laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ניו סקול

ניו סקול (באנגלית: The New School, מילולית: בית הספר החדש) היא אוניברסיטה פרטית בעיר ניו יורק הממוקמת בעיקר בגריניץ' וילג'. מאז ייסודה ב-1919 ולאורך רוב שנותיה, נודעה האוניברסיטה בשם "ניו סקול למחקר חברתי". בשנים 1997–2005 היה שמה "אוניברסיטת ניו סקול". כיום לומדים בה כ-9,300 סטודנטים במגוון רחב של נושאים אקדמיים, כולל מדעי החברה, מדעי הרוח, אדריכלות, אמנות, עיצוב, מוזיקה, דרמה, פסיכולוגיה ומינהל ציבורי. האוניברסיטה נודעה בשיטות ההוראה החדשניות שלה ובצוות חשיבה הבינלאומי הנקרא "המוסד לחקר המדיניות הבינלאומית". הייחודיות של הניו סקול נובעת מהשילוב בין בית ספר לעיצוב מפורסם בעולם, פרסונס, עם מכללה לאמנויות ליברליות נחשבות, יוג'ין לנג, מכללת אמנויות ותוכניות לתארים מתקדמים. האוניברסיטה שמה דגש על שיתוף פעולה בין עיתונאים עם מעצבים, אדריכלים עם חוקרים חברתיים, מומחי תקשורת עם פעילים, משוררים עם מוזיקאים. ב-1933 הוחל בתוכנית לימודים לתואר שני ושלישי, באוניברסיטה בגלות שנוסדה על ידי מדענים שנמלטו מגרמניה הנאצית. ב-1934 הוסמכה אוניברסיטה זו על ידי מדינת ניו יורק בשם "הפקולטה למדעי החברה ולמדעי המדינה" כחלק של בית הספר למחקר חברתי. ההיקף האקדמי כולל 135 התוכניות לתארים מתקדמים. בין הבוגרים המפורסמים של ניו סקול ניתן למנות את שמעון פרס, טנסי ויליאמס, ג'ק קרואק, חנה ארנדט ואיי וייוויי. מדיה וקבצים בנושא ניו סקול בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ניו סקול (באנגלית) ניו סקול, ברשת החברתית פייסבוק ניו סקול, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ניו סקול, ברשת החברתית אינסטגרם ניו סקול, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) History, The New School Academics, אתר הניו סקול The New School, THE WORLD UNIVERSITY RANKINGS ערך זה הוא קצרמר בנושא אוניברסיטאות ומכללות ובנושא ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יוסי סיון

יוסי סיון (נולד ב-1945 בברית המועצות) הוא אדריכל ישראלי, שותף במשרד "יסקי מור סיון אדריכלים" בתל אביב. סיון עלה לישראל בשנת 1948, ולמד אדריכלות ותכנון ערים בפקולטה לאדריכלות בטכניון בחיפה בשנת 1968. שנתיים לאחר מכן, ב-1970, הקים משרד עצמאי עם שותף, וב-1973 היה לשותף במשרדו של אברהם יסקי, מבכירי האדריכלים הישראלים. עבודתם המשותפת כוללת מספר גדול מאוד של פרויקטים, מן הבולטים והידועים בישראל. התמחותם היא מגדלים והשפעתם על עיצוב קו הרקיע של תל אביב היא מכרעת. בין הפרויקטים נמנים מגדלי עזריאלי, מגדל אלרוב, מגדל אמות השקעות, מגדל המטכ"ל, מגדל האופרה, מגדלי אקירוב, מגדלי Yoo, האגף החדש של קניון הזהב ועוד. מאז שנת 2006 הוא שותף במשרד מור יסקי סיון לאחר מיזוג שותפותו עם יסקי עם משרד מור אדריכלים שייסד יצחק מור. סיון היה בעבר חבר בוועד איגוד האדריכלים וכיום הוא חבר בהנהלת לשכת האדריכלים העצמאיים. הוא שימש כעורך ביטאון איגוד האדריכלים וכמרצה באוניברסיטת תל אביב. יוסי סיון, באתר של משרד "מור יסקי סיון" אסתר זנדברג‏, בעצמנו אמרנו שזה מוגזם, באתר וואלה, 9 בפברואר 2008 מיכאל יעקובסון, קניון הזהב שודרג לפלטינה, באתר Xnet‏, 16 בנובמבר 2011 מיכאל יעקובסון: סקירה אדריכלית על בניין אודיטוריום סמולרש, באתר 'חלון אחורי', 25.12.13 מיכאל יעקובסון: סקירה על שכונת גילה והמרכז בתכנון סיון, באתר 'חלון אחורי', 25 בפברואר 2014 מיכאל יעקובסון: סקירה אדריכלית מצולמת של שני מתחמים בגילה בתכנון אדריכלים יסקי-גיל-סיון ולופנפלד-גמרמן, באתר 'חלון אחורי', 16 בדצמבר 2015 עדי כהן, "פרויקט כיכר המדינה יהיה הסמל של תל אביב", באתר TheMarker‏, 22 במרץ 2019 לאחר התפטרות האדריכל המקורי אלי עטיה. יחד עם פיליפ סטארק. ערך זה הוא קצרמר בנושא אדריכלים ובנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מחנה יהודה (תל אביב)

שכונת מחנה יהודה הייתה שכונה יהודית שהוקמה צפונית-מזרחית ליפו בארץ ישראל בשנת 1896. נקראה בשם זה משום שיהודי תימן מיוחסים לשבט יהודה. בדומה לשכונת כרם התימנים שקמה מצפון לה, נוסדה מחנה יהודה על ידי יהודי תימן שעלו לארץ ישראל בשנות-80 ובראשית שנות ה-90 של המאה ה-19. רוב העולים התיישבו בירושלים ובמושבות היהודיות ברחבי הארץ, אך קהילה קטנה קמה גם ביפו ומאוחר יותר הקימו בניה את מחנה יהודה. מקימי השכונה רכשו חלקות קרקע קטנות בשטח של 100 עד 150 מ"ר כל אחת, דבר שהתאפשר הודות לנכונותו של אהרן שלוש למכור להם את הקרקע במחירים אטרקטיביים. על אף שהשכונה נועדה בעבור יוצאי תימן, רוב תושביה היו יוצאי המגרב וטורקיה. בתי השכונה הראשונים הוקמו בשטח שמשתרע כיום בין רחוב אלרואי וסמטת שלום שעל הגבול בין נווה צדק ושכונת שבזי. בתים אלה היו רעועים ונבנו מקרשים ומפח. בחלקם לא הייתה רצפה ואחרים כוסו ברעפים ששימשו להם כתקרה ישירה. הבתים הוקמו כגוש צפוף ללא רחובות ביניהם. רק בסופו של העשור הראשון של המאה ה-20 קמו בשכונה בתים עשויים חרס וכורכר. בשטחה של השכונה היו 2 בתי כנסת, האחד בסגנון תימני והשני בסגנון מוגרבי. עם תחילת מלחמת העולם הראשונה התפשטה השכונה מערבה עד לרחוב שבזי של ימינו ואף מעבר לו, והשתרעה על שטח כולל של שבעה דונם. במקום התגוררו כ-300 איש. עם השנים הלכה השכונה, ויחד עם מחנה יוסף הסמוכה לה מצפון, הפכה לשכונת שבזי. מרדכי אלקיים, יפו-נוה צדק, ראשיתה של תל-אביב., משרד הבטחון, 1990, עמ' 233
מחנה יוסף

שכונת מחנה יוסף הייתה שכונה יהודית שקמה צפונית-מזרחית ליפו בשנת 1904 ע"ש יוסף בק מויאל. השכונה הוקמה בעיקר על ידי יוצאי תימן (רובם מהעיר עדן) ומספר יוצאי צפון אפריקה ואשכנזים, בעקבות הצפיפות שנגרמה ביפו בתקופת העלייה השנייה. הבתים הראשונים קמו בצידה הדרומי של השכונה, בסמוך למחנה יהודה. כיום נמצאים רחובות פינס, מחנה יוסף, יבנאל ודגניה באתר זה. תכנון הקרקע וחלוקתה למגרשים נעשה בידי יוסף אליהו שלוש, והשכונה החלה מתפתחת לכיוון צפון ובמקביל לשכונת מנשייה הערבית שממערב לה. הבתים בשכונה לא היו אחידים בסגנונם והושפעו מטעמי בעליהם ומיכולתם הכלכלית. היו בה בתים רחבי מידות ולצידם בתים רעועים שקירותיהם עשויים ממשטחי פח וללא חלונות. יהודי תימן הקימו את בתיהם כמנהגם סביב חצר גדולה. עד סוף שנות ה-20 הוקמו רוב בתיה של השכונה והיא השתרעה על פני שטח של 12.5 דונם. רחובותיה תוכננו לפי תוכנית שתי וערב, אך הם לא כוסו באספלט עד שנות ה-50. בין תושבי השכונה ותושבי מנשייה הערבים שררו יחסי גומלין, אך במלחמת העצמאות נצבה מחנה יוסף בקו האש של הצלפים הערבים, וחלק ניכר מתושביה עזב אותה לבלי שוב. במשך השנים התמזגה השכונה עם מחנה יהודה השכנה, והן נקראו בשם שכונת שבזי, על שם הרחוב הראשי המשותף להן.
שכונת אחווה (תל אביב)

שכונת אחווה הייתה שכונה יהודית שקמה צפונית-מזרחית ליפו בשנת 1899 בשטח שבו עובר כיום חלקו הדרומי של רחוב אחווה בתל אביב-יפו, בסמוך למרכז סוזן דלל בנווה צדק. מקימיה היו יהודים אשכנזים שומרי מסורת ובעלי יכולת, שהיו חברים באגודת אחווה ששמה לה למטרה לקדם עזרה הדדית וקיום ממשי של מצוות "ואהבת לרעך כמוך". השכונה הוקמה בצורה מאורגנת ומרווחת, ובתיה הוקפו בחצרות קטנות. בשכונה התיישב הרב קוק ברחוב בנות יעקב פינת מגדל. בהשראת הרב הנערץ הקימה האגודה בשכונה מוסדות ציבור, ובהם בית כנסת וחדר בו למדו התלמידים בעברית. זה היה לימים לבית ספר תחכמוני שעבר לרחוב לילינבלום בתל אביב. שמואל יוסף עגנון ציין את ביתו של הרב קוק בספרו תמול שלשום: "חמדת דר בעלייתו שבקצה נווה צדק שבקצה יפו. הולכים משם מנווה שלום דרך בתי זרח ברנט עד שמגיעים לבית הספר הישן לבנות. הגיעו, רואים כמה בתים מבצבצים ויוצאים מתוך החול, וביניהם בית המדרש החב"די מצד ימין וביתו של הרב קוק בצד שמאל". בית המדרש החב"די המצוין בציטוט עומד עד עצם היום הזה. חלונותיו אטומים. בית הספר הישן לבנות נמצא ברח' בנות יעקב פינת רח' שלוש.
אוהל משה (תל אביב)

שכונת אהל משה הייתה שכונה יהודית שקמה צפונית-מזרחית ליפו בשנת 1906. השכונה הייתה השכונה היהודית האחרונה שהוקמה בסביבה לפני הקמת אחוזת בית ובניית העיר תל אביב. שמה של השכונה נובע משמם הפרטי של שלושת מייסדיה, משה אשולין, משה אלבז ומשה עטיה. בדומה לשכונת מחנה יוסף הוקמה אהל משה בעקבות הצפיפות שנגרמה ביפו כתוצאה מהעלייה השנייה. מקימיה של השכונה החדשה היו בעיקרם יהודים יוצאי צפון אפריקה שאליהם הצטרפו כמה יוצאי תימן ומספר אשכנזים. המקימים רכשו את תא השטח שבין שכונת מחנה יהודה מדרום ומחנה יוסף מצפון, אשר השתרע על פני 22 דונם. הם ביקשו ליצור רצף של יישוב יהודי שיהיה מקביל ממזרח לשכונת מנשייה המעורבת. השכונה גדלה במהירות ובשנת 1922 נמנו בה 936 איש שהתגוררו ב-82 בתים. עם השנים הלכה השכונה ונבלעה בשכונת נווה צדק. מרדכי אלקיים, יפו-נוה צדק, ראשיתה של תל-אביב., משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1990, עמ' 208 אור אלכסנדרוביץ', גבולות של נייר: ההיסטוריה המחוקה של שכונת נווה שלום, תיאוריה וביקורת, גיליון 41, קיץ 2013
ויסלה

ויסלה (בפולנית: Wisła (נשמע: ויסווה), בגרמנית: Weichsel (וייכסל) הוא הנהר הארוך ביותר בפולין, וזורם במרכזה מדרום לצפון. מקורו בהרים הבסקידים (מול הרי הטטרה), והוא זורם דרך קרקוב וורשה ונשפך אל הים הבלטי מזרחית לגדנסק. אורך הנהר 1,047 קילומטר ושטח אגן הניקוז שלו 194,424 קמ"ר (מהם בשטח פולין 168,699 קמ"ר, שהם יותר מ-50% משטחה של פולין). נהרות גדולים המתנקזים אליו הם סַן, נַרֶב והבּוּג המערבי ממזרח, ופיליצה ממערב. מבידגושץ' עד הים הבלטי הוויסלה עביר לכלי שיט בגודל בינוני, אולם במעלה הנהר הוא אינו מספיק עמוק למעבר חלק מכלי השיט. בין קרקוב לוורשה הוויסלה שוב משמש כנתיב מים מסחרי חשוב, בעקבות הקמת מספר תאי שיט באזור קרקוב. שם הנהר תועד לראשונה על ידי פליניוס הזקן בשנת 77 בספרו תולדות הטבע. פליניוס כתב כי נהר ויסטוליוס זורם אל הים הבלטי. השורש של השם הוא השורש ההודו-אירופי *u̯eis- "לחלחל, לזרום לאט" (השווה סנסקריט aveṣan ‘הם זרמו’, נורדית עתיקה veisa ‘רפש’), שמופיע במספר שמות נהרות אחרים (לדוגמה הנהר וזר). צורת ההקטנה -ila, -ula, שימשה בשפות הודו-אירופיות רבות, כולל לטינית. תלמי כינה את הנהר אוסטולה על פי התעתיק היווני של שמו. פומפוניוס ואמניאוס מרסלינוס כינו את הנהר ויסולה. הנהר מתוחם לשלושה אזורים. אזור הנהר העליון מתחיל במקורותיו עד לעיר סנדומיר. חלקו המרכזי של הנהר מסנדומיר לפתחו של נרב. חלקו התחתון מנרב לדלתה של הוויסלה בים הבלטי. אגן הניקוז של הנהר מכסה 194,424 קמ"ר, מתוכם 168,700 קמ"ר בשטח פולין. גובהו הממוצע 270 מעל פני הים. הנקודה הגבוה ביותר באגן הניקוז של הנהר היא פסגת גרלך בהרי טאטרה בגובה 2,655 מטרים. הנהר יוצר דלתה רחבה המכונה זוואווה (בפולנית: Żuławy) סביב העיירה ביאלה גורה באזור שטום (אנ'). הדלתה מפצלת את הנהר לשני ערוצים כ-50 קילומטרים לפני פתחה – ערוץ לניווקה (Leniwka‏; כיום קרוי Martwa Wisła) המערבי, ונוגט (Nogat) המזרחי. לניווקה מתפצל פעם נוספת בעיר גדנסק ובערוצו הנוסף, סזקרפווה, מופעל סכר למניעת הצפות. הוויסלה זורם במרכז קרקוב (2006) הוויסלה זורם במרכז קרקוב (2010) הוויסלה עובר דרך ורשה בשנות ה-20 של המאה ה-20 נהר הוויסלה בצילום מקרקוב הקרב על הוויסלה מדיה וקבצים בנושא ויסלה בוויקישיתוף ויסלה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של פולין ובנושא נהרות ונחלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דוחל חום-גרון

דוחל חום-גרון (שם מדעי: Saxicola rubetra) הוא מין ציפור שיר ממשפחת החטפיתיים. גודלו של הדוחל כ-13 ס"מ. לפרט הבוגר (באביב) חלקים עליונים מחוספסים, פס גובה לבן ולחיים שחורות. הנקבה מאופיינת בצבע בז, וחסרה את הכתמים הלבנים בכנף. הפרטים הצעירים דומים לנקבה, אך על בטנם נקודות קטנות ושחורות. הנקבה מטילה בין 4 ל-7 ביצים הבוקעות כעבור 11–14 ימים. אורך חיי הדוחל הוא בממוצע שנתיים, הפרט הבוגר ביותר שתועד, חי מעל 5 שנים. הדוחל חום-הגרון ניזון בעיקר מחרקים (80%-90%), אך גם מחסרי חוליות אחרים כגון עכבישים, חלזונות קטנים ותולעים. מופיע בשדות חקלאיים ובשטחי מרעה. דוחל חום-גרון, באתר ITIS (באנגלית) דוחל חום-גרון, באתר NCBI (באנגלית) דוחל חום-גרון, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) דוחל חום-גרון, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) דוחל חום-גרון, באתר GBIF (באנגלית) דוחל חום-גרון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) דוחל חום-הגרון, באתר תצפית דוחל חום-גרון באתר הרשימה האדומה של IUCN ערך זה הוא קצרמר בנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חינה רוזובסקה

חינה רוזובסקה (17 באוגוסט 1908 – 28 באוגוסט 1996) הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון ישראלית בתקופת היישוב ובימי המדינה ויקירת העיר תל אביב, תואר אותו קיבלה בשנת 1991. רוזובסקה נולדה ברוסיה, בעיר סנקט פטרבורג למשפחה של אנשי תיאטרון ומוזיקה. דודה היה מלחין ושני אחיה היו אף הם שחקנים. היא למדה משחק בסנקט פטרבורג ואחר כך בסטודיו לדרמה במוסקבה. רוזובסקה עלתה ארצה בגיל 19 בשנת 1927. מיד עם עלייתה הייתה חברה בתיאטרון הארץ ישראלי בהדרכת מנחם גנסין בתל אביב. לאחר שנישאה בשנת 1932, למהנדס ליאון קמינר, עזבה את התיאטרון ועברה להתגורר בירושלים, שם הייתה פעילה בסטודיו לדרמה של נוער בהנהלתה של הגברת רחל שוורץ. רוזובסקה חזרה לתל אביב ולמשחק רק ב-1942. היא שיחקה בתיאטרון המטאטא במשך 12 שנים עד לסגירתו בשנת 1954. בשנת 1954 החלה להופיע עם השחקן יוסף לוי בערבי מערכונים ברחבי הארץ. בתחילת שנות ה-60 הופיעו יחד תחת השם "בימת השניים" ובסוף שנות ה-60 הקימו את "תיאטרון דורות" שהעלה בין השאר את המחזות "רצח האחות ג'ורג'" ו"על בנות וצנחנים" (מחזה של יוסף לוי, הועלה לראשונה ב-1949 בשם "חיות הנגב באות העירה"). רוזובסקה הופיעה גם בקולנוע, בסרטים ובסדרות טלוויזיה בהם: סאלח שבתי, "סוסעץ", "קיץ אצל אריקה", "דודה קלרה", "המלאך היה שטן", גילמה את גברת ברנר בקרובים קרובים, גילמה את סבתא של אלכס ב"אלכס חולה אהבה", את אמו של מיכה (ירון לונדון) ב"זוג נשוי" וכן את סבתא של תומאס בסרט "חסד מופלא", ושיחקה בתפקיד אורח בסרטו של זאב רווח "המובטל בטיטו". בשנת 1988, חזרה לשחק בתיאטרון אחרי 15 שנות הפסקה, בתפקיד קטן במחזה "סוף משחק" של סמואל בקט, בתיאטרון נוה־צדק. רוזובסקה נפטרה ב-1996, בגיל 88, ונטמנה בבית העלמין קריית שאול. הותירה אחריה בת ונכדים. רוזובסקה הייתה אחייניתו של המלחין והמוזיקולוג שלמה רוזובסקי (1878–1962). בתה, גאיה, נישאה למלחין, המעבד והמוזיקאי אלכס וייס ולשניים נולדו שני ילדים. ביוגרפיה, באתר "מאה שנה לתיאטרון העברי" חינה רוזובסקה ברונקה זלצמן ודבורה קידר שרות את 'דנל'ה אכול את הבננל'ה' 'בתוכנית הטלוויזיה' הדרן לתל אביב', youtube. חינה רוזובסקה, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית חינה רוזובסקה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) חינה רוזובסקה, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי חינה רוזובסקה, באתר ספר הקולנוע הישראלי עירית נחמני, חזקה בשוליים, חדשות, 9 באוגוסט 1988 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
תגובה אלמנטרית

בכימיה פיזיקלית, תגובה אלמנטרית היא תגובה כימית בה מגיבים מגיב אחד או יותר, בשלב אחד, לתת תוצר. לתגובה כזאת יש מצב מעבר אחד בלבד. כל תגובה כימית היא תגובה אלמנטרית או בנויה מכמה תגובות אלמנטריות. בתגובה אלמנטרית המקדמים הסטוכיומטריים של משוואת התגובה המאוזנת הם ערכי החזקות של משוואת הקצב. ניתן לבטא את קצב התגובה כהשתנות ריכוז המגיב לפי הזמן. כלומר, הנגזרת של הריכוז לפי הזמן. עבור ריאקציה אונימולקולרית, כלומר, ריאקציה שבה יש מגיב אחד בלבד, מתפרקת המולקולה A, ליצירת תוצר. A → products {\displaystyle {\mbox{A}}\rightarrow {\mbox{products}}} קצב התגובה של ריאקציה כזו, כאשר הטמפרטורה קבועה, תלוי בריכוז החומר ויתואר כך: d [ A ] d t = − k [ A ] {\displaystyle {\frac {d[{\mbox{A}}]}{dt}}=-k[{\mbox{A}}]} בתגובה בימולקולרית, מגיבים שני אטומים, מולקולות יונים או רדיקלים לתת תוצר או תוצרים: A + B → products {\displaystyle {\mbox{A + B}}\rightarrow {\mbox{products}}} קצב הריאקציה של תגובה כזאת, בטמפרטורה קבועה, ניתן לבטא כך: d [ A ] d t = d [ B ] d t = − k [ A ] [ B ] {\displaystyle {\frac {d[{\mbox{A}}]}{dt}}={\frac {d[{\mbox{B}}]}{dt}}=-k[{\mbox{A}}][{\mbox{B}}]} באופן עקרוני, נדירות עד מאוד תגובות אלמנטריות בהן מעורבים 3 חלקיקים שונים במקביל, כיוון שהסיכוי ששלוש מולקולות שונות יפגשו באותו זמן בהכוונה מרחבית מתאימה להתנגשות פורייה, נמוך מאוד. תגובות אלה נקראות תגובות טרימולקולריות. לכל תגובה כימית שאינה אלמנטרית, קיים מנגנון המתאר את התגובה בעזרת מספר תגובות אלמנטריות. לא תמיד ברור המנגנון, ופעמים רבות משוואת הקצב שלו מסובכת. לרוב ניתן למצוא משוואת קצב מקורבת על ידי שימוש בקירובים שונים. הנחת המצב העמיד שלב קובע מהירות קינטיקת מיכאליס-מנטן
אפר געשי

אפר געשי או אפר וולקני הוא אחד מסוגי החלקיקים הנפלטים מהר געש בעת התפרצות געשית, אשר במהלכה מאגמה יכולה לפרוץ החוצה ולזרום בצורת לבה, או ליצור תגובה עם מים הגורמת להתפוצצויות, שחרור כמויות גדולות של עשן וקיטור, העפת סלעים, ושחרור אפר געשי וחלקיקים נוספים לאוויר. את החלקיקים הנפלטים בעת התפרצות הר געש נהוג לחלק לשלושה סוגים על פי גודלם: אפר געשי: עד 2 מ"מ לפילי: 2 עד 64 מ"מ פצצה געשית או "בלוק געשי": מעל 64 מ"מ עמוד העשן שנראה פעמים רבות מעל הר געש מתפרץ מורכב בעיקר מאפר ומקיטור. החלקיקים הזעירים יכולים להיות מועפים למרחקים רבים, בהתאם למהירותה וכיוונה של הרוח. שלא כמו אפר שנוצר לאחר שרפה של עץ או חומר דליק אחר, אפר געשי הוא חומר שוחק וקשה, אינו מסיס במים ואף מוליך חשמל, בעיקר כשהוא רטוב. כשאפר מתחיל ליפול במהלך שעות היום, השמים מתמלאים באובך, וצבעם נעשה צהבהב, אך לפעמים האפר הנופל יכול להיות כל כך צפוף עד שהראות נעשית לקויה ואף בלתי אפשרית וצבע השמים נעשה שחור. בעת הנפילה, הטמפרטורות צונחות, רעמים וברקים נשמעים וריח חזק של גופרית נישא באוויר, ואם מתלווה להתפרצות גם גשם, אזי הבוץ הנוצר זורם במהירות עצומה ויוצר נהר בוץ הנקרא "להאר" והמסוגל להרוס כמעט כל מה שימצא בנתיבו. בהתאם לכמותם, משקעי אפר על הקרקע לאחר התפרצות יוצרים השפעה הרסנית על המערכת האקולוגית המקומית והאזורית – קריסת גגות של מבנים, נפילת עצים, זיהום מקורות מים, הרס תשתיות ועוד. אפר געשי כשלעצמו איננו רעיל, אך אם הוא נשאף על ידי בני אדם או בעלי חיים, הוא יסכן את חייהם שכן הוא יוצר בצקות בריאות, ויכול אף לגרום לחנק (אפר געשי יכול לספוח כמות עצומה של נוזלים ואם הוא מגיע לריאות, אדי המים נספחים אליו ונוצר משקע מוצק בריאות). חלקיקי אפר קטנים מאוד יכולים להישאר באטמוספירה למשך שנים רבות והם יכולים להתפזר בכל העולם באמצעות רוחות וזרמי סילון (דוגמה לכך היא זיהויו של הר הגעש טובה באינדונזיה שהתפרץ לפני כ-76,000 שנים). לחלקיקים הנשארים באטמוספירה ישנה גם משמעות אקלימית שכן הם חוסמים מעבר של קרני אור וגורמים לצניחת טמפרטורות עולמית כמו במקרה של התפרצות הר הגעש פינטובו בפיליפינים בשנת 1991. מקורה של המאגמה יכול להיות בתא מאגמה או בצינור הזנה. בשני המקרים, המאגמה תפרק חתיכות מהסלע שיוצר את תקרת תא המאגמה או צינור ההזנה (וייווצרו קסנוליתים) ולעיתים אף יתחילו להתגבש מינרלים מסוימים, לפי שורת בואן, אם הטמפרטורה נמוכה מספיק כדי לגרום לגיבוש מינרלי. כשמאגמה עולה ממעמקי האדמה, מתנדפים ממנה מים וגזים שהיו מומסים בה עוד בהיותה בבטן האדמה, בתהליך של הפחתת לחץ (דקומפרסיה), בדומה לפתיחה של פחית משקה מוגז. לכן, כאשר מתרחשת התפרצות געשית היא מלווה בענני עשן שצבעו בדרך כלל לבן, אלא אם כן הוא מכיל גם חלקיקים מוצקים ואז יהיה צבעו אפור עד שחור. בעת ההתפרצות המאגמה עולה לפני השטח כתערובת של גזים לוהטים וחלקיקים מותכים. החומר המוצק נקרע לרסיסים ומתפשט במהירות ונע במהירויות עצומות של יותר מ-160 קמ"ש. אפר געשי יכול לסכן מטוסים ויושביהם מכיוון שהוא יכול לחדור למטוס דרך מערכות הקירור ולשתק את המנועים, ומכשירי האלקטרוניקה ואף להמית את הטייסים. פרופסור משה ברור, "אפר געשי", לקסיקון גאוגרפי, (עמ' 4), הוצאת יבנה, תשס"א מדיה וקבצים בנושא אפר געשי בוויקישיתוף שי זמיר, מהו אפר וולקני ומדוע הוא משתק את אירופה?, באתר ynet, 15 באפריל 2010 אפר וולקני הוא כמו גשם קשה, באתר "הידען"
אזוואק

אזוואק (באנגלית: Azawakh) הוא גזע של כלב הבית מסוג כלב רוח שמקורו באפריקה. מקור הגזע הוא בכלבי רוח שהובאו עם שבטי נודדים מהמזרח הקרוב לצפון אפריקה ומשם חצו את מדבר הסהרה. מוצאו בעמק האזוואק, בדרום מדבר סהרה באפריקה, שם שימש ככלב ציד וכלב שמירה במחנות נוודים וגודל על ידי שבטי הטוארג. האזוואק הוא השם המקומי לעמק הנהר ניג'ר והמקומיים קוראים לכלב אידי-אידי או אסקאס. לאירופה הגיע בשנות השבעים על ידי דיפלומט יוגוסלבי שקיבל במתנה כלבת אזוואק ואחר כך לצרפת. לארצות הברית בתחילת שנות ה-80, בשנת 1891 הוכר כגזע. ארצות המוצא של הגזע עד היום הן ארצות הסהל - דרום הסהרה: מאלי, מאוריטניה, בורקינה פאסו וניז'ר. הגזע קנה לו באירופה ובארצות הברית מעריצים רבים הן בקרב מגדלים והן בקרב אומנים וציירים בשל דמותו האלגנטית והמיוחדת ובשל אופיו האצילי. באירופה וארצות הברית, פועל ארגון A.B.I.S. ששם לו למטרה לשמור את המשך קיום הגזע בארצות המקור שלו ובקרב המגדלים המקוריים הסובלים מתוצאות של שנות בצורת קשות ומלחמות אזרחים. ארגון א.ב.י.ס. מקיים משלחות לסהרה ופועל להקמת בתי ספר, מפעלי הזנה ומקורות תעסוקה לבני הטוארג גם כדי שיוכלו לשמר את גידול הכלבים המיוחדים האלה. בארץ קיים לגזע בית גידול אחד בבעלות ד"ר צחי נבו. ייעודו של גזע זה היה הן לציד והן לשמירה. האזוואק הוא גזע בריא ועמיד שתהליכי הברירה האכזריים במדבר הכתיבו לו במהלך הדורות מבנה המאפשר לו לשרוד בתנאים הקיצוניים של מדבר הסהרה. האזוואק מייצג היטב את כלבי הרוח האוריינטלים ומהווה מעין נקודת שיא בהתפתחותם. כמו כלבי רוח אוריאנטלים נוספים: האפגני, הסלוקי והסלוגי, הוא בעל מבנה קצר יחסית ולמעשה זהו הכלב היחיד שאמור להיות יותר גבוה מארוך וצלליתו בהתאם כשל מלבן עומד. המבנה הקצר והדק, מאפשר ריצה למרחקים ארוכים תוך שימור מקסימלי של אנרגיה ויכולת להתיש גם את חיות הציד המסוגלות לנוס למרחקים ארוכים. החזה העמוק מאוד והזיוותים המיוחדים ברגליו מאפשרים ריצה מהירה לאורך זמן רב תוך חיסכון באנרגיה, וגם משווים להליכתו ולריצתו את המראה הקופצני הטיפוסי. בשל נטיתו לשמור על הבית, נטייה שמנוצלת גם על ידי המגדלים המקוריים של הגזע- שבטי הטוארג, יש לחשוף את הגור ככל האפשר לאנשים זרים ולסיטואציות שונות ולהשקיע בחיברות של הכלב. החוג הישראלי לכלבי רוח-אזוואק(הקישור אינו פעיל)
ניסים אמון

ניסים אמון (נולד 7 באפריל 1963) מורה למדיטציה, מנחה קבוצות, סופר ומפתח שיטת הטרילותרפיה. נולד בירושלים בשנת 1963. שירת בצה"ל כלוחם בחטיבת הנח"ל והשתתף במלחמת לבנון הראשונה. לאחר שירותו הצבאי טייל במזרח הרחוק שם הכיר את הבודהיזם ומצא בו עניין. כדי להעמיק את ידיעותיו הוא הצטרף למנזר הזן "Hwa Gye Sa" שבעיר סיאול בירת קוריאה הדרומית. שם למד בהנחיית מייסד המנזר זן מאסטר סונג סאן (Seung Sahn) וקיבל תואר של Dharma Teacher. להמשך לימודי הזן שלו אמון עבר ליפן, שם הצטרף לדוג'ו של זן מאסטר נישיג'ימה רושי (G. W. Nishijima) ממסדר Soto Zen. לימד זן במשך כשנה ב-Multiversity של אושו בפונה, הודו, שם גם נחשף לשיטות טיפוליות המשלבות ריפוי בגישות פסיכולוגיות מערביות, ובראשן גישת הגשטאלט. פרסם מספר ספרים בתחום המדיטציה ומנחה קבוצות וסדנאות. הנחה סדרת טלוויזיה "סוד האושר הפנימי" בערוץ 8. ב-2001 עבר להתגורר באי פארוס שביוון, בו הקים מרכז סדנאות ומדיטציה בשם "טאוס" (Tao's). אמון פיתח שיטה טיפולית בשם "טרילותרפיה" (Trilotherapy). בשיטה זאת, פונה המטפל אל שתי דמויות נפרדות באישיותו של המטופל – הראש והרגש, "הילדים הפנימיים" על פי התאוריה - ומתקשר איתן בנפרד. תקשורת זו אמורה להעיר את הדמות השלישית – האמצע, "ההורה" שעל פי השיטה מהווה את ה"אני האותנטי" (True Self), אליו מכוונת דרך הזן. מתגורר בישראל ומפעיל, יחד עם אשתו, בית ספר להכשרת מדריכים בשיטת הטרילותרפיה. אמון נשוי למרב ואב לשני ילדים. חוכמת המזרח - 122 פרקי לימוד - על יסודות הפילוסופיה של המזרח הרחוק. מדיטציה - המדריך הכמעט שלם - בדרך קלילה ומרתקת פורש ניסים אמון את עולם התרגול הרוחני, עושה סדר ומצייר שבילים במפה הגדולה של תרגולי המדיטציה. סוד האושר הפנימי - טרילותרפיה פריצת הדרך אל הבנת העצמי. ספר הדהרמה - אוסף של חוכמה בודהיסטית וסודות zen. זהו זן - פנינים מחוכמת הבודהה, הרהורים, סיפורים מהדרך, ציטוטים ועצות מעשיות ליומיום. ספר הטאו - תרגום לספר הטאו של לאו צה. הכל בסדר - ספר ילדים - מאת ניסים אמון וורד לוי-ברזילי. איורים מיה גור. מלמד את הילדים להכיר את הראש והרגש שלהם ואת הדרך להרגיע אותם, וגם מדיטציה לילדים שהיא כמו לצוף על גלים של אהבה. חידת הלוטוס - רומן על מורה למדיטציה ישראלי שיוצא למסע חיפושים אחר צעיר בהודו ונקלע להרפתקאות המזרח. אבקת נמר - רומן על בחור ישיבה ישראלי שיוצא למסע בתאילנד. כשמשה פגש את בודהה - על יהדות ובודהיזם עם נחום לנגנטל, הוצאת ידיעות אחרונות. לקרוא סינית - לימוד של 100 מילים ראשונות, והבנת ההיגיון של הכתב הסיני. הספר באנגלית. אתר האינטרנט הרשמי של ניסים אמון ניסים אמון, ברשת החברתית פייסבוק ניסים אמון, ברשת החברתית אינסטגרם ניסים אמון, סרטונים בערוץ היוטיוב טרילותרפיה, מידע על השיטה שיצר אמון רשימת הפרסומים של ניסים אמון, בקטלוג הספרייה הלאומית אודות ניסים אמון, באתר ניסים אמון סוד האושר הפנימי, באתר ניסים אמון