laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
כריסטינה נילסון

כריסטינה נילסון (בשוודית: Kristina Nilsson‏; 20 באוגוסט 1843 – 20 בנובמבר 1921) הייתה זמרת סופרן אופראית שוודית. נילסון נולדה בשם כריסטינה יונאסדוטר בכפר בקרבת וקשה, בחבל סמולנד, לאיכרים האריסים יונאס נילסון וקייסה-סטינה מונסדוטר. כשהייתה בת ארבע-עשרה וניגנה בכינור בשוק בעיירה יונגבי, גילה אותה עובד מדינה בכיר. האיש היה לפטרונה ואיפשר לה לקבל הדרכה ווקאלית. בשנת 1860 הופיעה נילסון בקונצרטים בסטוקהולם ובאופסלה. אחרי ארבע שנות לימודים בפריז, הופיעה לראשונה באופרה בשנת 1864, בתפקיד "ויולטה" בלה טרוויאטה של ג'וזפה ורדי, ואחר כך בתפקיד מלכת הלילה בחליל הקסם של מוצרט בתיאטרון הלירי בפריז. אחרי ההצלחה הזו היא שרה בבתי אופרה חשובים בלונדון, בסנקט פטרבורג, בווינה ובניו יורק. בשנת 1868 השתתפה בבכורה של "המלט" מאת אמברואז תומא בתפקיד אופליה. היא שרה במופע חנוכת הבית של המטרופוליטן אופרה ב-22 באוקטובר 1883, ב"פאוסט" של גונו. נילסון נישאה לבנקאי הצרפתי אוגוסט רוזו, שמת בשנת 1882. בשנת 1887 נישאה לאנחל ראמון מריה ואלחו אי מירנדה, רוזן דה קאזה מירנדה. הרוזן הלך לעולמו בשנת 1902. במכתבים נהגה נילסון לחתום בשם כריסטין ובחלק האחרון של חייה נודעה על פי רוב כרוזנת דה קאזה מירנדה. קולה של נילסון הצטיין בצלילות גבישית, בגמישות ובניקיון מופתי בכל המשלבים. תקופת חייה הקבילה בדיוק לזו של יריבתה הגדולה, הסופרן אדלינה פאטי. יש דמיון רב בין נילסון לבין אופייה של כריסטין דאה בפנטום האופרה, הרומן המפורסם מאת גסטון לרו, ורבים סבורים שלרו ביסס את הדמות הבדויה שלו על נילסון, אף כי אין ראיה לדבר. לצייר ההולנדי אנטון פיק (1895–1987) יש איור של תמונת רחוב, שבה אדם נושא שלטי פרסום המודיעים על הצגת "לוצ'יה די למרמור" של גאטנו דוניצטי בבית האופרה, בכיכובה של כריסטין נילסון. אופליה ב"המלט" (תומא). אינז ב"האפריקנית" (מאיירבר). אליס ב"רובר השטן" (מאיירבר). דסדמונה ב"אותלו" (רוסיני). הנרייטה ב"מרתה" (פלוטו). ויולטה ב"לה טרוויאטה" (ורדי). ולנטין ב"ההוגנוטים" (מאיירבר). כרובינו והרוזנת ב"נישואי פיגארו" (מוצרט). לאונורה ב"הטרובדור" (ורדי). התפקיד הראשי ב"לוצ'יה די למרמור" (דוניצטי). התפקיד הראשי ב"מיניון" (תומא). מלכת הלילה ב"חליל הקסם" (מוצרט). מרגריט ב"פאוסט" (גונו). מרגריטה/הלנה מטרויה ב"מפיסטופלה" (בויטו). צרלינה ודונה אלווירה ב"דון ג'ובאני" (מוצרט). The Compelling: A Performance-Oriented Study of the Singer Christina Nilsson, Ingegerd Björklund, Göteborg, 2001 Die Goede Oude Tyd, by Anton Pieck and Leonhard Huizinga, Zuid-Hollandsche Uitgeversmaatschappy, Amsterdam, 1980, page 31. De Werelde van Anton Pieck, text by Hans Vogelesang, La Riviere & Voorhoeve, Kampen, 1987, page 197. מדיה וקבצים בנושא כריסטינה נילסון בוויקישיתוף כריסטינה נילסון, באתר MusicBrainz (באנגלית) כריסטינה נילסון, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
נקודת פריצה

נקודת פריצה (באנגלית: Point Break) הוא סרט שוד אמריקני משנת 1991 בכיכובם של פטריק סווייזי וקיאנו ריבס, ובבימויה של קתרין ביגלו. המונח "נקודת פריצה" מתייחס לביטוי בשפת הגולשים. ב-2015 הופק סרט רימייק באותו שם בכיכובם של אדגר רמירס, לוק ברייסי וטרסה פאלמר. ג'וני יוטה (המגולם על ידי קיאנו ריבס) הוא סוכן FBI אשר יחד עם שותפו פאפאס (המגולם על ידי גארי ביוסי) חוקרים סדרה של מעשי שוד של בנקים. קצה חוט מוביל אותם לחשוד כי שודדי הבנקים, החובשים מסכות גומי של נשיאים אמריקאים לשעבר, הם חבורת גולשי גלים. יוטה מסתנן לשורותיהם ומכיוון שאינו יודע לגלוש, מבקש מטיילר (המגולמת על ידי לורי פאטי) להדריכו. בהמשך, יוטה יוצר קשר עם בודהי (המגולם על ידי פטריק סווייזי), מנהיג חבורת הגולשים, ונמשך יותר ויותר לסגנון החיים הפרוע של קהילת גולשי הגלים. הוא מתחיל לעקוב אחרי חבורת גולשים אחרת ומגלה שמדובר בפושעים בעלי עבר פלילי המתאימים לכאורה לפרופיל שודדי הבנקים, אך במהלך הפריצה לביתם מתפתח קרב יריות במהלכו נהרגים חלק מחברי הכנופיה ומתגלה כי מדובר בסוחרי סמים והפריצה לביתם הרסה מבצע מעקב אחריהם. ג'וני מתחיל לחשוד בבודהי ובחבורתו שהם חבורת שודדי הבנקים, והוא משכנע את פאפאס לעקוב אחריהם ולבצע תצפית על בנק אותו הם סקרו לאחרונה. במהלך המעקב מתבצע שוד על ידי חבורת שודדי הנשיאים לשעבר ויוטה פותח במרדף רגלי אחר מנהיגם, אך לא משיג אותו. באותו הלילה מתכנסים בודהי וחבורתו כדי להחליט מה לעשות עם ג'וני ונחשף כי הם אכן השודדים, וכי הם מבצעים את מעשי השוד לא רק כדי לממן את אורח חייהם הפרוע אלא גם כהתרסה בפני המערכת וכביטוי של הרוח האנושית. הם לוקחים את ג'וני לכאורה לצניחה חופשית ואז חושפים בפניו כי הם חטפו את טיילר ומאיימים להרוג אותה אם לא ישתף איתם פעולה בשוד הבנק האחרון שלהם לפני שיברחו למקסיקו. ג'וני הצטרף בעל כורחו למעשה השוד ללא מסיכה בניגוד לחבריו, אך השוד מסתבך כשאחיו הצעיר של בודהי- אחד מהשודדים- נהרג ובודהי בורח. ג'וני תופס את בודהי ושאר חברי הכנופיה בשדה התעופה רגע לפני בריחתם למקסיקו ומנסה להרוויח זמן כדי להציל את טיילר, אך בין שני הצדדים מתפתח קרב יריות בסופו נהרגים פאפאס ביחד עם שני חברי הכנופיה הנוספים של בודהי. ג'וני טס שוב עם בודהי וצופה בו בורח במקסיקו בתמורה לחייה של טיילר. מספר חודשים לאחר מכן מאתר ג'וני את בודהי עומד על חוף באוסטרליה כשהוא מצפה לסופת המאה כדי לגלוש בים הסוער. בין השניים מתפתח עימות פיזי בסופו ידו של ג'וני על העליונה, אך רגע לפני שהוא עוצר את בודהי, משכנע אותו בודהי לשחרר אותו כדי שיוכל לתפוס את הגלים הגדולים של הסופה, להם כדבריו הוא חיכה כל חייו. כשהוא מתרחק מהחוף, צופה ג'וני בבודהי נהרג בניסיון לגלוש בגלים הגבוהים. "נקודת פריצה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "נקודת פריצה", באתר נטפליקס "נקודת פריצה", באתר AllMovie (באנגלית) "נקודת פריצה", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "נקודת פריצה", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "נקודת פריצה", באתר Metacritic (באנגלית) "נקודת פריצה", באתר אידיבי "נקודת פריצה", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
פיגארו

האם התכוונתם ל... פיגארו - דמות במחזותיו של פייר בומרשה - הספר מסביליה, נישואי פיגארו והאם האשמה, ובאופרות שנוצרו על פיהם. נונאטאק פיגארו – נונאטאק באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה (קרוי על שמו של הדמות פיגארו) לה פיגארו – עיתון יומי מוביל בצרפת. פיגארו (דיסני) (אנ') – דמות של חתול בסרטים מצוירים של חברת דיסני, אשר הופיעה לראשונה בסרט פינוקיו משנת 1940.
סטילובטה

באדריכלות יוון העתיקה, סטִילוֹבַּטֶה (ביוונית: στυλοβάτης) היא החלק העליון של הקרפידומה, שהיא המשטח שעליו ניצבים עמודי המקדש, כלומר, היא רצפת המקדש. המשטח נבנה בצורה מדורגת ששיטחה את הקרקע מתחת למקדש והיוותה מעין במה. במתודולוגיות אחדות משתמשים במילה סטילובטה כדי לתאר רק את החלק הגבוה ביותר של בסיס המקדש, ואילו המילה סטריאובטה משמשת לתיאור יתר המדרגות של המשטח מתחת לסטילובטה הנמצאות מעל הקרקע. מתודולוגים אחרים משתמשים במונח סטילובטה כדי לתאר את כל המדרגות הללו. ברוב המקרים הסטילובטה תוכננה באופן שיתאים, מבחינת הפרופורציה, לשאר החלקים של המקדש. במקדשים יווניים מתקופת הסדר הדורי היה יחס מסוים בין האורך והרוחב של הסטילובטה, ובחלק מהמקדשים הדוריים המוקדמים גובה העמודים במקדש היה שליש מרוחב הסטילובטה. האדריכלים הרומאים נקטו גישה שונה בפירושם לסדר הקורינתי, ובנו סטילובטות גבוהות בהרבה שלא היו מדורגות מלבד בקרבת האכסדרה. במקדשים הרומיים הסטילובטה נקרא "פודיום". אדריכלות קלאסית - מונחים "Stylobate." A Dictionary of Architecture and Landscape Architecture. James Stevens Curl. Oxford University Press, 2006 The Old Roman World, John Lord. Kessinger Publishing, 2004 Understanding Architecture, Hazel Conway, Rowan Roenisch. Routledge, 2006 מדיה וקבצים בנושא סטילובטה בוויקישיתוף
קידוד וידאו

קִידּוּד וידאו הוא פתרון טכנולוגי שנועד להקטין את נפחם של קובצי וידאו, תוך פגיעה מינימלית באיכותם, על מנת שידרשו פחות נפח אחסון או שיהיה ניתן לשדר אותם באמצעות רוחב פס נמוך יותר. קיימים אלגוריתמים שונים לקידוד וידאו, רובם מאבדי נתונים (כדוגמת MPEG, Theora ו-DivX) וחלקם משמרי נתונים (כדוגמת HuffYUV). הקידוד מתבצע באמצעות התקן חומרה או תוכנה המכונים מקודד (Encoder). על מנת לצפות בקובץ וידאו מקודד יש להשתמש ברכיב מפענח (Decoder). קידוד אופייני לווידאו בדחיסה מאבדת נתונים עובד באופן הבא. התמונה הראשונה בסרט היא פריים בסיס, והיא יכולה להיות דחוסה בפורמט כמו JPG. לאחר מכן שומרים רק את השינויים שבין פריים לפריים. אחרי מספר מסוים של פריימרים יוצרים תמונת בסיס חדשה וחוזר חלילה. דחיסת נתונים המרת קידוד מדיה וקבצים בנושא קידוד וידאו בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא מחשבים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אופיסטודומוס

אופיסטודומוס (יוונית: ὀπισθόδομος, תרגום: "חדר אחורי") הוא חלל בחלק האחורי של כמה מקדשים יווניים, הנמצא מאחורי הנאוס. עם זאת, יכול להיות כי האופיסטודמוס הוא בעצם המקדש הפנימי המכונה גם "אדיטון" (יוונית:Άδυτον, תרגום:"לא להיכנס"). הסיבה לבלבול זה היא סתירות בכתבים עתיקים. במחקר המודרני, ההגדרה הראשונה יותר מקובלת. בכמה מן המקדשים, ובמיוחד באלו הנמצאים באקרופוליס של אתונה, האופיסטודומוס הפך לחדר אוצר, בו נשמרו החפצים הקדושים וההכנסות של המקדש. חלל זה הוא חסר כל פונקציה מוגדרת והוא נבנה במקדשים מסוימים אך ורק על מנת ליצור איזון עם הפרונאוס בחזית המקדש ויצירת מבנה סימטרי. כמו כן הוא נועד להעשיר את החזית האחורית של המבנה החשוב ולא להשאיר לו "צד מת". להלן רשימה של כמה מקומות ידועים שבהם יש אופיסטודומוס: מקדש זאוס באולימפיה הפרתנון שעל האקרופוליס באתונה מקדש אתנה לינדיה בלינדוס מקדש דיוניסיוס בתאוס מקדש אפולו אפיקוריוס בבאסאי מדיה וקבצים בנושא אופיסטודומוס בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא אדריכלות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קידוד

האם התכוונתם ל... יצורים חיים קידוד (זיכרון) – כלל תהליכי העיבוד המשפיעים על הכנסת מידע לתוך הזיכרון כך שיוכל להישלף בעתיד. חלק מתהליך התפישה. קודון (קידוד ביולוגי ב-DNA) – הקוד שברצף החומר התורשתי. אחסון מידע קידוד אודיו – פתרון טכנולוגי שנועד להקטין את נפחם של קובצי קול (אודיו). קידוד וידאו – פתרון טכנולוגי שנועד להקטין את נפחם של קובצי וידאו (חוֹזִי). קידוד תווים – התאמה בין קבוצת תווים לקבוצה אחרת שנועדה לרוב לאפשר את אחסונם באופן דיגיטלי. קוד (פירושונים) – בפרט קידוד תוכנה.
דייוויד רייס אטצ'יסון

דייוויד רייס אטצ'יסון (באנגלית: David Rice Atchison;‏ 11 באוגוסט 1807 – 26 בינואר 1886) היה עורך דין וסנאטור אמריקאי ממדינת מיזורי. שימש כנשיא הזמני של הסנאט במשך שש שנים. אטצ'יסון נכנס לסנאט באוקטובר 1843, ונבחר לתפקיד הנשיא הזמני של הסנאט לאחר שנתיים, כאשר המפלגה הדמוקרטית זכתה ברוב בסנאט. הוא שימש בתפקיד זה עד סוף שנת 1849, ואחר כך שוב במשך שנתיים בין השנים 1852 ו-1854. אטצ'יסון סיים את שירותו בסנאט בשנת 1855. במלחמת האזרחים האמריקנית הוא שימש כגנרל במשמר הלאומי של מדינת מיזורי (Missouri State Guard) שתמכה בקונפדרציית המדינות של אמריקה אף שלא הייתה חברה בקונפדרציה. בתקופתו של אטצ'יסון, בהיעדר נשיא וסגן נשיא מכהנים, היה הנשיא הזמני של הסנאט מתמנה לתפקיד נשיא ארצות הברית. לאחר הבחירות של שנת 1848 הנשיא הנבחר זאכרי טיילור, וסגנו מילרד פילמור סירבו להישבע לתפקיד ביום המיועד לכך, 4 במרץ 1849, משום שהיה זה יום ראשון. מכיוון שנשבעו רק למחרת, יש הטוענים כי דייוויד רייס אטצ'יסון בהיותו הנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית שימש כנשיא ארצות הברית ליום אחד. מאידך, מרבית המומחים טוענים כי על סמך חוקת ארצות הברית תקופת כהונתו של טיילור החלה בארבעה בחודש אף שלא הושבע כנהוג. מדיה וקבצים בנושא דייוויד רייס אטצ'יסון בוויקישיתוף דייוויד רייס אטצ'יסון, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית) דייוויד רייס אטצ'יסון, באתר "Find a Grave" (באנגלית) Senate Historical Office, Senate Stories | David Rice Atchison: (Not) President for a Day, Unite States Senate, ‏November 13, 2020 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הפארק הלאומי קינבאלו

הפארק הלאומי קינבאלו (מלאית Taman Negara Kinabalu) הוא פארק לאומי במחוז החוף המערבי בצפונה של מדינת סבה במלזיה. הפארק משתרע על פני שטח של 753.7 קמ"ר בצפון-מזרחו של האי בורנאו ובדרומו ניצב הר קינבאלו הנישא לגובה של 4,085 מטר, והוא ההר הגבוה בדרום-מזרח אסיה. הפארק הוכרז בשנת 1964 ובשנת 2000 הוא נכלל ברשימת אתרי המורשת העולמית של ארגון אונסק"ו. הנהלת הפארק שוכנת בגבולו הדרומי, בגובה של 1,564 מטר ויש בה מוזיאון המציג את עושרו של המקום, מעבדות ועשבייה. בשנת 2004 פקדו את הפארק יותר מ-450,000 מבקרים, כעשירית מהם באו למקום כדי לטפס על הר קינבאלו[דרוש מקור]. הר קינבאלו חולש על הפארק. ההר העשוי גרניט שגילה 15 מיליון שנה, התרומם לפני כמיליון שנה כתוצאה מפעילות טקטונית הנמשכת עד היום בקצב של 5 מ"מ בשנה. אבן החול והצפחה שכיסו את הסלע בעבר התבלו והסלע נחשף. בתקופת הפליסטוקן, לפני כ-100,000 שנים כוסה ההר בקרחון וזה שפשף את סלע הגרניט והשחיז את צוקיו. כיפת הקרח נעלמה לפני כ-10,000 שנים, ומאז עוצב נופו של ההר על ידי רוחות ומשקעים אשר חידדו את שיני הסלע וחצבו בו עמקים עמוקים. בפארק מספר בתי גידול השואבים מהפרש הגבהים הרב שבתחומו, הנע בין 152 ל-4,095 מטר, ומשטחו הנרחב. צמחייה טבעית טרופית במישורים, יער גשם טרופי, כולל יער עננים, על מורדות הגבעות, וחורש סוב-אלפיני באזורים הגבוהים מכסים 93% משטחו של הפארק. תופעה ייחודית של הפארק היא הצמחייה הגדלה על סלעי מאפי והמכסה 16% משטחו. צמחים אלה כוללים מינים רבים הגדלים על מצע זה בלבד. בפארק גדל מספר עצום של מיני צמחים וסקולריים המוערך בין 5,000 ל-6,000. בין אלה כ-1,000 מיני סחלביים, יותר מ-600 מיני שרכאים וכן צמחים טורפים הנמנים עם הגדולים בעולם. עוד מתאפיין האזור במינים פאן-טרופיים (מינים המשותפים לאזורים הטרופיים בכל היבשות), מינים מההימלאיה, סין, אוסטרליה וממלזיה. סך הכל יש בפארק ייצוג לכמחצית מהצמחים הגדלים בבורנאו ששטחו הכולל גדול פי אלף מזה של הפארק. הפאונה במקום כוללת 90 מיני יונקים החיים בגבהים נמוכים ו-22 נוספים האופייניים לאזורים הגבוהים, וכן 326 מיני ציפורים. בנוסף, לשני-שלישים מכל מיני הזוחלים המתקיימים באי יש ייצוג בפארק. נתונים אלה הביאו את ארגון אונסק"ו להכריז על הפארק כאתר מורשת עולמית, שכן: "לאתר מגוון ביוטי ורמת אנדמיות גבוהה. קשת הגבהים הטופוגרפיים ואזורי האקלים, הנעים בין תנאים טרופיים לאלפיניים... גאולוגיה מגוונת ושינויים אקלימיים תכופים, היו לתנאים אידאליים להתפתחות מינים חדשים. בפארק מגוון ביולוגי רב ויש בו ייצוג ליותר ממחצית משפחות בעלי פרחים. רוב היונקים, הציפורים, הדו-חיים וחסרי חוליות בבורנאו (רבים מהם פגיעים או נתונים לסיכון) מיוצגים בפארק". מדיה וקבצים בנושא הפארק הלאומי קינבאלו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הפארק הלאומי קינבאלו הפארק הלאומי באתר הפארקים של סבה מנימוקי ההכרזה
לה סנטיסימה טרינידאד דה פרנה

הריסות המסיון הישועי לה סנטיסימה טרינידאד דה פרנה (ספרדית La Santisima Trinidad de Paraná - "השילוש הקדוש של פרנה") שוכנים סמוך לנהר פרנה, כ-25 ק"מ צפונית-מזרחית לעיר אנקרנסיון (Encarnación) בדרום-מזרח פרגוואי. נוכחות הישועים החלה בפרגוואי בהיתר של המלך פליפה השני, מלך ספרד ב-1588, ומטרותיהם היו להגן על אוכלוסיית האינדיאנים המקומית מפני הניצול האירופי שדירדר אותם לסף עבדות, ובה בעת לנצר אותם ולהעניק להם חינוך. בשנת 1609 הוענק אזור הספר של ריו דה לה פלטה למיסיון הישועי אשר הקים בו יישובים שכונו "רדוקסיונס" (Reducciones), ולכל אחד מהם היה מיסיון משלו. סך הכל הוקמו במהלך המאה ה-17 והמאה ה-18 30 יישובים ישועיים, 8 מהם בשטחה של פראגואי, 7 בברזיל ו-15 הנותרים בארגנטינה. לה סנטיסימה דה פרנה הוקם בשנת 1706 והיה בין היישובים האחרונים שהישועים הקימו. הוא נחשב למיסיון השאפתני ביותר, ותוכנן ונבנה באופן שיוכל לספק את כל צרכיו. המיסיון פעל עד היחלשות ההשפעה הישועית באזור ונינטש. מאז 1980 התבצעו עבודות מחקר ושחזור באתר, ובשל כך שהיה בין האחרונים שהוקמו, הוא השתמר באופן טוב יחסית. בשנת 1993 הוכרז אתר המיסיון כאתר מורשת עולמית יחד עם אתר המיסיון הישועי חסוס דה טוורנגה. שני מיסיונים אלה הצטרפו למיסיונים הישועים של הגוארני בארגנטינה ובברזיל שהוכרזו כאתרי מורשת עולמית בשנת 1983, ובשנת 2000 צורפה לרשימה גם חוות הישועים בקורדובה בארגנטינה. מתחם המיסיון אינו גדול והוא בנוי בצורת ריבוע שכל אחת מצלעותיו באורך של כ-400 מטר. הוא כולל כיכר מרכזית (Plaza Mayor), כנסייה ראשית, כנסייה משנית, בית-ספר, קלויסטר, בתי קברות, מגדל פעמונים, בתי מגורים ובתי מלאכה. הריסות המיסיון מראה במיסיון מדיה וקבצים בנושא לה סנטיסימה טרינידאד דה פרנה בוויקישיתוף בולי פרגוואי הנושאים את תמונות המיסיון אודות המיסיון בפרגוואי (ספרדית)
סמית'סוניאן

מכון סמית'סוניאן (באנגלית: Smithsonian Institution) הוא מוסד המאגד 19 מוזיאונים וגלריות, פארק זואולוגי לאומי, 9 מכוני ומרכזי מחקר, 3 מרכזי תרבות ומעל 137 מיליון אוצרות אמנות ומוצגים, אשר מרביתם נמצאים בוושינגטון בארצות הברית. ברשת המוזיאונים מבקרים בכל שנה כ-30 מיליון איש. המוזיאונים פתוחים בכל ימות השנה, למעט חג המולד (25 בדצמבר). מכון הסמית'סוניאן נוסד על ידי ג'יימס סמית'סון (1765–1829) אשר שאף להפיץ ידע ברחבי ארצות הברית. סמית'סון בצוואתו הוריש לממשלת ארצות הברית את הונו על מנת שיוקם מוסד שמטרתו "הגדלת והפצת הידע בקרב האנושות". באוגוסט 1838 הגיע ההון לארצות הברית, בדמות 105 שקים ובהם 104,960 מטבעות סובריין זהב (אז בשווי של 500,000$). אך ההון הושקע בצורה גרועה, ומרבית הסכום ירד לטמיון. ב-10 באוגוסט 1846 חתם הנשיא ג'יימס פולק את חוק הסמית'סוניאן אשר יסד את הקרן המממנת כיום את המכון. התעשיין והנדבן צ'ארלס לנג פריר תרם ב-1908 את אוספו הפרטי וכן מימן את בניית הגלריה לאחזקת האוסף (גלריית פריר), שהייתה לגלריה הראשונה של המכון. בראש המכון עומד צ'נסלור - תפקיד אשר בפועל משמש בו תמיד נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית, ובחבר הנאמנים חבר גם סגן נשיא ארצות הברית. תפקיד המנהל הכללי בפועל של המוסד מכונה "מזכיר" (Secretary) הנבחר על ידי חבר הנאמנים. 11 מתוך מוזיאוני המוסד ומרכז המידע של הסמית'סוניאן (השוכן בבניין דמוי טירה) נמצאים במרכז המול, רצועה הנמשכת בין אנדרטת לינקולן ובנין הקפיטול. שאר המוזיאונים נמצאים בוושינגטון, ניו יורק ובשנטילי, וירג'יניה. המכון מוציא לאור שני מגזינים: ה-Smithsonian החודשי הנשלח למנויי הבית, עם יותר מ-2 מיליון מנויים חודשיים והעוסק בתחומים הנחקרים במסגרת המכון. ו-Air & Space הדו-חודשי, היוצא לאור על ידי מוזיאון האוויר והחלל הלאומי. האסטרואיד 3773 סמית'סוניאן נקרא על שם המכון. מישל נוריס, גם אני אמריקאי, נשיונל ג'יאוגרפיק ישראל, גיליון 221, אוקטובר 2016 מדיה וקבצים בנושא סמית'סוניאן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סמית'סוניאן (באנגלית) סמית'סוניאן, ברשת החברתית פייסבוק סמית'סוניאן, ברשת החברתית אקס (טוויטר) סמית'סוניאן, ברשת החברתית אינסטגרם סמית'סוניאן, ברשת החברתית LinkedIn סמית'סוניאן, סרטונים בערוץ היוטיוב סמית'סוניאן, באתר פינטרסט סמית'סוניאן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) גדעון לב, באוסף הסמיתסוניאן רבבות איברים שנלקחו בלי הסכמה, באתר הארץ, 17 באטגוסט 2023 Founding of the Smithsonian Institution ערך זה הוא קצרמר בנושא ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גלריה גורדון

"גלריה גורדון" היא גלריה לאמנות שנוסדה בשנת 1966 בתל אביב-יפו. גלריה גורדון נוסדה על ידי ישעיהו (שעיה) יריב ועתל ברוידא. לדברי ברוידא רצונה היה להביא את המבקרים בגלריה להאזין לרחשי ליבם ולקנות תמונה כי היא גורמת להם הנאה, ולאו דווקא כי צוירה על ידי אמן אופנתי או ידוע. בראשית פעולתה הייתה הגלריה מזוהה עם אמנים ישראלים אוונגרדיים, כגון רפי לביא, אביבה אורי, יחיאל שמי, הנרי שלזניאק, אורי ליפשיץ ואחרים, לצד הצגת יצירתם של אמנים מרכזיים כיוסף זריצקי, לאופולד קרקואר, אביגדור אריכא. בתחילה מוקמה הגלריה ברחוב גורדון, ובהמשך העתיקה את מיקומה לרחוב בן-יהודה מס' 95. בשנת 1977 צמצמה גלריה גורדון את היקף תערוכות היחיד והפכה לבית המכירות הפומביות הראשון בישראל, בתחילה בשותפות עם דבורה שוקן. במהלך שנות השמונים והתשעים ניהלה הגלריה 49 מחזורי מכירות והייתה לגורם מרכזי בייצוג אמנים ישראליים בשוק האמנות המקומי והבינלאומי. הגלריה מייצגת בעיקר את אמני "דור הביניים" כגון עדו בר-אל, פיליפ רנצר, לארי אברמסון, שרון פוליאקין, אסף בן צבי, מיכל נאמן, סמדר אליאסף, יאיר גרבוז, דגנית ברסט ואחרים, לצד אמנים צעירים יותר כגל וינשטיין, סשה סרבר ואחרים. בשנת 2001 פרש מייסדה והעביר את מלאכת הניהול לידי בנו, אמון יריב. בשנת 2016 נפתח חלל תצוגה נוסף לגלריה ברחוב הפלך 6 בדרום תל אביב ובקיץ 2018 עברה הגלריה מרחוב בן יהודה למשכנה החדש ברחוב הזרם 5. בשנת 2019 נפתח ברחוב המנוע 4 גן הפסלים של הגלריה, שבו מוצגים פסלי חוץ המשתנים תדיר. בדצמבר 2021 פתחה הגלריה שלוחה באזור התעשייה מרכז ספיר ירושלים. החלל החדש הושק בשתי תערוכות יחיד - של אביבה אורי עופר ללוש. הגלריה היא הבעלים של אחד מעשרת האוספים הפרטיים הגדולים ביותר של אמנות ישראלית. חלקו מושאל בהשאלות ארוכות טווח למוזיאון ישראל, מוזיאון תל אביב, מוזיאון רמת גן ומוזיאון מונארט באשדוד. מדיה וקבצים בנושא גלריה גורדון בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של גלריה גורדון גלריה גורדון, ברשת החברתית פייסבוק גלריה גורדון (תל אביב), דף שער בספרייה הלאומית שני ליטמן, אספן האמנות והגלריסט שיה יריב מת בגיל 83, באתר הארץ, 30 ביוני 2016 הילה שמר, הנדידה הגדולה: גם גלריה גורדון פתחה שלוחה בדרום תל אביב, באתר Xnet‏, 7 בדצמבר 2017 גלריה גורדון וגלריה אלון שגב עוברות לדרום תל אביב, ערב רב, 29 באוגוסט 2018 מיטל רז, חשיפה לדרום: האם שוק הגלריות המנותק מתעורר סוף סוף?, באתר Time Out תל אביב, 20 בספטמבר 2018 נעמה ריבה, איך הבעלים של גלריה גורדון מצליח במקומות שאחרים לא?, באתר הארץ, 5 בדצמבר 2019 שתי גלריות חדשות בתל אביב, על המשמר מאי 1966 אמון יריב: "אני לא מפעל תרבותי" | כלכליסט, באתר calcalist, ‏2022-01-03 יוטיוב, עופר ללוש פתיחת תערוכה גלריה גורדון י ם, נבדק ב-2022-02-15
קידוד אודיו

קִידּוּד אודיו הוא פתרון טכנולוגי שנועד להקטין את נפחם של קובצי אודיו תוך פגיעה מינימלית באיכותם, על מנת שידרשו פחות נפח אחסון או שיהיה ניתן לשדר אותם באמצעות רוחב פס נמוך יותר. קיימים אלגוריתמים שונים לקידוד אודיו, רובם מאבדי נתונים (כדוגמת MP3) וחלקם משמרי נתונים (כדוגמת WAV). הקידוד מתבצע באמצעות התקן או תוכנה המכונים מקודד (encoder), על מנת לצפות בקובץ אודיו מקודד יש להשתמש ברכיב מפענח (decoder). מדיה וקבצים בנושא קידוד אודיו בוויקישיתוף המרת קידוד ערך זה הוא קצרמר בנושא מחשבים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חנן

האם התכוונתם ל... חֶנָאן (Hénán) – מחוז במזרח סין בית חנן (כהונה גדולה) – משפחת כהנים גדולים בסוף תקופת בית שני, במאה ה-1 לספירה אישים ששמם חנן: חנן בן אבישלום – מדייני הגזרות שבירושלים, יחד עם אדמון, בסוף ימי בית המקדש השני, סמוך לסוף תקופת הזוגות ותחילת תקופת התנאים חנן בן חנן – כהן גדול ממשפחת הכהנים בית חנן, וממנהיגי העם היהודי בעת המרד הגדול. בנו של חנן בן שת. חנן בן יגדליהו – נביא הנזכר בספר ירמיהו חנן בן שת – כהן גדול בבית המקדש השני בירושלים בין השנים 6–15 לספירה חנן בישא – כינויו של עבריין יהודי בבלי שחי בתקופת הדור השני של האמוראים, שהתפרסם במעשי הנזק שעשה רב חנן בר אמי – אמורא מהדור השני לאמוראי בבל חנן מאישקיא – ראש ישיבת פומבדיתא החל משנת ד'שמ"ט (589) חנן המצרי – תנא מהמאה השנייה אישים ששמם הפרטי הוא חנן חנניה חננאל יוחנן אלחנן בן חנן
בניין הסמית'סוניאן

בניין מוסד הסמית'סוניאן, המכונה "הטירה", נמצא במול בוושינגטון, בארצות הברית. הבניין מכיל את משרדי מוסד הסמית'סוניאן ואת מרכז המידע של המוסד. המבנה בנוי מאבן חול אדומה בסגנון נורמני וברוח התחייה הגותית. הבניין נבנה בשנת 1855 על פי תכנון של האדריכל ג'יימס רנויק הבן. הבניין נשרף ב- 24 בינואר 1865 - השרפה הרסה את המגדלים הצפוני והמזרחי ואת הקומה השנייה של הבניין. הבניין שופץ לאחר השרפה, ושוחזר למצבו המקורי. בין השנים 1858 ו-1960 שימש הבניין מקום מגוריו של מזכיר המוסד וכן אולמות תצוגה. מדיה וקבצים בנושא בניין הסמית'סוניאן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בניין הסמית'סוניאן (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מבנים ובנושא ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אננארבה

אננארבה, בשמה המלא בגרמנית Forschungsgemeinschaft Deutsches Ahnenerbe (בעברית: קהילת המחקר למורשת האבות הגרמנית), הייתה חברה פסאודו-מדעית שהוקמה על ידי הממסד הנאצי במטרה "לחקור את המדע האינטלקטואלי הבראשיתי של מורשת האבות הגרמנית המודרנית", למצוא אישוש לתורת הגזע ולעליונות הגזע הארי עליהן מתבססות תאוריות הגזע הנאציות והאיגניקה הנאצית. החברה הוקמה ב-1 ביולי 1935 ומייסדיה היו היינריך הימלר, וולפרם סיברס, הרמן וירט, וריכרד ולטר דרה. אנשי החברה עסקו במחקר אנתרופולוגי והיסטורי של "הגזע הארי". על מנת לבסס את המחקרים הם ערכו ניסיונות מדעיים ומסעות תיור ברחבי תבל במטרה לאסוף ממצאים שיוכיחו את התאוריה הנורדית, לפיה האוכלוסייה ממוצא נורדי (צפוני) שלטה פעם בעולם. בפועל, הם ביצעו ניתוחי גופות וחפירות ארכאולוגיות בארצות שונות על מנת לבסס את הרעיון הנאצי מבחינה מדעית. המדענים ב"אננארבה" ביקשו לבסס את ההשערה בדבר המוצא הקדום של השבטים הגרמאנים. בספרה של התר פרינגל: "גזע הפורענות: המדענים של הימלר", היא כותבת אודות חברת "אננארבה" ומתארת את מסעותיהם של "המדענים של הימלר" למקומות כטיבט (מסע שנודע כ"המשלחת הגרמנית לטיבט"), הארצות הסקנדינביות, עיראק וחצי האי קרים. פרינגל עקבה אחרי הדיווחים והתיאורים מן המסעות, שנועדו לאשש את התיזה הארית, אישושים שחוקרי ה"אננארבה" מצאו כמעט בכל מקום. אחדים מהם הגיעו עד להרי ההימלאיה, באזור אשר לדעתם שלט בו גזע אדונים ארי. מדובר במקומות גאוגרפיים מוכרים בהם התגוררו, בימי קדם, שבטים הודיים ממוצא ארי. החוקרים הגיעו עד לאיים הקנריים, שבהם דימו אנשי האננארבה למצוא מומיות בלונדיניות. לחוקרי החברה היה תפקיד בהוצאה לפועל של הפתרון הסופי לעם היהודי. "המכון למחקר מדעי צבאי" קיבל על עצמו, למשל, לערוך מחקר על הכחדת הרוח היהודית באמצעים ביולוגיים: "דעתי היא שהשמדתם המוחלטת של היהודים באירופה, ואף בעולם כולו במידת האפשר, לא תביא להכחדה מלאה של היסוד הרוחני של היהדות", כתב אחד החוקרים. הפתרון המוצע, כותבת פרינגל, היה מחקר מדעי שיאתר את מקום הרוח היהודית, אם אפשר במסגרת הגוף, ויפעל להשמדתה המוחלטת. לכן נערך המכון במחנה ריכוז קטן, שאליו הביא אסירים מאושוויץ. לאחר רציחתם הוא פעל להסרה שיטתית של רקמות הגוף, לשם מחקר מדעי כביכול על הגולגולת והמוח. בהיותם עורכים ניסויים בבני אדם, בהם: ניסויים בעיקור כפוי, ניסויים בלחץ אוויר, ניסויים בקור מקפיא, ניסויים בצבע. אנשי האננארבה חיפשו דרכים להוכחת התועלת שלהם-עצמם בכל דרך אפשרית ובכל מחיר. גזע (אדם) גזענות תורת הגזע אאוגניקה מיסטיקה נאצית התר פרינגל, גזע הפורענות: המדענים של הימלר, הוצאת עברית וכתר, תרגום: דפנה ברעם Zaffiri Gabriel, Ahnenerbe, the Academy of sciences of the SS, Nicholas Calabria Publisher, Pacts (ME), 2004 אתר טקסט, התר פרינגל, "גזע הפורענות", פרק ראשון מהספר. ניצן ליבוביץ, האינטלקטואלים לא בגדו. הם פשוט האמינו במה שעשו, באתר הארץ, 17 בדצמבר 2007 פרינגל, עמ' 228.