גזרת כלים

גזרת כלים בהלכות שבת, היא גזרת חכמים שנהגה בתחילת ימי בית שני, שלא לטלטל כלים ממקום למקום בשבת. הגזרה המקורית אסרה לטלטל כל כלי שהוא ממקום למקום בשבת. התלמוד מתאר כיצד חכמים צמצמו בהדרגתיות את הגזרה במשך הדורות שלאחר מכן. להלכה, גזרת כלים הצטמצמה עד שהיא הועמדה על שני איסורים ספציפיים בלבד: כלי שמלאכתו לאיסור – האיסור לטלטל לצרכים מסוימים כלים ששימושם העיקרי אסור בשבת. מוקצה מחמת חסרון כיס – האיסור לטלטל בשום אופן כלים יקרים שמחמת חשיבותם מייחדים להם מקום. שני איסורים אלו מקוטלגים לעיתים קרובות בספרות ההלכתית בקטגוריה כללית של איסורי מוקצה, שהוא האיסור לטלטל דברים שאין בהם שימוש שאדם מקצה אותם מדעתו. איסור מוקצה משמש בהקשר זה כקטגוריית על לכל הדברים האסורים בטלטול בשבת, כאשר ישנם סוגים נוספים של מוקצה אשר אינם נובעים מגזירת כלים. יש דעות בראשונים ובאחרונים המבחינים בין סוגי המוקצה השונים ומחלקים אותם לקטגוריות הנובעות מטעמים שונים. הגזירה המקורית מתוארת בתוספתא, שלפיה אסור היה לטלטל את כל הכלים בשבת חוץ משלושה כלים שימושיים בלבד: בראשונה היו אומרים: שלושה כלים ניטלין בשבת - מקצוע של דבילה, וזומא לסטרון של קדירה וסכין קטנה שעל גבי שולחן. — תוספתא שבת, יד, א התלמוד מביא את דברי האמורא רבי חנינא, לפיהם גזירה הזו נגזרה בימי נחמיה בן חכליה בתחילת ימי בית שני. רש"י מבאר שהכוונה היא שהגזירה הזו נגזרה בתוך הקונטקסט ההיסטורי המתואר בספר נחמיה, שהיו העם מזלזלים בשמירת השבת. הראשונים התקשו כיצד ייתכן שאסרו את טלטול הכלים כולם, הרי לא ניתן להסתדר בשבת בלי כוסות וקערות ושאר כלי אכילה. לכן הראשונים מסייגים בדרכים שונות את האיסור המקורי: או שהוא נגע רק לכלים שאין להם בית קיבול, או שהוא נגע רק לכלים שאחד השימושים הרגילים שלהם אסור בשבת, או שהוא לא נוגע לכלים שמונח בתוכם דבר שמותר לטלטלו, כגון אוכל. הראשונים נתנו טעמים שונים לגזירה זו. רש"י כתב שגזרו את הגזירה "כדי לגדור גדר להחמיר באיסורי שבת". הרמב"ם כתב שלושה טעמים לגזירה:הראשון, שכשם שיש הגבלה על הצעידה בשבת וכפי שדרשו חז"ל מהכתוב "אם תשיב משבת רגליך ממצוא חפצך ודבר דבר" שלא יהא הילוכך בשבת כהילוכך בחול, כך לא יהא הטלטול בשבת כטלטול בחול כדי שבפועל ישבות וינוח ביום שבת. טעם נוסף, כדי שלא יטלטל כלים שמלאכתן לאיסור, ויבוא לעשות בהם מלאכה. טעם שלישי לפי הרמב"ם כדי שהשביתה בשבת תהיה ניכרת גם עבור מי שמובטל כל השבוע ממלאכה. הראב"ד כתב טעם נוסף לגזירה: כדי שלא יבוא אדם להוציא כלים מרשות לרשות, שדבר זה אסור בשבת. ערך מורחב – מוקצה התוספתא מתארת כיצד הגזירה הצטמצמה במשך הדורות בכמה שלבים, ולבסוף לא נותר ממנה אלא איסור לטלטל שני כלים מסיביים: התירו, וחזרו והתירו, וחזרו והתירו, עד שאמרו: כל הכלים ניטלין בשבת, חוץ מן מסר הגדול ויתד של מחרישה. — תוספתא שבת, יד, א (על פי גירסת הבבלי שבת, קכג, ב) התלמוד מכנה את האיסור לטלטל את 'המסר הגדול' ואת 'היתד של מחרשה' בשם הקטגורי מוקצה מחמת חסרון כיס, כלומר, האיסור לטלטל כלים אלו נובע מכך שהם חפצים יקרי ערך שבגלל חשיבותם לא מטלטלים אותם ממקומם. אף על פי שמהמקורות התנאיים היה נראה שגזירת הכלים התבטלה לחלוטין, האמוראים אביי ורבא מבארים שנשארו חלקים נוספים של הגזירה מלבד מוקצה מחמת חסרון כיס. אביי מחמיר בכך יותר מרבא, והם נחלקים ביניהם בשלוש נקודות: כלי שמלאכתו להיתר: לדעת אביי, מותר בטלטול רק לצורך גופו או לצורך מקומו ולא מחמה לצל (כלומר אסור לטלטל אותו לשם שמירה על הכלי עצמו). לדעת רבא – מותר לטלטל גם מחמה לצל. יש ראשונים שהבינו שגם רבא מודה שטלטול שלא לצורך כלל אסור בכל מקרה. וכן פסק השולחן ערוך. וכן פסק הראשון לציון הרב יצחק יוסף. כלי שמלאכתו להיתר נחשב כזה גם אם רק מיעוט שימושו להיתר ורוב שימושו לאיסור. כלי שמלאכתו לאיסור: לדעת אביי, מותר בטלטול רק לצורך גופו ולא לצורך מקומו או מחמה לצל. לדעת רבא – מותר לטלטל גם לצורך מקומו. כלי שצריך שני בני אדם כדי לטלטלו: לדעת אביי – אסור בטלטול. לדעת רבא – מותר בטלטול. בטעמו של אביי נחלקו הראשונים: הרשב"א כתב שהוא משום שאדם מקצה דבר כזה מדעתו, והריטב"א כתב שזה משום שאדם מייחד לו מקום. הכלל ההלכתי קובע שבכל מקום שנחלקו אביי ורבא, ההלכה נקבעת כדעת רבא. לכן ההלכה נפסקה כאן כדברי רבא, שמגזירת כלים המקורית נותר רק האיסור לטלטל 'כלי שמלאכתו לאיסור' מחמה לצל. כלי שמלאכתו לאיסור יואל קרצ'מר-רזיאל, טלטול כלים בשבת: בין מוקצה להוצאה, איגוד - מבחר מאמרים במדעי היהדות, כרך א, ירושלים תשס"ח יואל קרצ'מר-רזיאל, 'מוקצה': גיבושו של טאבו הערך "כלי שמלאכתו להיתר", באתר המכלול בבלי שבת, קכג, ב תוספות שבת, קכג, ב, ד"ה מקצוע המאור באלפס שבת, מז, א; חידושי הריטב"א שבת קכג, ב חידושי הר"ן שבת, קכג, ב רמב"ם, משנה תורה, פרק כד, יב-יג ראב"ד, השגות על משנה תורה, פרק כד, יב-יג תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף קנ"ז, עמוד א' מגיד משנה הלכות שבת, כה, ג; חידושי הר"ן, שבת, קכג, ב ראו שולחן ערוך, אורח חיים, סימן ש"ח, סעיף ד', אמנם הרב הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטיין, ערוך השולחן, אורח חיים, סימן ש"ח, סעיף ט"ו הגביל את האיסור לטלטל ללא צורך רק למקרה שהוא "מתעסק" בטלטול, כיוון שאם יש לאדם תענוג כלשהו בטלטול הכלי זה נחשב כצורך לעניין זה הרב יצחק יוסף, ילקוט יוסף קש"ע, סימן שח' ס"ד - כלי שמלאכתו להיתר, ס"ק קמב' [1] במחלוקות אביי ורבא, הלכה כרבא פרט לדיני יע"ל קג"ם