סמירמיס (רוסיני)

סמירמיס (באיטלקית: Semiramide) היא אופרה בשתי מערכות מאת ג'ואקינו רוסיני. הליברית מאת גאטנו רוסי מבוססת על הטרגדיה של וולטייר, סמירמיס, אשר בתורה התבססה על האגדה של המלכה מבבל. האופרה הוצגה לראשונה בלה פניצ'ה בוונציה ב-3 בפברואר 1823. על פי מקורות היסטוריים, סמירמיס הייתה דמות היסטורית, אשתו של נינוס, מלך אשור שייסד את נינווה. סמירמיס הייתה האופרה האיטלקית האחרונה של רוסיני, ולפי ריצ'רד אוסבורן, "אפשר בהחלט לכנותה חזרה על טנקרדי". כמו בטנקרדי, הליברית של רוסי התבססה על טרגדיה של וולטייר. המוזיקה לבשה צורה של חזרה למסורות הווקאליות של נעוריו של רוסיני, והייתה מלודרמה שבה הוא "שיחזר את מסורת הבארוק של שירה דקורטיבית במיומנות שאין שני לו". סצנות האנסמבל (במיוחד הדואטים בין ארסאס לסמירמיס) והמקהלות עשויות בתחכום רב, וכך גם הכתיבה התזמורתית, שעושה שימוש מלא בבור הגדול (מקום התזמורת). לאחר היצירה הזו, מהטובות שלו בז'אנר, הפנה רוסיני עורף לאיטליה ועבר לפריז. מלבד "המסע לריימס", שעדיין כתובה באיטלקית, האופרות האחרונות שלו היו יצירות מקוריות בצרפתית או עיבודים מחודשים לצרפתית של אופרות איטלקיות קודמות. המוזיקולוג רודולפו צ'לטי מסכם את חשיבותה של האופרה בכך שהיא "הייתה האופרה האחרונה של מסורת הבארוק הגדולה: היפה ביותר, הדמיונית ביותר, אולי השלמה ביותר; אבל גם, ללא תקנה, האחרונה". לאחר שהטביע את חותמו עם מספר אופרות קומיות מבריקות (בעיקרː "הטורקי באיטליה" "סינדרלה", "הספר מסביליה" "האיטלקייה באלג'יר"), רוסיני פנה לאופרה רצינית (אופרה סריה). במהלך השנים 1813 (כאשר רוסיני הלחין "טנקרדי") עד 1822, הוא כתב סדרה לא מבוטלת מהן, בעיקר לתיאטרון סן קרלו, בנאפולי. אחת הסיבות להתעניינותו החדשה בז'אנר הרציני הייתה הקשר שלו עם הסופרן הדרמטית הגדולה איזבלה קולברן, שהייתה תחילה המאהבת שלו, אחר כך אשתו. לכבודה יצר את התפקידים הנשיים המובילים ב"אליזבטה, מלכת אנגליה" (1815), אותלו (1816), ארמידה (1817), משה במצרים (1818), מהמט השני (1820), וחמש אופרות נוספות. תרומה אחרונה לז'אנר, סמירמיס, שנכתבה גם עם קולברן בתפקיד הראשי. העבודה החלה עם הליברית באוקטובר 1822, המלחין והליבריתן מעבדים את סיפורו של וולטר ומבצעים שינויים משמעותיים. בפועל לקח לרוסיני 33 ימים להשלים את הפרטיטורה. לאחר הצגת הבכורה, האופרה הוצגה עשרים ושמונה פעמים בשאר העונה בוונציה (ובשלב מסוים, במשך ארבעה לילות ברציפות). היא הועלתה ברחבי איטליה ואירופה, כולל פריז ב-1825, מילאנו ב-1829 ו-1831, ווינה ב-1830. הגיעה ללונדון ב-15 ביולי 1824. בכורה בארצות הברית בתיאטרון סנט צ'ארלס בניו אורלינס ב-1 במאי 1837, וב-3 בינואר 1845, בניו יורק. פרימדונות אחרות הופיעו בתפקידים המרכזיים בערך ב-1825, מאחר שיכולותיה הקוליות של קולברן התדרדרו מאוד עד למופעי הבכורה של ונציה והיא "לא הייתה מסוגלת לשיר שוב את התפקיד". במשך 25 שנים לאחר 1830, ג'וליה גריסי כיכבה בעיקר בסנט פטרסבורג ב-1849 ובניו יורק ב-1854. עד סוף המאה ה-19, האופרה כמעט נעלמה מהרפרטואר. עם זאת, היא נבחרה בשנת 1880 לחנוך את תיאטרו קוסטנזי, הבית החדש של האופרה של רומא. הוצגה כחלק מפסטיבל האופרה של סינסינטי 1882, בו השתתף אוסקר ויילד והציגה את הדיווה המפורסמת אדלינה פאטי שבחרה באריה " Bel raggio lusinghiero" להופעת הפרידה שלה. המטרופוליטן אופרה החיה את סמירמיס ב-1892, 95 -1894 עם נלי מלבה. ב-1932 האופרה הועלתה שוב (בתרגום גרמני) ברוסטוק. תחת שרביטו של טוליו סראפין הוצגה ב־Maggio Musicale Fiorentino ב-1940. הצגות בלה סקאלה במילאנו בדצמבר 1962 עם ג'ואן סאתרלנד וג'ולייטה סימיונטו דרשו שחזור של כל הפרטיטורה מהחתימה של רוסיני. המוזיקולוג פיליפ גוסט ציין שבין 1962 ל-1990 "כשבעים בתי אופרה כללו את היצירה בעונה אחת או יותר". התעוררות גדולה הייתה בפסטיבל אקס-אן-פרובאנס ב-1980 ביים פייר לואיג'י פיצי והציג את מונטסראט קבאלה בתפקיד הראשי עם מרילין הורן בתור ארסס. אותה הבמה הועלתה אז ברצף על ידי תיאטרו קרלו פליצ'ה בגנואה ועל ידי תיאטרו רג'יו בטורינו שהיה שותף להפקתו, בכיכובם של ללה קוברלי / מרטין דופוי וקטיה ריקיארלי / לוסיה ולנטיני טראני. רק בתחיית המטרופוליטן אופרה ב-1990 לאחר כמעט 100 שנים, בוצעה הפקה המבוססת על עיבוד חדש. זה החליף את ללה קוברלי וג'ון אנדרסון בתפקיד הראשי עם מרילין הורן שוב בתור ארסס. בין שאר ההופעות, היצירההוצגה בפסטיבל רוסיני בווילדבאד בשנת 2012, שהוקלטה עם אלכס פנדה בתפקיד הראשי. בנובמבר 2017, בית האופרה המלכותי, לונדון, העלה את ההפקה הראשונה שלו של האופרה מאז שנות ה-90, עם ג'ויס דידונאטו בתפקיד הראשי. אנסמבל מוזיקלי הפרטיטורה של רוסיני כוללתː 2 חלילים (גם פיקולו ), 2 אבובים, 2 קלרינטים, 2 בסונים4 קרניים, 2 חצוצרות, 3 טרומבונים טימפני, תוף בס, מצלתיים, משולש, תוף, גונג קשתות להקת מוזיקה פיקולו, 3 קלרינט, 2 בסונים, קונטרבסון 4 קרניים, 5 חצוצרות, 2 טרומבונים, אופיקליידה, 4 טובות נחש תוף בס, מצלתיים, תוף זמן: העת העתיקה או "כ-2,000 שנה לפני העידן הנוצרי" מקום: בבל פתיחה לסמירמיס יש פתיחה משלה, שכמעט בוודאות הולחנה אחרונה. שלא כמו פתיחות אופראיות רבות, היא שאלה רעיונות מוזיקליים מהאופרה עצמה, ובכך הפכה אותה לייחודית לאופרה זו ובלתי מתאימה לשימוש עם פרטיטורה אחרת. המנעד והאיזון של הרעיונות המוזיקליים, מהפתיחה הדחוסה והקצבית דרך האנדנטינו לארבע קרנות (שאובות מהאופרה עצמה) והחזרה עם חזרות פיציקטו במיתרים ועד לאלגרו התוסס, הופכים את הפתיחה לאופרה זו לאחת המשובחות של רוסיני ואחת הפופולריות ביותר. המלך נינוס נרצח על ידי המלכה סמירמיס והנסיך אסור. אסור שכנע אותה כי המלך רוצה לגרשה. הוא עזר לה לרצחו בתמורה להבטחה כי תכתירו למלך. תמונה 1ː מקדש הבעל, בבל הכהן הגדול אורואס, מודאג מאותות רעים שקיבל, מזמין את כולם להיכנס למקדש. בבלים יחד עם אורחים, כולל אידרנו הנסיך ההודי. כולם נושאים מנחות לבעל, כל אחד ותפילתו. אידרנו מתפלל לבעל שיסייע לו לרכוש את ליבה של הנסיכה אהובתו. אסור מצהיר שהגיע היום שבו המלכה תבחר יורש למלך נינוס והוא מזכיר לכל את גבורתו. כולם מצפים למלכה סמירמיס. אידרנו מביע הפתעה מהשאיפות של אסור וכולם מביעים את חששותיהם ופחדיהם האישיים. סמירמיס נכנסת בראש פמלייתה. אידרנו ואסור מנחשים בליבם מי ייבחר. הם לוחצים על המלכה להכריז על החלטתה, אך היא חוששת לקבל את ההחלטה הזו, כשנראה שהיא מצפה לבואו של מישהו. לפתע, אפלה עוטפת את המקדש. מכת ברק פגעה במזבח וכבתה את האש הקדושה. ישנה מבוכה ובהלה כללית. כולם נוטשים את המקדש. ארסס, מצביא צעיר מסקיתיה, נכנס. הוא נושא תיבה השייכת לאביו הגוסס שציווה עליו ללכת למקדש בבבל. הוא מצהיר על אהבתו לנסיכה אזמה שאוהבת אותו למרות שהובטחה לבנו האבוד של המלך נינוס המת, ניניאס. ארסס מצהיר על חוסר נכונותו לתמוך באסור בהתמודדותו על כס המלכות: (סצנה ואריה: Eccomi alfine in Babilonia... Ah! quel giorno ognor ramento / "הנה אני סוף סוף בבבל... הו, אני אזכור לעולם יום התהילה והאושר..."). ארסס מבקש לראות את הכהן הגדול. אורואס נכנס, פותח את התיבה, וקורא בראותו שהיא מכילה את השרידים הקדושים של המלך המת. הוא רומז לארסס על בוגדנות כלשהי שהייתה מעורבת. כשראה את אסור מתקרב, אורואס עוזב עם השרידים. אסור מגיע ומטיל ספק בסיבה לחזרתו של ארסס. שני הגברים דנים באזמה, כאשר ארסס מאשר מחדש את אהבתו אליה (דואט: Bella imago degli dei / "דימוי יפה, אלוהי") בעוד שאסור מצהיר שגם הוא אוהב אותה. "אין לך מושג מהי אהבה", אומר הצעיר למבוגר: (אריה/דואט: D'un tenero amor / "של אהבה עדינה...") אולם הכניסה של הארמון אזמה נכנס, שמח שארסאס נמצא כעת בבבל. אידרנו הולך אחריה ומבקש את ידה; היא אומרת לו שזו חייבת להיות ההחלטה של המלכה. "מה ללב שלך?" הוא שואל, בהנחה שיריבו יכול להיות רק אסור. נאמר בזלזול שלעולם לא יהיה אסור, אידרנו מתנחם, למרות שהוא מביע את רצונו "להעניש את העוז המרושע של יריב" וממשיך להביע רצון באזמה: (אריה: אה, דוב, דוב') è il cimento / "אה, איפה זה, איפה האתגר?") הגנים התלויים לאחר שהתאהבה בארסאס והאמינה שהוא אוהב אותה, סמירמיס מצפה לו: (אריה: Bel raggio lusinghier / "קרן יפה, קסומה"). היא מקבלת הודעה מהאורקל, שאומרת לה שחתונה תעשה מלך חדש. היא מאמינה שזה סימן מהאלים שהם מאשרים את תוכניותיה, ומזמינה הכנות לחתונה. כאשר ארסס מגיע, הוא רומז לאהבתו לאזמה מבלי לנקוב בשמה ספציפית, אך הוא גם מצהיר שהוא ימות למען המלכה שלו במידת הצורך. סמירמיס עדיין מאמינה שהוא באמת אוהב אותה, ונשבעת לתתן לו את כל מבוקשו: (דואט: Serbami ognor sì fido il cor / "תמיד שמור את לבך נאמן לי"). הם עוזבים בנפרד. חדר הכס בארמון כולם נכנסים כדי להמתין לבואה של סמירמיס ולהכרזתה על בחירתה ביורש. ארסאס, אידרנו, אורו ואשור נשבעים כולם לציית לפקודתה, לא משנה מה היא מחליטה: (אנסמבל: Semiramide, Arsace, Idreno, Oro and Assur: (Giuri ognuno, a' sommi Dei" תנו לכולם להישבע לאלים"). היא דורשת נאמנות לגבר שהיא בוחרת, ומצהירה שהוא יהיה גם בעלה. כאשר היא שמה את ארסס כבחירתה, אשור זועם ואידרנו מקבל את ההחלטה אך מבקש את ידו של אזמה, אשר ניתנת. לאחר שביקש מאורו לאחד בינה ובין ארסאס, סמירמיד נחרד מהמהומה הנפלטת מקברו הסמוך של המלך נינו: (אנסמבל: Qual mesto gemito da quella tomba / "איזו אנחה עולה מהקבר"). כולם נחרדים כשרוח הרפאים של המלך נינו מופיעה, מזהירה מפני הפשעים שיש לכפר עליהם, אומרת לארסאס שהוא ימלוך ויכבד את חוכמתו של הכהן הגדול, ומצווה עליו לרדת אל קברו. כל דמות מבטאת את הייסורים שלה. אולם בארמון במפגש קצר, מיטרן מזהיר את המשמר המלכותי לשמור על אסור תחת מעקב ולא לאפשר לו לעזוב את הארמון. ואז נכנסת המלכה, וזמן קצר לאחר מכן מגיע אסור. סכסוך בין השניים מתגלע זה מקרוב. היא מזכירה לו שהוא זה שנתן את כוס הרעל לנינוס, ובכך גרם למותו, והוא מזכיר לה שהיא זו שהכינה אותו: "מי הושיט לי את כוס המוות?" הוא שואל. שהיא נזכרת שבאותה תקופה היה לה בן, ניניאס, היא משערת שייתכן שהוא נהרג על ידי אותו אדם שהרג את נינוס. אסור ממשיך ללחוץ על סמירמיד להמליך אותו. בתורה, היא מאיימת לחשוף את הפשע, והם שרים דואט מורחב: (Se la vita ancor t'è cara / "אם אתה עדיין אוהב את החיים") מזכירים את האימה והאיום שכל אחד יכול להטיל על השני אם האמת תצא לאור. סמירמיס ממשיכה לדרוש מאסור להכיר בארסס כמלך. קברו של המלך נינוס אורואס והקוסמים מתאספים בקבר. הכהן הגדול מפציר בארסס להתייצב, אך גורם לו להיות מודע לכך שעשויות להיות חדשות לא נעימות שמחכות לו. עם הגעתו, אורואס אומר לו שהוא ניניאס, בנו של נינוס, שניצל על ידי פראדייט המסור וחונך כשלו. מבועת מהחדשות האלה, ארסס לומד אז שסמירמיס היא אמו. כדי לבסס את הידיעה הזו, מוסר לו הכוהן מגילה, שנכתבה על ידי המלך לפני מותו, שקריאתה מאשרת את דברי הכוהן. המכה האחרונה מגיעה כאשר ארסס קורא את דבריו של נינוס, ומבין שאמו ואסור היו אלה שהרגו את אביו: "אסור היה הבוגד". כמעט מתמוטט ביגון לזרועותיו של אורואס, הוא מבקש נחמה: (אריה: In sì barbara sciagura / "במזל ברברי כזה"), אך הכוהנים מחזקים את הצורך שלו לנקום מיד. הם מציידים אותו בשריון ובחרב ומדרבנים אותו להמשיך: (cabaletta: Si, vendicato, il genitore/"כן, אבי נקם"). חרב ביד, ארסאס עוזב. מגוריה של המלכה אזמה ומיטראן לבד, הראשונה מתלוננת שהיא איבדה הכל עכשיו כשארסס, אהבת חייה, אמור להינשא למלכה. כשנכנס, אידרנו שומע את זה ונסער. אזמה מבטיחה לו את ידה אם ירצה בכך, אבל הוא מייחל שהיא תאהב אותו: (אריה: La speranza più soave/"התקווה המתוקה"). שתי מקהלות של משרתות, אצילים והודים מובילות את כולם אל המקדש. במקדש סמירמיס מתעמתת עם ארסס, אשר לבסוף מוסר לה את המגילה שחשפה הכל. מבועתת, אז היא מבינה את זהותו האמיתית של ארסס, ומלאת חרטה, מבקשת ממנו להרגה. הוא נשבע נאמנות משפחתית, מביע את המשאלה לחסוך מאמו: (דואט: Ebben, a te, ferisci! ... Giorno d'orror! E di contento! ... Madre, addio! / "הנה אתה, הכה אותי!... יום של אימה, ושל שמחה! יחד, כל אחד מהם מקבל את המציאות, אך ארסס מצהיר שעליו ללכת לקבר אביו לנקום את מותו ולהעלות קרבן לרוחו. כשהיא יודעת מה צפוי, אימו קוראת לו "לחזור אליי מנצח". הכניסה לקבר של המלך נינוס בהתרסה, אסור נכנס ומכריז שזה יהיה יומו האחרון של ארסס עלי אדמות. כשהוא למד מאנשיו, כי הם פנו נגדו, כי הכוהן חשף את מעלליו, הוא עדיין נשבע להרוג את ארסס. הוא נע לכיוון הקבר רק כדי למצוא איזה כוח לא ידוע, איזו הופעה שמעכבת אותו: (פזמון, סצנה ואריה: Deh ti ferma ... Que' numi furenti, Quell'ombre frementi / "אוי, תפסיק... אותם זועמים אלים, אותם גוונים רועדים"). אנשיו דוחקים בו, אבל עדיין ההופעה נשארת במוחו. אנשיו מבולבלים, עד שנראה שהוא מתאושש ואז, כשאנשיו לידו, נשבע להמשיך להילחם. פינאלה - בתוך הקבר של נינוס יחד עם אורואס, ארסס נכנס לאולם הקבורה. הוא מחפש את יריבו. גם אסור נכנס, מחפש גם את ארסס. לאחר מכן נכנסת סמירמיס להתפלל ליד קברו של נינוס, ומבקשת סליחה והגנה על בנה: (סולו: Al mio pregar t'arrendi: il figlio tuo difendi / "נכנע לתפילתי: הגן על בנך"). בבלבול החושך, שלושתם - ארסאס, סמירמיס ואסור -מגששים באפלה (טריו: L'usato ardir / "הגבורה שלי לשעבר"). בחושך אסור מכה את סמירמיס בחשבו שהיא ארסס. הכוהן זועקː "ניניאס, הכה", מופתע לגלות את זהותו האמיתית של ארסס, אסור נעצר, וארסס הורגו. סמירמיס מתה, ולעיני הקהל מציג אותו הכוהן כיורש העצר. ארסס מקבל באי רצון שהוא יהיה המלך. Raymond Monelle 1992, Semiramide redenta: archetipi, fonti classiche, censure antropologiche nel melodramma, Music & Letters, 73(3), pp. 448–450 Marita P. McClymonds 1993, Semiramide redenta: archetipi, fonti classiche, censure antropologiche nel melodramma. Notes (2nd series), 50(1), pp. 139–141. Osborne 1990, "Farewell to Italy: Semiramide", p. 302. Guido Johannes Joerg 1991, Booklet accompanying ArtHaus DVD, p. 27 Celletti, quoted in Migliavacca 1998, p. 92 Osborne 1994, p. 112. Osborne 1994, pp. 113–114 Migliavacca 1998, p. 84. Migliavacca 1998, p. 92 "Patti in Cincinnati", oscarwildeinamerica.org Gossett 2006, p. 178 Jacques Lonchampt (18 ביולי 1980). ""Semiramis" a Aix en Provence". Le Monde. נבדק ב-9 באפריל 2018. {{cite news}}: (עזרה) Angelo Foletto, "È madre e regina: ama, uccide, ma soprattutto canta", la Repubblica, 7 March 1981. The opera was performed in the period venue of the Teatro Carlo Felice, the Cinema Teatro Margherita. Massimo Mila, "Una bella «Semiramide» rilancia il Regio" (surtitles: "Bravissime la Valentini e la Ricciarelli, splendida la scena di Pizzi"), La Stampa, 26 April 1981. Gossett 2006, pp. 169–199: He recounts the entire history of the creation of the critical edition and how it was used in the 1990 production. Performances listed on operabase.com since 1 January 2012 New production of Semiramide at Covent Garden, November 2017 Osborne 1994, p. 111. Migliavacca 1998, p. 78. Nightingale CD libretto, p. 43 Conlon DVD subtitles Conlon, DVD libretto, p. 95 Gossett & Brauner 2001, p. 790. Libretto sources: Nightingale Classics CD libretto, and the action played out in the Image Entertainment DVD. מקורות Gossett, Philip (2006). Divas and Scholars: Performing Italian Opera. Chicago: University of Chicago. ISBN 978-0-226-30482-3. Gossett, Philip; Brauner, Patricia (2001). "Semiraminde". In Holden, Amanda (ed.). The New Penguin Opera Guide. New York: Penguin Putnam. ISBN 0-14-029312-4. Osborne, Charles (1994). The Bel Canto Operas of Rossini, Donizetti, and Bellini. Portland, Oregon: Amadeus Press. ISBN 0-931340-71-3. Osborne, Richard (1990). Rossini. Ithaca, New York: Northeastern University Press. ISBN 1-55553-088-5. Celletti, Rodolfo (1983), A History of Bel Canto (פאב. בתור Storia del belcanto ), Discanto (1983) ו-Oxford University Press, 1996, בתרגום.מסת"ב 0-19-816641-9ISBN 0-19-816641-9 Gossett, Philip (2003), "פיראטיות בוונציה: מכירת Semiramide ", מקוונת בכתובת uchicago.edu. פורסם במקור בדוד רוזן; קלייר ברוק (עורכים) (2003), מילים על מוזיקה: מסות לכבוד אנדרו פורטר לרגל יום הולדתו ה-75 . הילסדייל, ניו יורק, הוצאת פנדרגון. Narici, Ilaria, Semiramide, בתוך Gelli, Piero & Poletti, Filippo (עורכים) (2007), Dizionario dell'Opera 2008 . מילאנו: באלדיני קסטולדי דלאי, עמ' 1204-1207.מסת"ב 978-88-6073-184-5ISBN 978-88-6073-184-5 אוסבורן, ריצ'רד (1998), " Semiramide ", ב־Stanley Sadie, (עורך), The New Grove Dictionary of Opera, Vol. ארבע. לונדון: Macmillan Publishers, Inc. 1998מסת"ב 0-333-73432-7מסת"ב 1-56159-228-5 Toye, Francis (1947), רוסיני: האיש והמוזיקה שלו, פרסומי דובר, 1987.מסת"ב 0486253961ISBN 0486253961מסת"ב 0-486-25396-1 Media related to Semiramide (Rossini) at Wikimedia Commons Semiramide: Scores at the International Music Score Library Project