laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מורן קריב

מורן קריב (Moran Kariv) (נולד ב-30 במאי 1976) הוא מפיק מוזיקלי, תקליטן ובמאי ישראלי. מורן קריב הוא בנם של המלחין והמעבד המוזיקלי אורי קריב ודגנית קריב, שהייתה סולנית להקת חיל האוויר באמצע שנות ה-70. חבר בהרכב "יוסטון פרוג'קט". החל משנת 2003 עיבד והפיק רמיקסים רשמיים לאמנים ישראלים מוכרים כמו גידי גוב ("אני שוב מתאהב") אריק סיני ("סיבה טובה"), משה פרץ ("קרמלה") יהורם גאון ("לא נפסיק לשיר") וסי היימן ("גיבור גדול") . בין האמנים הנוספים שאיתם עבד נמצאים: יהודה פוליקר, עילי בוטנר, קובי אפללו, עדן בן זקן, גלעד שגב, רן דנקר, אברהם טל, התקווה 6, הראל סקעת, קרן פלס, מאיה בוסקילה, דנה לפידות, מארינה מקסימיליאן וריקי גל. בשנת 2010 הופיע יחד עם ערן ברנע תחת ההרכב "יוסטון פרוג'קט" כמופע החימום של הזמרת ריהאנה. ההופעה התקיימה באצטדיון בלומפילד שבתל אביב ב-30 במאי, מטעם חברת אורנג', והייתה פתוחה רק למוזמני ומתנדבי לקוחות אורנג' מעל גיל 16, אשר תרמו 4 שעות התנדבות לקהילה. מורן חתום בחברת התקליטים הבינלאומית "Pacha Recording" הנמצאת באיביזה שבספרד ופרסם קטעים רבים בעולם תחת ההרכב "יוסטון פרוג'קט" ובאופן עצמאי. בשנת 2014 צילם, ביים והפיק את הקליפ של "רנטינו", או בשמו "Love Bull" לשיר "Magic". בשנים 2016-2015. הפיק עוד שני קלפים לאותו יוצר, "Duschi Duschi" בגרמנית ו"Run Up the Sky" באנגלית. בשנת 2015 הקים את ההרכב "Square Wheel" עם השיר "Bring Home The Sun" . השיר נכנס לערוץ העולמי "Clubbing TV" תחת קטגוריית "Hits". בשנת 2016 הפיק ביחד עם שמוליק נויפלד לזמרת שפיטה את המנון מצעד הגאווה הרשמי של תל אביב לשיר Pink שהוא גרסת כיסוי ללהיט של להקת Aerosmith משנת 1996. חוץ מעיסוקו בתחום המוזיקה, עוסק קריב בשנים האחרונות בבימוי וצילום קליפים מקצועיים, בין היתר לאמנים כמו: עברי לידר, ברי סחרוף, מוקי, עלמה זהר, שמעון בוסקילה, ים רפאלי, נרקיס ועוד. בשנת 2019 ביים וצילם את הקליפ הבינלאומי לשיר "Faded" (במקור נכתב על ידי Zhu) אשר הופק מחדש על ידי צמד התקליטניות האוסטרליות NERVO בשיתוף פעולה עם אמן הטראנס הישראלי Skazi הקליפ והשיר יצאו תחת הלייבל ההולנדי Spinnin' Records. בשנת 2023, תיעד את המייקינג אוף לצילומי הקליפ "יוניקורן" בביצועה של נועה קירל אשר צולם בוורשה, פולין. 2009: הפיק ועיבד את הEP "היבריד" שכלל שישה עיבודים מחודשים לשיריו של הזמר רמי קלינשטיין 2012: ערך והקליט את האלבום הבינלאומי "Pacha - Summer 2012" שיצא בתפוצה עולמית בחברת התקליטים "Pacha Recording", בסוף השנה הוציא בחברת התקליטים אן אם סי את האלבום "יוסטון פרוג'קט - אוסף הרמיקסים הרשמי" 2013: הפיק שני קטעים ("עכשיו טוב", "תן") לאלבום הרמיקסים של גלעד שגב, זאת לאחר שקיבל מורן בספטמבר 2010 אלבום זהב כחלק מהשתתפותו באלבום "נועדנו". מדיה וקבצים בנושא מורן קריב בוויקישיתוף מורן קריב, באתר MusicBrainz (באנגלית) מורן קריב, באתר Discogs (באנגלית) מורן קריב, דף שער בספרייה הלאומית מורן קריב, באתר (מאקו) יוסטון פרוג'קט, באתר (מאקו) רותם קוכמן, יוסטון פרוג'קט חוזרים- חידוש לשיר של בוב מארלי, באתר (תרבות) ‏03.02.2011 רייטינג, אתר "nrg" עמי פרידמן, זוג מנצח: מוקי וסתיו בגר בשיר חדש, באתר ynet, 5 בנובמבר 2018 שיתוף הפעולה המפתיע של סקאזי - mako, נבדק ב-2020-06-09 שירה נאות, "יוניקורן" של נועה קירל: זה השיר שייצג את ישראל באירוויזיון 2023, באתר הארץ, 8 במרץ 2023 [1], אתר "Muzix" [2], אתר "מוזיקה ישראלית" שירות אייס, הגיע למנוחה ולנחלה: גלעד שגב מקבל "אלבום זהב", באתר אייס
אפולו אונו

אפולו אנטון אונו (באנגלית: Apolo Anton Ohno;‏ נולד ב-22 במאי 1982) הוא ספורטאי אמריקאי, מתחרה בהחלקה מהירה על הקרח במסלול קצר, אלוף אולימפי, בעל 8 מדליות, מהן 2 זהב (סולט לייק סיטי 2002, טורינו 2006 וונקובר 2010) ואלוף עולם בעל 21 מדליות מהן 8 זהב. בשנת 1997 בהיותו בגיל 14 זכה אונו לראשונה (מתוך 12 תארים) באליפות ארצות הברית ובכך זכה להיות המחליק הצעיר ביותר שזכה באליפות, בדצמבר 1999 הוא זכה בתואר בגביע העולם ובכך היה למחליק הצעיר בעולם שזכה בתואר זה ובשנת 2001 זכה לראשונה בקריירה שלו בגביע העולם הכללי ובכך היה לאמריקאי הראשון שזכה בתואר זה. בהמשך הקריירה הוא זכה פעמיים נוספות בגביע העולמי הכללי (2003 ו-2005). בשנת 2007 הוא זכה בעונה הרביעית של תוכנית המציאות האמריקאית, רוקדים עם כוכבים. מדיה וקבצים בנושא אפולו אונו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אפולו אונו אפולו אונו, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אפולו אונו, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי אפולו אונו, באתר olympedia.org אפולו אונו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
עבד אל-רחמן תמראז

עבד א-רחמן עבד א-רחים תמראז (בערבית: عبد الرحمن تمراز; נולד ב-1942) הוא פעיל טרור בארגון חמאס. תמראז נולד בשנת 1942 באיסדוד. במהלך מלחמת העצמאות נמלטה משפחתו מהעיירה לרצועת עזה ועברה להתגורר במחנה הפליטים ג'בליה. במקצועו היה תמראז מחלק בלוני גז. בשנת 1968 תמראז אימץ את תורת האחים המוסלמים בהשפעתו של השייח' אחמד יאסין, הוא חזר לאסלאם ונעשה ממקורביו של יאסין. בשנת 1974 היה ממלוויו של יאסין בעלייה לרגל למכה במסגרת החג'. בשנת 1983 יאסין החליט על הקמת ארגון ג'יהאד צבאי לשם מלחמה בישראל, בעקבות גירוש אש"ף מלבנון והיחלשותו של יאסר ערפאת. לשם כך גויס תמראז והוטל עליו להשיג אמצעי לחימה עבור הארגון. באפריל 1984 נסע תמראז לירדן, במסווה של ביקור משפחתי, כדי לגייס כספים ונשק עבור יאסין. במהלך הביקור בעמאן נפגש עם נציג האחים המוסלמים בפרלמנט הירדני וקיבל ממנו 800 דינר למטרות רכישת אמל"ח. תמראז חזר לעזה, ובסוף אפריל 1984 הקים יחד עם יאסין ועם אבראהים מקאדמה את ארגון אל-מוג'אהדון אל-פלסטיניון, ובמשך שנה גויסו מספר פעילים נוספים ונרכשו אמצעי לחימה רבים. ביוני 1984 נתפסו עשרות רובים ומקלעים בביתו של יאסין בידי השב"כ, וחברי הארגון נעצרו. במשפט שנערך בבית הדין הצבאי בעזה באוגוסט 1984 נדון תמראז ל-12 שנות מאסר בעוון הקמת מחתרת חמושה וכוונה לפגוע במדינת ישראל. שלא כמו שאר חברי הארגון תמראז לא שוחרר בעסקת ג'יבריל בשנת 1985. הוא שוחרר בתום ריצוי עונשו. בניו של תמראז המשיכו את פעילות הטרור, במסגרת ארגון חמאס שהוקם בדצמבר 1987. בנו הבכור מאהר היה אחד מפעילי החמאס שגורשו ללבנון בדצמבר 1992. בן אחר, צהיב, ביצע פיגוע התאבדות באמצעות מכונית תופת ליד כפר דרום ב-29 באוקטובר 1998. גיא אביעד, לקסיקון חמאס, עמ' 257-258 גיא אביעד, לקסיקון חמאס, עמ' 258
גרון בלו

גרון בלו (בצרפתית: Grand Ballon, באלזסית: Grosser Belchen) היא הפסגה הגבוהה ביותר ברכס הרי הווז' וגובהו הוא 1,424 מטר מעל לגובה פני הים שמהווה את הנקודה הגבוהה במחוז או-רן. ההר נמצא 25 ק"מ בצפון מערב לעיר מילוז. בעבר קראו להר בלו דה גבווילר על שם גבווילר, העיר הקרובה ביותר להר, הממוקמת 8 ק"מ ממנו וכן בלו דה סולץ כשמה של עיר קרובה להר. עד היום ניתן למצוא בערים גרמניות רחובות בשם בלו דה סולץ (Ballon-de-Soultz) על שם ההר הזה שהיה תחת שלטון גרמניה בין השנים 1870 ו-1918. באותה תקופה העיר הקרובה ביותר להר מהצד הגרמני הייתה סולץ (Soultz-Haut-Rhin) ומהצד הצרפתי הייתה גבווילר ולכן כל מדינה קראה להר בהתאם לעיר הקרובה ביותר מצידה בטענה כי זו העיר הקרובה ביותר. בבדיקות מדויקות שנערכו, מקובל היום כי העיר הקרובה יותר היא גבווילר. היום שמו של ההר הוא "גרון בלו" שפירושו בלון גדול שמשמעותו היא שזאת הפסגה הגבוהה ביותר ברכס הווז'. אל פסגת הגרון בלו ניתן להגיע כל השנה על ידי נסיעה ברות דה קרט (Route des Crêtes; דרך הפסגות) עד למעבר הרים בגובה 1,343 מטר. ולאחר מכן להמשיך רגלית עד לפסגה. בחורף ההר מושלג אך לא בקיץ. על פסגת ההר ממוקמת אנדרטה לזכר לוחמי הציידים אלפינים, מכונים השטן הכחול, שנהרגו במלחמת העולם הראשונה. האנדרטה הוקמה ב-1926 ונחנכה על ידי ראש הממשלה הצרפתי רמון פואנקרה. ב-1940 במסגרת הפלישה הגרמנית לצרפת, האנדרטה נהרסה אך היא שוחזרה ב-1960. ליד הפסגה ממוקם מכ"ם שמשמש להכוונת התעופה האזרחית באזור ומספק מידע לשדות התעופה בשטרסבורג ובמילוז. מדיה וקבצים בנושא גרון בלו בוויקישיתוף
אדיגית

אדיגית (Адыгабзэ "אדיגאבזה") או צ'רקסית מערבית (КӀахыбзэ) הידועה בישראל גם בשם צ'רקסית. היא השפה המדוברת ברפובליקת אדיגיה שבפדרציה הרוסית, שם היא גם השפה הרשמית, והיא מדוברת גם בפי הצ'רקסים בישראל. האדיגית שייכת למשפחת השפות הקווקזיות הצפון-מערביות, והיא קשורה ישירות לקברדינית המכונה גם "צ'רקסית מזרחית". השפה מדוברת בפי כ-125,000 תושבים ברוסיה עצמה, חלק גדול מהם באדיגיה, וכן ישנם כ-280,000 דוברים החיים כיום בטורקיה ומהווים את הקהילה הגדולה ביותר בעולם של דוברי אדיגית. אדיגית היא אחת השפות מרובות העיצורים הפונמיים בעולם. כשאר השפות הקווקזיות הצפון-מערביות, יש לשפה ולניביה השונים עיצורים פונמיים רבים מאוד ומספרם 50 עד 60. היא עשירה במסודקים ומשופתתים חריגים רבים, אך בעלת 3-4 תנועות פונמיות בלבד (/a ə e i/). בניב השפסוגים של הים השחור קיים דו-שיני חוכך אטום, עיצור חריג ביותר שבניבים אדיגים אחרים מבוטא כוילוני חוכך אטום [x]. בניב השפסוגים של התושבים בכפר כמא בישראל ישנו מכתשי חוכך מסודק [sʼ], וילוני מחונכך סותם אטום [kʲ], מקביל קולי [ɡʲ] ובתר-מכתשי משופתת מחוכך אטום [ʧʷ]. האלפבית הצ'רקסי המבוסס על הניב של השבט צ'אמגוי. אותיות בניבים שונים בצ'רקסית: דקדוק אדיגית אתנולוג
גראבן

גראבן (בגרמנית: Graben; מילולית תעלה) הוא מונח בגאולוגיה מבנית המתאר גוש סלע שקוע בין שני העתקים מקבילים. גראבן הוא תוצאה של גוש סלע השוקע והמייצר עמק שמשני צדדיו יש מדרונות, ונוצר לעיתים קרובות לצד הורסט. הורסט וגראבן הם מבני שברים המעידים על כוחות מתיחה ועל התפשטות קרום כדור הארץ. גראבן הוא תוצאה של העתקים נורמליים (אנכיים) מקבילים, שבהם הגוש התלוי יורד וגוש הבסיס עולה. מישורי השבירה משני צדי הגראבן נוטים כלפי מרכז הגראבן. הורסטים הם גושי סלעים מקבילים שנותרים בין גראבנים. מישורי השבירה של ההעתקים משני צדי הורסט נוטים ממרכז ההורסט והחוצה. גראבן הוא תולדה של כוחות פנימיים טקטוניים הגורמים לשבירה ולסידוק, ולכן בנוף "צעיר" גראבן יהיה תמיד עמק, אבל כשהנוף "מתבגר" ומופעלים עליו כוחות חיצוניים של סחיפה עשוי תבליט הנוף להשתנות ואפילו להתהפך, כך שגראבן יהיה דווקא רכס. לעיתים תהליך כזה נובע מהיפוך תנועת הגושים כך למשל גראבן יהודה וגראבן פלשת שבתקופת הקרטיקון חל בהם היפוך והם הפכו להורסטים. גראבן בודד או סדרה של גראבנים יוצרים את עמקי הבקע (rift valleys) הגדולים כדוגמת השבר הסורי אפריקני. בקעת הירדן בקעת בית נטופה עמק המוות בארצות הברית. עמק הריין מצפון לבזל בשווייץ. מדיה וקבצים בנושא גראבן בוויקישיתוף
אופקים (פירושונים)

האם התכוונתם ל... אופקים – היא עיר במחוז הדרום בישראל תוכנית אופקים - תוכנית המצטיינים של אוניברסיטת חיפה - תוכנית דו-חוגית לסטודנטים מצטיינים בתואר ראשון של אוניברסיטת חיפה אופקים חדשים – הייתה קבוצת אמנים שפעלה בישראל בין השנים 1948-1963 ספרית אפקים – סדרת ספרי עיון שיוצאת לאור בהוצאת עם עובד.
סרגיי קוניונקוב

סרגיי טימופייויץ' קוניונקוב (ברוסית: Серге́й Тимофе́евич Конёнков; 28 ביוני 1874 (יוליאני) – 9 בדצמבר 1971) היה פסל רוסי וסובייטי. זכה בפרס ברית המועצות, פרס לנין בשנת 1957 ובשנת 1964 הוענק לו תואר גיבור העמל הסוציאליסטי. סרגיי קוניונקוב נולד בכפר קרקוביצ'י במחוז סמולנסק למשפחת איכר. לאור כישרונו לציור נשלח ללימודי ציור ופיסול למוסקבה ואחר כך לסנקט פטרבורג. בשנת 1897 נסע לצרפת, איטליה וגרמניה. במהלך מהפכת 1905 קוניונקוב היה במוסקבה והתרשם מאירועי המהפכה. על בסיס הרשומים הוא צייר מספר דיוקנאות של מהפכנים ומשתתפי הקרבות בעיר. בהמשך הוא עבר על פיסול מעץ על חיי היער וגם יצר מספר פסלים בסגנון יווני-קלאסי. קוניונקוב תמך באירועי מהפכת אוקטובר ועשה מספר פסלים לפי הזמנת השלטון החדש. יצירותיו הוצבו בכיכר האדומה במוסקבה. בשנת 1922 הוא התחתן ובשנת 1923 הזוג נסע לארצות הברית להשתתפות בתערוכה. הנסיעה הייתה מתוכננת למספר חודשים אך נמשכה עד לשנת 1945. בתקופה זו קוניונקוב עבר בעיקר בניו יורק אך גם ביקר באיטליה. בשנת 1928 קוניונקוב נפגש באיטליה עם מקסים גורקי. בעקבות המפגש הוא צייר דיוקנות של אשתו, ביתו ונכדתו של הסופר. בהיותו בארצות הברית הוא עשה מספר פסלים על גיבורי תנך ובנושאים הקשורים עם הברית החדשה. בשנת 1935 אוניברסיטת פרינסטון הזמינה אצלו פסל של אלברט איינשטיין. לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה קוניונקוב היה חבר בוועד עזרה לברית המועצות. בשנת 1945 יוסיף סטלין שלח לארצות הברית אונייה מיוחדת ועליה הועמסו כול העבודות של הפסל לקראת חזרתו לברית המועצות. עם חזרתו לברית המועצות הוא קיבל לרשותו סטודיו לעבודה ואחסון הפסלים במרכז מוסקבה. בשנת 1965 במוסקבה נערכה תערוכה גדולה של עבודותיו. בנוסף לפסלים קוניונקוב גם צייר דיוקנות של אנשי תרבות ומדע רוסי וסובייטי. קוניונקוב נפטר בשנת 1971 בגיל 97 ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה. לזכר קוניונקוב ופעילותו נפתחו מוזיאונים במוסקבה ובסמולנסק. מדיה וקבצים בנושא סרגיי קוניונקוב בוויקישיתוף אתר עם קורות חיים וצילומי עבודות של קוניונקוב סרגיי קוניונקוב, באתר "Find a Grave" (באנגלית) תאריך הלידה לפי הלוח היוליאני הוא 28 ביוני
ארצות הברית של קולומביה

ארצות הברית של קולומביה (אנגלית: United States of Colombia ; ספרדית: Estados Unidos de Colombia) הוא שמה של קונפדרציה שהתקיימה באמריקה הדרומית בין השנים 1863 ועד 1886. הקונפדרציה הוקמה בעקבות חוקת ריונגרו ושכנה בגבולות קולומביה ופנמה של ימינו. כשהקונפדרציה פורקה, הוקמה רפובליקת קולומביה (שהיא קולומביה של ימינו), ומאוחר יותר ב-1903 פנמה פרשה מהרפובליקה והפכה למדינה עצמאית. כשהפדרציה של "רפובליקת קולומביה הגדולה" התפוררה בשנת 1830, שלוש המחלקות שהרכיבו אותה התפצלו לשלוש מדינות עצמאיות: מחלקת ונצואלה – הפכה למדינה עצמאית בשם "רפובליקת ונצואלה". מחלקת קיטו – הפכה למדינה עצמאית בשם "רפובליקת אקוודור". מחלקת קונדינמרקה – שהייתה הגדולה מבין המחלקות, הפכה גם היא לעצמאית ושינתה את שמה ל"רפובליקת גרנדה החדשה". בשנת 1863 "רפובליקת גרנדה החדשה" שינתה שמה ל"ארצות הברית של קולומביה" בעקבות חוקת ריונגרו. בשנת 1886, לאחר מספר שנות מלחמת אזרחים, הוביל הצד המנצח בראשות רפאל נונז שינוי בחוקה שביטל את "ארצות הברית של קולומביה" ויצר את "רפובליקת קולומביה" של ימינו. "ארצות הברית של קולומביה" שכנה בגבולות קולומביה ופנמה של ימינו. היא הייתה קונפדרציה שהורכבה מתשע מדינות וארבע טריטוריות. המדינות: Antioquia Bolivar Boyaca Cauca Cundinamarca Magdalena פנמה Santander Tolima הטריטוריות: Caqueta San Martin Nevada Motilones מדיה וקבצים בנושא ארצות הברית של קולומביה בוויקישיתוף
החקירה מנוהלת על ידי ידענים

החקירה מנוהלת על ידי ידענים (ברוסית: Следствие ведут ЗнаТоКи; בתעתיק לעברית: סלדסטביה ודות זנטוקי) היא סדרת טלוויזיה סובייטית ששודרה בשנים 1971–1989 ובשנים 2002–2003 (תחת שם "החקירה מנוהלת על ידי ידענים. כעבור 10 שנים"). היא נחשבת לאחת מהפקות הטלוויזיה המצליחות ביותר בתולדות ברית המועצות. תחילת שמות משפחה של הדמויות הראשיות זנאמנסקי, טומין קיבריט ביחד הרכיבו את המילה "זנאטוקי", "ידענים" ברוסית. בכול פרק נוהלה חקירה של פרשה חדשה בתחומים שונים. פאבל זנמנסקי (גאורגי מרטיניוק) היה החוקר הראשי, אלכסנדר טומין (לאוניד קנייבסקי) קצין בילוש בתפקיד איש שטח ומבצעים וזינה קיבריט (אלזה לז'דיי) בתפקיד עובדת בכירה של מעבדה לזיהוי פלילי. יוזמה לתחילת צילומי הסדרה הגיעה משר הפנים הסובייטי ניקולאי שצ'ולוקוב והוא קידם את הנושא בכול כוחו. מטרתו הייתה להעלות מוניטין של המשטרה הסובייטית בקרב אזרחים סובייטיים. נציגי משרד הפנים שהיו מזמיני הסדרה אישרו כול פרק לפני הקרנתו. התסריט נכתב על ידי אלכסנדר לברוב ואשתו. לברוב בעצמו היה בעבר חוקר במשטרה ולכן ידע נוהלי המשטרה ודרכי החקירה. כול הפרשות למעט פרק מס' 22 הסתיימו לתפיסת הפושעים. בסוף פרק מס' 8 טומין "נהרג" על ידי פושע נמלט אחריו רדף וניסה לשכנעו להיכנע. בעקבות המכתבים שהתקבלו במערכת הטלוויזיה הסובייטית הוחלט להחזיר אותו לסדרה. באותו זמן גם הוחלט להפסיק להקרין סימני פרשת אהבים בין זנמנסקי לבין קיבריט. באחד הפרקים הוזכר שהיא נשואה וזאת לעומת זנמנסקי וטומין שהיו רווקים. רק בפרק שצולם בשנת 2003 הוזכרה אשתו של טומין. בשנת 1982 לאחר הדחת שצ'ולוקוב מהתפקיד צילומי הסדרה הופסקו. כעבר שלוש שנים, בשנת 1985 הצילומים חודשו והוקרן פרק מס' 18. שיר נושא הסדרה שהיה ידוע ופופולרי מאוד והיה נחשב להמנון המשטרה הסובייטית לא נכלל בפרק זה כנראה כתוצאה מאבקי כוח נגד מורשת שצ'ולוקוב. בעקבות תחילת הפרסטרויקה פעילות המשטרה בסדרה הייתה יותר מציאותית. בפרק מס' 21 לראשונה הוזכר לחץ מפלגתי על פעולות החוקרים. בפרק מס' 22 (אחרון בתקופת ברית המועצות) הצוות נלחם נגד ארגון פשיעה מאורגן ולראשונה לא הצליח ללכוד את הפושעים. בשנת 2002 נעשה ניסיון לחדש את הסדרה. מכיוון שאלזה לז'דיי נפטרה בשנת 2001 לתפקידה הוזמנה שחקנית אחרת. שיר נושא המקורי הוחזר והוא מהווה ההמנון הלא רשמי של המשטרה הרוסית גם כיום. בסך הכול צולמו שני פרקים אך הם לא התקרבו להצלחה של שנות ה-70 וה-80 וצילומים לא נמשכו. "החקירה מנוהלת על ידי ידענים", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "החקירה מנוהלת על ידי ידענים", סרטונים בערוץ היוטיוב פרקי הסדרה לצפייה (אורכב 09.02.2014 בארכיון Wayback Machine)
ולנסיה (ונצואלה)

ולנסיה (בספרדית: Valencia) היא בירת מדינת קרבובו בוונצואלה. בעיר ובסביבתה מתגוררים למעלה משני מיליון אנשים. העיר נמצאת במרחק של 180 קילומטרים ממערב לקראקס, בירת ונצואלה. העיר נוסדה ב-25 במרץ 1555 על ידי הספרדי אלונסו דיאס מורנו תחת השם נואסטרה סניורה דה לה אסונסיון דה נואבה ולנסיה דל ריי (בספרדית: Nuestra Señora de la Asunción de Nueva Valencia del Rey, מילולית: גבירתנו של העלייה השמיימה (הכוונה למרים, אם ישו) של ולנסיה החדשה של המלך), שקוצר בהמשך לוולנסיה בלבד, והיא הייתה ההתיישבות הראשונה של הספרדים במרכז ונצואלה. פיראטים צרפתים בזזו את העיר ב-1677, שהעלו באש את בניין העירייה ובתוך כך השמידו מסמכים חשובים לגבי היישוב המוקדם בוונצואלה. המדען הגרמני אלכסנדר פון הומבולדט ביקר בעיר במהלך מסע שערך באמריקה בשנים 1800-1799, ודיווח שבאותו זמן היו בעיר 6,000 או 7,000 מתיישבים. במהלך מלחמת העצמאות של ונצואלה התקיים בסביבת העיר קרב קרבובו בו ניצחו לוחמי העצמאות את כוחות השלטון הספרדי. העיר הפכה לבירת ונצואלה כשזו פרשה מקולומביה הגדולה ב-1830. לאחר זמן מה העיר הפסיקה להיות הבירה וחזרה לתואר הזה באופן זמני בעת מהפכה ב-1858. עד אמצע המאה ה-20 הייתה ולנסיה עיר קטנה למדי. בשנת 1950 היו בה 91,000 תושבים. אולם הליכי התיעוש והתשואות מהנפט באזור הביאו לנהירת תושבים ומהגרים אל העיר עד כדי פיצוץ אוכלוסין. בשנת 1981 היו בעיר 601,000 תושבים ובשנת 2011 היו בה כ-1,600,000 תושבים והיא העיר השלישית בגודלה בוונצואלה. בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות כאשר החשובה בהן היא אוניברסיטת קרבובו, אחת האוניברסיטאות הציבוריות החשובות ביותר בוונצואלה. בעיר פועלת מערכת רכבת תחתית מודרנית שנמצאת בתהליכי הרחבה. בנוסף פועל בעיר מערך גדול של אוטובוסים. נמל התעופה הבינלאומי ארתורו מיצ'לנה משרת את העיר והוא השלישי בעומסו במדינה מבחינת כמות נוסעים. הוא גם חשוב מאוד לטיסות המטען במדינה. איטליה נאפולי, איטליה ספרד ולנסיה, ספרד בולגריה פלובדיב, בולגריה רומניה סיביו, רומניה מדיה וקבצים בנושא ולנסיה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ולנסיה (בספרדית)
ברקיסימטו

ברקיסימטו (בספרדית: Barquisimeto) היא עיר הבירה של מדינת לרה בוונצואלה. העיר היא מרכז חשוב מבחינה כלכלית ותחבורתית והיא העיר הרביעית בגודלה במדינה אחרי קראקס, מרקאיבו וולנסיה. העיר נחשבת גם לבירה המוזיקלית של ונצואלה. העיר נוסדה ב-1552 על ידי חואן דה וייגס, תחת השם נואבה סגוביה דה ברקיסימטו (סגוביה החדשה של ברקיסימטו), שקוצר בהמשך לברקיסימטו, כמפקדה לשיפור השליטה באזור שהאמינו שהוא עשיר בזהב. מקור השם ברקיסימטו אינו יודע בוודאות. בין היתר, ישנה גרסה שטוענת שהמקור הוא בשם הילידי לנהר טורביו לידו העיר שוכנת- וריקיסימטו, שם שמשמעו "הנהר בצבע אפר". העיר יושבה ארבע פעמים, בעיקר בגלל אי-ידיעת התנאים הגאוגרפיים באזור. העיר הוזזה ממקומה הראשוני ב-1556 לאחר שהמתיישבים סבלו משיטפונות. העיר שרדה במקומה השני עד 1561, אז הקונקיסטאדור המורד לופה דה אגירה שרף את העיר. העיר עברה למיקום חדש לאחר מכן, במרחק של יותר מ-100 קילומטרים משם, אך ב-1562 הם ביקשו לעבור שוב מקו עקב הרוחות החזקות שנשבו במקום. לבסוף, ברקיסימטו הועברה למקומה הנוכחי במישור הצפוני של נהר טורביו ב-1563. העיר הצטרפה לקוראים לעצמאות ונצואלה במהלך מלחמת העצמאות של ונצואלה. העיר עברה תהליך מודרניזציה ב-1929 על ידי גנרל אאוסטוקיאו גומס, אשר כלל שיפוץ רחובות ושדרות והקמת מספר מבנים. בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן אוניברסידד סנטרוקסידנטל ליסנדרו אלברדו ואוניברסידד נסיונל אקספרימנטל אנטוניו חוסה דה סוקרה. נמל התעופה הבינלאומי חסינטו לארה משרת את העיר. קולומביה איבגה, קולומביה מדיה וקבצים בנושא ברקיסימטו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ברקיסימטו ברקיסימטו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אדוארד דיטל

אדוארד דיטל (בגרמנית: Eduard Dietl;‏ 21 ביולי 1890 – 23 ביוני 1944) היה גנרל גרמני במלחמת העולם השנייה שהתפרסם בשל חלקו במערכה בנורווגיה במלחמת העולם השנייה. דיטל נולד ב-21 ביולי 1890 ברוזנהיים שבבוואריה, כבנו של פקיד במשרד האוצר הבווארי. במהלך מלחמת העולם הראשונה הועלה לדרגת האופטמן (סרן) ונפצע ארבע פעמים. לאחר המלחמה נשאר דיטל ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 במאי 1938 מונה דיטל למפקד הדיוויזיה ההררית ה-3. עם פרוץ המלחמה היה דיטל מפקד הדיוויזיה ההררית ה-3, ולחם עימה במהלך הפלישה לפולין כחלק מהקורפוס ה-18 במסגרת הארמייה ה-14. כאשר פלשה גרמניה לנורווגיה במהלך מלחמת העולם השנייה, הונחתה הדיוויזיה של דיטל באזור הרי הצפון. דיטל קיבל הוראה להישאר שם, אולם אז כבשו בעלות הברית בפיקודו של אוטו רוגה את נרוויק. כוחותיו של דיטל יצאו ממחבואם ותקפו את הנורווגים ובעלי בריתם. רוגה נאלץ להיכנע ונרוויק נכבשה. לאחר הצלחה מזהירה זו קיבל דיטל ב-19 ביוני 1940 תוספת עלי אלון לצלב האבירים של צלב הברזל, והיה החייל הגרמני הראשון שקיבל זאת. כמו כן הפך דיטל לפופולרי מאוד בעיני אנשיו ובעיני קצינים אחרים. היה אחד מחביביו של היטלר ואפילו מתנדבים פינים שלחמו לצד גרמניה העריצו אותו. התקשורת הגרמנית ניצלה את גיבור המלחמה הפופולרי הזה למטרות תעמולה. דיטל נודע באהדתו למשטר הנאצי ובשנאתו ליהודים למרות שלא הייתה לו האפשרות לרדוף אותם באופן מעשי. התפרסם במיוחד נאום של דיטל על מדרגות במינכן: "החייל בחזית יודע שזה המאבק הגורלי של העם הגרמני שהיהודים מכל העולם הגיעו יחד לחיסולה של גרמניה ואירופה." ב-15 בינואר 1942 מונה דיטל למפקד הקורפוס ההררי נורווגיה, וב-20 ביוני 1942 מונה למפקד הארמייה ההררית ה-20. שלושה ימים לאחר מכן, ב-23 ביוני 1944 הוזמן דיטל לפגישה עם היטלר באתר הנופש הפרטי של היטלר ברגהוף. במהלך הדרך התרסק מטוסו של דיטל, והוא נהרג יחד עם מספר קצינים נוספים. מותו נשמר בסוד בתחילה מסיבות של תעמולה, אולם בסוף הוא דלף לציבור, ובלווייתו היטלר נשא עליו הספד שאף שודר לאחר מכן ברדיו הגרמני. ישנן שמועות שמטוסו של דיטל לא התרסק אלא נעשתה בו חבלה במטרה לפגוע במורל הגרמני. מדיה וקבצים בנושא אדוארד דיטל בוויקישיתוף Literatur von und über Eduard Dietl, הקטלוג של הספרייה הלאומית הגרמנית Eduard Dietl, קורות חיים של אדוארד דיטל (בגרמנית) אדוארד דיטל, באתר "Find a Grave" (באנגלית) אדוארד דיטל, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
אוטו רוגה

אוטו רוגה (נורווגית: Otto Ruge; ‏ 9 בינואר 1882 - 15 באוגוסט 1961), איש צבא נורווגי שהיה מפקד צבא נורווגיה בזמן הפלישה הגרמנית לנורווגיה במלחמת העולם השנייה. רוגה שכנע את הממשלה הנורווגית שיש להילחם בפולש הגרמני ולא לנקוט גישה תבוסתנית כפי שסברו מספר גנרלים בכירים אחרים בצבא נורווגיה. הוא קיבל את הפיקוד על הצבא הנורווגי ופעל להבסת הפולשים הגרמנים. המשימה לא הייתה פשוטה: הוא פיקד על צבא מגויס רק באופן חלקי; מרבית הערים הגדולות נפלו לידי הגרמנים כבר בתחילת המערכה; לגרמנים הייתה עליונות אווירית; והבריטים והצרפתים היו מוגבלים מאוד בסיוע שיכלו לשלוח. רוגה קיווה שאם יעכב את הגרמנים בדרום נורווגיה, יוכלו בעלות הברית בינתיים לשלוח תגבורת, אולם התגבורת נחתה רחוק מדי מכדי שתוכל לעזור. הוא זכה בניצחון על הגרמנים בתחילת הקרבות על נרוויק (Battles of Narvik), אולם הניצחון היה זמני בלבד. כוחותיו של אדוארד דיטל הסתערו מהרי הצפון, וכוחותיו של רוגה הובסו. הממשלה הנורווגית והמלך נמלטו, אולם רוגה נותר בנורווגיה בניסיון להגיע למשא ומתן עם הגרמנים. הוא נלקח בשבי בידי כוחותיו של דיטל, ובילה את שארית המלחמה במאסר בגרמניה. לאחר המלחמה חזר לנורווגיה והתמנה מחדש בשנת 1946 למפקד הצבא הנורווגי, אך התפטר שנתיים לאחר מכן. הוא נפטר ב-1961. מדיה וקבצים בנושא אוטו רוגה בוויקישיתוף ביוגרפיה, באתר Historical-Military Museum in Toruń אוטו רוגה, באתר Generals.dk אוטו רוגה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) General Otto Ruge, Historical-Military Museum in Toruń ערך זה הוא קצרמר בנושא נורווגים ובנושא אנשי צבא. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.