laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
שלמי שמחה

קורבן שלמי שמחה הוא אחד משלושת הקורבנות שמתחייב בהם כל אדם מישראל בעלייתו לרגל לבית המקדש בשלושת הרגלים - פסח, שבועות וסוכות. נאמר בתורה: "וְשָׂמַחְתָּ בְּחַגֶּךָ אַתָּה וּבִנְךָ וּבִתֶּךָ וְעַבְדְּךָ וַאֲמָתֶךָ וְהַלֵּוִי וְהַגֵּר וְהַיָּתוֹם וְהָאַלְמָנָה אֲשֶׁר בִּשְׁעָרֶיךָ", ומכאן שמצווה לשמוח ברגל לפני ה'. ובמקום אחר נאמר: "וְזָבַחְתָּ שְׁלָמִים וְאָכַלְתָּ שָּׁם וְשָׂמַחְתָּ לִפְנֵי ה' אֱלֹהֶיךָ", ומכאן למדו שקיום מצוות שמחה הוא על ידי הקרבת קורבן שלמים ואכילת בשרו. כל אדם מישראל חייב בשלמי שמחה, אחד אנשים ואחד נשים, כפי שנאמר: "ושמחת בחגך אתה ובנך ובתך". עם זאת, יש הסוברים שהאשה אינה חייבת במצווה זו, אלא החובה היא על בעלה או על אביה לשמח אותה, כלומר שעליו מוטלת החובה להעלותה לירושלים, להקריב קורבן שלמי שמחה ולתת לה לאכול ממנו. ערל (יהודי שאינו מהול) וטמא - פטורים ממצווה זו, משום שאסור להם לאכול בשר קורבנות. מצווה זו כוללת חובה מוסרית - לשמח את בני השכבות החלשות בחברה, וכפי שכותב הרמב"ם: "כשיזבח אדם שלמי חגיגה ושלמי שמחה - לא יהיה אוכל הוא ובניו ואשתו בלבד וידמה שיעשה מצווה גמורה, אלא חייב לשמח העניים והאומללים, שנאמר: 'והלוי והגר והיתום והאלמנה' - מאכיל הכל ומשקן כפי עושרו, ומי שאכל זבחיו ולא שימח אלו עמו - עליו נאמר: 'זבחיהם כלחם אונים להם כל אוכליו יטמאו כי לחמם לנפשם'" (הלכות חגיגה ב, יד). ערך מורחב – שמחת הרגלים עיקר מצוות שלמי שמחה אינה מצווה להקריב קורבן שלמים, אלא לאכול מבשר הקורבן. לפיכך ניתן לקיים את המצווה גם באמצעות אכילת בשר קורבנות אחרים, ככתוב במשנה (מסכת חגיגה, פרק א', משנה ד'): "ישראל (מי שאינם כהנים) יוצאין ידי חובתן (חובת שלמי שמחה) בנדרים ונדבות (קורבנות נדבה שהקריבו, אף שלא הוקדשו כ"שלמי שמחה") ובמעשר בהמה, והכהנים (גם) בחטאות ואשמות ובבכור ובחזה ושוק (של קורבן שלמים או תודה; כל אלו הם קורבנות או חלקי קורבנות שנאכלים על ידי הכהנים). מצוות אכילת שלמי שמחה נוהגת בכל ימי הרגל, ובכל יום מימי הרגל יש לאכול מבשר הקורבנות. יש הסוברים שבצד מצוות אכילת שלמים בכל ימות הרגל יש גם מצווה להקריב שלמי שמחה פעם אחת ברגל. ויש ששללו חידוש זה (ה"חזון איש"). הקרבת שלמי השמחה דוחה יום טוב ואינה דוחה שבת. לאחר חורבן בית המקדש לא ניתן לקיים את מצוות שמחת הרגל באמצעות קורבן שלמים, ולפיכך קבעו חכמים שקיום המצווה נעשה בדרכים אחרות, כאשר יש הבדל בין אנשים לנשים ובין מבוגרים לילדים. אנשים מקיימים את מצוות השמחה ביין, ככתוב (תהלים קד, טו): "ויין ישמח לבב אנוש" (לדעת הרמב"ם ניתן לצאת ידי חובה גם באכילת בשר), נשים - בקניית בגדים ותכשיטים, וילדים - "נותן להם קליות ואגוזים ומגדנות (ממתקים)". גם בזמן הזה, מצוות השמחה כוללת את החובה לשמח את העניים: "וכשהוא אוכל ושותה חייב להאכיל לגר ליתום ולאלמנה עם שאר העניים האומללים, אבל מי שנועל דלתות חצרו ואוכל ושותה הוא ובניו ואשתו ואינו מאכיל ומשקה לעניים ולמרי נפש - אין זו שמחת מצווה אלא שמחת כריסו" (רמב"ם הלכות יום טוב ו, יח). קורבן שלמים קרבנות נוספים שיש להקריב ברגל שלמי חגיגה עולת ראיה ספר דברים, פרק ט"ז, פסוק י"ד. ספר דברים, פרק כ"ז, פסוק ז'. תלמוד בבלי, מסכת פסחים, דף ק"ט, עמוד א'. כך לדעת המשנה תורה לרמב"ם, ספר קרבנות, הלכות חגיגה, פרק א', הלכה א' כך דעת הראב"ד בהשגות שם הרב אלעזר מנחם מן שך, "אבי עזרי" הלכות חגיגה. משנה תורה לרמב"ם, ספר קרבנות, הלכות חגיגה, פרק א', הלכה ח'.
דייט לילי

דייט לילי (אנגלית: Date Night) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 2010, שביים שון לוי, בכיכובם של סטיב קארל וטינה פיי. הסרט גרף בסוף השבוע הראשון להקרנתו הכנסות של 27.1 מיליון דולר. וכ-151 מיליון דולר בסך הכל. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. פיל וקלייר פוסטר הם זוג נשוי מניו ג'רזי עם שני ילדים אשר חיי משפחתם הפכו לשגרה משעממת. כדי להפיג את השגרה פיל לוקח את קלייר למסעדת דגים במנהטן, אבל אין עבורם שולחן פנוי. פיל מחליט לקחת את אחד השולחנות שהוזמנו על ידי זוג שלא הגיעו. בזמן האכילה ניגשו אליהם שני גברים ודורשים מהם לבוא איתם ולהביא להם כונן נייד שכביכול הם גנבו. למרות הפצרותיהם של פיל וקלייר שהם אינם אותו זוג הגברים לוקחים כדי לחפש את הכונן, אך הם מצליחים להימלט ולהזעיק עזרה מחברם, הולברוק. סטיב קארל - פיל פוסטר טינה פיי - קלייר פוסטר מארק וולברג - הולברוק גראנט ריי ליוטה - ג'ו מיאלטו ג'יימס פרנקו - טום פאלטון מילה קוניס - וויפיט פאלטון מארק רופאלו - בראד סולוין קריסטן ויג - היילי סולוין קומון - הבלש קולינס ג'ימי סימפסון - הבלש ארמסטרונג טראג'י פ. הנסון - הבלשית ארויו לייטון מיסטר - קייטי ויליאם פיכטנר - פרנק קארנשאו אוליביה מאן - פקידה במסעדה ג'יי בי סמוב - נהג מונית גל גדות - נתניה ויל.איי.אם בתפקיד עצמו אתר האינטרנט הרשמי של דייט לילי "דייט לילי", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "דייט לילי", באתר נטפליקס "דייט לילי", באתר AllMovie (באנגלית) "דייט לילי", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "דייט לילי", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "דייט לילי", באתר Metacritic (באנגלית) "דייט לילי", באתר אידיבי "דייט לילי", באתר דיסני+ סרטים (באנגלית) "דייט לילי", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ביקורות ענת טורסקי, ‏חכמים בלילה, באתר גלובס, 10 במאי 2010 עופר מתן, עכבר העיר, "החיים החדשים שלי" ו"דייט לילי": שני סרטים, שני עולמות נפרדים, באתר הארץ, 5 במאי 2010 חן חדד, עכבר העיר, דייט לילי: אקשן קליל, הומור ילדותי, באתר הארץ, 6 במאי 2010 ג'ונה ויינר | הניו יורק טיימס, דייט לילי: עוד דייט כזה וניצלנו, באתר הארץ, 7 במאי 2010 איתמר זהר, הסרט הנצפה ביותר בארצות הברית: קומדיה בהשתתפות טינה פיי וגל גדות, באתר הארץ, 12 באפריל 2010 ערך זה הוא קצרמר בנושא סרטים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
כד המוזה

"כד המוזה" הוא כינויו של כד מסוג ליקיטוס (lekythos) המיוחס לצייר המכונה "צייר אכילס" (Achilles Painter) ומתוארך למחצית המאה ה-5 לפנה"ס באטיקה, יוון. כיום הכד נמצא באוסף המוזיאון הלאומי לארכאולוגיה במינכן, גרמניה. הכד מתאר שתי דמויות. האחת היא דמות המתוארת ישובה על סלע ומנגנת בקיתרה (kithara), כלי מיתר דמוי נבל קטן. הסביבה מסומלת באמצעות קו מצויר, המתאר נוף ובאמצעות טקסט המזהה את המקום כ"הר הליקון". לרגליה מופיעה ציפור, שעל פי זיהוי איקונוגרפי ייתכן והוא זמיר. מול דמות זו ניצבת דמות נשית נוספת. היא לבושה בהימטיון אדום וכבד. בין שתי הדמויות מופיע הטקסט ביוונית: יפה הוא אקסיופייתס בן אלקימכוס" ( Axiopeithes kalos Alkimachouׂ). מחקר תולדות האמנות זיהה את הדמות המנגנת כמוזה. היו שהציעו את קליאו או את אראטו. סברה אחרת מזהה אותה כקאליופה, אימו של אורפאוס. הניסיון לזהות את הדמות הנשית השנייה הוא קשה יותר. נטייה מחקרית מצטברת מנסה לזהות דמות זו כסאפפו, המשוררת הידועה. הזיהוי נשען הן על המסורת האיקונוגרפית המתארת את סאפפו לצד מוזה, ומתוך השוואה לתיאורים אחרים שלה. יחד עם זאת אין שום ודאות בזיהוי זה. מיכאל אבי יונה טוען כי הדימוי של האישה המנגנת מצביע על שינוי בייצוגן של נשים בתקופה הזו כדמויות עצמאיות. הנגינה בקירתה ובכלי מיתר נתפשה בתרבות היוונית כביטוי לבהירות ולשאיפה להרמוניה אפולונית. חלק מן החוקרים מצאו קשר בין מוטיב הנגינה לבין הופעתו על גבי כד אבל כניסיון לחבר את החיים והמוות על ידי המוזיקה. טילמן זיבאס (seebass) אף טען כי יחס זה מבוטא גם בשימוש ברקע הלבן הריק, אשר מהווה "צירוף של מוזיקה ודממה" המקבילים "למרחב מלא ולמרחב הריק, לחיים ולמוות" מדיה וקבצים בנושא כד המוזה בוויקישיתוף לנושא זה ראו: דובב, לאה, "שישה מבטים על ציור-מוזיקה", מוסד ביאליק, ירושלים, 2003, עמ' 59-62. אבי יונה, מיכאל, "תולדות האמנות הקלאסית", מוסד ביאליק, ירושלים, 2004, עמ' 138 ראו: דובב, לאה, "שישה מבטים על ציור-מוזיקה", מוסד ביאליק, ירושלים, 2003, עמ' 58-59.
מנזר אוסטרוג

מנזר אוסטרוג (סרבית Манастир Острог; Manastir Ostrog) הוא מנזר השוכן בגובה של 900 מטרים מעל פני הים במישור ביילופאווליץ' (Bjelopavlić) שבעמק נהר זטה במרכז מונטנגרו. חלקו העליון של המנזר היא מצודה הקבועה על צוק סלעי כמעט אנכי, ובעמק שלמרגלותיה שוכנים מבנים נוספים השייכים למנזר ומספר כנסיות. קיומו של יישוב ספר באתר בשם קסטרום (Kastrum) נזכר לראשונה ב-1441, ונראה כי הוא נהרס בפלישות העות'מאניות בסוף המאה ה-15. מועד הקמתו המדויק של המנזר אינו ידוע, והוא מיוחס למטרופוליט של הרצגובינה, בזיליוס הקדוש מאוסטרוג (Свети Василије Острошки, Sveti Vasilije Ostroški;‏ 1610-1671), אשר נקבר במערה באתר. במקום שכנה כבר כנסייה שבזיליוס הרחיב, והוא הקים את מוסדות המנזר מכספי תרומות בשלוש מערות - בראשונה הקים את כנסיית ואוודנייה (Vavedenja), בשנייה חדר אירוח ואחסון ובשלישית מקום אחסון לאוצרות המנזר. המצודה שבמנזר העליון נבנתה לאחר מכן וב-1824 נבנתה כנסייה טרויין הקדוש בחלקו התחתון של המנזר. במשך השנים שמשה המצודה במנזר העליון כמעוז במספר קרבות, בהם שני קרבות נגד העות'מאנים ב-1853 וב-1877. המנזר זכה למראהו הנוכחי בין השנים 1923-1926, לאחר שרפה אשר כילתה את חלקו העיקרי וחלק גדול מאוצרותיו. קברו של בזיליוס הקדוש בכנסיית המערה ואוודנייה נחשב למקום הקדוש ביותר במונטנגרו ובהרצגובינה, והוא הפך לאתר עלייה לרגל פופולרי בבלקן, במיוחד בקרב נוצרים אורתודוקסים, אך גם עבור קתולים ומוסלמים. העולים לרגל עושים את דרכם מהמנזר התחתון לעליון כשהם יחפים, ויש העושים זאת על ברכיהם. האתר זוכה לביקור במשך כל השנה ובמשך כל שעות היום והלילה, אך במיוחד בפנטקוסט וביום חגו של הקדוש - 29 באפריל. לפי המסורת תפילה במקום היא סגולה למרפא ולניסים. מראה המנזר מבט מהכנסייה העליונה לעבר מישור Bjelopavlići מדיה וקבצים בנושא מנזר אוסטרוג בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מנזר אוסטרוג (בסרבית) מנזר אוסטרוג באתר לשכת התיירות של מונטנגרו Monastery Ostrog
נייר סינון

נייר סינון הוא נייר חדיר למחצה המוצב בניצב לכיוון זרימת נוזל או גז, ומשמש לסינון מוצקים מהנוזל או הגז הזורמים. ניירות סינון מיוצרים בקשת רחבה של ערכים לתכונות כגון נקבוביות, עוצמת הרטבה, קצב זרימה, יעילות, קיבולת ועוד. ישנם שני מנגנונים של סינון עם נייר: "סינון נפחי" - בו נלכדים החלקיקים בגוף הנייר ועל כן, מתאים לעבודה עם נוזלים. "סינון שטחי" - בו נלכדים החלקיקים על פני השטח ועל כן מתאים לעבודה עם מוצקים. אחד השימושים הנפוצים של נייר הסינון הוא חליטת תה (או צמחים אחרים) באמצעות תיון. נייר סינון משמש גם להכנת קפה באמצעות מכונת קפה. נייר הסינון יכול לשמש גם במכשירים כמו שואב אבק. בשיטה זו האבק נשאב ונכנס אל השקית העשויה בד או נייר סינון מיוחד. כל האבק/ליכלוך נשאר בשקית שלוכדת אותו ואילו האוויר יוצא החוצה. במערכת הזרקת דלק מסנן הדלק (Fuel filter) נקרא בעגה 'פילטר דלק', הוא מסנן העשוי נייר סינון המותקן בין משאבת הדלק לבין צינור החלוקה. תפקידו לסנן את הדלק המגיע אל מנוע המכונית ולחסום מעבר של גופים לא רצויים כגון חלקיקי חלודה, חול, אבק, לכלוך ושאר פסולת המצטברת מסיבות שונות כגון חדירה בזמן פעולת מילוי המכל, מטיב הדלק, בלאי הרכיבים וכו'. מדיה וקבצים בנושא נייר סינון בוויקישיתוף
יבלונקה

יבלונקה הוא שם של מספר כפרים בפולין ובסלובקיה וכן שם משפחה. האם התכוונתם ל... גדעון יבלונקה – אצן ישראלי, אלוף ישראל בריצות מאה ומאתיים מטרים חווה יבלונקה (Jablonka) - ביולוגית ישראלית, חוקרת אפיגנטיקה חנה יבלונקה (Yablonka) - היסטוריונית ישראלית, חוקרת השואה יאבלונקה קושצ'יילנה (Jabłonka Kościelna) - כפר בפרובינציית פודלסיה בפולין
זאב חיים ליפשיץ

הרב זאב חיים ליפשיץ (ה'תרצ"ו, 1935 - כ' בתשרי תשע"ג, 6 באוקטובר 2012) היה תלמיד חכם ירושלמי בעל השכלה כללית רחבה. התפרסם כבעל שיטה פסיכולוגית-יהודית ייחודית, ועמד בראש "סדנת אנוש" בירושלים. נולד ב-1935 בתל אביב לאליעזר זיידל שהיה תלמידו של החפץ חיים, בוגר ישיבת חברון וממקימי ישיבת לומז'ה. ולחנה-חאשה, בת הרב יעקב קנטרוביץ. בני דודיו של אמו הם הרב משה פיינשטיין והרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק. היה תלמידו של הרב שלמה זלמן אוירבך. בצעירותו סבל מאסתמה קשה שבעקבותיה נסע לשווייץ, שם היה לעוזרו של הרב יחיאל יעקב ויינברג משווייץ, והשתתף בכתיבה ועריכה של ספר השו"ת שלו, "שרידי אש". הרב ויינברג יעץ לו לנצל את שהותו בעיר מונטרה וללמוד אצל הפסיכולוג הנודע ז'אן פיאז'ה. הרב ליפשיץ החל ללמוד במונטרה והמשיך את לימודיו אצל פיאז'ה בעיר ז'נבה שש שנים. במשך כשש שנים, היה המנהל הרוחני של ישיבת ההסדר הראשונה כרם ביבנה. בשלהי שנת תשל"ב הקים את המכון "סדנת אנוש" בירושלים ומאז הוא עמד בראשו. היה ידוע גם כמשכין שלום בבתים רבים. לדבריו, היה חניך האסכולה הליטאית אך לא השתייך לאחד מהזרמים אלא ייצג את רוח ישראל של גדולי ישראל הליטאיים והחסידיים. התגורר בשכונת הגבעה הצרפתית. נפטר בירושלים ביום כ' בתשרי תשע"ג. לרב ליפשיץ היה ידע נרחב בפסיכולוגיה בפילוסופיה ובגרפולוגיה שבעזרתן פיתח שיטה עצמאית בפסיכולוגיה המתאימה לרוח היהדות. לעומת הפסיכולוגיה המקובלת בה מחפשים אירועים ותסביכים בעבר, הרב ליפשיץ לא טיפל בשלילי אלא חיפש את האיכותי והחיובי של האדם וחיבר אותו למטרות ערכיות שמתאימות לו במסגרת היהדות. לדבריו הפסיכולוגיה היהודית מכירה בחשיבותם של צרכים כמו רכושנות, דחפים גופניים וצרכים חברתיים, אבל מייחסת חשיבות מכרעת לאיכות הרוחנית של האדם. ככל שאיכותו הרוחנית של האדם פעילה יותר, הדחפים השונים נכנעים לה. סדנת אנוש היא מרכז להדרכה חינוכית ורוחנית הפועלת על פי שיטתו של הרב ליפשיץ. המכון עוסק בכמה תחומים, בהם: ייעוץ והדרכה אישית. הכשרת מחנכים ופיתוח דרכי הוראה. ייעוץ והדרכה למשפחה היהודית. במכון גם קיימת ישיבה על שם דודו של הרב ליפשיץ, הרב יצחק יחיאל קנטרוביץ', רבה של ז'טל, שנרצח בשואה, כאשר השיעורים שבעבר נאמרו על ידי הרב ליפשיץ עצמו וכיום על ידי בנו, הרב ד"ר יצחק ליפשיץ. קיום וייעוד, על ספר יונה. הספר יצא לאור בעברית, אנגלית, צרפתית ורוסית (באנגלית יצא לאור לראשונה בשם: THE PARADOX OF HUMAN EXISTENCE, JASON ARONSON, INC). זחלתי ואירא, על התורה. הכרך הראשון יצא לאור בירושלים 2004. מעין השלם - חוברת על טהרת המשפחה. הנסיך הקטן היהודי. יצא לאור בשנת תשע"ד. יחס ההלכה לפסיכולוגיה המודרנית - שיחה עם הרב חיים ליפשיץ, תחומין א, חורף תש"ם, עמ' 273–279. אתר הבית של "סדנת אנוש" זאב חיים ליפשיץ (1936-2012), דף שער בספרייה הלאומית
דמיין את זה

דמיין את זה (באנגלית: Picture This) הוא סרט מסוגת קומדיה רומנטית אשר שודר לראשונה ב-18 ביולי 2008 בערוץ ABC Family. בסרט מככבים אשלי טיסדייל ורובי אמל. הסרט נצפה על ידי 5.3 מיליון צופים. מנדי גילברט היא נערה מתבגרת לא פופולרית בתיכון נוטינגהאם. היא גרה עם אביה, טום ויש לה שתי חברות - אלקסה וקאיין. ליסה קרוס היא האויבת שלה, משום שמנדי מאוהבת בחבר של ליסה - דרו פטרסון. כאשר מנדי מגלה שדרו מצטרף לצוות השחייה בתיכון היא מחליטה להצטרף גם. בשטח הבריכה היא מאבדת את משקפיה, נופלת למים ומאבדת את ההכרה. כשהיא מתעוררת היא מגלה שדרו הציל אותה. היא נפגשת עם דרו באגם ליד התיכון שאביה אסר עליה ללכת אליו. כאשר ליסה רואה את דרו ומנדי ביחד היא כועסת. היא מוצאת את הטלפון הנייד של מנדי על הרצפה, היא מתקשרת לאבא של מנדי ומספרת לו שבתו באגם. דרו מזמין את מינדי כבת זוגו לנשף סיום שנת הלימודים, אך אביה אוסר עליה לצאת מהבית ולהשתמש בטלפון הנייד, בטלוויזיה ובמחשב. מינדי משקרת לאביה כדי להגיע למסיבה - היא מספרת שהיא הולכת אל אלקסה כדי ללמוד. אולם, אביה מתקשר אליה בשיחת וידאו, כל חצי שעה כדי לבדוק שהיא ואלקסה אכן לומדות. הבנות מוצאות פתרון טכני לבעיה זו וממשיכות לרמות את אביה של מנדי. מנדי נהנית מאוד בנשף הסיום ומוכתרת למלכת הנשף. אשלי טיסדייל - מינדי גילברט רובי אמל - דרו פטרסון שנה גריימס - קאיין לורן קולינס - אלקסה סינדי באסבי - ליסה קרוס קווין פולק - טום גילברט מקסים רוי - מארשה גילברט אנג'לה גאלופו - קימברלי מתיו רודסאף - דני שארפל בשנת 2008 יצא פסקול הסרט. יש בפסקול 22 שירים ובאלבום משתתפים אשלי טיסדייל, אנג'י הילטון, ג'וש קלי ועוד. "דמיין את זה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "דמיין את זה", באתר נטפליקס "דמיין את זה", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "דמיין את זה", באתר Metacritic (באנגלית) "דמיין את זה", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
ג'ון ג'קסון

ג'ון דייוויד ג'קסון (19 בינואר 1925 - 20 במאי 2016) היה פיזיקאי קנדי-אמריקאי, פרופסור אמריטוס באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ופיזיקאי בכיר במעבדה הלאומית לורנס ברקלי. הוא היה חבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית וזכה לפרסום בזכות חיבור ספר הלימוד האקדמי הפופולרי ביותר בנושא אלקטרודינמיקה קלאסית. ג'קסון נולד בלונדון, קנדה וסיים תואר ראשון בפיזיקה ומתמטיקה בשנת 1946 באוניברסיטת מערב אונטריו. הוא המשיך את לימודיו במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, שם עבד תחת הנחייתו של ויקטור וייסקופף וקיבל תואר דוקטור בשנת 1949. בעבודת הדוקטורט, בהמשך לעבודתו הקודמת על פיזור פרוטון-נייטרון, ג'קסון חקר אופני פיזור פרוטון-פרוטון באנרגיות נמוכות בשיטת הווריאציות של שווינגר, והראה את הקשר בינה לבין נוסחת בתה הפשוטה יותר. לאחר סיום הדוקטורט, ג'קסון נשאר ב-MIT למשך שישה חודשים. במהלכם קיבל הצעות עבודה ממספר אוניברסיטאות: הוא הוזמן להצטרף לסגל אוניברסיטת קורנל על ידי הנס בתה, וכן לאוניברסיטת ויסקונסין ואוניברסיטת מקגיל. ג'קסון בחר במקגיל, עבר ב-1950 ומכיוון שהיה פיזיקאי תאורטי, השתלב במחלקה למתמטיקה. הוא התקדם לדרגת פרופסור חבר, אך עזב את מקגיל ב-1957 על מנת להצטרף לפקולטה לפיזיקה של אוניברסיטת אילינוי. ג'קסון נשאר באילינוי עד 1967, אז עבר לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שם הוא החזיק במשרות במחלקה לפיזיקה וגם במעבדה הלאומית. עיקר מחקרו של ג'קסון לאורך השנים היה בתחום פיזיקת חלקיקים. הוא המשיך לעבוד הן באוניברסיטה והן במעבדה גם לאחר שהפך לפרופסור אמריטוס ב-1992. כמו כן, הוא היה חבר באגודה האמריקאית לפיזיקה וחבר פעיל באיגוד המדענים המודאגים (שאחד ממייסדיו היה מנחה הדוקטורט שלו, ויקטור וייסקופף). נפטר בגיל 91. Jackson, J.D., Classical Electrodynamics, 1999 (3rd ed.). Wiley, New York, ISBN 0-471-30932-X Jackson, J.D. (1957). "Catalysis of Nuclear Reactions between Hydrogen Isotopes by μ−-Mesons". Physical Review. 130: 330. doi:10.1103/PhysRev.106.330. Jackson, J.D., Physics of Elementary Particles, 1958. Princeton University Press Jackson, J.D., Mathematics for Quantum Mechanics, 2006 (reprint), Dover Publications, New York, ISBN 0-486-45308-1 מדיה וקבצים בנושא ג'ון ג'קסון בוויקישיתוף אתרו של ד"ר ג'קסון J. David Jackson (1999). "Snapshots of a Physicist's Life" (PDF). Ann. Rev. Nucl. Part. Sc. 49: 1–33.
שקיעת האימפריה הרומית

שקיעת האימפריה הרומית הוא מונח היסטוריוגרפי המתייחס לתקופת הזמן שבה נחלשה ולבסוף נפלה האימפריה הרומית המערבית. לסקירה מפורטת של הליכי שקיעתה של האימפריה, ראו הערך שלהי העת העתיקה. נקודת הפתיחה לתקופת השקיעה של רומא שנויה במחלוקת בין היסטוריונים, ומשתנה בהתאם לתאוריות השונות בהן מחזיקים אותם היסטוריונים בנוגע לסיבות לנפילתה. עם זאת, מקובל להצביע על התקופה החל מאמצע המאה הרביעית כנקודת זמן בה ניתן להבחין בהחלשות משמעותית של חלקה המערבי של האימפריה וכפיפות הולכת וגוברת שלו לחלק המזרחי. מקובל לראות בקץ השלטון המאוחד באימפריה, אחרי מותו של תאודוסיוס הראשון בשנת 395 את הנקודה בה החלה השקיעה הופכת מוחשית יותר. חציית הריין (אנ') בשנת 406, חלק מנדידת העמים, הייתה אירוע דרמטי ואות מבשר לבאות. בשנת 410, כאשר כבש אלאריק הוויזיגותי את רומא, חדלה זו להוות כוח של ממש. מטעמי נוחות, רבים נוהגים לתארך את מועד נפילתה הסופי של האימפריה במועד הדחת הקיסר המערבי האחרון, רומולוס אוגוסטולוס, ב-4 בספטמבר 476. עם זאת, חשוב לזכור כי האימפריה המערבית חדלה להיות אימפריה או גורם משמעותי כבר כמה עשרות שנים לפני כן. את המונח "שקיעת האימפריה הרומית" טבע ההיסטוריון אדוארד גיבון בספרו הנודע "שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית" מן המאה השמונה עשרה. גיבון טען כי הסיבה העיקרית לנפילת האימפריה הייתה הנצרות, ששחקה את רצונם של הרומים למלא את "חובתם האזרחית" בשירות צבאי, והפחיתה את עניינם של התושבים בחיי העולם הזה לטובת ההבטחה לעולם הבא. אנרי פירן הציג את "תזת פירן" שלו בשנות העשרים של המאה ה-20, במסגרתה טען כי האימפריה לא שקעה ונעלמה בבת אחת אלא המשיכה באופנים כאלו ואחרים עד תחילת כיבושי האסלאם במאה השביעית. תאוריה אחרת שהעלה ההיסטוריון פיטר בראון בשנים האחרונות דחתה את הרעיון שהאימפריה הרומית "נפלה" ובמקום תר אחר מאפיינים של "שינוי" שהתרחשו לאורך מאות שנים, כשהוא מבחין בשורשי תרבות ימי–הביניים כבר בתרבות הרומית, עם מעבר והשתנות הדרגתית משלב לשלב בלא שבירה חדה. בשנת 230 לספירה בקירוב, ביטחון ושלום האימפריה הרומית החל להתערער. אויבי רומא, במזרח הפרסים ובצפון השבטים הגרמאניים, הלכו והתחזקו וביקשו לפלוש לגבולות האימפריה הרומית. כדי להבטיח את המשך קיום האימפריה, הקיסרים גייסו חיילים שכירים, שדרשו שכר גבוה, אך לא תמיד הקיסר יכול לעמוד בדרישותיהם, כיוון שבזבז את כסף האימפריה המועט שנשאר, במשתאות ובמעשי הוללות. כדי לשלם לחיילים השכירים, הקיסרים הטילו מיסים כבדים על נתיניהם. הם טבעו מטבעות קטנים יותר, אך לא שינו את ערכם. הם ערבבו מתכות זולות במטבעות הזהב והכסף. הם סירבו לקבל מיסים במטבעות שהם טבעו, ודרשו שנתיניהם ישלמו את המס בתוצרת חקלאית או בעבודות שירות שונות. Alexander Demandt (1984). Der Fall Roms: Die Auflösung des römischen Reiches im Urteil der Nachwelt. לקט של 210 תאוריות על הסיבות לנפילת האימפריה, מאת אלכסנדר דמנדט לפי הסברה המקובלת מדור לדור חלק ב, תל, 1993, עמ' 70 - 73 ערך זה הוא קצרמר בנושא רומא העתיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מדשאה

מדשאה היא משטח אדמה ששתול בו דשא או דשא מלאכותי. לעיתים מעורבים בדשא צמחים אחרים. המדשאה מאופיינת בכך שהטיפול בה כרוך בכיסוח: גיזום קצר מאוד באמצעות כלי ייעודי - מכסחת הדשא, אשר הומצאה בשנת 1830. הכיסוח מדכא את צמיחתם של צמחים הזקוקים לגובה, ובכך מעניק יתרון לצמחי כיסוי נמוכים. מדשאות הן מאפיין נפוץ בגינות פרטיות וציבוריות וכן בעיצוב נוף ברוב העולם כיום. תפקידן אסתטי או פונקציונלי. מכיוון שהמדשאה מהווה משטח שניתן בדרך כלל להפעיל עליו לחץ בלי לפגוע בו, היא משמשת לכיסוי שטחים המיועדים לישיבה או הליכה. היא לוקחת חלק משמעותי בעיצוב הנוף בסגנון הגן האנגלי. משחקי ספורט רבים משוחקים באופן מסורתי על מדשאות: כדורגל, גולף וקריקט. מדשאה צורכת מים רבים. בארצות חמות ודלות מים כישראל קיימת מגמה של החלפת מדשאות באופן חלקי או מלא בכיסוי הקרקע באבנים. מדשאה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
יפיע

יָפִיעַ (בערבית: يافة الناصرة, יאפת א-נאצרה - קרי, "יפו של נצרת", או בקיצור: يفّيَع - יפיע) היא מועצה מקומית במחוז הצפון שבישראל. הכפר הוכרז כמועצה מקומית בשנת 1960. כיום יפיע היא חלק מהאזור העירוני של נצרת[דרושה הבהרה]. נכון לסוף שנת 2022, רובו המכריע עם כ-82.7% מקרב תושבי יפיע הם ערבים-מוסלמים, לצד מיעוט של כ-17.3% ערבים-נוצרים. ערכים מורחבים – יפיע (יישוב עתיק), יפיע מלך לכיש, ארכאולוגיה מקראית, ארכאולוגיה של ארץ ישראל' על-פי ממצא החרסים שנמצאו בתל הקדום של הכפר נראה כי היה מיושב בתקופת הברונזה התיכונה, בתקופת הברזל ומהתקופה ההלניסטית ואילך. יישוב עתיק בשם דומה מוזכר במכתבי אל-עמארנה. יפיע מוזכרת גם בספר יהושע. על-פי יוסף בן מתתיהו הייתה יאפא הגדולה בכפרי הגליל. המקום אמנם חרב בהלך מרד הגדול ותושביו נהרגו, אם כי מאוחר יותר הוקם עליו מחדש היישוב היהודי ביפיע. שרידים יהודיים ואף בית כנסת עתיק מהתקופה הרומית - נתגלו במהלך חפירה ארכאולוגית שנערכה בכפר. לפי אמונה נוצרית מימי הביניים, יפיע מזוהה כמקום לידתם של השליחים של ישו, יעקב בן זבדי ויוחנן בן זבדי, ולכן הוקמו לכבודם בעיר ארבע כנסיות, במהלך השנים. מאז התקופה הביזנטית דחקה העיר נצרת השכנה את רגלי יפיע, והיא הייתה כפר קטן. על-פי מפקד האוכלוסין בארץ ישראל (1931) נמנו בכפר 833 תושבים, כולל בני החמולה הבדואית אלע'זאלין, שהתגוררו בסביבתו. במלחמת העצמאות, במסגרת במבצע דקל ביולי 1948, נכבש הכפר על-ידי כוחות הצבא הישראלי. לאחר המלחמה התיישבו ביפיע תושבים רבים מהכפרים הערביים הסמוכים של מעלול ושל אל-מוג'ידל – שנחרבו במהלך המלחמה. על פי מפקד האוכלוסין של מדינת ישראל שנת 1972 היו בכפר 4,932 תושבים, אם כי עם רוב ערבי נוצרי; אך נכון ל-2022, כ-17.3% בלבד מתוך תושבי יפיע הנוכחים הם ערבים-נוצרים. לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס) נכון לסוף יולי 2024 (אומדן), מתגוררים ביפיע 20,127 תושבים (מקום 116 בדירוג רשויות מקומיות בישראל). האוכלוסייה גדלה בקצב גידול שנתי של ‎1.4%‏. אחוז הזכאים לתעודת בגרות מבין תלמידי כיתות י"ב בשנת ה'תשפ"ב (2021-‏2022) היה 82.9%. השכר החודשי הממוצע של שכיר במשך שנת 2021 היה 7,718 ש"ח (ממוצע ארצי: 11,330 ש"ח). כנסיית יוחנן בן זבדי ע"ש השליח של ישו והקדוש הקתולי בצמוד לבית הספר הנוצרי הפטריארכלי הלטיני, 2008 קריית החינוך וברקע בתי מגורים ביפיע, 2013 מדיה וקבצים בנושא יפיע בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של יפיע פרופיל יפיע נכון לשנת 2020 באתר הלמ"ס אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. לטבלת הדירוג המלא. הנתונים לפי טבלת רשויות מקומיות של למ"ס עבור סוף 2022 הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 לפי גרף הלמ"ס של הערך - לשנת 2022 - טבלת "לאום ודת" בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949, עם עובד, עמ' 268 זאב וילנאי, יאפה, אנציקלופדיה אריאל, עמוד 2668 נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, 2015(הקישור אינו פעיל, 21 בספטמבר 2017) פרופיל יפיע באתר הלמ"ס