דוכסות תורינגיה

דוכסות תורינגיה (בגרמנית: Herzogtum Thüringen) הייתה מרקיזות במזרח הממלכה המרובינגית של אוסטרזיה, שהוקמה בערך בשנת 631 על ידי המלך דגוברט הראשון לאחר שחייליו הובסו על ידי כוחות הקונפדרציה הסלאבית של סאמו בקרב ווגסטיסבורג. היא הוקמה מחדש באימפריה הקרולינגית ודוכסיה מונו על ידי המלך עד שנפלה בידי הדוכסים הסקסונים ב-908. משנת 1111/12 לערך נשלט השטח על ידי רוזני תורינגיה כנסיכי האימפריה הרומית הקדושה. ממלכת התורינגים קמה בתקופת נדידת העמים לאחר שקיעתה של האימפריה ההונית במרכז אירופה באמצע המאה ה-5, והגיעה לשיאה בתבוסתם בקרב נדאו ב-454. עם ביסינוס המלך התורינגי המתועד הראשון בסביבות שנת 500, ששלט באחוזות מורחבות יתר על המידה שהשתרעו מעבר לנהר מיין בדרום. בנו ויורשו הרמנאפריד התחתן עם אמלברגה, אחייניתו של המלך האוסטרוגותי תאודריק הגדול, ובכך הגנה על איום הפלישות של הפרנקים המרובינגים במערב. עם זאת, כאשר המלך תיאודריק מת בשנת 526, הם ניצלו את ההזדמנות לפלוש לאדמות תורינגיה ולבסוף נשאו את הניצחון בקרב 531 על נהר אונסטרוט. המלך תיאודריך הראשון מריימס לכד את הרמנאפריד ב-Zülpich (טולביאקום) שם נהרג המלך התורינגי האחרון. אחייניתו הנסיכה רדגונדיס נחטפה על ידי המלך כלותאר הראשון ומתה בגלות ב-586. הממלכה התורינגית התפרקה: השטח שמצפון לרכס הרי ההארץ יושב על ידי שבטים סקסונים, בעוד שהפרנקים עברו לחלקים הדרומיים על נהר המיין. האחוזות ממזרח לנהר זאלה היו מעבר לשליטה פרנקית והשתלטו עליהם סלאבים פולאבים. הדוכס המתועד הראשון של תורינגיה שנותרה היה אציל מקומי בשם ראדולף, שמונה על ידי המלך דגוברט בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-7. ראדולף הצליח לאבטח את הגבול הפרנקי לאורך נהר זאלה במזרח מפני פלישות סלאביות. עם זאת, על פי הכרוניקה של פרדגריוס, בשנת 641/2 ניצחונותיו "הפנו את ראשו" (כלומר, גרמו לו להתגאות) והוא התחבר עם סמו ומרד ביורשו של דגוברט, המלך סיגברט השלישי, ואף הרחיק לכת והכריז על עצמו כמלך של תורינגיה. משלחת ענישה בראשות ראש העיר הפרנקי של ארמון גרימואלד נכשלה בסופו של דבר וראדולף הצליח לשמור על מעמדו האוטונומי למחצה. ממשיכיו של השושלת הדוכסית המקומית, ה-Hedenen, תמכו בפעילות מיסיונרית בתוך הדוכסות, אך נראה כי איבדו את אחיזתם בתורינגיה לאחר עליית הפפינים בתחילת המאה השמינית. סכסוך עם שארל מרטל בסביבות 717–719 הביא לקץ לאוטונומיה. בשנת 849, חלקה המזרחי של תורינגיה אורגן בתור "limes Sorabicus", או מרקיזות הסורבים, והוצבה תחת דוכס בשם תאצ'ולף. בדברי הימים של פולדה תוארו הוא "dux Sorabici limitis", "דוכס הגבול הסורבי", אך הוא וממשיכיו היו ידועים כדוכס ת'ורינגורום, "דוכסי התורינגים", כשהם החלו לבסס את כוחם על הדוכסות הישנה. לאחר מותו של תאצ'ולף בשנת 873, הסורבים קמו במרד והוא הוחלף על ידי בנו ראדולף. בשנת 880, המלך לודוויג הצעיר החליף את ראדולף בפופו, שהיה כנראה בן משפחתו. פופו פתח במלחמה עם סקסוניה בשנת 882 ובשנת 883 הוא ואחיו אגינו נלחמו במלחמת אזרחים על השליטה בתורינגיה, בה ניצח האחרון. אגינו מת בשנת 886 ופופו תפס שוב את השלטון. בשנת 892, המלך ארנולף מקרינתיה החליף את פופו בקונרד. זה היה אקט של תמיכה של המלך, שכן ביתו של קונרד, הקונרדינים, הסתכסכו עד מהרה עם משפחת פופו, בית באבנברג. אבל שלטונו של קונרד היה קצר, אולי בשל חוסר תמיכה מקומית. הוא הוחלף על ידי בורכרד, שתוארו בשנת 903 היה marchio Thuringionum, "מרקיד התורינגים". בורכרד נאלץ להגן על תורינגיה מפני פלישות המדיארים והובס ונהרג בקרב, יחד עם הדוכס לשעבר אגינו, ב-3 באוגוסט 908. הוא היה הדוכס האחרון המתועד של תורינגיה. הדוכסות הייתה הקטנה ביותר מבין מה שנקרא "דוכסויות הגזע הצעירות", ונקלטה על ידי סקסוניה לאחר מותו של בורכרד, כאשר בניו של בורכרד גורשו לבסוף על ידי הדוכס היינריך הצייד ב-913. התורינגים נותרו עם מובהק, ובימי הביניים ארצם אורגנה כרוזנות. דוכסות גזע תורינגית נפרדת לא הייתה קיימת במהלך הופעתה של הממלכה הגרמנית פרנקיה המזרחית במאה ה-10. חלקים גדולים מאחוזות תורינגיה נשלטו על ידי רוזני ויימאר והמרקיזים של מייסן. לפי הכרוניקן מימי הביניים תיטמר ממרסבורג, המרקיז אקארד הראשון (נפטר ב-1002) מונה לדוכס תורינגיה. לאחר הירצחו בשנת 1002, פעל הרוזן וילהלם השני מווימאר כמרקיז תורינגיה עם היינריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בשנת 1111/1112 הרוזן הרמן הראשון מווינצנבורג מתועד כרוזן תורינגיה, האזכור הראשון של היפרדות מסקסוניה, אולם מאוחר יותר הוא נאלץ להיכנע כשהוא צידד באפיפיור במהלך מאבק האינווסטיטורה. בינתיים, האריסטוקרט הפרנקוני לודוויג הקפצן (1042–1123) הניח את היסודות להקמת טירת וארטבורג, שהפכה למגורים של צאצאיו, שהחל מבנו לודוויג הראשון, שימשו כרוזני תורינגיה. לודוויג הראשון התחתן עם הרוזנת הפרנקונית הריינית הדוויג מגודנסברג והפך ליורש של אחוזות מורחבות בתורינגיה ובהסן. בן ברית קרוב של לותאר השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה נגד שושלת הוהנשטאופן העולה, הוא מונה כרוזן תורינגיה ב-1131. השושלת שמרה על הנחלה לאורך המאבק העז של משפחות המלוכה הוהנשטאופן ו-ולף, ומדי פעם החליפה צד בהתאם לנסיבות. לצד הוורטבורג הוקמו לרוזנים הלודוווינגיאנים בתי מגורים מפוארים נוספים, כמו טירת נוינבורג ("טירה חדשה") ליד פרייבורג וטירת מרבורג באחוזותיהם ההסיאנות. ב"תור הזהב" תחת שלטון הוהנשטאופן, תורינגיה הפכה למרכז של התרבות הגרמנית-גבוהה התיכונה, שהתגלמה במלחמת הזמרים האגדית בוורטבורג, או משרדה של אליזבת הקדושה, בתו של אנדראש השני, מלך הונגריה. כאשר לודוויג הרביעי, רוזן תורינגיה התחתן איתה בשנת 1221, השושלת הלודוינגית השיגה את ההתקדמות להיות אחת משושלות הנסיכויות האדירות של האימפריה הרומית הקדושה. תחת שלטונם של המרקיזות הוקנו הרשאות עיירה למילהאוזן ולנורדהאוזן שהפכו לערים קיסריות חופשיות, בעוד שהעיר הגדולה ביותר ארפורט נותרה נחלתם של הנסיכים-ארכיבישופים של מיינץ. המרקיזים שמרו על קשרים הדוקים עם האבירים הטבטונים, המסדר כונן כמה מפקדים ממזרח לזאלה, כמו אלטנבורג ושלייץ, עם המושב האדמיניסטרטיבי של השלטון התורינגי בזוואצן ליד ינה. המרקיז האחרון של תורינגיה היינריך ראספה השיג את מינויו כמושל גרמניה על ידי פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-1242. עם זאת, כאשר הוכרז פרידריך כמודח על ידי האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי ב-1246, הוא הבטיח את תמיכת הארכיבישופים זיגפריד השלישי ממיינץ וקונרד מקלן, ובעצמו נבחר כאנטי-מלך. הוא נלעג כ-rex clericorum ושלטונו נותר שנוי במחלוקת. למרות שהוא הצליח להביס את חייליו של בנו של פרידריך, קונראד הרביעי, מלך גרמניה, הוא מת שנה לאחר מכן. מורשתו נתבעה הן על ידי היינריך השלישי, מרקיז מייסן מבית וטין, בנה של יודית מתורינגיה, והן הדוכסית סופיה מבראבנט, בתו של הרוזן לודוויג הרביעי המנוח - סכסוך שהוביל למלחמת הירושה של תורינגיה. כתוצאה מכך, היינריך ממיסן זכה לחלק הארי של תורינגיה ב-1264, בעוד שהרכוש ההסיאני של קברי הארץ הופרד כרוזנות הסן תחת שלטונו של בנה של סופיה, היינריך הראשון, רוזן הסן. מרקיזי מייסן של שושלת וטין שמרו על התואר מרקיז. עם מותו של פרידריך השלישי, רוזן תורינגיה אחיו הצעירים חילקו את מורשתם בחלוקת קמניץ משנת 1382, לפיה עברה תורינגיה לבלתזר. עם מותו של הרוזן פרידריך הרביעי בשנת 1440, נפלה תורינגיה בידי אחיינו פרידריך השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה. סכסוך הירושה עם אחיו וילהלם השלישי, רוזן תורינגיה הוביל לחלוקת אלטנבורג ב-1445 ולמלחמת האחים הסקסונית על אדמות וטין. אדמות תורינגיה נפלו בידי וילהלם השלישי כאשר מת ללא ילדים ב-1482. ארנסט, הנסיך הבוחר מסקסוניה ירש את הרוזנות, ואיחד את אדמות וטין תחת שלטונו. לאחר הסכם לייפציג משנת 1485, התפצלה תורינגיה לדוכסות ארנסטין ואלברטין הסקסונית. דוכסות גזע "מבוגרת יותר". 632–642 ראדולף הראשון 642–687 הדן הראשון 687–689 גוזברט 689–719 הדן השני דוכסות גזע "צעירה יותר". 849–873 תכולף 874–880 ראדולף השני 880–892 פופו 882–886 אגינו (באופוזיציה) 892–906 קונרד 907–908 בורכרד 1111/12 הרמן מווינצנבורג לודוינגיאנים 1131–1140 לודוויג הראשון 1140–1172 לודוויג השני 1172–1190 לודוויג השלישי 1190–1217 הרמן הראשון 1217–1227 לודוויג הרביעי 1227–1241 הרמן השני 1241–1247 היינריך ראספה בית וטין 1247–1265 היינריך השלישי, מרקיז מייסן 1265–1294 אלברכט השני, מרקיז מייסן 1288–1292 נרכש על ידי אדולף, מלך גרמניה 1294–1298 1298–1323 פרידריך הראשון, מרקיז מייסן, ביחד עם אחיו 1298–1307 תאודוריך הרביעי, מרקיז לוסאטיה 1323–1349 פרידריך השני, מרקיז מייסן 1349–1381 פרידריך השלישי, רוזן תורינגיה, יחד עם אחיו 1349–1382 וילהלם הראשון 1349–1406 בלתזר, שליט יחיד מ-1382 1406–1440 פרידריך הרביעי Reuter, Timothy (1991). Germany in the Early Middle Ages, 800–1056. New York: Longman. p. 55. ISBN 0582081564. Curta, Florin (2001). The Making of the Slavs: History and Archaeology of the Lower Danube Region, ca. 500–700. Cambridge: Cambridge University Press. pp. 61, 109. ISBN 0521802024. Wood, Ian (2000). "Before or After Mission: Social Relations across the Middle and Lower Rhine in the Seventh and Eighth Centuries". In Hansen, Inge Lyse; Wickham, Chris (eds.). The Long Eighth Century: Production, Distribution and Demand. Leiden: Brill. pp. 149–166. ISBN 9004117237. Reuter, Timothy, ed. (1992). The Annals of Fulda. Manchester Medieval Series, Ninth-Century Histories, vol. II. Manchester: Manchester University Press. ISBN 0719034574. Reuter, Annals of Fulda, s. a. 882 and 883. Reuter, Germany in the Early Middle Ages, 123. Reuter, Germany in the Early Middle Ages, 129. Santosuosso, Antonio (2004). Barbarians, Marauders, and Infidels: The Ways of Medieval Warfare. New York: MJF Books. pp. 148. ISBN 0813391539. Mitchell, Otis C. (1985). Two German Crowns: Monarchy and Empire in Medieval Germany. Bristol, IN: Wyndham Hall Press. p. 90. ISBN 0932269664. Reuter, Germany in the Early Middle Ages, 133.