laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
הקסטלי של סן מרינו

הקסטלי של סן מרינו (איטלקית Castelli; יחיד Castello – "קסטלו") הן היחידות האדמיניסטרטיביות המרכיבות את המדינה. בראש כל אחד מהקסטלי עומד ראש עיר המכונה "קפיטאנו די קסטלו" (Capitano di Castello) והוא מכהן לצד מועצה עירונית (Giunta di Castello) שבה שבעה או תשעה חברים. בכל אחד מהקסטלי מספר יישובים שאחד מהם נושא שם זהה לשם הקסטלו ומהווה את מקום מושבו של השלטון המקומי. למעט מקרה אחד, יישוב זה הוא גם הגדול בקסטלו. אף שמדובר בחלוקה האדמיניסטרטיבית העליונה – ולמעשה היחידה – במדינה, בשל ממדיהן הקטנים של סן מרינו ושל הקסטלי, דומים תפקידיהם של האחרונים לתפקידיהן של עיריות או מועצות מקומיות. עד שנת 1462 היו בסן מרינו חמש עיירות שכונו "גואלדרייה" (Gualdarie; יחיד Gualdaria – "גואלדריה"). בשנים 1462–1463 סופחו למדינה ארבע עיירות נוספות אשר זכו לכינוי "Castra subdita" (בקירוב "מקום/מחנה מסופח"), ושם זה השתבש עם השנים ל"קסטלו". ההבחנה בין ארבע הגואלדרייה לבין חמשת הקסטלי נותרה בעינה עד שהתקבל חוק ב-16 במרץ 1925 שהשווה את מעמדן של כל תשע העיירות, ומאז נקראות כולן "קסטלי". אותו חוק קבע כי ראשי הערים ימונו על ידי הפרלמנט, אך ב-1979 קבע חוק אחר כי ראשי הערים יבחרו בבחירות כלליות. מדיה וקבצים בנושא הקסטלי של סן מרינו בוויקישיתוף אתר מזכירות המדינה ליחסים עם הקסטלי ומועצותיהם נתוני אוכלוסייה, 2020
גלריית סרפנטיין

גלריית סרפנטיין (באנגלית: Serpentine Gallery) היא גלריית אמנות בגני קנזינגטון במרכז לונדון, המציגה בעיקר אמנות מודרנית ואמנות עכשווית. הכניסה לגלריה חופשית, והיא נחשבת לאחת מהפופולריות בגלריות לונדון, כשמדי שנה מבקרים בגלריה כ-750,000 איש. הגלריה נפתחה בשנת 1970 ביוזמת מועצת האמנות של בריטניה הגדולה והיא נמצאת בבית תה שנבנה בשנת 1934 בקרבת אגם הסרפנטיין שנמצא בהייד פארק הסמוך. בשנים הראשונות נפתחה הגלריה רק בחודשי הקיץ. בשנת 1986 מונתה ג'וליה פייטון ג'ונס כמנהלת הגלריה, ותחת פיקוחה עברה הגלריה שיפוץ נרחב והחלה לפעול כל ימות השנה. בגלריה הוצגו יצירות של מאן ריי, הנרי מור, אנדי וורהול, בריג'יט ריליי, אלן מקולום ודמיאן הירסט. בפתח הגלריה מוצגת דרך קבע יצירה של איאן המילטון פינליי המוקדשת לנסיכה דיאנה שהייתה תומכת של הגלריה. מאז שנת 2001, מדי קיץ, נבנה ביתן זמני לתערוכות מתחלפות בפתח הגלריה. הביתן עצמו נבנה כל שנה על ידי אדריכל אחר. בין האדריכלים שהקימו את הביתן הזמני היו זהה חדיד, דניאל ליבסקינד, אוסקר נימייר, טויו איטו, איי וייוויי, פרידה אסקובדו, אלבארו סיזה ורם קולהאס. גלריית הסרפנטין משמאל. מימין – כיפה שנבנתה בשנת 2006 על מנת להכיל תערוכות מתחלפות. הביתן הזמני משנת 2007. ביתן קיץ 2009 בגלריית סרפנטין בגני קנסינגטון. הביתן תוכנן על ידי האדריכלית קזויו סג'ימה והאדריכל ריו נישיזאווה (אנ') מפירמת SANAA. מרינה אברמוביץ' בפרויקט "512 Hours" ב-2014. מדיה וקבצים בנושא גלריית סרפנטיין בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של גלריית סרפנטיין (באנגלית) גלריית סרפנטיין, ברשת החברתית פייסבוק גלריית סרפנטיין, ברשת החברתית אקס (טוויטר) גלריית סרפנטיין, ברשת החברתית אינסטגרם גלריית סרפנטיין, סרטונים בערוץ היוטיוב מיכאל יעקובסון: סמיליאן ראניץ' יתכנן את ביתן הקיץ של גלריית סרפנטיין בלונדון, 17.3.14, Xnet
פוליסולפון

פוליסולפון (PES) הוא שם כולל למשפחה של פולימרים תרמופלסטיים. פולימרים אלו ידועים בתכונות הקשיחות שלהם והיציבות בטמפרטורות גבוהות. המונומר (היחידה החוזרת של הפולימר) היא aryl-SO2-aryl שזו למעשה יחידת הסולפון. פולמרים אלו סונתזו לראשונה בשנת 1965 על ידי Union-Carbide. תגובה אופיינית לייצור היא תגובה בין דיפנול והחומר bis(4-chlorophenyl) sulfone תגובה היוצרת פוליאתר תוך הוצאת נתרן כלורי. n HOC6H4OH + n (ClC6H4)2SO2 + n Na2CO3 → [OC6H4OC6H4SO2C6H4]n + 2n NaCl + n H2O + n CO2 תגובה כזו דורשת מונומר יחסית טהור על מנת לקבל תוצר בעל משקל מולקולרי גבוה יחסית. פולימרים תרמופלסטיים בכלל והפוליסולפון בפרט הם קשיחים, חזקים ובעלי טווח טמפרטורות נרחב מאוד. הטמפרטורה הזכוכיתית של החומר היא בסביבות 150 מעלות צלזיוס. כמו כן הוא עמיד בפני התקפה כימית נרחבת כמו: בסיסים, מינרלים, ואלקטרוליטים וכן ישנה עמידות בפני גורמים מחמצנים וכן לחומרים פעילי שטח ולשמנים הידרוקרבוניים. כמו כן, ישנו טווח גדול של pH- בין 2 ל-13. לעומת זאת, הפוליסולפונים אינם עמידים לממסים אורגניים א-פולריים כמו קטונים, הידרוקרבוניים ארומטיים וכו'. ישנה מסיסות טובה בדיכלורומתאן וכן במתילפירולידין. ישנו שימוש נרחב בממברנות. בעל תכונה חשובה בתחום: יכולת שליטה על גודל הפורות. ממברנות מפוליסולפון משמשות בהמודיאליזה, שפכים תעשייתיים, תעשיית המזון וכן להפרדת גזים. ניתן לחזק עוד יותר את הפולימר על ידי צילוב עם סיבי זכוכית. חומר מרוכב זה הוא בעל מודול יונג מוגדל פי שלושה. מדיה וקבצים בנושא פוליסולפון בוויקישיתוף פוליסולפון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אגם הסרפנטיין

אגם הסרפנטיין (באנגלית: Serpentine מוכר גם כנהר הסרפנטיין) הוא אגם הנמצא בהייד פארק בלונדון, הממלכה המאוחדת. מקור שם האגם הוא בצורתו דמוית הנחש (באנגלית: "סרפנט"). האגם נוצר בשנת 1730, כאשר המלכה קרוליין מאנסבך, אשתו של המלך ג'ורג' השני, ציוותה על סכירת נהר הווסטבורן דבר אשר גרם להיווצרות האגם. האגם מהווה בית גידול לברווזים, אווזים וברבורים. בעבר הווסטבורן הזין את האגם, אך כיום משום שהנהר מזוהם את המים של האגם שואבים מהתמזה ומזינים אותו גם הנהרות התת-קרקעיים של לונדון. בדרום מזרח האגם ישנו גשר המכונה "גשר הסרפנטיין", ובקצה המזרחי סכר דרכו זורמים מי האגם דבר שיוצר מפל נוי קטן. באגם אנדרטה לזכרה של הנסיכה דיאנה וניתן לשכור בו סירות. האגם נחשב לאגם רדוד ועומקו המרבי הוא 12 מ'(40 רגל). בחוף האגם ישנן שתי מסעדות ועוד מתקני נופש שונים ורבים. במהלך שנת 1730 הורתה המלכה קרוליין אשתו של המלך ג'ורג' השני להקים סכר שיסכור את הנהר וסטבורן כחלק מתוכנית שיפוץ ההייד פארק. באותו הזמן הקמת אגמים מלאכותיים הייתה מסובכת והאגמים היו בנויים בצורת מלבנים, אגם הסרפנטיין היה הראשון מסוגו שהצליח לחקות אגם טבעי. הצלחה זאת גררה חיקויים בפארקים בכל העולם. בשנת 1816, נמצאה באגם גופתה של רייט וסטברוק אשתו של המשורר פרסי ביש שלי, מחוץ לאגם היה מכתב התאבדות ממנה לאחיה, אביה ואחותה. אגם הסרפנטיין שימש לאירוח של תחרויות השחייה במים פתוחים ושלב השחייה בטריאתלון באולימפיאדה בשנת 2012. בכל שנה החל משנת 1864 ועד ימים אלה, בבוקרו של חג המולד, מתקיימת באגם תחרות שחיה מסורתית שהמנצח בה, זוכה בגביע "פיטר פן". התחרות מתקיימת על ידי מועדון השחיה של האגם. מדיה וקבצים בנושא אגם הסרפנטיין בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא לונדון ובנושא ימות ואגמים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פסל רולנד בברמן

פסל רולנד (בגרמנית: Bremer Roland, "רולנד של ברמן") הוא מונומנט עתיק הניצב בכיכר השוק בעיר ברמן כשמבטו מופנה אל הקתדרלה, ומתאר את הגיבור האגדי רולנד. זו כנראה הדוגמה המפורסמת ביותר לז'אנר "פסלי רולנד", שהיו נפוצים בעיקר בערי צפון ומזרח גרמניה ונועדו לסמל את ההגנה על זכויות העיר; נוסף לכך, זהו הפסל הגרמני הגדול ביותר מימי הביניים. "הרולנד של ברמן" הוא אחד מסמליה של העיר. ב-2004 הוכר הפסל, ביחד עם בית עיריית ברמן שלפניו הוא עומד, כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו. גובהו של הפסל 5.47 מטר, והוא ניצב על כן בגובה 60 סנטימטר; מאחוריו עמוד תמיכה שבראשו בלדקינו ("סוכך" בסגנון כנסייתי) גותי. ביחד עם הכן והבלדקינו מתנשא המונומנט כולו לגובה 10.21 מטרים. הרולנד הראשון בברמן היה עשוי עץ, ועל פי המסופר הופל ארצה ונשרף בליל ה-28 במאי 1366 על ידי חיילי הארכיבישוף אלברט השני. את הפסל החדש, הבנוי אבן, קיבלה העיר ב-1404. על פי ספר חשבונות שנמצא בבניין העירייה ב-1822, שולמו עבור בנייתו 170 מארק לסתתים קלאוס צלייר ויאקוב אולדה. אזרחי ברמן זייפו מסמך קיסרי שבו ניתנת להם הזכות להוסיף לפסל את שלט האצולה של הקיסר. וכך קיבל המגן על הפסל את סמל העיט הדו-ראשי, וכתובת מחורזת בגרמנית תחתית המציגה את רולנד כמבשר החירות הקיסרית לעיר: vryheit do ik ju openbar / d' karl vnd mēnich vorst vorwar / desser stede ghegheuen hat / des danket god' is mī radt אני מודיע לכם על החירות / אשר קארל ונסיכים רבים אחרים / נתנו למקומות אלו באמת. / הודו על כך לאל, זו עצתי. הפסל עשוי אבן גיר, והעמוד מאבן חול. כשהוקם הפסל הוא היה צבעוני, במאה ה-18 נצבע אפור, ובסופו של דבר התקבעה העדפה לפסל אפור ברובו, עם שימוש חסכני בצבעים. כשנפוליון ביקש להעביר את הפסל למוזיאון הלובר, העידו בפניו תושבי העיר כי לפסל ערך אמנותי נמוך, וכך נשאר רולנד במקומו. המרחק בין שתי הברכיים של הפסל הוא בדיוק אמה אחת של ברמן (55.372 סנטימטר). הפסל שופץ ושוקם פעמים רבות. ב-1939 הוא נבנה מחדש מטעמי בטיחות, ובעת המלחמה הוקף בחומת מגן מפני רסיסים. ב-1983 נבנה סביבו מעקה, כפי שהיה עד 1939, והוא זכה בראש חדש (הראש המקורי מוצג במוזיאון פוקה בעיר). בעת השיפוץ האחרון, ב-1989, התגלתה בתוך הפסל קופסה ובה חומרי תעמולה נאציים, שהוטמנה בו ב-1938. לרגלי הפסל נמצאת דמות נמוכה, הקשורה אולי לאגדה על אמה מלזום (Emma von Lesum), רוזנת הנחשבת לקדושה, אף כי הכנסייה הקתולית מעולם לא הכירה בה ככזו. על פי האגדה, ביקשו ממנה תושבי העיר בשנת 1032 לתת להם שטח מרעה נוסף, והיא הסכימה לתת להם שטח גדול כפי שיכול להקיף אדם ביום אחד. אך אחיה הוא שתבע לבחור את אותו האדם, וכיוון שדאג לירושתו בחר באדם קיטע שתי רגליו. בסופו של דבר התגלה הקיטע כבעל כוח רב, והוא הצליח להקיף שטח גדול למדי, שכיום הוא אזור בעיר בשם Bürgerweide ("אחו אזרחי העיר"). על פי המסורת, מי שמשפשף את ברכו של הפסל, ישוב שנית לעיר. אגדה נוספת הקשורה לפסל היא כי כל עוד הוא עומד על המשמר בכיכר העיר, תישאר ברמן עיר חופשייה ועצמאית, וכי בין קמרונות מרתף בית העירייה חבוי פסל רולנד שני, כדי להחליף במהירות את הפסל הנוכחי אם יאונה לו רע. על כל פנים, בנוסף, בתקופת השלטון הנאצי איבדה העיר את מעמדה כעיר חופשית ועצמאית, אף כי הפסל עמד בכיכר כרגיל (אחרי המלחמה הושב לברמן מעמדה כעיר חופשית). מדיה וקבצים בנושא פסל רולנד בברמן בוויקישיתוף
ייראנגרפיורד

ייראנגרפיורד (בנורווגית: Geirangerfjord) הוא פיורד הנמצא בחלק הדרומי ביותר של מחוז מרה ורומסדל (Møre og Romsdal), אשר בנורווגיה. אורכו של הפיורד 15 ק"מ והוא שלוחה של סטורפיורד (Storfjord – "הפיורד הגדול"). ייראנגרפיורד הוא מהמקומות המתויירים ביותר בנורווגיה, ובשנת 2005 הוכרז יחד עם נרייפיורד כאתר מורשת עולמית. לצידי הפיורד הצר מצויים מפלים רבים, בהם "דה סיב ססטרנה" (De syv søstrene – "שבע האחיות"), "ברודסלרט" (Brudesløret – "הינומה") ו"סואיטור" (Suitor – "המחזר"). כמו כן, ישנן מספר חוות ישנות, רובן נטושות, אשר פזורות לאורך הפיורד. בפיורד נמצא הסלע פלידאלשובט (Flydalsjuvet), בו צולמה התמונה הקלאסית המופיעה בעלוני פרסומות רבים ובגלויות. בתמונה רואים את הסלע ועליו ניצבת דמות המביטה מטה אל עבר הפיורד וספינות הטיולים שבו. את ייראנגרפיורד חוצה מעבורת, המקשרת בין העיירות ייראנגר והלסילט. בשנה ממוצעת פוקדים את העיירה ייראנגר כ-600,000 תיירים ויותר מ-150 ספינות טיולים, מספר עצום יחסית לעיירה של כ-210 תושבים בלבד. מדיה וקבצים בנושא ייראנגרפיורד בוויקישיתוף ייראנגרפיורד באתר נורווגיה אתר לשכת התיירות המקומית
עודד ארז

עודד ארז (20 בינואר 1936 – 5 בפברואר 2021) היה נווט קרב, מפקד בכיר בחיל האוויר וראש להק המודיעין, מנהל וחבר בדירקטוריונים רבים בתחומים מגוונים במשק. ארז נולד בתל אביב, בנם של משה ורחל ויטורז'. בגיל שנה עבר עם משפחתו לראשון לציון ושם גדל. למד בבית הספר היסודי "חביב" בראשון לציון ובגימנסיה הריאלית. בשנים 1954–1982 שירת בחיל האוויר. החל את שירותו כחניך בקורס טיס (מס' 18) ולאחר מכן הוכשר כנווט קרב ושירת בטייסות מטאור, ווטור ופנטום, היה לנווט הראשון שהגיע, עוד ב-1956, לתפקיד סגן ומ"מ מפקד טייסת. פיקד על גף מטוסי "מטאור" בטייסת 119 בתל נוף. שימש מפקד טייסת התעופה וסגן מפקד בסיס פלמחים. בשנת 1964 סיים את לימודיו במגמת בקרה בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון. במהלך שירותו עסק בפרויקט פיתוח והקמה של מערכת נשק גדולה, החל בשלב הפיתוח הרעיוני ועד לקליטה מבצעית ואף שימש כמפקד המערך (כנף 2). על פעילות זו זכה ב-1972 בפרס ביטחון ישראל יחד עם משה אור-טס, מנהל הפרויקט מאלתא, ויוסף שרוני מאגף הנדסה של התעשייה האווירית. בשנת 1971 שימש ארז כראש הפרויקט של חיל האוויר לקליטה, הפעלה מבצעית ופיתוח הדורות העתידיים של מערך כלי הטיס הלא מאוישים, הטייסת הראשונה (טייסת 200) הוקמה בבסיס פלמחים. במלחמת יום הכיפורים שימש ראש ענף הגנה במחלקת מבצעים של חיל האוויר, במקביל שימש בהצבת חירום בטייסת 201. שירת כמפקד בסיס פלמחים. בתפקידו האחרון בצה"ל הוא שימש ראש להק המודיעין, בדרגת תא"ל בשנים 1979–1981. במילואים השתתף כקצין בתא שליטה במבצע ערצב 19 במלחמת לבנון הראשונה. לאחר פרישתו מצה"ל שימש כסמנכ"ל במשרד הביטחון והקים את אגף המקש"ח (לימים - האגף המדיני-צבאי). מאוחר יותר ניהל מספר חברות תעשייתיות. בשנת 2006 שימש כיו"ר חברת אינקוטק בע"מ, מנכ"ל חברת זארקון אנטרפרייזס בע"מ, יו"ר הנהלת העמותה "גל פז", יו"ר דירקטוריון "פז גיל בע"מ", דח"צ ויו"ר ועדת הביקורת של בנק לאומי, דח"צ ב"פלרם תעשיות" בע"מ, וכן חבר הנהלת עמותת חיל האוויר וחבר בדירקטוריונים של מכון פישר למחקר אסטרטגי, בנק ירושלים, חברת בריל תעשיות נעליים, יו"ר ועדת ביקורת בחברת כים ניר שירותי תעופה ויו"ר ועדת השקעות בקרן ההשתלמות של ההסתדרות הרפואית בישראל. נפטר ב-5 בפברואר 2021. היה נשוי למקסימה ארז ולהם שלושה בנים. בנו אל"ם (מיל.) נוף ארז היה נווט בחיל האוויר. תא"ל עודד ארז מספר על דרכו בחיל האוויר בשילוב אנקדוטות מתקופתו בלמד"ן, סרטון באתר יוטיוב (אורך: 1:46:09)
פריס

פָּרִיס (שם מדעי: Paris) הוא סוג בסדרת השושנאים. רוב המינים גדלים באסיה, בעיקר בסין, אך מינים אחדים נפוצים עד אירופה. חלק מהמינים משמשים ברפואה הסינית כמשככי כאבים ונוגדי קרישה. הצמח משמש כאחד המרכיבים העיקריים לתרופה Yunnan Baiyao(אנ') ובשל כך נקטף במספרים גדולים. מדיה וקבצים בנושא פריס בוויקישיתוף פריס, באתר NCBI (באנגלית) פריס, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) פריס, באתר Tropicos (באנגלית) פריס, באתר GBIF (באנגלית) פריס, באתר IPNI (באנגלית) שם עברי לפי מילון ספיר: פָּרִיס אַרְבַּע עָלֶה (Paris Quadrifolia)
פורט בלייר

פורט בלייר (בהינדי: पोर्ट ब्लेयर) ובשמה הרשמי: סרי ויג'יה פורם (श्री विजयपुरम) היא עיר הבירה והעיר הגדולה ביותר במחוז אנדמן באי אנדמן השייך לאיי אנדמן וניקובר שבהודו. העיר ממוקמת בחלק המזרחי של אי אנדמן הדרומי והיא שער הכניסה העיקרי לאי הן בדרך הים, בנמל פורט בלייר, והן בדרך האוויר, בנמל התעופה ויר סאבארקר שנמצא 2 ק"מ דרומית מהעיר. בנמל העיר נמצא בסיס גדול של חיל הים ההודי. פורט בלייר נקראת על שם קפטן ארצ'יבלד בלייר מחברת הודו המזרחית הבריטית אשר בשנת 1789 ניסה ללא הצלחה ליישב את האי על ידי בריטים. פורט בלייר הוקמה מחדש בשנת 1858 כבית כלא לאסירים פוליטיים אשר התנגדו לנוכחות בריטניה בהודו. האסירים בכלא נדונו ברובם למאסר עולם תחת תנאים קשים ועבודת פרך. רבים מהם הוצאו להורג בתלייה ואחרים מתו מרעב, תשישות ומחלות. בשנים 1896 עד 1902, כאשר תנועת העצמאות ההודית גדלה וצברה יותר ויותר פופולריות, נבנה כלא חדש הנקרא בית הסוהר סלולר (בהינדית: काला पानी - "קָאלָה פָּאנִי", ובתרגום לעברית "מים שחורים"). כלא זה הכיל צינוק במקום תא מאסר. כיום, הכלא משמש כאתר תיירות וכאנדרטה לזכרם של האסירים הרבים שמתו בו. בשנים 1943-1944, פורט בלייר הייתה מפקדה של צבא הודו. בשנת 2004 ניזוקה העיר כמו כל האי מרעידת האדמה והצונאמי באוקיינוס ההודי. בזכות מיקומה של העיר בצד הצפון-מזרחי של האי, הפגיעה בעיר לא הייתה קטלנית כמו בחלקים הדרומיים של איי אנדמן וניקובר, והעיר אף הפכה לבסיס חילוץ אליו הביאו את הנפגעים וממנו נשלחו צוותי חילוץ למתן עזרה לאיים. בספטמבר 2024 שונה שם העיר לסרי וירג'ה פורם. לפי מפקד האוכלוסין ההודי בשנת 2011, מתגוררים בפורט בלייר 100,608 תושבים. 52% מתושבי העיר הם גברים ו-48% נשים. מדיה וקבצים בנושא פורט בלייר בוויקישיתוף פורט בלייר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) India Today News Desk, Port Blair renamed Sri Vijaya Puram 'to free nation from colonial imprints', India Today, ‏13 בספטמבר 2024
מתחם צ'יף רוי מאטה

מתחם צ'יף רוי מאטה (אנגלית Chief Roi Mata’s Domain; צרפתית Domaine du chef Roi Mata) כולל שלושה אתרים מאמצע המאה ה-13 בוונואטו, הקשורים לחייו ולמותו של רוי מאטה, צ'יף מלנזי נודע באיים הדרומיים והמרכזיים של ונואטו. האתרים נמצאים על האיים "אפאטה" (Efaté), "ללפה" (Lélépa) ו"רטוקה" (Rétoka, הידוע גם בשם האט), והם כוללים את מקום מגוריו של רוי מאטה במנגאס, את מערת פלה בה מת ואת קברו. שלושת האתרים משקפים את הקשר שבין מסורת בעל פה וארכאולוגיה, ובשנת 2008 הוכרזו כאתר המורשת העולמית הראשון בוונואטו. התרבות המלנזית באיים המהווים כיום את ונואטו לא עשתה שימוש בכתב, והמסורת הועברה מדור לדור בעל פה: "הצ'יף רוי מאטה חי באי "אפטה", וכוחו היה כה רב עד כי נטל לעצמו את התואר "מלך". רוי מאטה הצליח לאחד את השבטים הלוחמניים והקניבליים באמצעות אישיותו בלבד, ותקופתו נודעה כשקטה ומאושרת. אולם אחיו של הצ'יף קינא בו וירה חץ מורעל בגרונו. מועד מותו של רוי מאטה חושב על פי אילנות היוחסין שעברו מדור לדור, ונקבע לשנת 1265. רוי מאטה מת באיטיות ובייסורים, ושבטו נשא אותו סביב האי על מנת שיוכל להפרד מבני עמו. לבסוף נלקח למערת "פלה" (Fele) באי הסמוך "ללפה" ושם מת. בני השבט נשאו אותו אל אי שלישי, "רטוקה", ושם נקבר, כפי שהיה מקובל, עם 46 מבני השבט שנקברו עימו בעודם חיים, כדי ללוותו אל העולם הבא. מהאי עשה רוי מאטה את דרכו אל ארץ המתים דרך המערות התת-ימיות הסמוכות. על האי הקטן רטוקה הוטל חרם למשך 700 שנים, והוא נודע כאי של רוחות ומתים, ודבר לא יוכל לגדול מעל לקברו של הצ'יף." גובהה של מערת פלה (או מערת פלס) על האי ללפה הוא 35 מטר, רוחבה 52 מטר והיא משתרעת עד למרחק של 47 מטר מהכניסה. הכניסה למערה נמוכה יחסית וגובהה שישה מטרים בלבד. חלק ניכר מקירותיה הפנימיים של המערה מכוסים בציורים בצבעי אדום ושחור. הציורים מתארים ציפורים, דגים, דמויות אנושיות ועוד. לפי המסורת המקומית, אחת הדמויות היא של הצ'יף. ב-1967, בתום 700 שנות החרם, קיבל הארכאולוג הצרפתי ז'וז גרנז'ה (Jose Garranger) את הסכמתם של הצ'יפים של ללפה לבוא לרטוקה ולחקור את קברו של רוי מאטה, ובלבד שעם סיום מלאכתו ישיב את הקבר למצבו הקודם. גרנז'ה חקר את המסורת המקומית, ובהגיעו לרטוקה מצא את הקבר בקלות מתחת לשני סלעים שניצבו במרכזה של קרחת יער, כ-100 מטר מהחוף הצפון-מערבי של האי. החפירות חשפו 47 שלדים שנתגלו בקבר אחים בעומק של מטר אחד מתחת לפני האדמה, ובדיקת פחמן תיארכה אותם לשנים 1250–1300. הקבר השתרע לאורך עשרים מטר ורוחבו עמד על עשרה מטרים. כל השלדים נחו כשהם פונים לכיוון דרום-מערב, הכיוון המוביל אל ארץ המתים. אלה שנקברו סמוך לצ'יף נשאו עליהם צמידים, קונכיות ועצמות מגולפות, והיו ככל הנראה בני משפחתו הקרובה או נכבדים אחרים. זרועותיו של הצ'יף עצמו הוקפו בחטי חזירים עגולים, וקונכיות לבנות בעלות כוח מגי הונחו סביב גופתו. ראשו נח על פיסת אבן גיר. בסיום המחקר הוחזר הקבר למצבו המקורי. בזכות גילויים אלה שהוכיחו את כוחה ואמיתותה של המסורת בעל פה, ואת הקשר שבינה לבין ארכאולוגיה, הוכרזו שלושת האתרים בשטח כולל 8,863.1 דונם כאתר מורשת עולמית בשנת 2008. מדיה וקבצים בנושא מתחם צ'יף רוי מאטה בוויקישיתוף ההודעה על אתרי המורשת העולמית שנוספו בשנת 2008 רוי מאטה באתר לשכת התיירות של ונואטו
טריאל אוניאני

טָריאֶל אוֹניאני (בגאורגית: ტარიელ ონიანი; נולד ב-2 ביוני 1952) הוא מראשי הפשע המאורגן הפועל בעיקר באירופה. "גנב בחוק" עוד מתקופת רוסיה הסובייטית ומבוקש בספרד ובגאורגיה. אוניאני נכלל בין 80 עשירי גאורגיה (מקום 28) עם הון מוערך של 400 מיליון דולר. בין היתר נטען בכלי התקשורת כי אוניאני רכש את איירזנה, חברת התעופה הגדולה בגאורגיה, ידיעה שהוכחשה נמרצות על ידי החברה. אוניאני, ממוצא סוואני, נולד בשנת 1952 בעיר הכורים, טקיבולי גאורגיה הסובייטית (כיום גאורגיה). אביו נהרג במכרות כשהיה עוד צעיר. את פעילותו הפלילית החל עוד בהיותו בגיל 17. בשנות ה-80 של המאה ה-20 הוא כבר נחשב ל"גנב בחוק" מוסמך. בשנות ה-90 של אותה מאה הוזכר שמו בקשר לחקירה. לאחר שהתגורר בצרפת עבר אוניאני להתגורר בספרד שם ארגן, על פי החשד, קבוצה אנשים לצורך הלבנת הון על ידי השקעה בנכסים. במהלך תקופת שהותו הצליח אוניאני, על פי החשד, להכניס לספרד מהגרים גאורגים באופן בלתי חוקי. ב-21 ביוני 2005 ערכה משטרת ספרד את אחד המבצעים הגדולים באירופה ללכידת ראשי המאפיה הרוסית-גאורגית. במהלך אותו מבצע נעצרו 28 איש מברצלונה, אליקנטה וערים נוספות בספרד, שהואשמו בשיתוף פעולה עם אוניאני והלבנת כספים. אוניאני עצמו הצליח לברוח בפעולת עוקץ, ומשטרת ספרד לכדה את בתו בת ה-12 של אוניאני, גוונצו, שהוחזקה בתחילה במעצר "עד שטריאל אוניאני יסגיר את עצמו"[דרוש מקור]. מעצרה כמובן לא ארך ימים רבים. גאורגיה קבלה על מעצר הקטינה, שמעצרה עורר הדים בארץ מוצאו של אביה ודרשה את שחרורה. אוניאני עצמו חזר לצרפת ונעצר אולם שוחרר. בשנת 2006 הוא ויתר על אזרחותו הגאורגית, הצהיר על עצמו כרוסי ועבר להתגורר ברוסיה, מה שעורר את זעמה של גאורגיה בגלל מתן מקלט בטוח לגאורגים מבין מנהיגי הפשע המאורגן הבינלאומי, המכונים "גנבים בחוק", טריאל אוניאני וזכר קלשוב". ב-9 ביולי 2008 נעצר אוניאני על ידי הספצנאז על יאכטה במוסקבה בעת פגישה של אנשי העולם התחתון. על פי הפרסומים היה מדובר בפגישה שנועדה ליישר את ההדורים בין אוניאני, "ראש הגנבים" לבין מתחרה חדש שצמח, אסלן אוסויאנום. בסך הכול נעצרו 50 איש מתוכם 39 "גנבים בחוק" ובתו של אוניאני. שלי לואיס ואנתוני לאטא (2007), הפשע המאורגן והשחיתות בגאורגיה, עמ' 56, 60–61, ISBN 0415368219 (באנגלית) "מבצע ניקיון הווילה", באתר Kommersant,‏ 22 ביוני 2005 (ברוסית) הספצנאז פוצצו מפגש פושעים, באתר וסטי, 9 ביולי 2008 (ברוסית) מעצר טריאל אוניאני, בוס מאפיה גאורגית (הקישור אינו פעיל), באתר רוסתווי 2, 10 ביולי 2008 (באנגלית) דיון במעצרו של אוניאני במוסקבה, באתר פורום טביליסי (בגאורגית) בראש הרשימה מופיע בדרי פטרקצישווילי ובהמשך אף אברהם נניקשווילי מאשדוד המחזיק ברוב מניות חברת מנופים פיננסיים בישראל. הגאורגים העשירים בעולם, 15 בפברואר 2007 (באנגלית) איררזנה: לטריאל אוניאני אין שום קשר לנו, נובוסטי-גרוּזיה, 12 ביולי 2008 Russia provided safe asylum ..., באתר הפרלמנט של גאורגיה (באנגלית)
ג'ון ויליאם שולטן

ג'ון ויליאם שולטן (בגרמנית: (John William Schulten (Johann Wilhelm ;‏ (1821 – 1875), היה שחמטאי גרמני-אמריקאי. בשנות ה-40' וה-50' של המאה ה-19 נסע רבות ברחבי אירופה וארצות הברית על מנת לשחק נגד מיטב שחקני השחמט של אותה תקופה: אדולף אנדרסן, אלכסנדר דשאפל, דניאל הארוויץ, ברנרד הורביץ, ליונל קיזריצקי, פול מורפי, גוסטב נוימן, ג'ול ארנו דה ריוויאר, אז'ן רוסו, פייר סט. אמאנד, צ'ארלס סטנלי, טאסילו פון דר לאסה ויוהנס צוקרטורט - בהפסידו לרובם. הגם שהוא הפסיד בדו-קרבות מול ליונל קיזריצקי ומול פול מורפי הוא הצליח לזכות במשחקים בודדים מולם. הרי ניצחונו הבודד מול פול מורפי בניו יורק, בשנת 1857. 1. ה4 ה5 2. ו4 ד5 3. ה:ד5 ה4 4. פג3 פו6 5. רג4 ג6 6. ד3 רב4 7. ד:ה4 פ:ה4 8. רד2 ר:ג3 9. ר:ג3 0-0 10. מהח5 צה8 11. 0-0-0 פ:ג3 12. ב:ג3 מהא5 13. מב2 ז6 14. מהח6 רז4 15. פו3 ר:ו3 16. ז:ו3 ב5 17. ו5 ב:ג4 18. ו6 והשחור נכנע. על שמו של שולטן נקראת הסתעפות פתיחה בגמביט אבנס (הגנת שולטן): 1. ה4 ה5 2. פו3 פג6 3. רג4 רג5 4. ב4 ר:ב4 5. ג3 רא5 6. ד4 ה:ד4 7. 0-0 ב5. ג'ון ויליאם שולטן, באתר צ'סגיימס (באנגלית) אומדן מד כושר של שולטן מידע כללי C 51
אז'ן רוסו

אז'ן רוסו (בצרפתית: Eugène Marsille Rousseau;‏ 1810–1870) היה שחמטאי צרפתי. בשנת 1839 עבר לניו אורלינס והיה החזק בשחקני העיר במחצית הראשונה של שנות ה-40' של המאה ה-19. גמביט רוסו נקרא על שמו. עמדת הבסיס של גמביט רוסו בשנת 1845 שיחק רוסו דו-קרב נגד האנגלי צ'ארלס סטנלי על תואר אליפות השחמט של ארצות הברית; זו הייתה ההתמודדות הראשונה מעולם על תואר זה. הפרס לזוכה היה 1000 דולר של אותם הימים (במונחי היום, כ-25 אלף דולר). רוסו הפסיד +8 =8 -15 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו) וסטנלי הפך לאלוף הראשון של ארצות הברית. עוזרו של רוסו בהתמודדות היה ארנסט מורפי שלקח את אחיינו בן השמונה, פול מורפי, יחד עמו והרשה לו לצפות במשחקים. לאחר סיום הדו-קרב הרשה לילד לשחק מול רוסו. מיד התברר שפול משחק טוב בהרבה מרוסו, למרות גילו הצעיר. בשנת 1850 יוהאן לבנטל ביקר בניו-אורליאנס וניצח את רוסו 0–5. מול שמעון אברמוביץ וינוור הצליח רוסו טוב יותר. ניצחונו בשחור מתחרות פריז 1867 מובא בהמשך. בתחרות זו הגיע למקום האחרון, בצוברו 4/23 נקודות. אז'ן רוסו, באתר צ'סגיימס (באנגלית) מידע כללי Tim McGrew,‏ Giuoco Fortissimo: The Rousseau Gambit - Part 1, באתר ChessCafe.com Tim McGrew,‏ Giuoco Fortissimo: The Rousseau Gambit - Part 2, באתר ChessCafe.com Seven Ways to Compute the Relative Value of a U.S. Dollar Amount, 1774 to Present, באתר MeasuringWorth.com 1. e4 e5 2. f4 Bc5 3. Nf3 d6 4. c3 Bg4 5. Bc4 Nd7 6. h3 Bxf3 7. Qxf3 Qe7 8. a4 a6 9. b4 Ba7 10. Na3 Ngf6 11. f5 c6 12. d3 h6 13. Nc2 Rd8 14. Be3 Bb8 15. O-O Nh7 16. Qg4 Qf8 17. h4 Ndf6 18. Qf3 Qe7 19. g4 d5 20. Bc5 Bd6 21. Bxd6 Qxd6 22. Bb3 O-O 23. Rad1 g5 24. Ne3 Kg7 25. h5 Rfe8 26. Rf2 Nf8 27. Rb2 b5 28. Ra2 d4 29. axb5 axb5 30. Nc2 Ra8 31. Rxa8 Rxa8 32. cxd4 exd4 33. Kg2 N8d7 34. Qf2 Nxg4 35. Qxd4+ Qxd4 36. Nxd4 Ne3+ 37. Kf3 Nxd1 38. Bxd1 Ne5+ 39. Ke3 Ra1 40. Be2 Rb1 41. Nf3 Nxf3 42. Bxf3 Rxb4 43. e5 c5 44. Bc6 Rb1 45. Ke4 b4 46. Kd5 b3 47. Kd6 b2 48. Ke7 Re1 49. f6+ Kg8 50. Be4 Rxe4 51. dxe4 b1=Q 52. Kd6 Qxe4 0-1
גומל

האם התכוונתם ל... הומל – עיר בדרום מזרח בלארוס אילנה גומל – סופרת וחוקרת ספרות ישראלית מרגיטה גומל – אתלטית מזרח גרמניה הגומל
דיאז

דִּיאֵז (מצרפתית: Dièse. בעברית: נָסֵק) הוא סימן היתק במוזיקה, המורה על הגבהת הצליל הבא אחריו בחצי טון, ומסומן ב-♯ (הדומה ל-#), משמאל לתו. באוקטבה תקנית, סי דיאז זהה דיאטונית לדו ומי דיאז זהה דיאטונית לפה. קיים גם סימן דיאז כפול הנראה כך: 𝄪 והוא מעלה תו נתון בטון שלם. בתיווי של מוזיקה במאה העשרים נוצרו גם סימני דיאז מיוחדים המורים על הגבהת הצליל ברבע טון או בשלושת רבעי טון. סדר הדיאזים בסולם הוא קבוע, על פי מעגל הקווינטות והוא: פה דיאז, דו דיאז, סול דיאז, רה דיאז, לה דיאז, מי דיאז, סי דיאז. במול בקר #C מדיה וקבצים בנושא דיאז בוויקישיתוף