laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
כף שירף

כף שירף או קייפ שירף (באנגלית: Cape Shirreff) היא לשון יבשה סלעית בולטת בחוף הצפוני של האי ליווינגסטון, ב איי שטלנד הדרומיים שבאנטארקטיקה. לשון היבשה מפרידה בין מפרץ הירו לבין מפרץ בארקליי. לשון היבשה בולטת מחצי אי קטן (ששטחו 3.22 קילומטרים רבועים), חצי אי שאינו מכוסה קרח. חצי אי זה מהווה את הקצה הצפוני של חצי האי יוחנן פאולוס השני. כף שירף ממוקם 24 קילומטרים צפונית-מזרחית מנקודת אסקס; כף שירף ממוקמת 34 קילומטרים מערבית-דרום-מערבית מנקודת ויליאמס; כף שירף ממוקמת 21 קילומטרים צפונית-מערבית מנקודת סידינס. כף שירף ממוקמת 809 קילומטרים דרומית-דרום-מזרחית מכף הורן. כף שירף היא הנקודה הצפונית ביותר שבשטח אמנת אנטארקטיקה, והנקודה הקרובה ביותר לשטח שאינו חלק מאנטארקטיקה. שמה של הכף ניתן לה בשנת 1820 על ידי אדוארד ברנספילד. הכף נקראת על שם רב החובל קפטן ויליאם ה. שירף (William H. Shirreff), שהיה מפקד הצי המלכותי הבריטי באוקיינוס השקט באותה תקופה. מאז שנת 1991 מפעילה צ'ילה על לשון היבשה תחנת המחקר העונתית (הפועלת רק בחודשי הקיץ האנטארקטי) - בסיס דוקטור גיירמו מאן. מאז שנת 1996 מפעילה ארצות הברית את בסיס המחקר בסיס שירף. הכף הוכרזה כאזור ציפורים בעל חשיבות (באנגלית: Important Bird Area (בראשי תיבות: IBA)) על ידי ארגון בירדלייף אינטרנשיונל (BirdLife International) וזאת מאחר שבאתר קיימת מושבת רבייה של כ־10,000 זוגות של פינגוויני רצועת - הסנטר. וכן מקננות בכף ציפורים נוספות ובהן פינגווינים לבני-אוזן, שחפי הקלפ, חמסנים חומים, כיאוניסים לבנים, שחפיות אנטארקטיות, קורמורנים קיסריים, יסעורים וילסון, יסעורים שחורי בטן (Fregetta tropica), ויסעורי הכף. כמו כן הכף מהווה אזור הרבייה הגדול ביותר של דובי ים אנטארקטיים באזור חצי האי האנטארקטי. הכף, יחד עם האי סן טלמו הסמוך, הוגדרו כ-אזור אנטארקטי מוגן במיוחד (אזור 149 - ASPA 149) בשל מגוון מיני החי הצומח המצויים בו (ובייחוד בשל משבות הרבייה של דובי הים האנטארקטיים).
משה כרובי

משה כרובי (נולד ב-1935) הוא מסעדן ותעשיין מזון ישראלי. משה כרובי (קרויטמן) נולד ב–1935 בתל אביב. לאחר שחרורו מצה"ל עבד במזנון שהפעילה משפחתו בתחנה המרכזית בתל אביב. ב–1965 פתח מסעדה בשם "סטייק בר" ברחוב דיזנגוף בתל אביב, ומזוהה עם הפיכת הסטייק בפיתה למאכל פופולרי. ב-1968 פתח בדרך פתח תקווה בתל אביב מסעדת בשרים בשם "מי ומי", שזכתה להצלחה רבה. בעקבותיה פתח כרובי מסעדות נוספות בשם זה, מהן שנוהלו בזכיינות. בדצמבר 1989 נשרפה מסעדת "מי ומי פרדייס" בקריית שאול. בשנת 1978 הקים ביבנה מפעל לייצור סלטים למכירה בחנויות המזון, שתוצרתו הופצה במותגים "מי ומי" ו"כרובי", והפך למפעל החומוס המוכן הגדול בישראל. אף שמסעדותיו של כרובי לא היו כשרות, המפעל היה כשר, אך רבנות יבנה סירבה לתת תעודת כשרות לסלטים במותג "מי ומי", בנימוק תעודה כזו עלולה לגרום להטעיית הציבור, שיחשוב שגם מסעדות "מי ומי" כשרות. כרובי עתר לבג"ץ, אך עתירותו נדחתה. בתחילת 1990 החל המפעל לייצר סלטים גם עבור חברת "שטראוס", ובשנת 1991 נמכר המפעל ל"שטראוס" והפך לבסיס לעסקי הסלטים המוכנים שלה (במותג "אחלה"). במהלך האינתיפאדה השנייה התדלדלה תנועת הסועדים במסעדות, ומסעדותיו של כרובי החלו צוברות הפסדים, שהובילו אותו לפשיטת רגל. בעשור השני של המאה ה-21 הפך לשכיר במפעל קטן שמייצר חומוס עם המותגים שיצר ("סלטי כרובי" ו"חומוס מי ומי"). מיכל הולצמן, כרובי מי?, מעריב, 26 בפברואר 1991 רונית ורד, מעטים מכירים אותו, אך משה כרובי אחראי לטעם שלנו באוכל, באתר הארץ, 17 במרץ 2022 סוקס, אוכל למען האוכל, חדשות, 2 באוקטובר 1989 מאו"ל, אבנים לוהטות - רק בערב, מעריב, 11 באוגוסט 1989 "מי ומי פרדייז" בקרית־שאול נשרפה כליל, מעריב, 9 בדצמבר 1988 בג"ץ 22/91 אורלי ש. 1985 בע"מ נ' הרב הראשי ליבנה, הרב יוסף אבוחצירא, ניתן ב-8 ביולי 1991 שטראוס תשווק בשמה את סלטי מי ומי, חדשות, 15 בינואר 1990
פרנסיס גרנט

פרנסיס גרנט (באנגלית: Francis Grant‏; 18 בינואר 1803 – 5 באוקטובר 1878) היה צייר בריטי שהתמחה בציור דיוקנות והיה נשיא האקדמיה המלכותית לאמנויות. פרנסיס גרנט נולד בעיירה בסקוטלנד למשפחה אצילה. הוא למד בבית הספר הארו. לאביו הייתה חוות בג'מייקה וכאשר הוא נפטר בשנת 1818 הוא השאיר את ההון לילדיו. האלוף ג'יימס גרנט היה אחיו. גרנט התחיל ללמוד משפטים אך אחרי שנה עזב את הלימודים לטובת ציור. הוא התמחה בציורים שקשורים לספורט. בשנת 1831 הוא צייר דיוקן של ולטר סקוט. בשנת 1834 הוא הציג את עבודתו באקדמיה. בשנת 1840 גרנט סיים את הדיוקן של מלכת ויקטוריה שהפך אותו לצייר פופולרי. בשנים 1834–1879 הוא עשה 253 דיוקנות. בשנת 1842 הוא התקבל כחבר בהאקדמיה המלכותית לאמנויות ובשנת 1866 נבחר לנשיא שלה. באותה שנה הוא קיבל אבירות בריטית. מלכת ויקטוריה, 1843 לואיזה ברספורד הנרי פוטינגר, 1845 אדמירל דורהם, 1830 בנג'מין דיזראלי מדיה וקבצים בנושא פרנסיס גרנט בוויקישיתוף ביוגרפיה עבודות של פרנסיס גרנט
גוטי (פירושונים)

האם התכוונתם ל... גוטי – כדורגלן ספרדי ג'ון גוטי – מאפיונר אמריקאי יו גוטי – ראפר אמריקאי גותי גטי
אלכסיי צ'ומאקוב

אלכסיי צ'ומאקוב (ברוסית: Алексей Гео́ргиевич Чумако́в;‏ נולד ב-12 במרץ 1981, סמרקנד, אוזבקיסטן הסובייטית, ברית המועצות) הוא זמר, סופר, מנחה טלוויזיה ומוזיקאי רוסי. אלכסיי צ'ומאקוב נולד בסמרקנד, אז בתחומי ברית המועצות. אביו היה ממוצא בולגרי ואמו ארמנית. בילדות הוא השתתף בחוגי מוזיקה. בשנת 1994 הוא קיבל דיפלומה על השתתפותו בתחרות שירה. בשנת 1995 המשפחה עברה לטיומן. בהיותו בטיומן צ'ומאקוב התחיל ללמוד שירה אך כעבור שנה עבר לטשקנט בה למד בבית הספר לאמוניות וסיים אותה בשנת 1998 עם התמחות לניצוח ושירת מקהלה. לאחר סיום הלימודים צ'ומאקוב חזר לרוסיה. בשנת 2003 הוא עבר למוסקבה ותוך זמן קצר העביר לעיר את הוריו. בשנת 2003 צ'ומאקוב זכה במקום השלישי בתחרות ריאליטי בערוץ רוסיה-1. בשנת 2006 הזמר הוציא את האלבום הראשון. צ'ומאוקב המשיך להשתתף בתוכניות טלוויזיה שונות בקביל לקריירה של זמר. בשנת 2013 הוא ניצח בתחרות שירה בערוץ הראשון. באותה שנה הוא הוציא את האלבום השני. בשנת 2014 צ'ומאקוב התחתן עם הזמרת ושחקנית יוליה קובלצ'וק. באותה השנה הם הקליטו שיר משותף ובשנת 2015 השתתפו בסרט בו שיחקו את התפקידים הראשיים. בשנת 2016 צ'ומאקוב ניצח בפעם השנייה בתחרות שירה בערוץ הראשון. בשנת 2019 הוא שיחק בסדרת טלוויזיה "בארס". החל משנת 2021 צ'ומאקוב ואשתו מנחים תוכנית טלוויזיה בערוץ "CTC". מדיה וקבצים בנושא אלכסיי צ'ומאקוב בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אלכסיי צ'ומאקוב אלכסיי צ'ומאקוב, ברשת החברתית פייסבוק אלכסיי צ'ומאקוב, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אלכסיי צ'ומאקוב, ברשת החברתית אינסטגרם אלכסיי צ'ומאקוב, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אלכסיי צ'ומאקוב, באתר MusicBrainz (באנגלית) אלכסיי צ'ומאקוב, באתר Yandex.Music (ברוסית)
מיכאיל סקוטי

מיכאיל סקוטי (ברוסית: Михаил Скотти ‏: 29 באוקטובר 1814 - 11 במרץ 1861) היה צייר היסטוריה ודת רוסי ממוצא איטלקי. אביו היה הצייר הדקורטיבי, איוואן סקוטי (במקור, ג'ובאני בטיסטה סקוטי), שנולד כנראה בצפון איטליה והובא לרוסיה בגיל עשר על ידי אביו, קרלו, גם הוא צייר, שהוזמן לשם על ידי ג'קומו קברנג'י. את השכלתו היסודית קיבל בבית הספר הקתולי של סנט קתרין. לאחר מות אביו, הוא אומץ וגודל על ידי האמן, אלכסיי יגורוב, שהיה בעצמו יתום. הוא גם לקח שיעורים באקדמיה האימפריאלית לאמנויות, וזכה במדליית כסף על ציור מהחיים. הוא סיים עם מדליית זהב ב-1835. במשך זמן מה הוא עבד באחוזת שפלב ליד ארדטוב, ונתן שיעורי רישום וציור אייקונים. זמן קצר לאחר מכן, הוא נסע לאיטליה, דרך גרמניה עם הרוזן פאבל קוטאיסוב, יו"ר החברה האימפריאלית לעידוד האמנויות, ונשאר שם עד 1844. באותה שנה הוא צייר אייקונים לקפלה הרוסית האורתודוקסית בשגרירות באיסטנבול. בשנת 1845, הוא יצר סדרה נוספת של אייקונים עבור קתדרלת המושיע בנובגורוד, שעליה הוענק לו התואר "אקדמאי". לאחר 1849, הוא נסע למוסקבה כדי להחליף את פיודור זאביאלוב כמורה ומפקח בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה. תלמידיו שם כללו את קונסטנטין מקובסקי, ניקולאי נברב, וסילי פרוב וסרגיי גריבקוב. הוא גם המשיך לצייר יצירות דתיות רבות; במיוחד בכנסיית הבשורה בסנט פטרסבורג. ב-1857 החל לנסוע שוב, וביקר באיטליה, ספרד וצרפת. הוא מת בפריז לאחר מחלה קצרה ופתאומית ונקבר בבית הקברות במונמארטר. מדיה וקבצים בנושא מיכאיל סקוטי בוויקישיתוף Kenneth, Michele Scotti, www.rusartnet.com (באנגלית בריטית) Русские художники. Скотти Михаил Иванович., www.artsait.ru
צ'סקי

צ'סקי (בקצ'ואה: Chasqui) היו השליחים של אימפריית האינקה. הם היו אחראים על נשיאת הקיפו, ההודעות והמתנות. באמצעות מערכת השליחים של הצ'סקי הייתה הודעה עוברת בקצב של עד 240 קילומטרים ליום. הצ'סקי נבחרו מבין הזכרים הצעירים החזקים ביותר שהיה ידוע שהם הרצים המהירים ביותר. בכל כפר היו צ'סקי בני 18 ל-25 שנים, ששירתו משמרות יומיות של 6 עד 12 שעות שהוקצו להם. בנוסף, הצ'סקי אומנו להיות מסוגלים לקרוא ולתרגם את הקיפו זה לזה ולממונים עליהם. הם פוזרו לאורך אלפי קילומטרים, תוך ניצול מערכת הדרכים של האינקה, מערכת עצומה של דרכים ייעודיות וגשרי חבלים בהרי האנדים של פרו ואקוודור קולומביה, בוליביה, ארגנטינה וצ'ילה של ימינו. הטמפו, או תחנות ממסר, שימשו עבור הצ'סקי כדי לעצור ולהעביר הודעות לצ'סקי הבא. היו גדלים וסוגים שונים של טמפו ולכל אחד הוקצה שימוש אחר. השימוש בטמפו היה תלוי באיזו דרך הוא נמצא ולמי מותר להשתמש בו. היו גם מבנים אחרים שהצ'סקי השתמש בהם למנוחה ומחסה הנקראים צ'סקיוואסיס (chasquiwasis). הצ'סקי היה מתחיל בטמפו אחד ורץ אל הטמפו הבא שבו צ'סקי אחר חיכה להעביר את המסר לטמפו הבא. כל צ'סקי נשא לפחות שני פריטים, קיפו ופוטוטו (pututu). הקיפו שימש לאחסון והובלת מידע באמצעות מערכת של מיתרים עם קשרים שייצגו דברים שונים בהתבסס על סוג, צבע, מספר מיתרים וכו'. הצ'סקי הצליחו והורשו לקרוא, לתרגם ולהעביר את המידע על הקיפו. לא ניתן היה לקרוא את הקיפו אלא אם כן הצ'סקי היה שם עם ההודעה והתרגום בעל פה, משום שחלק מהמידע נאמר בעל פה שהצטרף לקיפו. הפוטוטו היה קונכייה ששימשה כחצוצרה, ששימשה לאותת לצ'סקי אחרים שרץ מתקרב אליהם, כדי שיוכלו להתכונן לרוץ. צ'סקי אחר היה רץ לקראתו, רץ לצד השליח הנכנס ומנסה להקשיב ולשנן את ההודעה. הוא גם היה מקבל את הקיפו שהרץ הראשון הביא. הצ'סקי העייף היה נשאר לנוח בטמפו, בעוד הצ'סקי השני היה רץ לתחנת הממסר הבאה. בנוסף, כנשק הוא נשא אלה וקלע ארוג. על גבו הוא נושא תיק המכונה "קיפי" (Qipi). היה לו מוט ועל ראשו פלומה של נוצות לבנות כמזהה חזותי. מלבד הודעות העבירו הצ'סקי בתיקים שלהם סחורה מיוחדת עבור בני המלוכה של אינקה, כמו דגים טריים שהובאו מהחוף אל עיר הבירה, מרחק של 600 קילומטרים. הצ'סקי היה מסוגל לרוץ בקצב של 10 קילומטרים ב-50 דקות והוא היה רץ בדרך כלל מרחק בין 10 ל-15 קילומטרים. בקצב זה הודעה הייתה עוברת מרחק של 240 קילומטרים ביום. כך למשל הודעה שנשלחה מקיטו לקוסקו, מרחק של כ-2,000 קילומטרים הייתה מגיעה בתוך שבוע. כדי לעמוד בקור, בצמא ובעייפות הם לעסו עלי קוקה, שכן הם היו בין הבודדים שהורשו ללעוס עלה קדוש זה. ישנם מספר דרכים ומבני טמפו משומרים ששימשו את הצ'סקי שעדיין קיימים. ישנן דרכים בהן אפשר לנוע ולחוות את המרחק ואת השטחים בהם עבר הצ'סקי. בחלק מהדרכים יש גשרי חבלים משוחזרים. המוניטין האגדי של הצ'סקי חדר לתרבות של היום של מדינות האנדים. ארגונים שונים, קבוצות מוזיקה וכלי תקשורת נושאים את השם הזה. צ'סקי היה הקמע בקופה אמריקה 2004, שפרו אירחה באותה שנה. לוויין רדיו החובבים הפרואני הראשון נקרא Chasqui I (אנ'). טמפו (מבנה) מערכת הדרכים של האינקה מדיה וקבצים בנושא צ'סקי בוויקישיתוף What is a chaski? "Inca Roads and Chasquis". Discover Peru. The Chasquis and Communication in the Inca’s Time Inca messenger, illustration במקומות אחרים נטען שהקצב הגיע ל-320 קילומטרים, למשל ב-Inca Roads and Chasquis או ב-The Chasquis and Communication in the Inca’s Time "What It's Like to Travel the Inca Road Today". Smithsonian.
המשמר האדום

המשמר האדום (בהונגרית: Vörös Őrség) היה ארגון אכיפת חוק שפעל תחת הרפובליקה הסובייטית הונגרית. הוא הוקם בצו מ-26 במרץ 1919, וקיבל את תפקידי הז'נדרמריה, המשטרה, משמר הגבול והמשמר הפיננסי (מכס, בלו, מיסים וכדומה). צו מס' 1 מתאריך 26 במרץ קבע, בין היתר: "המשמר האדום מהווה חלק משלים לצבא האדום וניתן לשבץ את חבריו לשירות צבאי או להעבירם לצבא האדום בכל עת. במקביל להקמת המשמר האדום כל כוחות המשטרה בעלי תפקוד של אכיפת חוק יחדלו מלהתקיים. המשמר האדום כפוף ישירות לקומיסר העם לענייני הפנים (שר הפנים)." המדינה חולקה ל-11 מחוזות וכן למחוז ה-12 בירת הונגריה בודפשט, המפקדים הראשיים של המשמר בבודפשט היו לפי הסדר פרנץ ינצ'יק, ארנה לנדלר, (שהיה מפקד "המשמר האדום" בבודפשט וגם סגן מפקד המשמר האדום הלאומי כסגן קומיסר העם לענייני פנים) דזיה בירו וארנה זיידלר. המשמר האדום לא היה מורכב רק מחיילים שפורקו מנשקם ומפועלים קומוניסטים מסורים, אלא גם מיזג את צוות המשטרה והז'נדרמריה שפורקו. הצו פורסם ב-1 באפריל. המפקד העליון הלאומי היה (לפי סדר) ארנה לנדלר, ד"ר. פרנץ ראקוש, ד"ר זולטאן ויידה, אדה צ'לפקו ובסוף לתקופה קצרה מתיאש ראקושי. המשמר בוטל על ידי ממשלת פיידל ב-3 באוגוסט בצו. ב-ט באוגוסט באוגוסט הוקמה שוב הז'נדרמריה על יד ממשלת פרידריך. במסגרת המשמר האדום נקבעו סמכויות הדרגים השונות נגד גורמי הפשיעה (מפקדה ארצית, מטה מחוז, מחלקות בילוש גדודי) בהתאם לאופי הפשעים. לפיקוד הלאומי המרכזי השתייכה למשל מחלקה 3 לחקירות פליליות ועסקה בעיקר באיתור עבירות ברמה לאומית (בפועל בעיקר באזורים מחוץ לבודפשט): תיקים בהליכים של בית משפט צבאי, פעולות נגד רכוש הציבור, חקירות הדורשות מומחיות או שיתוף פעולה מיוחד. שם המחלקה השתנה מספר פעמים (ועדת החקירות של המשמר האדום, הקבוצה המרכזית לחקירות פליליות), אך כללי הנוהל שלה לא השתנו באופן משמעותי. טרור אדום (הונגריה) הרפובליקה הסובייטית ההונגרית יאנוש שובה: צורות אכיפת חוק בהונגריה 1918–1920. חוברות היסטוריות של אכיפת החוק, 2008. מס. 131 עמוד 142. הרפובליקה הסובייטית ההונגרית. (21 במרץ 1919 עד 1 באוגוסט 1919) Munkásmozgalom-történeti lexikon (לקסיקון תולדות תנועת הפועלים) 1976. ISBN 963 09 0412 8 המשמר האדום. עיטורים מדים ועוד נאנדור קובאץ': המשמר האדום. 1956. בודפשט. פורסם על ידי המחלקה הפוליטית של משרד הפנים BM ORK תמונת אנשי המשמר האדום ב-1 באפריל 1919 בשער "הבנק ההונגרי" מאמר (חלקו באנגלית) על הקמת המשמר האדום "Egyéb állami szervek 1918–1919". נבדק ב-2020-06-30. Parádi József. "Rendvédelem-történeti füzetek 21. évf. (2011.) 24. sz.- A Magyar Királyi Csendőrség szervezete" (PDF). Szemere Bertalan Magyar Rendvédelem-történeti Tudományos Társaság. נבדק ב-2020-06-30. "HU_BFL_VII_5_c_1919_5736_I_0118033 Chlepko Hantos Ede, 1919 (Személyrekord)". אורכב מ-המקור ב-2016-08-18. נבדק ב-2014-09-19. מתוך עבודתו של דיולה טקאץ' - המשמר האדום
STS-110

STS-110, היא משימה בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א לתחנת החלל הבינלאומית. במשימה זו שוגרה האטלנטיס והותקן חלק ה-S0 Truss, שנותן תמיכה למבנה התחנה. מפקד המשימה: ארצות הברית מייקל בלומפילד טייס: ארצות הברית סטפן פריק מומחה למשימה: ארצות הברית ג'רי רוס (Jerry L. Ross) מומחה למשימה: ארצות הברית סטיבן סמית (Steven L. Smith) מומחית למשימה: ארצות הברית אלן אוצ'ואה מומחה למשימה: ארצות הברית לי מורין (Lee M.E. Morin) מומחה למשימה: ארצות הברית רקס ולהיים השיגור תוכנן ל-4 באפריל אך נדחה מסיבה טכנית. הוא בוצע מכן שיגור 39B במרכז החלל קנדי ב-8 באפריל 2002. ב-10 באפריל המעבורת התחברה למודול "דסטיני" בתחנת החלל הבין-לאומית בה שהתה משלחת מס' 4 לתחנת החלל הבין-לאומית בפיקוד יורי אונופריינקו. מטרתה העיקרית של משימת STS-110 הייתה לחבר את חלק ה-S0 Truss למודול המעבדה בתחנת החלל הבינלאומית. חלק זה היווה את הבסיס לחלקים S1 ו-P1 שהורכבו בשתי המשימות שלאחר משימה זו (STS-111 ו-STS-112 בהתאמה). להשלמת המשימה נדרשו 4 פעילויות חוץ רכביות באורך כולל של כ-28 שעות. בכל פעילות השתתף זוג אסטרונאוטים. לאחר סיום מוצלח של המשימה, ב-17 באפריל מעבורת התנתקה מתחנת החלל. הנחיתה בוצע ב-19 באפריל במסלול נחיתה מס' 33 במרכז החלל קנדי. משימות מעבורות החלל מדיה וקבצים בנושא STS-110 בוויקישיתוף אודות משימת STS-110 באתר נאס"א תיאור המשימה דיווח לעיתונות סרט עם תקציר של מהלך המשימה
מחג'וב עומאר

ד"ר מחג'וב עומאר (1932 – 17 במרץ 2012), הוא כינויו של ראוף נזמי מיכאיל עבד אל-מאליק סאליב, שהיה רופא, משורר, הוגה דעות ופעיל פוליטי מצרי. בשנות ה-50 של המאה ה-20 היה פעיל במפלגה הקומוניסטית המצרית, ולאחר מכן הצטרף לפת"ח והיה פעיל בארגון באלג'יריה, ירדן ולבנון. ראוף נזמי נולד למשפחה קופטית באל-מניא, מצרים, בשנת 1932. אביו היה פעיל במפלגת אל-ופד ונטל חלק במהפכה המצרית. סיים את לימודי הרפואה באוניברסיטת קהיר. משנת 1952 היה פעיל במפלגה הקומוניסטית המצרית (אנ') ומקורב לאחים המוסלמים. בין השאר היה מיודד עם סייד קוטב. הוא נעצר מספר פעמים וישב בכלא במשך 10 שנים לסירוגין. מגיל צעיר תמך נזמי בתנועה הלאומית הפלסטינית, ובשנות ה-60 של המאה ה-20 נסע לאלג'יריה והצטרף לאל-עאסיפה (אנ'), הזרוע הצבאית של תנועת הפת"ח. לאחר מכן עבר יחד איתם לירדן, שם אימץ את הכינוי מחג'וב עומאר והיה מקורב לאבו ג'יהאד וליאסר ערפאת. הוא נהג לטפל בחברי הארגון שנפצעו או נזקקו לאשפוז רפואי. על פי דוברי הארגון, עומאר הציל מאות חיי אדם. לאחר אירועי ספטמבר השחור הוא גורש ללבנון, שם הכיר את אשתו. בלבנון הצטרף לצוות מרכז המחקר הפלסטיני (ער'). מבנה המרכז הופצץ על ידי ישראל במלחמת לבנון הראשונה, וחלק מחבריו נהרגו. בשנת 1982 חזר לקהיר והקים שם, יחד עם אחרים, את "הוועד הלאומי לתמיכה באינתיפאדה הפלסטינית", וכן סניף מקומי של מרכז המחקר הפלסטיני. כמו כן פרסם מעל ל-10 ספרי עיון על הסכסוך הישראלי-פלסטיני ("דיאלוג בצל הרובים", "המילה והרובה", "סברה ושתילה" ועוד) וכן כתב ספרי שירה וספרי ילדים. בשנת 2004 קיבל מיאסר ערפאת את עיטור הכבוד "כוכב ירושלים" על "תרומתו למאבק הפלסטיני". מחג'וב עומאר מת ממחלה ב-17 במרץ 2012 בבית החולים "פלסטין" בקהיר. לבקשתו, גופתו נעטפה בדגל פלסטין והוא נקבר בבית הקברות של "חללי פלסטין" במצרים. מחמוד עבאס פרסם הספד לזכרו, שזכה לתפוצה רחבה בעולם הערבי. במאי עיראקי יצר סרט תיעודי על חייו, בו מרואיינים מקורביו. Obituary: Mahgoub Omar, a fighter on many fronts, באתר "Egypt Independent", ‏18 במרץ 2012 (באנגלית).
זאהר אל-אגברי

זאהר אל-אגברי (בערבית: زاهر الاغبري, בתעתיק: זאהר אלאע'ברי; נולד ב-28 במאי 1999 בסיב שבעומאן) הוא כדורגלן עומאני המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת סיב מליגת העל העומאנית ובנבחרת עומאן. אל-אגברי החל את הקריירה המקצוענית שלו בסיב מליגת העל העומאנית. ב-9 בספטמבר 2021 חתם במאס רפסנג'אן מליגת העל האיראנית. ב-14 בנובמבר 2019 ערך אל-אגברי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת עומאן, בניצחון 4-1 על נבחרת בנגלדש במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022. נכלל בסגל נבחרת עומאן לטורניר גביע אסיה 2023. זאהר אל-אגברי, באתר Soccerway זאהר אל-אגברי, באתר National Football Teams זאהר אל-אגברי, באתר FootballDatabase.eu AFC Asian Cup 2023™ Qatar squad lists באתר הרשמי של קונפדרציית הכדורגל של אסיה, 4 בינואר 2024 (באנגלית)
קונצ'ה-זספה

קונצ'ה-זספה (באוקראינית: Конча-Заспа) הוא שם של אזור היסטורי הממוקם בפאתיה הדרומיים של רובע הולוסייב בקייב. קונצ'ה-זספה מורכב כמעט כולו מיער אורנים ציורי עם גישה לגדת הדנייפר, שנחצה על ידי דרכים קטנות המפרידות בין הבניינים. מאז התקופה הסובייטית התגוררו בכפר מנהיגי המפלגה של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, שבנו כאן אחוזות. כיום, קונצ'ה-זספה מאוכלסת בעיקר על ידי נציגי האליטה העסקית, התקשורתית והפוליטית. עד שנת 2008 זו הייתה הקרקע היקרה ביותר בשטח אוקראינה, מחיר חלק מהמגרשים הגיע ל-80 אלף דולר למאה מ"ר, ומחירן של אחוזות גמורות היה מיליון דולר ויותר. כמו כן בקונצ'ה-זספה ישנם מספר פנסיונים, בתי הבראה, מרכזי בילוי ומחנות ילדים, ציבוריים ופרטיים כאחד. מדיה וקבצים בנושא קונצ'ה-זספה בוויקישיתוף Дома президентов Украины: шик, роскошь и фруктовые сады, politics.segodnya.ua (ברוסית) Конча-Заспа: село главных богачей страны, lifestyle.segodnya.ua (ברוסית) ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של אוקראינה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ליגת העל של טרינידד וטובגו

טרינידד וטובגו פרו ליג (באנגלית: TT Pro League) היא הליגה העליונה בכדורגל בטרינידד וטובגו, שמאורגנת על ידי התאחדות הכדורגל של טרינידד וטובגו, והיא נוסדה בשנת 1999 בתור הליגה המקצוענית הראשונה במדינה, אחרי שבשנת 1973 הוקמה כ"ליגה הלאומית" החובבנית וב-1995 הפכה לליגה החצי מקצוענית. בליגה מתחרות כיום 10 קבוצות, ב-2 סיבובים (סה"כ 18 משחקים). בעוד הקבוצה שבתום הליגה במקום הראשון מוכתרת לאלופת הליגה, שתי הקבוצות שסיימו במקומות האחרונים בליגה יורדות לליגות המשניות האזוריות. הקבוצה הבולטת ביותר בליגה היא קבוצת דיפנס פורס (שמקורה בעיר צ'אגוראמס) ולה 23 אליפויות מקומיות (כולל 3 בליגה מקצוענית, ו20 בליגה חובבנית/חצי מקצוענית). לליגה, מאז הקמתה ב-1908, 24 קבוצות אלופות שונות בהיסטוריה שלה. מקורותיה של הליגה הם בתקופה מוקדמת הרבה יותר, בשנת 1908 עם הליגה החובבנית "ליגה דה פוארטו אספנייה" שהיא למעשה הייתה הליגה המקומית של עיר הבירה פורט אוף ספיין (נמל ספרד), שנמשכה באותו הפורמט עד ל-1973, אז הוקמה הליגה הלאומית של טרינידד וטובגו ("ליגה נסיונל") בניסיון ליצור למעשה ליגה לאומית אחת לכלל הקבוצות מהמדינה. הליגה הייתה ליגה חובבנית, עד 1996 אז הוקמה ליגה חצי-מקצוענית למשך 3 שנים. בשנת 1999 הוקמה ליגת ה"פרו ליג" - הליגה המקצוענית הראשונה בהיסטוריה של טרינידד וטובגו, שמתקיימת עד היום. קבוצה המסומנת בכתב מודגש זכתה בגביע ההתאחדות של טרינידד וטובגו באותה העונה והשלימה דאבל מקומי. אתר האינטרנט הרשמי של ליגת העל של טרינידד וטובגו (באנגלית) אלופות הליגה באתר RSSSF בעקבות השפעת התפרצות נגיף הקורונה הוחלט לבטל את העונה כך שאין אלופה ואין יורדות.
קינגס ריזורט

קינגס ריזורט (באנגלית: King's Resort; בעבר King's Casino) הוא מלון וקזינו ברוזבדוב, צ'כיה, בבעלות איש העסקים ושחקן הפוקר הצ'כי לאון צוקרניק. הקינגס קזינו נפתח ב-26 ביוני 2003 ומכיל כ-400 חדרים, מספר חדרי סאונה ובריכת שחייה. בחלקים שונים של המלון והקזינו מוצגות עבודות אמנות, בין השאר עבודות של אנדי וורהול. הקזינו בנוי בשטח של 6,000 מ"ר ובו מעל ל-300 מכונות מזל ו-40 שולחנות משחק, והוא מכיל את חדר הפוקר הגדול ביותר באירופה, עם יותר מ-200 שולחנות פוקר. ב-2018 שונה שמו מהקינגס קזינו לקינגס ריזורט. בחדר הפוקר של הקזינו מתקיימים טורנירים רבים, והוא מארח סדרות טורנירים רבות ובניהן אליפות גרמניה, אליפות שווייץ, פסטיבל הפוקר הצרפתי, פסטיבל הפוקר הספרדי ואחרים. ב-2015 החל שיתוף פעולה בין הקינגס לאליפות העולם בפוקר, והוא החל לארח טורנירים במסגרת הסבב ה-Circuit. החל מ-2017 הקינגס החלו לארח גם את אליפות העולם באירופה. חדר הפוקר משדר את הטורנירים המשוחקים בו, ולעיתים גם משחקי כסף, בערוץ ה-Twitch.tv הרשמי שלו. מדיה וקבצים בנושא קינגס ריזורט בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קינגס ריזורט (באנגלית) קינגס ריזורט, ברשת החברתית אקס (טוויטר) קינגס ריזורט, ערוץ באתר Twitch.tv מידע על הקזינו, באתר הקינגס ריזורט (באנגלית) Matthew Pitt,‏ Introducing The King's Casino Rozvadov: The Largest Poker Room In Europe, באתר PokerNews,‏ 24 במאי 2012 (באנגלית) WSOP Europe 2017, באתר אליפות העולם בפוקר (באנגלית)
מינוטאור (סרט)

מינוטאור (Minotaur) הוא סרט דרמה ישראלי משנת 1997 בבימויו של יונתן תמוז, עם דן תורג'מן ומילי אביטל בתפקידים הראשיים. התסריט שנכתב על ידי דן תורג'מן ואירווינג ס. וייט, מבוסס בחלקו על הרומן מינוטאור של בנימין תמוז משנת 1980. העלילה בסרט מתרחשת בניו יורק במקום בלונדון. ענת עצמון שהייתה אז אשתו של תורג'מן משחקת בסרט בתור אימו אבל היא מופיעה רק במחשבתו על זכרונות מילדותו. היא מסבירה לו על המינוטאורוס שהיה בעל גוף של אדם וראש של שור ונידון להיכלא ולהישאר בודד בתוך הלבירינת. כך גם חייו של אלכס בהווה. הוא חי בבדידות כסוכן מוסד ומפחד שייחשף. מצד אחד הוא מחסל מחבלים ללא חמלה (השור) אך יש לו צד של חיפוש אהבה שאינו יכול לממש (האדם). לאורך הסרט יש פלשבקים ובהם מופיעים אלכס הילד (גדי דורפמן) ואימו (ענת עצמון). הסרט היה מועמד ל-8 פרסי אופיר: הסרט; השחקנית הראשית – מילי אביטל; הצילום – דוד גורפינקל; העריכה – זוהר סלע; המוזיקה המקורית – אמוץ פלסנר; העיצוב האומנותי – יורם שייר; עיצוב התלבושות – אפרת מירב; עיצוב הפסקול – ישראל דוד. הסרט צולם ברובו בארצות הברית והופץ שם בשם "המוסד". אלכס אברמוב (דן תורג'מן) הוא סוכן מוסד בניו יורק. הוא מקבל הוראות לחסל מחבלים ממפקדו נמי (מייק בורשטיין). הוא פועל לבד ושומר על בדידות לבל ייחשף. מצד אחד הוא מחסל ללא עכבות ומצד שני הוא עורג לקשר אהבה עם אישה. יום אחד הוא פוגש ברכבת בחורה צעירה שמוצאת חן בעיניו ועוקב אחריה עד לדירתה. הבחורה היא תיאה (מילי אביטל), סטודנטית להיסטוריה באוניברסיטה ומנגנת בפסנתר את הנעימה שגם אימו נהגה לנגן – החלק השני של הקונצ'רטו לפסנתר ותזמורת של מוצרט, ק. 488 (נעימה זו מופיעה לאורך הסרט). הוא מתחיל לשלוח לה מכתבים אנונימיים ובהם הוא שופך לפניה את ליבו והמכתבים האלה מוצאים חן בעיניה. היא מחפשת מי בין הסטודנטים מתאים לכך ומחליטה שזה סטודנט שמכונה ג'י-אר ומתחילה לצאת אתו לשמחתו. היא משתפת בהחלטותיה את חברת הקרובה קים (כריסטין קלנר). אלכס מתגנב לנשף סטודנטים עטוי במסיכה רוקד עם תיאה ריקוד ספרדי ונעלם. אחר כך הוא מתחבר עם ג'י-אר ושניהם נוסעים ברכב המהודר של הסטודנט. סוכנים ערבים עוקבים אחריהם, אלכס יורד בדרך וג'י-אר מחוסל על ידי הערבים. בינתיים אלכס ממשיך בחיסולים ונמי מזהיר אותו מחשיפת יתר. הוא מפוצץ בשיחת טלפון את דירתו של ברודי ומתפנה לחסל את מסעודי. הוא נפגש עם הפיזיקאי ד"ר קסלר (קונסטנטין אנטול) נותן לו כסף ומקבל צילומים והוראות על מקום הימצאו. בניסיון החיסול הוא נפצע קשה ומסעודי ואנשיו מתחמקים. הקשר עם תיאה ניתק. תיאה השבורה מתחברת עם המרצה להיסטוריה ניקוס (ג'ורג' קוראפייס) והם מקיימים יחסים. אלכס מועבר לישראל ועולה לקבר אימו (ענת עצמון) שהייתה פסנתרנית והתאבדה. בניגוד להוראות מפקדו הוא פודה את חסכונותיו בבנק וחוזר לארצות הברית לדאבונם של נמי ושל ראש המוסד (אשר צרפתי). הוא מחדש את שליחת המכתבים לתיאה ומחליט לבסוף להיפגש איתה. תיאה מגיעה עם ניקוס לדירת אמה (כריסטין ג'ונס) ורואה את אלכס ברחוב. ליבה אומר לה שזה הבחור ששלח לה את המכתבים. היא יורדת למטה והם מתקרבים אבל באותו רגע מחוסל אלכס על ידי סוכנים ערבים ונופל הרוג ושטוף דם בזרועותיה של תיאה. "מינוטאור", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "מינוטאור", באתר ספר הקולנוע הישראלי "מינוטאור", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) מינוטאור, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית מינוטאור, באתר ספר הקולנוע הישראלי קדימון למינוטאור, באתר יוטיוב מאחורי הקלעים של מינוטאור, באתר יוטיוב מינוטאור – כתבת שטח, באתר יוטיוב סצנות שהוצאו בעריכה, באתר יוטיוב