laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אטומיות (מסדי נתונים)

במדעי המחשב, אטומיות היא הדרישה שאוסף פעולות יתבצעו ביחד, אם בכלל. לדוגמה, אם ראובן מורה לבנק להעביר 100₪ מחשבונו לחשבונו של שמעון, מותר לבנק לסרב להוראה ומותר לו להענות לה. אך אסור לו רק לגרוע 100₪ מחשבונו של ראובן או רק להוסיף 100₪ לחשבונו שמעון מבלי לבצע את החצי השני של הפעולה. רצף הפעולות נקרא תנועה (או טרנזקציה). מקור המילה "אטומיות" הוא יוונית: ἄτομος, שפירושו "לא ניתן לחיתוך" - "א" (לא ניתן) "טומי" (חתך), כמו במילה אטום. דרישת האטומיות משמשת במערכות רבות להבטחת תקינותם של הנתונים. דרישת האטומיות היא אחת מארבע דרישות ACID (ביחד עם עקביות, בידוד ועמידות) שהן דרישות אמינות מקובלות ממסדי נתונים. במערכות מסדי נתונים מקובל שכל התחברות למסד הנתונים נעשית בתנועה נפרדת. בכל רגע המשתמש יכול לבחור לבטל (Abort) את התנועה. בסופה הוא מצהיר על התחייבות (Commit) לתנועה. משתמשים מחיבורים אחרים יראו את השינויים מהתנועה כשינוי נקודתי שנעשה ברגע ההתחייבות[דרוש מקור: התיאור כנראה לא לגמרי מדויק]. יש מסדי נתונים, כגון קסנדרה, שמחליפים את דרישות האטומיות בדרישה חלשה יותר על מנת להבטיח ביצועים טובים בסביבה מבוזרת. מונחים קרובים קיימים גם בתחומים אחרים של מדעי המחשב: פעולה אטומית היא פעולה שמערכת ההפעלה מבטיחה שתתבצע (או לא בכלל) במלואה. לדוגמה, אם רוצים לעדכן את תוכנו של קובץ, אפשר לפתוח אותו לכתיבה, לעדכן את תוכנו ולסגור אותו. אולם רצף הפעולות הזה אינו אטומי ולא מובטח שתוכנית אחרת לא תנסה לכתוב באמצע או תמצא את הקובץ במצב חצי מעודכן. אפשרות חלופית היא ליצור עותק זמני של הקובץ בצד ובסיום העדכון לשנות את שמו של העותק הזמני (rename) לשם הקובץ המקורי. פעולת שינוי השם היא פעולה אטומית כשלעצמה. אם היא תיכשל, יישאר העותק המקורי. אם היא תצליח, נקבל את העותק החדש. משתנה אטומי הוא תא זיכרון אשר מערכת ההפעלה מבטיחה שקריאה ממנו תחזיר תמיד ערך עקבי ללא צורך בנעילה. למשל, אם תוך כדי שינוי שני ביטים במשתנה מישהו קורא אותו, הוא יקרא אך ורק אחרי השינוי או לפניו ולא כשאחד הביטים כבר השתנה והשני עדיין לא.
סלומון

האם התכוונתם ל... אישים ששמם סלומון: אברהם ישראל משה סלומון (הרב מחרקוב) – רב ותלמיד חכם ברוסיה ובפולין ולאחר מכן בירושלים; אביו של דוד סלומון אברהם סלומון – משגיח בישיבת חברון בירושלים אדוארד סלומון – מושל ויסקונסין אדוארד זליג סלומון – גנרל יהודי בצבא הצפון במלחמת האזרחים האמריקנית ומושל טריטוריית וושינגטון אדווין סלומון – צייר ומורה לאמנות בישראל אליס סלומון – חלוצה גרמנייה בתחום העבודה סוציאלית כמקצוע אקדמי אמנון סלומון – צלם קולנוע ישראלי, זוכה פרס אופיר לצילום אפרים פישל סלומון – ראש קבוצת המתיישבים ביסוד המעלה בן סלומון – רופא יהודי בצבא ארצות הברית, בעל עיטור מדליית הכבוד ברוך שמעון סלומון – הרב הראשי וראש אבות בתי הדין בפתח תקווה וראש ישיבת נחלת דוד; בנו של דוד סלומון גבריאל סלומון – פרופסור אמריטוס בפקולטה לחינוך שבאוניברסיטת חיפה, חתן פרס ישראל לחקר החינוך (תשס"א) גרשון סלומון – פעיל פוליטי ישראלי, מייסד ויו"ר תנועת נאמני הר הבית וארץ ישראל, לשעבר חבר מועצת עיריית ירושלים, חבר הנהלת תנועת החרות וממקימי תנועת התחייה דוד סלומון – רבם של כפר אברהם ועין גנים; בנו של אברהם ישראל משה סלומון ואביהם של ברוך שמעון סלומון ויעקב משה סלומון דורון סלומון – מנצח ישראלי, כיום מנהל מוזיקלי ומנצח ראשי של תזמורת הסינפונייטה הישראלית באר שבע דניאל סלומון – זמר, מוזיקאי, פזמונאי, מלחין וקלידן ישראלי דנית סלומון – מתכונאית, עיתונאית אוכל ומחברת ספרי בישול ועיון ישראלית הורסט סלומון (נגן) – מוזיקאי יהודי-גרמני-ישראלי, נגן קרן היער הראשי של התזמורת הפילהרמונית הישראלית הורסט סלומון (סופר) (אנ') – סופר ותסריטאי גרמני חיים סלומון – תעשיין ופעיל ציבור ישראלי; בנו של יואל משה סלומון ואביו של עורך הדין יעקב סלומון טוביה סלומון – מדפיס, משורר, סופר וחוקר ישראלי; בנו של יואל משה סלומון יואל משה סלומון – רב, שד"ר, עיתונאי, עורך ומדפיס, מפורצי חומות ירושלים וממייסדי פתח תקווה; בנו של מרדכי סלומון יוהאן פטר סלומון – כנר, מלחין, מנצח ואמרגן מוזיקלי גרמני יוחנן דוד סלומון – פעיל בענייני ציבור בירושלים; בנו של יואל משה סלומון יעקב משה סלומון – ראש ישיבה ואיש ציבור דתי לאומי, לשעבר מנכ"ל משרד הדתות; בנו של דוד סלומון יעקב סלומון (איש ההגנה) – איש ההגנה והפלמ"ח יעקב סלומון (עורך דין) – מבכירי הפרקליטים בישראל; בנו של חיים סלומון מקסים סלומון – צלם ישראלי, צלם המערכת של "העולם הזה" ושל "במחנה", מחלוצי ה צילום העיתונאי החופשי בישראל מרדכי סלומון – רב ושד"ר, ממחדשי ההתיישבות החקלאית בארץ ישראל; אביו של יואל משה סלומון מרדכי סלומון (פתח תקווה) – פעיל ציבור וחקלאי ישראלי, חוקר תולדות היישוב וסופר; בנו של יואל משה סלומון מתתיהו סלומון – משגיח רוחני בישיבת גייטסהד ובישיבת לייקווד נסים סלומון – מחנך ישראל, מראשי חיל החינוך, ראש מנהלת חינוך ירושלים, ראש מחלקת הנוער של הסוכנות היהודית, ממייסדי רשת המקומונים רחוב ראשי וכעורך ראשי של מקומוני אזור השרון פרדריק סלומון – הגנרל היהודי הראשון בצבא ארצות הברית (הצפון במלחמת האזרחים האמריקנית) צ'ארלס סלומון – גנרל יהודי בצבא ארצות הברית (הצפון במלחמת האזרחים האמריקנית) קראל שלמון (סלומון) – מלחין, מנצח, פסנתרן, נגן עוגב וזמר בריטון ישראלי יליד גרמניה רם סלומון – משפטן ישראלי, מנהל משרד המשטרה השני ונציב בתי הסוהר השני שרלוטה סלומון – אמנית יהודייה-גרמנייה שנספתה בשואה אחר: דפוס סלומון – בית דפוס מיסודם של יואל משה סלומון ומיכל הכהן, שפעל בירושלים בשנים 1863–1992 הבלדה על יואל משה סלומון – פזמון שכתב יורם טהרלב והלחין שלום חנוך סולומון סלמון (פירושונים) שלמון שלמה (פירושונים)
TuneIn

TuneIn היא חברה אמריקנית המפעילה שירות רדיו פופולרי המאפשר למאזינים להאזין בחינם לעשרות אלפי תחנות רדיו מקומיות ותחנות רדיו מכל רחבי העולם. באוגוסט 2012 החברה הצהירה שמאזינים לשירות עתה מעל ל-40 מיליון משתמשים מדי חודש. החברה מפעילה את השירות המקוון TuneIn Radio, אשר הגישה אליו אפשרית בחינם דרך אתר האינטרנט של החברה במחשבים האישיים ודרך יישום חינמי בכל הטלפונים החכמים. שירות זה מאפשר לכל המשתמשים בו להאזין בחינם לשידורים חיים בסטרימינג של מעל ל-70,000 תחנות רדיו מקומיות ותחנות רדיו מכל רחבי העולם, כולל תחנות AM, FM, HD, LP, שידורי רדיו דיגיטליים ושידורי רדיו באינטרנט. כמו כן השירות מאפשר גם להאזין למעל ל-2 מיליון תוכניות מוקלטות שונות, בהם פודקאסטים, קונצרטים וראיונות שונים. לטענת החברה 98% מהמאזינים נוהגים להאזין לשידורים החיים של תחנות הרדיו על פני האזנה לתוכניות המוקלטות. החברה מציעה גם שירות בתשלום שמאפשר להקליט את שידורי הרדיו למחשב. בנוסף לכך השירות זמין גם בכ-200 פלטפורמות שונות בהם Google TV, מכשירי טלוויזיה שונים, וקונסולות משחקים שונות. החברה נוסדה במקור במהלך שנת 2002 בדאלאס שבטקסס על ידי ביל מור תחת השם "RadioTime". בתחילה החברה הפעילה את השירות רק דרך אתר האינטרנט. בשנת 2005 מספר תחנות הרדיו הזמינות דרך השירות כלל מעל ל-44,000 תחנות רדיו ברחבי העולם. במהלך ספטמבר 2009 המתכנת בן אלכסנדר השיק יישום שיצר בשם TuneIn, אשר אפשר למשתמשים בו להפעיל את השירות המקוון של חברת RadioTime דרך טלפונים חכמים הפועלים על מערכת ההפעלה iOS. בעקבות כך חברת RadioTime רכשה בהמשך את הזכויות לשימוש ביישום TuneIn ושינתה במהלך שנת 2010 את שם החברה גם ל"TuneIn". כמו כן במהלך 2010 השיקה החברה גם גרסאות של היישום שפועלות באייפד ובטלפונים חכמים הפועלים על מערכת הפעלה מסוג אנדרואיד. בין השנים 2009 ל-2011 כמות המשתמשים בשירות עלה ממשתמשים בודדים בלבד ל-25 מיליון משתמשים. באוגוסט 2012 החברה הצהירה כי כעת מאזינים לשירות מעל ל-40 מיליון משתמשים מדי חודש. שידורי רדיו באינטרנט מדיה וקבצים בנושא TuneIn בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של TuneIn WIth 40M Listeners, Radio App TuneIn Gets $16M in Funding - Liz Gannes - Mobile - AllThingsD Turning On to Live Internet Radio with TuneIn | Xconomy TuneIn Radio Pro Review - Software - CNET Reviews Turning On to Live Internet Radio with TuneIn | Xconomy
מקלען אוויר

מקלען אוויר היה איש צוות אוויר שהיה אחראי על תפעול מקלעים ותותחים במטוס. עד שנות החמישים של המאה ה-20, במיוחד בתקופת מלחמת העולם השנייה, במטוסים גדולים שהיו חמושים במספר מקלעים ותותחים, היה צורך באנשי צוות שיתפעלו את אלה. לדוגמה במטוס B-17 מבצר מעופף, היו 13 מקלעי 0.5 בראונינג. חלקם הופעלו על ידי נווט, מטילן, מהנדס טיסה ואלחוטן, ואת השאר הפעילו ארבעה מקלענים. לאחר שמקלעים הפכו לאוטומטיים והמטוסים מתקופת מלחמת העולם השנייה הוצאו מהשירות, התבטל הצורך במקצוע מקלען אוויר. מקלעני אוויר בחיל האוויר הישראלי, היו בוגרי קורס טיס, במסגרת טייסת נמ"א (נווטים, מקלענים/מטילנים, אלחוטנים). בסיום הקורס קיבלו החניכים דרגת סגן משנה וכנפי איש צוות אוויר שבמרכזן כוונת. ערב מבצע קדש, שירתו בחיל האוויר שישה מקלעני אוויר במטוסי B-17 ומקלען אחד במטוס תובלה אחר. ב-1958 הוצאו מטוסי ה־B-17 משרות חיל האוויר ומקצוע המקלען בוטל. מקלעני האוויר הידועים בתולדות חיל האוויר הם תת-אלוף שעיה לָזַרסון וצבי אבידרור, מוותיקי טייסת הפטישים. מדיה וקבצים בנושא מקלען אוויר בוויקישיתוף נדב ברגר, ‏היה היה, באתר חיל האוויר הישראלי יצחק שטייגמן, "תולדות חיל האוויר - מעצמאות לקדש 1949-1956"
מטילן

המטילן היה איש צוות מוטס, שהיה אחראי על הטלת פצצות מדויקת במשימות הפצצה, בתקופת מלחמת העולם השנייה ועד שנות החמישים. המטילן נטל פיקוד על המטוס, בהתקרבו ליעד ההפצצה, על מנת להביא אותו לנקודה המיטבית לביצוע ההפצצה, תוך שהוא נעזר בכוונת פצצות. ברוב המפציצים בתקופת מלחמת העולם השנייה היה מקום המטילן בקדמת המטוס. לפעמים מילא המטילן גם תפקיד מקלען אוויר קדמי כשלא היה עסוק בהפצצה. עם התפתחות הטכנולוגיה, נכנסו לשירות מערכות הפצצה אוטומטיות שייתרו את תפקיד המטילן. היום מי שאחראי על מערכות הפצצה וכוונון הפצצות החכמות למטרה, הוא איש צוות מוטס שנקרא קצין מערכות חימוש. בחיל האוויר של ארצות הברית, ערב מלחמת העולם השנייה, אויש תפקיד המטילן, לרוב, על ידי סמלים ונגדים. החל משנת 1941 הוסמכו רובם לקצונה. בצבאות חבר העמים הבריטי, אויש התפקיד, לרוב, על ידי נגדים בכירים ולפעמים על ידי קצינים. במהלך מלחמת העולם השנייה, ענדו מטילני צבא ארצות הברית אות מטילן מיוחד, ובשנת 1947, עת הופרד חיל אוויר מצבא ארצות הברית, קיבלו המטילנים "סיכת כנפי נווט" הנמצאת בשימוש עד היום, וידועה בשם "כנפי קצין מערכות חימוש". בחיל האוויר הישראלי שירתו המטילנים, לרוב, במטוסי B-17 מבצר מעופף והיו בוגרי קורס טיס במסגרת טייסת נמ"א (נווטים, מקלענים\מטילנים, אלחוטנים). בסיום הקורס קיבלו החניכים דרגת סג"ם וכנפי טיסה שבמרכזן ציור פצצה. ערב מבצע קדש שירתו בחיל האוויר רק 3 מטילנים (התפקיד נקרא נווט־מטילן) במטוסי B-17 מבצר מעופף, ביניהם סא"ל (מיל') אחיקר אייל. בשנת 1958 הוצא מטוס ה־B-17 מהשירות ומקצוע המטילן בוטל. נדב ברגר, ‏היה היה, באתר חיל האוויר הישראלי יצחק שטייגמן, תולדות חיל האוויר – מעצמאות לקדש 1949–1956, הוצאת מערכות
ורה חולודנאיה

ורה וסילייבנה חולודנאיה (ברוסית: Ве́ра Васи́льевна Холо́дная;‏ 5 באוגוסט 1893 – 16 בפברואר 1919) הייתה שחקנית ראינוע רוסי, כוכבת-על של התקופה בקולנוע הרוסי שהצטלמה במעל 50 סרטים תוך מספר שנים. ורה לבצ'נקו נולדה בעיר פולטבה (אז בתחומי האימפריה הרוסית, היום באוקראינה) למשפחת מורה. כאשר היא הייתה בת שנתיים המשפחה עברה להתגורר במוסקבה. ורה למדה בבית הספר לבלט ליד תיאטרון בולשוי. בשנת 1910 היא התחתנה עם משפטן ולדימיר חולודני. מנישואין אלו היו לה שתי בנות. ורה חולודנאיה עזבה את לימודי בלט והחלה להשתתף בהופעות של תיאטרון חובבים. בשנת 1914 היא הצטלמה בתפקיד קטן בסרט "אנה קרנינה" לפי רומן של לב טולסטוי. בשנת 1915 היא הצטלמה בסרטים נוספים, זכתה לפופולריות רבה וקיבלה תואר "מלכת המסך". בתקופת 1915-1919 היא הצטלמה ביותר מ-50 סרטים שהוקרנו בכל רחבי המדינה גם במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה. חולודנאיה גילמה בסרטיה אישה עצובה, יפה ונבגדת. באפריל 1918 ביחד עם הבמאי שלה ושחקנים נוספים חולודנאיה עברה ממוסקבה אודסה. היא המשיכה להצטלם בסרטים וגם השתתפה בהופעות בערי אוקראינה. ורה חולודנאיה נפטרה ה-16 בפברואר 1919 בגיל 25 באודסה. הייתה כוונה להעביר את שרידיה למוסקבה, אך הרעיון לא מומש ובשנת 1933 במהלך הריסת בית העלמין הקבר נעלם. בנוסף לגרסה הרשמית לפיה השחקנית נפטרה משפעת הספרדית קיימת גרסה נוספת. ידוע שמקרי פטירה ממחלה זו באודסה הסתיימו באוקטובר 1918 ולכן לא ברור איך השחקנית הייתה יכולה למות ממחלה זו. בהתאם לגרסה הלא רשמית השחקנית שהייתה הידוע בתמיכתה לממשלה סובייטי הורעלה על ידי המודיעין של הצבא הלבן שעיר הייתה תחת שליטתו באותה תקופה. השפעת ורה חולודניאה על מפקד חיל מצב הצרפתי בעיר הייתה גדולה והממשל חשש שחולודנאיה תשכנע אותו לעזוב את העיר ביחד עם חייליו. בשנת 1924 הופסקו הקרנות של סרטי בברית המועצות ושמה לא הוזכר בתקשורת. בשנות ה-70, בעקבות הסרט של ניקיטה מיכלקוב שהוקדש לחייה חודשה התעניינות בדמותה. מדיה וקבצים בנושא ורה חולודנאיה בוויקישיתוף ורה חולודנאיה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ורה חולודנאיה, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ורה חולודנאיה, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
ג'ון פול סטיבנס

ג'ון פול סטיבנס (באנגלית: John Paul Stevens; ‏20 באפריל 1920 – 16 ביולי 2019) היה שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית משנת 1975 עד שנת 2010. בעת פרישתו היה סטיבנס ותיק שופטי בית המשפט העליון והשופט שכהונתו הייתה השלישית באורכה בהיסטוריה של בית המשפט. סטיבנס נולד בשיקגו שבאילינוי ארצות הברית. הוא קיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת נורת'ווסטרן. שירת כקצין מודיעין בצי בזמן מלחמת העולם השנייה וזכה לכוכב הארד. סטיבנס התמחה בבית המשפט העליון אצל השופט ויילי רוטלדג' בשנת 1947. היה עורך דין בשיקגו, ושימש גם כיועץ לוועדות ממשלתיות. ב-1970 מינה אותו הנשיא, ריצ'רד ניקסון לשופט בית המשפט הפדרלי השביעי לערעורים. בשנת 1975 מינה אותו הנשיא ג'רלד פורד להחליף בבית המשפט העליון את ויליאם דאגלס. הסנאט אישר את מינויו ברוב 0–99. סטיבנס היה בעל זיקה למפלגה הרפובליקנית, אך לא נחשב לבעל סדר יום פוליטי. בבית המשפט, במפתיע, הוא התברר עם השנים כליברל מובהק. סטיבנס כתב דעת מיעוט מפורסמת שבה מחה על פסיקה בה קבע בית המשפט העליון כי חוק של מדינת טקסס שאסר על שריפת דגל ארצות הברית אינו חוקתי, כיוון שהוא עומד בניגוד לתיקון הראשון לחוקת ארצות הברית, שנתנו רוב השופטים. בהדרגה שינה עמדותיו בכמה נושאים. בין השאר התחזקה תמיכתו בהשקפה שפורנוגרפיה מוגנת תחת חופש הביטוי, והתמעטה התנגדותו לאפליה מתקנת. הוא לא תיאר עצמו כהולך בעקבות שיטת פרשנות מוגדרת. היה ידוע בנימוסיו וביחס הכבוד שהעניק למוסד השפיטה. לא פעם ניסה לרסן התבטאויות שופטים ליברליים במיעוט בגנות החלטות הרוב. כאשר פסק בית המשפט, בתיק בוש נ. גור, שלא ניתן לסמוך על אובייקטיביות ספירת הקולות, אם תיעשה ידנית בפיקוח שופטים בפלורידה בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2004, מחה סטיבנס על חוסר האמון בשופט. בתקופת הנשיא בית המשפט העליון ויליאם רנקוויסט, שבה רוב השופטים היו שמרנים למדי, היה סטיבנס מהבולטים בשופטי האגף הליברלי, לפעמים אפילו כותב דעות יחיד. הוא התנגד לכל הגבלה על הפלה מלאכותית וחיזק את הפרדת הדת מהמדינה. כוותיק שופטי בית המשפט העליון, הוא מילא את חובות נשיא בית המשפט בזמן שויליאם רנקוויסט היה חולה ולאחר פטירתו, והשביע את הנשיא החדש ג'ון רוברטס. הוא המשיך להפגין בריאות ויכולת אינטלקטואלית ניכרת גם אחר הגעתו לגיל שיבה, בעת שהשביע את רוברטס היה בן 85 וחצי. במשך שנים היה סטיבנס ידוע כמי שבניגוד לשופטים אחרים, מנסח את טיוטות חוות הדעת שלו בעצמו, ולא מותיר את המלאכה למתמחים. הוא גם היה מעורב יותר מעמיתיו לכס בבחירת עשרות התיקים הבודדים שיידונו מתוך אלפי הבקשות המגיעות לבית המשפט. באפריל 2010 הודיע סטיבנס על כוונתו לפרוש מבית המשפט העליון עם תום שנת השיפוט, וב-29 ביוני אותה שנה אכן פרש. במקומו של סטיבנס נתמנתה לבית המשפט העליון אלנה קגן. סטיבנס כיהן כשופט בבית המשפט העליון בתקופתם של שלושה נשיאי בית המשפט העליון (ברגר, רנקוויסט ורוברטס) ושבעה נשיאים (פורד, קרטר, רייגן, ג'ורג' הרברט ווקר בוש, קלינטון, ג'ורג' ווקר בוש ואובמה). סטיבנס קיבל את מדליית החירות הנשיאותית מידיו של הנשיא ברק אובמה במאי 2012. נפטר ב-16 ביולי 2019 מדיה וקבצים בנושא ג'ון פול סטיבנס בוויקישיתוף ג'ון פול סטיבנס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ג'ון פול סטיבנס, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ג'ון פול סטיבנס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג'ון פול סטיבנס, באתר ספוטיפיי ארה"ב: שופט העליון לשעבר ג'ון פול סטיבנס הלך לעולמו, באתר ynet, 17 ביולי 2019
ירושלים שלי

ירושלים שלי היה מופע מוזיקלי שהועלה בתיאטרון החאן בירושלים החל מ-1969. את ההצגה כתב וערך דן אלמגור והשתתפו בה: מוטי פליישר, שוש רוזן, גאולה נוני, חיליק צדוק, יאיר קלינגר, וכן דני גרנות שאף תרם כמה לחנים לפזמוני ההצגה. ביים: יואל זילברג. מוזיקה: נעם שריף. לחנים: נורית הירש, וסשה ארגוב. ההצגה נכתבה ב-1969, על ידי דן אלמגור, לרגל פתיחתו של תיאטרון החאן בירושלים. אלמגור כתב וערך קטעי היסטוריה המספרים את תולדות ירושלים עד התקופה שלפני מלחמת העצמאות, וצרף גם קטעי הווי מחיי העיר בשנות החמישים והשישים. הזמר מוטי פליישר ביצע את שיר הנושא של המופע, ”ירושלים שלי”, כשם המופע, שצעד במקום גבוה במצעד הפזמונים ונחשב אחד השירים המפורסמים שנכתבו על העיר. הוא מביא את דברם של דמויות שונות מהעיר, וכל אחת מהן מספרת מה היא ירושלים שלו. המופע ”ירושלים שלי” הוצג גם על במות שונות ברחבי הארץ בין השנים 1969–1970. ראובן מורגן תרגם וביים גרסה באנגלית של המחזמר בשנת 1974. גרסה זו הוצגה בפני תיירים בתיאטרון החאן. מדיה וקבצים בנושא ירושלים שלי בוויקישיתוף ירושלים שלי, דף שער בספרייה הלאומית בכורת "ירושלים שלי" בחאן, דבר, 18 באוגוסט 1969 מילות השיר "ירושלים שלי", באתר שירונט ירושלים שלי, בביצוע מוטי פליישר והלהקה, סרטון באתר יוטיוב עולים חדשים מציגים לתיירים, דבר, 16 באוגוסט 1974 ערך זה הוא קצרמר בנושא תרבות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
החבובות - מבוקשות

החבובות - מבוקשות (באנגלית: Muppets Most Wanted) הוא סרט קולנוע קומי-מוזיקלי של "החבובות" מחברת וולט דיסני, אשר משמש כסרט המשך לסרט "החבובות" משנת 2011. ג'יימס בובין ביים את הסרט וניקולס סטולר כתב את התסריט. ג'ייסון סגל שכיכב בסרט הקודם וכתב את התסריט הודיע כי הוא לא יחזור לסרט השני, אך החבובה וולטר אותה גילם עדיין הופיעה. כמו הקרנת הסרט הקודם, בישראל הסרט הוקרן בשתי גרסאות: בדיבוב עברי ותרגום עברי. לאחר הקאמבק המוצלח שלהם בסרט הקודם, יוצאות החבובות למסע בינלאומי ברחבי אירופה מברלין ועד לונדון. הסיבוב מארגון בידי מפיק ערמומי ושמו דומיניק בדגאי (פירוש שמו – האיש הרע, הנבל), שמגלם ריקי ג'רווייס. דומיניק עושה יד אחת עם קונסטנטין, צפרדע פושע שדומה מאוד לקרמיט. השניים רוקמים מזימת בלבול זהויות ששולחת את קרמיט לגולאג ברוסיה, ומאפשרת לקונסטנטין לתפוס את מקומו בסיבוב ההופעות. ההופעות בערים שונות באירופה נהפכות למכשיר במזימה המורכבת שרוקמים דומיניק וקונסטנטין לגנוב את יהלומי הכתר של בריטניה. ריקי ג'רווייס - דומיניק "מספר 2", עוזרו של קונסטנטין טינה פיי - נדיה, שוטרת רוסיה, מאוהבת בקרמיט טיי בארל - ז'אן פייר נפוליאון, סוכן עצלן צרפתי בינלאומי הזמרת הקנדית סלין דיון הקליטה שיר מיוחד בשם "Something So Right" (בתרגום חופשי: "משהו כל כך נכון") אשר משולב בפסקול הסרט וגם בסרט עצמו.[1](הקישור אינו פעיל) מדיה וקבצים בנושא החבובות - מבוקשות בוויקישיתוף "החבובות - מבוקשות", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "החבובות - מבוקשות", באתר נטפליקס "החבובות - מבוקשות", באתר AllMovie (באנגלית) "החבובות - מבוקשות", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "החבובות - מבוקשות", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "החבובות - מבוקשות", באתר Metacritic (באנגלית) "החבובות - מבוקשות", באתר אידיבי "החבובות - מבוקשות", באתר דיסני+ סרטים (באנגלית) "החבובות - מבוקשות", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) החבובות - מבוקשות, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית מידע: אתר האינטרנט הרשמי של החבובות - מבוקשות החבובות - מבוקשות, באתר הביקורות והדרוגים Rotten Tomatoes (באנגלית) החבובות - מבוקשות, באתר הביקורות והדרוגים Metacritic (באנגלית) ביקורות: אורון שמיר, עכבר העיר אונליין, "החבובות - מבוקשות": מנה גדושה מהקסם של פעם, באתר הארץ, 27 במרץ 2014 ארז דבורה, "החבובות: מבוקשות!": צפרדע שאפשר לבלוע, באתר ynet, 30 במרץ 2014 דורון פישלר‏, המגוחכות: "החבובות מבוקשות": למי אכפת אם זה מטופש כשזה כל כך כיף?, באתר וואלה, 30 במרץ 2014 רותה קופפר, "החבובות - מבוקשות!" הוא אכזבה, באתר הארץ, 30 במרץ 2014 Ramin Setoodeh, Variety, Variety, ‏2 בפברואר 2014 החבובות - מבוקשות, באתר Box Office Mojo ניל גנזלינגר, ניו יורק טיימס, למה הסרט "החבובות - מבוקשות!" עלול להרגיז את פוטין, באתר הארץ, 24 במרץ 2014
מאגנטי מרלי

מאגנטי מרלי היא חברה איטלקית מקבוצת פיאט, העוסקת בפיתוח וייצור של מערכות, מודולים ורכיבי טכנולוגיה עבור תעשיית הרכב. החברה מעסיקה ברחבי העולם 32,000 עובדים ומייצרת מחזור הכנסות של 5.4 מיליארד אירו (נכון לשנת 2009). החברה נוסדה בשנת 1919 כמיזם משותף בין פיאט וארקולה מארלי. המפעל הראשון הוקם בססטו סן ג'ובאני בסמוך לעיר מילאנו וכונה בשם "המפעל האיטלקי מאגנטי מרלי" (FIMM - Fabbrica Italiana Magneti Marelli). פעילות החברה בישראל החלה בשנת 2012 בייצוג של קבוצת "וורקו גרופ" המקומית. משרד ההנהלה הבינלאומי של החברה ממוקם בקורבטה שבמחוז מילאנו ומשם נשלטת הפעילות במדינות איטליה, הודו, צרפת, גרמניה, ספרד, פולין, ישראל, צ'כיה, רוסיה, טורקיה, ארצות הברית, מקסיקו, ברזיל, ארגנטינה, סין, מלזיה ודרום אפריקה. תחומי הפעילות של מאגנטי מרלי כוללים פיתוח וייצור של מערכות תאורה, בקרה, בקרת גוף, מכלולים של מיכשור אלקטרוני, מערכות טלמטיקס ומחשבים, מתלים ורכיבים, מערכות פליטה, ספורט מוטורי וציוד ייעודי למרוצי פורמולה, לאופנועי גרנד פרי ולאליפות ראלי העולמית. בנוסף החברה מחזיקה בתת-מותג של רשת מוסכים בינלאומית בשם "צ'ק סטאר", המטפל בכלי רכב בהתבססות על חלקי חילוף ממוצרי החברה. ומשתפת פעולה עם פורד מוטור ומיקרוסופט לפיתוח מחשבי רכב עבור חטיבת משאיות העבודה של פורד. מדיה וקבצים בנושא מאגנטי מרלי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מאגנטי מרלי מאגנטי מרלי, ברשת החברתית פייסבוק מאגנטי מרלי, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מאגנטי מרלי, ברשת החברתית אינסטגרם מאגנטי מרלי, סרטונים בערוץ היוטיוב דניאל שמיל, רשתות בינלאומיות נכנסות לשוק המוסכים בישראל, באתר TheMarker‏, 20 בנובמבר 2012 תומר הדר, "נכניס לישראל רשת חברתית של מוסכים", באתר כלכליסט, 19 בנובמבר 2012
BA-10

שריונית BA-10 (ברוסית: БА-10) היא רכב קרבי משוריין שפותח בברית המועצות בשנת 1938 והיה בשימוש בצבא האדום עד לשנת 1945. לפי הסיווג לשריוניות שהונהג בצבא האדום, הוגדרה BA-10 כשריונית בינונית. BA-10 פותח בשנת 1938 במשרד תכנון של מפעל "איז'ורסקי" הנמצא במחוז לנינגרד. היא הייתה למעשה דגם מתקדם של השריונית BA-3, אשר נבנתה על בסיס מרכב של משאית 2 טון מדגם GAZ-AAA, תוצרת חברת גא"ז. שריונית BA-10 הייתה בעלת הנעה 4X6. היא מוגנה בלוחות שריון משופע בעובי עד 10 מ"מ. חימוש השריונית כלל תותח בקוטר 45 מ"מ, שהותקן בצריח המסתובב ושני מקלעי 7.62 מדגם DT. צוות של השריונית הורכב מ-4 לוחמים: מפקד, תותחן, מפעיל רדיו (אשר תפקד גם כמקלען) ונהג. כדי לשפר את עבירות הרכב כל שריונית כללה בסט הכלים שלה זוג זחלים מתפרקים. במידת הצורך היה ניתן להפוך את הרכב לזחל"מ על ידי הרכבת הזחלים על 4 הגלגלים האחוריים שלה. השריונית יוצרה בשנים 1938–1941 במפעל איז'ורסקי בלבד ב-3 דגמים עיקריים: BA-10 – הדגם הראשון. BA-10M – הדגם המשופר. השיפורים התבטאו בהתקנת מכלי דלק בנפח גדול יותר לעומת הדגם הראשון ובשינויים במיקום מכשיר הרדיו וכלי עבודה בתוך החלל הפנימי של הרכב. BA-10ZhD – בדגם זה הגלגלים של הרכב הותאמו לנסיעה על פסי הרכבת. בסך הכול יוצרו 3,392 רכבים מכל הדגמים, מה שהפך את BA-10 לשריונית בינונית הכי נפוצה בצבא האדום. השימוש הקרבי הראשון בשריוניות BA-10 היה בקרב חלקין גול בשנת 1939. השריוניות השתתפו בכל הקרבות והמבצעים של הצבא האדום בשנים 1939–1941 – הן במשימות סיור והן במשימות תקיפה. רוב השריוניות אבדו בקרבות עם הגרמנים כבר בשנת 1941. את תפקידם כרכבי סיור תפסו טנקים קלים T-60 וT-70. האזור היחיד, בו שריוניות BA-10 "שרדו" עד לאמצע שנת 1943 הייתה העיר לנינגרד, בה באחד ממפעלי הרכב בוצע תיקון והרכבה של BA-10 משריוניות פגועות. הצבא הפיני והצבא הגרמני השתמשו בשריוניות BA-10, שנפלו שלל לידיהם, כרכבי שיטור ואבטחה בשטחים הכבושים. נכון להיום מספר BA-10 ששרדו מוצגים במוזיאון השריון בעיר פרולה, פינלנד ובמוזיאונים בתחום רוסיה.
יורם פריד

יורם פריד (1914 – 11 בפברואר 2013) היה ספורטאי ישראלי רב תחומי, מאמן כדוריד ויושב ראש ארגון מאמני הכדוריד, ראש ענף משטר ומשמעת בצה"ל בדרגת סגן-אלוף, שופט צבאי בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, עיתונאי ופרשן לענייני ספורט וצבא. פריד התחיל לשחק כדוריד בגיל 11, בקבוצת הילדים של ו. א. ק. וינה ובגיל 17 בקבוצה של הכוח וינה. כעבור שנה התחיל לשחק הוקי שדה באותה אגודה, שזכתה באליפות אוסטריה. בגיל 19 עלה לארץ ישראל המנדטורית והחל בקריירה ארוכה של שחקן, מאמן ומארגן. פריד אימן כדוריד את הפועל תל אביב, מכבי תל אביב, מכבי פתח תקווה וגן את קבוצת הנשים של הפועל תל אביב. כמו כן היה ממייסדי הליגה בכדוריד והקים את הוועדה הארצית הראשונה, גוף שהסדיר את תעודות השחקן, דוחות השיפוט ויתר העניינים הארגוניים. לקראת המכביה השנייה שהה פריד קרוב לשנה בגליל, שם פעל בין תלמידי בתי הספר, כדי להכין בעזרתם את מפגן הפתיחה של המכביה. במשחקי המכביה שיחק פריד בנבחרת הכדוריד הארץ ישראלית, אליה התקבל כנציג "מכבי צפת", מועדון שכלל לא הייתה לו קבוצת כדוריד. נבחרת הכדוריד הארץ ישראלית הביסה במשחקי המכביה את קבוצת הכדוריד של יהדות רומניה בתוצאה 2-13, לאחר שהבקיע שישה שערים. הוא השתתף גם במשחק ההוקי בשורות קבוצת מכבי תל אביב וריצת 3000 מטר זכה במדליית כסף, אחרי אלוף יוון והמכביה, לאון פאסי. לאחר המכביה עבר פריד לחיפה, שם אימן את קבוצת הכדוריד המקומית ושיפר את משחקה עד כדי כך שתוך שנתיים זכתה באליפות. בתקופת המרד הערבי הגדול הוא ארגן ליגה מקומית באזור חיפה, כדי להימנע מנסיעות בדרכים מסוכנות, תוך כדי שאימן את מרבית הקבוצות. עם תחילת מלחמת העולם השנייה התגייס פריד לצבא הבריטי. לאחר שהבריטים גילו את יכולותיו במשחק ההוקי, הוא מונה לראש קבוצת ההוקי של בסיס צבאי גדול ושובץ בנבחרת פיקוד מרכז-דרום. עם הכרזת המדינה והקמת צה"ל, החל פריד את שירותו בבית הספר הצבאי לאימון גופני, בה"ד 8 ולאחר מכן עבר לתפקידי ארגון, שיפוט וייעוץ. נפטר ב-11 בפברואר 2013. הלל ורד, ואלה תולדות... כדוריד רחובות, [תל אביב: חמו"ל], 2010. בעייתו הקטנה של סגן-האלוף, מעריב, 26 ביולי 1962 אחרי שלושים שנה..., מעריב, 12 בפברואר 1963 לקראת המכביה בסקירה של דואר היום מיום 2 במרץ 1935 יורם פריד באתר GRAVEZ