laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
צ'ארלסטון (קרוליינה הדרומית)

צ'ארלסטון (באנגלית: Charleston) היא עיר במחוז צ'ארלסטון בקרוליינה הדרומית בארצות הברית. זוהי עיר המחוז והעיר הגדולה ביותר במחוז. בין השנים 1670 ל-1790 שימשה העיר כבירתה של פרובינציית דרום קרוליינה. נכון לשנת 2020 חיים במטרופולין של צ'ארלסטון כ-800,000 תושבים. שמה של העיר בעת היווסדה היה קרלופוליס (Carolopolis), שם שמובנו בלטינית הוא: "עירו של צ'ארלס". בשנת 1670 שונה שמה של העיר ל"צ'ארלסטאון" (Charlestown או Charles Towne) ובשנת 1680 שונה מיקומה המקורי, על גדתו המערבית של נהר אשלי, למיקום הנוכחי באויסטר פוינט. בשנת 1783 שונה שמה של העיר פעם נוספת לשמה הנוכחי. בשנת 1690 הייתה צ'ארלסטון העיר החמישית בגודלה בצפון אמריקה, והיא נותרה בין עשר הערים הגדולות בארצות הברית עד למפקד האוכלוסין בשנת 1840. צ'ארלסטון ידועה בכינויה "העיר הקדושה" בזכות כנסיותיה הרבות, אשר מגדלי פעמוניהן בולטים מתוך נוף הבניינים הנמוך בעיר, וכן בזכות העובדה שהייתה זו אחת מן הערים הבודדות בשלוש עשרה המושבות אשר גילו סובלנות דתית כלפי הכנסייה הצרפתית הוגנוטית. עד היום היא אחת מן הערים הבודדות בארצות הברית שבה כנסייה הוגנוטית. צ'ארלסטון אף הייתה אחת מן הערים הראשונות במושבות הבריטיות בצפון אמריקה אשר התירה ליהודים לקיים את מנהגי דתם ללא הגבלות. קהילת בית הכנסת ק"ק "בית אלוהים", אשר נוסדה בשנת 1749, היא הקהילה היהודית הרביעית בגילה בין מדינות ארצות הברית. בית הכנסת "ברית שלום בית ישראל" הוא בית הכנסת האורתודוקסי העתיק ביותר בדרום ארצות הברית ונוסד על ידי יהודים מקהילת אשכנז (יוצאי גרמניה ומרכז אירופה) במחצית המאה ה-19. בשנת 2007 חיו בצ'ארלסטון 118,492 נפש, והיא הייתה העיר השנייה בגודלה בקרוליינה הדרומית. לקראת סוף העשור הראשון של המאה ה-21 צ'ארלסטון היא העיר בעלת הגידול המהיר ביותר בקרוליינה הדרומית. בשנת 2016 הוצפה העיר בשל ההוריקן "מת'יו" שפגע בה בדרגה 1. בעיר חיים כ-5,500 יהודים, וישנו בית ספר יהודי על-שם אדלסטון, בו לומדים תלמידים מכיתות גן - ח'. איטליה ספולטו, אומבריה, איטליה פסטיבל המוזיקה של ספולטו מדיה וקבצים בנושא צ'ארלסטון בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של צ'ארלסטון (באנגלית) צ'ארלסטון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אור הורביץ, מאחורי שתיים מהערים היפות בארצות הברית מסתתר עבר אפל ומדמם, באתר הארץ, 13 בפברואר 2022 צ'רלסטון (קרולינה הדרומית), דף שער בספרייה הלאומית צ'ארלסטון, ברשת החברתית פייסבוק ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
עודד (תנועה)

תנועת עודד הייתה תנועה של סטודנטים יהודיים מרוקאיים שפעלה בצרפת במטרה להעלות לארץ ישראל אינטלקטואלים יוצאי צפון אפריקה. את שם התנועה נתן ההיסטוריון שלמה דינור. הסטודנטים למדו בצרפת על אף שהוריהם עלו לישראל, משום שבצרפת הם נהנו מלימוד באוניברסיטאות בחינם ואילו בישראל היה שכר הלימוד גבוה, בנוסף לאפליית יהודי צפון אפריקה[דרושה הבהרה]. הסטודנטים מתנועת עודד בראשותו של אלי ואקנין – שהגה את רעיון התנועה – פנו בבקשת עזרה אל הסוכנות היהודית בצרפת וזו סייעה להם לעלות לישראל. התנועה פעלה הן לעידוד עלייתן של אליטות אינטלקטואליות, בעיקר סטודנטים ואקדמאיים מקרב יהדות מרוקו, ובמשך שנות פעילותה הביאה לעלייתם של כ-1,000 סטודנטים, והן על ידי עידוד ותמיכה בסטודנטים יוצאי מרוקו בישראל. בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 הצטרפו חלק מפעילי התנועה למערכת הפוליטית ובראשית שנות ה-80 התפרקה התנועה. אסון אוניית המעפילים אגוז ב-1961 היה הזרז שהביא להתאגדותם של סטודנטים יהודים בנפרד מהתאגדות הסטודנטים המרוקאיים בני כל הדתות שפעלו ב"בית מרוקו" שבאוניברסיטת פריז. התנועה הוקמה בפריז בשנת 1962 בידי בוגרי תנועות נוער ציוניות, ושנתיים לאחר מכן, אחרי סמינרים, הכנה רעיונית וביסוס התנועה, עלו לישראל 120 סטודנטים יוצאי מרוקו. בשנת 1968 עבר מרכז התנועה לירושלים. התנועה העניקה מלגות לסטודנטים על מנת שיעלו לישראל וכן פעלו בקרב עולי מרוקו במפעלים כגון מתן שיעורי עזר לכ-10,000 תלמידים, מרביתם בשכונות מצוקה, "מכינה" לטכניון, מחנות קיץ לילדים ממשפחות מעוטות יכולת, מפעלים תרבותיים כגון תיאטרון בובות נודד ולהקה ועוד. במחצית השנייה של שנות ה-70 פנו חלק מפעילי התנועה לפוליטיקה. מספר פעילים הצטרפו למפ"ם ואילו אחרים הצטרפו לתנועה הדמוקרטית לשינוי, שהעניקה משקל רב לבעיות חברתיות. בכנסת התשיעית ייצג מרדכי אלגרבלי את תנועת עודד בסיעת התנועה הדמוקרטית לשינוי. לאחר התפוררות התנועה הדמוקרטית לשינוי התמודד אלגרבלי יחד עם סעדיה מרציאנו, איש הפנתרים השחורים בבחירות לכנסת העשירית, אולם מפלגתם, מפלגת האיחוד, לא הצליחה לעבור את אחוז החסימה. אחדים מהפעילים הפוליטיים שפנו למפ"ם היו בין מייסדי תמ"י, אולם רובם חדלו מפעילותם הפוליטית בראשית שנות ה-80. איש תנועה אחר שהפך לפעיל בפוליטיקה הישראלית היה אלי דיין, שנבחר לראש עיריית אשקלון בשנת 1978 ולימים היה לחבר הכנסת ולסגן שר מטעם המערך ומפלגת העבודה. בשנת 1981 התפרקה התנועה. עודד - כתנועה - באתר תנועות הנוער היהודיות במרוקו שמואל סביון, קבוצת "עודד" סנונית ראשונה, במערכה, 29 בינואר 1965 דניאל בן סימון, דון קישוט של העבודה: בן שושן נלחם על המקום ה-32, באתר הארץ, 15 בינואר 2006
המחנכים

המחנכים (בגרמנית: Die fetten Jahre sind vorbei; תרגום חופשי: ימי השפע חלפו) הוא סרט גרמני-אוסטרי משנת 2004 של הבמאי הגרמני הנס ויינגרטנר, אשר היה מועמד לפרס דקל הזהב, ומככבים בו דניאל ברוהל ויוליה ינטש. הסיפור סובב סביב שלושה צעירים אנטי-קפיטליסטים ואנרכיסטים אשר חיים בברלין: יול, החבר שלה פטר, והחבר הכי טוב שלו יאן. יול היא מלצרית אשר מתקשה לשלם חוב שנוצר עקב זאת שמיליונר שנהג במרצדס בלם בלימה פתאומית, מה שגרם לתאונה והמכונית שלו נהרסה. ומאחר ששכחה לשלם ביטוח היא נשארה עם חוב של 100 אלף יורו, מה שגרם לה לעזוב את הדירה מאחר שהתקשתה לשלם את שכר הדירה ולעבור לגור עם חברה. כשפטר יוצא לטיול לברצלונה, יאן מגלה ליול מה הוא ופטר עושים בלילות. מתברר שיאן ופטר לא מסתפקים בדיבורים, אלא גם פועלים על פי האידאולוגיה האנרכיסטית שלהם. הם מסתובבים בוואן, מוצאים בתים מנקרי עיניים ועושים עליהם תצפיות, מגלים מה ההרגלים של השוהים בבית ומוצאים את הזמן המתאים, ופורצים לבתים אלו. הם אינם גונבים דבר, ורק מארגנים מחדש את הריהוט ומשאירים פתק עם המסר: "יש לכם יותר מדי כסף" או "ימי השפע שלכם ספורים", וחותמים "המחנכים". כשפטר אינו נוכח, יול ויאן יוצאים לפעולה לילית מהסוג שיאן ופטר נוהגים לעשות, ופורצים לביתו של האדם העשיר שיול התנגשה בו במכוניתה וחייבת לו את הכסף. הפעולה מסתבכת כאשר בעל הבית מפתיע אותם, והשלושה (כולל פטר שמגיע במהרה) מחליטים לחטוף אותו ולברוח אתו הרחק מהעיר על מנת שסודם לא יתגלה. הם נוסעים לבקתה בלב הנוף ההררי והפסטורלי של גרמניה ומבלים כמה ימים בחברת האיש שחטפו, המתגלה כאדם חביב ואף מספר שבצעירותו, בסוף שנות ה-60, היה אנרכיסט אידאולוגי בעצמו לפני שהתמסד והתעשר. היחסים עם החטוף אינם יחסי חוטף-חטוף רגילים והוא זוכה ליחס טוב יחסית ואף מנהל ויכוחים פוליטיים ושיחות אידאולוגיות עם שלושת הצעירים מסביב לשולחן האוכל. במקביל, היחסים בין השלישייה מתערערים כשפטר מגלה (על ידי השבוי שלהם) שהתפתח רומן בין יאן ויול, ומתפתח ריב בין החברים פטר ויאן. בין השלושה נוצר משולש אהבה והם מחליטים לסמוך על האדם שחטפו, שמבטיח להם, ואף נותן להם הצהרה כתובה בחתימת ידו, שאם יוחזר לביתו ולמשפחתו הוא לא יגלה דבר למשטרה. סוף הסרט מתרחש חזרה בברלין, כשהשלושה משחררים את החטוף לביתו. בתפנית מפתיעה מתגלה שהחבורה טעתה כשסמכה על האדם שחטפו, שדיווח עליהם למשטרה. כאשר מגיע כח משטרתי לביתם, השוטרים אינם מוצאים אותם. על הקיר באחד החדרים נמצא נייר, ועליו נכתב: ישנם אנשים שאינם משתנים. לאחר זאת, השלושה נראים במקום מסוים, שבו הם מתכננים פעולה נוספת, והסוף נשאר פתוח ומעורפל, ולא ידוע אם הצליחו ליישם את תכנונם. "המחנכים", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "המחנכים", באתר נטפליקס "המחנכים", באתר AllMovie (באנגלית) "המחנכים", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "המחנכים", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "המחנכים", באתר Metacritic (באנגלית) "המחנכים", באתר אידיבי "המחנכים", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
עודד

האם התכוונתם ל... עודד (תנועה) – תנועה חברתית בקרב עולי יהדות מרוקו שפעלה בשנים 1962–1981 חטיבת עודד – אחת מחטיבות צה"ל במלחמת העצמאות גרעין עודד – גרעין של חטיבת בני המושבים עודד הנודד – סרט ראינוע משנת 1932 הנחשב לסרט העלילה האמנותי המקומי הראשון שהופק בארץ ישראל עודד (נביא ביהודה) – נביא שפעל בממלכת יהודה בתקופת המלך אסא עודד (נביא בשומרון) – נביא שפעל בממלכת ישראל בתקופת פקח בן רמליהו
יחמור אירופי

יחמור אירופי (שם מדעי: Dama dama) הוא מין בסוג יחמור, ממשפחת האייליים. היחמור האירופי מכוסה פרווה חומה מגוונת בכתמים לבנים שבולטים ביותר בקיץ. מקרים בהם הפרווה היא לחלוטין לבנה או שחורה ידועים, אולם הם נדירים מאוד. אורכו בין מאה וארבעים סנטימטרים עד לשני מטרים לא כולל זנב (אורך הזנב נע בין כ-19–20 סנטימטר), גובהו כ-110 סנטימטר ומשקלו נע בין 80 ל-140 קילוגרם. רגלי היחמור ארוכות בכל רגל כארבע אצבעות ותחתיתן פרסה. היחמור מעוטר בקרניים רחבות, כשהקרניים מגיעות לכובד מסוים הן נושרות, אך גדלות מחדש במרחב זמן של כ-שלושה חודשים. לאחר הריון של כ-30 שבועות ממליטה נקבת היחמור האירופי עופר אחד אשר מלידתו עיניו פקוחות אזניו שומעות וגופו מכוסה בפרווה. מדיה וקבצים בנושא יחמור אירופי בוויקישיתוף יחמור אירופי, באתר ITIS (באנגלית) יחמור אירופי, באתר NCBI (באנגלית) יחמור אירופי, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) יחמור אירופי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) יחמור אירופי, באתר GBIF (באנגלית) יחמור אירופי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) יחמור אירופי באתר הרשימה האדומה של IUCN ערך זה הוא קצרמר בנושא יונקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אדי קיי תומאס

אדי קיי תומאס (באנגלית: Eddie Kaye Thomas; נולד ב-31 באוקטובר 1980) הוא שחקן ומדבב יהודי-אמריקאי, אשר התפרסם בזכות תפקידו כפול פינץ' בסדרת סרטי "אמריקן פאי", בתפקידו כאנדי רוזנברג בסדרת סרטי "הרולד וקומר", ובשל תפקידו בסדרה "צוות עקרב" בה גילם את דמותו של טובי קרטיס. אדי קיי תומאס נולד בסטטן איילנד, ניו יורק למשפחה יהודית. את שמו הוא אימץ כשם במה לקריירת המשחק שלו, בעוד שמו האמיתי לא פורסם מעולם. תומאס התחיל את קריירת המשחק שלו בשנת 1995. את פריצתו עשה בשנת 1999 כשנבחר לאחד מתפקידי המשנה בקומדיית הנעורים "אמריקן פאי", בסרט גילם תומאס את דמותו של פול "פינצ'י" פינץ', חברו של גיבור הסרט ג'ים לווינגסטון (ג'ייסון ביגס); בסרט נתפס פינץ' כאדם שמרן המתחבר לאנרגיות הפנימיות שלו, אך לקראת סוף הסרט בסצנת נשף הסיום, שוכב פינץ' עם אמו של סטיפלר, הבחור שמציק לו לאורך הסרט. בשנת 2001 הופיע תומאס בסרט ההמשך לקומדיית הנעורים "אמריקן פאי 2", בו נוסע פינץ' ביחד עם חבריו לחופשת הקיץ בה הם מבלים במסיבות וחווים רגעים מביכים; פינץ' מנסה לתרגל מין טנטרי ומתכונן לפגישתו השנייה עם אמו של סטיפלר. באותה שנה הופיע תומאס גם בקומדיה "אחי איך דפקו אותך", בה גילם את פרדי, אחיו הצעיר של גיבור הסרט גורדון. ב-2003 השתתף תומאס בחלק השלישי בסדרת סרטי אמריקן פאי, "אמריקן פאי: החתונה", בו גיבור הסדרה מתחתן, וחבריו מתגייסים לארגן את חתונתו; במהלך הסרט מנהל פינץ' מאבק מול סטיפלר (שון ויליאם סקוט) על ליבה של קיידנס, אחות הכלה. ב-2004 הופיע תומאס בקומדיה "הרולד וקומר משתוללים באמריקה", בה גילם את רוזנברג, חברם היהודי-אורתודוקסי של גיבורי הסרט, זוג חברים מהגרים מקוריאה ומהודו. ב-2006 שיחק בקומדיה הרומנטית "בליינד דייט" בכיכובו של כריס פיין. בשנת 2008 הופיע תומאס בסרט ההמשך "הרולד וקומר 2: בורחים ממפרץ גואנטנמו". תומאס מוכר גם ככדורגלן מוכשר, והוא קיבל מספר הצעות מקבוצת ה-MLS די.סי. יונייטד. בגיל 22 קיבל הצעה לחוזה מקצועני אך ויתר עליה לטובת קריירת המשחק שלו. מדיה וקבצים בנושא אדי קיי תומאס בוויקישיתוף אדי קיי תומאס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אדי קיי תומאס, באתר AllMovie (באנגלית) אדי קיי תומאס, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) אדי קיי תומאס, באתר Metacritic (באנגלית) אדי קיי תומאס, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
חיים אדלר

האם התכוונתם ל... חיים אדלר (חוקר) – פרופסור לחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים חיים אדלר (חזן) – החזן הראשי של בית הכנסת הגדול בירושלים
סטפן ראזין

סְטֵנְקָה (סְטֵפַּן) ראזין (ברוסית: Степан Тимофеевич Разин; ‏1630 – 16 ביוני 1671) היה קוזאק, מנהיג המרד הגדול ברוסיה הצארית במאה ה-17. ראזין נולד בכפר זימובייסקיה במחוז וולגוגרד של ימינו (שם נולד מאוחר יותר ימליאן פוגצ'וב – מנהיג המרד הגדול הבא). בשנת 1661 הוא ניהל משא ומתן עם הקלמיקים, ומכאן ניתן להסיק שהוא היה כבר בעל מעמד ומוניטין בין הקוזאקים של הדון. גם לאחיו, איוואן ופרול, היה מוניטין צבאי. בשנים 1662–1663 פיקד ראזין על יחידה קוזאקית בפשיטות לשטחים של חאנות קרים והאימפריה העות'מאנית. באותה תקופה, הוויוודה האציל יורי דולגורוקוב החליט להוציא להורג את אחיו הבכור של ראזין, איוואן ראזין. ככל הנראה, תרם אירוע זה במידה רבה להתנהגותו בהמשך של סטפן ראזין. בשנת 1667 הוביל ראזין פשיטה מוצלחת של קוזאקים על הערים בוולגה התחתונה, בנהר אורל ובפרס. באביב 1670 החל ראזין במרד גלוי נגד השלטון. הוא שלח כרזות בהן הציע לכל האיכרים והצמיתים להצטרף לכוחותיו תוך הבטחת חופש והנהגת השיטה הנהוגה ביישובים קוזאקים בשטחים שיכבוש. לא הייתה לו כוונה לסלק את הצאר אלכסיי הראשון מהשלטון, אך בהתאם לכרזות כל הסובבים את הצאר מושחתים ויש להחליפם. הוא גם פיזר שמועות שבמחנה שלו נמצא הבן של הצאר (שכבר לא היה בחיים) וראש הכנסייה לשעבר ניקון (שהיה בגלות ונשללו ממנו כל תאריו). בכל הערים שהצליח לכבוש הנהיג ראזין ממשל קוזאקי, תוך הריגת נציגי השלטונות וביזה של מעמד הביניים. בכל השטחים סביב הוולגה החלו מרידות של איכרים ושל עמי הוולגה: מארי, צ'ובשים ומורדבה. לאחר כיבוש אסטרחן, צאריצין, סראטוב וסמרה התקדם ראזין עד לסימבירסק אך לא הצליח לכבוש אותה. ב-4 באוקטובר 1670, במהלך קרב סמוך לעיר, נפצע ונמלט לאזור נהר הדון. במקביל, החלו כוחות גדולים מטעם השלטון להתקדם לכיוון נהר הדון. ראשי הקוזאקים המקורבים לשלטון הבינו היטב שהצאר עלול לנקום בכל האוכלוסייה הקוזאקית, ולכן, באפריל 1671, כבשה האצולה הקוזאקית בקרב עקוב מדם את מעוזו של ראזין והסגירה אותו לידי השלטונות הרוסיים ושליחי הצאר. ב-6 ביוני 1671 הוצא ראזין להורג בכיכר בּוֹלוֹטְנַיָה שבמוסקבה, בחברת אחיו הצעיר פְרוֹל. אודות סטפן ראזין נכתב שיר רוסי עממי המתאר את מעלליו. כותרת השיר היא "סטנקה ראזין". השיר, שנכתב בסביבות שנת 1883, זכה להצלחה מסחרית במערב דווקא במאה ה-20 תחת הכותרת "The Carnival is Over", לאחר שהוקלט על ידי להקת הפולק האוסטרלית "המשחרים". השיר צעד בראש מצעדי המכירות בבריטניה ובאוסטרליה בשנת 1965. בשנות השמונים הוקלטה לשיר גרסה נוספת על ידי להקת הדיסקו הגרמנית "בוני אם". בברית המועצות זכה ראזין למעמד של כבוד, בהיותו מנהיג מרד עממי נגד המלוכה. בשנת 1965 שר הזמר ליאוניד חריטונוב, בלוויית מקהלת הצבא האדום, את השיר "הצוק" (The Cliff), המהלל את ראזין על היותו האדם היחיד שהצליח לטפס אל ראש הצוק המאיים. מדיה וקבצים בנושא סטפן ראזין בוויקישיתוף סטפן ראזין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
ניקון (פטריארך)

ניקון (ברוסית: Никон; בשמו החילוני: ניקיטה מינין, Никита Минин‏; 7 במאי 1605 – 27 באוגוסט 1681) היה ראש הכנסייה הרוסית, הנהיג רפורמה דתית נרחבת, אך בסופו של דבר סולק מכל תפקידיו. ניקון נולד במשפחת איכרים ממוצא מורדובי בכפר ליד ניז'ני נובגורוד. אימו נפטרה בילדותו ואביו התחתן שנית. בגיל 12 הוא עבר לגור במנזר. בשנת 1624 חזר להוריו, התחתן והחל לשרת ככומר מקומי. בשנת 1635 לאחר פטירת ילדיו, הכריח את אשתו לנדור נדרי נזירה, ונעשה נזיר בעצמו במנזר סולובקי. מאוחר יותר עבר למנזר אחר ובשנת 1643 התמנה לאב המנזר. בשנת 1646 הגיע למוסקבה לפגישה עם אלכסיי הראשון. הצאר התרשם ממנו מאוד והחליט להשאיר אותו בחצרו. עם הזמן השפעתו על הצאר גדלה וכל יום שישי הוא היה מגיע לצאר לשיחות והתייעצויות בנושאים דתיים ומדיניים והוא התיישב במנזר נובוספסקי. בשנת 1649 התמנה לראש כנסייה בנובגורוד. ב-15 באפריל 1653 נפטר הפטריארך הרוסי. ב-25 ביולי 1652 ניקון התמנה לראש הכנסייה הרוסית החדש. במהלך הטקס הוא הצליח לקבל את הבטחת הצאר שהוא לא יתערב בענייני דת וכנסייה. זמן קצר לאחר קבלת תפקיד הפטריארך ניקון החל בביצוע רפורמה דתית ברוסיה. מהות הרפורמה הייתה בהתאמת הספרים הדתיים הרוסים לספרים היוונים והתאמת מנהגי התפילה עם המנהגים היוונים. צורת ניהול הרפורמה הביאה להתנגדות עזה ובסופו של דבר לפילוג בכנסייה הרוסית. באותה תקופה אלכסיי הראשון ניהל מערכה צבאית נגד האיחוד הפולני-ליטאי – מלחמת רוסיה–פולין (1654–1667). בזמן העדרו של הצאר ממוסקבה ניקון ניהל את ענייני המדינה. מצב זה, לאור האופי וההתנהגות שלו גרמו להתמרמרות עזה בין הבויארים וההנהגה הדתית. בסופו של דבר היחסים בינו לבין הצאר התקררו וב-10 ביולי 1658 ניקון עזב בהפגנתיות את התפקיד הרם ועבר למנזר ליד מוסקבה. בשנת 1660 בהתייעצות של ראשי הכנסייה הרוסית תוכנן לשלול מניקון את כל תפקידיו ותואר הכומר. התוכנית לא יצאה אל הפועל, אך סוכם לערוך לו משפט. בשנת 1666 החל המשפט שבו ישבו פטריארכים מאלכסנדריה ואנטיוכיה. ב-12 בדצמבר 1666 התקיימה הישיבה השלישית והאחרונה. מניקון נשללו כל תפקידיו ותואריו והוא נשלח למנזר פראפונטוב כנזיר מן המניין. לאחר פטירת אלכסיי הראשון הוא הועבר למנזר אחר עם משטר נוקשה. בשנת 1681 ניקון קיבל אישור לחזור למנזר באזור מוסקבה. בדרך, באזור ירוסלבל הוא נפטר. בלוויה שהתקיימה הצאר החדש פיודור השלישי התייחס לניקון כראש הכנסייה למרות מחאות הכמורה. בשנת 1682 בהתאם לבקשות הצאר ולמרות התנגדות ראש הכנסייה סוכם להחזיר את ניקון לרשימת ראשי הכנסייה ולהתייחס לזכרו בהתאם. למרות העונש האישי הכבד שהוטל עליו, הרפורמות שהוא יזם נמשכו. מדיה וקבצים בנושא ניקון בוויקישיתוף ניקון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
מכבי ימק"א נצרת

מכבי ימק"א נצרת (ובאנגלית: Maccabi Y.M.C.A Nazareth) הוא מועדון הכדורסל של העיר הערבית נצרת. המועדון משתייך לאגודת מכבי ואגודת ימק"א והוא אחד ממועדוני הכדורסל הוותיקים בצפון ישראל ובמגזר הערבי. לאחר היווסדו בשנות השמונים המועדון הצליח להגיע לליגה הגבוהה ביותר בישראל - ליגה לאומית דאז[דרושה הבהרה] מועדון מכבי ימק"א נצרת מכיל בתוכו מספר רב של קבוצות כדורסל ובהם קבוצת הבוגרים שמשחקת בליגה א' באזור הצפון, קבוצת הנשים שמשחקת בארצית במחוז עמקים, קבוצת הנוער בליגה מחוזית - עמקים, קבוצת הנערים בליגה מחוזית - עמקים, קבוצת נערות בליגה א' - צפון, קבוצת ילדים בליגה א' - עמקים.
איוואן רילסקי

איוואן רִילְסְקִי ("מרילה"; בבולגרית: Свети Иван Рилски;‏ 867, סקרינו, האימפריה הבולגרית הראשונה – 18 באוגוסט 946, מנזר רילה, הרי רילה, האימפריה הבולגרית הראשונה) היה קדוש נוצרי אורתודוקסי, שפעל בתחומי בולגריה של ימינו. רילסקי היה נזיר מתבודד, שהוכרז כקדוש עוד בחייו. חסידיו הקימו לזכרו כנסיות רבות, כאשר האתר המפורסם מביניהם הוא מנזר רילה, מקום בו הלך לעולמו ובשנת 1983 הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית. בשנת 2008 נתגלתה בחפירות ארכאולוגיות כנסייה שהוקמה לזכרו, ליד עיר הבירה העתיקה של האימפריה הבולגרית בווליקו טרנובו. רילסקי נולד בשנת 867 לספירה בכפר סקרינו שבהרי אוסוגובו, ליד הנהר סטרומה בקרבת העיר דופניצה של ימינו. הוא חי בזמנם של המלכים בוריס הראשון, בנו סימאון הראשון ונכדו פטר הראשון. בגיל 25 הפך רילסקי לכומר בכנסיית דמטריוס הקדוש ואחר בחר בחיי פרישות. הוא חי בהתבודדות באתרים שונים, לפני שבחר באתר שהרי רילה, שם התגורר במערה שהותאמה לתנאי מגורים. שמו יצא למרחוק כקדוש המסוגל לחולל נסים, ונוצרה סביבו עדת חסידים שהלכו בדרכו וכן נהירה של אוכלוסייה מקומית לקבל את ברכתו. כך, החלו להתפתח סביב מערת ההתבודדות (הרמיטאז'), מבנים ארעיים אשר בהמשך הפכו לקומפלקס מנזר רילה. שמעו של הנזיר הסגפן, הגיע גם לאוזני המלך פטר הראשון, בבירה טרנובו והוא הגיע אישית כדי לפגוש את רילסקי, כדי לקבל עצה ותמיכה רוחנית, אך התקשה להגיע למערת ההתבודדות בשל תנאי השטח הקשים. מתוך סיפורי הפולקלור הבולגריים, אנו למדים, כי רילסקי סירב לפגוש את המלך פנים מול פנים, כדי לא לאבד מענוותו וחוסן אמונתו, בשל כבוד המלכים שהורעף עליו. מסופר כי השנים נפגשו ממרחק וקדו האחד לשני, לאות כבוד. רילסקי הסכים לקבל רק מנחת מזון ולא כל תשורה אחרת. לאחר מותו הועברו שרידי גופתו לסופיה על ידי המלך פטר הראשון. לאחר כיבוש העיר בשנת 1183 על ידי המלך ההונגרי בלה השלישי, הועברו עצמותיו לעיר הבירה של הממלכה ההונגרית באסטרגום ונותרו שם 4 שנים, עד שהוחזרו לסופיה בשנת 1187. בשנת 1194, ציווה הצאר איוואן אסן הראשון, שליט האימפריה הבולגרית השנייה, להעביר את עצמותיו של רילסקי לבירת הממלכה, טרנובו. העות'מאנים, אשר כבשו את העיר בשנת 1393, לא פגעו בשרידים, ובשנת 1469 הם הועברו באישור הסולטאן מוראט השני למקום מנוחתם האחרונה במנזר רילה. רילסקי הוא הקדוש הנוצרי החשוב ביותר בעיני הבולגרים ובכלל זה בני העם החיים בתפוצות תבל. הוא נחשב למייסד מנזר רילה, שהוא אתר העלייה לרגל החשוב ביותר לתושבי המדינה ואחד מהמתוירים ביותר בקרב תיירים המגיעים אליו מחוץ לבולגריה. צלמית של רילסקי מופיעה על גבי מטבע בולגרי של 1 לב ועל שטר באותו ערך. הבולגרים מציינים במהלך השנה שני ימי חג לזכרו של רילסקי, האחד ב-18 באוגוסט והשני ב-19 באוקטובר. הכנסייה האורתודוקסית בבולגריה מציינת בתאריך ה-1 ביולי בכל שנה את השבת עצמותיו מהונגריה לבולגריה. מדיה וקבצים בנושא איוואן רילסקי בוויקישיתוף איוואן רילסקי, באתר "Find a Grave" (באנגלית) Pick, Albert (1994). Standard Catalog of World Paper Money: General Issues. Colin R. Bruce II and Neil Shafer (editors) (7th ed.). Krause Publications.
המכון למדיניות נגד טרור

המכון למדיניות נגד טרור (ICT) בבית ספר לאודר לממשל, דיפלומטיה ואסטרטגיה של אוניברסיטת רייכמן, הוא מרכז מחקר אקדמי ישראלי. המכון פועל לפיתוח מדיניות ציבורית חדשנית ביחס לבעיית הטרור העולמי, באמצעות מחקר יישומי של תופעת הטרור ודרכי ההתמודדות עמה. המכון שם לו למטרה לחקור את נושא ההתמודדות המוראלית–פסיכולוגית עם הטרור ולגבש המלצות, אשר מחד יצמצמו את האפקטיביות של אסטרטגית הטרור, ומאידך יסייעו בחיזוק כושר העמידה של הציבור אל מול תופעה זו. ייחודו של המכון בהשוואה למכונים אחרים בא לידי ביטוי, בין השאר, בשיטת המחקר שבה הוא נוקט – צוותי חשיבה מיוחדים של אנשים מדיסציפלינות מחקריות שונות מהעולם האקדמי והביטחוני. מאז הקמתו, התמקד המכון בפעילות בכמה מישורים: מחקר אקדמי–יישומי, כנסים וימי עיון, ייעוץ למקבלי החלטות, פעילות הסברתית–חינוכית, פורומים לדיון ול"סיעור מוחות" ובניית מאגרי מידע והפעלתם. בראש המכון למדיניות נגד טרור עומד ד"ר בועז גנור. שבתי שביט, לשעבר ראש המוסד, הוא יו"ר הוועד המנהל. בפני הסטודנטים קיימת האפשרות להתנדב לפעילות בעלת אופי מחקרי במכון למדיניות נגד טרור, מהמובילים בתחומו בעולם, המתבצעת בהנחיית אנשי הסגל המחקרי של המכון. הפרויקט פתוח לסטודנטים של בית ספר לאודר לממשל, דיפלומטיה ואסטרטגיה. מדיה וקבצים בנושא המכון למדיניות נגד טרור בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של המכון למדיניות נגד טרור המכון הבין-לאומי למדיניות נגד טרור (הרצליה), דף שער בספרייה הלאומית המכון למדיניות נגד טרור, ברשת החברתית פייסבוק המכון למדיניות נגד טרור, ברשת החברתית אקס (טוויטר)
דואיליו קולטי

דואיליו קולטי (Duilio Coletti‏; 28 בדצמבר 1906 - 22 במאי 1999) היה במאי ותסריטאי קולנוע איטלקי. הוא ביים 29 סרטים בשנים 1934–1977. סרטו צוללת תקיפה מ-1954 נכנס לפסטיבל הסרטים הבינלאומי הרביעי בברלין. קולטי השתתף בחבר המושבעים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי השמיני בברלין. וונדה החוטא (1952) צוללת תקיפה (1954) מבצע חץ מקשת (1965) Anzio ‏(1968) מדיה וקבצים בנושא דואיליו קולטי בוויקישיתוף דואיליו קולטי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) דואיליו קולטי, באתר AllMovie (באנגלית) דואיליו קולטי, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נור שמס

נור שמס (בערבית: مخيّم نور شمس, מילולית: "אור שמש"; בעברית נפוץ גם הכתיב נור א-שמס) הוא מחנה פליטים פלסטינים מזרחית לעיר טולכרם, מדרום לכביש 57. מחנה הפליטים הוקם בשנת 1951 בתחומי מחנה מעצר בריטי. בשנת 1915 הוקמה במקום תחנת הרכבת נור שמס על שלוחה של מסילת השומרון, שנסללה בשיתוף פעולה בין הטורקים לגרמנים לצורכי מלחמת העולם הראשונה. המחנה בנוי על אתר ששימש כמחנה מעצר לאסירים פליליים בתקופת המנדט הבריטי, וישבו בו גם אסירים פוליטיים יהודים[דרוש מקור]. האסירים הועסקו בעבודות פרך במחצבות הסמוכות. בסמוך למחנה הותקפה משאית בבעלות יהודית שעשתה את דרכה מטולכרם לשכם ב-15 באפריל 1936 על ידי פורעים ערבים. בהתקפה נהרג אדם אחד ונפצעו שניים, והיא נחשבת לפעולה האלימה הראשונה של המרד הערבי הגדול. לאחר מלחמת העצמאות אוכלס המחנה בפליטים פלסטינים מאזור חיפה והגליל. במלחמת ששת הימים נמלטו חלק גדול מתושביו, אך במקומם התיישבו במקום פליטים מג'נין ומבקעת הירדן. בעקבות הסכמי אוסלו בשנת 1995 הוגדר המחנה כשטח A, ויחד עם טולכרם עבר לשליטתה של הרשות הפלסטינית, ומאז התבסס במחנה תשתיות ותאי טרור פעילים. בזמן האינתיפדה השנייה, במרץ 2002, שב צה"ל וכבש את המחנה. שנה אחר כך נערכה פעולה נוספת בה רוכזו כל הגברים ממחנה הפליטים טולכרם הסמוך במחנה נור שמס לצורך חיפוש מבוקשים. ב-2023 הפך המחנה למוקד של טרור פלסטיני בעקבות התבססות של הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני במימון ותמיכה איראנית. במחנה הוקמו מעבדות נפץ לייצור מטעני חבלה ויצאו ממנו פיגועים רבים. ב-19 באוקטובר 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, כיתר צה"ל את המחנה, חשף צירי תנועה מחשש למטענים ופעל לעצור במחנה אנשי חמאס ומחבלים חמושים. בעימות נהרגו כ-13 מחבלים. בסוף דצמבר 2023, על מנת לסכל ירי והשלכת מטענים לעבר כוחות במהלך מבצע לסיכול טרור במחנה, צה"ל חיסל שישה מחבלים ופצע שבעה, חלקם מתקיפת כטב"מ. לאחר מספר ימים פעל צה"ל במחנה להשמדת תשתיות טרור, כאשר במחנה נמצאו עשרות רבות של מטענים, כלי נשק ותחמושת. חלק מהמטענים נמצאו סמוך לגן ילדים של אונר"א. החל ב-19 עד 21 באפריל 2024 (במשך יותר משתי יממות) צה"ל פעל לסיכול טרור בתוך המחנה; נהרגו 14 מחבלים ונעצרו 15 מבוקשים. ב-28 באוגוסט 2024 צה"ל פתח במבצע מחנות קיץ, מבצע רחב היקף על מחנות הפליטים בשומרון, בדגש על מחנה נור שמס. ביומיים הראשונים למבצע חוסלו יותר מעשרה מחבלים במחנה, בין המחבלים שחוסלו היה מפקד גדודי הגא"פ מחמד ג'אבר אבו שוג'אע. מדיה וקבצים בנושא נור שמס בוויקישיתוף שודדים ורוצחים- והממשלה?, דבר, 16 באפריל 1936 צה"ל השתלט על רוב טול כרם; חוסל בכיר בג'יהאד סמוך לג'נין, באתר גלובס, 7 במרץ 2002 ארנון רגולר, גברי טול כרם פחדו ש"הנה מגרשים אותנו", באתר הארץ, 4 באפריל 2003 המאמץ מול חמאס ביו"ש: מעצר של יותר מ-80 מבוקשים בלילה, פעילות התקפית במחנה פליטים, באתר ynet, 19 באוקטובר 2023 ניר דבורי, ‏הושמדה קומה ממולכדת שאותרה מעל גן ילדים של אונר"א במחנה פליטים ליד טולכרם, באתר ‏מאקו‏, 4 בינואר 2024 הושלם מבצע לסיכול טרור בנור א-שמס. תיעוד ממצלמות דובדבן, באתר צה"ל, 21 באפריל 2024