laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
סטארה סיניאווה

סטארה סיניאווה (באוקראינית: Стара Синява; ביידיש: אַלט־סיניאָווע) היא עיירה במחוז חמלניצקי שבאוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. היישוב נזכר לראשונה בתחילת המאה ה-14, ובשנת 1543 הוענקו לו זכויות עיר. בשנת 1640 נבנו בעיירה טירה וכנסייה. בחלוקת פולין השלישית בסוף המאה ה-18 נכלל היישוב בתחום האימפריה הרוסית. בשנת 1897 נמנו בעיירה 2,279 יהודים. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,200 יהודים, כשליש מתושביה, ופעלו בה מועצה יהודית ממלכתית ובית ספר יידי. ב-14 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו החלו מיד בביצוע מעשי התעללות ביהודיה, וריכזו אותם תוך זמן קצר בגטו מוקף גדר תיל שהוקם בה. ב-19 באוגוסט 1941 נרצחו כ-300 מיושבי הגטו שבעיירה. באמצע שנת 1942 גורשו היהודים שנותרו בגטו שבעיירה לגטו סטרוקונסטנטינוב, שם נרצחו בהמשך. בקיץ 1943 נרצחו בסביבת העיירה כ-80 יהודים שעוד נמצאו במקום. מדיה וקבצים בנושא סטארה סיניאווה בוויקישיתוף סטרייה סיניאווה (Staraya Sinyava), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "סטארה סיניאווה", באתר JewishGen (באנגלית) אלכסנדר קרוגלוב (רו'), סטראיה סיניאווה, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1472–1473), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
חדר ייחוד

חדר ייחוד הוא נוהג בנישואים הלכתיים לפיו חתן והכלה שוהים לבדם במקום מסוים לאחר החופה וקידושין. נוהג זה מקובל ביהדות תימן וביהדות אשכנז, ונחשב שם הכרחי מבחינה הלכתית כדי להחשיב את הזוג כנשוי כדת וכדין, אך לא בכל יהדות ספרד. ערך מורחב – מסירת האב לשלוחי הבעל תהליך הנישואים ההלכתי מתחלק לקידושין (הנקראים בלשון התורה אירושין), אשר אחריהם הזוג מאורס ואינו נחשב לנשוי, ולנישואים, שהם כניסת האישה לרשותו המלאה של הבעל. המרחב ברשות החתן אליו נכנסת לראשונה הכלה כדי לקיים את הנישואים נקרא "חופה". החופה בתקופת התלמוד הייתה חדר שהיה בבעלות החתן. במשך הדורות הטקסים השתנו, והתעוררו מחלוקות מהי המקבילה התקפה ל'חופה' המקורית. לפי דעה אחת, העובדה שבחופה המקורית החתן והכלה היו מתייחדים היא מרכזית, ומאחר שבחופה המודרנית אין ייחוד, צריך להתייחד לאחר טקס הקידושין. נהוג להדר ולבצע מספר פעולות כדי לוודא שהכלה אכן נכנסה לרשות הבעל בהתאם לכל הדעות. יש סוברים שהחופה אינה תקפה אם החדר אינו בבעלות החתן, שכן המטרה בחופה היא הכנסת האישה לרשות החתן. מאחר שמרבית טקסי החתונה כיום מתקיימים באולם אירועים, ממילא החתן שוכר מבעל האולם חדר זה. לאחר טקס החופה החתן והכלה נכנסים לחדר סגור ושוהים שם יחד משך זמן מסוים, ללא אנשים אחרים. שני עדים כשרים (לרוב עדי הקידושין) מופקדים לוודא מראש שהחדר אכן סגור וריק, ולאחר כניסת החתן והכלה ונעילת הדלת, הם "שומרים" מבחוץ למשך מספר דקות על החדר. מטרת בדיקת החדר והשמירה עליו היא ליצור מציאות בו יכולים החתן והכלה לממש פיזית את הנישואין ("ייחוד הראוי לביאה"). עם זאת, הנוהג הוא שהחתן והכלה מנצלים זמן זה רק לשיחה ולאכילה (לאחר הצום הנהוג ביום הנישואין). מנהג חדר הייחוד נפוץ בכל קהילות יהדות אשכנז. בחלק מקהילות יהדות ספרד לא מקובל מנהג זה, אך יש מקפידים שתהיה עדות על כך שהזוג התייחד בפועל בליל הכלולות לאחר החתונה. מנגד, יש הסוברים שאסור לבני יהדות ספרד לערוך חדר ייחוד באולם השמחות, משום צניעות. הבדלי נוהגים אלו בין העדות הובילו במספר מקרים לעימותים במהלך חתונה. במידה ובזמן טקס החתונה הכלה נידה ('חופת נידה'), לא ניתן הלכתית לאפשר מצב של ייחוד (אף על פי שאיסור ייחוד לא קיים בזוג נשוי כשהאישה נידה, בזוג טרי ישנה חומרה מאחר שבני הזוג לא קיימו עדיין יחסי אישות). במקרה זה נהוג להשאיר את דלת חדר הייחוד פתוחה (או לא-נעולה), או לצרף ילדים לזוג. בשל אי-הנעימות הכרוכה בכך, נהוג להצניע התנהלות זו. בחתונות רבות נערכים בימינו צילומים בחדר הייחוד, לאחר זמן מסוים בו שוהה הזוג לבדו. קידושין חופה וקידושין איסור ייחוד מדיה וקבצים בנושא חדר ייחוד בוויקישיתוף הרב יוסף אלנקווה, חדר ייחוד חובה ?, אתר מורשת הרב יצחק יוסף, ‏מדוע הספרדים לא נכנסים ל"חדר ייחוד"?, באתר כיכר השבת הרב אליעזר מלמד, הלכות קניין הנישואין ג', אתר ישיבה הרב אליהו בחבוט, ספר "שושנת העמקים" ירושלים תשס"ח הרב מזוז: "חדר יחוד? בושה וחרפה, זו פריצות", באתר "סרוגים", 5 בספטמבר 2016 יקי אדמקר, בחדרי חרדים, החתן לא נכנס לחדר היחוד, הבחורים התבקשו לעזוב, באתר בחדרי חרדים, 2 במרץ 2011 הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
לבב

האם התכוונתם ל... חיים לבב – ראש עיריית נהריה בשנות ה-80 יצחק לבב – פסיכיאטר ואפידמיולוג ארגנטינאי-ישראלי עמוס לבב – עיתונאי ודובר ישראלי ראובן לבב – צייר ישראלי המתגורר בהולנד שלמה לבב – דיפלומט ישראלי לבבי לב (פירושונים)
סטריקוב

סטריקוב (בפולנית: Stryków) היא עיירה במחוז זגייז' שבפרובינציית לודז' בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. לסטריקוב הוענקו זכויות עיר בשנת 1394, ובמשך מאות שנים הייתה בבעלות משפחות אצולה. בחלוקת פולין השנייה נכללה העיירה בשטחי פרוסיה, ובשנת 1815 נכללה בתחום פולין הקונגרסאית. יהודים התיישבו בעיירה מסוף המאה ה-17, ובה נוסדה שושלת האדמו"רים של חסידות סטריקוב. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-2,000 יהודים, כמחצית מתושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות היהודיות השונות. לאחר כיבוש סטריקוב בידי הגרמנים ב-7 בספטמבר 1939, היא סופחה לשטחי הרייך השלישי, וב-29 בדצמבר 1939 גורשו כ-1,600 מיהודיה למחנה באזור גלובנו, ממנו הועברו לגטו ורשה בפברואר 1941. 378 יהודים שנותרו בעיירה, ופליטים יהודים נוספים שהגיעו אליה, רוכזו באביב 1940 בגטו מוקף גדר תיל שהוקם בה, ממנו גורשו באביב 1942 לגטו בז'זיני, אשר ממנו הועברו כעבור זמן קצר לגטו לודז'. מ. צאנין, זגארז', סטריקוב, אוזורקוב בתוך: תל עולם: מסע על פני מאה קהילות נחרבות, תל אביב: המנורה, 1962. עמ' 94–96 (תיאור של המקום מיד לאחר מלחמת העולם השנייה ומבט האוכלוסייה המקומית על חיסול היהודים והשימוש בשללם) מדיה וקבצים בנושא סטריקוב בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סטריקוב סטריקוב באתר מרכז מורשת יהדות פולין סטריקוב (Stryków), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "סטריקוב", באתר השטעטל הווירטואלי אוולין צגנהאגן, סטריקוב, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק A, עמ' 106–107), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
הנריק פונטופידן

הנריק פונטופידן (בדנית: Henrik Pontoppidan‏; 24 ביולי 1857, פרדריסיה, יוטלנד – 21 באוגוסט 1943, שארלוטנלונד, דנמרק) היה סופר דני, מחבר רומנים בעל השקפת עולם סוציאליסטית, זוכה פרס נובל לספרות. הנריק פונטופידן נולד במשפחת כמרים מזה דורות. הוא השתוקק להיות מהנדס ולהשתתף במשלחת מדעית לגרינלנד, אך לא הצליח בכך. הוא קטע את לימודיו בטכניון של קופנהגן והתחיל לעבוד בהוראה בבית ספר כפרי. התחתן עם בת כפר והתיישב באחוזה כפרית. יצירתו הראשונה, הרומן "כנפיים סמוכות", עוררה את תשומת לבם של גדולי הספרות בסקנדינביה באותה תקופה, גיאורג בראנדס והנריק איבסן ושניהם שיבחו את הרומן. ביצירותיו יש הבנה עמוקה לחיי האיכרים הדנים. הוא מעביר ביקורת מרירה על הניוון התרבותי והמוסרי של ארצו. בשנת 1917 הוענק לו, יחד עם קרל גילרופ, פרס נובל לספרות על "תיאורו הנפלא לדניה של המאה העשרים". כנפיים סמוכות קרקע (1891) הארץ היעודה (1892) אדם הישיש (1894) יום הדין (1895) שיר השירים (1896) פר (Per) בר המזל ממלכת המתים (1916) מדיה וקבצים בנושא הנריק פונטופידן בוויקישיתוף הנריק פונטופידן, באתר פרס נובל (באנגלית) הנריק פונטופידן, באתר "Find a Grave" (באנגלית) הנריק פונטופידן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כתבי הנריק פונטופידן בפרויקט גוטנברג (באנגלית) הנריק פונטופידן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) הנריק פונטופידן, באתר Discogs (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא סופרים ובנושא דנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סירוצינה

סירוצינה או סירוצין (בבלארוסית: Сіроціна או Сіроцін בהתאמה; ברוסית: Сиротино, סירוטינו, ביידיש: סיראָטינע) הוא כפר קטן במחוז ויטבסק שבבלארוס, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. היישוב נזכר לראשונה במאה ה-17, ובחלוקת פולין השנייה בשנת 1793 נכלל בשטחי האימפריה הרוסית. בשנת 1897 נמנו ביישוב 1,766 יהודים, כ-90% מתושביו. בתקופה הסובייטית עזבו מאות יהודים את הכפר, ופעל בו בית ספר יידי. עם כיבוש היישוב בידי הגרמנים ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, החלו אלו לשדוד את רכוש היהודים בו, וחטפו גברים יהודים מהיישוב לעבודות כפייה, בהן נרצחו כ-40 יהודים. בהמשך צורפו לעבודות הכפייה גם נשים, קשישים וילדים יהודים מהכפר. בסתיו 1941 רוכזו יהודי הכפר בגטו קטן שהוקם בו, אליו נכנסו מעת לעת שוטרים גרמנים ובלארוסים, וביצעו בו מעשי שוד. ב-18 בנובמבר 1941 רצחו גרמנים ושוטרים בלארוסים את כל יושבי הגטו שבכפר בגיא סמוך ליישוב. מקצת היהודים ששרדו את המלחמה לא חזרו לסירוצינה. מדיה וקבצים בנושא סירוצינה בוויקישיתוף סירוטינו (Sirotino, Sirotsina), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "סירוצינה", באתר JewishGen (באנגלית) דניאל רומנובסקי (אנ'), סירוטינו, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1732), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) תולדות הכפר אתר המוקדש ליהודי הכפר (ברוסית)
מינסק (פירושונים)

האם התכוונתם ל... מינסק – בירתה של בלארוס. מינסק (מחוז) – מחוז בבלארוס שבירתו היא מינסק. מינסק (מחוז משנה) – מחוז משנה במחוז מינסק שבירתו היא מינסק מינסק מזובייצקי – עיר בפרובינציית מזוביה בפולין. מינסק (כדורגל) – מועדון כדורגל מהעיר מינסק בבלארוס. מינסק ארנה – מתחם ספורט ובידור במינסק ועידת מינסק – ועידה של ציוני רוסיה ב-1902 פלך מינסק – יחידה מנהלית באימפריה הרוסית שבירתו הייתה מינסק פרוטוקול מינסק – הסכם שנחתך במינסק ונועד לפתור את המלחמה בדונבאס
סלקאס

סלקאס (בליטאית: Salakas; בפולנית: Sołoki, סולוקי; ביידיש: סאַלאָק) היא עיירה קטנה במחוז המשנה זרסאי במחוז אוטנה שבליטא, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. סלקאס נזכרת לראשונה בשנת 1387, ובשנת 1496 נבנתה בה כנסייה ראשונה. בין מלחמות העולם שכנה העיירה בסמוך לגבול הרפובליקה הפולנית השנייה. בשנת 1897 נמנו בעיירה 1,582 יהודים. בין מלחמות העולם חיו בה כ-200 משפחות יהודיות, ופעל בה בית ספר עברי. עם סיפוח ליטא לברית המועצות ביוני 1940 נאסרה הפעילות הציונית ביישוב. ב-29 ביוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו חייבו את יהודיה בענידת טלאי צהוב, והטילו עליהם הגבלות תנועה. בד בבד, נלקחו יהודי העיירה לעבודות כפייה אצל הליטאים תושבי המקום. ב-2 באוגוסט 1941 רוכזו כל יהודי העיירה ביער סונגרד הסמוך אליה, ושם כ-150 מהם נרצחו. יתר היהודים הושבו לעיירה, ורוכזו בה בגטו. ב-26 באוגוסט 1941 הוצעדו כל יושבי הגטו שבעיירה כ-10 ק"מ ממנה, ורוכזו עם יהודים נוספים מהסביבה במתחם מוקף גדר תיל. למחרת רצחו הליטאים את 2,569 היהודים שהיו באתר. מדיה וקבצים בנושא סלקאס בוויקישיתוף סלוק (Salakas), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "סלקאס", באתר JewishGen (באנגלית) אלכסנדר קרוגלוב (רו'), סלקאס, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1114–1115), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
יוגב יפת

יוגב יפת (נולד ב-30 במאי 1985) הוא שחקן תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע, קומיקאי, יוצר תוכן ובמאי טלוויזיה ישראלי. יוגב יפת נולד בפתח תקווה למשפחה ממוצא תימני והוא בוגר התיכון "אמי"ת גוש דן". מיד לאחר שירותו הצבאי החל ללמוד משחק בסטודיו לאומנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין, וסיים את לימודיו בשנת 2009. יפת הוא בוגר החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב לשנת 2016. בתום לימודיו השתלב בתיאטרון ושיחק במגוון הצגות בתיאטרון באר שבע, בתיאטרון חיפה, בתיאטרון המדיטק, בתיאטרון אורנה פורת, ובתיאטרון תמונע. בשנת 2011 עלתה הצגת היחיד שלו, "סמיר ויונתן", בבימויה של סיון הנדלסמן על-פי ספר של דניאלה כרמי. ההצגה השתתפה בפסטיבל תיאטרונטו 2011, בו זכה יפת בפרס השחקן המצטיין. בטקס פרס הבמה מטעם אסיטז' לשנת 2012, זכה עם ההצגה בפרס "השחקן הראשי של השנה" וההצגה עצמה זכתה בפרס "הצגת השנה". בשנת 2012 גילם תפקיד ראשי בסדרת הדרמה "2.3 בשבוע" בבימוי של שחר ברלוביץ', שהוקרנה בערוץ 10. יחד עם בת זוגו גיה באר גורביץ', הפיק יפת את סדרת הרשת "בנהאל" העוקבת אחרי דמויותיהם של הילדים בנהאל (גורביץ') ואליקים (יפת). בשנת 2014 יצר יחד עם ניר ברגר את סדרת הרשת "שיחות יוצאות", שזכתה להצלחה וקיבלה את פרס הסדרה הטובה ביותר בפסטיבל סדרות רשת בהונג קונג. בשנת 2015 יצא סרטו של עמוס גיתאי "רבין, היום האחרון", בו מגלם יפת את דמותו של הרוצח יגאל עמיר. הסרט השתתף בפסטיבל הסרטים של ונציה. בשנת 2017 עלתה בערוץ ניקלודיאון הסדרה "בית הכלבים", סיטקום לילדים בבימויו של יפת. בין השנים 2019–2021 ביים את הסדרה "אבא מטפלת" בכיכובו של יובל סמו, על עבודתו בסדרה קיבל מועמדות בתחרות פרסי הטלוויזיה לילדים ולנוער. בשנת 2021 עלתה הסדרה "למה מי מת" בערוץ yes drama, אותה ביים ויצר וכתב יחד עם שראל פיטרמן ואייל אלטויל. בשנת 2022 עלתה הסדרה "בלאדי מורי" בבימויו. בשנת 2023 עלה הסרט "Sing פסטיגל" בבימויו. בספטמבר 2017 נישא יפת לבת זוגו גיה באר גורביץ'. בדצמבר 2018 נולד לזוג בן ובאפריל 2022 נולדה לזוג בת. עידו רוזן, Independent Content Creators Online: A Paradigm Shift in Film Aesthetic and Production, the Case of Israel, אוניברסיטת קיימברידג', 2023 מדיה וקבצים בנושא יוגב יפת בוויקישיתוף יוגב יפת, ברשת החברתית פייסבוק יוגב יפת, סרטונים בערוץ היוטיוב יוגב יפת, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית יוגב יפת, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) יוגב יפת, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי יוגב יפת (אורכב 27.02.2017 בארכיון Wayback Machine), באתר ייצוג אמנים של מאיר קוטלר בוגרי 2009, באתר הסטודיו למשחק מיסודו של יורם לוינשטיין "פיאף"; "רומיאו ויוליה", באתר תיאטרון באר שבע "מסע הדוד מקס", באתר תיאטרון חיפה; "שלא תתעורר הילדה", באתר הבמה "הצמיד של אופירה"; "גיבורה", באתר תיאטרון אורנה פורת "ספר הפנים שלי"; "דרקון הזהב", באתר תיאטרון תמונע סמיר ויונתן על כוכב מאדים, באתר "הבמה" הזוכים בפרס הבמה לילדים ולנוער 2012, באתר הבמה, 27 באוגוסט 2012 צוות אתר סרט, ‏סרטון הוואטסאפ הישראלי זכה בתחרות המובייל הבינלאומית, באתר "סרט", 1 באפריל 2015 מערכת גיא פינס, מי יגלם את יצחק רבין בסרט על יומו האחרון?, באתר nana10‏, 10 בפברואר 2015
דוד יזרעאלי

דוד יזרעאלי (רובין) (1886 יקטרינוסלאב, רוסיה – 1965, כנרת) היה מאנשי העלייה השנייה. עבד במנחמיה ובחוות סג'רה עד שהתיישב במושבה כנרת שם עסק בחקלאות. בשנותיו המאוחרות עסק ביצירת מוזיקה לפסוקים מהתנ"ך ולשירים עבריים. דוד יזרעאלי נולד כדוד רובין ב-1886 בעיר יקטרינוסלאב להוריו בנימין ומלכה (מבית חנה'לס). לדוד היו עוד 6 אחים ואחיות כשאחת מהן הייתה פולינה ז'מצ'וז'ינה שנישאה לויאצ'סלב מולוטוב. אביו, שהיה סופר סת"ם וחזן, קיים בית מסורתי ציוני ודוד הצטרף לתנועת ציוני ציון. ב-1905 עלה ארצה במסגרת העלייה השנייה עם עוד קבוצת חלוצים. הקבוצה הגיעה תחילה ליפו, המשיכה לחיפה ולבסוף הגיעה למנחמיה שם עבדו בחקלאות אצל איכרי המושבה. במנחמיה הכיר רובין את חנה בעלול, שהייתה מורה בגליל, ובהמשך נישא לה. ב-1908 עבר לעבוד בקולקטיב בחוות סג'רה עם מניה שוחט. ב-1909 חתם רובין על חוזה אריסות עם יק"א לקבלת משק במושבה כנרת ואז חזרה חנה ארצה משליחות חינוכית בעיר פלובדיב שבבולגריה והזוג נישא ב-1913. באותה שנה שינה את שמו ליזרעאלי. לאחר נישואיהם היו בני הזוג פעילים ציבורית במושבה כשדוד שימש, שנים רבות, כמוכתר ויו"ר ועד המושבה וחנה ניהלה את בית הספר המקומי. לזוג נולדו 4 ילדים (שמואל, עמנואל, ימינה ושלומית). נכדתם (ביתה של שלומית טישלר) היא פרופ' עירית עמית כהן ונכד אחר (בנה של ימינה איתן) הוא המשורר איתן איתן. בגיל מבוגר החל יזרעאלי ליצור מוזיקה לפסוקים מהתנ"ך ולשירים ישראליים. יצירותיו הוקלטו ונוגנו לא אחת ברשתות רדיו כמו קול ישראל וכן במקהלות, קונצרטים והופעות. יצירותיו הוצאו לאור על ידי המרכז לתרבות ולחנוך של ההסתדרות. מיצירתיו: הנה אלה מרחוק יבואו - מילים: מן המקורות, לחן: דוד יזרעאלי למנצח על הגתית באתר רשות השידור (הקישור אינו פעיל) שירה של רחל כנרת (שנים לפני שהשיר הולחן על ידי נעמי שמר) ב-1907 הגיע למנחמיה הפועל דוד גרין ועבד שכם אל שכם עם יזרעאלי בחקלאות. מעבודה משותפת זו צמחה חברות רבת שנים וגם כשדוד גרין הפך לראש הממשלה הוא לא שכח את שדות מנחמיה. למר ב. שליטא ראש מועצת מנחמיה שלום וברכה. יובל מנחמיה, יש לי קצת חלק בו. זכיתי לעבוד במושבה זו לפני חמישים ושלוש שנים, בקיץ 1908, אצל האיכר קרניאל. זו הייתה עונת קטיף הפולים. היינו שלושה פועלים: יזרעאלי – אחר-כך איכר במושבת כנרת, אני והפועל הערבי. זכורני ששנינו, יזרעאלי ואני, עבדנו בחריצות כזו, שהפועל הערבי לא יכל להדביק אותנו וניגש והתחנן בדמעות שלא נמהר כל-כך בעבודתנו. — מכתבו של דוד בן-גוריון למושבה מנחמיה לכבוד חגיגות היובל - 1962 דוד יזרעאלי, לדוד, איש כנרת, מזמור : לחני דוד יזרעאלי, הוצאת מפעלי תרבות וחינוך, 1985 נדב מן, 100 שנה להקמת כנרת - חלק ג', באתר ynet, 31 באוקטובר 2008 דוד תדהר (עורך), "דוד יזרעאלי", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ו (1955), עמ' 2713 היה זה או חלמתי חלום,שמואל (מוליק) יזרעאלי, פרק ג' – הגורן במלחמיה פולינה מולוטובה ודוד יזרעאלי - על הקשר היהודי של אשתו של מולוטוב העיר פלובדיב נבחרה מכיוון ששם גרו רבים מבני משפחתה של חנה בעלול
סוליטר רודריג

סוליטר רודריג ׁׁ(שם מדעי: Pezophaps solitaria) הוא מין עוף נכחד שאיבד את יכולתו לעוף, מתת-משפחת הדודואים (Raphinae) שבסדרת היונאים. הוא היה אנדמי לאי רודריג, השוכן 574 קילומטרים מזרחית למאוריציוס, באוקיינוס ההודי. הייתה לו קרבת משפחה הדוקה עם הדודו שנכחד באי מאוריציוס במחצית השנייה של המאה ה-17. יונת ניקובר היא בת המשפחה הקרובה ביותר לסוליטר רודריג ששרדה עד היום. גודלו של סוליטר רודריג היה כגודלו של ברבור והוא הפגין דו-צורתיות זוויגית. מבנה גופו של הזכר היה גדול יותר מזה של הנקבה, וגובהו יכול היה להגיע ל-90 סנטימטרים ולמשקל 28 קילוגרם, בעוד שגובהה של הנקבה הגיע ל-70 סנטימטרים ומשקלה ל-17 קילוגרם. צבען של נוצות הזכר היו אפור וחום וצבען של נוצות הנקבה היו חיוורות יותר. על בסיס מקורו העדין והמאונקל של הסוליטר רודריג הופיע פס שחור וצווארו ורגליו היו ארוכים. שני המינים היו מאוד טריטוריאליים והם עשו שימוש בכנפיהם הגרמיות ללחימה. הנקבה נהגה להטיל ביצה אחת בלבד ושני המינים דגרו עליה לחלופין. אבני קורקבן סייעו לעיכול מזונם, שכלל פירות וזרעים. הסוליטר רודריג הוזכר לראשונה במאה ה-17 ותואר בפרוטרוט על ידי פרנסואה לגואט (François Leguat) שהיה מנהיגה של קבוצת פליטים הוגנוטים צרפתים שהתיישבו ברודריג בין השנים 1691–1693. הוא ניצוד בידי האדם ובעלי החיים שהביא לאי שגרמו להכחדתו בסוף המאה ה-18. מלבד הדיווחים של לגואט, שלוו באיור של סוליטר רודריגז, ומספר תיאורים נוספים שהתגלו, לא היה כמעט מידע אודות העוף, עד לעת שבה נמצאו במערה עצמות מאובנות של סוליטר רודריג בשנת 1789. בעקבות זאת התגלו אלפי עצמות נוספות בחפירות שנערכו באזור. פרנסואה לגואט היה הראשון שכינה את העוף "סוליטר", תוך התייחסות להרגליו המבודדים. הקליידוגרמה שיצרה בת' שפירו, פרופסור לאבולוציה ולאקולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז, בשיתוף פעולה עם עמיתים למחקר בשנת 2002, מצביעה על קשרי המשפחה הקרובים של הסוליטר רודריג בתוך משפחת היוניים. קליידוגרמה דומה התפרסמה בשנת 2007. בקליידוגרמה זו התחלפו המיקומים בין יונת הכתר ויונת סמואה ונוספו בבסיסה יונת הפסיון (Otidiphaps nobilis) ויונת-קרקע דקת-מקור (Trugon terrestris). מדיה וקבצים בנושא סוליטר רודריג בוויקישיתוף סוליטר רודריג, באתר ITIS (באנגלית) סוליטר רודריג, באתר NCBI (באנגלית) סוליטר רודריג, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) סוליטר רודריג, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) סוליטר רודריג, באתר GBIF (באנגלית) The other Dodo: Extinct bird that used its wings as clubs, מאתר ה-BBC סוליטר רודריג באתר הרשימה האדומה של IUCN קליידוגרמה של הסוליטר רודריגז, על פי שפירו 2002 The Dodo and the Solitaire: A Natural History, Jolyon C. Parish, Indianana University Press, 2013, עמ' 340 Mitochondrial and Nuclear DNA Sequences Support a Cretaceous Origin of Columbiformes and a Dispersal-Driven Radiation in the Paleogene ‏ באתר עיתון אוקספורד
אלברט, מלך סקסוניה

אלברט, מלך סקסוניה (בגרמנית: Frederick Augustus Albert Anton Ferdinand Joseph Karl Maria Baptist Nepomuk Wilhelm Xaver Georg Fidelis;‏ 23 באפריל 1828 – 19 ביוני 1902), מלך סקסוניה (29 באוקטובר 1873 - 19 ביוני 1902) לבית וטין. קודם עלייתו לשלטון, היה לאלברט קריירה צבאית מוצלחת, שבמהלכה פיקד על כוחות במלחמת פרוסיה-אוסטריה ובמלחמת צרפת–פרוסיה. אלברט נולד ב-23 באפריל 1828 בדרזדן כבנם הבכור של הנסיך יוהאן, ואמליה אוגוסטה, נסיכת בוואריה. לאחר שסיים את בחינות הבגרות בשנת 1845, למד אלברט באוניברסיטת בון משפטים ומדעי המדינה. בשנת 1848 הצטרף אלברט לצבא הסקסוני, ולחם בשורותיו במלחמת שלזוויג הראשונה. בשנת 1851 הועלה אלברט לדרגת אוברסט, ומונה למפקד חטיבה. בשנת 1854 נהיה אלברט נסיך הכתר הסקסוני, בעקבות מותו של פרידריך אוגוסט השני, מלך סקסוניה ועלייתו של אביו לשלטון. במלחמת פרוסיה-אוסטריה פיקד אלברט על הצבא הסקסוני, והשתתף עמו בקרב קניגרץ. לאחר שלום פראג והצטרפות סקסוניה לקונפדרציה הצפון-גרמנית, מונה אלברט למפקד הקורפוס ה-12 (הסקסוני). במלחמת צרפת–פרוסיה לחם אלברט עם הקורפוס שפיקודו, כחלק מהארמייה השנייה בפיקוד פרידריך קרל, נסיך פרוסיה. במהלך המצור על מץ מונה אלברט למפקד הארמייה הרביעית - ארמיית המז, שהוקמה לצורך המצור, וכללה את הקורפוסים ה-4, ה-12, וקורפוס המשמר. לאחר מכן לחם אלברט עם הארמייה שבפיקודו בקרב סדאן, והשתתף עימה במצור על פריז. על פעולותיו בקרבות קיבל אלברט את עיטור הפור לה מריט, ואת הצלב הגדול של צלב הברזל. לאחר החתימה על שלום פרנקפורט, פיקד אלברט על חיל הכיבוש הגרמני בצרפת עד לאחר נפילת הקומונה הפריזאית. ב-11 ביולי 1871 הועלה אלברט לדרגת גנרל-פלדמרשל, ולאחר מכן מונה למפקח הכללי של האזור הצבאי הראשון. ב-29 באוקטובר 1873 עלה אלברט לשלטון, לאחר מות אביו יוהאן, מלך סקסוניה. אלברט נטל חלק מועט בפוליטיקה, ובעיקר הקדיש את עצמו לענייני הצבא הסקסוני בפרט, ולענייני צבא האימפריה הגרמנית בכלל. במהלך שלטונו, הפכה ממלכת סקסוניה למונרכיה חוקתית. ב-19 ביוני 1902 מת אלברט באחוזתו שבזיבילנורט, ובמקומו עלה לשלטון אחיו גאורג, מלך סקסוניה. ב-18 ביוני 1853 התחתן אלברט עם קרולה מוואסה, שהייתה בתו של גוסטב, נסיך ואסה, ונכדתו של גוסטב הרביעי אדולף, מלך שוודיה. לזוג לא היו ילדים, ומשום כך עלה לשלטון אחר מותו של אלברט, אחיו גאורג, מלך סקסוניה. אלברט, מלך סקסוניה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אלברט, מלך סקסוניה, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
הוברבורד (כלי תחבורה)

הוברבורד (מאנגלית: Hoverboard) הוא כלי רכיבה דו-גלגלי נייד, הממונע באמצעות סוללה שניתנת להטענה. הגלגלים מחוברים ביניהם באמצעות משטח קטן - דומה בגודלו לסקייטבורד - עליו עומד הרוכב. באמצעות חיישנים וגירוסקופים הרגישים לתנועות גוף הרוכב, כלי נע ושומר על איזון. בזכות כך, הגלגשת נעה לכל הכיוונים, בהתאם לנטיית הגוף. הכלי כולל מערכת ייצוב עצמית מובנית דומה לזו המורכבת על גבי הרכינוע. ההוברבורד הומצא בשנת 2013 על ידי הממציא האמריקאי שן צ'אן ומיוצר בסין, והפך לפופולרי בארצות הברית באירופה, סין ובישראל בשנת 2015. תפעול המנועים מתבצע על מערכת חיישני הנטייה שמרגישה את השינויים בזווית כף הרגל של הרוכב ומתרגמת אותם לכמות ההספק המועבר אל הגלגל, ולכיוון שבו המנוע יסתובב. כל גלגל בכלי הוא עצמאי ולכן ניתן לסובב גלגל אחד לפנים ואת השני לאחור ובזכות כך לבצע סיבובים מבלי להתקדם. למרות נפיצותו של השם "הוברבורד" לתיאור כלי הרכיבה, בשונה מההוברבורד בסרטי בחזרה לעתיד, הכלי איננו מרחף אלא נע באמצעות צמד גלגלים. רכינוע הונדה UNI-CUB מדיה וקבצים בנושא הוברבורד בוויקישיתוף גד גניר, המתנה המושלמת לילד; לא בטוח שלסביבה, באתר הארץ, 19 ביוני 2017 פטנט "They're called hoverboards now, and there's nothing we can do about it". The Verge. נבדק ב-2018-03-08. Contrera, Jessica (2015-08-31). "Your fancy scooter is cool, but it's not a 'hoverboard.' Why don't we have hoverboards yet?". Washington Post (באנגלית אמריקאית). ISSN 0190-8286. נבדק ב-2018-03-08. "Here's why they are called hoverboards despite not hovering". Metro (באנגלית בריטית). 2015-12-30. נבדק ב-2018-03-08. ערך זה הוא קצרמר בנושא תחבורה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סמניבקה

סמניבקה (באוקראינית: Семенівка; ברוסית: Семёновка, סמיונובקה) היא עיירה במחוז צ'רניהיב שבצפון מזרח אוקראינה, בסמוך לגבול רוסיה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית. היישוב נוסד בשנת 1680, והיה בבעלות משפחות אצולה. בשנת 1958 הוענקו ליישוב זכויות עיר. העיר המודרנית סמניבקה היא המרכז המנהלי של ראיון סמניבקה שבמחוז צ'רניהיב. אזור סמניבקה נוצר ב-26 בספטמבר 1926. בשנת 1932 הפך ראיון סמניבקה לחלק ממחוז צ'רניהיב וקיבל מעמד של עיר בשנת 1958. ראיון סמניבקה נמצא בחלק הצפון-מזרחי של מחוז צ'רניהיב. היא גובלת בנובהורוד-סיוורסקי, קוריוקיבקה, סטארודוב ובאזורים של ראיון בריאנסק בפדרציה הרוסית. שטחה של ראיון סמניבקה הוא 1,470 קילומטרים ואוכלוסייתה מונה כ-18,000 תושבים. אולם אוכלוסיית העיר סמניבקה נכון ל-1 בינואר 2016 הייתה 8,318 נפשות. עד 18 ביולי 2020, סמניבקה הייתה המרכז המנהלי של ראיון סמניבקה. הראיון בוטל ביולי 2020 כחלק מהרפורמה המנהלית של אוקראינה, שהפחיתה את מספר הראיונות של מחוז צ'רניהיב לחמישה. אזור ראיון סמניבקה אוחד לתוך ראיון נוהורוד-סיברסקי. ב-24 בפברואר 2022, לאחר הפלישה הרוסית לאוקראינה, הכוחות הרוסים הצליחו לכבוש את העיר.[דרוש מקור] בתחילת המאה ה-20 חיו בעיירה כ-1,700 יהודים. במהלך התקופה הסובייטית עזבו את העיירה רוב יהודיה, ופעל בה בית ספר יידי. ב-25 באוגוסט 1941 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו החלו בביצוע מעשי התעללות ושוד ביהודיה, תוך לקיחתם לעבודות כפייה. בנובמבר 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו קטן שהוקם בה, ובתחילת דצמבר 1941 נרצחו כולם בסמוך ליישוב. מדיה וקבצים בנושא סמניבקה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סמניבקה (באוקראינית) "סמניבקה", באתר JewishGen (באנגלית) סמנובקה (Semenovka), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם אלכסנדר קרוגלוב (רו'), סמיונובקה, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1773–1774), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)