laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מוזיאון הילדות V&A

מוזיאון הילדות V&A או מוזיאון V&A לילדות (באנגלית: The V&A Museum of Childhood) הוא מוזיאון בבת'נל גרין שבאזור האיסט אנד של לונדון. המוזיאון הוא אגף של מוזיאון ויקטוריה ואלברט (המכונה ה-V&A) - המוזיאון הלאומי של הממלכה המאוחדת לאומנויות שימושיות. המוזיאון נוסד בשנת 1872 בשם "מוזיאון בת'נל גרין" (Bethnal Green Museum) תוך שימוש במבנה שהועבר מאלברטפוליס. המוזיאון הציג אוספים שונים ובהם אוסף ואלאס. החל משנות ה-20 של המאה ה-20 החל המוזיאון להתמקד בנושאים הקשורים לילדות ולילדים. בשנת 1974 הגדיר מנהל מוזיאון ויקטוריה ואלברט סר רוי סטרונג את המוזיאון כמוזיאון המתמחה בילדות שמטרתו "ללמוד ולחקור מוצרים שנעשו עבור ילדים ועל ידי ילדים". למוזיאון אוסף רחב של צעצועים, בגדי ילדים ומוצרים עבור ילדים. מדיה וקבצים בנושא מוזיאון הילדות V&A בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מוזיאון הילדות V&A (באנגלית) מוזיאון הילדות V&A, ברשת החברתית אקס (טוויטר)
קארל שפירו

קארל ג'יי שפירו (באנגלית: Karl Jay Shapiro;‏ 10 בנובמבר 1913 – 14 במאי 2000) היה משורר יהודי-אמריקאי, סופר, מסאי, מורה ומרצה, מבקר וקורא שירה. עורך כתב העת היוקרתי Poetry. קארל שפירו נולד למשפחה של איש עסקים, שהתמוטטה בעת השפל הגדול. חרף המסורת והאווירה העסקית בבית, עודד אותו אביו מגיל צעיר לטפח קריירה של סופר. הוא למד בכמה מוסדות להשכלה גבוהה, ביניהם האוניברסיטה של וירג'יניה, בשנים 1932 ו-1933, ומוסדות בבלטימור ובשיקגו. לימים כתב בזכרונותיו, שהוא זוכר את ימי האוניברסיטה שלו כימים שבהם צריך היה "להכאיב לכושים, ולהתעלם מהיהודים". ואכן, הוא נאבק בגאווה על זכויותיו כיהודי, ולא שינה את שמו לשם אנגלוסקסי, כמו שעשו יהודים אחרים באותה העת. ספר שיריו הראשון, שהוציא בעצמו, זכה בתחרות ספרותית, ואיפשר לו להמשיך את לימודיו באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, בשנים 1937 עד 1939. הוא התגייס לצבא האמריקאי בטרם השלים את בחינות הסיום שלו. שנות שירותו הצבאי, בגופי בידור בצבא, היו שנים פוריות מאוד ליצירתו השירית. שפירו זכה בפרס פוליצר היוקרתי, ממש בעת ששירת במערכה על גינאה החדשה. קארל שפירו שב ממלחמת העולם לארצות הברית כשהוא משורר מוכר ועטור פרסים. בשנים 1956 עד 1966 היה מורה ומרצה באוניברסיטת נברסקה, ולימד שם אנגלית וכתיבה יוצרת. בעת ישיבתו בנברסקה ייסד והוציא לאור כתב עת ספרותי, ובו הופיעו הופעת בכורה משוררים אמריקאים ידועים כגון: ויליאם קרלוס ויליאמס, ריצ'רד אברהרט ואחרים. בהמשך כיהן כפרופסור באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס. בשנת 1948 הכעיס קארל שפירו מאוד את הקהילה היהודית-אמריקאית, כאשר העניק את פרס בולינגן היוקרתי למשורר עזרא פאונד ששיתף פעולה עם הפשיסטים האיטלקים ועם התורה הנאצית. קארל שפירו פרסם כעשרים כרכים של שירה, סיפורת, מסות ואוטוביוגרפיה. אף ספר מספריו לא תורגם לעברית, אך שירים בודדים משלו תורגמו, ונדפסו בכתבי עת ספרותיים, ובאנתולוגיה "בסימן כוכב – שירי משוררים יהודים בספרות העולם" בתרגומה של גאולה הודס-פלחן (הוצאת עקד, 2003). התמנה ל"משורר הקונגרס". נפטר בשנת 2000 בניו יורק. עיטור על-שם גוגנהיים פרס לוויסון עיטור האקדמיה לשירה מפרי עטו: קארל שפירו (עברית:משה דור), נוסטלגיה, מעריב, 7 באוגוסט 1959 קארל שפירו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) קארל שפירו, באתר "Find a Grave" (באנגלית) קרל ג'יי שפירו (1913-2000), דף שער בספרייה הלאומית
ארמון אלת'ם

ארמון אלת'ם (באנגלית: Eltham Palace) הוא מבנה בסגנון אר דקו באלת'ם שבלונדון. המבנה נמצא כיום בבעלות קרן אינגליש הריטג' - "מורשת אנגליה", ופתוח לקהל. הארמון המקורי שעמד במקום זה ניתן למלך אדוארד השני בשנת 1305 והיווה מגורים מלכותיים רשמיים החל מהמאה ה-14 ועד המאה ה-16. מאוחר יותר נהרסו חלקים מהמבנה. המבנה הנוכחי נבנה בשנות ה-30 של המאה ה-20 במקום בו עמד המבנה המקורי, והוא כולל בתוכו את האולם הגדול של הארמון שנבנה על ידי אדוארד הרביעי בשנות ה-70 של המאה ה-13. בשנת 1933 סר סטפן קורטלנד ורעייתו הליידי וירג'ינה חכרו את הארמון והחלו לשקם את הריסותיו. במסגרת השיקום שופץ ושוחזר האולם הגדול של הארמון, בעוד ששאר המבנה נבנה בסגנון אר דקו. בני הזוג התגוררו במבנה עד שנת 1944 עת שעברו לסקוטלנד והמבנה הוענק לחיל החינוך המלכותי במרץ 1945. חיל החינוך עשה שימוש במבנה עד שנת 1992. בשנת 1995 המבנה עבר לניהולה של קרן אינגליש הריטג' ובשנת 1999 נערכו בו ובגנים סביבו עבודות שיפוץ ושחזור, והמבנה נפתח לציבור הרחב. ארמון אלת'ם האולם הראשי פנים הארמון - סגנון אר דקו מדיה וקבצים בנושא ארמון אלת'ם בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ארמון אלת'ם אתר האינטרנט הרשמי של ארמון אלת'ם (באנגלית) הארמון באתר "מורשת אנגליה"- English Heritage
קיווי (משחת נעליים)

קיווי (באנגלית: Kiwi) הוא מותג של משחת נעליים, שיוצרה לראשונה באוסטרליה בשנת 1906. כיום משווקת משחת "קיווי" ברחבי העולם, וזהו ככל הנראה מותג משחת הנעליים הנפוץ והמוכר בעולם. לאחר שנרכשה בשנת 1984 על ידי קונצרן הענק האמריקני Sara Lee, מחזיק מותג ה־Kiwi נפח שוק דומיננטי ביותר במדינות רבות, לרבות הממלכה המאוחדת וארצות הברית בהן הוא אוחז בלמעלה משני-שלישים מהשוק. משחת הנעליים פותחה על ידי ויליאם רמזי, שקרא למשחה "קיווי" כמחווה לאשתו, ילידת ניו זילנד (קיווי הוא הציפור הלאומית והטיפוסית של ניו זילנד, וגם כינויים של בני ניו זילנד). עד היום נושא לוגו המוצר את איור ציפור הקיווי הניו זילנדית. נכון לשנת 2005 נמכרת המשחה בקרוב ל־180 מדינות. לפני קיווי היו בנמצא מוצרים שונים לשמירת מוצרי עור, ביניהם מוצר מתוצרת החברה האירית Punch, שיוצר מאז 1851, ומוצר של החברה הגרמנית Erdal מאז 1901. אולם, המצאתה של "קיווי" בשנת 1906 הביאה לשוק את משחת הנעליים הראשונה שדומה למשחות המודרניות המוכרות כיום, בעיקר במטרתה להבריק את הנעליים, ולא רק לשמור עליהן. ויליאם רמזי והמילטון מק'אלן החלו לייצר משחות נעליים בבית מלאכה קטן בשנת 1904 בעיר מלבורן שבאוסטרליה. הנוסחה שלהם הייתה חדשנית, והם המשיכו לעבוד על שיפורים נוספים במוצר. רמזי השיק את המוצר בשנת 1906 והחל לשווק אותו במלבורן. הוא העמיס את הכירכרה והסוס שלו בקופסאות, ומכר את משחת הנעליים לחוואים כאמצעי להגנת מגפיהם. משחת הנעליים Kiwi היוותה שיפור אדיר בהשוואה למשחות הנעליים הקודמות שהוצעו בשוק: היא הצליחה לשמר את עור הנעליים, הפכה את הנעליים לבורקות ושחזרה את הצבע המקורי שלהן. עם השקת משחת הנעליים Kiwi Dark Tan בשנת 1908, שולבו בה מרכיבים ששיפרו את גמישות הנעל ואת החסינות שלה ממים. הצלחתה של המשחה באוסטרליה התרחבה אל מעבר לים, והיא החלה להמכר ליחידות צבאות בריטניה וארצות הברית עוד במהלך מלחמת העולם הראשונה. משחות הנעליים שיוצרו באוסטרליה נחשבו בתקופה ההיא לטובות בעולם. צבעים שונים בצד הצבע השחור, הפכו להיות זמינים לקהל הצרכנים, והמשחות יוצאו לניו זילנד, לבריטניה ולאירופה. במהלך השנים נרכשה קיווי על ידי מספר חברות ותאגידים. בשישים שנותיה הראשונות הייתה החברה חלק מתאגיד אוסטרלי שחלק משמו היה "קיווי", שכל חברות הבת ובסיסי הייצור שלו היו במדינת ויקטוריה, לרבות חברת Kiwi Boot Polish Company (בין השנים 1913-1916) ו-Kiwi Polish Company (בשנים 1916-1971). בשנת 1971 התמזגה החברה עם חברת Nicholas International Ltd., חברת תרופות עולמית שבסיסה בעיר מלבורן. שמה של החברה החדשה שונה לשם Nicholas Kiwi. בשנת 1984 נרכשה החברה על ידי התאגיד האמריקני Sara Lee (שנקרא באותה עת בשם Consolidated Foods Corporation), שבחר למכור את קו מוצרי התרופות של החברה לחברת Roche השווייצרית, ולהשאיר בידיו את פס הייצור של משחת הנעליים קיווי. קיווי הייתה ועודנה משחת הנעליים הנמכרת ביותר בעולם כולו: היא משווקת ביותר מ־180 מדינות בעולם, ושולטת ב־53% משוק משחות הנעליים. כיום המשחה מיוצרת באוסטרליה, בקנדה, בצרפת, בהודו, בפקיסטן, בדרום אפריקה, בספרד, בממלכה המאוחדת ובארצות הברית. מדיה וקבצים בנושא קיווי (משחת נעליים) בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קיווי קיווי, ברשת החברתית אקס (טוויטר)
אליס מיי קרי

אליס מיי קרי (Alice May Carey‏, 1879–1957) הידועה בכינוי מיס קרי, הייתה מיסיונרית אנגליה שיזמה והקימה את "מקדש שלוש הדתות" בהר אורה שבקצה הדרום-מערבי של ירושלים. אליס קרי נולדה ב-24 בנובמבר 1879 בסנט פיטר פורט שבאי גרנזי (Guernsey), במרכז איי התעלה. היא הגיעה לארץ ישראל בשנת 1922 כמתנדבת בתיכון של הכנסייה האנגליקנית בירושלים ובבית טליתא קומי. לאחר כשנה עברה לעין כרם, ושם התגוררה כעשר שנים. הכפר היה ידוע במנזריו, כנסיותיו הרבות, ופעילותו המיסיונרית בקרב יושבי הארץ, כמו גם בשכנות הטובה ששררה בין תושביו. בשנת 1945, לאחר מחלות חוזרות ונשנות, ולאחר שאנשי כנסייה הטילו ספק בכושר השיפוט שלה, חזרה קרי לביתה בגרנזי, ומאז אושפזה במוסדות פסיכיאטריים לסירוגין, עד מותה מסתימת עורקים בשנת 1957. בסוף שנת 1933 יזמה אליס קרי הקמת מתחם תפילה, מקדש, לשלוש הדתות המונותיאיסטיות - הנצרות, היהדות והאסלאם. ייתכן כי הרעיון נולד במוחה לאחר פרעות תרפ"ט. היא קנתה חלקת אדמה של כ-50 דונם בפסגת ראס א-ראב ("הר האדון"), היום הר-אורה. מיס קרי כינתה את המקום "הר הביקור" (Visitation). החל משנת 1937 החלו להיבנות על ההר אכסניה והמקדש. ב-20 בנובמבר 1939 נחנך המקדש, בנוכחות פקידי ממשל בריטיים, נכבדים ערבים מעין כרם, ומספר יהודים, בהם זאב וילנאי. עקב קשיי נזילות, ויתרה מיס קרי על השליטה במקום לזכות המיסיון האנגליקני, בתנאי שיותר לה לגור בבקתת הגנן. בזמן מלחמת העולם השנייה שימש האתר כאכסניה זמנית לאזרחים פליטי הקרבות. הר אורה נכבש על ידי "פלוגת יהונתן", פלוגת מפקדי הגדנ"ע של חטיבת עציוני, בליל 18 ביולי 1948. במהלך מלחמת העצמאות היווה קו מלחה - מיס קרי, הרכס שמצפון לנחל שורק, את החזית הדרומית של ירושלים וספג התקפות רבות מצד הצבא המצרי שישב בהר התעלה שמדרום לנחל. באוקטובר 1948 יצאו ממיס קרי, בטור רגלי, כוחות גדוד מוריה בדרכם לכיבוש הר התעלה ובית ג'אלא. אך בעלייה להר עצר אותם מקלע מצרי אחד והם נסוגו ("מבצע ההר"). במשך כעשור נותר האתר לא פעיל, ובמקביל נעשו מספר ניסיונות להחכיר את האתר לגורמים שונים. בשנת 1956 נחתם שטר מכר להעברת השטח מידי "הקדש ירושלים ומיסיון המזרח" של הכנסייה האנגליקנית לידי מדינת ישראל, ולאחר זמן מה הפך המתחם לבסיס צה"ל, שבמרכזו המקדש המשמש כיום כחדר תרבות. המבנה מוכרז כמבנה לשימור, והמקדש עצמו שופץ בסוף שנות ה-90 תחת פיקוח המועצה לשימור אתרים. המקדש הוא מבנה ריבועי, הבנוי אבן גיר לבנה. צלעו כ-8 מ' וקודקוד כיפתו מגיע לכ-10 מ'. בצדדיו ישנן קשתות חיצוניות, ובראשו כיפה עגולה. אין בתוך המבנה דבר פרט לגומחות תפילה בפינות, וחלונות מקושתים. למיס קרי היו קשרים עם אוסטן סיינט בארב הריסון שהיה האדריכל הראשי של שלטונות המנדט הבריטי בארץ ישראל, ולכן המבנה מיוחס לו. מסביב למבנה המקדש, הוקמו שלושה מבני אכסניות לכל אחת משלוש הדתות. שתיים מהאכסניות מצויות בשטח מוסד "מסילה" לנערות בסיכון שהוקם בחלק משטח האתר, ואכסניה אחת מצויה בשטח הבסיס הצבאי. האכסניה בנוית האבן בעלת תוכנית בצורת האות ח' ומורכבת מאולם כניסה רחב ידיים המוביל למסדרון בעל קמרונות גבוהים. המסדרון מקשר את חדרי הלינה שאף הם בעלי קמרונות. אולם אוכל מצוי בצמידות לחלל הכניסה. משה עמירב, עין כרם - מסע לכפר האלוהים, הוצאת אריאל, תשמ"ח. נחם אילן, ‏מיס קרי והר האלוהים: לתולדותיה של שליחה מיסיונרית בירושלים, קתדרה 115, ניסן תשס"ה 2005 מיכאל יעקובסון: תמונות וסקירת המקום באתר 'חלון אחורי', 5/2010.
צרעה

הצרעות הן חרקים מסדרת הדבוראים המהווים קבוצה פאראפילטית. הצרעות הן האב הקדמון של הדבורים והנמלים, וכל הדבוראים שאינם דבורים או נמלים מכונים צרעות. הצרעות המוכרות ביותר משתייכות לתת-המשפחות Vespinae ו-Polistinae. צרעות אלה הן חרקים חברתיים, ולנקבות יש עוקץ המכיל ארס. מינים מוכרים בישראל הם הצרעה הגרמנית, הצרעה המזרחית ("דבור"), הצרעה האירופאית וצרעת הפלך (פלכית). הצרעות היא קבוצה גדולה ומגוונת שהתמיינה למספר התאמות אבולוציוניות שונות, כפי שניכר במגוון דרכי ההזנה של המינים השונים: ציד של חרקים ופרוקי-רגליים אחרים הטלת הביצים בתוך גופם של חרקים אחרים (פרזיטואידיות) הטלת הביצים בתוך רקמות צמחיות, ולעיתים יצירת עפצים איסוף אבקה או צוף מפרחים שתי הקבוצות הראשונות כוללות מינים רבים בעלי תועלת לאדם בתור אויבים טבעיים של מזיקים (חלקם משמשים בהדברה ביולוגית), ואילו הקבוצה השלישית כוללת מינים רבים שהם עצמם מזיקים קשים לגידולים חקלאיים. במינים רבים דרכי ההזנה משתנות בין שלבי החיים השונים. למשל, הזחלים ניזונים מטרף, ואילו הבוגרים ניזונים מצוף פרחים. הרבייה של הצרעות היא הפלודיפלואידית. הצרעה מוזכרת בחומש דברים כלוחמת לכיבוש הארץ מהכנענים. טווח הטקסונים אליהם מתייחס השם העממי "צרעה" משתנה מעט בין שפות שונות. באנגלית, המילה wasp מתייחסת אך ורק לדבוראים מקבוצת הדבוראים השנציים (Apocrita) שאינם דבורים או נמלים, ולא לקבוצת הדבוראים האל-שנציים (Symphyta). בעברית, לעומת זאת, הדבוראים האל-שנציים נקראים אף הם צרעות. לרוב קבוצות הצרעות שייכות לעל-משפחות הבאות: Stephanoidea Ceraphronoidea Evanioidea Ichneumonoidea Proctotrupomorpha Trigonaloidea Aculeata אנטומיה טיפוסית של פועלת מתת-המשפחה Vespinae קן של פלכית שכיחה. בארץ ישראל רוב הקינים של הצרעות הם בקרקע, אך ישנם גם קינים גלויים כמו במין זה. תקריב ראש של צרעה צרעת ענק אסייתית, הגדולה שבצרעות צירחולית אדומת הרגל (Ammophila rubripes) יונקת צוף מתפרחת נענע משובלת, מועצה אזורית ברנר מדיה וקבצים בנושא צרעה בוויקישיתוף צרעות: Wasps, דף שער בספרייה הלאומית צרעה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אסף רונאל, מחקר: איך צרעות הופכות עכבישים לזומבים, באתר הארץ, 1 במאי 2019 הניו יורק טיימס, מדענים גילו מדוע צרעות החלו לעטות פלומה לבנה, באתר הארץ, 16 ביולי 2020 הניו יורק טיימס, הצרעה הטפילה אורמירוס לבוטוס התגלתה כמקבץ של 16 מינים זהים למראה, באתר הארץ, 22 בפברואר 2022 אלעד חיל, דייגו סרקוביץ' ויובל גוטליב, הדברה משולבת של זבובים במשקי בעלי–חיים, כתב העת 'אקולוגיה וסביבה' 1, פברואר 2013, עמ' 29-30 עמירם כהן, חדשנות בהדברה ביולוגית: יצוא צרעות משמידות מזיקים ב"מומיות", "דה מרקר", פברואר 2012 סרטון ביוטיוב על הדברה ביולוגית באמצעות צרעות
שירת האלף

שירת האֵלְף (בגרמנית: Elfen Lied; ביפנית: エルフェンリート,‏ Erufen Rīto, מכונה אלף לייד) הוא שמה של סדרת אנימה יפנית אשר במקור נכתבה על ידי הסופר היפני לין אוקמוטו. במרכזה עומד זן דמוי אנוש של יצורים מסתוריים וקטלניים המכונים "דיקלוניוסים" המאופיינים בחזות אנושית מלבד מאפיינים הייחודיים רק להם. לכל הדיקלוניוסים יש זוג קרניים לבנות וקשיחות על ראשם, ובאנימה שערות ועיניים ורודות. בנוסף למאפיינים אלו לדיקלוניסים ממין נקבה יש גם מעין זרועות שקופות המכונות בסדרה 'וקטורים' היוצאות מגבן. לכל אחת מן הדיקלוניסים הנקבות בסדרה יש מספר זרועות שאותן היא יכולה למתוח עד לטווח מסוים. הם יכולים להיות קטלניים בטווח זה, אך גם מחוץ לו, בכך שתזרוק חפצים קרובים לטווח גדול ורחוק. שירת האלף התחילה למעשה כסדרת מאנגה שבועית המצויה בתוך מגזין. השם "אלפן לייד" (מבוטא כ"אלפן ליט") לקוח מגרמנית; אלפן- אלף, לייד- שיר. לוסי – דיקלוניוס בסביבות הגיל 18, אשר ברחה ממתקן כליאה סודי. לוסי מסוגלת לעצור קליעים ותחמושת שמתקרבת אליה בכך שהיא חושבת על המטרה. הווקטורים שלה מגיעים לטווח של שני מטר. היא שונאת בני אדם בגלל האופן שבו הוטרדה בילדותה על ידם. בנוסף לכך, היא חסרת אמפתיה ואת מרבית בני האדם היא מסוגלת להרוג בסדיסטיות בלי כל התחשבות. יחד עם זאת, היא לא פוגעת בקוטה. בהמשך הסדרה מסופר כי לוסי, במקרה של אי הבנה גדולה, רצחה את אחותו ואביו של קוטה. בעקבות הרצח קוטה אושפז במוסד למשך שנה עקב הטראומה וזכרונו עורפל. בסוף המאנגה מתגלה שמה האמיתי "קאהד". לוסי הוא רק השם שנתנו הווקטורים שלה. ניו – פיצול באישיותה של לוסי שנוצר ככל הנראה בעקבות נזק מוחי שנגרם על ידי קליע שנורה על ראשה מרובה צלפים. ניו מתנהגת בצורה ילדותית ואינפנטילית, חסרת כל ידע על העולם ויכולת דיבור משמעותית. ניו היא דמות נאהבת ותמימה בניגוד מוחלט לרוחה השנייה של לוסי, עובדה שהופכת את העלילה למורכבת הרבה יותר. ניו היא ביטויה החיובי של רוחה של לוסי. כאשר לוסי מקבלת חום, אהבה ונחמדות הרוח המייצגת תהיה ניו. אך כאשר היא מקבלת שנאה או כאב, רוחה של ניו תהפוך חזרה לרוחה האכזרית של לוסי. קוטה – קוטה הוא דמות בטווח הגילאים 18-20, והוא מתפקד כאחד הדמויות הראשיות בסדרה. קוטה נכנס לסיפור כאשר משפחתה של יוקה מאפשרת לו לגור בפונדק נטוש בתנאי שהוא ילך לאוניברסיטה. לקוטה יש טראומת ילדות, עקב מותם של אביו ואחותו על ידי לוסי; הוא אינו זוכר דבר הקשור בדבר מלבד כמה זיכרונות "נעולים". יוקה – יוקה היא בת דודתו של קוטה. היא גם בסביבות גיל 19, ומתכננת ללמוד באותה האוניברסיטה כמו קוטה. היא עוברת לגור איתו בפונדק אחרי שלא ראתה אותו שנים רבות. היא מאוהבת בקוטה מהילדות ועד היום, ולכן היא מקנאת בתשומת הלב של קוטה לניו. מאיו – ילדה שברחה מהבית בגלל שאביה החורג נהג לאנוס אותה וכאשר סיפרה על כך לאימה, אימה סטרה לה ולא האמינה לה. לאחר שברחה, מצאה כלבלב קטן אשר אותו אימצה. היא בסביבות הגיל 14. ננה – דיקלוניוס. היא בעלת אופי טוב, ולמרות כוחותיה היא לא מוכנה להרוג אף אחד. חיה רק בגלל שהיא משמשת כניסוי, הפרופסור שראה אותה התייחס אליה כאל ביתו והציל אותה ממוות. יש לה ידיים ורגליים מוחלפות בגלל שלוסי כרתה לה אותם כשהן נלחמו. היא גרה בבית עם קוטה ויוקה. מדיה וקבצים בנושא שירת האלף בוויקישיתוף
רזקנה

המונח "רז'יצה" מפנה לכאן. אם הכוונה למשמעות אחרת, ראו רצ'יטסה. רֶזֶקנֶה (בלטבית: Rēzekne, ברוסית: Режица, בפולנית: Rzeżyca, בגרמנית: Rositten, ביידיש: רעזיצע/רעזיצא) היא עיר בלטביה בחבל לטגליה, שבלטביה המזרחית, 242 ק"מ מזרחית לריגה. אוכלוסיית העיר מונה: 34,900 (2010). העיר שוכנת במקום, שבו במאה ה-9 נוסד מבצר בעל שם זהה. בהתאם לעדויות היסטוריות בשנת 1808 בעיר היו 754 תושבים, מהם 536 יהודים. כל התקופה עד למלחמת העולם השנייה רבע מתושבי העיר היו יהודים אך כולם למעט שלושה ניצולים נרצחו בשואה. תנופת פיתוח העיר החלה כאשר דרך העיר עברה מסילת ברזל סנקט פטרבורג-וורשה ובהמשך מוסקבה-ריגה. מועדון כדורגל העירוני SK בלזמה מייצג את העיר בליגה העליונה של המדינה. לפני מלחמת העולם השנייה התגוררו בעיר 3,342 יהודים. הגרמנים נכנסו לעיר ביום 3 ביולי 1941. בשבועיים הראשונים נרצחו צעירים, מנהיגים ורבנים. מעשי הרצח בוצעו על ידי המשטרה המקומית בקבוצות קטנות ועד סתיו 1943 נרצחו כל היהודים בעיירה. שיטת הרצח בקבוצות קטנות - בהיעדר כוח אדם גרמני למשימה והטלתה הבלעדית על משטרת העיר - גרמה להתנגדות הקרבנות ולא אפשרה הצעדה מסודרות אל בורות הירי. כדי להתגבר על הבעיה, השוטרים הלטבים נהגו בסיוע אזרחים מתנדבים להוציא את הקרבנות במפתיע לנטרל את התנגדותם על ידי שבירת הגולגולת וריסוק אברי המין במהלומות אלות. את גולגולות הילדים היו מרסקים על גלגלי המכונית. ואת גופות הילדים והפצועים היו מובילים לקברים שהוכנו מראש. סמל משטרה בשם פטר פטרובסקי נדון לאחר המלחמה ל-25 שנות מאסר בגין חלקו בפעולות הרצח. יחד עם זאת משפחה אחת בעיר בשם מטוסביץ הצילה תוך סיכון חיים יום יומי מצד השכנים שני יהודים. מעבר להכרה ביד ושם כחסידי אומות העולם, נשיא לטביה אולמנטיס העניק לבת המשפחה את העיטור הלטבי בן שלשת הכוכבים. הניצול השלישי היה תינוק בין שנתיים וחצי אשר נמסר לאומנת הנוצרייה בכפר מחוץ לעיירה. הלחץ החברתי הגובר מצד שכניה על כך שהיא מגדלת יהודי הניע אותו לגלות לו את האמת אודות מוצאו וזהות הוריו ולעודד אותו בשנות החמישים לעזוב את ביתה. לאחר המלחמה חזרו 300 יהודים אשר ברחו לתוך ברית המועצות ואף הקימו מחדש בית כנסת ומאפיית מצות. הקהילה היהודית התמודדה עם מחפשי זהב אשר פתחו את קברי האחים מתקופת השואה ובהיעדר עזרה מהשלטונות היו בני הקהילה מקיימים מעת לעת טקסי קבורה מחדש של שרידי גופות אשר הוצאו מקברם בחיפוש אחר סתימות זהב. בית הכנסת היחיד ששרד המכונה בית הכנסת הירוק, שופץ בסיוע שגרירות נורווגיה בלטביה והוא משמש כעת במוזיאון לתולדות הקהילה היהודית והשואה. יורי טיניאנוב - סופר ותסריטאי יהודי-סובייטי מיכאיל גרולב - גנרל ממוצא יהודי בצבא האימפריה הרוסית Fridrikh Ermler - במאי, שחקן, תסריטאי יהודי-סובייטי מדיה וקבצים בנושא רזקנה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של רזקנה (בלטבית) אתר גנאלוגיה יהודית רזקנה במיזם "הסיפורים שלא סופרו - אתרי רצח יהודים בשטחי ברית המועצות הכבושים", באתר "יד ושם" (באנגלית) "רזקנה", באתר JewishGen (באנגלית) קטרין רייכלט, רזקנה, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1018–1019), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא לטביה ובנושא יישובים באירופה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
לודזה

לוּדזָה (בלטבית: Ludza; ברוסית: Люцин; ביידיש: לוּצִין) היא עיר בלטביה המזרחית, בחבל לטגליה. אוכלוסיית העיר מונה כ-10,000 תושבים, ביניהם קומץ יהודים. לודזה נזכרת מהמאה ה-12, ובסוף המאה ה-14 נבנה בה מבצר אבן, אשר עומד על תילו עד ימינו. בשנת 1561 נכללה העיר באיחוד הפולני-ליטאי, ובחלוקת פולין הראשונה בשנת 1772 נכללה בשטחי האימפריה הרוסית. בשנת 1777 הוענקו ללודזה זכויות עיר. בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-1,500 יהודים, למעלה מרבע מתושביה, והתקיימו בה חיים ציבוריים יהודיים ושבעה בתי כנסת. כמו כן, פעלו בעיירה בית ספר עברי ואגודה להפצת השפה העברית. ברבנות הקהילה כיהנו, בין היתר, הרב נפתלי ציוני, הרב אליעזר דון יחיא, שאצלו למד הרב קוק, והרב בן-ציון דון-יחיא (נספה בשואה). בתקופת הכיבוש הסובייטי נסגרו המוסדות הציבוריים היהודיים בעיר. ב-3 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיר בידי הגרמנים, תוך שהגיעו אליה מאות פליטים יהודים מליטא ומלטביה. כעבור כשבועיים נורו בידי הלטבים חלק מהפליטים היהודים שהגיעו לעיר. בהמשך החודש רוכזו כ-1,000 היהודים שנותרו בעיר בגטו קטן שהוקם באזור עני בה, בצפיפות רבה, אשר נשמר בידי המשטרה הלטבית. על יהודי הגטו הוטלו גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי, איסור הליכה על מדרכות וחובת ביצוע עבודות כפייה קשות ומשפילות. מעת לעת אנסו ורצחו השוטרים הלטבים נערות יהודיות מהגטו, ורצחו בו עשרות יהודים נוספים, ובהם רב הקהילה. בסוף יולי 1941 לאור מדורות של ספרי קודש בוערים ברחוב רז'יצקי בוצעה אקציה של ירי בקבוצות של 5-6 יהודים בכל פעם בירי אקדח בעורף . באקציה זו נרצח גם הרב בן-ציון דון-יחיא. ב-17 באוגוסט 1941 נרצחו בידי שוטרים לטבים כ-800 מיהודי הגטו שבעיר בבורות ירי על גדת אגם צירמה, כשבעה ק"מ מהעיר. רצח היהודים העירומים באתר זה צולם בידי קצינים גרמנים. לאחר ששבו השוטרים לעיר, רצחו בה עוד כ-30 עד 40 נשים וילדים יהודים, תוך אונס הנשים. ב-27 באוקטובר 1941 שולחו כ-120 היהודים האחרונים שנותרו בגטו שבעיר לגטו דאוגבפילס, ונרצחו חלקם בדרך לעיר וחלקם לאחר הגעתם אליה. ביחד אתם נרצחו יהודי זילופה. כ-25 יהודים בעלי מקצוע שהושארו בעיר נרצחו ב-2 באפריל 1942 ביער סמוך. מקהילת לודזה שרדו את השואה חמישה אנשים. מדיה וקבצים בנושא לודזה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של לודזה אתר גנאלוגיה יהודית "לודזה", באתר JewishGen (באנגלית) לודזה (Ludza), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם לודזה במיזם "הסיפורים שלא סופרו - אתרי רצח יהודים בשטחי ברית המועצות הכבושים", באתר "יד ושם" (באנגלית) קטרין רייכלט, לודזה, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1014–1016), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) לודזה (לטביה), דף שער בספרייה הלאומית
מרקוס שטנץ

מרקוס שטנץ (בגרמנית: Markus Stenz;‏ 28 בפברואר 1965) הוא מנצח גרמני. שטנץ נולד בבאד נוינאהר-אהרוויילר ולמד בבית הספר הגבוה למוזיקה בקלן אצל פולקר ונגנהיין ובטנגלווד אצל ליאונרד ברנשטיין וסייג'י אוזאווה. שטנץ כיהן כמנהל האמנותי של פסטיבל מונטפולצ'אנו בשנים 1989-1995, וכמנצח ראשי של הסינפונייטה של לונדון בשנים 1998-1994. בשנים 1998 עד 2004 שהה באוסטרליה כמנהל האמנותי והמנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של מלבורן, שעמה יצא בשנת 2001 לסיור קונצרטים באירופה, הראשון שלה מעבר לגבולות אוסטרליה. מרקוס שטנץ מגלה עניין מיוחד במוזיקה בת זמננו. הוא נודע בתמיכתו במלחינים בני זמננו; בין השאר עבד עם המלחין הנס ורנר הנצה ומינה את ברט דן למלחין הבית של תזמורת מלבורן. משנת 2003 עד שנת 2014 היה מנהל מוזיקלי כללי של עיריית קלן, ובתפקידו זה הוא כיהן כמנהל מוזיקלי באופרה של קלן וכמנצח ראשי בתזמורת גירצניך, הידועה גם בשם "התזמורת הפילהרמונית של קלן". בתקופת כהונתו, שהחלה באוקטובר 2005, נערכות הקלטות חיות בחברת ההקלטות של התזמורת, "!Go Live", המוצעות למכירה בו בלילה, חמש דקות מסוף הקונצרט, לקהל המאזינים. שטנץ ניצח על תזמורת גרצניך בהופעתה הראשונה ב"קונצרטי הפרום" בלונדון באוגוסט 2008. שטנץ היה מנצח אורח קבוע בתזמורת הקונצרטחבאו המלכותית באמסטרדם, תזמורת פריז ותזמורת האלה במנצ'סטר. החל מ-2009 הוא מכהן כמנצח אורח ראשי של תזמורת האלה. בניצוחו הופיעו פסנתרנים מן השורה הראשונה, כמו ג'פרי לנקסטר ומיצוקו אושידה. שטנץ עשה לו שם כמנצח על האופרות של הנס ורנר הנצה. הופעתו הראשונה בתיאטרון לה פניצ'ה בוונציה הייתה בהפקה של "אלגיה לאוהבים צעירים" של הנצה. כן ניצח שטנץ על הצגות בכורה נוספות של אופרות מאת הנצה, בהן Das Verratene Meer בדויטשה אופר ברלין, "ונוס ואדוניס" באופרה של בוואריה במינכן ו-L'Upupa und der Triumph der Sohnesliebe בפסטיבל זלצבורג 2003. מדיה וקבצים בנושא מרקוס שטנץ בוויקישיתוף מרקוס שטנץ, באתר ספוטיפיי מרקוס שטנץ, באתר AllMusic (באנגלית) מרקוס שטנץ, באתר MusicBrainz (באנגלית) מרקוס שטנץ, באתר Discogs (באנגלית) מרקוס שטנץ, באתר Songkick (באנגלית) Richard Morrison (2008-08-16). "Taking the baton for >Gustav Mahler's Fifth Symphony". The Times. נבדק ב-2009-05-05. Geoff Brown (2008-08-25). "Proms 48 and 49: Gürzenich-Orchester/Stenz and NYOGB/Pappano at the Albert Hall/Radio 3". The Times. נבדק ב-2009-05-05. Stephen Bates (2008-02-21). "People". The Guardian. נבדק ב-2009-05-05. Hugh Canning (2003-08-31). "Up and away". The Times. נבדק ב-2009-05-05.