laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
תקרית גלייביץ

תקרית גלייביץ (בגרמנית: Überfall auf den Sender Gleiwitz; בפולנית: Prowokacja gliwicka) הייתה מבצע דגל כוזב שבוצע על ידי גרמניה הנאצית, והוצג לציבור הגרמני ולעולם כאילו הייתה זו מתקפת פתע פולנית נגד תחנת רדיו של גרמניה. מטרת המבצע הייתה לשמש תירוץ לפתיחת המערכה בפולין שהחלה את מלחמת העולם השנייה. מחודש מרץ 1939 העלתה גרמניה דרישות טריטוריאליות כלפי פולין, בנוגע למעמדה של העיר החופשית דנציג והמסדרון הפולני. ב-23 באוגוסט 1939 נחתם הסכם ריבנטרופ–מולוטוב אשר הכשיר את הקרקע לפלישה גרמנית לפולין. במקביל ניהלה גרמניה מסע תעמולה במשך מספר חודשים, שכלל סיפורי זוועה על גורלו של המיעוט הגרמני בפולין, בדומה לתעמולה בנוגע לגורלם של הגרמנים האתניים בחבל הסודטים אשר הביאה לביתורה של צ'כוסלובקיה. מאז תחילת חודש אוגוסט עסק האס אס בהכנת הרקע התעמולתי לפלישה לפולין. היטלר הורה על פרובוקציה במסגרתה תבוים תקרית גבול, אשר האשמה בה תוטל על פולין ותכשיר את הפעולה הצבאית. תחת שם הקוד "מבצע הימלר" הוכנו מדים וכלי נשק פולניים, וכן רוכזו אסירים שיוכלו לשמש כקורבנות, אשר לכאורה "נהרגו" במהלך ההתקפה. אסירים אלו כונו בשם הקוד "שימורים". ב-31 באוגוסט 1939, בשעה שמונה בערב, נכנסו אנשי אס אס חמושים בפיקודו של שטורמבאנפיהרר (מקביל לדרגת רב-סרן) אלפרד נאויוקס, שלבשו מדים של פולנים, לתחנת הרדיו בעיר גלייביץ (כיום גליביצה, פולין), במחוז שלזיה שבגרמניה, בסמוך לגבול הפולני, ודאגו שצוות התחנה ישדר משדר קצר בפולנית לפיו "תחנת הרדיו בגלייביץ היא עתה בידיים פולניות". לאחר מכן הם הביאו למקום אזרח פולני למחצה בשם פרנצ'ישק הוניוק (Franciszek Honiok), שהורעל לפני כן והוצג כגרמני שנרצח. למחרת הוזמנו למקום נספחים אמריקאים להראות להם את האירוע. ב-1 בספטמבר, בנאום שנשא ברייכסטאג, הודיע היטלר כי ביום הקודם היו 21 תקריות גבול, מהן שלוש "חמורות". תקריות אלו שימשו כתירוץ להתקפה ה"הגנתית" שהנחית הוורמאכט באותו הבוקר כנגד פולין. המתקפה בגלייביץ שימשה את גרמניה הן כלפי חוץ, על מנת לא להיראות כתוקפנית, והן כלפי פנים, על מנת לאחד את העם הגרמני מאחורי הפלישה המתוכננת. המתקפה בגלייביץ ידועה כאירוע שפתח את מלחמת העולם השנייה, בדומה לרצח הארכידוכס פרנץ פרדיננד לפני מלחמת העולם הראשונה, אם כי בניגוד לרצח הארכידוכס, לא היה זה אירוע ספונטני כי אם פרובוקציה נאצית מבוימת. עיקר הידיעות על האירוע מגיעות מנאויוקס, חבר באס אס ובאס דה, שנתפס על ידי ארצות הברית בסוף שנת 1944 והעיד בתצהיר על פעולותיו. התצהיר הוגש כראיה במהלך משפטי נירנברג. נאויוקס סיפר כי בראשית אוגוסט 1939 קיבל הוראה מריינהרד היידריך, ומראש הגסטפו היינריך מילר, לביים התקפה פולנית על תחנת הרדיו הגרמנית בגלייביץ, שתשמש כתואנה לפלישה לפולין. James J. Wirtz, Roy Godson, Strategic Denial and Deception: The Twenty-First Century Challenge, Transaction Publishers, 2002, page 100
פורז

האם התכוונתם ל... אברהם פורז – חבר הכנסת ושר בממשלת ישראל בעבר ניר פורז – קצין צה"ל שנהרג במבצע חילוץ בן ערובה שנחטף בידי חמאס מעוז פורז – טייס חיל האוויר שנהרג במלחמת יום הכיפורים קולין פורז (Furze) - ממציא, שחקן פעלולים ואישיות יוטיוב בריטי
דוד ברזילי

דוד ברזילַי (1924–2010) היה רופא פנימאי ישראלי, ממייסדי הפקולטה לרפואה בטכניון, פרופסור ודקאן הפקולטה במשך שתי כהונות. מנהל מחלקה במרכז הרפואי רמב"ם חיפה. ברזילי נולד בחיפה בשנת 1924 למניה ודב ברזילי, אח לעמי ברזילי. סיים את לימודיו בבית הספר הריאלי. בשנת 1942 התגייס לצבא הבריטי. במהלך שירותו נשלח למדבר המערבי, איטליה, הולנד ובלגיה והשתחרר בשנת 1946. עם שחרורו החל בלימודי רפואה באוניברסיטת ז'נבה שבשווייץ. עם פרוץ מלחמת העצמאות חזר לישראל ונשלח לפקד על אחד ממחנות העולים באירופה. לאחר מכן נשלח מטעם הצבא לארצות הברית, ובשנת 1949 סיים את שירותו הצבאי. הוא המשיך את לימודיו במחזור הראשון של הפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים וסיימם בשנת 1952 בהצטיינות, כשהוא זוכה בפרס על שם חנה בינארי בלימודי רפואה פנימית. באותה שנה הגיע ברזילי לביה"ח הממשלתי בחיפה, שם עשה את לימודי הסטאז', ובשנת 1953 קיבל את התואר ברפואה, כשהוא מגיש עבודת תזה העוסקת בהיבטים הקרדיו-וסקולריים של פוליומיאליטיס. עם תום הסטאז' החל לעבוד במחלקה הפנימית בניהולו של ד"ר ברנדשטטר וכעבור כמה שנים מונה כאחראי למרפאה האנדוקרינולוגית. בשנת 1961 חזר מהשתלמות בבוסטון, החל לשמש כמנהל בפועל של פנימית ג. בשנת 1964 הוא נבחר במכרז כמנהל המחלקה. בין מטופליו היו יעקב דורי וסעד חדאד. בשנת 1969 הוא החל לנהל במקביל לעבודתו ברמב"ם, מרפאה לחולי סוכרת בפוריה. במקביל לטיפול בחולים עסק ברזילי במחקר מחלת הסרטן ועמד בראש מעבדות המחקר ברמב"ם. בשנת 1966 החל ללמד כמרצה קליני בכיר באוניברסיטה העברית, ואחר כך הוא צורף לוועדת ההוראה של המכון האוניברסיטאי להשתלמות רפואית. בשנת 1969 היה שותף לייסוד הפקולטה לרפואה של הטכניון, ומונה לתפקיד סגן הדקאן. הוא שימש מאוחר יותר כדיקן הפקולטה בשתי קדנציות, משנת 1979 עד שנת 1983. בנו, ניר ברזילי, הוא פרופסור לרפואה פנימית ולגנטיקה מולקולרית בבית הספר לרפואה ע"ש אלברט איינשטיין בישיבה יוניברסיטי. נפטר בשנת 2010, והובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ עין כרמל, לצד אשתו דרורה. הערך "דוד ברזילי" בלקסיקון החיפאים, אישים ודמויות בחיפה, מאת ד"ר שי חורב, דוכיפת הוצאה לאור, עמ' 85, 2018, חיפה. דב ברזילי - למנוחות, למרחב, 6 באוקטובר 1969 פרס ברפואה ע"ש חנה בינארי ז"ל, חרות, 17 בדצמבר 1952 יעקב העליון, חתונה במחלקה פנימית של בי"ח, מעריב, 19 בדצמבר 1965 מצבו של י. דורי - אנוש, מעריב, 8 בדצמבר 1972 ראובן בן צבי, סעד חדד אושפז במצב קשה, מעריב, 1 בינואר 1984 מרפאה לחולי סכרת בבית חולים פוריה, למרחב, 6 באוקטובר 1969 דוד זוהר, התקדמות בניתוחי השתלה - ברמב"ם, מעריב, 22 בדצמבר 1969 דוד זוהר, תקציב "פארטיזני" למטרות מחקר רפואי, מעריב, 13 באפריל 1970 הלימודים בביה"ס לרפואה בחיפה יפתחו בשנת תש"ל, למרחב, 15 באוגוסט 1969 דיקנים וראשי מחלקות חדשים בטכניון, מעריב, 16 בינואר 1979 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דקוריה

המונח "דקוריון" מפנה לכאן. לערך העוסק בדרגה בחיל הפרשים הרומי, ראו דקוריון (דרגה). דקוריה (לטינית: decuria) הייתה ברומא העתיקה קבוצה בת 10 אנשים, שהתאגדה תחת מנהיג או מפקד בעל התואר "דקוריו" (Decurio) או "דקוריון". מושג זה וחלוקה זו היו נפוצים בחיל הפרשים הרומי. על פי החלוקה המיוחסת לרומולוס, אוכלוסיית רומא הייתה מחולקת לשלושה שבטים (tribus) עתיקים: הרמנס, טיטיאס ולוקרס. בראש כל שבט עמד טריבון (Tribunus). כל שבט היה מחולק ל-10 קנטוריות (centuriae) בראשן עמד קנטוריון. כל קנטוריה הייתה מחולקת ל-10 דקוריות בראשן עמדו דקוריו. באינטררגנום שאחרי מותו של רומולוס, הסנאט הרומי, שכלל באותה עת 100 איש, התארגן במבנה של 10 דקוריות בראשן דקוריו. כל אחד מנושאי תפקיד הדקוריו שלט על רומא במשך 5 ימים כאינטררקס עד שמגיד העתידות אישר שנומה פומפיליוס יכול לעלות לשלטון. בשלהי האימפריה הרומית הפך המונח דקוריון לתיאור מעמד הדיקוריאנים (Decuriones), מעמד בעלי הקרקע שאינם מתגוררים בווילה שלהם אלא בערים. מתוך שכבה זו הגיעו נושאי המשרות הבכירות בפקידות הקיסרית והבישופות הכנסייתית, כמו גם אבות מנזר. מעמד הדיקוריאנים היו אחראים בערים גם על גביית המיסים והיה עליהם לשלם גירעונות בהכנסות המס מכיסם. התואר היה קיים גם באימפריה המזרחית ובמהלך הזמן הפך לתוארו של גובה המיסים, בלי קשר לאריסטוקרטיה או למעמד חברתי. וכך מצאו עצמם גם יהודי ביזנטיון בתפקיד זה.
מירון ברנובסקי-מובילה

מירון ברנובסקי-מובילה (ברומנית: Miron Barnovschi-Movilă;‏ ? - 2 ביולי 1633) היה שליט נסיכות מולדובה במהלך שתי קדנציות, הראשונה מ-13 בינואר 1626 עד אוגוסט 1629 והשנייה מאפריל 1633 עד השני ביולי באותה שנה. מירון היה בנה של אליסבטה (Elisabeta), בת למשפחת מובילה רבת החשיבות, ממנה יצאו כמה שליטים רומנים ובנו של דומיטרו ברנובסקי (Dumitru Barnovschi), פחרניק גדול (מדרג אצולה) מ-1597 עד 1598 ופוסטלניק גדול מדצמבר 1606. מירון מונה לצ'אשניק ב-1611, ב-1615 הגיע לדרגת ספטאר, ב-1616 היה לסטרוסטה של צ'רנוביץ ובין השנים 1618–1621 שימש כפרקלאב של חוטין. מירון ידע היטב טורקית ופולנית, לכן מילא תפקיד חשוב בשיחות השלום, שנערכו בחוטין ב-1621, לאחר המלחמה בין האימפריה העות'מאנית ובין פולין. בשנים 1622–1626, בתקופת השליט ראדו מיכניה, שהיה חולה) היה הטמאן גדול ומילא תפקידים נכבדים בהנהגת הארץ. לאחר מותו של ראדו מיכניה, הבויארים הגדולים בחרו את מירון פה אחד והבחירה קיבלה אישור של הסולטאן העות'מאני, שקיבל לשם כך מאה אלף כתרי זהב. ב-16 בינואר 1628 מירון ברנובסקי הוציא צו שאסר את תנועת האיכרים על פני אדמות האצולה בעלת הקרקע והמנזרים ובכך הפך אותם לצמיתים. בשנת 1629, כשהווזיר הגדול של האימפריה העות'מאנית תבע בקשיש של 20,000 מטבעות זהב, בנוסף לתשלום המס השנתי, העדיף מירון ברנובסקי לוותר על השלטון מרצונו. נגד מירון ברנובסקי-מובילה פעלו בבירה העות'מאנית מלשינים, שטענו נגדו, שהוא הולך לעשות יד אחת עם הפולנים נגד האימפריה העות'מאנית. הסולטאן שמע למלשינים וביטל את המינוי של מירון ברנובסקי - מובילה לשליט נסיכות מולדובה וציווה עליו לבוא לקונסטנטינופול. ברנובסקי, שהיה נאמן לעות'מאנים ולא זמם נגדם, ציית להוראה ונסע לקונסטנטינופול, ציות שפעל לטובתו מאוחר יותר. הסולטאן מינה את אלכסנדרו העלם, מי שכבר שלט בעבר בנסיכות ולאכיה, להיות השליט החדש וברנובסקי פרש לאחוזתו בפולין. אלכסנדרו איליאש מונה בראש הנסיכות מולדובה בשנת 1631 בניגוד לרצון הבויארים של מולדובה והמיסים הכבדים, שהטיל, הביאו למרד נגדו, מרד שאילץ אותו לברוח ממולדובה. לאחר פרישתו של איליאש, הבויארים העדיפו את וסילה לופו כשליט, אך תבעו ממנו להסכים מראש על גובה המיסים שיטיל. לופו, שלא רצה שיכתיבו לו תנאים, סירב. בעקבות סירובו הזמינו הבויארים את ברנובסקי, שבינתיים התיישב באוסטיה, שבפולין. ברנובסקי נענה בשמחה ונסע לקונסטנטינופול יחד עם הבויארים התומכים בו. אויביו ובראשם לופו, שרצה את התפקיד לעצמו, שלחו לקונסטנטינופול מכתבים בהם הזהירו שברנובסקי הוא מרגל פולני. בצירוף מקרים אומלל עבור ברנובסקי, פשטו הקוזקים על החופים הטורקים של הים השחור והדיוואן העות'מאני קיבל את דעת המופתי הגדול והחליט להוציא את ברנובסקי להורג. ההוצאה להורג, בעריפה, בוצעה בנוכחות הסולטאן ביום 2 ביולי 1633. Constantin C. Giurescu, Istoria Românilor, volumul III pag' 38 - 41, 43 - 45 מדיה וקבצים בנושא מירון ברנובסקי-מובילה בוויקישיתוף Miron Barnovschi-Movilă, domn al Moldovei (ברומנית)
פפין

האם התכוונתם ל... פפין הזקן (פפין הראשון, פפין מלנדן) - מאיורדומוס של אוסטרזיה תחת דגוברט הראשון. פפין האמצעי (פפין השני, פיפין מהרסטל) - מאיורדומוס של אוסטרזיה, נכדו של פפין הזקן. פפין הגוץ (פפין השלישי, פפין הצעיר) - מאיורדומוס ולאחר מכן שליט הפרנקים. נכדו של פפין האמצעי, בנו של קרל מרטל, ואביו של קרל הגדול. פפין, מלך איטליה (אנ') (773–810) – נכדו של פפין הגוץ, ובנו השני של קרל הגדול. פרגרין טוק – דמות מתוך הספר שר הטבעות, נקרא גם "פיפין". ראו גם פאפן פיפין
פיפין

האם התכוונתם ל... פרגרין טוק – דמות בדיונית של הוביט מספרי שר הטבעות מאת ג'.ר.ר. טולקין פיפין (מחזמר) – מחזמר מאת סטיבן שוורץ בבימויו של בוב פוסי פיפין (קומיקס) – קומיקס שיצא לאור בשנים 1966-1986 פפין
קלנסי

קלנסי (Clancy) הוא שם משפחה אירי. האם התכוונתם ל... ג'וזף קלנסי – ראש השירות החשאי של ארצות הברית טום קלנסי – סופר אמריקאי סוזן קלנסי – פסיכולוגית מחקר סם קלנסי – כדורסלן אמריקאי
פוניאטובה

פוניאטובה (בפולנית: Poniatowa) היה מחנה שבויים ומחנה עבודה לעבודות כפייה שהקימו הנאצים ב-1941 סמוך לעיירה באותו שם במחוז לובלין בפולין הדרומית. מעל ל-15,000 יהודים נספו במקום ו-20,000 שבויים סובייטים. במהלך הכיבוש הגרמני של פולין במלחמת העולם השנייה הקימו הגרמנים בתחומי המפעל בעיר מחנה לשבויי מלחמה סובייטים שנקרא "סטאלאג 359". עד אמצע 1942 נספו שם כ-20,000 שבויים עקב הרעב, הקור והרציחות של אנשי המחנה. באוקטובר 1942, במקומו של מחנה השבויים שחוסל, הוקם מחנה עבודה חדש עבור היהודים. היהודים הראשונים הגיעו למחנה באוקטובר 1942 מגטו אופולה לובלסקיה. באפריל 1943 הועברו למחנה כ-15,000 יהודים מגטו ורשה, בעקבות חיסולו לאחר מרד גטו ורשה. באותה תקופה שהו במחנה כ-18,000 אסירים יהודים. מאות יהודים הוצאו בו להורג או עונו למוות. במחנה פעל גם הארגון היהודי הלוחם (אי"ל) על מנת להכין מרד בעת חיסול המחנה. הם אספו נשק ויצרו קשר עם הפרטיזנים הסובייטים שפעלו ביערות הסביבה. המשטר במחנה הוחמר עוד יותר כאשר גילו השומרים נשק שהיה שייך למחתרת. בסופו של דבר, ביום החיסול הצליחה המחתרת להצית מספר מחסנים. במסגרת "מבצע חג הקציר" בין ה-3 בנובמבר עד ה-8 בנובמבר 1943, כל האסירים היהודים ששהו במחנה, בסביבות 15,000, הוכרחו לרוץ בקבוצות לתעלות שנחפרו בקרבת מקום, ושם הם נורו. אנשים שסירבו לצאת מצריפיהם הועלו באש על ידי אנשי האס אס. אסירים אחרים שנצטוו לשרוף את הגופות סירבו לבצע זאת, ונורו גם כן. הגרמנים השאירו את המחנה על כנו, וביולי 1944 נמלטו ממנו עם התקרבות הצבא האדום. פוניאטובה באתר יד ושם עזרו לנו למות בכבוד - מכתב דרישה לנשק עבור מרידה במחנה פוניאטובה, בית לוחמי הגטאות
משה ויצמן

משה אביגדור ויצמן (1878 - 24 ביוני 1957) היה פרופסור לכימיה, ראש המחלקה לכימיה אורגנית באוניברסיטה העברית בירושלים ופעיל ציוני. משה אביגדור ויצמן נולד במוטול, על יד פינסק שברוסיה הלבנה, אז חלק מן האימפריה הרוסית. הוריו היו עוזר, סוחר יערות במקצועו וחסיד סטולין, ורחל לאה לבית צ'מרינסקי. להוריו היו 12 ילדים, בהם גם אחיו המבוגר, חיים ויצמן, לימים נשיא מדינת ישראל. משה ויצמן למד אגרונומיה בפוליטכניון בקייב וכימיה באוניברסיטת ז'נבה, הוכתר כאגרונום ב-1906 וקיבל תואר דוקטור ב-1907. בימי לימודיו בקייב היה פעיל ביחד עם אחיו שמואל בארגון ההגנה העצמית של היהודים בקהילות סביב קייב, היה מרצה על חשיבות ההגנה העצמית ומספק נשק. הוא עבד בעבודות שונות בז'נבה, ברלין ומוסקבה. משנת 1918 היה עוזר הוראה באוניברסיטת מוסקבה. בשנת 1922 עלה לארץ ישראל. בשנת 1924 החל לעבוד באוניברסיטה העברית בירושלים, תחילה כעוזרו של פרופסור אנדור פודור במכון לכימיה, ואחר כך כמנהל המעבדה לכימיה אורגנית. בשנת 1927 הוענקה לו דרגת מרצה. בשנת 1935 הועלה לדרגת מדריך, ובשנת 1947, בהיותו בן שבעים, הועלה לדרגת פרופסור, אחד המבוגרים ביותר באוניברסיטה בעת קבלת דרגת פרופסור. בשנת 1949 יצא לפנסיה. ויצמן היה פעיל ציוני והשתתף בקונגרסים 6-10, 12-13 כציר. ב-1929 סייע ליוסף אבידר בייצור גז מדמיע עבור ההגנה. ויצמן גם השתתף בחוג ספרותי בביתו של ד"ר ליאוניד דולז'נסקי ברחביה בו קראו בצוותא שירה רוסית קלאסית, בעיקר פושקין. משה ויצמן נפטר ב-24 ביוני 1957 לאחר מחלה ממושכת, ונקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב. הוא הותיר אחריו את רעייתו, בן ושתי בנות. אחת מבנותיו, מרים (מיקה) אהרנפלד, עבדה שנים רבות כמזכירה של מדרשת פיינברג. 'ויצמן, משה', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 204. (הספר בקטלוג ULI) דוד תדהר (עורך), "משה ויצמן", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יא (1961), עמ' 3875 פ. לבטוב, פרופ' מ. ויצמן ואקדחים, דבר, 11 ביולי 1957 יהושע בן אריה, ירושלים בתקופת המנדט, יד יצחק בן צבי, 2003, עמוד 313 מיכאל הד, שאול כ"ץ, תולדות האוניברסיטה העברית בירושלים, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, 1997, עמודים 157 ו-176 Uri Milstein, Alan Sacks, The War of Independence, Volume 3, University Press of America, 1996, page 339 זכרונות מהמהפכה המדעית, באתר של מכון ויצמן למדע נפטר פרופ' מ. ויצמן, מעריב, 25 ביוני 1957 משה ויצמן באתר GRAVEZ
גרמנופיליה

גרמנופיליה (בגרמנית: Germanophilie) היא אהבה וחיבה לתרבות הגרמנית, לעם הגרמני וגרמניה בכלל, המפגין כביכול את הלאומיות הגרמנית אף על פי שאינו גרמני אתני או אזרח גרמני. המונח היה בעיקר בשימוש במאה ה-19 והמאה ה-20 כאשר אוחדה גרמניה לכדי מדינת לאום, וצמיחתה של האימפריה הגרמנית. היפוכו של הגרמנופיל הוא הגרמנופוב - אדם המתעב או נטול אהדה כלפי כל דבר המשויך לגרמניה. יוסטון סטיוארט צ'מברלין, פילוסוף ממוצא בריטי, אידאולוג גזעני ואנטישמי שדגל ב"טוהר הגזע הארי הגרמני", קבע כי העם הגרמני הוא צאצא של גזע ארי עליון. לצ'מברלין עצמו הייתה השפעה רבה על היטלר, והוא אף כינה אותו "נביא הרייך השלישי". ראש ממשלת בולגריה במהלך מלחמת העולם השנייה, בוגדאן פילוב, היה גם הוא גרמנופיל ידוע. פילוב מונה לראשות הממשלה בידי בוריס השלישי, מלך בולגריה. מינויו לראשות הממשלה קירב את בולגריה לרייך השלישי ולהסכם ברית עמה. יודופיליה פרנקופיליה Germanophile — definition, examples, related words and more at Wordnik, Wordnik.com Bogdan Filov | Bulgarian leader | Britannica, www.britannica.com (באנגלית)
883 (להקה)

883 (באיטלקית: "Otto Otto Tre") הייתה להקת פופ איטלקית, שהייתה פעילה בין השנים 1989–2003. תחילה היו חברים בלהקה מקס פצאלי ומאורו רפטו, ומאוחר יותר, לאחר פירוק הלהקה, נותר פצאלי לבדו, וחברו אליו אמנים נוספים. הלהקה קרויה על-שם אחד מדגמי אופנוע הספורטסטר של הרלי-דייווידסון (883cc). במהלך שנות פעילותה הלהקה זכתה בעשרות פרסים וזכתה להצלחה מסחרית רבה, כולל מכירת אלבומי פלטינה ויהלום באיטליה ואלבומי זהב בשווייץ. 1992 - Hanno ucciso l'uomo ragno - "הרגו את איש העכביש". 1993 - Nord sud ovest est - "צפון, דרום, מערב, מזרח". 1995 - La donna il sogno & il grande incubo - "האישה החלום והסיוט (חלום הבלהות) הגדול". 1997 - La dura legge del gol! - "הכלל (חוק) הנוקשה של הגול". 1999 - Grazie mille - "תודה רבה". 2001 - Uno in più - אלבום האולפן היחיד שיצא כמעט בכל מדינות אירופה - "עוד אחד" או "אחד נוסף". 1994 - Remix '94 - אוסף רמיקס. 1998 - Gli anni - "השנים"- כולל שיר אחד שלא יצא קודם לכן. 2000 - Mille grazie - "אלף תודות"- יצא רק באוסטריה, שווייץ, גרמניה, צרפת ויוון. 2002 - Love/Life: l'amore e la vita al tempo degli 883 - "האהבה והחיים בזמן של 883"- כולל שני שירים של מקס פצאלי שלא יצאו לפני כן. Telegatto בשנים 1992, 1993, 1995, 1996, 1997, 1998, 1999 ו-2000. פרסי המוזיקה העולמית בשנים 1992, 1993, 1999. Festival italiano בשנת 1993. Festivalbar בשנים 1993, 1995. Un disco per l'estate בשנת 1994. Premio Italiano della Musica בשנים 1999, 2000, 2001. Italian Music Awards בשנים 2001, 2002. Max Pezzali, Stessa storia, stesso posto, stesso bar, Mondadori, 1998 מדיה וקבצים בנושא 883 בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של 883 883, באתר ספוטיפיי 883, באתר AllMusic (באנגלית) 883, באתר MusicBrainz (באנגלית) 883, באתר דיזר 883, באתר Discogs (באנגלית) 883, באתר בילבורד (באנגלית) 883 באתר המדריך הפתוח האתר הרשמי של מקס פצאלי (באיטלקית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פפן

פפן (באנגלית: Fefan) הוא האי השלישי בגודלו בלגונת טרוק שבמדינות הפדרטיביות של מיקרונזיה. האי הוא גם האי השלישי בגודלו בקבוצת איי מריאנה הצפוניים, השוכנת במזרח האוקיינוס השקט. שטחו הכולל של האי הוא 13.2 קמ"ר. החלק הצפוני של האי הוא הררי והנקודה הגבוהה באי היא בגובה 298 מטרים מעל פני הים. משרד החינוך של צ'ואוק (אנ') מפעיל בתי ספר ציבוריים. בית הספר התיכון סאות'רן נמונאס (Southern Namoneas High School) ממוקם על האי פפן. באי ישנם 4,047 תושבים (נכון ל-2008). מדיה וקבצים בנושא פפן בוויקישיתוף פורטל קהילת איי מריאנה הצפוניים. V6AK Radio Broadcast Station about to restore normal operation arrangements, web.archive.org, ‏2016-10-01 ערך זה הוא קצרמר בנושא איים ובנושא גאוגרפיה של אוקיאניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
תל גיבורים (בני ברק)

תל גיבורים היא שכונה במערב העיר בני ברק. רבים מזהים את השכונה כחלק משכונת פרדס כץ. השכונה גובלת בכביש 481 וברחוב טבריה בדרום, רחוב בן-גוריון (מודיעין) במערב, ורחובות הרצוג, אבוחצירא, שלמה בן יוסף ודב גרונר במזרח, ורחוב הירקון בצפון. שכונת תל גיבורים ממוקמת על חורבות הכפר הערבי ג'מאסין א-שרקי. בשנות ה-40 התיישבו באזור הכפר יהודים אמידים מאוסטריה וגרמניה, שרכשו כמה עשרות דונמים ובנו בצד הכפר הערבי וילות שהשקיפו על נחל הירקון. בסקר הכפרים 1945 בארץ ישראל צוין כי 54 דונם מאדמות הכפר נמצאו בבעלות יהודית, עם זאת אין תיעוד על תושבים יהודים שהתגוררו בכפר. במלחמת העצמאות ננטש הכפר הערבי ומיד לאחר המלחמה הוקמה השכונה. השכונה הוקמה על ידי הסתדרות עובדים לאומית עבור חבריה מתל אביב. ההחתמה לבתים בשכונה החלה בשנת 1945 וביולי 1947 הוגרלו המגרשים. באוקטובר 1947 עלו הכלים ליישור המגרשים. מקימי השכונה, אנשי האצ"ל והלח"י נתנו לה את השם "תל גיבורים". לאחר מלחמת העצמאות נכנסו עולים להתגורר בבתי הכפר הערבי שמצפון לשכונה. בשנות ה-50 הוקמה מצפון לשכונה מעברת בני ברק שבהמשך הוקמו בה שיכונים שנקראו שיכון עממי והיא קלטה עולים רבים מצפון אפריקה. שנות ה-60 נוספו לה בתים פרטיים רבים. בשנות השמונים עברה השכונה פרויקט שיקום שכונות והפכה משיכון עולים לשכונה משופצת ומטופחת. גם בטווח הארוך הביא הפרויקט לשינוי תדמיתי לשכונה שפירותיו ניכרים עד היום. בשנות ה-90 קלטה השכונה עולים רבים מחבר המדינות, שכן היותה קרובה לאזור מוסכים אפשר לה לשמור על רמת מחירים נמוכה ביחס למיקומה במרכז גוש דן. בעשור הראשון של המאה ה-21 החלה זליגה של תושבים חרדים לשכונה. בעשור השני של המאה ה-21 החלה בנייה מואצת של מגדלי משרדים וגורדי שחקים ביניהם בניין צ'מפיון מוטורס ומגדלי ב.ס.ר. בנייה זאת הפכה אותה לשכונה עם הבנייה הגבוהה ביותר בבני ברק. ברחבי השכונה נותרו בתים שעדיין עומדים על תִּלם מן הכפר הערבי; בשל כך רחובות מסוימים בשכונה הם סימטאות צרות (רחוב דוד רזיאל) או מעברים לא-סלולים (סימטת ליפשיץ). הרחובות בשכונת תל גיבורים קרויים על שם גיבורים היסטוריים בתולדות עם ישראל, וכן דמויות מן המאה ה-20 המזוהות עם האצ"ל והלח"י: יהונתן בן שאול, המכבים, החשמונאים, מצדה, בר כוכבא, שלמה בן-יוסף, דוד רזיאל, האצ"ל, ניל"י, פורצי כלא עכו ודב גרונר (השתתף בהתקפת אצ"ל על משטרת רמת גן במרחק של קילומטר מהשכונה, נתפס על ידי הבריטים והועלה לגרדום). בבית הכנסת הראשי של השכונה, בית הכנסת עולי הגרדום, מונצחים חברי האצ"ל, הלח"י, וחיילי צה"ל. בית הכנסת עולי הגרדום מוזיאון המקדש גיא ליברמן, שכונת יונתן - הנדל"ן בבני ברק שהחילונים מפספסים, באתר TheMarker‏, 5 בפברואר 2009 10 שנות סלע, חרות, 9 באוגוסט 1959 שיכון עממי זול לחברי ה.ע.ל, המשקיף, 6 בנובמבר 1945 אסיפת חברי ועדת השיכון, המשקיף, 28 ביולי 1947 שכון הסתדרות העובדים הלאומית, המשקיף, 10 באוקטובר 1947 תושבי תל גיבורים חסמו דרך ציבורית, דבר, 8 ביולי 1954 שדרה על שם רזיאל, חרות, 10 במאי 1953
עיילבו

עיילבו (למפת הגליל העליון מוגדלת)   עיילבו (למפת הגליל העליון רגילה)   עיילבו (למפת ישראל רגילה)   ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עיילבו (למפת ישראל מוגדלת)   ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עיילבו עיילבו היה יישוב יהודי בגליל בתקופת המשנה והתלמוד. לאחר חורבן בית שני ומעבר הכהנים לגליל, התיישבה במקום משמרת כהנים בשם "משמרת הקוץ". בתחומי עיילבו מזהים את קברו של התנא מתיא בן חרש, אותו פקדו עולי רגל לאורך הדורות. בתקופה העות'מאנית, כנראה במאה ה-19, הוקם במקום כפר ערבי נוצרי בשם עילבון. שמואל קליין שיער את מקור שמו של הכפר בצבעם הלבן של מי המעיין הסמוך. הניב הגלילי המבליע אותיות גרם לעין לבן (עין לבון) להפוך לעילבו[ן]. יוסף ברסלבי בביקורו בכפר בתרצ"ג שמע מתושביו הסבר דומה על שם המקום. לדבריו, לאחר סינונם היו מי המעיין "לבנים-עכרכרים", אך למרות זאת טעמם היה טוב למדי. ערך מורחב – משמרת הקוץ לאחר חורבן בית שני ומעבר הכהנים לגליל, התיישבה במקום משמרת כהנים בשם "משמרת הקוֹץ" המוזכרת בספר דברי הימים. הפייטן אלעזר הקליר, שישב בארץ ישראל במאה ה-7, מתאר בקינתו "איכה ישבה חבצלת השרון" את גורלה של משמרת הקוץ בזמן החורבן ומכנה אותם על שם המקום אליו גלו: "...והוקצו והולעבו כהני עיילבו". בתקופה זו היו בבקעת בית נטופה יישובים יהודים רבים, שבהם התגוררו משפחות כהונה נוספות. על שמה של משמרת הקוץ קרוי הר קוץ בגליל התחתון. בתחומי עיילבו מזהים את קברו של התנא מתיא בן חרש, אותו פקדו עולי רגל לאורך הדורות. יוסף ברסלבי כותב שהקבר נזכר, כנראה, רק מהמאה ה-16 ואילך, עובדה המלמדת על יישוב יהודי מאוחר במקום זה, שבלעדיו לא הייתה נולדת מסורת על קברו של התנא. לפי ספר "יחוס הצדיקים" מהמאה ה-16 היה נתון קברו של מתיא בן חרש ב"כוך של אבן", אולם ברסלבי בביקורו במקום העיד שהקבר הקדוש הסתתר בצל עצי אלה לא עתיקים וסומן על ידי חמישה נדבכים של אבנים גדולות ומסותתות. לדבריו, בזמנו היו עדיין רוכלים יהודים נוהגים לבקר במקום ולהדליק נרות שמן על הקבר. בתקופה העות'מאנית, כנראה במאה ה-19, הוקם במקום כפר ערבי נוצרי בשם עילבון. ויקטור גרן שביקר במקום ציין כי הכפר יושב על גבי יישוב קדום וכי יש בו שרידים דלים של בניין עמודים, אולי בית כנסת. בתחומי היישוב נמצאו מערות קבורה ושרידים נוספים המעידים על יישוב המקום בתקופת המשנה והתלמוד. סיור בעקבות משמרות הכהונה בגליל, באתר למטייל מדריך ישראל החדש, כרך 14, עמ' 184-183. י. ברסלבסקי, סקירה על "ידיעות החברה העברית לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה", חוברת ג (תרצ"ד), דבר, 18 במאי 1934 יוסף ברסלבי, לחקר ארצנו : עבר ושרידים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1954, עמ' 246. ספר דברי הימים א', פרק כ"ד, פסוק י'. החוקר בן-ציון לוריא משער שבתקופת בית שני היה מקום מושבה של משמרת הקוץ באזור בקעת בית יריחו, מקומן של מרבית משמרות הכהונה (בן ציון לוריא, מגילת הנחושת ממדבר יהודה, 1963, עמ' 96). צבי אילן, קברי צדיקים בארץ ישראל, כנה, 1997, עמ' 312. רבי מתיא בן חרש, אתר mytzadik יחוס הצדיקים, צילום מהדורת מנטובה שכ"א (1561), באתר היברובוקס נורית פייג, ‏עילבון דוח סופי, באתר "חדשות ארכיאולוגיות", 6 במרץ 2011
בדפורדשייר קלנגר

בדפורדשייר קלנגר (באנגלית: Bedfordshire Clanger) הוא מאכל מסורתי במטבח האנגלי שמקורו מבדפורדשייר. מאכל זה היה מאכל איכרים, וכלל מאפה עשוי בצק פריך הממולא בשני מילויים בו זמנית - מצידו האחד ממולא המאפה בבשר טחון ומצידו האחר ממולא ריבה, וכך המאפה מהווה הן מנה עיקרית והן קינוח. במקורו היה המאכל פודינג בשר טחון שבושל בחום נמוך במשך כל שעות היום ונאכל בארוחת הערב. השאריות נאכלו קרות למחרת היום. לימים הפך המאכל למאפה (במקום פודינג) שהוכן על ידי נשות אזור בדפורדשייר עבור בעליהם שיצאו לעבודה בשדות ונועד להאכל כשהוא קר, ובהמשך התפתח המאכל לארוחה שלמה כשהוא כולל חלק המיועד להוות קינוח. מקור שמו של המאפה ככל הנראה במילה "קלנג" שמשמעו עבודה מאומצת, שכן המאכל נועד עבור פועלי החווה. היסטוריה של המאכל ההיסטוריה של המאכל באתר עיתון ה-independent מתכון באתר recipecircus.com