laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אוריקולותרפיה

אוריקולותרפיה (באנגלית: Auriculotherapy) היא שיטה טיפולית מתחום הרפואה האלטרנטיבית אשר פותחה בצרפת בשנות ה-50 על ידי רופאים העוסקת בדיקור אפרכסת האוזן. אוריקולותרפיה גזורה מהמילה האנגלית auricle שמשמעותה "אפרכסת". השיטה מבוססת על תאוריה הגורסת כי האוזן מייצגת את שאר הגוף בתוכה. ההנחה כי איבר או אזור אחד בגוף מייצג את הגוף כולו נפוצה ברפואה הסינית, בדומה לאירידיולוגיה ורפלקסולוגיה, אולם טענה זו לא נתמכת על ידי ראיות מדעיות כלשהן. על פי השיטה, ניתן באמצעות גירוי האוזן ודיקורה לאבחן ולטפל בכאבים ולרפאות שיבושים ביוכימיים בגוף. שיטת טיפול זו הייתה נפוצה בסין לפני 2500 שנה ומשם התפשטה לשאר מדינות המזרח, לארצות הברית ולאירופה. בשנת 1953 בליון דר' פול נוג'יה ראה סימנים כהים על אוזני מטופלים שהגיעו למרפאתו ואלו סיפרו לו שהיו אצל הגברת מרי שנחשבה למכשפה מפורסמת באותה תקופה שהייתה צורבת את האוזן עם ברזל חם, משם החל במחקר רפואי מעמיק עד שהסינים בשנת 1984 אימצו את הנקודות שהוא מיפה וזיהה. לפני טיפול אוריקולותרפיה יש לזהות את 313 הנקודות באפרכסת האוזן - שמייצגות, את כל אברי גוף האדם, הורמונים, וכן נקודות פונקציונליות, כל אוזן מטופלת בנפרד. לטענת המטפלים בשיטה זו, האוריקולותרפיה יכולה לטפל במגוון בעיות רפואיות להבדיל מרפלקסולוגיה ניתן לטפל גם במחלות פנימיות כגון: מערכת השתן, בעיות עיכול, טחורים, בעיות עור, גמגום, הפסקת עישון, נשימה, חרדות, בעיות נפשיות, כאבי גב ועוד. מרפאה אוריקולרית בישראל איגוד הרפואה האוריקולרי acuwatch - The Skeptical Guide to Acupuncture History, Theories, and Practices acupuncture - The Skeptic's Dictionary - Skepdic.com "Battlefield acupuncture revisited". הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
טמפורה

טמפורה (ביפנית: 天ぷら,‏ Tenpura, מבוטא "טנפורה") נקרא גם בעברית "בצק בירה" או "בצק מטוגן". הוא מאכל יפני המבוסס על ציפוי ירקות, דגים ופירות ים בבלילה העשויה קמח ומים קרים וטיגון עמוק שלהם בשמן צמחי על מנת להקנות להם פריכות. השם "טמפורה" משמש, נוסף על שמו של המאכל המוכן, גם כשמן של הבלילה ושיטת ההכנה. רכיבי הבלילה משתנים ממתכון למתכון, ויכולים לכלול גם ביצים, קורנפלור, שמן, אבקת אפייה, מלח ותבלינים. לעיתים מוחלפים המים במי סודה. במתכון המסורתי נהוג היה להשתמש בשמן שומשום לטיגון. לרוב נחתך המזון המיועד לציפוי לפרוסות או נתחים דקים, על מנת לאפשר בישול בזמן הקצר בו הופכת הבלילה לפריכה. מזון מצופה בטמפורה מוגש סמוך להכנתו, על מנת למנוע התרככות של הציפוי בשל חדירת לחות מן האוויר או מן המזון המצופה. הטמפורה מוגשת כרכיב במנה אחרת, או לבדה עם רוטב סויה. ככל הנראה, הטמפורה הגיעה ליפן במאה ה-16, בעקבות סוחרים פורטוגזים או ספרדים, ומקור שמו גם הוא בספרדית, פורטוגזית או לטינית. מנות טמפורה מופיעות במגוון מטבחים במזרח אסיה ובמערב, וקיימות הן בשווקים ומזללות מזון מהיר והן במסעדות. וריאציות מודרניות של טמפורה כוללות שימוש בבלילה לטיגון עמוק של מגוון מאכלים, כגון סושי, פירות וגלידה.
קרב משלט 219

קרב משלט 219 היה קרב במלחמת העצמאות שהתרחש בתקופת ההפוגה השנייה בין כוחות הלגיון הירדני ולוחמים מקומיים ובין חיילים מחטיבת קרייתי, ב-24 בספטמבר 1948. משלט 219 נמצא ליד כביש 443 של היום, ביער בן שמן בסביבת חורבת הגרדי (קבר שייח' ערבאווי, המזוהה כיום על ידי חרדים כקברו של מתתיהו הכהן) וקברות המכבים, וממערב לכפר הפלסטיני מידיא. המקום נכבש ביולי 1948 במסגרת מבצע דני וחיילים מפלוגה א' של גדוד 142 קרייתי הוצבו לשמירה על המקום. עם שחר 24 בספטמבר 1948 נפתחה אש תותחים ומקלעים על משלט 219. תוך זמן קצר החלה הסתערות על המשלט והחלה נסיגה בלתי מאורגנת לעורף. רק בשעות הצהרים הגיעה תגבורת של חטיבת קרייתי וכבשה את המשלט. במקום נמצאו גופות הלוחמים שחוללו על ידי תושבי מידיא. בקרב נהרגו 23 לוחמים. בין חללים אלו גם שני חיילים נעדרים (שנעדרים עד היום). הדעות חלוקות לגבי הסיבות לנפילת המשלט. הגרסה הרשמית טוענת כי מצב הביצורים היה גרוע. העמדות נבנו לגובה ולא לעומק ולא הוסוו. לא נסללו דרכי גישה ונסיגה, לא הוטמן מיקוש הגנה ולא נחפרו תעלות קשר. למרות מצב הכוננות הוצאה פלוגת התגבורת לחופשה קצרה, עובדה שהייתה לה חשיבות רבה לגבי תוצאות הקרב. כמו כן נמתחה ביקורת[דרוש מקור] על אופן הלחימה של הפלוגה, ואף נטען כי החיילים ישנו בעמדותיהם. עם זאת, כבר בטקס האזכרה הראשון לחללי הקרב עלה נציג רשמי והתנצל בפני המשפחות ללא הסבר לדבריו. ההיסטוריון אריה יצחקי טוען כי קריאות הלוחמים במקום לקבלת תגבורת לא נענו עקב סכסוך בדרגים הגבוהים של הפיקוד. כמו כן, טענת הגרסה הרשמית לגבי השינה בעמדות איננה הגיונית מאחר שהקרב נפתח בהרעשה ארטילרית, שגרמה לחיילים להתבצר בעמדות וללא ספק לא אפשרה להם להירדם. תעלות הקשר נמצאות במקום עד היום ואי אפשר לטעון שלא נחפרו. כיום קיימת במקום אנדרטה לזכר הנופלים, הסובלת מדי פעם מהשחתה של ערבים. בערב יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, 2012 נותצה האנדרטה לרסיסים. באוגוסט 2022 האנדרטה נותצה ונשרפה בידי ערבים. נכון ל - 2024 יש אנדרטה לזכר הנופלים. מצבה נוספת ובה שמות הנופלים מצויה בבית הכנסת של היישוב הסמוך מבוא מודיעים. אריה יצחקי (עורך), משלט מודיעים 219, הוצאת "העמותה להנצחת הנופלים באזור מודיעים", 1988 אריה יצחקי, שלדים בארון (הפרק משלט 219 עמ' 107–125), הוצאת ספרים א"י, אילניה, 2009 מדיה וקבצים בנושא אנדרטת קרב משלט 219 בוויקישיתוף משלט 219, באתר mcity מקומון מודיעין זיו ריינשטיין, יער בן-שמן: הושחתה אנדרטה לזכר חללי צה"ל, באתר ynet, 23 באפריל 2012 מידע על הקרב וחקר נעדריו באתר אגף כח אדם של צה"ל. http://www.izkor.gov.il/HalalView.aspx?id=88746, www.izkor.gov.il http://www.izkor.gov.il/HalalView.aspx?id=4530, www.izkor.gov.il ע"פ מידע באתר הצהל"י הענף לאיתור נעדרים
הדרך הטובה

הדרך הטובה היא סיעה שהוקמה בהכנסת השבע עשרה בידי חבר הכנסת אלחנן גלזר. מטרת הסיעה קידום זכויות האזרחים המבוגרים במדינת ישראל. גלזר נבחר בבחירות לכנסת השבע עשרה (2006) כמועמד השישי ברשימת גיל - גמלאי ישראל לכנסת שהייתה הפתעת הבחירות. במהלך הקדנציה נוצרו חילוקי דעות בסיעה ושלושה מחבריה: משה שרוני, אלחנן גלזר ושרה מרום שלו - פרשו והקימו את סיעת צדק לזקן, פרישה שאושרה בוועדת הכנסת ב-2 ביוני 2008, לאחר דחיות שנבעו מפסילת ניסיונה של הסיעה המתהווה לייצג בכנסת את מפלגת צדק חברתי שבראשות ארקדי גאידמק. לאחר כחודש אישרה ועדת הכנסת את בקשת הסיעה לייצג את מפלגת צומת בכנסת, בקשה שבאמצעותה יכלה הסיעה לקבל מימון מפלגות. עם התפטרות ראש ממשלת ישראל אהוד אולמרט ונפילת ממשלת ישראל השלושים ואחת החל משא ומתן בין ציפי לבני, יו"ר קדימה, שעליה הוטלה המשימה להרכיב ממשלה חדשה, לסיעות השונות בכנסת. על רקע זה הודיעו שרוני ומרום-שלו על כוונתם להתאחד מחדש עם מפלגת גיל במטרה להגדיל את כוחם המשותף במשא ומתן. גלזר, החבר השלישי בצדק לזקן, התנגד לאיחוד מחדש והחליט להישאר לבדו מחוץ לסיעה. כעבור כשבועיים, ב-26 באוקטובר הודיעה לבני לנשיא מדינת ישראל שמעון פרס כי אין ביכולתה להרכיב ממשלה חדשה, כישלון שתוצאתו הייתה הכרזתו של הנשיא בצהרי יום המחרת על הליכה לבחירות. בבוקר יום ההכרזה, ה-27 באוקטובר, התקיים דיון בוועדת הכנסת ובו אישרה הוועדה את בקשת צדק לזקן להתמזג עם "גיל" ואת בקשת גלזר להתפלג מצדק לזקן וליצור סיעה חדשה, "הדרך הטובה". הסיעה נקראה כך לזכר טובה, אשתו המנוחה של גלזר. הסיעה החדשה הודיעה שהיא, כקודמתה, תייצג את מפלגת צומת, מהלך שיאפשר לסיעה לזכות במימון מפלגות. בבחירות לכנסת השמונה עשרה התמודד גלזר במסגרת מפלגת צומת, והוצב במקום השני ברשימתה לכנסת. הרשימה לא עברה את אחוז החסימה. סיעת הדרך הטובה בכנסת השבע־עשרה, באתר הכנסת אמנון מרנדה, הגמלאים - האיחוד: איתן ושרוני שוב ביחד, באתר ynet, 15 באוקטובר 2008 אמנון מרנדה, ח"כ גלזר פרש מהגמלאים והקים סיעת יחיד, באתר ynet, 27 באוקטובר 2008 לילך ויסמן, ‏ברק: "נחליף את הקפיטליזם החזירי מבית מדרשו של הימין, בכלכלה עם אחריות", באתר גלובס, 27 באוקטובר 2008
מדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה

מדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה (באנגלית: The Gold Medal of the Royal Astronomical Society, (RAS)) היא הפרס הגבוה ביותר של החברה המלכותית לאסטרונומיה, שנוסד בשנת 1824 והוענק במקור עבור הישגים יוצאי דופן בתחומי האסטרונומיה. בעקבות ההתפתחות המדעית והגילויים החדשים במהלך המאה ה-19 והמאה ה-20, הפרס הוגדר מחדש, הן מבחינת תחומי המחקר שבגינם הוא הוענק והן מבחינת תדירות הענקת הפרס. החל משנת 1903 תחומי המחקר שבגינם ניתן הפרס הורחבו והוגדרו לשתי קטגוריות והוענקו בשנים מסוימות עבור אסטרונומיה ובשנים אחרות עבור גיאופיזיקה. בשנת 1964, הפרס הורחב בשנית לשתי מדליות בשנה להבטחת איזון בתחומי המחקר והוענק בתדירות שנתית באסטרונומיה (כולל אסטרופיזיקה, קוסמולוגיה וכו') ובגיאופיזיקה (כולל פיזיקה סולארית, מדעים פלנטריים, טקטוניקה וכו'). במהלך היסטוריית הענקת הפרס, היו שנים שבהן הפרס הוענק למספר מועמדים באותה שנה בתחום האסטרונומיה והיו שנים שבהן הפרס לא הוענק כלל, כיוון שלא נמצאו אישים ראויים לקבלת הפרס (לא היו גילויים ומחקרים חדשים). הראשונים שזכו בפרס היו צ'ארלס בבג' ויוהאן פרנץ אנקה. בשנים הראשונות הוענקו מספר מדליות מזהב ומכסף כל שנה (השנה האחרונה שבה הוענקו מדליות מכסף הייתה ב-1827), אך ב-1833 הוחלט להעניק רק מדליית זהב אחת כל שנה. ב-1846 נתגלה כוכב הלכת השמיני נפטון מה שיצר בעיה למי להעניק את הפרס. רבים חשו שיש להעניק את הפרס במשותף לג'ון קוץ' אדמס שחישב את מסלולו של נפטון וקבע היכן יש לחפש אותו ואורבן לה-ורייה שגילה אותו תצפיתית. בשל המחלוקת, לא חולק הפרס ב-1847. ב-1848 חולקו כפיצוי 12 "פרסי עדות" לאנשים שונים, כולל אדמס וורייר ולא הוענקה מדליית הזהב. ב-1849 חודשה הענקת הפרס עם מגבלת זוכה יחיד לשנה. אדמס קיבל את המדליה לבסוף ב-1866. ורייר קיבל אותה ב-1868, והמעניק היה ג'ון אדמס, שהיה נשיא החברה המלכותית לאסטרונומיה באותה עת. הנוהג להעניק מדליה אחת נמשך עד 1963 כאשר רק ב-1867 ו-1886 הוענקו שתי מדליות. האישה הראשונה לקבל את המדליה הייתה קרוליין הרשל בשנת 1828. לאחריה לא ניתנה מדליה לאישה עד לשנת 1996, שבה הוענקה המדליה לאסטרונומית ורה רובין. נכון לשנת 2020, מדליית הזהב של החברה המלכותית מוענק כל שנה עבור קידום תחומי המחקר באסטרונומיה ובגיאופיזיקה. הענקת הפרס הורחבה וסווגה עבור יחידים; בתחומי האסטרונומיה Gold Medal (A) ובתחומי הגיאופיזיקה ((Gold Medal (G ועבור קבוצות מחקר; בתחומי האסטרונומיה Group Award (A) ובתחומי הגיאופיזיקה Group Award (G). תיאור המדליה – בצד אחד יש דימוי בפרופיל של סר אייזק ניוטון עם הכיתוב בלטינית "nubem pellante mathesi" (באנגלית: that expel a mathematics) והכיתוב באנגלית: Royal Astronomical Society. בצד השני דימוי טלסקופ 40 הרגל במצפה הכוכבים של סר ויליאם הרשל שהיה הנשיא הראשון של החברה האסטרונומית המלכותית והכיתוב (המוטו של הרשל) בלטינית " quicquid nitet notandum" (באנגלית: Whatever Shines Should be Observed, בתרגום חופשי: "מה שמאיר חייבים לתצפת"), (בתמונה) שם האסטרונום האמריקאי אסף הול והשנה 1879 שבה הוענקה לו המדליה. הפורמט של המדליה זהה בכל שנה למעט הכיתוב של מקבל המדליה והשנה שבה מוענקת המדליה. מדיה וקבצים בנושא מדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה "Gold Medal Winners" (PDF). RAS. 2019. נבדק ב-15 ביולי 2019. {{cite web}}: (עזרה) רשימת זוכי מדליית הזהב של החברה המלכותית אתר החברה המלכותית לאסטרונומיה
בייזווטר

בייזווטר (באנגלית: Bayswater) היא שכונה ברובע הסיטי של וסטמינסטר של העיר לונדון בירת הממלכה המאוחדת. השכונה ממוקמת 4.8 ק"מ צפונית מערבית לצ'רינג קרוס, וגובלת בדרומה בהייד פארק ובגני קנזינגטון. בשכונה אוכלוסייה אתנית מגוונת: מתגוררת בה אוכלוסייה ערבית ניכרת (באזור דרך אדג'וור), וכן אוכלוסייה יוונית וברזילאית. בתי השכונה בנויים ברובם בסגנון ג'ורג'יאני, אשר נבנו בין שתי מלחמות העולם - מדובר בעיקר בבתי טרסות הבנויים סביב כיכרות שבמרכזן גינות. בתים אלה, שהיו בעבר בתים פרטיים חולקו כיום לדירות מגורים. האזור בו ממוקמת כיום השכונה היה שייך בעבר למנזר וסטמינסטר (דבר המצוין בספר יום הדין). הנזיר שניהל את השטח היה הנזיר בייניארדוס (Bainiardus) (שעל שמו קרויה, כנראה, טירת ביינארד). זיכיון פרלמנטרי משנת 1653 מתאר את השטח כ"שדה פתוח לציבור" (common field) בסמוך לפדינגטון "ליד המקום המכונה המעיין של ביינארד" (Baynard's Watering). לימים קוצר שם השכונה מ"המעיין של ביינארד" ל"מי ביי" (באנגלית - בייז - ווטר) השכונה מהווה שטח בחירה למועצת רובע וסטמינסטר, ומהשכונה נבחרים שישה חברים במועצה. השכונה מוזכרת בספרו של ג'ון לה קארה "המרגל שחזר מן הכפור" בו, ליז, אחת הדמויות, היא חברה של סניף דרום בייזווטר של המפלגה הקומוניסטית הבריטית. בספר אחר של לה קארה - "כל אנשי סמיילי" מתגורר בשכונה קצין בכיר קומוניסטי בדימוס. כמו כן דמויות רבות בספרו של סמיואל סלבון "The Lonely Londoners" מתגוררות בשכונה. השכונה מוזכרת בספרו של אוסקר ויילד "חשיבותה של רצינות" כמקום בו התגלתה עריסת התינוק שאבד (בלא התינוק). סרטו של אלפרד היצ'קוק "פרנזי" צולם בשכונה, וכך גם הסרט "אלפי" משנת 1966. מדיה וקבצים בנושא בייזווטר בוויקישיתוף בייזווטר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
מייפייר

מייפייר (באנגלית: Mayfair) היא שכונת יוקרה ברובע הסיטי של וסטמינסטר של העיר לונדון בירת הממלכה המאוחדת. מאז שנת 1686 נערך מדי שנה במשך שבועיים בחודש מאי באתר שוק שפרד ועד שנת 1764 עת שקיום השוק באתר נאסר. קודם לשנת 1686 נערך השוק בהיימרקט, ולאחר שנה זו השוק נערך בבו. שטח השכונה היה שטח פתוח חקלאי עד המאה ה-17. השטח הפך לפרוור עירוני של העיר באמצע המאה ה-17, ולרובע מגורים יוקרתי במהלך המאה ה-18. בשכונה התגוררו משפחת גרוונר העשירה. אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת נולדה בשכונה. כיום השכונה כוללת בעיקר שטחי משרדים ומבני מגורים רבים הוסבו למשרדים שמרביתם עוסקים בהשקעות במקרקעין. בכיכר גרוונר שבשכונה ממוקמת שגרירות ארצות הברית, וכן ממוקמות בשכונה האקדמיה המלכותית לאמנויות, מוזיאון בית הנדל, מלון בית גרוונר וקלארידג'ס. שכונת מייפר גובלת במערבה בהייד פארק (רחוב פארק ליין), בצפונה ברחוב אוקספורד, בדרומה בפיקדילי ובפארק גרין ובמזרחה ברחוב ריג'נטס. מיקומו המקורי של יריד מאי החזרת יריד מאי, כתבה של רשת BBC ההיסטוריה של מייפייר מייפייר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
חומר פוצולני

חומר פוצולני הוא חומר מינרלי המתקשה בתגובה עם סיד בסביבה מימית. מקור השם הוא במילה פוצולנה (Pozzolana) שמשמעותה אבן פירוקלסטית, בעלת מבנה זכוכיתי הנמצאת בקרבת העיר פוצואולי (Pozzuoli) ורומא. מכיוון שלאבקה המיוצרת מאבן זו תכונות פוצולניות (כלומר מתקשה בתגובה עם סיד), התקבל השם פוצולנה לתיאור חומרים פוצולנים בלעז. בימי קדם, שמשה תערובת של חומרים פוצולנים וסיד כחומר המליטה העיקרי. ידוע בעיקר השימוש שנעשה בחומרים אלו בתקופת הקיסרות הרומית, על-אף שכבר היה בשימוש נרחב על ידי היוונים, ושרידים ארכאולוגים של מלטזים מסוג זה שנמצאו בארץ מתוארכים לתקופות מוקדמות יותר. ויטרוביוס מדווח על בניית מזחים בים שחומר המליטה שלהם היה פוצולני, חומר שהתקשה מהר והחזיק מעמד זמן רב. החומרים הפוצולנים מכילים סיליקטים ואלומינטים במצב זכוכיתי. בסביבה בסיסית ובנוכחות סידן המסופק על ידי הסיד, הם מתמוססים ושוקעים כג'ל צמנטי (C-S-H ג'ל). החומרים הפוצולנים משמשים היום באופן נרחב בתעשיית הבטון. בהתקשרות הצמנט שבבטון, משתחרר סיד לתמיסת הנקבים. הסיד מגיב עם החומרים הפוצלנים ליצירת ג'ל צמנטי נוסף. תגובה זו תורמת להתחזקות הבטון ולהפחתת הנקבוביות שלו, ובכך תורמת לקיימותו. בנוסף, החומרים הפוצולנים בדרך-כלל זולים מצמנט, ומורידים את מחיר הבטון. מרבית החומרים הפוצולנים המלאכותיים הם פסולת של תעשיות אחרות, והשימוש בהם תורם לשימור הסביבה. סלעים פירוקלסטים (תוצרי התפרצות געשית) אפר געשי פוצולנה זכוכית געשית סלעי משקע חרסיות שנקלו באופן טבעי (כמו בתצורת חתרורים) צור ביוגני - סלע משקע הנוצר משלדי אצות צורניות אפר פחם - תוצר לוואי של יצור חשמל בתחנת כוח פחמית. החומר הפוצולני הנפוץ ביותר בשימוש. מיקרו-סיליקה - תוצר לוואי של יצור פלדות סיליקוניות. נמצא בשימוש בעיקר בבטונים חזקים במיוחד, ובבטונים בעלי קיים משופר. חרסים טחונים זכוכית טחונה חרסית קלויה אפר משרפה של חומרי דלק ופסולת שונים (קליפות דגנים, עץ, פצלי שמן וכדומה) סורוקה, יצחק. חומרי מליטה, מלט ובטון. הטכניון - התחנה לחקר הבנייה, 1989, תשמ"ט. עמ' 166-174. בטון ידידותי לסביבה – כמו זה שבו השתמשו הרומאים, אתר הידען חומר פוצולני, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
שמר החלוקה

שמר החלוקה (שם מדעי: Schizosaccharomyces pombe; באנגלית: Fission yeast) הוא מין של שמר המהווה אורגניזם נחקר מאוד בביולוגיה. שמר החלוקה הוא אורגניזם איקריוטי חד-תאי בעל צורת מתג. שמר החלוקה, בניגוד לשמר האפייה גדל רק בקצוות ומתחלק על ידי פליגה באמצע התא. בדומה לשמר האפייה, לשמר החלוקה שני טיפוסי זוויג (P ו-M) העוברים זיווג בתנאי עקה (כגון מחסור במקור חנקן) ליצירת תא דיפלואידי. מצב זה אינו יציב לאורך זמן והתא עובר מיוזה ליצירת 4 תאי נבג המסודרים במעטפת משותפת (ascus) בצורת פרסה. שמר החלוקה בודד לראשונה על ידי חוקר בשם לינדנר (Lindner) מבירה מזרח אפריקאית, ושמו המדעי (Pombe) נגזר מהמילה בירה בסווהילית. בניגוד לשמר האפייה, שמר החלוקה אינו משמש להכנת מזון אך ניתן להשתמש בו להכנת שיכר. שמר החלוקה וקרובים שלו מצויים במיץ ענבים וערק. יחד עם שמר האפייה, שמר החלוקה נחקר רבות, בשל הקלות היחסית של גידולו בתנאי מעבדה ועקב היותו אורגניזם פשוט מאוד ביחס ליצורים איקריוטיים אחרים. הגנום של שמר החלוקה פוענח במלואו בשנת 2002. פול נורס, לי הרטוול וטים האנט זכו בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה על מחקרם על מחזור התא של שמר החלוקה בשנת 2001. על אף שגם שמר האפייה וגם שמר החלוקה שייכים לאותה מערכה, ההבדלים הביולוגיים ביניהם עצומים והיום מעריכים שהאב הקדמון האחרון של שני המינים חי לפני 1,144 מיליון שנה: בשמר האפייה מוכרים כ-5,600 גנים בניגוד לכ-4,970 בשמר החלוקה. לשמר האפייה 16 כרומוזומים ולשמר החלוקה 3. שמר האפייה מתקיים לרוב במצב דיפלואיד לעומת שמר החלוקה המתקיים לרוב במצב הפלואידי. לשמר החלוקה דמיון במנגנונים רבים לתאים אאוקריוטים עילאיים שאינם משותפים לשמר האפייה כגון מטבוליזם של pre-rRNA ומנגנון ה-RNAi. מדיה וקבצים בנושא שמר החלוקה בוויקישיתוף שמר החלוקה, באתר NCBI (באנגלית) שמר החלוקה, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) שמר החלוקה, באתר GBIF (באנגלית) מאגר הגנום של שמר החלוקה
מגפת הסדקים בשמשות של סיאטל

מגפת הסדקים בשמשות של סיאטל הייתה אירוע היסטורי המהווה עבור הפסיכולוגים החברתיים דוגמה קלאסית למחשבות שווא קולקטיביות. התופעה אירעה, בו זמנית, במספר פרוורים של העיר סיאטל במדינת וושינגטון שבארצות הברית, בחודשים מרץ ואפריל של שנת 1954. יותר ויותר תושבים גילו לפתע סדקים, חורים או צלקות קטנות בשמשה הקדמית של רכביהם. נזקים קלים אלה מופיעים בשמשות של כלי רכב כל הזמן וכמעט שאיש אינו שם אליהם לב. ריבוי הדיווחים על נזקים כאלה העיר לראשונה את תשומת לבם של אנשים רבים לקיום הנזקים והם סברו כי הנזקים הם חדשים, רבים ופתאומיים. הדיווחים הופיעו לראשונה בעיר בלינגהם בחודש מרץ, והמשטרה המקומית ייחסה אותה לנזק מכוון על ידי ירי רובי אוויר. לאחר שהתופעה נצפתה בערים אחרות, החליטו השוטרים שיש לחפש הסבר אחר. תוך שבוע, החדשות על "המגפה" הגיעו לעיר סיאטל. ככל שהעיתונים פרסמו יותר את הסיפור, כך גדל מספר המקרים שדווחו למשטרה. נוסעים עצרו ניידות משטרה כדי לדווח על נזקים ומגרשי חנייה דיווחו על התקפות חמורות בשטחם. עד ה-15 באפריל התקבלו כ-3,000 דיווחים על שמשות שניזוקו. משהוחלט כי וונדליסטים לא יכולים להיות אחראים לכל כך הרבה מקרים בבת אחת, האנשים החלו לייחס את התופעה לגורמים שונים ומשונים: היו שחשבו כי מקור הבעיה נמצא במשדר רדיו חדש של חיל הים האמריקני, בעוצמה של מיליון ואט, המייצר גלים שמזעזעים את הזכוכית בשמשות. היו שייחסו את התופעה לקרינה קוסמית. היו שייחסו את התופעה לניסויים בנשק אטומי. היו שטענו שראו יצירת בועות קטנות בזכוכית מול עיניהם, וייחסו אותן לפרעושי חול. היו שייחסו את התופעה לשינויים בשדה המגנטי של כדור הארץ. היו שייחסו את התופעה לגורמים על-טבעיים כמו "גרמלינים". לבסוף, סמל מקס אליסון מהמעבדה לזיהוי פלילי במשטרת סיאטל הכריז, כי כחמישה אחוזים בלבד מן הדיווחים מוצדקים, ומתייחסים לסדקים שנובעים מוונדליזם, וכי יתר הדיווחים נובעים אך ורק מהיסטריה המונית, ומתייחסים לסדקים הנובעים מבלאי טבעי. ב-17 באפריל הדיווחים פסקו כמעט בפתאומיות. מגפת הסדקים בשמשות של סיאטל מהווה דוגמה קלאסית למחשבות שווא קולקטיביות (ולא להיסטריה המונית, כפי שדווח). למרות שנזק דומה קורה לשמשות רכב כל הזמן – לאחר שכלי התקשורת החלו לדבר על הנושא, אנשים רבים החלו להסתכל בעיון רב יותר בשמשות שלהם ופתאום שמו לב לנזק שלא ראו עד אז. מחשבות שווא היסטריה המונית קונסטרוקטיביזם חברתי Nahum Z. Medalia and Otto N. Larsen (1958), Diffusion and Belief in a Collective Delusion: The Seattle Windshield Pitting Epidemic, American Sociological Review, Vol. 23, No. 2, pp. 180-186
תגית (הרלדיקה)

תגית היא מטען הרלדי הדומה לרצועת התליונים אשר מתוחה על חזהו של סוס מאוכף. התגית מצוירת על גבי שלט אצולה וזאת על מנת להבדילה משלט אצולה דומה או כחלק משיטת הקדנסיה. התגית נחשבת כסימן ההבדל הישן ביותר אך לעיתים נושאים אותו כמטען. השימוש בתגית (בהרלדיקה האנגלית) כסימן הבדל עבור בנו הבכור של נושא המגן. ההבדלים או סימני הקדנסיה הם התקנים אשר תפקידם להבדיל בין ענפים שונים של משפחה או שושלת. שלטו של הבן הבכור, כל עוד אביו חי, הוא שלט המשפחה בתוספת תגית נקיה. לשלטו של הבן השני נוסף חרמש, לשלטו של השלישי כוכב וכן הלאה על פי שיטת הקדנסיה. מספר הקצוות אשר לתגית אינו בהכרח מציין מאומה. למרות זאת תגית בעלת שלושה קצוות נחשבת כמייצגת את יורש העצר במהלך שנות חייו של אביו, חמישה קצוות במהלך שנות חייו של סבו ושבעה קצוות במהלך שנות חייו של אבי סבו. מדיה וקבצים בנושא תגית בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא סמלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רפאלה לה קפריה

רפאלה לה קפריה (באיטלקית: Raffaele La Capria;‏ 3 באוקטובר 1922 – 26 ביוני 2022) היה סופר ותסריטאי איטלקי. נולד בנאפולי. אחרי שהוסמך במשפטים בנאפולי בשנת 1950 שהה בצרפת, אנגליה וארצות הברית ולבסוף עבר לגור ברומא. הוא השתתף במוסף התרבות של העיתון "קוריירה דלה סרה", היה שותף בהנהלת כתב העת האיטלקי הספרותי "נושאים חדשים", וחיבר תסכיתים לרדיו RAI. בשנת 1957 השתתף בסמינר בינלאומי לספרות באוניברסיטת הרוורד. הוא השתתף בכתיבת תסריטים לסרטים רבים של פרנצ'סקו רוסי, ביניהם "ידיים מעל העיר" (1963) ו"אנשים נגד" (1970). במהלך הקריירה שלו פרסם לה קפריה מעל עשרים ספרים. הרומן הראשון היה "יום של חוסר סבלנות" בשנת 1952. ספרו השני, והידוע יותר, "פצוע אנושות", יצא לאור תשע שנים מאוחר יותר, בשנת 1961, וזכה בפרס סטרגה. בשנת 1982 הוא קיבץ את שני הרומאנים הראשונים שלו בתוספת הרומן "אמור ופסיכה" (1979) בכרך "שלושה רומאנים של יום אחד". לה קפריה פרסם גם סיפורים כגון "השלג של וזוב", האוסף "פרחים יפניים" (1979), האוסף "ארבעה סיפורי אהבה" (2007). הוא הקדיש מאמצים רבים לפרסום מסות, כגון: "זינוקים פסולים" (1964), "הרגש בספרות", "הזבוב בבקבוק" (2002) וכן אוטוביוגרפיה: "חמישים שנה של זינוקים פסולים" (2000). נפטר ברומא ב-26 ביוני 2022. היה נשוי לשחקנית אילריה אוקיני עד למותה ב-2019 ואב לבת. Amore e psiche, Bompiani, 1979 Tre romanzi di una giornata, Einaudi, 1982 Letteratura e salti mortali, Mondadori, 1982 Armonia perduta, Mondadori, 1986 Un giorno d'impazienza, Mondadori, 1987 Variazioni sopra una nota sola. Lettere a Francesca, con Erri De Luca, AGE-Alfredo *Guida Editore, 1990 False partenze, Mondadori, 1995 Conversazione con Raffaele La Capria. Narrare l'armonia perduta, con Paola *Gaglianone, Nuova Omicron, 1995 Il bambino che non volle sparire, Giunti & Lisciani, 1995 Assolo napoletano, Rizzoli, 1996 L'occhio di Napoli, Mondadori, 1996 Sentimento della letteratura, Mondadori, 1996 Capri e non più Capri, Mondadori, 1996 Ferito a morte, Mondadori, 1996 L'apprendista scrittore. Dieci saggi in forma di racconto, Minimum Fax, 1996 La neve del Vesuvio, Mondadori, 1997 Colapesce, Colonnese, 1998 Napolitan Graffiti. Come eravamo, Rizzoli, 1998 Ultimi viaggi nell’Italia perduta, Avagliano, 1999 Lo stile dell’anatra, Mondadori, 2001 La mosca nella bottiglia. Elogio del senso comune, Rizzoli, 2002 Me visto da lui stesso. Interviste 1970-2001 sul mestiere di scrivere, Manni, 2002 Letteratura e libertà. Conversazione con Emanuele Trevi, Quiritta, 2002 Cinquant'anni di false partenze ovvero l'apprendista scrittore, Minimum Fax, 2002 Opere, Mondadori, 2003 Caro Goffredo. Dedicato a Goffredo Parise, Minimum Fax, 2005. L'estro quotidiano, Mondadori, 2005. L'amorosa inchiesta, Mondadori, 2006. Quattro storie d'amore, Drago, 2007. Guappo e altri animali, Mondadori, 2007. מדיה וקבצים בנושא רפאלה לה קפריה בוויקישיתוף רפאלה לה קפריה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) רפאלה לה קפריה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
מוצר גיפן

בכלכלה, מוצר גיפן (Giffen good) הוא סוג של מוצר נחות, שהכמות המבוקשת ממנו גדלה ככל שמחירו עולה, בניגוד לעקומת הביקוש הקלאסית. במוצר סטנדרטי, כאשר מחיר המוצר עולה, עקרון התחלופה גורם לצרכנים לעבור למוצרים תחליפיים, זולים יותר. לא כן במוצר גיפן, לו אין בנמצא מוצרים תחליפיים זולים, מהסיבה שהוא המוצר הזול ביותר הקיים. בשל היעדר תחליפים, האפקט המכריע הוא עקרון ההכנסה, ולכן, כאשר מחיר מוצר הגיפן עולה, ההכנסה הריאלית יורדת, והצרכן יצרוך יותר ממוצר הגיפן ופחות ממוצרים יקרים יותר. עלייה בכמות המבוקשת כאשר מחירו של המוצר עולה, היא תופעה חריגה. לעיתים נחשב לחם אחיד כמוצר גיפן, הוא מהווה מרכיב הוצאה ניכר במשפחה מעוטת הכנסה. עליית מחירו תביא לגידול בצריכתו ולוויתור על מאכלים יקרים יותר. גם תפוח האדמה בתקופת הרעב הגדול באירלנד הוא דוגמה למוצר גיפן, כאשר בתקופה זו הן מחיר תפוח האדמה והן מחיר הבשר עלו משמעותית, אך מאחר שתפוח האדמה זול בהרבה מבשר, משקי בית רבים נאלצו להפחית בצריכת הבשר וקנו יותר תפוחי אדמה. את השם "מוצר גיפן" או "פרדוקס גיפן" טבע אלפרד מרשל, שקרא למוצר על שם הכלכלן רוברט גיפן (אנ') (1837–1910), שכתב על התופעה. מוצר נחות - מוצר, שצרכן נוטה להקטין את הכמות הנצרכת ממנו, ככל שהכנסתו הריאלית עולה, ולהפך, כאשר ההכנסה תרד, הכמות הנצרכת תגדל. אפקט התחלופה - מונח המציין את ההשפעה של עלייה או ירידה במחירו של מוצר על צריכתו אל מול מוצרים תחליפיים. כאשר מחירו של מוצר עולה בשיעור ניכר, ייטו צרכנים להעדיף תחליפים. אפקט ההכנסה - מונח המציין את ההשפעה של עליית ההכנסה או ירידתה על צריכת המוצר. ערך זה הוא קצרמר בנושא כלכלה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.