laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
המחתרת האנטי פשיסטית בגטו קובנה

הארגון האנטי-פשיסטי הלוחם (הנקרא גם אק״א, בגלל שמו ביידיש: אנטיפאשיסטשע קאמף-ארגאניזאציע) הוקם בגטו קובנה ב-31 בדצמבר 1941 על מנת ליצור התנגדות יהודית להנהגה הנאצית בגטו קובנה. ב-15 באוגוסט 1941 הוקם גטו קובנה. התנאים בגטו היו קשים, והשמדת היהודים הייתה שיטתית. תוך חמישה חודשים בלבד נרצחו 10,000 מתוך 30,000 היהודים בגטו. עקב המצב הקשה, קמו בגטו ארגונים מחתרתיים קטנים ורבים, שעיקר תעסוקתם הייתה הברחת מזון לגטו. בסוף שנת 1941, חברו כל הארגונים היהודים המחתרתיים בגטו קובנה לארגון מחתרתי אחד בהנהגתו של הסופר היהודי חיים ילין. לארגון היו מספר מטרות: הברחת נשק ואספקות שונות לגטו, פעולות כנגד חיילים ושוטרים נאצים ובעיקר ניסיונות חבירה לפרטיזנים מחוץ לגטו. בשנותיו הראשונות של הארגון, בין 1941-1943, פעילותו העיקרית הייתה הברחת מזון ליהודים בגטו, והברחת נשק שישמש את הארגון בפעולותיו המשמעותיות יותר בהמשך. בתחילת 1943, לאחר מאמצים רבים ליצירת קשרים, התחבר "הארגון האנטי-פשיסטי" למחתרת הליטאית, הוחלט על שיתוף פעולה הדוק ונעשו שני ניסיונות חבירה לפרטיזנים ביערות באזור קובנה. ניסיון החבירה הראשון לפרטיזנים היה מבצע "אוגוסטובה" שהתחיל באוקטובר 1943. מבצע זה היה ניסיון נועז אך כושל להקמת בסיס פרטיזנים חדש ביער אוגוסטובה, הנמצא כ-150 ק"מ דרום מערבית לעיר קובנה (בגבול פרוסיה-פולין). קבוצת חלוץ אשר מנתה כ-20 איש יצאה בדרכה ליערות, אולם בעקבות קשיים אשר נתקלה בהם בדרך, החליטו לשוב אל העיר. עד סוף אוקטובר הוקמו מספר קבוצות נוספות שמטרתן להגיע אל היער, אך כולן, למעט אחת, נכשלו במשימה. שניים מחברי אותה קבוצה הצליחו להגיע ליער, אך נוכחו לדעת כי הוא כלל לא מתאים להקמת בסיס פרטיזנים, ושבו לגטו. הערכות אומרות שכ-100 איש לקחו חלק במבצע כושל זה. למרות כישלונו של מבצע "אוגוסטובה", בגטו קובנה החלו במבצע חשאי בהובלת קבוצה קטנה שהייתה מבצעת מארבים ומפתיעה את החיילים הנאצים מבלי לתת להם זמן תגובה משמעותי. מטרת המבצע הייתה הכשרת לוחמים והבאתם ליערות רודינקי, בהם פעלו הפרטיזנים. כדי לאפשר את המבצע, בגטו נערכו מגביות לגיוס כסף, נרכש נשק שהוברח לתוכו, בתי המלאכה בו ייצרו מדים וחגורים, והלוחמים המיועדים עברו אימונים בנשק. בנוסף, נמצאו כלי רכב והוכנו סיפורי כיסוי עם תעודות מזויפות להברחת צעירים ליערות הפרטיזנים בגלוי, מתחת לאפם של הגרמנים. עד אמצע שנת 1944, שבע קבוצות לוחמים יצאו מן הגטו וחברו לשורות הפרטיזנים ביערות למשימות ההתנגדות השונות. ב-6 באפריל 1944 נלכד חיים ילין, מנהיג הארגון, בידי סוכני הגסטפו בזמן שחיפש מחוץ לגטו דרך להעביר קבוצה נוספת של לוחמים ליערות. הוא נחקר ועונה במשך מספר שבועות עד שמת בשבי בנסיבות לא ידועות. לאחר מותו הארגון התפרק והחברים בו חברו חלקם לקבוצות שונות של פרטיזנים, וחלקם חזרו לגטו ונרצחו בצעדות המוות. סמוליאקוב, צבי(הירש), לא כצאן לטבח, ירושלים: יד ושם צבי.א בראון, דב לוין, תולדותיה של מחתרת, ירושלים: יד ושם, 1961 איגוד יוצאי ליטא בישראל, דמות לוחם, תל אביב: איגוד יוצאי ליטא בישראל, 1980
אמן רעב

אמן רעב או אמן צום הוא אדם העורך מופעים של צום ממושך, כסוג של בידור. מופעים של אמני רעב היו מקובלים באירופה ובאמריקה מסוף המאה ה-17 ועד תחילת המאה ה-20, והגיעו לשיא פריחתם בשנות ה-80 של המאה ה-19. אמני רעב היו בדרך כלל גברים, שנדדו מעיר לעיר וערכו מופעי צום שנמשכו עד 40 ימים. אמני רעב אחדים נתפסו אוכלים במרמה במהלך המופע שלהם. סיגל גולדין הבחינה בין אמני רעב, שפעילותם התאפיינה בייסורים כמפגן של שליטה עצמית, ובין "נשים צמות" כדוגמת אן מור (Ann Moore), שייחסו את הימנעותן מאכילה לנס והתגלו כמתחזות, ובין "שלדים חיים" - אנשים שהתאפיינו במשקל גוף נמוך במיוחד. סוג זה של אמנות הונצח בסיפור הקצר של פרנץ קפקא, "אמן צום". מופעי צום שתכליתם היא בידור או אמנות אינם מתקיימים כיום, אך שביתת רעב, המתקיימת עד ימינו היא צום ממושך שתכליתו הבעת מחאה. Alys Moody, The Art of Hunger: Aesthetic Autonomy and the Afterlives of Modernism, Oxford University Press, 2018 Ruben De Somer, Fasting Wonders: The Hunger Artist From the 17th Through 20th Century, Sideshow World Sigal Gooldin, Fasting Women, Living Skeletons and Hunger Artists: Spectacles of Body and Miracles at the Turn of a Century, Body & Society, 2003 pp. 27–53
רנה הירשלר

רנה הירשלר (בצרפתית: René Hirschler; 8 באוקטובר 1905, ט' בתשרי ה'תרס"ו - מרץ 1945) היה הרב הראשי של שטרסבורג, שהיה בעל תפקיד מרכזי בסיוע ליהודים במחנות מעצר בצרפת הכבושה. את רוב חייו הקדיש הירשלר עבור קידום הציונות והיהודים בחיי החברה, והקמת ארגונים המסייעים ליהודים במחנות. רנה הירשלר נולד במרסיי שבצרפת, לראול הירשלר אשר היה החזן האחראי על בית כנסת במרסיי. בנעוריו, הכיר את סימון לוי, שתהפוך לאשתו בשנת 1933. לזוג נולדו שלושה ילדים: מרים, ג'סליין ואלן. בגיל צעיר החל בקריירה רבנית, ובשנת 1929 (בגיל 23), הפך לרב בעיר מילוז. בשנת 1931 הקים את העיתון "קדימה", שיועד לבני נוער וקידם מעורבות גדולה יותר של יהודים בחברה הצרפתית. בשנת 1939 מונה לרבה הראשי של שטרסבורג ובס-ריין, לאחר כיבוש צרפת בידי הנאצים הפך לאחד מראשי הסעד היהודי במשטר וישי. אשתו, סימון לוי, הייתה שותפה בפעילויות רבות. כך, למשל, איירה בעיתון 'קדימה'. כאשר החל מעצר של יהודים וריכוזם במחנות בצרפת, מונה הירשלר למזכיר כללי במחנות המעצר, והיה שותף בהקמת ועדת העבודה המרכזית במרסיי. לאחר מכן, בעיר גרונבל, הירשלר השתתף בהקמת מרכז תיעוד יהודי. יחד עם הרב הראשי של חבל הריין העליון, עשה הכל כדי לשמור על המוסדות הדתיים של היהדות האלזסית. הירשלר הצליח להוציא רבים מיהודי המחוז מרשימות גירוש ומהמחנות שמהם גורשו למחנות ההשמדה, והעביר אותם להוספיס (מרכז לטיפול רפואי). בסוף שנת 1941 מקס היימנס, לעתיד נשיא חברת התעופה אייר פראנס, ביקש ליצור עם הירשלר קשר על מנת להבריח חזרה לבריטניה עשרה קצינים אנגליים שהוצנחו לצרפת ונכלאו שם. הירשלר וסייע להם לברוח. באותו זמן, אשתו, סימון לוי, ריכזה את הפעילות לאימוץ ילדים יהודים מהגטו. באותה תקופה, הירשלר הקים בדרום צרפת את Aumônerie Général Israélit ('מוסד הצדקה היהודי הכללי'). לאחר הקמתו של הגוף, לא פעם אחת נמצאו חילוקי דעות בין הירשלר לבין הגוף המרכזי של יהודי צרפת, האחראי על קבלת החלטות ביצועיות, בעיקר סביב מידת הציות לשלטונות גרמניה ולממשלת וישי. ב-22 בדצמבר 1943 נאסר הירשלר וכעבור כחודש גורש לאשוויץ, יחד עם אשתו. שם נספו שניהם. ילדיהם נשלחו עם פרוץ המלחמה להסתתר בבית סבתם בפריז. אלן הירשלר כתב אחרי המלחמה ספר על אביו . לאחר הוצאתו לאור של עיתון "קדימה", הירשלר זכה לאהדה רבה מקרב בני הנוער היהודים מאלזס. ולאחר מותו הוענקה לו מדליית התנגדות על הברחתם של עשרה קצינים אנגליים. ב-1 באפריל 1962, העיר שטרסבורג קראה לרחוב הפועל מול בית הכנסת השלום, "רחוב הרב רנה-הירשלר הגדול". ב -9 באוקטובר 2016, בעיר מולהאוס, בעיירה מילוז, שהיה הרב מ-1929 ל-1939, הוצב לוח לזכרו של רנה הירשלר, כמו גם של אשתו, סימון. יד ושם, הירשלר, רנה (1905–1944), באתר יד ושם, ‏17/2/2020 Alain HIRSCHLER, Simone HIRSCHLER אודות השואה, באתר יד ושם, ‏10.2.2020 Alain Hirschler, [http://judaisme.sdv.fr/histoire/rabbins/hirschl/alain-h.htm René Hirschler mon père Alain Hirschler], judaisme, ‏10.2.2020
אריך קודרט

אריך קורדט (גרמנית: Erich Kordt;‏ 10 בדצמבר 1903 - 11 בנובמבר 1969) היה פעיל בהתנגדות הגרמנית לנאצים. שימש כיועץ צעיר של שר החוץ הגרמני יואכים פון ריבנטרופ. כדיפלומט צעיר קורדט עשה חיל במשרד החוץ הגרמני. קורדט גם שימש כמרגל למחתרת האנטי-נאצית. קורדט שדיבר אנגלית מושלמת למד באוניברסיטת אוקספורד באנגליה והצטרף למשרד החוץ הגרמני ב-1928. הוא הוצב בז'נבה ואז בברן בשווייץ. לאחר מכן הוא שימש כמדריך בשגרירות לונדון תחת השגריר יואכים פון ריבנטרופ ופיתח כלפיו סלידה אישית וזלזול מקצועי. למרות זאת ב-1937 הפך קורדט לחבר במפלגה הנאצית וכאשר בפברואר 1938, ריבנטרופ הפך לשר חוץ, נקרא אריך קורדט לשמש כראש "לשכת השרים" של משרד החוץ, היות ששר החוץ החדש של גרמניה ריבנטרופ שנזקק לעזרה מקורדט ביקש שיסייע לו בפענוח מסמכים ויתרום מהידע ומהניסיון שלו לדיפלומטיה הבינלאומית. קורדט שהיה עוזר שר החוץ נחשף במהלך תפקידו למסמכים סודיים ביותר, אותם לקח וסיפק לקולונל הנס אוסטר שהיה ראש קבוצת אופוזיציה אנטי- נאצית "קונספירציית אוסטר". זה היה מידע סודי מלב המערכת הנאצית שהפך את קורדט לפעיל מרכזי במחתרת. אריך קורדט ואחיו תיאדור לקחו חלק בקונספירציית אוסטר בשנת 1938. קונספירציית אוסטר הייתה חלק מתוכנית שהמטרה שלה הייתה לעצור את גרמניה מלצאת למלחמה עם צ'כוסלובקיה על שטח חבל הסודטים. התוכנית הייתה להתנקש בחייו של אדולף היטלר. תיאדור קורדט שימש כקונסול בשגרירות לונדון, ויצר קשרים עם הבריטים, שבהם הייתה תלויה הצלחת הקשר. הקושרים היו צריכים שהבריטים יתנגדו בנחרצות לתפיסת חבל הסודטים. אריך קורדט השתמש באחיו (תיאדור) כשליח כדי לבקש ולנסות ולשכנע את ממשלת בריטניה לעמוד מול היטלר. התקווה הייתה שבשילוב המשבר עם צ'כוסלובקיה, קציני הצבא יבצעו הפיכה נגד היטלר. אך ראש ממשלת בריטניה נוויל צ'מברלין, חשש מהאפשרות שתהיה מלחמה וניהל משא ומתן ארוך וממושך עם היטלר ולבסוף נכנע לו, מה שהרס כל סיכוי שהקונספירציה תצליח. בגרמניה בשלב זה היטלר נתפס כ"מדינאי הגדול בכל הזמנים ברגע הניצחון הגדול ביותר שלו". ולכן הקשר לא יצא לפועל. בשנת 1939, קורדט נסע ללונדון כדי להעביר מידע סודי ליועץ הדיפלומטי של ממשלת בריטניה (רוברט ונוסרט) על הסכם ריבנטרופ–מולוטוב בין גרמניה ורוסיה. משנת 1941 ועד שנת 1944 קורדט נשלח מטעם משרד החוץ הגרמני ליפן ולאחר מכן הועבר לסין ותוך כדי ריגל עבור הרוסים. ובשנת 1948 קורדט העיד במשפטי נירנברג בעד שר החוץ של גרמניה ריבנטרופ שהואשם ונידון למוות. לאחר שקורדט העיד, לא ניתן לו לשוב לתפקיד בשירות החוץ הגרמני. דני אורבך, ואלקירי - התנגדות הגרמנית להיטלר, תל אביב: ידיעות אחרונות , ספרי חמד, 2009 ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אריך קודרט".
משה מימון (רב)

הרב משה מימון (ה'תרפ"ד, 1924 - י"ד באייר ה'תשס"ב, 26 באפריל 2002) היה רב ישראלי יליד תוניסיה שכיהן כרב הערים עפולה וקריית אתא. נולד בשנת תרפ"ד (1924) בתוניס לאביו רבי אליהו מימון ואמו נשריה. סבו היה החכם מנחם מימון, אחיו של רב העיר גאבס רבי משה (בישי) מימון. למד מפי הרב פראג'י עלוש ורבי חיים חורי. שימש כמלמד תלמידים, שוחט ובודק, ושליח ציבור בעיר תאלה (אנ'), ולאחר מכן בעיר אל-כף (אנ') ובעיר גאבס. נשא לאישה את נווארה שלביה ונולדו להם חמישה ילדים. לאחר קום המדינה עלה לישראל יחד עם משפחתו והתיישב בטבריה. באדר א' ה'תשי"א התמנה על ידי הרבנים הראשיים לישראל, בן ציון מאיר חי עוזיאל ויצחק אייזיק הלוי הרצוג לרב מושב בית שקמה סמוך לאשקלון, ובקיץ של אותה שנה התמנה לרב בעפולה, שם כיהן כשבע שנים. ב-1958 התמנה לרב הספרדי של כפר אתא, שהפך לימים ל"קריית אתא". ייסד בעיר ישיבה לזכר חללי רעידת האדמה באגאדיר, ולאחר סגירתה תרם את המבנה לישיבת פורת יוסף. בשנת 1974 הגיש מועמדת למשרת רבה הראשי של חיפה (לאחר פטירת הרב יוסף משאש), אך הסיר את מועמדותו לאחר שמערכת הבחירות גרמה לסערת רוחות. היה יו"ר הנהלת "התאחדות הרבנים הספרדים בישראל" וראש קרן "דובב שפתי ישנים" להדפסת ספרי רבני תוניסיה, במסגרתה הוציא לאור ספרים רבים (ראו להלן). נפטר ביום י"ד באייר ה'תשס"ב (2002). בנו הרב אליהו גד מימון ממלא את מקומו כרבה של קריית אתא. בנו הרב יורם מימון חיבר את הספר "מתנת משה". בתו בתיה נהרגה בתאונת דרכים בגיל 20 בשנת ה'תשל"ו. ברכת אליהו - פרושים ודרושים (ה'תשי"ב). הלכה למשה - שו"ת (ה'תשי"ז). ספר זה הוא הספר הראשון שניתנה לו הסכמה מאת הרב עובדיה יוסף (שכיהן אז כדיין בפתח תקווה). לב טוב על ספר החינוך. תורת אמי - ענייני אבלות, הספדים וניחומים על אמו, ועניינים שונים (התשל"ג). שו"ת "אוהב משפט" של רבו הרב פראג'י עלוש. ספרי הרב יצחק חי בוכבזה: "לחם לפי הטף", "בית הלחמי" ו"לב ימים". "חלב חטים" לרבי יצחק חי טייב. "ערך השולחן" לרבי יצחק טייב. "אבני צדק" לרבי ישועה בסיס. "שלמי תודה" לרבי שלמה דאנה. "תפארת בחורים" לרבי שלום חי הכהן. "זרעו של אברהם" לרבי אברהם חג'אג'. בנו הרב יורם מימון, זיכרון להולכים, אור תורה תכז, ה'תשס"ג, עמ' תק-תקג. משה מימון (רב), באתר "החכם היומי" הסכמה ראשונה של הרב עובדיה יוסף בלוג ספריית הרמב"ם. משה בן אליהו מימון (1924-2002), דף שער בספרייה הלאומית הוכתר רב לעדה הספרדית בכפר אתא, חרות, 20 ביוני 1958. ראובן בן צבי, 12 הגישו מועמדות לרב ראשי של חיפה, מעריב, 23 באוקטובר 1974 נבחרו רבני חיפה, דבר, 28 במאי 1975
תיכון "השלום" למדעים ואמנויות מצפה רמון ע"ש יצחק רבין

תיכון "השלום" למדעים ואמנויות מצפה רמון ע"ש יצחק רבין הוא בית ספר תיכון מקיף (ממלכתי על יסודי), שש שנתי (כיתות ז'-י"ב) במצפה רמון בית הספר קרוי ע"ש יצחק רבין. בית ספר תיכון "השלום" נבחר על ידי משרד החינוך זו שנה שנייה, לקחת חלק בתוכנית "אמירים" לטיפוח תלמידים מצטיינים כחלק מפיתוח תרבות מצוינות בבית הספר. בית הספר מונה כ-270 תלמידים כיתות ז' – י"ב. בכל שכבה שתי כיתות לימוד. בית הספר ממוקם ברחוב רחבעם זאבי 3. בבית הספר תלמידים מחוננים וכן תלמידים בעלי צרכים מיוחדים. מבנה בית הספר ועיצובו הארכיטקטוני שואבים השראה מהנוף המדברי. בכל שכבה בחטיבה העליונה ישנה כיתה עיונית המכוונת את תלמידיה לתעודת בגרות איכותית וכיתת אומ"ץ, בה ניתן סיוע לימודי נוסף ומענה לאוכלוסייה מגוונת שייעודה תעודת בגרות מלאה. בשנת 2016 למדו בבית הספר 243 תלמידים (24.3 תלמידים בכיתה). אחוז התלמידים הזכאים לבגרות עמד על 78.9%. מנהלת "תיכון "השלום" מצפה רמון ע"ש יצחק רבין" מרים אורנשטיין דה- מלאך, בתו של יואל דה-מלאך חברת קיבוץ רביבים ניהלה בין השנים 2007-2013 את אורט ספיר ירוחם בירוחם. אזרחות, אמנות, אנגלית, אשכולות, ביולוגיה, גאוגרפיה, העשרה, היסטוריה, חינוך גופני, כימיה, לשון והבעה, מדעים, מוט"ב (מדע וטכנולוגיה בחברה), מתמטיקה, ספרות, פיזיקה, פילוסופיה, של"ח (ראשי תיבות "שדה לאום חברה"; השם המלא: "של"ח וידיעת הארץ"), תיאטרון, תיירות, תנ"ך, תרבות ישראל תוכנית "אמירים" ו"קדם עתידים" – תוכניות למצוינים תוכנית "מניפה" ו"תל"ם" (תנופה לבגרות מלאה) – תוכנית לתלמידים הזקוקים להעצמה לימודית וחברתית תוכנית "אשכולות" – קורסי העשרה במגוון תחומים מעורב ז' –ט' עם מתן דגש למדעים ואמנויות. אשכול ספורט אמנות ותנועה- מחול מודרני, תיאטרון, כדורגל, כדורעף, ציור, פיסול, מוזיקה ממוחשבת והיפהופ. אשכול המדעי– צילום אמנותי, שחמט, דיבייט, סיור מדברי, בישול מולקולרי, עבודות חקר ומדעים. תוכנית "שער שוויון"- קבוצת כדורגל הנפגשת מדי שבוע לאימונים שבועיים ומשתתפת בטורנירים ברמה הארצית. משתתפי התוכנית מקבלים סיוע לימודי באמצעות מרכזי למידה. בשנת הלימודים ה'תש"ף (2020/2019) נפתחה מגמת מוזיקה בתיכון השלום, בניהולו של פרופ' מיכאל וולפה, תושב שדה בוקר. בתוכנית הלימודים מתקיימים שיעורי קדם-מגמה לתלמידי כתות ז' הלומדים נגינה זו השנה השלישית במסגרת תוכנית "סולמות". משתתפים בשיעורי המגמה ומנגנים בתזמורת הנשיפה של מצפה רמון בניצוחו של אנטולי ורגוצקי נבחרת כדורעף בית ספרית מגמות: ביולוגיה מולקולרית, פיזיקה, תיאטרון, פילוסופיה, האדם במדבר, מדעי כדור הארץ. אפשרות להרחבה וביצוע עבודות גמר בהיקף 5 יח"ל לתלמידים מצטיינים במקצועות המדעים וכן בתחומים נוספים. העבודות מתבצעות בהנחיה של חוקרים ממכוני המחקר השונים בנגב ובראשם שלוחת מצפה רמון (לשעבר מרכז "מדע רמון"). תוכנית נגישות להשכלה גבוהה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. חטיבת ביניים - 4 כיתות חטיבה עליונה - 8 כיתות תיכון "השלום" למדעים ואמנויות ע"ש יצחק רבין מצפה רמון > חינוך וקהילה > מוסדות חינוך "תיכון "השלום" למדעים ואמנויות מצפה רמון ע"ש יצחק רבין" אתר בית הספר בית ספר השלום ע"ש יצחק רבין, מצפה רמון אתר מדלן תל"מ משרד החינוך, אגף א' לחינוך ילדים ונוער בסיכון הפקרויקטים הייחודים לבית הספר השלום מוזיקה בתיכון "השלום" שלוחת מצפה רמון
יוסף פרנס

יוסף פרנס (ברוסית: Джозеф Фернс;‏ 1901 – אוקטובר 1941) היה יהודי, משפטן ועורך דין במקצועו, שחי בעיר לבוב. שימש כראש היודנראט בגטו לבוב מיולי 1941 עד שנרצח על ידי הנאצים באוקטובר 1941 לאחר שסירב למסור לידיהם יהודים לעבודה במחנה העבודה.. בן למשפחה נכבדה בגליציה וקצין לשעבר בצבא האוסטרי. למד משפטים והיה עורך דין. הכוחות הגרמניים נכנסו ללבוב ב-29 ביוני 1941 והחלו מיד ברדיפת כ-160,000 היהודים שבעיר. כמה אלפי יהודים נרצחו בפוגרומים ביולי ובאוגוסט 1941. ב-15 ביולי 1941 הוטלו על יהודי לבוב גזרות למיניהן, ובהן החובה לשאת טלאי על הבגדים והגבלות תנועה. ב-27 ביולי, במצוות שלטונות הצבא הגרמני, הוציא ראש העירייה האוקראיני גאורג פולנסקיי (Polanskyi) את הפקודה להקים מועצה זמנית לקהילה היהודית, וב-1 באוגוסט הוקם יודנראט בעיר שבראשו הועמד יוסף פרנס. יוסף פרנס מונה לתפקיד בהמלצת ראש העיר לאחר שאחרים סירבו לתפקיד. בזמן שהיה בראשו, מחלקות רבות הוקמו ביודנראט בלבוב. המחלקה החשובה ביותר הייתה מחלקת המשק, שהייתה אחראית על הקצבה ואספקת מצרכים מזון. למרות מאמציה, הורגש מחסור גדול במצרכי מזון, מכיוון שהגרמנים הקצו כמות מזון מצומצמת ביותר. חלק מהיהודים בגטו הטיחו ביקורת על התנהלות היודנראט וטענו שהמקורבים לחברי היודנראט זוכים בטובות הנאה, וכי חלק גדול מהמזון שהוקצב ליהודים הלך לעובדי היודנראט והמקורבים אליהם. תחת ניהולו של יוסף פרנס פעלה גם מחלקת שירות הסדר היהודי. בנוסף, פרנס ביקש לשקם את מוסדות הדת, והאמין שגל הגזרות של התקופה הראשונה של הכיבוש ישכך. לכן חשב להקים את הרבנות כמחלקת דת, אולם לקח זמן עד שזאת הוקמה בפומבי וזאת מפני שהיו הרבה דרישות לגירושים מבני זוג מעורבים יהודים ונוצרים. ד"ר יוסף פרנס נרצח על ידי הנאצים, לאחר שסירב למסור לידיהם יהודים לעבודה במחנה העבודה ינובסקה. אליהו יונס, עשן בחולות - יהודי לבוב במלחמה 1944-1939, יד ושם, 2001 בלה גוטרמן, בבוא האימה - יהודי לבוב תחת הכיבוש הגרמני (דפי עדות, יוני 1941–אפריל 1942), המרכז לחקר תולדות יהדות פולין ומורשתה : המכון לחקר התפוצות, 1991 גוטרמן בלה, בבוא האימה דפי עדות יהודי לבוב, הוצאת אוניברסיטת תל אביב: בבוא האימה, 1991 אליהו יונס, עשן בחולות, יד ושם: הוצאת יד ושם, 2001
כריסטוף פרובסט

כריסטוף פרובסט (נולד ב-6 בנובמבר 1919 -22 בפברואר 1943) היה חבר בקבוצת הוורד הלבן, שהיוותה חלק מההתנגדות הגרמנית לנאציזם. פרובסט הוצא להורג במינכן, גרמניה. פרובסט נולד במורנאו אם שטפלזה (אנ'), סמוך לאגם שטפלזה (אנ') בגרמניה. התחתן בגיל צעיר וגידל שני ילדים קטנים יחד עם אשתו. לאורך רוב חייו היה חילוני אך כאשר התבגר התקרב יותר לאמונה הקתולית. בעקבות העקרונות המוסריים והחשיבות שייחס לשלווה ולחירות כמרכיב חיוני בחיי אדם, הוא תיעב את היטלר והנאציזם. פרובסט היה סטודנט לרפואה באוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן במינכן ובאותה התקופה היו קבוצות סטודנטים מחתרתיות אנטי-נאציות ששיתפו פעולה ושמרו על קשר בינן לבין עצמם. החשובה בהן הייתה קבוצתם של הנס שול, וילי גראף ואלכסנדר שמורל בשם "הורד הלבן". ובשל שנאתו להיטלר ולנאציזם הסכים לסייע לשול ולשמורל להילחם נגד המשטר. פרובסט לא נראה אדם אשר נחפז לסכן עצמו. כלפי חוץ, הוא ניהל יחד עם חבורתו חיים סטודנטיאליים עליזים וחסרי דאגות. ביום יום נכחו חברי "הוורד הלבן" בהרצאות וסמינרים, ובערבים השתתפו בשיעורי ריקוד, האזינו בהתלהבות לקונצרטים של מוזיקה קלאסית ושרו אורטוריות ב"מקהלת באך" המקומית. אך זה היה למעשה מסווה לעיסוקם האמיתי, המפחיד בהרבה, שהיה לעורר את העם הגרמני להתמרד נגד המשטר הנאצי. לאחר כמה זמן הנס שול ואלכסנדר שמורל שותפיו של פרובסט החלו לכתוב עלונים אנטי-נאציים ולהפיץ אותם ברחבי האוניברסיטה כדי לעורר את הסטודנטים למרד כללי, גיבשו את דעתם לכתוב עלונים מחתרתיים נגד המשטר הנאצי, וכבר בשלב מוקדם שיתפו ביוזמתם את כריסטוף פרובסט. בעלונים היה כתוב על הקונפליקט עם נוער היטלר, פיזור תנועת הנוער המחתרתית, הזוועות במחנות הריכוז ומעשי הטבח בארצות הכבושות. בעקבות פרסום עלונים אלו חברי "הורד הלבן" נחשפו וב-21 בפברואר נפתח המשפט הראשון ובו עמדו הנס שול, סופי שול וכריסטוף פרובסט על דוכן הנאשמים. לאחר המשפט ביום שישי, 22 בפברואר 1943, צעדו הנס וסופי שול וכריסטוף פרובסט בדרכם האחרונה אל הגיליוטינה של כלא שטלהיים בברלין. ינינה אלטמן, הוורד הלבן, ישראל: פרדס הוצאה לאור, 2007. מדיה וקבצים בנושא כריסטוף פרובסט בוויקישיתוף כריסטוף פרובסט, באתר "Find a Grave" (באנגלית) דני אורבך, ואלקירי, ידיעות ספרים, 2009, עמ' 154,161 דני אורבך, ואלקירי, ידיעות ספרים, 2009, עמ' 162,164 דני אורבך, ואלקירי, ידיעות ספרים, 2009, עמ' 181,182,184
שמעון דטנר

שמעון דטנר (2 בפברואר 1902–1989) היה ניצול שואה והיסטוריון יהודי פולני. דטנר נולד בקרקוב שבפולין. לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה התגורר עם משפחתו בעיר ביאליסטוק, לימד כמורה לחינוך גופני בחטיבה היהודית בגימנסיה העברית בביאליסטוק, והיה בעל תואר ד"ר. במהלך הכיבוש הגרמני על ביאליסטוק, שהתחיל ב-26 ביוני 1941, דטנר נכלא בגטו המקומי, יחד עם אשתו ושתי בנותיו, וגר איתן שם במשך שנתיים. ביוני 1943 הוא הצליח לברוח ליער שם הוא נלחם כפרטיזן. המשפחה שלו נשארה מאחור ונרצחה על ידי הגרמנים לפני שהספיק לחזור אליהם. דטנר היה חבר בארגון המחתרתי של "יודיטה" (יהודית נובוגרודסקי), ותפקד כראש חבורת לוחמים. לדטנר היה קשה לשרוד לאחר הבריחה מהגטו, הוא סיפר שאת החורף של 1943/1944 דטנר שרד רק הודות למשפחות של חוות בכפר שסיפקו לו ולפרטיזנים החברים שלו אוכל ולפעמים מקלט. באוגוסט 1944 דטנר חזר לביאליסטוק, והתחיל לנסות ולשקם את הקהילה היהודית בעיר. בנובמבר 1944, דטנר הפך ליושב ראש הקהילה היהודית בביאליסטוק. בתור חבר באגודה להיסטוריה יהודית בקהילה, הוא השתתף באיסוף של חומרי מקור, הקלטות של עדויות וגם שלח עדויות של עצמו. בתום המלחמה הוא שהה בישראל תקופה קצרה, ושב לפולין ושם התמנה לפרופסור באקדמיה הפולנית הלאומית. הוא נפטר ב-1989 ונקבר בבית הקברות היהודי בוורשה. דטנר הפך להיסטוריון של יהדות ביאליסטוק בזמן השואה כי האמין שמה שקרה לו ליהודים ברחבי העולם היה מקרה ייחודי וחד פעמי. דטנר ידע שמתוך 50,000 יהודי ביאליסטוק רק בסביבות 100 שרדו את השואה. השורדים עדיין מצאו את עצמם במצב מסכן חיים, כשאלימות אנטישמית המשיכה גם אחרי השחרור. למרות התנאים הלא מאפשרים, הם לקחו על עצמם את המשימה המכבידה לכתוב ולפרסם מכתבים היסטוריים ומסמכים קשורים אל השואה, ודטנר לקח על עצמו כמשימה אישית לאסוף את כל המכתבים ההיסטוריים. בתום המלחמה דטנר התמסר לחקר תקופת השואה וכתב מספר ספרים בנושא זה, בעיקר בפולנית וביידיש. מדיה וקבצים בנושא שמעון דטנר בוויקישיתוף רשימת לוחמים שמעון דטנר שמעון דטנר, הרפתקה Stoll, Katrin, Transcending the divide between history and memory: Szymon Datner's practical Holocaust historiography in the early post-war period שרה בנדר, מול מוות אורב: יהודי ביאליסטוק במלחמת העולם השניה, 1997
הנביא (ג'ובראן ח'ליל ג'ובראן)

הנביא (באנגלית: The Prophet) הוא ספר שירה הבנוי מ-26 משלים שנכתב על ידי הסופר הלבנוני-אמריקאי ג'ובראן ח'ליל ג'ובראן. הספר פורסם לראשונה בשנת 1923, ותורגם ליותר ממאה שפות, כולל עברית. ספר זה הוא המוכר ביותר מספריו של ג'ובראן, ונחשב לאחד מרבי-המכר המצליחים ביותר עד ימינו. הנביא אל-מוסטפא (פירושו בערבית הוא "הנבחר") חי בעיר אורפליז (Orphalese) במשך 12 שנה, וכעת ממתין לספינה שתשיב אותו לביתו. אך לפני שיוצא הוא למסעו, ניגשים אליו תושבי העיר ומבקשים שיחלוק עמם את חכמתו על אודות החיים וטבע האדם. הספר מחולק לפרקים כך שכל פרק עוסק בנושא אחר: אהבה, נישואין, ילדים, נתינה, אכילה ושתייה, עבודה, שמחה ועצב, בתים, בגדים, קנייה ומכירה, פשע ועונש, חוקים, חופש, סיבה ותשוקה, כאב, מודעות עצמית, הוראה, ידידות, דיבור, זמן, טוב ורע, תפילה, עונג, יופי, דת ומוות. אף על פי שג'ובראן היה בן העדה המרונית, הוא הושפע גם מהאסלאם ולא רק מהנצרות, במיוחד מהמיסטיקה הסופית המוסלמית. כשהוא מודע להיסטוריה המדממת של לבנון, על מאבקי הסיעות ההרסניים שהתחוללו בארצו, התחזקה אמונתו באחדות הבסיסית של כל הדתות, כאשר הוריו שימשו לו כדוגמה אישית בהכנסת אורחים ואנשים מכל הדתות, אל פתח ביתם. חיבורים, קשרים והקבלות נעשו גם בין יצירתו זו של ג'ובראן ליצירתו של ויליאם בלייק, כמו גם לרעיונותיהם התאולוגיים של וולט ויטמן וראלף וולדו אמרסון, כמו גלגול הנשמות ונשמת העל. מקורות השראה כלליים יותר לכתיבת הספר הם אמנות ערבית ואיסלאמית, קלאסיציזם ורומנטיציזם אירופאי (לדוגמה: לאונרדו דה וינצ'י, ויליאם בלייק ואוגוסט רודן), התנועה הפרה-רפאליטית והסימבוליזם והסוריאליזם המודרניים. לג'ובראן היו מספר קשרים חזקים לדת הבהאית, אשר התחילו בסביבות שנת 1912. אחת מידידותיו של ג'ובראן, ג'ולייט תומפסון, ציירת אשר הייתה בעצמה בהאית באמונתה, העידה על מספר אנקדוטות המתייחסות לקשר של ג'ובראן אל הדת הבהאית. היא נזכרה שג'ובראן פגש בעבדוּל בהאא', מנהיגה של הדת הבהאית, במהלך מסעותיו של האחרון אל המערב, כדי להטיף ולצרף מאמינים חדשים אל חיק הדת. במהלך אפריל 1912, באי מנהטן, נפגש ג'ובראן עם עבדוּל בהאא' באופן אישי, כדי לצייר את ציור הדיוקן שלו . מאוחר יותר ג'ובראן סיפר לתומפסון שהוא לא היה מסוגל לישון, לילה לפני פגישתו עם בהאא'. כמו כן אמר ג'ובראן שבעבדוּל בהאא' הוא ”ראה את הבלתי נראה והרגיש שהוא נמלא בשלמות”. ב-1928, לאחר מותו של עבדוּל בהאא', במהלך צפייה בסרט דוקומנטרי עליו, ג'ובראן עלה לבמה כדי לדבר והכריז בדמעות על מעלתו הרוחנית הגבוהה של עבדוּל בהאא' ועזב את האירוע כשהוא עדיין בוכה. הספר השני בסדרה, גן הנביא, מתאר את שובו של אל-מוסטפא לבית הוריו, שם הוא פוגש בתשעת תלמידיו ומשוחח עמם על אודות יחס האדם לטבע. הספר פורסם בשנת 1933 לאחר מותו של ג'ובראן. את התרגום העברי כתב אהרון בר, עם איורים מאת עדית פאנק. לספר השלישי והאחרון בסדרה, מות הנביא, נכתב משפט אחד בלבד: "וישוב אל-מוסטפא אל העיר אורפליז... ויסקלוהו באבנים למוות בכיכר-השוק; ויקרא הוא לכל אבן שם ברכה." מדיה וקבצים בנושא הנביא בוויקישיתוף המנורה של ח'ליל ג'ובראן - כתבה בעיתון ישראל היום על ג'ובראן ח'ליל ג'ובראן, מאת שגריר ישראל במצרים לשעבר, יצחק לבנון, יליד ביירות הנביא, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ג'ובראן ח'ליל ג'ובראן, הנביא (באנגלית), Alfred A. Knopf, 1923 ג'ובראן ח'ליל ג'ובראן, גן הנביא (באנגלית), Alfred A. Knopf, 1933 האתר הרשמי של ח'ליל ג'ובראן, The Garden of the Prophet, London: Heinemann, 1954 [1st edition: New York: Knopf, 1933], https://www.kahlilgibran.com/, ‏24 באפריל 2019