laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
רבותי ההיסטוריה חוזרת

"רבותי ההיסטוריה חוזרת" הוא שירו של המשורר והפזמונאי הישראלי חיים חפר לאחר 1948. חובר לו הלחן של המלחין שמואל פרשקו; לחן זה חובר תחילה ל"שיר הגעגועים" של נתן אלתרמן, ואחר ל"שיר הוותיקים" של חיים גורי. הושר על ידי יפה ירקוני, יהורם גאון, להקת פיקוד מרכז, ושושנה דמארי. השיר המספר על אירועים מכוננים בפלמ"ח בשנים שמאז הקמתו ולקראת הקמת המדינה, נתפס כמייצג ומבטא רוח הזמן ומקובל לנגנו במפגשי קהילות ובימי מועד וזיכרון. שם השיר הפך לביטוי עצמאי בשפה העברית ובתרבות הישראלית, ונעשה בו שימוש נרחב מחוץ להקשרו הפואטי וההיסטורי. נושא השיר הוא תולדות הפלמ"ח על פי אירועים חשובים ומסעירים ועל כך מכריזות בלשון דיבור נאומית המילים הראשונות בבית הראשון: „רבותי, ההיסטוריה חוזרת / שום דבר לא אבד, לא נשכח”. האני השר בגוף ראשון יחיד, מצרף אל "נאומו" תחזית על שיחה בין חברת הפלמ"ח, שהפכה ל"סבתא" לאחר כשנות דור מזמן חיבור השיר, ודבריה-סיפורה, אם בחיוך ואם בכאב, ל"נכד", על אירועי שנות הארבעים לפני הקמת המדינה. וה"היסטוריה" שאשת הפלמ"ח מספרת לנכדה, היא דברי ימי הפלמ"ח בראייתם של חבריו. השיר המחורז כולל חמישה בתים. האירוע החשוב הראשון בתולדות הפלמ"ח מובא במילים: „עוד נזכור, תחת גשם עופרת / איך בסוריה צעד הפלמ"ח”, מתוארות מעורבותם והשתתפותם של עשרות חברי הפלמ"ח במערכה בסוריה ובלבנון במלחמת העולם השנייה. אנשי הפלמ"ח, שהוקם רשמית ב-15 במאי 1941, גויסו בהמלצת ראשי היישוב, ובהם משה שרת ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, ועל פי בקשתם של אנשי המודיעין הצבא הבריטי. פעולתם הראשונה במערכה, הייתה הפלגתם של כ"ג יורדי הסירה לפעולה בטריפולי בלבנון, אשר אבדו ללא מידע על גורלם. 37 אנשי פלמ"ח השתתפו בחוליות בגזרות מטולה וראש הנקרה, במערכה לכיבוש סוריה ולבנון. בין הלוחמים היו משה דיין ויגאל אלון. משה דיין נפצע בקרב ואיבד את עינו וכן נפצע ברגלו לוחם פלמ"ח אחר; שאר הלוחמים חזרו לארץ בשלום. בבית השני מוזכר קרב אל-עלמיין, שהשלכותיו בטרם שהוכרע נצפו כקובעות את הזירה המזרח תיכונית, וארץ ישראל בכללה, ואת גורל היישוב בתקופת מלחמת העולם השנייה. מפקדי הפלמ"ח, בין השאר, פעלו לקראתו, וכפי שמתאר המשורר בשפה פואטית בבית השני: „אל הנגב פלוּגונת נשלחה - / עם מקלות כתחליף לרובים”, בשל המחסור באמצעי תשלום לרכישת נשק הולם. הכוננות לפלישה בארץ ישראל כונתה לימים "מאתיים ימי חרדה". בבית השלישי פורש האני השר, מפיה של אשת הפלמ"ח "הסבתא" העתידית, על עקרונות הפלמ"ח ורוח הלחימה שלו, בהם מסירות נפש והתגייסות לכל משימה, בכל חזית ושדה הקרב, נכון לכל עבודה כמו "פקק", עובד לעת מצוא בסידור העבודה ובארגונה, למשל בקיבוץ; כך במילים: ... כל מקום שלפעול בו נחוץ, שם אומרים לפלמ"חניק ללכת, וחייו הם כפקק בקיבוץ. ובמילים: ... עת מבית איים האסון, אל העיר חברינו נקראו וקורא להם שם - ה"סזון". בבית הרביעי, המספרות על משימתם של אנשי הפלמ"ח בתקופת הסזון. חפר הטמיע בבית האחרון של השיר, במילים: „כן, הכושי יכול כבר ללכת, / כי הכושי עשה את שלו” המשוחחות עם הביטוי "הכושי עשה את שלו, הכושי יכול ללכת", את כאבם של חברי הפלמ"ח על פירוקו בידי דוד בן-גוריון, ראש ממשלת ישראל, על פי החלטה שהתקבלה בעיצומה של מלחמת העצמאות. "רבותי ההיסטוריה חוזרת" באתר בית לזמר העברי מילות השיר "רבותי ההיסטוריה חוזרת" והאזנה לו באתר זמרשת מילות השיר "רבותי ההיסטוריה חוזרת" באתר שירונט רבותי ההיסטוריה חוזרת, בביצוע נגה אשד וקהל, סרטון באתר יוטיוב ראו: שיר הוותיקים, באתר זמרשת.
רוקוול-MBB X-31

הרוקוול-MBB‏ X-31 היה מטוס ניסוי לבחינת טכנולוגיות הנעה וקטורית שפותח בשיתוף פעולה בין ארצות הברית וגרמניה כחלק מתוכנית משותפת לשיפור יכולות התמרון של מטוסי הקרב. ההנעה הווקטורית מאפשרת למטוס לנוע בכיוון שונה מהכיוון אליו מופנה חרטום (אף) המטוס, דבר המאפשר יכולות תמרון ותנועה מרובות יותר ממטוס בעל הנעה רגילה. מערכת בקרת טיסה מורכבת איפשרה למטוס לטוס בזוויות התקפה גבוהות במיוחד, בהם מטוס רגיל היה מזדקר. הנעה וקטורית X-29 X-32 מדיה וקבצים בנושא רוקוול-MBB X-31 בוויקישיתוף ה-X-31 באתר נאס"א ערך זה הוא קצרמר בנושא מטוסים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
תמר נוי

תמר נוי (1926–1997) הייתה ארכאולוגית ישראלית שהתמחתה בתחום הפרהיסטוריה. נוי נולדה בארץ ישראל, למדה ארכאולוגיה באוניברסיטה העברית. עבודת הדוקטורט שלה עסקה בתקופה הנאוליתית ורוב חפירותיה עסקו בתקופה זו. בין השנים 1954–1960 השתתפה בחפירות באתר הארכאולוגי נחל אורן ביחד עם משה שטקליס. בתחילה כעוזרת מחקר ולאחר מכן כשותפה. בין השנים 1969–1971 נחפר האתר פעם נוסף במשלחת בראשותה בהשתתפות: אריק היגס ואנתוני לג מטעם האוניברסיטה העברית, מוזיאון ישראל ואוניברסיטת קיימברידג'. בין חפירותיה היו גם אתר מהתקופה הפלאוליתית התחתונה בחולון, אתר הגושרים באצבע הגליל, ואתר ליד זיקים. חפרה גם באתר ליד גלגל בבקעת הירדן, אתר מהתקופה הנאוליתית הקדם קרמית א. באתר נמצאו זרעים ופירות במצב השתמרות טוב שעזרו רבות להבנת ראשית החקלאות במזרח הקדום. נוי הייתה בין המייסדים של העמותה הישראלית לפרהיסטוריה, נמנתה על מקימי כתב העת המדעי של העמותה "מתקופת האבן" והייתה העורכת הראשונה שלו. לאחר ייסוד מוזיאון ישראל התמנתה לאוצרת האגף לפרהיסטוריה במוזיאון. במסגרת תפקידה בנתה את אוסף המוזיאון. נוי פרסמה מאמרים בקדמוניות בכתב העת "ארץ ישראל", "מתקופת האבן" ועוד. ספרה "חולות חלוצה" סקר פרהיסטורי שכתבה ביחד עם ענת מרחב ודניאל ציפר, התפרסם בשנת 1971. בעלה של נוי היה הפרופסור לספרות דב נוי. לאחר פטירתה הוקמו באוניברסיטת חיפה ובאוניברסיטה העברית שתי קרנות על שמה ועל שם בעלה. במסגרת פעילות ארכיון הסיפור העממי בישראל שהוקם באוניברסיטת חיפה, מחולק מדי שנה פרס תמר נוי ודב נוי המוקדש לעבודה מצטיינת בתחום הארכאולוגיה הפרהיסטורית והספרות העממית. עופר בר יוסף ויוסף גרפינקל, הפרהיסטוריה של ארץ ישראל: תרבות האדם לפני המצאת הכתב, ירושלים, הוצאת אריאל בשיתוף מוזיאון התרבות הירמוכית ע"ש יהודה רות, 2008, עמ' 329 רשימת המאמרים של תמר נוי באתר רמב"י תמר יזרעאלי-נוי, דף שער בספרייה הלאומית פרס תמר נוי ודב נוי באתר ארכיון הסיפור העממי
מחלף אליקים

מחלף אליקים הוא מחלף המחבר את כביש 6 (כביש 70 לשעבר) עם כביש 672. המחלף נקרא על שם היישוב הסמוך אליקים. הוא הוקם בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 כחלק מפרויקט הרחבת כביש 70 ומיחלוף הצמתים בין מחלף זכרון יעקב ליקנעם. המחלף מקשר את הכביש המרכזי המוביל ממרכז הארץ לצפונה עם עוספיה ודלית אל-כרמל וממשיך משם לחיפה, בצדו השני הוא מקשר אל יישובי רמת מנשה. בצמוד למחלף היה מרכז מסחרי. מבנה המחלף הוא בתצורת מחלף יהלום. כביש 672 עובר בגשר עילי מעל כביש 6. לצורך השתלבות עם כביש 6 נבנו רמפות ירידה ועליה. הפניות לכביש 672 מתבצעות במעגלי תנועה הנמצאים משני צידי הגשר. מדיה וקבצים בנושא מחלף אליקים בוויקישיתוף רשימת תצלומים של מחלף אליקים ערך זה הוא קצרמר בנושא תחבורה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מקדונל דאגלס X-36

המקדונל דאגלס X-36‏ (Tailless Fighter Agility Research Aircraft) היה מטוס ניסוי ללא טייס לבחינת יכולות טיסה ללא כנפי זנב. ה-X-36 נבנה בקנה מידה של 28% מגודלו של מטוס קרב בגודל סטנדרטי והוטס מרחוק על ידי טייס שהוצב בתחנת בקרה על הקרקע. המטוס לא כלל כנף זנב ובמקומו כלל כנפוני ייצוב קדמיים, מאזנות חצויים ומערכת הנעה וקטורית מתקדמת. למרות זאת המטוס לא היה יציב הן בנסיקה והן בסיבסוב ועל כן צויד המטוס במערכת טוס על חוט לייצוב הטיסה. המטוס טס לראשונה ב-17 במאי 1997 וביצע סך הכל 31 טיסות מוצלחות, שהביאו לסיום התוכנית לאחר שכל מטרותיה הושגו. באוגוסט 1997, כאשר התוכנית עדיין פעלה, אוחדה מקדונל דאגלס אל תוך בואינג, ועל כן המטוס מזוהה לעיתים כבואינג X-36. ה-X36 השיג יכולות תמרון גבוהות מאוד שהיו אידיאליות למטוסי קרב. למרות התאמתו הפוטנציאלית והצלחתו לא פותח מטוס קרב אמיתי המבוסס על ה-X-36. מטוס X-36 אחד מוצג במוזיאון הלאומי של חיל האוויר של ארצות הברית סמוך לדייטון, אוהיו. מטוס שני מוצג במרכז המחקר של חיל האוויר האמריקאי בבסיס חיל האוויר אדוארדס בקליפורניה. מטוסי ה-X מדיה וקבצים בנושא מקדונל דאגלס X-36 בוויקישיתוף ה-X-36 באתר נאס"א
קו גינזה

קו גינזה (ביפנית: 東京地下鉄銀座線) הוא אחד מתשעת קווי הרכבת התחתית של העיר טוקיו, בירת יפן. אורכו הוא 14.3 קילומטרים. הקו הוא הראשון שנבנה במסגרת הרכבת התחתית של טוקיו (בשנת 1927) והוא קו הרכבת התחתית הראשון שנבנה ביבשת אסיה. הקו עובר במרכזה של טוקיו מתחנת שיבויה בדרום-מערב אל תחנת אסקוסה בצפון-מזרח. הוא משרת את רבעי שיבויה, מינאטו, צ'ואו, צ'יודה וטאייטו. בהיותו הקו הישן ביותר במערכת הקווים של הרכבת התחתית של טוקיו ממוקמות 19 תחנותיו בעומק לא רב תחת פני הקרקע - לרוב לא יותר מקומה וחצי. פסי הקצה הדרום-מערבי של הקו אף מגיחים מעל פני הקרקע. הקו וכן קו מרונואוצ'י הם הקווים היחידים ברכבת התחתית של טוקיו המשתמשים ברוחב מסילה של 1,435 מילימטרים (יתר הקווים משתמשים ברוחב מסילה של 1,067 מילימטרים). מהירות הנסיעה של הרכבות בקו היא 65 קילומטר לשעה. הקו נקרא רשמית קו 3 גינזה ומסומן על גבי מפות הרכבת התחתית בצבע הכתום. תחנותיו מסומנות באות G. הקו נהגה על ידי איש העסקים נוריצוגו הייאקווה, מייסד הרכבת התחתית של טוקיו, אשר הקים אותה החל מ-1920 בהשראת הרכבת התחתית של לונדון. קטע הקו הראשון - בין ארבע תחנותיו הצפוניות דהיום (2.2 קילומטרים) - הושלם ב-1927, וכאשר נפתח היה כה פופולרי עד כי הנוסעים נאלצו להמתין עד שעתיים לנסיעה בת חמש הדקות בו. עד 1931 הושלמו 2.2 קילומטרים נוספים מן הקו. השפל הכלכלי הגדול עיכב את המשך הבנייה, אך ב-1934 הושלם אורכו המתוכנן של הקו דאז, 8 קילומטרים, עד תחנת שימבשי. ב-1938 החל שירות רכבות בקטע הדרומי של הקו, משיבויה לטורנומון (5.5 קילומטרים), ושנה לאחר מכן חוברו שני קטעי הקו (בתוספת של 800 מטרים) והחל שירות בהם מקצה אל קצה. התחנה החדשה ביותר בקו, תחנת טאמיקה-סאנו, נפתחה ב-1997. שמו הנוכחי של הקו - על שם שכונת גינזה ברובע צ'ואו - ניתן לו ב-1953 כדי להבדילו מקו הרכבת התחתית השני שנבנה בטוקיו, קו מרונואוצ'י. ב-2009 הוערך הקו כשביעי במידת העומס שבו מבין קווי הרכבת התחתית של טוקיו. מדיה וקבצים בנושא קו גינזה בוויקישיתוף מפת קווי הרכבת התחתית של טוקיו
מרלו לואיס

מרלו לואיס (באנגלית Marlo Lewis; 14 בספטמבר 1915 – 8 ביוני 1993) היה מפיק בפועל אמריקאי של מגוון תוכניות קומדיה עבור CBS, ידוע כעוזר מפיק של התוכנית "המופע של אד סאליבן". מרלו לואיס הוא בנם של פסנתרן קונצרטים וזמרת אופרה, ואחיה של הזמרת מוניקה לואיס. בשנות הארבעים היה למנהל סוכנות "Blaine Thompson Advertising", שם הוא יצר והפיק ביחד עם אשתו, מינה בת' (Mina Beth) את תוכנית הרדיו היומית Luncheon at Sardi's. בשנת 1948 יצר את "Toast of the Town", תוכנית טלוויזיה עם אד סאליבן. בשנת 1955 שונה שם התוכנית להמופע של אד סאליבן. ביחד עם אד סאליבן, לואיס דאג באופן אישי לתזמון המופע של כל אחד מהקטעים בתוכנית. בשנת 1956 הופיע אלביס פרסלי בתוכנית, אבל מרלו היה מודאג בגלל שמועה שכוכב הרוק אנד רול "תלה בקבוק קטן של שתייה קלה במהמפשעה שלו מתחת למכנסיים שלו, ומתי שהוא מנענע את הרגל שלו, זה נראה כאילו איבר מין שלו מגיע לברך", וכך עקב אותה שמועה צולם אלביס פרסלי באותה תוכנית מהמותניים ומעלה. מלבד תוכנית זו לואיס עזר בהשקת המופע של ג'קי גלסון, המופע של דיאנה שואו, והמופע של פיל סילבר. בשנת 1960, לאחר 12 שנה של הפקה משותפת הוא עזב את ה"מופע של אד סאליבן" כדי לפתוח חברת הפקות עצמאית. אחד מהפרויקטים הראשונים שלו היו מופע הבלט מפצח האגוזים בביצוע מיוחד לחג המולד לABC בשנת 1961. הוא הפיק מספר מחזות זמר לפרי קומו. בשנת 1967 הצטרף לסוכנות "Norman, Craig & Kummel", ונבחר לסגן היושב ראש שלה שנה לאחר מכן. בשנת 1979 הוא פרסם ביחד עם אשתו ספר בשם פריים טיים (Prime Time), אשר הכיל סיפורים "מאחורי הבמה" של המחבר בזמן היותו מפיק. לואיס גם ייסד את האקדמיה לאומנות הטלוויזיה ומדע. ביחד עם אד סאליבן הוא זכה בפרס פיבודי עבור פעילות הומניטריות. בשנת 1992 הוא נבחר ל"היכל התהילה של מפיקי הטלוויזיה" הוא נפטר בשנת 1993, בביתו אשר ברנצ'ו מיראז, קליפורניה כתוצאה מאי ספיקת לב, כשהוא מותיר אחריו אשה ושני ילדים. Marlo Lewis and Mina Bess Lewis, Prime Time (1979). "Marlo Lewis Is Dead: TV Producer Was 77", New York Times, June 10, 1993. מרלו לואיס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) See Marlo Lewis and Mina Beth Lewis, Prime Time (1979), p.146
נבחרת ארגנטינה בכדוריד

נבחרת ארגנטינה בכדוריד מייצגת את ארגנטינה בטורנירי כדוריד בינלאומיים: אליפות העולם בכדוריד, האליפות הפאן-אמריקאית בכדוריד והמשחקים הפאן-אמריקאיים. היא זכתה 7 פעמים באליפות אמריקה. נכון לדצמבר 2022 הנבחרת מדורגת במקום ה-26 על ידי התאחדות העולמית. נבחרת ארגנטינה השתתפה פעמיים במשחקים האולימפיים, באולימפיאדת לונדון (2012). היא ניצחה רק את נבחרת בריטניה, ולא עברה את שלב הבתים ובאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) ניצחה רק את תוניסיה וגם לא עברה את שלב הבתים. ארגנטינה השתתפה לראשונה באליפות העולם בכדוריד ב-1997, בטורניר שנערך ביפן. היא הפסידה בכל משחקיה, וסיימה במקום ה-22. מאז, השתתפה ארגנטינה בכל אליפויות העולם שנערכו, באליפות שנערכה ב-2001 בצרפת העפילה לראשונה לשלב שמינית הגמר, אך הפסידה לנבחרת שוודיה וסיימה במקום ה-15. באליפות העולם שנערכה בשוודיה בשנת 2011 רשמה את הישג השיא שלה, כשסיימה במקום ה-12. בשלב הבתים הראשון דורגה במקום השלישי, אחרי שוודיה ופולין, ובשלב הבתים השני דורגה במקום השישי והאחרון. במשחק על המקום ה-11 הפסידה לגרמניה בהארכה. בשנת 2021 היא זכתה במקום ה-11. מאז החלו אליפויות אמריקה בכדוריד, ב-1979, נעדרה מהן ארגנטינה רק פעמיים (ב-1983 וב-1989). בכל 9 האליפויות שנערכו מאז 1996 העפילה למשחק הגמר, ו-5 פעמים גם הוכתרה כאלופת היבשת. בארבע מתוך חמש האליפויות ניצחה על חודו של שער. הטורניר נערך שלוש פעמים בבואנוס איירס, ב-1981 (אז סיימה במקום הרביעי), ב-2002 וב-2012 (בשתי אלה זכתה באליפות). הישגי הנבחרת: ארגנטינה השתתפה בכל תחרויות הכדוריד שנערכו במסגרת המשחקים הפאן-אמריקאיים, מאז הוחל בקיומם במשחקי אינדיאנפוליס 1987. באותו טורניר, וגם בזה שנערך בהוואנה ב-1991 סיימה במקום החמישי והאחרון, אך מאז החלה במגמת שיפור עקבית. בפעמיים הבאות (מאר דל פלאטה 1995 וויניפג 1999) סיימה במקום השלישי, אחרי נבחרות קובה וברזיל. בסנטו דומינגו (2003) ובריו דה ז'ניירו (2007) סיימה כסגניתה של ברזיל, ובמשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בגואדלחרה ב-2011 זכתה לראשונה במדליית הזהב, לאחר ניצחון על ברזיל. מדיה וקבצים בנושא נבחרת ארגנטינה בכדוריד בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של נבחרת ארגנטינה בכדוריד ההתאחדות הארגנטינאית לכדוריד (בספרדית) דף באתר התאחדות העולמית https://www.ihf.info/member-federations/argentina/134
ראשון (עיתון ספורט)

ראשון היה שבועון כדורגל שיצא לאור בישראל בשנים 1999–2001. העיתון, שהשתייך לרשת שוקן, הופיע מדי יום ראשון. הוא הוקם במטרה להציע סיקור נרחב ומעמיק של כדורגל ישראלי ועולמי בהיקף גדול מזה שהופיע במוספי הספורט שצורפו לעיתונים היומיים. עורכו היה איתן מרקוביץ', ובין הכותבים הבולטים בו היו אלון עידן, אדם גלס, שאול ביבי ואורי משגב. לאחר כשנה וחצי של פעילות ו־73 גיליונות נסגר העיתון, ככל הנראה בשל קשיים כלכליים. גלי פיאלקוב, ‏עיתון הכדורגל "ראשון" נסגר, באתר גלובס, 20 בפברואר 2001 ynet, נסגר עיתון הכדורגל "ראשון", באתר ynet, 20 בפברואר 2001
טלגרף (עיתון ישראלי)

טלגרף היה עיתון כלכלי יומי, שיצא לאור בישראל בין השנים 1993 ו־1996. העיתון הוקם על ידי קבוצת אנשי עסקים, ובהם אהרן דוברת, יצחק שרם, אבי טיומקין, פויו זבלודוביץ' וג'ק נאש, במטרה להתחרות ב"גלובס", שהיה היומון הכלכלי המוביל בישראל. גיליונו הראשון יצא ב-23 במאי 1993. העיתון הודפס גם במוצאי שבת, וסיסמת הפרסום שלו, שעקצה את המתחרה, הייתה "אל תברבר גלובלית, דבר טלגרפית". בדומה ל"גלובס", גם "טלגרף" הודפס על נייר ורוד. עורכו של העיתון היה מתי גולן, ששימש קודם לכן עורך "הארץ" ו"גלובס". אבי טיומקין, שהיה בעל המניות הגדול בעיתון, הפך בשנה האחרונה לקיומו לעורך הראשי של העיתון. חודשים אחדים אחרי שהחל לצאת לאור הונפקו מניותיה של חברת "טלגרף", שהוציאה לאור את העיתון, בבורסת נאסד"ק בארצות הברית, תוך גיוס של כ–10 מיליון דולר. "טלגרף" נסגר ב־20 במאי 1996, לאחר כשלוש שנות פעילות, לאחר שלא הצליח לנגוס בנתח השוק של "גלובס" ונתקל בקשיי מימון בעקבות הפסדים של 18 מיליון דולר. עם סגירת העיתון נפסק המסחר הסדיר במניותיה של חברת "טלגרף" והיא הפכה לשלד בורסאי, שב-1999 נרכש בידי איש העסקים צביקה ברינבוים, שהכניס לשלד את פעילותה של חברת המחשוב "חילן (1989)", אחת ממטרות הרכישה היו קיזוז הפסדים הצבורים של טלגרף לצורכי מס, כנגד פעילותה החדשה של החברה. ביוני 2000 חברת "טלגרף", שינתה את שמה ל-"חילן" והחלה להיסחר בבורסה עם הפעילות החדשה. חגי עמית, כך הצליח יועץ קרנות הגידור אבי טיומקין לזכות בחיי נצח, באתר TheMarker‏, 13 בפברואר 2015 הגיליון הראשון של "טלגרף", חדשות, 24 במאי 1993 שי שלו, ‏טיומקין ועסקי המדיה: לאחר כשלון בטלגרף, הצלחות באריאלי ובתיא תקשורת, באתר גלובס, 31 ביולי 1997 בתיה פלדמן, ‏מחירה של נקמה, באתר גלובס, 16 בספטמבר 2010 ידיעות אחרונות, ‏בעלי השליטה בחילן רוכשים את השלד הבורסאי של עיתון טלגרף, באתר גלובס, 27 בספטמבר 1999 שי שלו, ‏הפסדי טלגרף ישמשו מקלט מס לח.י.ל.ן, באתר גלובס, 3 בנובמבר 1999 שי שלו, ‏פקיד השומה התיר לחילן-טק קיזוז מס בגין מחצית מהפסדי "טלגרף", באתר גלובס, 1 באוקטובר 2003 שלמה פרידמן, ‏חילן טק: השלד הבורסאי של עיתון טלגרף מגיע לבורסה בתל-אביב, באתר גלובס, 4 ביוני 2000
פיליפס אידווו

פִילִיפְּס אוֹלָאוֹסֶבִּיקַן אִידוֹווּ (באנגלית: Phillips Olaosebikan Idowu; נולד ב-30 בדצמבר 1978) הוא אתלט בריטי ממוצא ניגרי, סגן האלוף האולימפי (בייג'ינג 2008) ואלוף עולם (ברלין 2009) בקפיצה משולשת. אידווו נולד להורים ניגרים ברובע האקני שבלונדון. בבית הספר הוא גילה את כישרונו בכדורסל ובפוטבול, אולם תחום הספורט שבו הצליח בצעירותו יותר מכול היה אתלטיקה. בשנת 1997 זכה באליפות אנגליה לבתי ספר במקצה הקפיצה המשולשת ובאליפות איגוד האתלטיקה החובבני, וכן הגיע למקום רביעי באליפות אירופה לנוער. בשנת 2000 סיים במקום שישי באולימפיאדת סידני ובשנה שלאחר מכן סיים במקום תשיעי באליפות העולם באדמונטון. במדליה הראשונה שלו בתחרות מסדר גודל עולמי זכה במשחקי חבר העמים הבריטי ב-2002, שם זכה במדליית כסף וקבע שיא אישי של 17.68 מ'. באותה שנה סיים במקום חמישי באליפות אירופה. בשנת 2003 נפצע אידווו בברכו, פציעה אשר הצריכה ניתוח ואשר השביתה אותו למשך כל העונה. שאיפתו לחזור לכושר לקראת אולימפיאדת אתונה לא התממשה, כאשר פסל בשלוש קפיצותיו בגמר באותה אולימפיאדה. במרץ 2006 זכה אידווו במדליית הזהב במשחקי חבר העמים במלבורן, אולם מאוחר יותר באותה שנה סיים רק במקום החמישי באליפות אירופה בבירמינגהאם. בשנת 2007, בהיעדרו של האלוף האולימפי כריסטיאן אולסון משוודיה, זכה אידווו באליפות אירופה באתלטיקה באולם בבירמינגהאם, תוך שהוא קובע שיא אליפות חדש של 17.56 מ'. ביוני אותה שנה זכה בתחרות ליגת הזהב באוסלו, ובחודש שלאחר מכן כבר נמנה עם שלושת קופצי המשולשת הטובים בעולם. ב-9 במרץ 2008 זכה אידווו בתואר העולמי הראשון שלו, אליפות העולם באתלטיקה באולם, אשר התקיימה באותה שנה בוולנסיה. באליפות זו שבר את השיא הבריטי ואת שיא חבר העמים בקפיצה משולשת באולם של ג'ונתן אדוארדס. למרות הצלחתו באליפות העולם באולם ובמשחקי חבר העמים, בחר אידווו להחליף את מאמנו ועבר להתאמן תחת אסטון מור. באולימפיאדת בייג'ינג זכה אידווו במדליית הכסף בקופצו 17.62 מטר, 5 ס"מ פחות מתוצאתו של נלסון אבורה מפורטוגל. בתחילת עונת האתלטיקה של 2009 סבל אידווו שנית מפציעה בברכו ולא היה באפשרותו להגן על תוארו באליפות אירופה באולם. ברם, באוגוסט של אותה שנה באליפות העולם שנערכה בברלין, גרמניה הוא זכה במדליית זהב תוך שהוא קובע שיא אישי חדש של 17.73 מטר, לפני נלסון אבורה (17.55 מטר) ואלקסי קופיו מקובה (17.36 מטר). באליפות אירופה שנערכה בברצלונה, ספרד ביולי 2010 זכה במדליית זהב בשיא אישי חדש של 17.81 מטר. באליפות העולם שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית, בשנת 2011 זכה אידווו במדליית כסף בתוצאה של 17.77 מטר, אחרי כריסטיאן טיילור מארצות הברית (17.96 מטר) ולפני ויל קליי, אף הוא מארצות הברית (17.50 מטר). באותה שנה מונה לחבר מסדר האימפריה הבריטית על תרומתו לאתלטיקה. באולימפיאדת לונדון (2012) סיים אידווו במקום 14 בתוצאה של 16.53 מטר ולא הצליח להעפיל לשלב הגמר. אידווו ידוע בשל אופיו האקסצנטרי. הוא מחליף תדיר את צבע שיערו, בעל פירסינג במקומות שונים בפניו וצוחק צחוק מתפרץ בולט. יש לו חברה בשם קרליטה ושני ילדים. מדיה וקבצים בנושא פיליפס אידווו בוויקישיתוף פיליפס אידווו, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי פיליפס אידווו, באתר olympedia.org פיליפס אידווו, באתר התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית פיליפס אידווו, באתר ליגת היהלום פיליפס אידווו, באתר Track and Field (גברים)
ליוואן סנדס

ליוואן סנדס (באנגלית: Leevan Sands; נולד ב-16 באוגוסט 1981) הוא קופץ משולשת בהאמי, זוכה מדליית ארד אולימפית (בייג'ינג 2008) ומדליית ארד באליפות העולם (פריז 2003). הוא בן דודו של רץ המשוכות שמר סנדס. סנדס נולד בנסאו שבאיי בהאמה ולמד בבית הספר התיכון באקדמיית האוויר של פלורידה. במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו במנצ'סטר בשנת 2002 זכה סנדס במדליית ארד בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.26 מטר, אחרי ג'ונתן אדוארדס מאנגליה שקבע שיא משחקים חדש של 17.86 מטר ופיליפס אידוו מאנגליה (17.68 מטר). באליפות העולם שנערכה בפריז שבצרפת בשנת 2003 זכה סנדס במדליית ארד בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.26 מטר, אחרי כריסטיאן אולסון משוודיה (17.72 מטר) ויואנדרי בטנזוס מקובה (17.28 מטר). באליפות העולם שנערכה בהלסינקי שבפינלנד בשנת 2005 סיים סנדס במקום רביעי בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.39 מטר, ס"מ אחד פחות ממדליית ארד. בשלב המוקדמות, הוא קבע תוצאה של 17.41 מטר, ועלה מהמקום הראשון. בין החודשים מרץ לספטמבר 2006 הושעה מתחרויות בשל שימוש בסם האסור לוומתאמפטמין, אננטיומר של מתאמפטמין. באליפות העולם שנערכה באוסקה שביפן בשנת 2007 סיים סנדס במקום 21 בקפיצה משולשת בתוצאה של 16.53 מטר. באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכה סנדס במדליית ארד בקפיצה משולשת בשיא בהאמה חדש של 17.59 מטר, אחרי נלסון אבורה מפורטוגל, שקבע תוצאה של 17.67 מטר, ופיליפס אידוו מבריטניה, שקפץ למרחק של 17.62 מטר. באליפות העולם שנערכה בברלין שבגרמניה בשנת 2009 סיים סנדס במקום רביעי בתוצאה של 17.32 מטר, 4 ס"מ ממדליית ארד, באליפות העולם שנערכה בטגו שבקוריאה הדרומית בשנת 2011 הוא סיים במקום שביעי בתוצאה של 17.21 מטר ובאולימפיאדת לונדון (2012) הוא סיים במקום החמישי עם תוצאה של 17.19 מטר. מדיה וקבצים בנושא ליוואן סנדס בוויקישיתוף ליוואן סנדס, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי ליוואן סנדס, באתר olympedia.org ליוואן סנדס, באתר התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית ליוואן סנדס, באתר ליגת היהלום ליוואן סנדס, באתר Track and Field (גברים)
משמרת ישוע

משמרת ישוע היא המשמרת התשיעית מבין עשרים וארבע משמרות כהונה שסידרו דוד המלך וצדוק הכהן על פי גורל בתקופה שקודם בניית בית המקדש הראשון. בשנת מותו של דוד המלך, לפני חג השבועות שנת ב'תתקכ"ה (היינו 836 לפניה"ס). משמרת זו מוזכרת בתנ"ך בספר דברי הימים יחד עם קביעת המשמרות; ”וַיֵּצֵא הַגּוֹרָל..לְיֵשׁוּעַ הַתְּשִׁעִי” (דברי הימים א כד ז). לפי פרשנות המלבי"ם, מוצא משמרת ישוע היה מבני איתמר הכהן (ולא מבני אלעזר בן אהרן). לפי דעתו של החוקר שמואל קליין, בעקבות חורבן בית שני עברו כל העשרים וארבע משמרות – ומשמרת ישוע בתוכן – לעיירות הגליל – הן בגליל העליון והן בגליל התחתון. בכך, בני משמרת ישוע התיישבו בארבל אשר בגליל התחתון. רבי אלעזר הקליר מקונן על המצב המדוכא כתוצאת חורבן בית המקדש וביטול משמרה זו מעבודתה במקדש באומרו; טומאתה החניפה תבל ונעלה, רב החובל וענן אבק רגליו כאבל ואין מתכרבל בכהני ארבל — קינות לרבי אלעזר הקליר היה מנהג קדום בארץ ישראל – ולפחות עד שנת ד'תשצ"ד, להזכיר את המשמרות בכל יום שבת ולומר פיוטים, כמו "איזו היא המשמרת – משמרת פלוני – הרחמן ישיב את המשמרת למקומה במהרה בימינו אמן". וכן מצאו בגניזת מצרים שם משמרה מסוימת כתוב לפני כל פרק של העשרים וארבע משניות של מסכת שבת, כי נהגו ללמודו באותה השבת, בכך יוצא פרק רבי עקיבא לפרקו של משמרת ישוע. יש משערים כי התנא נתאי הארבלי היה כהן מבני משמרת ישוע[דרוש מקור]. ואילו בתקופת הגאונים נזכר כהן אחד מבני משמרת ישוע בארבל; "נקבר חזקיה ראש גולה מבבל ב"גבעת ארבל" אשר לישוע בן נשרף הכהן. טוביה כהנא, 'הכהנים למשמרותיהם ולמקומות התיישבותם', בתוך: תרביץ מח, עמ' 9–29. ספר דברי הימים א', פרק כ"ד, פסוק ג' רש"י לספר מלכים א ג:ז "שהוציאו א' מבני אלעזר וא' מבני איתמר עד המשמר הי"ז ולמעלה שהיו כולם מאלעזר.." – פירוש המלבי"ם לספר דברי הימים א כד, ו ספר "ארץ הגליל", דף ס"ה ספר "ארץ הגליל", שמואל קליין, דף סו. מנחם זולאי, ידיעות המכון לחקר השירה העברית, כרך חמישי עמוד קיא. "אורות חיים", א. ולנר דף רי"ד צוטט מביטאון תרביץ כרך מ"ב ומ"ג (תשל"ג–ל"ד) כתבה מאת א. אורבאך (ויש גרסה "נשרף בן ישוע" במזרח העיר) – ספר "ארץ הגליל" דף קכ"ד מציין ל'מאמרים שונים' (ש. קליין), דף יט
סבטלנה ברגר

סבטלנה בּרֶגֶר (ברוסית: Светлана Брегер) (נולדה ב-1972) היא מעצבת תפאורה ותלבושות ישראלית. ברגר נולדה בקריבוי רוג שבברית המועצות (כיום באוקראינה) לאנה וארקדי ברגר. בין השנים 1987 ל-1991 למדה עיצוב אופנה ותלבושות לתיאטרון בקולג' בית הספר המקצועי לאמנות על שם גרקוב ברוסטוב על הדון ברוסיה. באוגוסט 1991 עלתה לישראל עם משפחתה. בשנים 1993–1998 למדה עיצוב תפאורה לתואר ראשון ושני בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב. עבודתה הראשונה של ברגר בעיצוב תיאטרון ב-1998 הייתה עיצוב התפאורה למחזה "התחתונים" מאת קארל שטרנהיים, בתיאטרון הבימה, בבימויו של גדליה בסר ובכיכובו של דורון תבורי. בשנה שלאחר מכן עיצבה את התפאורה למחזה "צל חולף" מפרי עטו ובבימויו של מיקי גורביץ' בתיאטרון החאן, מאז היא עובדת ברציפות בעיצוב בתיאטרון הרפרטוארי. עיצבה תפאורות ותלבושות בתיאטרון הבימה, התיאטרון הקאמרי, תיאטרון החאן הירושלמי, תיאטרון גשר, תיאטרון חיפה, תיאטרון באר שבע, אנסמבל תיאטרון הרצליה, תיאטרון יידישפיל, תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער, תיאטרון הילדים מדיטק חולון, תיאטרון תמונע, קבוצת מחול נעה דר והסטודיו למשחק ניסן נתיב. בין השאר, עבדה עם הבמאים מיקי גורביץ', יבגני אריה, ישראל גוריון, עודד קוטלר, גדליה בסר, רוני ניניו, אודי בן-משה, רפי ניב, משה נאור, בן לוין, מוטי אברבוך, רביד דברה, חגית רכבי ניקוליבסקי, רוני פינקוביץ', מישה לוריה ועירד רובינשטיין. ברגר היא זוכת פרס הבמה לילדים ונוער לשנים 2009-2008 על עיצוב התפאורה להצגת "אמיל והבלשים" במדיטק, בבימויו של רפי ניב. בשנת 2018 זכתה בפרס התיאטרון הישראלי על עיצוב התפאורה להצגה "מלך הכלבים" בתיאטרון בית לסין. ב 2022 זכתה בפרס הבמה לילדים ונוער על עיצוב התפאורה להצגה "אלי", תיאטרון אורנה פורת בבימויו של עמית אפשטיין. הייתה מועמדת לפרס התיאטרון הישראלי : לשנת 2011 על עיצוב התפאורה להצגה "חוקר פרטי" בחאן הירושלמי בבימויו של מיקי גורביץ'. לשנת 2012 על עיצוב תפאורה להצגה " החולה המדומה" בתאן הירושלמי בבימויו של אודי בן-משה. לשנת 2013 על עיצוב תלבושות להצגה "הגיבן מנוטרדם" בתיאטרון באר שבע בבימויו של עידו ריקלין. בשנת 2012 חידשה ביחד עם מעצבים נוספים את פעילות אמב"י - האגודה למעצבי במה בישראל והיא נמנית עם הוועד המנהל של האגודה. ברגר נשואה לעיתונאי תני גולדשטיין ואם לשתי בנות. היא מתגוררת ברמת גן. מדיה וקבצים בנושא סבטלנה ברגר בוויקישיתוף סבטלנה ברגר, באתר "הבמה" סבטלנה ברגר באתר תיאטרון הבימה סבטלנה ברגר, בארכיון הבימה מאיה כהן, והזוכה הוא: "סוס אחד נכנס לבר", באתר ישראל היום, 25 במאי 2018 רוני אפרת‏, הוכרזו המועמדים לפרסי התיאטרון 2011, באתר וואלה, 21 במרץ 2012