אגודת המשמר הלאומי

אגודת המשמר הלאומי (באנגלית: National Vigilance Association) הייתה אגודה בריטית שהוקמה על ידי ויליאם תומאס סטאד (אנ') (William Thomas Stead) וויליאם אלכסנדר קוט (William Alexander Coote) בשנת 1885 במטרה להילחם בחוסר המוסריות שפשעה בחברה הבריטית תוך דגש מרכזי על טיהור בריטניה מהפקרות מינית ומזנות. העיסוק בזנות הפך לבעל חשיבות מרכזית בחברה הבריטית עוד במאה השבע עשרה. רפורמטורים חברתיים ועובדים סוציאליים החלו להתעניין בנושא הזנות, נוכחותה והדרך להיפטר ממנה כחלק מקמפיין נגד חוסר מוסריות חברתית. הרפורמטורים הניחו כי פשע, בעיקר פשע לא מוסרי כמו זנות, פוגע בחברה, מחליש אותה ואף מאיים על קיומה. לכן צניעותו של האדם נחשבה לגורם מכריע לקיום חברתי והרפורמטורים עסקו רבות בגינוי מין פומבי. השכבות החברתיות הגבוהות אימצו לעצמם "מנהגים טובים" וצניעות ציבורית כדי למצב את עצמן גבוה יותר בסולם החברתי והזנות נדחקה לתחתית הסולם החברתי והפכה למקצוע השייך רק לעניי החברה. היקף הזנות בבריטניה בכלל ובלונדון בפרט אינו ידוע, גם ההגדרה של מי נחשבה זונה אינה ברורה לחלוטין, אולם ידוע כי רב הנשים שעסקו בזנות היו שייכות למעמד הפועלים, משמע נשים עניות. רב הזונות עבדו ברחבי לונדון, חלקן באזור החלונות האדומים של העיר בעוד שאחרות הסתובבו ברחבי העיר. היו בלונדון אזורים שהוגדרו כאזורי זונות, כמו אזור הנמלים או תחנת הרכבת ווטרלו. אף על פי שמספרן המדויק של הזונות אינו ידוע, ברור כי מספרן היה רב ונוכחותן בלטה ברחבי העיר. בשנת 1875 בעקבות גילויים הראשונים של תופעת הסחר בנשים ערכו רפורמטורים בריטים ניסיונות לשנות את החקיקה האנגלית כדי לצמצם ואף למנוע חטיפת נשים בריטיות ומכירתם מעבר לים לצורכי זנות בלא הצלחה. במהלך 1885 היה ניסיון נוסף להוביל שינויי חקיקה להעלאת גיל ההסכמה משלוש עשרה לשש עשרה וגם הוא לא צלח. כאשר הניסיונות הללו כשלו פנה יושב ראש הוועדה לנושא גיל ההסכמה בבית הנבחרים אל העיתונאי ועורך "הפאל מאל גאזט" (The Pall Mall Gazette) ויליאם תומאס סטאד וביקש ממנו לנסות להשפיע על דעת הקהל וליצור לחץ חברתי לשינוי גיל ההסכמה. סטאד בהיותו רפורמטור ופעיל בנושאי המוסר נענה לאתגר. במשך חודש ימים ערך סטאד תחקיר לגבי הזנות, ולאחריו פרסם סדרה של ארבעה מאמרים שנקראו "קורבן הבתולה בבבל המודרנית" (The Maiden Tribute of Modern Babylon). במאמריו השווה סטאד בין לונדון לאתונה העתיקה, כאשר באתונה הוקרבו בתולות למינוטאורוס ובלונדון הוקרבו בתולות רבות לתאווה הגברית. סטאד סקר בכתבותיו את התנהלות עולם הזנות הלונדוני. בהתייחסו בעיקר לשימוש בילדות בין הגילאים אחת עשרה לשלוש עשרה בזנות. הוא ראיין בעלים של בתי זונות, שתיארו את הדרך בה קנו ילדות צעירות בגילאים הקרובים לגיל ההסכמה, שיכרו אותן או סיממו אותן והעבירו אותן ללקוח המרבה במחיר. אחד הסיפורים המרכזיים בכתבותיו היה סיפורה של לילי, נערה בת שלוש עשרה, שאמה השיכורה הסכימה למכור אותה למתווכת תמורת חמש לירות שטרלינג. המתווכת והאם סיפרו לאבי הנערה כי היא נמכרה להיות משרתת וכך השיגו את הסכמתו, אף על פי שהאם ידעה את האמת והתעניינה רק בתשלום הכספי שתוכל לשלשל לכיסה. סטאד תיאר את האכזריות בה נבדקה לילי ואת מכירתה ללקוח בבית הזונות. מאמריו עוררו הדים בבריטניה בכלל ובלונדון בפרט. הוא הפנה אצבע מאשימה כלפי הניצול הציני של העניים והציג את הפנים המכוערות וחסרות המוסר של העשירי העיר, אשר לא בחלו בדבר כדי לספק את צורכיהם המיניים. דבריו של סטאד השפיעו על דעת הקהל וגרמו למהומות במקומות שונים בבריטניה. הארכיבישוף מקנטרברי נעמד לצידו של סטאד ואימת את דבריו. מאמריו של סטאד ודבריו של הארכיבישוף גרמו לנציגי צבא הישע לצאת לרחובות ולהחתים אנשים על עצומה לשינוי גיל ההסכמה. הם גייסו כ-400,000 חתימות. כל האירועים הללו היו בעלי השפעה מכרעת על הלך הרוח פרלמנט. חשוב להדגיש כי שנת 1885 הייתה גם שנת בחירות לפרלמנט הבריטי והנציגים השונים רצו לזכות באהדה מחודשת של בוחריהם. לפני כתבותיו של סטאד נושא גיל ההסכמה הוגדר כנושא בעייתי וחברי הפרלמנט העדיפו להתעלם ממנו כדי לא להיכנס למאבק ציבורי. אולם כאשר ראו את תגובות הציבור והבינו את הלך הרוח, החוק שונה באותה שנה וגיל ההסכמה עלה מגיל משלוש עשרה לשש עשרה. חומרת הענישה בחוק הוחרפה והוגבר הפיקוח על בתי הזונות כדי לעקוב אחר גילאי הנשים שהועסקו במקומות הללו. הצלחת כתבותיו של סטאד הייתה אדירה הוא נהנה מאהדה רבה. בכל רחבי בריטניה הייתה התעוררות של תנועת המוסר ורצון להנהיג שינוי חברתי. סטאד ראה בכך סימן והחל להקים ועדות משמר אזרחיות בערים רבות למען הגברת הפיקוח על המוסר ובעיקר כדי להיאבק בזנות וסחר בנשים. ב-22 באוגוסט 1885 נערכה הפגנה למען שינוי חברתי מוסרי והתמיכה בגישת הרפורמטורים לטיהור מוסרי התחזקה בכל רחבי המדינה. הוקמה במה מרכזית בהייד פארק בלונדון לנאומים בנושא שינוי חברתי מוסרי. בהפגנה השתתפו כ-250,000 איש והיא הוגדרה כהצלחה מסחררת של תנועת המוסר. כאשר במהלכה הונפו כרזות "הגנו על הנערות הצעירות" ו"מלחמת המוסר בלונדון". סטאד ניצל את המומנטום בציינו מאוחר יותר כי באירוע זה הוקמה "אגודת המשמר הלאומית" ונורתה יריית הפתיחה לפעולותיה. בעת בכתיבתו על הנערה לילי טרח סטאד להשמיט את העובדה כי הוא סיפק את הכסף לקנייתה של הנערה כדי שתהיה בידו הוכחה חותכת לדרך המכירה של נערות בתולות. כיוון שאביה של לילי לא הסכים למכירתה לזנות נאסר סטאד והועמד לדין בעוון הדחה לזנות. הוא חשש כי משפטו יצור פרסום שלילי לאגודה שהחל לבנות ויפגע בגל ההצלחה שאפף אותה. כמו כן, סטאד הבין כי אינו כריזמטי מספיק כדי להוביל תנועה שתסחוף המונים כמו שראה בעיני רוחו את אגודת המשמר הלאומי. לכן חיפש דמות כריזמטית, שתהפוך לפנים של האגודה. הוא בחר בוויליאם אלכסנדר קוט להוביל את "אגודת המשמר הלאומי". ויליאם אלכסנדר קוט נולד בשנת 1842 למשפחה מהמעמד הבינוני. אביו נפטר בהיותו בן שלוש. מות האב גרם למשפחה לרדת מנכסיה והיא הפכה למשפחה ענייה. בהיותו נער צעיר הפסיק ללמוד והתחבר אל חבורת נערי רחוב, לפי הגדרתו הפך לפרחח. בגיל שש עשרה עבר התעוררות רוחנית בעקבות שיחה עם אנשי דת אוונגליסטים אשר, לדבריו, האירו את עיניו ושינו את מהלך חייו מן הקצה אל הקצה. הוא הפך לאוונגליסט והצטרף לתנועת המוסר. יכולות הכתיבה שלו היו נמוכות מאוד, כיוון שלא זכה להשכלה פורמלית כמו שצריך, אולם יכולותיו הרטוריות היו יוצאות דופן. קוט היה אדם כריזמטי ביותר שיכול היה לסחוף אחריו המונים, והוא האמין בקנאה במטרותיה של "אגודת המשמר הלאומי" ולכן התאים למטרותיו של סטאד. כדי לבסס את "אגודת המשמר הלאומי" ולהפוך אותה לשחקן מרכזי במאבק נגד הסחר בנשים, לפי חזונו של סטאד, היה צורך בכסף. לכן סטאד וקוט יצאו יחדיו למסע גיוס כספים ברחבי בריטניה. מטרתם הייתה להציג את עקרונות אגודתם בכל מקום אליו הגיעו, לשכנע את תושבי המקום להקים סניף מקומי של האגודה ולהניע אותם לתרום כספים לאגודה הארצית. קנאותו של קוט למטרה והתנהלותו האוונגליסטית שירתו את איסוף התרומות. קוט הצליח לגייס כספים רבים מעשירים אוונגליסטים בלונדון וקארדיף, כדי לקיים את הסניף המרכזי בלונדון. אולם קנאותו הייתה לו גם לרועץ, כיוון שדבריו היו תקיפים וחסרי פשרות. הם הבהילו חלק משומעיו וגרמו לאי נוחות ולחשדנות כלפיו וכלפי האגודה החדשה שייצג. קוט הבין כי קנאותו עשויה לפגוע בהצלחת האגודה, לכן כדי לזכות בתמיכה רחבה מכל גוני הקשת הפוליטית, מינה קוט לתפקידים בכירים באגודה אנשים בולטים ומקובלים ממגזרים שונים בחברה הבריטית. למשל מינה את סר פרסי ויליאם בונטין (אנ') ליושב ראש ועד המנהלים של האגודה. בונטין, שהיה נכדו של הכומר והמטיף המתודיסט ג'אבז בונטין, היה מקובל בקרב חוגי המתודיסטים וידוע בציבור כעורך עיתון מפורסם וכעיתונאי. קוט מינה גם את הגברת מיליסנט פוסט לסגנית נשיא האגודה, פוסט הייתה דמות מוכרת ומכובדת בקרב חוגי הנשים ולימים הייתה ממנהיגות התנועה הסופרג'יסטית. והיא גייסה תמיכה נשית. אגודת המשמר הלאומי קמה כדי להוות את כוח השמירה על המוסר בכל רחבי בריטניה. מקימיה סברו כי על האגודה להקים לעצמה סניף בכל יישוב ברחבי המדינה על מנת לפקח על המוסר ולאכוף ערכי מוסר מהוגנים, תוך מלחמה עיקשת בחוסר המוסריות החברתית ומאבק על טיהור המדינה מזנות ומכל גורם או פרסום שעשוי להדיח לחוסר מוסריות. כמו כן הצהירה האגודה כי מטרתה העיקרית לדאוג לרווחתם של נשים ולשפר את תנאי המחיה של נשים סובלות ונמצאות במצבי סכנה. האגודה לא הוגדרה כאגודה נשית, אולם מתחילת דרכה הורכבה הנהגתה מגברים ונשים כאחד. בראש האגודה עמד היושב ראש, וילאם אלכסנדר קוט ותחתיו וועד מנהלים שישב בסניף המרכזי בלונדון. כל סניף דיווח על הפעולות שלו לסניף המרכזי, נעזר בו והתייעץ עמו לגבי דרך פעולה במלחמתם בחוסר המוסריות, כשהדגש העיקרי היה מלחמה בזנות. עם השנים השתנה המבנה הארגוני ובכל אזור קמה ועדה מרכזית שריכזה מספר יישובים. היא פעלה באופן עצמאי יותר, תוך שיתוף פעולה עם הסניף המרכזי ועל פי החלטותיו. אגודת המשמר הלאומי פעלה במספר מישורים: הצלה ומניעה, חינוך, חקיקה ומאבק בינלאומי.  בתחום המניעה וההצלה – עוד בתחילת דרכה של האגודה הבין קוט כי עבודת מניעה היא המפתח ליצירת שינוי מוסרי בחברה ולהצלת הנערות. באוגוסט 1885 הקימה האגודה תת-ועדה בנושא מניעה. היא הורכבה בעיקר מנשים, כשיושבת הראש שלה הייתה הגברת מיליסנט פואסט. בין תפקידיה היה איתור נערות נעדרות על פי פניות של בני משפחותיהם. מכתבי פניה מבני משפחה וחברים הגיעו לסניף המרכזי מכל רחבי המדינה וחברות תת-הוועדה חקרו וברב המקרים איתרו את הנעדרות ושלחו צוותים לחפשם ולהחזירם לחיק משפחתם. קוט הוביל בדרך כלל את החיפושים ושכנע נערות סוררות במיוחד לחזור לבתיהם. כמו כן הקימה תת-הוועדה בשנת 1890 בית נערות שנקרא "בית מרפא לנשים" (Medical Home for Women) בית זה נועד לסייע לנערות במצבי סיכון קשים שעסקו בזנות שנים ארוכות, או שמצבן הנפשי היה רעוע ביותר. בשל חומרת הפגיעה של הנערות וחשדנותן הרבה צוות הבית כולו הורכב מנשים שעסקו בעיקר ביצירת סביבה בטוחה לנערות הללו. הבית נסגר בשנת 1897, לדבריו קוט, כיוון שסבל מבעיות של ניהול כושל וחוסר תקציב. אולם הייתה סיבה נוספת לסגירתו של הבית. היה בו מקום רק לחמש עשרה נערות והשהות בו הייתה ארוכה ולכן יכולות השיקום שלו היו שוליות והוא לא שירת את מטרות האגודה, שיקום המוני וטיהור הזנות. תפקיד נוסף של וועדת המניעה היה הצלה של זונות במפגשים ישירים. בשנת 1887 נציגות של ועדה זו בלונדון נכסנו לתוך בורדלים ובתי זונות וניהלו שיחות אישיות עם הנערות. בשיחות הללו הסבירו לנערות מדוע כדאי להן לצאת ממעגל הזנות ולחזור לחיות חיים מהוגנים. כמו כן, הציגו הנשים בפני הזונות את האפשרויות השונות לשיקום שהיו קיימות, כלומר את בתי הנערות וארגוני הנשים, שמטרתן הייתה לסייע להן. הן הציעו לזונות לעבור לגור במרכזים מוגנים שיסייעו להן להשתקם. זו הייתה פעולה מקדימה לניסיונם של הגברים לסגור את בתי הזונות. הגברים הגיעו לבתי הזונות וסגרו אותם בכוח. בתחום החינוך – כדי לשפר את סיכוייהן של הנערות להשתקם האמינו חברי אגודת המשמר הלאומי, כי יש להעניק לנערות חינוך מוסרי ולבנות להן תוכניות הכשרה מיוחדות שישפרו את מודעותן לערכי המוסר הנכונים ויכינו אותן לתפקידן בחברה. בשנת 1894 חשו חברי האגודה כי יש צורך בהקמת בית תעסוקה והכשרה לנערות במצבי סיכון קשים. חברי הוועד המנהל החלו לחפש מקום ראוי ובמהלך חיפושיהם קיבל קוט הצעה לקנות בהנחה שני בתים צמודים ברחוב האקני (Hackneyׂׂ), כאשר באחד מהם הייתה מכבסה מוכנה להפעלה. הבתים נרכשו על ידי האגודה באותה שנה והמכבסה הפכה לבית הכשרה לנערות שחיו בבית הצמוד. הבית נסגר בשנת 1904 כיוון שחברי האגודה לא הצליחו ליצור ניהול רציף לאורך זמן לבית ההכשרה. האגודה עסקה גם בחינוך מיני. חבריה האמינו כי אם ינחילו חינוך מיני נאות לצעירים, שבו יסבירו על חשיבות הכבוד לאישה ועל חשיבות הצנעה יצטמצמו הזנות והפגיעה בנשים. נציגי האגודה הופיעו בבתי ספר בשיעורי אזרחות והרצו על הטמאות שנובעת ממין ועל הסכנות הצפויות במין. בדברם על סכנות התכוונו למחלות מין שהיו נפוצות מאוד באותן שנים. הם התייחסו להתנהגות מינית כסטייה או כטמאות והכלילו בהתנהגות זו גם את האוננות שלדעתם הובילה לשתי בעיות מרכזיות: לאימפוטנציה ולגילוי עריות. בתחום החקיקה – אגודת המשמר הלאומי ראתה בשינויי חקיקה את מטרתה המרכזית. קוט הגדיר כי שינוי חוקים שיקטינו את ניצול הנשים והזנות יהפכו את המדינה למוסרית יותר. לכן האגודה השקיעה מאמצים רבים בתחום זה. אנשיה הובילו חוקים ושינוי חוק רבים סביב נושא המוסר. בשנת 1885 לפעול נגד חברות התעסוקה לא חוקיות שניצלו נשים דרך מודעות בעיתון. החברות הללו פרסמו מודעות על משרות טובות וביקשו מהנערות לשלוח כספים כדי לקבל את כתובת המעסיק חלקם ניצלו את תמימותן של הנערות וניתקו מגע עם הנערות לאחר גנבת כספם. בעוד חברות אחרות היוו כיסוי לעסקי סחר בנשים. נערה שענתה למודעה הגיעה למקום מפגש בתחנת רכבת מרוחקת ממקום מגוריה, שם בדרך כלל פגשה אישה ששכרה עבורה חדר במלון, כביכול כדי שתתרענן לפני צאתה למחרת לפגוש את המעסיק החדש שלה. האישה דאגה לכל צרכיה באותו יום ואף ביקשה ממנה שתכתוב מכתב להוריה כדי להרגיעם ולהראות להם שהיא בטוחה. למחרת הנערה נלקחה מאותו מקום על ידי אדם שלא פגשה קודם, סוחר הנשים בדרך כלל, שהעביר אותה ליעד לא ידוע ומכר אותה לכל המרבה במחיר. חברי האגודה הובילו שינויי חקיקה במטרה להכריח את משרדי התעסוקה לפעול בשקיפות ועם רישיון כדי למנוע את ניצול הנשים. הם ניהלו מאבק בנושא במשך אחת עשרה שנים ובשנת 1906 עבר בפרלמנט חוק שהכריח את משרדי התעסוקה להוכיח כי הם עסקים לגיטימיים ולהוציא רישיון תעסוקה. חוק משמעותי נוסף שהעבירה האגודה בפרלמנט היה "חוק נגד גילוי עריות". החוק התקבל בשנת 1908, ולפיו כל גבר או אישה מעל גיל שש עשרה שיקיימו יחסי מין עם קטינים מתחת לגיל שש עשרה, גם אם מדובר בקרוב משפחה וגם אם הקטין מאומץ ייענשו במאסר של שנתיים ללא עבודות פרך. חוק זה, הפך לאחד מחוקי ההגנה על קטינים החשובים ביותר שהעבירה אגודת המשמר. הוא צמצם באופן דרסטי את מקרי גילויי העריות בבריטניה. במסגרת פעילותה של האגודה בנושא הצנזורה על פרסומים לא מוסריים העבירה האגודה בשנת 1899 "חוק נגד פרסום והפצה של חומרים בעלי אופי לא מוסרי", כדי למנוע, לפי דברי האגודה, את חשיפתם והשחתתם של גברים בידי רוע אמיתי וחוסר מוסריות. לפי החוק חל איסור על תליית פרסומים בעלי אופי לא מוסרי בכל מקום פומבי, מבתים דרך שלטי חוצות וכל מקום הגלוי לעיני הציבור והעבריין ייענש בחומרה. באמצעות החוק הצליחו חברי האגודה להפעיל פיקוח על כל סוגי הפרסומים ולצנזר בגסות כל שלט, ספר או עלון רפואי שלא תאם את דעתם או נראה להם מתירני מדי. הדבר כלל גם חוברות רפואיות למניעת למחלות מין. האגודה פעלה כדי להוביל שינויי חקיקה שיהפכו סרסור בנשים ללא חוקי. משנת 1885 ניסו חברי האגודה להוסיף סעיף לחוק הנוודות (אנ') שיעסוק בסרסורים. סעיף החוק נקרא "סעיף הסרסורים" (souteneur clause) ומטרתו הייתה לקבוע כי כל גבר שחי על חשבון פרנסה לא מוסרית של אישה יהיה צפוי למאסר כי זו פעילות לא מוסרית ולא חוקית. תיקון החוק הושג במפתיע בשנת 1899. האגודה לקחה חלק בקידום חוק הזרים (The Aliens act). ככל שגברה ההגירה, גברה גם הזנות, בשל מצבם הכלכלי הקשה של המהגרים. אנשי אגודה משמר שפעלו רבות בקרב הזונות, הגיעו למסקנה כי נשים זרות שעסקו בזנות היו בעלות מוסר מפוקפק ובחרו מראש להגר לבריטניה על מנת למכור את גופן ולכן צריך להרחיקן מהמדינה. לכן הצטרפו למאבק על חוק הזרים שהובילו העיתונאי ארנולד וויט (אנ') וחבר הפרלמנט סר ויליאם אבנס גורדון בשנת 1905 התקבל חוק הזרים בפרלמנט הבריטי והיה לחוק הראשון בבריטניה שהגביל הגירה. הסעיף המשמעותי ביותר בחוק היה הגדרת "המהגרים הלא רצויים בבריטניה". לפיו נקבעו ארבעה קריטריונים למהגרים לא חוקיים שיש לגרש: אם אין ביכולתו להוכיח או למצוא עסוקה ולהצביע על מקורות פרנסה מכובדים, אם הוא משוגע או רפה שכל או סובל מכל מחלה נפשית או אחרת שבגינה יהפוך לנטל על כתפי הציבור, אם הוא הורשע בפלילים במדינה אחרת או יש נגדו צו הסגרה ממדינה אחרת ואם כבר הוצא נגדו צו גירוש מבריטניה. חוק הזרים הגביל את ההגירה, אולם לא הפסיק את סוחרי הנשים מלפעול באנגליה. המשך הסחר בנשים זרע תסכול רב בקרב רפורמטורים שונים ברחבי אנגליה. בתוכם חברי האגודה היהודית להגנת נערות ונשים לכן בשנת 1905 פנתה האגודה היהודית להגנת נערות ונשים אל אגודת המשמר הלאומי במטרה להוביל יחד תיקון לחוק הפלילי שיגביל את הסחר בנשים בבריטניה תיקון חוק זה נקרא חוק נגד סחר עבדים לבן (Criminal law Amendment – white Slave Traffic Bill) מטרתו הייתה להגביר את הענישה על סוחרי נשים ולאפשר למשטרה לעצור לחקירה בלא צו בית משפט אדם הנחשד בסחר בנשים. חברי שתי האגודות חברו אל "מועצת המוסר הציבורית" (Public morality council) שלושת הגופים הללו הקימו ועדה משותפת לקידום שינוי לחוק הפלילי בנושא הסחר בנשים בפרלמנט. אף על פי שהצליחו לגייס תמיכה עקרונית בפרלמנט לחוק הזה התקשו מאוד להעביר את סעיפיו בדיונים בפרלמנט והחוק נעצר מספר שנים. באפריל 1912 טבעה אוניית הטיטניק. בין נוסעיה היה העיתונאי ויליאם תומאס סטאד, מקים אגודת המשמר הלאומי. חברי אגודת המשמר הלאומי ראו במותו של סטאד סימן אלוהי בצורך להגביר את המאבק לקבלת שינויי החוק. בכל רחבי בריטניה החלו הפגנות והופעל לחץ כבד על הפרלמנט לקבל את תיקון החוק. נכתבו כתבות רבות בעיתונים לגבי תועלתו של החוק, שהסבירו עד כמה השינוי נחוץ תוך תיאור מוגזם של הסכנות וכיצד תראה המציאות ללא שינוי החוק. כתבות אלו זרעו פחד בציבור והגבירו את ההפגנות בעד החוק. הפרלמנט התכנס שוב לדיונים נוספים ובדצמבר 1912 התקבל תיקון החוק. חוק זה נתפס כבעל משמעות כפולה, הוא הקטין את הסחר בנשים ברחבי בריטניה והיווה חלק מהמאבק בינלאומי בסחר בנשים. בתחום המאבק הבינלאומי – בשנת 1898 זכה ויליאם קוט להצלחה מסחררת כאשר הצליח לגייס תמיכה להוספת סעיף הסרסורים לחוק הנוודות. קוט ראה בהצלחה זו, שהייתה לא צפויה, קריאה אלוהית להגביר את המאבק בסחר בנשים ולהעתיקו לזירה הבינלאומית. לדבריו, ראה בחזונו כי שנת 1899 תהא השנה הנכונה בה יוביל את המאבק, לכן בשנה זו החל את פעילותו הבינלאומית. תחילה ניסח אזהרה ידידותית לנערות שעוזבות את בתיהן. בה תוארו הסכנות שארבו לנערות בדרכן והן התבקשו לשים לב ולהגן על עצמן מפני סוחרי הנשים. בינואר 1899 יצא קוט למסע גיוס כספים ותמיכה ברוב בירות אירופה, כדי להשיג מימון קונגרס בינלאומי בנושא המאבק בסחר בנשים. הוא פנה אל ממשלות רבות באירופה והדגיש בפניהם את החשיבות שראה בחקיקה בינלאומית נגד סחר בנשים. כל הממשלות הסכימו להשתתף בקונגרס כזה באם יערך, אך סירבו לממנו. התרומה הכספית למימון הקונגרס הגיע מהאגודה היהודית להגנת נערות ונשים. בזכות כספים שגייסה האגודה היהודית החליט קוט לקיים את הקונגרס בלונדון, בלי חסות ממשלתית. הוא הבין כי האגודה היהודים הייתה עשויה לסייע לו מבחנה כספית לטובת קונגרס זה ואולי אף לקונגרסים אחרים ולכן פרסם הודעה בה הגדיר כי אגודת המשמר יזמה את הקונגרס והיא רואה באגודה היהודית שותפה שווה בהובלת המאבק. ביוני 1899 נערך קונגרס בינלאומי בלונדון, שהשתתפו בו נציגים מארבעים וחמישה מוסדות בריטים שונים, נציגי אגודות משמר מאחת עשרה מדינות באירופה וכמה נציגי ממשל אירופאים. מטרת הקונגרס הייתה לדון בדרך הטובה ביותר להילחם בסחר הבינלאומי בנשים. בסופו הוחלט כי בכל מדינה יקום ועדת משמר ארצית שתעסוק במאבק בסחר בנשים וכל שנה יתכנס קונגרס בינלאומי נוסף כדי להגביר ולשפר את שיתוף הפעולה הבינלאומי סביב נושא המאבק בסחר בנשים. במהלך השנים הבאות נערכו קונגרסים בינלאומיים שהונהגו על ידי אגודת המשמר במקומות שונים ברחבי אירופה. לפני כל קונגרס נערך כנס מקדים, כל זאת כדי ליצור תקשורת מתמשכת בין אגודות המשמר השונות ולהכין את הקונגרסים הבאים. במקביל לקונגרסים ולכנסים שאורגנו על ידי אגודת המשמר הלאומי היו גם שתי ועידות בינלאומיות נגד הסחר בנשים, שאורגנו על ידי ממשלת צרפת בהסכמה ובשיתוף עם ממשלות אחרות באירופה ובתמיכת אגודות המשמר השונות. בשנת 1902 ממשלת צרפת בשיתוף עם ממשלת בריטניה החליטו על ועידה בינלאומית בפריז, מטרתה הייתה ליצור שיתוף פעולה בינלאומי בנושא הסחר בנשים. לוועידה הגיעו שישים ושישה נציגים של שש עשרה מדינות. בוועידה התקבלה הסכמה כללית כי יש צורך בחוק בינלאומי נגד סחר בנשים ונוסחו תשעה עשר קווים מנחים לניסוח אמנה בינלאומית. כשנתיים לאחר מכן באפריל 1904 התכנסה בפריז ועידה נוספת של נציגי שש עשרה המדינות מהוועידה הבינלאומית הראשונה והחליטו בה על יצירת טיוטה ראשונית להסכם בינלאומי שדמתה מאוד להבנות שנוסחו בפריז שנתיים קודם לכן, אולם הייתה מצומצמת ואופרטיבית. היו בה שבעה סעיפים שעסקו בהתחייבויות הממשלות ובדרך עבודה משותפת. לפיהם, כי כל ממשלה תמנה גוף אחראי על העברת מידע לגבי סחר בנשים במדינתה ותחלוק את המידע עם השותפות האחרות בהסכם, בכל מדינה יהיו סוכני נמל במטרה לאתר נערות בסיכון לאסוף מידע על סוחרי נשים, כל מדינה תנהל רישום של זונות זרות והסוחרים שייבאו אותן ותעניק מקלט לנערות שיעזבו את הזנות. המדינות התחייבו להפעיל פיקוח על משרדי תעסוקה ולוודא, במידת האפשר, כי הצעות העבודה שלהם הן אמינות והמשרדים אינם חזית לארגון של סחר בנשים. הטיוטה הזו היוותה את הבסיס להמשך ניסוח החוקים הבינלאומיים והאמנה נגד הסחר בנשים. באוקטובר 1910 התכנס במדריד הקונגרס הבינלאומי הרביעי שנמשך ארבעה ימים. ספרד פרסה את חסותה על הקונגרס וכל צמרת השלטון הספרדי נכחה בו. בקונגרס השתתפו ארבע מאות נציגים מתשע עשרה מדינות שונות בעולם. והוחלט בו על הנוסח הסופי של ההסכם הבינלאומי נגד הסחר בנשים וההסכם נחתם. הקונגרס היווה בעיקר הפגנת כוח והסכמה בינלאומית להיאבק בסחר בנשים. מלחמת העולם הראשונה שינתה את מערך האיזון העולמי גם בנושא הסחר בנשים. במהלך שנות המלחמה היה קשה יותר להגר ממזרח אירופה וכמות המהגרים שהגיעה למערב הצטמצמה מאוד. סוחרי הנשים נתקלו בקושי שלא הכירו לפני המלחמה, הם התקשו להעביר נשים בגבולות בין המדינות בשל הסכסוכים והקרבות העזים על הגבולות. על פניו העובדה כי הסוחרים נתקלו בקושי הייתה אמורה לסייע לאגודות ההגנה, אולם המלחמה הפרה גם את האיזון שנוצר בין המדינות החתומות על ההסכם הבינלאומי. רבות מן המדינות לחמו כעת אחת נגד השנייה. נושא הסחר בנשים נדחק הצידה לאור הקשיים שעוררה המלחמה, אגודות המשמר העולמיות נפגעו מאוד בשל קושי בתקשורת וקשיים בהעברת מידע וסיוע. בשנת 1921 חבר הלאומים ערך כינוס בנושא דיכוי הסחר בנשים וילדים. השתתפו בו נציגים של שלושים וארבע מדינות ואגודות הגנה. חבר הלאומים הציע לאמץ את ההסכם הבינלאומי משנת 1904 ותיקונו משנת 1910 ולקח על עצמו ליישם את סעיפיו כהסכם בינלאומי. שמונה עשרה מדינות חתמו על ההסכם במהלך הכינוס. מיד עם סיום המלחמה, החל הסחר בנשים מחדש והפעם ביתר שאת. כיוון שהמצב הכלכלי במזרח אירופה הידרדר יותר מלפני המלחמה, ובשל חוסר הפרנסה הזנות גברה, לסוחרי הנשים הייתה "סחורה" מרובה יותר והם חידשו את פעילותם במהירות. האגודות, לעומתם, תשתיותיהן ברחבי העולם נהרסו רובם נאלצו לבנות את המערכת מחדש, כאשר בידיהם פחות אמצעים. ויליאם קוט, מזכיר אגודת המשמר, נפטר ממחלה קשה בשנת 1919. מותו של וילאם קוט, השפיע מאוד על פעולותיה. קוט לא מינה לעצמו יורש ובהיותו המנהיג היחיד והבלתי מעורער של האגודה התקשו חברי האגודה למצוא לו מחליף שימלא את מקומו. לכן האגודה שינתה את דרך פעולתה. היא מיקדה את הפעילות בתוך בריטניה וצמצמה באופן דרסטי את נוכחותה בזירה הבינלאומית. כאשר הפכה לגוף מייעץ לארגונים בריטיים רבים בנושא סיוע לנזקקים. עיקר עבודתה הופנתה לשינויי חקיקה הקשורים לצנזורה ופיקוח ממשלתי על המוסר החברתי. היא הנהיגה חוקים רבים שהיו לימים שנויים במחלוקת בגלל קיצוניותם והכוח הרב שהעניקו בידי השלטון. לאורך שנות העשרים והשלושים של המאה העשרים נתקלה האגודה בקשיים כלכליים ובשנת 1939 בשל קשיים אלו התאחדה עם "חברת העזרה לנוסעות" (Traveller's Aid Society). האגודה נסגרה בשנת 1951, בשל דלדול בנכסיה והכנסותיה וחוסר יכולתה להמשיך ולקיים את עצמה. ויליאם תומאס סטאד (W.T.Stead)‏ (1849–1912) עיתונאי ועורך עיתון "פאל מאל גאזט" נחשב מחלוצי העיתונות הצהובה. ויליאם אלכסנדר קוט (William Alexander Coote)‏ (1842–1919) בן למשפחה מהמעמד הבינוני. למשפחה שירדה מנכסיה. לאחר התגלות רוחנית הצטרף לתנועת המוסר. נבחר על ידי ויליאם תומאס סטאד לעמוד בראש אגודת המשמר הלאומי. Bristow, E. J, Vice and vigilance: Purity movements in Britain since 1700, . Dublin: Gil & Macmillan, 1978, עמ' 569–571 תחנת ווטרלו – תחנת רכבת מרכזית בלונדון. הוקמה בשנת 1848 קרובה לאזור הווסט אנד ופעילה עד היום. Flanders, J, Prostitution - Poverty and the working classes in London in the 19th century, British Library Articles, ‏2012 בשנת 1875 החלו להגיע דיווחים ראשוניים לאנגליה על פעילות של סחר בנשים לכיוון דרום אמריקה. הסניף השוודי של הדואר הפדרלי הבריטי פרסם אזהרה לנערות ונשים שהיגרו לסטוקהולם לצורכי עבודה כי ישנן חברות תעסוקה שקריות שכל מטרתן לרמות נשים ולמכור אותן לתעשיית המין, כמו כן הזהירו נציגי הסניף כי מספר נשים בריטיות נמכרו כבר לתעשיית המין בדרום אמריקה. Bristow, E. J, . Vice and vigilance: Purity movements in Britain since 1700, Gil & Macmillan, 1978, עמ' 108–110 קורבן הבתולה בבל המודרנית – סדרה של ארבע כתבות שנכתבו על ידי העיתונאי ויליאם תומאס סטאד ופורסמו בין התאריכים 6–11 ביולי 1885. בכתבות אלו הציג סטאד בצורה בוטה ואף צהובה את מצב הזנות ופיתוי ילדות בנות 13 לעסוק בזנות בלונדון. המינוטאורוס במיתולוגיה היוונית היה ייצור שחציו אדם וחציו שור. הוא שכן בלבירינת, שנבנה עבור המלך מינוס, מלך כרתים על ידי דידלוס. המינוטאורוס חי בלבירינת כבתוך כלא וכדי לשמור עליו רגוע אחת לתשע שנים נשלחו אליו לקורבן שבעה עלמים ועלמות צעירים. המינוטאורוס הוכרע בידיו של הגיבור היווני תסאוס. Stead, W. T, The Maiden Tribute of Modren Babylon I: The report of the secret commission, Pall Mall Gazette, 1885 Edward, H, Inhuman crimes in England, North American Review 141, 1885, עמ' 305–306 Coote, W. E, A Vision and its Fulfilment. London: Nationa Vigilance, NVA, 1910, עמ' 111 National Vigilance Association, The Criminal Law Amendment Act, internet archive, ‏1885 Bristow, E. J, Vice and vigilance: Purity movements in Britain since 1700, Gil & Macmillan, 1978, עמ' 108–110 Bristow, E. J, . Vice and vigilance: Purity movements in Britain since 1700, Gil & Macmillan, 1978, עמ' 116 Coote, W. A, Romance of Philantrhropy, London: NVA, 1916, עמ' 3–22 Coote, W.A, Romance of Philantrhropy., NVA, 1916, עמ' 119–121 סר פרסי ויליאם בונטין – (1836–1911) רפורמטור ועיתונאי ידוע מרדקליף. בנו של עורך הדין תומאס פרסיבל בונטין ונכדו של המטיף המתודיסטי ג'אבז בנוטין. פרסי בונטין התפרסם כעיתונאי ועורך Contemporary Review והטיימס המתודיסטי. Montmorency, J., Bunting, Sir Percy William, from Oxford Dictionary of National Biography, ‏May 2006 Howarth, J, Fawcett, Dame Millicent Garrett, Oxford's Dictionary of National Biography, ‏2007 National Vigilance Association, First Mintues book of the Executive Committee, London: retrive from Women's Library Archives, London school of Economics: National Vigilance Association: NVA, 1886, 4/NVA/1/1 box FL 194 Coote, W.A, Romance of Philantrhropy, NVA, 1916, עמ' 120–121 Coote, W.A, Romance of Philantrhropy, NVA, 1916, עמ' 123–124 National Vigilance Association, Executive committee minuets volume 2, 4/NVA/1/1/02 Box FL194, Retive from Women's Library Achives, London School of Economics: , NVA, 1890-1899, עמ' 49–50 Coote, W.A, Romance of Philantrhropy, NVA, 1916, עמ' 142 Coote, W.A, Romance of Philantrhropy, nva, 1916, עמ' 146 Bristow, E. J, Vice and vigilance: Purity movements in Britain since 1700, Gil & Macmillan, 1978, עמ' 155–157 Bartley, P, Prostitution - Prevention and Reform in England 1860-1914, : Routledge, 2000, עמ' 76 Coote, W.A, Romance of Philantrhropy, NVA, עמ' 146 National Vigilance Association, Executive committee minuets volume 2, , 4/NVA/1/1/02 Box FL194, Women's Library Achives, London School of Economics: NVA, 1890–1899, עמ' 611–612 National Vigilance Associaton, Executive committee Minutes Vol.3, 4/NVA/1/1/03, Women's Library Archives, London School of Economics: National Vigilance Association, 1899–1904, עמ' 11 Bristow, E. J, Vice and vigilance: Purity movements in Britain since 1700, Gil & Macmillan, 1978, עמ' 125–129 Coote, W.A, A Vision and its Fulfilment, London: NVA, 1910, עמ' 19–20 Coote, W.A, A Vision and its Fulfilment, London: NVA, 1910, עמ' 131 British Govrenment., Punishment of the incet act, 1908, British Govrenment, 1908 Bristow, E. J, Vice and vigilance: Purity movements in Britain since 1700, Gil & Macmillan., 1978, עמ' 130–131 Coote, W.A, Romance of Philantrhropy, NVA, 1916, עמ' 158 Governement- British, Indecent Advertisements Act 1889, Governement- British, 1889 בשנת 1744 נחקק בבריטניה לראשונה חוק הנוודות שאסר על שינה ברחובות מחשש לפגיעה בציבור. בשנת 1824 נוסף לחוק סעיף שאסר על זנות ואלימות סביב הזנות ברחוב. המילה souteneur לקוחה מצרפתית משמעותה סרסור. Nationnal Vigilance Association, Executive committee Minutes Vol.3, 4/NVA/1/1/03, Women's Library Archives, London School of Economics: NVA, 1899–1904 סר ויליאם אבנט גורדון – 1857–1919 קולונל בדימוס, עבד בתור עובד ציבור בהודו. עם חזרתו לאנגליה בשנת 1900 התמודד לפרלמנט הבריטי. בין תומכיו היו גם הלורד רוטשילד ובכירים יהודים נוספים. במהלך משא הבחירות הכריז כי אינו תומך בהגבלת ההגירה, אולם עם היבחרו שינה את דעתו. British- Government, The Alien Act 1905, British- Government, 1905 מועצת המוסר הציבורית – הייתה אחד הגופים שקמו בלונדון באותה תקופה כדי לשמור על הצניעות ולשפר את המוסריות החברתית JAPGW, Report of the Jewish Association for Protection of Girls and Women for 1910, Jewish Association for Protecction of Girls and Women, 1911, עמ' 13–14 The Spectator Magazin, CRIMINAL LAW AMENDMENT (WHITE SLAVE TRAFFIC), The Spectator Magazin, May 1912, עמ' 7 Coote, W.A, A Vision and its Fulfilment. London, NVA, 1910, עמ' 21–22 Coote, W.A, A Vision and its Fulfilment, NVA, 1910, עמ' 140–141 JAPGW, Report of the Jewish Association for Protection of Girls and Women for 1899, London: JAPGW, 1900, עמ' 10–12 Coote, W.A, Romance of Philantrhropy, NVA, 1916, עמ' 185–186 Coote, W.A, A Vision and its Fulfilment, NVA, 1910, עמ' 140–149 Coote, W.A, Romance of Philanthropy, NVA, 1916, עמ' 189–192 Bristow, E. J, Vice and vigilance: Purity movements in Britain since 1700., Gil & Macmillan, 1978, עמ' 283–284 Wilson, H, Geneva, 1921. An account of the second Assembly of the League of Nations, The Daily News LTD, 1921, עמ' 26–27 National Vigilance Association, Executive committe Minutes Vol. 7, 4/NVA 1/1/07 Box FL 195, Women's Library Archives, London School of Economics: NVA, 1918-1922, עמ' 71–72 חברת העזרה לנוסעות – אגודה בריטית שקמה ב-1885 במטרה לסייע לנערות בריטיות שעברו מהכפרים לערים או היגרו מחוץ למדינה, בעיקר כדי לשמור עליהן מפני הסחר בנשים ולאפשר להן למצוא עבודה במכובדת על ידי פגישה של הנערות בנמלים. האגודה הפכה לגוף מתאם בין כל האגודות שלונדון שעסקו בהגנה על נערות. National Vigilance Association, Annual General Meeting Minutes, 4NVA/1/8/3 Box FL199, Women's Library London School of Economics: NVA, 1953