laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
פיגוע הירי ברחוב דיזנגוף (2023)

פיגוע הירי ברחוב דיזנגוף היה פיגוע ירי שביצע מחבל פלסטיני ברחוב דיזנגוף בתל אביב-יפו ב-9 במרץ 2023. בפיגוע נרצח אדם אחד, ושניים נוספים נפצעו. המחבל נורה על ידי שני שוטרים ושני אזרחים ונהרג במקום. הפיגוע אירע כחלק מגל טרור שבו נרצחו 14 אנשים תוך חודש. המחבל, מועתז אל-חואג'א, בן 23, תושב נעלין, פעיל חמאס ולשעבר אסיר ביטחוני, חדר לישראל באופן בלתי חוקי. בעבר הוא הורשע בהחזקת אמצעי לחימה ונידון לשנה ושלושה חודשי מאסר, ושוחרר מהכלא 4 שנים לפני הפיגוע. אבי המחבל, סלאח אל-חואג'א, הוא בכיר חמאס בנפת רמאללה. שעות לפני הפיגוע, העלה המחבל לטיקטוק סרטון מבית קפה, המלווה בשיר "לא רוצים שאללה יכניס אתכם לגן עדן?". סמוך לשעה 20:40 פתח המחבל מועתז אל-חואג'א בירי לעבר עוברי אורח ברחוב דיזנגוף בתל אביב, סמוך למסעדת גוצ'ה שבצומת הרחובות דיזנגוף ובן-גוריון. שלושה צעירים בשנות ה-20 לחייהם נפצעו מהירי. אחד הפצועים נפצע באורח אנוש, הפצוע השני קשה והשלישי במצב קל. חובש מד"א שהיה במקום טיפל בפצועים עד להגעת כוחות החירום, שפינו אותם לבית החולים איכילוב. שני שוטרים, אחד מהם לוחם "הגדעונים" שהיה בחופשה, ושני אזרחים ירו לעבר המחבל והרגו אותו. לפי הודעת המפכ"ל קובי שבתאי, התגובה המהירה שלהם מנעה ירי נוסף ופגיעה באזרחים נוספים. ב-20 במרץ, כ-11 ימים לאחר הפיגוע, נפטר אור אשכר, שנפצע בפיגוע. לאחר הפיגוע, הנחה שר הביטחון יואב גלנט לפעול מיידית להריסת ביתו של המחבל בנעלין. גל הטרור בישראל (2023) בתעתיק: מעתז אלח'ואג'א אמיר בוחבוט‏, המחבל שביצע את הפיגוע בדיזנגוף: מועתז אל-חואג'א, בן 23 שגר סמוך לרמאללה, באתר וואלה, 9 במרץ 2023 אוריאל בארי, ‏תיעוד: רגעי נטרול המחבל מהפיגוע בתל אביב, באתר "סרוגים", 9 במרץ 2023 אדם קוטב, נפטר אור אשכר, שנפצע אנושות בפיגוע בדיזנגוף: "מאבק הירואי, של איש ברזל", באתר ynet, 20 במרץ 2023 שבוע וחצי אחרי הפיגוע בדזינגוף: נקבע מותו של אור אשכר שנפצע באורח אנוש, באתר ערוץ 7, 20 במרץ 2023 אמיר בוחבוט‏, הפיגוע בתל אביב: גלנט הורה על ריכוז מאמצים באיתור סייענים, באתר וואלה, 9 במרץ 2023
אלאודין ריאט שאה השני, סולטאן ג'והור

אָלְאוּדִין רִיאָט שָאַה השני אִבּן אֵל-מָרְהוּם מָחְמוּד שָאַה (נפטר ב-1564) היה הסולטאן הראשון של סולטנות ג'והור, ושלט בה בין 1528 ל-1564. הוא ייסד את הסולטנות אחרי נפילתה של סולטנות מלאקה לידי פורטוגל ב-1511. הוא היה בנו השני של סולטאן מלאקה, מחמוד שאה. לכן, סולטאני ג'והור המשיכו בשיטת המספור של מלאקה. במהלך שלטונו נאלץ להתמודד עם איומים חוזרים ונשנים מצד פורטוגל וכן עם עליית כוחה של סולטנות אצ'ה. ב-1529, בעקבות מותו של אביו, הקים אלאודין ריאט שאה את עיר הבירה שלו במקום הידוע כיום בשם פקאן טואה, במרחק 11 ק"מ מקוטה טינגי. מבצר על הנהר בשם קוטה קרה הוקם גם כן. ב-1535, 400 לוחמים פורטוגלים בפיקודו של אסטאבו דה גמה פלשו לג'והור. המבצר הופצץ אך הצליח לעמוד בהתקפה. לאחר מספר ימים נחתו חיילים פורטוגזים בקרבתו אך נאלצו לסגת. כעת כשהמורל שלהם היה גבוה יותר, עזבו המלאים את המבצר ופתחו בהתקפת נגד, אולם האש העזה של הפורטוגזים פיזרה את החיילים והצליחה להביא לכיבוש המבצר ולשריפתו. בעקבות האירוע אלאודין ריאט שאה נסוג צפונה במעלה נהר ג'והור וחזר לפקאן טואה, אותה בנה מחדש. העיר הותקפה שוב על ידי כוחות בפיקוד אסטבו דה גמה בגלל שאחיו של דה גמה, פאולו, ו-30 חיילים נוספים נהרגו על ידי המלאים. אחרי התקפה זו נחתם הסכם שלום בין ג'והור לפורטוגל. בשנת 1540 העביר ריאט שאה את הבירה לג'והור לאמה, שקרובה יותר לשפך נהר ג'והור. סולטנות ג'והור בשליטתו של אלאודין ריאט שאה נדרשה להתמודד עם איומים מצד סולטנות אצ'ה ששכנה בקצהו הצפוני של האי סומטרה. בשנת 1539 הותקפה ארו (Aru), מדינה וסאלית של ג'והור, על ידי צי של 160 ספינות ועליהן 12 אלף לוחמים מאצ'ה ממוצא טורקי, מלאי ואצ'ני. סולטאן ג'והור הצליח בסיוע של בעלי בריתו בפרק וסייאק לארגן צי ולצאת להתקפה בארו ב-1540. הוא כבש מחדש את המדינה והשמיד את כל הספינות של אצ'ה למעט 14, תוך שאלפי חיילים של הסולטנות נהרגו. הקרב, שנקרא קרב סונגאי פאנה, היה הניצחון המלזי הגדול ביותר מאז הובסו במלאקה. ב-1564 הביס סולטאן אצ'ה את ארו וגירש את אנשי ג'והור. לאחר מכן יצא להתקפה נגד ג'והור לאמה, המבצר והעיירה שוטחו בהתקפה, ואילו אלאודין ריאט שאה נלקח בשבי לאצ'ה, שם נהרג. ירש אותו בנו, מוצאפר שאה השני. התחתן עם הנסיכה קסומה דואי מפהאנג, בתו של מנסור שאה, סולטאן פהאנג. The River Forts of Johor אלאודין ריאט שאה השני, סולטאן ג'והור, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
סרגיי אטלקין

סרגיי אטלקין (באוקראינית: Сергій Ателькін; 8 בינואר 1974 – 1 באוקטובר 2020) היה כדורגלן אוקראיני ששיחק בעמדת החלוץ. כישרונו של אטלקין התגלה במהלך טורניר כדורגל לילדים ולנוער. שם התגלה על ידי קבוצת כדורגל מקומית-חובבנית ובגיל 15 הבחין בו מאמן שחטאר דונצק דאז ולרי ירמצ'נקו שצירף אותו לקבוצה. אטלקין שיחק 8 שנים בקבוצה למעט שנת 1996 בה הושאל לקרמין קרמנצ'וג ואף שיחק בקבוצת המילואים של המועדון. בקיץ 1997 חתם לשלוש שנים בלצ'ה מהסרייה א'. ב-7 בדצמבר 1997 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 1-0 לוויצ'נצה. במהלך העונה נפצע ברגלו ואיבד את מקומו בהרכב הקבוצה. בקיץ שלאחר מכן הושאל לבואבישטה מליגת העל הפורטוגלית עד לסיום העונה. ב-15 באפריל 1999 כבש צמד בניצחון 1-3 נדג אקדמיקה דה קוימברה. בשנת 1999 חזר לאוקראינה וחתם בשחטאר דונצק, במדיה שיחק שנתיים. בשנת 2002 חתם במטאלורג דונצק, אך כעבור זמן קצר חזר לשחטאר. לזכותו של אטלקין 2 הופעות בנבחרת אוקראינה. הוא גם בלט בהצטרפות לעולה מטווייב כאחד משותפות הפורוורד הטובות יותר בשנות ה-90 בליגת העל האוקראינית. יחד עם אנדריי שבצ'נקו הוא מחזיק בשיא של הכי הרבה שערים שהובקעו (4) בגמר הגביע האוקראיני. היו לו גם שלוש עונות שבהן הבקיע מעל 10 שערים (1993, 1997, 2001). ב-2002, הוא סוף סוף הפך לאלוף אוקראינה עם שחטאר דונייצק. אטלקין היה גם מחזיק ארבע פעמים בגביע האוקראיני. בראיון שהעניק ל-"Sport-Ekspress" בשנת 2007 אטלקין סיפר כי הוא לומד להיות כורה פחם. בדצמבר 2008 דווח באתר הרשמי של שחטאר כי הוא סבל התקף לב. ב-1 באוקטובר 2020 קיבל התקף לב שני אותו לא שרד והוא הלך לעולמו בגיל 48. מדיה וקבצים בנושא סרגיי אטלקין בוויקישיתוף סרגיי אטלקין, באתר Transfermarkt סרגיי אטלקין, באתר Soccerway סרגיי אטלקין, באתר WorldFootball.net סרגיי אטלקין, באתר National Football Teams סרגיי אטלקין, באתר FootballDatabase.eu
שגרירות ישראל בקנברה

שגרירות ישראל בקנברה היא הנציגות הדיפלומטית העליונה של ישראל באוסטרליה, והשגריר משמש כשגריר לא תושב לפיג'י, מיקרונזיה ופפואה גינאה החדשה. לשגרירות כפופה הקונסוליה הישראלית בסידני. החל מהמחצית השנייה של שנות ה-40 של המאה ה-20 הפעילה אוסטרליה לשכת מסחר עם ארץ ישראל, ומספר משלחות מסחריות ערכו ביקורים. ב-29 בינואר 1949 הכירה אוסטרליה דה פקטו במדינת ישראל, ובאוקטובר 1949 הסכימו ישראל ואוסטרליה להחליף נציגים בדרג צירים. ציר ישראל הראשון באוסטרליה, ג'וזף אייבור לינטון, הגיש את כתב האמנתו ב-25 ביוני 1950. הצירות הישראלית באוסטרליה ישבה בתחילה בסידני. ב-2002 נסגרה (מסיבות תקציביות) שגרירות ישראל בניו זילנד, והשגרירות קיבלה אחריות לניו זילנד, אך עקב פרשת הדרכונים לא הגיש שגריר ישראל באוסטרליה את כתב האמנתו למושל ניו זילנד עד ה-30 באוגוסט 2005, כששגריר ישראל באוסטרליה נתי תמיר הגיש את כתב האמנתו בפני המושלת הכללית בניו זילנד. במאי 2010, נפתחה מחדש שגרירות ישראל בניו זילנד, והשגרירות באוסטרליה חדלה מלייצג את ישראל בניו זילנד. במאי 2010 גירשה אוסטרליה דיפלומט ישראלי בשל השימוש שעשתה ישראל בדרכונים אוסטרליים במהלך ההתנקשות במחמוד אל-מבחוח. שר החוץ האוסטרלי סטפן סמית' אמר כי השימוש לרעה בדרכונים "אינו מעשה חברי" והוסיף כי בעוד "אוסטרליה נותרה ידידה נחרצת של ישראל... מערכת היחסים שלנו חייבת להתנהל על בסיס אמון וכבוד הדדיים". מדיה וקבצים בנושא שגרירות ישראל בקנברה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של שגרירות ישראל בקנברה לשכת מסחר ארץ ישראל-אוסטרליה, העולם, 21 ביוני 1945 אוסטרליה תגביר קשרי המסחר עם א"י, המשקיף, 6 בספטמבר 1945 משלחת להידוק קשרי המסחר בין אוסטרליה וא"י, המשקיף, 12 בנובמבר 1946 בריטניה וגרוריה הכירו "דה־פאקטו" בישראל, קול העם, 30 בינואר 1949 ישראל ואוסטרליה יחליפו צירים, הארץ, 4 באוקטובר 1949 א. ו. פורמאן - ציר אוסטרליה בישראל, קול העם, 30 באוקטובר 1949 יוחלפו נציגים דיפלומטיים בין ממשלות ישראל ואוסטרליה, על המשמר, 4 באוקטובר 1949 אוסטרליה מעיינת בקשירת יחסים דיפלומטיים עם ישראל, קול העם, 24 ביוני 1949 ציר ישראל באוסטרליה הגיש את כתב מינויו, דבר, 25 ביוני 1950 זיוף הדרכונים: אוסטרליה מגרשת דיפלומט ישראלי, באתר ynet, 24 במאי 2010 "Rudd government to expel Israeli diplomat over forged passports used in Hamas hit".
מאריוס סטקנביצ'יוס

מאריוס סטקנביצ'יוס (בליטאית: Marius Stankevičius; נולד ב-15 ביולי 1981) הוא כדורגלן עבר ליטאי ששיחק בעמדת המגן הימני. סטקנביצ'יוס התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אקנראס. בשנת 1998 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת. עד מהרה, הפך סטקנביצ'יוס לשחק הרכב בקבוצה וזכה עמה פעמיים בגביע ופעם אחת בתואר האליפות. בשנת 2001 חתם בברשה מהסרייה א'. כעבור שנה הושאל לקוזנצה מהסרייה ב' ובתום התקופה שלו בקבוצה חזר לברשה והפך לשחק הרכב במועדון. בשנת 2007 שחטאר דונצק מליגת העל האוקראינית, אך המעבר לא יצא לפועל. בשנת 2009 חתם בסמפדוריה. בינואר 2010 הושאל לסביליה מהלה ליגה והפך לכדורגלן הליטאי השני שמשחק בליגה אחרי אדגראס ינקאוסקאס. הוא זכה עם הקבוצה בגביע המלך הספרדי בסיום העונה. בקיץ 2010 הושאל לוולנסיה עד לסיום העונה. בשנת 2011 הצטרף ללאציו במדיה שיחק שנתיים. בקיץ 2013 חתם בגזיאנטפספור מליגת העל הטורקית. כעבור שנה חתם בהנובר 96. בהמשך הקריירה שיחק גם בקורדובה, רובור סיינה וקרמה. בשנת 2001 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ליטא בניצחון 2-5 נגד אסטוניה. ב-30 במרץ 2005 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 1-1 נגד בוסניה והרצגובינה. בשנת 2012 הפך לקפטן, תואר בו החזיק עד ספטמבר 2013. אקרנאס ליגת העל הליטאית: 1998, 2000 הסופר קאפ הליטאי: 2000 סביליה גביע המלך הספרדי: 2009/2010 לאציו קופה איטליה: 2012/2013 אישיים הכדורגלן הליטאי של השנה: 2008, 2009 מדיה וקבצים בנושא מאריוס סטקנביצ'יוס בוויקישיתוף מאריוס סטקנביצ'יוס, באתר Transfermarkt מאריוס סטקנביצ'יוס, באתר Soccerway מאריוס סטקנביצ'יוס, באתר BDFutbol מאריוס סטקנביצ'יוס, באתר WorldFootball.net מאריוס סטקנביצ'יוס, באתר National Football Teams מאריוס סטקנביצ'יוס, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt
עליזה קשי

עליזה קשי (קאשי) (נולדה באפריל 1936) היא זמרת ישראלית. עליזה קשי נולדה בתל אביב. הוריה עברו מרוסיה לאיראן והתיישבו במשהד, ושם נולדה ב-1929 אחותה יוכבד קאשי, הצנחנית הראשונה בצה"ל. ב-1932 הם עלו לארץ ישראל. את פעילותה בתחום המוזיקה החלה כאשר התגייסה ב-1955 ללהקת הנח"ל, בה שרה כסולנית את "יה משלטי". לאחר שהשתחררה מהצבא הקימה יחד עם שאר יוצאי להקת הנח"ל את להקת "בצל ירוק" והייתה חברה בה. התפרסמה במיוחד ב-1960 כששרה יחד עם שמעון בר את "ערב בא", שנכתב על ידי עודד אבישר, הולחן ועובד על ידי אריה לבנון, וזכה במקום הראשון בפסטיבל הזמר הראשון. היא הוציאה בישראל שלושה תקליטים, מהם זכור בעיקר הלהיט "שובך יונים". בפברואר 1962 הופיעה בקרנבל בברזיל ובטלוויזיה הבריזלאית, וזכתה להצלחה רבה כאשר שרה בשש שפות. בשלב מסוים עברה לארצות הברית שם הוציאה כמה אלבומים, ו השתתפה במספר סרטים ובשעשועון הטלוויזיה "?What's My Line". בזמן מלחמת יום הכיפורים, הגיעה קאשי לישראל כדי להופיע בפני חיילים והשתתפה בתוכנית "מפגש אמנים" (בהנחיית אהוד מנור) אשר שודרה בשידור חי. עם תום שירתה פלטה קאשי, שבן-אחיה נהרג במלחמה, את המילים: "כוס אמק על הערבים", דבר שגרם למבוכה גדולה. השער האחורי של "העולם הזה" כינה אותה "עליזה המקללת". קשי התנצלה על התבטאותה. מאז אינה מופיעה בישראל, הגם שהגיעה לביקורים בישראל. תקליטי אריך-נגן, אלא אם מצוין אחרת. "למה? משירי אריה לבנון" - מיני-אלבום (ארבעה שירים), הד ארצי, 1959 "ריקודי עם", סימפוניה, 1960 "פגישה עם עליזה קשי" ("שני חיילים") - מיני-אלבום (ארבעה שירים), הד ארצי, 1961 "העלם והשמש" ("שובך יונים") - מיני-אלבום (ארבעה שירים), הד ארצי, 1962 בעיבוד משה וילנסקי, שגם ניצח על תזמורת הד ארצי שירים מתוך "כנר על הגג", RCA Aliza Kashi, EP, Mocambo, Brasil Born Free, 1967 1968 ,Hello People! Aliza Kashi, 1970 עליזה קשי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) עליזה קשי, באתר שירונט עליזה קשי, באתר Discogs (באנגלית) עליזה קשי, דף שער בספרייה הלאומית עליזה קשי, באתר MOOMA (בארכיון האינטרנט) עופר אדרת, מה קרה לזמרת שהעזה לקלל ערבים בשידור חי, באתר הארץ, 27 באפריל 2016 יעקב בר און, תקליטים ישראלים, דבר, 31 ביולי 1983 עליזה קאשי ושמעון בר - ערב בא 1960, נבדק ב-2023-10-03 אורי קיסרי, במרוץ המלל והלחן, מעריב, 8 במאי 1960 עליזה קאשי - שובך יונים, נבדק ב-2023-10-03 אורי חפר, ניצוצות, חרות, 9 בפברואר 1962 מאחורי הקלעים, חרות, 23 בפברואר 1962 שבחים לעליזה קאשי, דבר, 10 ביולי 1964 מיכאל הנדלזלץ, אמת גדולה ונועזת, דבר, 31 במרץ 1978 מוחים על התבטאות הזמרת עליזה קשי, דבר, 18 בנובמבר 1973 טל נתיב, ההצלחה לא סחררה את ראשו, דבר, 20 במאי 1977
רץ על הקצה

רץ על הקצה הוא אלבומם המשותף של מוזיקאי הרוק רמי פורטיס ושלומי ברכה. האלבום יצא בשנת 1998 על ידי חברת התקליטים הד ארצי. ברכה הפיק מוזיקלית את האלבום ואף הלחין וכתב במשותף עם פורטיס את כל השירים, ביניהם "חול", "לפעמים", "בוסה נובה קטן" ו"משאית פיננסית" שהפכו ללהיטים. על האלבום עבדו מלבד ברכה חברים נוספים מלהקת משינה, מייקל בנסון בגיטרה וכן אבנר חודורוב ויובל בנאי בקולות רקע. יהודה פוליקר ניגן בבוזוקי ב"משאית פיננסית". האלבום לא זכה להצלחה מסחרית ניכרת למרות שהניב סינגלים רבים, והדפסתו נסתיימה אחרי מהדורה אחת. סיבוב ההופעות שליווה את האלבום כלל גם ביצועים לשירי משינה, אך לא עמד בציפיות וגרם לפורטיס ולברכה להפסיק את פעילותם המשותפת מוקדם מהצפוי. לפעמים (5:05) בדיוק עכשיו (4:24) בוסה נובה קטן (4:19) אל תנענע את העץ (4:46) חול (4:53) אל תבקשי (5:20) משאית פיננסית (3:35) מה נעשה (3:24) ברחובות הגיהנום (5:05) יפה אך מושחתת (3:35) רץ על הקצה (5:43) מילים, לחנים, עיבודים: רמי פורטיס, שלומי ברכה הפקה מוזיקלית: שלומי ברכה רמי פורטיס - שירה, גיטרות שלומי ברכה - גיטרות, קלידים, קולות מייקל בנסון - בס, קולות, ייעוץ אמנותי אשר פדי - תופים ירון בכר - קלידים אבנר חודורוב - קולות, הפקת קולות יובל בנאי, עמי איילי - קולות אייל פראן - סיטאר ב״אל תבקשי״ תומר שלום - טאבלות ב״אל תבקשי״ יהודה פוליקר - בוזוקי ב״משאית פיננסית״ אבישי בר נתן - במבוק ב״יפה אך מושחתת״ טכנאי הקלטה ומיקס - יעקב מורנו עוזרי טכנאי ב"המון" - דני קוזשווילי, יואב עצמון הוקלט באולפן של שלומי (גרלנדה), אולפני מונטנה ואולפני המון בושל באולפני המון עריכה דיגיטלית - Geoff Presch, The Town House Studios, London מפיקה - נגה טל הפקה - נעמה קרן ייצוג וניהול אישי - בועז בן-ציון יחסי ציבור - רונית ארבל יחסי ציבור הד-ארצי - מאיה קרבט צילום - רן גולני עיצוב - יעל יעקבי עוזרת צלם - סיגל קולטון איפור - אילנית ארז סטיילינג - מיכל זיידן חליפה באדיבות - קובי גואטה הדפסה ולוחות - דפוס מאי מידע על האלבום רץ על הקצה באתר MusicBrainz
לואי פול קייטה

לוּאִי פּוֹל קַיֶטֶה (בצרפתית: Louis Paul Cailletet;‏ 21 בספטמבר 1832 – 5 בינואר 1913) היה פיזיקאי וממציא צרפתי. קייטה נולד בשאטיון-סיר-סן (אנ'), במחוז קוט-ד'אור. קייטה, שהתחנך בפריז, חזר לשאטיון כדי לנהל את מפעל כלי הברזל של אביו. במאמץ לקבוע את הגורם לתאונות שהתרחשו בעת חיסום ברזל מחושל באופן חלקי, מצא קייטה כי חימום הברזל הכניס אותו למצב מאוד לא יציב, עם גזים מומסים בו. לאחר מכן הוא ניתח את הגזים מתנור רם, מה שעזר לו להבין את תפקיד החום בשינויי המצבים (שלבים) של מתכות. זה הביא אותו לעבודת הנזלת הגזים השונים. קייטה הצליח לייצר טיפות של חמצן נוזלי (אנ') בשנת 1877 בשיטה שונה מזו של הכימאי והפיזיקאי השווייצרי ראול פייר פיקטה (אנ'): הוא השתמש באפקט ג'ול-תומסון; חמצן עבר קירור בעודו דחוס מאוד, ואז הורשה להתפשט במהירות, מה שקרר אותו עוד יותר, וכתוצאה מכך לייצור טיפות קטנות של חמצן נוזלי. בין שאר הישגיו, קייטה התקין מנומטר בגובה 300 מטרים במגדל אייפל; ערך חקירה של התנגדות אוויר על גופים נופלים; ערך מחקר על מכשיר נשימה עם חמצן נוזלי לעליה לגובה; ופיתח מכשירים רבים, כולל מצלמות אוטומטיות, מד גובה וקולטי דגימות אוויר למחקרי כדורים פורחים של האטמוספירה העליונה. קייטה היה חבר האקדמיה הצרפתית למדעים וזכה במדליית דייווי ב-1878. מדיה וקבצים בנושא לואי פול קייטה בוויקישיתוף לואי פול קייטה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) לואי פול קייטה, באתר "Find a Grave" (באנגלית) Papanelopoulou, Faidra (2013). "Louis Paul Cailletet: The liquefaction of oxygen and the emergence of low-temperature research". Notes and Records of the Royal Society of London. 67 (4): 355–73. doi:10.1098/rsnr.2013.0047. PMC 3826198.
סויוז TM-17

סויוז TM-17 (ברוסית: Союз TM-17) הייתה חללית מסדרת סויוז, שהמריאה ב-1 ביולי 1993 מקוסמודרום בייקונור שנמצא בקזחסטן ומופעל על ידי רוסיה. המטרה הייתה לבצע עגינה בתחנת החלל מיר. וסילי ציבלייב - מפקד אלכסנדר סרברוב - מהנדס טיסה צרפת ז'אן פייר אניירה (במהראה בלבד) ויקטור אפנסייב - מפקד יורי אוסצ'וב - מהנדס טיסה צרפת קלודי אניירה "סויוז TM-17" שוגרה ב-1 ביולי 1993 מקוסמודרום בייקונור. החללית נבנתה על ידי תאגיד הטילים והחלל אנרגיה. זו הייתה חללית סויוז מדגם סויוז-TM. השיגור בוצע מכן שיגור מס' 1 בעזרת משגר סויוז U. עגינה לתחנת החלל מיר בוצע ב-3 ביולי למודול הבסיסי של תחנת החלל ועברה ללא בעיות. בתחנת החלל כבר פעלה משלחת מס' 13 בפיקוד גנאדי מנאקוב. במשך שלוש שבועות התבצעו תוכניות ניסוי במסגרת פרויקט Altair תוך שיתוף פעולה עם ז'אן פייר אניירה הצרפתי. התוכנית הוכנה בשיתוף פעולה בין המדינות. תוצאות המחקרים הועברו ישירות למרכז הבקרה הצרפתי תוך שימוש בלוויין תקשורת "לוץ'". המחקרים בוצעו בתחום הרפואה, ביולוגיה, אסטרופיזיקה ותורת החומרים. הציוד הנדרש הגיע לתחנת החלל מראש בחללית פרוגרס M-18. לאחר 20 ימים ז'אן פייר אניירה חזר לכדור הארץ בחללית סויוז TM-16 ביחד עם צוות המקורי של החללית. ז'אן פייר אניירה ביחד עם חברי משלחת מס' 13 עזבו את תחנת החלל ב-21 ביולי בחללית סויוז TM-16. וסילי ציבלייב ואלכסנדר סרברוב המשיכו בשהייה בתחנת החלל במסגרת משלחת מס' 13. חללית "סויוז TM-17" שימשה חללית חירום. ב-10 בינואר 1994 לתחנת החלל התחברה חללית סויוז TM-18 החלה חפיפה עם חברי הצוות של משלחת מס' 15. ב-14 בינואר 1994 בשעה 7:37 חללית "סויוז TM-17" התנתקה מתחנת החלל כאשר על סיפונה וסילי ציבלייב ואלכסנדר סרברוב. במהלך תמרון בקרבת תחנת החלל מיר לצורך בחינת מודול "קריסטל" ציבלייב דיווח על בעיות בשליטה על החללית. צוות שנותר בתחנת החלל נכנס לחללית סויוז TM-18. בשעה 7:47 סרברוב הודיע למרכז הבקרה שהתרחשה התנגשות עם תחנת החלל וקשר עם החללית נותק. הקשר חודש ב-8:02. ניתוח האירוע שבוצע בהמשך הראה שהייתה התנגשות באזור חיבור של מודול "קריסטל" למודול בסיסי של תחנת החלל. במהלך הנחיתה עצמה לא היו בעיות והיא התרחשה בשטח קזחסטן כמתוכנן. מדיה וקבצים בנושא סויוז TM-17 בוויקישיתוף נתוני המשימה נתונים מאנציקלופדיית החלל סרטון חזרת החללית לכדור הארץ תוכנית Altair
מועצה אזורית שוקת

מועצה אזורית שוקת הייתה מועצה אזורית במחוז הדרום בישראל, שכללה את היישובים הבדואיים חורה ולקייה. היישובים חורה ולקייה הוקמו ב-1989 וב-1990 (בהתאמה) כחלק מהתכנית להסדרת התיישבות הבדואים בנגב. מאז הקמתם השתייכו שני היישובים למועצה אזורית בני שמעון. בשנת 1991 הוחלט להקים עבורם מועצה אזורית בדואית נפרדת - מועצה אזורית שוקת (על שם תל שוקת וצומת שוקת שמשני עבריהם שוכנים היישובים). המעבר למועצת שוקת גרר מחאות בלקייה, בשל מה שהוגדר על ידי המוחים כ"הרעת תנאים". חברי המועצה מונו על ידי משרד הפנים, ובראשה הועמד כממלא סלימאן אלבדור (העבודה) ולאחר מכן יעקב כץ (הליכוד). הקמת המועצה גררה קשיים פנימיים, בשל ההבדלים בין השבטים ביישובים השונים, ועקב כך כאשר הוכרז על בחירות למועצה - אף תושב לא הגיש את מועמדותו. משרד הפנים הקים ועדה בראשות פרופ' גדעון קרסל, וזו המליצה לפרק את המועצות האזוריות הבדואיות, שוקת ומשוש, ולהחליפן במועצות מקומיות. בשנת 1996 חתם שר הפנים חיים רמון על צו המורה על פירוק המועצה לשתי מועצות מקומיות: חורה ולקייה. מועצה אזורית משוש בדואים בישראל שאילתא שהגיש חבר הכנסת טאלב אלסאנע בישיבה ה-178 של הכנסת השלוש עשרה בנוגע למועצה האזורית שוקת. שוקי לבנון, עופר אלפסי, מנחם הורוביץ, פאיז עבאס, תלמידים בנצרת: למה העולים בכיתות רגילות ואנחנו בטרומיות?, חדשות, 2 בספטמבר 1991. זאב זיוון, הבדואים בנגב: ריבוי נשים, מעבר ליישובי קבע והקצנה דתית ולאומית, בתוך: צבי צמרת, יחיעם וייץ וזאב דרורי (עורכים), "העשור החמישי: תשמ"ח - תשנ"ח (1988 - 1998), הוצאת ראובן מס תשפ"א, עמ' 250. קובץ התקנות 5751, 12 במאי 1996. ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יחסי פרו–קובה

יחסי פרו–קובה הם היחסים הבילטרליים שבין הרפובליקה של פרו לבין הרפובליקה של קובה. לפרו שגרירות בהוואנה ולקובה שגרירות בלימה. פרו ניתקה את היחסים הדיפלומטיים עם קובה הקומוניסטית ב-30 בדצמבר 1960, זמן קצר אחרי ההפיכה במדינה. שתי המדינות חידשו את היחסים ביניהן ב-8 ביולי 1972, תחת שלטונו של הדיקטטור חואן ולסקו אלווארדו, כחלק מגל של חידוש היחסים בין קובה למדינות אמריקה הלטינית. עם זאת, היחסים הוסיפו להיות מעורערים. פרו תמכה בארצות הברית במלחמה הקרה, בעוד קובה הייתה בעלת בריתה של ברית המועצות. בנוסף, היה חשד שקובה תמכה בתנועה המהפכנית טופאק אמארו בפרו, שביצעה פעולות טרור והתבססה באזורים הכפריים במדינה. גם לאחר סיום המלחמה הקרה לא הצטמצם המתח בין המדינות. כך, ב-2004 פרו תמכה בהחלטת האו"ם שביקרה את מצב זכויות האדם בקובה. הדבר גרם לפידל קסטרו להתבטא בחריפות נגד פרו, מה שגרם לה להחזיר את השגריר שלה להתייעצויות. עם זאת, שתי המדינות שיתפו פעולה בסיוע הומניטרי לקורבנות רעידת האדמה בצ'ילה בשנת 2010. ב-2022 שתי המדינות ציינו 50 שנות יחסים דיפלומטיים. בשנת 1980 הצליחה קבוצה קטנה של אזרחים קובנים לקבל מקלט בשגרירות פרו על ידי ריסוק גדר המערכת באמצעות אוטובוס. קובה ביקשה מהשגרירות למסור לידיה את מבקשי המקלט, אולם פרו סירבה. בתגובה, קובה הסירה את האבטחה מהשגרירות. כתוצאה מכך, כ-10,000 קובנים ניסו להגיע לשגרירות ולקבל מקלט. לאחר מכן פתחה קובה את נמל מריאל ואפשרה ל-125 אלף בני אדם לעזוב את המדינה בסירות. מדיה וקבצים בנושא יחסי פרו–קובה בוויקישיתוף שגרירות פרו בהוואנה, קובה The Long Itinerary to Normalization: The Cuban – Latin American Relations, Open Edition Journals Juan M. Garcia, Fifty years of relations between Cuba and Peru highlighted, plenglish, ‏18 בנובמבר 2022 PERU: CUBA AND PERU ESTABLISH DIPLOMATIC RELATIONS AT DOCUMENT-SIGNING CEREMONY IN LIMA, britishpathe.com Peter McKenna, John M Kirk, Engaging Revolutionary Cuba (ארכיון) PERU CONSIDERING BREAKING RELATIONS WITH CUBA (ארכיון) Perú con Cuba, Ediciones del Frente Revolucionario Democrático, 1961 Anastasia Moloney, Latin America forgets differences to rally around Chile, רויטרס, ‏05-03-2010 (ארכיון)
ואדי אל-חוארת'

ואדי אל-חוארת' (בערבית: وادي الحوارث), היה כפר ערבי שהתקיים בעמק חפר של נפת טולכרם במחצית הראשונה של המאה ה-20. הכפר נוסד בשנות ה-30 לאחר רכישת אדמות עמק חפר בידי יהושע חנקין וקרן קיימת לישראל. כחלק מתהליך יישוב המעבדים הערבים, שהשתייכו ברובם לשבט בשם ערב אל-חוארת', הוקמו עבורם שני ריכוזי בתים חדשים באדמות ביצות שיובשו בידי רשויות המנדט הבריטי – הצפוני במקומו של מושב גאולי תימן והשני בצמוד לקיבוץ מעברות. במפקד הבריטי שנערך בשנת 1922 נמנו בכפר 810 נפשות: 428 גברים ו-382 נשים, מהם 808 מוסלמים ושני נוצרים. במפקד שנערך ב-1931 גדלה האוכלוסייה ל-1112 נפשות: 585 גברים ו-416 נשים, כולם מוסלמים. הם התגוררו ב-255 בתים. הכפר פונה במלחמת העצמאות. מסגד הכפר נהרס בשנת 2000 באופן פיראטי, ככל הנראה בידי תושב אלישיב. Adler (Cohen), Raya (1988). "The tenants of Wadi Hawarith: Another view of the land question in Palestine". International Journal of Middle East Studies. 20 (2): 197–220. doi:10.1017/S0020743800033936. JSTOR 162960. Barron, J. B., ed. (1923). Palestine: Report and General Abstracts of the Census of 1922. Government of Palestine. Bracy, R. Michael (2010). Printing Class: 'Isa al-'Isa, Filastin, and the Textual Construction of National Identity, 1911-1931. University Press of America. ISBN 978-0761853770. (p. 99 ff) Department of Statistics (1945). Village Statistics, April, 1945. Government of Palestine. Hadawi, S. (1970). Village Statistics of 1945: A Classification of Land and Area ownership in Palestine. Palestine Liberation Organization Research Center. Khalidi, W. (1992). All That Remains: The Palestinian Villages Occupied and Depopulated by Israel in 1948. Washington D.C.: Institute for Palestine Studies. ISBN 0-88728-224-5. Mills, E., ed. (1932). Census of Palestine 1931. Population of Villages, Towns and Administrative Areas. Jerusalem: Government of Palestine. Morris, B. (2004). The Birth of the Palestinian Refugee Problem Revisited. Cambridge University Press. ISBN 978-0-521-00967-6. Oppenheim, M. Freiherr von (1943). "Die Beduinen. Die Beduinenstamme in Palastina, Transjordanien, Sinai. Hedjaz". International Journal of Middle East Studies. Leipzig. 2: 51–55. מדיה וקבצים בנושא ואדי אל-חוארת' בוויקישיתוף Roy Marom, מרום, רועי, הפרכת השממה ההתיישבות הערבית המתרחבת בשרון ובמערב הר שכם, 1948 1700, חיפה, 2022 (עבודת דוקטורט) Dispelling Desolation: The Expansion of Arab Settlement in the Sharon Plain and the Western Part of Jabal Nablus, 1700-1948 (PhD dissertation), הפרכת השממה ההתיישבות הערבית המתרחבת בשרון ובמערב הר שכ, 2022-01-01, עמ' 308 Barron, J.B, . Palestine: Report and General Abstracts of the Census of 1922, Government of Palestine., 1923, עמ' table ix Mills, E, Census of Palestine 1931. Population of Villages, Towns and Administrative Areas, Jerusalem: Government of Palestine, 1932, עמ' 58 Sharif S. Elmusa, Muhammad Ali Khalidi, All that Remains: The Palestinian Villages Occupied and Depopulated by Israel in 1948, Institute for Palestine Studies, 1992, עמ' 565, ISBN 978-0-88728-224-9. (באנגלית) מתוך הישיבה השמונים ושלוש של הכנסת החמש עשרה יום רביעי, ג' באדר א' התש"ס (9 בפברואר 2000), הריסת מסגד ואדי אל חווארת