laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
חסידות פרוסקורוב

חסידות פרוסקרוב היא חסידות שפעלה בפודוליה (כיום באוקראינה). החסידות נוסדה בדור החמישי לחסידות על ידי רבי לייבוש ליברזון. רבי לייבוש ליברזון מקים השושלת היה בנו של רבי אליקים געציל, נינו של רבי ליבר הגדול מברדיטשוב וחתנו של רבי יוסף יונגרלייב מיאמפולה, בנו של רבי יחיאל מיכל מזלאטשוב. רבי לייבוש היה חתנו של רבי יעקב יחיאל מקוריץ בנו של רבי משה חיים אפרים מסאדילקוב ובשנית חתנו של רבי משה יהושע מפיקוב בנו של רבי ישראל מפיקוב בנו של רבי לוי יצחק מברדיצ'ב. שימש כאדמו"ר בעיר פרוסקורוב (כיום חמילנצקי). חתנו היה רבי יעקב מנובומינסק. רבי משה חיים אפרים, ממלא מקום אביו רבי לייבוש. בן נוסף של רבי לייבוש (מזיווג שני) היה רבי מרדכי מקישינב, חתן רבי אברהם מקוניב וחותנם של רבי אהרן מברזנה-לובושוב ורבי יחיאל מיכל מלוצק. רבי יצחק קטן, ממלא מקום אביו. כיהן כאדמו"ר במוׂנָסְטרִיץ' (אנ') ובטיסמניץ. חתניו היו רבי צבי אלימלך שפירא מלנצהוט ורבי יוסף הגר מטיסמניץ (בן רבי מנחם מנדל מזבלטוב). רבי מתתיהו קטן, ממלא מקום אביו. שימש כאדמו"ר במונסטריץ' ובסטניסלב שם בנה בית מדרש שנקרא על שמו 'ר' מאט'ס שול'. חתנו רבי יעקב יוסף טברסקי (בן רבי מנחם נחום מרחמסטריווקא) מילא את מקומו. נפטר בי"ג באייר תרצ"א בווינה. חתניו האחרים: רבי יוסף מנחם הלברשטאם, משושלת צאנז, ששימש רב בעיירה פיעקלא הסמוכה לצאנז, ורבי דוד האגר, משושלת קוסוב-ויז'ניץ, שכיהן כרב בסטניסלב (שניהם נספו בשואה). בן נוסף של רבי לייבוש היה רבי יוסף חנינא ליפא ליברזון. בנו רבי דוד צבי (נולד תרי"ד, 1854) - כיהן בבקשביץ'. חתן רבי לוי יצחק מהריצוב, נכדו של שמעלקא מברדיצ'ב נכדו של רבי לוי יצחק מברדיצ'ב. בנו רבי אברהם זינגר, מילא את מקום אביו בבקשביץ'. בנו של רבי מתתיהו, רבי ארון אריה (-תשל"ד, 1974) היגר לארצות הברית, ופתח בית מדרש ברובע הברונקס. בהמשך עבר לבורו פארק ופתח שם בית כנסת. לאחר פטירתו מילא את מקומו בנו השני רבי שלמה יעקב קטן. נכדו של רבי יצחק, רבי יצחק שפירא-קטן (בן חתנו רבי צבי אלימלך) כיהן כאדמו"ר מטיסמניץ בבורו פארק. היה חתנו של רבי אלישע מגורליץ. נפטר בי"א באייר תשנ"ט. יצחק אלפסי, החסידות, 1977, עמ' 167. הרב אפרים זינגער, סדר היוחס בתוך 'מספד תמרורים', היברובוקס. בן רבי שמואל בן רבי יחיאל מיכל בן רבי ליבר. אלפסי כותב רק על זיווגו הראשון ובמקורות אחרים מובא רק זיווגו השני אך לפי שמות הצאצאים ניכר שהיו לו ילדים משני הזיווגים.
סרגוס מסורטט

סַרְגּוּס מסורטט (שם מדעי: Diplodus sargus, שמו העממי: סרגוס) הוא דג מסוג סרגוס במשפחת הספרוסיים הנפוץ בים התיכון. מוכר גם בקרב הדייגים בשם חג'ג'. הדג בעל גב קמור. בצעירותו נראה עם 5 פסים שחורים אנכיים ו-4 אפורים. פסים אלו נעלמים כאשר הדג מגיע לכדי 20 ס"מ. אורכו המקסימלי 45 ס"מ אך גודלם של מרבית הפרטים אינו עולה על 22 ס"מ. תחום תפוצתו של סרגוס מסורטט משתרע על פני הים התיכון, חופיה המערביים של יבשת אפריקה לאורך האוקיינוס האטלנטי וכמויות קטנות יותר בים השחור. הוא שוכן באזורים סלעיים עד לעומק של 50 מטרים ומוצא מחסה בין הסלעים. תזונתו מורכבת מסרטנים, מדגים קטנים ומבעלי קונכייה. הדג משתמש בשיניו החזקות על מנת לפצח את הקונכייה. עונת הרבייה מינואר עד מרץ. הדג הוא הרמאפרודיט: במהלך חייהם נהפכים רבים מהזכרים לנקבות. הסרגוס נחשב לדג מאכל משובח בעל טעם "ים" ובשרו לבן. הם נידוגים הן בדיג מסחרי והן בדיג ספורטיבי. בשנים האחרונות (העשור השני של המאה ה-21) החלה בחופי ישראל תופעה של נשיכת רגלי מתרחצים על ידי דגי סרגוס מסורטט צעירים בחודשי הקיץ. הועלתה סברה כי הסיבה לכך היא שינוי בטמפרטורת המים שמשפיע על תקופת הרבייה. סרגוס מסורטט, באתר ITIS (באנגלית) סרגוס מסורטט, באתר NCBI (באנגלית) סרגוס מסורטט, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) סרגוס מסורטט, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) סרגוס מסורטט, באתר FishBase (באנגלית) סרגוס מסורטט, באתר GBIF (באנגלית) גיל ססובר, סרגוס: דג קטן עם טעם גדול, באתר הארץ, 4 בפברואר 2016 סרגוס מסורטט באתר הרשימה האדומה של IUCN עדי סמריאס, דג נשך אדם: כך תתמודדו עם דגים נשכניים בים, באתר Time Out תל אביב, 22 בספטמבר 2016 טלי בנדו לאופר, מלתעות, גרסת חוף הסלע בבת ים, באתר nrg‏, 23 בספטמבר 2012 אסף קמר, מתקפת הדגים הנושכים בחופי ישראל: "אוכלים את הרגליים", באתר ynet, 9 באוגוסט 2017 ערך זה הוא קצרמר בנושא דגים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שלמה ברנשטיין

שלמה ברנשטיין (11 בפברואר 1886 – 16 במרץ 1968, ט"ז באדר תשכ"ח) היה צייר ישראלי. נולד בעיירה אוּזְדָה (ברוסית: Узда) שבפלך מינסק של האימפריה הרוסית (ברוסיה הלבנה; כיום במחוז מינסק בבלארוס), בן לרב וראש ישיבה. למן ילדותו נמשך לציור, וסבל בשל כך, שכן נטייה זו לא נתקבלה באהדה בסביבתו. למד בישיבת מיר, ורק עם הגיעו לגיל 18 הסכים אביו שילמד ציור. אז נסע ברנשטיין ללמוד בבית ספר לאמנות בווילנה במשך חמש שנים, ולאחר מכן למד כארבע שנים בבית הספר הגבוה לאמנות באודסה (באותו זמן למד שם גם הצייר איסאק ברודסקי). בין מוריו שם היו קִירְיָאק קוֹסְטַאנְדִי (Костанди; מחברי תנועת הנודדים). לאחר מלחמת העולם הראשונה נסע ללמוד באקול נסיונל סופרייר דה בוזאר בפריז, שם הצייר האקדמי לאון בונא (Bonnat), שלימד במוסד, סייע לו לקבל מלגה מהברון רוטשילד. ברנשטיין למד אצל ז'יל לפבר (Lefebvre), וכן באקדמיה ז'וליאן (Académie Julian), שבה זכה בכמה פרסים. ב–1914 עלה לארץ ישראל. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב–1914 גלה לאלכסנדריה, שם התפרנס ממתן שיעורים וציור דיוקנאות. ב–1919 שב לארץ, והציג בגימנסיה "הרצליה" תערוכת יחיד גדולה של עבודותיו משנות מגוריו במצרים. משובו ועד 1920 היה מורה ב"בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות", ונמנה עם מייסדי אגודת אמנים עברית. בהמשך לימד גם בבית המדרש למורים "המזרחי". ב-1924 השתתף ב"תערוכת מגדל דוד". ב–1928 הציג תערוכה בסלון ד'וטאן (Salon d'Automne), ובשנים 1929, 1930 ו–1931 הציג תערוכה בסלון של אגודת האמנים הצרפתים (Société des Artistes Français). נפטר בשנת 1968, בן 82, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור. ’שלמה ברנשטיין’, בתוך: 100 אמנים בישראל שהלכו לעולמם בשנים תרס"ח-תש"ל: מבוא - האמנים בחייהם וביצירתם, סוף-דבר / מאת גבריאל טלפיר, תל אביב: גזית, תשל"א, עמ' 27. שלמה ברנשטיין, באתר מרכז המידע לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל גדעון עפרת, ביקורי אמנות: פרקים על אמנים ישראלים, ירושלים: הספרייה הציונית - ההוצאה לאור של ההסתדרות הציונית העולמית, תשס"ה–2005, עמ' 94. מודעת אבל, מעריב, 17 במרץ 1968. ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חסידות יאריטשוב

חסידת יאריטשוב היא חסידות מזרח גאליצינית. מייסדה היה רבי יוסף גרין, מגדולי תלמידיו של החוזה מלובלין. רבי יוסף נולד בשנת תקמ"ז. היה תלמידם של החוזה מלובלין, רבי מנחם מנדל מרימנוב והאוהב ישראל מאפטא. החוזה מלובלין הפליג בשבחו ואמר עליו שהוא מל"ו צדיקים. כיהן כרב ביאריטשוב הגאליצינית (כיום באוקראינה) ולאחר מכן בטומשוב (שבה פעל גם רבי מנחם מנדל מקוצק). נפטר בכ"ה בניסן תקצ"ט. אחיו של רבי יוסף, רבי עזריאל, היה גם הוא תלמידו של החוזה מלובלין. כיהן כרבה של מונקץ' וחיבר את הספר "נחלת עזריאל". נפטר בו' באייר תר"א. בדור השני כיהן בנו של רבי יוסף, רבי יהושע פרישרמן. על המסורת, פיזר את כל כספו לצדקה ולא הפסיד מעולם תיקון חצות. היה עניו ופשטן אך עם זאת עמד בתקיפות על עקרונותיו. בהתחלה סירב לנהוג באדמו"רות אך צדיקי דורו לחצו עליו לנהוג באדמו"רות. כיהן בטומשוב. בשנות התר"ל עלה לתקופת מה לארץ ישראל והתגורר בירושלים. נפטר בתמוז תרס"ו. בדור השלישי כיהנו בניו של רבי יהושע, רבי יוסף אריה לייב ורבי צבי אלימלך. רבי יוסף אריה לייב נולד בשנת תר"ל. היה חתנו של הרב שמואל אהרן רובין, רבה של קארטשין, נכדו של רבי אשר ישעיהו רובין מרופשיץ. היה חסידם של רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם משינאווא ושל בנו רבי שמחה ישכר בער הלברשטאם מצישינוב. כיהן כאדמו"ר וראב"ד בטומשוב. רוב בניו נרצחו בשואה. חתנו היה רבי יוסף ברוך מווידאמה. נפטר בכ"ה באדר ב' תרע"ו. רבי צבי אלימלך היה אדמו"ר בהאלמין. כל משפחתו נרצחה בשואה. ניצל בעצמו, והתגורר אחר השואה באנטוורפן, שם נפטר. אח נוסף היה רבי מאיר אברהם, שכיהן כמו"צ בטומשוב. בזמן המלחמה נמלט ונפטר בבוכרה בגיל 37. בדור הרביעי כיהנו בניו של רבי יוסף אריה לייב, רבי משה ורבי שלום. רבי משה (תרס"ג - ח' באדר תשל"ד) התייתם בילדותו וגדל אצל דודיו רבי אשר רובין מקארטשין ורבי נפתלי מווישניצא (חתן רבי יחזקאל שרגא משינאווא). לאחר מכן גדל אצל דודו (שהיה חתנו של סבו בזיווג שני) רבי אריה לייבוש מצישינוב שגר בטומשוב. נישא לבתו של רבי ברוך מבריזדוביץ. משפחתו נרצחה בשואה. הוא הצליח להימלט לארצות הברית דרך איטליה וכיהן בניו יורק כאדמו"ר מטומשוב. נישא בשנית לבתו של הרב משה גרינצוויג אב"ד ליפשא. רבי שלום כיהן כאדמו"ר בסאטמר. נרצח בשואה. יצחק אלפסי, החסידות, 1977, עמ' 167.
פרס החינוך הארצי

פרס החינוך הארצי הוא פרס הצטיינות המוענק מדי שנה על ידי משרד החינוך למוסדות חינוך בישראל לאות הערכה על פועלם החינוכי. בשנים האחרונות ניתנת מדי שנה המלצה לזכייה בפרס לכ-70 מוסדות חינוך – גני ילדים ובתי ספר בגילאים השונים. לשלב הגמר מגיעים כ-20 מהם, ומהם זוכים בפרס כעשרה מוסדות. המוסדות הזוכים נבחרים על ידי ועדת שיפוט של משרד החינוך. הוועדה ממיינת את המועמדים ומעניקה להם ניקוד על סמך חומר בכתב על פעילותם ועל סמך ביקור במוסדות עצמם. אמות המידה לזכיית מוסד בפרס הן: הישגים לימודיים מדידים (כגון אחוז הזכאים לתעודת בגרות במוסד); האקלים המוסדי (כגון מראה המוסד וניקיונו ושיעור האירועים האלימים בו); רמת הצוות החינוכי במוסד מבחינת מקצועיות ומוטיבציה; עידוד התלמידים במוסד לפעילות התנדבותית ולתרומה לחברה; חדשנות חינוכית. הפרס מוענק למוסדות הזוכים בטקס הנערך מדי שנה בירושלים בסוף חודש יוני, עם סיום שנת הלימודים, במעמד נשיא המדינה ושר החינוך. משרד החינוך מעניק מדי שנה גם את פרס החינוך היישובי לכחמש רשויות מקומיות, שהצטיינו בקידום הפעילות החינוכית בתחומן. הוענק פרס החינוך הארצי לשנת תשע"א, באתר קו לחינוך, 30.6.11. מידע על פרסים ציבוריים בישראל שפורסם על ידי מרכז המידע של הכנסת פרס החינוך הארצי התשע"א מוענק לברנקו וייס בית שמש, באתר מכון ברנקו וייס פרס החינוך הארצי לרשויות ומועצות מצטיינות לשנת הלימודים תש"ף, באתר משרד החינוך [1] (הקישור אינו פעיל, 29.8.2012)
קווארק

קווארק (אנגלית: quark) הוא אחד החלקיקים היסודיים – אבני הבניין הבסיסיות ביותר של החומר, שידועים כיום בפיזיקה. קיומו של החלקיק נחזה במקביל על ידי שני פיזיקאים: יובל נאמן הישראלי ומארי גל-מאן האמריקאי. האחרון זכה על עבודתו זו בפרס נובל לפיזיקה לשנת 1969. כמו כן הוא זה שהעניק להם את שמם הייחודי – לא מלטינית או מיוונית, אלא לקוח מ"אשכבה לפינגאן" של ג'יימס ג'ויס: "שלושה קווארקים למר מארק!" (אנגלית: !Three quarks for Muster Mark), למילה בהקשרה המקורי לא הייתה משמעות ברורה. לקווארקים מטען חשמלי של   2 3 {\displaystyle \ {\frac {2}{3}}} או של   − 1 3 {\displaystyle \ -{\frac {1}{3}}} ממטען האלקטרון. לכל הקווארקים יש ספין לא שלם, כלומר הם פרמיונים. הקווארקים לעולם לא נמצאים באופן מבודד, אלא רק בתוך חלקיקים כבדים יותר, המורכבים ממספר קווארקים, תופעה הנקראת כליאה. בקווארקים יש שלוש חלוקות, אחת המחלקת אותם לשלושה דורות, ובכל דור לשני טיפוסים שונים, כך שיש שישה "טעמים", השנייה – תת-חלוקה המחלקת את החלוקה הזו לפי מטען צבע לשלושה "צבעים", ובנוסף, חלוקה לפי כיוון הספין – עם או נגד כיוון התנועה. לכן, יכולות להיות 36 קומבינציות שונות של קווארקים, ובנוסף עוד 36 אנטי-קווארקים. הקומבינציות נקראות בעגה המקצועית "דרגות חופש". רשימת טעמי הקווארקים: חלוקת הצבעים היא לפי צבעי היסוד: "אדום", "ירוק" ו"כחול" – אלה הם רק שמות, שאין בינם לבין הצבעים האמיתיים ולא כלום, בדיוק כמו שהטעמים אינם הטעמים המוכרים לנו. בגלל אופיו של הכוח הגרעיני החזק, ובפרט תופעת הכליאה, הקווארקים יכולים להיות מסודרים אך ורק כך ש"סכום הצבעים" יהיה "לבן", כלומר שמטען הצבע של המערכת יהיה אפס. וכפועל יוצא המטען החשמלי הכולל יהיה כפולה שלמה של מטען האלקטרון. לחלקיק כזה, המכיל בתוכו אוסף של קווארקים ואנטי קווארקים, ובנוסף גם גלואונים ש"מחזיקים" את החלקיק ביחד קוראים האדרון. יש שני סוגי האדרונים עיקריים: מזון, בוזון המורכב מקווארק ומאנטי-קווארק, אבל עם צבעים משלימים ("אדום" ו"אנטי-אדום"). באריון, פרמיון המורכב משלושה קווארקים. בנוקליאונים כמו הפרוטונים, והנייטרונים יש קווארק אחד "אדום", אחד "ירוק", ואחד "כחול". בנוסף, נתגלו חלקיקים המורכבים מחמישה קווארקים, פנטאקווארק, אולם הם מאוד לא יציבים. בהכללה לחלוקה לבאריונים ומזונים, אפשר להגדיר מספר באריוני, כך שכל קווארק הוא בעל "שליש מספר", וכל אנטי-קווארק בעל "מינוס שליש", במזונים המספר הבאריוני הוא אפס, ובבאריונים הוא אחד, לכן נהוג לסווג חלקיקים למזונים או באריונים לפי המספר הבאריוני שלהם, ואת הפנטאקווארק מסווגים כבאריון. המודל הסטנדרטי מיון החלקיקים קווארק, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) פרופ' עדי ארמוני, על הכוח החזק וכליאת קוורקים, באתר מדע גדול, בקטנה, 21 ביוני 2017 רן לוי, הקוורקים, אבני הבניין היסודיות של הטבע, באתר "עושים היסטוריה" (שידור של הפודקאסט וטקסט מלא שלו) סידני ד' דראל, ‏אבני היסוד של הטבע, מחשבות 47, מאי 1978, עמ' 3–9 קוורקים, דף שער בספרייה הלאומית
בי.סי. קייב

מועדון הכדורסל קייב (באוקראינית: Баскетбольний клуб Київ) היא קבוצת כדורסל אוקראינית מהעיר קייב, המתמודדת בסופרליגה האוקראינית. הקבוצה הוקמה בשנת 1999 על בסיס קבוצת קייב באסקט שהפסיקה להתקיים בשנת 1998. היא זכתה פעמיים באליפות אוקראינה (2000, 2005). ופעם אחת בגביע האוקראיני (2007). בנוסף לכך, הקבוצה זכתה במקום שני באליפות אוקראינה 6 פעמים (2001, 2002, 2004, 2006, 2007, 2008). בשנת 2005 הגיעה עד לגמר היורופליג והפסידה לקבוצת דינמו סנקט פטרבורג בתוצאה 74-85. ושנה לאחר מכן, סיימה במקום השלישי באותו מפעל. בעבר שיחקו בקבוצה כדורסלנים ישראלים כמו אפיק ניסים, אבי סוכר ושחר גורדון, וכן המנהל המקצועי רני כהנא. ארצות הברית פו ג'טר מקדוניה ראיין סטאק אוקראינה אולכסיי פצ'רוב מונטנגרו גוראן ירטין הסופרליגה האוקראינית: אליפות (2): 2000, 2005 מקום שני: 2002, 2006, 207, 2008 חצי גמר: 2003, 2009, 2010 הגביע האוקראיני: זכייה (1): 2007 גמר: 2006, 2008, 2009, 2010 יורוצ'לנג': גמר: 2005 חצי גמר: 2006 רבע גמר: 2009 אתר האינטרנט הרשמי של בי.סי. קייב ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורסל ובנושא אוקראינה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מצעד הסינגלים הבריטי (1970–1979)

ערך זה עוסק במצעדי הפזמונים הבריטיים השבועיים "UK Singles Chart" שנערכו משנת 1970 עד שנת 1979. מצעד הסינגלים הבריטי הוא מצעד הפזמונים המרכזי של תעשיית המוזיקה הבריטית, שמתבסס על נתוני מכירות סינגלים ומתעדכן מדי שבוע על ידי חברת המצעדים הרשמית. את נתוני המצעד בשנות ה-70 ליקטה בעבור תעשיית המוזיקה הבריטית סוכנות מחקרי השוק BMRB. טרום 1969 נהגו עיתונים רבים לפרסם מצעדי מוזיקה משלהם. ב-15 בפברואר 1969 ניתנה לסוכנות משימת הרכבת מצעד הסינגלים, ביוזמה משותפת של ה-BBC ומגזין המוזיקה Record Retailer. המצעד הראשון הוכן על פי נתוני מכירות של כ-250 חנויות תקליטים. עלות ביצוע המדגם השבועי הייתה כ-52 אלף ליש"ט. נתוני המכירות שיקפו את המכירות עד תום המסחר בשבת, והם נאספו מחנויות שנבחרו באקראי. בימי שני עובדו הנתונים לרשימת המצעד ונמסרו ל-BBC. המצעד שודר בערבי יום שלישי בתוכנית הרדיו שהגיש השדרן ג'וני ווקר.   ♪  – הסינגל הנמכר ביותר בבריטניה באותה השנה   ♫  – הסינגל הנמכר ביותר בבריטניה בשנות ה-70 בילבורד הוט 100 (1970–1979)
אולאוס מגנוס

אולאוס מגנוס (Olaus Magnus; וכן אולאוס מגני, אולאוס מגנוס גוטוס, אוקטובר 1490 – 1 באוגוסט 1557) היה אקלזיולוג, כותב, היסטוריון וקרטוגרף שוודי שכתב עבודות חלוציות בנושאים הקשורים לעמים הנורדיים. אחיו המבוגר של אולאוס מגנוס, יוהנס מגנוס, היה הארכיבישוף הקתולי האחרון של שוודיה. גם אולאוס מגנוס נשא במספר משרות כנסייתיות, בהן קאנון באופסלה ובלינקפינג וארכידיאקון של סטרנגנס. מגנוס הועסק גם בשליחויות דיפלומטיות, לאחר שליחותו לרומא ב-1554 בשמו של גוסטב ואסה, מלך שוודיה, להשיג את מינוי אחיו יוהנס לארכיבישוף של אופסלה. הוא נשאר בחו"ל וטיפל בענייני חוץ, בין השאר שלח למולדתו חוזה יחסי סחר שנחתם עם הולנד. בעקבות הצלחת הרפורמציה הפרוטסטנטית בשוודיה, הוגלו ממנה אולאוס ויוהנס מגנוס בשל קשריהם עם הכנסייה הקתולית, ורכושו של אולאוס מגנוס בשוודיה עוקל ב-1530. מאורעות אלו הובילו להישארותו התמידית בגלות כבן-לוויה לאחיו בפולין. האחים מגנוס התיישבו ברומא ב-1537, אולאוס היה מזכירו של אחיו. לאחר מות אחיו ב-1544, האפיפיור פאולוס השלישי מינה את אולאוס ליורש משרת אחיו, ארכיבישוף אופסלה, משרה שלא היה בה דבר מלבד התואר, שכן שוודיה כבר לא הייתה קתולית ואולאוס הוחרם בה. ב-1545 שלח אותו האפיפיור לועידת טרנטו, בה פעל עד 1549. מאוחר יותר מונה לקאנון קתדרלת סן-למבר בלייז'. זיגמונד הראשון, מלך פולין הציע לו משרת קאנון בפוזנן והוא בילה את שארית חייו במנזר סנט בריגיטה ברומא, מתפרנס מקצבה שניתנה לו על ידי האפיפיור. הוא נפטר בגיל 67. אולאוס מגנוס ידוע בעיקר בזכות עבודתו המונומנטלית "ההיסטוריה של העמים הצפוניים" (Historia de Gentibus Septentrionalibus), שהחל בכתיבתה ב-1518 ויצאה לאור ברומא 37 שנים אחר כך, ב-1555. יצירתו הפטריוטית כללה 22 כרכים בלטינית, בנושאי פולקלור, היסטוריה, גאוגרפיה, עולם החי, חברה ותרבות, בתערובת של מידע ובדיה. היצירה נחשבה באירופה במשך דורות כמקור הסמכות בנושאים שוודיים. איורי חיתוך העץ הרבים, שתיארו בפרוטרוט אנשים על תלבושותיהם, נופים ואירועים ונושאי היצירה - חורפים אפלים, זרמים עזים ובהמות הים - הממו את האירופאים. היצירה תורגמה לאיטלקית (1565), גרמנית (1567), אנגלית (1658) והולנדית (1665). רק ב-1909 תורגמה לשוודית. תקצירי היצירה יצאו לאור באנטוורפן (1558 ו-1562), פריז (1561), אמסטרדם (1586), פרנקפורט (1618), ליידן (1652). עד היום היצירה היא דוח בעל ערך רב, המכיל מידע מסקרן לגבי מגוון מנהגים ופולקלור סקנדינבי. אלים מהמיתולוגיה הנורדית: (מימין לשמאל) אודין, ת'ור, פריג. הצורות השונות של הקרח עמים נורדיים (מימין לשמאל) - גיתי (שבט גרמאני-נורדי שהתיישב בגתלנד), לאפי, שוודי, מוסקובי מעשי האנשים בליל ירח מלא (סמל לאמצע החורף) ערך מורחב – כרטא מרינה כרטא מרינה היא מפה של הארצות הנורדיות מעשה ידי אולאוס מגנוס, עליה שקד 12 שנה. היא יצאה לאור בוונציה ב-1539, הודפסה על גבי תשעה לוחות עץ, וגודלה הכולל - 1.7 מטרים על 1.25 מטרים. זו המפה הקדומה ביותר של האזור הכוללת שמות אתרים. מדיה וקבצים בנושא אולאוס מגנוס בוויקישיתוף אולאוס מגנוס באנציקלופדיה הקתולית (1913) אולאוס מגנוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אולאוס מגנוס, באתר Discogs (באנגלית) אקלזיולוגיה (Ecclesiology) היא חקר תאולוגיית הכנסייה הנוצרית
אנטרטיינמנט ויקלי

אנטרטיינמנט ויקלי (אנגלית: Entertainment Weekly; לעיתים מקוצר לראשי התיבות: EW) הוא מגזין אמריקאי, היוצא לאור על ידי "טיים" (חלק מתאגיד טיים וורנר), ואשר מסקר נושאי תרבות כגון טלוויזיה, מוזיקה, תיאטראות ברודוויי, ספרים ותרבות פופולרית. המגזין פונה אל הקהל הרחב, ומתמקד בכתיבה ביקורתית על התקשורת ותעשיית הבידור, בניגוד למגזינים מקבילים, אשר פונים בעיקר אל "הברנז'ה" האמריקאית, או מתמקדים בסיקורם של סלבריטאים. מדיה וקבצים בנושא אנטרטיינמנט ויקלי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אנטרטיינמנט ויקלי (באנגלית) אנטרטיינמנט ויקלי, ברשת החברתית פייסבוק אנטרטיינמנט ויקלי, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אנטרטיינמנט ויקלי, ברשת החברתית אינסטגרם אנטרטיינמנט ויקלי, ברשת החברתית טיקטוק אנטרטיינמנט ויקלי, סרטונים בערוץ היוטיוב אנטרטיינמנט ויקלי, באתר פינטרסט ערך זה הוא קצרמר בנושא תקשורת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
זכוכית מדבר לובית

זכוכית מדבר לובית היא זכוכית עשויה חול ים הנמצאת באזור מדבר לוב. את רסיסי הזכוכית ניתן למצוא על פני שטחים נרחבים של עד עשרות קילומטרים. מקור הזכוכית הוא נושא שנוי במחלוקת עבור הקהילה המדעית, עם תאוריות התפתחות רבות. קיימים חשדות למקורות מטאורואידיים, ומחקר שנעשה לאחרונה מקשר בין הזכוכית לתכונות התנגשות ופגיעה. כגון; התפרקות של זירקון, התאדות של קוורץ ומתכות מטאוריטיות, והשפעת מכתש פגיעה. ישנם גאולוגים המקשרים בין הזכוכית להיתוך וקרינה מטאורית עם פרצי אוויר גדולים. במצב כזה, הזכוכית תהיה מקבילה לטריניטיט, אשר נוצר מחול ונחשף לקרינה תרמית ולהשפעות של פיצוץ גרעיני. מתוארך כי זכוכית מדבר לובית נוצרה כבר לפני כ-26 מיליון שנה. היא עוצבה, שויפה ושימשה ככלי בתקופת הפליסטוקן. טקטיט אירוע טונגוסקה זכוכית דרווין V. de Michele (ed.): Proceedings of the Silica '96 Meeting on Libyan Desert Glass and related desert events, Bologna, 1997 תוכן עניינים מדיה וקבצים בנושא זכוכית מדבר לובית בוויקישיתוף P.A. Clayton / L.J. Spencer: Silica Glass from the Libyan Desert, 09.11.1933 ‏ (באנגלית) John W. Olsen and James R. Underwood: Desert Glass ‏ (באנגלית) The major element chemistry of Libyan desert glass and the mineralogy of its precursor Meteoritics, vol. 16, Sept. 30, 1981, p. 247-259 ‏ (באנגלית) Tut's gem hints at space impact, באתר BBC (באנגלית)
מאסטרו

מָאֶסְטְרוֹ (Maestro) הוא תואר כבוד הניתן למומחה במוזיקה. המקור למונח הוא המילה "מאסטרו" מהשפה האיטלקית, שמשמעותה: מורה או מורה רוחני. השימוש הנפוץ ביותר במונח זה נעשה בהקשר של מוזיקה קלאסית או אופרה מערבית. זהו הקשורים לשימוש הנפוץ של אוצר המילים האיטלקי מבחינת המוזיקה הקלאסית. לעיתים תכופות, זוכים בתואר זה מלחינים, אמנים, אמרגנים, מנהלים מוזיקליים, מנצחים ומורים למוזיקה. בעולם האופרה האיטלקית, משתמשים במונח לא רק עבור המנצח, אלא גם עבור מוזיקאים המשמשים כקורפטיטורים ועוזרים למנצח במהלך ההופעות. גם טלפרומפטר יכול להיות מכונה בשם זה. המונח הוא בלשון זכר, ואין הסכמה על איך לתאר מנצחת (שכן באיטלקית "מאסטרו" הוא מורֶה, בעוד "מאסטרה" היא מורָה). בתרבויות אחרות בעולם קיימים מושגים דומים, למשל: בעולם המוזיקה הפרסית המסורתית. ובהרחבה, המונח "מאסטרו" עשוי להתייחס לאמנים-מומחים גם בתחומים אחרים, מלבד עולם המוזיקה. המילה משמשת, לעיתים, אמנויות כגון ציור ופיסול, או אף בתחום הספורט כגון סיף, עבור מאמן סיף, וכן בענפי ספורט אחרים, כאות של כבוד והערכה למיומנותו של אדם מסוים. וירטואוז מנצח הציירים הגדולים Online Etymology Dictionary ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
Loesje

Loesje (ההגייה בהולנדית מקורבת ללוּשֶה, לושייה) הוא ארגון בינלאומי למען חופש הביטוי. הארגון נוסד בארנהם (הולנד) בשנת 1983. בשנת 1989 החל לפעול כארגון בינלאומי. מטרתו לטפח יצירתיות, ביקורת חיובית, רעיונות וחשיבה בנוגע לאירועים אקטואליים, באמצעות ססמאות קצרות על גבי פוסטרים שעליהם חתומה הדמות הפיקטיבית Loesje (שם הולנדי). בשנת 1986 הארגון השתתף בבחירות לפרלמנט הולנד, זכה בפחות מ-13 אלף קולות ולא קידם אף מושב. מלבד פעילות הליבה של הכרזות, Loesje מבצע פרויקטים בינלאומיים בהם אנשים מכל רחבי העולם נפגשים וחולקים חוויות ולומדים אחד מהשני. הארגון מנסה לעורר חופש עיתונות, יצירתיות ואזרחות פעילה באמצעות פרויקטים חדשניים יצירתיים, המאתגרים ומגרים את המשתתפים. הפרויקטים, ככרזות, כוללים מגוון רחב של נושאים ומיקודים, אך הם מבוססים תמיד על ערכים הומניסטיים ויצירתיות. Loesje פועל כיום בלמעלה מ-30 מדינות, בהן: איטליה, איסלנד, אסטוניה, ארגנטינה, ארמניה, ארצות הברית, בוסניה, בלגיה, גרמניה, דנמרק, הולנד, הונגריה, לטביה, ליטא, מקדוניה, מקסיקו, ניגריה, סלובניה, סרביה, פולין, פורטוגל, פינלנד, צרפת, קטלוניה, רומניה, רוסיה, שוודיה ושווייץ. בספטמבר 2006 נרשמו באתר האינטרנט של הארגון כניסות מלמעלה מ-100 מדינות שונות. מספר האנשים היוצרים את הפוסטרים ומפיצים אותם אינו ידוע בוודאות. עם זאת, על-פי רישומי הארגון, ידוע כי כ-500 איש מקבלים את העלון החודשי שמפיץ הארגון בגרסה ההולנדית, וכ-200 נוספים מקבלים את הגרסה הבינלאומית. בנוסף, על פי נתוני משרדי הארגון, העלון בגרסתו האינטרנטית נקרא בתפוצה של למעלה מ-1,000 איש. כיום יושבים משרדי הארגון הראשיים בברלין (החל מספטמבר 2005), ומשם מפעיל הארגון את מגוון פעילויותיו ברחבי העולם. מדיה וקבצים בנושא Loesje בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של Loesje (בהולנדית) עמוד הארגון בפייסבוק Loesje e.V., europa.eu/youth/volunteering/organisation
חיים יצחק חייקין

הרב חיים יצחק חייקין (1907 – כ"ד בניסן ה'תשנ"ג, 15 באפריל 1993) היה ראש ישיבת חכמי צרפת באקס לה בן במשך כחמישים שנה. נולד בקוסובה, בלארוס, לרב צבי חייקין. בשנות מלחמת העולם הראשונה נשלח ללמוד אצל הרב יצחק קרליץ, אחיו של החזון איש. בשנת 1926, בהיותו בן 21, נסע ללמוד בישיבת ראדין, שם למד תורה מפי רבו הרב ישראל מאיר הכהן, "החפץ חיים". בתקופת לימודיו בישיבה הכיר את הרב אלחנן וסרמן. הוא שהה בישיבת ראדין חמש שנים נוספות לאחר מותו של החפץ חיים, וקיבל בה תעודת הסמכה לרבנות. בשנת 1938 הציע לו הרב וסרמן לרשת את בנו, הרב אלעזר שמחה וסרמן שהיגר לארצות הברית, ולעמוד במקומו בראשות ישיבת "חכמי צרפת". הישיבה נוסדה חמש שנים קודם לכן על ידי הרב הראשי של קולמר ארנסט וייל, בכפר נוידורף ליד שטראסבורג. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה סגרה הישיבה את שעריה, והרב חייקין, שהיה אז עדיין ללא אזרחות צרפתית, התגייס ללגיון הזרים בצבא הצרפתי. הוא איבד את אצבעו, ומאוחר יותר נפל בשבי הגרמנים. במחנה השבויים בגרמניה הוא ספג התעללויות אך הוסיף להקפיד על שמירת מצוות. כל רכושו הרוחני היו זוג תפילין וכרך של משניות, עליהם שמר במשך כל תקופת המלחמה. לאחר המלחמה פתח מחדש את ישיבת חכמי צרפת באקס לה בן, ועמד בראשה במשך כיובל. הוא סייע לרבים מתלמידיו שנהפכו ליתומים, וקיבל לישיבה צעירים ניצולי השואה שהיו אסירים במחנות הריכוז בוכנוואלד ודכאו. הישיבה שבראשה עמד היא ייחודית בנוף הישיבות הליטאיות, בכך שמשולבים בה לימודי חול כבכל בית ספר תיכון בצרפת, ותלמידי הישיבה, שרובם כיום מעדות המזרח, מקבלים תעודת בגרות. בנוסף, אחוז ניכר מהתלמידים הם בעלי תשובה בעלי רקע אקדמי, הנוטלים פסק זמן מלימודיהם כדי לרכוש השכלה יהודית. בדרך לימודו הדגיש הרב חייקין יותר את הבקיאות. מטרתו הייתה לצייד את התלמיד בידע הנדרש כדי לנהל חיי תורה ומצוות, והישיבה קיבלה גם צעירים שמראש לא שאפו לגדולות בתורה. הרב חייקין נפטר בבית חולים בסרסל שליד פריז באפריל 1993 ונקבר בבית הקברות של נציבי ישיבת פוניבז' בבני ברק. בנו הרב צבי חייקין הוא מראשי הישיבה באקס לה בן וחתנו הוא הרב יחיאל ברנד, רב בסרסל. נכדיו נשואים לצאצאי רבנים מפורסמים, ובהם הרב ברוך דב ליבוביץ והרב רפאל שפירא. מקרב תלמידיו נמנים מספר רבנים מפורסמים, וביניהם: הרב אהרון מונסונגו - רבה הראשי של מרוקו הרב דוד נתן שפירו - רבה הראשי של קלרמון פראן ווישי. הרב יחיאל בוחבוט - רבה של קריית שמונה. הרב יהושע ברכץ - ראש "ישיבת עץ חיים" ליוצאי צרפת ורב קהילת יוצאי צרפת בישראל הרב צבי פדידה - ראש "מוסדות אור גאון" בישראל הרב גבריאל טולדנו - ראש "ישיבת אור ברוך" בירושלים הרב רפאל בן זקן - ראש "ישיבת גילה" בירושלים הרב יוסף ויזמן - ראש "ישיבת אור יוחאי" בבני ברק הרב יוסף מאיר - מרבני "כולל חזון איש" הרב שלום חזן - ראש "מוסדות משכן מאיר" ו"אוהלי יעקב" בירושלים הרב אברהם אמזלג - יו"ר "עמותת חסדי דוד" בקריית גת הרב דוד פניא - רב קהילת קרוננבורג (1988-1997) ווילנב-לה-מגלון (1997-2010) בצרפת. הרב יוסף טולידאנו - ר"מ ב"ישיבת חזון ברוך" בגני, צרפת. ישיבת חכמי צרפת למען שמך - קווים לדמותו, פעליו ומורשתו הרוחנית (2014) מדיה וקבצים בנושא חיים יצחק חייקין בוויקישיתוף ג. יצחוקי, חייו ופעלו וירושתו הרוחנית של הרב חייקין ראש ישיבת אקס לה בן, בני ברק 2010, עמ' 58 (צרפתית) יעקב לופו, ש"ס דליטא, ההשתלטות הליטאית על בני תורה ממרוקו, הקיבוץ המאוחד 2004 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.