laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ארווה באזן

ארווה באזן (מצרפתית: Hervé Bazin;‏ 7 באפריל 1911 - 17 בפברואר 1996) היה סופר צרפתי. ז'אן-פייר ארווה באזן (Jean-Pierre Hervé-Bazin) נולד למשפחה קתולית בורגנית בעיר אנז'ה שבחבל פיי דה לה לואר בצרפת. הוא בילה את ימי ילדותו בסביבה הכפרית של חבל ארץ זה. הוא מרד באמו השתלטנית, השתמט מבית הספר הקתולי וברח מביתו מספר פעמים - מה שבא על ביטויו ברומן הראשון שלו "צפע בידי". בהיותו בן עשרים שנה הגיע לפריז והחל ללמוד ספרות בסורבון. ארווה באזן החל את דרכו הספרותית כמשורר. הוא כתב שירה במשך חמש עשרה שנה אך ללא הצלחה מרובה. ב-1946 ערך כתב עת לשירה, וב- 1948 פרסם לקט שירים בשם "בעקבותיה של איריס". על פי עצתו של פול ואלרי חדל מלכתוב שירה ופנה לכתיבת פרוזה. הרומן הראשון שלו "צפע בידי" (1948) זכה להצלחה מרובה. הוא המשיך לכתוב במשך כל ימי חייו ופרסם למעלה מעשרים רומנים. הרומן האחרון שלו "היום התשיעי" הופיע ב- 1994. ב- 1950 השתתף יחד עם מחברים אחרים ובהם ז'אק אודיברטי, מוריס דרואון ואנדרה מורואה בכתב העת לספרות "לה נף". ב-1960 נבחר לאקדמיית גונקור וב- 1973 שימש כנשיא אקדמיה זו. הוא השתייך לתנועת השלום שהייתה קשורה עם המפלגה הקומוניסטית הצרפתית. בין היתר, הביע את הזדהותו עם יוליוס ואתל רוזנברג שהוצאו להורג בארצות הברית באשמת ריגול למען ברית המועצות. ב- 1980 קיבל את פרס לנין לספרות. ארווה באזן מת באנז'ה ב-1996. ב-2004, בגלל תסבוכת משפטית, קיבלו ששת ילדיו מנישואיו הראשונים לידיהם את כתב ידו ואת מכתביו; אך אוניברסיטת אנז'ה והספרייה הציבורית של עיר זו הצליחו לבסוף לקבל לידיהן 22 כתבי יד ו-9,000 מכתבים, אשר הועמדו לרשותם של אנשי מחקר כפי שכתב בצוואתו. ארווה באזן נודע בעיקר בשל הרומנים שלו הנושאים אופי אוטוביוגרפי למחצה והעוסקים בבעיותיהן של משפחות מסוכסכות. רומנים אלה נכתבו בהשראת התנסותו הקשה בימי ילדותו ונעוריו. ברומן "צפע בידי" הוא מתאר את יחסה העוין של אמו כלפיו וכלפי ילדיה האחרים. רומן זה, שזכה להצלחה מרובה בצרפת של אחרי מלחמת העולם השנייה, יחד עם הרומן "מותו של הסוס הקטן" (1950) ועם הרומן "קריאת התנשמת" (1972) מהווים טרילוגיה שבה מופיעות אותן דמויות. מדובר באם אכזרית המחפשת דרכים כדי להעניש את ילדיה ומתעללת בהם. גם ברומנים אחרים באזן עוסק בבעיות משפחתיות. למרות שהסתכסך עם הוריו, הוא נשאר נאמן לחבל מולדתו המהווה את הרקע לרבים מן הרומנים שלו. הוא כתב גם סיפורים קצרים ומסות ובהן "אני מאמין" (1977). ארווה באזן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ארוה בזן (1911-1996), דף שער בספרייה הלאומית ארווה באזן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ארווה באזן, באתר Discogs (באנגלית)
לום

לוֹם (מהשפות הסלאביות, לדוגמה פולנית Łom; על פי האקדמיה ללשון העברית: קַנְטָר) הוא מוט ברזל בעל צורה ייחודית המשמש ככלי עבודה. השימושים העיקריים של הלום הם: פירוק ארגזים ומשטחי עץ, סיוע לפירוק והרכבה של חלקי מיכון כבדים ופריצה. קיימים סוגים שונים של לומים. הלומים הקצרים (כ-50–80 סנטימטרים) הם לרוב בעלי קצה אחד המכופף בזווית הקרובה לזווית ישרה ובקצהו מעקר - מעין מזלג דו-ראשי המיועד לעקירת מסמרים. קצהו השני של הלום מכופף קלות וקצהו להב שטוח דוגמת מברג. הלומים הארוכים, העשויים להגיע עד אורך של 1.80 מטר, הם לרוב ישרים. בקצה אחד של הלום קיים להב שטוח והקצה השני הוא לעיתים בצורת המוט, בצורת חוד, או בצורת גולה פחוסה המאפשרת להשתמש בו כעין פטיש. ביחידות צה"ל שבהן נעשה שימוש בלומים ארוכים מקובל לכנות את הכלי "לום-חש"ן" או "מוט-לום". הפעולה של הלום מבוססת על עיקרון המנוף, מכשיר המנצל את פעולת המומנט. באמרה המיוחסת לארכימדס נאמר: "תנו לי נקודת אחיזה ואוכל להזיז את העולם". כח הפועל בקצה זרוע ארוכה מאפשר הזזת גוף שמשקלו גדול. הלום משמש גם ככלי נשק מאולתר לקרב פנים אל פנים.
אהרן פוירשטיין

אהרן פוירשטיין (נולד ב-20 במרץ 1965) הוא מנהל סטודיו למשחק ניסן נתיב בירושלים, תסריטאי, במאי, ואיש טלוויזיה ישראלי. נולד בירושלים לפרופ' ראובן פוירשטיין, חתן פרס ישראל ולברטה פויירשטיין, קרמיקאית. אחיו הוא הרב רפי פוירשטיין מראשי עמותת צהר. למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר בירושלים ובישיבת ההסדר אור עציון, במרכז שפירא. לאחר שירותו הצבאי למד פסיכולוגיה ומדעי הרוח באוניברסיטה העברית, וכן למד משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב. הוא החל את דרכו בתיאטרון בתפקיד "הגולם", בתיאטרון לילדים ולנוער בבימויו של ברוך גוטין (על פי סיפורו של יצחק בשביס-זינגר). לאחר מכן כתב ושיחק בהצגת הקברט "סיטרא קמא" (יחד עם ג'קי לוי וניצן פרי), הצגה שעסקה באופן סאטירי ביחסי דתיים-חילונים. ההצגה עלתה כ-300 פעם בתיאטראות ברחבי הארץ. את עיסוקו בתיאטרון המשיך בכתיבת המחזה "דיכאונות קלים בשושן". בשנת 2000 עבר פוירשטיין לעסוק בטלוויזיה. הוא כתב והגיש עם ג'קי לוי את "לוי ופוירשטיין", סדרת תוכניות דוקומנטריות בנושא יהדות עבור "רשת" בבימויו של אברהם קושניר. בשנת 2002 יצר את סדרת הדרמה "101" יחד עם דניאל פארן עבור "טלעד" וכתב לה תסריטים. בשנים 2004-2003 הגיש את תוכנית הטלוויזיה "העולם על פי פוירשטיין" ב"רשת". פוירשטיין כתב את הטור הפותח בעיתון "כל העיר" בשנים 2005-2004. הוא לימד תסריטאות בבית הספר מעלה, שימש כמרצה לקולנוע בסינמטק ירושלים, וניהל את "ספריית פוירשטיין", הוצאה לאור העוסקת בפיתוח ובשיווק ברחבי העולם של שיטת פוירשטיין. בשנת 2006 ערך את התוכנית "עשרת הדיברות" בהנחיית ארי שביט עבור "קשת", ויצר את תוכנית הטלוויזיה "המהפכנים" בהנחייתו של קובי אריאלי. הוא השתתף בכתיבת התסריט בעונה השנייה והשלישית בסדרת הדרמה "מעורב ירושלמי" עבור "קשת". בנוסף לעיסוקיו אלה, לימד תהליכי חשיבה ובקרת טעויות, בארגונים ומוסדות. בשנת 2016 החל פוירשטיין לנהל את סטודיו למשחק ניסן נתיב בירושלים. מדיה וקבצים בנושא אהרן פוירשטיין בוויקישיתוף אהרן פוירשטיין, ברשת החברתית LinkedIn אהרן פוירשטיין, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) הבלוג של פוירשטיין באתר של סטודיו למשחק ניסן נתיב
פרוטו-רנסאנס

פרוטו-רנסאנס (באיטלקית: Trecento - "שלוש מאות" על שמה של המאה ה-14 ששנותיה מתחילות ב-1300) היא תקופה באמנות איטליה, מסוף המאה ה-13 לתחילת המאה ה-14, שמציינת את ההתפתחויות שהביאו לסגנון הרנסאנס, ובמיוחד את תרומתו של הצייר ג'וטו די בונדונה שתיאוריו עוברים מגותיקה לנטורליזם. יש חוקרים המצרפים תקופה זו לרנסאנס. הנצרות והפיאודליזם הגיעו לשיא כוחם באירופה במאות ה-12 וה-13 ופתחו קשרי מסחר פנים-אירופיים ועם המזרח התיכון, דבר שהעלה מעמד חדש של בעלי הון מלבד הכנסייה, מעמד הסוחרים. באיטליה שבאותה תקופה התפלגה לערי מדינה עצמאיות נוצרה קרקע מתאימה לשינוי, שהתבטא באמנות בנטורליזם חדש. על יסוד האמנות הביזנטית והאמנות הגותית ערכו האמנים של איטליה שינויים שהציגו רגישות ואנושיות רבה יותר. הצייר ג'וטו 1337-1267 השכיל לבטא רגישות זו והרחיב את ההסתכלות באדם ובטבע. מגמה זו של ג'וטו לא נמשכה אחריו ולמעשה רק בתחילת המאה ה-15 נמצא המשך סגנונו של ג'וטו, בציוריו של מאסצ'יו. מעובדה זו ניתן השם למאה ה-14 כמבוא, פרוטו רנסאנס. קבוצה אחרת גורסת שמכיוון שאין רצף בין גישתו של ג'וטו לציירי הרנסאנס האחרים, מעמדו הוא של מבשר הרנסאנס, שהחל כמאה שנים מאוחר יותר, בתחילת המאה ה-15. לדעתם עליית מרכזי אמנות עצמאיים ותחילת התבטאות אינדיבידואלית הם ממאפייני הרנסאנס. המאה ה-15 מצטיינת באינדיבידואליזם החותר לשלמות אידיאלית, ולאידיאל יופי אוניברסלי. בסיינה: לורנצטי (Ambrogio Lorenzetti) (אלגוריה על השפעת הממשל הטוב והרע), סימון מרטיני (Simone Martini), דוצ'ו בפירנצה: ג'וטו, צ'ימבואה מדיה וקבצים בנושא פרוטו-רנסאנס בוויקישיתוף
שליו ניו זילנדי

שליו ניו זילנדי (שם מדעי: Coturnix novaezelandiae; במאורית: koreke) הוא מין של עוף קטן עד בינוני, ממשפחת הפסיוניים, (סוג: Coturnix), שהיה אנדמי לניו זילנד ונכחד מאז שנת 1875. החוקר הראשון שתיאר מין זה, בשנת 1769, היה ג'וזף בנקס, כשהשתתף במסעו הראשון של קפטן ג'יימס קוק סביב העולם. הפרט הראשון נאסף בשנת 1827 על ידי החוקר ז'אן רנה קונסטאן קואה שהשתתף במסעו של האדמירל ז'ול דומון ד'אורוויל. כיום נערך מחקר באוניברסיטת מאסי כדי לבדוק האם מין שליו שנמצא באי טיריטירי מטנגי הוא למעשה שליו ניו זילנדי ששרד. סברה נוספת שנבדקת היא ששליו זה הוא בן כלאיים של שליו ניו זילנדי ושליו חום. גובה: 17-22 ס"מ. משקל: כ- 200 גרם. אורך הכנפיים: 118-122 מ"מ, לזכרים. 119 מ"מ לנקבות. אורך הזנב: 45-47 מ"מ, לזכרים. 42-43 מ"מ לנקבות. צבעים - הזכר: הראש חום כהה, הפנים מגוונות בחלקן העליון חום אדמדם ומתחת חום עם פסים בצבע שחור ולבן. הצוואר נמוך מנומר שחור לבן, צידי הגוף אדמדם חום, הבטן לבנה, המקור שחור, והרגליים בצבע ורוד חיוור דמוי בשר. הנקבה - דומה לזכר רק צבעיה בהירים יותר. עד ראשית המאה ה-19, היה השליו הניו זילנדי נפוץ בכל ניו זילנד. במאה זאת החלה כמותו להידלדל, עד לשנת 1875, בה נכחד כליל. הכחדתו נבעה מכמה סיבות: הראשונה הייתה דחיקתו בתחרות על המזון מול חיות משק, שהובאו לאי על ידי המתיישבים האירופים, בעיקר כבשים. כמו כן, טריפתו על ידי מינים פולשים ובהם כלבים חתולים וחולדות. סיבה נוספת הייתה שרפות יער, אשר צמצמו את שטחי המחיה שלו, ולבסוף ציד בלתי מבוקר, שנועד לשם אכילתו ולשם ספורט. שליו שליו נודד מדיה וקבצים בנושא שליו ניו זילנדי בוויקישיתוף שליו ניו זילנדי, באתר ITIS (באנגלית) שליו ניו זילנדי, באתר NCBI (באנגלית) שליו ניו זילנדי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) שליו ניו זילנדי, באתר GBIF (באנגלית) Janice Pappas, Coturnix novaezelandiae-New Zealand quail, University of Mishigan Museum of Zoology Koreke, the New Zealand quail, nzbirds שליו ניו זילנדי באתר הרשימה האדומה של IUCN
חריש (חברה)

חריש בע"מ הייתה החברה היהודית הקבלנית לעבודות עפר הראשונה בארץ ישראל. החברה נוסדה כקואופרטיב ב-18 ביוני 1932 על ידי אספה מכוננת של 13 חברים מייסדים של הקואופרטיב, על רקע תחרות עזה בין נהגי טרקטורים על עבודות הפעלת טרקטורים שהוצעו על ידי חקלאי אזור פתח תקווה. החברה החלה דרכה כחברה לביצוע חריש עמוק (חריש לעומק של 60 ס"מ, בניגוד לחריש המקובל באותה תקופה שחדר לעומק של 15-18 ס"מ). המודל המסחרי שעל-פיו נבנתה ונוהלה החברה הוא פדרציה קואופרטיבית, כלומר, שיתוף בין הכלל לפרט. מבחינה תפעולית התבטא מבנה זה בשיתוף החברים בבעלות על כלי העבודה מחד גיסא, ובחלוקה שוויונית של העבודה (וכתוצאה מכך גם הפרנסה) מאידך גיסא. החברה, שהתקיימה במשך כ-45 שנה, עסקה בנוסף על עבודות חקלאיות גם בעבודות תשתית רבות. עבודות אשר הציבו גבול קדמי למדינת ישראל המתפתחת. הן במובן המילולי של גבול מדיני, והן במובן המטפורי של פריצת גבולות הטכנולוגיה. בכל שנות קיומה מילאה 'חריש' תפקיד ראשון במעלה בבניין הארץ, וליוותה את המדינה בכל שלבי התפתחותה. חריש – ארבעים שנה, הוצאת חברת 'חריש', 1972. דב בן-מאיר, לקסיקון ההסתדרות, 1980, עמ' 340. ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אנוסארה יוגה

אנוסארה יוגה (Anusara Yoga) היא זרם חדש של האטה יוגה המתבסס על הפילוסופיה הטנטרית אשר רואה טוב פנימי שמימי בכל. אנוסארה יוגה נוסדה על ידי ג'ון פרינד (באנגלית) ב-1997. ג'ון פרינד ממשיך לקחת תפקיד פעיל בביסוס הזרם באמצעות הנהגתו, הכשרת מורים והסמכתם. הדגש בזרם זה הוא ב"עקרונות האוניברסליים ליישורת ואמת", אנוסארה יוגה מדגישה את הקהילתיות (Kula) הנותנת תחושת שייכות ובו בזמן מאפשרת את החופש האישי. התרגול של אנוסארה יוגה מוגדר על ידי שלושה עקרונות בסיסיים: "כוונה", "התיישרות" ו"פעולה". באנגלית 3A of Anusara Yoga ובעברית הכי"ף של אנוסארה. כוונה (Attitude), היא עוצמת הלב להוביל את האדם להיות אחראי לכל פעולותיו והיא באה לידי ביטוי בתנוחות של יוגה. הציפייה להתעוררות מחדש לחלק האלוהי הטבוע בנו, כבני אדם המאפשר לנו לחגוג את החיים במלואם. התיישרות (Alignment), מתן תשומת הלב להתמזגות והחיבור של חלקים שונים בגוף האדם תוך שיתוף פעולה ביניהם. עיקרון הזרימה בנועם: המתרגל מכוון את גופו ונפשו לזרם של תודעה נשגבת. מטרת תרגול התנוחות (אסנה) היא כוונה אל רכות לב ופתיחות רעיונית. עיקרון העוצמה השרירית: המתרגל שואב אנרגיה מהפריפריה של הגוף אל נקודת המגוז (focal point) של התנוחה, שהיא מרכז הפעולה. המטרה היא להגדיל את היציבות, החוזק והחיבריות של התנוחה. עיקרון הספירלה המתרחבת: ספירלה של אנרגיה מרחיבה העולה מהקרקע לכיוון מרכז הגוף. בתנוחות עמידה היא עולה מפנים כפות הרגליים במעלה הרגליים כלפי חוץ המותניים. ספירלה זו מפנה אנרגטית את הרגליים פנימה, את פנים השוקיים אחורה ומרחיבה את השוקיים והאגן הירכיים. עיקרון הספירלה המתכנסת: אנרגיה ספירלית מכנסת. בתנוחות עמידה זוהי אנרגיה היורדת מהמותניים, דרך עצם הזנב ודרך הצד החיצוני של הרגל לכיוון כפות הרגליים. ספירלה מכווצת שומטת את האגן ועצם הזנב למטה וקדימה ומסובבת אנרגטית את הרגליים לכיוון חיצוני. עיקרון העוצמה האורגנית: המתרגל מפנה אנרגיה מנקודת המגוז (focal point) של התנוחה לאורך הקווים העיקריים של הגוף לכיוון הפריפריה. אנרגיה זו מגבירה את ההתרחבות, הגמישות וחופש הפעולה של התנוחות. פעולה (Action), היא זרימה חופשית של אנרגיה דרך הגוף, אשר מאפשרת הן יציבות והן חופש פעולה מהנה. אנוסארה יוגה מרושתת ומאורגנת כקהילה (Kula). הדגש הוא על שייכות מחד וייחודיות מאידך מתוך יצירתיות, וחופש. "אנוסארה יוגה מתפתחת מתוך הרמוניה והגינות, באמצעות החזון המשותף שמנחילים המורים - והוא לחשוף את הטוב הטבוע באופן טבעי באדם באשר הוא. המטרה היא לשאוף למצות את הערכיות וטבעו העליון של כל תלמיד וישות." ג'ון פרינד מדמה את ההשפעה הדדית של שלושת העקרונות, "כוונה", "יישורת" ו"פעולה", בתרגול היוגה לנגינה: "כפי שמוזיקאי (-מתרגל יוגה) יוצר מוזיקה (-תנוחות היוגה) תוך הבעה של נפשו (-"כוונה") על ידי נגינה (-פעולה) על כלי מכוון היטב (-ישורת של הגוף), כך גם הבעה מקסימלית של תנוחות היוגה (-נגינה עילאית של נגן על כלי נגינה) מתרחשת כאשר המתרגל מכוונן את הגוף בישורת מקסימלית, אזי הפעולה היא יציבה ומאוזנת, וה"כוונה" היא טהורה וחזקה. Anusara yoga (באנגלית) שלום יוגה- הבית של אנוסארה יוגה בישראל Principles of Anusara yoga philosophy Yoga Journal - Yoga Asana Columns - Go with the Flow: Alignment in Anusara אודות אנוסארה יוגה, באתר Anusara (באנגלית)
לא תתורו

לא תתורו היא מצוות לא תעשה מהתורה האוסרת על הליכה אחר דברים אסורים או כאלה העלולים להביא את האדם לדבר עבירה. מצווה זו היא המקור העיקרי לאיסור הסתכלות בערווה והרהור עבירה. מקור המצווה בפסוק בספר במדבר בסוף פרשת ציצית: ”וְלֹא תָתֻרוּ אַחֲרֵי לְבַבְכֶם וְאַחֲרֵי עֵינֵיכֶם אֲשֶׁר אַתֶּם זֹנִים אַחֲרֵיהֶם” (ספר במדבר, פרק ט"ו, פסוק ל"ט). בספרי פירשו את הפסוק: "'ולא תתורו אחרי לבבכם' - זו מינות, ...'ואחרי עיניכם' - זו זנות, שנאמר '[וַיֹּאמֶר שִׁמְשׁוֹן אֶל אָבִיו], אוֹתָהּ קַח לִי, כִּי הִיא יָשְׁרָה בְּעֵינֵי' (שופטים יד, ג)". פרשנות דומה קיימת בתלמוד ירושלמי שבו נאמר: "'לא תתורו אחרי לבבכם ואחרי עיניכם' - אמר רבי לוי: ליבא ועינא תרין סרסורין דחטאה (=הלב והעיניים שני סרסורי החטא), דכתיב (משלי כג) "תנה בני לבך לי ועיניך דרכי תצרנה" - אמר הקב"ה אי יהבת לי לבך ועיניך, אנא ידע דאת לי (=אם נתת לי את לבך ועיניך, אני יודע שאתה שלי).". הרמב"ם, הסמ"ג, וספר החינוך מונים מצווה זו במניין המצוות. ספר החינוך מפרש מצווה זו:”שלא ירדוף האדם אחר מראה עיניו”. המשנה ברורה ציטט פסוק זה כמקור לאיסור הסתכלות בנשים וכתב "לכולי עלמא המסתכל באישה אפילו באצבע קטנה, כיון שמסתכל בה להנות עובר בלאו דלא תתורו אחרי עיניכם. ואמרו שאפילו יש בידו תורה ומעשים טובים לא ינקה מדינה של גהינם". חוקות הגויים לא תחמוד דרכא אחרינא ספרי על במדבר טו לט ירושלמי ברכות א ה לאו מ"ז לאו ט"ו מצווה שפ"ז נראה שעיקרו של הלאו הוא הנטייה אחרי מחשבות הלב וראית העיניים באמונות זרות ומחשבות שליליות כפי שמרחיב בכך ספר החינוך. מוני המצוות מציינים כי בלאו זה אין מלקות, מכיוון שייתכן שלא יהיה בו מעשה משנה ברורה אורח חיים ס' עה ס"ק ז וכן בביאור הלכה בסי' רכה ד"ה אפילו עובד גלולים
מרגרט רתרפורד

דיים מרגרט רתרפורד (באנגלית: Margaret Rutherford; ‏11 במאי 1892 - 22 במאי 1972) הייתה שחקנית אופי אנגלייה. התפרסמה בסרטי הקולנוע "Blithe Spirit" עיבוד למחזה מאת נואל קאוורד, וב"חשיבותה של רצינות" לפי מחזה של אוסקר ויילד. תפקידה הידוע ביותר הוא דמות הבלשית מיס מארפל שאותה גילמה במספר סרטי קולנוע שעובדו לפי ספרים מאת אגאתה כריסטי. מרגרט רתרפורד נולדה בבלהם (אז במחוז סארי שבאנגליה). היא הייתה בת יחידה לוויליאם רתרפורד בן. בהיותה תינוקת נלקחה להודו וחזרה לבריטניה כשהייתה בת שלוש, כאשר מתה אמה והיא עברה לגור עם דודתה בסי ניקולסון. היא התחנכה ב"ווימבלדון היי סקול" ואחר כך באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA). רתרפורד עבדה כמורה לאומנות הדיבור, והחלה את קריירת המשחק בגיל מבוגר יחסית. הופעת הבכורה שלה על במת התיאטרון הייתה ב-1925 בגיל 33, היא הופיעה בתיאטרון אולד ויק שבלונדון. בגלל הופעתה החיצונית, דמויות של גיבורות רומנטיות לא התאימו לה, ועד מהרה ביססה לעצמה מעמד בתחום הקומי. היא השתתפה במספר רב של סרטים בריטיים מצליחים באמצע המאה העשרים, ביניהם הסרט "דרכון לפימליקו" של אולפני אילינג. באוטוביוגרפיה שלה כתבה רתרפורד "מעולם לא התכוונתי להצחיק במשחק שלי, ואני תמיד מופתעת כשהקהל חושב שאני מצחיקה". בסרטים רבים גילמה דמויות שכבר גילמה על הבמה. בשנת 1945 נישאה לשחקן סטרינגר דייוויס והשניים הרבו להופיע יחד בסרטי קולנוע. בשנות החמישים אימצו רתרפורד ודייוויס את גורדון לנגלי הול, שהיה אז בשנות העשרים שלו. הול עבר ניתוח להתאמה מגדרית והפך לדון לנגלי סימונס, בשם זה פרסמה ב-1983 ביוגרפיה של רתרפורד. ב-1957 הופיעה רתרפורד בפרק בסיטקום "Dick and the Duchess", סדרה אמריקאית שצולמה בבריטניה בכיכובם של פטריק או'ניל והייזל קורט. ב-1961 גילמה את הדמות שתהיה מזוהה איתה ביותר, דמותה של מיס מארפל, בסדרה של סרטים המבוססים בצורה חופשית על ספריה של אגאתה כריסטי. רתרפורד שהייתה אז כבר בת 70 התעקשה ללבוש בגדים משלה, ושבעלה יופיע לצידה בסרטים אלה. ב-1963 זכתה רתרפורד בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ובפרס גלובוס הזהב על משחקה בסרט "אנשים חשובים ביותר", בו גילמה את דמות הדוכסית מברייטון פזורת הדעת, לצידם של אליזבת טיילור וריצ'רד ברטון. עוד השתתפה ב-1966 בסרטו של אורסון וולס "Chimes At Midnight". ב-1961 הוענק לה תואר קצין מסדר האימפריה הבריטית (OBE) וב-1967 זכתה לתואר גברת מפקדת (DBE) והייתה זכאית להוסיף לשמה את התואר דיים. בשנותיה האחרונות סבלה רתרפורד ממחלת אלצהיימר, היא קבורה לצידו של בעלה סטרינגר דייוויס שמת באוגוסט 1973, בבית קברות בכנסיית סט. ג'יימס בג'ררדס קרוס, בקינגהמשייר, אנגליה. מדיה וקבצים בנושא מרגרט רתרפורד בוויקישיתוף מרגרט רתרפורד, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מרגרט רתרפורד, באתר AllMovie (באנגלית) מרגרט רתרפורד, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) מרגרט רתרפורד, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) מרגרט רתרפורד, באתר MusicBrainz (באנגלית) מרגרט רתרפורד, באתר "Find a Grave" (באנגלית) מרגרט רתרפורד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
עילית (תחבורה ציבורית)

עילית קווי תחבורה בע"מ הייתה חברת תחבורה ציבורית ישראלית שהוקמה בשנת 2005. ב-3 ביולי 2011 החברה התמזגה עם חברת קווים, הממשיכה להפעיל את קווי האוטובוס בביתר עילית ואליה. לעילית הייתה שותפות בחברת אפיקים. בשנת 2006 זכתה החברה במכרז להפעלת שירות התחבורה הציבורית בביתר עילית, שכלל שירות עירוני, שירות הבין-עירוני לירושלים, בית שמש, בני ברק ועוד, בנוסף למספר קווי סוף שבוע. החברה החליפה את חברת "ביתר-תור" שפעלה בביתר עילית עד אז. ערך מורחב – קו מהדרין כיוון שנסיעות החברה התבצעו בעיר החרדית ביתר עילית, כל הנסיעות הבין-עירוניות נערכו במתכונת של קו מהדרין, שבמסגרתו עולות הנשים מהדלת האחורית, משלמות בעצמן, ומתיישבות בחלק האחורי באוטובוס (נשים שאין להן כרטיסייה עולות מהדלת הקדמית ומשלמות לנהג). ביציאה ובכניסה לעיר הייתה עמדת ביקורת לנשים שעלו בחלק האחורי. מדיה וקבצים בנושא עילית בוויקישיתוף קווים עילית תחבורה ציבורית
חדר שינה בארל

חדר שינה בארל (בצרפתית: La Chambre à Arles, בהולנדית: Slaapkamer te Arles) הוא שמן של שלוש גרסאות של אותו ציור שמן על בד מעשה ידי האמן ההולנדי הפוסט אימפרסיוניסטי וינסנט ואן גוך. ואן גוך קרא ליצירה "חדר השינה" (בצרפתית: La Chambre à coucher). היצירה מתארת את חדרו של ואן גוך ברחוב לאמארטין מס' 2 (הבית הצהוב) בארל שבצרפת. הדלת בימין היצירה מובילה לגרם המדרגות המוביל אל הקומה השנייה. הדלת משמאל היצירה מובילה אל חדר האורחים שבו נהג ללון האמן פול גוגן. החלון במרכז היצירה פונה לעבר רחוב לאמארטין. צורת החדר טרפזואידית בלתי רגילה, והמבט של הצופה פונה לעבר הפינה הימנית הרחוקה של החדר, ובהתאם כל החדר מוטה לעבר פינה זו. צורת החדר לא רגולרית בכך שהפינה השמאלית התחתונה של החדר מתוארת בזווית קהה, בעוד שהפינה הימנית המקבילה לה מתוארת בזווית חדה. בימין התמונה מתוארת מיטתו של האמן ועליה שמיכה אדומה. בשמאל התמונה כיסא אחד ובמרכז התמונה, בסמוך לקיר, שולחן לילה וכיסא נוסף. ואן גוך החל לעבוד על הגרסה הראשונה של היצירה באמצע אוקטובר 1888, בעת שהותו בארל. במכתבו לאחיו, תיאו ואן גוך, הוא כותב: הפעם בפשטות מתואר חדר השינה שלי; אולם הצבע חייב להיות שופע בחלק זה, פשטותו מוסיפה הדר לסגנון בו מתוארים החפצים, ובכך מודרך הצופה למעין מנוחה או חלום... צבעתי את הקירות בצבע לילך בהיר... מיטת העץ והכיסאות בצבע צהוב, כמו חמאה טרייה; הסדין והכריות, בלימון ירוק בהיר. כיסוי המיטה, צבוע בשני. החלון, בירוק. קערת הרחצה, בכתום; מכל המים בכחול. הדלתות, לילך. וזה הכל. אין בחדר כל דבר שהוא שדלתותיו סגורות. הרהיטים הרבועים נועדו להביע מנוחה; וכך גם הדיוקנאות על הקיר, המראה, הבקבוק, ומספר הבגדים. לא נעשה שימוש בצבע הלבן בתמונה, ולכן מסגרתו תהיה לבנה, במטרה שאוכל להתנקם במנוחה הכפוייה אשר הומלצה בעבורה. לא ציירתי כל צללית או צל. השתמשתי בצבעים פשוטים בלבד. — ואן גוך צירף למכתב זה סקיצה של הקומפוזיציה של היצירה. מכתב דומה וסקיצה דומה נשלחו גם לידיו של פול גוגן זמן קצר לאחר מכן. באפריל 1889 שלח ואן גוך את הגרסה הראשונה לאחיו. גרסה זו ניזוקה בשיטפון של נהר הרון, בעת שואן גוך עצמו היה מאושפז בבית החולים בארל. תיאו הציע כי התמונה תצויר מחדש, ושלח את הגרסה הראשונה חזרה לואן גוך על מנת שיעתיקה. העתק זה צויר בספטמבר 1889 ושני הציורים נשלחו לתיאו. הגרסה הראשונה, 1888, מוזיאון ואן גוך, אמסטרדם הגרסה השנייה, 1889, מכון האמנות של שיקגו, שיקגו הגרסה השלישית, 1889, מוזיאון ד'אורסיי, פריז הגרסה השלישית שצוירה בשלהי ספטמבר 1889, היא גרסה מוקטנת (ואן גוך השתמש בכינוי réductions לתיאור גרסאות אלה). אין מדובר בהעתק מוקטן, אלא בציור שונה בפרטיו, אך באותה קומפוזיציה. הגרסה הראשונה של התמונה לא נמכרה, ונותרה בעיזבון האמן. מאז שנת 1962 נמצאת גרסה זו בבעלות קרן וינסנט ואן גוך, שנוסדה על ידי אחיינו של האמן, והיא מושאלת באופן קבוע למוזיאון ואן גוך שבאמסטרדם. מאז שנת 1926 נמצאת הגרסה השנייה בבעלות מכון האמנות של שיקגו שבמדינת אילינוי בארצות הברית ומוצגת במכון. הגרסה השלישית הייתה בבעלות אחותו של ואן גוך, ונרכשה על ידי הנסיך מטסוקטה. בשנת 1959 הפכה לחלק מהאוספים הלאומיים של צרפת, וכיום היא מוצגת במוזיאון ד'אורסיי שבפריז. מדיה וקבצים בנושא חדר שינה בארל בוויקישיתוף אתר רשמי (באתר מוזיאון ואן גוך) צפייה בתמונה באיכות גבוהה באתר Google Project Art מכתב תיאו ואן גוך לאחיו, 16 באוקטובר 1888, מכתב 554 מכתב ואן גוך לפול גוגן, 17 באוקטובר 1888, מכתב B22 מכתב ואן גוך לאחיו, 22 במאי 1889, מכתב 592 מכתב ואן גוך לאחיו, 16 ביוני 1889, מכתב T10 מכתב ואן גוך לאחיו, 5 או 6 בספטמבר 1889, מכתב 604
יברוד

יברוד (בערבית: يبرود) הוא כפר ערבי ברשות הפלסטינית השייך לנפת רמאללה ואל-בירה. בכפר כ-644 תושבים, כולם מוסלמים. רוב התושבים מתפרנסים מחקלאות, מסיק זיתים ומרעה צאן. הכפר שוכן כ 13 ק"מ צפונית לרמאללה בסמוך לכביש 60, מערבית לעיירה סילואד ומעט צפונית ליישוב היהודי עפרה ולעיירה הערבית עין יברוד. על פי מסורת מקומית מקור השם יברוד נגזר מהמילה ברד (=קר) ומציין את האקלים הקר השורר בכפר בשל מיקומו הגבוה. כיום קיימת שכונת יאברוד ליד דמשק (ממנה נשיא ארגנטינה לשעבר קרלוס מנם), על שם הכפר יאברוד שהיה קיים במקום. בשכונה זו נמצא מקדש ליופיטר, ויש הטוענים כי השם יאברוד הוא שיבוש ערבי לשם זה, שהיה לכפר בתקופה הרומית. הכפר יברוד שוכן על חורבה בה נתגלו חרסים מתקופת הברזל (ימי ממלכת ישראל), התקופה הפרסית, הרומית, הביזנטית, הערבית, ומימי הביניים. בכפר שרידים קדומים רבים כמו: במה עתיקה הבנויה מאבני שחק ובמרכזה מיש קדוש, קברי שיח'ים הבנויים על מבנים עתיקים, בית בד קדום ומצודה הרוסה מתקופת מרד הפלחים בה נמצאו כתובות מהמאה התשיעית. יהושע מאיר גרינץ וזאב וילנאי הציעו לזהות את הכפר יברוד עם "ארבל" הנזכרת בספר מקבים א', אולם בצלאל בר כוכבא וחוקרים נוספים זיהו אותה בגליל. מדיה וקבצים בנושא יברוד בוויקישיתוף עמנואל הראובני, לקסיקון ארץ ישראל, ידיעות אחרונות, 2001 משה כוכבי (ע), יהודה, שומרון וגולן: סקר ארכיאולוגי בשנת תשכ"ח, ירושלים: כרטא ירושלים, 1972, עמ' 173 "ויסעו וילכו דרך הגלגל ויחנו על מסילות אשר בארבל וילכדוה, וישפכו שם דם רב" (חשמונאים א, ט, ב). בצלאל בר כוכבא, מלחמות החשמונאים, עמ' 366; התקופה הסלאוקית בארץ ישראל, הוצאת הקיבוץ המאוחד, ת"א תש"מ, עמ' 158-157. ערך זה הוא קצרמר בנושא הרשות הפלסטינית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.