laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Kid A

Kid A הוא אלבום האולפן הרביעי של להקת הרוק הבריטית רדיוהד אשר הוקלט בין 1999 לבין 2000. האלבום נכנס היישר למקום הראשון במצעד המכירות האמריקאי, על אף סירוב הלהקה לשחרר סינגל רשמי מהאלבום לפני יציאתו. אך דווקא תוכנו של האלבום הוא האספקט הכי מפתיע שלו, במיוחד לאלו שציפו לאלבום המשך ל-OK Computer, שהצליח בצורה יוצאת דופן. במקום זאת, האלבום נטה יותר לצליל אלקטרוני ושילב בתוכו כלי נגינה מגוונים בשילוב אפקטים של תכנות ועריכה ממוחשבת. האלבום, שיצא לאור לחנויות בשנת 2000, היה שונה לגמרי מקודמו: רובו הורכב משירים אלקטרוניים וקצביים, בניגוד לאלבומם הקודם שרובו הורכב משירי רוק מלודיים. בעקבות שניותו במחלוקת, האלבום התקבל באמביוולנטיות בקרב הקהל: מעריצים רבים של הלהקה סלדו מהצליל האלקטרוני המאפיין אותו, בעוד שאחרים ורוב מבקרי המוזיקה הופתעו לטובה מהתפנית החדה והמרעננת שעברה הלהקה (שניגנה עד אז בעיקר רוק אלטרנטיבי ששילב בתוכו השפעות אלקטרוניות מינוריות). האלבום נמכר היטב ונכנס היישר למקום הראשון במצעדי המכירות בארצות הברית והתברג במקומות גבוהים גם בשאר העולם. ב-2004, האלבום דורג כמקום 67 ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים של מגזין הרולינג סטון. בשנת 2009, במצעד הרשמי של האלבומים הגדולים של העשור הנערך על ידי מגזין הרולינג סטון, האלבום הגיע למקום הראשון. ברשימת 200 האלבומים הגדולים של שנות האלפיים שערך אתר האינטרנט פיצ'פורק, שוב הגיע האלבום למקום הראשון. ב-2020, האלבום דורג במקום ה-20 ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים המחודשת של מגזין הרולינג סטון. מגזין Spin כלל את האלבום במקום ה-33 ברשימת "300 האלבומים הטובים ביותר ב-30 שנים האחרונות (1985–2014), שנערך בשנת 2015. מידע על האלבום Kid A באתר MusicBrainz מידע על האלבום Kid A באתר AllMusic האלבום Kid A באתר Discogs האלבום Kid A באתר ספוטיפיי האלבום Kid A באתר יוטיוב SPIN Staff, The 300 Best Albums of the Past 30 Years (1985-2014), SPIN, ‏2015-05-11 (באנגלית אמריקאית)
ידידי ישראל במפלגה השמרנית

ידידי ישראל במפלגה השמרנית (באנגלית: Conservative Friends of Israel - CFI, מילולית: הידידים השמרניים של ישראל) הוא ארגון בריטי פרו-ישראלי, הפועל בקרב השלטון הבריטי, בעיקר בקרב חברי הפרלמנט מהמפלגה השמרנית. הארגון הוקם ב-1974 והוא ממומן על ידי מקורות עצמאיים. כיום מונה הארגון כ-1,500 חברים. יושבת ראש הארגון היא חברת הפרלמנט ג'יליאן שפרד, שהייתה חברת קבינט בתקופת ג'ון מייג'ור. מטרתו המוצהרת של הארגון היא "שחברי הפרלמנט מטעם השמרנים לא יראו את ישראל כפי שהיא משתקפת ב-BBC ובעיתונות הזרה" אלא "להביא לכך שהחברים, מרמת המנהיג ועד לאחרון הפרלמנטרים, יקבלו תפיסה נכונה ומאוזנת יותר ביחס לישראל". ב-1994 הצליח הארגון להביא לביטול אמברגו נשק בריטי על ישראל. הארגון מעודד ביקורים בישראל, של חברי הפרלמנט הבריטי, נציגים בריטים בפרלמנט האירופי ובכירים בשלטון. הארגון יוזם מפגשים בינם לעמיתים ישראלים. בנוסף פועל הארגון לשיתוף יזמים ומפעלים ישראלים ביוזמות ממשלתיות בריטיות. ידידי ישראל במפלגת הלייבור ידידי ישראל באירופה יוזמת ידידי ישראל נוצרים ידידי ישראל אתר האינטרנט הרשמי של ידידי ישראל במפלגה השמרנית ידידי ישראל במפלגה השמרנית, ברשת החברתית פייסבוק ידידי ישראל במפלגה השמרנית, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ידידי ישראל במפלגה השמרנית, סרטונים בערוץ היוטיוב גיא לרר, מישהו מטפל בכם, באתר "עלונדון", 15 במרץ 2005 סרט בבריטניה: כך פועל הלובי היהודי השמרני, באתר ynet, 16 בנובמבר 2009 ערך זה הוא קצרמר בנושא הממלכה המאוחדת ובנושא מפלגות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גאלוס

האם התכוונתם ל... קונסטנטיוס גאלוס – שליט מזרח האימפריה הרומית מרד גאלוס – מרד של היהודים בשנת 351 כנגד קונסטנטיוס גאלוס גאיוס ויביוס טרבוניאנוס גאלוס – קיסר רומא בין השנים 251 לספירה ו-253 גאיוס קסטיוס גאלוס – נציב סוריה בתקופת המרד הגדול קורנליוס גאלוס – נציב מצרים גלוס-אביזר איפור לשפתיים סנט גאלן
ג'רולאמו קסאר

ג'רולאמו קסאר (Gerolamo Cassar; לעיתים ג'ירולאמו (Girolamo) או גלורמו (במלטית: Glormu)‏, סביב 1520–1592?) היה אדריכל בן מלטה, אשר תכנן את רוב מבני הציבור בבירת המדינה, ולטה. קסאר נולד ככל הנראה בעיר בירגו, למשפחה שהיגרה למלטה מסיציליה בסביבות שנת 1440. בעת המצור הגדול על מלטה שהטילו העות'מאנים על האי בשנת 1565, הוא פעל לצידם ובהנחייתם של אדריכלים צבאיים דוגמת פרנצ'סקו לפרלי (Francesco Laparelli), שהגיעו לאי מאיטליה ומספרד, במטרה לסייע להוספיטלרים הנצורים. בין היתר עשה קסאר בחיזוק ביצורים שנהרסו בהתקפות העות'מאניות ובנה מספר מכונות לחימה, אך היקף פעולתו המדויק אינו ידוע. לאחר תום המצור, החליטו ההוספיטלרים להקים עיר בירה חדשה ומבוצרת בחלקו הצפון-מזרחי של חצי האי שברס. שירותיו של קסאר נשכרו לתכנון העיר ומבניה, וב-1569, לאחר שלפרלי עזב את מלטה, היה קסאר לאדריכל העיקרי של הפרויקט. בשלב זה, הקמתם של ביצורי העיר כמעט הסתיימה, ועיקר עבודתו של קסאר התמקד בבניית מבני הציבור. עם זאת, בשל חוסר ניסיונו של קסאר בתכנון ובהקמת מבנים חילוניים ודתיים, החליטו האבירים לשולחו לאיטליה כדי לרכוש ידע בתחום. אין תיעוד באשר לשאלה אם קסאר אכן עזב את האי, אך ייתכן שכך היה בשל הדמיון בין סגנונו לסגנון האדריכלי ששלט באיטליה באותה עת. בכל אופן, גם אם אכן שהה באיטליה, ברי שיצא אליה לא לפני סופו של חודש אפריל 1569, ושב אל מלטה באותה שנה. קסאר מת במלטה ב-1592, אך ייתכן שהדבר אירע במועד כלשהו בין השנים 1586-1592. שני המבנים החשובים ביותר שקסאר אחראי להם הם קון-קתדרלת יוחנן הקדוש (1572-1577) וארמון הגראנד מאסטר (1571-1575) בוולטה. בנוסף הוא תכנן את כל שבע אכסניות האבירים בני הלאומים השונים, ואשר כונו באופן מסורתי בשם "לשונות" (langues)‏. אלה כוללות את אכסניית קסטיליה המשמשת כיום כמשרד ראש הממשלה ואת אכסניית פרובאנס, שבה שוכן המוזיאון הארכאולוגי הלאומי. חמש האכסניות האחרות הן אכסניית אראגון ואכסניית איטליה הניצבות על תילן עד היום; אכסניית גרמניה שנהרסה ב-1839 כדי לפנות מקום להקמתה של קתדרלת פאולוס הקדוש האנגליקנית; ואכסניות אוברן וצרפת שנהרסו שתיהן בהפצצות האוויריות על העיר במלחמת העולם השנייה. עוד תכנן קסאר בתים פרטיים, מאפייה וטחנות קמח. מחוץ לוולטה תכנן קסאר מבני דת נוספים ואת ארמון ורדאלה בדרום-מערבו של האי מלטה, המשמש כיום כאחד משלושת מעונותיו הרשמיים של נשיא הרפובליקה. אף כי אין תיעוד לכך, סביר כי היה זה קסאר אשר תכנן גם את בית החולים בוולטה - ה"סאקרה אינפרמריה" (Sacra Imfermeria) - המשמש כיום כמרכז כנסים הים התיכון. סגנונו של קסאר פשוט ופונקציונלי, והושפע מהכשרתו באדריכלות צבאית, מעבודתו לצד לפרלי ומדרישות ההוספיטלרים שהיו מסדר לוחם. מדיה וקבצים בנושא ג'רולאמו קסאר בוויקישיתוף אתר מקיף אודות חייו ופעולתו של קסאר רשימה חלקית של מבנים שתוכננו על ידי קסאר באתר Structurae רשימה חלקית של מבנים שתוכננו על ידי קסאר באתר ArchInForm gerolamo cassar and his architectural influences אף כי היו שמונה לשונות, רק שבע אכסניות הוקמו בעיר. the auberges in valletta
ג'נטלמנים של מזל

ג'נטלמנים של מזל (ברוסית: Джентльмены удачи) הוא סרט קומדיה סובייטי משנת 1971 בכיכובם של יבגני לאונוב, סבילי קרמרוב (אנ') וגיאורגי ויצין (אנ'). הוא נבחר ל"סרט הקומדיה הסובייטי של כל הזמנים".[דרוש מקור] תוך שנה מאז שיצא לאקרנים ב-1971 צפו בו יותר מ-65 מיליון אנשים ברחבי העולם. ב-2012 הבמאי טימור בקממבטוב הכריז כי הוא עובד על הפקת סרט המשך והודיע כי הוא מעוניין שדימה בילאן ישחק בתפקיד הראשי. מטבע לשון "ג'נטלמן של מזל" מסמל ברוסית את שודדי ים. כוכב הסרט הוא יבגני טרושקין (יבגני לאונוב), תושב מוסקבה, גנן בגן ילדים ומתגורר עם אמו. טרושקין דומה בדמיון מפליא לדוצנט, עבריין ידוע ואכזרי. דוצנט וחבורתו גנבו קסדה של אלכסנדר הגדול העשויה מזהב טהור מאתר חפירות בקזחסטן. בדרך לעבודה טרושקין נתקל באוטובוס באחד הארכאולוגים (ארסט גארין) שבטוח שהוא דוצנט ומתחיל לעקוב אחריו. לאחר שהטעות מתבררת ומתברר גם שדוצנט וחבורתו נתפסו ונכלאו. דוצנט בכלא אחד וחבורתו בכלא אחר. המשטרה מבקשת מטרושקין לעזור להם למצוא את הקסדה על ידי כך שיכניסו אותו לכלא באותו תא עם חבורתו של דוצנט. טרושקין מסכים ומגיע לכלא שם פוגש את פדיה ירמקוב (סבילי קרמרוב) וגברילה שרמטייב (גיאורגי ויצן), חבורתו של דוצנט. טרושקין מסביר להם שקיבל מכה בראש ומאז לא זוכר הרבה דברים וביניהם היכן החביאו את הקסדה. טרושקין בשיתוף המשטרה מביים בריחה יחד עם ירמקוב ושרמטייב, אליהם מצטרף אסיר נוסף שהחליט לברוח גם, ואסילי אליבאבא (רדנר מורטוב). בזמן שהם "נמלטים" בורח גם דוצנט האמיתי ומתחיל לחפש את הקסדה. בסופה של העלילה החבורה מצליחה למצוא את הקסדה במעמקי אגם קפוא וטרושקין הופך את חבורת הפושעים לאנשים טובים שחוזרים למוטב. מדיה וקבצים בנושא ג'נטלמנים של מזל בוויקישיתוף "ג'נטלמנים של מזל", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "ג'נטלמנים של מזל", באתר נטפליקס "ג'נטלמנים של מזל", באתר AllMovie (באנגלית) "ג'נטלמנים של מזל", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "ג'נטלמנים של מזל", תסריט הסרט באתר Scripts.com (באנגלית) "ג'נטלמנים של מזל", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) מקור ברוסית - דימה בילאן ישחק ב"ג'נטלמנים של מזל", מאת בקממבטוב דיווח רוסי - לקראת תפקידו ב"ג'נטלמנים של מזל, דימה בילאן פוצח בדיאטת השמנה
פייר אלפונס לורן

פייר אלפונס לורָן או לורָאן (בצרפתית: Pierre Alphonse Laurent 18 ביולי 1813 - 2 בספטמבר 1854) היה מתמטיקאי צרפתי. ידוע בעיקר בזכות גילוי טור לורן. לורן נולד בפריז. בשנת 1830 החל את לימודיו באקול פוליטקניק וסיים בשנת 1832. במסגרת השרות הצבאי נשלח לאלג'יריה. ב-1840 חזר לצרפת ובמשך 6 שנים ניהל עבודות להרחבת הנמל בעיר לה האבר. עבודותיו על טור לורן היו כלולות בספר זיכרונות שהוגש כמועמד לפרס ה-Grand prix של האקדמיה הצרפתית למדעים בשנת 1843. הבקשה למועמדות לפרס היוקרתי נמסרה באיחור, העבודה לא פורסמה ברבים ומעולם לא הועמד שוב לקבלת פרס אקדמי. לורן נפטר בגיל 41 בפריז. עבודותיו קיבלו פרסום רק לאחר מותו. טור טיילור טור לורן פייר אלפונס לורן, באתר MacTutor (באנגלית) פייר אלפונס לורן, באתר מק טיוטור ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים ובנושא מתמטיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ארסמוס דרווין

ארסמוס דרווין (אנגלית: Erasmus Darwin;‏ 12 בדצמבר 1731, אלסטון – 18 באפריל 1802, דרבי) היה מדען רב-תחומי כמו רבים מהמדענים בני דורו, רופא, ממציא ומשורר אנגלי. נחשב אחד האינטלקטואלים המובילים של המאה ה-18. צ'ארלס דרווין, אבי תורת האבולוציה, ופרנסיס גלטון, אבי תורת האאוגניקה, היו נכדיו. דרווין היה אחד המייסדים של אגודת הירח של ברמינגהאם, שהייתה מועדון אקסקלוסיבי של דמויות בולטות בחברת ההשכלה הגבוהה של בריטניה התיכונה (המידלדנס) (אנ') שהתכנס בברמינגהאם בסוף התקופה המוגדרת כעידן הנאורות. "הגן הבוטני" היא יצירתו המפורסמת ביותר. זוהי פואמה שפורסמה לראשונה בשם "אהבות הצמחים" בשנת 1789, ובמהלך שנות התשעים של המאה ה-18 הודפסה מספר פעמים בשם "הגן הבוטני". בפואמה ארוכה זו הוא הציג בחרוזים, וכן בהערות השוליים, את הידע של סוף המאה ה-18 בכימיה, בפיזיקה, במטאורולוגיה, בגאולוגיה ובקוסמולוגיה. "זואונומיה" (בכתיב לועזי: Zoönomia) היא עבודתו המדעית החשובה ביותר של דרווין, שהתפרסמה בשנים 1794–1796. זהו ספר בן שני כרכים העוסק בין השאר בפתולוגיה, באנטומיה ובפסיכולוגיה. בפרק "דורות" (אנגלית: Generation) מוצגים רעיונות מוקדמים למה שעתיד היה להיקרא "תורת האבולוציה". ארסמוס נישא ב-1757 למרי פולי הווארד, ולזוג נולדו ארבעה בנים ובת, ששניים מתוכם (בן ובת) נפטרו בילדותם. מרי נפטרה ב-1770 וב-1780 נישא ארסמוס בשנית לאלמנה אליזבת פולי קולייר, ואיתה הביא לעולם שבעה ילדים. בין שתי נשותיו ניהל ארסמוס מערכת יחסים עם המטפלת של ילדיו, מרי פרקר, ואיתה הביא לעולם שני ילדים לא חוקיים. מדיה וקבצים בנושא ארסמוס דרווין בוויקישיתוף ארסמוס דרווין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כתבי ארסמוס דרווין בפרויקט גוטנברג (באנגלית) ארסמוס דרווין, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ארמון ורדאלה

ארמון ורדאלה (במלטית: Il-Palazz Verdala, באנגלית: Verdala Palace) הוא אחד משלושת מעונותיו הרשמיים של נשיא מלטה, והוא שוכן בגני בוסקט שבדרום מערבו של האי מלטה. גני בוסקט (מאיטלקית בוסקטו - "Boschetto" - חורש קטן) הוא אזור החורש הטבעי היחיד באי מלטה, אורכם כ-800 מטרים ורוחבם הממוצע הוא כ-200 מטרים. הגנים הם אחד האתרים היחידים באי שנהנים מזרימה של מי נגר עילי בשל כך שהם שוכנים בערוץ נחל המוביל מצוקי דינגלי שמדרום להן. הארמון עצמו שוכן בפינה הצפון-מזרחית של הגנים. במקום עמד בית ציד קטן שהוקם על ידי הגראנד מאסטר זא'ן דה לה ולט ב-1557. דה לה ולט בחר באתר בשל הצמחייה שבו ובזכות התאמתו לספורט הציד שהיה חביב על האבירים ההוספיטלרים. המבנה הנוכחי הוקם על ידי הגראנד מאסטר היג לובן דה ורדאל (Hughues Loubenx de Verdalle) ב-1586 וקרוי על שמו. הוא תוכנן על ידי האדריכל המוביל במלטה באותה עת, ג'רולאמו קסאר (Gerolamo Cassar), ונבנה ב-1582. המבנה הוקם בצורת מבצר רבוע שבארבע פינותיו מגדלי שמירה בולטים, וזאת כדי לספק לו הגנה מהתקפות הראזים העות'מאנים. עם זאת המגדלים הוקמו לקישוט בלבד, ולא היה להם ערך אסטרטגי. סביב הארמון נחפר חפיר יבש, והסלע שהוצא ממנו שימש כחומר בניין. כאשר הבריטים כבשו את האי מידיו של נפוליאון, הם השתמשו בארמון כבית כלא לשבויי המלחמה הצרפתים. לאחר מכן שימש זמן מה כבית חרושת לייצור משי, ואחר כך ננטש ומצבו התדרדר. באמצע המאה ה-19 שופץ המבנה והפך למעון הכפר של המושל הבריטי של מלטה. עם תחילת מלחמת העולם השנייה שימש הארמון כמקום מקלט ליצירות אמנות שהועברו אליו מהבירה ולטה. ב-1982 המבנה שופץ שוב והחל לשמש כבית הארחה לראשי מדינות אשר בקרו במדינה, וב-1987 הוכרז כמעון הקיץ הרשמי העומד לרשותו של נשיא הרפובליקה. הארמון רבוע בצורתו, ותוכניתו פשוטה למדי. אורך כל אחת מצלעותיו הוא כ-30 מטרים, ושתי קומותיו משתרעות על פני שטח של 1,800 מ"ר בסך הכל. בארבעת המגדלים שבפינות המבנה קומה שלישית. גשר קטן מעל החפיר מוביל אל הכניסה הראשית בצידו הצפוני של המבנה. הכניסה נפתחת אל מבואה רבועה, ובהמשכה אולם מלבני מקורה בתקרת קמרון חבית, ששימש ככל הנראה כחדר האוכל. על תקרת האולם פרסקאות מסוף המאה ה-16, המתארים שמונה דמויות מיתולוגיות ושתי אלגוריות מוסריות. משני צדדיו של ציר זה (המבואה וחדר האוכל) שוכנים שלושה חללים רבועים בכל צד, שאחד מהם משמש כגרם מדרגות לולייני אל הקומה השנייה. אורכם ורוחבם של כל אחד מהחדרים הוא כעשרה מטרים לערך, בעוד שהחדר המלבני משתרע לאורך של 20 מטרים. במבנה מספר תוספות מאוחרות בסגנון אדריכלות הבארוק, כולן בקומה השנייה, הכוללות מרפסת, מעקה עמודים המקיף את הגג, ועמודים קטנים בין החלונות. מכך מוסק שייתכן שהקומה השנייה נוספה בשלב מאוחר יותר. ברצפת הקומה השנייה של המבנה שרד לוח שחמט שנחרט ברצפה על ידי החיילים הצרפתים שהוחזקו בארמון כשבויי מלחמה. מדיה וקבצים בנושא ארמון ורדאלה בוויקישיתוף הארמון באתר הרשמי של נשיא מלטה אודות ארמון ורדלה באתר המוקדש לג'רולאמו קסאר תמונות הארמון אודות אורוות הארמון באתר מחלקת העבודות והשירותים(הקישור אינו פעיל) verdala palace
אהמט נג'דט סזר

אהמט נג'דט סזר (בטורקית: Ahmet Necdet Sezer; נולד ב-13 בספטמבר 1941) הוא משפטן טורקי שכיהן בעבר כשופט בית המשפט לחוקה וכנשיא טורקיה העשירי. סזר נולד באפיונקראהיסר וסיים את לימודיו התיכוניים בעיר ב-1958. הוא הוסמך במשפטים בפקולטה למשפטים באוניברסיטת אנקרה ב-1962, והחל את הקריירה שלו כשופט באנקרה. סזר כיהן כמשקיף בבית המשפט העליון לערעורים באנקרה. ב-1978 קיבל תואר LL.M במשפט אזרחי מטעם אוניברסיטת אנקרה. ב-7 במרץ 1983 נבחר לתפקיד שופט בבית המשפט העליון לערעורים, לאחר שזכה להמלצתם של שלושה מחברי ועדת התכנון של בית המשפט העליון. ב-1988 נבחר לתפקיד חבר בית המשפט לחוקה של טורקיה על ידי הוועדה, וב-6 בינואר 1998 נבחר לשופט העליון של בית המשפט לחוקה. בשנת 2000 בחרה בו האספה הלאומית הגדולה של טורקיה לנשיאהּ העשירי של טורקיה במקום סוליימאן דמירל, אשר כיהן בתפקיד במשך שבע שנים. סזר נכנס לתפקידו ב-16 במאי 2000 וסיימו ב-16 במאי 2007. לאחר מכן שימש בתפקיד עד לבחירתו של עבדוללה גול לנשיא האחד-עשר של טורקיה, ב-28 באוגוסט 2007. סזר ידוע כתומך בחילון טורקיה ובכניסת טורקיה לאיחוד האירופי בהתאם להשקפת הממשלה. מאז כניסתו לתפקיד היו מקרים שבהם הביע השקפה החולקת על זו של ראש הממשלה, רג'פ טאיפ ארדואן. מדיה וקבצים בנושא אהמט נג'דט סזר בוויקישיתוף אהמט נג'דט סזר באתר נשיאי טורקיה
קתדרלת עליית הבתולה (ויקטוריה)

קתדרלת עליית הבתולה (באנגלית: Cathedral of Assumption) או כנסיית קתדרלת גוזו (במלטית: Knisja Katidrali ta' Għawdex) היא קתדרלה קתולית בוויקטוריה, העיר הראשית של האי גוזו במלטה. היא משמשת כקתדרה של הבישוף של האיים גוזו וקומינו, מאז הקמת הדיוקסיה ב-16 בספטמבר 1864. הקתדרלה שוכנת בדרומו של הרובע המבוצר של העיר (Citadella או Il-Kastel), וחזיתה פונה אל "כיכר הקתדרלה" (Misraħ il-Katidral) שבצידה הדרום-מערבי. בתקופה הרומית ניצב באתר מקדש לאלה יונו. בתקופה הביזנטית קמה במקום הכנסייה הראשונה, אשר הוחלפה בכנסיית נורמנית שחרבה ברעידת אדמה ב-1693. בניית הקתדרלה החדשה החלה ב-21 בספטמבר 1697 והיא נחנכה ב-14 באוגוסט 1711, ערב חג עליית מרים, והוקדשה ב-11 באוקטובר 1716. היא תוכננה בסגנון אדריכלות הבארוק, על ידי האדריכל לורנצו גאפה (Lorenzo Gafà), שתכנן גם את קתדרלת פאולוס הקדוש בעיר מדינה. כיפת המבנה לא הושלמה מעולם בשל מחסור במימון. אורכה של הקתדרלה כ-40 מטרים ורוחבה כ-20 מטרים. צורתה כשל צלב לטיני והיא בנויה כולה מאבן גיר. חזית המבנה מתנשאת בקצהו של גרם מדרגות המוביל מן הכיכר. החזית פשוטה למראה ומחולקת לשלושה אגפים, המופרדים זה מזה בעמודים הנושאים כותרות קורינתיות. שני אגפי הצד עשויים מקירות אטומים ואין בהם דלתות או חלונות. האגף המרכזי מחולק לשתי קומות, המופרדות זו מזו בקרניז. בראשונה דלת חומה גדולה מוקפת מסגרת ומעליה מגיניהם של הגראנד מאסטר רמון פריוס אי רוקפול (Ramon Perellos y Roccaful) ושל אחד הבישופים המקומיים. מתחתם לוח שעליו סמל הדיוקסיה של גוזו. בקומה השנייה קבועה גומחה מעוטרת שבה ניצב פסל לבן של הבתולה הצופה אל הכיכר. בראשו של אגף זה גמלון הנושא צלב. משני צדדיה של החזית ניצבים שני תותחים קטנים מתקופת ההוספיטלרים. בפינה הצפון-מזרחית של המבנה ניצב מגדל הפעמונים שרק קומתו העליונה, שבה תלויים חמשת הפעמונים, מעוטרת, ומעליה צריח מסוגנן מוקף במעקה. בין מגדל הפעמונים לגמלון שבחזית, נותר חלל שרצפתו שטוחה, והעצם היחיד הניצב בו הוא התוף שיועד לשאת את הכיפה החסרה. פנים המבנה מחולק לשלוש ספינות ומעוטר בפאר רב. העמודים התומכים בגג מצופים בבד בגוון ארגמן ומהקשתות שבין הספינות תלויים וילונות בגוון זהה ונברשות מסוגננות. המזבח המרכזי ניצב על בימה קטנה ומעליו חופה, ובכיפת האפסיס שמאחוריו פרסקו המתאר את עליית הבתולה. בתוף הכיפה צויר פרסקו בסגנון "הטעיית העין" (Trompe-l'œil), ולמתבוננים מעלה נראה כאילו הכיפה קיימת. רצפת המבנה מרוצפת בשיש צבעוני, וקבועים בה קברים ולוחות קבורה, כמו גם סמלים כנסייתיים. בסמוך למבנה שוכן מוזיאון הקתדרלה ובו חפצי אמנות דתית, חפצי קדושה מזהב ומכסף, וכן מרכבתו של הבישוף ומזבח שעווה המתאר את הסעודה האחרונה. מדיה וקבצים בנושא קתדרלת עליית הבתולה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קתדרלת עליית הבתולה הקתדרלה באתר לשכת התיירות של מלטה הקתדרלה באתר הדיוקסיה של גוזו וקומינו The Cathedral, Gozo
כנסיית טא' פינו

כנסיית המדונה של טא' פינו (מלטית Santwarju tal-Madonna ta' Pinu; אנגלית Sanctuary of the Blessed Virgin of Ta' Pinu) היא כנסייה קתולית מבודדת באי גוזו שבמלטה, השוכנת על שלוחה בגובה של 100 מטרים, כשלושה קילומטרים צפונית-מערבית לעיר ויקטוריה וכחצי קילומטר ממזרח לכפר ארב (Għarb) שבתחומו היא נמצאת. הכנסייה מוכרת כ"כנסייה לאומית" (National Shrine), והיא אתר צלינות פופולרי ואחת הכנסיות החשובות במדינה. באתר נצבה בעבר קפלה קטנה שמועד בנייתה אינו ידוע, אך היא תועדה בכתובים במחצית השנייה של המאה ה-16‏. מצבה של הקפלה, אשר נודעה בשם "קפלת האצילים", היה בכי רע, והבישוף של מלטה הורה על הריסתה. לפי המסורת, כאשר הכה הפועל הראשון במבנה כדי להורסו, ידו נשברה. הדבר נתפרש כאות משמים, והקפלה נותרה על כנה. היא נרכשה על ידי אדם בשם פיליפינו גאוצ'י (Filippino Gauċi)‏, ובחיבה פינו (Pinu). משמו נגזר שמה של הקפלה, שמשמעותו במלטזית "של פינו". גאוצ'י מימן את תחזוקתה ושיפוצה של הקפלה ב-1611, הקים בה מזבח אבן ב-1619, והזמין את ציור עליית הבתולה הנמצא בה עד היום. ב-22 ביוני 1883 שמעה רווקה כפריה מקומית בשם קרמני גרימה (Karmni Grima) קול בחולפה ליד הקפלה. הקול שבקע מהמבנה הזמין אותה להיכנס אליו, וכאשר נכנסה פנימה, הבינה כי מקורו בציורה של הבתולה. הבתולה ציוותה על גרימה לדקלם שלוש פעמים את המילים "אווה מריה" (Ave Maria - "שלום מרים"), לזכר שלושת הימים בהם שהתה אם האלוהים בקברה טרם עלתה למרומים. זמן-מה לאחר מכן חלתה גרימה ורותקה למיטתה למשך שנה. היא ספרה על האירוע לידידה פרנצ'סקו פורטלי (Francesco Portelli), אשר סיפר לה כי חווה חוויה דומה. מיד לאחר מכן נרפאה אימו החולה של פורטלי באורח נס, ושמה של הקפלה התפרסם. כשלושים שנה לאחר מכן הוחלט להקים באתר כנסייה חדשה. ב-30 במאי 1920 החלה הקמת המבנה החדש, והכנסייה הוקדשה ב-31 באוגוסט 1932. ב-1935 האפיפיור פיוס האחד עשר העניק לכנסייה מעמד של בזיליקה מינורית, והקרדינל אווג'ניו פאצ'לי (לימים האפיפיור פיוס השנים עשר), הורה להכתיר את ראשה של הבתולה בציור בכתר. האפיפיור יוחנן פאולוס השני פקד את הכנסייה, עת ביקר במלטה ב-26 במאי 1990. הוא קיים מיסה בחזית הכנסייה ועיטר את ציורה של הבתולה בחמישה כוכבי זהב. כנסיית טא' פינו יוצאת דופן בסגנון הכנסייתי האדריכלי המקובל במלטה. היא הוקמה בסגנון האדריכלות הרומנסקית, בצורת צלב הנושא כיפה. לצידה מגדל פעמונים צר בסגנון איטלקי שגובהו 61 מטרים. בראש המגדל, בכל אחד מצדדיו, קבועים שעון ומעליו חלון טריפורי, וצריח מחודד ניצב בקצהו. חלק מהקפלה הקודמת, ובה קברה של גרימה, שולב באפסיס שמאחורי מזבח הכנסייה החדשה. מעל המזבח, מוגן על ידי וילונות בגווני כחול וזהב, תלוי ציורה של הבתולה. חלקה המודרני של הכנסייה מעוצב בפשטות כמעט פרוטסטנטית, וקירותיו החשופים עומדים בניגוד לעושר העיטורים בכנסיותיה האחרות של המדינה. מתחת לכיפה פסל גדול של הבתולה, ובכנסייה שישה פסיפסים ו-76 חלונות שבהם קבועים ויטראז'ים. ממזרח לכנסייה ומול חזיתה, מטפס שביל אל שיאה של גבעת טא' אמאר (Ta Għammar) שגובהה 182 מטרים, ולאורכו פסלי שיש בגודל טבעי, המנציחים את תחנות הצלב לפי הכתובים. בראש הגבעה נצבת קפלה קטנה. מדיה וקבצים בנושא כנסיית טא' פינו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של כנסיית טא' פינו הכנסייה באתר לשכת התיירות של מלטה הכנסייה באתר הדיוקסיה של גוזו וקומינו דרשת האפיפיור יוחנן פאולוס השני בטא' פינו History of Ta' Pinu Sanctuary פיליפינו היא הגרסה המלטזית לשם "פיליפ". תחנות שונות במידת-מה מהתחנות המסורתיות.
הושה

הושה (בערבית: هوشة) היה כפר ערבי ששכן בגבעות אלונים בקצה הדרומי של הגליל התחתון המערבי, סמוך לשפרעם. במהלך מלחמת העצמאות נכבש הכפר, התרוקן מתושביו ונהרס. הכפר הושה נבנה על חורבות היישוב היהודי העתיק אושא. במחצית השנייה של המאה ה-19, יושב המקום על ידי פליטים אלג'יראים שהגיעו לביירות וקיבלו אישור להתיישב בסוריה (לבנון וצפונה של ארץ ישראל נחשבו אז כחלק מסוריה). הפליטים הגיעו בעקבות כישלון המרד של עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי נגד הכובשים הצרפתיים באלג'יריה ויישובם מחדש היה במסגרת המאמץ של השלטון הטורקי לשיקום הפליטים במקומות שונים בגליל, בעיקר מצפון לצפת וגם בח'רבת הושה היא אושא. היישוב החדש נקרא "הושה" (Hawsha), שם המשמר את שם היישוב הקדום. על פי מפקד האוכלוסין של שנת 1931 התגוררו בהושה ובחִ'רבּת אלכַּסַאיר הסמוכה 202 תושבים ב-53 בתים. לכפר היה יחסי שכנות טובה עם היישובים היהודים שהוקמו בסביבתו, והיו אף נערכים ביקורים הדדיים בין התושבים. לפי תוכנית החלוקה, הושה נועדה להיות בתחומי המדינה היהודית. במלחמת העצמאות היה הכפר לבסיסו של גדוד דרוזי מצבא ההצלה של קאוקג'י שתקף את רמת יוחנן וחסם את הציר העוקף שעבר דרך כפר אתא וחיבר בין חיפה לעמק יזרעאל. ב-16 באפריל 1948, במהלך קרבות רמת יוחנן הכפר נכבש בידי חטיבת כרמלי ותושביו נמלטו לשפרעם. לאחר כיבושו הרסו כוחות צה"ל את מבני הכפר פרט למבנה למקאם של נבי הושאן (النبي هوشان) בלב בית קברות מוסלמי. הושה הוא חלק מגן לאומי גוש אלונים אושא וחלק מיער קריית אתא. במקום נשארו שרידים מהיישוב היהודי העתיק. וכן יש במקום קבר שייח' ולידו מספר עצים בגודל מרשים. במקום תוכננה הקמת יישוב בשם 'חרוב' אולם התוכנית הוקפאה לאחר התנגדויות מצד גורמים שונים, בראשם הארגונים הירוקים. מדיה וקבצים בנושא הושה בוויקישיתוף ביחד עם הכפר הסמוך אל-כסאייר דוד גרוסמן, הכפר הערבי ובנותיו, הוצאת יד בן צבי, ירושלים 1994, עמ' 88. זאב וילנאי, הערך:, אנציקלופדיה אריאל, עמ' 1841. לחידוש יחסי שכנים, דבר, 5 בדצמבר 1940
אושא (פירושונים)

האם התכוונתם ל... אושא – יישוב יהודי עתיק בגליל התחתון הושה – כפר ערבי בגליל התחתון שנחרב במלחמת העצמאות אושה – קיבוץ בעמק זבולון אושה (סופרמרקט) – רשת מרכולים בינלאומית
פטר רוזיצקה

פטר רוזיצקה (בגרמנית: Peter Ruzicka, נולד ב-3 ביולי 1948) הוא מלחין ומנצח גרמני. רוזיצקה, יליד דיסלדורף, קיבל את ראשית הכשרתו המוזיקלית (פסנתר, אבוב והלחנה) בקונסרבטוריון של המבורג. בהמשך למד הלחנה אצל הנס ורנר הנצה והאנס אוטה. רוזיצקה למד משפטים והלחנה במינכן, המבורג וברלין, שם השלים את לימודי הדוקטורט בשנת 1977. רשימת יצירותיו כוללת מספר רב של יצירות תזמורתיות וקאמריות ואת האופרה "צלאן", על המשורר פאול צלאן, שהצגת הבכורה שלה התקיימה בדרזדן ב-2001. האופרה החדשה שלו, "הלדרלין" הוצגה לראשונה באופרה של ברלין בשנת 2008. פטר רוזיצקה התמנה לפרופסור בבית הספר הגבוה למוזיקה ותיאטרון בהמבורג ב-1990, והוא חבר באקדמיה הבווארית לאמנויות במינכן ובאקדמיה החופשית לאמנויות בהמבורג. פטר רוזיצקה היה מנהל אמנותי של תזמורת רדיו ברלין בשנים 1979-1987 ומנהל האופרה הממלכתית של המבורג והפילהרמונית של המבורג משנת 1988 עד 1997. נוסף לכך, היה גם יועץ אמנותי של תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית באמסטרדם משנת 1997 עד 1999, אז נבחר לנשיא אקדמיית התיאטרון הבווארית. משנת 2001 עד 2006 קיבל עליו רוציקה את הניהול האמנותי של פסטיבל זלצבורג. כיום הוא מנהל אמנותי של הביאנלה של מינכן, שם החליף את הנס ורנר הנצה בשנת 1996. רוזיצקה ניצח על תזמורות מן החשובות באירופה, בהן התזמורת הסימפונית הגרמנית בברלין - עמה הקליט תקליטורים של יצירות מאת מאהלר, פטרסון ושרקר - תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית, התזמורת הסקסונית הממלכתית של דרזדן, תזמורת הגוונדהאוס של לייפציג, תזמורת רדיו בוואריה, תזמורת רדיו צפון גרמניה מהמבורג - עמה הקליט מחזור של 12 יצירות תזמורתיות של הנס ורנר הנצה - תזמורת רדיו שטוטגרט, תזמורת הרדיו של דרום-מערב גרמניה בבאדן-באדן ופרייבורג, תזמורת הרדיו של פרנקפורט, הפילהרמונית של מינכן, התזמורת הסימפונית של וינה והתזמורת הפילהרמונית הצ'כית וכן תזמורת יומיורי מטוקיו והתזמורת הפילהרמונית של סין. אתר האינטרנט הרשמי של פטר רוזיצקה פטר רוזיצקה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) פטר רוזיצקה, באתר קומפוניסטן דר גגנווארט פטר רוזיצקה, באתר MusicBrainz (באנגלית) פטר רוזיצקה, באתר Discogs (באנגלית) Peter Ruzicka at the Living Composers Project