laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מובמבר

מובמבר (Movember הלחם של המילים Moustache (שפם) ונובמבר) הוא אירוע שנתי שנערך בחודש נובמבר, ובו מגדלים גברים שפם כדי לעורר מודעות ולאסוף תרומות לנושאי בריאות הגבר. האירוע נוסד בשנת 1999 על ידי קבוצה של גברים ממלבורן, אוסטרליה. מאז 2004, ארגנה קרן הצדקה מובמבר אירועים באוסטרליה וניו זילנד להעלאת המודעות לבעיות בריאות של גברים, כמו סרטן הערמונית ודיכאון. בשנת 2007, הושקו האירועים באירלנד, קנדה, ספרד, בריטניה, וארצות הברית. כיום משתתפים באירוע עשרות אלפי אנשים ברחבי העולם (כולל בישראל), וסך התרומות הגיע לעשרות מיליוני דולרים. בישראל עיריית ראשון לציון הגדילה לעשות וקבעה את המובמבר בחוק עזר עירוני כחג מוניציפלי מקומי הנחגג כל חודש נובמבר. מדיה וקבצים בנושא מובמבר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מובמבר (באנגלית אמריקאית) אתר האינטרנט הרשמי של מובמבר (באנגלית בריטית) אתר האינטרנט הרשמי של מובמבר (בנורווגית ספרותית) אתר האינטרנט הרשמי של מובמבר (בשוודית) אתר האינטרנט הרשמי של מובמבר מובמבר, ברשת החברתית פייסבוק מובמבר, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מובמבר, ברשת החברתית אינסטגרם אתר מובמבר הרשמי אתר מובמבר המקורי אתר מובמבר ישראל אדם גארון: על מובמבר, מתוך ועידת TED ערך זה הוא קצרמר בנושא בריאות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בזיליקת גבירתנו של הניצחונות

כנסיית גבירתנו של הניצחונות או כנסיית הולדת מרים (במלטית: Bażilika u Kolleġġjata tal-Madonna tal-Vitorja או il-Knisja ta' Marija Bambina; באנגלית: Our Lady of Victories Parish Church או Basilica of the Nativity of Mary) המוקדשת להולדת הבתולה, היא כנסייה במעמד של בזיליקה בעיר סנגלאה (ל-איסלה) שבמלטה, והיא משמשת ככנסיית הרובע שלה. הכנסייה הוקמה החל בשנת 1580 לערך, ככל הנראה לפי תוכניותיו של האדריכל ג'ירולמו קסאר, והוקדשה ב-20 באוקטובר 1743. בכנסייה שמור פסל עץ מפורסם של הבתולה, המכונה "הילדה" (Il-Bambina) או "מריה הילדה" (Marija Bambina), אשר הגיע אל העיר בשנת 1618 לערך, לאחר שנמצא צף בים האדריאטי בינות לשברי ספינה. ב-4 בספטמבר 1921 העלה האפיפיור בנדיקטוס החמישה עשר את הכנסייה למעמד של בזיליקה, ופסל הילדה הוכתר בכתר זהב משובץ באבנים טובות. מדי שנה מאז 1680, בחג הולדת הבתולה החל ב-8 בספטמבר, נישא הפסל ברחובות העיר בתהלוכת הפסטה המקומית. עוד שמור בבזיליקה פסל עושה ניסים של הצלוב, המכונה "הגואל של ל-איסלה" (Ir-Redentur ta` l-Isla). הבזיליקה נהרסה בהפצצה אווירית של חילות האוויר של מדינות הציר שהתרחשה ב-16 בינואר 1941, אך לאחר המלחמה היא הוקמה מחדש והוקדשה ב-24 באוגוסט 1957. בכיכר האפיפיור בנדיקטוס (Misraħ Papa Benedittu) שבחזית המבנה, ניצבת אנדרטה לזכר תושבי העיר שקפחו את חייהם בזמן מלחמת העולם השנייה. פנים הבזיליקה מראה בעת הפסטה המקומית הבמבינה פסל ישו הגואל בעת תהלוכה מדיה וקבצים בנושא בזיליקת גבירתנו של הניצחונות בוויקישיתוף
שמואל גוטמן

שמואל גוטמן (22 בינואר 1925, רייצא, סלובקיה - 13 בספטמבר 2006, ירושלים) היה מעצב גרפי ישראלי, אחראי על עיצוב מרבית הגופנים העבריים הנמכרים עם מערכת חלונות ותוכנת אופיס של מיקרוסופט. נולד בעיירה רייצא הסמוכה לפרשבורג, צ'כוסלובקיה. מגיל צעיר עסק בשרטוט אותיות ובעיצוב גופנים. בתקופת השואה עסק בזיוף מסמכים לצורך הצלת יהודים. בין היתר זייף לעצמו ולעוד קבוצת יהודים תעודות המורות כי הם חברי המשטרה הלאומית ההונגרית, ועם תעודות אלו הגיעו לבודפשט. בתום המלחמה עלה לארץ ישראל כמעפיל והחל לעבוד במחלקה הגרפית של קק"ל. בשנת 1964 הקים בירושלים את המסדרה העברית הראשונה לצורך מחשבים. מאוחר יותר היה אחראי לעיצוב הגופן הראשון של התנ"ך בהוצאת ידיעות אחרונות. גוטמן אחראי למרבית הגופנים העבריים הנמכרים עם מערכת חלונות ותוכנת אופיס של מיקרוסופט. כמו כן היו ברשותו יותר מ-400 גופנים שיצר. רוב הגופנים היו תעתיק של גופנים או של "הקו האמנותי" של גופנים קיימים בעברית או באותיות לועזיות (בעיקר אנגלית). גוטמן הוציא מספר מהדורות של הגדה של פסח וכן חומש עם פירוש רש"י בהוצאת ידיעות אחרונות. גוטמן ראה בעבודתו שליחות דתית, בטוענו כי נולד עם "נשמה מתאימה לפיתוח האותיות של לשון הקודש". דרוגולין (גופן) יש שישים ריבוא אותיות, מדור 'חיים יהודיים', "שיחת השבוע" (עלון השבת של תנועת חב"ד) (פרשת במדבר ה'תשנ"ח 1998) הגדה של פסח שמואל גוטמן - מהדורות שונות (באתר סימניה)
מוות בוונציה (פירושונים)

האם התכוונתם ל... מוות בוונציה – נובלה של תומאס מאן מוות בוונציה (סרט) – סרט המבוסס על הנובלה מוות בוונציה (אופרה) – אופרה המבוססת על הנובלה
ווט טיילר

וולטר טיילר (מאנגלית: Walter Tyler), המכונה ווֹט טיילר (Wat Tyler; ‏4 בינואר 1341 – 15 ביוני 1381) היה מנהיג מרד האיכרים באנגליה בשנת 1381. פרטים מועטים ידועים על חייו של טיילר קודם למרד האיכרים. ההיסטוריונים סבורים כי טיילר נולד באסקס, אולם בעת תחילת מרד האיכרים התגורר בקנט. לא ידועה סיבת מעברו מאסקס לקנט. השמועות בדבר מרידה בקרב המעמדות הנמוכים בצרפת ובפלנדריה עוררו את איכרי אנגליה למרוד בעצמם. ג'ון בול וג'ק סטרו החלו להטיף כנגד הפאודליזם, מתוך השקפה אגליטרית (דרישה לשוויון זכויות מעמדי). בעת עלייתו לשלטון של המלך ריצ'רד השני, לאחר מותו של המלך אדוארד השלישי, היה ריצ'רד בן 14 בלבד. בשל גילו הצעיר משלו הדוכסים לנקסטר, יורק וגלוסטר בשמו. בתקופה זו ערכו הדוכסים מספר מתקפות כושלות כנגד צרפת. המיסוי הנדרש למימון מתקפות אלה - אשר כלל מס דרכים, ומס על חיטה, הכבידו על האיכרים ופשוטי העם. המורדים לא יצאו כנגד המלך עצמו (באשר גם הם הכירו בזכותו האלוהית לשלוט) אלא כנגד הדוכסים, אשר לטענת המורדים, בגדו במלך ופגעו בסמכותו. בעקבות הטלת מס הדרכים, יצא טיילר בראש קבוצת איכרים ותפס את השלטון בקנטרברי. בעקבות ניצחון זה התקדם לעבר העיר לונדון ונכנס אל העיר בראש צבא איכרים המונה כ-50,000 לוחמים. טיילר חצה את גשר לונדון בלא התנגדות, נכנס אל מצודת לונדון, כלא את סיימון סדברי, ארכיבישוף קנטרברי הלא פופולרי, וכרת את ראשו. המורדים המשיכו לארמון סאבוי, העלו אותו באש והרגו את דודו של המלך. ריצ'רד מוולינגפורד נפגש עם המלך ריצ'רד השני והגיש לו את דרישות המורדים. המלך נפגש עם צבא המורדים באזור מייל אנד והבטיח לבחון את דרישותיהם, ולפעול להפחתת המיסים הלא פופולריים. בעוד ש-20,000 מחייליו המתינו באזור סמית'פילד, טיילר רכב לבדו להיפגש עם המלך. טיילר נפגש עם המלך בנוכחות הלורד ראש העיר של לונדון, סר ויליאם וולוורת'. לא ברור מה התרחש בפגישה, אולם ככל הנראה טיילר העליב את המלך בן ה-15, וסר ויליאם וולוורת' שלף את בייסלארד ודקר את טיילר שהיה בלתי חמוש. ראלף דה סטאנדיש, אחד משומרי המלך, דקר אף הוא את גופתו של טיילר ווידא את מותו. מותו של טיילר הביא לסיום מרד האיכרים. מדיה וקבצים בנושא ווט טיילר בוויקישיתוף תיאור פגישת ווט טיילר עם המלך ריצ'רד ווט טיילר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
ויליאם וולוורת'

סר ויליאם וולוורת' (באנגלית: Sir William Walworth; נפטר בשנת 1385) היה הלורד ראש העיר של לונדון, בירת אנגליה. במהלך כהונתו הרג את ווט טיילר, מנהיג מרד האיכרים וכך הצליח במו ידיו לסיים את המרד. וולוורת' היה בן למשפחה שהתגוררה בדורהאם. הוא התמחה אצל ג'ון לאבקין (John Lovekyn) חבר החברה המאמינה של מוכרי הדגים (גילדת הדייגים של לונדון). וולוורת' ירש את מקומו של מורו כאלדרמן של רובע ברידג' (Bridge ward) במועצת הסיטי בשנת 1368, נבחר לתפקיד שריף בשנת 1370 ולתפקיד הלורד ראש העיר בשנת 1374. במהלך כהונתו הוא נהג להלוות כספים רבים לריצ'רד השני, מלך אנגליה ותמך בדודו של המלך ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר. וולוורת' עבד זמן קצר בבית המכס של לונדון תחת ג'פרי צ'וסר ונחשב באותה עת לאחד הסוחרים העשירים בלונדון. וולוורת' ידוע בכך שהרג את ווט טיילר במהלך הפגישה שנערכה בין המלך לבין טיילר, ובכך הביא במו ידיו לסיום מרד האיכרים. בעקבות הטלת מס הדרכים, יצא טיילר בראש קבוצת איכרים ותפס את השלטון בקנטרברי. בעקבות ניצחון זה התקדם לעבר העיר לונדון ונכנס אל העיר בראש צבא איכרים המונה כ-50,000 לוחמים. טיילר חצה את גשר לונדון בלא התנגדות, נכנס אל מצודת לונדון וכלא את סיימון סדברי, ארכיבישוף קנטרברי הלא פופולרי, וכרת את ראשו. המורדים המשיכו לארמון סאבוי, העלו אותו באש והרגו את דודו של המלך. ריצ'רד מוולינגפורד נפגש עם המלך ריצ'רד השני והגיש לו את דרישות המורדים. המלך נפגש עם צבא המורדים באזור מייל אנד והבטיח לבחון את דרישותיהם, ולפעול להפחתת המיסים הלא פופולריים. בעוד ש-20,000 מחייליו המתינו באזור סמית'פילד, טיילר רכב לבדו להיפגש עם המלך. טיילר נפגש עם המלך בנוכחותו של וולוורת'. לא ברור מה התרחש בפגישה, אולם ככל הנראה טיילר העליב את המלך בן ה-15, וסר ויליאם וולוורת' שלף את חרבו ודקר את טיילר שהיה בלתי חמוש. ראלף דה סטאנדיש, אחד משומרי המלך דקר אף הוא את גופתו של טיילר ווידא את מותו. בשל ההגנה על המלך קיבל וולוורת' את תואר האבירות "סר" וכן קיבל משכורת חודשית לשארית חייו מאוצר המלך. וולוורת' התמנה לשתי ועדות מלכותיות שנועדו להחזיר את השלום למחוז קנט. וולוורת' נפטר בשנת 1385 ונקבר בכנסיית סנט מייקל שבקרוקד ליין (כנסייה בה התפלל במהלך חייו, ותרם לה כספים רבים). בשל מעשיו נחשב וולוורת' לגיבור עממי, והוא מוזכר בספרו של ריצ'רד ג'ונסון משנת 1592 "תשעת הגיבורים של לונדון". מדיה וקבצים בנושא ויליאם וולוורת' בוויקישיתוף ויליאם וולוורת', באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
קמפוס ביאליק-רוגוזין

עירוני ו' רוגוזין הוא בית ספר עירוני ממלכתי בדרום תל אביב, הכולל חטיבת ביניים ותיכון. בית הספר נוסד בשנת 1955, ובשל מיקומו בדרום תל אביב, באזור בו השתכנו מהגרי עבודה מרחבי העולם ופליטים מאפריקה, יש בבית הספר מיזוג ייחודי של תרבויות. בבית הספר מתחנכים ילדים ובני נוער ממספר רב של מדינות ברחבי העולם. תוכנית הלימודים הותאמה לאופיו הייחודי של בית הספר, וכוללת לצד תוכנית הלימודים הממלכתית לבתי ספר יהודיים גם התייחסות לחגים נוצריים ומוסלמיים. בשנת 2005 התאחד בית הספר העל יסודי "רוגוזין" עם בית הספר היסודי "ביאליק" שעבר ממשכנו הקודם ברחוב לוינסקי מול התחנה המרכזית החדשה. בית ספר המאוחד בו למדו תלמידי א'-י"ב נקרא "קמפוס ביאליק-רוגוזין" בטקס האוסקר זכה הסרט "כבר לא זרים" העוסק בבית הספר ובתלמידיו, בפרס הסרט התיעודי הקצר הטוב ביותר לשנת 2010. בסוף 2022 החליטה עיריית תל אביב להפריד שוב את שני בתי הספר כך שבית הספר היסודי "ביאליק" נותר ברחוב העלייה 49, ובית הספר "רוגוזין" עבר למשכן חדש ברחוב בן אביגדור 5, מול מתחם ה-TLV ברחוב המסגר. מדיה וקבצים בנושא קמפוס ביאליק-רוגוזין בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של עירוני ו' רוגוזין החינוך לא זר להם - אמנון דירקטור, אתר צה"ל יואב זיתון, התרגשות בביאליק-רוגוזין: "הפרס - להישאר פה", באתר ynet, 28 בפברואר 2011
יחזקאל עזרא רחמים

הרב יחזקאל עזרא בן רחמים (כונה גם היע"ר; 25 באפריל 1876, בגדאד – 3 בפברואר 1908, ירושלים) היה רב ומקובל בבגדאד ובסוף ימיו בירושלים. חיבר ספר הלכה בשם "עצי היער" וספר חידושים על הש"ס בשם "כנסת יחזקאל". נולד בבגדאד לאביו מולא רחמים, והיה אחיו הגדול של הראשון לציון הרב יצחק נסים. כפי שנכתב על ידי המו"לים של ספרו, עוד מצעירותו היה שקדן וחכם, ובגיל צעיר התכתב עם חכמי הדור בשו"תים וחידושי תורה. הרב חיים חזקיהו מדיני בספרו "שדי חמד" מכתיר את הרב יחזקאל עזרא, שהיה אז בן 15, בתארים נכבדים. גם הרב רחמים נסים יצחק פלאג'י, בספרו "יפה ללב", מכנה את הרב יחזקאל עזרא "ארי שבחבורה" ו"אספקלריה המאירה". בין הרבנים שהכירוהו והעריכוהו ניתן למנות גם את הרב יוסף חיים מבגדאד, הרב אברהם ביג'אג'ו, הרב בן ציון אברהם קואינקה והרב יוסף חיים זוננפלד. בשנת 1904 עלה הרב יחזקאל עזרא לארץ ישראל יחד עם הרבנים יעקב חיים סופר וצדקה חוצין. עם בואם פקדו את המקומות הקדושים, והשתטחו על קברי צדיקים. הם בקרו אצל חכמי ארץ ישראל, ביניהם רבי חיים חזקיהו מדיני ורבי אליהו מני. את רשמיו מהפגישה עם רבי אליהו מני העלה על הכתב, ושלחם ל"בן איש חי" שבעצמו היה תלמידו של רבי אליהו מני. הרב יחזקאל עזרא השתקע בירושלים ולא יצא ממנה עד יום מותו, בה הקדיש את כל זמנו ללימוד עצמי ולימוד תלמידים, בין השאר בישיבת שושנים לדוד. הרב עזרא עטיה שהיה לאחר מכן ראש ישיבת פורת יוסף, היה תלמידו וראה בו את רבו המובהק. בירושלים שם דגש מיוחד על לימודי חכמת הקבלה אותם למד אצל רבו המקובל רבי חיים שאול הכהן דוויק. הרב יחזקאל עזרא היה אדם חולני וסבל בחייו ייסורים. עוד בחיי הוריו, נפטר, והוא בן 32 בלבד. הוא נקבר בחלקת החסידים שבהר הזיתים, והוספד על ידי רבני ירושלים, בכללם הראשון לציון רבי אליהו משה פאניז'יל. חכם יחזקאל עזרא רחמים חיבר כמה וכמה חיבורים בכל מקצועות התורה, אך עיזבונו הספרותי לא נשמר כראוי, וחלק נכבד ממנו הלך לאיבוד עת שנפטר, ואישים שונים לקחו את חיבוריו מביתו. החומר שנשאר הודפס בעזרתם של אחיו הגאונים רבי אברהם חיים ורבי יצחק נסים, וכן רבי צדקה חוצין. הערות על פירושי רבי יהונתן הכהן מלוניל, על מסכתות שבת, ר"ה, יומא וסוכה. החלקים שלא אבדו נדפסו בש"ס "אל המקורות", הוצאת פרדס, מסכת סוכה. עצי היע"ר אספת דינים ושקלא וטריא בלשונות הפוסקים על כל שולחן ערוך אורח חיים, וכן על חלקים מיורה דעה, אבן העזר וחושן משפט. הללי נפשי פירוש על ספר תהילים בדרך פרד"ס (הכתב יד עדיין קיים בעזבונו של הרב יצחק נסים). כנסת יחזקאל קונטרס הערות והשגות על מחברים, ספרים וליקוטים שונים, בהלכה ובאגדה. פירוש על הגדה של פסח בדרך פרד"ס. הגהות וחידושים על מסכתות הש"ס. קונטרס כללי הש"ס, הפוסקים ושו"תים קצרים. הערות וביאורים לספר "זבחי צדק" מאת רבי עבדאללה סומך. כנסת יחזקאל ספר שהוצא לאור לאחר פטירתו, וכולל קטעים נבחרים מחיבוריו המצוינים לעיל. הרב יעקב משה הלל, מבוא לספר כנסת יחזקאל (ירושלים תשמ"ב). משה ש. שבת, ישיבות בגדאד - התהוותן והשפעתן לדורות, כרך א (ירושלים תשע"ו), עמ' 423–450. כרטיס נפטר: הרב יחזקאל עזרא באתר הר הזיתים משה דוד גאון, "יחזקאל עזרא ב”ר רחמים", יהודי המזרח בארץ ישראל ח"ב, ירושלים, תרצ"ח, עמ' 647, באתר היברובוקס חכם יחזקאל עזרא, באתר "החכם היומי" יחזקאל עזרא בן רחמים (1876-1908), דף שער בספרייה הלאומית בהקדמה לספר עצי היע"ר. שדי חמד השלם - ג', מערכת הלמ"ד, אות י"ד. "ידידי, הרב המובהק, חריף, ובקי מוהר"ר". רבו המובהק - שממנו קנה את רוב חוכמתו.
צבי

צבי (שם מדעי: Gazella‏) הוא סוג בתת-משפחת הצבאיים שבמשפחת הפריים. הצבי ידוע במהירותו הרבה, וביכולותו לשמור עליה לאורך זמן רב. בריצה מתפרצת הוא מסוגל להגיע למהירות של עד 100 קמ"ש, ובריצה ממושכת למהירות של עד 50 קמ"ש. הצבי נפוץ בעיקר בשדות עשב ובסוואנה באפריקה, אך גם בדרום-מערב אסיה. בארץ מצויים צבאים בעיקר באזור הצפון והדרום. הם חיים בעדרים ואוכלים צמחייה קלה לעיכול. מיני המשפחה: צבי ערבי (Gazella arabica) – מסווג לעיתים כתת-מין של צבי מצוי צבי הנגב (Gazella dorcas) – מצוי בישראל צבי מצוי (Gazella gazella) – מצוי בישראל צבי הודי (Gazella bennettii) צבי מלכת שבא (Gazella bilkis) – נכחד צבי קיווייה (Gazella cuvieri) צבי רים (Gazella leptoceros) צבי סעודי (Gazella saudiya) – נכחד צבי ספיקי (Gazella spekei) צבי הזפק (Gazella subgutturosa) צבי החול (Gazella marica) צבי אירופי (Gazella borbonica) Gazella capricornis Gazella harmonae Gazella praethomsoni Gazella negevensis Gazella thomasi Gazella vanhoepeni Gazella altidens Gazella blacki Gazella deperdita Gazella dorcadoides Gazella pilgrimi Gazella gaudryi Gazella kueitensis Gazella lydekkeri Gazella paotehensis Gazella paragutturosa Gazella parasinensis Gazella praegaudryi Gazella sinensis Gazella janenschi Gazella atlantica Gazella tingitana Gazella psolea המינים צבי תומסון, צבי מונגאלה, וצבי אדום חזית היו בסוג בעבר והועברו לסוג צבי אמיתי. המינים צבי יחמורי, צבי גראנט, וצבי סומרינג היו והועברו לסוג צבי דק-צוואר. מינים דומים שאינם שייכים לסוג הם צבי קלארק, צבי ג'ירפי, צבי יעלי, דלגן, ואנטילופת ביירה. יורם יום-טוב, צבאים בישראל, הוצאת דן פרי, ישראל 2016 מדיה וקבצים בנושא צבי בוויקישיתוף צבי, באתר ITIS (באנגלית) צבי, באתר NCBI (באנגלית) צבי, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) צבי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) צבי, באתר GBIF (באנגלית) צבי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) צבאים, דף שער בספרייה הלאומית על קרן הצבי: צבאים בישראל, מאמר מאת ד"ר בני שלמון מקור השם המדעי בשם הערבי غَزَال, ע'זאל. ערך זה הוא קצרמר בנושא יונקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סיימון סדברי

סיימון סדברי, סימון מסדברי או סימון תאובולד (באנגלית: Simon Theobald או Simon of Sudbury; נפטר ב-14 ביוני 1381) היה ארכיבישוף קנטרברי בין השנים 1375–1381 וכן הבישוף של לונדון. סיימון נולד בעיר סדברי שבסאפוק, ולמד באוניברסיטת פריז. עם תום לימודיו היה לאחד מהכמרים של האפיפיור אינקנטיוס השישי, אשר שלח אותו בשנת 1356 לאנגליה על מנת שיכהן בחצר המלך אדוארד השלישי. באוקטובר 1361 האפיפיור מינה את סיימון לתפקיד הבישוף של לונדון והוא נמשח לתפקיד ב-20 במרץ 1362. ב-4 במאי 1375 ירש את ויליאם ויטלסי בתפקיד הארכיבישוף מקנטרברי. ביולי 1377 הכתיר את ריצ'רד השני, ובשנת 1378, בלחץ בית המלוכה שפט את ג'ון וייקליף בארמון למבת'. בינואר 1380 התמנה לתפקיד לורד צ'נסלור ומסיבה זו ראו בו איכרי אנגליה כאחראי למיסים הרבים שהוטלו עליהם, ואשר הובילו למרד האיכרים. במהלך המרד, שחרר ההמון את ג'ון בול מכלאו במיידסטון, וצבא האיכרים המורדים יצא מקנט לעבר לונדון ובדרכו הרס את רכוש הארכיבישוף בקנטרברי ובלמבת'. ההמון המוסת הגיע למצודת לונדון בה הסתתר סיימון. סיימון היה כה שנוא על ידי העם, ששומרי המצודה נתנו לאיכרים המורדים להיכנס למצודה ולתפוס אותו בלא קרב. סיימון נגרר לגבעת מצודת לונדון וב-14 ביוני 1381 נכרת ראשו. גופתו נקברה בקתדרלת קנטרברי אולם ראשו נותר תלוי זמן מה על גשר לונדון ולאחר מכן נקבר בכנסיית גרגורי הקדוש בסדברי שבסאפוק (אשר נבנתה מחדש על ידי סיימון בתקופת כהונתו כארכיבישוף). מדיה וקבצים בנושא סיימון סדברי בוויקישיתוף סיימון סדברי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
האחות ג'קי

האחות ג'קי (באנגלית: Nurse Jackie) היא סדרת קומדיה שחורה אמריקאית ששודרה לראשונה ב-8 ביוני 2009 ברשת "שואוטיים". הסדרה עוסקת בחייה של האחות ג'קי פייטון שעובדת בבית החולים "אול סיינטס" בניו יורק. הסדרה זכתה לביקורות חיוביות אך איגוד האחיות בניו יורק טען שהסדרה מייצגת בצורה מוטעית את האתיקה המקצועית של האחיות. פיילוט הסדרה היה המצליח ביותר של רשת "שואוטיים", וזכה לצפייה של כמיליון צופים. הסדרה שודרה במשך 7 עונות, והפרק האחרון שודר ב-28 ביוני 2015. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. פרקים 1–12 (12 פרקים). החלה את שידורה ב-8 ביוני 2009 והסתיימה ב-24 באוגוסט 2009. פרקים 13–24 (12 פרקים). החלה את שידורה ב-22 במרץ 2010 והסתיימה ב-7 ביוני 2010. פרקים 25–36 (12 פרקים). החלה את שידורה ב-28 במרץ 2011 והסתיימה ב-20 ביוני 2011. פרקים 37–46 (10 פרקים). החלה את שידורה ב-8 באפריל 2012 והסתיימה ב-17 ביוני 2012. פרקים 48–56 (10 פרקים). החלה את שידורה ב-14 באפריל 2013 והסתיימה ב-16 ביוני 2013. פרקים 57–68 (12 פרקים). החלה את שידורה ב-13 באפריל 2014 והסתיימה ב-29 ביוני 2014. פרקים 68–80 העונה האחרונה של הסדרה. שודרה ב-2015. מועמדות לשחקנית הטובה ביותר בסדרת קומית לשנת 2010 (אידי פאלקו) מועמדות לסדרת הקומדיה או הסדרה המוזיקלית הטובה ביותר לשנת 2010 מועמדות לשחקנית הטובה ביותר בסדרת קומית לשנת 2011 (אידי פאלקו) מועמדות לשחקנית הטובה ביותר בסדרת קומית לשנת 2010 (אידי פאלקו) מועמדות לשחקנית הטובה ביותר בסדרת קומית לשנת 2011 (אידי פאלקו) מועמדות לסדרה הקומית הטובה ביותר לשנת 2010 זכייה בשחקנית ראשית בסדרה קומית לשנת 2010 (אידי פאלקו) מועמדות לשחקן האורח הטוב ביותר בסדרה קומית לשנת 2010 (אלי וולך) מועמדות לבמאי הטוב ביותר בסדרה קומית לשנת 2010 (אלן קולטר) מועמדות לליהוק הטוב ביותר בסדרה קומית לשנת 2010 מועמדות לצילום הטוב ביותר בסדרה קומית לשנת 2010 הדמות הראשית, ג׳קי, מתוארת על ידי הרשת ״שואוטיים״ כ"חזקת אופי, אחות ניו-יורקית אופיינית המנסה להתמודד עם עבודתה בבית חולים אורבני תוך שמירה על איזון בין העבודה לחייה האישיים", ובנוסף מתארים אותה כחלשת אופי לתרופות שונות שעוזרות לה להעביר את היום.[דרושה הבהרה] שאר הדמויות הרשיות כוללות את דר. אלינור א׳והרה רופאה בריטית העובדת בבית החולים וחברתה הטובה ביותר של ג׳קי; זואי בארקו, אחות מתלמדת שאפתנית אך חסרת ניסיון; דר. פיץ׳ ״קופ״ קופר, רופא צעיר שלפעמים מתנהג כבעל ניסון ובגרות ולפעמים מתנהג כילד; אדי וולזר, רוקח לשעבר עמו ג׳קי מנהלת רומן. אידי פאלקו – ג'קי פייטון איב בסט – אלינור א'והרה מריט ובר – זואי בארקו פול שולצה – אדי וולזר דומיניק פומוסה – קווין פייטון אנה דוויר סמית' – גלוריה אקליטוס האז סליימן – מוחמד "מומו" דה לא קרוז פיטר פצינלי – פיץ' "קופ" קופר כריסטופר אבוט – אנדי סינגר אתר האינטרנט הרשמי של האחות ג'קי האחות ג'קי, ברשת החברתית פייסבוק האחות ג'קי, ברשת החברתית אקס (טוויטר) "האחות ג'קי", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "האחות ג'קי", באתר נטפליקס "האחות ג'קי", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "האחות ג'קי", באתר Metacritic (באנגלית) "האחות ג'קי", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) נילי לוין, "האחות ג'קי": מחכים לנפילה, ומשתעממים, באתר ynet, 29 ביולי 2013 חן חדד, איך "האחות ג'קי" נהפכה לגרסה הנשית של טוני סופרנו?, באתר הארץ, 1 באפריל 2015 שיר זיו, הפי אנד זה לחלשים: "האחות ג'קי" מכורה לנצח, באתר nrg‏, 16 ביולי 2015
בית הכנסת העתיק בפקיעין

בית הכנסת העתיק של פקיעין הוא בית כנסת קדום בכפר פקיעין שבגליל המערבי. על פי מסורת, בית הכנסת הוקם במקום בית מדרשו של רבי יהושע בן חנניה. מועד הקמת בית הכנסת אינו ידוע אך הוא שופץ בתחילת שנת ה'תרל"ג (1873). את המימון לשיפוץ בית הכנסת נתן יהודי מביירות בשם רפאל הלוי. כתובת המנציחה את תרומתו מצויה במשקוף בית הכנסת. בשנים 1926 ו-1930 התגלו בבית הכנסת שני לוחות אבן עתיקים אשר הוצבו בבית הכנסת בשימוש משני בעת הקמתו. ככל הנראה לוחות אבן אלו גולפו סמוך לימי בית שני והם חלק משרידי בית הכנסת הקדום. על לוחות האבן ישנם תבליטים. באחד תבליט של מנורת המקדש, למרגלותיה של המנורה שופר ומחתה מצדה האחד ולולב מצדה השני. על לוח האבן השני ישנו תבליט של שער מפואר, לצד השער שני עמודים ומעליהם מעין קונכייה. מקובל להניח שהתבליט מתאר ארון קודש. שני הלוחות שולבו בתוך קיר בית הכנסת. בבית הכנסת נמצאו גם שרידי ספר תורה עתיק שעל פי ההערכה הגיעו בידי פליטים שנסו מירושלים לאחר חורבן בית שני. בעבר הלא רחוק היה בארון הקודש ספר תורה עתיק בן מאות שנים הכתוב על עור צבי. יצחק בן-צבי חקר בין היתר בספרו שאר ישוב את בית הכנסת העתיק, אדריכל מאיר בן אורי יזם את שיפוץ בית הכנסת ועיצב תוכניות לחזית הדרומית עם המנורה ושלט הזיכרון, הדלת והחלונות בכניסה המופיעים על שטר 100 ש"ח, וחצר בית הכנסת בכללותה, הצעתו משנת 1954 בוצעה בפיקוחו בשנים 56–1955. בן אורי יזם ייחוס השיפוץ לבן צבי מתוך הערכה לפועלו ולהשפעת החוברת משנת 1922 על יוזמתו של בן אורי. הקשר בינו לבית הכנסת בא לידי ביטוי בנוסח לוח ההקדשה בחזית הדרומית, ובכך שחזית הכניסה לבית הכנסת מופיעה על צדו האחורי של שטר 100 ש"ח, בו הופיע דיוקן הנשיא עד שהוחלפו השטרות באוגוסט 2018. במסגרת מאמציו של האדריכל שמחה יום-טוב לשכן מחדש את יהודי פקיעין בכפר קיימו בבית הכנסת כינוס של כ-70 תושבי הכפר. הכינוס התקיים ב-9 באפריל 1963 בחול המועד פסח. בין האורחים היה סלאמן פדול ראש המועצה נהריה גרשון טץ ונכבדים נוספים. האירוע כונה סדר שני של בני קהילת פקיעין. את הסדר ניהל חכם יוסף תומא זקן בני הקהילה בן ה-104. כיום בית הכנסת מתוחזק על ידי מרגלית זינאתי, ממשפחת זינאתי שחיה בפקיעין מזה זמן רב, המתגוררת בסמוך לו (בבית זינאתי). בית הכנסת נפתח לביקורים ותפילות בתיאום מראש. המבנה זקוק לשיפוץ ושימור נרחב, בעיקר מפגעי רטיבות. בחצר בית הכנסת גדל עץ תות עתיק. העץ הובא מלבנון, ומניב פרי משובח בתחילת הקיץ. הכניסה לחצר בית הכנסת תפילת מנחה בבית הכנסת (דצמבר 2009) מרגלית זינאתי ליד פתח בית הכנסת תבליט המנורה תבליט השער ארון הקודש בית הכנסת בצידו האחורי של השטר לוח בכניסה לבית הכנסת המשוקם חזית בית הכנסת עץ התות העתיק בבית הכנסת העתיק בפקיעין ארון הקודש בבית הכנסת העתיק בפקיעין פנים בית הכנסת העתיק בפקיעין צבי אילן, בתי כנסת קדומים בארץ ישראל, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, עמ' 54–55. סיור באתרים היהודים של פקיעין - טיולים קצרים בהוצאת מפה - מיפוי והוצאה לאור. יאיר בן אורי, איש חכם לב בפקיעין, עת־מול גיליון 245, ניסן תשע"ו - הוצאת יד יצחק בן-צבי מדיה וקבצים בנושא בית הכנסת העתיק בפקיעין בוויקישיתוף בית הכנסת העתיק בפקיעין, אתר "פקיעין". בית הכנסת באתר "מורשת כהנים" אילן גטניו, השומרת האחרונה, באתר ישראל היום, 24 באוגוסט 2018 Our tours | Trip to israel - Israel Guide, Israeli Guide (באנגלית) אמנון גופר, הגליל: טיול בעקבות נשיא ושטר של מאה שקל, באתר ynet, 21 בדצמבר 2009 אלעד בן-דרור, האדריכל שמחה יום־טוב, יועץ משרד הפנים לתכנון כפרי המיעוטים והתכנית להנצחת כפרי המוסתערבים בגליל משרד החינוך אתר כפר פקיעין
המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה

המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה התרחשה בשנים 1935–1936 עקב השאיפות האימפריאליסטיות של איטליה. איטליה פנתה לכיבוש אתיופיה ממספר סיבות. מוסוליני שאף למחוק את "חרפת עדווה" (1896) במלחמה האיטלקית-אתיופית הראשונה, שבה הובסו האיטלקים בפני האתיופים ובעקבותיה נאלצו להכיר בעצמאותה של ממלכת אתיופיה. אתיופיה עשירה באוצרות-טבע ושכנה בסמוך לשתי מושבות איטלקיות – סומלילנד האיטלקית (רוב סומליה של ימינו) ואריתריאה. המושלים האיטלקים של אריתריאה וסומליה חששו מפני התחזקותה של אתיופיה תחת מפעל המודרניזציה של היילה סלאסי. התפשטות טריטוריאלית הייתה מימוש האידאולוגיה הפשיסטית כחלק מחזון איטליה הגדולה והקמת האימפריה האיטלקית, כמו גם עצם המלחמה, שנחשבה כערך עליון. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. תקרית גבול בדצמבר 1934 בין סיור אתיופי לאיטלקי שבה נהרגו כמה חיילים איטלקיים נתנה תירוץ לתביעות איטלקיות כלפי אתיופיה. אתיופיה פנתה לאיטליה על מנת לפתור את הסכסוך בהתאם לחוזה ביניהן, אך איטליה הגישה אולטימטום. אי לכך אתיופיה פנתה לחבר-הלאומים שבו הייתה חברה. בריטניה וצרפת ניסו לפייס את מוסוליני בכוחות עצמן. בריטניה אף הציעה בסודיות לתת שטח מאתיופיה לאיטליה ובכך לסיים את המשבר (הסכם לוואל-הור). הניסיונות נחלו כישלון. צבאות איטליה החלו לפלוש לאתיופיה מצפון באוקטובר 1935, ללא התנגדות כבדה. בתגובה חבר-הלאומים הכריז על איטליה כעל תוקפן והטיל עליה סנקציות כלכליות אשר לא השפיעו על מוסוליני, בעיקר בגלל אי-ההסכמה בנוגע ליחס לאיטליה בין בריטניה וצרפת, אשר לא רצו לקרב את מוסוליני להיטלר ואי-התערבות ארצות הברית. מוסוליני התחזק מהצלחתו והפלישה התרחבה לשתי חזיתות עד שב-5 במאי 1936 נמלט הקיסר האתיופי, היילה סלאסי, ואדיס אבבה נכבשה. מוסוליני הכריז על איחוד אתיופיה, סומלילנד האיטלקית ואריתריאה ל"מזרח אפריקה האיטלקית". מוסוליני נהנה מהערצה אדירה באיטליה והפשיזם האיטלקי הגיע לשיא. היה זה הישג בינלאומי לכוח הפשיסטי, אשר נתן עידוד למוסוליני להתערב במלחמת האזרחים בספרד ולעזור בהשתלטות הפשיסטים שם. איטליה פרשה מחבר הלאומים, והתקרבה לגרמניה (ציר רומא-ברלין, 1936). הוכח מחדש כי חבר הלאומים אינו מסוגל להשכין שלום ולמנוע כיבושים, ובכך מעודדת תוקפנותן של מדינות. המערב נראה כמשותק מפני החשש שפעולותיו יחזקו את היטלר. המדינות הדמוקרטיות לא יכלו לגבש קו אחיד, והאשימו זו את זו במשבר. אתיופיה הכבושה מדיה וקבצים בנושא המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה בוויקישיתוף מלחמת איטליה-אתיופיה, 1935-1936, דף שער בספרייה הלאומית טים בוברי, תרגום: כרמית גיא, לפייס את היטלר: צ'מברליין, צ'רצ'יל והדרך אל המלחמה, עם עובד, 2023, עמ' 91, מסת"ב 978-965-13-2964-7 ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה צבאית ובנושא איטליה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.