laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
נתרן פחמתי

נתרן פחמתי (בלעז: סודיום קרבונט, Sodium Carbonate), הידוע גם כפחמת הנתרן, נתרן קרבונט או "סודה לכביסה", הוא מלח נתרני שנוסחתו הכימית Na2CO3. פחמת הנתרן נפוץ בשימוש יומיומי בעיקר כמרכך מים. ניתן להפיקו מאפר של צמחים מסוימים או, באופן מלאכותי, ממלח ואבן גיר, בתהליך הנקרא תהליך סולווה. הנתרן הפחמתי משמש בעיקר כמרכך מים בתהליך הכביסה, ולכן מכונה לעיתים סודה לכביסה. כאשר לא משתמשים בנתרן הפחמתי, נדרשים דטרגנטים נוספים על מנת לספוג את יוני המגנזיום והסידן החופשיים במי הכביסה. כמו כן, סודה לכביסה משמשת כמסיר יעיל לכתמי שומן ואלכוהול. שימוש נוסף וחשוב לנתרן הפחמתי הוא בייצור זכוכית: כאשר מחממים נתרן פחמתי עם סיליקה וסידן פחמתי לטמפרטורות גבוהות, ולאחר מכן מקררים במהירות, נוצרת הזכוכית הנפוצה ביותר, הידועה בשם זכוכית סודה (Soda-lime glass). בזכות בסיסותו של הנתרן הפחמתי הוא משמש לעיתים כבסיס בתהליכים הדורשים ויסות. לדוגמה, הוא משמש כווסת pH בתהליך פיתוח תמונות. באופן דומה, פעמים רבות משתמשים בנתרן הפחמתי בברכות, כאשר יש צורך לבטל את החומציות של הכלור. הנתרן הפחמתי משמש גם בתור אלקטרוליט בתהליכים כימיים, בזכות מוליכותו הטובה בתהליך האלקטרוליזה. מים קשים אפשר לרכך באמצעות סודיום קרבונט בהתאם לריאקציות הבאות: Ca 2 + + CO 3 2 − ⟶ CaCO 3 {\displaystyle {\ce {Ca^2+ + CO3^2- -> CaCO3}}} Ca 2 + ( aq ) + Na 2 CO 3 ( aq ) ⟶ CaCO 3 ( s ) + 2 Na + ( aq ) {\displaystyle {\ce {Ca^2+(aq) + Na2CO3(aq) -> CaCO3(s) + 2Na+(aq)}}} Mg 2 + ( aq ) + Na 2 CO 3 ( aq ) ⟶ MgCO 3 ( s ) + 2 Na + ( aq ) {\displaystyle {\ce {Mg^2+(aq) + Na2CO3(aq) -> MgCO3(s) + 2Na+(aq)}}} כתוצאה מריאקציות אלה המים לא מכילים יותר יונים של סידן ומגנזיום הגורמים לקשיות המים. הם מוחלפים על ידי יוני הנתרן. תהליך סולווה סידן פחמתי נתרן ביקרבונט (סודה לשתייה)
שארל השמיני, מלך צרפת

שארל השמיני "החביב" (בצרפתית: Charles VIII l'Affable; ‏30 ביוני 1470 – 7 באפריל 1498), בן לשושלת ולואה, היה מלך צרפת מ־1483 עד 1498. שארל היה בנו היחיד של המלך לואי האחד עשר, ועלה לשלטון אחרי מות אביו ב־30 באוגוסט 1483. היות שהיה בן 13 בלבד, מלכה כעוצרת בשמו אחותו, אן, נסיכת בורבון. בדצמבר 1491 נשא שארל לאישה את הדוכסית אן מברטאן שהייתה בת 15, על מנת לקבל את חבל ברטאן כנחלה של מלך צרפת. לשארל השמיני היו תביעות לכתר ממלכת נאפולי (שכללה את העיר נאפולי באיטליה ואת האי סיציליה) כירושה מסבתו מארי מאנז'ו, שהייתה בתם של לואיג'י השני, מלך נאפולי ושל יולנדה מאראגון. ב-1489, האפיפיור אינוקנטיוס השמיני, שהיה מסוכסך עם פרננדו הראשון, מלך נאפולי, הציע לשארל השמיני את כתר ממלכת נאפולי. עם מות פרננדו הראשון (25 בינואר 1494) שארל השמיני הכריז על עצמו כמלך נאפולי וירושלים. לודוביקו ספורצה, דוכס מילאנו שחשש מאלפונסו השני, מלך נאפולי (יורשו של פרננדו הראשון), קרא לשארל השמיני לפלוש עם צבאו לאיטליה ולכבוש את נאפולי. (הייתה זו תחילתן של המלחמות האיטלקיות שבהן היו מעורבים גם מלכי צרפת הבאים, לואי השנים עשר ופרנסואה הראשון). כדי להבטיח את צרפת מפלישה בהיעדרו, חתם שארל השמיני על הסכמים עם אראגון, אוסטריה ואנגליה. הוא הקדיש כספים רבים כדי להקים צבא גדול, כלי מצור ותותחים. שארל אסף את צבאו בעיר ליון שבצרפת ויצא למסעו באיטליה במרץ 1494. הוא עבר עם חיל הרגלים שלו ועם פרשיו דרך כל איטליה. בנובמבר נכנס לפירנצה ובדצמבר לרומא ללא כל התנגדות. ב-22 בפברואר 1495 הגיע לנאפולי, גירש את אלפונסו השני והכתיר את עצמו למלך נאפולי. אך לואי השני, דוכס אורליאן (לואי השנים עשר, מלך צרפת לעתיד), שהיה נינו של ג'אן גָלֵאָצוֹ הראשון, דוכס מילאנו ונכדה של ולנטינה ויסקונטי (בתו של ג'אן גלאצו) פלש אף הוא עם צבאו לאיטליה במטרה לכבוש את מילאנו. לודוביקו ספורצה התחרט עד מהרה על כך שהזמין את הצרפתים לאיטליה והצטרף לליגה של ונציה שבה לקחו חלק במלחמה נגד הצרפתים פרננדו השני, מלך אראגון, מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה והאפיפיור אלכסנדר השישי. ב־6 ביולי 1495 התחולל קרב פורנובו (באזור העיר פארמה באיטליה). היה זה הקרב החשוב הראשון במסגרת המלחמות האיטלקיות. כוחות הליגה של ונציה גברו על אלה של שארל השמיני, אבל במחיר של כ־2,000 הרוגים לעומת כ־1,200. בקרב זה איבד שארל השמיני כמעט את כל השלל שלקח במערכה באיטליה, ועד אוקטובר של אותה שנה הוא שב לפריז. בשנים שלאחר מכן הוא ניסה לשקם את צבאו, אך נקלע לחובות כבדים בשל מעורבותו הצבאית באיטליה. שארל השמיני מת ב־7 באפריל 1498 כתוצאה מתאונה בטירת אמבואז שבה נולד (על גדותיו של נהר הלואר בצרפת). היות שכל ילדיו מתו בינקותם ולא היה לו בן שיוכל לרשתו, ירש בן דודו לואי את הכתר והוכתר כלואי השנים עשר. מנישואיו לאן מברטאן נולדו לשארל ארבעה ילדים: שארל־אורלנד (1492–1495) שארל (1496) פרנסואה (1497–1498) אן (1498) מדיה וקבצים בנושא שארל השמיני, מלך צרפת בוויקישיתוף שארל השמיני, מלך צרפת, באתר "Find a Grave" (באנגלית) שארל השמיני, מלך צרפת, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) שארל ה-8, (1470-1498), מלך צרפת, דף שער בספרייה הלאומית
רבגפיים

רבגפיים (שם מדעי: Paradoxosomatidae) היא משפחה של רבי-רגליים בעלי חוליות גב שטוחות. נכון ל-2010 כוללת 787 מינים ב-178 סוגים שונים. Daday‏(1889) הציע את השם Paradoxosomatidae למשפחה תחת הסדרה Polydesmida.‏ Attems‏ (1914) הקים את המשפחה Strongylosomidae ומאוחר יותר (1936) צירף לתוכה סוגים ומינים רבים עם מפתח זיהוי מקיף. Jeekel‏ (1968) לאחר מחקר מעמיק קבע שהמשפחות Strongylosomidae ו-Strongylosomatidae הן שמות נרדפים לאותה משפחה, הוא אפיין מחדש את המאפיינים הטקסונומים של המשפחה ופרסם מאפייני זיהוי לכל רמות הטקסונומיות. Daday, E. 1889. Myriodie Estranea Musaei Nationalis Hunarici. Termeszetr. Fuz. 12: pp.15-156. Jeekel, C.A.W., 1968. On the classification and geographical distribution of the family Paradoxosomatidae (Diplopoda: Polydesmida). Acad. Proefschr. Rotterdam: pp.1-168 מדיה וקבצים בנושא רבגפיים בוויקישיתוף רבגפיים, באתר ITIS (באנגלית) רבגפיים, באתר NCBI (באנגלית) רבגפיים, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) רבגפיים, באתר GBIF (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא פרוקי-רגליים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שפתה

שפתה (געז: ሽፍታ, סומלית: שופתו) הוא מונח הנמצא בשימוש בקרב רבים מעמי קרן אפריקה וניתן לשודדים, פורעי חוק, מורדים, לוחמי חופש וטוענים לכתר. המצב בו השפתה נמצא מחוץ לחוק נקרא "שפתנת" (ሽፍታነት). השפתה מתואר לרוב כ"פורע חוק חברתי" אשר מאתגר את הממסד הרשמי ויש הרואים בו כדבר הדומה למצב של רובין הוד. השפתה הקלאסי הוא אדם שעזב את החברה או את האדון הפיאודלי ושפועל במקומות כפריים ובספר וכדי לבטא את היותו פורע חוק הוא אף אינו מספר את שערו. חגי ארליך מרחיב על כך: (...) בתרבות האתיופית לא היה המושג "שיפטה" שלילי בכל מהותו. רבים מקרב אותם פורקי עול הלכו בדרך זאת כדי לזכות בתשומת לב, להוכיח את יכולתם לגייס אנשים, ולהפריע לסדר הציבורי כדי שבעל דרגה גבוהה יגייסם לשירותו, יעניק להם דרגה בהתאם לסמכותו, ויהפכם לחלק מהממסד. דברי ימי אתיופיה ומסורותיה עתירי דוגמאות ל"שיפטה" שנעשו בכירי הארץ. מוסד ה"שיפטה" תרם אפוא ליציבות ולהמשכיות: בני אצולה מקופחים, בני איכרים מוכשרים ושאפתניים, אלה וגם אלה לא נזקקו למרידה בעצם השיטה החברתית-פוליטית. באמצעות ה"שיפטנת" הם יכלו לפעול ולהשיג את הדרגות הגבוהות במסגרת השיטה הקיימת. — הקיסרים סוסוניוס, תוודרוס השני ויוהנס הרביעי הם דוגמאות מובהקת לאנשים שפעלו כשפתה ויותר מאוחר היו לשליטים החוקיים של האימפריה האתיופית. השלטון האיטלקי באריתריאה ויותר מאוחר באתיופיה השתמש במונח כדי לתאר אנשים אשר פעלו כנגדם ובין האנשים הראשונים אשר תוארו ככאלה היה בהתה חגוס. בשנות ה-60 של המאה ה-20 פעלו שפתה רבים באזורים המיושבים בסומלים בצפון-מזרח קניה, בתגובה לכך פתח צבא קניה במלחמה כנגדם, מלחמה אשר מכונה מלחמת שפתה (אנ'). במהלך מלחמת האזרחים האתיופית ובמלחמת העצמאות האריתריאית שבתה רבים היו חלק ממחתרות מאורגנות וראשיהם לרבות מלס זנאווי ואיסאייס אפוורקי, הפכו מאוחר יותר למנהגי אתיופיה ואריתריאה בהתאם. רובין הוד Chris Prouty and Eugene Rosenfeld, Historical Dictionary of Ethiopia and Eritrea, Scarecrow Press, 1994, ISBN 0810826631, p. 227 חגי ארליך, אתיופיה - קיסרות ומהפכה בקרן אפריקה, האוניברסיטה הפתוחה, 1997, ISBN 9650603565, עמ' 48
הונדורס במשחקים הפאראלימפיים

הונדורס השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים באטלנטה (1996) ונטלה חלק בכל אירועי הקיץ הפאראלימפיים מאז. הונדורס מעולם לא נטלה חלק במשחקי החורף הפאראלימפיים. בשנת 1996 שלחה הונדורס לראשונה משלחת, שכללה שני אתלטים. הונדורס מעולם לא שלחה משלחת גדולה משני ספורטאים, ועד כה ייצגו אותה אך ורק אצנים. הספורטאים הנכים אותם שלחה הונדורס מעולם לא זכו במדליה פאראלימפית, ולא הגיעו להישגים ספורטיביים משמעותיים. הונדורס במשחקים האולימפיים הונדורס במשחקים האולימפיים לנוער Honduras at the Paralympics, הוועד הפאראלימפי הבינלאומי
ונצואלה במשחקים הפאראלימפיים

ונצואלה השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים בניו יורק וסטוק מנדוויל (1984) ומשתתפת במשחקי הקיץ הפאראלימפיים מאז בקביעות, מלבד המשחקים הפאראלימפיים סיאול (1988) ממנה נעדרה. במשחקי החורף לא נטלה ונצואלה חלק מעולם. במדליה הפאראלימפית הראשונה זכתה ונצואלה במשחקים הפאראלימפיים ברצלונה (1992) כשהאתלט יולמר אורדנטה זכה במדליית הארד בזריקת דיסקוס, ובמדליית הזהב הראשונה זכתה הג'ודוקא כבדת הראייה נעמי סואזו במשחקים הפאראלימפיים בייג'ינג (2008). ונצואלה במשחקים האולימפיים ונצואלה במשחקים האולימפיים לנוער
כביש 241

כביש 241, המכונה גם כביש הרעב, הוא כביש רוחב אזורי במערב הנגב הצפוני המוביל מעוטף עזה ליד קיבוץ מגן לאופקים ולצומת גילת. אורכו כ-21 ק"מ. הכביש הוא דו-מסלולי לכל אורכו ודו-נתיבי בקטע שבין אופקים ובין צומת גילת. היוזמה והתוכניות לסלילת הכביש הן משנת 1942. שלטונות המנדט ביקשו לסלול כביש אסטרטגי בין ח'אן יונס לבאר שבע כחלק מההכנות למלחמת העולם השנייה. אולם, לאחר תום סכנת "מאתיים ימי החרדה" מפלישת יחידות הצבא הגרמני בפיקודו של הגנרל ארווין רומל לארץ ישראל, בסוף 1942, נותר הכביש ללא שימוש מעשי. בשנות ה-40 התקיימה דרך לא סלולה באספלט בין ח'אן יונס לבאר שבע, דרך משטרת עימארה (היום קיבוץ אורים). ממשטרת עימארה מערבה הדרך עברה פחות או יותר בתוואי הנוכחי של כביש 241, בעוד בכיוון באר שבע היא עברה בקשת דרומית מזרחית דרך המיקום של קיבוץ חצרים. ב-1946, לאחר מספר שנות בצורת רצופות היו הבדואים באזור שרויים בחרפת רעב. ממשלת המנדט העסיקה את המקומיים בסלילת הכביש על מנת לספק להם תעסוקה, והכביש זכה לכינוי כביש הרעב. בשנות החמישים הוקמו בצד הכביש מושבי העולים של המועצה האזורית מרחבים ועיירת הפיתוח אופקים והכביש הפך לציר מרכזי בעבור המושבים פטיש, מסלול, רנן, פדויים, בטחה וגילת. שם הכביש הוסב ל"כביש מרחבים" והוא הורחב ב-1956 מ-3 ל-5 מטרים. בחלקו המערבי (בין צומת מעון לצומת אורים) הכביש תוחם מצפון את פארק אשכול והבשור. הכביש משמש כקו הבצורת הדרומי - גבול השטח שמצפונו זכאים החקלאים לפיצוי עבור גידולי הבעל במידה והוכרזה על ידי המדינה שנת בצורת. כ-5 קילומטרים ממזרח לצומת מעון, חוצה הכביש את נחל הבשור על גבי "גשר אברהם" (על שם אברהם יפה). מדרום לגשר מצוי גן לאומי אשכול. כ-6 קילומטרים ממזרח לצומת מעון, ממזרח לכביש הכניסה ל"גן לאומי אשכול" מצויים שרידי מסילת הברזל הישנה רפיח-באר שבע מ-1918 כ-900 מטר ממערב לכניסה למושב מסלול, מדרום לכביש, נמצאת אבן טריאנגולציה M3, שהיוותה את אחד מקודקודי משולש הבסיס ממנו נמדדה מפת ארץ ישראל ב-1922. סביב האבן הוקמה נקודת ציון הפתוחה לקהל. בין הכניסה למסלול והכניסה המערבית לאופקים, מדרום לכביש, נמצאים מוסד עדי נגב וקרית החינוך של המועצה האזורית מרחבים. כ-200 מטר מצפון מערב לצומת גילת, נמצאים מבני המנהלה של המועצה האזורית מרחבים. כבישי ישראל ד.ד.ט. על פני קאהיר, דבר, 7 באוקטובר 1947 המתיישבים החדשים בנגב עושים במלאכה, משמר, 11 באוקטובר 1946 רותי קרק, תולדות ההתיישבות החלוצית בנגב עד 1948, הוצאת הקיבוץ המאוחד, עמ' 98 "כביש הרעב", דבר, 8 ביולי 1952 הרחבת "כביש הרעב" תסתיים בסוף החודש, דבר, 3 באפריל 1956 אמנון גת, ‏שרידים ממלחמת העולם הראשונה לאורך נחל בשור (ואדי עזה) ובסביבתו, קתדרה 117, אוקטובר 2005, עמ' 112, שרידי הסוללה נמצאים כ-100 מטר מדרום לכביש. דן גזית, 'משלושה יוצא אחד', בבלוג "אבני גזית", 10 במרץ 2017
סוזי איימיס

סוזן אליזבת' "סוזי" איימיס (אנגלית: Susan Elizabeth "Suzy" Amis; נולדה ב-5 בינואר 1962) היא שחקנית עבר ודוגמנית עבר אמריקאית. התפרסמה בסרטים "החשוד המיידי", "טיטניק", "ספירה לאחור" ו"הבלדה על ג'ו הקטנה". איימיס נולדה באוקלהומה סיטי לבעלים של חברת בנייה והיא אחת משישה ילדים. החלה את דרכה כדוגמנית בחברת הדוגמנות "פורד" לפני שהופיעה בסרטה הראשון "פנדנגו" לצידם של בעלה הראשון השחקן סם רוברדס וקווין קוסטנר. ב-1990 שיחקה לצידה של אומה תורמן בקומדיה "מקום בו נמצא הלב" בתפקיד קלואי, בתו של המומחה להריסת בנייני מגורים סטיוארט מק'ביין (דבני קולמן). ב-1993 זכתה להערכה רבה ולמועמדות לפרס אינדפנדנט ספיריט על הופעתה במערבון "הבלדה על ג'ו הקטנה" בתור הבוקרת ג'וזפין מונאהאן. ב-1994 הופיעה בסרט הפעולה "ספירה לאחור" בתור קייט, אשתו של המומחה משטרתי לחבלה ג'ימי דוב (ג'ף ברידג'ס). ב-1995 שיחקה במותחן הפשע המוערך "החשוד המיידי", סרטו הראשון של בריאן סינגר, בתפקיד אדי פינרן עורכת הדין וחברתו של דין קיטון (גבריאל ביירן). ב-1997 הכירה איימיס את הבמאי המפורסם ג'יימס קמרון על סט סרטו זוכה 11 פרסי האוסקר "טיטניק", בו שיחקה בתור ליזי, נכדתה של רוז קלברט (גלוריה סטיוארט). בשנת 1999 שיחקה בסרט המדע הבדיוני "יום הדין" לצד אייס-טי. זה הסרט האחרון שאיימיס שיחקה בו ומאז לא המשיכה לשחק. בשנת 2000 נישאה לג'יימס קמרון, ולזוג נולדו שתי בנות ובן. בעת שהכירה את קמרון הוא היה נשוי לשחקנית לינדה המילטון, והם התגרשו לאחר שהמילטון גילתה שהוא מנהל רומן עם איימיס במהלך צילומי סרטם. לאיימיס גם בן אחד מבעלה הראשון סם רוברדס, ב-2005 ייסדה ביחד עם אחותה בית ספר יסודי פרטי בלוס אנג'לס והיא משמשת כבעליו. פנדנגו (1985) אורות הכרך (1987) בגדים פשוטים (1988) טיל גיברלטר (1988) טוויסטר (1989) איפה שהלב (1990) עשיר באהבה (1992) צפה בזה (1993) הבלדה על ג'ו הקטנה (1993) שתי גופות קטנות (1993) ספירה לאחור (1994) נאדג'ה (1994) החשוד המיידי (1995) האקס (1997) טיטניק (1997) עומד אחרון בנהר סאבר (1997) - סרט טלוויזיה משימה בלהבות (1998) יום הדין (1999) מיאמי מחלק מוסר (1984) מדיה וקבצים בנושא סוזי איימיס בוויקישיתוף סוזי איימיס, ברשת החברתית אקס (טוויטר) סוזי איימיס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) סוזי איימיס, באתר AllMovie (באנגלית) סוזי איימיס, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) סוזי איימיס, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) סוזי איימיס, באתר Discogs (באנגלית)
בוטאני

בוטאני (באנגלית: Botany) הוא פרוור בסידני, המנוהל על ידי עיריית בוטאני ביי (City of Botany Bay). בוטאני ממוקם כ-10 ק"מ דרום-מזרחית למרכז העסקים הראשי של סידני. הפרוור גובל ממזרח בבנקסמדו ופייג'ווד, בצפון במסקוט, במערב בנמל התעופה הבינלאומי סידני ובדרום במפרץ בוטאני. בשנת 1770 קפטן ג'יימס קוק הפליג לאוסטרליה, ועגן את הספינה "אנדוור" במפרץ בחוף המזרחי של היבשת. הבוטניקאים שהתלוו למסע, סיר ג'וזף בנקס ועוזרו דניאל סולנדר אספו דגימות צמחים במקום. ביומני קפטן קוק נקרא המפרץ לראשונה מפרץ סטינגריי, ולאחר מכן מפרץ הבוטניקאים, ולבסוף מפרץ בוטאני. האחוזות הראשונות נבנו לחוף המפרץ בתחילת המאה ה-19, והאזור החל לשגשג. בתחילה, יועד האזור להיות חקלאי, עם גנים ובוסתנים לגידול ירקות ופירות. בפועל, העסקים הבולטים היו דווקא בתי מטבחיים ותחנות כוח. אחד מהפאבים הבולטים בפרוור הוא מלון ג'וזף בנקס, שפרט לבניין הפאב כלל גם גן חיות קטן ופארק שעשועים. הגן, שנבנה לראשונה ב-1850 שופץ ב-1988 ונפתח מחדש. במהלך המאה ה-20 עבר קו חשמלית בין בוטאני ללה פרוז, כחלק מרשת קווי הרכבת הקלה בסידני. במהלך שנות השישים פורק השירות, והחליפו אותו אוטובוסים. בוטאני קרוב לנמל פורט בוטאני, ובשל כך חלק נרחב מהעסקים בפרוור עוסקים בשינוע סחורות ועיבוד חומרי גלם. מרבית בתי המגורים בפרוור בעלי שטח קרקע צמוד, ואינם רבי קומות. בפרוור פארק גדול אחד, גן ג'וזף בנקס, המורכב בחלקו משמורת טבע ביצתית שיובשה מתוך מי המפרץ. הגן כולל בתוכו גן חיות קטן וגן בוטני, כמו גם פסלים המייצגים את מסעו של בנקס עם קפטן קוק. בבוטאני בית ספר ציבורי אחד הקרוי על שם הפרוור, וממוקם על דרך בוטאני. מדיה וקבצים בנושא בוטאני בוויקישיתוף בוטאני באתר "Dictionary of Sydney" בוטאני באתר "Sydney Suburbs" (אורכב 29.12.2011 בארכיון Wayback Machine)
טובה ארן

טובה ארן (נולדה ב-1936) היא מחברת ספרי בישול ישראלית. את אהבתה לבישול, ארן ספגה מסבתה, כשנהגה לסייע לה במטבח בהכנת החלות בימי חמישי ושישי. בתקופת מלחמת העולם השנייה היא התנתקה מאהבתה, אך לאחר שעלתה לישראל ותוך כדי הסתגלות לחייה במדינה החדשה וגידול בנה, היא חזרה אל אהבתה מילדות. בשנת 1971 פתחה ביחד עם רפי ניצחון את חנות ה"צ'יק בר" שהתרכזה במטעמים העשויים מעוף, הודו ומוצרים נלווים שלהם. ארן הקימה ומנהלת את מרכזי ההדרכה לאירוח ולתרבות המזון של תנובה ואסם משנת 1972. המרכז החל מהדרכות כלל ארציות של דיילות תנובה בערבי הדרכה והדגמה שנקראו "ערבי גבינה ויין" והצלחתם הרבה הובילה להקמת המרכז בתל אביב. ארן הדריכה בסדנאות לקישוטי מזון, והייתה בעלת טור קבוע במוסף "סגנון" במעריב. ספר הבישול הביתי, הוצאת כתר, 1982 הוד ועוד: מבחר תבשילי בשר הודו, הוצאת דביר כצמן, 1984 קישוטי מזון, הוצאת מודן, 1985 מאכלי חלב ועוד: מבחר תבשילי גבינה, עוגות ומנות אחרונות, 1986 פלאי המיקרו-גל, הוצאת מודן, 1986 תפוד ועוד: מבחר תבשילי תפוחי-אדמה, 1986 דל כולסטרול: בבישול רגיל ובמיקרוגל, הוצאת מודן, 1987 בשר ועוד: תבשילי בשר, עופות, דגים ועוד, 1987 קישוטי מרציפן, הוצאת מודן, 1988 עתיר סידן דל-כולסטרול, הוצאת מודן, 1989 כל אחד יכול – אירוח בטעם טוב, הוצאת כנרת, 1993 ירקות, ירקות, ירקות: סלטים ותוספות מירקות טריים ומבושלים, הוצאת כנרת זמורה ביתן, 1993 תפוח אדמה - למה מה: מבחר מתכוני תפוחי-אדמה, תבשילים ומאפים, 1996 ועוד קישוטי מזון, הוצאת מודן, 1998 מתכון לבריאות, 2001 מאכלי החגים: תמונות מבית אבא, אוכל מבית אמא: ספר מאכלי העדות המסורתיים לשבת ולחגי ישראל כרך ב', הוצאת אורט פרסומים, הוצאת סטימצקי, 2003 אפייה ביתית, הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2005 בישול ביתי דל כולסטרול, הוצאת כנרת זמורה-ביתן, 2009 מבחר מתכונים ממרכזי ההדרכה לארוח ולתרבות המזון, תנובה, 1989 מבחר מתכוני עמים: ממרכז ההדרכה לאירוח ולתרבות המזון, תנובה, 1991 מתכונים לחג השבועות, תנובה, 1994 ועוד מאכלי חלב: מבחר תבשילי גבינה, דגים ודברי מאפה, הוצאת מודן, 1995 מיליון תפריטים: בספר בישול אחד, הוצאת קלסי-כנרת, 1996 ספר הבישול בתנור מיקרו-גל liberty Sanyo / שרה לויאן, 2000 עוד מיליון תפריטים, הוצאת קלסי-כנרת הספרים של טובה ארן, באתר "סימניה" רשימת הפרסומים של טובה ארן, בקטלוג הספרייה הלאומית מרכזי ההדרכה של תנובה, באתר תנובה טובה ארן, דף שער בספרייה הלאומית קבב ביתי, באתר Mako ‏ 19 במרץ 2009 לפתן משמש ותותים, באתר Mako ‏ 1 ביוני 2009 קרן צור, טעם של פעם, באתר nrg‏, 11 בינואר 2006 הודעה, ארוחות מוכנות לבית הצרכן והזמנות למסיבות ואירועים, מעריב, 27 במאי 1971
כביש 258

כביש 258 הוא כביש אורך אזורי במזרח הנגב המקשר בין כביש 25 בדרום ובין כביש 31 בצפון. אורכו של הכביש הוא 22.4 ק"מ. הכביש משרת בעיקר נהגים הבאים מאזור דימונה לכיוון ערד או להפך, נהגים הנוסעים מערד לאילת וכן את עובדי מפעלי מישור רותם הסמוכים לקצהו הדרומי של הכביש. הכביש מתחיל בצומת צפית שעל כביש 25 (דימונה – סדום), מערבית למעלה תמר. בחלקו הדרומי, הכביש חוצה את מישור רותם תוך שהוא עובר ליד מפעלי מישור רותם, פוספטים ערד וכימיקלים ערד. צפונה משם הכביש עובר יותר במרחבים גליליים, והוא מסתיים בצומת חתרורים שבמעלה זוהר (כביש 31 – ערד – ים המלח), מזרחית לערד. כבישי ישראל
ארתור וינט

ארתור סטנלי וינט (באנגלית: Arthur Stanley Wint; ‏25 במאי 1920 - 19 באוקטובר 1992) היה אתלט ג'מייקני, הוא אלוף אולימפי בעל 4 מדליות מהן 2 מדליות זהב ושיאן עולם. היה לאתלט הראשון מג'מייקה שזכה במדליית זהב אולימפית. נודע בשל גובהו הרב בקרב האתלטים - 1.94 מטר. וינט נולד בפלודן, שבמחוז מנצ'סטר, ילד שני מתוך חמישה ילדים, לג'ון, כומר פרסביטריאני והילדה וינט, מורה. בהיותו תלמיד תיכון השתתף בתחרויות ריצה למרחקים קצרים, בקפיצה לרוחק ובקפיצה לגובה. בשנת 1937 זכה בתואר אתלט השנה לנוער בג'מייקה. במשחקי מרכז אמריקה והקריביים שנערכו בפנמה סיטי, פנמה בשנת 1938 זכה וינט בשתי מדליות, מדליית זהב בריצת 800 מטר (1:56.3 דקות) ומדליית ארד בריצת 400 מטר משוכות. [1] בשנת 1942 התגייס וינט לחיל האוויר המלכותי. הוא שרת במסגרת אימונים של חיל האוויר של חבר העמים, בקנדה. הוא קבע שיא קנדה חדש בריצת 400 מטר. לאחר מכן, הוא נשלח לבריטניה כטייס לקרבות במלחמת העולם השנייה. במשחקי מרכז אמריקה והקריביים שנערכו בברנקייה, קולומביה בשנת 1946 זכה וינט ב-3 מדליות זהב, בריצת 400 מטר (48.0 שניות) בריצת 800 מטר (1:54.8 דקות) ובריצת שליחים 4x400 מטר (3:18.0 דקות). בשנת 1947 השתחרר וינט מהצבא והחל ללמוד רפואה בבית חולים סנט ברתולומיאו שבלונדון בזכות מלגה שקיבל. באולימפיאדת לונדון (1948) זכה וינט במדליית זהב ובמדליית כסף. מדליית זהב בריצת 400 מטר בשיא אולימפי חדש של 46.2 שניות, לפני הרב מקנלי חברו לנבחרת (46.4 שניות) ומל וייטפילד מארצות הברית (46.9 שניות) ומדליית כסף בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:49.5 דקות, אחרי וייטפילד (1:49.2 דקות) ומרסל הנסן מצרפת (1:49.8 דקות). נוסף לכך, הוא השתתף בריצת שליחים 4x400 מטר, אך הרביעייה הג'מייקנית שהייתה מועמדת לניצחון לא סיימה את הריצה לאחר שמתח שריר. בשנת 1949 נישא וינט לנורמה דורותיאה מארש בלונדון ובשנת 1951 נולדה בתם הראשונה. באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכה וינט במדליית זהב ובמדליית כסף. מדליית זהב בריצת שליחים 4x400 מטר בשיא עולם חדש של 3:04.04 דקות, לפני ארצות הברית (3:04.21 דקות) וגרמניה (3:06.78 דקות) ומדליית כסף בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:49.4 דקות, אחרי וייטפילד (1:49.2 דקות) ולפני היינץ הולצהיימר מגרמניה (1:49.7 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי בריצת 400 מטר בתוצאה של 47.24 שניות. בשנת 1953 פרש וינט מספורט תחרותי וסיים את לימודי הרפואה שלו. בשנת 1955 חזר וינט לג'מייקה ושימש כרופא מנתח יחידי במחוז הנובר. בשנים 1956 ו-1958 נולדו בנותיו, השנייה והשלישית. בשנת 1958 חזר לאנגליה על מנת להתמחות בכירורגיה. בשנת 1962 חזר וינט לארצו לחגיגות העצמאות של ג'מייקה. הוא נשא את הלפיד באצטדיון בטקס הפתיחה של משחקי מרכז אמריקה והקריביים, שנערכו בארצו, מיד לאחר חגיגות העצמאות. בין השנים 1974–1978 שימש כנציב העליון מתאם בריטניה בג'מייקה ולאחר מכן שגריר ג'מייקה בשוודיה ובדנמרק. בשנת 1954 זכה וינט בתואר חבר במסדר האימפריה הבריטית על ידי המלכה אליזבת. בשנת 1977 נכלל וינט בהיכל התהילה של הספורטאים כהי העור בארצות הברית בשנת 1989 נכלל וינט בהיכל התהילה של ג'מייקה. בשנת 2003 נכלל וינט בהיכל התהילה של מרכז אמריקה והקריביים. ריצת 400 מטר: 46.2 שניות (1948) ריצת 800 מטר: 1:48.9 דקות (1951) מדיה וקבצים בנושא ארתור וינט בוויקישיתוף ארתור וינט, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי ארתור וינט, באתר olympedia.org ארתור וינט, באתר התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית ארתור וינט, באתר Track and Field (גברים) Arthur Wint: A Jamaican Hero (באנגלית)
מודיעין

האם התכוונתם ל... אגף המודיעין – חלק מקהיליית המודיעין הישראלית, האחראי על איסוף וניתוח מודיעין צבאי חיל המודיעין – מטה אגף המודיעין, בין היתר אחראי על הכשרות ובניין כוח הערכת מודיעין – איסוף נתונים על יריב והערכתם מודיעין צבאי – מספק מידע לגוף הממונה הצבאי מודיעין טכנולוגי – תחום במודיעין הצבאי העוסק בטכנולוגיות ואמצעי לחימה מודיעין משטרתי – מספק מידע לגוף הממונה המשטרתי מודיעין עסקי – איסוף וניתוח של מידע עסקי שרות מודיעין 144 לאיתור מספרי טלפון – ראו b144 מודיעין - עמדה המספקת מענה בעניין התמצאות במרחב במבנה או מערכת מסוימת מודיעין אנרגיה – שותפות מוגבלת לחיפושי נפט קהילת המודיעין הצרפתית – סוכנויות הביון של רפובליקת צרפת מקומות בישראל מודיעין-מכבים-רעות – עיר בישראל מועצה אזורית חבל מודיעין – מועצה אזורית בישראל מודיעין עילית – עיר והתנחלות ישראלית המצויה ביהודה ושומרון גני מודיעין מבוא מודיעים מודיעים – עיר קדומה בישראל
הוועד המרכזי של יהודי פולין

הוועד המרכזי של יהודי פולין (ביידיש: צענטראל קאָמיטעט פון די יידן אין פוילן; בפולנית: Centralny Komitet Żydów w Polsce או Centralny Komitet Żydów Polskich) היה הארגון שייצג את יהודי פולין במחצית השנייה של שנות ה-40, משלהי מלחמת העולם השנייה. בתקופת המלחמה התפתחה התארגנות יהודית במהירות רבה בפולין המשוחררת, עוד לפני תום המלחמה בשטח פולין. בלובלין, המקום שבו היה המרכז הזמני של המדינה הפולנית החדשה, החלו להתקבץ שרידי היהודים מן השטחים המשוחררים, בקבוצות קטנות. אחד המשרדים הראשונים שקמו ליד "הוועד הפולני" היה "המדור לסיוע לאוכלוסייה היהודית". בשנת 1944 הוקם 'הוועד המרכזי הזמני של יהודי פולין'. הרכבו הראשון היה: ד"ר שלמה הירשנהורן (יו"ר), ד"ר ראובן פלדשוה (בן-שם), מרדכי זונשיין ומנדל (מקס) קוסובר. אחר-כך צורפו אליו יונס טורקוב ואחרים. לאחר מכן, צורף גם הקומוניסט מארק ביטר. בארגון היו נציגים מהפלגים הציוניים, הקומוניסטים, הבונד, הפרטיזנים היהודים והדמוקרטים היהודים. בנובמבר 1944, לאחר שד"ר אמיל זומרשטיין הסכים להתייצב בראש הוועד המרכזי, הוקם המוסד באופן פורמלי, תחת השם 'הוועד היהודי המרכזי הזמני'. לאחר הקמת הוועד, פורסמו הודעות על כך בעיתונות הפולנית, ויהודים מרחבי פולין הוזמנו ללובלין, וקיבלו כתבי מינוי שהסמיכום לפעול כחברי הוועד במקומותיהם. הנציגים קיבלו גם תמיכה כספית לנצרכים, בגדים לחלוקה וגיליונות לרישום שמות היהודים במקומותיהם. כמוסד דמוקרטי, נקראו כל נציגי הוועדים המקומיים לוועידה בלובלין בנובמבר 1944, במטרה לבחור את הוועד המרכזי. הוועידה אישרה בלי הצבעה את הרכב הוועד שפעל לפני הבחירות. הוועד הקים מחלקות: חיפוש קרובים ורישום, עזרה רפואית, ילדים ונוער, עזרה במזון ובביגוד, פרודוקטיביזציה וייעוץ משפטי. לאחר הוועידה הסכימה ממשלת פולין כי לא תיעשה מעתה שום פעולה בענייני היהודים בלי ידיעת הוועד. בינואר 1945, עם שחרורה של ורשה, העתיק הוועד את מושבו אל הבירה ורשה. הוועד המרכזי של יהודי פולין קידם תחייה כלכלית, חברתית ותרבותית של הקהילה היהודית בפולין בעידוד ממשלת פולין ובתמיכה מיהודי ארצות הברית. הוועד סייע להתיישבות יהודים במערבי פולין, בעיקר בשלזיה תחתית. הוועד סייע בחידוש חינוכם של ילדים יהודים ביידיש ובפולנית, וסייע לחקלאות ולתעשייה יהודית. הוועד סייע בהקמת מרפאות ובתי יתומים, בניסיון להתמודד עם צורכי ניצולי השואה, בהם בית הילדים באוטבוצק. הוועד סייע בהוצאה לאור של כתבי עת יהודיים ובהקמת תיאטראות ביידיש וארגוני תרבות. הוועד תמך בוועדה ההיסטורית היהודית. הקואורדינציה הציונית לגאולת ילדים יהודים אנדז'יי ז'ביקובסקי, הוועד היהודי המרכזי של יהודי פולין (אורכב 28.05.2020 בארכיון Wayback Machine), באתר המכון ההיסטורי היהודי בוורשה, 12 בנובמבר 2013 (באנגלית) נטליה אלקסיון, הוועד המרכזי של יהודי פולין, באנציקלופדיית ייִוואָ ליהודי מזרח אירופה (באנגלית) נחום בוגנר, הקואורדינציה הציונית לגאולת ילדים יהודים, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח צענטראל קאמיטעט פון די יידן אין פוילן, דף שער בספרייה הלאומית The World Reacts to the Holocaust, David S. Wyman, Charles H. Rosenzveig (eds.), p. 109-110