laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
בנימין יהודה לייב ברנשטיין

הרב בנימין יהודה לייב ברנשטיין (בערך תקצ"ט, 1839 - ב' בשבט תרס"ה, 8 בינואר 1905) היה ראש הישיבה הראשון של ישיבת חיי עולם בירושלים. נולד לרבי פישל ואסתר מלכה מאומן. סבו היה רבי יהודה לייב, נכדו של רבי יוסף יהודה לייב מבאלטא, תלמידו של המגיד ממזריטש. אביו עלה ארצה עקב ברכתו של רבו, רבי משה צבי מסאווראן שבארץ ישראל יזכה לילדים. רבי פישל התגורר בצפת שם הקים חצר גדולה להכנסת אורחים. לאחר תקופה קצרה נולד לו בנו, שנקרא בנימין יהודה לייב, על שם אביו וחמיו רבי בנימין מפינסק. הסנדק היה רבי אברהם דב אוירבך מאבריטש. בילדותו נפל לבור מים ועד שמצאוהו כמעט נפטר אך לבסוף התעורר וחזר להכרתו. עוד בילדותו היה מתמיד ועילוי. בשנת תרי"א עלה רבי משה בידרמן לארץ ישראל ביקר בצפת ובחן את הילדים. לאחר שבחן את בנימין, אמר לבנו רבי יצחק דוד: אמך לא רצתה לעלות ארצה כי פחדה שלא תמצא חתנים לנכדותיה, והנה יש לה חתן. ואכן לאחר זמן קצר לקחו רבי יצחק דוד לחתן לבתו ברכה עלקא. לאחר נישואיו עבר לירושלים לגור על יד חותנו. בירושלים היה תלמידם של רבי משה יהודה לייב מקוטנא, רבי שמואל סלנט, מהרי"ל דיסקין, רבי מאיר אוירבך, רבי נחום משאדיק, רבי יעקב לייב לוי, רבי שמעון מנשה חייקין ועוד. בשנת תרמ"ו הקים יחד עם חותנו את ישיבת חיי עולם וכיהן כראש הישיבה. מתלמידיו בישיבה היה רבי גרשון לפידות. בתפקיד זה גם פעל להשגת תרומות לישיבה, והתרים את הנגיד פנחס נימינסקי מאומן שתרם שני בניינים לישיבה. היה פעיל בארגונו של חמיו, "בני משה", להחזקת נכדי רבי משה מלעלוב ונסע לאירופה לגייס תרומות ואכן זכה למכתבי תמיכה נלהבים מרבנים ואדמו"רים, בהם מכתבו של רבי חיים מצאנז. בהיותו באירופה התיידד עם משפחתו, צאצאי היהודי הקדוש מפשיסחה וכן עם רבי חנוך הניך מאלכסנדר. תקופה לפני כן התאלמן, ובהיותו באירופה הציע לו רבי הניך לשידוך את אסתר שרה בת רבי פלטיאל יוסף, אף הוא נכדו של היהודי הקדוש ואכן נישא לה. אשתו התייתמה בילדותה וגדלה אצל קרובה, רבי יצחק יעקב רבינוביץ, ה"דברי בינה" מביאלה. בשנת תרנ"ב, עם הקמת בד"צ חסידים בירושלים, הוצע לו לכהן כדיין אך הוא סירב והציע את בנו לתפקיד. ילדיו מאשתו הראשונה היו רבי משה ישראל, רבי בצלאל ישעיה ורבקה רחל, אשת בן דודו של אביה, רבי אלתר בידרמן מסוסנוביץ. מאשתו השנייה היו ילדיו:רבי ירוחם פישל ברנשטיין, דבורה יוטא, בת שבע אשת הרב אריה מרדכי רבינוביץ ולאה פריידא אשת הרב ירמיה וובר ובשנית אשת רבי מרדכי צבי שמרלר. את מקומו בראשות ישיבת חיי עולם מילא נכדו רבי ירוחם פישל יהושע ברנשטיין, אותו מינה בחייו לכהן כמגיד שיעור. תולדות המשפחה בבלוג "תולדות ושורשים בעם ישראל". ראו עליהם בקהילות המבשר מס' 162, כ"ג סיוון תשע"ב. גרסה אחרת מינסק. האדמו"ר מסאווראן אמר לרבי פישל לקחת עמו לארץ ישראל בחור בשם דן. בחור זה הציל את בנימין. לאחר שהתעורר בנימין סיפר שדמותו של הרב מסאווראן נראתה אליו כשהיה בבור ואמרה לו שלא יבהל ועוד מעט יחלצוהו. בני המשפחה פרסמו סיפורים אלו, יחד עם הבטחתו של הרבי מסאווראן שבארץ ישראל יהיה להם ילד, כסיפור מופת. בשנת תרט"ו כבר מופיע בכולל ווהלין כבן 16 נשוי. סבתו של אשתו, אשת רבי משה מלעלוב, הייתה בתו של היהודי הקדוש. אביהם של רבי בנימין ורבי פישל.
א בריוועלע דער מאמען

אַ בריוועלע דער מאַמען ("מכתב לאמא"; בפולנית: List do matki) הוא סרט קולנוע בשפת היידיש שיצא לאקרנים בפולין בשנת 1938. הקרנת הבכורה של הסרט בפולין הייתה ב-4 באפריל 1938 ובארצות הברית ב-14 בספטמבר 1938. היוצר והבמאי של הסרט יוסף גרין גר בארצות הברית מאז 1924. בין השנים 1936–1938 יצר גרין ארבעה סרטים ביידיש. למרות כישלונו של הסרט השני, "פורים שפילער", חזר גרין לפולין כדי לצלם סרט נוסף (בעצם שני סרטים בו זמנית, "א בריוועלע דער מאמען" ו"מאמעלע"; הוא השתמש באותו צוות שחקנים ואותו צוות טכני כדי לחסוך בהוצאות.) עם שובו היה לו מתווה לסרט חדש, שאותו הכין עם מנדל אושרוביץ. בהגיעו לוורשה הוא עיבד מחדש את התסריט, בסיועו של הסופר אנאטול שטרן. כמו בסרטיו האחרים של גרין, גם בסרט זה באו לידי ביטוי המסורת והפולקלור, באמצעות תיאור חג הפסח. העלילה מתרחשת בעיקר בגליציה, בשנים שסביב מלחמת העולם הראשונה. במרכז העלילה ניצבת משפחת ברדיצ'בסקי: האב דוד, שלא מצליח לפרנס את משפחתו, האם דבורה שפרנסת המשפחה מוטלת עליה, הבן הבכור מאיר שחולם להיות מהנדס או רופא שיניים, הבת מרים והבן הצעיר אהרון. דוד לווה כסף מהחייט שמעון מבלי להודיע לאשתו, ונוסע לארצות הברית לחפש עבודה. בהגיעו לאמריקה הוא מתפרנס ממכירת גרביים. הבת מרים בורחת מביתה עם מורה למחול, ואמה מסתירה את העובדה הזו מפני שכניהם. דוד מצליח לרכוש כרטיס נסיעה אחד ושולח אותו למשפחתו, ואהרן נוסע אליו. מרים חוזרת הביתה אחרי שגילתה כי המורה למחול נשוי ואב לילד. לאחר מכן היא מתחתנת עם יודקה, בנו של החייט שמעון, והם עוזבים את העיר. כשפורצת מלחמת העולם מגויס מאיר לצבא. ביומה האחרון של המלחמה, מגלה דבורה כי מאיר נהרג. היא מנסה לאתר את בעלה ובנה, ולאחר שהם מתאחדים מחדש, היא מגלה שאהרן הפך לזמר מפורסם ושינה את שמו לארנולד ברד. נתן גרוס, תולדות הקולנוע היהודי בפולין, ירושלים: הוצאת מאגנס, 1990, עמ' 70–72, 131. "א בריוועלע דער מאמען", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "א בריוועלע דער מאמען", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "א בריוועלע דער מאמען", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) גלגוליו של מכתב: "מכתב לאמא" באתר עונג שבת A Brivele der mamen. גרוס, עמ' 71-70.
PostgreSQL

PostgreSQL (מבוטאת כ: פוסטגרס-קיו-אל) היא מערכת לניהול מסד נתונים יחסי שהיא תוכנה חופשית (ברישיון BSD). בדומה לתוכנות קוד פתוח אחרות כגון אפאצ'י ולינוקס, גם PostgreSQL אינה נשלטת על ידי אף חברה מסוימת אחת, אלא נתמכת על ידי הקהילה הגלובלית של מתכנתים וחברות שיפתחו אותה. לעומתה המתחרה הפופולרית יותר, MySQL, נשלטת על ידי חברה מסחרית, ואמנם הקוד משוחרר תחת רישיון פתוח אך הוא לא מקבל כמעט תרומות קוד מהקהילה. PostgreSQL מוטמעת כתת-מערכת נרחבת של ANSI SQL, ויכולה לרוץ על פלטפורמות רבות. כמו כן, היא מתממשקת עם שפות תכנות רבות ופרוטוקולים של מסדי נתונים, כגון ODBC או JDBC. מדיה וקבצים בנושא PostgreSQL בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של PostgreSQL (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא תוכנה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דיוגנס (פירושונים)

האם התכוונתם ל... דיוגנס מסינופה – פילוסוף יווני בן המאה ה-4 לפנה"ס, ציניקן שגר בתוך חבית. דיוגנס מאפולוניה – פילוסוף נטורליסטי בן המאה ה-5 לפנה"ס. חי באפולוניה. אנטוניוס דיוגנס – סופר יווני, ככל הנראה מסוף המאה ה-1 או מהמאה ה-2 לספירה. דיוגנס לארטיוס – ביוגרף יווני בן המאה ה-3 לספירה.
עיצור סדקי, סותם, אטום

עיצור סדקי סותם אטום נפוץ בשפות מדוברות רבות. סימן ה-IPA לעיצור הוא /ʔ/, ובמערכת X-SAMPA הוא נכתב כ-?. זהו צליל האות א, ובהגייה עברית מודרנית גם האות ע. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. מדיה וקבצים בנושא עיצור סדקי, סותם, אטום בוויקישיתוף עיצור סדקי, סותם, אטום, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
סמנתה אגר

ויקטריה לואיס סמנתה מארי אליזבת טריס אגר (באנגלית: Victoria Louise Samantha Marie Elizabeth Therese Eggar ; נולדה ב-5 במרץ 1939) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אנגלייה זוכת פרס גלובוס הזהב ומועמדת פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר לשנת 1965 על הופעתה בסרט "האספן". אגר נולדה בפרוור המפסטד שבלונדון למוריאל, אם ממוצא הולנדי ולראלף אגר, קצין בצבא הבריטי. החלה את דרכה המקצועית במחזות שייקספיריים וערכה את הופעות הבכורה שלה בתחילת שנות ה-60 בסרטיו של הבמאי ראלף תומאס "הפרא והמוכנות" ו"דוקטור במצוקה". אגר זכתה לפרסום רב בשנת 1965 כאשר זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר ובפרס השחקנית הטובה ביותר של פסטיבל קאן על הופעתה בסרט האימה הפסיכולוגי של ויליאם ויילר "האספן" בתור הסטודנטית הצעירה לאומנות מירנדה גריי. אגר שהייתה המועמדת המועדפת לזכות בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר הפסידה לבסוף את הפרס לג'ולי כריסטי. אגר שיחקה לצידו של כוכב הקולנוע הבריטי קרי גרנט בשנת 1966 בקומדיה "לך, אל תרוץ". ב-1967 הופיעה אגר בעיבוד הקולנועי הראשון לספר "דוקטור דוליטל" בתפקיד אמה פאיירפקס אהובתו של ד"ר דוליטל (רקס הריסון). ב-1970 הופיעה בדרמה הפוליטית של מרטין ריט "זעם הכורים" לצידם של שון קונרי וריצ'רד האריס. ב-1976 השתתפה במותחן התקופתי "תמיסת שבעת האחוזים" בתפקיד מרי ווטסון אשתו של דוקטור ווטסון (רוברט דובאל). ב-1979 שיחקה אגר בסרטו של דייוויד קרוננברג "צאצאים" בתפקיד נולה קארבת' המטופלת של הפסיכותרפיסט ד"ר האל רגלן (אוליבר ריד). ב-1980 שיחקה בסרט הפעולה "המחסל". ב-1997 דיבבה בסרט האנימציה "הרקולס" את האלה הרה אמו של הרקולס, אגר דיבבה את הדמות גם בסדרת האנימציה "הרקולס" שיצאה בשנה שלאחר מכן . ב-1999 השתתפה לאחרונה בהפקה גדולה, הדרמה "אשת האסטרונאוט". בשנים האחרונות התפרסמה אגר בעיקר בסדרות הדרמה "גבירתי הנשיא" ו"מנטל". הייתה נשואה לשחקן טום סטרן בין השנים 1964–1971 ונולדו להם שני ילדים: השחקנית ג'נה סטרן והמפיק ניקולס סטרן. הפרא והמוכנות (1962) רופא במצוקה (1963) בחזרה מן האפר (1965) האספן (1965) לך, אל תרוץ (1966) ד"ר דוליטל (1967) זעם הכורים (1970) המקל המהלך (1970) האור שבקצה העולם (1971) המתים חיים (1972) תמיסת שבעת האחוזים (1976) למה לירות במורה? (1977) הקרב הגדול ביותר (1978) צאצאים (1979) המחסל (1980) וילון (1983) סוס אפל (1992) הפנטום (1996) הרקולס (1997) אשת האסטרונאוט (1999) אנה והמלך (אנ') (1972) הרקולס (1998–1999) גבירתי הנשיא (2005–2006) מנטל (2009) מדיה וקבצים בנושא סמנתה אגר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סמנתה אגר סמנתה אגר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) סמנתה אגר, באתר AllMovie (באנגלית) סמנתה אגר, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) סמנתה אגר, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) סמנתה אגר, באתר MusicBrainz (באנגלית) סמנתה אגר, באתר Discogs (באנגלית)
הקורפוס הראשון (אוסטרליה)

הקורפוס הראשון היה היחידה הלוחמת העיקרית בצבא אוסטרליה במהלך מלחמת העולם השנייה. תחת פיקודו נמצאו בזמנים שונים דיוויזיות אוסטרליות שונות, וכן דיוויזיות של מדינות אחרות מבעלות הברית. בין 1940 ל-1942 לחם הקורפוס בזירת המזרח התיכון, ובין 1942 ל-1945 לחם בחזית האוקיינוס השקט כיחידת מסגרת לכל צבאות היבשה של בעלות הברית באזור דרום מערב האוקיינוס השקט. הקורפוס נוסד במלבורן ב-11 באפריל 1940 על מנת לאחד ולפקח על דיוויזיות הקו הראשון של "הכוח האוסטרלי הקיסרי השני" ((the Second Australian Imperial Force (2nd AIF)), כינויו של כוח המתנדבים שהתנדב להילחם מחוץ לגבולות אוסטרליה במלחמת העולם השנייה. על פי חוק ההגנה (Defence Act) האוסטרלי מ-1903, לא ניתן היה להורות לחייל לשרת מחוץ לגבולות אוסטרליה אלא אם כן התנדב לכך, לכן הוקם כוח שכולו מתנדבים. מפקד ה-AIF, לויטננט גנרל תומאס בליימי מונה למפקד הקורפוס. בליימי קבע את מפקדתו בארץ ישראל ב-10 ביוני 1940. הקורפוס קיבל את הפיקוד על אזור קירנאיקה בלוב ב-16 בפברואר 1941 והחליף את הקורפוס הבריטי ה-13. בעקבות ההחלטה להתערב במלחמת איטליה–יוון הועברה מפקדת הקורפוס ליוון באפריל 1941. הקורפוס פיקד על הדיוויזיה האוסטרלית ה-6, הדיוויזיה הניו זילנדית ה-2, הדיוויזיה היוונית ה-12 והבריגדה הבריטית המשוריינת ה-1. ב-12 באפריל הוחלט לקרוא לקורפוס קורפוס "אנזא"ק", על שם העוצבות האוסטרליות והניו זילנדיות שהצטיינו במלחמת העולם הראשונה. בעלות הברית נחלו תבוסה קשה לאחר ההתערבות הגרמנית ביוון, והקורפוס עזב את יוון ב-23 באפריל 1941. ביוני 1941 השתתף הקורפוס, בפיקודו של ג'ון לאווראק במערכה בסוריה ובלבנון לצד צבא צרפת החופשית ויחידות נוספות מחבר העמים הבריטי. הקורפוס סייע בגירוש אנשי צרפת של וישי מסוריה ולבנון. תחת פיקודו נמצאו הדיוויזיה האוסטרלית ה-7, דיוויזיית הרגלים הבריטית ה-6, הדיוויזיה הקלה ה-1 של צבא צרפת החופשית, וקבוצת החטיבות ההודית ה-5. לאחר הצטרפות יפן למלחמה, בדצמבר 1941 והעמדת אוסטרליה עצמה בסכנת פלישה, הוחזרו בתחילת 1942 הדיוויזיה ה-6 והדיוויזייה ה-7 לזירת האוקיינוס השקט, על מנת להגן על היבשת מן הפלישה הצפויה. הדיוויזיה ה-9 נותרה במזרח התיכון, ולאחר מכן לחמה במסגרות אחרות מחוץ לקורפוס, והצטיינה בקרב אל עלמיין הראשון. על פי בקשת הממשלה הבריטית נשלחו הדיוויזיות ה-6 וה-7 ליאווה בסוף ינואר, בצירוף גדודי נ"מ וקשר. בטרם הגיעו לשם נפלו איי הודו המזרחית ההולנדים בידי היפנים. בנסיבות שנוצרו דרש צ'רצ'יל כי הדיוויזיות תופנינה אל דרום מזרח אסיה, וראש ממשלת אוסטרליה, ג'ון קרטין דרש כי תוצבנה באוסטרליה. בסופו של דבר מוקמה מפקדת הקורפוס באוסטרליה, והדיוויזייה ה-6 נשלחה כחיל מצב לציילון. עד לתום המלחמה היו היחידות הלוחמות העיקריות של הקורפוס הדיוויזיה ה-6, הדיוויזיה ה-7 והדיוויזייה ה-9 ששבה ללחום תחת פיקודו של הקורפוס בינואר 1943. יחידות אלו לחמו במערכה בגינאה החדשה ובקרב בורנאו. לאחר סיום המלחמה ושחרור רוב החיילים המתנדבים, פורק הקורפוס. 1940 - 1940: לויטננט גנרל תומאס בליימי 1941 - 1942: לויטננט גנרל ג'ון לאווראק 1942: לויטננט גנרל סידני רואל 1942 - 1944: לויטננט גנרל אדמונד הרינג 1944: לויטננט גנרל סטנלי סאוויג' 1944 לויטננט גנרל פרנק ברימן 1944 - 1945: לויטננט גנרל לזלי מורסהד
הקונסרבטואר של פריז

הקונסרבטואר למוזיקה של פריז (בצרפתית: Conservatoire de Paris) הוא אקדמיה למוזיקה ומחול שנוסד ב-1795. כיום שוכן המוסד בשדרת ז'אן ז'ורס ברובע ה-19 של פריז. תוכנית הלימודים של הקונסרבטואר כוללת מוזיקה, מחול ודרמה ויונקת ממסורות "האסכולה הצרפתית". ב-1946 התפצל המוסד לשני קונסרבטוריונים, האחד, למשחק, תיאטרון ודרמה ידוע בשם הקונסרבטואר הלאומי הגבוה לאמנות הדרמה (Conservatoire national supérieur d'art dramatique) והשני, למוזיקה ומחול, ידוע בשם "הקונסרבטואר הלאומי הגבוה למוזיקה ולמחול של פריז" (Conservatoire national supérieur de musique et de danse de Paris). שני הקונסרבטוריונים פועלים בפיקוח משרד התרבות והתקשורת של צרפת. על מקורות הקונסרבטואר של פריז אפשר להתחקות לאחור אל הקמת "בית הספר המלכותי לזמרה" (École Royale de Chant) בצו של לואי ה-14 ב-28 ביוני 1669. בשנת 1785 הקים אותו מחדש המלחין גוסק. ב-1793 שולב ה"אקול רויאל" עם בית הספר לנגנים של המשמר הלאומי, ושמו נקרא "המכון הלאומי למוזיקה" (Institut national de musique). האספה הלאומית (צרפת), שכוננה במהלך המהפכה הצרפתית, הקימה מחדש בשנת 1795 את המוסד בשם "הקונסרבטוריון הלאומי הגבוה למוזיקה" (Conservatoire national supérieur de musique, עד שנות ה-40 גדלו הקונסרבטוריונים של פריז ונמנו על הגדולים והיוקרתיים ביותר באירופה. ב-1946 התפצל הקונסרבטואר לשלושה קונסרבטוריונים: למוזיקה, למחול ולאמנויות הדרמה. הקונסרבטוריונים מכשירים יותר מ-1200 תלמידים בתוכניות מובנות בהנחיית 350 פרופסורים בתשע מחלקות. הקונסרבטואר הלאומי הגבוה לאמנות הדרמה (Conservatoire national supérieur d'art dramatique) הוא הקונסרבטוריון למשחק, דרמה ותיאטרון, הידוע בראשי התיבות CNSAD המוסד שוכן בבניין ההיסטורי המקורי של הקונסרבטואר, ברחוב הקונסרבטואר ברובע התשיעי של פריז. בתיאטרון הקונסרבטואר ניתנות לעיתים קרובות הצגות פתוחות לקהל ללא תשלום בביצוע סטודנטים. ה-Conservatoire national supérieur de musique et de danse de Paris, הידוע בראשי התיבות CNSMDP, הוא קונסרבטוריון נפרד למוזיקה ולמחול. ממשלת צרפת בנתה את הקמפוס החדש והמרשים בסגנון אדריכלי יוצא דופן בחדשנותו ברובע ה-19 של פריז. האדריכל היה כריסטיאן דה פורטצמפארק. עוגב הצינורות של הקונסרבטוריון נבנה בשנת 1991 באוסטריה. פרס רומא Pierre, Constant, editor (1900). Le Conservatoire national de musique et de déclamation. Documents historiques et administratifs. Paris: Imprimerie National. 1031 pages. View at Google Books אתר האינטרנט הרשמי של הקונסרבטואר של פריז (בצרפתית ובאנגלית) מדיה וקבצים בנושא הקונסרבטואר של פריז בוויקישיתוף הקונסרבטואר של פריז, ברשת החברתית פייסבוק הקונסרבטואר של פריז, ברשת החברתית אקס (טוויטר) הקונסרבטואר של פריז, סרטונים בערוץ היוטיוב CNSMDP website {English} Effects of the Bologna Declaration on Professional Music Training in Europe European Association of Conservatoires (AEC)
מערת הבגידה

מערת הבגידה היא מערה בגת שמנים, השוכנת בצמוד מדרום לקבר מרים, והמנציחה, לפי המסורת הנוצרית, את המקום בו הסגיר יהודה איש קריות את ישו לידי שליחי הרומאים. המערה מוכרת גם כ"מערת היגון", "מערת גת שמנים" או "מערת השליחים", ונמצאת בחזקת הפרנציסקנים. ערך מורחב – מאסרו של ישו לפי המסורת שתחילתה בתקופה הביזנטית, לאחר הסעודה האחרונה ירדו ישו ואחד-עשר השליחים מהר ציון לגת שמנים, וישו פרש אל גן עצי הזית בחברת פטרוס הקדוש, יוחנן בן זבדי ויעקב בן זבדי. ישו התפלל בגפו על "סלע יגון" שמעליו הוקמה בראשית המאה ה-20 כנסיית כל העמים הסמוכה, ואילו יתר שמונת השליחים המתינו במערת הבגידה. כאשר סיים ישו להתפלל, הגיע עם שלושת השליחים אל המערה, ובאותה עת בא לקראתו יהודה איש קריות, כשהוא מלווה בשליחי הסנהדרין והסגירו לידיהם אגב סימונו בנשיקה על לחיו. בתגובה קיצץ פטרוס את אוזנו של מלכוס, משרתו של הכהן הגדול קיפא, וישו ביצע במקום את הנס האחרון לפני מותו על הצלב, וריפא את הפצוע. מסורת זו הייתה מקובלת על הכל עד המאה ה-14, עת החלה מתפתחת מסורת חדשה רק בקרב עולי רגל מהמערב, ולפיה המערה היא המקום בו עבר ישו את ליל היגון. במקביל הפך סלע היגון בגן עצי הזית, מקום בו נצבת כיום כנסיית כל העמים, לאתר בו הסגיר יהודה איש קריות את ישוע לידי הכהן הגדול. בשל כך, יש המכנים עדיין את המערה בשם "מערת היגון". עולי דרך מהמזרח דבקו כל העת במסורת הביזנטית המקובלת כיום על הכל. המערה הייתה לקפלה כבר במאה ה-4, ובה צוין מעמד נשיקת הבגידה והסגרתו של ישו. גג המערה נתמך בארבעה עמודים והיא הוארה על ידי אור שחדר מבעד לפתח בתקרתה. מתחת לפתח נחפר בור לאגירת מי הגשמים. בתחילה הייתה הכניסה אל המערה בצידה הצפוני, אך בהמשך, ככל הנראה כאשר הוקמה הכנסייה הביזנטית מעל קבר מרים השוכנת מצפון למערה, נפתח פתח בצידה הצפון-מערבי. רצפת המערה כוסתה בפסיפס לבן שנהרס עם השנים בשל חפירת 42 קברים, בעיקר בין המאה ה-5 למאה ה-8, אך גם בתקופה הצלבנית. בתקופה הצלבנית רוצפה רצפת המערה בלבנים ובפיסות שיש, ותקרתה עוטרה בפרסקו הנראה בחלקו גם כיום והמתאר כוכבים. על הקירות שרדו שרידי עיטורים נוספים וכיתוב. הפרנציסקנים רכשו את החזקה במערה ב-1361 או ב-1392, ולאחר תהפוכות רבות היא נותרה ברשותם. בעקבות שיטפונות ב-1655 נפתח פתחה הנוכחי של המערה סמוך לפתח הקודם. לאחר שקבר מרים נמסר לידי הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית והכנסייה הארמנית בשנת 1757, החלו הקתולים לחגוג במערה גם את עליית מרים. הכניסה אל מערת הבגידה בגת שמנים היא דרך פרוזדור ארוך מימין לקבר מרים, המגיע אל פינתה הצפון-מערבית. צורתה של המערה היא כשל משושה, אורכה מדרום-מערב לצפון-מזרח 17.60 מטרים ורוחבה מגיע ל-11.40 מטרים. גובהה מגיע עד 3.5 מטרים. בצדה הצפון-מזרחי, על מדרגה מוגבהת, ניצב מזבח ומאחוריו סינתרונון ותמונה שבה מתואר ישו מוקף בשליחים כשהם אבלים וחפויי ראש. במערה שרידים חקלאיים בדמות בור מים ששימש במאות ה-5 וה-6 כמקום קבורה לנשים רמות מעלה, ועליו חלק מכתובת ביוונית לאמור "האדון, הענק מנוחה ...", וכן של מתקן ששימש, אולי, כגת. מדיה וקבצים בנושא מערת הבגידה בוויקישיתוף המקום באתר משמורת ארץ הקודש לחצו כדי להקטין חזרה לחצו להגדלה
Just Dance 4

Just Dance 4 (בעברית: רק לרקוד 4) הוא משחק מוזיקה, אחד מסדרת המשחקים "Just Dance", שיצא ב-4 באוקטובר 2012 באירופה, וב-9 באוקטובר 2012 בשאר העולם. המשחק מפותח על ידי אולפני הפיתוח יוביסופט פריז, יוביסופט בוקרשט ויוביסופט ריפלקשיין, השייכים לחברת יוביסופט, והוכרז לראשונה במהלך מסיבת העיתונאים של החברה במהלך E3‏ 2012. המשחק יצא לקונסולת הפלייסטיישן 3 (עבור פלייסטיישן מובי), לקונסולת הנינטנדו וי (עבור וי רימוט) ולקונסולת האקס בוקס 360 (עבור קינקט). בנוסף, תוכננה גרסה למשחק לקונסולת הוי יו שהשתחררה גם באוקטובר 2012. מהלך המשחק דומה למשחקים קודמים בסדרת Just Dance, והשחקנים ישפטו על-פי הופעתם בשיר הנבחר. מספר שינויים הוכנסו ב-Just Dance 4, ביניהם מצב המאפשר לבחור לחברים את תנועות הריקוד שיצטרכו לבצע; מצב קרב (באנגלית: "Battle Mode"), המאפשר להתחרות מול חברים; השגת בונוסים של שירים למשחק, וכדומה. המשחק המלא כולל בתוכו כ-50 שירים. אתר האינטרנט הרשמי של Just Dance 4 E3 2012: Ubisoft Announces Just Dance 4. מתוך האתר IGN. נכתב בתאריך: 4 ביוני 2012.
סינדי מקיין

סינדי לו הנסלי מקיין (באנגלית: Cindy Lou Hensley McCain; נולדה ב-20 במאי 1954) היא אשת עסקים ונדבנית אמריקאית, אלמנתו של הפוליטיקאי והמועמד הרפובליקני לנשיאות ארצות הברית במהלך מערכת הבחירות של שנת 2008 ג'ון מקיין. באפריל 2023 מונתה כמנכ״לית תוכנית המזון העולמית. מקיין נולדה בפיניקס, אריזונה בתם של ג'יימס ויליס הנסלי (2000–1920) ומרגריט סמית ג'ונסון (2006–1919). סבה וסבתא הורי אמה היגרו משוודיה לארצות הברית. אביה ג'יימס הנסלי ייסד את החברה "הנסלי ושות'". יש לה אחות למחצה מנישואיה הראשונים של אימה ואחות למחצה מנישואיו הראשונים של אביה. ב-1976 סיימה לימודיי תואר בהוראת אומנות באוניברסיטת דרום קליפורניה וב-1978 השלימה תואר שני בחינוך מיוחד במהלך לימודיה השתתפה מקיין בפרויקט המעניק סיוע לילדים בעלי נכויות קשות ועבדה שנה אחת כמורה בכיתה של ילדים עם תסמונת דאון בבית ספר באריזונה. סינדי נפגשה לראשונה עם ג'ון מקיין ב-1979 בטקס צבאי שנערך בהוואי ועד מהרה החלה להתפתח מערכת יחסים ביניהם בעוד שמקיין היה אז נשוי, מקיין היה קצין בצי האמריקאי המבוגר ממנה ב-18 שנה וזמן קצר לאחר הכרותם התגרש מקיין מאשתו וב-1980 הם נישאו, בניי הזוג חתמו על הסכם ממון לאור ההון הרב שבבעלותה של סינדי ומשפחתה, במהלך נישואיהם עברה סינדי מספר הפלות, העסקים של אביה וקשריו הפוליטיים עזרו למקיין במעורבותו בפוליטיקה של אריזונה, סינדי הייתה מעורבת במידה רבה בקמפיין של מקיין לבחירות לסנאט ומשפחתה של סינדי תרמה לו רבות, לאחר שמקיין נבחר לסנאט עברו בניי הזוג להתגורר באלכסנדריה, וירג'יניה, ב-1984 ילדה סינדי את בתם הראשונה, מייגן ב-1986 נולד בנם ג'ון סידני הרביעי וב-1988 נולד בנם השני ג'יימס וב-1991 אימצו הזוג מבנגלדש את ילדתם הרביעית ברידג'ט, הוריה של סינדי גרו לידם ועזרו להם בגידול ובטיפול בילדים, מקיין נסע לעבוד לעיתים תכופות וושינגטון די. סי. והיא ראתה אותו בעיקר בסופי שבוע, במהלך הקריירה של מקיין ניהלה סינדי פעמים רבות ערבי תרומה למענו ולמען הקריירה הפוליטית שלו, ב-1986 הקימו סינדי ואביה מרכז חנויות בפיניקס ובו שימשה סינדי כמנהלת חשבונות. מקיין הייתה פעילה גלויה בקמפיין של בעלה לנשיאות ארצות הברית על אף התנגדותה הראשונית למועמדותו. שררו ביניהם חילוקי דעות פוליטיים רבים, במהלך מסע הבחירות טענה מקיין שהציבור האמריקאי מעוניין שהגברת הראשונה תלך על גוון מסורתי במילוי תפקידה ולארגן פעולות סיוע וצדקה ולא להשתתף באירועים פוליטיים ובישיבות של הסנאט וכך היא תנהג אם וכאשר תבצע את התפקיד, ואף השוותה זאת עם פעילותה ההומניטרית של דיאנה, הנסיכה מוויילס, מקיין הביעה בעבר ביקורת בפומבי כנגד הנשיא ג'ורג' בוש על התנהלותו בזמן מלחמת עיראק והיא פעילה בארגונים המעניקים תמיכה בחיילים ובארגוני צדקה שונים, במהלך מסע הבחירות של בעלה ספגה מקיין ביקורת פעמים רבות מצד התקשורת על עושרה הרב ועל הרגלי הבזבוז שלה. באפריל 2023 מונתה כמנכ״לית תוכנית המזון העולמית ונכללה ברשימת טיים 100 השנתית של מגזין טיים. סינדי מקיין, ברשת החברתית אקס (טוויטר) סינדי מקיין, ברשת החברתית אינסטגרם סינדי מקיין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) קתרין ברטיני, Cindy McCain: The 100 Most Influential People of 2023, טיים, ‏13 באפריל 2023 (באנגלית)
מגדל רוטשילד 1

פרויקט שדרות רוטשילד 1 הוא מגדל מגורים בן 120.3 מטרים ובו 32 קומות, הממוקם בנקודה בה מגיעות שדרות רוטשילד אל שכונת נווה צדק בתל אביב. המגדל נחשב למגדל היקר ביותר בתל אביב ואחד מהיקרים בישראל. בשנת 2008 היה מחירה הממוצע של דירה בפרויקט כ-15 מיליון ש"ח. יזמית הפרויקט, קבוצת חבס, מכרה את הפרויקט (כולל בניין המשרדים) בכ-793 מיליון ש"ח. המגרש עליו נבנה פרויקט רוטשילד 1 היה בשנותיה הראשונות של תל אביב כחלק מאחוזת בית, בצמוד לרחוב הרצל. הוא שימש כתחנה המרכזית הראשונה של העיר. הקרקע נרכשה בשני שלבים בשנים 2002–2003 תמורת סכום המוערך ב-32 מיליון דולר, והתוכניות שונו מספר פעמים כדי להקטין את מספר הדירות. בניית המגדל החלה בחודש נובמבר 2006 והסתיימה ב-2011. באותה שנה הוצב בחזית המגדל פסיפס תולדות תל אביב, מעשה ידי האמן נחום גוטמן, אשר שכן קודם לכן בחזית בית העיר תל אביב-יפו ברחוב ביאליק בעיר. הפרויקט כולל מגדל מגורים המתנשא לגובה של 32 קומות (120.3 מ') על שטח של כ-2 דונם, ובמגדל 37 דירות ששטחן הממוצע עולה על 400 מ"ר. בנוסף, כולל הפרויקט מבנה המשתרע על שטח של כ-3,000 מ"ר לצורכי מסחר ומשרדים השוכן בצמוד למגדל המגורים אך הוא נפרד ממנו. הבניין מחופה קירות מסך לכל גובהו המאפשרים נוף לים ולנווה צדק מכל דירה. אדריכל הפרויקט הוא אבנר ישר ועיצוב הפנים הכולל לובי בגובה של 12 מטרים ובריכת שחייה המשולבת בגינת הגג. המהנדס הראשי הוא אברהם הראל מקבוצת חבס. למגדל 5.5 קומות חנייה תת-קרקעית המשמשות את דיירי המגדל, קומת קרקע המשלבת שטחי מסחר מצד רחוב אחד העם ולובי כניסה למגדל המגורים משדרות רוטשילד. מעל לקומת המסחר שוכנות שלוש קומות משרדים ומעליהם קומה טכנית וקומת בריכה וחדר כושר, 23 קומות מגורים ושלוש קומות גג. בריכת השחייה הלובי מראה המבנה מראה נוסף של המבנה פסיפס תולדות תל אביב מדיה וקבצים בנושא מגדל רוטשילד 1 בוויקישיתוף נעמה סיקולר וקרן צוריאל-הררי, רוטשילד 1, תל אביב: "אמרו לנו 'אידיוטים, מי יגור ברוטשילד?'", באתר כלכליסט, 20 באוקטובר 2010 נועם דביר, המגדל "רוטשילד 1" - לא לכולם, אבל מעל כולם, באתר הארץ, 2 בדצמבר 2010