לואי ברנדייס

לואי דמביץ ברנדייס (באנגלית: Louis Dembitz Brandeis;‏ 13 בנובמבר 1856 – 5 באוקטובר 1941) היה משפטן יהודי-אמריקאי, היהודי הראשון שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית. עד 1910 התנגד לציונות כמו רוב בני מעמדו, אך משנה זו הפך לציוני נלהב ולימים היה ממנהיגי ארגון ציוני אמריקה, ראשון ארגוני התנועה הציונית בארצות הברית. ברנדייס נולד בלואיוויל שבקנטקי לאדולף ברנדייס ופרדריקה דמביץ, שניהם ממשפחה יהודית אמידה שמוצאה מפראג. סבו ואבי-סבו היו שניהם מנהיגים פרנקיסטים בולטים בעירם, מתומכי הנביאה רייזל איגר. ברנדייס היה בן הזקונים בין ארבעה ילדים, וחלק מחינוכו קיבל בדרזדן, בעת שאביו נקלע לקשיים כספיים ושב לאירופה לזמן מה. ברנדייס לא קיבל חינוך יהודי פורמלי, אך השפעתו הרבה של דודו, לואי נפתלי דמביץ, סייעה להשכלתו היהודית. בשל חיבתו לדוד זה הוא כינה עצמו "דמביץ" ושינה את שמו האמצעי –שהיה דויד – לדמביץ. דוד זה, שהיה עורך דין, גם תרם להתעניינותו במשפטים. כישוריו האינטלקטואליים הבלתי רגילים של ברנדייס באו לידי ביטוי בהישגים מזהירים באוניברסיטת הרווארד, שם נבחר כחבר באחוות פי בטא קפא. הציון הממוצע שהשיג היה 97, ציון חסר תקדים בתולדות הפקולטה למשפטים באוניברסיטה זו. משסיים את התואר בגיל 20, צעיר בשנה מהגיל המקובל, אפשרו לו כישוריו להשיג במהירות מוניטין כפרקליט צעיר מצליח בלואיוויל ואחר כך בבוסטון. ב-1891, בגיל 34, התחתן עם בת דודתו מדרגה שנייה, אליס גולדמארק. לזוג נולדו שתי בנות, סוזן ברנדייס גילברט (1893) ואליזבת ברנדייס ראוסשנבוש (1896). ברנדייס התבלט כמגינם של הצרכנים ושל ארגוני פועלים. הייתה לו השפעה רבה על פתיחת שוק ביטוחי החיים. בנוסף היה בורר בשביתות, סייע למנוע מונופולין בשירותי הרכבת התחתית והשתתף בתהליכי המיזוג של חברות החשמל והגז באזור בוסטון. בתיקים חשובים רבים עבד בהתנדבות. הוא זכה לפרסום רב ב-1908 בתיק מילר נ' אורגון, כאשר עשה שימוש בידע אמפירי שהוכיח כי לשעות עבודה ארוכות השפעה קשה על נשים. הייתה זו דוגמה תקדימית לשימוש משפטי בידע ממדעי החברה. היא אכן הותירה רושם על בית המשפט והיוותה יסוד לפסק דינו ואבן יסוד לכתיבת טיעונים משפטיים בדורות שאחר כך (מה שכונה "Brandeis brief"). בביסוס גישה משפטית שראתה את האדם הבודד במאבקיו החברתיים והכלכליים, תרם ברנדייס תרומה מכרעת רבות למהפך שחל במשפט האמריקני, שנהג לקדש באופן כמעט מוחלט את חירויות התאגידים, בהן החירות להשליט מונופול, לעסוק בתחרות בלתי הוגנת ולהעביד בתנאים נצלניים. תרומה זו הביאה לכינויו "פרקליט העם". המוניטין שלו גם עמד לו לרועץ, שכן קמו לו אויבים מושבעים. אלו הצליחו למנוע את מינויו ליועץ לענייני מסחר בקבינט של וודרו וילסון, אך לא הצליחו לשכנע את הנשיא לסור מכוונתו למנותו לשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית. וילסון הודיע על המינוי ב-28 בינואר 1916, ולאחר דיונים סוערים אושר בסנאט ב-1 ביוני ברוב של 47 נגד 22 סנאטורים והושבע לתפקיד ב-5 ביוני. ברנדייס היה היהודי הראשון שכיהן בבית המשפט העליון. כשופט עליון המשיך לבלוט בגישתו הליברלית ובפתיחותו לחקיקה סוציאליסטית. שוב ושוב החזיק בדעות מיעוט, בין השאר כשתמך בחוקים שהגבילו שימוש בהעסקת ילדים. לעיתים קרובות היה שותף לו בדעותיו ידידו השופט אוליבר ונדל הולמס. יחד הם סברו שלא ניתן להגביל את חופש הביטוי אלא במצבים של סכנה ברורה ומיידית. כבר במאמר ב-1890 עם שותפו סמואל וורן כתב על הזכות לפרטיות, בהקשר של צילומים בעיתונות שהחלו להופיע באותה תקופה. הוא התנגד נחרצות לפסיקה שאפשרה ציתות לטלפונים כדי להאזין למבריחי משקאות חריפים. ברנדייס הזהיר שהיכולת הטכנולוגית לחדור לרשות הפרט צפויה ללכת ולגדול, ופשע נותר פשע גם אם הוא מבוצע מטעם הממשלה. עם זאת היה שותף לדעת השופט הולמס שניתן לעקר מפגרים. אחד ממשפטיו המפורסמים, שצוטטו רבות, היה על "הזכות המוערכת ביותר בידי בני תרבות - הזכות להיעזב לנפשך", שלימים הפכה בפסיקת בית המשפט לזכות לפרטיות. ב-1913 כתב ברנדייס סדרת מאמרים עבור Harper's Weekly שהציעו דרכים לבלום את כוחם של בנקים גדולים ונאמנויות כספיות. באחד מאלה, "What Publicity Can Do", הוא חיבר את הציטוט בנוגע לשקיפות שלטונית שבזכותה הוא זכור לטובה, מעל מאה שנה מכתיבת המאמר: "אומרים שאור השמש הוא הטוב שבחומרי החיטוי." בשנת 1914 הוא פרסם ספר "כספם של אנשים אחרים וכיצד משתמשים בו הבנקאים". בשנים 1932–1937 נמנה ברנדייס עם קבוצה שכונתה שלושת המוסקטרים, יחד עם השופטים בנג'מין קרדוזו והרלן סטון. השלושה תמכו בצעדי החקיקה של מדיניות הניו דיל של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט. מולם ניצבה קבוצת ארבעת הפרשים - השופטים פירס באטלר, ג'יימס קלארק מק'ריינולדס, ג'ורג' סאת'רלנד וויליס ואן דוונטר. נשיא בית המשפט העליון צ'ארלס אוונס יוז והשופט אוון רוברטס היו בתקופה זו לשון המאזניים. בהמשך השתנה המצב בבית המשפט וברנדייס מצא עצמו ברוב, כאשר יוז ורוברטס עברו מהצד השמרני לזה הליברלי בשל לחץ מצד הנשיא רוזוולט. לאחר שבית המשפט פסל חקיקה סוציאליסטית שיזם הנשיא כחלק מהניו דיל, הציע רוזוולט "להזרים דם חדש" לבית המשפט העליון ובכך לשנות את אופיו. אף שההצעה נדחתה, הדבר הביא להרתעת חלק מהשופטים ולשינוי בעמדתם. הוא פרש ב-13 בפברואר 1939 בגיל 83, ושנתיים אחר כך נפטר. השפעתו על המשפט האמריקני והעולמי ניכרת עד היום, ורבים הם פסקי הדין בעולם המערבי שבהם הוא מצוטט. ב-1905, במסגרת חגיגות יובל ה-250 להתיישבות יהודים בארצות-הברית (1655, עוד לפני שארצות הברית הוקמה והשיגה את עצמאותה), הצהיר ברנדייס כי הוא איננו מאמין ב"אמריקניזם של מקף", ובכך ביטא את תפיסת העולם של היהודים-האמריקנים הוותיקים, שעשו הכל על מנת להקטין את משמעותה הארגונית והחברתית של זהותם היהודית. ב-1913 לעומת זאת, הכריז ברנדייס על ההפך הגמור: "להיות אמריקני טוב זה להיות יהודי, ולהיות יהודי טוב זה להיות ציוני". היסטוריונים שונים הציעו הצעות מגוונות לסיבות המהפך, ועל כולם מקובלת ההנחה לפיה מעורבותו של ברנדייס, 'פרקליט העם', בענייני המעמדות הנמוכים, שבניו יורק באותה תקופה התאפיינו במרכיב יהודי בולט מאד, השפיע על המהפך. ייתכן גם שתהליך הפיכתו לציוני קשור למשטמה שספג מצד יריביו, שחלקה הייתה בבחינת אנטישמיות גלויה, אך מדובר בהסבר חלקי ביותר בלשון המעטה, בהינתן העובדה שיהודים רבים בני מעמדו וחוגו החברתי של ברנדייס סבלו מאנטישמיות, ומסקנתם הייתה הפוכה בתכלית: חלקם הצדיק את האנטישמיות בכך שהיהודים במקום להפוך לאמריקנים מלאים (כפי שהציע ברנדייס עצמו ב-1905), הם 'מסתגרים' בשפתם ובמסורותיהם, וחמור מכך, מביעים עניין ברעיון הציוני. ב-1910, בגיל 54, הכריז על עצמו ברנדייס כציוני, הרבה בהשפעת ידידו יעקב דה האז. ב-1914 התמנה ברנדייס ליו"ר הוועד הפועל הציוני בארצות הברית. בכתביו קבע שזכותם של היהודים למדינה היא חלק מזכותם לשוויון. בזכות ידידותו עם הנשיא וילסון השפיע על תמיכת ארצות הברית בהצהרת בלפור. ב-1919 ביקר בארץ ישראל. על ביקורו בארץ כתב יוסף אליהו שלוש בספרו האוטוביוגרפי "פרשת חיי". כך כתב שלוש: בימים ההם בא לואיס ברנדיס מאמריקה לבקר את ארץ ישראל. הוא הזמין אליו כמה עסקנים וביניהם את הא' יהושע אברביה וכותב הזכרונות האלה. הוא שאלנו, מה יודעים אנו לספר ע"ד [על דרך] בני הארץ, הליכות חייהם, אופים ותכונותיהם. אנו הסברנו לו כי המושלמים שבארץ הם עם שאינו דומה לאחרים. הם אינם נוטרים שנאה לנו. ההמון הערבי הפשוט הוא תמים מאוד. צריך לדעת כיצד להתנהג עמו וכיצד לחיות עמו. במשך חצי שעה מסרנו לו כמה וכמה עובדות - על ידי המתרגם דה-סולו-פול - מחיי היישוב ויחס השכנים מאז, שחזקו את השקפותינו בזה. אולם אחינו היהודים החדשים שבאים מאירופה לא ידעו איך להתנהג אתם, ובשביל זה נשתנה יחסם אלינו. כשנפרדנו, אמר ברנדיס את המילים הבאות: "שמח אני מאוד לשמוע מכם דברים נכונים ואמתיים שקויתי לשמעם והם חדרו ללבי ומשום כך הנני מודה לכם. עלי לומר לכם שהנני נוטה להשקפתכם הצודקת. שעוד לא שמעתי כזאת מאחרים. אני מקוה כי עוד תהיה לנו הזדמנות להתראות". בנאומיו הציוניים הדגיש את חשיבותה של היצרנות: "זהו פטריוטיזם אמיתי... לעשות מרק טוב בפלסטינה... אין תרומה בלגרום למישהו לעשות בשבילך מרק. אין תרומה בלקבל משכורת על תכנון תוכניות למרק." אלא שדווקא ברנדייס, הסמן השמאלי של המחשבה הכלכלית האמריקנית, נתפס כ"ימני" בידי ההנהגה הציונית. ב-1920 פרץ משבר בינו לבין חיים ויצמן סביב השאלה האם תפקידה של הציונות העולמית הוא הניהול הכלכלי של בניין הארץ או שמא יש להותירו בידיהן של ההסתדרויות המקומיות, שיגייסו תורמים, ובידי הון פרטי. בעקבות המשבר פרשו ברנדייס וחבריו מההנהגה, אך ברנדייס הוסיף לתמוך בתנועה הציונית ולתרום לה עד יום מותו. ב-1937 לחץ על רוזוולט להתנגד לתוכנית ועדת פיל, שלפיה רק 20% מארץ ישראל יהיו בשליטה יהודית. לדוד בן-גוריון היו קשרים אמיצים עם ברנדייס, שהיה ער למתרחש בארץ ישראל ובציונות עד ימיו האחרונים. אוניברסיטת ברנדייס במסצ'וסטס ומוסדות אקדמיים ואחרים נוספים בארצות הברית קיבוץ עין השופט שכונה בחדרה יער ברנדייס בין קריית אתא לקריית ביאליק רחובות בערים רבות במדינת ישראל בתי ספר במספר ערים במדינת ישראל מדליית הצטיינות בתחום המשפט על שמו של ברנדייס. מ"מ סילבר, מי יכול לכסף הגדול: 100 שנים של התמודדות נואשת מול המונופולים הגדולים, (עורכת: עלית קרפ), כנרת זמורה-ביתן דביר, 2016. פרק 5: פרקליט העם, עמ' 161–202 Melvin I. Urofsky, Louis D. Brandeis: A Life, Schocken Books, 2009. (הספר בקטלוג ULI) Ellen Norman Stern, Embattled Justice: the Story of Louis Dembitz Brandeis, Jewish Publication Society of America, 1971. (הספר בקטלוג ULI) Philippa Strum, Louis D. Brandeis: Justice for the People, Harvard University Press, 1984. (הספר בקטלוג ULI) Ben Halpern, A Clash of Heroes: Brandeis, Weizmann, and American Zionism, Oxford University Press, 1987. (הספר בקטלוג ULI) Nelson L. Dawson, Brandeis and America, University Press of Kentucky, 1989. (הספר בקטלוג ULI) Philippa Strum, Brandeis: Beyond Progressivism, University Press of Kansas, 1993. (הספר בקטלוג ULI) Kan Lawrence, Brandeis on Democracy, University Press of Kansas, 1995. (הספר בקטלוג ULI) Jeffrey Rosen, Louis D. Brandeis: American Prophet, Yale University Press, 2016. (הספר בקטלוג ULI) David G. Dalin, Jewish Justices of the Supreme Court: from Brandeis to Kagan, Brandeis University Press, 2017. (הספר בקטלוג ULI) ליובל השמונים, בעיתון "דבר": נחום סוקולוב (1931), פאר לעמו, דבר, 13 בנובמבר 1936 ב. צוקרמן, ל. ד. בראנדייס והציונות באמריקה, דבר, 13 בנובמבר 1936, המשך ש. קפלנסקי, עם הופעתו בציונות, דבר, 13 בנובמבר 1936 יעקב די האז, בראנדייס שלפני ציונותו, דבר, 13 בנובמבר 1936 ג. ש-ר, בראנדייס השופט, דבר, 13 בנובמבר 1936 אלון גל, ‏הספד ומדיניות: דברי דוד בן-גוריון באזכרה ללואי ד' ברנדייס, לונדון, 21 באוקטובר 1941, קתדרה 44, יוני 1987, עמ' 108 - 115 יהודה מירסקי, ‏לידתה של מחויבות ציונית באמריקה - על לואיס ברנדייס, ארץ אחרת, 2088, באתר Academia.edu עידו באום, "אור השמש הוא חומר החיטוי הטוב ביותר", באתר הארץ, 30 ביוני 2010 גיא רולניק, דמוקרטיה או ריכוזיות - תבחרו, באתר TheMarker‏, 1 ביולי 2010 דפנה מאור, "השלטון צריך לייצג את האדם העובד; אין כבוד בכניעה לשלטון רע", באתר TheMarker‏, 1 ביולי 2010 אלן דרשוביץ, פרקליט העם האמריקאי שהעדיף עקרונות על פני פוליטיקה, באתר TheMarker‏, 2 ביולי 2010 עידו באום, המשפטן ברנדייס נלחם בטייקונים - ההשוואה לישראל בלתי נמנעת, באתר TheMarker‏, 2 ביולי 2010 מפה רפובליקה ארץ ישראל, בוקרשט, 1919, הכוללת את דמותו של ברנדייס ותוארו (ברומנית) 'נשיא הרפובליקה היהודית' אוסף המפות ע"ש ערן לאור, הספרייה הלאומית לואיס ברנדייס הלך לעולמו, המשקיף, 7 באוקטובר 1941 לואיס ברנדייס - חייו, המשקיף, 7 באוקטובר 1941 פנחס רוזן מעניק מדליות ברנדייס לשופטים העליונים יצחק אולשן ושניאור זלמן חשין, סרטי גבע, ארכיון שפילברג, 1957 (התחלה 9:33) יובל מלחי, פרק 284: הרב והשופט שהצילו את הצהרת בלפור, באתר "קטעים בהיסטוריה", 23 בנובמבר 2018 לואי ברנדייס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כתבי לואי ברנדייס בפרויקט גוטנברג (באנגלית) לואי ברנדייס, באתר "Find a Grave" (באנגלית) לואיס דמביץ ברנדייס (1856-1941), דף שער בספרייה הלאומית מפרי עטו: השאלה היהודית – וכיצד לפתור אותה, דבר, 13 בנובמבר 1936, המשך השם נהגה לואי. ראו How to Pronounce Louis Brandeis Ben Halpern, A Clash of Heroes: Brandeis, Weizmann, and American Zionism, Oxford University Press, 1987. עמ' 63. יצחק הרצוג, "אידיאולוגיה ומציאות": כך נוצר הקשר ההדוק בין יהודי אמריקה לישראל, באתר הארץ, 24 במרץ 2021 The Right To Privacy by Samuel Warren and Louis D. Brandeis, Originally published in 4 Harvard Law Review 193 (1890), University of Louisville. לואי ברנדייס, What Publicity can do, Harper's Weekly December 20, 1913, עמ' 10-13 עידו באום, "אור השמש הוא חומר החיטוי הטוב ביותר", באתר הארץ, 30 ביוני 2010 הפיזיקה הקוונטית של החיים עצמם, באתר מכון דוידסון לחינוך מדעי, ‏2023-05-04 אהוד מנור, עיתון למען האנושות, תל אביב, הקבוץ המאוחד 2008. שלוש, יוסף אליהו. 1931. פרשת חיי. זמין בפרויקט בן יהודה יהודה ארז, "אגרות דוד בן-גוריון", הוצאת עם עובד ואוניברסיטת תל אביב, 1971, כרך ראשון, עמוד 450 ראו פירוט בפסקה Namesake institutions בערך המקביל בוויקיפדיה האנגלית