laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
פרס השלום של התאחדות הספרים הגרמנית

פרס השלום של התאחדות הספרים הגרמנית (בגרמנית: Friedenspreis des Deutschen Buchhandels) הוא פרס המוענק משנת 1950 מדי שנה במסגרת יריד הספרים השנתי של פרנקפורט על ידי "העמותה הבורסאית של ענף הספרים הגרמני" (Börsenverein des Deutschen Buchhandels). יחד עם הפרס מוענק גם סכום כספי של 25 אלף אירו. 2020: אמרטיה סן (הודו) 2019: סבסטיאו סלגאדו (ברזיל) 2018: עלידה אסמן ויאן אסמן (גרמניה) 2017: מרגרט אטווד (קנדה) 2016: קרולין אמקה (גרמניה) 2015: נביד קרמני (גרמניה) 2014: ג'רון לנייר (ארצות הברית) 2013: סבטלנה אלכסייביץ' (בלארוס) 2012: ליו וי (הרפובליקה העממית של סין) 2011: בואלם סנסל (אלג'יריה) 2010: דויד גרוסמן (ישראל) 2009: קלאודיו מגריס (איטליה) 2008: אנסלם קיפר (גרמניה) 2007: שאול פרידלנדר (ישראל) 2006: וולף לפניס (גרמניה) 2005: אורהאן פאמוק (טורקיה) 2004: פטר אסטרהאזי (הונגריה) 2003: סוזן סונטג (ארצות הברית) 2002: צ'ינואה אצ'בה (ניגריה) 2001: יורגן הברמאס (גרמניה) 2000: אסיה ג'באר (אלג'יריה) 1999: פריץ שטרן (ארצות הברית) 1998: מרטין ולזר (גרמניה) 1997: ישר כמאל (טורקיה) 1996: מריו ורגס יוסה (פרו) 1995: אנמארי שימל (גרמניה) 1994: חורחה סמפרון (ספרד) 1993: פרידריך שורלמר (גרמניה) 1992: עמוס עוז (ישראל) 1991: גיורגי קונרד (הונגריה) 1990: קארל דֶדֶציוּס (פולין) 1989: ואצלב האוול (צ'כוסלובקיה) 1988: זיגפריד לנץ (גרמניה) 1987: הנס יונאס (גרמניה) 1986: ולדיסלב ברטושבסקי (פולין) 1985: טדי קולק (ישראל) 1984: אוקטביו פס (מקסיקו) 1983: מאנס שפרבר (אוסטריה) 1982: ג'ורג' קנאן (ארצות הברית) 1981: לב קופלב (ברית המועצות) 1980: ארנסטו קרדנל (ניקרגואה) 1979: יהודי מנוחין (ארצות הברית) 1978: אסטריד לינדגרן (שוודיה) 1977: לשק קולקובסקי (פולין) 1976: מקס פריש (שווייץ) 1975: אלפרד גרוסר (גרמניה) 1974: פרר רוג'ר (שווייץ) 1973: מועדון רומא 1972: יאנוש קורצ'אק (פולין) 1971: מריון דנהוף (גרמניה) 1970: אלווה מירדאל (שוודיה) 1969: מיטשרליך אלכסנדר (גרמניה) 1968: לאופולד סדאר סנגור (סנגל) 1967: ארנסט בלוך (גרמניה) 1966: אוגוסטין ביאה (גרמניה) ווילם וייזר הופט (הולנד) 1965: נלי זק"ש (גרמניה) 1964: גבריאל מרסל (צרפת) 1963: קארל פרידריך פון וייצזקר (גרמניה) 1962: פאול טיליך (ארצות הברית) 1961: סרוופלי רדהקרישנן (הודו) 1960: ויקטור גולנץ (בריטניה) 1959: תיאודור הויס (גרמניה) 1958: קרל יאספרס (גרמניה) 1957: תורנטון ויילדר (ארצות הברית) 1956: ריינהולד שניידר (גרמניה) 1955: הרמן הסה (גרמניה) 1954: קארל יעקב בורקהארדט (שווייץ) 1953: מרטין בובר (ישראל) 1952: גוואדריני רומנו (גרמניה) 1951: אלברט שווייצר (גרמניה) 1950: מקס טאו (נורווגיה) מדיה וקבצים בנושא פרס השלום של התאחדות הספרים הגרמנית בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פרס השלום של התאחדות הספרים הגרמנית (בגרמנית) סטפן ליט, פרס השלום של התאחדות סוחרי הספרים הגרמניים למרטין בובר, 1953, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, 15.01.2017
אהרל'ה ויסברג

אהרן (אהרל'ה) ויסברג (נולד ב-1981) הוא עיתונאי ישראלי, ראש דסק כדורסל באתר וואלה ספורט ובמגזין "שישבת" של עיתון ישראל היום ובעל טור בעיתון שביעי. הוא משמש פרשן כדורסל בתחנת הרדיו כאן רשת ב', ומרצה בבית הספר לתקשורת באוניברסיטת בר-אילן ובקורס כתבי ספורט "קול הספורט". בעל בלוג כדורסל ברשת פייסבוק בשם "אהרל'ה ויסברג - מאחורי הקַלָּעים". בגיל 16 ייסד את האתר של הכדורסלן עודד קטש. ב-1999 התגייס לצה"ל ושימש ככתב לענייני צבא בעיתון במחנה. לאחר שחרורו, שימש במשך כשנתיים כעורך במדור הספורט של מעריב, במקביל לעבודתו כעורך מדור הספורט וסגן ראש מערכת החדשות של במחנה. ב-2005 כתב יחד עם ערן סלע את הספר "היכל התהילה" ובו בחרו את 50 הכדורסלנים הגדולים בתולדות ישראל (הוצאת מודן). בשלהי אותה שנה מונה לראש דסק כדורסל באתר ynet. ויסברג כיהן גם כעורך הראשי של ירחון הספורט PLAY, והשיק שם את טורו הפרשני בנושאי כדורסל בשם "מאחורי הקַלָּעים". ב-2010 עבר לידיעות אחרונות במטרה להחליף בעתיד את הכתב הוותיק רפאל נאה, אולם כעבור תקופה קצרה עזב את העיתון. מאז פברואר 2011 עובד ויסברג בעיתון ישראל היום כעורך וכתב במוספי שישבת וישראל השבוע ובדסק החדשות ובעל טור במדור הספורט. החל מסוף שנת 2015 עובד כראש דסק כדורסל בוואלה! ספורט. לאורך עונת המשחקים 2016/2017 שימש כפרשן בשידורי הכדורסל של ערוץ 20, שליוה את משחקי הפועל ירושלים עד לחצי גמר היורוקאפ, לצד השדר עמית הורסקי. ויסברג, בוגר תואר ראשון במדעי המדינה ותקשורת ציבורית באוניברסיטת בר-אילן, הוא אחד המראיינים הבולטים בתקשורת הספורט הישראלית, ובמהלך השנים נפגש עם כמה מכוכבי הכדורסל המרכזיים בעולם, ובראשם: יאניס אדטוקומבו, ריק פיטינו, ז'ליקו אוברדוביץ', דינו מנגין ודיאן בודירוגה. הוא אחראי לכמה חשיפות מרכזיות בעיתונות הספורט בישראל, ובראשן מינויו של עודד קטש למאמן פנאתינייקוס, חזרתו של פיני גרשון למכבי תל אביב בתפקיד עוזר המאמן ופרישתו המפתיעה של מוני פנאן ממכבי תל אביב. תולדות קטשפר: הסיפור האמיתי, 18 באפריל 2008, ערן סלע, כדורסלע אהרל'ה ויסברג, מאחורי הקַלָּעים: פיינל 4+4, באתר ynet, 14 באפריל 2010 אמילי גרינצוייג‏, אהרל'ה ויסברג עוזב את ידיעות אחרונות, באתר וואלה, 17 בינואר 2011 אמילי גרינצווייג‏, אהרל'ה וייסברג מצטרף לישראל היום, באתר וואלה, 23 בפברואר 2011 הלו, אלוף אירופה, אלוף אירופה! 3 במרץ 2011, ערן סלע, כדורסלע אלכסנדר כץ, אחרי 4.5 שנים: אהרל'ה ויסברג עוזב את ישראל היום לטובת אתר וואלה, באתר אייס, 21 בספטמבר 2015 אמא, התיוונתי, 30 בדצמבר 2016, שביעי ישראל-עמק הסילקון השני בחשיבותו בעולם: AOLמנכ"ל, באתר וואלה, 14 בדצמבר 1999
כלל הופמן

כלל הופמן מתייחס לתגובת אלימינציה אשר יוצרת אלקן. הכלל מייחס חשיבות להפרעה הסטרית ולהשפעתה על התוצר העיקרי באלימינציה. לפי הכלל בעת ביצוע התגובה התוצר העיקרי יהיה האלקן הפחות מותמר, בניגוד לכלל זייצב. הכלל תקף בכל האלימינציות התוך מולקולריות ובאלימינציית הופמן. הכלל נקרא על שם אוגוסט וילהלם פון הופמן. מדיה וקבצים בנושא כלל הופמן בוויקישיתוף כלל הופמן מתוך פורטל כימיה אורגנית Hendrickson, Cram and Hammond, Organic Chemistry, McGraw-Hill, 1970, עמ' 589 ערך זה הוא קצרמר בנושא כימיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יוחנן מרוז

יוחנן מרוז (Yohanan Meroz;‏ 11 באפריל 1920 – 25 באפריל 2006) היה דיפלומט ישראלי, מראשוני שירות החוץ הישראלי ושגריר ישראל בגרמניה המערבית בין השנים 1974–1981. יוחנן מרוז נולד בברלין בירת גרמניה של ויימאר בשם האנס רֶנָאטוּס מַרְקוּזֶה (Hans Renatus Marcuse), בנו של הרופא מכס מרקוזה וקרוב משפחה רחוק של הפילוסוף הרברט מרקוזה. עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 ברח מגרמניה עם אביו לארץ ישראל ולמד בגימנסיה הרצליה. בין השנים 1938–1940 למד בלשנות שמית והיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים, ולאחר שסיים את לימודיו החל לעבוד בעבור שלטון המנדט הבריטי. בשנת 1950 הצטרף לשירות החוץ במחלקת חבר העמים הבריטי. אז הוא עיברת את שמו למרוז. הוא היה מזכיר ראשון בצירות ישראל באנקרה בין השנים 1951–54, ואחר כך יועץ מדיני בשגרירות ישראל בוושינגטון בין השנים 1954–9. בשנים 1959–1960 היה סגן ראש משלחת השילומים בקלן. בשנים 1960–1963 שימש ראש לשכתה ויועצה המדיני של שרת החוץ גולדה מאיר. בין השנים 1968-1963 היה ציר בשגרירות ישראל בפריז. במלחמת ששת הימים קיבל מרוז את ההודעה על אמברגו הנשק הצרפתי. כשחזר מפריז היה מרוז הסמנכ"ל לענייני אירופה במשרד החוץ, שגריר ישראל בגרמניה המערבית ושגריר בשווייץ עד לפרישתו משירות החוץ בנובמבר 1985. ב-1986 פרסם מרוז בגרמנית את ספרו In schwieriger Mission ("בשליחות לא-פשוטה"), שבו גולל את חוויותיו כשגריר ואת הקשיים ביחסים בין ישראל לגרמניה; בשנת 1988 יצא הספר בעברית, בשם "האם היה זה לשווא?". באותה שנה שימש כמעניק פרס השלום של התאחדות הספרים הגרמנית לזיגפריד לנץ. יוחנן מרוז, האם היה זה לשווא?: שגריר ישראל בגרמניה מסכם, דברי פתיחה מאת הלמוט שמידט, תל אביב: ספרית פועלים, 1988 Das Selbstverstaendnis des Zionismus fuer den Staat Israel / Yohanan Meroz, Bonn: Botschaft des Staates Israel, Presse - und Informationsabteilung, 1979. In schwieriger Mission: als Botschafter Israels in Bonn / Yohanan Meroz; mit einem Geleitwort von Helmut Schmidt, Berlin: Ullstein, 1986. Bilder aus einem hektischen Jahrzehnt: 1986-1996 / Yohanan Meroz, Basel: Verlag der Jüdischen Rundschau, 1997. אלוף בן, מת יוחנן מרוז, שגריר ישראל לשעבר בגרמניה, באתר הארץ, 28 באפריל 2006 יוחנן מרוז (1920-2006), דף שער בספרייה הלאומית Yohanan Meroz, About my father Max Marcuse - 1877-1963, V. Congress of the European Federation of Sexology (EFS) - XIV. DGSS Conference on Social Scientific Sex Research, Berlin, June 29 - July 2, 2000.
נפת טולכרם (המנדט)

נפת טולכרם (באנגלית: Sub-district of Tulkarm) הייתה נפה במחוז שומרון בימי המנדט הבריטי בארץ ישראל על שם בירתה, העיר טולכרם. לפי תוכנית החלוקה יועד שטח מערב הנפה למדינה היהודית ומזרחה למדינה הערבית. לאחר מלחמת העצמאות והסכמי שביתת הנשק של 1949 התחלק שטח הנפה בין מדינת ישראל לממלכת ירדן. מערב הנפה הפך לנפת השרון במחוז המרכז ומזרח הנפה הפך לחלק מיהודה ושומרון. לפי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל שערכו רשויות המנדט היה סך האוכלוסייה בנפה 86,140 בני אדם שהתפלגו כדלקמן: ערבים: 71,220 מוסלמים, מתוכם 380 נוצרים יהודים: 14,900 יש להתחשב בעובדה שהנתונים האלה לא נבעו ממפקד אוכלוסין, אלא התבססו על מפקד האוכלוסין המנדטורי האחרון של 1931 בתוספת הגידול המחושב באוכלוסייה ונתוני ההגירה היהודית והערבית, (שהיו חלקיים בלבד). בשנת 1945 היה סך שטח הנפה 835,355 דונמים. התפלגות השטח הייתה כדלקמן: שטח בבעלות ערבית: 650,690 דונמים שטח בבעלות יהודית: 141,361 דונמים שטח בבעלות ציבורית (אדמות מדינה): 43,304 דונמים נתונים מסקר הכפרים (1945), שהוצגו מחדש בספר Hadawi, Village statistics 1945, Classification of Land and Area Ownership in Palestine, Beirut, 1970, ומהספר נסרקו לאתר PalestineRemembered.com.
עזרה בדרך

עזרה בדרך הוא אלבומו השני של נעם רותם שיצא בשנת 2007. האלבום זכה לביקורות חיוביות ונבחר על ידי גלי צה"ל לאחד מחמשת אלבומי העשור. עזרה בדרך הוא אלבום קונספט הנוגע בנושא של מוות, שכול וחולי. השירים נוצרו בעקבות מחלת הסרטן של אשתו. כל השירים בתקליט, למעט השיר חרב דמוקלס (תרגום של שירו של לו ריד) והשיר עולה ויורד שנכתב בהשראת השירים I Hung My Head ו-Hurt של ג'וני קאש (במקור של סטינג וניין אינץ' ניילז, בהתאמה), נכתבו והולחנו על ידי רותם עצמו. כל השירים נכתבו והולחנו על ידי נעם רותם חוץ מהיכן שמצוין.  נועם רותם: שירה, גיטרות אדם שפלן: גיטרות, קולות לני בן בשט: תופים, כלי הקשה, פסנתר, המונד, קלידים, גיטרות, קולות אסף תלמודי: פסנתר גיא שמי: גיטרות הילה זהרור: קולות תמר גלעדי: קולות ריף כהן: קולות בשנת 2012 ביצעה הזמרת מור פולנוהר את השיר במסגרת הסדרה גאליס. מידע על האלבום עזרה בדרך באתר MusicBrainz האלבום עזרה בדרך באתר Discogs שחר אבן דר מאנדל: הסיפור המזעזע שמאחורי עזרה בדרך, 28.8.10 ליאור דיין: עזרה בדרך (שלך), 14.1.10 נופר סומר: נעם רותם ואסף תלמודי – עזרה בדרך הופעה, 1.1.12 ניר בוסקו: אם יש לך את הכל אפשר רק לאבד, 14.6.15 "בכלל לא הבנתי שאני כותב את האלבום הזה": נעם רותם משתף קטעים נדירים, באתר nrg‏, 30 באוקטובר 2017 עזרה בדרך במצעד האלבומים האלטרנטיביים הישראליים הגדולים של כאן 88 ערך זה הוא קצרמר בנושא אלבומים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
טופו השישי, מלך טונגה

טופו השישי (שמו המלא: אהואטו אונואקיאוטונגה טוקוהאו; נולד ב-12 ביולי 1959) הוא מלך טונגה. כיהן כראש ממשלת טונגה וכשר בממשלת טונגה. מ-2008 ועד 2012 כיהן אהואטו כנציב העליון של טונגה באוסטרליה ומתוקף תפקידו עבר לקנברה ובנוסף שימש בשנים 2010–2012 כשגריר לא-תושב ביפן. טופו הוא בנו השלישי והצעיר של מלך טונגה טאופאאהאו טופוו הרביעי. אחיו הבוגרים יותר הם המלך ג'ורג' טופו החמישי והנסיכה שלוט. הוא נשוי לבת דודתו מדרגה שנייה, הנסיכה ננסיפאו, ביתו של הברון ויאה, ראש ממשלת טונגה לשעבר, ויש להם 3 ילדים: הנסיכה לטופיפיקה טוקו (1983) יורש העצר טופוטו אולוקללה (1985) הנסיך אתא (1988) בשנת 1977 סיים לימודים בקיימברידג' שבאנגליה ובשנת 1982 הצטרף לזרוע הימית של שירותי ההגנה של טונגה. הוא התקדם בתפקידי קצונה ותוך כדי שירות למד לימודי אסטרטגיה בארצות הברית ואוסטרליה. בשנים 1990–1995 פיקד על אוניית הסיור VOEA Pangai ועל מבצעי אכיפה בבוגנוויל. לאחר מכן למד באוסטרליה והשלים תואר שני בלימודי הגנה באוניברסיטת ניו סאות' ויילס (1997) ותואר שני ביחסים בינלאומיים מאוניברסיטת בונד (1998). בשנת 1998 פרש משורות הצבא ועד 2004 שימש שר הביטחון והחוץ בממשלת טונגה. בשנת 2000 מונה לתפקיד ראש הממשלה וכיהן בתפקיד עד 2006, במקביל אליו כיהן בשורת תפקידים ועמד בראש משרדים שונים: משרד התעופה האזרחית, משרד התקשורת, משרד העבודה והרווחה ומשרד לענייני הנמלים. בשנת 2006 הודיע במפתיע על התפטרותו מהממשלה, חודשים אחדים לאחר הפגנות עממיות שדרשו מעורבות פחותה של משפחת המלוכה במוסדות הממשל. ב-18 במרץ 2012, עם מותו ללא ילדים חוקיים של אחיו ג'ורג' טופו החמישי, מלך טונגה, ירש אותו אהואטו ובחר בשם המלכותי טופו השישי. מדיה וקבצים בנושא טופו השישי, מלך טונגה בוויקישיתוף טופו השישי, מלך טונגה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
דניאל בהריר

דניאל בהריר (נולד ב-20 בינואר 1956) הוא אמן ופסל ישראלי. עבודותיו, העוסקות בתנועה אנושית, מופיעות במכון וינגייט, בבית החולים אסף הרופא, בבית החולים שיבא ובבניינים ציבוריים אחרים בישראל ובעולם, כגון בניו יורק ובטוקיו. כמו כן עוסק בתחומי הפיסול השונים כגון מיצבים, קולאז'ים וכדומה. דניאל בהריר נולד באנגליה בקרויודון לסידני ומרים בהריר. בגיל 18 החל בלימודי אמנות בקולג' הרטפורדשייר לאמנות ועיצוב, תחת הכשרתם של המורים ג'והן ו. מילס ומייקל גילספי. לאחר מכן המשיך בלימודי פיסול באוניברסיטת סימון דה מונפורט תחת סידני הרפלי. בשנת 1980 עלה לישראל מלונדון, והחל ללמוד בבצלאל. לאחר שנה החליט לעזוב את הלימודים מכיוון שחש כי רמת הלימוד איננה מתאימה לו, מאחר שסיים חמש שנות לימודי אמנות אקדמאיות באנגליה. בין השנים 1981–1982 עבד בבית היציקה בעטרות בירושלים, ולאחר מכן בבית היציקה AP בנתניה. בבתי היציקה עבד עבור אמנים אחרים ביצירת תשלילים ובתרכובת פטינה לעבודותיהם. עבודותיו האישיות בתקופה זו עסקו לראשונה בתנועה האנושית, ובהריר יצא פסלים של נשים בתנועות אקרובטיות אשר יוצרות מתח פיזי. בין השנים 1983–1985 שירת בצה"ל ככוון M61 וולקן, בעיקר בלבנון. לאחר סיום שירותו הצבאי פתח בית יציקה עם הפסל ברוך סקציאר בראשון לציון. בין השנים 1985–1987 עבד על הפסל קווים מקבילים המתאר סימטריה שבורה, ומתבסס על נוסחאות מתמטיות. בשנים 1986–1987 שימש כמרצה לפיסול בבית הספר לאמנות אסכולה-מימד. בשנת 1988 העתיק את הסטודיו שלו לנמל יפו, שם עבד כ-13 שנה. בשנים אלו פיתח את סגנונו הייחודי, ויצר את הפסל "ראש" לבית החולים אסף הרופא, בעקבות דיוקנו של דוקטור וים מאלגו. בשנת 1993 יצר את הפסל "Fantasy of Legends" מחול בלבד, אשר הוצג כחודשיים בחוף ירושלים בתל אביב. בשנת 1997 השתתף בתערוכה "יד שנייה" במוזיאון תל אביב לאמנות בתל אביב, את פסלו "סימטריה שבורה". באותה שנה השתתף בתערוכה בלונדון בגלריה Cooltan בשם "Pay Roll", והציג את פסלו "אחד מארבע". הפסל הציג ארבע דמויות, אשר לכאורה זהות זו לזו, מלבד שינויים בתספורת ובהעמדת הפסל. בשנת 2001 הציב 21 פסלים קטנים במכון וינגייט, שלושה מתוכם עובדו לפסלי ענק, בגדלים שלושה וחצי מטר גובה בממוצע. פסליו מוצבים כיום בטוקיו, לונדון, ניו יורק, פריז, יפן ועוד. סדנתו ממוקמת כיום בגבול יפו ותל אביב. מדיה וקבצים בנושא דניאל בהריר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של דניאל בהריר הפסל ראש, של דוקטור וים מאלגו מאת דניאל בהריר, אתר האמנויות היפות באמריקה פסלים של דניאל בהריר בגלריה סאצ'י בלונדון, אתר גלריה סאצ'י בלונדון אביבי כנרת, טבולה ראסה – סרחיו דניאל ודניאל בהריר בגלריה הוראס ריכטר, אתר קולקט לאמנות ואספנות
מרחב רגולרי

בטופולוגיה, רגולריות ותכונת T 3 {\displaystyle T_{3}} הן דוגמאות לתכונות הפרדה. מרחב רגולרי הוא מרחב טופולוגי המפריד בין נקודות לבין קבוצות סגורות, באמצעות סביבות פתוחות. מרחב רגולרי שבו כל נקודה מהווה קבוצה סגורה, נקרא מרחב T 3 {\displaystyle T_{3}} . מרחב טופולוגי הוא רגולרי, אם לכל קבוצה סגורה F {\displaystyle F} ונקודה x {\displaystyle x} שאיננה ב- F {\displaystyle F} , קיימות קבוצות פתוחות וזרות, שאחת מהן מכילה את x {\displaystyle x} והשנייה את F {\displaystyle F} . תכונה זו נקראת 'הפרדה בקבוצות פתוחות'. ניסוח אחר: לכל נקודה x {\displaystyle x} וקבוצה פתוחה G {\displaystyle G} במרחב, כך ש- x ∈ G {\displaystyle x\in G} , קיימת קבוצה פתוחה V {\displaystyle V} כך ש- x ∈ V ⊆ V ¯ ⊆ G {\displaystyle x\in V\subseteq {\overline {V}}\subseteq G} . כל מרחב T 3 {\displaystyle T_{3}} הוא מרחב אוריסון (הקרוי גם מרחב T 2 1 2 {\displaystyle T_{2{\frac {1}{2}}}} ), כלומר אפשר להפריד בו בין נקודות באמצעות סביבות סגורות וזרות. בפרט, מרחב כזה הוא מרחב האוסדורף (מרחב T 2 {\displaystyle T_{2}} ), שבו אפשר להפריד בין נקודות באמצעות סביבות פתוחות. מרחב האוסדורף שהוא גם מרחב קומפקטי מקומית הוא מרחב רגולרי. תכונת הרגולריות סגורה למכפלות: אם X , Y {\displaystyle X,Y} רגולריים, אז גם המכפלה X × Y {\displaystyle X\times Y} רגולרית. אקסיומות ההפרדה מרחב רגולרי לחלוטין מרחב רגולרי, באתר MathWorld (באנגלית)
משה נתן

משה נתן (כ"א בסיון תש"א 16 ביוני 1941 – ט' בשבט תשל"ט 6 בפברואר 1979) היה עיתונאי ומבקר קולנוע ותיאטרון ישראלי. נולד בפלובדיב, בולגריה ובגיל שש עלה עם הוריו. המשפחה התגוררה במשך עשור במעברת פרדס חנה. נתן למד במוסד חינוכי בקיבוץ בצפון ובזמנו הפנוי בילה בקולנוע בחיפה. למד אצל נתן זך שזיהה את כישרונו הגדול ועודד אותו להשקיע בכתיבה. בצבא שירת תחילה בלהקת פיקוד המרכז ואחר כך עבר לעיתון "במחנה". בשנת 1968 יצא לאור ספרו "המלחמה על ירושלים" אשר עסק בקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים, שלכתיבתו רואיינו כ-400 חיילים, בהם מאיר אריאל. בנעוריו הכיר נתן את המחזאי נסים אלוני, והקשר ההדוק עמו נמשך 16 שנים ברציפות. בשנת 1970 החל לכתוב ב"מעריב" ביקורות וכתבות על קולנוע ותיאטרון. במקביל ערך תוכניות תרבות מיוחדות בגלי צה"ל ובהן "חייו ומותו של בארי חזק", "חייו ומותו של המשורר והסופר דוד פוגל", ו"חייו בארץ ישראל ומותו של י.ח. ברנר" במלאת 50 שנה להירצחו (1971). היה מיודד עם יהושע קנז, שהקדיש לזכרו את ספרו "מומנט מוסיקלי" (1980). בשנת 1979 נהרג משה נתן בתאונת דרכים ברמת אביב, שם התגורר, ונטמן בבית העלמין בחולון. היה בן 37 במותו. המלחמה על ירושלים, הוצאת אותפז כישוף נגד מוות: התיאטרון של נסים אלוני. ערך וצירף הקדמה ונספחים זאב שצקי; איורים: יוסל ברגנר, אודרי ברגנר, שלמה ויתקין, משה מוקדי. הוצאת הקיבוץ המאוחד. 1996 משה נתן חבר מערכת "מעריב" קיפח את חייו בתאונת "פגע וברח", מעריב, 7 בפברואר 1979, המשך נתן רועי, פיסות נצח, באתר העין השביעית, 17 במרץ 2011 נירית אנדרמן, מאוהב עד כאב, מסוכסך עד אימה, באתר הארץ, 22 ביוני 2012 יעל ישראל, איש יקר ושמו משה נתן אהוד בן עזר, עכשיו נוסע משה נתן, 12 באפריל 2007 משה נתן, דף שער בספרייה הלאומית משה נתן, בלקסיקון הספרות העברית החדשה ע"פ מצבתו בבית העלמין תל-אביב-דרום אהוד בן עזר, עכשיו נוסע משה נתן, 12 באפריל 2007 בפתח הספר כתוב:"לזכר חברי משה נתן"
מפת צנו

מפת צנו היא מפה של צפון האוקיינוס האטלנטי שפורסמה לראשונה בוונציה בשנת 1558 על ידי ניקולו צנו, מצאצאיהם של הקרטוגרפים האחים צנו. צנו פרסם את המפה, לצד מספר מכתבים, אשר לטענתו נמצאו בבית משפחתו בוונציה, תוך שהוא רומז כי מדובר במפה של האחים צנו, ובהתבסס על גילויים שלהם בעת הפלגה בצפון האוקיינוס השקט. על פי המפה, הפליגו האחים צנו עד חופי ארצות הברית של ימינו, וגילו למעשה את יבשת אמריקה קודם לגילויה על ידי כריסטופר קולומבוס. מרבית ההיסטוריונים סבורים כיום כי המפה היא זיוף. במפה מופיעים איי תעתוע רבים, בצפון האוקיינוס, ובהם האי פריסלנד. מפות רבות התבססו על מפה מזויפת זו ובהן הכרטא מרינה מעשה ידי אולאוס מאגנוס, וגם במפות אלה הופיע איי התעתוע. מדיה וקבצים בנושא מפת צנו בוויקישיתוף
ראא'ד סעד

ראא'ד סעיד חוסיין סעד (בערבית: رائد سعد, נולד ב-1972) או בכינויו אבו מועז הוא מפקד בכיר במטכ"ל הזרוע הצבאית של ארגון הטרור חמאס, גדודי עז א-דין אל-קסאם. תפקידו הנוכחי הוא ראש מטה הייצור, האחראי על ייצור עצמי של משגרי רקטות, טילים, ונשק נגד טנקים. הוא נמנה עם המייסדים של הזרוע הצבאית של חמאס והוא חבר המועצה הצבאית המצומצמת. בעבר היה גם ראש אגף המבצעים ומפקד חטיבת עזה. בכרוזים שהטיל צה"ל בנובמבר 2023 ברצועת עזה, הוצע על ראשו פרס כספי בגובה 800,000 דולר. ראא'ד סעד נולד בשנת 1972, מתגורר בעיר עזה. היה עצור בישראל למשך 14 חודשים, וכלוא בכלאי הרשות הפלסטינית למשך 4 שנים. עם סיום פינוי היישובים הישראליים מרצועת עזה במסגרת ההתנתקות בשנת 2005, החמאס חשף בתקשורת את האישים המאיישים את שרשרת הפיקוד העליונה שלו ברצועת עזה. בחשיפה זו כונה ראא'ד בתואר "מפקד חטיבת העיר עזה". לאחר מבצע עופרת יצוקה ב-2008, ובמסגרת הפקת הלקחים של חמאס, ביקש ראא'ד סעד מדיראר אבו סיסי לסייע בהקמת אקדמיה צבאית, ואבו סיסי קיבל על עצמו את התפקיד. לאחר מבצע עמוד ענן, ב-14 בנובמבר 2013, נאם במסגרת מצעד צבאי של הזרוע הצבאית של חמאס בעיר עזה, בו אמר בין היתר כי "יכולות ההתקפה שלנו הן הרבה יותר טובות ממה שהן היו לפני מבצע עמוד ענן". ב-15 במאי 2021, במהלך מבצע שומר החומות, הפציץ צה"ל את ביתו, אז היה תפקידו ראש אגף המבצעים. ב-2024, במהלך מבצע ניתוח מקומי בבית החולים שיפא במסגרת מלחמת חרבות ברזל, נכללה תמונתו של סעד בתמונות העצורים בבית החולים שיפא, אך לאחר מספר ימים הודיע צה"ל כי התמונה צורפה בטעות, וכי הוא לא נעצר. ב־22 ביוני 2024 דווח כי צה"ל ניסה לחסל את סעד בתקיפה במחנה הפליטים א-שאטי. טרם ידוע אם ניסיון החיסול הצליח. ראיון עם ראא'ד סעד, באתר הרשמי של הזרוע הצבאית של חמאס, לרגל ההתנתקות, 2005 תקיפת ביתו של ראש מטה מבצעים מיוחדים של החמאס, סרטון בערוץ "אתר צה"ל", באתר יוטיוב, 15.5.2021 ראיון עם ראא'ד סעד, באתר גדודי עז א-דין אל קסאם, ‏30.8.2005 שחר קליימן, מס' 10 בארגון, במרץ נפוצו שמועות שנעצר בשיפא: זהו ראא'ד סעד - יעד החיסול בעזה, באתר ישראל היום, ‏22.6.2024 אליאור לוי, מתחבאים מתחת לאדמה וחוששים מחיסול: הרביעייה שמנהלת את המערכה נגד ישראל, באתר ynet, 16 במאי 2021 אל-ערבי, מנהיג באל-קסאם, אותו הכיבוש טוען שחיסל... מיהו ראא'ד סעד?, באתר alaraby.com, ‏22.6.2024 אור פיאלקוב, צה"ל מחלק כרוזים עם הצעות לפרס כספי על בכירי החמאס, ברשימה כל המטכ"ל של החמאס, באתר טוויטר, ‏9.11.2023 ברק רביד, הנהגת החמאס עולה מהמחתרת, באתר nrg‏, 3 בספטמבר 2005 وكالة الرأي الفلسطينية, atyaf.co, القسام: فِعلُنا لن يتوقعه الاحتلال إذا استمر الحصار, https://alray.ps/ar (בערבית) عربي TRT (2024-06-23), حاولت إسرائيل اغتياله عدة مرات.. آخرها في مخيم الشاطئ. من رائد سعد أحد قيادات القسام؟, נבדק ב-2024-06-23 צה"ל, מבצע "שומר החומות" - סיכום 15.05, באתר צה"ל, ‏15.5.2021 "טעות אנוש": בכיר חמאס צורף לקולאז' המחבלים העצורים בשיפא, באתר ynet, 22 במרץ 2024 דיווח בעזה: צה"ל ניסה לחסל את ראא'ד סעד - אחד מבכירי חמאס, באתר ישראל היום, 22 ביוני 2024 דיווח: בכיר חמאס ברצועת עזה חוסל, באתר "סרוגים", 22 ביוני 2024
חלוואן HA-300

חלוואן HA-300 (בערבית: حلوان ٣٠٠) היה מטוס קרב סילוני על קולי מתוצרת מצרים שפותח בשנות ה-60 של המאה ה-20 בסיוע מהנדס המטוסים הגרמני וילי מסרשמיט כחלק מתוכנית כוללת של פיתוח כלי נשק טכנולוגיים במצרים. נבנו מספר מטוסי אבטיפוס שעברו סדרות של טיסות ניסוי, אך המטוס לא הועבר לייצור סדרתי עקב תקלות רבות ועלות גבוהה. נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר, שאף להפוך את מצרים למרכז פיתוח וייצור של אמצעי לחימה טכנולוגיים ולהגדיל בכך גם את השפעתו על מדינות ערב והעולם השלישי. בראשית שנות החמישים הוא החליט להקים את מרכז הניסויים חלוואן שמוקם בבסיס חיל האוויר "חלוואן", דרומית לקהיר. המרכז החל בייצור חלקי חילוף למטוסים שהיו בשירות מבצעי, בייצור רקטות אוויר־קרקע, מכלי דלק ועוד. נאצר שאף לפתח מטוסים מתקדמים וטילים. לצורך כך נעזר במהנדסים גרמניים, שווייצריים ואוסטריים. חלקם הגדול בעלי עבר נאצי. בין אלה היו גם פרופ' וילי מסרשמיט וקורט טאנק, המהנדס הראשי של מפעלי פוקה-וולף, שטיפלו בפיתוח מטוסים, וצוות גרמני אחר אשר פיתח את טילי הניסוי מסוג "ורוניק"(אנ'), שהיו מבוססים על מנוע רקטי של הטיל V-2. פיתוח המטוס החל במפעלי היספנו אוויאשן בספרד ומכאן האותיות בשמו. המטוס תוכנן להיות מטוס קרב סילוני על-קולי קטן, למטרות יירוט ותקיפה, בעל כנפי דלתא וגוף צר שכונסי אוויר עגולים בצידיו. בניסויים שנערכו במפעל הספרדי בדאון לא ממונע נתגלה כי המטוס סובל מחוסר יציבות ולכן הוחלט להוסיף לו זנב אופקי. לאחר מספר שנות פיתוח החליטו הספרדים כי הפרויקט יקר מדי ואינו בטוח מבחינה טכנולוגית. בעקבות כך הפסיקו את הפיתוח. בשלב זה החליטו המצרים לרכוש את התוכניות במצבן. המשך הפיתוח של המטוס נעשה ב״מפעל 36" שנועד לפתח מטוסי קרב בחלוואן. האותיות HA נותרו בשמו ויוחסו על ידי המצרים למילים "חלוואן איירקראפט". במטוס תוכנן להיות מותקן מנוע בריטי בשם אורפיאוס E-300, אך נתגלה כי הבריטים הפסיקו את פיתוחו. בשלב זה החליטו המצרים לפתוח בתוכנית פיתוח יומרנית של מנוע סילון עבור המטוס. לשם כך הוקם בחלואן ״מפעל 135״ וגויסו מומחי סילון ממדינות אירופה ובהם ד״ר פרדיננד ברנדנר האוסטרי. בשנת 1964 נבנו שני דגמי אבטיפוס של המטוס ומספר מנועים. מאחר שלמצרים לא היו טייסי ניסוי, פנה מפקד חיל האוויר המצרי, מוחמד סידקי מחמוד, למפקד חיל האוויר ההודי, וביקש ממנו לשלוח למצרים טייס ניסוי מנוסה. טיסת הניסוי הראשונה, שבוצעה ב-7 במאי 1964, הייתה קצרה ובמהלכה נתגלו בעיות רבות. ישראל פעלה באמצעות "המוסד" נגד פיתוח אמצעי הלחימה במצרים על ידי גרמנים, ובכלל זה פיתוח המטוס, במה שנודע כפרשת המדענים הגרמנים במצרים. ישראל הפעילה גם לחץ דיפלומטי על ממשלת גרמניה המערבית, וזו ניסתה לשכנע את המהנדסים הגרמנים לעזוב את מצרים. ביומה הראשון של מלחמת ששת הימים, במסגרת מבצע מוקד, הופצץ מרכז חלואן על ידי רביעיית מטוסי מיראז' 3 ישראליים מטייסת 101. בהפצצה נפגעו קל מתקנים ששימשו את פרויקט הפיתוח אך מטוסי האבטיפוס שלו לא נפגעו. בקרב אוויר שנערך במהלך המלחמה מעל מעבר המיתלה, הופל מטוסו של זוהיר שאלאבי, אחד מהטייסים המצריים שליוו את הפרויקט, על ידי הטייס הישראלי אהוד חנקין, ושאלאבי נהרג. לאחר המלחמה הואט מאוד קצב הפיתוח, לנוכח הצורך הדחוף בשיקום חיל האוויר המצרי שהושמד במהלכה. הפרויקט נזנח בשנת 1969. מדיה וקבצים בנושא חלוואן HA-300 בוויקישיתוף ניצן סדן, הלביא מקהיר: כך חיסלה ישראל את הסופר-מטוס הנאצי של מצרים, באתר כלכליסט, 27 ביוני 2020 ניצן סדן, הלביא מקהיר: כך חיסלה ישראל את הסופר-מטוס הנאצי של מצרים, באתר כלכליסט, 27 ביוני 2020 דני שלום, כרעם ביום בהיר - מבצע מוקד, 2002, עמ' 424–427
פריסלנד (אי)

פריסלנד, פרישלנד, פריזלנד או פריסלנדיה ( Frisland, Frischlant, Friesland, Freezeland, Frislandia) הוא אי תעתוע אשר הופיע כמעט בכל מפות האוקיינוס האטלנטי החל משנות ה-60 של המאה ה-16 ועד אמצע המאה ה-17. המונח "פריסלנד" שימש בעבר אף ככינוי לאי איסלנד, אולם במפת צנו משנת 1558 (אשר הייתה זיוף) הופיע האי כאי נפרד, דרומית לאיסלנד, ובעקבות מפה זו הופיע גם במפות אחרות ובהן המפות של גרארדוס מרקטור, של גודוקוס הונדיוס ושל וילם בלאו. במפות אלה הופיע פריסלנד כאי מלבני, כאשר בחלק מהמפות קיבלו האתרים באי שמות איטלקיים (אקווה, ספגיה, בונדנדאה ומונקו). יש המנסים לזהות את האי פריסלנד עם איי פארו, אולם במפות רבות מופיעים האיים במרחק מה מערבית לפריסלנד. מדיה וקבצים בנושא פריסלנד בוויקישיתוף