laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אולג טבקוב

אולג טבקוב (ברוסית: Олег Табаков;‏ 17 באוגוסט 1935 - 12 במרץ 2018) היה שחקן ובמאי תיאטרון וקולנוע רוסי וסובייטי. זכה בפרס ברית המועצות בשנת 1967 ובפרס הפדרציה הרוסית בשנת 1997. בשנת 1988 הוענק לו תואר האמן העממי של ברית המועצות. בעל כל ארבע דרגות של עיטור ההצטיינות למען המולדת. אולג טבקוב נולד בסראטוב למשפחת רופאים. במהלך מלחמת העולם השנייה אביו גויס לצבא האדום ואמו עבדה בבית חולים צבאי. לאחר המלחמה הוריו נפרדו. בשנת 1953 סיים טבקוב לימודי בית הספר והחל ללמוד משחק בבית הספר למשחק ליד התיאטרון האמנותי של מוסקבה. בשנת 1956 טבקוב הוזמן להשתתף בסרט. מטעמי צנזורה הסרט לא הוקרן לאחר סיום הפקתו והקרנה התאפשרה רק בשנת 1988. בשנת 1957 אולג יפרמוב הקים סטודיו לשחקנים צעירים שהתפתחה לתיאטרון סוברמניק. אולג טבקוב היה בין הצעירים בקרב מקימי התיאטרון החדש. בשנים 1957-1983 הוא היה בין שחקניו המובילים. במקביל לעבודה בתיאטרון טבקוב הצטלם בקולנוע. לאור היקף העבודה הגדול, בשנת 1964 טבקוב עבר התקף לב. בשנת 1970, לאחר שיפרמוב עזב את התיאטרון, טבקוב מונה למנהל התיאטרון ופעל למינוי של גלינה וולצ'ק למנהל האמנותי של התיאטרון. בשנת 1983 טבקוב קיבל הזמנת אולג יפרמוב ועבר לתיאטרון האמנותי. בשנת 1987 במהלך משבר בתיאטרון הוא תמך ביפרמוב. בשנת 2000 הוא מונה למנהל התיאטרון. הוא הצליח לשקם את התיאטרון שעבר משבר ופיצול והגדיל את הפופולריות שלו. בשנת 1973 טבקוב החל ללמד משחק. בשנת 1976 הוא אסף 26 סטודנטים והחל ללמד אותם באופן אישי. באותה שנה הוא הצליח לקבל בניין שהיה בעבר מחסן פחם החל לשפץ אותו במטרה להתאים לבניין התיאטרון. בשנת 1978 החלו הופעות, אך טבקוב לא הצליח לקבל למוסד החדש מעמד של תיאטרון. השחקנים עברו לתיאטראות אחרות בעיר אך המשיכו לבוא לחזרות בלילות ומפעם לפעם טבקוב ארגן הופעות. המוסד הפסיק להתקיים כאשר אחד השחקנים לא הצליח לבוא להופעה כי במקום עבודתו התנגדו להשתתפותו בהופעה זו. רק בשנת 1987 המוסד קיבל מעמד של תיאטרון תחת השם "טבקרקה" (קופסה לשמירת טבק). טבקוב מוביל את התיאטרון עד מותו. משנת 2000 אולג טבקוב היה מנהל אמנותי בתיאטרון האמנותי על שם צ'כוב ותיאטרון "טבקרקה" וגם הופיע כשחקן על במות תיאטראות אלו. בנוסף לכך היה מלמד בבית הספר למשחק, בשנים 1986-2000 הוא היה רקטור של בית הספר למשחק ליד התיאטרון האמנותי של מוסקבה. במשך כל השנים, במקביל לעבודה בתיאטרון טבקוב הועסק בסרטים רבים. טבקוב עבד כבמאי גם מחוץ לגבולות רוסיה. הוא ביים כ-40 הצגות בתיאטראות שונות ברחבי העולם. טבקוב היה נשוי פעמיים. מהשחקנית לודמילה קרילובה היו לו בן ובת (נולדו ב-1960 ו-1966) ומהשחקנית מרינה זודינה שני ילדים נוספים שנולדו בשנת 1995 ובשנת 2006. מדיה וקבצים בנושא אולג טבקוב בוויקישיתוף אולג טבקוב, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אולג טבקוב, באתר AllMovie (באנגלית) אולג טבקוב, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) אולג טבקוב, באתר MusicBrainz (באנגלית) אולג טבקוב, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
צח דרורי

צח דרורי (נולד ב-1977) הוא פסנתרן, מלחין ומעבד מוזיקלי ישראלי. דרורי נולד בבאר שבע ולמד פסנתר, תאוריה והלחנה בקונסרבטוריון. בגיל 15 עבר לתיכון הישראלי למדעים ולאמנויות והיה תלמידם של אנדרה היידו ומיכאל וולפה. התגורר במשך 7 שנים במצפה רמון שם עבד עם אמנים שונים במגוון פרויקטים. יצירותיו הקלאסיות נוגנו מגיל צעיר על ידי התזמורת הקאמרית הישראלית, התזמורת הסימפונית חיפה, הסינפונייטה הישראלית באר שבע והתזמורת הפילהרמונית של ניוברנדנבורג בגרמניה. דרורי עבד עם חבר ילדותו, אביתר בנאי, על אלבומו הראשון "אביתר בנאי" בעבודה על כלי מיתר ועיבודים של שירים. שנתיים לאחר מכן המשיך לעבוד עמו על אלבומו השני "שיר טיול". כתב קונצ'רטו למרימבה לזיו איתן. בשנת 2010 יצא אלבומו הראשון והשני במקביל, "כיוון הרוח" ו"נקודת מפגש" (הוצאת היי פידלטי). באלבומים מתארחות דניאלה ספקטור, רות דולורס וייס ויעל קראוס. בשנת 2016 הפיק את אלבום הבכורה של הזמרת ענת מלמוד. בשנת 2017 הפיק דרורי את אלבום הבכורה של הזמרת נרקיס, "בוא נדבר אמת", אשר שניים משיריו נכנסו לפלייליסט גלגלצ. כמו כן הפיק את אלבום שירי המשוררים של רפי פרסקי שירים עצובים שהלחנתי בשמחה. בשנת 2020 הפיק בשיתוף רוני בר הדס את אלבום הבכורה שלה, "Calm the Beast". בנוסף דרורי הוא חבר בלהקה של אביתר בנאי ומנגן על קלידים. צח דרורי, באתר שירונט צח דרורי, באתר Discogs (באנגלית) צח דרורי, באתר בנדקמפ טל גורדון, קול ההתחלות: צח דרורי, אתר הבמה, 28 באפריל 2010 דורון גל, ‏צח דרורי: "שום דבר לא יפצה על הנזק של ערוץ 2", באתר ‏מאקו‏, 29 ביוני 2010 nrg תרבות, "מולדת": סינגל חדש לענת מלמוד בבכורה, באתר nrg יעקב בר-און, ‏כדאי להכיר את הזמרת הצעירה ואנינת הקול רוני בר-הדס, באתר מעריב אונליין, 28 בנובמבר 2020
משאל העם בצ'ילה (1988)

במשאל העם שנערך בצ'ילה ב-1988 נשאלו אזרחי צ'ילה האם הם תומכים בהמשך שלטונו של אוגוסטו פינושה לשמונה שנים נוספות. 56% מהמשתתפים הצביעו "לא", והביאו בכך לקיצן של 16 שנות דיקטטורה צבאית במדינה. ב-11 בספטמבר 1973 הודח נשיא צ'ילה, סלוודור איינדה, בהפיכה צבאית. ארבעת הקצינים שהנהיגו את ההפיכה כוננו חונטה שבראשה אוגוסטו פינושה, שהיה לנשיא החדש. הארבעה סיכמו ביניהם על רוטציה בתפקיד הנשיא, אך הסכם זה לא יצא אל הפועל, לאחר שפינושה ביסס את עצמו כמנהיג היחיד, והחונטה שימשה למעשה כרשות מחוקקת. החונטה ביטלה את המפלגות, והחלה במסע רדיפה נגד מתנגדים פוליטיים, שנעצרו, עונו, הועלמו או הוצאו להורג. ב-5 בינואר 1978 ערך פינושה משאל עם שנוי במחלוקת, בו ענו התושבים על השאלה "לנוכח התוקפנות הבינלאומית כנגד מולדתנו, אני תומך/תומכת בנשיא פינושה בפעולתו להגנה על כבודה של צ'ילה ומאשר מחדש את הלגיטימיות של שליט הרפובליקה על מנת שיוביל בצורה הקיצונית ביותר את תהליך מיסודה של הארץ". כ-79% מהנשאלים השיבו בחיוב על השאלה. ב-11 בספטמבר 1980 נערך משאל עם נוסף, אף הוא שנוי במחלוקת, שבו תמכו 67% מהנשאלים בכינונה של חוקה חדשה, שאישרה את מעמדו של פינושה כנשיא ושל החונטה כרשות מחוקקת, למשך שמונה שנים שהוגדרו כ"תקופת מעבר". בסיומה של תקופה זו, נקבע, יציעו מפקדי הצבא מועמד שמועמדותו תאושר במשאל עם נוסף. ב-30 באוגוסט 1988 בחרו מפקדי הצבא במועמדם - אוגוסטו פינושה. ב-5 בספטמבר, לקראת המשאל, הותרה פעילות פוליטית. בהתאם לחוקת 1980, נערך משאל העם ב-5 באוקטובר 1988. האזרחים יכלו לבחור בין שתי אפשרויות: כן. המועמד המוצע מאושר. פינושה ייכנס לתפקידו ב-11 במרץ 1989 ויכהן 8 שנים נוספות. בחירות לקונגרס ייערכו 9 חודשים לאחר השבעתו. החונטה הצבאית תמשיך לשמש כרשות המחוקקת עד שהקונגרס הנבחר יושבע, ב-11 במרץ 1990. לא. המועמד המוצע נדחה. פינושה והחונטה ימשיכו בתפקידם לשנה נוספת. בחירות לנשיאות ולפרלמנט ייערכו 3 חודשים לפני תום כהונתו של פינושה, והנשיא והקונגרס ייכנסו לתפקידם ב-11 במרץ 1990. פינושה שקל בתחילה להמשיך ולהחזיק בשלטון חרף התוצאות, אך לאחר שהצבא סירב לגבותו, נסוג וקיבל את תוצאות המשאל. כחלק מההכנות לחזרה למשטר הדמוקרטי, נדרשו שינויים רבים בחוקה, והם נוסחו בעצה אחת עם האופוזיציה. ב-31 ביולי 1989 נערך משאל עם שבו אישרו כ-91% מהאזרחים את החוקה החדשה. ב-14 בדצמבר נערכו הבחירות הראשונות במדינה מאז 1970, וב-11 במרץ הושבע פטריסיו איילווין לנשיא, לאחר שזכה ב-55% מקולות הבוחרים. מדיה וקבצים בנושא משאל העם בצ'ילה בוויקישיתוף
קתרוס

האם התכוונתם ל... לאוטה – כלי מיתר הנקרא גם קתרוס בית קתרוס – משפחת כהנים גדולים שפעלה בירושלים במאה ה-1 לספירה הבית השרוף – שרידי בית מגורים משלהי תקופת בית שני שנחרב בשריפה הגדולה שהחריבה את ירושלים במרד הגדול נקרא גם בית קתרוס
חנוך אריאל

חנוך אריאל (29 באוגוסט 1929 - 30 בינואר 2019) היה שופט ישראלי, אשר כיהן בבית המשפט המחוזי בחיפה וכשופט בפועל בבית המשפט העליון. חנוך סטריקובסקי נולד בארץ ישראל להורים מיהדות פולין במשפחה בת חמישה ילדים. גדל בקריית מוצקין וסיים את לימודיו בבית הספר "אחדות" שם. הצטרף לפלמ"ח במסגרת הכשרת חולתה. במלחמת העצמאות לחם כחבלן בשורות הגדוד השלישי בחטיבת יפתח, והשתתף בקרבותיה באזור הכנרת ובמבצע דני. אחיו אריה נהרג במלחמה, ובעקבות זאת, שינה לימים את שם משפחתו ל"אריאל". סיים את שירותו בצה"ל בשנת 1949. במסגרת שירות המילואים, שירת כאיש מודיעין, ובהמשך כשופט צבאי. אריאל סיים את לימודי התואר הראשון במשפטים באוניברסיטה העברית בשנת 1953, ובשנה שלאחר מכן הוסמך לעורך דין. עבד עד 1958 כעורך דין במשרד עורכי דין מייבלום בחיפה. מאותה שנה שימש כיועץ משפטי בלשכה המשפטית של המוסד לביטוח לאומי בחיפה. בשנת 1979 מונה לשופט בית המשפט המחוזי, תחילה בנצרת עילית, ומשנת 1984 בחיפה, בה כיהן כשופט עד פרישתו לגמלאות בשנת 1999. משנת 1997 כיהן כסגן נשיא בית המשפט בחיפה. בשנת 1988 מונה לכהן במשך מספר חודשים כשופט בפועל בבית המשפט העליון, ובין השאר ישב בהרכב שדן בפרשת קרולין ברונה. מונה שנית לשופט בפועל בבית המשפט העליון בשנת 1998, ובין השאר ישב בהרכב שדן בערעורים על הרשעת יגאל עמיר, חגי עמיר ודרור עדני בקשירת קשר לרצח יצחק רבין, ובדעת מיעוט הציע להחמיר עם הנאשמים יותר מחבריו להרכב השופטים. לימד בפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה. באמצע העשור השני של המאה ה-21 שימש כמרצה לדיני נזיקין במכללת נתניה. אריאל נישא בראשונה למרים לבית אלכסנדרוני, ולאחר פטירתה נישא לשלומית לבית רוזנברג. לאריאל שלוש בנות, והוא התגורר בחיפה. בשנת 2015 הוענק לו התואר "יקיר העיר חיפה". נפטר ב-30 בינואר 2019. חנוך אריאל, באתר הרשות השופטת חנוך אריאל, באתר "חדשות מחלקה ראשונה" חנוך אריאל, באתר הפלמ"ח סיפור משפחת סטריקובסקי מפי חנוך אריאל, באתר בית גרושקביץ – מוזיאון וארכיון היסטורי לתולדות קריית מוצקין חידושים בביטוח לאומי, דבר, 4 ביוני 1972 הודעה על מינוי שופטים, ילקוט הפרסומים 2596, עמ' 778 יצחק בן חורין, שופט בנצרת לא קיבל עדויות של 3 עדי מדינה, מעריב, 24 בספטמבר 1980 פרשת הצתת הילד תידון בדלתיים סגורות, מעריב, 25 באוקטובר 1981 הודעה על מינוי סגני נשיא, ילקוט הפרסומים 4599, עמ' 981 הודעה על מינוי שופט, ילקוט הפרסומים 4649, עמ' 3835 ע"פ 8019/96 יגאל עמיר נ' מדינת ישראל, ניתן ב־22 ביוני 1998 פרסום נישואין, הצופה, 8 ביוני 1953 רעיתו ז"ל, דבר, 2 באוקטובר 1967 סרטון על הענקת התואר לחנוך אריאל באתר יוטיוב
פרס עמינח

פרס עמינח הוא פרס ספרותי המוענק מדי שנה ליוצרים, לסופרים, לחוקרים ולמשוררים בתחומים הנושקים לעולם הציונות הדתית על כלל היבטיו (תורה ומצוות, ציונות, חלוציות, תורה ועבודה וכדומה). מאז שנת תשמ"ז/1987 מוענק הפרס לכארבעה יוצרים בכל שנה. פרס עמינֹח מוקדש לזכרם של נחמיה ומרים עמינח, אשר הורישו את כל רכושם לקרן עיזבון שתחלק מרווחיה פרסים ספרותיים ומלגות. האפוטרופסים לביצוע הצוואה היו: ר' ישעיהו ברנשטיין מהוגי הדעות של תנועת תורה ועבודה, ר' פנחס קהתי שנתפרסם בפירושו למשנה, ר' אברהם מברך היו"ר הראשון של וותיקי הפועל המזרחי ור' דב קנוהל ממייסדי כפר עציון. בשנת תשמ"ז/1987 נרשמה הקרן כעמותה ומאז היא מחלקת באופן סדיר מדי שנה פרסים ספרותיים בחסות הוועד הפועל של הסתדרות הפועל המזרחי. מטרת הפרסים היא לעודד יוצרים, סופרים וחוקרים הכותבים בתחומים שהיו קרובים לליבם של נחמיה ומרים עמינח כמו: תולדות הציונות הדתית על מוסדותיה, מייסדיה וחבריה, מחשבת הציונות הדתית ומשנת תורה ועבודה, מחקרים בתולדות הספרות התורנית, מחקרים שיש בהם תרומה לחינוך הציוני דתי וכן יצירות ספרות יפה ושירה שיש להם זיקה ברורה למורשת ישראל ובניין הארץ. ועדת השופטים המורכבת ממקבלי פרס עמינח בעבר, והיא המחליטה על הזוכים בפרס כל שנה. בין זוכי פרס עמינח במהלך השנים: אמונה אלון, אברהם בלאט, יצחק גנוז, חגי הוברמן, חיותה דויטש, יוסף דנה, יעל לוין, זאב ספראי, זאב פרנק, נעמי רוזנברג, חיים שיין, יוסף שלמון, יוסף שרביט, סמדר שרלו, הרב צפניה דרורי, הרב זכריה זרמתי, ונחם אילן. פרס עמינח 2015 באתר ערוץ 7 "פרס עמינח" 2013 לחידונאי זאב פרנק, באתר ערוץ 7 פרס עמינח 2010 באתר דתי-לי פרס עמינח 2010 ערוץ שבע
פטר בוגוד

פטר בוגוד (נולד ב-1940) הוא אדריכל ישראלי, התפרסם בעיקר הודות לפרויקט הקארדו בירושלים שבתכנונו השתתף. בוגוד נולד בשנת 1940 בעיר בוקרשט שברומניה ואת השכלתו כאדריכל רכש בבית הספר לאדריכלות בבריסל, שם למד אצל האדריכל לאון סטיינן. בסיום לימודיו עבד כאדריכל בפריז וב-1970 עלה לישראל והצטרף למשרדו של אדריכל הנוף שלמה אהרונסון שפתח זמן קצר קודם לכן משרד חדש בירושלים. באותה שנה ניגש עם אהרונסון ועובדת נוספת במשרד, האדריכלית אסתר ניב קרנדל לתחרות לתכנון מתחם מגורים, מסחר ומלונאות ברובע היהודי בירושלים. הצעתם זכתה אך בעקבותיה החליטו בוגוד וניב קרנדל לפרוש ממשרדו של אהרונסון ולהוביל את הפרויקט באופן עצמאי. הפרויקט שזכה לשם הקארדו, על שם הרחוב הביזנטי שהתגלה בתחומו ועבר תהליך חידוש, הפך לאחד מהפרויקטים המורכבים וייחודיים באדריכלות ובנוף העירוני הישראלי והושלם בשנת 1983, לאחר 12 שנות עבודה. בוגוד המשיך בשיתוף פעולה עם ניב קרנדל גם בפרויקט מתחם עיריית ירושלים, שבמסגרתו היה אחראי על חידוש מספר מבנים היסטוריים במתחם. ב-1975 פתח שותפות עם האדריכלית יוניס פיגרדו ויחד תכננו פרויקטים רבים עם התמחות במבנים וסביבות היסטוריות. ב-22 באפריל 2020 הורשע בוגוד על פי הודאתו במעשה מגונה בנער בעל מוגבלות. הקארדו, זכייה בתחרות במקום הראשון, בשיתוף שלמה אהרונסון ואסתר ניב קרנדל. מנזר האחיות ציון בשכונת עין כרם בירושלים. חידוש השווקים בעיר העתיקה בנצרת. חידוש שלושה מבנים היסטוריים במתחם עיריית ירושלים. רחבת שער שכם, ירושלים. עיצוב מוזיאון "הבית השרוף", הרובע היהודי בירושלים. חידוש השווקים בעכו העתיקה. חידוש קבר רבי מאיר בעל הנס בסמוך לטבריה. תוספת אגף האחיות במנזר הצרפתי ליד הכנסייה הצלבנית באבו גוש, כולל אכסניה לצליינים. 200 יחידות מגורים בכרם הזיתים בירושלים. 372 יחידות מגורים בבית שמש. משרדי קרן ברכה בבית טמפלרי במושבה הגרמנית בירושלים. אמפיתיאטרון של 1,500 מושבים בקריית הטכניון בחיפה. תוספת אגף להוסטל לותרני בעיר העתיקה בירושלים. ערכים על מבנים ואתרים שתכנן פטר בוגוד מיכאל יעקובסון: אין רחוב כזה בעולם: הקארדו ברובע היהודי בירושלים, 6 במאי 2013, Xnet. יואב איתיאל‏, במקלחות בקאנטרי: אדריכל הורשע במעשה מגונה בנער בעל מוגבלות בזכרון יעקב, באתר וואלה, 22 באפריל 2020
Slaves and Masters

Slaves and Masters (מאנגלית: עבדים ואדונים) הוא אלבומה השלושה עשר של להקת הרוק הבריטית דיפ פרפל שיצא לאור בשנת 1990. זהו האלבום היחידי שבו השתתף כסולן ג'ו לין טרנר, שהצטרף ללהקה שנה קודם לכן, לאחר שפרש מלהקתו של ריצ'י בלקמור ריינבו, שגם שם שימש כסולן. מכירות האלבום לא היו מוצלחות במיוחד, ובמצעד הבילבורד הוא הגיע רק למקום 87. עם זאת, מסע ההופעות של האלבום שנערך בשנת 1992, היה מוצלח, ובמיוחד באירופה. לצורך קידום האלבום הופקו שני וידאו קליפים, לשירים: "King of Dreams"ו-"Love Conquers All", שניהם בהשתתפות חברי הלהקה. האלבום יצא במהדורת CD כשאורכם של השירים שונה. ריצ'י בלקמור - גיטרה איאן פייס - תופים רוג'ר גלובר - גיטרה בס, קולות רקע ג'ו לין טרנר - שירה ג'ון לורד - עוגב, קלידים מידע על האלבום Slaves and Masters באתר MusicBrainz מידע על האלבום Slaves and Masters באתר AllMusic האלבום Slaves and Masters באתר Discogs המועמד הראשוני של הלהקה היה ג'ימי ג'יימיסון, אך התחייבויות קודמות שלו מנעו ממנו להיענות לבקשת הלהקה הקליפ באתר יוטיוב הקליפ באתר יוטיוב ערך זה הוא קצרמר בנושא אלבומים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מוזיאון בית היוצר

מוזיאון בית היוצר הוא מבנה שתוכנן על ידי האדריכל שמואל מסטצ'קין ושימש כמרכז חינוכי שהציג את סיפור התעשייה בחבל ים המלח. נכון לשנת 2022, המבנה נטוש ומוזנח, ולא מתוכנן לו שיקום וחידוש. המוזיאון הוקם בשנות ה-60 במסגרת תוכנית שיזם ראש המועצה האזורית תמר יהודה אלמוג להקמתם של שלושה מרכזי למידה לאורך ים המלח. לבד ממנו תוכננו מרכז לימוד וחינוך למרגלות מצדה ומרכז לימוד וחינוך בעין גדי, ללימוד הטבע בחבל ים-המלח (לא הוקם). הקמת המבנה נתקלה תחילה בקשיים, אך לבסוף הודות לתמיכה שהתקבלה על ידי מרדכי מקלף, מנכ"ל מפעלי ים המלח באותה עת, הושלם הפרויקט. האתר שנבחר להקמת הפרויקט היה בצמוד לכביש 90 ובסמוך לעין בוקק. לתכנונו הוזמן האדריכל בוגר בית הספר באוהאוס - שמואל מסטצ'קין שתכנן בין השאר את בית התרבות וחדר האוכל בקיבוץ עין גדי. מסטצ'קין תכנן למעשה את כל המבנים באזור נווה זוהר ולבד ממתחם המוזיאון והאכסניה גם שכונת מגורים, חוף רחצה ומרכזיית טלפונים. בכל המבנים בלט השימוש בחומרים מקומיים וזמינים כמו אבן מקומית ובטון חשוף. האתר מורכב מרחבה פתוחה ומרוצפת ולצידה מבנה שבקומת הקרקע משמש כמוזיאון ובקומה העליונה מרפסת תצפית ובמרכזה מודל תלת-ממדי של ים המלח וסביבתו. בהמשך אכלס המוזיאון גם את סירתו של תומאס הווארד מולינה. התצוגה במוזיאון נועדה להמחיש למבקר תהליך מיצוי של המינרלים מים-המלח ושימושם. בסמוך למבנה המוזיאון הוקמה אכסניה שתוכננה כחלק מהמתחם. בשנת 2000 החלה פעילות המוזיאון לדעוך עד שהמקום נסגר וכיום הוא עומד נטוש ופרוץ. לבנות ולהיבנות בה – ספר שמואל מסטצ'קין – אדריכלות הקיבוץ בישראל, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2008. מיכאל יעקובסון: באוהאוס בים המלח: מוזיאון בית היוצר - סקירה אדריכלית והיסטורית, באתר 'חלון אחורי', 14.9.09 מיכאל יעקובסון: אוצרות נטושים: 6 טיולים בעקבות אדריכלות נסתרת ברחבי ישראל, 4.10.12, Xnet
ליובאן

העיירה ליובאן (בבלארוסית: Любань, ברוסית: Лю́бань) שוכנת בפלך מינסק, בלארוס. היא ממוקמת כ-30 ק"מ מהעיר סלוצק, בסמיכות לגבול עם מחוז גומל. העיירה מוזכרת לראשונה בכתובים בשנת 1566, וקיבלה מעמד של עיירה בשנת 1968. נכון ל-2009 אוכלוסייתה היא 11,256. הקהילה היהודית בעיירה היוותה חלק גדול מכלל האוכלוסייה לאורך השנים. בעיירה זו כיהן הרב משה פיינשטיין כרב בין השנים ה'תרפ"ב-ה'תרצ"ו, וגדולי תורה רבים נולדו בה, ביניהם רבי ירוחם ממיר, הרב דוד פוברסקי כמו גם שופט בית המשפט העליון ורקטור האוניברסיטה העברית שמחה אסף. אחד מבתי הכנסת שבעיירה נהרס בשנת 2009, לאחר מאבק ציבורי ארוך. השני משמש כבית ספר למוזיקה. מדיה וקבצים בנושא ליובאן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ליובאן מרטין דין, ליובאן, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1701–1702), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) הנתונים הסטטיסטים של בלארוס לשנת 2009, הלשכה לסטטיסטיקה של בלארוס כתבה באתר מקומי, 13.05.2009 ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דייוויד היירווד

דייוויד היירווד (באנגלית: David Harewood; נולד ב-8 בדצמבר 1965) הוא שחקן אנגלי, התפרסם בזכות הופעתיו בתפקיד דייוויד אסטס, מנהל המרכז ללוחמה בטרור של ה-CIA בסדרת הדרמה "הומלנד", בתפקיד הנזיר טאק בסדרה "רובין הוד", בתפקיד ג'ון ג'ונס/הצייד ממאדים, האנק האנשו/סייבורג סופרמן בסדרה "סופרגירל" ובסרט "לגעת ביהלום". היירווד נולד וגדל בעיר ברמינגהאם, בילדותו התעסק במגוון תחומי ספורט ואף שאף להיות שוער מקצועני. למד משחק והתמקצע אצל האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה. ב-2005 שיחק בדרמה של ג'וליאן פלוז "שקרים נפרדים" בתור המפקח מארשל ובסדרת הדרמה של רשת ITV "חברים שמנים". בשנת 2006 הופיע היירווד במותחן המלחמה הפוליטי "לגעת ביהלום" בתפקיד מפקד כוחות המורדים האכזרי בסיירה לאון, קפטן פוייסון ובעיבוד הטלוויזיוני לרומן "סאלי לוקהארט: מסתרי אבן האודם" בתפקיד מתיו וניקולס בדוול. בשנת 2009 שיחק היירווד בעונה השלישית של הסדרה "רובין הוד" בתפקיד הנזיר פריאר טאק. בשנת 2011 התפרסם היירווד בתפקיד מנהל המרכז ללוחמה בטרור של ה-CIA דייוויד אסטס בסדרת הדרמה המפורסמת והמצליחה "הומלנד". ב-2012 הופיע במיני סדרת הפיראטים "אי המטמון" בתור הפיראט בילי בונס. החל משנת 2015 היירווד משחק בסדרת הטלוויזיה של רשת "The CW" "סופרגירל" בתפקיד ג'ון ג'ונס/הצייד ממאדים, האנק האנשו/סייבורג סופרמן. בשנת 2017 שיחק בסרט הדרמה העצמאי "קדחת הצבעונים", לצדן של אליסיה ויקנדר וקארה דלווין. היירווד נשוי משנת 2013 לקירסטי הנדי ואב לשתי בנות. הנץ (1993) כלבים מטורפים ואיש אנגלי (1995) סטרינגס (2004) הסוחר מוונציה (2004) שקרים נפרדים (2005) לגעת ביהלום (2006) Victim ‏(2011) האדם השלישי (2013) SuperBob‏ (2015) קדחת הצבעונים (2017) Parallel ‏(2018) ונדל וויילד (2022) - דיבוב Benn/Eubank‏(TBA) - גם במאי חברים שמנים (2004–2005) סאלי לוקהארט: מסתרי אבן האודם (2006) - סרט טלוויזיה צדק פלילי (2008) האויב האחרון (2008) רובין הוד (2009) הומלנד (2011–2012) אי המטמון (2012) סלפי (2013) סופרגירל (2015–היום) מנהל הלילה (2016) ביאוולף (2016) מדיבה (2017) - מיני-סדרה החץ (2020) אגדות המחר (2020) האקוליט (2024) מדיה וקבצים בנושא דייוויד היירווד בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של דייוויד היירווד דייוויד היירווד, ברשת החברתית פייסבוק דייוויד היירווד, ברשת החברתית אקס (טוויטר) דייוויד היירווד, ברשת החברתית אינסטגרם דייוויד היירווד, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) דייוויד היירווד, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי דייוויד היירווד, באתר AllMovie (באנגלית) דייוויד היירווד, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) דייוויד היירווד, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) דייוויד היירווד, באתר MusicBrainz (באנגלית) דייוויד היירווד, באתר Discogs (באנגלית)
ז'יטבה

ז'יטַבה (בסלובקית: Žitava, בהונגרית: Zsitva ז'יטְבה) הוא נחל בדרום סלובקיה. מקורותיו נמצאים בגובה 625 מטר בסמוך לכפר מאלה להוטה בפוהרונסקי אינובץ (חלק מהרי וטאצ'ניק - "הרי הציפור") והוא זורם מצפון דרומה דרך המחוזות ז'רנוביצה, זלאטה מוראבצה, ניטרה, נובה זמקי וקומארנו. ליד מרטובצה, אחרי מסלול שאורכו 99,3 ק"מ, הוא נשפך כיובל שמאלי אל נחל ניטרה. שטח אגן הניכוז שלו הוא 1,244 קמ"ר וזרימתו מגיע בסביבות הכפר וייסקה ל 2.5 מ"ק/שנייה ובשפך ל-3 מ"ק /שנייה. קיים אפיק ישן של הנחל הנשפך לדנובה על יד ראדבן שעל דנובה (ראדבן נאד דונאיום). בהיסטוריה נקשר שם הנחל למו"ם לשלום אחרי מלחמה ארוכה בין אוסטריה ובין האימפריה העות'מאנית. המו"ם התנהל ליד שפך הז'יטבה לתוך הניטרה, במקום הנקרא משום כך בהונגרית "ז'יטבה - טורוק" (Zsitvatorok, כלומר - שפך הז'יטבה). הסכם השלום בז'יטבה-טורוק או הסכם ז'יטבה-טורוק משנת 1606 נקרא לפי המקום הזה. אזור הנחל ז'יטבה נקרא פוז'יטביה (Požitavie) או גבעות פוז'יטביה, ובימינו הוא חלק מ"מיקרו-אזור הפיתוח" פוז'יטביה-שירוצ'ינה. זלאטה מורבצה (Zlaté Moravce) נובה וס נאד ז'יטבו (Nová Ves nad Žitavou) טסארסקה מליניאני (Tesárske Mlyňany) וראבלה (Vráble) ז'יטבצה (Žitavce) מיכל נאד ז'יטבו (Michal nad Žitavou) דבורי נאד ז'יטבו (Dvory nad Žitavou) הורבנובו (Hurbanovo) הערים החשובות של האזור הן וראבלה, צומת דרכים ידוע מזמנים עברו, וזלאטה מוראבצה. מימין ז'יטביצה (Žitavica) הוסטיאנסקי פוטוק (Hostiansky potok) פלוסוק Pelúsok צ'רשנובי פוטוק (Čerešňový potok) דרבניצה (Drevenica) הוסטיובסקי פוטוק (Hosťovský potok) אבוססקי קאנאל (Abovský kanál) משמאל: שירוצ'ינה (נחל) (Širočina) טלינסקי פוטוק (Telinský potok) ליסקה (Liska) ברנובסקי פוטוק (Branovský potok) פריבטסקי קאנאל (Pribetský kanál) אתר על אזור הנחל ז'יטבה
הלא נודע (אלבום)

הלא נודע הוא אלבומו השישי של דני סנדרסון, שיצא באוגוסט 1997. הלא נודע התאפיין ב"חזרה למקורות" - סגנון רוקנ'רול קלאסי משנות השישים, כששיר הנושא הופך לאחד הלהיטים הגדולים של הרוק הישראלי בשנות התשעים ומלווה בווידאו-קליפ מושקע. אלבום זה מכיל שירים מסגנונות שונים: מרוקנ'רול, שבולט בשיר "אמרתי לה לבוא", דרך מוזיקה ערבית, שהופיעה ב"שובו של התמנון" ועד לדקלום, שהופיע בשיר "שיט בנהר קינג ג'ורג'". הקטע האינסטרומנטלי "שובו של התמנון", שמאופיין במוזיקה ערבית, מזכיר מאוד את היצירה "התמנון האיטר" שכתב סנדרסון בשנות ה-70 וביצעה להקת כוורת באלבומה פוגי בפיתה, ושמו מתייחס לכך בהתאם. זהו האלבום הראשון שבו משתף סנדרסון פעולה עם הגיטריסט כפיר בן ליש, שמלווה אותו עד היום. רוב המבקרים (ובהם יואב קוטנר) תיארו את האלבום כאלבום הטוב ביותר שסנדרסון יצר[דרוש מקור]. סנדרסון עצמו אומר כי זהו האלבום שהכי עיצב אותו מבחינה מוזיקלית[דרוש מקור]. כל השירים נכתבו והולחנו על ידי דני סנדרסון. תופים: איגי דיין כלי הקשה (הלא נודע, בחורות מכוניות וערבי שישי, אנשים זהב, שלו לעולמים, שובו של התמנון, מחט אל הלב, שיט בנהר קינג ג'ורג'), ברכיים (למה עכשיו): זהר פרסקו גיטרה בס: אריה וולניץ גיטרות: נושי פז גיטרות, פנדר רודס ("אני שבוי"): דני סנדרסון קלידים ופרפיזה (לקלק): עמית הראל שירה ("שלו לעולמים" ושיט בנהר קינג ג'ורג): רוית הראל קולות: כפיר בן ליש, עמית הראל, איגי דיין, יהודה עדר, ליאור מזרחי ודני סנדרסון. קנון (שובו של התמנון): אברהם סלמן כינור (שובו של התמנון): זבדה אליאס עיבודים והפקה מוזיקלית: דני סנדרסון ייעוץ אמנותי: יהודה עדר הקלטות ומיקס: מני בז'רנו הוקלט ובושל באולפני טריטון, 1997 עוזרי טכנאי: ליאור מזרחי, גולן צרפתי עריכה דיגיטלית: חיים גוזלי, מאסטר דיסק, 1997 מפיק: חיים שמש הפקה: דנה קמינסקי ונעמה קרן מידע על האלבום הלא נודע באתר AllMusic הלא נודע - קליפ רשמי, וידאו קליפ של השיר באתר יוטיוב אמרתי לה לבוא - קליפ רשמי, וידאו קליפ של השיר באתר יוטיוב האלבום "הלא נודע" באתר "מוזיקה ישראלית" "הלא נודע"- תומר פישר כותב - האלבום הנבחר של היום- בעקבות האזנה אישית לאלבום ערך זה הוא קצרמר בנושא אלבומים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אוטו אולסן

אוטו מרטין אולסן (בנורווגית: Otto Martin Olsen;‏ 13 בדצמבר 1884 – 12 ביולי[דרושה הבהרה] 1953) היה קלע נורווגי שהתחרה בראשית המאה ה-20 בקליעה. הוא זכה ב-8 מדליות אולימפיות, בהן ארבע מדליות זהב. הוא היה לקלע השלישי שזכה בשתי מדליות זהב אולימפיות אישיות, והוא אחד מחמישה אתלטים שהגיעו להישג זה באולימפיאדה אחת. אולסן נולד באוסטרה אקר, נורווגיה, ב-1884, ומת שם ב-1953 (ב-1948 אוחדה אוסטרה אקר לתוך אוסלו). בגיל 35, הוא השתתף באולימפיאדת אנטוורפן (1920) ב-9 תחרויות, וזכה שם בחמש מדליות: מדליית זהב בתחרויות הקבוצתיות ברובה חופשי וב-100 מ' מטרות נעות, ירייה יחידה, ובתחרויות האישיות ב-100 מ' מטרות נעות, ירייה יחידה ו-300 מ' רובה צבאי, שכיבה. כמו כן, הוא זכה במדליית כסף בתחרויות הקבוצתיות ברובה חופשי וברובה צבאי 300+600 מ'. באולימפיאדת פריז (1924) הוא השתתף ב-5 תחרויות, וזכה ב-3 מדליות: מדליית זהב בתחרות הקבוצתית ב-100 מ' מטרות נעות, ירייה יחידה, מדליית כסף בתחרות הקבוצתית ב-100 מ' מטרות נעות, ירייה כפולה, ומדליית ארד בתחרות האישית ב-100 מ' מטרות נעות, ירייה יחידה. אוטו אולסן, באתר olympedia.org