התעמלות מכשירים במשחקים האולימפיים

התעמלות מכשירים היא ענף במשחקים האולימפיים מאז חידושם בעת החדשה, באולימפיאדת אתונה (1896). הוא נחשב לאחד משלושת הענפים היוקרתיים במשחקים, לצד האתלטיקה והשחייה. במשחקים האולימפיים הראשונים התחרו רק מתעמלים גברים. באתונה התחרו המתעמלים בטבעות, מקבילים, מתח, סוס סמוכות, סוס קפיצות וטיפוס על חבל, וכן בתחרויות קבוצתיות במקבילים ובמתח. באולימפיאדת פריז (1900) לא נערכה אף אחת מהתחרויות שנערכו באתונה, והתחרות היחידה שהתקיימה היא קרב רב ליחידים. בניגוד למקובל כיום, קרב-רב באותם ימים שילב, לצד התעמלות מכשירים, גם מקצועות באתלטיקה קלה, כגון קפיצה לרוחק, קפיצה לגובה וקפיצה במוט, ואף הרמת משקולות. באולימפיאדת סנט לואיס (1904) שבו ונערכו כל תחרויות היחידים שנערכו באתונה, בנוסף לקרב-רב, ועליהם התווספו עוד מספר תחרויות יחידים: להטוטנות, טריאתלון ותחרות משולבת (תחרות שדומה למעשה יותר לקרב-רב המודרני, והתבססה על ארבעה מכשירים). בנוסף, נערכה תחרות קרב-רב קבוצתית, בה השתתפו 13 מועדונים אמריקאיים. המשלחת הגרמנית, שקיבלה את הציון הגבוה ביות בקרב-רב הקבוצתית, נפסלה לאחר שהתברר כי חבריה היו ממועדונים שונים. באולימפיאדת לונדון (1908) שוב הצטמצם מספר התחרויות, ונערכו רק תחרויות קרב-רב ליחידים ולקבוצות. בניגוד למשחקים הקודמים, הקרב-רב כלל מקצועות התעמלות מכשירים בלבד, כפי שנהוג כיום. בנוסף, בתחרות הקרב-רב הקבוצתית, התחרו נבחרות של מדינות, ולא מועדונים. באולימפיאדת סטוקהולם (1912) נוספו לשתי תחרויות אלה שתי תחרויות נוספות: תחרות קבוצתית עם בחירה חופשית של תרגיל ומכשיר, ותחרות קבוצתית בשיטה שוודית. באולימפיאדת אנטוורפן (1920) נערכו תחרויות במתכונת זהה. באולימפיאדת פריז (1924) הוחזרו כל תחרויות היחידים שנערכו במשחקים הראשונים באתונה (טבעות, מקבילים, מתח, סוס סמוכות, סוס קפיצות וטיפוס על חבל), וכן נערכה בפעם היחידה בהיסטוריה גם תחרות על סוס קפיצות צדי. התחרויות הקבוצתיות שנוספו בלונדון בוטלו, והתחרות הקבוצתית היחידה שנערכה הייתה קרב-רב. אולימפיאדת אמסטרדם (1928) הייתה הראשונה בה השתתפו גם מתעמלות. לנשים נערכה רק תחרות אחת, קרב-רב קבוצתי. תחרויות הגברים לא כללו הפעם טיפוס על חבל. באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) שוב לא נערכו תחרויות לנשים. לתחרויות הגברים הושב הטיפוס על חבל (בפעם האחרונה), וכן נוספו להטוטנות, טאמבלינג (סדרת קפיצות שנערכת על מסלול מאורך) ולראשונה בהיסטוריה גם תרגיל קרקע. באולימפיאדת ברלין (1936) הוחזר הקרב-רב לנשים, והוא נערך מאז ברציפות. תחרויות הגברים כללו קרב-רב קבוצתי, קרב-רב ליחידים ותרגילי טבעות, מקבילים, מתח, סוס סמוכות, סוס קפיצות וקרקע. מתכונת זו של תחרויות הגברים לא השתנתה מאז ועד היום. באולימפיאדת הלסינקי (1952) החלו גם תחרויות למתעמלות יחידות. ארבעת המקצועות בהן התחרו הנשים הם מקבילים מדורגים, סוס קפיצות, קורה וקרקע, ובנוסף נערכה גם תחרות קרב-רב. שינוי נוסף בתחרויות הנשים היה הוספה של תחרות קבוצתית עם מתקן נייד (הדומה במהותה לתרגילי ההתעמלות האומנותית של ימינו. תחרות זו נערכה גם באולימפיאדת מלבורן (1956), ולא נכללה באולימפיאדת רומא (1960). מאז אולימפיאדת רומא לא חל שינוי במתכונת התחרויות לנשים. שלב המוקדמות של כל התחרויות נערך במקביל. למעשה, המתעמלים השונים מתחרים במסגרת של קרב-רב, והתוצאה שהשיגו בכל מכשיר בנפרד משמשת גם לדירוג שלהם לגבי המכשיר עצמו. עבור מדינות שמיוצגות על ידי חמישה מתעמלים, המוקדמות מהוות גם מוקדמות לקרב-רב הקבוצתי. בכל אחד מהמכשירים מתחרים ארבעה מתוך החמישה, והציון המצטבר של כל המתעמלים של מדינה מסוימת בכל המכשירים, מהווה את הניקוד הכולל של הנבחרת. לשלב הגמר בכל מכשיר מעפילים 8 המתעמלים שהשיגו את הציון הגבוה ביותר בשלב המוקדמות ורק שניים מכל מדינה. שלושת המתעמלים שדורגו במקומות 9 עד 11 מהווים רזרבה. לשלב הגמר בקרב-רב ליחידים מעפילים 24 המתעמלים שסכום הציונים שלהם בכלל המכשירים היה הגבוה ביותר, ורק שניים מכל מדינה. ארבעה נוספים הם רזרבה. לגמר הקרב-רב הקבוצתי מעפילות 8 הנבחרות שהשיגו את הציון הגבוה ביותר בשלב המוקדמות. בגמר הקרב-רב הקבוצתי מתחרים שלושה מתעמלים מכל נבחרת בכל תרגיל מתוך חמישה מתעמלים. עודכן לאחרונה לאחר המשחקים האולימפיים בטוקיו 2020 רשימת כל המתעמלים שזכו ב-3 מדליות זהב ויותר או ב-4 מדליות בסך הכל ויותר (נכון לאולימפיאדת טוקיו 2020) - מתעמלים יהודים ישראל יוצגה בידי מתעמלים ב-8 מהאולימפיאדות בהן השתתפה. 7 מתעמלים ו-7 מתעמלות ייצגו אותה לאורך השנים. רק שניים מהם: אלכס שטילוב, וארטיום דולגופיאט השתתפו ביותר מאולימפיאדה אחת. הפעם הראשונה בה כללה המשלחת הישראלית מתעמלים הייתה באולימפיאדת רומא (1960). שלוש מתעמלות ישראליות השתתפו אז במשחקים, רות אבלס, ראלי בן-יהודה ומרים קארה. השתתפותן הייתה סמלית בעיקרה, והן לא רשמו הישגים משמעותיים. 16 שנים חלפו בטרם ייצג את ישראל מתעמל נוסף, דב לופי, באולימפיאדת מונטריאול (1976), אך גם הוא לא הגיע להישגים גבוהים. גם באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984), בה השתתפו ארבעה מתעמלים ישראלים, הישגיהם היו נמוכים. ננסי גולדשמידט העפילה אמנם לשלב הגמר בקרב-רב, אך באותה העת השתתפו בו 36 מתעמלות, והיא סיימה במקום ה-31. גם באולימפיאדת סיאול (1988) ובאולימפיאדת ברצלונה (1992) לא הרשימו המתעמלים הישראלים. באולימפיאדת אתונה (2004), לאחר שתי אולימפיאדות ללא נוכחות מתעמלים ישראלים, רשם פבל גופמן את ההישג הטוב ביותר למתעמל ישראלי עד אז, כשהעפיל לגמר הקרב-רב וסיים במקום ה-19. באולימפיאדת בייג'ינג (2008) היה אלכס שטילוב למתעמל הראשון שמעפיל לשלב הגמר בתחרות במכשיר בודד, תרגיל הקרקע, וסיים במקום השמיני. באולימפיאדת לונדון (2012) שיפר את הישגו, וסיים במקום השישי בתרגיל הקרקע, ההישג הטוב ביותר של מתעמל ישראלי במשחקים האולימפיים עד כה. בנוסף, העפיל לשלב הגמר גם בקרב-רב, וסיים במקום ה-12. בתרגיל המתח לא העפיל לשלב הגמר, אך סיים במקום ה-12. באולמפיאדת טוקיו 2020 זכה המתעמל ארטיום דולגופיאט במדליה האולימפית הראשונה של ישראל בענף זה כאשר זכה במדליית הזהב בתרגיל הקרקע. התעמלות במשחקים האולימפיים רשימת אלופות ואלופי ישראל בהתעמלות מדיה וקבצים בנושא התעמלות מכשירים במשחקים האולימפיים בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של התעמלות מכשירים במשחקים האולימפיים לא הטריאתלון המוכר לנו כיום, אלא קרב-רב שכלל שלושה מתקנים: מקבילים, מתח וקפיצות.