laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
צ'מיילוב

צ'מיילוב (בפולנית: ‏Ćmielów‏Ⓘ‏) היא עיירה במחוז אוסטרובייץ שבפרובינציית שוויינטוקז'יסקיה בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית. היישוב נזכר מהמאה ה-13, ועד המאה ה-14 נקרא בשם "שידלוב". בשנת 1505 הוענקו ליישוב זכויות עיר, ונבנה בו ארמון. באמצע במאה ה-17 ובראשית המאה ה-18 נפגע היישוב קשות מפלישת האימפריה השוודית. מראשית המאה ה-18 התפתחה ביישוב תעשיית קדרות ענפה. התיעוד הראשון לישיבת יהודים ביישוב הוא מאמצע המאה ה-17. בין מלחמות העולם ישבו בעיירה האדמו"רים אלתר משה אפשטיין ואברהם יוסף אפשטיין (נספו בשואה), וכמו כן, התקיימה במקום פעילות ציונית. בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי היישוב מהתנכלויות אנטישמיות גוברות והולכות מצד שכניהם הפולנים. בתקופה זו נמנו ביישוב כ-500 יהודים. עם כיבוש היישוב בידי הגרמנים בספטמבר 1939, הוטלו על יהודיו גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע, איסור הליכה על מדרכות, חובת תשלום סכומי כופר גבוהים, חובת מסירת רכוש ואיסור מסחר עם לא יהודים. במהלך 1940 הגיעו ליישוב מאות פליטים יהודים מיישובי הסביבה. ב-1 ביוני 1942 רוכזו יהודי העיירה בגטו סגור שהוקם בה, בו שוכנו בצפיפות רבה. כתוצאה ממגפת טיפוס הבהרות שפרצה בגטו, מתו רבים מיושביו. בסוף אוקטובר 1942 חוסל הגטו שבעיירה, עם שילוח כ-900 היהודים שנותרו בו (כולל יהודי איווניסקה שהגיעו בתחילת אוקטובר) למחנה ההשמדה טרבלינקה, ורצח 24 יהודים בשעת האקציה. בינואר 1943 רוכזו היהודים שנמצאו מסתתרים בעיירה ובסביבתו במחנה עבודה שהוקם בו, וממנו שולחו כעבור זמן מה לטרבלינקה. מדיה וקבצים בנושא צ'מיילוב בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של צ'מיילוב צ'מיילוב באתר מרכז מורשת יהדות פולין צ'מיילוב, באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "צ'מיילוב", באתר השטעטל הווירטואלי "צ'מיילוב", באתר JewishGen (באנגלית) אוולין צגנהאגן, צ'מיילוב, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק A, עמ' 213–214), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
צ'צ'רסק

צ'צ'רסק (בבלארוסית: Чачэрск, ברוסית: Чечерск, בפולנית: Czeczersk) היא עיר קטנה במחוז הומל שבמזרח בלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית. היישוב נוסד במאה ה-10, על גדת נהר סוז', והוא נזכר לראשונה בכתובים בתעודה משנת 1159. בהמשך נבנתה ביישוב טירה. בחלוקת פולין בשנת 1772 נכללה העיר בתחום האימפריה הרוסית, ותוך מספר שנים נבנו בה מספר מבני ציבור. בראשית המאה ה-20 נמנו בעיר כ-1,700 יהודים. בתקופה הסובייטית פעל בעיר בית ספר יידי, ונותרו בה כ-1,000 יהודים, כחמישית מתושביה. עם פרוץ מבצע ברברוסה הצליחו להימלט רוב יהודי העיר מזרחה. ב-16 באוגוסט 1941 נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואלו ריכזו את היהודים שנותרו בה בגטו בן שני בניינים, בו סבלו מרעב, מקור ומדוחק, תוך שוד רכושם. בראשית נובמבר 1941 רצחו הגרמנים כמה עשרות קשישים וחולים יהודים מהגטו בתעלות נגד טנקים, וב-28 בדצמבר 1941 רצחו הגרמנים בסיוע שוטרים בלארוסים את מאות היהודים שנותרו בגטו שבעיר. מדיה וקבצים בנושא צ'צ'רסק בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של צ'צ'רסק צ'צ'רסק (Chechersk), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "צ'צ'רסק", באתר JewishGen (באנגלית) לאוניד סמילוביצקי (רו'), צ'צ'רסק, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1660–1662), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) טשעטשערסק (בלארוס), דף שער בספרייה הלאומית
אפיל-סין

אפיל-סין היה מלך אמורי, המלך הרביעי בשושלת הראשונה של מלכי בבל. הוא מלך בין השנים 1830–1813 לפנה"ס על פי הכרונולוגיה התיכונה או בין השנים 1749-1767 לפנה"ס לפי הכרונולוגיה הנמוכה. אפיל-סין היה אביו של סין-מובליט, שהרחיב את תחום שליטתה של בבל על מספר ערי מדינה באזור, וסבו של המלך חמורבי, אשר הפך את הממלכה האזורית הקטנה בבל, לאימפריה. הוא היה בנו של המלך סביום. לא נמצאו בממצאים הארכאולוגיים הוכחות לטענתו שהייתה לו מלכות. העדרן הביא חוקרים למסקנה שבתקופתו בבל הייתה עדיין עיר קטנה וחדשה וכי השפעתו כשליטה, הייתה קטנה בהרבה מאשר השפעתם של בנו ונכדו. בתקופת שלטונו הוא בנה את חומות העיר בבל ואת חומות הערים בורסיפה ונורום. הוא בנה מקדש לאלה איננה והוביל את עבודות הבנייה בבורסיפה למקדש א-זידה לאל נבו. פירוט האירועים לפי שנים, שנות מלכותו של אפיל-סין
סטארי צ'ורטוריסק

סטארי צ'ורטוריסק (באוקראינית: Старий Чорторийськ; בפולנית: Czartorysk, צ'רטוריסק) הוא כפר במחוז ווהלין שבמערב אוקראינה, על גדת נהר סטיר, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית. היישוב נזכר לראשונה בשנת 1100, ומסוף המאה ה-14 נכלל בנחלות משפחת האצולה הפולנית צ'ארטוריסקי, אשר קראה את היישוב על שמה. מתחילת המאה ה-18 היה הכפר בבעלות משפחת רדזיוויל. ערך מורחב – קהילת יהודי צ'רטוריסק התיעוד הראשון לישיבת יהודים בכפר הוא משנת 1577. עם הקמת תחנת רכבת בקו סארני-קובל כ-10 ק"מ מהכפר, בסוף המאה ה-19, עברו להתגורר במתחם התחנה מספר מיהודי היישוב. במהלך מלחמת העולם הראשונה גורשו היהודים מהכפר, ולאחר התבססות השלטון הפולני בו, הורשו לשוב אליו. בין מלחמות העולם נמנו בכפר כ-300 יהודים. ביישוב נולדו בין היתר הסופר היידי יונה רוזנפלד, השחקן מיכאל ואקס והכלכלנית רוז פרידמן, אשתו של זוכה פרס נובל מילטון פרידמן. עם כיבוש אזור הכפר בידי הסובייטים בספטמבר 1939, הגיעו ליישוב מאות פליטים יהודים ממערב פולין. ב-28 ביוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבש הכפר בידי הגרמנים, ואלו ריכזו את יהודיו בגטו, ממנו נלקחו מדי יום לעבודות כפייה. ב-24 באוגוסט 1942 חוסל הגטו שבכפר, תוך רצח כל יושביו. ב-3 בפברואר 1944 שוחרר הכפר בידי הצבא האדום. ממאות יהודי הגטו שרדו את השואה במקומות מסתור וביערות 10 אנשים. מדיה וקבצים בנושא סטארי צ'ורטוריסק בוויקישיתוף צ'ארטוריסק באתר מרכז מורשת יהדות פולין צ'רטוריסק (Czartorysk), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם סטריאי חודוריסק (אוקראינה), דף שער בספרייה הלאומית
קופיצ'ינצה

קופיצ'ינצה (באוקראינית: Копичинці, קופיצ'ינצי; בפולנית: Kopyczyńce; ביידיש: קאפיטשיניץ) היא עיירה במחוז טרנופול שבמערב אוקראינה. עד השואה התקיימה בה קהילה יהודית גדולה. העיירה נזכרת לראשונה בשנת 1340, ובשנת 1564 הוענקו לה זכויות עיר. בין השנים 1672 ו-1699 נשלטה העיירה בידי האימפריה העות'מאנית. בחלוקת פולין בסוף המאה ה-18 נכללה העיירה בתחום גליציה האוסטרית. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה העיירה בשטח פולין הקונגרסאית. יהודים ישבו בעיירה מהמאה ה-17. בסוף המאה ה-19 הקים בה האדמו"ר יצחק מאיר השיל את חסידות קופיטשניץ. בשנת 1920 פרעו ביהודי העיירה גייסותיו של סימון פטליורה, תוך רצח מספר יהודים ואונס נשים. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-2,600 יהודים, כשליש מתושביה, ופעלו בה מוסדות חינוך ותרבות יהודיים, תוך פעילות ציונית ערה. בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיירה מהתנכלויות אנטישמיות גוברות והולכות מצד שכניהם האוקראינים. הפעילות הציבורית היהודית בעיירה נאסרה עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939. ב-7 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ולמחרת ביצעו האוקראינים מעשי השפלה, התעללות ורצח ביהודיה. כעבור מספר ימים הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע, וכן הועלו באש בתי הכנסת בעיירה. מסתיו 1941 נלקחו יהודי העיירה לעבודות כפייה במחנות עבודה, ובתחילת 1942 הובאו לעיירה יהודים נוספים מיישובי הסביבה, עד שמספר יהודיה הגיע לכ-3,120 איש. ב-30 בספטמבר 1942 ערכו שוטרים גרמנים ואוקראינים אקציה אלימה בעיירה, בה כ-50 יהודים נרצחו במקום, כ-70 הועברו למחנה ינובסקה וכ-1,000 שולחו למחנה ההשמדה בלז'ץ. לאחר מכן רוכזו יהודי העיירה הנותרים בגטו שהוקם בה, אליו הובאו יהודים רבים מיישובי הסביבה, ואשר מספר יושביו הגיע לכ-2,900 איש. ב-15 באפריל 1943 נרצחו כ-400 יהודים מהגטו בבורות ירי ביער סמוך. לאחר מכן, צומצם שטח הגטו שבעיירה, ובד בבד, הובאו אליו יהודים נוספים מהסביבה. באקציה נוספת, בת מספר ימים, שנערכה בגטו בתחילת יוני 1943, נרצחו רוב יושביו בבורות ירי בידי שוטרים גרמנים. מספר יהודים הצליחו להימלט מהטבח בסיוע פרטיזנים מקומיים. ב-12 ביוני 1943 הועברו כ-400 יהודים מהגטו שבעיירה לגטו צ'ורטקוב, ושם נספו עם יתר יהודי המקום. כ-600 יהודים שנותרו בגטו שבעיירה ובחוות חקלאיות בסביבתה נרצחו ב-20 ביולי 1943, תוך עריכת מצוד קפדני אחר יהודים מסתתרים בעיירה. לאחר שחרור העיירה בידי הצבא האדום שבו אליה כ-20 יהודים, אך אלו עזבו אותה במהרה, עקב איומים מצד אוקראינים לאומנים. מדיה וקבצים בנושא קופיצ'ינצה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קופיצ'ינצה אתר האינטרנט הרשמי של קופיצ'ינצה ספר יזכור לקהילת קופיצ'ינצה, בספריית העיר ניו יורק קופיצ'ינצה באתר מרכז מורשת יהדות פולין קוֹפּיצ'ינצֶה (Kopyczyńce), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "קופיצ'ינצה", באתר השטעטל הווירטואלי אלכסנדר קרוגלוב (רו') ומרטין דין, קופיצ'ינצה, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק A, עמ' 795–797), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) קופיצ'ניץ (אוקראינה), דף שער בספרייה הלאומית
קובליצ'י

קובליצ'י (בבלארוסית: Кублічы; ברוסית: Кубличи) הוא כפר במחוז ויטבסק שבבלארוס, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. הכפר נזכר לראשונה במאה ה-15. בחלוקת פולין השנייה בשנת 1793 נכלל היישוב בשטחי האימפריה הרוסית, ועד מלחמת העולם השנייה היוו היהודים רוב גדול בקרב תושביו. בראשית המאה ה-20 נמנו בכפר 935 יהודים. בין מלחמות העולם נותרו בו כ-500 יהודים, רוב תושביו, ופעלו בו מועצה יהודית ממלכתית ובית ספר יידי. ב-3 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבש הכפר בידי הגרמנים, ואלו החלו בביצוע מעשי התעללות ביהודים שלא הספיקו להימלט ממנו. בהמשך, הוטלו על יהודי הכפר גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב, חובת תשלום סכומי כופר וחובת ביצוע עבודות כפייה. בסוף ספטמבר 1941 רוכזו מאות יהודי הכפר בגטו קטן שהוקם בו, בו ביצעו הגרמנים מעת לעת מעשי התעללות ורצח. בד בבד מתו רבים מיושבי הגטו מרעב וממחלות. בנובמבר 1941 רוכזו יהודי הגטו הנותרים בבניין אחד, אשר הוקף בגדר תיל, ונשמר בידי שוטרים בלארוסים. ליושבי הבניין לא סופק כל מזון, והצעירים שבו נלקחו מדי יום לעבודות כפייה. בסוף דצמבר 1941 גורשו כל יהודי הכפר לאושאצ'י, שיהודיה כבר נרצחו, ושם הוחזקו בגטו מקומי. ב-12 בינואר 1942 ניסו יהודי קובליצ'י לברוח מהגטו, אך רובם נתפסו ונרצחו. הנותרים נרצחו זמן מה לאחר מכן. מדיה וקבצים בנושא קובליצ'י בוויקישיתוף קובליצ'י (Kublichi), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "קובליצ'י", באתר JewishGen (באנגלית) דניאל רומנובסקי (אנ'), קובליצ'י, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1694–1695), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
בת הגנרל

בת הגנרל (באנגלית: The General's Daughter) הוא ספר מאת הסופר האמריקאי נלסון דה מיל העוסק בחקירת רצח בצבא ארצות הברית. המחבר, אשר שירת כמפקד מחלקת חי"ר בדיוויזיית הפרשים הראשונה (מוטסת) ולחם במלחמת וייטנאם, הסתמך על ניסיונו הצבאי כמו גם על תחקיר מעמיק שביצע. הספר עובד בשנת 1999 לסרט קולנוע בכיכובם של ג'ון טרבולטה כברנר ומדלין סטו כסנהיל וג'יימס קרומוול כגנרל קמבל. עלילת הספר נפתחת כאשר מוטל על חוקר מיחלק החקירות הפליליות פול ברנר ועל שותפתו, המומחית לפשעי מין, סינתיה סנהיל, לחקור את נסיבות מותה של סגן אן קמבל מצבא ארצות הברית, שנמצאה באחד המטווחים של פורט הדלי, בסיס האימונים של חיל הרגלים בג'ורג'יה. גופתה של קמבל נמצאה עקודה לרצפה, בעירום ועם סימני התעללות. ברנר הוא חוקר מנוסה שבעברו הוכשר כצנחן וכסייר. הוא לחם במלחמת וייטנאם בשורות דיוויזיית הפרשים הראשונה ועוטר על גבורתו בכוכב הארד. אולם חקירה זו, המורכבת בשל העובדה שמדובר בחקירת פשע על רקע מיני בצבא, הופכת מורכבת ומסובכת בהרבה בשל העובדה שהנרצחת היא בתו של הגנרל ג'וזף "ג'ו הלוחם" קמבל, שזכה לתהילה על גבורתו כמפקד גדוד רגלים משוריין במלחמת וייטנאם וכפקד אוגדה במלחמת המפרץ, ועשוי להתמנות לתפקיד בכיר בממשל האמריקני. כנגד רצונו של ברנר לפענח את הפרשה ניצב האינטרס של מפקדי הצבא לטייח אותה. אתר האינטרנט הרשמי של בת הגנרל (באנגלית) הספר "בת הגנרל", באתר "סימניה" בת הגנרל, באתר OCLC (באנגלית) גל פרל פינקל, הרפתקאות קובניות, מקור ראשון,‏ 19 בינואר 2018. "בת הגנרל", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית). נלסון דה מיל, "בת הגנרל", הוצאת שלגי, 1999, עמוד 18, "עשיתי את הטירונות שלי בבסיס האימונים של חיל הרגלים בפורט הדלי, לפני שנים רבות. אחר-כך עברתי לבסיס של הקומנדו המוטס בפורט בנינג, לא רחוק מכאן. אז אני איש קומנדו אווירי, הנשק הקטלני, מכונת הרג, איש רשע, רזה, אכזרי, מוות מהשמיים, מוכן תמיד, וכן הלאה. אבל עכשיו אני קצת יותר מבוגר והמח"פ מתאים לי". נלסון דה מיל, "בת הגנרל", הוצאת שלגי, 1999, עמוד 268, "אני הייתי בגדוד הראשון של חטיבת פרשים 8, בווייטנאם, בלי סוסים". נלסון דה מיל, "בת הגנרל", הוצאת שלגי, 1999, עמוד 114, "קיבלתי כוכב ברונזה, גב' סנהיל, על שהסתערתי על גבעה מזורגגת שלא רציתי במיוחד ולא הייתי צריך אותה במיוחד". נלסון דה מיל, "בת הגנרל", הוצאת שלגי, 1999, עמוד 273, "בהיותו קולונל הוביל טור רגלים משוריין להתקפה על העיר קואנג טרי, והציל מחלקת רובאים שהיו לכודים במבצר הצרפתי העתיק".
פרנץ קרום

פרנץ קרום (בגרמנית: Franz Krumm, נולד ב-16 באוקטובר 1909 בגרמניה, נפטר ב-9 במרץ 1943 באוריול שברוסיה) היה כדורגלן גרמני ששיחק בעמדת החלוץ בבאיירן מינכן ובמינכן 1860. קרום החל את קריירת הבוגרים שלו בשנת 1931 בבאיירן מינכן כאשר היה בן 22, והיה חלק מקבוצה חזקה שכללה שחקנים כמו קונראד היידקאמפ, יוזף ברגמאייר ואוסקר רוהר. קרום סייע לבאיירן מינכן לזכות באליפות גרמניה בשנת 1932, שהתנהלה אז בשיטת נוק-אאוט, לאחר שכבש שער בניצחון 2-0 בגמר מול איינטרכט פרנקפורט. קרום שיחק בסך הכל שבע עונות בבאיירן מינכן. ובשנת 1938 חצה את הכביש אל היריבה העירונית מינכן 1860, בה שיחק עד 1943, השנה בה נהרג במלחמת העולם השנייה. לקרום שתי הופעות בנבחרת גרמניה, בהן כבש שער אחד. קרום נשלח במלחמת העולם השנייה להילחם בחזית המזרחית, ומצא את מותו בשנת 1943 באוריול שברוסיה, בגיל 33. גם חברו לבאיירן מינכן יוזף ברגמאייר מצא את מותו במלחמה באותו מקום, ארבעה ימים מוקדם יותר. פרנץ קרום, באתר Transfermarkt פרנץ קרום, באתר Fussballdaten.de (בגרמנית) פרנץ קרום, באתר WorldFootball.net פרנץ קרום, באתר National Football Teams פרנץ קרום, באתר FootballDatabase.eu ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגלנים גרמנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
משטרת עין חוצוב

משטרת עין חוצוב היא תחנת משטרה שהוקמה, ב-1930, בצפון הערבה, בתקופת המנדט הבריטי, עבור משטרת הרוכבים. לאחר כיבושה במלחמת העצמאות שימשה כנקודת התארגנות למבצעים נוספים בנגב. תחנת המשטרה הייתה חלק ממערך תחנות משטרה שנבנו לשירות משטרת הרוכבים וכללו את משטרת הרוכבים שובל, משטרת כורנוב (ממשית), משטרת עין חוצוב, משטרת עין רדיאן (יטבתה) ומשטרת אום רשרש. רוכבי היחידה נעו על גבי גמלים בין נקודות המשטרה על מנת לשמור על דרכי הנגב ועל הגבול המזרחי. ב-25 בנובמבר 1948 השתלטה חטיבת הנגב על המקום (ללא קרב) במסגרת מבצע לוט והמקום שימש את הכוחות להתארגנות לקראת פתיחת הדרך לסדום. במרץ 1949 שימש המקום כנקודת כינוס לחלק מחטיבת גולני בהתארגנות למבצע עובדה לשחרור הנגב הדרומי ואילת. תחנת המשטרה כוללת חדר בן קומה אחת. היא נבנתה בראש תל ארכאולוגי בשם מצד חצבה שזוהה כבר בשנות ה-50 כתמר המקראית. ב-1967 הוקמה במקום חווה חקלאית בשם עיר אובות. שימור האתר הארכאולוגי נעשה על ידי קבוצה אמריקאית אוונגליסטית בשיתוף רשות העתיקות. התחנה עצמה שופצה, הוכרזה כאתר מורשת מטעם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ומשמשת כמרכז מבקרים. למרגלות התל נבע בעבר מעיין בו השתמשו יושבי המשטרה והעוברים במקום. בקרבת המעיין ניתן לראות שוקת שהוזנה ממימי המעיין ושימשה להשקיית הגמלים של משטרת הרוכבים. מימי המעיין הזינו גם עץ שיזף בן כ-300 שנה שגדל בקרבתו. בעקבות קידוחי מים שערכה מקורות בסביבה ירד מפלס מי התהום והמעין יבש ובימינו מושקה העץ באופן מלאכותי. מדיה וקבצים בנושא משטרת עין חוצוב בוויקישיתוף מצד חצבה - תמר המקראית, באתר iNature עיר אובות, עין חצבה, עין חוצ'וב, תמר המקראית, באתר "מסלולרי" (אורכב) עין חצבה, באתר "מפה" (אורכב) אתרים היסטוריים בערבה התיכונה, באתר "הערבה" משטרת הרוכבים הייתה יחידה עברית בפיקוד עברי, שפעלה במסגרת המשטרה הבריטית הן בצפון והן בדרום בוני התחנה עשו שימוש באבנים מהאתר לצורך הבניה
ויטליוס

אוֹלוּס וִיטֶלְיוּס גֶרְמָנִיקוּס אוֹגוּסְטוּס (בלטינית: Aulus Vitellius Germanicus Augustus) ובקצרה ויטליוס (24 בספטמבר 15 – 22 בדצמבר 69) היה קיסר רומא בשנת 69, היא שנת ארבעת הקיסרים. כבן לאחד הפוליטיקאים הבכירים ביותר ברומא בימיו, לוקיוס ויטליוס (כיהן כקונסול 3 פעמים וכקנסור יחד עם הקיסר קלאודיוס), היה ויטליוס בן חסותו של הקיסר טיבריוס. ההיסטוריון הרומאי סויטוניוס כתב כי הוא היה בין הילדים ששימשו כשעשועים מיניים לקיסר טיבריוס בשהותו באי קאפרי, אולם לא ידוע אם תיאור זה נכון. הוא התחבב בדרכי חנופה על הקיסרים קליגולה, קלאודיוס ונירון קיסר; כך קיבל תפקידים חשובים באימפריה, לרבות נציב הפרובינקיה אפריקה, והמפקח על העבודות הציבוריות. נשלח לגרמניה על ידי גלבה כשזה עלה לשלטון בשנת 68. שם מצא כר נרחב למזימות ומרידות, שכן הצבא מאס בגלבה שהיה ידוע כקמצן, ולוויטליוס יצא שם של אדם מושחת הנקנה בקלות. עוד לפני שנודע לו על הירצחו של גלבה ועל עליית הקיסר אותו, הכריזוהו חייליו כקיסר. מצביאיו גברו על צבא אותו בקרב בטריאקום, בשנת 69 (היא שנת ארבעת הקיסרים, שבה משלו בזה אחר זה גלבה, אותו, ויטליוס ואספסיאנוס). כשהגיע לרומי כדי לשלוט בה נהג, מחד גיסא, בזלזול כלפי המנהגים העתיקים ובשחצנות ובראוותנות גלויים לעין, והיה שקוע בזלילה ובסביאה, ומאידך גיסא משל במתינות. לאחר שמונה חודשי שלטון הכריזו צבאותיו ("מבין אלה שמעבר לים - הצבא בסוריה וביהודה") על מרד, ושמו בראשם את אספסיאנוס ששהה אז ביהודה, שם עסק בדיכוי המרד הגדול. כשהגיעו צבאות אספסיאנוס לרומי לאחר ניצחונם בקרב בדריאקום השני ניסה ויטליוס להתחבא מפניהם, אך נשלף ממחבואו ונהרג על ידי ההמון, בגיל 54 על המדרגות הגמוניאניות. משה עמית, תולדות הקיסרות הרומית, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2002 אדוארד גיבון, שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית, עברית: אריה ענבי, הוצאת "ספרי זהב", תל אביב, 1955. גאיוס סויטוניוס טרנקוילוס, חיי שנים עשר הקיסרים, תרגם ד"ר אלכסנדר שור, הוצאת מסדה, 1977. (הספר בקטלוג ULI) מדיה וקבצים בנושא ויטליוס בוויקישיתוף ויטליוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ויטליוס, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ויטליוס, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית) סויטוניוס, שנים-עשר הקיסרים, וויטליוס, 15.
סביום

סביום (ידוע גם בשם סבום) היה מלך אמורי, המלך השלישי בשושלת הראשונה של מלכי בבל. הוא מלך בין השנים 1844–1831 לפנה"ס על פי הכרונולוגיה התיכונה, או בין השנים 1781–1767 לפנה"ס על פי הכרונולוגיה הנמוכה. בתקופתו בבל הייתה עיר-מדינה קטנה ששלטה רק על העיר בבל, שבתקופתו היתה כנראה עיר קטנה. אחריו מלך בנו אפיל-סין. העיר התחילה לגדול בתקופת נכדו סין-מובליט והפכה לאימפריה בתקופת נינו חמורבי. בשנה ה-7 למלכותו, ניהל מלחמה עם לרסה. בשנה ה-12 נלחם בעיר כאזאלו. בשנה ה-13 למלכותו, העמיק את מערכת תעלות ההשקיה בעיר בבל. בתקופת מלכותו בנה בבבל את מקדש אסגילה לאל מרדוך ואת מקדש אבאבר (גר') בסיפר. פירוט האירועים לפי שנים, שנות מלכותו של סביום
עדה צמח

עדה צמח-וָרֶטֶה (7 ביולי 1919 - 29 בנובמבר 2005) הייתה חוקרת ספרות ומתרגמת ישראלית. כלת פרס טשרניחובסקי לתרגום. צמח נולדה בשנת 1919 באודסה, וב-1921 עלתה לארץ ישראל עם אמה ואביה, הסופר והמבקר שלמה צמח. למדה בגימנסיה הרצליה ובבית הספר הריאלי בחיפה. במלחמת העולם השנייה התגייסה לצבא הבריטי. לאחריה נסעה ללמוד בלונדון ובפריז. בשנת 1951 זכתה בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת (לצדם של יוסף אור, אהרן אמיר ומנשה לוין). באמצע שנות ה-50 החלה לערוך את "אורות" - כתב עת לדברי ספרות ואמנות, והמשיכה בעריכתו עד תחילת שנות ה-70. ספרה "באמצע: קריאה בשני סיפורים של אורי ניסן גנסין" (הוצאת מאגנס, 2000), זיכה אותה בפרס מפעלי ספרות מטעם משרד החינוך והתרבות. מאמריה ומסותיה כונסו בספר "מבית ומחוץ: מאמרים ורשימות ביקורת" (הוצאת עם עובד, 2001). הייתה נשואה להיסטוריון מאיר ורטה. ילדיה הם: הסופרת תמר ורטה זהבי, הבמאי דני ורטה, המשורר והעורך יורם ורטה. ספרים במעגלי "חֵפֶשׂ הזמן האבוד" : פנים אחדות ביצירתו של פרוסט, הוצאת דביר, 1973. תנועה בנקודה - ברנר: מונוגרפיה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1984 באמצע - קריאה בשני סיפורים של אורי ניסן גנסין, הוצאת מאגנס, 2000. מבית ומחוץ - מאמרים ורשימות ביקורת, הוצאת עם עובד, 2001. תרגומים לואי ארגון, הקומוניסטים, 1950 אלכסיס דה טוקוויל, המשטר שהיה והמהפכה, 1951 קונסטאן בנימין, אדולף, 1970 וולטייר, היהודים, 1986 כתבי עדה צמח בפרויקט בן-יהודה אילנה המרמן, ואני מה ברצוני לומר..., באתר הארץ, 28 בדצמבר 2005 רשימת הפרסומים של עדה צמח, בקטלוג הספרייה הלאומית הספרים של עדה צמח, באתר "סימניה" מכּתביה: מכתבים מלונדון, מאזנים, 26 בפברואר 1948, באתר JSTOR הוויה חולת זמן: על אוריאל של גנסין ותודעת הזמן שלו, מאזנים, ינואר 1987, באתר JSTOR קריאה ב'הצדה', דפים למחקר בספרות, 7, 1990, באתר JSTOR 'באחת הפינות הנידחות' — על דרך הזכרון ב'בטרם', מחקרי ירושלים בספרות עברית, ט"ו, תשנ"ה, באתר JSTOR שלושה פרופסורים וואן גוך אחד, באתר הארץ, 28 בדצמבר 2005 ברכבת לפדואה, באתר הארץ, 1 באפריל 2007 יורם ורטה, שיר: בְּכָל רֶגַע הָיִיתִי יָכוֹל לְהַצְחִיק אוֹתָהּ, באתר הארץ, 16 בנובמבר 2021 עדה צמח, דף שער בספרייה הלאומית עדה צמח, בלקסיקון הספרות העברית החדשה יוסף אור בין זוכי פרס טשרניחובסקי, דבר, 7 בדצמבר 1951. יורם ברונובסקי, פתח ליצירתו של פררסט, דבר, 7 בדצמבר 1973 דוד לאזר, מפתח לעולמו של פרוסט, מעריב, 10 במאי 1974 עדה צמח, אלופת המסה, באתר הארץ, 28 במרץ 2001
רוטנר

האם התכוונתם ל... יעקב רוטנר – מלחין ומנצח ישראלי ליאת רוטנר – סופרת נוער ומבוגרים ועורכת עיתון ישראלית, בתו של יעקב רוטנר רחלי רוטנר – עיתונאית וקומיקסאית ישראלית, בתו של יעקב רוטנר שמעון לאומי (רוטנר) - שחקן ומאמן כדורגל ישראלי ריקי רוטנר - איש עסקים אמריקאי
חוק המינימום

האם התכוונתם ל... חוק שכר מינימום – קביעת שכר מינימום חוק ליביג – תהליך תלוי במשאב שהזמינות שלו היא הנמוכה ביותר
מרקוס פוילנר

מרקוס פוילנר (בגרמנית: Markus Feulner, נולד ב-12 בפברואר 1982 בשסליץ שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת הקשר בבאיירן מינכן, פ.צ. קלן, מיינץ 05, בורוסיה דורטמונד, נירנברג ואאוגסבורג. פוילנר שיחק כנער באקדמיית הצעירים של באיירן מינכן. בשנת 2000 עלה לבוגרים, אך שיחק בעיקר בקבוצת המילואים של המועדון, ועד לשנת 2003 צבר 13 הופעות בקבוצה הבכירה של באיירן מינכן, בהן לא הבקיע. עם זאת, פוילנר זכה בדאבל עם הקבוצה בעונת 2003. בינואר 2004 חתם פוילנר בפ.צ. קלן, בה שיחק לסירוגין בקבוצת המילואים ובקבוצה הבכירה במשך שנתיים, כשבקבוצה הבכירה צבר 38 הופעות והבקיע ארבעה שערים. קלן ירדה אל הבונדסליגה השנייה בעונת 2006, ופוילנר בחר לעבור למיינץ מליגת הבונדסליגה. גם עם מיינץ פוילנר ירד ליגה בעונתו הראשונה בקבוצה, אך בחר להישאר במועדון והפך לחלק מרכזי ממנו, ובשלוש עונות כבש 12 שערים ב-87 הופעות, וזכה להתעניינות מקבוצות בכירות בגרמניה. בעונתו השלישית במיינץ הצליח להחזיר את הקבוצה אל הבונדסליגה. בשנת 2009 חתם פוילנר בבורוסיה דורטמונד לשלוש שנים בהעברה חופשית, וחזר לשתף פעולה עם מאמנו שהגיע ממיינץ אף הוא, יורגן קלופ. בשתי עונות בדורטמונד פוילנר לא הרבה לשחק, וצבר רק 15 הופעות, אך זכה עם דורטמונד באליפות הבונדסליגה בשנת 2011. בתום אותה עונה עבר לנירנברג, שם שיחק שלוש עונות, צבר 76 הופעות והבקיע שבעה שערים, אך גם רשם ירידת ליגה שלישית בקריירה בתום עונת 2014. בקיץ 2014, לאחר ירידת הליגה עם נירנברג, חתם פוילנר באאוגסבורג, ובעונתו הראשונה בקבוצה הגיע עמה להישג מפתיע כשסיים במקום השישי בטבלה, שהקנה לקבוצה מקום בליגה האירופית בעונת 2015/16. בעונתו השלישית באאוגסבורג, 2016/17, פוילנר כמעט ולא שיחק. בתום העונה חתם פוילנר על חוזה בקבוצת המילואים של המועדון לשתי עונות, ובמקביל החל לשמש עוזר מאמן בקבוצת הנוער של אאוגסבורג עד גיל 16, על מנת לצבור ניסיון באימון. לפוילנר 13 הופעות ושער אחד במדי נבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21, אך מעולם לא זומן לנבחרת הבוגרת. מדיה וקבצים בנושא מרקוס פוילנר בוויקישיתוף מרקוס פוילנר, באתר Transfermarkt מרקוס פוילנר, באתר Fussballdaten.de (בגרמנית) מרקוס פוילנר, באתר Soccerway מרקוס פוילנר, באתר WorldFootball.net מרקוס פוילנר, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt
אלכסנדר גולדשטיין (פעיל ציוני)

אלכסנדר גולדשטיין (23 בנובמבר 1884 – 1949) היה עיתונאי, עורך, מתרגם ופעיל ציוני ברוסיה וביישוב. גולדשטיין נולד במינסק שברוסיה הלבנה. אביו משה היה סוחר משכיל שכתב מאמרים בעיתון "ראזסוויט", פרסם תרגום ברוסית למחזור התפילה היהודי לחגים, וספר ברוסית אודות ההיסטוריה של היהודים והיהדות. אמו חנה, בת למשפחת אליאשברג, הייתה גם היא בעלת השכלה רחבה. גולדשטיין למד בבית הספר עברית תנ"ך ותלמוד, ובאוניברסיטת סנקט פטרבורג הוסמך כד"ר למשפטים. בין השנים 1904-1919 ובמהלך תקופת לימודיו באוניברסיטה, היה חבר במערכת העיתון "ראזסוויט", וכשזה נסגר בשנת 1915 בהוראת השלטונות, היה ממיסדי העיתון "יברייסקיה ז'יזן" שהחליפו. בשנת 1918 פרסם ברוסית את הספר "בתוך היהדות" על התפתחות הרעיונות בתוך היהדות בשנים 1905-1917. גולדשטיין תרגם לרוסית את כתבי מרדכי זאב פיארברג שיצאו בהוצאה מיוחדת בשנת 1919. הוא פרסם מאמרים ציוניים וביקורות ספרותיות ברוסית אנגלית עברית יידיש וגרמנית, ותרגומים שלהם הופיעו גם בבולגרית ובהולנדית. בסביבות שנת 1920 עבר להתגורר בלונדון. כבר מנעוריו עסק גולדשטיין בפעילות ציונית. בשנים 1909-1919 היה חבר "המרכז הציוני" ברוסיה ודובר חשוב בוועידות הציוניות השונות שהתקיימו בעשור השני של המאה ה-20. עם הקמת קרן היסוד בשנת 1920 בלונדון, עסק בארגון התעמולה והפעילות ברחבי אנגליה ובמשלחות מטעם הקרן בבולגריה ובדרום אמריקה. בשנים הבאות המשיך להשתתף באינטנסיביות במשלחות מטעם התנועה הציונית וקרן היסוד ברחבי העולם וביקר במדינות רבות בצפון אמריקה, באפריקה באסיה ובאוסטרליה. בסוף שנת 1925 גורש מרומניה במהלך שליחות מטעם קרן היסוד. גולדשטיין נחשב לנואם מוכשר היודע להלהיב ולסחוף את קהל מאזיניו. בביקוריו אלה זכה להצלחה בקרב מארחיו וקהל מאזיניו אשר עסקו בעידוד העלייה לארץ ישראל ובגיוס תרומות לפיתוח ובניין הארץ. אלכסנדר גולדשטיין השתתף בכל הקונגרסים הציוניים החל מן הקונגרס הציוני השביעי, תוך שהוא ממשיך במסעותיו בקהילות היהודיות ברחבי העולם לעידוד העלייה והתרומה למפעל הציוני לכל אורך שנות השלושים של המאה העשרים. בשנת 1933 עלה לארץ ישראל, קבע בה את מושבו, והתמנה ליושב ראש קרן היסוד בארץ ישראל. אלכסנדר גולדשטיין נפטר בירושלים בשנת 1949. 'גולדשטין, אלכסנדר', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 126. (הספר בקטלוג ULI) מדיה וקבצים בנושא אלכסנדר גולדשטיין בוויקישיתוף דוד תדהר (עורך), "אלכסנדר גולדשטיין", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ב (1947), עמ' 793 עבודת קרן היסוד, הצפירה, 26 בינואר 1921 נשף פרידה למר ב. גולדברג בצאתו לארץ ישראל, הצפירה, 25 בינואר 1921 קרן היסוד בבולגריה, דואר היום, 22 באפריל 1921 ד"ר אלכסנדר גולדשטיין בהודו, דואר היום, 15 בפברואר 1927 משלחות קרן היסוד לפולין ולאוסתרליה, דואר היום, 20 בדצמבר 1926 שליח קה"י מגורש מרומיניה, דבר, 6 בדצמבר 1925