laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
רויבוש

רויבוש (מכונה גם "רויבוס" או "תה אדום", או בשמו המדעי: Aspalathus linearis) הוא צמח דרום אפריקאי ממשפחת הקטניות, המשמש להכנת חליטת משקה חם. השם "רויבוש" ניתן לצמח על ידי המתיישבים ההולנדים שהגיעו לדרום אפריקה, ופירושו "השיח האדום". במשך שנים עשו המקומיים שימוש בחליטות של הצמח להכנת משקה. המשקה זכה למעמד של מעין משקה לאומי בדרום אפריקה. במהלך שנות ה-90, עם נפילת משטר האפרטהייד, זכה המשקה להצלחה רבה ברחבי העולם. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. צמח הרויבוש עשיר בנוגדי חמצון, והוא אינו מכיל קפאין רויבוש, באתר ITIS (באנגלית) רויבוש, באתר NCBI (באנגלית) רויבוש, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) רויבוש, באתר Tropicos (באנגלית) רויבוש, באתר GBIF (באנגלית) רויבוש, באתר The Plant List (באנגלית) רויבוש, באתר IPNI (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא משקאות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
המלחמה הממלוכית-עות'מאנית

המלחמה הממלוכית-עות'מאנית היה סכסוך מזוין שהתרחש בין השנים 1516–1517 בין הסולטנות הממלוכית שמרכזה במצרים לבין האימפריה העות'מאנית. תוצאות המלחמה היו נפילתה של הסולטנות הממלוכית, וסיפוחן של סוריה, מצרים, ארץ ישראל וחצי האי ערב לאימפריה העות'מאנית. הסיפוח חיזק את מעמדם של העות'ומאנים, בכך שנתן להם שליטה במרכזים איסלאמיים ותיקים כמו חלב, דמשק, קהיר ומכה. שתי האימפריות היו בסכסוך ממושך מזה שנים רבות, בין היתר על שליטה בנתיבי סחר התבלינים. בין השנים 1485–1491, התקיים סכסוך מקדים בין שתי המעצמות, שהסתיים בלא הכרעה. בשנת 1514, ניצחו העות'מאנים, בהנהגת סלים הראשון את הפרסים בקרב צ'לדיראן, והפנה את צבאו לטפל בממלוכים. בעוד שהצבא ממלוכי היה מורכב מלוחמים בחץ וקשת, העות'מאנים ידעו לעשות שימוש בארקבוז, אחד מהרובים הראשונים. שני הצבאות נלחמו זה בזה בשלושה קרבות: בשנת 1516 ניצחו העות'מאנים את הממלוכים בקרב מרג' דאבק, צפונית לחלב. באותה שנה נוצחו הממלוכים פעם נוספת בקרב ח'אן יונס, ליד עזה, ובינואר 1517 ניצחו העות'מאנים את הממלוכים בקרב רידניה (אנ') וכבשו את קהיר. קהיר נשארה תחת שלטון עות'מאני עד להגעת כוחות צרפתים בראשות נפוליאון בשנת 1798. לקראת סוף המלחמה, אירע הטבח בחברון (1517), שכוון נגד אנשי היישוב היהודי בחברון. ארצ'יבלד וייוול, ‏הטופוגרפיה של שדה-המלחמה הארץ ישראלי, מערכות גיליונות 2–3, יולי 1940 ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה צבאית ובנושא האימפריה העות'מאנית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פיקוס השדרות

פיקוס השדרות (שם מדעי: Ficus microcarpa) הוא עץ או שיח גדול מסוג פיקוס. מקורו באסיה כולל נפאל, צפון הודו, בנגלדש, מיאנמר, דרום הרפובליקה העממית של סין, מלזיה, אוסטרליה ואיי שלמה. גובהו של הפיקוס הוא בין 9 ל-15 מטרים, וקוטרו בין 8 ל-14 מטרים. הוא צמח ירוק עד. הצמח ניחן בכושר נביטה וגידול מאוד חזקים, וניתן למוצאו בסדקים וחרכים, על קירות מבנים. הוא נפוץ בצורה טבעית על ידי גְוַאנוֹ של עטלף פירות. הצמח מואבק על ידי צרעת הפיקוס ממין Odontoffrogatia galili. פרי הפיקוס מכונה פגה, בדומה לפגת התאנה, שגם היא מסוג פיקוס. פיקוס השדרות מאופין ביצירת שורשי אוויר המשתלשלים מענפיו. לאחר ששורשי האוויר משתרשים בקרקע הם מתעבים ויכולים להוות תמיכה לענפיו, כך שהעץ יכול להתפרש על פני שטח רב. מיני פיקוס עם שורשי אוויר מכונים "בניין" (Banyan), ופיקוס השדרות מכונה "בניין סיני". מקור השם העברי בהתאמתו של מין עץ מרשים זה לנטיעה בשדרות ערים. פיקוס השדרות נפוץ במקומות רבים בישראל כצמח נוי. פיקוס שדרות ראשון הובא לארץ בתחילת המאה ה-20 ונשתל במקומות רבים בשדרות ובגינות נוי ציבוריות. רחובות מרכזיים בערים ותיקות נטועים עצי פיקוס מרשימים, לדוגמה שדרות רוטשילד, שד' ח"ן ורח' דיזנגוף בתל אביב. בתחילה הצרעה המאביקה את פיקוס השדרות לא נכחה בישראל והפגות היו נושרות בשלב הראשון של גידולן, עוד בהיותן בגודל 2 מ"מ, כשהן יבשות וקשות, והעץ לא הבשיל פגות עסיסיות ולא יצר זרעים. רק בשנות ה-70 הגיעה הצרעה המאביקה, ובעקבותיה פירות הפיקוס הבשילו והפכו למטרד. מאז העצים משירים כמויות גדולות של פגות עסיסיות ורכות שמלכלכות את סביבתן בצבעי סגול שחור ויוצרות על המדרכות ועל הכביש שכבת פירות נרקבים. עטלפי פירות ניזונים מפירות הפיקוס, וכאשר הם מפרישים את שאריות הפרי תוך כדי מעופם הם מלכלכים את קירות הבניינים. לפיקוס השדרות מערכת שורשים ענפה הגדלה באגרסיביות ועלולה לפגוע בתשתיות כמו מדרכות וצנרת ביוב. המטרדים הללו במרחב העירוני גרמו לרשויות להימנע מנטיעות חדשות של פיקוס השדרות, אם כי המטרדים נשקלים מול סגולותיו כגון צמרת רחבה וצפופה היוצרת צל רב, עמידותו של הצמח לזיהום בעיר, ואריכות ימים, כך שפיקוס השדרות מתפקד היטב בהצללה ובקירור של רחובות העיר. ניתן ליצור נקטר מפגותיו של פיקוס השדרות או לאכול אותן טריות. צרעת הפיקוס מדיה וקבצים בנושא פיקוס השדרות בוויקישיתוף פיקוס השדרות, באתר ITIS (באנגלית) פיקוס השדרות, באתר NCBI (באנגלית) פיקוס השדרות, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) פיקוס השדרות, באתר צמח השדה פיקוס השדרות, באתר Tropicos (באנגלית) פיקוס השדרות, באתר GBIF (באנגלית) פיקוס השדרות, באתר The Plant List (באנגלית) פיקוס השדרות, באתר IPNI (באנגלית) חיים גבריאל, אגרונום, פיקוס השדרות במרקם העירוני אביבה לורי, הלעד נצעד על הפיכסה של הפיקוס, עטלפים מזמזמים סביב ראשינו?, באתר הארץ, 19 באוקטובר 2004 פירות פיקוס | ברק שגיא דורון פישלר, מה הקטע עם האיכס של הפיקוס?, בפודקאסט "התשובה", 18 בנובמבר 2018 מתי עצי הפיקוס הפכו לכזה כאב ראש? - כאן סקרנים, בערוץ היוטיוב של כאן דיגיטל, 29 באוקטובר 2021 פיקוס השדרות באתר הרשימה האדומה של IUCN פיקוס השדרות: צמח פולש, באתר www.wildflowers.co.il צביקה מנדל ואחרים, פיקוס השדרות בישראל: עבר, הווה ועתיד, יער גיליון 24, קק"ל, יוני 2023
הנס בליהר

הנס בליהר (Hans Blüher; ‏ 17 בפברואר 1888 - 4 בפברואר 1955) היה מחנך, פסיכולוג ופילוסוף גרמני. נולד בשווייבודז'יצה למשפחה מבוססת. אביו היה רוקח ואמו בת למשפחה של קצינים. הוא היה בן יחיד ולמד בגימנאזיום בברלין. בליהר עסק בחקר תופעה הארוטיקה, וטען כי ישנם יסודות הומו-אירוטים במוסדות כמו תנועות נוער ובצבא. בליהר נתפס ברעיון הנאצי והיה אנטישמי. נחשב לאחד מההוגים הראשונים שעסקו בהומוסקסואליות בעידן המודרני ובמושג "אחוות-הגברים" (Männerbund). בליהר הלך לעולמו ב-1955 בברלין. מדיה וקבצים בנושא הנס בליהר בוויקישיתוף עפרי אילני, "הנני בא לעורר שוב את הרגש הזה של אהבת רע בימינו הנאורים", באתר הארץ, 13 בפברואר 2008 מרדכי גאורגו לאנגר, רמח"ל והאינוורסיה. מתוך "הארוטיקה של הקבלה", ארץ האמורי
רובין חואנברי

רובין חואנברי (בשוודית: Robin Stjernberg, נולד ב-22 בפברואר 1991) הוא זמר פופ שוודי. הגיע למקום השני בתחרות הכישרונות הצעירים "איידול" (Idol) השוודית בשנת 2011, והופיע בגמר אירוויזיון 2013 במאלמה עם השיר "You". בתחרות "איידול" (Idol, הגרסה השוודית לכוכב נולד), שנערכה ב-2011, הגיע חואנברי למקום השני אחרי שצבר 48% מהקולות בגמר, לעומת 52% מהקולות שהשיגה המנצחת אמנדה פונדל. לאחר התחרות הוציא את הסינגל הראשון שלו, "All This Way", ב-2 בדצמבר 2011. כן חתם עם חברת התקליטים Lionheart Music Group. ב-4 בינואר 2012 יצא אלבום הבכורה שלו, "My Versions", שכלל עשרה שירים. ב-2013 השתתף במלודיפסטיבלן, תחרות הקדם-אירוויזיון של שוודיה, בה הפסיד בחצי הגמר, אך עלה לגמר עקב ניצחונו בשלב "גלגל ההצלה". בתחרות גמר המלודיפסטיבלן שהתקיימה ב-9 במרץ ניצח עם 166 נקודות; כך הפך לראשון בהיסטוריה של התחרות שניצח לאחר שהגיע לגמר משלב גלגל ההצלה. בגמר אירוויזיון 2013 שנערך במאלמה, שוודיה, הופיע עם שירו "You", וסיים במקום ה-14, עם 62 נקודות. השיר זכה ב"פרס המלחין" ע"ש מרסל בזנסון פעמיים: פעם ראשונה עבור ההופעה בתחרות המלודיפסטיבלן, על ידי הטלוויזיה השוודית (SVT), ופעם שנייה עבור ההופעה באירוויזיון, לאחר שנבחר על ידי המלחינים המשתתפים בתחרות. ב-26 ביוני באותה שנה הוציא חואנברי אלבום בשם "Pieces", הכולל 12 שירים, בהם השיר "You". מדיה וקבצים בנושא רובין חואנברי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של רובין חואנברי רובין חואנברי, ברשת החברתית פייסבוק רובין חואנברי, ברשת החברתית אקס (טוויטר) רובין חואנברי, ברשת החברתית אינסטגרם רובין חואנברי, סרטונים בערוץ היוטיוב רובין חואנברי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) רובין חואנברי, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) רובין חואנברי, באתר ספוטיפיי רובין חואנברי, באתר סאונדקלאוד (באנגלית) רובין חואנברי, באתר Last.fm (באנגלית) רובין חואנברי, באתר AllMusic (באנגלית) רובין חואנברי, באתר MusicBrainz (באנגלית) רובין חואנברי, באתר דיזר רובין חואנברי, באתר Discogs (באנגלית) רובין חואנברי, באתר Songkick (באנגלית) רובין חואנברי, באתר Genius רובין חואנברי, באתר SecondHandSongs רובין חואנברי, באתר טיידל (באנגלית) http://www.posh24.se/robin_stjernberg http://www.swedishcharts.com/showitem.asp?interpret=Robin+Stjernberg&titel=My+Versions&cat=a http://www.svt.se/melodifestivalen/artister/2013/robin-stjernberg/ http://www.eurovision.tv/page/malmo-2013/about/shows/grand-final Winners of the Marcel Bezençon Awards 2013 http://cdon.eu/music/stjernberg_robin/pieces-23703073
גדעון מאיר

גדעון חיים מאיר (8 בינואר 1947 – 15 בפברואר 2021) היה דיפלומט ישראלי. כיהן כשגריר ישראל באיטליה. נולד בירושלים. בין השנים 1967–1965 שירת בצה"ל. את שירותו במשרד החוץ החל כקצין מינהלה וקונסול בשגרירות ישראל בוושינגטון וכדיפלומט בשגרירות ישראל בלונדון ובאוטווה. היה שותף במשא ומתן להסכם שלום עם מצרים, ולאחר מכן היה מנהל חטיבת ההדרכה במשרד החוץ, סמנכ"ל תקשורת והסברה במשרד ויועץ שר החוץ לעניינים בין-דתיים, וחבר בוועדת נאמן בנושא הגיור. בשנת 2006 מונה לשגריר ישראל באיטליה, המואמן גם למלטה ולסן מרינו, וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 2011. בנוסף היה נציג ישראל לארגון המזון והחקלאות של האו"ם, שמושבו ברומא. לאחר סיום שליחותו ברומא מונה למשנה למנכ"ל משרד החוץ ולראש המערך לדיפלומטיה ציבורית. מאיר היה בעל תואר ראשון בגאוגרפיה ובמדעי המדינה ותואר שני במינהל ציבורי מהאוניברסיטה העברית בירושלים. בבחירות לרשויות המקומיות שנערכו בשנת 2013 נבחר לחבר מועצת מבשרת ציון מטעם "סיעת מבשרת ברמה אחרת". נפטר ממחלת הסרטן ב-15 בפברואר 2021. היה נשוי לאמירה, פרופסור וראש מחלקה במכללה האקדמית בית ברל ומרצה בהיברו יוניון קולג', ואב לשלושה ילדים. מדיה וקבצים בנושא גדעון מאיר בוויקישיתוף עופר אדרת, היינו הפנים של המדינה בעולם, באתר הארץ, 10 במאי 2021 אלוף בן, גדעון מאיר מונה לשגריר באיטליה, באתר הארץ, 7 ביולי 2006 מינויים לשירות החוץ | מספר החלטה 280, באתר GOV.IL Ministry has internal reshuffle, באתר ג'רוזלם פוסט, 29 ביולי 2011 עדו בן פורת, השגריר לשעבר גדעון מאיר הלך לעולמו, באתר ערוץ 7, ‏15 בפברואר 2021 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אנפלייט

אנפלייט (באנגלית: NPLATE) הוא חלבון הנועד לטפל ברמת טסיות נמוכה בחולים בארגמנת תרומבוציטופנית חיסונית, שספירת הטסיות בדמם נמוכה מ-30,000. החלבון פותח על ידי חברת אמג'ן (Amgen) ומכיל את החומר הפעיל רומיפלוסטים (Romiplostim). אנפלייט מאושר לשימוש על ידי ה-FDA משנת 2008 וכלול בסל התרופות במדינת ישראל. התכשיר מיועד לשימוש במטופלים מעל גיל 18 לאחר שעברו כריתת טחול וטופלו בסטרואידים ובאימונוגלובולינים ולא הושגה תגובה. הוא מתאים גם למטופלים עם Chronic ITP שעבורם ניתוח הסרת טחול אינו אפשרי. מנגנון הפעולה של אנפלייט מושתת על גירוי מח העצם ליצירת טסיות דם והפחתת הרס הטסיות בטחול. הוא פועל במנגנון דומה לטרומבופואטין הטבעי בגוף, אך אינו זהה לו ברצף חומצות האמיניות. בכך הטיפול מוביל לעלייה משמעותית במספר טסיות הדם. לאנפלייט מבנה ייחודי, הנקרא PEPTIBODY ((חלבון מהונדס), אשר מאפשר לו להיקשר לרצפטור של הטרומבופואטין TPO)), גורם גדילה אשר באמצעות קשירה לרצפטור מווסת ומעודד את הייצור של טסיות הדם במח העצם ומפחית את פירוק טסיות הדם בטחול. הPEPTIBODY מורכב משני חלקים: החלק החלבוני נקשר לרצפטור של הטרומבואטין ומדמה את תפקודו, והחלק הקבוע, שמאריך את זמן מחצית החיים שלו. אנפלייט ניתן בזריקה תת-עורית, ואינו עובר דרך מערכת העיכול, ולכן ספיגת החומר הפעיל אינה מושפעת ממזון. תופעות הלוואי השכיחות בטיפול עם אנפלייט הן כאבי ראש, סחרחורת, נימול בידיים וברגליים ואדמומיות. מדיה וקבצים בנושא אנפלייט בוויקישיתוף ynet, כל מה שרציתם לדעת על: ארגמנת תרומבוציטופנית חיסונית (ITP), באתר ynet, 21 בנובמבר 2012 הערך "אנפלייט", באתר ויקירפואה הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
קולנוע אורות

קולנוע אורות היה בית קולנוע בבאר שבע, נפתח בשנת 1960 בתכנון האדריכל חתן פרס ישראל יעקב רכטר. מאז 1990 הוא נטוש. ראשיתו של הקולנוע בעקבות יוזמה של אנשי עסקים מקומיים, האחים הלל ושמעון פלצ'נסקי, שביקשו להקים קולנוע בבאר שבע בשכונה א'. בעקבות פנייתו של דוד טוביהו הועברה היוזמה לשכונה ג'. המיקום שנבחר לפרויקט היה במרכז השכונה, לצד המרכז המסחרי והגן השכונתי. לתכנון הפרויקט הוזמנו תוכניות ממשרדו של האדריכל זאב רכטר כשעל הפרויקט הופקד האדריכל יעקב רכטר. רכטר עיצב את הבניין תוך שימוש בצורות בסיסיות כמו משולשים ומעוינים ובבטון חשוף בחזית הראשית והאחורית, מה שהעניק לבניין את חזותו המרשימה. האולם עצמו עוצב באופן פשוט למדי וענה היטב על צורכי התושבים במשך שנות פעילותו. הקולנוע נחנך תחת השם "אורות הנגב" אך תוך זמן קצר קוצר שמו ל"אורות". בינואר 1960 נחנך האולם בן 800 המקומות, עם הקרנתו של הסרט "הגשר על הנהר קוואי". בטקס חנוכת בית הקולנוע נשאו דברים ראש העיר דוד טוביהו, חבר הכנסת גדעון בן-ישראל והממונה על מחוז דרום יצחק ורדימון. אשתו של ראש העירייה קיבלה את הכבוד לגזור את הסרט. הקולנוע זכה להצלחה כלכלית ומפעיליו החליטו להקים תוך זמן קצר, בית קולנוע נוסף בעיר - קולנוע אמפי, שהיה קולנוע פתוח וללא גג. קולנוע אמפי נפתח ב-1963. קולנוע אורות פעל 30 שנה פחות שבוע. ב-31 בדצמבר 1989 התקיימה בו ההקרנה האחרונה. כפעולה סמלית, ביקשו מפעיליו להקרין בו את הסרט שפתח אותו "הגשר על נהר קוויי" אך לא הצליחו להשיג עותק בזמן והקולנוע נסגר. לאחר סגירתו נמכר בית הקולנוע לחברת י.י.ח.מ השקעות ונכסים, של משה ינאי, אך במשך שנים התנהלה התדיינות בין הרוכש לבין עיריית באר שבע על גובה התשלום. בשנת 2002 הושגה פשרה לגבי מחיר העסקה והיזם החל לקדם בניית פרויקט מגורים במקום מבנה הקולנוע. אולם התברר שלעסקת המכירה לא ניתן אישור של משרד הפנים ועל כן העסקה לא יצאה אל הפועל. בפברואר 2020 החל מתרקם פתרון לפיו תמכור "י.י.ח.מ. השקעות ונכסים" את זכויות החכירה על השטח ובניין הקולנוע, חזרה לעירית באר שבע לצורך שיפוץ המבנה והקמת מבנים נוספים סביבו. במסגרת ההסכם נדרשה עיריית באר שבע לשלם פיצוי של עד 14 מיליון ש"ח עקב הפרת החוזה כלפי היזם. כיום ניצב הבניין כשהוא נטוש ופרוץ ומושבי הצופים הרוסים בחלקם הגדול. עם התגברות המודעות לנכסי תרבות בעיר, החל מאבק תושבים לשימור מבנה קולנוע אורות. מיכאל יעקובסון, סקירה אדריכלית והיסטורית על קולנוע אורות, 6 במאי 2013 הילה שמר, סיפור אהבה בשכונה ג': משמרים את קולנוע אורות הנטוש בבאר שבע, באתר Xnet‏, 20 בדצמבר 2016 מיכאל יעקובסון: סיבוב בקולנוע אורות בבאר שבע, באתר 'חלון אחורי', 7 בדצמבר 2022 דף פייסבוק למען המאבק לשימור קולנוע אורות קולנוע חדש בבאר שבע, חרות, 7 בינואר 1960 קולנוע חדש בבאר שבע, דבר, 8 בינואר 1960 יעקב לוי, מרכז מסחרי ייבנה על חורבות קולנוע "אורות", באתר ynet, 22 בספטמבר 2002 יעקב לוי, חבר מועצת עיריית באר שבע תובע את העיריה, באתר mynet (כפי שנשמר בארכיון האינטרנט), 24 בדצמבר 2012 וה”אוסקר” הולך ל… קולנוע “אורות”, באתר המקומון "שבע". גיא נרדי, החוזה נתקע ועיריית באר שבע תפצה יזם בסכום של עד 14 מיליון שקל, גלובס, 13 בפברואר 2020
טאראהומרה

הטאראהומרה או רארמורי (כפי שהם נקראים במקור) הם אינדיאנים החיים בצפון-מערב מקסיקו, אשר ידועים ביכולת שלהם לרוץ מרחקים ארוכים. במקור, הם היו תושבים של מחוז צ'יוואווה שבמקסיקו, אך הם נסוגו אל עבר קניונים כמו קניוני הנחושת בזמן הגעתם של החוקרים הספרדים במאה ה-16. כיום, האזור אותו הם מאכלסים נקרא לעיתים קרובות בפשטות על שמם - הטאראהומרה סיירה. הערכות לשנת 2006 הם שגודל אוכלוסיית הרארמורי נע בין 50,000 ל-70,000 איש. רובם עדיין מאמצים סגנון חיים מסורתי וטבעי. הם חיים לרוב במערות או בבקתות עץ או אבן. הרארמורי מגדלים בעיקר חיטה, שעועית ותירס, וניזונים מגידולים אלה. לפני אירועים של ריצות ארוכות (אשר נערכים אצלם לעיתים קרובות) נוהגים הרארמורי לשתות בירה שהם מכינים מתירס ולאכול מאכלים מיוחדים שהם מכינים משעועית. רארמורי רבים מגדלים כבשים, עיזים וגידולי בקר. כמעט כל רארמורי נאלץ בשל כך לנדוד בצורה זו או אחרת במהלך העונה. שפת הטאראהומרה שייכת למשפחת השפות היוטו-אצטקיות. על אף שהשפה נמצאת בירידה בשימוש עקב הדחקותה על ידי הספרדית היא עדיין נמצאת בשימוש נרחב על ידי האנשי הרארמורי. הרארמורי נראו לראשונה על ידי הספרדים במאה ה-16. כאשר הספרדים גילו אותם לראשונה הם כונו על ידם הטאראהומרה. עד תחילת המאה ה-17 הספרדים הקימו מכרות בשטחם של הרארמורי, ובעקבות כך, רארמורי רבים נחשפו למסעות פשיטה של הכובשים הספרדים כדי להשיג עבדים נוספים שיעבדו במכרות. מסיונר ישועי בשם חואן פונטה הקים מסיון בדרום שטחם של הרארמורי. המסיון היה ידוע בשם 'סן פבלו בלזה'. פונטה נהרג בשל ההתנגדות של קבוצות נוספות של ילידים מקומיים בשנת 1616. המסיון חדל להתקיים בשל כך במשך למעלה מעשור. עם גילוי המכרות של צ'יוואווה בשנת 1631 היו נוכחות גבוהה בשטחי הרארמורי של ספרדים, וגם הישועים שלחו מסיונרים נוספים. בנוסף, היה גידול בשיעור העבדות במכרות של הספרדים. בשנת 1648 הלכו הרארמורי להילחם בספרדים. הם פגשו אותם לקרב ב'פאריאגיק' והשמידו מסיון נוסף שהיה קיים באזור. שניים מהמנהיגים של הרארמורי נתפסו על ידי הספרדים והוצאו להורג. זמן קצר לאחר מכן, התמקמו הספרדים במעלה השטח של הרארמורי. בעקבות כך, מנקודה זאת בהיסטוריה, הרארמורי התפצלו ל-2 קבוצות. אלה אשר ישבו במורד השטח, נטמעו באוכלוסייה הנוצרית שהתרבתה שם, ואיבדו באופן ניכר את זהותם האותנטית. אלה אשר ישבו במעלה השטח, המשיכו להילחם בפולשים הספרדים והנוצרים, מה שהוביל לגירושם של הפולשים הזרים מהשטח. הישועים חזרו בשנת 1670 והטבילו אלפי רארמורי לנצרות, אבל אנשים אלו המשיכו לשמור על זהות נפרדת. המנהיג של הרארמורי שהתנגדו לכיבוש הספרדי הוצא להורג בשנת 1690, ובשנים 1696-1698 המשיכו הרארמורי לנהל מלחמה כנגד הספרדים אבל הובסו צבאית. עד שנת 1753 המסיונים אשר היו במורד השטח של הרארמורי נמסרו לכמרים חילוניים, ועם הפיזור של הישועים בשטח הספרדי, בשנת 1767 רוב המסיונים שהיו בשטחם של הרארמורי כבר לא פעלו. בשנת 1767 רוב הישועים גורשו מכל השטחים הספרדיים. הישועים הוחלפו על ידי הפרנציסקנים, אשר למרות מאמצם הרב ומסירותם, לא הצליחו לנצח בקרב שהחלו הישועים. הישועים חזרו בתחילת המאה העשרים והתיישבו מחדש במסיונים הנטושים. משמעות המילה רארמורי, בשפתם, היא 'ריצה על כפות הרגליים' או 'זה שרץ מהר'. עם התפוצה וההתפרסות הרחבה שלהם על הקרקע, פיתחו הרארמורי מסורת של ריצות ארוכות של עד 200 מייל (כ-320 ק"מ) במשך יומיים שלמים, לשם ציד, תקשורת ומעבר ממקום למקום. הריצה שלהם נעשית בסנדלי עור פשוטים, כפי שמתואר בספר 'נולדנו לרוץ' של כריסטופר מקדוגל. מדיה וקבצים בנושא טאראהומרה בוויקישיתוף טאראהומרה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
האינודונים

האינודונים (שם מדעי: Hyaenodontidae) היא משפחה נכחדת מסדרת הקראודונטים. האינודונים היו טורפים גדולים דמויי צבוע (אם כי אין קשר טקסונומי ביניהם) וככל הנראה היו גם אוכלי נבלות. האינודונים נכחדו ככל הנראה עקב שינויי האקלים ביבשת צפון אמריקה בה חיו. בשנת 2015 הוחלט על פירוק משפחה זו לקבוצות קטנות יותר בתוך הקבוצה האינודונטה בסדרת הקראודונטים, לצד שלוש משפחות נוספות. האינדון Tritemnodon למסודון Sinopa מדיה וקבצים בנושא האינודונים בוויקישיתוף האינודונים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) האינודונים, באתר GBIF (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא בעלי חיים פרה-היסטוריים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שקנאי חום

שקנאי חום (שם מדעי: Pelecanus occidentalis) הוא מין שקנאי החי באמריקה. תחום תפוצתו מתפרש על חופי צפון, מרכז ודרום אמריקה, וגם על חופי האיים הסמוכים אליהם, למשל איי גלאפגוס. שקנאי חום הוא המין הקטן ביותר במשפחת השקנאים. אורכו כ-106 עד 137 ס"מ, ומשקלו 2.75 עד 5.5 ק"ג, בעוד מוטת כנפיו היא כ-1.83 עד 2.5 מטר. כמו אצל כל מיני השקנאים, לשקנאי החום יש מקור ארוך מאוד ביחס לגודל גופו, ואורכו כ-28 עד 34.8 ס"מ; בתחתית מקורו שק צהוב, שבו מתבצע ניקוז המים בעת שהשקנאי צד. ראשו וצווארו של שקנאי בוגר לבנים ולעיתים, אצל חלק מהשקנאים הבוגרים, הוא מקבל גוון צהבהב. המקור אפור ברובו, ובעונת הרבייה חלקו התחתון נצבע באדום. בטנו, גבו, זנבו, רגליו וכנפיו אפורים כהים. הוא מקנן במושבות, בדרך כלל באיים מבודדים שנקיים מטורפים יבשתיים. השקנאי החום צד בלהקות, והוא אחד משני המינים של שקנאים שצדים על ידי צלילה, יחד עם השקנאי הפרואני שדומה לו במראה. השקנאי החום נוהג לדגור על ביציו על ידי עמידה עליהן, כך שרגליו מחממות אותן. הקן מוקם בדרך כלל על הקרקע או על צמרות עצים, והזכר מנענע בראשו על מנת למשוך נקבה. בשנת 1998 ביצע המנצח האמריקאי דייוויד וודארד רקוויאם לשקנאי חום. מדיה וקבצים בנושא שקנאי חום בוויקישיתוף שקנאי חום, באתר ITIS (באנגלית) שקנאי חום, באתר NCBI (באנגלית) שקנאי חום, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) שקנאי חום, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) שקנאי חום, באתר Internet Bird Collection (באנגלית) שקנאי חום, באתר GBIF (באנגלית) שקנאי חום, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) שקנאי חום באתר הרשימה האדומה של IUCN מנצר, טרייסי, "Pelican's Goodbye", עיתונות-טלגרם, 2 באוקטובר 1998. ערך זה הוא קצרמר בנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חינה (יהדות הודו)

חינה הודית (מהנדי) הוא טקס הפרידה של האם מביתה, שבו האם כביכול מכינה את החינה מדמעותיה, במסורת יהדות בני ישראל (הודו), החינה נקראת מהנדי וטקס החינה נקרא טקס מהנדי. לפני טקס החינה ישנו טקס מקדים הנקרא טקס מלידה, המלווה בברכות אליהו הנביא, טקס זה נערך בדר"כ כשבוע לפני טקס החינה. אוהלי החינה ההודית צבעוניים ומרהיבים, האוהל מקושט כולו בפרחי בד צבעוניים, באוהל מניחים ארבעה כיסאות מרופדים בבד לבן, כמו גם השטיח באוהל – סמל לטוהר. שני כיסאות קדמיים מיועדים לחתן ולכלה ושני כיסאות אחוריים מיועדים לשושבינים. ביום החינה הכלה לובשת סארי ירוק ותכשיטים תואמים – סמל להתחדשות וצמיחה. החתן והכלה נכנסים לאולם בתהלוכה מפוארת המלוות מקדימה על ידי מתופף ובנות המפזרות עלי כותרת צבעוניים, הכלה מובלת על גבי אפריון מפואר הנקרא "דולי", והחתן נישא על ידי האורחים בליווי שמשייה מהודרת הנקראת "צטרי". מאחור מתלוות נשים הנושאות בידיהן את קערת החינה המקושטת ומגשיות חינה שעליהם מונחים דברי המתיקה. הקהל מצויד במקלות ריקודים, הנקראים "דאנדייה", ובכובעים אשר חולקו מבעוד מועד מקבל את הזוג בליווי שירים ובריקודים. אז החתן והכלה עונדים זה לזה את שרשרת ה"האר" ומתיישבים בכיסאות הקדמיים, מאחור יושבים השושבינים. לאחר מכן מנהלת הטקס, שצריכה להיות אחת מבנות המשפחה שאיננה אלמנה או גרושה, מאכילה את החתן והכלה המיועדים וכן את השושבינים בסוכרייה - כברכה לחיים מתוקים. לאחר מכן לוקחים את השרשרת כסף ושרשרת פרחים ומניחים על מצחן של חמש רווקות (כברכה למציאת זיווג, ונישואין תוך שנה) ואז קושרים לחתן ולכלה על הראש. בקרב העדה ההודית מקובל למרוח את החינה על אצבע יד ימין – אותה האצבע שעונדים עליה את הטבעת בטקס החופה. לאחר מריחת החינה לוקחים מעט מהחינה מאצבעו של החתן ומעבירים לאצבע הכלה, ומעט מהחינה מאצבעה של הכלה מעבירים לחתן, זאת באמונה שהקשר יהיה קשר חם, טוב ואוהב לאורך כל הדרך המשותפת בין בני הזוג. חינה קרין מגן, מבעד לעדשה: החינות הכי צבעוניות בישראל, באתר ynet, 28 בנובמבר 2014
איכתיאורניס

איכתיאורניס (שם מדעי: Ichthyornis) הוא סוג של עוף ימי נכחד מהקבוצה הלא-טקסונומית הנקראת "עופות בעלי שיניים". העוף הקדום תואר לראשונה ב-1873 בידי עותניאל צ'ארלס מארש ופירוש שמו הוא: "עוף דגים", על שם מבנה העצמות דמוי-הדג שלו. הוא נחשב לעוף קמאי, אך מפותח מאוד ודומה לעופות הבתראים. כיום הוא משויך לקבוצה אורניתורה. האיכתיאורניס דמה במראו לשחף מודרני, אך גודלו הממוצע היה כ-24 ס"מ (בדומה ליונה) ומוטת כנפיו הייתה כ-43 ס"מ, אם כי קיימים מינים מעט גדולים יותר וקטנים יותר. מאובנים של האיכיתיאורניס נצפים החל מכ-95 עד לפני כ-83.5 מיליון שנה לפני זמננו, בגיל הקמפן של הקרטיקון. המאובנים של האיכתיאורניס התגלו באמריקה הצפונית, בין השאר באלברטה, אלבמה, ססקצ'ואן, קנזס, ניו מקסיקו ובטקסס, שאז היו מכוסים תחת הים הפנימי המערבי והאיים סביבו. באזורים אלה האיכתיאורניס שגשג וחיפש דגים וביצי פטרוזאורים בדומה לשחף מודרני. ניתן לראות בוודאות כי היה לעוף ימי זה באמצע המקור שלו שיניים בחלק העליון והתחתון שלו, אך בחלק הפנימי והקצה של המקור לא היו שיניים. עוף קדום זה הופיע בסדרה כוכב הדינוזאורים ובסרט Sea Rex 3D. תמונה המראה את שיניו של האיכתיאורניס נמצאים רק באמצע המקור בחלק העליון ובחלק התחתון שלו. איור משוחזר של איכתיאורניס מדיה וקבצים בנושא איכתיאורניס בוויקישיתוף איכתיאורניס, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) איכתיאורניס, באתר GBIF (באנגלית) איכתיאורניס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא בעלי חיים פרה-היסטוריים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קרונוזאורוס

קְרוֹנוזאורוס (שם מדעי: Kronosaurus; מילולית: "הלטאה של קרונוס") הוא סוג של פלזיוזאור גדול ממשפחת הפליוזאוריים אשר מאובניו נמצאו בקווינסלנד שבאוסטרליה ובקולומביה ותוארכו ללפני 120-100 מיליון שנה מהיום, בתור הקרטיקון. יצור ימי זה היה טורף-על בתקופתו והוא שוטט לאורך הימים בחיפוש מזון, אותו לכד עם לסתותיו החזקות. הוא נחשב לאחד הזוחלים הימיים הגדולים שחיו אי-פעם. אורכו מוערך בין 9 ל-10.5 מטר ומשקלו למעל 11 טונות. עם זאת הוא היה קטן יותר מהפליוזאורוס של תור היורה. אורך שיניו הגדולות ביותר מגיעות ל-30 ס"מ והם עוצבו לתפיסה ושיסוע של טרף אפשרי בעוצמה. ליצור היה גוף חביתי וסנפירים גדולים איתם יכל לנוע במהירות. ב-2021 הופרד המין Kronosaurus boyacensis מהסוג לסוג עצמאי - מונקירזאורוס. זוחל ימי זה מופיע בסרט Sea Rex 3D ובסדרה פלאווורלד וכן במשחקי המחשב Jurassic World Evolution 2, עולם היורה: המשחק ופארק היורה 3: בניית פארק. מדיה וקבצים בנושא קרונוזאורוס בוויקישיתוף קרונוזאורוס, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) קרונוזאורוס, באתר GBIF (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא בעלי חיים פרה-היסטוריים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נצרן

נִצְרָן (שם מדעי: Balistes) הוא סוג דג הנמנה עם משפחת הנצרניים. הסוג כולל ארבעה מינים, בהם גם נצרן ים-תיכוני המצוי בחופי ישראל. בני הסוג נצרן הם נצרניים גדולים יחסית (כ-40 ס"מ אורך). תפוצתם באוקיינוס האטלנטי, בחלקיו הממוזגים והטרופיים ובימים שכנים. כל בני הסוג טורפים, אף כי חלקם משלימים את תזונתם באצות. את בני הסוג דגים למאכל וחלקם מוחזקים כדגי נוי. נצרן ים-תיכוני (Balistes capriscus) Balistes polylepis Balistes punctatus Balistes vetula מדיה וקבצים בנושא נצרן בוויקישיתוף נצרן, באתר ITIS (באנגלית) נצרן, באתר NCBI (באנגלית) נצרן, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) נצרן, באתר GBIF (באנגלית) גיל ססובר, הנצרן - דג שדייגים מתים עליו ואתם כמעט לא מכירים, באתר הארץ, 20 באוגוסט 2015 ערך זה הוא קצרמר בנושא דגים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.