laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מאיורדומוס

המאיורדומוס (מלטינית: maior domus; מאיור – מנהל; דומוס – הבית), כלומר השר אשר על הבית או מנהל הבית היה תואר ותפקיד בחצרות המלוכה בימי הביניים המוקדמים, שהיה בשימוש בעיקר באימפריה הפרנקית במאה ה-7 וה-8. במהלך המאה ה-7 הפך תפקיד זה לתפקיד החשוב ביותר בממלכה המרובינגית באוסטרזיה, ולמלכים הייתה למעשה רק סמכות סמלית. המאיורדומוס הוא תפקיד המפתח שאיפשר את החלפת השושלת המרובינגית בשושלת הקרולינגית ובכך איפשר את עלייתו של פפין הגוץ ואחריו של בנו קרל הגדול. בתחילה היה התפקיד סוג של ראש מטה הארמון ועם הזמן צבר עוד ועוד סמכויות עד שגבר כוחו מזה של המלך, אחת הסיבות העיקריות לכך היא שעל מנת להגיע למלך היה צריך לעבור דרך המאיורדומוס. התפקיד עבר בירושה בין משפחות אצולה מסוימות. באוסטרזיה, פפין הראשון מהמשפחה הקרולינגית השתלט על התפקיד והעבירו לבנו במטרה להמליכו במקום המלך, פפין גם שינה את שמו של הילד לשם מרובינגי "כילדברט" ואילץ את המלך להמליכו למלך, את יורש העצר האמיתי שלחו למנזר באירלנד. המהלך לא צלח ומשפחות האצולה האחרות הוציאו להורג את פפין ובנו. כעבור כמה שנים פפין מהרסטל מהמשפחה הקרולינגית הצליח להשתלט על משרת המאיורדומוס, בנו של אותו מאיורדומוס הוא קרל מרטל, שהוא גם סבו של קרל הגדול. בנו של קרל מרטל, פפין השלישי (פפין הגוץ) היה למלך הקרולינגי הראשון ומייסד השושלת הקרולינגית. topic/major-domus, topic/mayordomo מאיורדומוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חקר מקרה

חקר מקרה (או מקרה בוחן, Case Study) היא שיטה מחקרית, של תצפית מדעית המקובלת במדעי החברה ובמדעי הרפואה. בספרות המחקרית אין הגדרה אחת לחקר מקרה, עם זאת ניתן להגדירה כמחקר אינטנסיבי על אדם, קבוצת אנשים או יחידה, שמטרתו להכליל על מספר יחידות. זוהי שיטת מחקר לא כמותית. במסגרת חקר מקרה נערכת תצפית על פעילות אנושית במקום ובזמן מסוים. בניגוד למחקרים הנשענים על דוגמאות רבות, חקר מקרה עוסק במקרה בודד אותו חוקרים לעומק ולאורך זמן. בין מדעי החברה ניתן למצוא שימוש במתודה מחקרית זו בתחומים רבים, כגון סוציולוגיה ואנתרופולוגיה, פסיכותרפיה, ייעוץ ארגוני, מנהל עסקים, חינוך, היסטוריה, תורת המשפט ועבודה סוציאלית. חקר מקרה משמש פעמים רבות כתצפית גישוש - כלומר הוא משמש להיכרות ראשונית עם תופעה ולחיפוש השערות על אודותיה שיוכלו להיבדק במחקרים מאוחרים יותר. בין היתר, מחקרי מקרה מספקים הזדמנות לחוקר לקבל ראייה הוליסטית ועמוקה על בעיית המחקר, אשר עשויים להקל על תיאור, הבנה והסבר הבעיה הנחקרת. רוברט יין (Robert K. Yin), הנחשב לחוקר והתאורטיקן המוביל של שיטת חקר המקרה במדעי החברה, טוען כי חקר מקרה הוא מחקר ניסויי, אמפירי מטבעו, אשר חוקר תופעה שהיא חלק ממארג חיי היום יום. הגבולות בין התופעה הנחקרת ובין מה שמסביב לה, טוען יין, לא תמיד ברורים. אף על פי כן, חקר מקרה צריך לעמוד בקריטריונים של תוקף ומהימנות. חוקרים רבים רואים בחקר מקרה גישה מחקרית או אסטרטגיה מחקרית, יותר מאשר מתודה מחקרית. ראיית חקר מקרה כגישה מחקרית, מובילה לראייה רחבה יותר של המושג ומאפשרת הכללת שיטות (מתודות) מחקריות רבות, כגון ראיונות, תצפיות, ניתוח מסמכים ואפילו איסוף נתונים בשיטה כמותנית. רוברט סטייק (Robert E. Stake) ערך טיפולוגיה לשלושה סוגים של חקר מקרה: חקר מקרה פנימי: מיועד להיכרות מעמיקה עם מקרה על מנת לעמוד על מהותו, כל זאת למען קבלת תובנות על אודותיו. למשל, כנופיית נערים יכולה להפוך לקבוצת כדורגל ולהפך. במסגרת חקר המקרה הייחודי ניתן לבחון מדוע וכיצד קבוצת צעירים הופכת לכנופיה או לקבוצת כדורגל. חקר מקרה אינסטרומנטלי: חקר המקרה לא נעשה עבור המקרה לכשלעצמו, אלא כדי להגיע לתובנות נוספות בנוגע לנושא מסוים. למשל, חקר מקרה הבודק את משבר הטילים בקובה, יכול ללמד אותנו על תהליכים של קבלת החלטות בארגונים, קבוצות ומערכות אחרות. חקר מקרה קולקטיבי: מחקר של אוסף מקרים ספציפיים, שבעזרתם, אם בדרך של דמיון או בדרך של הנגדה, מגיעים לתובנות כלליות. מדיה וקבצים בנושא חקר מקרה בוויקישיתוף דוגמה לחקר מקרה בפסיכיאטריה - תיאור של ילדה עם סוג נדיר של אוטיזם: J Pediatr Neurosci. 2012 Jan;7(1):55-7. Childhood disintegrative disorder. Charan SH. מרגלית יוסיפון, "פרק שישי: חקר מקרה", בתוך נעמה צבר בן-יהושע (עורכת), מסורות וזרמים במחקר האיכותני : תפיסות, אסטרטגיות וכלים מתקדמים, מכון מופ"ת, 2016. גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר" Roberta Heale, Alison Twycross, What is a case study?, Evidence Based Nursing 21, 2018-01, עמ' 7–8 doi: 10.1136/eb-2017-102845 Sasa Baskarada, Qualitative Case Study Guidelines, 2014-10-19 תיאור מקרה
מיקה שרון

מיקה שרון (נולדה ב-1966) היא שפית, מסעדנית, כותבת ספרי בישול ומנחת טלוויזיה ישראלית-אמריקאית. בשנת 1984 רכשה השכלה מקצועית במכון הקולינרי הצרפתי בניו יורק וחיה שם עד 1997, כשהיא מנהלת מסעדת שף - "מיקה". בישראל פתחה ב-1997 (יחד עם איש העסקים ערן וייזר, הבעלים היום של DOMO) את מסעדת "מיקה" ואת הדיינר "אודיאון". שרון עזבה את "מיקה" ב-2005 ובמאי 2007 נסגרה המסעדה. עוד קודם לכן עזבה את השותפות באודיאון שנסגרה ב-2008. בשנת 2005 פתחה את "קפה ליברה" ברחוב בן-יהודה בתל אביב, שהפך בשנת 2010 לביסטרו מיקה ולבסוף נסגר גם הוא. בשנת 2008 הוציאה מיקה ספר בישול בהוצאת כנרת הנקרא "מיקה תל אביב". הספר כולל את המתכונים הנבחרים שלה בהוצאת כנרת. בנוסף לעיסוקה כשפית מנחה שרון תוכניות בישול. בעבר הנחתה תוכנית בישול גם בערוץ המזון האמריקאי. שרון עברה ב-2015 לניו יורק שם התכוונה להקים שוק איכרים כשר עם מיכל אנסקי ואמיר ברמלי, אך הקמת השוק התבטלה. נתן דונביץ', מקיוסק גזוז עד מסעדת שף - מאה שנות אוכל בתל אביב, הוצאת אחוזת בית, 2012; עמ' 392-388, 444. נרי ליבנה, מיקה נותנת ביס, באתר הארץ, 18 בספטמבר 2008 אורן קנר, על ספרה "מיקה: תל אביב", באתר הארץ, 26 בינואר 2009 שרי מקובר-בליקוב, השבת שלי - מיקה שרון, באתר nrg‏, 15 בפברואר 2007 משוחחת עם הרב ד"ר מיכאל לייטמן על לימודי הקבלה מתכוני וידאו של מיקה שרון מתוך "מדריך האוכל", אתר חיים טוב שרית סרדס-טרוטינו, הסינר של אבא, באתר ynet, 8 בנובמבר 2010 מיכל פלטי, מיקה שרון לא סוגרת חשבון, באתר הארץ, 26 במאי 2010 חיים הנדוורקר, אמיר ברמלי ומיכל אנסקי מקימים שני שוקי איכרים כשרים בניו יורק, באתר TheMarker‏, 11 במרץ 2015 חיים הנדוורקר, הצרות של אמיר ברמלי ומיכל אנסקי נמשכות בניו יורק, באתר TheMarker‏, 7 בנובמבר 2015
מוזלי

מוזלי (בגרמנית שווייצרית: Müesli, נהגה 'מיזלי' [ˈmyəz̥li], וגם 'מיוזלי') הוא סוג של דגני בוקר המקובל במטבח הגרמני והשווייצרי (משם מקורו). נטען כי המוזלי פותח על ידי תזונאית שווייצרית כדי לסייע לחולים להשתקם בצורה מהירה ויעילה יותר. בשווייץ נהוג לאכול אותו לעיתים גם כארוחת ערב, עם פרוסת לחם וכוס קפה. המוזלי עשוי שיבולת שועל דחוסה עם תוספי פירות ולעיתים גם עם שקדים מסוכרים, בוטנים או אגוזים. קיימים שני סוגים של מוזלי: טרי ומיובש. בישראל רווחת הנחה שגויה ש"מוזלי" הוא מאכל גרנולה עם יוגורט ופירות, וכך יוגש "מוזלי" כארוחה במסעדות ובבתי קפה שונים. למעשה, למרות הדמיון בין שני המאכלים, ההבדל המהותי הוא שבמוזלי הדגנים אינם קלויים, בעוד שבגרנולה הדגנים עוברים קלייה עם שמן או ממתיק (דבש, סילאן, סוכר חום) עד להשגת מרקם פריך. בנוסף, יוגורט אינו מרכיב הכרחי במוזלי, שכן אוכלים אותו לרוב עם חלב או שמנת. מה ההבדל בין מוזלי וגרנולה? חלי אבקסיס רוסטוקר, דיאטנית קלינית, ‏מה עדיף לאכול בבוקר, מוזלי או חביתה?, באתר ‏מאקו‏, 15 בספטמבר 2013 מתכון למוזלי שווייצרי Oxford Learner's Dictionaries, https://www.oxfordlearnersdictionaries.com Cambridge Dictionary, https://dictionary.cambridge.org Joseph A. Kurmann, Jeremija L. Rašić, Manfred Kroger, Encyclopedia of fermented fresh milk products: an international inventory of fermented milk, cream, buttermilk, whey, and related products, New York, N.Y: Van Nostrand Reinhold, 1992, An AVI book, ISBN 978-0-442-00869-7 Patrimoine culinaire Suisse Patrimoine culinaire, www.patrimoineculinaire.ch Condé Nast, What's the Difference Between Muesli and Granola? A Very Important Primer, Bon Appétit, ‏2015-09-17 (באנגלית אמריקאית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מזון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
וירג'יל תומסון

וירג'יל תומסון (באנגלית: Virgil Thomson,‏ 25 בנובמבר 1896 – 30 בספטמבר 1989) היה מלחין אמריקאי ממיזורי, שהרקע הכפרי שלו בא לידי ביטוי ביצירותיו. תומסון למד בפריז אצל המלחינה נדיה בולאנז'ה ואחר התיישב בניו יורק לצד אהרן קופלנד. בין השנים 1940–1954 שימש כמבקר המוזיקה של ההראלד טריביון. כתיבתו בנושאי מוזיקה מצטיינת בשנינות ובשיפוט עצמאי. בשנות ה-30 של המאה העשרים עבד תומסון כמלחין תיאטרון וקולנוע. ההזמנה הראשונה שלו לקולנוע הייתה לסרט "המחרשה שהבקיעה את המרחבים", בתמיכת מנהל ההתיישבות של ארצות הברית. תומסון הלחין את המוזיקה גם לסרט "הנהר", עוד הפקה במימון מנהל ההתיישבות. בשנת 1949 קיבל את פרס פוליצר למוזיקה על המוזיקה שהלחין לסרט "סיפור לואיזיאנה". תומסון עבד עם גרטרוד שטיין על האופרות "ארבעה קדושים בשלוש מערכות" ו"האם של כולנו". מדיה וקבצים בנושא וירג'יל תומסון בוויקישיתוף וירג'יל תומסון, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) וירג'יל תומסון, באתר AllMusic (באנגלית) וירג'יל תומסון, באתר MusicBrainz (באנגלית) וירג'יל תומסון, באתר Discogs (באנגלית) וירג'יל תומסון, באתר Songkick (באנגלית) ריאיון עם תומסון Art of the States: Virgil Thomson וירג'יל תומסון, באתר "Find a Grave" (באנגלית) וירג'יל תומסון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
המטבח הבלגי

פרק זה טעון עריכה. אנא תרמו לוויקיפדיה ועזרו לערוך אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. המטבח הבלגי משלב מסורות קולינריות של המדינות השוכנות בקרבת בלגיה, בייחוד צרפת, גרמניה, אוסטריה וספרד. המטבח הבלגי מאופיין במנות גדולות יחסית, אך ברמה גבוהה. למעשה, יש המאפיינים את המטבח הבלגי כתערובת בין ה"כמויות" של המטבח הגרמני ו״האנינות" של המטבח הצרפתי. הבישול הביתי בבלגיה נוטה להיות יותר "כבד" ודומה מבחינה זו למטבח הגרמני וההולנדי, אך במסעדות "בלגיות" הנטייה היא לבשל בסגנון דומה לסגנון הצרפתי. חומרי הגלם הנפוצים במטבח הבלגי הם: פירות ים מלווים ברטבים שונים, נתחי בשר וקדרות מלוות בירקות שורש שונים ובירקות מקומיים, דוגמת האנדיב וכרוב ניצנים (המכונה גם כרוב בריסל). קרבונאד פלמנד הוא מאכל בשר אופייני. ייצור גבינת פאסנדאלה החל בשנות ה-30 של המאה ה-20 והיא זכתה בפופולריות רבה. בהתאם למטבח צרפתי הבלגים הם מומחים באפית מאפים וקינוחים. אחד מהמאכלים הלאומיים הנפוצים ביותר הוא הופל הבלגי- אותו ניתן למצוא באופן קבע בפינות רחוב ואף במשאיות מזון. מעבר לכך מצטיינים הבלגים באפיה של מאפים כגון קרואסונים, באגטים ושלל מאפים מתוקים. מומחיות נוספת של הבלגים היא השוקולד. בבלגיה יש ריכוז גבוה במיוחד של שוקולטרים ובוטיקים לשוקולד איכותי. רשתות כמו לאונידס, נויהאוס ועוד. השוקולד הבלגי נחשב לאיכותי ביותר. על אף שישנם בתי עסק בתחום השוקולד בני למעלה ממאה שנים בבלגיה, השוקולטיירים הבלגים נחשבים לחדשניים ויצירתיים. השלגון: שכבה עבה של גלידת וניל על מקל, מצופה בשוקולד, מקורו בבלגיה. הוא פותח כל ידי מהנדס מזון בשם גירט דה בוורה בחברת המזון הבלגית אולה. מאוחר יותר נמכר הפטנט לחברת יוניליוור שהוציאה אל השוק את המגנום ושיווקה אותו לכל העולם. בלגיה נחשבת למעצמת בירה עולמית, כאשר מעל ל-800 סוגי בירה מיוצרים בה, במאות מבשלות שונות. הבלגים נחשבים למומחים ביצור אייל שהוא סוג של שיכר, אך נחשבים חלשים יותר ביצור בירה רגילה - בירה לאגר. בירת הלאגר שנחשבת לטובה ביותר בבלגיה היא הסטלה ארטואה, אך לעומת שאר העולם, היא נחשבת חלשה. האייל היה משקה פופולרי בימי הביניים, משום שבאותה התקופה, מי השתייה היו מזוהמים יתר על המידה, ולכן המקומיים שתו אייל במקום[דרוש מקור]. בכל אזור בבלגיה נהוג לייצר שיכר בטעם אחר: בחבל ולוניה הצרפתי, מייצרים אייל (שיכר) חיוור ושמו SAISON, בחבל פלנדרז דובר הפלמית, מייצרים אייל חמצמץ ואדמוני הדומה ליין, בעמק הסנה, ודרומית לבריסל, מייצרים אייל משמרים מיוחדים ונדירים. אתר האינטרנט הרשמי של המטבח הבלגי (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מזון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שוק חג המולד

שוק חג המולד (גרמנית: Weihnachtsmarkt או Christkindlmarkt) הוא שוק המתקיים מדי שנה בתקופת הציפייה, השבועות טרם חג המולד, בגרמניה, באוסטריה, בשווייץ ובאזורים אחרים דוברי גרמנית. תופעות של גלובליזציה ומסחור גרמו לכך שלעיתים נפתחים שוקי חג מולד גם מחוץ לאזורים אלו. השוק מתקיים בכיכרות מרכזיות בערים ובעיירות ובאופן מסורתי נמכרים בו צורכי החג, מתנות ומאכלים ייחודיים לחג. בנוסף, מתקיימים בשוק מופעים שונים, בעיקר כאלה בעלי קשר לסיפור הולדת ישו. שוקי חג מולד, שקמו מצורך מעשי (לספק צרכים ייחודיים לתקופת החג), הפכו לחלק ממנהגי התקופה שלפני חג המולד. מרבית שוקי חג המולד סגורים בחג המולד עצמו. שוק חג מולד טיפוסי מורכב ממספר רב של דוכנים על רחובות או כיכרות היישוב, במקרים רבים בכיכר או ברחובות שהיו בעבר מרכז היישוב. הדוכנים מציעים מבחר מוצרי חג לממכר: דברי מאפה (למשל: לבקוכן, סופגניות, עוגיות זנגביל, שטולן, מגנברוט); מיני מגדנות (למשל: שוקולד בצורות שונות, צמר גפן מתוק, שקדים ואגוזים קלוים ומסוכרים, ערמונים קלויים חמים); מאכלים חמים (נקניקיות; תפוח אדמה אפוי, לביבות תפוחי אדמה); משקאות אלכוהוליים חמים (בירות חג מולד, יין מתובל (גליוויין), פונץ', ליקר ביצים); תכשיטים, קישוטים לעץ חג המולד, כוכבים לקישוט הבית, נרות, כדורי זכוכית; בובות מפצחי אגוזים, בובות ישו התינוק, שחזור לידתו. שורשיהם של שוקי חג המולד בימי הביניים המאוחרים. שוק חג המולד של דרזדן, ה-Dresdner Striezelmarkt, נחשב לאחד העתיקים בגרמניה וקיים תיעוד על פעילותו מ-1434 ואילך. כיום, שוקי חג מולד פופולריים נמצאים בנירנברג, בדרזדן ובשטוטגרט ומושכים 2–3 מיליון מבקרים בשנה. שוקי חג המולד בברלין מושכים אף הם מספר דומה של מבקרים. ערך זה הוא קצרמר בנושא תרבות ובנושא כלכלה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
עור (חומר גלם)

עור הוא חומר גלם המיוצר מעורם של בעלי חיים. את בעלי החיים מגדלים בשטחי מרעה כגון באוסטרליה, דרום אמריקה, ואירופה שבהם מטפחים בקר וצאן (חזירים עיזים וכבשים) במיוחד לתעשיית העורות או כתוצר לוואי של תעשיית הבשר. כמו כן מיצרים עורות הנחשבים אקזוטיים יותר מזוחלים (תנינים, לטאות ונחשים), יענים ודגים. העור הוא חומר גלם יקר המשמש בעיקר לייצור אביזרי אופנה. העור הוא חומר עיבוד עיקרי לייצור נעליים מסוימות וסנדלים, כמו כן משמש לייצור ביגוד ופריטי בוטיק יוקרתיים כגון כפפות, מעילים ותיקים, ארנקים, חגורות ותכשיטים. העור נחשב לריפוד יוקרתי ובתקופה האחרונה נכנס לתחום עיצוב הפנים גם כאריחים העשויים מעור, קופסאות אחסון, אהילים ומוצרים נוספים. יחד עם העץ, היווה העור מרכיב בסיסי בטכנולוגיה של העת העתיקה. העור אינו עשוי מחומרים רעילים. הוא אינו מתכלה תוך זמן קצר ואפשר למחזר אותו. לעור כמה שיטות עיבוד המכינות אותו להפוך לחומר גלם:[דרוש מקור] עיבוד צמחי עיבוד כרום עיבוד מינרלי עיבוד שמן טבעונים וחלק מהצמחונים מתנגדים אידאולוגית ללבישה או שימוש בעור, לדעתם שימוש בעור הוא ניצול אכזרי של בעלי חיים. לרוב הם משתמשים בתחליפים אחרים כמו חומרים דמויי עור וכיוצא באלו. לפני תחילת כל אחת משיטות העיבוד העור עובר תהליך של המלחה[דרושה הבהרה] על-מנת לנקותו משאריות הדם וכדי למנוע ריקבון. לאחר מכן ניתן להסיר את שאריות הבשר והשיער שעליו (אם אינו רצוי) ולנקות מלכלוך חיצוני שדבק בו. לאחר העיבוד העור נעשה קליל יותר.[דרוש מקור] שימושיו הנוספים של העור: ביהדות משמש העור לייצור חלקי התפילין. עורות אילים שימשו כמכסה למשכן. קלף, שהוא עור שֶעוּבָּד כך שניתן יהיה לכתוב עליו, שימש כאמצעי כתיבה חשוב עד להמצאת הנייר. ספרי תורה תפילין מזוזות ומגילת אסתר ביהדות נכתבים גם כיום על-גבי קלף. ייצור אוהלים. ייצור קישוטים וחפצים שונים, כגון מחזיקי מפתחות. זמש עור תנין עור, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) עור, דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא טקסטיל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
לסקר קטרג'יו

לסקר קטרג'יו (רומנית: Lascăr Catargiu; נובמבר 1823 - 11 באפריל 1899), מדינאי רומני שמרן יליד יאשי שבנסיכות מולדובה, שכיהן ארבע פעמים כראש ממשלת רומניה. בין השנים 1859–1866 היה בין מנהיגי האופוזיציה בתקופת שלטונו של אלכסנדרו יואן קוזה. משנת 1866 התמנה לראש מועצת השרים (ראש ממשלה), אך כהונתו נמשכה תקופה קצרה עקב אי יכולתו לשתף פעולה עם שותפיו הליברלים. ב־24 במרץ 1871 הקים קטרג'יו ממשלה שמרנית יציבה, בפעם הראשונה בתולדותיה של רומניה, ממשלה שמשך כהונתה היה עד 17 באפריל 1876. אי יכולתם של הליברלים להשלים עם מדיניותו הפרו-מלוכנית של קטרג'יו הביאה בסופו של דבר לפירוק הממשלה. קטרג'יו נשאר באופוזיציה עד שנת 1899, שנה שבה הקים ממשלה חדשה, שהחזיקה מעמד 7 חודשים בלבד. בשנת 1891 הוא נבחר בפעם הרביעית כראש מועצת השרים, כהונה בה החזיק למשך 4 שנים נוספות. במשך תקופת כהונתו האחרונה היה אחראי למספר רב של רפורמות. מדיה וקבצים בנושא לסקר קטרג'יו בוויקישיתוף לסקר קטרג'יו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
הסכם וושינגטון

הסכם וושינגטון (באנגלית: Washington Agreement), שנחתם ב-18 במרץ 1994 בבית הלבן שבוושינגטון די. סי. ובווינה, היה הסכם שלום ששם קץ למצב הלוחמה בין הקרואטים תושבי בוסניה והרצגובינה (הרפובליקה הקרואטית של הרצג-בוסניה) לבין ממשלת בוסניה והרצגובינה שנשלטה בעיקר על ידי הבוסניאקים. ההסכם הקים את הפדרציה הקרואטית-מוסלמית אשר הפכה לפדרציה של בוסניה והרצגובינה במסגרת בוסניה והרצגובינה ולצידה של הרפובליקה סרפסקה. לפי ההסכם אוחדו השטחים שנשלטו אותה עת על ידי הצדדים לו והשטח חולק לעשרה קנטונים במטרה למנוע עליונות של מי מהקבוצות הלאומיות באזור. הסכם דייטון
סטילטון

סטילטון (באנגלית: Stilton) היא גבינה הנחשבת בעיני רבים למלכת הגבינות האנגליות. היא מיוצרת בשתי גרסאות: גבינה כחולה שהיא המפורסמת יותר וגרסה שנייה ללא עובש. על פי תקנות האיחוד האירופאי רק גבינה שיוצרה באחד משלושת המחוזות לסטרשייר, דרבישייר ונוטינגהאמשייר יכולה להיקרא סטילטון. בשנת 1730 קופר תורנהיל, בעל פונדק בכפר סטילטון, נתקל בגבינה כחולה ייחודית בחווה באזור לסטרשיר. הגבינה שבתה את ליבו והשיג הסכם שהקנה לו זכויות הפצה בלעדיות. כיוון שהדרכים מלונדון לצפון אנגליה עברו דרך סטילטון, המוניטין של הגבינה צמח במהרה. למרבה האירוניה, סטילטון על אף שהקנה לגבינה את שמה, אינו נמצא במחוזות בהם מותר לייצר סטילטון. מעבר להגבלת אזור הייצור ישנן עוד תקנות שסטילטון כחולה צריכה לעמוד בהן: הגבינה חייבת להיות מיוצרת מחלב מקומי מפוסטר. הגבינה חייבת להיות בצורה גלילית מסורתית. חייבים לאפשר לגבינה ליצור קרום או מעטה משלה. לגבינה צריכים להיות עורקים כחולים עדינים שיוצאים ממרכזה. לגבינה צריך להיות "טעם אופייני לסטילטון". ישנן רק 6 מחלבות בעלות היתר ייצור. בגבינת סטילטון יש כ-35% שומן וכ-23% חלבון. סטילטון כחולה בדרך כלל נאכלת עם סלרי או עם קרקרים ולחם והיא משתדכת היטב לפורט. נהוג גם להוסיף אותה למרקי ירקות בייחוד מרק ברוקולי או מרק סלרי והיא אחד המאכלים המסורתיים של חג המולד. סטילטון לבנה בדרך כלל מערבבים עם חומרים אחרים כגון שוקולד או פירות מיובשים או שמגישים אותה עם עוגת פירות. גבינת בקסטון מדיה וקבצים בנושא סטילטון בוויקישיתוף סטילטון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
כריסטיאן סמואל וייס

כריסטיאן סמואל וייס (גרמנית: Christian Samuel Weiss‏; 26 בפברואר 1780 – 1 באוקטובר 1856) היה מינרלוג גרמני שלזכותו נזקפים קביעת הפרמטרים של הקריסטלוגרפיה המודרנית והפיכתה לענף במתמטיקה. וייס נולד בלייפציג ובגיל 16 החל ללמוד רפואה באוניברסיטה בעיר, אלא שהמדעים המדויקים, בייחוד פיזיקה, כימיה ומינרלוגיה עניינו אותו יותר והוא עבר לברלין לצורך השלמת לימודים בתחומים אלו. בין השנים 1803 ל-1808 הוא שימש כמרצה לפיזיקה באוניברסיטה של לייפציג. ב-1810 הוא התמנה לראש החוג למינרלוגיה באוניברסיטת ברלין (כיום אוניברסיטת הומבולדט) והמשיך בתפקיד זה במשך 46 שנים. את העניין בקריסטלוגרפיה עוררו בו מחקריו של המינרלוג הצרפתי רנה ז'יסט אאיאי, ווייס תרגם לגרמנית את המסה על קריסטלוגרפיה של אאיאי. בין תרומותיו להתפתחות הקריסטלוגרפיה ניתן לציין את קביעת סיווג הגבישים על פי הסימטריה החיצונית שלהם. וייס היה הראשון שסיווג את הגבישים על פי הסימטריה של המבנה הגבישי כדוגמת אורתורומבי, איזומטרי, טטרגונלי וכדומה. מדיה וקבצים בנושא כריסטיאן סמואל וייס בוויקישיתוף כריסטיאן סמואל וייס, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה ביוגרפיה של כריסטיאן סמואל וייס (בגרמנית) ביוגרפיה נוספת של כריסטיאן סמואל וייס באתר אוניברסיטת הומבולדט (בגרמנית)
מחוז ברצ'קו

מחוז ברצ'קו (בקרואטית, בסרבית ובבוסנית: Brčko distrikt; בסרבית קירילית: Брчко дистрикт) הוא מחוז עצמאי בבוסניה והרצגובינה, הנמצא בריבונות משותפת של הפדרציה של בוסניה והרצגובינה והרפובליקה סרפסקה, ובירתו ברצ'קו. שטחו של המחוז הוא 493 קמ"ר ואוכלוסייתו מונה כ-80,000 איש. המחוז נמצא בפיקוח בינלאומי של האיחוד האירופי. מחוז ברצ'קו הוקם באופן רשמי ב-8 במרץ 2000 לאחר תהליך פישור שקיים הנציב לבוסניה והרצגובינה, ובניגוד לאמור בהסכם דייטון שחילק את בוסניה והרצגובינה לשתי ישויות מדיניות ואשר קבע נוהל אחר ליישוב המחלוקת בענינו של המחוז. המחוז הוקם על שטח שנלקח מהרפובליקה סרפסקה - בעיקר תחומה של העיר ברצ'קו והמהווה 48% משטחו, ושטח שנלקח מהפדרציה, בעיקר כפרי באופיו והמהווה את יתרת שטחו. בשנת 2006 בוטלה כל החקיקה המקומית הקיימת בתחומי המחוז וכן חקיקה מתקופת יוגוסלביה, כך שכיום החוק השולט בו הוא חוקה של בוסניה והרצגובינה. באספה המחוזית מכהנים 29 חברים. אוכלוסיית מחוז ברצ'קו מונה 80,000 תושבים לערך. ב-1991 נערך המפקד האחרון לפיו התגוררו באזור 87,332 תושבים, מהם 45% מוסלמים, 25% קרואטים, 21% סרבים, 6% יוגוסלבים והיתר הגדירו עצמם כאחרים. כיום נעות ההערכות לגבי התפלגות האוכלוסייה בהתאם למקור: 40% עד 65% סרבים, 25% עד 39% בוסנים ו-10% עד 20% קרואטים. מדיה וקבצים בנושא מחוז ברצ'קו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מחוז ברצ'קו האספה המחוזית אתר העיר ברצ'קו סעיף 5 לנספח 2 של הסכם דייטון - http://www.ohr.int/dpa/default.asp?content_id=370 Supervisory Order Abolishes Entity Legislation, Ends Legal Significance of IEBL in Brcko District ערך זה הוא קצרמר בנושא בוסניה והרצגובינה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נרטוס

נרטוס (Nerthus) או הרטה (Hertha) הוא ככל הנראה שמה של אלת פוריות גרמאנית. הראייה העיקרית לקיומו של פולחן לאלה זו מופיעה בספרו של טקיטוס "גרמאניה", בו מובאת עדות מיד שנייה לטקס העלאת קורבן המתרחש על גדת אגם הסמוך למקום שיש המזהים אותו כאי פין שבדנמרק. ייתכן מאוד כי שמה של האלה בימיו של טקיטוס היה בכלל נרפוז, הקשור לשמו של ניורד -- אחד האלים המוזכרים במיתולוגיה הנורדית. שמה של נרטוס מופיע בכמה אתרים סקנדינביים עתיקים, בעיקר כאלה המתוארכים לתקופת הברונזה הנורדית (1800-500 לפסה"נ) ואף לתקופת הברזל הנורדית (עד 1000 לספה"נ). בסוף תקופת הברזל הנורדית (תקופת הויקינגים) ניכרת ירידה משמעותית במספר האזכורים של נרטוס. האסטרואיד 601 Nerthus שהתגלה על ידי מקס וולף, נקרא על שמה. מדיה וקבצים בנושא נרטוס בוויקישיתוף נרטוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
קזווין

פרובינציית קזווין (בפרסית: استان قزوین) היא אחת מ-31 פרובינציות איראן. הפרובינציה נמצאת בצפון-מערב איראן, ובירתה העיר קזווין. הפרובינציה הוקמה בשנת 1996 מתוך פרובינציית זנג'אן,[דרוש מקור] וכלל 20 ערים. אוכלוסייתה מונה מעל מיליון איש (2003), שמתוכם 62% חיים בערים ו-38% חיים בכפרים. 99.6% מאוכלוסיית הפרובינציה מוסלמים וה-0.4% הנוספים משתייכים לדתות אחרות. בשנת 1962 התרחשה רעידת אדמה קשה בחבל אשר הרסה את כל התשתיות האזרחיות והחקלאיות. בעקבות רעידת האדמה נשלחה לעיר קזווין משלחת של מומחים ישראלים מטעם חברת תה"ל במסגרת פרויקט חקלאי שנועד לסייע בשיקום האזור. בראשיתו מנה צוות הפרויקט אחת עשרה משפחות ישראליות. בהיעדר מערכת חינוך מתאימה הוקם בעיר גן ילדים ובית ספר ישראלי - בית הספר הישראלי בקזווין, אירן. במהלך שנות השישים גדל צוות הפרויקט, שמנה בשיאו כשישים משפחות, אשר קיימו בעיר חיי קהילה ישראלית מלוכדת. מדיה וקבצים בנושא קזווין בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של איראן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אודאיבה

אודאיבה (יפנית: お台場 מכונה לעיתים דאיבה) הוא אי מלאכותי גדול, שנוצר על ידי אחזור אדמה, במפרץ טוקיו, יפן. מבחינה אדמיניסטרטיבית שייך אודאיבה לרבעים מינאטו, קוטו ושיניגוואה. אודאיבה נבנה במקור ב-1853 על ידי שוגונות טוקוגאווה כסדרה של שישה מבצרים שנועדו להגן על טוקיו בפני פלישה מהים, האיום העיקרי היה צי הספינות השחורות של הקומודור מת'יו פרי האמריקני שהגיע ליפן באותה שנה. "דאיבה" ביפנית הוא שמן של סוללות התותחים שהוצבו על האיים. ב-1928 שופץ "דאי-סן דאיבה" (第三台場) או "סוללה מס' 3" ונפתח לציבור כפארק העירוני דאיבה, הפתוח עד עצם היום הזה. הפיתוח מחדש המודרני של אודאיבה החל לאחר הצלחת התערוכה העולמית אקספו 85 בטסוקובה. הכלכלה היפנית שגשגה ואודאיבה תוכננה כחלון ראווה של חיי העתיד. בבניית האתר הושקעו מעל ל-10 מיליארד דולר. האתר כונה T3 ותוכנן כעיר עצמאית בת למעלה מ-100,000 תושבים. כלכלת הבועה התנפצה ב-1991 וב-1995 הייתה אודאיבה למעשה אזור שומם, דל באוכלוסייה ורובו מגרשים ריקים. ב-1996 שונה ייעודו של האזור שוב מאזור לעסקים בלבד והוגדרו בו רבעים לפעילות בידור ולמסחר, והאזור התעורר לחיים כשטוקיו גילתה את שפת הים שלא הייתה לה מעולם. בתי מלון ומרכזי קניות נפתחו ומספר חברות גדולות, כולל רשת הטלוויזיה "פוג'י", העבירו את המטה שלהם לאי. גם קשרי התחבורה אליו שופרו במקביל. כיום, אודאיבה היא יעד קניות וביקורים פופולרי; הן עבור תושבי טוקיו והן עבור תיירים. בין אתרי המשיכה העיקריים: אולפני הטלוויזיה של רשת פוג'י – מבנה ייחודי שתוכנן על ידי קנזו טנגה. גשר הקשת בענן שמחבר את אודאיבה ללב טוקיו. מרכז הקניות Decks Tokyo Beach הכולל את "סגה ג'ויפוליס" והונג קונג הקטנה. מרכז הקניות "אקווה סיטי" "מצודת ונוס" – מרכז קניות המבוסס על נושא ונציה. "טוקיו זפ" – מועדון לילה ואולם מופעים, בין הגדולים בטוקיו. "דאיקנרנשה" - גלגל ענק, השני בגודלו בעולם לאחר לונדון איי. המעיינות החמים של "אואדו-אונסן-מונוגאטארי". "טוקיו ביג סייט" – מרכז התערוכות הבינלאומי של טוקיו. אחד משני החופים בעיר טוקיו (הרחצה לא מומלצת) ביחד עם פארק קאסאי רינקאי במחוז אדוגאווה שבטוקיו. "מיראיקאן" - המוזיאון להמצאות ומדעי העתיד. שני קווי רכבת מגיעים לאודאיבה. קו מס' 11 מגיע ממרכז טוקיו וחוצה את גשר הקשת בענן, בעוד שקו ואנגן מגיע מרובע שיניגאווה דרך מנהרת נמל טוקיו ומאזורי המפרץ של טוקיו וצ'יבה ממזרח. בנוסף פועלים אוטובוסים ציבוריים ואף מעבורות בין טוקיו לאודאיבה. בסדרת סרטי האנימה דיג'ימון מופיעה אודאיבה כביתם של שתי הקבוצות הראשונות של הילדים הנבחרים. סדרת האנימה סיילור מון מציגה אתרים מדומים באודאיבה. המקום מופיע גם בסדרת האנימה גנשיקן בה הדמויות העיקריות משתתפות ביריד הקומיקס השנתי הנערך ב"טוקיו ביג סייט", מרכז התערוכות באודאיבה.