laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
פסטיבל הסרטים של ונציה

פסטיבל הסרטים של ונציה (באיטלקית: Mostra Internazionale d'Arte Cinematografica di Venezia) הוא פסטיבל הסרטים הוותיק ביותר. הפסטיבל נוסד בשנת 1932 על ידי הרוזן ג'וזפה וולפי ממיזורטה (Giuseppe Volpi, conte di Misurata) ונקרא "Esposizione Internazionale d'Arte Cinematografica" ("התערוכה הבינלאומית לאומנות הקולנוע"). הפסטיבל מתקיים מדי שנה לקראת סוף אוגוסט או תחילת ספטמבר על האי לידו שבוונציה. הקרנת הסרטים נערכת בכיכר הקולנוע ההיסטורית באי. פסטיבל זה הוא בין היוקרתיים ביותר בעולם הקולנוע, והוא מהווה חלק מן הביאנלה של ונציה, אשר היא עצמה נחשבת לאחת מתערוכות האומנות העכשווית החשובות והיוקרתיות בעולם. בפסטיבל מחולקים מספר פרסים, כאשר הבכיר מביניהם הוא פרס אריה הזהב (Leone d'Oro), המוענק לסרט הטוב ביותר שהוקרן בפסטיבל וגביע וולפי (Coppa Volpi), המוענק לשחקן ולשחקנית הטובים ביותר, ופרס אריה הכסף מוענק לבמאי הטוב ביותר ולסרט שזוכה בפרס הגדול של חבר השופטים. מעבר לכך מחלקים חבר השופטים פרסים נוספים, והחל מ-2007 מחולק גם פרס האריה הקווירי לסרט העוסק בקהילת הלהט"ב. בשנת 1963 זכה הסרט "בירושלים" של הבמאי דוד פרלוב במדליית הארד. בשנת 1979, פתח את הפסטיבל סרטו של מנחם גולן "הקוסם מלובלין", סרט המבוסס על ספרו של יצחק בשביס-זינגר "עושה הנפלאות מלובלין". ב-1989 זכה הסרט "ברלין ירושלים" של עמוס גיתאי בפרס הביקורת והיה מועמד לפרס "אריה הזהב". בשנת 2009, לראשונה בהיסטוריה של הפסטיבל, זכו בפרסים הגדולים שני סרטים ישראלים. הסרט "לבנון" של הבמאי שמוליק מעוז זכה בפרס הראשון של הפסטיבל, פרס אריה הזהב, והסרט "חוטא" של הבמאי מני פיליפ זכה בפרס הסרט האירופאי הטוב ביותר בקטגוריית הסרטים הקצרים. בשנת 2012 זכתה השחקנית הדס ירון בגביע וולפי לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה בסרט "למלא את החלל". בשנת 2017 זכו "געגוע" של שבי גביזון בפרס חביב הקהל ו"פוקסטרוט" של שמוליק מעוז בפרס חבר השופטים. בשנת 2018 זכה השחקן קייס נאשף בפרס השחקן במסגרת הצד "אוריזונטי" על תפקידו בסרט "תל אביב על האש". מדיה וקבצים בנושא פסטיבל הסרטים של ונציה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פסטיבל הסרטים של ונציה (באנגלית) האתר הרשמי של הפסטיבל פסטיבל הסרטים של ונציה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) פסטיבל הסרטים של ונציה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) From the beginnings until the Second World War, La Biennale di Venezia עניין של כבוד, חרות, 22 במאי 1964 מריוס טימן, "הקוסם מלובלין" יפתח פסטיבל הסרטים בוונציה, דבר, 2 באוגוסט 1979 Venice Film Festival 2009 awards, IMDb דנה שוופי, הסרט לבנון זכה בפרס אריה הזהב בפסטיבל ונציה, באתר הארץ, 13 בספטמבר 2009 הדס ירון זכתה בפרס השחקנית בוונציה, באתר ynet, 9 בספטמבר 2012 אבנר שביט, ונציה‏, פסטיבל ונציה 2018: "רומא" הזוכה הגדול, קייס נאשף זכה בפרס השחקן במסגרת צד, באתר וואלה, 8 בספטמבר 2018 ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע ובנושא איטליה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יין לבן

יין לבן הוא יין שהופק לרוב מענבים צהובים או ירוקים כגון שרדונה, סוביניון בלאן, וריזלינג, או במקרים מסוימים מענבים סגולים כאשר הקליפה הוסרה לפני תחילת התסיסה. צבע היין יכול בפועל לנוע בין גוונים של צהוב-קש, צהוב-ירקרק או צהוב-זהוב. קיימים מגוון רחב של יינות לבנים המופקים ממספר רב של זני ענבים, ובשיטות שונות של הפקת יין. מבין הסוגים הרבים של היין הלבן, יין לבן יבש הוא הנפוץ ביותר. יינות לבנים משמשים לעיתים קרובות כאפריטיף לפני הארוחה, עם קינוח, או כמו משקה מרענן בין הארוחות. ישנו מספר גדול של סוגי יינות לבנים. להלן חלק מהיינות הלבנים הנפוצים ביותר: שרדונה - מופק באזור היין של בורגון שבצרפת. סוביניון בלאן - מופק באזור בורדו של צרפת. פינו גרי (פינו גריגיו) - מופק באזור ונציה שבאיטליה. ריזלינג - מופק באזור הריין שבגרמניה. יין לבן נצרך בדרך כלל כמו אפריטיף לפני הארוחות, עם קינוח, או כמשקה מרענן בין הארוחות. יין לבן מוגש בדרך כלל יחד עם בשר חזיר וגם עם סוגים מסוימים של גבינות. יינות לבנים יכולים גם להשתלב באופן מוצלח עם מנות דגים ופירות ים. בנוסף, בשל חומציותם, ניחוחם, ויכולתם לרכך את הבשר יינות לבנים משמשים לעיתים קרובות גם בבישול. בתקופה הביזנטית, ארץ ישראל הייתה מרכז ייצור יין חשוב ומוערך, והערים אשקלון ועזה נודעו בייצור היין שלהם, שיוצא למקומות רבים סביב הים התיכון. מכתביו של קוריפוס (אנ'), משורר בן המאה השישית, עולה כי היין הארץ ישראלי באותה העת היה יין לבן, קל ומתוק. מדיה וקבצים בנושא יין לבן בוויקישיתוף Corippus, In Laud. Iust. 3.87–8 Decker, Michael (2009). Tilling the Hateful Earth: Agricultural Production and Trade in the Late Antique East. Oxford: Oxford University Press. pp. 137–138. ISBN 978-0-19-956528-3. OCLC 316430311.
יין אדום

יין אדום הוא שם כללי של יין בצבע אדום, זאת כתוצאה מכך שהוא מופק מענבים שחורים או אדומים. בעוד שהצבע של מיץ הענבים הוא ירקרק לבן, הצבע אדום מתקבל מהקליפות של הענבים אשר תוססות יחד עם עסיס הענבים. ברחבי העולם ישנם מעל ל־4,500 סוגים שונים של יינות אדומים. איכותו של היין האדום נקבע לא רק לפי סוג הענבים שממנו הוא הופק והגיל של היין, אלא גם על סמך האזור בו גדלו הענבים ממנו הופק. כאמור, ישנם מספר עצום של יינות אדומים שונים, ולהלן חלק מהיינות האדומים הנפוצים ביותר (השמות מיוחסים למחוז בו הם מופקים ולא ליצרן או לסוג הענבים) בוז'ולה (אנ') בורדו בורגון רון (אנ') אקסטרמדורה ריוחה קיאנטי ואלפוליצ'לה ברדולינו קונקורד מלבק על אף שיין אדום מוגש במסעדות בדרך כלל יחד עם בשר אדום, גם שילובים אחרים יכולים להיות מוצלחים. יינות אדומים חזקים משתלבים לצד מנות עשירות בשומנים ופחמימות. יינות אדומים קלים משתלבים גם לצד מנות מהצומח, דגים או בשר. ערך מורחב – הפרדוקס הצרפתי משחר ההיסטוריה נעשה שימוש ביין במשתים, אירועים וכדומה, בהמשך לכך ייצורו מושפע ממסורת ותרבות גם בעבר אך גם כיום. כיום נעשה שימוש בשתיית יין גם לצרכים בריאותיים, צריכת יין מדי יום יכולה להשפיע לטובה על בריאות אדם כאשר הגורם הדומיננטי לכך הוא הופליפנול רזרבטרול. הופליפנול רזרבטרול הוא נוגד חמצון המצוי במזונות רבים כמו קטניות, דבש, ובפירות כגון- ענבים רימון חומציות אוכמניות ותה ירוק. בנוסף, מחקרים מראים כי צריכה מתונה של יין אדום ככוס 1 לנשים ו-2 לגברים ביום תביא לסיכון נמוך למחלות לב ולתמותה פחותה ממחלות לב וכלי הדם. כמו כן, על פי המרכז לבקרת מחלות, יין אדום יכול לעזור להפחית את רמות הסוכר בדם כאשר הוא נצרך במתינות ולהפחית את הסיכוי לפתח סוכרת בהמשך. במקרים מסוימים יכולה שתיית יין אדום לגרום לכאבי ראש. ייתכן שהתופעה נגרמת על ידי קוורצטין שבקליפות הענבים התוססים. לעומת זאת, בתהליך הכנת יין לבן ורוזה מוסרות הקליפות כבר בשלב מוקדם. מדיה וקבצים בנושא יין אדום בוויקישיתוף אשד לין, ‏"יין ישמח לבב אנוש" – טוב גם לבריאות הלב?, באתר של מכון דוידסון לחינוך מדעי‏, 9 ביולי 2023 ד"ר דנה יפה, הכאב שביין האדום, במדור "שאל את המומחה" באתר של מכון דוידסון לחינוך מדעי, 30 במרץ 2024 James Kennedy, The Science of Red Wine Flavor, Texture, and Tannins, https://www.nyas.org/ Shannon Morgan Anfindsen, The Health Benefits of Red Wine, https://scholarcommons.sc.edu/senior_theses/=PDFCoverPages ד"ר פליציה שטרן ודורית וורמן, יין אדום: למה הוא בריא, ואיזה סוג הכי עדיף?, באתר ynet, 12 בנובמבר 2012 הקשר בין יין אדום לכאבי ראש עשוי לנבוע מנוגד החמצון קוורצטין, באתר הארץ, 26 בנובמבר 2023
יוסף שרביט (רב)

המונח "יוסף שרביט" מפנה לכאן. לערך העוסק בהיסטוריון, ראו יוסף שרביט (היסטוריון). הרב יוסף שרביט (כ"ב בשבט ה'תרפ"ב, 20 בפברואר 1922 – ח' בניסן ה'תשע"ו, 16 באפריל 2016) היה רב העיר הספרדי של אשקלון וחבר מועצת הרבנות הראשית. נולד במרוקו לחנה ולרב מכלוף שרביט. בימי נעוריו למד תורה אצל אביו, בהיותו בן 12 שנים עברה משפחתו להתגורר בעיר פאס. שם למד הרב שרביט בכיתה הגבוהה בתלמוד תורה "אם הבנים" אצל הרב מימון מיארה. לאחר מכן עבר ללמוד בישיבה אחרת אצל הרב מאיר ישראל. בפאס ובקזבלנקה כיהן הרב שרביט בסידורי חופה וקידושין וענייני גיטין והיה גם מוהל. בשנת תש"ט (1949), עם זרם העלייה שהקיף המונים מעולי מרוקו גם משפחתו של הרב שרביט יצאה בדרך לא חוקית עד שהגיעו למחנה העלייה באלג'יר, שם נציגי הסוכנות היהודית הקשו על אביו לעלות לישראל מפאת גילו המתקדם. לאחר 5 שנים, בשנת ה'תשי"ג (1953), עלתה המשפחה לישראל. כשעלה לישראל, נסמך הרב שרביט לרבנות אצל הרב עובדיה הדאיה מטעם הרבנות הראשית לישראל ונתמנה כרב אזורי בגליל המערבי (עבור מושב גורן ועוד מספר כפרים ליד נהריה). בשנת ה'תשט"ו (1955) נבחר לכהן כרב העיר בית שאן. בשנת ה'תש"ך (1960) נבחר לרב העיר אשקלון ביחד עם הרב משה דב וולנר, במקומו של הרב נתן פרג'ון שנפטר שנה קודם לכן. בשנת ה'תשל"ג (1973) נבחר למועצת הרבנות הראשית לישראל ונבחר שוב בשנת תשמ"ג. שנה לאחר מכן הוסמך לדיינות בידי הרבנות הראשית. בשנת תשנ"א (1991) התמנה לדיין בבית הדין הרבני הגדול. היה חבר פעיל גם בחבר הרבנים של הפועל המזרחי. בכ' בתשרי ה'תשל"ד (1973) נהרג בנו מיכאל שרביט במלחמת יום הכיפורים באזור תעלת סואץ. לזכרו נבנה בית-כנסת "יד מיכאל" בשכונת ברנע באשקלון. הרב שרביט היה חבר בכולל הרבנים באבן שמואל שבו היו מתאספים מדי יום שלישי כדי ללמוד תורה. בין הרבנים שנכחו באותו הכולל היו ידידיו הקרובים, הרב מרדכי אליהו, והרב בנימין אביעד רב אזורי של מועצה אזורית שפיר. וכן הרב חיים דוד הלוי, הרב שבתאי בן חיים רב אזורי של מועצה אזורית לכיש, ועוד. הרב שרביט כיהן כרב העיר אשקלון עד לפטירתו. ובה נקבר. שו"ת ארחות יושר (יוש"ר, ראשי תיבות: יוסף שרביט) ג' חלקים על ארבעת חלקי השולחן ערוך. (חלק א', באתר היברובוקס) נר מיכאל, ספר דרשות והספדים על בנו של הרב, מיכאל שרביט, לוחם צה"ל שנפל בקרב החווה הסינית במלחמת יום הכיפורים. אמרי יושר, דרשות ודברי תורה לאירועים שונים, שו"ת על ארבעת חלקי הש"ע ובפרט על מנהגי יהדות מרוקו. בסוף הספר הודפס גם קונטרס מפתח יושר, מפתחות ומבואות לכל כתבי הרב, מאת תלמידו אלעד פורטל. הרב יוסף שרביט, שאלות ותשובות אורחות יושר חלק א', ירושלים, ה'תשל"ח, בהקדמה. חכם יוסף שרביט, באתר "החכם היומי" כנס חברות קדישא של מחוז הצפון, הצופה, 7 במרץ 1955 הרב יוסף שביט נבחר לרבה של בית שאן, הצופה, 19 באוגוסט 1955 פוזרה המועצה הדתית במגדל אשקלון, חרות, 10 במרץ 1960 אשקלון, קיבלו פני הרב החדש, מעריב, 15 במרץ 1960 הסמכה לדיינות, באתר ארכיון המדינה, עמ' 19 נפטר רב העיר אשקלון הרב יוסף שרביט, באתר ערוץ 7
כמורה

כמורה היא מכלול כהני הדת הנוצרית. בעברית לא קיימת הבחנה בין הקלרוס (ביוונית עתיקה: κλήρος, אשר נפל בידיהם החלק), הגוף הארגוני, לבין הכמורה כמעמד נבדל מזה של שאר המאמינים. הכמורה עוסקת בטקסי הדת הנוצרית, בהטפה ובהפצה (מיסיונריות) של דוקטרינת הכנסייה. ישנו הבדל בין הכמרים לבין חכמי הדת או התאולוגים. כומר איננו נמנה תמיד עם חכמי הדת, וכן להפך, התאולוג העוסק בפילוסופיה של הדת יכול שלא להיות כומר באופן רשמי. הכינוי כמורה מתייחס בראש ובראשונה לכהני הדת בנצרות. הכמורה בכנסייה הנוצרית כוללת הן כמרים נמוכי דרג, והן דיאקונים, בישופים, ושאר בעלי תפקידים כנסייתיים שהוסמכו על ידי ההיררכיה הכנסייתית. בכנסייה הקתולית ובנצרות האורתודוקסית מבחינים בין כהני דת הפורשים מן העולם הגשמי (נזירים או אבות המנזרים) וכהני דת החיים בעולם הגשמי, ה"חילוני". בכנסיות אלו הכמרים הם גברים בלבד. בחלק מהזרמים של הנצרות הפרוטסטנטית, החל מהעשורים האחרונים של המאה ה-20, החלו למנות גם נשים לתפקידי כמורה. כמורה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אנשי דת נוצרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הבשורה על-פי לוקאס

הבשורה על פי לוקאס (ביוונית: Κατά Λουκάν) היא אחת מארבע הבשורות בברית החדשה. בשורה זו מופיעה שלישית בבשורות, והיא הארוכה מביניהן. כמו שאר הברית החדשה, הבשורה נכתבה ביוונית, והיא מיועדת לשאינם־יהודים (בדומה לבשורה על-פי מרקוס, ושלא כמו הבשורה על-פי מתי), ומובטח בה שהנצרות היא דת בינלאומית ולא כת יהודית. הבשורה על פי לוקאס מספרת את סיפור לידתו של ישו, מעשי ניסים שיוחסו לו, המשלים שסיפר, הפסיון של ישו (מסע הייסורים והצליבה) ומסתיימת בסיפור תחייתו ועלייתו השמימה בפרק כ"ד שהוא האחרון בבשורה. סיפור הולדת ישו מופיע רק בבשורה על פי לוקאס ובבשורה על-פי מתי, אולם בגרסאות שונות. כמו כן רק בשתי בשורות אלו מופיע אילן היוחסין של ישו, המתייחס לדוד המלך, אולם אין שני האילנות זהים זה לזה. לוקאס הוא היחיד מבין הבשורות עם הקדמה רשמית שבה מסביר העורך את המתודולוגיה והמטרה שלו. הוא מוסר שרבים לפניו כבר סידרו את המאורעות בדיוק כפי שנמסרו בתחילה מפי עדי ראייה, ומוסיף שאחר שחקר את הדברים משורשם החליט גם הוא לסדר את הדברים בשביל תאופילוס, כדי שיידע את אמיתות הדברים שהוא לימד (לוקאס, א', 1–4). בטקסט מופיעים גם כמה משלים נוצריים ידועים, דוגמת האיש העשיר ואלעזר, והביטוי קורה טה איפסום. כמו מעשי השליחים, גם הבשורה על פי לוקאס מוקדשת ל"תאופילוס" (אנ'). ייתכן ומדובר בכהן הגדול תאופילוס בן חנן ממשפחת הכהנים הגדולים מבית חנן. קיימת הסכמה בין החוקרים שהעורך של לוקאס הוא שכתב את מעשי השליחים. העורך התכוון לתת תיאור היסטורי ולהסביר את המשמעות התאולוגית של ההיסטוריה. מטרת העורך הייתה לצייר את הנצרות כקדושה, ראויה להערכה, שומרת חוק ובינלאומית. ישנם חוקרים המחזיקים בתפיסה המסורתית שלוקאס מבוסס על הבשורה על-פי מתי, אולם רוב החוקרים מקבלים את "תאוריית שני המקורות", הטוענת שהעורך, שייתכן שהיה נוצרי נוכרי, התבסס חלקית על הבשורה על-פי מרקוס ועל מסמך נוסף שאבד (המכונה "מסמך ה-Q"), ומתארכים אותו בין שנת 80 לשנת 90 לספירה. מעט חוקרים מתארכים אותו לזמן מוקדם יותר. מרקיון השתמש בבשורה זו (בשנת 144 בערך), אולם הוא כינה אותה "הבשורה של האדון". מדיה וקבצים בנושא הבשורה על-פי לוקאס בוויקישיתוף הבשורה על־פי לוקאס, טקסט מלא בעברית הבשורה על־פי לוקס (תרגום חדש) הבשורה על-פי לוקאס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) הבשורה על-פי לוקאס, פרק א', פסוק 3; מעשי השליחים, פרק א', פסוק 1. Udo Schnelle, The History and Theology of the New Testament Writings, p. 259. N. B. Stonehouse, The Witness of Luke to Christ (1951), pp. 24-45; H. J. Cadbury, The Beginnings of Christianity II, 1922, pp. 489-510; R. Bauckham, Jesus and the Eyewitnesses (Eerdmans, 2006). Donald Guthrie, New Testament Introduction (Leicester, England: Apollos, 1990), p. 107. Harris, Stephen L., Understanding the Bible. Palo Alto: Mayfield. 1985. 1911 Encyclopedia Britannica: Marcion: "The distinctive teaching of Marcion originated in a comparison of the Old Testament with the gospel of Christ and the theology of the apostle Paul. ... This he did by setting aside the spurious gospels, purging the real gospel (the Gospel of Luke) from supposed judaizing interpolations, and restoring the true text ...
הבחירות לנשיאות ישראל (1949)

הבחירות הראשונות לנשיאות ישראל נערכו בכנסת הראשונה ב-16 בפברואר 1949, יומיים אחרי כינון הכנסת. הנשיא הנבחר היה מיועד להחליף את נשיא מועצת המדינה הזמנית כראש מדינת ישראל. חיים ויצמן: נשיא מועצת המדינה הזמנית, מדען, ומנהיג ציוני שהיה מעורב בהצהרת בלפור ובהסכם ויצמן-פייסל בנוגע להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל. יוסף קלוזנר: היסטוריון וחוקר ספרות באוניברסיטה העברית בירושלים. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. עם חקיקת חוק המעבר והפיכת האספה המכוננת לכנסת הראשונה, נקבעו הבחירות הראשונות לנשיאות ללילה שבין 16 ל-17 בפברואר. לקראת הבחירות הוצגה מועמדותו של חיים ויצמן על-ידי מרבית סיעות הבית. סיעת מק"י התנגדו למועמדותו של ויצמן, נוכח עמדותיו הפרו-מערביות, אך לא העמידו מועמד אחר תחתיו. כמוהם סיעת מפ"ם התנגדה אך לעומת מק"י, הם הצביעו בעד בחירתו בכנסת – לפי הצהרתם. הסיעות הציוניות דתיות התחבטו בשאלה האם להעמיד את הרב מאיר ברלין (בר-אילן) כמועמד לנשיאות, אך לאחר וויכוח פנימי ער הוחלט לא להעלותו בכדי לא להתריס נגד מפא"י ולפגוע במשא ומתן הקואליציוני. סיעת חרות החליטה להעלות את מועמדותו של קלוזנר לתפקיד הנשיא, ומלבד נציגי סיעת חרות ונציג סיעת הלוחמים, לא זכה קלוזנר בקולות נוספים. הבחירות הוכרעו בסיבוב ההצבעה הראשון, בעקבות זכייתו של ויצמן ברוב מוחלט מבין חברי הכנסת, והוא הושבע לתפקיד למחרת היום. אשר צידון, הכנסת להלכה ולמעשה, ירושלים, הוצאת אחיאסף, 1954, עמ' 28. ידיעות מאתר עיתונות יהודית היסטורית: ד"ר חיים ויצמן נבחר נשיא מדינת ישראל, דבר, 17 בפברואר 1949 ד"ר ח. וייצמן נבחר נשיא מדינת ישראל, הארץ, 17 בפברואר 1949 גבריאל צפרוני, ד"ר ח. וייצמן נבחר כנשיא המדינה, הַבֹּקֶר, 17 בפברואר 1949 ווייצמאן - נשיא מדינת ישראל, הצופה, 17 בפברואר 1949 ב-83 קולות נבחר ד"ר ווייצמן לנשיא-המדינה, חרות, 17 בפברואר 1949 בלוויית שיירת כבוד הגיע הנשיא לשערי ירושלים, מעריב, 17 בפברואר 1949 פרופ. ח. ווייצמן נשיא מדינת ישראל, על המשמר, 17 בפברואר 1949 ד"ר וייצמן נבחר לנשיא המדינה, קול העם, 17 בפברואר 1949 Shoham Wechsler, ‘He is living Israeli flag’: The Right and the Presidency in Israel under Chaim Weizmann, 1948–1952, Middle Eastern Studies 0, 2023-05-03, עמ' 1–12 doi: 10.1080/00263206.2023.2186858
אומנה

האם התכוונתם ל... אומנה (אדריכלות) – עמוד קישוטי שאינו משמש להחזקת המבנה משפחת אומנה – משפחה המקבלת לחזקתה ילד כסידור זמני, עד להגיעו של הילד לגיל 18, או עד להעברתו לסידור חוץ-ביתי אחר, או עד לחזרתו של הילד להוריו הביולוגיים או עד להעברתו לאימוץ אמנה
ליאו זקס

ליאו זַקְס (Leo Sachs;‏ 14 באוקטובר 1924 – 12 בדצמבר 2013) היה פרופסור לביולוגיה מולקולרית ומראשוני חוקרי הגנטיקה בישראל, חתן פרס ישראל למדעי החיים. זקס היה הראשון שהשתמש למטרות איבחון בתאים ממי שפיר סביב העובר (ביחד עם דוד מיכאל שר). השיטה קיבלה את השם אמניוסינתזה, או בדיקת מי שפיר. זקס נולד בלייפציג שבגרמניה בשנת 1924, ובשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, היגר לאנגליה. בתום מלחמת העולם השנייה, הצטרף לתנועת נוער ציונית והחל בלימודי חקלאות כהכנה לחיים בקיבוץ. הוא סיים דוקטורט בגנטיקה באוניברסיטת קיימברידג' ובשנת 1952 עלה לישראל והצטרף לסגל מכון ויצמן למדע. בראשית דרכו במכון, נתבקש זקס לייסד את המחלקה לגנטיקה. בין 1974 ל-1979, כיהן זקס כדיקן הפקולטה לביולוגיה של המכון. מערכת התרבית להתפתחות תאי דם נתגלתה על ידיו לראשונה בשנת 1963. מחקריו התמקדו בהתפתחות תאי אב ויכולת השיבוט באמצעות חלבונים לוויסות ומיון גידולים משובטים. מכלול עבודתו הביאה להתקדמות כלל-עולמית בחקר מחלת הסרטן והמחקר הגנטי. ביחד עם חיים גינזבורג הם גידלו לראשונה תרביות תאים שהפכו לסרטניים בעקבות חדירה של וירוסים. מחקריו זיכו אותו בהוקרה בינלאומית והוא היה אזרח הישראלי הראשון בין חתני פרס וולף (1980). בשנת 1972 קיבל זקס את פרס ישראל למדעי החיים (1972) והוא חתן פרס רוטשילד, פרס א.מ.ת (2002) וחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים וחבר האקדמיות הלאומיות למדעים של ארצות הברית ואנגליה. זקס נפטר ב-12 בדצמבר 2013 בגיל 89. מדיה וקבצים בנושא ליאו זקס בוויקישיתוף עמוד הבית של פרופ' זקס באתר מכון ויצמן למדע ליאו זקס, באתר פרס א.מ.ת. ליאו זקס באתר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים עידו אפרתי, מת המדען הבכיר, פרופ' זקס, מראשוני חוקרי הגנטיקה בארץ, באתר הארץ, 15 בדצמבר 2013 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נבלה (הלכה)

בהלכה נבלה, היא בעל חיים שמת ללא שחיטה כלל, או שנשחט שלא כהלכה (כגון שסכין השחיטה לא היה חלק לגמרי, אלא פגום במקצת). הנבלה אסורה באכילה, ואף מטמאת את הנוגע בה או הנושא אותה בטומאת נבלה. בתורה נאמר: ”לא תאכלו כל נבלה, לגר אשר בשעריך תתנה ואכלה, או מכור לנכרי, כי עם קדוש אתה לה' אלוהיך.” (דברים, י"ד, כ"א) הפסוק קובע שהנבלה אסורה באכילה אולם מותרת בהנאה, כלומר ניתן להפיק ממנה כל תועלת שהיא מלבד אכילה. לפיכך מותר להשתמש בו לכל מלאכה וכן למכרה לנכרי, או לתת אותה במתנה לגר תושב (מי קיבל על עצמו רק את שבע מצוות בני נח). ערך מורחב – טומאת נבלה בתורה נאמר: ”וכי ימות מן הבהמה אשר היא לכם לאכלה, הנוגע בנבלתה יטמא עד הערב... והנושא את נבלתה יכבס בגדיו וטמא עד הערב.” (ויקרא, י"א, ל"ט–מ') התורה מבחינה בין הנוגע, שרק הוא עצמו נטמא ואינו מטמא את בגדיו, לבין הנושא את הנבלה, שטומאתו חמורה יותר, ואף בגדיו נטמאים וטעונים "כיבוס", כלומר, טהרה במקוה. רק החלקים הראויים לאכילה מטמאים. עור הנבלה ועצמותיה טהורים, וכן גם החלב (ח' צרויה) של בהמה שהתנבלה, וניתן לעשות בהם שימוש לכל מלאכה. עוד נאמר בתורה: ”וכל נפש אשר תאכל נבלה וטרפה באזרח ובגר, וכבס בגדיו ורחץ במים וטמא עד הערב וטהר. ואם לא יכבס, ובשרו לא ירחץ, ונשא עונו.” (ויקרא, י"ז, ט"ו–ט"ז) בתורה שבעל פה התפרש פסוק זה על נבלת העוף הטהור דווקא, שמטמאת את האוכל אותה, אך לא את הנוגע בה במגע חיצוני. כמו כן מלמדת ההלכה, שרק נבלה מטמאת ואילו טריפה שנשחטה כהלכה אינה מטמאת. שחיטה (הלכה) טרפה חתיכה נעשית נבלה נבלה, ב"אנציקלופדיה יהודית" באתר "דעת" הלכות מאכלות אסורות פרק ד (העוסק בנבלות וטרפות) באתר של "מכון ממרא" הרב אליעזר מלמד‏, הלכות נבילה וטריפה, באתר פניני הלכה ויקרא, ז', כ"ד ערך זה הוא קצרמר בנושא הלכה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נמרוד (יישוב)

נִמְרוֹד (או נח"ל נמרוד) הוא יישוב יהודי כפרי בהר חרמון, השייך למועצה אזורית גולן. נמרוד הוא אחד היישובים הגבוהים ביותר במדינת ישראל. גובהו 1,125 מטרים, בפסגת הר קטע. שמו של היישוב נובע מקרבתו למצודת נמרוד, והוא נמצא בקרבת היישובים הדרוזים מסעדה, מג'דל שמס ועין קנייא, והמושב נווה אטי"ב. היישוב הוקם על ידי גרעין נח"ל "גוונים" לעין זיוון ב־31 בינואר 1981. טקס העלייה על הקרקע נערך ביום העצמאות של מדינת ישראל בשנת 1982. בינואר 1999 הפך היישוב לאזרחי. נכון לשנת 2019 מתגוררות ביישוב שש משפחות. כלכלת היישוב מתבססת על תיירות ונופש. במקום מופעלות בקתות אירוח (צימרים). מיכה לבנה, גולן - 20 שנה ועוד 2000, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1993 מדיה וקבצים בנושא נמרוד בוויקישיתוף נמרוד, באתר רום גליל נמרוד - באתר מועצה אזורית גולן איתי אילנאי, החיים בלבן, בגובה 1,125 מ' מעל פני הים: "חיפשו כאן שרוטים, כמונו", באתר Xnet‏, 8 בפברואר 2019 איתי אילנאי, החיים בלבן, בגובה 1,125 מ' מעל פני הים: "חיפשו כאן שרוטים, כמונו", באתר Xnet‏, 8 בפברואר 2019.
איימן טאהא

איימן טאהא (בערבית: أيمن طه, תעתיק מדויק: אימן טה; ~1968 בערך - אוגוסט 2014) היה פעיל חמאס פוליטי בכיר שהתגורר במחנה הפליטים אל-בורייג' ברצועת עזה. עד שנת 2014 שימש אחד מהדוברים הרשמיים של חמאס, ונחשב כעתודה להנהגה הבכירה של התנועה. נהרג במבצע צוק איתן, אם כי לא ברור אם הוא הוצא להורג על ידי אנשי חמאס או נהרג בתקיפה אווירית של ישראל. טאהא היה בנו של השייח' מוחמד טאהא, דרשן ואיש דת קיצוני, ממייסדי חמאס. לנוכח ייחוסו המשפחתי, גדל איימן בקרבת כמה ממייסדי תנועת החמאס, ובפרט מנהיג החמאס השייח' אחמד יאסין. באמצע שנות התשעים, כסטודנט באוניברסיטה האסלאמית בעזה, עמד איימן בראש אגודת הסטודנטים ובראש התא הסטודנטיאלי האסלאמי של החמאס. בתחילת מרץ 2003 ערך צה"ל מבצע אשר בסופו עצר את איימן טאהא בביתו, במחנה הפליטים אל-בורייג', יחד עם אביו ואחיו. זאת, על רקע מעורבות בני המשפחה בפעילות מטעם חמאס. בשנת 2006, לאחר כשלוש שנות מעצר, שוחרר איימן טאהא מכלאו ושב לרצועת עזה, שם שולב מיד בהנהגה המדינית של החמאס. כדובר, הוא הרבה להתראיין לכלי התקשורת הערביים והזרים ולייצג את עמדות הארגון. בנוסף לתפקידו כדובר, היה טאהא אמון על התיאום בין הנהגת החמאס ברצועת עזה לבין הנהגת החמאס בחו"ל. בתחילת שנת 2009, במהלך מבצע עופרת יצוקה במסגרתו צה"ל נלחם בחמאס ברצועת עזה, יצא איימן טאהא למצרים, על מנת לייצג את החמאס במשא ומתן על הפסקת אש אפשרית. בעיצומו של המשא-ומתן בין חמאס לבין מצרים, בנוגע למתווה הרגיעה מול ישראל, המצרים עיכבו את איימן טאהא לחקירה, לאחר שנתפס במעבר רפיח כאשר ברשותו מעל 11 מיליון דולר במזומן, אותם ניסה להבריח לרצועה. בחודש פברואר 2014 נעצר טאהא על ידי מנגנוני הביטחון של חמאס, ונחקר באשמת מעילה רחבת היקף בכספי הארגון וניצול מיני של קטינה. כמו כן נחשד בריגול לטובת מצרים. מעצרו זכה לתהודה רחבה, לנוכח מעמדו הבכיר בארגון והחלטת החמאס שלא לטייח את המקרה. טאהא שוחרר ממעצרו בעקבות בקשות ממצרים, אם כי עלו חשדות לפיהם הפך במצרים לסוכן של המודיעין המצרי. ב-7 באוגוסט 2014 דיווחו גורמים פלסטינים כי טאהא הוצא להורג ליד בית החולים שיפא. המעשה הובן על ידי משקיפים כמסר מצד החמאס כלפי המודיעין המצרי, ששימש באותם ימים כמתווך בין ישראל לחמאס. החמאס הכחיש וטען שטאהא נהרג בהפצצה ישראלית מספר ימים מוקדם יותר. במהלך מבצע צוק איתן (יולי 2014), הוזכר שמו של טאהא בתקשורת הישראלית כדוגמה לבכירי החמאס אשר נהגו בשחיתות ו-"עשו לביתם" תוך שימוש בכספי התנועה. נטען כי טאהא רכש לו ולמשפחתו וילה יוקרתית בעיר עזה, בעלות של מאות אלפי דולרים. כמו כן נטען כי במהלך שהותו במצרים, סייע טאהא לבכירי חמאס מרצועת עזה אשר רצו להשקיע כספים במיזמים במצרים. שלומי אלדר, להכיר את חמאס, כתר הוצאה לאור, 2012, לפי מפתח בעמ' 410 אליאור לוי, הוצא להורג בכיר חמאס שהואשם בריגול למצרים, באתר ynet, 7 באוגוסט 2014
כדור הריסה

כדור הריסה הוא ציוד מכני הנדסי שנועד להריסת מבנים. כלי זה מורכב מעגורן נייד שאל קצה זרועו קשור כבל ואליו מחובר כדור פלדה. הכלי הורס מבנים באמצעות נדנוד הכדור והטחתו בעוצמה בקירות המבנה. לשיטת הריסה זו יש מספר חסרונות. העיקריים שבהם היא שהיא לא יעילה ולא מדויקת. היא גם מסוכנת, שכן יש סיכוי שחלקי מבנה יעופו הצידה ותמיד קיימת הסכנה שהכדור יינתק. חסרונות נוספים הם עומסים פתאומיים וזעזועים על העגורן המניף את הכדור. כלי זה היה פופולרי במהלך שנות ה-50 ושנות ה-60 של המאה ה-20 להריסת מבנים רבי-קומות, אך קרנו דעכה עם המצאת המחפרים ההידראוליים וציוד מכני הנדסי אחר שאפשר הריסה מדויקת ויעילה יותר מאשר הכדור. כדורי הריסה מודרניים שונים במקצת מכדור מושלם (ספירה), וקטע מקודקודם נחתך. צורה זו נועדה לאפשר לכדור להימשך בקלות דרך גג או חתיכות בטון אחרי שהוא שבר דרכן. משקלם של כדורי הריסה נע בין כ-500 קילוגרם לחמישה טון כאשר הנפוצים שוקלים כטון עד שני טון. כדור ההריסה עשוי מפלדה מחושלת, בה הפלדה לא נוצקת אל תוך תבנית אלא מחושלת בלחץ גבוה כאשר הפלדה היא חמה ואדומה (רכה אך לא מותכת) כדי לדחוס ולחזק אותה. מספר חברות הריסה טוענות שהמציאו את כדור ההריסה, אך בדרך כלל הקרדיט לכך ניתן לחברת Minneapolis Wrecking and Lumber (כיום Cleveland Wrecking Company). כדור ההריסה כיכב בשירה של מיילי סיירוס "Wrecking Ball" ("כדור הריסה") מ-2013 ובקליפ הפרובוקטיבי שלו. השיר היה ללהיט והקליפ שבר שיאי צפיות ברשת. מדיה וקבצים בנושא כדור הריסה בוויקישיתוף
גזלמה

גזלמה (בטורקית: Gözleme) הוא מאפה טורקי ממולא, האופייני לאזור אנטוליה. להכנת גזלמה מגלגלים ביד עלה בצק דק סביב מילוי ואופים מיד על סאג' (Saç, משטח פח לוהט המונח מעל אש). מילויים אופייניים לגזלמה הם תרד (Ispanaklı Gözleme), גבינת פטה (Peynirli Gözleme), בשר טחון (Kıymalı Gözleme), חצילים צלויים (Közlenmiş Patlıcanlı Gözleme), ביצה, תפוחי אדמה ופטריות בשילובים שונים ביניהם. מקור השם במילה הטורקית göz שמשמעותה "כיס", כאזכור לכיס הבצק שבו שמים את המילויים השונים. באימפריה העות'מאנית, יהודים נהגו להימנע מחמאה מזוקקת, ולכן אופים טורקים שהכינו את הגזלמה עבור לקוחות יהודיים העדיפו להשתמש בשמן שומשום במקום. Mary., Isin, Priscilla (2018). Bountiful Empire : a History of Ottoman Cuisine. Reaktion Books, Limited. p. 131. ISBN 978-1-78023-904-0. OCLC 1038459466. ערך זה הוא קצרמר בנושא מזון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.