laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מרגרתה מצנאואר

מרגרתה מצנאואר (גרמנית: Margarete או Margarethe Matzenauer‏; 1 ביוני 1881- 19 במאי 1963) הייתה זמרת קונטראלטו וסופרן דרמטי אמריקאית, ילידת באנאט, אז באוסטרו-הונגריה, ממוצא הונגרי-גרמני. מצנאואר נולדה בטימישוארה למשפחת מוזיקאים. אביה לודוויג היה מנצח, ואמה זמרת אופרה. מרגרתה מצנאואר למדה בגראץ, בברלין ובמינכן. את הקריירה שלה כזמרת התחילה בשטרסבורג בשנת 1901 בתפקידים של פאק ופטימה באופרה "אוברון" של ובר. קנתה לעצמה שם קודם על במות אירופה - אחרי שטרסבורג בשנים 1901–1904, באופרה של מינכן בשנים (1904–1911) קודם כאלטו דרמטי ומצו סופרן. אחר כך עברה בהצלחה רבה לתפקידי סופרן דרמטי. מרגרתה מצנאואר הצטיינה במנעד ואיכויות קול רחבים במיוחד - מקונטראלטו ועד סופרן דרמטי גבוה. זכתה בהערכה רבה בביצוע תפקידיהן של אזוצ'נה, כרמן, מיניון, ואלטראוטה, ארדה ואורטרוד. בשנת 1911 התקבלה למטרופוליטן אופרה בניו יורק והפכה לאחת מכוכביה למשך 19 שנה עד שנת 1930. התפקיד הראשון שביצעה שם היה זה של אמנריס מאאידה, בליהוק שכלל את אנריקו קרוזו בתפקיד רדמס ואת אמי דסטין בתפקיד אאידה, תחת ניצוחו של ארטורו טוסקניני. אחר כך הופיעה מצנאואר גם בתפקיד איזולדה בטריסטן ואיזולדה של וגנר וב-13 בנובמבר 1912 מילאה בהתראה קצרה ובהצלחה את מקומה של זמרת אחרת בתפקיד החדש בשבילה של קונדרי באופרה פרסיפל, גם היא של וגנר. בשנת 1913 היא שרה על במת המטרופוליטן ב"נשף המסכות" לצד אנריקה קרוזו ופסקואלה אמטו. על במת אופרת מטרופוליטן ביצעה מגוון רחב של תפקידים, ביניהם אבולי בהפקה הראשונה במטרופוליטן של דון קרלו של ורדי בשנת 1920, סנטוצה באבירות כפרית של מסקאני, מרינה בבוריס גודונוב של מוסורגסקי, לאונורה ב"פידליו" של בטהובן וברונהילדה בוולקירה של וגנר. בשנת 1924 שרה בתפקיד קוסטליצ'קה באופרה ינופה של ינאצ'ק בבכורה האמריקאית שלה. מרגרתה מצנאואר הופיעה לעיתים נדירות על במות אחרות: בשנת 1911 בפסטיבל ביירוית בתפקידים ואלטראוט, הנורנה הראשונה. פלוסהילדה בתיאטרון קולון בבואנוס איירס, בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן ובתיאטרון של שאנז אליזה בפריז. הופעתה האחרונה במטרופוליטן הייתה בתפקיד שבו התחילה שם: אמנריס מ"אאידה" ב-13 בפברואר 1930. אולם היא המשיכה לשיר בקונצרטים וללמד בכיתות אומן. בשנת 1938 פרשה סופית מהמוזיקה האופראית. הופעתה האחרונה על במה הייתה בקומדיה "ויקי" בברודוויי בשנת 1942. מצנאואר נישאה בשנת 1912 לטנור אדוארדו פרארי-פונטנה (1878–1936), ועקב כך היא בעלת אזרחות איטלקית. מצנאואר מתה ב-1963 בון-נויס, קליפורניה. בין תלמידותיה הצטיינה המצו-סופרן בלאנש תיבום. מרגרתה מצנאואר, באתר MusicBrainz (באנגלית) מרגרתה מצנאואר, באתר Discogs (באנגלית) Alain Pâris, Dictionnaire des Interpretes et de l'interpretation musicale au XXe siecle Bouquins, Robert Laffont S.A., Paris 1995 Arthur Jacobs, The Penguin Dictionary of Musical Perfomers, 1990 John Warrack and Ewan West, The Oxford Dictionary of Opera, 1997 מדיה וקבצים בנושא מרגרתה מצנאואר בוויקישיתוף ביוגרפיה באתרArkivmusik מרגרתה מצנאואר, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
יהודה צבי ברנדויין (מקובל)

הרב יהודה צבי הרש ברנדויין (מכונה רב ההסתדרות, י"א באדר תרס"ג, מרץ 1903 – י"ח בניסן תשכ"ט, אפריל 1969) היה ראש המחלקה הדתית בהסתדרות ומקובל. גיסו ואחד מממשיכי דרכו של הרב יהודה לייב הלוי אשלג, "בעל הסולם". נולד בצפת למקובל הרב אברהם ברנדויין ולחנה לבית וייסבלום. היה דור שישי בארץ, מצד אביו נצר לשושלת אדמור"י אליק-סטרטין, ומצד אמו צאצא לרבי אלימלך מליז'נסק ולרבי לוי יצחק מברדיצ'ב. בזמן מלחמת העולם הראשונה נסע להונגריה, שם למד תורה מפי רבי יואל טייטלבוים - האדמו"ר מסאטמר. כשחזר לירושלים למד בישיבות חיי עולם ושער השמיים. התקרב ל"בעל הסולם" והחל ללמוד אצלו קבלה. אשתו של הרב אשלג, בתו של הרב מאיר יוסף אברמוביץ, חסיד גור, שידכה לו את אחותה הצעירה, לאה. הוסמך לרבנות על ידי הרב אברהם יצחק קוק והרב יוסף חיים זוננפלד. נחשב אחד מממשיכי דרכו של הרב יהודה אשלג. חיבר ספרים בקבלה, בהם הוצאה מחדש של כתבי האר"י עם הערות. בשנת 1957 נבחר לשמש ראש המחלקה הדתית בהסתדרות הכללית. ב-1967 עבר להתגורר ברובע היהודי, החל בהקמת ישיבה והיה האדמו"ר של חסידות סטרטין בירושלים. כיום פועלת שם, ברובע היהודי, ישיבת "קול יהודה" הקרויה על שמו. בית הכנסת המשרת את הישיבה נמצא בסמוך לכניסה המערבית (הראשית) אל בית כנסת החורבה. בנו, הרב אברהם ברנדווין, מילא את מקומו כמנהיגה של חסידות סטרטין. בתו נשואה לרב מרדכי שיינברגר, רבהּ של קהילת אור הגנוז. בת נוספת הייתה נשואה לרבי אריה לייביש מז'מיגראד. בן דודו היה הרב יוסף שמואל ברנדויין-מוריה. הרב שרגא ברג הוא מתלמידיו. פירוש "מעלות הסולם" לתיקוני הזוהר יונתן מאיר, "גילוי וגילוי בהסתר: על 'ממשיכי' הרי"ל אשלג, ההתנגדות להם והפצת ספרות הסוד", קבלה ט"ז, תשס"ז, עמ' 151–258 ידיד נפשי, 3 כרכים, בהוצאת המרכז לקבלה מדיה וקבצים בנושא יהודה צבי ברנדויין בוויקישיתוף שרגא הר-גיל, רבם של פועלים, דבר, 25 בספטמבר 1959 האדמו"ר של ההסתדרות, מעריב, 21 בספטמבר 1960, עמ' 23 התייחדות עם זכרו של הרב ברנדווין ז"ל, דבר, 14 באפריל 1969, עמ' 2 סעדיה לוי, לזכר נעדרים: הרה"ג י. צ. ברנדוין,  דבר, 10 ביוני 1969, עמ' 11 א. ארליך, הרב יהודה צבי ברנדוין, דבר, 13 במאי 1970, עמ' 12 אריאל הורוביץ, להפוך ממקבל לנותן - כתבה על הרב יהודה ברנדוויין ובנו, הרב אברהם, מקור ראשון, מוסף "שבת", 22 במרץ 2013 יהודה צבי בן אברהם ברנדוין (1903-1969), דף שער בספרייה הלאומית שלמה קמינקר, האדמו"ר מסטרטין - בצמרת ה"הסתדרות", חרות, 3 בספטמבר 1957, עמ' 2
נקיפת לרמור

נקיפת לרמור (על שמו של ג'וזף לרמור) היא הנקיפה (פרצסיה) שמבצע מומנט מגנטי של אלקטרון, גרעין אטום או אטום בנוכחות שדה מגנטי. באנלוג הקלאסי של מערכת קוונטית זו, השדה המגנטי מפעיל מומנט כוח על המומנט המגנטי על פי המשוואה: Γ → = μ → × B → = γ J → × B → {\displaystyle {\vec {\Gamma }}={\vec {\mu }}\times {\vec {B}}=\gamma {\vec {J}}\times {\vec {B}}} כש- Γ → {\displaystyle {\vec {\Gamma }}} הוא מומנט הכוח, J → {\displaystyle {\vec {J}}} הוא התנע הזוויתי ו-   γ {\displaystyle \ \gamma } הוא המקדם הג'ירומגנטי, שמוגדר כיחס בין המומנט המגנטי והתנע הזוויתי. הווקטור של התנע הזוויתי מסתובב סביב צירו של השדה המגנטי בתדירות הנקראת תדר לרמור שערכה:   ω L a r m o r ≡ 2 π ν L a r m o r = γ ⋅ B {\displaystyle \ \omega _{Larmor}\equiv 2\pi \nu _{Larmor}=\gamma \cdot B} כש-   ω {\displaystyle \ \omega } הוא המהירות הזוויתית ו-B עוצמת השדה המגנטי. לדוגמה, עבור פרוטונים γ = 4257 {\displaystyle \gamma =4257} הרץ/גאוס, ולכן, בשדה מגנטי של 3 טסלה (30,000 גאוס) תדר לרמור הוא 127.7 מגהרץ (MHz). תופעה זו חשובה מאוד בדימות תהודה מגנטית, תהודה מגנטית גרעינית ותהודה מגנטית פרמגנטית של אלקטרונים. תהודה מגנטית גרעינית דימות תהודה מגנטית
טלמאפ

טלמפ (Telmap) הייתה חברה בינלאומית שמרכזה בישראל שנתנה שרות בינלאומי, בתחום מיפוי וחיפוש ברשת הסלולרית כמו גם שרותי ניווט של מערכת ניווט לוויינית מבוססת GPS. את החברה הקים וניהל טכנולוגית מיכאל פצ'טניקוב בשנת 2000. פצ'טניקוב היה אז תלמיד תיכון בן 17. בחברה השקיעה קבוצת Science Navigation הבריטית בבעלותו של איש העסקים היהודי ויטק טראץ', שהביא לחברה את המנכ"ל שהוביל אותה בשנים 2001-2012, אורן ניסים. החברה הגיעה לרווחיות תפעולית לראשונה בשנת 2010. בסוף ספטמבר 2011 נרכשה החברה על ידי אינטל תמורת יותר מ-100 מיליון דולר. ביולי 2013 הודיעה אינטל על סגירת הפעילות של החברה ופיטורי מרבית העובדים. השרות תמך במגוון גדול של טלפונים סלולריים והתאים לניווט ברכב ולניווט של הולכי רגל. בחירת המסלול יכולה הייתה להיעשות לפי קריטריונים של מהירות או מרחק. המערכת הגדירה מסדרון בו היא הוסיפה להנחות את המשתמש במקרה של סטייה מהנתיב המתוכנן, ללא צורך בחישוב מסלול שלם מחדש. המשתמש יכל לשמור מראש ספר כתובות או נקודות עניין ולהגדיר יעדים לניווט מהיר. משתמשים יכלו לשלוח נקודת מיקום בעזרת אס אם אס למשתמשים אחרים. ההנחיה הוצגה בצורה גרפית על מסך הטלפון הסלולרי ולוותה גם בהנחיה קולית כמו "פנה ימינה", "סע ישר" וכדומה. מערכת המיפוי והניווט פעלה על בסיס תכנה בשם אנדרומדה. אפליקציית הניווט של החברה עובדת עם שורה ארוכה של מערכות הפעלה ושותפים, בהם MapQuest, בלקברי, נוקיה, פאלם, אריקסון, נאבטק, סימביאן, מוטורולה וסוני-אריקסון. בנוסף, החברה סיפקה גם שירותי תוכן מקומי. האפליקציה שלה הייתה מסוגלת לומר למשתמשים אם יש מסעדה בסביבתם או אילו סרטים מוצגים בבית הקולנוע הקרוב. בישראל שיתפה טלמפ פעולה עם אתר המסעדות Rest, כך שהקופונים של אתר המסעדות מופיעים בתוכנת הניווט, כולל פרטים של המסעדה והמרחק ממנה. האפליקציה של טלמפ גם הודיעה למשתמש על עסקים ואירועים בקרבת מקום. בנוסף היא ציינה את מצלמות המהירות באזור ונותנת דיווחי תנועה. האפליקציה הציעה גם שכבה חברתית. המשתמשים בטלמאפ יכלו לצייץ בטוויטר, לשלוח צ'ק אין בפייסבוק ולחלוק מיקומים עם אחרים. החברה פיתחה טכנולוגיה מיוחדת של שרת-לקוח למפות דיגיטליות, גישה לתוכן נלווה מקומי (לדוגמה, בישראל - דפי זהב) וניווט. השותפים של החברה בעולם הם אמריקה און ליין (AOL), בלקברי, פאלם, סוני-אריקסון, נאוטק וחברת מפה הישראלית. החברה הוקמה בשנת 2000 ולה היו מרכז בהרצליה שבישראל ומשרדים בצפון אמריקה, בריטניה וכן משרדים באתרים נוספים באירופה. המפות של החברה כיסו את צפון אמריקה - קנדה, ארצות הברית ומקסיקו, מרכז אמריקה, דרום אמריקה באופן חלקי, אירופה, המזרח התיכון, דרום אפריקה, אוסטרליה וניו זילנד. ב-2011 השתמשו בשירותיה כשבעה מיליון לקוחות באירופה, סינגפור ואוסטרליה. בין המפעילות הסלולריות המרכזיות שמפיצות את האפליקציה של טלמאפ ניתן למנות את מירס, פלאפון, פרטנר וסלקום בישראל, SFR בצרפת, וודפון בבריטניה וטלפוניקה בגרמניה. כמו כן, החברה הפיצה את האפליקציה לטלפונים חכמים תחת המותג M8. ב-28 ביולי 2013 הודיעה אינטל כי היא סוגרת באופן מיידי את פעילותה של החברה. האתר של טלמפ טלמאפ באתר דירקשן מגזין ענבל אורפז, שנתיים אחרי האקזיט: אינטל סוגרת את טלמפ הישראלית, באתר TheMarker‏, 28 ביולי 2013 ענבל אורפז, אור הירשאוגה, בגלל ווייז? // טלמפ נסגרת; 150 העובדים בישראל פוטרו, באתר TheMarker‏, 28 ביולי 2013
מבצע מהדק נייר

מבצע מהדק נייר (באנגלית: Operation Paperclip; פֶּיְיפֶּרקְלִיפּ) הוא שמו של מבצע שביצעו אנשי המשרד לשירותים אסטרטגיים של ממשלת ארצות הברית מיד לאחר מלחמת העולם השנייה. מטרת המבצע הייתה לאתר ולגייס מדענים בכירים נאצים בגרמניה, בברית המועצות ובמדינות נוספות, כדי לשלב אותם במחקרים בארצות הברית, בתקופת המלחמה הקרה. יותר מ-1600 מדענים, מהנדסים וטכנאים גרמניים בתחומים שונים מאווירונאוטיקה ועד מדעי החומר וכימיה אותרו והועברו במהלך המבצע לארצות הברית. מדענים אלה תרמו לתוכנית החלל האמריקאית, אך גם למחקרים פסיכיאטריים כדוגמת פרויקט MKULTRA. המדענים, שחלקם השתתפו בפשעי המלחמה של הנאצים, הביאו איתם בדרך כלל גם חברים ובני משפחה. הם הועברו למתקן P. O. Box 1142. שעליו נעשה הסרט התעודי "ת"ד 1142, הנאצים הסודיים של אמריקה". באביב 1943 החלה גרמניה במאמצים להחזיר מיחידות השדה מדענים וטכנאים כדי להשתמש בכישוריהם לצורך מחקר ופיתוח. כדי לגייס מדענים וטכנאים, נדרש תחילה לאתר אנשים בעלי כישורים מתאימים, ובהמשך לבדוק את נאמנותם הפוליטית והאידאולוגית. ורנר אוסנברג מאוניברסיטת הנובר, שעמד בראש ההתאחדות למחקר צבאי (Wehr Forschungsgemeinschaft), הכין רשימה של מדענים וטכנאים שעמדו בדרישות המקצועיות והפוליטיות, לצורך החזרתם לעבודה מדעית. במרץ 1945 מצא טכנאי פולני שאריות מהרשימה שנגרסה ונזרקה לשירותים, והודות לשאריות אלו הרכיבו האמריקאים "רשימה שחורה" - שם קוד לרשימת מדענים שיועדו לחקירה, ובראשם ורנר פון בראון. תוכניתם המקורית של האמריקאים הייתה לראיין רק חוקרי טילים, אולם בעקבות מברק שנשלח לפנטגון ב-22 במאי 1945 על ידי מייג'ור סטיוור הוחלט לשנות את התוכנית ולפנות טכנאים גרמנים ואת משפחותיהם כדי להשתמש בידע שרכשו לצורך המלחמה באוקיינוס השקט, וכן כדי למנוע את העברת הידע לידי ברית המועצות. נוסף על מדענים המומחים בטילים ובפיזיקה גרעינית, חיפשו בעלות הברית גם מומחים בתחומי הכימיה, הרפואה והנשק ימי. מרבית המדענים היו מדענים שהועסקו במסגרת פיתוח V-2, ואלו שוכנו עם משפחותיהם בבוואריה. שם המבצע שהתקבל במטות המשולבים האמריקאים ב-19 ביולי 1945 היה Overcast, אך מאחר שנעשה שימוש פומבי ב"מחנה Overcast" למחנה בו שוכנו המדענים, ניתן למבצע שם הקוד "פייפרקליפ" (Paperclip). מבצע מקביל בשם "קופסת גפרורים" ניהלו גם הקנדים. גם ברית המועצות עשתה מאמץ להשיג את הידע הגרמני בנושא טילים. סטלין שרגז על נפילתם של בכירי המהנדסים לידי האמריקאים אמר: "זה בלתי נסבל בהחלט. אנו הבסנו את צבאות גרמניה הנאצית; אנו כבשנו את ברלין ופנמינדה; אך האמריקאים השיגו את מהנדסי הטילים". עם זאת, עלה בידי הסובייטים לתפוס מאות טכנאים ומהנדסים, את המעבדות בפנמינדה וכן רשימות של ספקי רכיבים לטילים. הטכנאים והמהנדסים הועברו לברית המועצות בשנת 1946. שם הם נחקרו ומסרו פרטים שאיפשרו לסובייטים לבנות את הטילים הגרמניים. עד נובמבר 1953 הוחזרו הטכנאים לגרמניה. מדיה וקבצים בנושא מבצע מהדק נייר בוויקישיתוף יוחאי וולף, הנאצים שהולבנו במלחמה הקרה, במדור "מדע במבט-על" באתר של מכון דוידסון לחינוך מדעי, 26 בינואר 2017 אתר נאס"א
אביגור

האם התכוונתם ל... גבריאלה אביגור-רותם – סופרת ישראלית שאול אביגור – ממגיני תל חי, מראשי ההגנה, מפקד המוסד לעלייה ב', סגן שר הביטחון וראש ארגון נתיב אביגור (שד) – שד במיתולוגיה הנוצרית המוקדמת אביגור (להקה) (Abigor)
אורהן הראשון

אורהן הראשון (טורקית Orhan Gazi‏; טורקית עות'מאנית اورخان بک, 1281[דרוש מקור] – מרץ 1362) היה שליט האימפריה העות'מאנית בין השנים 1326 ו־1362. אורהן כבש את רוב מזרח אנטוליה. אורהן ביי, בנו וממשיך דרכו של עות'מאן, המשיך את מגמת ההתרחבות של העות'מאנים על חשבונה של האימפריה הביזנטית ובכיבושיו הגיע עד הדרדנלים. הוא לטש עיניים גם לעבר שטחיהן של הנסיכויות הבייליקיות באנטוליה, ונגס בשטחן. הוא השתלט על ניקאה וניקומדיה שהיו לאיזניק ולאיזמיט, וכן על גליפולי, העיר העות'מאנית הראשונה בתראקיה שבאירופה. המעבר לאירופה נעשה כהתערבות בסכסוך פוליטי ביזנטי פנימי ב-1352. אורהן זכור לטובה בעקבות היסודות שהניח למדינה העות'מאנית. בתקופת שלטונו נראו ניצנים של התנהלות אדמיניסטרטיבית תקינה בניהול אנשי הדת (העולמא). הוא יזם, בין היתר, את שיטת הטימאר, והיה הראשון שהקים מדרסות בשטחי שליטתו (הראשונה קמה בשנת 1331). כמו כן הוא הקים את הדיואן, בהתחלה כמעין מועצה מייעצת לשליט, ובראשה הוזיר הגדול, וטבע מטבע עות'מאני עצמאי ראשון בשם אקצ'ה. מדיה וקבצים בנושא אורהן הראשון בוויקישיתוף אורהן הראשון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא האימפריה העות'מאנית ובנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חרמחב

פרעה חורמחב (1321 – 1293 לפנה"ס) היה האחרון למלכי השושלת ה-18 במצרים הפרעונית. מוצאו של חורמחב מהעיר הרקליופוליס (בשמה היווני), בדרום הדלתה של הנילוס, במצרים המרכזית, אך יחוסו המשפחתי אינו ידוע במדויק. כנראה ללא שורשים מלכותיים, שימש כאיש צבא שמקורב מאוד למשפחת המלוכה. היה נשוי למות-נדג'ם שהייתה ממשפחת המלוכה, כנראה בתו של איי. שמו נכתב לעיתים בכתבים המצריים חורמחב, ושמו המלא הוא חורמחב מרי-אמון. חורמחב פירושו "האל חור (אל הבוקר והאור, מגן הפרעונים שראשו ראש בז) ".מרי-אמון פירושו "אהוב האל אמון". חורמחב היה בעל השפעה רבה בארמון, פיקד על הצבא והיה יועץ למלך תות ענח' אמון, שהיה בשנות העשרה שלו, ומת ללא שהותיר יורש מזרעו. ירש אותו פרעה איי שמת כעבור תקופה קצרה מאוד, ואז המליך חורמחב את עצמו למלך. שמו על כס המלכות היה ג'סר חפרור-רע סטפן-רע. שפירושו - "קדושים הם דברי רע, נבחרו של רע". חורמחב ניסה להשלים עם הכהונה של אמון-רע. הוא כנראה ביטל את שני המלכים שקדמו לו. הוא פעל למנות כוהנים מהצבא על מנת לחזק את התמיכה בו. בשנות שלטונו הוא נלחם בשחיתות בקרב הפקידות והצבא, וניסה לדאוג שכל המיסים יגיעו אליו. חורמחב הקדיש את מרבית ימי השלטון שלו להשבת הסדר הציבורי, שנתערער לאחר מותו של אח'אנאתון וביטול הרפורמה הדתית שלו, ודיכוי המהומות שפרצו בשל כך. לקראת מותו הוא בחר בפאראמיס, הוא רעמסס הראשון, להיות יורשו, ובכך יסד את השושלת ה-19. בתקופה הרעמססית הפך חורמחב לאל. מדיה וקבצים בנושא חרמחב בוויקישיתוף חרמחב, באתר "Find a Grave" (באנגלית) חרמחב, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) חרמחב, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית)
אופינקה

אופינקה (ברומנית: opincă) וברבים אופינצ'י הוא סוג הנעלה מסורתי של הכפריים ברומניה ובבולגריה. אופינקה עשויה ממלבן של עור מעובד העוטף את כף הרגל ומהודק בעזרת שרוך או רצועה. הרצועה קרויה נוז'יצה (ברומנית: nojiţă) וכך קרוי גם כל אחד מהחורים של האופינקה שדרכם מעבירים את הרצועה. במאה ה-20 התחילו לייצר אופינצ'י גם מגומי. מדיה וקבצים בנושא אופינקה בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא טקסטיל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מנורה חזני

מנורה חזני (נולדה ב-1976) היא במאית קולנוע ישראלית, בוגרת מעלה בית הספר לטלוויזיה לקולנוע ולאומנויות. מנורה קצובר נולדה בקדומים ב-1976 לבני קצובר, מראשי המתנחלים ביש"ע. את שירותה הלאומי עשתה כקומונרית בסניף בני עקיבא בקריית ארבע. היא נישאה לאריאל חזני (בנו של הרב יהודה חזני). אחרי הנישואים עברה עם בעלה להתגורר בהתנחלות חומש שבצפון השומרון, ממנו פונתה ב-2005 במסגרת תוכנית ההתנתקות. לימדה משחק בבית הספר לקולנוע יהודי. חזני תיעדה את חייה מיום נישואיה ועד לידת בתה הבכורה בסרט "בחומש קרוב לשמים". בערב ט' באב התשס"ט שודר בערוץ 10 סרטה התיעודי "התנערי" העוסק בפינוי חומש. ב-2017 פרסמה את סרטה "רוח אחרת" המביא את סיפורו של אביה וחבריו בחידוש ההתיישבות בחברון ובשומרון. מה שקרה אחרי האביב - סרט גמר תיעודי, 53 דקות (2001) בחומש קרוב לשמים - 53 דקות (2003) התנערי - 60 דקות (2007) רוח אחרת - 91 דקות (2017) מנורה חזני, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מנורה חזני, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי מנורה חזני, באתר שירונט מנורה חזני, באתר "שירת נשים" מנורה חזני (קצובר) באתר בית הספר "מעלה" שמואל אדלמן, לא יודעת אם נעמוד במבחן, באתר ערוץ 7, 24 ביוני 2004 שמואל אדלמן, "התנערי" סרטה החדש של מנורה חזני, באתר ערוץ 7, 17 ביולי 2007 יצחק טסלר, חורבן הבית: על הסרט "התנערי", באתר nrg‏, 29 ביולי 2009 שרי מקובר-בליקוב, צלמת אירועים, באתר nrg‏, 10 באוקטובר 2010 עפרה לקס, רוח אחרת, תקציב אחר, באתר ערוץ 7, 16 במרץ 2017 הודיה כריש-חזני, "השמאל שולט ברוב עולם התרבות בישראל", באתר nrg‏, 15 ביוני 2017 הרב יוסי פלאי, רוח אחרת באתר הקול היהודי, ג' תמוז תשע"ז עפרה לקס, עניין אישי והפעם עם מנורה חזני, באתר ערוץ 7, 19 ביולי 2018
אליעזר שטרן

אליעזר (לוטק) שטרן (1915, ה'תרע"ה – 24 באוגוסט 1981, כ"ד באב תשמ"א) היה פדגוג ישראלי, יליד פולין, פרופסור לחינוך באוניברסיטת בר-אילן. שטרן נולד בעיר קיילצה (Kielce) שבפולין, אביו של אליעזר, יעקב קופל שטרן, נמנה עם חסידי קוצק. אמו של אליעזר, טאובה שטרן (לבית מיכרובסקי), נולדה בעיר צ'נסטוחובה (czestochowa). אליעזר שטרן למד בחדר בקילצה. לאחר מכן עברה משפחתו להתגורר בעיר לודז', והוא החל ללמוד בגימנסיה הציונית על שם יצחק כצנלסון. כשהיה בן 17 היה ממקימי ומייסדי תנועת הנוער "בני עקיבא" בלודז', שם הכיר את דינה (מאשה) גליקסמן, לה נישא בשנת 1942. שטרן עלה לארץ ישראל בשנת 1935 והחל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים. עם סיום שנת הלימודים הראשונה חזר לפולין לחודשי הקיץ כדי לסייע לתנועת "בני עקיבא" בארגון מושבות הקיץ, וחזר ארצה לקראת פתיחת שנת הלימודים החדשה באוניברסיטה. נמנה עם מארגני חבורת הסטודנטים "יבנה" שעסקה בפעילות חינוכית קהילתית. בין השנים 1943–1944 שימש ביחד עם אשתו כחלק מהסגל החינוכי של "כפר הנוער הדתי" שליד כפר חסידים. בין השנים 1946–1948 התגורר עם אשתו בקבוצת יבנה. לאחר שנים עברו להתגורר בחולון, ואליעזר החל לעבוד כמורה בגימנסיה "צייטלין". כמו כן עסק בהוראה והדרכה במוסד החקלאי "מקוה ישראל". בשנת 1951 אליעזר ואשתו עברו להתגורר בתל אביב. לאחר מספר שנים יצא לשליחות באנגליה למשך שנתיים כדי לנהל את בית המדרש למורים מטעם הסוכנות היהודית. לאחר מכן לקח חלק בניהול הסמינר האירופאי לנוער בשווייץ. בשנת 1958 שב לישראל והתגורר בתל אביב. החל ממקד את לימודיו בפילוסופיה כללית ויהודית, בקבלה ובתולדות עם ישראל. בשנת 1960 החל לעבוד כמפקח על המקצועות ההומניים בבתי ספר תיכוניים, ובשנת 1962 החל ללמד במחלקה לחינוך באוניברסיטת בר-אילן, בה מצא כר נרחב לפעילותו החינוכית והמדעית. כעבור שנים מעטות נתבקש לקבל על עצמו את ניהול המחלקה לחינוך והפכה לבית הספר לחינוך אותו ניהל שנים רבות. בשנת 1970 סיים את כתיבת הדיסרטציה שלו וזכה לתואר דוקטור מטעם האוניברסיטה העברית. בשנת 1972 מונה לפרופסור חבר באוניברסיטת בר-אילן. במהלך שנות ה-70 עבד שטרן בין היתר כיועצו של שר החינוך זבולון המר והיה שליח הסוכנות היהודית במונטריאול. בשנת 1980 הקים את "המרכז היהודי לתפוצות" ליד אוניברסיטת בר-אילן מתוך תודעת אחריות לחינוך הציוני דתי בגולה, כמו כן הקים וייסד את בית הספר לחינוך באוניברסיטת בר-אילן. הוא נפטר ממחלת הסרטן ב-24 באוגוסט 1981, בן 66 בפטירתו. לאליעזר ולדינה שטרן שלושה בנים ובת. בנם הוא פרופסור ידידיה צ' שטרן. הוא קרוי על שם דודו צבי, שנהרג בתאונת נשק במושבה מגדיאל בשנת 1949. אישים וכיוונים, פרקים בתולדות האידיאל החינוכי של תורה עם דרך ארץ, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן תשמ"ז. חנה יעוז, "אליעזר שטרן: האידיאל החינוכי של 'תורה עם דרך ארץ' מהאורתודוקסיה היהודית באירופה לחינוך הדתי-לאומי בישראל", בתוך: דב שוורץ (עורך), אוניברסיטת בר-אילן - מרעיון למעש, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשס"ו, כרך ב, עמ' 285–293. אליעזר שטרן (1915-1981), דף שער בספרייה הלאומית
גשר פדרב

גשר פדרב (בצרפתית: Pont Faidherbe), הקרוי על שם הגנרל הצרפתי לואי פדרב, מושל אפריקה המערבית הצרפתית החל מ-1854, עובר מעל זרוע של נהר סנגל, ומחבר את האי סן-לואי אל רובע סור, שניהם בסן-לואי שבסנגל. הגשר נבנה בסוף המאה ה-19 ונחנך ב-19 באוקטובר 1897. אורכו 507.35 מטרים ורוחבו 10.5 מטרים. הוא עשוי משבע קשתות שאחת מהן נעה על צירה כדי לאפשר תנועת אוניות בנהר. קשתות המתכת של גשר זה הקושרות את סן לואי ליבשת תוכננו על ידי גוסטב אייפל ונבנו במקור כדי לחצות את הדנובה. לאורך הגשר מדרכה להולכי רגל העשויה מעץ. הגשר כולו שוקם בשלבים בשנים 2008–2012, כאשר קטעים מחלקי המתכת המתפוררים של הגשר המקורי הוחלפו בהעתקי פלדה בעיצוב המקורי. מדיה וקבצים בנושא גשר פדרב בוויקישיתוף ההיסטוריה האמיתית של גשר פדרב (בצרפתית) גשר פדרב בסן לואי (בצרפתית) Pont Faidherbe, lonely planet ערך זה הוא קצרמר בנושא מבנים ובנושא אפריקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
צבי הירש שפירא

רבי צבי הירש שפירא (י"א בתמוז ה'תר"י, 21 ביוני 1850 - ט"ז בתשרי ה'תרע"ד, 17 באוקטובר 1913) היה רבה של מוקצ'בו (מונקאץ') והאדמו"ר השני של חסידות מונקאטש. מחבר הספרים "באר לחי רואי", "דרכי תשובה", "צבי תפארת" ועוד. נולד לרבי שלמה שפירא ולחיה פרומה רבקה (נכדתו של רבי משה לייב מסאסוב) בעיירה סטריזוב בפולין בי"א תמוז תר"י (1850) ונקרא על שם רבי צבי הירש מזידיטשוב שזהו יום פטירתו. בהיותו כבן שש אורס לאסתר הורוויץ בת רבי חנינא הורוויץ, רב העיר אולינוב, בנו של רבי יעקב ממעליץ. החתונה התקיימה באדר תרכ"ה (1865) באולינוב. רבו היה רבי חיים הלברשטאם מצאנז, ולאחר פטירתו נסע גם לבנו רבי יחזקאל שרגא משינאווא. בשנת ה'תרמ"א מונה אביו לכהן כרבה של מונקאטש, והוא החל לשמש כראש אב בית דין בעיר. לאחר פטירת אביו בשנת ה'תרנ"ג, מילא את מקומו כרב העיר וכאדמו"ר. הוא הודח על ידי השלטונות ההונגרים בשל אי-ידיעת השפה ההונגרית, אך המשיך לכהן כרב באופן לא רשמי ובהמשך חזר לתפקידו. בשנת ה'תרס"ח הקים את "כולל מונקאטש ועשרת הגלילות" שהעביר כסף ליוצאי הונגריה שחיו בארץ ישראל ושבמסגרתו הוקמה לימים שכונת "בתי מונקאטש", בירושלים. התנגד נמרצות לכל ניסיון לחידוש בחיים המסורתיים של היהודים. היה ממתנגדי הציונות ואף התנגד לתנועת אגודת ישראל שקמה בזמנו. חיבר ספרים רבים, בהם: "דרכי תשובה" על השולחן ערוך, "באר לחי ראי" על תיקוני הזוהר, שו"ת "צבי תפארת", "תפארת בנים" על התורה ומועדים, "תפארת בנים" על הגדה של פסח. קורות חייו נדפסו בספר בית שלמה (לזכר אביו), בפרק "מאמר צבי תפארת". נפטר ביום השני של חג סוכות ה'תרע"ד בעיר מונקאץ', ונטמן בו ביום בבית העלמין בעיר. את מקומו מילא בנו היחיד, רבי חיים אלעזר שפירא, בעל "מנחת אלעזר". דוד כהנא, בית שלמה, אורשיווא תרפ"ח 1928, מאמר "צבי תפארת" - עמ' סה-עב, באתר היברובוקס קהילת מונקאטש, באתר "דעת" צבי הירש בן שלמה שפירא (1850-1913), דף שער בספרייה הלאומית ספריו: שו"ת צבי תפארת, מונקטש תרע"ב 1912, באתר היברובוקס דרכי תשובה - א, וילנה תרנ"ב 1892, באתר היברובוקס באר לחי רואי - א, באתר היברובוקס הגדה של פסח - תפארת בנים, באתר היברובוקס תפארת בנים - א, באתר היברובוקס
סנגל (נהר)

סנגל הוא נהר במערב אפריקה המשמש בחלקו כגבול בין סנגל ובין מאוריטניה. הנהר מפריד בין הסהאל - אזור גאוגרפי העובר לרוחבה של יבשת אפריקה, בין מדבר סהרה שבצפונו, לחבל הארץ הפורה יותר סודאן (אנ') שבדרומו (אין זו המדינה בעלת השם הזהה), ומהווה את גבולו הצפוני של אזור אפריקה שמדרום לסהרה. בין שני אזורים גאוגרפיים אלו עובר הנהר סנגל. באזור הנהר נעשים מאמצים לעצור את התפשטות מדבר הסהרה על ידי פיתוח החומה הירוקה הגדולה. הדלתה של הנהר הוכרזה בשנת 2005 כשמורה ביוספרית של אונסק"ו. מדיה וקבצים בנושא סנגל בוויקישיתוף סנגל, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) The Hydrology of Senegal (PowerPoint presentation) ערך זה הוא קצרמר בנושא נהרות ונחלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
טרומה

טרומה (Troma Entertainment) היא חברת סרטי טראש ניו-יורקית שהוקמה ב-1974 על ידי אנשי הקולנוע היהודים לויד קאופמן ומייקל הרץ. טרומה הפיקה מאות סרטים מאז שנות ה-70. בסרטיה ישנו גודש של אלימות, עירום, דם והומור פרוע, ויש המסווגים אותם כסרטי ניצול. בין הסרטים המופקים במסגרת החברה יש קומדיות, סרטי פעולה, סרטי גוֹר, זומבים ומוטאנטים, סרטים מוזיקליים ועוד. המשותף לכולם הוא תקציב ההפקה הנמוך והמשחק היצירתי בנורמות קולנועיות של צילום, משחק וסוגה. זהו קולנוע קיצוני ואנארכיסטי, השואב השראה מבמאי גוֹר וסליז של תרבות השולים האמריקאית כגון ג'ון ווטרס והרשל גורדון לואיס. בין הסרטים המפורסמים והמצליחים יותר (יחסית) שהפיקה טרומה נמצאות סדרת הטוקסיק אוונג'ר 1-4 (Toxic Avenger) שעוסקת בחייו של מנקה מפסידן שנפל לתוך חבית רדיואקטיבית - חוויה ששינתה את חייו; "גולשים נאצים חייבים למות" שעוסק בקרב בין שתי כנופיות גולשים שאחת מהן מורכבת מנאצים, וגם הסרט "סרג'נט קבוקי NYPD" המספר על שוטר ניו-יורקי שבעקבות ביקור בתיאטרון קבוקי מסורתי חווה טרנספורמציות משונות ללוחם קבוקי ונפתח לעולם אוריינטלי חדש וקסום. החל משנת 1994 מופיע באופן קבוע בסרטים של "טרומה" שחקן הפורנוגרפיה רון ג'רמי. נכון לשנת 2009 הוא השתתף ב-9 סרטים שהפיקה החברה. טרומה לא רק מפיקים את סרטיהם אלא גם משמשים כמפיצים לסרטים דלי תקציב מהעולם כולו. למרות שהם פועלים בשוליים הקיצוניים של התעשייה, הם מוכרים גם בהוליווד ומאמצים סממנים של קולנוע המיינסטרים כגון שימוש בכוכבים, במרצ'נדייז ובגימיקים המלווים את הקרנות הסרטים. עם זאת הם משתמשים בסממנים אלו בצורה מוגזמת וחתרנית, כפי שהם נוהגים לעשות גם בקונבנציות הקולנוע ההוליוודיות במסגרת סרטיהם. לויד קאופמן, אחד ממייסדי "טרומה", השתתף בתפקיד עצמו בסרט הישראלי "המנגליסטים" (2003), שביימו דוד אופק ויוסי מדמוני. אחת האמרות הידועות של קאופמן היא "אני אוהב אנשים שמנים יותר משאני אוהב אנשים רזים. הכול תמיד הרבה יותר מצחיק כשזה קורה לאנשים שמנים." מדיה וקבצים בנושא טרומה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של טרומה (באנגלית) טרומה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) "טרומה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)