laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
הלמוט שלמר

גנרל הלמוט שלמר (בגרמנית: Helmuth Schlömer;‏ 20 במאי 1893 – 18 באוגוסט 1995) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על דיוויזיה ועל קורפוס במלחמת העולם השנייה. שלמר נולד ב-20 במאי 1893 בהאוסברג, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1913 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-159 (לורן ה-8), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה, וב-16 בספטמבר 1917 הועלה לדרגת אובר לוטננט. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בכסף, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918. לאחר המלחמה הצטרף שלמר לפרייקור ולאחר מכן הצטרף לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באוגוסט 1925 הועלה שלמר לדרגת האופטמן, וב-1 באפריל 1926 מונה למפקד פלוגה 4 (מקלעים) ברגימנט הרגלים ה-18. ב-1 באוקטובר 1929 מונה לקצין מטה ברגימנט הרגלים ה-18, וב-1 במאי 1933 למפקד פלוגה 13 (מרגמות) ברגימנט הרגלים ה-18. ב-1 במאי 1934 הועלה לדרגת מיור, וב-1 בינואר 1935 מונה למדריך בבית הספר הצבאי במינכן. ב-1 באוקטובר 1936 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-15 ביולי 1937 מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-25. ב-1 ביולי 1939 מונה שלמר למפקד רגימנט הרגלים הממונע ה-5. עם פרוץ המלחמה היה שלמר מפקד רגימנט הרגלים הממונע ה-5, ופיקד עליו במהלך המערכה בפולין, כחלק מהדיוויזיה הממונעת ה-2 במסגרת הקורפוס ה-19. במהלך המערכה על צרפת לחם שלמר עם הרגימנט שבפיקודו מהדיוויזיה הממונעת ה-2 במסגרת הקורפוסים ה-14, ה-19, וה-38, ובשלב השני במסגרת הקורפוסים ה-15 וה-16. ב-10 בינואר 1941 הפך הרגימנט לרגימנט הרובאים ה-5, ובמהלך מבצע ברברוסה לחם שלמר עם הרגימנט שבפיקודו כחלק מדיוויזיית הפאנצר ה-12 במסגרת הקורפוס הממונע ה-57, ולאחר מכן במסגרת הקורפוס הממונע ה-39. ב-1 באוקטובר 1941 מונה שלמר למפקד חטיבת הרובאים ה-7, וב-2 באוקטובר הועלה לדרגת אוברסט, וקיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. שלמר לחם עם החטיבה שבפיקודו במהלך הקרב על מוסקבה כחלק מדיוויזיית הפאנצר ה-7, שלחמה לסירוגין תחת הקורפוסים ה-8, ה-56, וה-41. ב-1 באפריל 1942 הועלה שלמר לדרגת גנרל מיור, ומונה למפקד הדיוויזיה הממונעת ה-3, ובמהלך מתקפת הקיץ הגרמנית בשנת 1942, לחם עימה כחלק מקורפוס הפאנצר ה-24 במסגרת הארמייה השישית ולאחר מכן במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית. בספטמבר הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד קורפוס הפאנצר ה-14 שהיה חלק מארמיית הפאנצר הרביעית, והחל מדצמבר חלק מהארמייה השישית, ושלמר לחם עם הדיוויזיה בקרב סטלינגרד. ב-1 בדצמבר 1942 הועלה שלמר לדרגת גנרל לוטננט, וב-22 בדצמבר קיבל תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-17 בינואר 1943 מונה שלמר למפקד קורפוס הפאנצר ה-14, במקום הנס הובה שעזב בפקודת היטלר את כיס סטלינגרד, וב-2 בפברואר נכנע שלמר יחד עם כל שרידי הכוחות שהיו בכיס הצפוני בסטלינגרד ונלקח לשבי. במהלך שהותו בשבי הצטרף שלמר לוועד הלאומי למען גרמניה החופשית, וב-24 באוקטובר 1949 שוחרר מהשבי. לאחר שחרורו התגורר שלמר במינדן-ליבקה, וב-18 באוגוסט 1995 מת, והוא בן 102 שנים. הלמוט שלמר באתר lexikon-der-wehrmacht בגרמנית
קוורטט הדיאלוג הלאומי בתוניסיה

קוורטט הדיאלוג הלאומי התוניסאית היא קבוצה של ארבעה ארגונים תוניסאים שפעלו למען כינונה של דמוקרטיה פלורליסטית במדינה, בעת מהפכת היסמין בשנת 2011. על פעולותיה אלו זכתה הקבוצה בפרס נובל לשלום לשנת 2015. רביעיית הדיאלוג הלאומית מורכבת מארבעה ארגונים הפועלים בחברה האזרחית בתוניסיה: איגוד העובדים הכללי בתוניסיה (בצרפתית: Union Générale Tunisienne du Travail) - איגוד מקצועי תוניסאי שהוקם ב-1946, ומאגד 517,000 עובדים. הקונפדרציה התוניסאית לתעשייה, מסחר ומלאכה (בצרפתית: Union tunisienne de l'industrie, du commerce et de l'artisanat) - ארגון מעסיקים שהוקם ב-1947. הארגון מאגד כ-150,000 חברות פרטיות, רובן עסקים קטנים ובינוניים, בעיקר מסקטורי התעשייה, המסחר והמלאכה. הליגה התוניסאית לזכויות אדם (בצרפתית: Ligue tunisienne des droits de l'homme) - ארגון למען זכויות האדם שהוקם ב-1977. בשנות ה-70 וה-80 ביצע הארגון מעקב אחר משפטים פוליטיים במדינה, והיה בין המתנגדים לעונש המוות. ב-1985 מנה הארגון כ-3,000 פעילים. מסדר עורכי הדין התוניסאי (בצרפתית: Ordre National des Avocats de Tunisie) - ארגון א-פוליטי המאגד את עורכי הדין במדינה. מדיה וקבצים בנושא קוורטט הדיאלוג הלאומי בתוניסיה בוויקישיתוף קוורטט הדיאלוג הלאומי בתוניסיה, באתר פרס נובל (באנגלית) גרדיאן ואי-פי, פרס נובל לשלום הוענק לקוורטט הדיאלוג הלאומי של תוניסיה על תרומתו למעבר לדמוקרטיה, באתר הארץ, 9 באוקטובר 2015 קונפדרציית האיגודים המקצועיים הבינלאומית, LIST OF AFFILIATED ORGANISATIONS The Tunisian League of Human Rights ערך זה הוא קצרמר בנושא תוניסיה ובנושא פוליטיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בנגלי

האם התכוונתם ל... בנגל – חבל ארץ בצפון מזרח אסיה הדרומית בנגלית – שפה הודו אירופית המדוברת בעיקר בהודו ובבנגלדש (Bengali) חתול בנגלי – גזע של חתולים חתול נמרי בנגלי – מין חתול נמרי החי בטבע באסיה טיגריס בנגלי – תת-מין של טיגריס
ג'וד נוורו

ג'וד איקצ'וקוו נוורו (באנגלית: Jude Ikechukwu Nworuh; נולד ב-9 ביוני 1989) הוא כדורגלן ניגרי המשחק בעמדת החלוץ. נוורו התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אבדיי וכשהיה בן 18 עבר לזו של מיטיולן הדנית. ב-20 ביולי 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון בניצחון 1-2 נגד אולבורג. כעבור 11 ימים הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-4 נגד בנגור סיטי הולשית במסגרת מוקדמות הליגה האירופית. לאחר שבעונת 2008/2009 הצליח לתפוס את מקומו בהרכב הקבוצה, עונה לאחר מכן מעמדו התערער ובקיץ 2010 הושאל לפרדריקה מהליגה השנייה בה הצטיין עם 14 שערי ליגה. את עונת 2012/2013 התחיל במיטיולן וב-4 בספטמבר 2012 חתם בהורסנס הדנית. בקיץ 2015 שוחרר מהמועדון. את עונת 2015/2016 התחיל בקבוצה סלובנית, אך שוחרר ממנה. ב-9 באוקטובר 2015 חתם בבני יהודה תל אביב. ב-4 באוגוסט 2016 חתם בבני סכנין לעונה אחת, אך הוא שוחרר מהקבוצה באמצע העונה. באפריל 2017 חתם בילבס מליגת העל הפינית במדיה שיחק משחק אחד בלבד. בדצמבר אותה שנה כתם בקבוצת צ'נאיין בליגת העל ההודית. הוא היה שותף לזכייתה של הקבוצה באליפות, אך שוחרר לאחר סיום העונה. ב-1 בפברואר 2019 נוורו חתם בהפועל מרמורק. ב-21 ביולי 2019 נוורו חתם בהפועל רמת גן. ג'וד נוורו, באתר ההתאחדות לכדורגל בישראל ג'וד נוורו, באתר Transfermarkt ג'וד נוורו, באתר Soccerway ג'וד נוורו, באתר WorldFootball.net ג'וד נוורו, באתר FootballDatabase.eu עמוד השחקן באתר תא כתום -הבית של אוהדי בני יהודה ת"א רועי זריהן, ‏יש חלוץ: ג'וד וורו חתם לשנתיים בבני יהודה, באתר ערוץ הספורט, 9 באוקטובר 2015 שלמה וייס‏, בני סכנין: ג'וד נוורו חתם לעונה אחת, עם אופציה לשנתיים נוספות, באתר וואלה, 4 באוגוסט 2016 ISL Champions Chennaiyin FC Release Eight Players, news18.com, 1 June 2018 מאור רחמני ושקד עמירם, ‏מרמורק מתחזקת: מלכה, נורו וליאל כהן הצטרפו, באתר ONE‏, 1 בפברואר 2019 ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ג'וד נוורו".
מדה אל-כרמל

מדה אל-כרמל - מרכז ערבי למחקר חברתי יישומי (בערבית: مدى الكرمل) היא עמותה שהוקמה בשנת 2000 ועוסקת במחקר ומדיניות לגבי ערביי ישראל והפלסטינים. המרכז נוסד על ידי פרופסור נדים רוחאנא בשנת 2000 בעיר חיפה. בשנת 2007 יזם את צוות החשיבה שכתב את הצהרת חיפה, העוסק בחזון ערבי ישראל. מדיניות המכון נקבעת באספה שנתית, בה נבחרים גם חברי הוועד המנהל. בין החברים באספה נכללים: סמי אבו שחאדה, ח'אלד אבו עסבה, חנא אבו חנא, קייס פירו, הונידה ע'אנם, מוחמד חאג'-יחיא, מוסטפא כבהא, מוחמד מיעארי, אחמד נאטור, נדים רוחאנא, נדירה שלהוב-קיבורקיאן, מחמוד יזבק וג'ורג' קנאזע. הארגון מגדיר עצמו כ"מייצר ומספק מידע, מחקר ביקורתי, ופרספקטיבות מגוונת על האספקטים החברתיים והפוליטיים של החיים וההיסטוריה של הפלסטינים, עם התמקדות מיוחדת על הפלסטינים בגבולות 48' של ישראל. מדה מקדם גם מחקר ביקורתי על החברה והפוליטיקה הישראלית, במטרה לחזק את ההבנה של הזרמים שבו, במיוחד בקשר לפלסטינים ולפלסטין". המכון מוציא לאור שני כתבי עת. הראשון הוא ג'דל ("דיון" בערבית), העוסק במגוון סוגיות הקשורות לערביי ישראל והשני הוא כתב העת האלקטרוני Political Monitoring Report, העוקב אחרי התפתחויות פוליטיות במדיניות ישראל לגבי אזרחי ישראל הערבים. לפי המרכז, הוא "מתמקד בצרכים החברתיים, החינוכיים והכלכליים של הפלסטינים בישראל, בזהותם הלאומית ובאזרחותם הדמוקרטית. כמו כן עוסק המרכז בנושאים רחבים הקשורים לזהות, לאזרחות ולדמוקרטיה במדינות רב-לאומיות". מנכ"ל הארגון הוא נדים רוחאנא ערך מורחב – הצהרת חיפה הצהרת חיפה (2007) שחוברה בחסות מדה אל-כרמל, מאשימה את ישראל בהפעלת מדיניות דיכוי ורדיפה החורגת אף מזו שהפעיל משטר האפרטהייד בדרום אפריקה, תוך ביצוע פשעי מלחמה נגד הפלסטינים, קוראת לשוויון על בסיס ההכרה בנרטיב הפלסטיני. מגדירה את הזהות הערבית-ישראלית כמעוותת וקוראת לכל ערביי ישראל לאשש את דבקותם בעם הפלסטיני ובאומה הערבית. לפי אתר האינטרנט של הארגון, התורמים כוללים את "האגודה לזכויות נשים בפיתוח", CORDAID, קרן פורד, קרן הגליל, הקרן הגלובלית לנשים, הקרן הים תיכונית לנשים, המכון לחברה פתוחה, SEPHIS ואגודת הרווחה. בשנים 2010-2008 אישרה הקרן החדשה לישראל מענקים בסך 450 אלף דולר לארגון. בשנת 2013 עמדה עלות פעילות הארגון על כ-1.6 מיליון שקל. הארגון קיבל מימון ממשלתי קנדי על סך 927 אלף דולר קנדי, דרך מכון המחקר לפיתוח בינלאומי (IDRC) לפרויקטים בני שלוש שנים (2006, 2008, 2009). המימון נועד למחקרים על מעמדן של הנשים בחברה הערבית בישראל, וכן השתתפותכם הנמוכה של ערביי ישראל בפוליטיקה. במרץ 2010 הפסיק המכון הקנדי את תמיכתו בעמותה, מה שגרם להפסד של 40% מהכנסותיה. מדה אל-כרמל הגיש תביעה נגד הממשלה, בה טען שהתקיים נגד הארגון "קמפיין של NGO Monitor הירושלמי". אתר האינטרנט הרשמי של מדה אל-כרמל (בערבית ובאנגלית) מדה אל-כרמל, ברשת החברתית פייסבוק מדה אל-כרמל המרכז הערבי למחקר חברתי-יישומי, הפלסטינים בישראל: עיונים בהיסטוריה, בפוליטיקה ובחברה, ‏2015 מיזם ההתנדבות הישראלי - משרד הרווחה, פורום מדידה, ידע ומחקר (ארכיון) נדים רוחאנא, Professor of International Affairs and Conflict Studies, Director of the International Negotiation and Conflict Resolution Program, באתר אוניברסיטת טאפטס (באנגלית) פרופסור סמי סמוחה, מסמכי החזון הערביים: איום אסטרטגי או בסיס לדיאלוג?, ‏יוני 2007 (ארכיון) Arab-Israeli group takes Canadian agency to court over terminated funding, באתר TheGlobeAndMail, ינואר 2010 מדה אל-כרמל, באתר NGO Monitor
אליעזר שינדלר

אליעזר שינדלר (בכתיב יידי: שינדלער; 28 באפריל 1892, טיצ'ין, גליציה – 10 באוקטובר 1957, ווסטר, מסצ'וסטס) היה סופר יידיש, סופר ילדים, מחזאי ומורה. אליעזר שינדלר נולד בעיירה טיצ'ין שבגליציה בשנת 1892. קיבל חינוך מסורתי במקביל ללימודים בבית ספר פולני. כשהיה בן 15 היגרה המשפחה לווינה ושינדלר עבר ללמוד בבית ספר טכני. הוא נתפס לפעילות נוער ציונית והיה בין מייסדי תנועת הנוער הדתית "בני יהודה". שם גם החל בפעילותו כמחזאי והעלה מהצגותיו וערבי קריאה ומשחק. בעת מלחמת העולם הראשונה גויס שינדלר לצבא אוסטר-הונגרי. הוא נפל בשבי הרוסי ונשלח למחנה שבויים בסיביר. בשבי המשיך בפעילות ספרותית, ערך והוציא עלוני שבי במחנה. לאחר ששוחרר מסיביר, התעכב באסטרחן שלחוף הים השחור, התערה בקהילת גֵרים ושימש להם מורה לעברית. שינדלר נדד מערבה בין ערי אירופה והתפרנס מרוכלות ומסחר זעיר והרצה על שנות השבי ברוסיה ובסיביר. פעל כמחזאי במאי וכשחקן של מחזותיו. בגיל 35 הפך לחרדי, הצטרף ל"אגודת ישראל", ובין השאר גם ערך ספרי לימוד לרשת החינוך החרדית "בית יעקב". הוא גם כתב המנון לתנועת בית יעקב, אשר תורגם לימים לעברית ופותח במילים "אנו כפרחים יפים". בשנת 1938 היגר לארצות הברית, השתקע בניו ג'רזי, והפך לאיכר בעיר לייקווד. שינדלר נפטר בווסטר, מסצ'וסטס ב-22 בספטמבר 1957. שינדלר פרסם מאות שירים, סיפורים, מערכונים ועיבודי מעשיות ביידיש. יצירותיו נדפסו בכתבי עת, חוברות וקונטרסים רבים. כתב על נושאים מגוונים. בכתיבתו בולטים חוויות השבי, נדודיו הארוכים ונופי יערות לייקווד. יצירתו של שינדלר כונסה בלמעלה משלושים כרכים ביידיש. לעברית תורגם רק ספר אחד משלו, שיצא במקור לאור ביידיש בלודז' בשנת 1931, ובתרגום העברי בירושלים בשנת 1979. אחדים מספריו גם תורגמו לאנגלית. בנו הוא הרב הרפורמי, ממנהיגי הרפורמים בארצות הברית, אלכסנדר שינדלר. מעשהלעך פון ארבע פינות העולם, וילנה: גרינינקע ביימעלעך, 1937. צווישן חדקל און גאנגעס: אריענטאלישע מעשהלעך, וילנה: גרינינקע ביימעלעך, 1937. יידיש און חסידיש: לידער (מוזיק פון יהושע ווייסער; הקדמה פון בנימין מ. קאדער; אריינפיר עסיי אין ענגליש פון חוה עליז), ניו יורק: שולזינגר ברידער, תש"י-1950. בממלכת הילדות (תרגם וערך: שמואל אבישי (שטוקהמר); ציורים נעמה נוטמן (כי-טוב)), ירושלים: משאבים, תש"ם-1979. אליעזר שינדלר, באתר "Find a Grave" (באנגלית) אליעזר שינדלר ב'יידיש לקסיקון', כולל רשימה של יצירותיו, מקורות ותמונתו אליעזר שינדלר, דף שער בספרייה הלאומית
אגודת אכסניות נוער בישראל

אגודת אכסניות נוער בישראל (בראשי תיבות: אנ"א) היא עמותה המאגדת את כל ראשי האכסניות בישראל ונמצאת תחת חסותו של משרד החינוך. האגודה הוקמה בשנת 1937 בתור מוסד ללא כוונת רווח בתחום הארחה, תיירות, והדרכת טיולים. האגודה אחראית על אכסניות נוער בכל רחבי הארץ ומפעילה "תוכניות חינוכיות" כגון: חידוני ידיעת הארץ, ומיצגים אור-קוליים. האגודה אחראית גם על העברת קורסי הכשרה לבעלי אכסניות והדרכה של עובדי אכסניות ברחבי הארץ. האגודה מפעילה אתר אינטרנט, כרטיסי חבר ומגזין חודשי. מקום מושבה של האגודה, נכון ל-2023, היה במבשרת ציון. בעבר שכן המטה בבנייני האומה בירושלים. תחת אנ"א מאוגדות אכנסיות בכל רחבי הארץ, מתל חי ועד אילת והיא מתמקדת במתן שירותי לינה, אירוח והדרכת טיולים ליחידים, משפחות וקבוצות, מישראל ומחוצה לה באמצעות האכסניות בבעלותה. כמו כן, מטופחת הכרת הארץ ואהבתה באמצעות ארגון כנסים בנושאי טבע וחברה תוך חינוך לפלורליזם וסובלנות. באנ"א פועלות מחלקות שונות ובהם סוכנות נסיעות לתיירות נכנסת מחוץ לישראל המציעה חבילות נופש ליחידים ולקבוצות. המחלקה לתיירות פנים עוסקת בארגון טיולים למשפחות, מבוגרים ועד בני גיל הזהב ונוער. היקף הפעילות משמעותי נוסף הוא ללינת תלמידי בית ספר בטיולים שנתיים. מחלקה זו תומכת גם בארגון מצעד החיים בפולין. האגודה היא חברה ב"פדרציה הבינלאומית לאכסניות נוער" (אנ') ובפדרציה האירופית של אכסניות הנוער. בחלק מן האכנסיות מופעלים מרכזים חינוכיים. כך בפקיעין נמצא מרכז הדרכה למורשת הדרוזים בישראל ובבית ההארחה על שם יצחק רבין בירושלים פועל מרכז הדרכה והשתלמויות למנהלי בתי ספר וחינוך לדמוקרטיה. כמו כן נמצאים בחלק מהאכסניות דגמי טופוגרפיה של ארץ ישראל. מדיה וקבצים בנושא אגודת אכסניות נוער בישראל בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אגודת אכסניות נוער בישראל אגודת אכסניות נוער בישראל, באתר "גיידסטאר ישראל" אגודת אכסניות נוער בישראל, באתר "גיידסטאר ישראל", נשלף ב-26 בינואר 2024 תוכניות חינוכיות לקבוצות, באתר אגודת אכסניות הנוער אנ"א באתר קו לחינוך Our Network of Hostels, Hostelling International אנ"א - אכסניות, באתר פורטל חדר מורים European Youth Hostel Associations, אתר EUFED ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
וורונוב

וורונוב (בבלארוסית: Воранава, וורנבה; בפולנית: Woronów, וורונוב, Werenów, ורנוב, או Werenowo, ורנובו; ברוסית: Вороново, וורונובו) היא עיירה במחוז גרודנו שבמערב בלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. וורונוב נזכרת לראשונה בשנת 1536. בחלוקת פולין השלישית, בשנת 1795, נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית (פלך וילנה), ובשנת 1921 נכללה במחוז וילנה שבתחום הרפובליקה הפולנית השנייה. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,000 יהודים שהיוו את רוב תושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית ושל ארגון הבונד. כמו כן, פעלו בעיירה מוסדות תרבות יהודיים ובית ספר עברי. ב-23 ביוני 1941 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ועד מהרה הוטלו על יהודיה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב וחובת ביצוע עבודות כפייה. כעבור זמן קצר רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, בו בוצעו מעת לעת הוצאות להורג של קבוצות יהודים. כ-250 פליטים יהודים שהגיעו לגטו מווילנה נרצחו ביער סמוך לעיירה. עד ינואר 1942 הובאו לגטו שבעיירה יהודים נוספים, ומספר יושביו הגיע לכ-3,000 איש. ב-11 במאי 1942 ערכו גרמנים וליטאים אקציה בגטו, בה ירו למוות ב-1,834 יהודים מהגטו מחוץ לעיירה, תוך רצח יהודים נוספים בדרך לאתר ההרג. יתר יהודי הגטו הועברו כעבור 12 יום לגטו לידא, ומשם שולחו בספטמבר 1943 למיידנק. מדיה וקבצים בנושא וורונוב בוויקישיתוף וורונוב (Woronów), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "וורונוב", באתר השטעטל הווירטואלי "וורונוב", באתר JewishGen (באנגלית) אלכסנדר קרוגלוב (רו'), וורונוב (ורנוב), אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1304–1305), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
דוד ברקין

הרב דוד בַּרְקִין (24 באוקטובר 1945-כ"ט בכסלו ה'תשס"ז, 20 בדצמבר 2006; באנגלית: Dovid Barkin) היה ראש ישיבה ליטאי-אמריקאי. מראשי ישיבת טלז בקליבלנד, אוהיו. נולד בארצות הברית לגולדה וקלמן ברקין. בצעירותו החל ללמוד בישיבת טלז, ומאוחר יותר למד בישיבת פוניבז' והיה לתלמידם של רבי שמואל רוזובסקי ורבי אלעזר מנחם מן שך. הוא היה מקורב מאוד לרב שך, וכשעזב את הישיבה וחזר לארצות הברית, העניק לו רבו כמתנת פרידה את חיבורו על משנה תורה לרמב"ם הלכות נערה בתולה שכתב בעת לימודיו בישיבת סלוצק - קלצק ב-1922. בארצות הברית הוא חזר ללמוד בישיבת טלז ונישא בראשית שנת ה'תשכ"ט (סתיו 1968) למרים בתו של רבי אליהו מאיר בלוך שנפטר ארבע עשרה שנים קודם לכן. בשנת ה'תשל"ט (1979) הצטרף כר"מ לסגל ישיבת טלז, והעביר בה שיעורים עד סמוך לפטירתו. בשנותיו האחרונות החל לכהן כראש ישיבה בטלז. הוא בלט בהתמדתו ובניתוקו מהוויות העולם הזה, נפטר לאחר מחלה ממושכת, בכ"ט בכסלו ה'תשס"ז, 20 בדצמבר 2006. נולדו לו ארבעה בנים וחמש בנות, מהם: בנו, הרב יחזקאל מרדכי - מכהן כר"מ בישיבת "מאור דוד" הקרויה על שמו בנו, הרב אברהם שמעון - מכהן כר"מ בישיבת חפץ חיים בבולטימור קברו ומידע נוסף, באתר "קברים" שיעוריו בתלמוד, באתר "קול הלשון" (באנגלית) מספריו אהבת דוד - יבמות פרק ראשון, לייקווד, תשע"א, באתר אוצר החכמה דוד ברקין, באתר "Find a Grave" (באנגלית) "מוצל מאש" מכי"ק מרן הגרא"מ שך, בתוך: ישורון, יא, ירושלים-ניו יורק תשס"ב, עמ' קל-קצד, באתר היברובוקס. השניים ניהלו תכתובת תורנית ענפה בסוף שנות ה-60 ובשנות ה-70 של המאה ה-20, רבים ממכתבים אלו נדפסו בישורון בכרך הנזכר במדור המכתבים. עובדה זו בולטת בסיפורו של הרב משה מרדכי הלוי שולזינגר, מצות הלוי, עמ' יט-כ בהערה, לפיו שאל את הרב שך, עד כמה ייתבע האדם בבית דין של מעלה על אי ידיעתו בענייני העולם, ובמהלך המשא ומתן התברר כי הרב ברקין לא ידע מיהו נשיא ארצות הברית באותו זמן. וראו על כך עוד: הרב חיים ירוחם גינזבורג, אתה נגלית (תש"ע), דברי זיכרון על הגאון רבי דוד בארקין זצ"ל. עמ' קכד-קכה.
ג'ין אנד טוניק

ג'ין אנד טוניק (באנגלית: Gin and tonic) הוא קוקטייל המורכב מג'ין ומי טוניק. נהוג למזוג את הקוקטייל לכוס עם קרח ולקשט עם פלח לימון. הקוקטייל הומצא בידי חיילים בשרות חברת הודו המזרחית הבריטית בהודו, לאחר שביקשו להמתיק את טעמו של הכינין שהתגלה כתרופה למלריה שהייתה נפוצה בהודו ובאזורים הסמוכים אליה. הקוקטייל מוזכר ביצירות רבות, בהן ספרים, שירים וסרטים כאחד: בספר המסעדה שבסוף היקום בסדרת מדריך הטרמפיסט לגלקסיה של דאגלס אדמס, מתואר הג'ין אנד טוניק כמשקה שגרסאות שלו קיימות בכ-85 אחוזים מן העולמות. בספר ד"ר נו בסדרת ספרי ג'יימס בונד מבקש בונד ג'ין אנד טוניק עם מיץ של לימון שלם. בשירו של בילי ג'ואל, "Piano man" מוזכר הקוקטייל בשורה המתארת זקן השותה אותו. בשירה של עדן בן זקן, מועבט, מוזכר הקוקטייל בפזמון השיר. בנוסף, נחגג כל שנה מאז 2010 יום הג'ין אנד טוניק הבינלאומי ב-19 באוקטובר. מדיה וקבצים בנושא ג'ין אנד טוניק בוויקישיתוף רונית ורד, למען הג'ין: להכין טוניק אמיתי, באתר הארץ, 17 באוקטובר 2012. מילות השיר, באתר שירונט.
יאן מסריק

יאן גריג מסריק (בצ'כית: Jan Garrigue Masaryk; ‏ 14 בספטמבר 1886 – 10 במרץ 1948) היה מדינאי צ'כוסלובקי, בנו של טומאש מסריק (נשיאה הראשון ו"אבי האומה" של צ'כוסלובקיה). נולד בפראג ב-1886. בנם של טומאש מסריק ושארלוט גאריג (אנ') ואחיו של הרברט מסריק. התחנך בפראג ובארצות הברית ולחם בשורות הצבא האוסטרו-הונגרי במהלך מלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה, הצטרף לשירות הדיפלומטי ובשנים 1919–1922 עבד מטעם משרד החוץ הצ'כי בארצות הברית. ב-1921 התמנה למזכירו של שר החוץ הצ'כי, אדווארד בנש. משנת 1925 היה ציר צ'כוסלובקיה בלונדון. הוא התפטר במחאה על הסכם מינכן. ב-1940 עם הקמת הממשלה הצ'כוסלובקית הגולה מונה לשר החוץ שלה. משנת 1941 היה סגן ראש ממשלה בממשלה הגולה של אדווארד בנש. אחרי מלחמת העולם השנייה חזר לצ'כוסלובקיה, וכיהן כשר חוץ בממשלתו של קלמנט גוטוולד הקומוניסט, שכללה גם מפלגות לא קומוניסטיות. מסריק המשיך לכהן בתפקידו גם כאשר התפטרו מרבית השרים הלא-קומוניסטיים בפברואר 1948, בתקוות שווא לכינונן של בחירות חדשות. שבועות אחדים לאחר מכן הושלך מהחלון על ידי סוכני הנ.ק.ו.ד., שהציגו את מותו כהתאבדות. חקירה מ-2004 הוכיחה שמדובר ברצח. בעקבות אביו, שהיה ידיד העם היהודי ויצא כנגד אנטישמיות במדינתו, נחשב אף הוא לידיד הציונות והעם היהודי, ובתקופה הקצרה שהיה לשר החוץ של המדינה הוא היה הגורם המוביל מטעם צ'כוסלובקיה במגעים לחתימה על עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-ישראלית. אביגדור דגן, קשה להיות צ'כי: שיחות עם יאן מסריק, 2000 מדיה וקבצים בנושא יאן מסריק בוויקישיתוף יאן מסריק, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) יאן מסריק, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ין מסריק (1886-1948), דף שער בספרייה הלאומית יאן מסריק, באתר Discogs (באנגלית) Rob Cameron,‏ Police close case on 1948 death of Jan Masaryk - murder, not suicide, באתר Radio Praha,‏ 6 בינואר 2004 עסקת הנשק הצכוסלובקית בתשח, באתר www.news1.co.il ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חיים רפפורט

האם התכוונתם ל... חיים הכהן רפפורט (לבוב) – אב"ד לבוב במאה ה-18 חיים הכהן רפפורט (אוסטרהא) – אב"ד אוסטרהא במאה ה-19, נינו של אב"ד לבוב חיים רפופורט (אנגליה) – מרצה ורב באנגליה
סילבסטר (פירושונים)

האם התכוונתם ל... סילבסטר – חג כניסתה של שנה חדשה בלוח הגרגוריאני משפט ההתמדה של סילבסטר – משפט באלגברה ליניארית חתול הבית – בשמו המדעי Felis silvestris סילבסטר החתול – דמות בסרטי האנימציה של האחים וורנר סילבסטר נגד היועץ המשפטי – המקרה הראשון שנדון בבית המשפט העליון בישראל אישים: סילבסטר הראשון – אפיפיור סילבסטר השני – אפיפיור ג'יימס ג'וזף סילבסטר – מתמטיקאי ומשורר יהודי בריטי יאקוב סילבסטר – כדורגלן סלובקי המשחק בעמדת החלוץ בנבחרת סלובקיה אישים ששמם הפרטי הוא סילבסטר
וורושילובקה

וורושילובקה (באוקראינית: Ворошилівка, וורושיליבקה; ביידיש: וואַרשילעווקע) היא עיירה במחוז ויניצה שבאוקראינה, על גדות נהר הבוג הדרומי, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. האזכור הראשון לוורושילובקה הוא משנת 1552. עד ימי האימפריה הרוסית החזיקו בעיירה אצילים פולנים, ומעת לעת נכבשה בידי הקוזקים, הטטרים והטורקים. בשנת 1765 התגוררו בעיירה 116 יהודים. בשנת 1787 - 189. במהלך המאה ה-19 גדלה מאוד הקהילה היהודית בעיירה. בשנת 1897 חיו בה 1592 יהודים (כמחצית מאוכלוסיית העיירה). היו בה שני בתי כנסת ושלושה תלמוד תורה, בהם למדו כ150 ילדים. כל חנויות העיירה היו שייכות ליהודים. בשנת 1926 נמנו בעיירה 1,097 יהודים, למעלה מרבע מאוכלוסייתה. בשנות השלושים הוקם בעיירה קולחוז יהודי. בשנים אלה עזבו את העיירה רבים מיהודיה. באמצע יולי 1941 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו הטילו מיד גזירות שונות על יהודיה, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב וחובת ביצוע עבודות כפייה. בספטמבר 1941 סופחה העיירה לאזור הכיבוש הרומני בטרנסניסטריה, ובשנת 1942 הועברו אליה יהודים שגורשו מבוקובינה ומבסרביה. ביוני 1942 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, אשר הוקף בגדר, והוקם בו יודנרט לאספקת עובדים יהודים לעבודות כפייה. בשל תנאי המחיה הקשים בגטו, מתו רבים מיושביו ממגפת טיפוס הבהרות. באמצע מרץ 1944 שוחררה העיירה בידי הצבא האדום. בתום המלחמה עזבו מרבית היהודים את העיירה. החל מאמצע שנות ה-70 של המאה ה20 לא מתגוררים יהודים בוורושילובקה. אובידיו קראנגה, וורושילובקה, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך III, עמ' 825–827), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) מדיה וקבצים בנושא וורושילובקה בוויקישיתוף וורושילובקה (Voroșilovka), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם וורושילובקה באתר המוקדש להיסטוריה של הקהילות היהודיות באוקראינה (רוסית)
וידזה

וידזה (בבלארוסית: Відзы, "וידזי"; ברוסית: Видзы; בפולנית: Widze; ביידיש: ווידזש, גם וידז) היא עיירה במחוז ויטבסק שבבלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. וידזה נזכרת לראשונה במחצית הראשונה של המאה ה-15, ובתחילת המאה ה-16 הוענקו לה זכויות עיר. בחלוקת פולין השלישית, בשנת 1795, נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית, ובשנת 1921 נכללה במחוז וילנה שבתחום הרפובליקה הפולנית השנייה. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,100 יהודים, כמחצית מאוכלוסייתה, והתקיימה בה פעילות ציונית ופעילות של ארגון הבונד. עם כיבוש העיירה בידי הסובייטים בפרוץ מלחמת העולם השנייה, הגיעו אליה פליטים יהודים ממערב פולין. בפרוץ מבצע ברברוסה נכנסו לעיירה ליטאים ופולנים לאומנים, וביצעו פוגרום בתושביה היהודים. ב-27 ביוני 1941 נכנסו לעיירה הגרמנים, והחלו ברצח יהודים רבים במקום. בד בבד, הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב ומגבלות תנועה, והוקם בעיירה יודנרט, אשר נצטווה לספק לגרמנים עובדים יהודים לעבודות כפייה במחנות עבודה, ולהעביר לשלטונות תשלומי כופר. בנובמבר 1941 רוכזו כ-200 יהודים בעלי מלאכה בגטו קטן ומגודר שהוקם בעיירה, וכל יתר יהודי העיירה גורשו לגטאות אופסה וגלמבוקיה. ממרץ 1942 הובאו לגטו שבעיירה יהודים נוספים מיישובי הסביבה, עד שמספר יושביו הגיע לכ-2,000 איש. בזמן קיום הגטו פעלה בו קבוצת מחתרת יהודית, בראשות נוח סבירסקי. בקיץ 1942 הועברו יושבי הגטו שבעיירה לגטו שווינציאן, וגורלם שם היה כגורל יתר יהודי המקום. בזמן זה הצליחה קבוצת צעירים יהודים להימלט מהגטו, ולחבור לפרטיזנים ביערות הסביבה. יצחק אלפרוביץ, גרשון ויינר (עורכים), ספר וידז - עיירה בחייה ובכליונה, תל אביב, 1998 מדיה וקבצים בנושא וידזה בוויקישיתוף "וידזה", באתר JewishGen (באנגלית) וידזה (Widze), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "וידזה", באתר השטעטל הווירטואלי מרטין דין, וידזה, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1146–1148), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) וידז (בלארוס), דף שער בספרייה הלאומית