laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
כנסיית סן-סוורן

כנסיית סן סוורן (בצרפתית: Eglise Saint-Séverin) היא כנסייה רומית-קתולית ברובע הלטיני בפריז, צרפת. הכנסייה בנויה בסגנון גותי וממוקמת ברחוב התיירותי שדרות סן סוורן. היא אחת הכנסיות העתיקות ביותר שעדיין עומדת על תילה בגדה השמאלית ופעילה עד היום. הכנסייה מוקדשת לסוורן, נזיר מתבודד שהתפלל בחדר תפילה בסיסי שהיה במקום. אחרי מותו של סוורן, הוקמה בזיליקה באתר בו התפלל. הבזיליקה נהרסה בידי הויקינגים ובניית הכנסייה הנוכחית החלה במאה ה-11, למרות שמאפייניה העיקריים הם מהמאה ה-15 בסגנון גותי מאוחר. מאפייניה החיצוניים כוללים תמיכות דואות ועליהן גרגוילים מגולפים היטב באבן. פעמון הכנסייה הוא העתיק ביותר בפריז, ונוצק ב-1412. צלצולי הפעמון תועדו בשיר שבח על פריז מאת אלן סיג'ר. מאפייניה הפנימיים כוללים חלונות ויטראז' עתיקים וכן סט של 7 חלונות חדשים מאת ז'אן רנה באזן (Jean René Bazaine), בהשראת 7 הסקרמנטים של הכנסייה הקתולית. החלונות שלו נמצאים באמבולטוריום. בניית בית המקהלה משיש התאפשרה בזכות תרומות מאן, דוכסית מונפנסייה, בת-דודתו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת. העוגב חתום על ידי ז'אן פראן (Jean Ferrand). עד 1970 כנסיית סן-סוורן הייתה מושב של הארכידיאקון של הדיוקסיה של פריז. בסוף המאה ה-19 הסופר ז'וריס-קרל הויסמנס ביקר בכנסייה בתדירות גבוהה ותרם לפופולריות שלה. במיסת מיכאל ב-1956 התקיימה בכנסייה הפגנה של מגויסי חובה נוצריים שהתנגדו למלחמה באלג'יריה. עד ועידת הוותיקן השנייה כנסיית סן-סרוון הייתה ידועה בתפילות הייחודיות שלה, שנבעו מהתנועה הליתורגיקאלית. מדיה וקבצים בנושא כנסיית סן-סוורן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של כנסיית סן-סוורן תמונות של החלונות תמונות מהאתר Virtualtourist.com (אורכב 11.04.2018 בארכיון Wayback Machine)
שלום קובושווילי

שלום קוֹבּוֹשווילי (בגאורגית: შალომ კობოშვილი;‏ 1876 – 1941) היה צייר גאורגי יהודי שהתמחה בציור וברישום של חיי היהודים בגאורגיה. קובושווילי נולד באחלציחה למשפחה יהודית ענייה. בתחילה ייעדו אותו הוריו ללימודים כרב ונתנו לו הכשרה דתית. העניין שלו באמנות נתגלה על ידי משפחתו והוא נשלח להיות שוליה של צייר. משפחתו שהייתה ענייה לא יכלה לשלוח אותו ללימודים כצייר והוא למד לצייר באופן עצמאי. בגלל עוניו הוא עסק במשך רוב חייו במסחר ובמלאכה. כאשר נוסד המוזיאון ההיסטורי-אתנוגרפי ליהודי גאורגיה, הוא החל לעבוד בו כשומר כאשר היה בגיל 60. הציורים במוזיאון עוררו בו את הרצון לצייר והוא החל להגשים את שאיפתו לצייר. הוא היה צייר מוכשר בסגנון האמנות הנאיבית. את כל ציוריו הוא הקדיש לנושאים יהודיים. חלק מציוריו צוירו בשמן חלק בצבעי מים על נייר. ציוריו כאמור יוחדו לנושאים יהודיים כמו חתונה יהודית, חגים יהודיים וסצינות מחיי יהודי גאורגיה בכפרים והקולחוזים יהודיים. מבין ציוריו נכללים: ברכת הילדים על ידי השליח, הגעלת כלים, מקווה, הרובע היהודי, כלה יהודייה, שליח סוחר בתשמישי-קדושה, התרת נדרים, חג שמחת-תורה, אשתו של יהודי עשיר הולכת לבית-מרחץ, וזאת כפרתך ועוד. בתחילת שנות ה-50 נסגר המוזיאון ההיסטורי-אתנוגרפי ליהודי גאורגיה על ידי השלטונות הסובייטים, חלק ממוצגי המוזיאון הושמדו וחלק הועבר לאקדמיה למדעים ופוזר בין המוזיאונים בגאורגיה. על פי רשימות שנערכו על ידי אליהו פאפיסימדוב, מנהל המוזיאון בעת סגירתו, נמצאים ציוריו של קובושווילי במוזיאון סימון ג'נשיה. בשנת 2006 הוצגה בטביליסי תערוכה רטרוספקטיבית של עבודותיו של קובושווילי. גרשון בן אורן, המוזיאון ההיסטורי-אתנוגרפי ליהודי גרוּזיה(הקישור אינו פעיל), פורסם בפעמים כרך 15, תשמ"ג 1983, עמ' 125-136 לילי מגל, גנזי המוזיאון ליהודי גרוּזיה והסיכוי לחידושו(הקישור אינו פעיל), פורסם בפעמים כרך 41, סתיו תש"ן, עמ' 154-155 רחל ארבל, לילי מגל (מגלאשווילי), בארץ גיזת הזהב: תולדות יהודי גרוּזיה ותרבותם, מסת"ב 9650506098 אליהו פאפיסימדוב, הצייר האוטודידאקטי שלום קובושווילי ויצירתו, בחינות, 6 (תשל"ה) השלטון הסובייטי והיהודים 1948-1967, עמ' 445, (באנגלית) מדיה וקבצים בנושא שלום קובושווילי בוויקישיתוף תערוכת ציוריו של שלום קובושווילי לרגל חגיגות 130 שנה להולדתו, (בצרפתית)
גאיוס סרוויליוס אהלה

גאיוס סרוויליוס אהלה (לטינית: Caius Servilius Ahala), מגיסטראט רומאי שפעל בתקופת ראשית הרפובליקה. אהלה נולד למשפחת האצולה הפטריקית, הסרווילים. הוא מונה למגיסטר אקוויטום כאשר לוקיוס קווינקטיוס קינקינטוס מונה לדיקטטור בשנת 439 לפנה"ס. הסיבות למינוי הדיקטטור היה כביכול רצונו של ספוריוס מאליוס להשתלט על המדינה. קינקינטוס ואהלה ביצרו את גבעת הקפיטולין בעזרת תומכיהם, אהלה זימן את מאליוס להתייצב בפני הדיקטטור, אולם האחרון סירב וניסה להתחמק על ידי היטמעות בקהל. ניסיונו לא צלח ואהלה רדפו והרגו. מעשהו של אהלה נחשב על ידי בני הדורות הבאים כמופת של התנגדות לעריצות, ואף שימש השראה למרקוס יוניוס ברוטוס, רוצחו של יוליוס קיסר, שהיה אחד מצאצאיו. ברם, בני זמנו לא ראו כך את המעשה, ואהלה הועמד לדין בעוון רצח. הוא חמק מעונש רק בשל העובדה כי היה מוכן לצאת לגלות מרצון. בשנת 436 לפנה"ס הוצע חוק על ידי טריבון הפלבס ספוריוס מאליוס, שדרש להחרים את כל רכושו של אהלה, אולם ההצעה לא התקבלה. מדיה וקבצים בנושא גאיוס סרוויליוס אהלה בוויקישיתוף
סולימאן השני (פירושונים)

האם התכוונתם ל... סולימאן השני – סולטאן עות'מאני סולימאן השני - שלט בעיר משהד בשנת 1750. מצאצאי שליטי האימפריה הספווית
זאודיתו, קיסרית אתיופיה

זֶאוּדִיתוּ (בגעז: ዘውዲቱ, זוודיתו; נולדה ב-29 באפריל 1876 בשם "אסכלה מריאם", נפטרה ב-2 באפריל 1930) הייתה בתו הצעירה של הקיסר מנליק השני מאשתו וויזרו אבאטצ'או באין. פירוש שמה הוא באמהרית הוא "הכתר". הוכרזה כקיסרית אתיופיה לאחר הדחת אחיינה ייאסו החמישי ב-27 בספטמבר 1916 בארמון גאבי הגדול באדיס אבבה הוכתרה באופן רשמי לקיסרית ב-11 בפברואר 1917 בקתדרלת גאורגיוס הקדוש. תוארה המלא היה: האריה המנצח משבט יהודה בחירת האל מלכת המלכים של אתיופיה (מוע אנבסה זה-אם נגדה יהודה סיימתה אגזיבחר נגסתה נגסת זה-אתיופיה) זאודיתו נישאה מספר פעמים, בעלה הראשון היה בנו של הקיסר יוהנס הראס אראיה סלאסי (נפטר ב-1888), השני הדאג'זמץ וואגשום גוונגול (1904) השלישי הדאג'זמץ וובה אטנף סגד (1913), הרביעי והאחרון ראס גוגסה וולה (1930). בשנות ה-20 של המאה ה-20 הביעה זאודיתו את רצונה לעבור להתגורר בירושלים ואף בנתה בית שהיה אמור לשמש אותה בבואה. התוכנית לא יצאה אל הפועל והבית הפך לבניין הקונסוליה האתיופית ולבית דירות להשכרה. זאודיתו נפטרה לאחר ששמעה שבעלה מת בארמון מנליק ב-2 באפריל 1930 ונקברה בכנסיית המנזר ביתא לא מריאם. מדיה וקבצים בנושא זאודיתו, קיסרית אתיופיה בוויקישיתוף יהושע בן-אריה, ‏עיר בראי תקופה - ירושלים החדשה בראשיתה, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, 1979, באתר "כותר" עמ' 429 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
משפחת ג'ומאייל

משפחת ג'ומאייל (בערבית: الجميٌل) היא משפחה מרונית בולטת שמוצאה מביכפאיה, לבנון. משפחת ג'ומאייל בעלת תפקיד מרכזי בעדה המרונית משנת 1540. בן המשפחה, פייר ג'ומאייל, הקים את מפלגת הפלנגות בשנת 1936 תחת הסיסמה: "אלוהים, משפחה, מדינה". האם התכוונתם ל... פיליפ ג'ומאייל (1740–1796) – פטריארך מרוני בשנים 1795–1796. סזאר ג'ומאייל (1898–1958) – צייר לבנוני נודע, הקים את האקדמיה הלבנונית לאמנויות. פייר ג'ומאייל (1905-1984) – רוקח ופוליטיקאי לבנוני, מייסד מפלגת הפלנגות מוריס ג'ומאייל (1910–1970) – אינטלקטואל וחבר פרלמנט מטעם מפלגת הפלנגות, בן-דוד של פייר ג'ומאייל. אמין ג'ומאייל (נולד ב-1942) – נשיא לבנון בשנים 1982–1988, בנו הגדול של פייר ג'ומאייל. ג'ויס ג'ומאייל – אשתו של אמין ג'ומאייל ואמם של סאמי ופייר המנוח. פייר אמין ג'ומאייל (1972–2006) – פוליטיקאי לבנוני, נרצח בעת שכיהן כשר התעשייה בממשלת לבנון, בנו של אמין ג'ומאייל. סאמי ג'ומאייל (נולד ב-1980) – פוליטיקאי לבנוני, בנו של אמין ג'ומאייל ואחיו של פייר אמין ג'ומאייל. בשיר ג'ומאייל – נשיא לבנון לזמן קצר, עד להירצחו, בשנת 1982. בנו הצעיר של פייר ג'ומאייל. סולנג' ג'ומאייל – חברת פרלמנט משנת 2005, חברה בקורנת שהוואן, אשתו של בשיר ג'ומאייל ולשעבר הגברת הראשונה של לבנון. נדים ג'ומאייל (נולד ב-1982) – פוליטיקאי לבנוני, בנו של בשיר ג'ומאייל.
איטרביום

איטרביום (Ytterbium) הוא יסוד כימי מסדרת הלנתנידים שסמלו הכימי Yb ומספרו האטומי 70. הוא נמנה עם משפחת היסודות הנדירים, אם כי למעשה הוא אינו נדיר, אלא מפוזר בדלילות ולכן יקר להפקה. איטרביום הוא מתכת אפרפרה, רכה למדי, רקיעה ובעלת ברק מתכתי. מגיב באיטיות עם מים ומתחמצן כשנחשף לאוויר. בעל שלוש צורות אלטרופיות הנקראות "אלפא", "בטא" ו"גמא", כאשר ההבדל ביניהן הוא המבנה הגבישי שלהן. הצורה "בטא" קיימת בטמפרטורת החדר והיא הופכת למוליך למחצה בלחץ של 16,000 אטמוספירות. בעבר שימש איזוטופ איטרביום כמקור נייד לקרינה ולקרני רנטגן. בעבר היו לסגסוגות איטרביום יישומים ברפואת שיניים. לאיטרביום יישומים בייצור סגסוגות, הוספתו לפלדת אל-חלד מעלה את קשיחותה. האיטרביום זוהה ב-1878 על ידי הכימאי השווייצרי ז'אן שארל גאליסאר דה מריניאק (Jean Charles Galissard de Marignac) כשמצא רכיב חדש ב"ארביה" (סוג עפרה) וקרא לו "איטרביה" על שם הכפר "איטרבי" בשוודיה. מריניאק חשד שמדובר ביסוד חדש וקרא לו "איטרביום". רק בשנת 1953 נקבעו תכונותיו של האיטרביום, מכיוון שאז בודדו אותו בצורתו המתכתית. איטרביום נמצא בטבע בכמה מינרלים עם לנתנידים אחרים. מופק לרוב בצורה מסחרית ממונזיט (0.03% בקירוב). בעבר היה קשה להפרידו ממתכות אחרות, אך בזכות התפתחות טכניקות חדשות כמו "חילוף יונים" ההפרדה הפכה פשוטה יותר. איטרביום הוא חומר רעיל ויש לטפל בו בהתאם. תרכובות איטרביום עלולות לגרות את העור ואת העיניים, החומר נחשד בנוסף לכך בהיותו טרטוגני. אבק איטרביום מתכתי עלול להתלקח בצורה ספונטנית, תוך שחרור אדים מסוכנים. אין לכבות שריפות שמערבות את החומר בעזרת מים, אלא על ידי חומר כיבוי יבש (כגון אבקה). איטרביום ב-Webelements (אנגלית) איטרביום, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
דונלד בירד

דונלדסון טוסיינט ל'אוברטור (דונלד) בירד הבן (באנגלית: Donaldson Toussaint L'Ouverture Byrd II‏; 9 בדצמבר 1932 - 4 בפברואר 2013) היה חצוצרן ומלחין חשוב בעולם הג'אז אשר החל את דרכו במוזיקת הארד בופ ועבר בשנות ה-70 לפיוז'ן. בירד נולד בדטרויט אשר במישיגן והחל לנגן בחצוצרה כבר בגיל צעיר. הוא הופיע מעט עם ליונל המפטון לפני שסיים את בית הספר התיכון. הוא ניגן תקופת מה בחיל האוויר האמריקני, ולאחר מכן עבר ללמוד מוזיקה באופן מקצועי ואף השיג תארים. בעודו לומד בבית הספר למוזיקה של מנהטן, החליף את קליפורד בראון בלהקת שליחי הג'אז של ארט בלייקי והוראס סילבר. בתקופתו בהרכב הספיק לנגן עם מוזיקאים מוכרים ומוכשרים ובכך עלה שמו לתודעה. לאחר שעזב את ההרכב ב-1956 המשיך לנגן הארד בופ ועבד עם מוזיקאים מהשורה הראשונה, כגון ג'ון קולטריין, ת'לוניוס מונק, סאני רולינס, והרבי האנקוק. ביוני 1964 היה מהאחרונים שניגנו עם אריק דולפי, חודשיים בלבד לפני מותו הטרגי מהלם אינסולין. בין השנים 1958-1961 הנהיג ביחד עם פפר אדמס, נגן הבריטון סקסופון, הרכב מוערך ומצליח שהקליט אלבומים רבים. ההקלטות הללו נחשבות בין ההקלטות הטובות ביותר של בירד. בשנות השבעים נטש את סוגת ההארד בופ והחל להתעסק בפיוז'ן. סגנונות דוגמת פאנק, מוזיקת נשמה ורית'ם אנד בלוז החלו להופיע יותר ויותר באלבומיו. בשנת 1972 אסף רשימה ארוכה ומרשימה של מוזיקאים, ביניהם צמד המפיקים המוזיקליים האחים לארי ופונס מייזל (אנ') והקליט את האלבום "Black byrd", האלבום הצליח מסחרית בצורה יוצאת מן הכלל והוא בין האלבומים הנמכרים ביותר של חברת בלו נוט. באמצע שנות השבעים פנה בירד ללימודי משפטים ועבד כעורך דין בעיקר בתחום של זכויות אדם וזכויות השחורים. לאחר מכן המשיך, לצד הנגינה, גם במחקר אקדמי ובהוראת משפטים. משנות התשעים כיהן בירד כפרופסור למשפטים. ב-1993 ניגן בירד באחד הקטעים בפרויקט הג'אזסמיט, פיוז'ן בין ג'אז להיפ הופ. בירד לימד מוזיקה לאורך השנים בחמש אוניברסיטאות, כולל אוניברסיטת ניו יורק. בשנות השבעים הוא אסף את תלמידיו הטובים ביותר ואלו החלו לנגן כבלקבירד, ואף זכו להצלחה. דונלד בירד חי עד מותו בטינק שבניו ג'רזי. מדיה וקבצים בנושא דונלד בירד בוויקישיתוף דונלד בירד, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) דונלד בירד, באתר ספוטיפיי דונלד בירד, באתר AllMusic (באנגלית) דונלד בירד, באתר MusicBrainz (באנגלית) דונלד בירד, באתר Discogs (באנגלית) דונלד בירד, באתר Songkick (באנגלית) יאיר שפיגל, The SideMan - בלוג ג'אז, סקירת כל ההקלטות של דונלד בירד עם פפר אדמס (1958-1961) דונלד בירד, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
השכלה (פירושונים)

האם התכוונתם ל... השכלה – ידע שאדם רכש בלימודיו השכלה גבוהה – לימודים במוסד להשכלה גבוהה עידן הנאורות – תקופת ההשכלה העולמית בעת החדשה תנועת ההשכלה היהודית
בולט (סרט, 2008)

בולט (באנגלית: Bolt) הוא סרט אנימציה ממוחשבת-3D מבית היוצר של אולפני וולט דיסני, שיצא לאקרנים ב-26 בנובמבר 2008. גיבור הסרט הוא כלב בשם בולט. את בולט הגור מאמצת מהמכלאה ילדה בשם פני. שנים לאחר מכן פני ובולט מככבים בסדרת פעולה המופקת ללא ידיעתו של בולט. מפיקי הסדרה מסתירים מהכלב את המצלמות ואת האולפן ויוצרים בו את האשליה שבכוחו לבצע פעולות של גיבור על ושבעזרתן הוא מציל את פני מאויביה. בולט נקלע בטעות למשאית שיוצאת מאולפן הצילום ופוגש לבדו את העולם האמיתי. בדרכו חזרה לפני, נעזר בולט בחתולה בעלת חוכמת רחוב בשם מיטנס, המתגלה כנושאת את זיכרון בעליה האנושיים שנטשו אותה בעת שעברו דירה, ובאוגר בשם קנגו המעריץ את דמותו הטלוויזיונית של בולט. העלילה סובבת את מפגשו של בולט עם המציאות, על הסכנות האמיתיות שבה ועל הטוב שהיא מציעה, ועם ההכרה באי קיומם של כוחותיו המיוחדים. במקביל עוסקת העלילה באובדן שחשה פני על כלבה שנעלם ובדרישות של תעשיית הבידור (מפיקי הסדרה וסוכנהּ) להמשיך ולשחק בסדרה עם כלב אחר כאילו לא קרה דבר. בסוף מסעו של בולט, הוא מוצא את פני ומכיר באהבתה כאמיתית בזכות התערבותה של מיטנס. בולט: כלב רועה גרמני לבן, בולט הוא שחקן בסדרת טלוויזיה ששמה "בולט הגיבור". בכל פרק, הוא מציל את בעליו, פני, מהנבל ד"ר קליקו. בולט לא מכיר את העולם החיצוני מחוץ לסט הטלוויזיה בו הוא חי. הוא חושב שיש לו כוחות על ושפני נמצאת בסכנה ממשית. בסרט, הוא בטעות מגיע לניו יורק ומגלה את העולם החיצוני. הוא מתיידד שם עם אוגר ששמו קנגו, וחתולה ששמה מיטנס. פני: ילדה. פני היא בעליו האמיתיים של בולט ושחקנית בתוכנית הטלוויזיה "בולט הגיבור". היא אוהבת את בולט, והוא מציל אותה כאשר האולם נשרף. מיטנס: חתולת רחוב. בולט הכריח את מיטנס בכוח לעזור לו במסע לשוב לביתו ולפני. במסע בולט קשר את עצמו למיטנס. קנגו: אוגר ומעריץ מושבע של בולט. קנגו צופה בתוכנית של בולט, וכאשר פוגש אותו, מצטרף לעזור לו להגיע לביתו. קנגו נמצא בתוך כדור שקוף במהלך כל הסרט מלבד הפעם שבה הוא פותח את הכלוב של בולט במשאית פיקוח בעלי חיים. במקור נקרא ריינו. ד"ר קליקו: בעל עין ירוקה. הנבל בתוכנית "בולט הגיבור". בכל פרק הוא חוטף את פני, ובולט מציל אותה. את הפסקול ל"בולט" הלחין ג'ון פאוול. בפסקול נכללו נעימות הסרט ושני שירים מקוריים - "I Thought I Lost You" מאת כוכבי הסרט מיילי סיירוס וג'ון טרבולטה (השיר גם היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשיר המקורי הטוב ביותר בשנת 2009) וכן "Barking at the Moon" מאת ג'ני לואיס. הפסקול יצא לאור ב-18 בנובמבר 2008. מדיה וקבצים בנושא בולט בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בולט (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של בולט בולט, סרטונים בערוץ היוטיוב "בולט", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "בולט", באתר נטפליקס "בולט", באתר AllMovie (באנגלית) "בולט", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "בולט", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "בולט", באתר Metacritic (באנגלית) "בולט", באתר אידיבי "בולט", באתר דיסני+ סרטים (באנגלית) "בולט", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) בולט, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית רותה קופפר, עכבר העיר אונליין, בולט: אהבה ממבט ראשון, באתר הארץ, 7 בדצמבר 2008 ארז דבורה, חברו הטוב של האולפן, באתר ynet, 7 בדצמבר 2008 ערך זה הוא קצרמר בנושא סרטים אמריקאיים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חזיר נהרות

חזיר הנהרות (שם מדעי: Potamochoerus porcus) הוא מין בסוג חזיר אדום. חזיר הנהרות, הקרוי גם חזיר שיחים (שלא להתבלבל עם Potamochoerus larvatus ששמו הנפוץ הוא חזיר הסבך), הוא מין חזיר שחי בטבע באפריקה, ביערות הגשם (כמו ביערות קונגו), בהרים, ביצות, עמקים מיוערים ובשיחים וכן בסוואנות מיערות מסנגל עד לקונגו. שמו של חזיר זה מגיע מאזור חיותו ליד נהרות שהוא שוחה בהם. חזיר בוגר שוקל 45–100 ק"ג וגובה הכתף הוא 60–75 ס"מ. צבע הפרווה הוא חום עד אדום (זה מקור השם באנגלית חזיר נהרות אדום), הרגליים וחלק מהראש בצבע שחור וחוטם לבן, פס לבן נמתח מקצה אחד של עמוד השדרה לקצה השני. הלחיים לבנות. אורך הזנב 30 עד 45 סנטימטרים. הם חיים בעדרים של 6 עד 20 פרטים, המונהגים על ידי הזכר החזק ביותר. בדרך כלל, נולדים בין 3–6 חזירונים בהמלטה אחת לאחר הריון של 4 חודשים. החזיר אוכל-כול וניזון בעיקר משורשים, פקעות, פירות (בעיקר פירות שנפלו על ידי קופים, קלאונאים וסנאיים), עשב, בעלי חיים מתים, חלזונות, ביצים, חרקים, לטאות וגידולים חקלאיים כמו קסאווה ובטטה. הטורף העיקרי שלו הוא הנמר. תוחלת החיים של חזיר זה היא 15 שנים בטבע. החזיר לא נמצא בסכנת הכחדה ומצב שימרו הוא ללא חשש. מדיה וקבצים בנושא חזיר נהרות בוויקישיתוף חזיר נהרות, באתר ITIS (באנגלית) חזיר נהרות, באתר NCBI (באנגלית) חזיר נהרות, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) חזיר נהרות, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) חזיר נהרות, באתר GBIF (באנגלית) animal/red-river-hog חזיר נהרות, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) חזיר נהרות באתר הרשימה האדומה של IUCN ערך זה הוא קצרמר בנושא יונקים ובנושא אפריקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ביל הארדמן

ויליאם פרנקלין הארדמן ג'וניור (באנגלית: William Franklin Hardman, Jr; ‏ 6 באפריל 1933 - 5 בדצמבר 1990) היה חצוצרן ג'אז ונגן פלוגלהורן אמריקאי, שניגן בעיקר בסגנון ההארד בופ. בעודו בבית הספר התיכון נהג להופיע יחד עם טד דאמרון, ולאחר שסיים את הלימודים הוא הצטרף ללהקתו של טיני בראדשו. עוד לפני שהתפרסם, הופיע והקליט עם כמה ממוזיקאי הג'אז המפורסמים ביותר. הקלטתו הראשונה הייתה עם ג'קי מקלין, ב-1955. לאחר מכן ניגן יחד עם צ'ארלס מינגוס, ארט בלייקי ומבשרי הג'אז, הוראס סילבר, לו דונלדסון, והוביל להקה יחד עם ג'וניור קוק. כמו כן, הוא גם הקליט כמוביל. הארדמן השתתף בשלושה סיבובי הופעות עם מבשרי הג'אז של ארט בלייקי, אך לא ניגן איתם בזמן תהילתם בהקלטות בלו נוט. במקור, ניגן הארדמן בסגנון ההארד בופ, בצליל חד ונקי, ללא צלילי גדיל. אך במהלך שנות השישים והשבעים, החל לנגן בסגנונו של קליפורד בראון, נגינה שופעת ויותר מוחצנת. ביל הארדמן, באתר AllMusic (באנגלית) ביל הארדמן, באתר MusicBrainz (באנגלית) ביל הארדמן, באתר Discogs (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סויוז TMA-9

סויוז TMA-9 (ברוסית: Союз ТМА-9) היא חללית סויוז ששוגרה ב-18 בספטמבר 2006 בשעה 04:08 מקוסמודרום בייקונור. החללית שוגרה למפגש עם תחנת החלל הבינלאומית כשעל סיפונה 3 אנשי צוות, בהם אנושה אנסארי, תיירת החלל הרביעית, האישה המוסלמית הראשונה בחלל והאיראנית הראשונה בחלל. כמו כן, בחללית הגיעה לתחנת החלל משלחת מס' 14. צוות המראה: רוסיה מיכאיל טיורין – מפקד ארצות הברית מייקל לופז-אלגריה – מהנדס טיסה ארצות הברית איראן אנושה אנסארי – תיירת החלל הרביעית (שוגרה בסויוז TMA-9 וחזרה בסויוז TMA-8) צוות נחיתה: רוסיה מיכאיל טיורין – מפקד ארצות הברית מייקל לופז-אלגריה – מהנדס טיסה ארצות הברית הונגריה צ'ארלס סימוני – תייר החלל החמישי (שוגר בסויוז TMA-10 וחזר בסויוז TMA-9) רוסיה יורי מלנצ'נקו – מפקד ארצות הברית פגי ויטסון – מהנדס טיסה חללית "סויוז TMA-9" שוגרה ב-18 בספטמבר 2006 מקוסמודרום בייקונור הנמצא בשטח קזחסטן ומנוהל על ידי רוסיה. השיגור בוצע באחריות רוסקוסמוס בעזרת משגר מדגם "סויוז FG". החללית נבנתה על ידי תאגיד הטילים והחלל אנרגיה. ב-20 בספטמבר בוצע עגינה בתחנת החלל. באותה עת בתחנה שהה צוות משלחת מס' 13 לתחנת החלל הבין-לאומית בפיקוד פאבל וינוגרדוב. החללית הביאה איתה ציוד ומצרכים. אנשי משלחת קבועה מס' 13 ביחד עם צוות החללית החלו בהעברת הציוד לתחנת החלל. במקביל החל תהליך העברת שליטה על תחנת החלל לצוות משלחת מס' 14 לתחנת החלל הבין-לאומית. על הטיסה הייתה אנושה אנסארי, תיירת חלל אמריקאית-איראנית. במהלך שהות בתחנת החלל היא ביצע מספר ניסויים בהתאם לתוכנית של סוכנות החלל האירופית. ב-28 בספטמבר צוות קבוע מס' 13 ואנושה אנסארי עזבו את תחנת החלל בחללית "סויוז TMA-8" ונחתו בכדור הארץ לאחר כ-6 חודשי עבודה בתחנת החלל. תומאס רייטר מגרמניה שהיה חבר משלחת מס' 13 נותר בתחנת החלל והצטרף לצוות מס' 14. חללית "סויוז TMA-9" נותרה מחוברת לתחנת החלל הבין-לאומית כ"חללית חילוץ" במצב חירום. צוות משלחת מס' 14 בפיקוד מייקל לופז-אלגריה החל בביצוע תוכנית שכללה מספר ניסויים ותחזוקת תחנת החלל. הם ערכו מספר ניסויים מדעיים וביצעו פעילות חוץ רכבית. בדצמבר לתחנת החלל הגיע מעבורת החלל דיסקברי במסגרת משימה STS-116. עם המעבורת הגיע חבר נוסף במשלחת מס' 14 סוניטה ויליאמס שהייתה אמורה להחליף את תומאס רייטר מגרמניה. חברי המשלחת ביחד עם צוות STS-116 החלו בפעילויות בהרחבת תחנת החלל תוך שימוש בציוד שהגיע במעבורת. המעבורת עזבה את תחנת החלל ב-19 בדצמבר 2006 ביחד עם תומאס רייטר. ב-9 באפריל 2007 לתחנת החלל הגיע חללית סויוז TMA-10 עם משלחת מס' 15 לתחנת החלל הבין-לאומית בפיקוד פיודור יורצ'יחין. לאחר העברת שליטה על תחנת החלל לצוות החדש, צוות קבוע מס' 14 המקורי וצ'ארלס סימוני מארצות הברית שהגיע עם "סויוז TMA-10" נכנסו לחללית "סויוז TMA-9" ונחתו בכדור הארץ אחרי כ-6 חודשי עבודה. הנחיתה עברה ללא בעיות מיוחדות. בתחנת החלל הבין לאומית נותר צוות משלחת מס' 15 שהגיע מספר ימים לפני זה בחללית סויוז TMA-10. סוניטה ויליאמס נותרה בתחנת החלל וצורפה לצוות משלחת קבועה מס' 15. מדיה וקבצים בנושא סויוז TMA-9 בוויקישיתוף מידע על הטיסה תיאור המשימה https://www.esa.int/Science_Exploration/Human_and_Robotic_Exploration/International_Space_Station/ESA_experiments_with_spaceflight_participant_Ansari_to_ISS
סויוז TMA-8

סויוז TMA-8 (ברוסית: Союз ТМА-8) היא חללית סויוז ששוגרה ב-30 במרץ 2006 בשעה 02:30 מקוסמודרום בייקונור. החללית שוגרה למפגש עם תחנת החלל הבינלאומית כשעל סיפונה 3 אנשי צוות - האסטרונאוט האמריקאי ג'פרי ויליאמס, הקוסמונאוט הרוסי פאבל וינוגרדוב והאסטרונאוט הברזילאי מרקוס פונטס. לאחר אסון קולומביה הופסקו טיסות של מעבורת חלל. בעקבות כך תוכנית ניצול תחנת החלל הבין-לאומית עובדה מחדש. החל משנת 2003 צוות התחנה צומצם לשני חברי הצוות בהתאם ליכולת של חלליות מדגם "סויוז". חללית "סויוז TMA-8" שוגרה ב-30 במרץ 2006 מקוסמודרום בייקונור הנמצא בשטח קזחסטן ומנוהל על ידי רוסיה. השיגור בוצע באחריות רוסקוסמוס בעזרת משגר מדגם "סויוז FG". החללית נבנתה על ידי תאגיד הטילים והחלל אנרגיה. ב-1 באפריל בוצע עגינה בתחנת החלל. באותה עת בתחנה שהה צוות משלחת מס' 12 בפיקוד ויליאם מקארתור. החללית הביאה איתה ציוד ומצרכים. אנשי משלחת קבועה מס' 12 ביחד עם צוות החללית החלו בהעברת הציוד לתחנת החלל. במקביל החל תהליך העברת שליטה על תחנת החלל לצוות משלחת מס' 13. על הטיסה היה מרקוס פונטס, נציג סוכנות החלל הברזילאית. הוא החל בביצוע תוכנית ניסויים שהוכנה עבורו. ב-8 באפריל צוות משלחת מס' 12 ומרקוס פונטס עזבו את תחנת החלל בחללית "סויוז TMA-7" ונחתו בכדור הארץ לאחר כ-6 חודשי עבודה בתחנת החלל. חללית "סויוז TMA-8" נותרה מחוברת לתחנת החלל הבין-לאומית כ"חללית חילוץ" במצב חירום. צוות משלחת מס' 13 בפיקוד פאבל וינוגרדוב החל בביצוע תוכנית שכללה מספר ניסויים ותחזוקת תחנת החלל. הם ערכו מספר ניסויים מדעיים וביצעו פעילות חוץ רכבית. ביולי לתחנת החלל הגיע מעבורת החלל דיסקברי במסגרת משימה STS-121. עם המעבורת הגיע חבר נוסף במשלחת מס' 13 תומאס רייטר מגרמניה. בהתאם לכך, לראשונה משנת 2003 הרכב המשלחת הקבועה גדל ל-3 חברים. ב-20 בספטמבר 2006 לתחנת החלל הגיע חללית סויוז TMA-9 עם צוות משלחת מס' 14 בפיקוד מייקל לופז-אלגריה. לאחר העברת שליטה על תחנת החלל לצוות החדש, צוות קבוע מס' 13 המקורי ואנושה אנסארי מארצות הברית שהגיע עם "סויוז TMA-9" נכנסו לחללית "סויוז TMA-8" ונחתו בכדור הארץ אחרי כ-6 חודשי עבודה. הנחיתה עברה ללא בעיות מיוחדות. בתחנת החלל הבין לאומית נותר צוות משלחת מס' 14 שהגיע מספר ימים לפני זה בחללית סויוז TMA-9. תומאס רייטר נותר בתחנת החלל וצורף לצוות משלחת מס' 14. צוות המראה: רוסיה פאבל וינוגרדוב - מפקד ארצות הברית ג'פרי ויליאמס - מהנדס טיסה ברזיל מרקוס פונטס - מהנדס טיסה (שוגר בסויוז TMA-8 וחזר בסויוז TMA-7) צוות נחיתה: רוסיה פאבל וינוגרדוב - מפקד ארצות הברית ג'פרי וילימס - מהנדס טיסה ארצות הברית איראן אנושה אנסארי - תיירת החלל הרביעית (שוגרה בסויוז TMA-9 וחזרה בסויוז TMA-8) רוסיה פיודור יורצ'יקין - מפקד ארצות הברית מייקל פינק - מהנדס טיסה ארצות הברית סרגיי וולקוב - מהנדס טיסה מדיה וקבצים בנושא סויוז TMA-8 בוויקישיתוף מידע על הטיסה תיאור המשימה תוכנית Centenario
סויוז TMA-7

סויוז TMA-7 (ברוסית: Союз ТМА-7) היא חללית סויוז ששוגרה ב-1 באוקטובר 2005 בשעה 03:55 מקוסמודרום בייקונור. החללית שוגרה למפגש עם תחנת החלל הבינלאומית כשעל סיפונה 3 אנשי צוות – הקוסמונאוט הרוסי ולרי טוקרב, והאסטרונאוטים האמריקאים ויליאם מקארתור וגרגורי אולסן. רוסיה ולרי טוקרב - מפקד ארצות הברית ויליאם מקארתור - מהנדס טיסה ארצות הברית גרגורי אולסן - תייר חלל (שוגר בסויוז TMA-7 וחזר בסויוז TMA-6) רוסיה ולרי טוקרב - מפקד ארצות הברית ויליאם מקארתור - מהנדס טיסה ברזיל מרקוס פונטס - מהנדס טיסה (שוגר בסויוז TMA-8 וחזר בסויוז TMA-7) רוסיה מיכאיל טיורין ארצות הברית ג'פרי ויליאמס רוסיה סרגיי קוסטנקו לאחר אסון קולומביה הופסקו טיסות של מעבורת חלל. בעקבות כך תוכנית ניצול תחנת החלל הבין-לאומית עובדה מחדש. החל משנת 2003 צוות התחנה צומצם לשני חברי הצוות בהתאם ליכולת של חלליות מדגם "סויוז". חללית "סויוז TMA-7" שוגרה ב-1 באוקטובר 2005 מקוסמודרום בייקונור הנמצא בשטח קזחסטן ומנוהל על ידי רוסיה. השיגור בוצע באחריות רוסקוסמוס בעזרת משגר מדגם "סויוז FG". החללית נבנתה על ידי תאגיד הטילים והחלל אנרגיה. ב-3 באוקטובר בוצע עגינה במודול "פירס" של תחנת החלל. באותה עת בתחנה שהה צוות משלחת מס' 11 לתחנת החלל הבין-לאומית בפיקוד סרגיי קריקאליוב. החללית הביאה איתה ציוד ומצרכים. אנשי משלחת מס' 11 ביחד עם צוות החללית החלו בהעברת הציוד לתחנת החלל. במקביל החל תהליך העברת שליטה על תחנת החלל למשלחת מס' 12 לתחנת החלל הבין-לאומית. על הטיסה היה תייר חלל גרגורי אולסן ששילם כ-20 מיליון $. ב-10 באוקטובר צוות משלחת מס' 11 וגרגורי אולסן עזבו את תחנת החלל בחללית "סויוז TMA-6" ונחתו בכדור הארץ לאחר כ-6 חודשי עבודה בתחנת החלל. חללית "סויוז TMA-7" נותרה מחוברת לתחנת החלל הבין-לאומית כ"חללית חילוץ" במצב חירום. צוות קבוע מס' 12 בפיקוד ויליאם מקארתור החל בביצוע תוכנית שכללה מספר ניסויים ותחזוקת תחנת החלל. הם ערכו מספר ניסויים מדעיים וביצעו פעילות חוץ רכבית. במהלך שהותם בתחנת החלל תוכנן ביקור של מעבורת החלל דיסקברי בנסגרת משימה STS-121 אך הוא נדחה ל-2006 ב-18 בנובמבר בוצע שינוי מיקום החללית והיא חוברה למודול "זאריה" ב-20 במרץ בוצע שינוי מיקום החללית והיא חוברה למודול "זבזדה" ב-1 באפריל 2006 לתחנת החלל הגיע חללית סויוז TMA-8 עם צוות משלחת מס' 13 בפיקוד פאבל וינוגרדוב. לאחר העברת שליטה על תחנת החלל לצוות החדש, צוות משלחת מס' 12 ומרקוס פונטס מברזיל שהגיע עם "סויוז TMA-8" נכנסו לחללית "סויוז TMA-7" ונחתו בכדור הארץ ב-8 באפריל 2006 אחרי כ-6 חודשי עבודה. הנחיתה עברה ללא בעיות מיוחדות. בתחנת החלל הבין-לאומית נותר צוות משלחת מס' 13 שהגיע מספר ימים לפני זה בחללית סויוז TMA-8. מדיה וקבצים בנושא סויוז TMA-7 בוויקישיתוף מידע על הטיסה תיאור המשימה פעילות של גרגורי אולסן בתחנת החלל