laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
רוטונדה

רוֹטוֹנְדָה (באיטלקית: Rotonda) הוא מבנה אדריכלי, או חלק ממבנה, הבנוי בצורה של גליל. מבני רוטונדה מתאפיינים בסימטריה כללית לכל הכיוונים ובתכנון מרכזני המציב את מרכז חלל הרוטונדה כמקום החשוב ביותר. כלפי חוץ, מעצם היותו של המבנה עגול, יחס המבנה אל סביבתו הוא זהה לכל הכיוונים והוא הופך לצורה העומדת בפני עצמה ומרמזת על חשיבותו. לרוב, מבני רוטונדה מקורים על ידי כיפה או גג חרוטי המדגיש את מרכזיותו של המבנה. מבני רוטונדה, העומדים בפני עצמם במרכז שטח כלשהו החלו להופיע באופן מינורי כמקדשים יווניים בתקופת יוון העתיקה אך הם היו נדירים. האדריכלות הרומית עשתה שימוש נרחב ברוטונדות, ובצורות מעגליות בכלל, כחלק מפיתוח שפה אדריכלית חדשה שצמחה בזכות המצאת הקשת. השימוש ברוטונדות, במיוחד כמקדשים, התאים לצורת הפולחן הדתי של הרומאים אשר בה פוזרו פסלים במעגל שסביב מרכז החלל וקידשו את מרכז המבנה, כדוגמת הצורה של הפנתיאון ברומא, שנבנה ב27 לפני הספירה. שימוש זה היה נפוץ למדי גם באדריכלות הביזנטית, על אף שהיה מדובר במבנים נוצריים בהם צורת הפולחן היא בכיוון מסוים לאורך החלל. בניית רוטונדות הייתה פופולרית מאוד בתקופת הרנסאנס האיטלקי. אדריכלי הרנסאנס אהבו במיוחד לבנות רוטונדות בשל היחס המיוחד שנוצר בין המבנה וסביבתו הטבעית. מעבר למבני רוטונדה שנבנו בפועל, מבני רוטונדה הוצגו פעמים רבות כחלק מקומפוזיציה של ציורי רנסאנס. השימוש המודרני במושג נעשה גם עבור חלקי או אגפי מבנים עגולים המקובלים מאוד בשלל סגנונות בנייה. טמפייטו "סן פייטרו אין מונטוריו" שברומא שתכנן דונטו ברמנטה האקדמיה למוזיקה בשטוטגרט, שתכנן ג'יימס סטרלינג בסגנון פוסט-מודרני אנדרטת ג'פרסון אליה מחובר גמלון בצד אחד, בדומה לפנתיאון, המדגיש את אחד מצדדיה של הרוטונדה. רוטונדה קטנה במרכז בית חיים ויצמן המשמשת כחדר מדרגות מרכזי. הרוטונדה של הקפיטול בעת אשכבה לנשיא ארצות הברית לשעבר, ג'רלד פורד הפנתיאון ברומא - רוטונדה גדולה מאד הפנתיאון ברומא הרוטונדה של הקפיטול המאוזוליאום של סנטה קונסטנצה וילה קפרה "לה רוטונדה" רוטונדה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
הטייל מעל לים הערפילים

הטייל מעל לים הערפילים (גרמנית: Der Wanderer über dem Nebelmeer) הוא ציור שמן משנת 1818, מאת הצייר הגרמני קספר דויד פרידריך. הציור נחשב לאחד מן היצירות הידועות מן הזרם הרומנטי באמנות. הציור מציג דמות גברית, העומדת בגבה אל הצופה, על פסגתו של הר. היא לבושה במכנסיים ובמקטורן כהים ומחזיקה בידה מקל הליכה. הדמות ניצבת ומשקיפה על אזור הררי הטובע בערפל. רגלה האחת נשענת על משטח סלע גבוה יותר. מתוך הערפל צצות פסגות של הרים, ורכס הררי גדול מופיע ברקע הציור. הדמות וההר שעליה היא ניצבת מודגשים בגוון כהה, כמעין צללית, על רקע הנוף הערפילי והכחלחל. משטח הציור מחולק לשלושה אזורים עיקריים - השמים, הנוף הערפילי וההר שעליו ניצבת הדמות. מבחינת הקומפוזיציה בולטת בתמונה התכנסות של קווי האופק לכיוון פלג גופה העליון של הדמות. הטבע בציור משמש כמעין ביטוי לנפשו של הטייל. הנוף נתפש כגדול ממדים - "נשגב". האמן עזרא אוריון קיים דיאלוג עם תמונתו של פרידריך ביצירתו "מסלול המראה בבקעת האנאפורנה". אוריון עמד בראש משלחת להרי ההימלאיה, אשר הקימה בגובה ארבעה קילומטרים, סוללה של אבנים המשקיפה על פסגת הרכס. אוריון העמיד אדם על ראש הסוללה, בקומפוזיצה הדומה לזו של פרידריך. אולם ביצירתו של אוריון עומד האדם בהתרסה כלפי האינסוף, עם הפנים למשקיף כשגבו מופנה לים הערפל, מתוך עליונות על המרחב. מדיה וקבצים בנושא הטייל מעל לים הערפילים בוויקישיתוף
פורמולה 1 עונת 1999

במסגרת פורמולה 1 של שנת 1999 נערכו 16 מרוצים. באליפות העולם זכה מיקה הקינן שנהג עבור קבוצת מקלארן-מרצדס. באליפות היצרנים זכתה קבוצת פרארי. במהלך העונה, שבר מיכאל שומאכר את רגלו במרוץ סילברסטון שבבריטניה והיה מושבת עקב כך למשך שישה מרוצים. בעקבות זאת, לא יכול היה להתמודד על אליפות העולם. במהלך מרוצים אלו, החליף אותו מיקה סאלו. כבכל עונה, חלו מספר שינויים בתקנון. העיקריים שבהם היו: שינוי בהקצאת צמיגים: 32 צמיגים "יבשים" (במקום 40) ו-10 "צמיגי גשם" לכל סוף שבוע. אם נהג מקבל עונש של "עצור וסע" במהלך 5 ההקפות האחרונות של המרוץ, הוא לא יצטרך לעצור ועונשו יומר לתוספת של 25 שניות בזמנו הכולל במרוץ. הקטנת כמות הגופרית והבנזין שבדלק בהשוואה לעונת 1998. מערכת תפיסת הגלגלים על ידי כבל כדי למנוע מהם להתעופף במהלך תאונה. 4 חריצים בכל הצמיגים (לעומת 3 בלבד בצמיגים הקדמיים בעונה הקודמת). מדיה וקבצים בנושא פורמולה 1 עונת 1999 בוויקישיתוף The 1999 Race-by-Race Review, באתר Autosport.com. תוצאות מרוצי העונה באתר Formula1.com. סיכום העונה באתר MotorSport Magazine.
Barrett

Barrett הוא אלבום הסולו השני והאחרון של סיד בארט. בארט צייר את הציור שעל עטיפת האלבום ועיצב אותה בעצמו. סגנונו של האלבום שונה מקודמו וניתן לשמוע בו יותר בבירור את השפעות הבלוז של בארט. בפברואר 1970, זמן קצר אחרי צאת האלבום הראשון של בארט, The Madcap Laughs, בארט הופיע בתוכנית הרדיו של ג'ון פיל "Top Gear" בליווי ג'רי שירלי (מתופף להקת המבל פיי) ודייוויד גילמור, שם ניגן רק שיר אחד מתוך האלבום החדש, "Terrapin" ועוד ארבעה שירים חדשים. יומיים לאחר מכן, החל לעבוד על האלבום החדש באולפני אבי רוד, הפעם עם ריצ'רד רייט ודייוויד גילמור כמפיקים ונגני ליווי. הסשנים התנהלו ביעילות רבה יותר מאלה של "The Madcap Laughs" - הוקלט הרבה חומר שלא נכלל באלבום, וכנראה ישנם שירים שלא ראו אור מעולם ומשך ההקלטה של האלבום היה קצר משמעותית ממשך ההקלטה של קודמו. באותה תקופה מצבו הנפשי של בארט היה עדיין בכי רע; ב-6 ביוני 1970 בארט הופיע יחד עם ג'רי שירלי ודייוויד גילמור באולם האולימפיה שבלונדון' בארט בלבל את הקהל וגם את שירלי וגילמור, ובשיר הרביעי הניח את הגיטרה שלו בפתאומיות וירד מהבמה. שירלי וגילמור הם סיימו את השיר - "Gigolo Aunt" במהירות וחתמו את ההופעה היחידה בקריירת הסולו של בארט. "Barrett" יצא בנובמבר 1970 והתקבל בהרבה פחות עניין מאשר קודמו. בארט אמר בראיון איתו שהתזמון של יציאת האלבום היה גרוע וקרוב מדי לזה של האלבום הקודם ולכן הוא לא נכנס למצעדים. Baby Lemonade - 4:10 Love Song - 3:03 Dominoes - 4:08 It Is Obvious - 2:59 Rats - 3:00 Maisie - 2:51 Gigolo Aunt - 5:46 Waving My Arms In The Air - 2:09 I Never Lied To You - 1:50 Wined And Dined - 2:58 Wolfpack - 3:41 Effervescing Elephant - 1:52 סיד בארט - שירה, קולות, גיטרות, עיצוב עטיפה דייוויד גילמור - הפקה, גיטרות, גיטרה בס, קלידים, תופים, קולות רקע ריצ'רד רייט - הפקה, קלידים, פסנתר, הרמוניום, אורגן המונד, קולות רקע ריק סייוול - טובה ג'רי שרלי - תופים וכלי הקשה וילי - כלי הקשה ג'ון וילסון - תופים פיטר באון - טכנאי הקלטה. מידע על האלבום Barrett באתר MusicBrainz מידע על האלבום Barrett באתר AllMusic האלבום Barrett באתר Discogs האלבום Barrett באתר ספוטיפיי האלבום Barrett באתר דיזר האלבום Barrett באתר אפל מיוזיק האלבום Barrett באתר טיידל
היינריך איזאק

היינריך איזאק (באנגלית: Heinrich Isaac;‏ 1450 – 1517), מלחין מהאסכולה הפרנקו-פלמית (גם - הנדרלאנדית) בתקופת הרנסאנס. איזאק, בן זמנו של ז'וסקן דה פרה, נחשב לאחד המלחינים המשפיעים ביותר על התפתחות המוזיקה הפוליפונית בגרמניה. מעט מאוד ידוע על ראשית חייו, אולם אפשר שנולד בבראבנט. מוזיקולוגים מעריכים, שהחל להלחין בשנות השבעים של המאה החמש עשרה. המסמך הדוקומנטארי הראשון אודותיו הוא משנת 1484, כשהיה איזאק מלחין חצר באינסברוק. לאחר מכן הועסק כנגן עוגב על ידי בית מדיצ'י בפירנצה, והיה למורה ילדיו של לורנצו דה מדיצ'י. אחד מתלמידיו היה לימים האפיפיור ליאו העשירי. באותה תקופה התחתן עם מקומית, אולם לאחר הדחת בית מדיצ'י בשנת 1494, עזב איזאק את איטליה על מנת למצוא תעסוקה במקום אחר, זאת עד להעסקתו על ידי מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, בשנת 1497. במסעותיו ברחבי גרמניה השפיע רבות על מלחינים שונים עד אשר חזר בשנת 1502 לאיטליה- לפירנצה או לפרארה, שם התחרה עם ז'וסקן על העסקתו. מכתב מפורסם שנכתב על ידי נציג של בית אסטה (Este) השווה את שני המלחינים : " איזאק הוא בעל אופי טוב יותר, ולמרות שז'וסקן מלחין טוב יותר, הוא מלחין רק כשהוא חפץ בכך ולא כשהוא מתבקש לכך, איזאק ילחין כשתבקש ממנו ..." . איזאק חזר לפירנצה בשנת 1514 ומת בשנת 1517. איזאק הלחין מגוון נרחב של מוזיקה, לרבות מיסות, מוטטים, לידר ומוזיקה אינסטרומנטלית והיה לאחד מהמלחינים הפוריים ביותר בזמנו. יצירתו המוכרת ביותר היא הליד הגרמני 'Innsbruck, ich muss dich lassen' 'אינסברוק, חייב אני לעזבך', לו עיבד מספר גרסאות. אולם ייתכן שהמלודיה עממית ואיזאק רק ביצע את מלאכת העיבוד. זוהי אותה מלודיה ששימשה לימים כנושא לכוראל הלותראני O Welt, ich muss dich lassen, שהיה לבסיס יצירות רבות של יוהאן סבסטיאן באך ויוהנס ברהמס. איזאק זוכה כיום להערכה רבה בעיקר בזכות ה-Choralis Constantinus שלו. זהו קובץ עצום של מעל ל-450 מוטטים פוליפוניים, מבוססים על מזמורים עבור הפרופר (Proper) של המיסה, אשר הולחנו לפי הזמנה מהקתדרלה בקונסטנץ באפריל 1508, לכתוב מוזיקה לסדרי התפילה הייחודיים לפולחנים המקומיים. חלק מספר זה נערך בידי אנטון וברן אשר חקר את יצירות איזאק וכתב אודותיו עבודת דוקטורט. איזאק שהה בקונסטנץ עקב כינוס הרייכסטאג על ידי מקסימיליאן, שביקשו לספק מוזיקה למקהלה של הקפלה המלכותית. אחרי מותם של מקסימילאן ואיזאק, לודוויג זנפל, תלמידו של איזאק וחבר במקהלת הקפלה המלכותית, ערך את כל הפרופרים וסדרם בהתאם לשנת הכנסייה. המוטטים הללו מהווים דוגמאות מופת לפוליפוניות הרנסאנס, המבוססת על נושאי מזמורים נושנים. השפעתו העמוקה ביותר הייתה בגרמניה, שם חי ושם הופצה המוזיקה שלו. תרומתו למוזיקה האירופאית היא בהפיכת הסגנון הפוליפוני הנדרלאנדי למקובל בגרמניה, וכן הווה איזאק אבן דרך בהתפתחות המוזיקה הקונטרפונקטית שם. מדיה וקבצים בנושא היינריך איזאק בוויקישיתוף היינריך איזאק, באתר ספוטיפיי היינריך איזאק, באתר AllMusic (באנגלית) היינריך איזאק, באתר MusicBrainz (באנגלית) היינריך איזאק, באתר דיזר היינריך איזאק, באתר Discogs (באנגלית) היינריך איזאק, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) היינריך איזאק, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
ריגוש (מחזה)

ריגוש הוא מחזה מאת הלל מיטלפונקט, שהועלה בתיאטרון בית ליסין בין השנים 2005 ל-2007. המחזה זכה בפרס התיאטרון הישראלי לשנת 2005, פרס שחקנית השנה לדפנה רכטר ופרס שחקנית המשנה לנעמי פרומוביץ'. המחזה עוסק במיקה, אמנית וידאו ארט סובלת מנדודי שינה. מציעים לה עבודה בתערוכה "המחלה כמטאפורה" והיא מוותרת עליה כי היא לא מוצאת נושא . היא הולכת למעבדת שינה ושם היא פוגשת את סופי שחולה במחלת שינה נדירה. סופי חולה בנרקולפסיה, כלומר היא נרדמת בלי שליטה. מיקה מחליטה לקחת את סופי ולעשות את העבודה עליה. והקשר ביניהן מתחזק. בינתיים הקשר בינה ובין בעלה מתרופף. מיקה עוזבת את הבית ועוברת לסטודיו כדי שתוכל לעבוד כל הזמן ובינתיים היחסים בינו לבין חברתה הטובה ביותר של מיקה, נוני, נהיים קרובים מאוד עד שהם מגיעים למחוזות רומנטיים. נוני באה אל מיקה כדי לספר לה שהיא שכבה עם בעלה ומיקה רבה עם נוני ולאחר מכן גם רבה עם בעלה ועוזבת את הבית רשמית. בזמן שהיא עובדת נוני עוברת לבית שלה והיא נשארת בסטודיו עם סופי ומצלמת אותה בשנתה. כשמגיע הרופא לדבר עם מיקה מגלה שכל ההתקפים של סופי שהיא צילמה הם מזויפים ושהמחלה שלה כבר בשליטה מלאה. היא כועסת על סופי וזורקת אותה. מיקה מגיעה לשפל המדרגה. אין לה משפחה, חברים, עבודה. אפילו את הבן שלה היא כבר לא רואה. ובנוסף להכול היא לא ישנה בלילה. אחרי שהיא מגיעה לבית ומביכה את עצמה לפני בעלה וחברתה הכי טובה היא חוזרת לסטודיו ששם היא מוצאת את סופי ואת החבר שלה. שכועס מאוד על כך שבגללה סופי כל הזמן הזה הייתה רחוקה ממנו. והוא כועס עוד יותר על כך שהיא זרקה אותה לרחוב. הוא מאיים לשרוף את כל חומר הצילום ואז הוא מפנה את המצלמה את מיקה. הוא רוצה לתת לה את ההרגשה איך זה שמנצלים אותך ומצלמים אותך. שם מגיעה נקודת השבירה של מיקה. היא לוקחת את הדלק שאיתו הוא איים לשרוף את החומרים והיא שופכת על עצמה. אין לה מה להפסיד והיא מתפרקת. אחרי התרסקות הזאת של מיקה, סופי והחבר שלה בהולכים ומשאירים את מיקה לבדה. את הסרט שלה מיקה עשתה על נדודי השינה שלה. והיצירה שלה הייתה אחת המוערכות בתערוכה. אבל הכי חשוב. בסוף המחזה רואים אותה שוכבת במיטתה ובעלה מעיר אותה ומספר לה על כמה התערוכה הצליחה. ואז היא ישנה. ובעלה שוכב לידה. מחזאי ובמאי: הלל מיטלפונקט שחקנים: דפנה רכטר (מיקה), יורם חטב, נעמי פרומוביץ' (סופי), אורנה כץ (נוני), דרור ברוך, שי אגוזי. ריגוש באתר הבמה ריגוש בבית ליסין איתן בר-יוסף, עכבר העיר, פיהוק, באתר הארץ, 5 במרץ 2006 מיכאל הנדלזלץ, חיים, שקרים ווידאוטייפ, באתר הארץ, 7 בפברואר 2006
GAP

האם התכוונתם ל... GAP (חברה) – יצרן ביגוד פרויקט דרום-מזרח אנטוליה חלבון משפעל GTPase ‏(GTPase-activating protein)
אנדרה קלויטנס

אנדרה קלויטנס (בצרפתית: André Cluytens, ‏26 במרץ 1905 – 3 ביוני 1967) היה מנצח צרפתי, יליד בלגיה. הוא קיבל אזרחות צרפתית בשנת 1948. ב-1949 התמנה למנצח ראשי של תזמורת הקונסרבטואר של פריז, ובמשרה זו נשאר עד 1960. קלויטנס ניצח על הצגה מפורסמת של האופרה טנהויזר של וגנר בפסטיבל ביירוית בשנת 1955 ועבד עם הפילהרמונית של ברלין כמנצח אורח. כפי שאפשר ללמוד מכך, קלויטנס היה בקיא ברפרטואר הגרמני כשם שהגיש פרשנויות מהימנות ומוסמכות של ראוול ועוד מלחינים צרפתיים אחרים של המאה ה-20. קלויטנס הרבה להקליט, בעיקר לחברת EMI. רשימת הקלטותיו כוללת את גדולי המוזיקה הצרפתית ואת כל מחזור הסימפוניות של בטהובן עם הפילהרמונית של ברלין, בשנים 1957 ל-1960. כמו כן הקליט אופרות רבות. מספר ניכר מהקלטותיו יצאו על תקליטורים. מדיה וקבצים בנושא אנדרה קלויטנס בוויקישיתוף אנדרה קלויטנס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אנדרה קלויטנס, באתר ספוטיפיי אנדרה קלויטנס, באתר AllMusic (באנגלית) אנדרה קלויטנס, באתר MusicBrainz (באנגלית) אנדרה קלויטנס, באתר Discogs (באנגלית)
פהרי קורוטירק

פהרי קורוטירק (בטורקית: Fahri Korutürk;‏ 3 באוגוסט 1903 – 12 באוקטובר 1987) היה איש צבא טורקי, דיפלומט ונשיא טורקיה השישי. קורוטירק נולד באיסטנבול והתחנך עד 1923 בבית הספר של הצי העות'מאני. ב-1933 הוסמך באקדמיית הצי הטורקי ושירת במסגרת הצי, גם כנספח לענייני ימייה בשגרירויות טורקיה ברומא, ברלין וסטוקהולם. בתוקף תפקידו השתתף ב-1936 בוועידת מונטרה בשווייץ בעניין עתידם של מצרי הים של הדרדנלים והבוספורוס. ב-12 בספטמבר 1957 מונה קורוטירק למפקד הצי הטורקי ונשא בתפקיד זה עד 2 ביולי 1960 עת השתחרר משורות הצי. בעת ההפיכה הצבאית בסוף מאי 1960 הוכרז כי קורוטירק ימונה לשר החוץ, אולם לאחר כשעתיים מונה אחר לתפקיד, לאחר שקורוטירק סירב לקבל את התפקיד. לאחר שחרורו שימש קורוטירק כשגריר טורקיה בברית המועצות ובספרד, וב-1968 מינה אותו הנשיא ג'וודט סונאי לחבר הסנאט הטורקי. עם סיום כהונתו של סונאי דרש הצבא שהפרלמנט יבחר ברמטכ"ל היוצא, פארוק גורלר, לנשיא. המפלגה השלטת סירבה והעמידה לבחורה מועמד משלה, טקין אריבורון. לאחר שאף אחד מהמועדים לא השיג רוב בפרלמנט, בחרה האספה הלאומית הגדולה של טורקיה את קורוטירק לנשיאה השישי של המדינה ב-6 באפריל 1973, בתמיכת שלוש המפלגות הגדולות בפרלמנט ובניגוד לדרישת הצבא. הוא כיהן בתפקיד משך שבע שנים עד 6 באפריל 1980. קורוטירק נפטר באיסטנבול ונקבר בבית העלמין הממלכתי של טורקיה באנקרה. קורוטירק פרסם את הספר "İskajerak Deniz Muharebesi hakkında bir konferans" (עיון בקרב הימי ביוטלנד). מדיה וקבצים בנושא פהרי קורוטירק בוויקישיתוף פהרי קורוטירק באתר נשיאי טורקיה פהרי קורוטירק, באתר "Find a Grave" (באנגלית) בריה"מ: יובטח חופש השיט בדרדנלים, על המשמר, 7 במאי 1959 שקט בטורקיה לאחר ההפיכה הצבאית, הצופה, 29 במאי 1960 מפקד הצי התורכי שגריר למוסקבה, קול העם, 22 ביוני 1960 ש. כהן, מוסקבה מחזרת אחר גירסל, מעריב, 24 באוגוסט 1960; המשך ישראל נוימן, תיקו בין הגנרלים והפרלמנט, דבר, 21 במרץ 1973 קורותורק - נשיא תורכיה, דבר, 8 באפריל 1973 נשיא חדש לתורכיה, דבר, 8 באפריל 1973
פולקסאופר של וינה

פולקסאופר של וינה (בגרמנית: Volksoper Wien או "האופרה העממית של וינה") הוא בית אופרה חשוב בווינה, אוסטריה. הוא מעלה כ-300 הצגות של עשרים וחמש הפקות מדי עונה, הנמשכת מספטמבר עד יוני. התיאטרון מכיל כ-1,473 מקומות ישיבה ועוד כ-102 מקומות עמידה. בית האופרה נבנה בשנת 1898 בתור תיאטרון היובל העירוני של הקיסר (Kaiser-Jubiläums-Stadttheater). במקור הוצגו בו רק מחזות, אבל משנת 1903 הוכנסו גם אופרות ואופרטות לרפרטואר. הפולקסאופר הוא אולם ההצגות הגדול ביותר בווינה לאופרות, אופרטות, מחזות-זמר ותיאטרון מחול. ההופעות הראשונות בווינה של "טוסקה" (פוצ'יני) ו"סאלומה" (ריכרד שטראוס) התקיימו בפולקסאופר בשנים 1907 ו-1910, בסדר זה. זמרים בעלי שם עולמי כמו מריה יריצה וריכרד טאובר הופיעו שם; המנצח אלכסנדר זמלינסקי היה לקאפלמייסטר הראשון ב-1906. בשנים עד מלחמת העולם הראשונה ובמהלכה רכש הפולקסאופר מעמד כבית האופרה השני ליוקרה בווינה, אבל אחרי שנת 1929 מיקד את הרפרטואר שלו באופרה קלה. אחרי מלחמת העולם השנייה היה הפולקסאופר של וינה לאתר חלופי לאופרה של וינה, שמשכנה נהרס. בשנת 1955 חזר הפולקסאופר לתפקידו הקודם בהצגת אופרה, אופרטה ומחזות-זמר. עונת 2006-07 מייצגת נאמנה את אופיו של בית האופרה בשבע האופרטות שהוצגו בה, ביניהן חביבות הקהל כמו "האלמנה העליזה" ו"הרוזן מלוקסמבורג" של פרנץ להאר ו"ברון הצוענים" ו"העטלף" של יוהאן שטראוס הבן, ועוד שני מחזות-זמר פופולריים, "כלוב העליזים" ו"צלילי המוסיקה", ותוכניות מחול. בספטמבר 2003 התמנה רודולף ברגר, לשעבר מנהל האופרה של שטרסבורג, למנהל הלהקה, ומארק פיולט היה למנהל מוזיקלי. נכון לשנת 2023, מנהלה המוזיקלי כיום של בית האופרה הוא המנצח בן גלסברג ואחת ממנצחות הבית היא קרן קגרליצקי. מדיה וקבצים בנושא פולקסאופר של וינה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פולקסאופר של וינה איתמר קציר, בית האופרה הווינאי החליט להתעמת עם עברו הנאצי. הוא לא דמיין כמה זה יהיה אקטואלי, באתר הארץ, 25 בינואר 2024 Profile from Wien.info Dirigenten, Volksoper Wien (בגרמנית)
קנן אוורן

אהמט קנן אוורן (בטורקית: Ahmet Kenan Evren‏; 17 ביולי 1917 – 9 במאי 2015) היה איש צבא ומדינאי טורקי, ששימש כראש המטות המשולבים של טורקיה, ראש המדינה ונשיא טורקיה השביעי. אוורן נולד באלאשהיר בנפת מניסה והתחנך בבית הספר הצבאי ובאקדמיה הצבאית באנקרה עד שנת 1949. הוא השתתף במלחמת קוריאה בתחילת שנות החמישים ולאחר מכן שימש בתפקידי פיקוד שונים. בין היתר היה מופקד על יחידת "גרילת הנגד" הטורקית (Kontrgerilla) שהייתה שלוחה של תוכנית גלאדיו של נאט"ו. בתפקידו זה חשוד אוורן כי עמד בקשר עם ארגון הטרור הימני של הזאבים האפורים, ובאמצעותו יושמה דוקטרינת המתח ומצב של חוסר רגיעה מתמשך במדינה במשך שנות ה-70. לאחר מכן שימש אוורן כמפקד צבא היבשה וב-1978 מונה לראש המטות המשולבים של טורקיה. אוורן הוביל את ההפיכה הצבאית השלישית בטורקיה ב-12 בספטמבר 1980 שהייתה שיאו של המאבק בין כוחות הימין, ובראשם ארגון הזאבים האפורים, לבין כוחות השמאל במדינה. לאחר ההפיכה נשלטה המדינה בידי המועצה לביטחון לאומי בראשותו של אוורן ששימש כראש המדינה, ראש המועצה לביטחון לאומי וראש המטות המשולבים. האספה הלאומית הגדולה של טורקיה פוזרה, כל המפלגות הוצאו אל מחוץ לחוק והחונטה השלטת רדפה את מתנגדיה. אוורן הוציא את ארגון הזאבים האפורים אל מחוץ לחוק, לאחר ששוב לא היה מעוניין בשירותיו. חוקת טורקיה מ-1961 בוטלה ובמקומה נכנסה לתוקף חוקת 1982, החוקה הרביעית במספר בתולדות המדינה, אשר שבה והרחיבה את סמכויותיו של נשיא טורקיה באופן שהזכיר את המצב לפני 1961. החוקה שצמצמה ברשימת חירויות הפרט הנרחבת של החוקה הקודמת, נתפרה במידה רבה לפי מידותיו ושאיפותיו של אוורן עצמו, שהיה לנשיאה השביעי של טורקיה ב-9 בנובמבר 1982. במקביל הוא המשיך וכיהן עד ה-1 ביולי 1983 כראש המטות המשולבים ופרש מתפקיד זה מרצונו. אוורן סיים את כהונתו בת שבע השנים כנשיא טורקיה ב-9 בנובמבר 1989 ועקר למרמריס. לאחר פרישתו נחשפו שני ניסיונות להתנקש בחייו ב-1996 וב-2006. אמרתו המפורסמת ביותר של אוורן "?Asmayalım da besleyelim mi" ("שנאכיל אותם במקום לתלות אותם?") נאמרה בהקשר לתמיכתו בהוצאות להורג. עוד הוא ידוע בתמיכתו במיעוט מפלגות ובאחוז החסימה הגבוה בטורקיה ("Meclise iki, iki buçuk parti girse yeter" - "אם נכנסות שתיים-שתיים וחצי מפלגות לאספה (הלאומית) זה מספיק"), וככלל תמך בצמצום חירויות הפרט למען השגת יציבות לאומית. המדינה העמוקה היסטוריה של הרפובליקה הטורקית מדיה וקבצים בנושא קנן אוורן בוויקישיתוף קנן אוורן, באתר נשיאי טורקיה קנן אוורן, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
מאגמה (להקה)

מאגמה (בצרפתית: Magma) היא להקת רוק מתקדם צרפתית שהוקמה בשנת 1969 בפריז על ידי המתופף בעל ההכשרה הקלאסית כריסטיאן ונדר ופעילה עד היום. ונדר הוא הרוח החיה מאחורי הלהקה, והחבר הבולט ביותר בה. הלהקה השפיעה על אמנים אחרים עד כדי שנוצר בעקבותיה סגנון מוזיקלי המכונה Zeuhl. ונדר יצר עולם בדיוני רחב יריעה ורוב אלבומי הלהקה מתארים עולם זה. מרבית שירי הלהקה מושרים בשפה מתוכננת שהמציא ונדר ונקראת קוביאנית (Kobaïan). המוזיקה של מאגמה היא הרפתקנית ורבת דמיון. היא מושפעת מהמוזיקה המודרנית של המאה ה-20 וממלחינים דוגמת בלה בארטוק, איגור סטרווינסקי ומסקסופוניסט הג'אז ג'ון קולטריין. בדרך כלל השירים מושרים על ידי מקהלה קטנה ששרה, כאמור, בשפת הקוביאנית. אלמנט בולט במוזיקה של מאגמה, הלקוח מהמוזיקה המינימליסטית הוא הרפטטיביות של השירים, לעיתים קרובות הם לוקחים נושא קצר וחוזרים עליו פעמים רבות מאוד ובכך נותנים לשירים תחושת פראיות חזקה. במשך השנים מוזיקאים רבים ניגנו עם מאגמה, עזבו אותה, אך המשיכו ליצור בסגנון דומה. הסגנון החדש שיצרו אמנים אלה ונוספים מכונה Zeuhl. אלבומי אולפן 1970 Magma (album)|Magma (a.k.a kobaia) 1971 1001°Centigrades 1972 The Unnamables (as Univeria Zekt) 1973 Mekanïk Kommandöh (not officially released until 1989) 1973 Mekanïk Destruktïw Kommandöh 1974 Wurdah Ïtah 1974 Köhntarkösz 1976 Üdü Wüdü 1978 Attahk 1984 Merci 2004 K.A. (Kohntarkosz Anteria) 2009 Ëmëhntëhtt-Rê 2012 Félicité Thösz 2014 Rïah Sahïltaahk 2015 Šlaǧ Tanƶ 2019 Zëss 2022 Kartëhl הוצאות נוספות 1975 Live/Hhaï 1976 Inédits 1981 Retrospektiw (Parts I+II) 1981 Retrospektiw (Part III) 1986 Mythes Et Legendes Vol. I (compilation) 1992 Les Voix de Magma (live) 1994 Akt IV (Theatre Du Taur Concert, 1975) 1995 Akt V (Concert Bobino, 1981) 1996 Akt VIII (Bruxelles - Theatre 140, 1971) 1998 Floë Ëssi/Ëktah (EP) 1998 Simples 1999 Akt XIII (BBC 1974 Londres) 2001 Trilogie Theusz Hamtaahk (Concert du Trianon), DVD 2006 Mythes et Légendes Epok 1, DVD 2006 Mythes et Légendes Epok 2, DVD 2007 Mythes et Légendes Epok 3, DVD מדיה וקבצים בנושא מאגמה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מאגמה (בצרפתית ובאנגלית) מאגמה, ברשת החברתית פייסבוק מאגמה, סרטונים בערוץ היוטיוב מאגמה, באתר ספוטיפיי מאגמה, באתר Last.fm (באנגלית) מאגמה, באתר AllMusic (באנגלית) מאגמה, באתר MusicBrainz (באנגלית) מאגמה, באתר דיזר מאגמה, באתר Discogs (באנגלית) מאגמה, באתר Songkick (באנגלית) מאגמה, באתר Genius
תגובות הומוגניות והטרוגניות

תגובה הומוגנית היא תגובה כימית שבה המגיבים נמצאים באותו מצב צבירה, בעוד שבתגובה הטרוגנית המגיבים נמצאים במצבי צבירה שונים. תגובות המתרחשות על פני השטח של זרז המצוי במצב צבירה שונה נחשבות גם כן כהטרוגניות. תגובה כימית בין שתי מולקולות גז, נוזל או מוצק היא הומוגנית. תגובה בין גז לנוזל, גז למוצק או נוזל למוצק היא הטרוגנית. היישומים המעשיים של תגובות הטרוגניות מצויים בין השאר בממירים קטליטיים, תאי דלק ובמכשירי אדים. לאחרונה, מהנדסי ייצור החלו להשתמש בתגובות המתרחשות על פני השטח של חומר מסוים על מנת לייצר חומרים בקנה מידה מיקרוסקופי (ואף בקנה מידה של ננומטרים) עבור יישומים ביו-רפואיים. באופן דומה בנוגע לתערובות: תערובת הומוגנית: חומר שבו הרכיבים מעורבבים בצורה שווה, ישנם קשרים כימיים (לדוגמה: חלב, בושם, פלדה, אוויר וכו'). תערובת הטרוגנית: חומר שבו הרכיבים לא מעורבבים בצורה שווה, אין קשרים כימיים (החומרים לא מתערבבים אחד עם השני). ניתן לראות כי מדובר בתערובת הומוגנית (כאשר אין הפרעות חיצוניות) כשהנוזל, גז או מוצק הם בעלי צבע וצורה בלתי משתנים. בהנחה שאכן מדובר בתערובת הומוגנית, גם במקרה של הוספת עצמים או חומרים כלשהם לחומרים אחרים לא יחול שינוי בתערובת. ישנם מספר מודלים שהוצעו במהלך השנים על מנת לתאר את ריכוזי החומר במצבי צבירה שונים. התופעות שיש להתחשב בהן הן שיעורי העברת המסה וקצבי התגובה. תגובות הומוגניות והטרוגניות, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
המסע מבורדו

הנוסע מבורדו הוא כינויו של מחבר אלמוני של הספר - מסע מבורדו (Itinerarium Burdigalense), יומן מסע המתאר את עלייתו לרגל בסביבות שנת 333. החיבור נודע בחשיבותו, שכן הוא מהווה פתיחה לספרות המסעות לארץ ישראל וכן הוא אחד ממקורות המידע היחידים על פניה של ארץ ישראל בכלל, וירושלים בפרט, בראשית המאה ה-4. תיאור המסע מתחיל בעיר בורדו, ומתאר מסע לארץ ישראל, ביקור באתרים בה וחזרה ממנה לבורדו. המסע לארץ ישראל ובחזרה מתואר בצורה יבשה, ומצוינים בה רק שמות המקומות בהם הנוסע החליף את סוסו, את המקומות בהם עצר ללינת לילה ואת שמות הערים שעבר בדרך. המרחק בין כל תחנה ותחנה מצוין במילים, ורק לעיתים רחוקות מצוין אתר בעל עניין בנתיב המסע, כגון קברו של חניבעל או עיר הולדתו של אלכסנדר מוקדון. התיאור מפורט יותר לגבי אתרים בארץ ישראל, ביהודה וירושלים ובין השאר מתאר את הר ציון, הר הזיתים, קבר רחל, מעיין אלישע ובית אל, אם כי הוא לא חף מטעויות. כך למשל הוא מייחס את מעמד ההשתנות של ישו להר הזיתים במקום למיקום המקובל הנצרות - הר תבור. ספר המסע אינו חתום, ולא ידוע מי כתבו. מאחר שתיאור המסע מתחיל בבורדו (שהייתה בזמן כתיבת החיבור הפרובינציה הרומית גאליה אקוויטניה), נהוג להניח כי זהו מקום מוצאו של הנוסע. מתוך הדגש על האתרים הנוצריים וההתייחסות אליהם, ברור כי מדובר בנוסע נוצרי, אך מתוך רמזים שונים בטקסט העלו מספר חוקרים הצעות שונות. היו שהצביעו על ידיעותיו של הנוסע ביהדות כעל ראיה כי הנוסע הוא יהודי מומר. שמואל קליין טען שהנוסע אינו נוסע כלל, והחיבור כולו נכתב על סמך מקורות משניים, ללא שיציג המחבר את רגלו מחוץ מבורדו. היו אף שהציעו כי הנוסע אינו נוסע כלל, כי אם נוסעת וזאת מכיוון שרשימת האתרים המופיעים במסע יכולים לשקף עניין מוגבר בנשים שהמיניות שלהן מופגנת בסיפור - כמו דינה, רחב, האישה השומרונית ועוד. המסע מתוארך לשנת 333 בשל ההתייחסות בתיאור המסע לקונסוליות של דלמטיוס וזנופילוס. אגריה אורה לימור, מסעות ארץ הקודש: עולי רגל נוצרים בשלהי העת העתיקה, ירושלים: יד יצחק בן צבי, 1998 מיכאל ארליך ודורון בר, ‏תיאור ירושלים בחיבור 'מסע מבורדו': היבטים גאוגרפיים ותאולוגיים, קתדרה 113, ספטמבר 2004, עמ' 52-35 Jaś Elsner, The Itinerarium Burdigalense: Politics and Slavation in the Geography of Constantine's Empire, The Journal of Roman Studies 90, 2000. מדיה וקבצים בנושא המסע מבורדו בוויקישיתוף הטקסט הלטיני מפת המסע ומהלכיו תרגום לאנגלית של סיפור המסע בהוצאת החברה לכתבי עולי הרגל לארץ ישראל, 1887 Lloyd Arnold Brown, The Story of Maps, Courier Dover Publications, 1979, page 85 גלה את Burdigalense Itinerarium שמואל קליין, "ספר המסע Itinerarium Burdigalense על ארץ ישראל", מאסף ציון ו, תרצ"ד Laurie Douglass, "A New Look at the Itinerarium Burdigalense", Journal of Early Christian Studies 4.3, 1996 Frederick Jones Bliss, The development of Palestine exploration, Ayer Publishing, 1977, page 45