ויליאם דה לונגשאמפ

ויליאם דה לונגשאמפ (באנגלית: William de Longchamp; נפטר ב-1197) היה לורד צ'נסלר מימי הביניים, שופט ראשי, והבישוף של אילי באנגליה. נולד למשפחה צנועה בנורמנדי, קידומו היה תודות לטובה מלכותית. למרות שסופרים בני זמננו מתארים את אביו של לונגשאמפ כבן של איכר, הוא החזיק באדמות כאביר. לונגשאמפ שירת תחילה את בנו הבלתי חוקי של הנרי השני, ג'פרי, אך עבר במהירות לשירותו של ריצ'רד הראשון, יורשו של הנרי. כאשר ריצ'רד הפך למלך ב-1189, שילם לונגשאמפ 3,000 פאונד עבור תפקיד הקנצלר, ועד מהרה מונה על ההגמונות של אילי ומונה ללגאט על ידי האפיפיור. לונגשאמפ שלט באנגליה בזמן שריצ'רד היה במסע הצלב השלישי, אך סמכותו אותגרה על ידי אחיו של ריצ'רד, ג'ון, שבסופו של דבר הצליח לגרש את לונגשאמפ מהשלטון ומאנגליה. גם יחסיו של לונגשאמפ עם שאר האצילים האנגלים המובילים היו מתוחים, מה שתרם לדרישות לגלותו. זמן קצר לאחר עזיבתו של לונגשאמפ את אנגליה, נלכד ריצ'רד במסעו חזרה לאנגליה ממסע הצלב והוחזק בכופר על ידי היינריך השישי. לונגשאמפ נסע לגרמניה כדי לעזור לנהל משא ומתן על שחרורו של ריצ'רד. אף על פי שלונגשאמפ חזר לתפקיד הקנצלר לאחר חזרתו של ריצ'רד לאנגליה, הוא איבד הרבה מכוחו הקודם. הוא עורר עוינות רבה בקרב בני דורו במהלך הקריירה שלו, אך הוא שמר על אמונו של ריצ'רד והועסק על ידי המלך עד מותו של הבישוף ב-1197. לונגשאמפ כתב חיבור על החוק, שנותר ידוע לאורך ימי הביניים המאוחרים. מקורם של אבותיו של לונגשאמפ בכפר לונגשאמפ, נורמנדי. למרות שידוע שהוא נולד בנורמנדי, המיקום המדויק אינו ידוע, כשהוא אולי ליד הכפר הנורמני ארגנטון. אביו, יו דה לונגשאמפ, החזיק גם הוא באדמות באנגליה, וכך גם אצילים נורמנים רבים אחרים לאחר הכיבוש הנורמני ב-1066. יו נוננט - אחד ממתנגדיו של לונגשאמפ - הכריז כי לונגשאמפ הבכור היה בנו של איכר, מה שנראה לא סביר, שכן נראה כי יו דה לונגשאמפ החזיק בשכר אביר בנורמנדי. המשפחה הייתה במקור מרקע צנוע, אך עלתה לגדולה בעקבות שירות למלך הנרי השני. לונגשאמפ הבכור החזיק גם בקרקע בהרפורדשייר באנגליה, כולל האחוזה של ווילטון ליד רוס בוויילס. יו התחתן עם אישה בשם אוה, קרובת משפחה של משפחת לייסי. ההיסטוריון דייוויד בלפור מציע כי אוה הייתה בתו של גילברט דה לאסי, בנו של רוג'ר דה לאסי, שהוגלה על ידי המלך ויליאם השני בשנת 1095 בעקבות מרד. אחותו של לונגשאמפ, Richeut, נישאה למושל של טירת דובר. אחות שנייה, מליסנד, הגיעה לאנגליה עם לונגשאמפ, אך חוץ מזה לא ידוע. אחות מתועדת שנישאה לסטיבן דוורו, אך לא ברור אם זו מליסנד. מבין אחיו של לונגשאמפ, אוסברט נשאר פשוט, וחייב הרבה מקידומו לוויליאם; סטיבן שירת את המלך ריצ'רד הראשון במסע צלב; הנרי, אח פשוט אחר, הפך לשריף יחד עם אוסברט; ורוברט הפך לנזיר. שניים מאחיו של לונגשאמפ הפכו לאבות מנזר. לונגשאמפ נכנס לחיים הציבוריים עם סיום שלטונו של הנרי השני, כפקיד של בנו הבלתי חוקי של המלך ג'פרי. עד מהרה עזב את שירותו של ג'פרי, ושירת במשרד הכתיבה של הנרי השני, לפני שנכנס לשירות עם בנו של הנרי ריצ'רד. ריצ'רד, שהיה דוכס אקוויטניה באותה תקופה, מינה את לונגשאמפ לקנצלר דוכסות אקוויטניה. לונגשאמפ התבלט לראשונה בחצרו של מלך צרפת פיליפ השני בפריז בשנת 1189, כאשר שימש כשליחו של ריצ'רד בסכסוך עם ויליאם מרשל, שליחו של המלך הנרי. באותו זמן, לונגשאמפ כבר היה אחד מיועציו המהימנים של ריצ'רד. עם עלייתו של ריצ'רד לכס המלכות של אנגליה בשנת 1189 הפך לונגשאמפ לקנצלר אנגליה. לונגשאמפ שילם 3,000 פאונד עבור משרד הקנצלר. לאחר מכן, עלה המחיר של סגירת מסמכי לשכה בחותם המלכותי, הנחוצים לאימותם, אולי כדי לעזור ללונגשאמפ להחזיר את עלות המשרה. במועצה שהתקיימה ב-Pipewell ב-15 בספטמבר 1189, העלה המלך את לונגשאמפ לדרגת בישוף אילי. ריצ'רד מינה שלושה בישופים נוספים באותו זמן: גודפרי דה לוסי לווינצ'סטר, ריצ'רד פיצניל ללונדון, והוברט וולטר לסולסברי. לונגשאמפ מונה לתפקיד בישוף ב-31 בדצמבר 1189 והועלה לדרגת אלי ב-6 בינואר 1190. לפני שעזב את אנגליה ב-1189, העביר ריצ'רד את מצודת לונדון לידיו של לונגשאמפ ומינה אותו יחד עם יו דה פיוסט, הבישוף של דרהאם, לתפקיד השופט הראשי, באותה תקופה, לא רק משרד שיפוטי. במקום זאת, השופט היה האדם שהופקד על חלק ניכר מסמכותו של המלך וכאשר המלך היה מחוץ לממלכה, מסוגל לפעול בשם המלך. יחד עם פיוסט, המלך כינה את יו ברדולף, וויליאם בריוור, ג'פרי פיץ פיטר וויליאם מרשל כשותפים בשירות השופטים, תחת פיוסט ולונגשאמפ. כשופט, לונגשאמפ שלח שופטים ברחבי הארץ לבקר את המחוזות בביקורים שיפוטיים, למרות שלא היה לו ידע קודם על מערכת המשפט. לונגשאמפ ופיוסט לא הצליחו לעבוד יחד, ולכן במרץ 1190 נתן ריצ'רד את הסמכות מצפון לנהר האמבר ליו, ואת הסמכות מדרום לנהר ללונגשאמפ. דעותיהם של היסטוריונים חלוקות אם ריצ'רד הפך במפורש את לונגשאמפ לעליונה על פיוסט בזמן זה, או אם תיאורתית השניים היו אמורים להיות שווים בתחומים שלהם. עד יוני, לונגשאמפ שחרר את פויסט מהשלטון ואת משרדו של השופט. באותו הזמן הוא גם קיבל נציבות של האפיפיור מהאפיפיור קלמנס השלישי. נטען שריצ'רד שילם 1,500 מארק (1,000 פאונד) לאפיפיור כדי להבטיח את תפקיד הלגאט ללונגשאמפ. לונגשאמפ העניק לאזרחי לונדון את הזכות לבחור שריף משלהם, ולגבות ולהעביר את המס הכספי שלהם בסך 300 פאונד ישירות לאוצר של אנגליה. בביקוריו של לונגשאמפ בדיוקסיה התלוותה אליו רכבת גדולה של שומרים וחיות, שזכו לשמצה בכל הארץ כאות לפזרנותו. תחת סמכותו הלגאטית, הבישוף ערך מועצות לגיטיניות של הכנסייה בגלוסטר ובווסטמינסטר ב-1190. הוא גם פעל להשבת הסמכות ביורק, שסבלה מהתמוטטות הסדר לאחר טבח היהודים במרץ 1190. כמו כן, בשנת 1190, הוא שלח צבא נגד Rhys ap Gruffydd, נסיך וולשי שניסה להפיל את השליטה של האדונים הצועדים שהקיפו את ויילס. יחסיו של לונגשאמפ עם העם האנגלי היו קשים מכיוון שהוא היה יליד נורמנדי, ולעיתים קרובות חסר רגישות למנהגים אנגליים. הסופר מימי הביניים וויליאם מניובורג טען שלונגשאמפ היה "זר לא ברור בעל יכולת ונאמנות לא מוכחת". לדוגמה, נראה כי לונגשאמפ לא דיבר אנגלית, מה שהקשה על יחסיו עם העם שבשליטתו. האצילים המובילים התלוננו על כך שלונגשאמפ דחק לשוליים את הפקידים האחרים שריצ'רד מינה לשרת איתו ושהוא הביא זרים למלא תפקידים. למרות שהאישום הראשון אינו נכון ברובו, נראה שהשני היה תקף, שכן לונגשאמפ אכן מינה לא ילידים במשרדי משפט וכשריפים. הוא גם ניסה להשתלט על כמה טירות אנגליות על ידי הענקת המשמורת שלהם לקרוביו. במהלך שנת 1190, יחסיו של לונגשאמפ עם אחיו הצעיר של ריצ'רד, ג'ון, היו קשים. זה הוביל לכך שלונגשאמפ ערך מצור על טירת לינקולן והכניע את המושל של הטירה והחליף אותו על ידי המועמד שלו. המושל, ג'רארד דה קמוויל, נשבע אמונים לג'ון והצהיר שהוא לא יכיר עוד בסמכותו של הקנצלר. בתגובה, ג'ון לקח את שתי הטירות של טיקהיל ונורת'המפטון. הידיעה על המחלוקת הגיעה לריצ'רד, ששלח את וולטר דה קוטאנס, הארכיבישוף של רואן לאנגליה בסוף האביב 1191, עם פקודות לנהל משא ומתן לשלום בין ג'ון ללונגשאמפ. בסופו של דבר, וולטר תיווך בפשרה בין השניים וכתוצאה מכך ג'רארד אושר כמושל וג'ון ויתר על הטירות. לונגשאמפ גם הסכים לפעול להבטחת הירושה של ג'ון לכס המלכות במקרה של מותו של ריצ'רד. שליחותו של לונגשאמפ כלגאט האפיפיור פגה באביב 1191, עם מותו של קלמנס השלישי, ובכך הוסר אחד מבסיסי הכוח של לונגשאמפ. עם זאת, הנציגות חודשה כמה חודשים לאחר מכן על ידי יורשו של קלמנט, סלסטין השלישי . סיבוך נוסף עבור לונגשאמפ התעורר בספטמבר 1191, כאשר בנו הבלתי חוקי של הנרי השני, ג'פרי, הארכיבישוף של יורק, נעצר על ידי פקודיו של לונגשאמפ, בראשות המושל של טירת דובר, גיסו של לונגשאמפ. הפקודות שלהם היו לעצור את הארכיבישוף מיורק כשנחת בדובר עם שובו של הארכיבישוף לאנגליה, אבל ג'פרי הוזהר מתוכניותיהם, ונמלט לכנסיית סנט מרטין. אנשיו של לונגשאמפ הטילו מצור על הכנסייה, ולאחר ארבעה ימים הוציאו את ג'פרי בכוח. האלימות של המתקפה הזכירה לציבור את מות הקדושים של תומאס בקט, ודעת הקהל פנתה נגד לונגשאמפ. לונגשאמפ טען שג'פרי לא נשבע אמונים לריצ'רד, אבל זה כנראה היה רק תירוץ לחסל יריב. במהלך הזמן התפתח מסע תעמולה אינטנסיבי בראשות פרטיזנים של ג'ון. אחד ממנהיגי המערכה נגד לונגשאמפ היה יו נוננט, הבישוף של קובנטרי, הוא, יחד עם אצילים נוספים, כולל ג'פרי ששוחרר, כינסו משפט ב-5 באוקטובר 1191 בגשר לודון ליד לונדון. לונגשאמפ לא השתתף, אך הוא הודח ונודה, ולאחר שניסה להחזיק את מצודת לונדון, הוא נאלץ להיכנע עקב חוסר תמיכה מצד אזרחי לונדון. לאחר מכן הכריזה המועצה על משרדיו כסגורים והורתה על מסירת הטירות שבמשמורתו. נראה שההאשמה העיקרית נגד לונגשאמפ הייתה התנהגותו האוטוקרטית. לונגשאמפ נסע לדובר בסוף 1191 כדי לחפש מעבר ליבשת. במהלך בריחתו, הוא לא הצליח לענות לתושבי המקום כשדיברו איתו באנגלית. הוא ניסה לעזוב את אנגליה בתחפושות שונות, כולל תחפושת של נזיר ובגדי נשים. יו נוננט כתב שלונגשאמפ ניסה בהזדמנות אחת להתחבא לבוש כמו זונה, מה שהוביל לתקיפתו על ידי דייג שחשב אותו לזונה. לונגשאמפ הצליח בסופו של דבר לעזוב את אנגליה, ב-29 באוקטובר. לונגשאמפ הלך לחצרו של הנרי השישי, הקיסר הרומאי הקדוש, שהחזיק את המלך ריצ'רד בשבי בטריפלס. הבישוף תיווך בכך שריצ'רד יוחזק בחצר הקיסר וניהל משא ומתן על תוכנית פירעון עבור דמי הכופר, 100,000 מארק. על פי תנאי התכנית, הקיסר הסכים לשחרר את ריצ'רד לאחר שישולמו 70,000 מארק ויתקבלו בני ערובה לתשלום היתרה. כאשר הקיסר בינואר 1194 כינס פגישה של אילי הקיסרות כדי לדון בהצעתו של מלך צרפת פיליפ השני לשלם לקיסר כדי להשאיר את ריצ'רד בשבי, לונגשאמפ השתתף יחד עם וולטר מקוטאנס ואלינור מאקיטן, אמו של ריצ'רד. לאחר מריבות דיפלומטיות נוספות, שוחרר ריצ'רד ב-4 בפברואר 1194. עם שובם של השניים לאנגליה, גמל ריצ'רד ללנגשאמפ על תמיכתו במינויו כמשגיח על איי (Eye) וכשריף של אסקס ושריף של הרטפורדשייר. אולם, לונגשמפ לא הספיק ליהנות מחסדיו של המלך זמן רב ונשאב במהרה חזרה למחלוקת מתמשכת עם הארכיבישוף של יורק, ג'פרי. ריצ'רד עזב את אנגליה במאי 1194, ולונגשאמפ ליווה אותו ליבשת, כדי שלא יחזור לאנגליה; לונגשאמפ חזר לחצר הקיסר בשנת 1195. ריצ'רד המשיך להשתמש בלונגשאמפ בדיפלומטיה - למרות שג'פרי היה זה שארגן שביתת נשק עם המלך פיליפ ב-1194, כמו גם שמר על הבישוף כקנצלר- אך הכוח העיקרי באנגליה היה כעת הוברט וולטר. לונגשאמפ בילה את שארית חייו מחוץ לדיוקסיה שלו, בדרך כלל מלווה את המלך. לונגשאמפ מת בינואר 1197, בפואטייה, בעת שליחות דיפלומטית ברומא עבור ריצ'רד, ונקבר במנזר לה פין. חלק ניכר מהמידע על הקריירה שלו מגיע מאנשים עוינים כלפיו, למשל, ג'רלד מוויילס כינה את לונגשאמפ אותה "מפלצת בעלת ראשים רבים". ההיסטוריון אוסטין ליין פול אומר שג'רלד תיאר את לונגשאמפ כדומה יותר לקוף מאשר לאדם. על פי הדיווחים, לונגשאמפ היה אדם תרבותי ומשכיל. הוא נתמך על ידי אחרים מבני דורו, ביניהם האפיפיור קלמנס השלישי, שכאשר מינה את לונגשאמפ ללגאט, כתב שהוא עשה זאת בהפצרותם של הבישופים האנגלים. כשהיה אחד מארבעה גברים שנקראו בישוף בשנת 1189, כתב הכרוניקה מימי הביניים ריצ'רד מדוויזס כי ארבעת הבישופים החדשים היו "אנשים ללא מעט סגולה ותהילה". ההיסטוריון ג'ון גילינגהאם כתב כי "תיעוד חייו של לונגשאמפ בפוליטיקה ובממשל היה טוב, שהתקלקל רק בשל כישלונו ב-1191". שני סופרים ראו, באספה שנפגשה כדי להעמיד לדין את לונגשאמפ ב-1191, הקדמה להתכנסות ברנימד ב-1215 שגיבשה את מגנה כרטה, שכן זו הייתה אחת הדוגמאות המוקדמות ביותר של אצילי הממלכה שהתאחדו כדי לאלץ את הממשלה שתשלוט כדעתם. לונגשאמפ גם קידם את הקריירה של אחיו; הנרי ואוסברט הפכו לשריפים בשנות ה-1190, אוסברט השריף מיורקשייר. אחיו רוברט, איש דת, נהנה אף הוא, והפך לקודם של פרק קתדרלת אילי ולאחר מכן לאב המנזר של מנזר סנט מרי ביורק. המשורר מימי הביניים נייג'ל ווירקר (הידוע גם בשם נייג'ל דה לונגשאמפס) הקדיש לבישוף שיר סאטירי, Speculum Stultorum ("מראה השוטים"), על הרגלי התלמידים. ריצ'רד באר, סופר ושופט מימי הביניים, הקדיש את יצירתו Compendium de veteris et novo testamento ללונגשאמפ. לונגשאמפ היה אחד מפטרוניו של באר, ושמר עבורו את תפקיד הארכידיאקון של אילי, כמו גם תפקידים שיפוטיים. אחד החידושים הסבירים של לונגשאמפ כקנצלר היה החלפת הגוף הראשון ביחיד ששימש בעבר במסמכים שנוסחו בשם המלך ברבים המלכותיים או "אנחנו המלכותיים". הוא כתב עבודה על חוק בשם Practica legum et decretorum, מדריך לשימוש הן במשפט האזרחי והן במשפט הקנוני בנכסי אנג'ווין ביבשת, שחובר מתישהו בין 1181 ל-1189. הוא היה ידוע בימי הביניים, ושימש מדריך מעשי לעוסקים בליטיגציה. מדיה וקבצים בנושא ויליאם דה לונגשאמפ בוויקישיתוף Balfour "Origins of the Longchamp Family" Medieval Prosopography p. 78 Spear "Norman Empire and the Secular Clergy" Journal of British Studies p. 6 Turner "Longchamp, William de" Oxford Dictionary of National Biography Barlow Feudal Kingdom of England pp. 352–353 Balfour "Origins of the Longchamp Family" Medieval Prosopography p. 82 Balfour "Origins of the Longchamp Family" Medieval Prosopography p. 84 Barlow Feudal Kingdom of England pp. 373–376 Poole Domesday Book to Magna Carta pp. 352–353 Balfour "Origins of the Longchamp Family" Medieval Prosopography p. 91 Poole Domesday Book to Magna Carta p. 351 footnote 3 Gillingham Richard I pp. 121–122 Gillingham Richard I p. 98 Fryde, et al. Handbook of British Chronology p. 84 Gillingham Richard I p. 109 Fryde, et al. Handbook of British Chronology p. 244 Greenway "Ely: Bishops" Fasti Ecclesiae Anglicanae 1066–1300 Saul "Justiciar" Companion to Medieval England p. 154 West Justiciarship in England p. 68 Turner English Judiciary pp. 65–66 Gillingham Richard I p. 130 Poole Domesday Book to Magna Carta p. 70 Poole Domesday Book to Magna Carta p. 223 Quoted in Gillingham Richard I p. 121 Bartlett England Under the Norman and Angevin Kings p. 488 Heiser "Castles, Constables, and Politics" Albion pp. 19–20 Gillingham Richard I pp. 227–229 Huscroft Ruling England p. 144 Lyon Constitutional and Legal History pp. 233–236 Gillingham Richard I p. 239 Gillingham Richard I pp. 247–248 Gillingham Richard I p. 272 Poole Domesday Book to Magna Carta pp. 368–369 Gillingham Richard I p. 290 Barlow Feudal Kingdom of England pp. 385–386 Sharpe "Richard Barre's Compendium" Journal of Medieval Latin p. 134 Gillingham Richard I, p. 302, footnote 5 Poole Domesday Book to Magna Carta p. 358 Quoted in Barlow Feudal Kingdom of England p. 353 Quoted in Gillingham Richard I p. 109 Powell and Wallis The House of Lords p. 100 Knowles, et al. Heads of Religious Houses p. 46 Poole Domesday Book to Magna Carta p. 241 Turner English Judiciary p. 96 Turner English Judiciary p. 104 Turner "Roman Law" Journal of British Studies p. 12 Turner English Judiciary p. 230