laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
דגה (כפר)

דגה (בהונגרית: Döge) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה, על גדות נהר טיסה. יהודים חיו בדגה בתקופות שונות והקהילה היהודית הייתה כפופה לקהילת קישווארדה. בבדגה היה בית קברות יהודי ומספר יהודים מהכפר נרצחו בשואה. מדיה וקבצים בנושא דגה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של דגה נתוני הכפר באתר הלמ"ס ההונגרי ספר זיכרון לקהילת קליינווארדיין והסביבה מיקום בית הקברות היהודי בדגה תיעוד יהודים מדגה שנרצחו בשואה באתר יד ושם מפקדי האוכלוסין של יהודי הונגריה, 1993
ג'יש אל-חרמון

ג'יש אל-חַרַמוּן (בערבית: جیش الحرمون) הייתה קואליציה של פלגי מורדים סורים, שפעלו במזרח קוניטרה ובנפת ריף דמשק בסוריה, נגד המשטר הסורי. לאחר ההפסד בקרב זבדאני (2015) הקואליציה חדלה לעבוד ברובה. אחראר א-שאם ג'בהת פתח א-שאם בריגדות חרב א-שאם בריגדת עזז בריגדת ישו ליווא פורסאן א-סונה ליווא ג'בל א-שייח' ליווא אוסאמה בו זיד ליווא עומר בן ח'טאב ליווא סיאד אל-אסוד חרכת שוהדא א-שאם New syrian opposition coalition called Jaish al-Haramoun has been created in #Damascus (Quneitra) ערך זה הוא קצרמר בנושא סוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סיטרואן C4 (1928)

סיטרואן C4 (1928) (בצרפתית: Citroën C4 (1928)) היא מכונית שיוצרה במספר תצורות גוף מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית סיטרואן, אשר יוצרו בין השנים 1928–1932 בצרפת. "Torpedo" בתצורה 4 דלתות סדאן, 4 חלונות צד. "Torpedo" בתצורה 4 דלתות סדאן, 6 חלונות צד. "Torpedo" בתצורה פתוחה (קבריולה 2-3-4 מושבים). "Torpedo" מסוג זחל"ם המונע באמצעות 2 זחלים מאחור (ראו תמונה) "Coupé De Ville". טנדר. יוצרו 121,000 יחידות. מנוע: מנוע בנזין קדמי-אורכי, 4 צילינדרים בטור. סוג הנעה: הנעה אחורית. בלמים: דוושה המופעלת ברגל הפועלת על תופים מלפנים ומאחור עם Westinghouse servo מתלים: חזית: קפיצים חצי אליפטיים. אחורי: קפיצים חצי אליפטים - גליליים "סיטרואן C4", שנת 1930 "סיטרואן C4", שנת 1930 "סיטרואן C4", שנת 1930 "סיטרואן C4" - קבריולה (2 מושבים + 1 מושב אחורי) "סיטרואן C4" - קבריולה "סיטרואן C4" - קבריולה (2 מושבים) "סיטרואן C4" - קבריולה "סיטרואן C4" - מבט לתא הנהג ולוח מחוונים "סיטרואן C4" - טנדר "סיטרואן C4", שנת 1929 - טנדר פתוח "סיטרואן C4" דגם "Autochenille" מסוג זחל"ם המונע באמצעות 2 זחלים מאחור "סיטרואן C4" מסוג זחל"ם המונע באמצעות 2 זחלים מאחור (צולם באסיה) "סיטרואן C4" מסוג זחל"ם המונע באמצעות 2 זחלים מאחור "סיטרואן C4" מסוג זחל"ם המונע באמצעות 2 זחלים מאחור, צולם באפגניסטן, 1931 סיטרואן סיטרואן סוג B15 מדיה וקבצים בנושא סיטרואן C4 בוויקישיתוף סיטרואן C4, סרטון באתר יוטיוב דגמי: סיטרואן C4, סיטרואן C6 - היסטוריה (צרפתית) citroen-ac4.fr "סיטרואן C4 (1928)" luxurycarsserbia.com/rental-oldtimers-citroen-c4-1928 רשימת דגמי סיטרואן / ראו "סיטרואן C4" (שנת 1928) citroenet.org.uk/passenger-cars/passenger-cars-index "סיטרואן C4 (1928)" - מסחרית (טנדר) citroenorigins.co.uk/en/cars/c4-van "סיטרואן C6" ,"סיטרואן C4 citroenet.org.uk/passenger-cars/ac/ac4-ac6 קצב הקפיץ (או קצב המתלים) הוא רכיב בקביעת גובה הנסיעה של הרכב או מיקומו במערכת המתלים. כאשר קפיץ נדחס או נמתח, הכוח שהוא מפעיל, הוא פרופורציונלי לשינוי אורכו
פרנץ פון דפרגר

פרנץ פון דפרגר (בגרמנית: Franz von Defregger‏; 30 באפריל 1835 – 2 בינואר 1921) היה אמן אוסטרי, הידוע בציורי ז'אנר המוצגים במחוז הולדתו טירול. פרנץ דפרגר נולד ב־30 באפריל 1835 בטירול שבאימפריה האוסטרית. הוא היה בנם השני של מריה (לבית פרשר) ומיכאל דפרגר, חקלאי, שהיו להם גם חמש בנות. אמו ושתי מאחיותיו נפטרו בשנת 1841 במהלך מגפת טיפוס. פרנץ עצמו כמעט נפטר מחום. בשנותיו הראשונות, פרנץ פיתח אהבה חזקה למוזיקה ולמד לנגן. עד מהרה הוא הפך לחבר בלהקה מקומית בדולשאך, וניגן בחתונות באספות ובמסיבות. פרנץ גילה כישרון מוקדם לרישום ולגילוף בעץ, אותו פיתח באופן אוטודידקטי בזמן שעבד בחווה של אביו. לאחר שנפטר אביו בשנת 1858, השתלט פרנץ על החווה בגיל עשרים ושלוש. אולם תוך שנתיים הוא מכר את החווה וחלק את הכסף עם אחיותיו שרצו להגר לאמריקה. דפרגר עבר לאינסברוק ולמד גילוף בעץ אצל הפסל מיכאל שטולץ, פרופסור בבית הספר למסחר באינסברוק. עד מהרה זיהה שטולץ את כישרונו הגדול יותר של דפרגר כצייר, ובסתיו 1860 הוא קבע פגישה עם קארל פון פילוטי באקדמיה לאמנויות יפות במינכן. על פי הצעתו של פילוטי, דפרגר השתתף בשיעור הכנה באקדמיה עם הרמן דייק. ב־19 ביולי 1861 עבר דפרגר את בחינת הקבלה והתקבל לאקדמיה. בסתיו אותה שנה הוא נרשם לחוג ציור שהעביר הרמן אנשוץ. בקיץ 1863, נסע דפרגר לפריז כדי לשפר את לימודיו באקדמיה. הוא נרשם לאקול דה ביו-ארט. במהלך שהותו בפריז, עבודתו של דפרגר הושפעה מחוויותיו בעיר ובאמצעות לימוד עצמי במוזיאונים, באוספי אמנות ובסטודיו. לאחר שבילה שנתיים בפריז חזר דפרגר למינכן ביולי 1865 והחל ללמוד אצל פילוטי באקדמיה. במהלך השנים הבאות בילה דפרגר גם במזרח טירול, וצייר דיוקנאות של קרוביו וחבריו. בין השנים 1867–1870 עבד עם הנס מקארט וגבריאל ממקס בסטודיו של קארל פילוטי במינכן. ציוריו היו פופולריים, ועד מהרה הוא הצליח כאמן. הוא היה פרופסור לציור היסטורי בין השנים 1878–1910 באקדמיה לאמנות במינכן. הוא העדיף פורטרטים, מוטיבים כפריים מחיי היומיום וסצינות דרמטיות מהמרד הלאומי הטירולי בשנת 1809. בשנת 1883 קיבל דפרגר תואר האצולה של כתר בוואריה, והפך לאביר. הוא קיבל פרסים רבים, כולל מסדר הכבוד הפרוסי למדע ואמנויות. בשנת 1906 הוצגה עבודתו בתערוכת המאה לאמנות גרמנית בברלין. פרנץ דפרגר נפטר במינכן בשנת 1921 בגיל 85, הוא נקבר ב Nordfriedhof במינכן. מדיה וקבצים בנושא פרנץ פון דפרגר בוויקישיתוף Colby, Frank Moore, ed. (1914). "Franz von Defregger". The New International Encyclopaedia. VI (Second ed.). New York: Dodd, Mead and Company ,p. 609 Franz von Defregger Biography - Infos for Sellers and Buyers, www.franz-von-defregger.com
פניישליטקה

פניישליטקה (בהונגרית: Fényeslitke) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה, על גדות נהר טיסה. יהודים ראשונים הגיעו לפניישליטקה מקארפאטרוס במאה ה-18. רובם עסקו במסחר, וכמה היו בעלי משקים. בידי היהודים היו גם טחנת קמח ומפעל לייצור משקאות חריפים. בזמן הקרע ביהדות הונגריה בעקבות חילוקי דעות בקונגרס יהודי הונגריה (1869,1868) הצטרפה הקהילה לזרם האורתודוקסי (שסרב לקבל עליו את תקנות הקונגרס), הקהילה היהודית הייתה כפופה לקהילת קישווארדה. ברשותה היו בית כנסת, "חדר" ובית קברות יהודי. בית ספר לא היה במקום, והילדים למדו בבית הספר היהודי שבקישווארדה. בתקופת הטרור הלבן סבלו יהודי המקום מהתעללויות, אחדים נעצרו ונשלחו לקישווארדה, שם הוחזקו כמה שבועות וסבלו מעינויים. בעקבות חוקי ההפליה של ממשלת הונגריה שנועדו להגביל את היהודים בתחומי הכלכלה והתרבות, התערערה פרנסתם של היהודים והופקעו האחוזות מבעליהן היהודיים. אחרי פרוץ מלחמת העולם השנייה גויסו יהודים לעבודות כפייה במסגרת צבאית. באפריל 1944 הובלו יהודי פניישליטקה לקישווארדה, שם רוכזו כ-7,000 יהודים מהאזור. משם שולחו כעבור כמה שבועות למחנה ההשמדה אושוויץ. לאחר המלחמה חזרו לכפר יהודים אחדים וחיי הקהילה לא חודשו. בשנת 1946 ישבו במקום שתי משפחות יהודיות, אך גם הן עזבו תוך זמן קצר. פניישליטקה בפנקס הקהילות הונגריה, עמוד 427 פאנ'אש-ליטקה, בתוך: שלמה שפיצר, קהילות הונגריה: הקהילות החרדיות בהונגריה - תש"ד, ירושלים: מכון ירושלים, תשס"ט, עמוד 325. (נתוני האוכלוסין בספר מבוססים על מפקד קהילות הונגריה של המועצה המרכזית של יהודי הונגריה שנערך בפקודת שלטונות הכיבוש הנאצי באביב 1944) מדיה וקבצים בנושא פניישליטקה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פניישליטקה פניישליטקה, ברשת החברתית פייסבוק "פניישליטקה", באתר JewishGen (באנגלית) קהילת פניישליטקה, באתר "אנו – מוזיאון העם היהודי" נתוני הכפר באתר הלמ"ס ההונגרי ספר זיכרון לקהילת קליינווארדיין והסביבה בית הקברות היהודי בפניישליטקה תיעוד יהודים מפניישליטקה שנרצחו בשואה באתר יד ושם מפקדי האוכלוסין של יהודי הונגריה, 1993
בית הספר הגבוה למוזיקה בברלין

בית הספר הגבוה למוזיקה בברלין (בגרמנית: Königlichen Akademischen Hochschule für Musik) הוא קונסרבטוריון גרמני השוכן בברלין. הוא נוסד בשנת 1869 ואחד ממייסדיו היה יוזף יואכים, שעמד בראש הקונסרבטוריון עד סוף ימיו. בשנת 1869, בזמן שיואכים לימד בהנובר, הזמינו אותו לנהל את בית הספר הגבוה למוזיקה בברלין. בין עוזריו היו: היינריך דה אהנה ואדוארד רפולדי. בשנת 1888, במסגרת בית הספר, הוקמה החברה למוזיקה מוקדמת, שכללה מוזיאון כלי נגינה. תוך זמן קצר, במיוחד לאחר רכישת האוסף יוצא הדופן של 1,145 כלי נגינה בבעלות סזאר סנוק (רו'), (שהיה אספן כלי נגינה). בשנת 1902 עם הכספים תמיכה של המשפחה האימפריאלית, היא הפכה לאחד האוספים הגדולים באירופה (בשנת 1935 הועבר למכון הממלכתי החדש למוזיקולוגיה). בראשית המאה ה-20, בית הספר הגבוה למוזיקה בברלין זכה למוניטין של מוסד חינוכי שמרני למדי, אם כי תקופה זו התאפיינה גם בהישגים מסוימים: למשל, בשנת 1912 פתחה ונדה לנדובסקה את כיתת הצ'מבלו הראשונה בהיסטוריה המודרנית. בשנת 1920 ביצע המארגן של חיי המוזיקה הגרמניים, ליאו קסטנברג, רפורמה קיצונית, וארגן את מינויו של פרנץ שרקר המתקדם לתפקיד מנהל בית הספר, שלאחריו נכנסו למעגל המורים, מוזיקאים מצטיינים רבים. בשנות ה-20 של המאה ה-20 פאול הינדמית לימד הלחנה בבית הספר. מאז אמצע שנות השישים, בית הספר הגבוה למוזיקה בברלין חווה תקופה של ארגון מחדש והשתלבות: בשנת 1964 התאגד בהרכבו בית הספר לאמנות דרמטית, שנוסד על ידי מקס ריינהרדט בשנת 1966 התמזג עם הקונסרבטוריון העירוני (לשעבר קונסרבטוריון שטרן) ולבסוף בשנת 1975 הפך לחלק מהאוניברסיטה לאמנויות בברלין. יוזף יואכים (1869–1907) הרמן קרצשמר (אנ') (1909–1920) פרנץ שרקר (1920–1932) גאורג שונמן (אנ') (1932–1933) פריץ שטיין (1933–1945) ורנר אגק (1950–1953) בוריס בלכר (1953–1971) הלמוט רולוף (1971–1975) קרל היינריך בארת שהיה המורה של ארתור רובינשטיין בבית הספר. ארנולד שנברג ארתור שנאבל קארל האליר פרוצ'ו בוזוני הוגו בקר פאול הינדמית לאוניד קרויצר גאורג קולנקמפף אגון פטרי עמנואל פוירמן קרל פלש אנרי מרטו (אנ') מקס רוסטל (אנ') ארנסט פרידריך קארל רודורף (אנ') אוטו טאובמן (אנ') וולטר גמינדל (רו') לודוויג הולשר (אנ') ריינהרד שוורץ-שילינג (אנ') גוסטב שק מקס סטרוב (אנ') (תמונה) ג'נס פיטר-מיינץ וולפגנג עמנואל שמידט דנג'ולו אישיזאקה סרג'יו צ'ליבידאקה פרדיננד לייטנר אנריקו מיינרדי מקס ראבה סבסטיאן ביניק (רו') ויקטור באבין (רו') ויטיה ורונסקי (רו') ברונו לוק (רו') אנו פופה (אנ') שיניצ'י סוזוקי (אנ') גרטה סולטן (אנ') קלאוס אגג' (אנ') Akademische Hochschule für Musik 1869-1933 Brüche und Kontinuitäten Musikstudium trotz Lockdown
ואנג וויי

הרפובליקה העממית של סין זהו שם סיני; שם המשפחה הוא ואנג. ואנג וויי (בסינית: 王卫; נולד באוקטובר 1970) הוא מיליארדר סיני, מייסד ויו"ר SF Express, חברת שירותי אספקה ולוגיסטיקה רב-לאומית, עם משרדים ראשיים בשנג'ן. ואנג וויי נולד בשנגחאי, סין. אביו היה מתרגם של השפה הרוסית עבור חיל האוויר הסיני, ואמו הייתה פרופסור באוניברסיטה. בגיל 7 עברה משפחתו של ואנג להונג קונג, שם למד בבית הספר היסודי והתיכון. לאחר שסיים את לימודיו, ואנג לא למד באוניברסיטה, אלא הלך לעבוד בתחום הייצור. הקריירה של ואנג החלה במפעלי דפוס וצביעה ברובע שונדה, פושאן, מרכז מסחרי וייצור במחוז גואנגדונג עם גישה מהירה דרך הנהר להונג קונג. בתחילת שנות התשעים המפעלים בשונדה נדרשו להביא דגימות לקונים בהונג קונג, אך לעיתים קרובות היו להם בעיות עם עיכובים ארוכים במשלוח. כדי להאיץ את התהליך הזה, ונג הקים את שונפנג אקספרס כשירות שליחים קטן עם שישה עובדים. נכון לשנת 2017, SF Express הוא שירות שליחויות רב לאומי המונה למעלה מ -400,000 עובדים. על פי פורבס, לואנג וויי שווי נקי של מעל 44 מיליארד דולר (פברואר 2021). הוא גר בשנג'ן, סין, ויש לו שני בנים ובת. הפרופיל של ואנג, באתר פורבס "From six men and a van to 400,000 staff: the making of SF Express". South China Morning Post (באנגלית). נבדק ב-2017-10-14.
לודוויג דויטש

לודוויג דויטש (בגרמנית: Ludwig Deutsch‏; 1855–1935) היה צייר יהודי אוסטרי, שהתיישב בפריז והפך לאמן אוריינטליסט ידוע. פרטי חייו של לודוויג דויטש מעורפלים. הוא נולד בווינה בשנת 1855 למשפחה יהודית מבוססת. אביו היה איש כספים בחצר האוסטרית. הוא למד באקדמיה לאמנויות יפות בווינה 1872–1875, ואז, בשנת 1878, עבר לפריז שם התחבר מאוד למזרחיות. את הכשרתו לאמנות המוקדמת קיבל באקדמיה לאמנויות יפות בווינה, בהדרכתו של אנסלם פוירבאך (1875–1877). בשנת 1877, כאשר פוירבך פרש כמורה, דויטש וכמה תלמידים אחרים ניסו להיכנס לכיתתו של ליאופולד קרל מילר, שעבר לפריז בשנת 1876, אך בתחילה סירב להכניסם. בשנת 1878 הוא התקבל סופית. ייתכן שהוא למד גם אצל ז'אן פול לורנס. בפריז התוודע לאמן רודולף ארנסט, שהפך לחברו לכל החיים. באמצעות חבריות כאלה, דויטש פיתח עניין באמנות המזרח. ציור האוריינטליזם הראשון שלו הופק בשנת 1881, כמה שנים לפני ביקורו הראשון במצרים. בסביבות 1880 הוא ניתק את מגעיו עם וינה והתיישב בפריז. הוא הקים סטודיו ברחוב לה לה פלטייה בפריז והחל להציג ציורים בהצלחה רבה. אף על פי שהנושאים המזרחיים המוקדמים ביותר שלו הופיעו בשנת 1881, מסעותיו המתועדים הראשונים של דויטש למזרח התיכון נעשו בשנת 1885, 1890 ו 1898, כשביקר במצרים. לאורך כל שנות ה-1890 ביקר במצרים לפחות שלוש פעמים. כמו רבים מבני דורו, הוא מצא השראה באור, בצבעים, בנוף ובמנהגים בצפון אפריקה. הוא אסף כמות עצומה של חפצים מזרחיים, כולל אריחים, רהיטים, כלים, בדים ותלבושות שבהם השתמש בהמשך בציוריו. עבודתו המוקדמת התמקדה בעיקר בנושאים היסטוריים, אך לאחר ביקור במצרים, הוא התרכז בסצינות מזרחיות. הוא התעניין במיוחד בלכידת המראות העשירים והמפוארים של הארמון וסביבתו. הפירוט בציוריו מעולה. הוא היה פורה והפיק ציורים רבים עם אותו נושא - תפילות, שומרים, מוזיקאים, רוכלים וכו '. על מנת לייצר ציורים בכמויות גדולות, הוא יצר גישת פס ייצור, תוך שימוש באותן הגדרות עם נושאים ופעילויות שונות כדי ליצור רושם של מגוון. בקרב ציירי אוריינטליסטים אוסטרים, עבודותיו נחשבות למבוקשות ביותר על ידי אספנים. כמו רבים מבני דורו, בהם פאול יואנוביץ', רודולף ארנסט וז'אן-ליאון ג'רום, עשה דויטש שימוש נרחב בצילום כדי להבטיח דיוק ארכאולוגי בתמונות המצוירות שלו בתכונות אדריכליות מקומיות כמו אריחים, עבודות אבן ועבודות העץ המסורתיות. במה שתואר כריאליזם תיעודי. זה אפשר לו להשתמש במזרח כהשראה, אך לייצר את מרבית ציוריו בסטודיו בפריז. מדיה וקבצים בנושא לודוויג דויטש בוויקישיתוף Deutsch, Ludwig. In: Ulrich Thieme (Hrsg.): Allgemeines Lexikon der Bildenden Künstler von der Antike bis zur Gegenwart. Begründet von Ulrich Thieme und Felix Becker. Band 9: Delaulne–Dubois. E. A. Seemann, Leipzig 1913, S. 175 (Textarchiv – Internet Archive). Behdad, A., Camera Orientalis: Reflections on Photography of the Middle East, University of Chicago Press, 2016, p. 25; Behdad, A, and Gartlanm (eds)., Photography's Orientalism: New Essays on Colonial Representation, Getty Publications, p. 16
ראש ממשלת אוגנדה

ראש ממשלת אוגנדה הוא יושב ראש של הקבינט של אוגנדה (אנ'), אם כי הנשיא הוא זה שמנהל את הממשלה בפועל. רובינה נבאנג'ה (אנ') מכהנת כראש הממשלה מאז 8 ביוני 2021. תפקיד ראש הממשלה אויש לראשונה בשנת 1962 ובשנת 1966 ביטל ראש הממשלה, מילטון אובוטה, את התפקיד הוא גם ביטל את החוקה והכריז על עצמו כנשיא. בשנת 1980 הוקם מחדש תפקיד ראש הממשלה. לשכת ראש ממשלת אוגנדה ממוקמת במגדלי התאומים בדרך סר אפולו קגווה, בחטיבה המרכזית של קמפלה (אנ') בירת אוגנדה והעיר הגדולה ביותר באוגנדה. נכון לאוקטובר 2016 ראש הממשלה ממונה על מספר משרדי ממשלה: סגן ראש הממשלה: מוזס עלי (אנ') השרה הממונה על התפקידים הכלליים: מרי קרורו אוקורוט (אנ') המשרד לענייני תיאום התוכניות הממשלתיות (אנ'): בראשות השר ג'ון ביאבגמבי (אנ') שר המדינה לענייני אזור קרמוג'ה: מוזס קיזיגה (אנ') משרד ההיערכות לפליטים (אנ'): בראשות השרה הילרי אונק (אנ') שר המדינה למוכנות לפליטים ולאסונות: מוסא אקוורו (אנ') מצליף הממשלה הראשי: רות ננקבירווה (אנ') שרת המדינה לאזור צפון אוגנדה: גרייס קוויוקוויני (אנ') שר המדינה לאזור משולש לואוורו: דניס גלבוזי סוזי (אנ') שרת המדינה לענייני אזור טסו: אגנס אקירור (אנ') שר המדינה לענייני זור בוניורו: ארנסט קיזה (אנ') נשיא אוגנדה פוליטיקה של אוגנדה Nabbanja: I’ll ensure availability of govt business, attendance of ministers, Monitor, ‏14 ביוני 2021 (באנגלית)
איברהימה קונטה

איברהימה קונטה (בצרפתית: Ibrahima Konaté; נולד ב-25 במאי 1999) הוא כדורגלן צרפתי, המשחק בעמדת הבלם בליברפול מהפרמייר ליג ובנבחרת צרפת. קונטה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של סושו מהליגה השנייה בצרפת בהפסד 0–1 לאוסר ב-7 בפברואר 2017, כשהיה אז בן 17. ב-12 ביוני 2017 חתם בר.ב. לייפציג מהבונדסליגה לחמש שנים. ב-28 במאי 2021 חתם בליברפול מהפרמייר ליג והצטרף למועדון ב-1 ביולי בפתיחת חלון ההעברות. ב-18 בספטמבר ערך הופעת בכורה בפרמייר ליג בניצחון 0–3 על קריסטל פאלאס. ב-5 באפריל 2022 כבש שער בכורה בניצחון 1–3 על בנפיקה ליסבון בשלב רבע הגמר של ליגת האלופות. קונטה נולד בצרפת והוא ממוצא מאלי. שיחק בכל הנבחרות הצעירות של צרפת ונכלל בסגל נבחרת צרפת עד גיל 21. ב-10 ביוני 2022 ערך את הופעתו הבכורה בנבחרת הבוגרת בתיקו 1-1 נגד אוסטריה. נכלל בסגל נבחרת צרפת בטורניר מונדיאל 2022. נכלל בסגל נבחרת צרפת לטורניר יורו 2024. ליברפול גביע אנגלי: 2021/2022 גביע הליגה האנגלית: 2021/2022 מגן הקהילה: 2022 מדיה וקבצים בנושא איברהימה קונטה בוויקישיתוף איברהימה קונטה, באתר Transfermarkt איברהימה קונטה, באתר Soccerway איברהימה קונטה, באתר BDFutbol איברהימה קונטה, באתר WorldFootball.net איברהימה קונטה, באתר National Football Teams איברהימה קונטה, באתר FootballDatabase.eu איברהימה קונטה, באתר ESPN פרופיל, באתר בונדסליגה RB Leipzig land French talent Ibrahima Konate, bundesliga.com - the official Bundesliga website (באנגלית) "Liverpool agree deal for Konate". BBC Sport (באנגלית בריטית). נבדק ב-2021-05-28. Squad Announcement בחשבון הטוויטר הרשמי של נבחרת צרפת, 9 בנובמבר 2022 (באנגלית) סגל הנבחרת בחשבון הטוויטר הרשמי של נבחרת צרפת, 16 במאי 2024 (בצרפתית)
ליאופולד קרל מילר

ליאופולד קרל מילר (בגרמנית: Leopold Carl Müller;‏ 9 בדצמבר 1834 – 4 באוגוסט 1892) היה צייר אוסטרי, שהתמקד בציור תמונות מחיי היום-יום (Genre painting) ונודע ביצירותיו האוריינטליסטיות. הציירת יוזפין סובודה הייתה בת דותתו. נולד בדרזדן להורים אוסטרים, היה תלמידו של קרל פון בלאס ושל כריסטיאן רובן באקדמיה לאמנויות בווינה. לאחר מות אביו נאלץ לשאת בפרנסת המשפחה ועבד שמונה שנים כמאייר עבור כתב העת "פיגארו" בווינה. בהמשך לימודיו ביקר בהונגריה ובאיטליה, שהה בוונציה והתפרסם בסדרת הציורים מחיי האנשים שפגש. בסוף שנות ה-60 נסע לפריז, שם קיבל השראה מיצירתו של אז'ן פרומנטן ובעקבותיו הפנה את תשומת ליבו לז'אנר ציורי המזרח. מאז 1873 חזר וביקר במצרים, שבה שהה תקופות לא קצרות, והוא שתרם הרבה מן האיורים בספריו של האגיפטולוג הגרמני גאורג אברס. בשנת 1877 מונה לפרופסור באקדמיה בווינה ובשנים 1890–1891 אף כיהן כרקטור שלה. בין תלמידיו היו כמה אוריינטליסטים כמו לודוויג דויטש, פול יואנוביץ' (אנ') וז'אן דיסקארט (אנ'). אחיותיו היו הציירות מריה מילר (1847–1935) וברטה מילר (אנ') (1848–1925) שנודעו באוסטריה בציורי הדיוקנאות שיצרו. האחות השלישית, ג'וזפין, נישאה לצייר הדיוקנאות האוסטרי אדוארד סוובודה (אנ') (1814–1902). מילר נפטר בגיל 57 בווינה, ונקבר בבית העלמין המרכזי בווינה. כפר בדואי קבצן עיוור בית קברות ערבי שוק במצריים התחתית קופטי נערה מצרית מדיה וקבצים בנושא ליאופולד קרל מילר בוויקישיתוף ליאופולד קרל מילר, באתר "Find a Grave" (באנגלית) Gilman, D. C.; Peck, H. T.; Colby, F. M., eds, Müller, Leopold, The New International Encyclopædia Müller Leopold Karl Thornton, L., Les Orientalistes I. Peintres Voyageurs, 1828–1908 Paris, 1983, p. 193 Ägypten in Bild und Wort, 1879
יחסי ערב הסעודית – תוניסיה

יחסי ערב הסעודית–תוניסיה הם היחסים הדו-צדדיים בין סעודיה לתוניסיה. שתי המדינות חולקות היסטוריה משותפת, שכן שתיהן כוללות בעיקר מוסלמים סונים ומורשתן התרבותית היא ערבית. למרות זאת, יש בין המדינות הבדלים פוליטיים. ערב הסעודית היא ממלכה שמרנית ואילו תוניסיה היא רפובליקה ליברלית. עם זאת, שתי המדינות עסקו בשיתופי פעולה גדולים יותר במטרה לחזק את השפעותיה של סעודיה. הכיבוש הערבי במאה השביעית הביא את תוניסיה לתחום אסלאמי. מסגד, הנחשב למקום הרביעי הקדוש ביותר בעולם האסלאם, המסגד הגדול של קירואן, נבנה בתוניסיה. שתי המדינות הגדילו את שיתוף הפעולה המשמעותי מאז עצמאותה של תוניסיה מצרפת. הממלכה הסעודית ניסתה להרחיב את השפעת הווהאביה לתוניסיה זה מספר שנים לאחרונה. לאחר המהפכה התוניסאית בשנת 2011, שהדיחה את הנשיא זין אל-עאבדין בן עלי, סעודיה העניקה מקלט לזין בן עלי, בעוד שהיא תומכת בתוניסיה במסלול ההתאוששות שלה. עם זאת, ממשלת תוניסיה החדשה גינתה את החלטת סעודיה להעניק מקלט לבן עלי ודרשה מממשלת סעודיה להסגירו חזרה לתוניסיה לצורך העמדתו למשפט. יחסי תוניסיה עם סעודיה הידרדרו עם עלייתו של מוחמד בן סלמאן אאל סעוד כנסיך הכתר הסעודי, שכן סעודיה הייתה עוינת כלפי האביב הערבי שהחל בתוניסיה. בנובמבר 2018, בביקור בתוניסיה, התקבל בן סלמאן בהפגנות של תושבים מקומיים בעקבות רצח ג'מאל ח'אשוקג'י. בשנת 2019 ובמסגרת פסגת הליגה הערבית ביקר המלך סלמאן בן עבד אל-עזיז אאל סעוד בתוניסיה כתגובה להזמנת הנשיא אל-באג'י א-סבסי. סעודיה מחזיקה בתוניסיה שגרירות בתוניס. תוניסיה מחזיקה בסעודיה שגרירות בריאד וקונסוליה בג'דה. מדיה וקבצים בנושא יחסי ערב הסעודית – תוניסיה בוויקישיתוף Great Mosque of Kairouan - Kairouan, Tunisia, www.sacred-destinations.com Sacred Destinations "Tunisian PM sacks minister over criticism of Saudi Arabian Islam". Reuters. 4 בנובמבר 2016. {{cite web}}: (עזרה) "Flight of the dictator: The pilot who flew Tunisia's Ben Ali into exile". Middle East eye. "Tunisia demands Ben Ali's extradition from Saudi Arabia". The National. 22 בפברואר 2011. {{cite web}}: (עזרה) https://www.theguardian.com/world/2018/nov/27/khashoggi-killing-saudi-prince-greeted-with-tunisia-protests "King Salman received by President Essebsi on arrival in Tunisia for official visit". Arab News (באנגלית). 2019-03-28. נבדק ב-2019-03-28.
מריה מילר

מריה מילר (בגרמנית: Marie Müller;‏ 10 ביולי 1847 – 21 במרץ 1935) הייתה ציירת אוסטרית. היא הייתה מייסדת שותפה של קבוצת שמונה אמניות. אביה של מריה מילר עבד כליתוגרף. בסתיו 1872 למדה במכינה לציור פיגורטיבי במוזיאון האוסטרי לאמנות ותעשייה, אותו ניהל מיכאל ריזר. שנה לאחר מכן עברה לפרדיננד לאופברגר, איתו למדה רישום וציור עד 1880. במשך עשר השנים הבאות עבדה מילר עם אחותה ברטה כציירת פורטרטים בסטודיו של אחיה ליאופולד קרל מילר באקדמיה בווינה. האחיות היו גם בחסות אוגוסט פון פטנקופן. מריה מילר תיארה את עצמה כתלמידה של אחיה, שנחשב לצייר המזרחי האוסטרי החשוב ביותר. ב-1883/1884 ליוותה אותו למסע של מספר חודשים לקהיר. בנוסף לדיוקנאות ולימודים, היא גם ציירה שם חללי פנים בבניינים. לאחר שערכה את הופעת הבכורה שלה בתערוכה בשנת 1886, קיבלה סטודיו משלה באקדמיה בשנת 1890. היא עבדה שם עם אחותה ברטה עד 1902. מריה מילר הייתה אחת הדיוקנאות החשובות בעיר וינה בתחילת המאה. לקוחותיה היו אישים מהחיים החברתיים, האמנותיים והכלכליים והאצולה. המצוירים כללו גם את הסופרת בטי פאולי, אידה פליישל והרוזנת פסטטיקס. מילר זכתה להצלחה גם במיניאטורות שלה על שנהב. בסביבות 1900 הייתה חברה מייסדת "שמונת האמניות" שהציגו יחד בסלון האמנות Pisko במשך כעשר שנים. בתקופת האינפלציה, האחיות מילר הפסידו סכום כסף נכבד. הן מכרו את יצירות אחיהם באמצעות סוחרי אמנות עד שנת 1931. בשנת 1932 מכרה מריה את המכתבים, והכרטיסים שלהם, לעיר וינה ולספריית המדינה. מריה מילר חגגה את הופעת הבכורה האמנותית שלה בשנת 1886 בתערוכה השנתית של קונסטלרהאוס בווינה עם שבעה דיוקנאות. לאחר מכן הציגה באופן קבוע בתערוכות השנתיות. תערוכות גדולות יותר היו בשנת 1892. תערוכת אמנות בינלאומית בארמון הזכוכית של מינכן. תערוכת צבעי מים בינלאומית בדרזדן ובשנה שלאחר מכן התערוכה העולמית בשיקגו. מילר השתתפה בתערוכת אמנות היובל 1898 בווינה ובתערוכת אמנות היובל האוסטרית 1908 וכן בתערוכות של "שמונה אמניות" בין השנים 1900–1909. "תערוכת ההנצחה של ליאופולד קרל מילר 1834–1892". בשנת 1932, הוצג גם אוסף ציורי ברטה ומריה מולר בנוסף ל-67 ציורים של אחיהם. מדיה וקבצים בנושא מריה מילר בוויקישיתוף Marie Müller | Frauen in Bewegung 1848–1938, fraueninbewegung.onb.ac.at Herbert Zemen (Hrsg.): Die Porträtmalerin Marie Müller 1847–1935. Leben und Werk. Samt ihrem Briefwechsel mit der Dichterin Marie von Ebner-Eschenbach 1830–1916 und unter Berücksichtigung der Porträtmalerin Bertha Müller 1848–1937. Wolfrum, Wien 2003. Österreichisches Biographisches Lexikon und biographische Dokumentation, Müller, Marie, ISBN 978-3-7001-3213-4, ‏2003 (בגרמנית)
קרל היינריך בארת

קרל היינריך בארת (בגרמנית: Karl Heinrich Barth;‏ 11 ביולי 1847 – 23 בדצמבר 1922) היה פסנתרן, מורה למוזיקה, מלחין, פרופסור ופדגוג גרמני ידוע. קרל היינריך בארת נולד בפילאו שבפרוסיה המזרחית (כיום בלטייסק, רוסיה) ב-12 ביולי 1847. מעט ידוע על ראשית חייו של בארת, למעט שיעורי הפסנתר הראשונים שלו שהעביר לו אביו. בגיל תשע, בשנת 1856 עבר היינריך בארת לפוטסדאם כדי ללמוד אצל לודוויג שטיינמן. הוא למד הלחנה אצל אדולף מרקס. המורים המאוחרים של בארת כללו פסנתרנים משמעותיים מהמאה ה-19. בין המורים הללו היו הנס פון בילוב וקארל טאוסיג. שניהם היו תלמידים של פרנץ ליסט. בארת ביסס את הקריירה שלו כסולן, מוזיקאי קאמרי ומורה ברחבי אירופה. הוא נפטר בברלין ב־23 בדצמבר 1922. בשנת 1868 קיבל בארת את תפקיד ההוראה הגדול הראשון שלו כפרופסור לפסנתר בקונסרבטוריון שטרן. בארת עבר מהוראה בקונסרבטוריון שטרן ל-בית הספר הגבוה למוזיקה בברלין בשנת 1871, והיה ליו"ר מחלקת הפסנתר בשנת 1910. הוא נשאר בבית הספר הגבוה למוזיקה בברלין עד לפרישתו בשנת 1921. בזמן שעבד בבית הספר הגבוה למוזיקה בברלין, תלמידיו כללו את ארתור רובינשטיין, היינריך נויהאוס, וילהלם קמפף, זיגפריד שולצה ורוז ואוטילי סוטרו (אנ'). תלמידיו של בארת זוכרים את סגנון ההוראה שלו כחמור, וכי ציפיותיו היו גבוהות לתלמידיו. בעודו גר בברלין, שימש בארת כפסנתרן בבית המשפט לקייזר פרידריך השלישי מפרוסיה. הוא הופיע לעיתים קרובות בפומבי עם הכנר, המנצח והמלחין יוזף יואכים ועם אשתו של יואכים, הזמרת אמאלי וייס. הוא הקים שלישיית פסנתר עם הכנר היינריך דה אהנה והצ'לן רוברט האוסמן. לאורך כל קריירת הביצוע שלו ביצע בארת לעיתים קרובות את עבודותיו של יוהנס ברהמס, שאותו הכיר בארת באופן אישי. וכן, עזר לקדם את יצירותיו של ברהמס. לבארת הוקדשו יצירות. להלן שתיים נודעות: שלישיית הפסנתר מס' 2, אופ' 73 מאת צ'ארלס ויליירס סטנפורד (אנ'). היצירה נמשכת 30 דקות וההקדשה היא משנת 1889. סונטה לפסנתר בדו מז'ור אופ.11 מאת ריצ'רד אנדרסון (גר'). היצירה נמשכת כ-30 דקות והיא הולחנה בשנת 1878. מדיה וקבצים בנושא קרל היינריך בארת בוויקישיתוף קרל היינריך בארת, באתר MusicBrainz (באנגלית) ג'יימס מת'ן-קמפבל, Barth, Karl-Heinrich Karl Heinrich Barth (12 July 1847 – 23 December 1922) was a noted German pianist and pedagogue. Piano Trio No.2, Op.73 (Stanford, Charles Villiers) Piano Sonata in D major, Op.11 (Andersson, Richard)