laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אנטון טומאן

אנטון טומאן (Anton Thumann;‏ 31 באוקטובר 1912 – 8 באוקטובר 1946) היה קצין נאצי בדרגת אובר-שטורמפיהרר ומפקח (בגרמנית Schutzhaftlagerführer) במספר מחנות ריכוז במהלך מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה נעצר על ידי הצבא הבריטי והואשם בפשעים נגד האנושות. במשפט נוינגמה ב-1946 הוא נמצא אשם והוצא להורג בתלייה בכלא בהמלין. טומאן נולד בחבל בוואריה בקיסרות הגרמנית בשנת 1912. בשנות השלושים הוא הצטרף לשורות המפלגה הנאצית (חבר מספר 1,726,633) ולשורות האס אס (חבר מספר 24,444). הוא שירת כשומר במחנה הריכוז דכאו החל משנת 1933. בשנת 1940 הועלה לדרגת מפקח-מחנה ("שוצהפטלגרפיהרר"). בתחילת אוגוסט 1940 הועבר למחנה גרוס-רוזן, שהיה באותה התקופה תת-מחנה של מחנה הריכוז זקסנהאוזן. בתחילת מאי 1941, טומאן נהיה למפקח מחנה גרוס-רוזן העצמאי, תחת פיקודו של ארתור רודל, והיה אחראי לרצח יהודים ושבויים רוסיים. מאמצע פברואר 1943 עד למרץ 1944 שימש כמפקח מחנה ההשמדה מיידנק. בשל נטיותיו הסדיסטיות, השתתפותו בסלקציות, המתות בגז והוצאות להורג בירי - אסירי המחנה כינו אותו "התליין ממיידנק". לפי עדותו של יז'י קווייטקובסקי, שהיה כלוא במיידנק ממרץ 1943 עד יולי 1944, טומאן לבדו הוציא להורג אסירים ושבויי מלחמה סובייטים. טומאן היה מנהל מחלקת הענשה במחנה. בבעלותו היה רועה גרמני ששיסה באסירי המחנה. במשך מספר שבועות, בין מרץ לאפריל 1944, טומאן נכח במחנה אושוויץ בירקנאו. כמו כן, הופיע במספר תמונות ממחנה המנוחה של אנשי האס אס, מחנה סולאהוט בקרבת אושוויץ, שהתגלה בשנת 2007. באחת מן התמונות טומאן ניצב ליד ריכרד בר, יוזף מנגלה, יוזף קרמר ורודולף הס. לאחר מכן שירת כמפקח במחנה הריכוז נוינגמה מאמצע אפריל 1944 עד לסוף אפריל 1945. לעיתים קרובות היה מלווה בכלב הציד שלו, והאסירים במחנה רעדו ממנו מפחד בשל השמועות על ההתעללות באסירים במחנות גרוס-רוזן ומיידנק. כאשר הבריטים התקרבו למחנה, האס אס החל בפינוי אסירי המחנה לספינות מאסר. במהלך פינוי המחנה, 58 גברים ו-13 נשים שהתמרדו במחנה הריכוז פוהלבוטל הובאו למחנה נוינגמה על מנת להוציאם להורג. טומאן לקח חלק ברציחתם; הם נתלו למוות בתא מעצר בין התאריכים 21 – 23 באפריל 1945. לאחר שחלק מהנידונים למוות המשיכו להתנגד, הוא זרק רימון יד לחלון התא. תחת פיקודו של טומאן ושל וילהלם דריימאן, 700 האסירים שנותרו במחנה נוינגמה אולצו להיפטר מגופות הנרצחים ולטשטש את עקבות המחנה. ב-30 באפריל 1945 האסירים נשלחו בצעדת מוות למקום מושבה של ממשלת פלנסבורג. במהלך שירותו כקצין אס-אס זכה בשלוש מדליות, בהן "עיטור הזהב של המפלגה הנאצית" ו"מדליית האנשלוס". בסוף המלחמה נעצר טומאן על ידי הכוחות הבריטיים שכבשו את גרמניה. הוא נשפט בפני בית דין צבאי בריטי ב"משפט נוינגמה" בהמבורג. הוא ו-13 נאשמים אחרים, בהם וילהלם דריימאן ומפקד מחנה נוינמגה מקס פאולי, נמצאו אשמים בפשעי מלחמה ובפשעים נגד האנושות. בית הדין פסק את גזר הדין ב-18 במרץ 1946 ודן 11 מבין 14 הנאשמים למוות בתלייה ב-3 במאי 1946, בהם טומאן, דריימאן, ופאולי. ההוצאה להורג בוצעה על ידי התליין הבריטי אלברט פיירפוינט בכלא המלין ב-8 באוקטובר 1946. מדיה וקבצים בנושא אנטון טומאן בוויקישיתוף עדותו של אגון אוקסהורן, דבר, 13 בדצמבר 1945 Nazi Concentration Camp Commandants 1933-1945, Pen and Sword, 2014 תלייני ס.ס. בדין, הצופה, 29 במרץ 1946
עמוס גרי

עמוס גרי (נולד בשנת 1964), הוא רוכב אופניים ישראלי, 4 פעמים ברציפות אלוף ישראל במרוץ אופני כביש (1984 - 1987). גרי התאמן בקבוצות האופניים של הפועל עפולה ושל הפועל נצרת עילית, לצידם של האחים ירון ויואל גיגי ויהודה גרשוני, אלופי ישראל במרוצי אופני כביש, בהדרכתו של עקיבא רזניק שהקים את הקבוצה מספר שנים קודם כשעלה מברית המועצות. במסגרת הקבוצה ניצח בתחרויות רבות ביניהם ארבעה ניצחונות רצופים באליפות ישראל במרוץ אופני כביש. בארץ ... אתלטית מס' 1 בישראל ...עמוס גרי - אלוף ישראל במרוצי אופניים, מעריב, 9 בנובמבר 1986 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אלרוסה

אַלרוֹסה (ברוסית: АЛРОСА שהוא ראשי התיבות של Алмазы России — Саха = "יהלומי רוסיה - סאחה") הוא תאגיד רוסי העוסקת בכרייה ובעיבוד של יהלומים ברפובליקת סאחה-יקוטיה, מחוז ארכנגלסק, ובאפריקה. בבעלות התאגיד כ-97% מעתודות היהלומים הידועות של רוסיה וחלקו בשוק היהלומים העולמי מהווה כ-27%. עתודות היהלומים של החברה הן כשליש מעתודות היהלומים הידועות בעולם, והשליטה בה מאפשרת לשמור על הרמה הנוכחית של הכרייה במשך כ-20 שנה. שורשיה של החברה במוסד הממלכתי "יקוטאלמז ע"ש לנין" שנוסד ב־1957, וב־1992 הוא הפך לחברה המסחרית "אלרוסה". בשנת 1992 בהתאם לצו נשיאותי על בסיס המתקנים הקיימים הוקמה חברת "אלרוסה" (אלמז-רוסיה-סאחה). בשנת 2011 החלה מכירת מניות החברה בבורסה. בשנת 2013 בוצעה הנפקה ראשונה, במהלכה נמכרו כ-16% ממניות החברה. מבנה הבעלות של החברה: 33.3% - הסוכנות הפדרלית לניהול רכוש המדינה של ממשלת רוסיה, 25% - ממשלת רפובליקת סאחה-יקוטיה, 8% - מוסדות שלטון בנפות היקוטיות, 23% - בבעלות משקיעים פרטיים. לאלרוסה מחלקה מיוחדת הקרויה "חברת הסחר של אלרוסה" (באנגלית: "United Selling Organization" ראשי תיבות: USO). המחלקה מעסיקה כ-800 עובדים, מומחים וממיינים. כריית היהלומים בברית המועצות החלה בשנת 1954 כאשר התגלו סלעי קימברליט בשטח יקוטיה. בשנת 1957 החלו בכריית יהלומים באופן תעשייתי והוקמה חברת "יאקוטאלמז" (יהלומי יקוטיה). בשנת 1963 הוחלט על תחילת מכירת יהלומים לשוק העולמי ונחתם הסכם עם תאגיד היהלומים הלונדוני דה בירס. בעקבות הקמת המכרות, הוקמה וגדלה העיירה מירני. בעיר זו נמצא מטה חברת "אלרוסה", ורוב תושבי העיר מועסקים בחברה או קשורים בה. אלרוסה היא החברה המסחרית היחידה ברוסיה העוסקת במיון יהלומים, וזאת מכוחו של רישיון שהעניקה לה ממשלת רוסיה. החברה מחזיקה במלאי גדול של דוגמאות גלם המייצגות אבנים שונות שהופקו במכרות שלה ושל חברות אחרות (כגון דה בירס). החברה מחזיקה בנכסים בתחומים נוספים (חברת תעופה, חברת ביטוח, רשת בתי מלון); אך בשנת 2013 הוחלט לפעול למכירת כל הנכסים שלא קשורים עם יהלומים. החברה פועלת בעיקר במערב יקוטיה אך גם במחוז ארכנגלסק (החל משנת 2005) ובאנגולה. מכירת היהלומים מתבצעת בעיקר על בסיס חוזים ארוכי טווח. החברה פועלת ליישום הסכמים הקשורים עם יהלומי דמים ומחויבת לתהליך קימברלי. בשנים האחרונות החברה כורה יהלומים במשקל קצת מעל 34 מיליון קרט בשנה. מדיה וקבצים בנושא אלרוסה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אלרוסה אלרוסה, ברשת החברתית פייסבוק אלרוסה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) חיים אבן-זוהר, כריית יהלומים בעולם, מדיניות ואסטרטגיה במרכזי הגלם, (עורכת: שירה עמי), מכון היהלומים הישראלי IDI, 2007, עמ' 378-379.
מורו

האם התכוונתם ל... מורו (קבוצה אתנית) – האוכלוסייה המוסלמית של מינדנאו רפלקס מורו – רפלקס המופיע אצל תינוקות האי של ד"ר מורו – ספר של ה. ג'. ולס מורו דה סאו פאולו – אי לחופי ברזיל אישים: אדוארד מורו – עיתונאי אמריקאי אלדו מורו – פוליטיקאי איטלקי גוסטב מורו – צייר סימבולי צרפתי ז'אן מורו – שחקנית קולנוע צרפתייה ז'אן ויקטור מארי מורו – גנרל צרפתי בימי נפוליאון ליילי מילר-מורו – עורכת דין ואקטיביסטית אמריקאית משה מורו – צייר ופסל ישראלי
מצר מאליגין

מצר מאליגין (ברוסית: Проли́в Малы́гина; ‏Proliv Malygina) הוא מצר ים בים קארה ברוסיה (במחוז האוטונומי של ימלו-ננץ) בין חצי האי ימאל (Яма́л) מדרומו לבין האי בֶּלי (Белый) מצפונו. רוחבו של המצר נע בין 9 ק"מ בנקודה הצרה ביותר ועד 27 ק"מ. מימיו רדודים – עומקו המרבי הוא 19 מ', ואורכו 63 ק"מ. חופיו מתאפיינים בצמחיית טונדרה. המצר שמכוסה קרח מרבית ימות השנה קרוי על שם סְטֵפָן מאליגין (Степан Гаврилович Малыгин; נפטר ב-1764), מגלה ארצות רוסי שחקר את האזור הארקטי, היה שותף פעיל במשלחת לחקר סיביר וקמצ'טקה (הידועה גם בשם "המשלחת הצפונית הגדולה", "Великая Северная экспедиция") וחצה את המצר בשנת 1737. נכלל במחוז טיומן. הוביל משלחת לחקר חופיו של אוקיינוס הקרח הצפוני בגזרה שבין חופי ים פצ'ורה לשפך נהר האוב במסגרת "Двинско-Обский отряд". ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של רוסיה ובנושא גופי מים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מחר כפול תשע

מחר כפול תשע (באנגלית: Nine Tomorrows) הוא אוסף סיפורים קצרים הכולל תשעה סיפורים קצרים מאת הסופר אייזק אסימוב. הספר יצא לאור במקור באנגלית בשנת 1959. בין השאר מכיל הספר שניים מן הסיפורים עליהם הצהיר אסימוב כי הם מהחביבים עליו, "השאלה האחרונה" ו"הילד הקטן והמכוער". הספר יצא לאור בעברית בהוצאת מסדה בשנת 1972, בתרגומה של חנה ברקן. בשנת 2005 יצאה לאור מהדורה חדשה בעברית בהוצאת אודיסיאה, בתרגומו של איתמר פארן. מקצוע תחושת העוצמה הלילה הגווע אני בנמל מאדים בלי הילדה העיטים אצילי הנפש כל הצרות שבעולם איית את שמי באות ס' השאלה האחרונה הילד הקטן והמכוער (שאף הורחב מאוחר יותר לספר "ילד האתמול", בשיתוף עם הסופר רוברט סילברברג) הספר "מחר כפול תשע", באתר "סימניה" מחר כפול תשע, באתר OCLC (באנגלית)
יוסף יהודאי

ניצב יוסף יהודאי (1 בינואר 1946 – 23 ביוני 1989) היה קצין משטרה ישראלי אשר פיקד על משטרת מרחב ירושלים. נולד בשם יוסף יודוביץ ברומניה הקומוניסטית. בשנת 1962, כשהיה כבן 17, עלה לישראל. כעבור שנה התגייס לצה"ל. בשנים 1979–1981 פיקד יהודאי על יחידות משמר הגבול במרחב יהודה ושומרון. ב-1984 מונה לסגן מפקד מרחב ירושלים במחוז הדרומי של המשטרה, וב-1986 למפקד המרחב. בתפקיד זה הוביל את משטרת העיר בהתמודדות עם כמה מהאירועים האלימים שהתחוללו בה במהלך האינתיפאדה הראשונה. יהודאי נחשב לשוטר מבריק והיה נערץ על פקודיו. הוא נפטר באופן פתאומי מהתקף לב במהלך כהונתו כמפקד מרחב ירושלים, בגיל 43. הותיר אישה - אילנה, קצינת משטרה אף היא, ושלוש בנות - אפרת, חן ויעל. נקבר בחלקת המשטרה בבית הקברות הצבאי בהר הרצל. לאחר מותו הועלה לדרגת ניצב. על שמו של יהודאי נקראו בסיס משמר הגבול בשכונת שיח' ג'ראח בירושלים ותצפית נוף בהר הצופים. קורות החיים של יוסף יהודאי, באתר "יזכור" של משרד הביטחון יעל פז-מלמד, יהודאי. מפקד חזית ירושלים, מעריב, 12 בפברואר 1988, המשך, המשך דורון מאירי, "מפקד שנלקח בחטף בעיצומה של המלחמה על הבירה, מעריב, 26 ביוני 1989 'Yehudai, Yosef,' in: Michael P. Roth, James S. Olson, Historical Dictionary of Law Enforcement, Westport, Conn.: Greenwood, 2001, p. 401, on Google Books AP, Yosef Yehudai, Jerusalem Police Chief, 42, The New York Times, June 24, 1989 (Original article on AP News Archive) Times Wires Services, Yosef Yehudai; Police Chief in Jerusalem, The Los Angeles Times, June 25, 1989 Jerusalem Police Chief Dies at 42, JTA, June 26, 1989 תצפית יהודאי מהר הצופים נדב שרגאי, הר המריבה: המאבק על הר הבית - יהודים ומוסלמים, דת ופוליטיקה מאז 1976, ירושלים: כתר, 1995, עמ' 349, בגוגל ספרים. יוסי לוי, במשטרת י-ם נחנך מועדון לזכר "איש עם לב שלקח ללב", מעריב, 23 במאי 1990. ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הגוש המזרחי

בזמן המלחמה הקרה המונח – הגוש המזרחי (או הגוש הסובייטי) תיאר את ברית המועצות ואת בעלות בריתה במרכז אירופה (גרמניה המזרחית, פולין, צ'כוסלובקיה והונגריה) ובמזרח אירופה (בולגריה, רומניה ועד שנות השישים של המאה ה-20 גם אלבניה). מדינות הגוש היו גם חברות בארגון הכלכלי קומקון. הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה לא הייתה חלק מהגוש המזרחי או מברית ורשה, אף על פי שהיא מדינה קומוניסטית, מנהיגה, יוסיפ ברוז טיטו, עלה לשלטון בזכות פועלו כפרטיזן במהלך מלחמת העולם השנייה. בניגוד לשאר המדינות הקומוניסטיות, טיטו, לא מונה על ידי ברית המועצות ולא הביע כל נאמנות אליה. יוגוסלביה הצטרפה מאוחר יותר לברית המדינות הבלתי-מזדהות. בדומה ליוגוסלביה, הממשלה הסטליניסטית באלבניה גם עלתה לשלטון בעצמה ולא כמינוי של הצבא האדום. אלבניה התרחקה מברית המועצות לאחר הפיצול הסיני-סובייטי, והביעה תמיכה בסין ולא בברית המועצות. המדינות בגוש המזרחי נהגו להענות לתכתיבי ברית המועצות (עקב עוצמתה הצבאית) שהשתלטה עליהן לאורך מספר שנים, פוליטית, כלכלית, צבאית ותרבותית, במה שכונה לימים שיטת הסלאמי. בשנת 1953 פרצה במזרח גרמניה התקוממות של עובדים שדרשו רפורמות כלכליות. ההתקוממות דוכאה על ידי משטרת מזרח גרמניה והצבא האדום ובעקבותיה הצטרפה מזרח גרמניה ב-1954 לברית ורשה. בשנת 1956 פלש הצבא האדום להונגריה לאחר שהממשלה הפרו סובייטית הוחלפה בממשלה דמוקרטית יותר. כשמנהיגיה הקומוניסטים של פולין ניסו לבחור מנהיג חדש למפלגתם, הם קיבלו אולטימטום מהצבא האדום, שדרש לבטל את הבחירה. גם צ'כוסלובקיה זכתה לראות את הטנקים הסובייטים נכנסים לבירתה בשנת 1968 לאחר שהחלו תהליכי דמוקרטיזציה במדינה. בשנות ה-70 ותחילת שנות ה-80 הביעו מדינות הגוש המזרחי תמיכה מלאה בעמדות הפלסטינים במאבקם נגד ישראל. בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה נודעה המערכת העולמית כמערכת דו גושית. בסוף שנות ה-80, אחרי נפילת חומת ברלין, בנובמבר 1989 והתפוררות ברית המועצות, הגוש המזרחי קרס וזה גרם לסיומה של המלחמה הקרה. הגוש המערבי אן אפלבאום, מסך הברזל – ריסוק מזרח אירופה, הוצאת עם עובד, 2014. אלדד בק, הקנצלרית : מרקל, ישראל והיהודים, עמ' 89.
היינריך שוורץ

היינריך שוורץ (בגרמנית: Heinrich Schwarz; ‏14 ביוני 1906 – 20 במרץ 1947) היה קצין אס אס בדרגת האופט-שטורמפיהרר, איש סגל מחנה אושוויץ בפולין ומחנה נאצוויילר-שטרוטהוף בשטח אלזס-לורן. שוורץ נולד במינכן ועבד כדפס בבית דפוס. הוא הצטרף למפלגה הנאצית ולאס אס בנובמבר 1931. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, שירת בוואפן אס אס עד אוקטובר 1940, אז הוצב כמפקח במחנות ריכוז. הוא שובץ הן במחנה מאוטהאוזן והן בזקסנהאוזן בין השנים 1940–1941. בספטמבר 1941 נשלח שוורץ לפולין, והוצב במשרד המנהלתי במחנה אושוויץ. תפקידו העיקרי במחנה היה לשמש שליש למפקד המחנה, רודולף הס. כמו כן, שימש כמפקח המחנה והאחראי על עבודות הכפייה השונות. בנובמבר 1943 הס קודם וסיים את תפקידו בתור מפקד מחנה אושוויץ. לאחר עזיבתו, הפיקוד העליון של האס אס חילק את המחנה לשלושה אזורים מנהלתיים: אושוויץ I, אושוויץ II בירקנאו, ואושוויץ III מונוביץ, שהיה מחנה העבודה באושוויץ. לאחר חלוקה זאת של המחנה, ניתן לשוורץ הפיקוד על המחנה השלישי של אושוויץ, מחנה אושוויץ-מונוביץ, החל מדצמבר 1943. שוורץ שלח אסירים ממונוביץ לעבודות כפייה בבונה-ורקה, מפעל לגומי סינתטי שהיה קרוב לאושוויץ ובבעלות של התאגיד אי גה פארבן. תאגידים גרמניים אחרים כגון סימנס או תאגיד קרופ קיבלו גם הם עובדי כפייה ממחנה מונוביץ. תנאי העבודה האכזריים שהגיעו לשיאם תחת פיקודו של שוורץ על מחנה מונוביץ העלו את אחוז התמותה של עובדי הכפייה. מעריכים שבין 10,000 ל-35,000 עובדי כפייה מתו במחנה העבודה עצמו או בתאי הגזים במחנה הסמוך, מחנה אושוויץ בירקנאו. שוורץ שהיה חובב ספורט, הקים באושוויץ נבחרת מתאגרפים שהתאבקו ביניהם, וכללה 40 אסירים, שכולם יהודים, מלבד שני פולנים וצ'כי. עקב התנאים הקשים, עד לצעדת המוות, נותרו בחיים 26 מהם. בין חברי הקבוצה היו המתאגרף ויקטור פרץ ונח קליגר. לאחר פינוי מחנה אושוויץ ב-18 בינואר 1945, שוורץ יועד להיות מפקד מחנה דורה-מיטלבאו והאחראי על עבודות הכפייה במפעל "מיטלוורק" שייצר טילי V-2 וחלקים לתותח הענק V-3, אך התפקיד אויש על ידי ריכרד בר. במקום זאת, ניתן לו הפיקוד על מחנה נאצוויילר-שטרוטהוף באלזס-לורן, והוא היה אחראי על פינוי האסירים בצעדות מוות למחנה דכאו במהלך אפריל ומאי 1945. לאחר תבוסת גרמניה הנאצית, שוורץ הורשע בפשעי מלחמה על ידי רשויות הכיבוש הצרפתיות בעיירה הגרמנית רשטאט. הוא נשפט למוות, והוצא להורג על ידי כיתת יורים ליד באדן-באדן ב-20 במרץ 1947. מדיה וקבצים בנושא היינריך שוורץ בוויקישיתוף טלי פרקש, היהודי מתוניס שהיה "אלוף אושוויץ באגרוף", באתר ynet, 10 ביולי 2014 טלי פרקש, אחרי שנים של שתיקה: מדברים על שואת יהודי צפון-אפריקה, באתר ynet, 13 בדצמבר 2018
יהודה תובל

יהודה תובל (29 במרץ 1945 – 10 בפברואר 1985) היה כדורגלן ישראלי ששיחק בעמדת השוער בקבוצות הפועל לוד והפועל ירושלים. ב-1985, במהלך מלחמת לבנון הראשונה נהרג תובל מפיצוץ מוקש בעמדה הסמוכה למטולה. יהודה תובל נולד בשם יהודה ליאון טובול באוראן שבאלג'יריה הצרפתית. ב-1948 עלה עם משפחתו לישראל. הוא שיחק בקבוצת הפועל לוד ובעונת 1969/1970 עבר להפועל ירושלים. בעונת 1971/1972 הגיע עם קבוצתו לגמר גביע המדינה, אך הקבוצה הפסידה להפועל תל אביב 1-0 משער של שייע פייגנבוים. עונה מאוחר יותר זכתה הפועל ירושלים בגביע המדינה לשנת 1973 לאחר ניצחון 0–2 על הכח מכבי רמת גן, ותובל אשר שיחק פצוע הצטיין במשחק. בראשית שנות ה-80 חזר תובל לשחק בקבוצת הפועל לוד, ולאחר תקופה קצרה שב להפועל ירושלים. ב-10 בפברואר 1985, במהלך מלחמת לבנון הראשונה, כאשר היה תובל בשירות מילואים, הוא נהרג מפיצוץ מוקש בעמדה בה הוצב, סמוך למטולה. תובל היה נשוי ואב לשלושה ילדים. י. בן-יעקב, עשר דקות הספיקו להפועל בכדי לנצח בדרבי הירושלמי, דבר, 18 במרץ 1973 ברוך דגון, הגנת הכח הקלה על הפועל ירושלים הדרך לניצחון 0:2, דבר, 21 ביוני 1973 חיים קניגסברג, בלי דרבי – אבל עם הפועל, מעריב, 1 ביוני 1980 ישראל פרץ, לוד הציגה אך לא ניצחה, מעריב, 25 באוקטובר 1981 קורות החיים של יהודה תובל, באתר "יזכור" של משרד הביטחון אריה קנפר, הפועל ירושלים זוכה בגביע המדינה לעונת 1972/73, בארכיון ההתאחדות לכדורגל בישראל, אוחזר ב-7 במאי 2014 עידן דוד, החייל המעופף: סיפורו של יהודה תובל, באתר nrg‏, 19 באפריל 2010 זאב גולדשמיט, אומץ בשער, אומץ בשדה הקרב, באתר ynet, 4 במאי 2014 עוזי דן, יום הזיכרון: השוער שהדף מאות בעיטות נכנע למוקש אחד, באתר הארץ, 28 באפריל 2009
אוניברסיאדת איזמיר (2005)

אוניברסיאדת הקיץ ה-23 נערכה באיזמיר, טורקיה ב-2005; טקס הפתיחה, טקס הנעילה ותחוריות אתלטיקה וכדורגל נערכו באצטדיון אטאטורק ששופץ לקראת האירוע. במשחקים השתתפו כ-9,500 ספורטאים. באוניברסיאדה זו נערכו תחרויות ב-14 ענפי ספורט: אתלטיקה (45 תחרויות), היאבקות (21 תחרויות), התעמלות (כולל התעמלות אמנותית (8 תחרויות) והתעמלות מכשירים (14 תחרויות)), טאקוונדו (16 תחרויות), טניס (5 תחרויות), כדורמים, כדורסל (2 תחרויות), כדורעף (2 תחרויות), כדורגל (2 תחרויות), סיף (12 תחרויות), קפיצה למים (12 תחרויות), קשתות (8 תחרויות), שייט (7 תחרויות) ושחייה (40 תחרויות). סך הכול הוענקו 637 מדליות, מתוכן 65 לרוסיה. וילסון בוסינאי (אוגנדה אוגנדה), זכה ב-3 מדליות זהב. אנה בסונובה (אוקראינה אוקראינה), זכתה ב-5 מדליות, מהן 4 מדליות זהב. איה טרקאווה (יפן יפן), זכתה ב-4 מדליות, מהן 3 זהב. אוטיליה ינדז'ייצ'אק (פולין פולין), זכתה ב-3 מדליות זהב. מייגן ג'נדריק (ארצות הברית ארצות הברית), זכתה ב-3 מדליות זהב. מדיה וקבצים בנושא אוניברסיאדת איזמיר בוויקישיתוף האתר הרשמי (מאורכב)
גלן מקווין

גלן מקווין (באנגלית: Glenn McQueen; ‏24 בדצמבר 1960 - 29 באוקטובר 2002) היה אנימטור קנדי שעבד בחברת PDI ובסטודיו ההנפשה פיקסאר. במהלך חייו עבד מקווין כאנימטור בסרטי ההנפשה באג לייף, צעצוע של סיפור, מכוניות, מוצאים את נמו ומפלצות בע"מ. גלן מקווין נולד ב-24 בדצמבר 1960 בטורונטו, אונטריו, קנדה. ב-1985 סיים מקווין את לימודיו במכללה הקנדית "מכללת שרידן", לאחר שסיים את לימודיו קיבל מהמכללה מלגה וטס למכון למעבדות גרפיקה, מחשבים וטכנולוגיה שבניו יורק, שם עבד כראש מחלקת ההנפשה הממוחשבת. ב-1991 הצטרף מקווין לחברת "PDI" ושם עבד כאנימטור במספר סרטים וסדרות טלוויזיה. ב-1994 עזב את "PDI" והצטרף לסטודיו ההנפשה "פיקסאר", במהלך עבודתו בפיקסאר פיקח על עבודת ההנפשה של סרטים רבים שהיוו את ההצלחה המוקדמת של פיקסאר כגון צעצוע של סיפור, צעצוע של סיפור 2, באג לייף ועוד. בנוסף, מקווין שימש עד מותו כחבר באקדמיה האמריקאית לקולנוע. מקווין מת ממלנומה באוקטובר 2002 במהלך עבודת ההנפשה על הסרט מוצאים את נמו. עמיתיו לפיקסאר בחרו להנציח את מקווין במספר דרכים. הסרט מוצאים את נמו שעליו עבד בימיו האחרונים הוקדש לזכרו ובמהלך הקרדיטים הופיעה מחווה למקווין. מקווין זכה לעבוד מעט על הסרט מכוניות לפני מותו וחבריו החליטו לקרוא לדמות הראשית על שמו, לייטינג מקווין. מייסד פיקסאר, ג'ון לאסיטר, אמר על מקווין לאחר מותו כי הוא "הלב והנשמה של מחלקת ההנפשה" וגם כי "גלן לא נעלם מאיתנו, הוא עדיין אצל כל אחד מאיתנו בחיים". גלן מקווין, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) גלן מקווין, באתר "Find a Grave" (באנגלית) Samad Rizvi, ‏Remembering Glenn McQueen, 1960-2002, באתר Pixar Times David Nusair, ‏5 Things You Didn't Know About the Cars Series, באתר About.com Cars Easter Egg - Tribute to Dead Animator
יוסף ידיד הלוי

הרב יוסף ידיד הלוי (ה'תרכ"ז - ח' באדר ה'תר"ץ, 1867 – 8 במרץ 1930) היה אב בית הדין של יוצאי חלב בירושלים, מגדולי רבני העיר. נולד בחלב (ארם צובא) שבסוריה, אז חלק מהאימפריה העות'מאנית, לרב מרדכי שהיה מלמד ילדים. כנער סייע לאביו בהוראה לילדים, וגם היה לומד עמו. משפחתו הייתה דלת אמצעים, והוא נתמך כלכלית על ידי הרב שאול קצין ונדיבי העיר. נישא ללאה זיאת-שרבתי, ולמד אצל הרב אברהם חיים עדס. בשנת ה'תר"ן (1889) עלה עם הוריו ובני משפחתו לישראל, והתיישב בצפת, שם למד בבית הכנסת של הרב יוסף קארו. בתקופה זו היה מקורב לרידב"ז, ועסק איתו בלימוד תורה. בצפת חיבר חלק מספריו, ושימש כדיין לצד הרב ישמעאל בן פנחס הכהן והרב שלמה רפאל חכים. בשנת ה'תר"ע (1910) לערך עלה להדפיס את ספרו "תורת חכם" בירושלים. בעצת דודו, הרב יום טוב ידיד הלוי, עבר כשנה לאחר מכן להתגורר בירושלים עם משפחתו. בתקופה זו נענה לבקשת העדה הבוכרית, והחל לשמש כדיין ומורה הוראה בבית הדין של העדה, לצד הרב אברהם אמינוף והרב יוחנן שמחיוף. לרשותו הועמדה דירה בשכונת הבוכרים, וספריה גדולה שקנה הגביר פנחס אברהמוף. בהמשך מונה לשמש כאב בית הדין של קהילת יוצאי חלב (יחד עם רבו, הרב אברהם חיים עדס, ועם תלמידו, הרב רפאל שלמה לניאדו). בסוף ימיו עסק מעט בתורת הקבלה, ועם זאת התנגד ללומדי הקבלה שלא למדו לפני כן ש״ס ופוסקים. שיכל את ארבעת ילדיו שמתו בילדותם בתקופת מגוריו בצפת, ובשנת ה'תרס"ב נולד לו בן נוסף, שלמה, שהאריך ימים. היה מקורב לרב שלמה אליעזר אלפנדרי. חתם עם רבנים נוספים בעד היציאה מהוועד הלאומי, והתנגד להוראה בשפה העברית בתלמודי תורה, בטענה כי "הכשרת" השפה בקרב תלמודי התורה תביא להפצת חומרי קריאה בשפה זו כנגד הדת. כמו כן, יש שטענו כי התנגד לספרו של הראי"ה קוק, "אורות"; אמנם על אמינותם יצאו עוררין. הלך לעולמו ב-8 במרץ 1930 (ח' באדר ה'תר"ץ) לאחר מחלה, ונטמן בהר הזיתים בירושלים. אשתו, לאה, נפטרה בי"ח באלול ה'תרצ"ז. בנו הרב שלמה ידיד, הדפיס חלק מספרי אביו לאחר מותו. בתו שרה נישאה לרב נעים פינטו והתגוררו בארגנטינה. הרב עזרא עטייה (ראש ישיבת פורת יוסף) הרב יעקב עדס הרב יעקב קצין הרב רפאל שלמה לניאדו הרב דוד הררי רפול הרב ארי חיימוף הרב שמחה חיימוף הרב דוד סתהון דבאח (הרב הראשי של החלבים בבואנוס איירס) ברכת יוסף - דיני ברכות ועוד, חלק א', ירושלים ה'תרפ"ה ברכת יוסף - דיני ברכות ועוד, חלק ב', ירושלים ה'תרפ"ז ויחי יוסף - הלכות גיטין ועוד, ירושלים ה'תרפ"ט ימי יוסף - שו"ת על ארבעת חלקי השולחן ערוך, ירושלים ה'תרע"ג (באתר היברובוקס) ברכת חכם תורת חכם ימי יוסף בתרא - שו"ת ד' חלקי שו"ע ספר פסק מהגר"י ידיד הלוי בעניין הסרת רב ראשי ממשרתו, ירושלים ה'תשנ"ג ימי יוסף בתרא - ידיד, יוסף מרדכי, 1866-1930 (page 1 of 481), באתר hebrewbooks.org ח. מקובר, חכמי ארם צובא - מסכת חייהם המופלאים של מאורי האומה שחיו בארם צובה, ירושלים ה'תשס"ג (עמ' 194 - 200) גדעון גילקרוב, האיר המזרח - לדמותם של רבותינו הספרדים בדורות האחרונים, חלק א', ירושלים ה'תשס״ב (עמ' 106 - 131) חכם יוסף ידיד הלוי, באתר החכם היומי יוסף ידיד הלוי, באתר "החכם היומי" יוסף מרדכי ידיד (1866-1930), דף שער בספרייה הלאומית היה חותם יוסף מרדכי ידיד הלוי (בצירוף שם אביו, כמנהג בארצות ערב אז) וזה לשונו בספר 'שארית יוסף' ח"ג חיו"ד סימן ב (עמ' קז): "וגם הלימוד העברי שנתחדש היום שמלמדים החופשים שפה עברית, ובכתבי עברים הוא רע מאוד". מנחם מנדל גרליץ, "מרא דארעא ישראל" ירושלים תשס"ג, עמ' שה איתם הנקין, ‏החרם על רי"מ פינס בירושלים וקשריו עם גיסו רבי דוד פרידמן, המעין תשרי תשס"ט
פרס פטל הזהב - השחקן הגרוע ביותר

פרס פטל הזהב לשחקן הגרוע ביותר, הידוע גם בשם פרס ראזי (Razzie Award), הוא פרס שנתי הניתן לשחקן הגרוע ביותר של השנה הקודמת במסגרת פרס פטל הזהב. הראשון שזכה בפרס הוא הזמר ניל דיימונד על משחקו בסרט "זמר הג'אז" ב-1980, למרות שקיבל גם מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי. האחרון לזכות בפרס הוא לברון ג'יימס על הופעתו בסרט ספייס ג'אם: אגדה חדשה. רק זוכה אחד בפרס "השחקן הגרוע ביותר" הופיע בטקס ואסף את הפרס שלו באופן אישי: טום גרין שקיבל את הפרס על תפקידו בסרט אחי, איך דפקו אותך. סילבסטר סטאלון מחזיק בשיא הזכיות בקטגוריה זו עם ארבעה פרסים. שחקנים אחרים עם זכיות מרובות הם אדם סנדלר וקווין קוסטנר עם שלוש זכיות, ופולי שור עם שתיים. אתר האינטרנט הרשמי של פרס פטל הזהב - השחקן הגרוע ביותר (באנגלית) A "Cliff Notes" History of the RAZZIES® - The Official RAZZIE® Forum, web.archive.org, ‏2015-12-04 ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בראק

האם התכוונתם ל... ויקטור בראק – פושע מלחמה נאצי ולטר בראק – שחיין גרמני ז'ורז' בראק – צייר ופסל צרפתי ברק (פירושונים)
פרס פטל הזהב - השחקנית הגרועה ביותר

פרס פטל הזהב לשחקנית הגרועה ביותר, הידוע גם בשם פרס ראזי (Razzie Award), הוא פרס שנתי הניתן במסגרת פרס פטל הזהב לשחקנית הגרועה ביותר של השנה הקודמת. הצורה ההומוריסטית של הפרס גורם גם למועמדות לזכייה להופיע בטקס, להלן רשימה של נמענים ומועמדים לפרס זה, בציון שם הסרט שבגינו היו מועמדים. השחקנית עם שיא הזכיות היא מדונה עם חמש זכיות. שחקניות אחרות עם ניצחונות מרובים הם בו דרק עם שלוש זכיות, פיה זאדורה, שרון סטון ודמי מור עם שתי זכיות כל אחת. רק שתי זוכות הופיעו בטקס וקיבלו את הפרס בעצמן, האלי ברי על אשת חתול וסנדרה בולוק על הכל אודות סטיב, שתיהן זכו בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר: האלי ברי זכתה בשנה הקודמת עבור מונסטר בול, וסנדרה בולוק זכתה יום לאחר קבלת פטל הזהב עבור הזדמנות שנייה. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. 2020- קייט הדסון והשחקנית המשנה לרקדנית מאדי זיגלר בסרט "מוזיקה" אתר האינטרנט הרשמי של פרס פטל הזהב - השחקנית הגרועה ביותר (באנגלית) פרס הבמאית הגרועה לסיה, באתר ישראל היום
קינאז המופעל על ידי AMP

AMP-activated protein kinase (ובקיצור: AMPK) הוא אנזים מסוג קינאז בעל תפקיד בהומיאוסטאזיס האנרגטי של התא. האנזים הוא חלבון הטרו-טרימר המורכב משלוש תת-יחידות שיחד מהוות את האנזים התפקודי: מיחידה קטליטית α, ומשתי תת-יחידות רגולטריות המסומנות ß ו- γ. החלבון שמור מאוד לאורך האבולוציה וחלבונים הומולוגיים לכל 3 תת-היחידות נמצאו בצמחים, שמרים, חרקים ויונקים. החלבון מתבטא במגוון רקמות, כולל הכבד, המוח, ושרירי שלד. האנזים המשופעל על ידי עליה ברמות AMP תוך תאיות המעידות על ירידה ברמה האנרגטית. השפעול של AMPK גורם להפעלה של מסלולים קטבוליים המייצרים ATP ובמקביל עוצר מסלולים צורכי ATP, בעיקר מסלולים אנאבוליים. הפעלת האנזים מובילה לחמצון חומצות שומן בכבד וקטוגנזה; עיכוב סינתזת כולסטרול, עיכוב ליפוגנזה ועיכוב סינתזת טריגליצרידים; הגברת חמצון חומצות שומן וצריכת גלוקוז על ידי שרירים; מודולציה של הפרשת אינסולין על ידי תאי בטא בלבלב. מדיה וקבצים בנושא קינאז המופעל על ידי AMP בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא ביולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.