laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
פרואיט איגו

פרואיט-איגו (באנגלית: Pruitt–Igoe) הוא שמו של פרויקט שיכון ציבורי שהוקם בשנת 1954 בסנט לואיס, מיזורי. הפרויקט כלל 33 מבנים בגובה 11 קומות, אך לאחר שנים אחדות מסיומו הפך למוקד אלימות, פשע וסגרגציה. בשל בעיות אלו ננטש כמעט לגמרי בסוף שנות השישים ונהרס כליל על ידי פיצוץ דינמיט בתאריך 15 ביולי 1972. הפרויקט הפך ידוע לשמצה בתחומי התכנון העירוני, דיור ציבורי וחידוש עירוני. כיום משמש השטח למספר בתי ספר. את סכמת המגורים הציעו ויליאם פרואיט וונדל איגו, ותוכננה על ידי האדריכל מינורו ימסאקי, שתכנן בין היתר את מגדלי התאומים בניו יורק. הריסתו של פרואיט-איגו היה מהראשונים שנעשו על אדריכלות מודרנית, וכך בישר על סופו של עידן או כפי שכינה זאת היסטוריון האדריכלות הפוסט מודרנית צ'ארלס ג'נקס: 'היום בו מתה אדריכלות מודרנית'. הייתה זו הכתיבה של ג׳נקס, מילות ההספד שלו עליה, שהפכה את הפרויקט לאבן דרך בהיסטוריה ותרבות של אדריכלות, בלעדיו כנראה היה נשאר הפרויקט עלום שם. לפי ג'נקס, ההריסה של פרויקט פרויט-איגו (Pruitt-Igoe), או יותר נכון רגע פיצוץ הדינמיט באמצע שנות ה־70, הוא גם הרגע בו מודרניזם הפך לעבר וגם רגע תחילתו המובהקת של הפוסט מודרניזם כהתנגדות להגמוניה המודרניסטית. מדיה וקבצים בנושא פרואיט איגו בוויקישיתוף המיתוס של Pruitt-Igoe - סרט דוקומנטרי Prospero (blog), Why the Pruitt-Igoe housing project failed, The Economist, ‏Oct 15th 2011 John R. Gold, The Power of Narrative: the early writings of Charles Jencks and the historiography of architectural modernism, Twentieth-Century Architecture and its Histories David Harvey, The Condition of Postmodernity, Oxford, 1989, עמ' 39 ערך זה הוא קצרמר בנושא אדריכלות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אומצה אומצה

אומצה אומצה הוא מונח סלנג ישראלי אונומטופאי המתאר את המקצב של מוזיקת הטראנס, ובהשאלה גם את התרבות שצמחה ממנה. הביטוי מופיע גם בגרסאות אומצה בומצה, אומצים בומצים וכדומה.[דרוש מקור] המונח קיים גם בשפות אחרות, כגון רוסית. (умца-умца). מקורו של המונח "אומצה אומצה" הוא כנראה אותו החלק מן האוכלוסייה שזלזל בז'אנר זה, וההתנשאות שלו כלפי שוחרי הטכנו, אמה הרוחנית של מוזיקת הטראנס.[דרוש מקור] שני חלקי המונח נהגים במלעיל. המונח מופיע כצמד מילים זהות על מנת להדגיש את המונוטוניות של מקצבי הטראנס. "אומ-", חלקה הראשון של המילה החוזרת, מכוון אל צלילי הבס, בעוד ש"-צה" מכוון אל הצלילים הגבוהים ולמעשה נהגה עם תנועה חלשה (בין קמץ לשווא). הטעמת המונח: יש להגות אוּמְצָה אוּמְצָה (במלעיל), ולא אֻמְצָה אֻמְצָה (במלרע) במשמע סטייק. להקת הפאנק פופ "Bloodhound Gang" קראה לסינגל השני מתוך אלבומה "Hefty Fine" מ-2005 בשם "Uhn Tiss Uhn Tiss Uhn Tiss" (תרגום חופשי: "אומצה אומצה אומצה"). השיר הוא בסגנון של מוזיקה אלקטרונית, וחלק ממילותיו הן: "All you need is Uhn Tiss Uhn Tiss Uhn Tiss". פזמון השיר מורכב מהמילים "אומצה אומצה, מותק" בלבד הנהגות כגניחות נשיות, כשהן חוזרות על עצמן בחדגוניות ובהקשר מיני. להקתו של אמיר קוסטוריצה, "Emir Kusturica & The No Smoking Orchestra", הוציאה שיר בשם "Unza Unza Time" (זמן האומצה-אומצה), כחלק מאלבומה הראשון שנקרא אף הוא בשם זה ויצא בשנת 2000. לפי מילות השיר, בסוף המאה ה-20 בני האדם יצרו מוזיקה משעממת, ולכן אלוהים הכה אותם במקל הקצב שלו והכריז כי זה "זמן האומצה-אומצה". באנגלית נוהגים לעיתים לומר Boots & Cats על אותו משקל של "אומצה אומצה". "שלמה בר אומצה אומצה" (2014) - כתבה העוסקת בחיבור בין שלמה בר לבין המוזיקה האלקטרונית, באתר Nrg‏, 2014 "Umtsa Umtsa", Urban Dictionary (באנגלית) קטע מוזיקלי קצר בשם "Umtsa Umtsa", המדגים מקצב "אומצה אומצה" במוזיקה בלקנית דוגמה לשימוש במונח הרוסי (ברוסית) (ארכיון) Uhn Tiss Uhn Tiss Uhn Tiss Unza Unza Time, באתר lyricsmode.com Boots and Cats, נבדק ב-2023-04-10
מרחק נקודה מישר

מרחק בין נקודה לישר הוא מושג בגאומטריה אנליטית. הוא מוגדר כמרחק בין נקודה נתונה אל הנקודה הקרובה ביותר אליה שנמצאת על הישר הנתון. נקודה, וישר שאינו מכיל אותה, מגדירים מישור. אם הנקודה נתונה על ידי הקואורדינטות הקרטזיות שלה: ( x 0 , y 0 ) {\displaystyle (x_{0},y_{0})} , ואם הישר נתון על ידי המשוואה מהמעלה הראשונה: y = m x + n {\displaystyle y=mx+n} , כי אז ניתן לחשב את המרחק במישור בין הנקודה לישר באמצעות הנוסחה: d = | m x 0 − y 0 + n m 2 + 1 | {\displaystyle d=\left|{mx_{0}-y_{0}+n \over {\sqrt {m^{2}+1}}}\right|} הנוסחה מתקבלת על ידי פתרון מערכת פשוטה של שלוש משוואות המתקבלות כאשר מעבירים ישר המאונך לישר הנתון, ושעובר דרך הנקודה הנתונה. משוואת הישר המאונך היא y = − 1 m x + n 2 {\displaystyle y=-{\frac {1}{m}}x+n_{2}} , וזאת מפני שהשיפוע של הישר המאונך שווה ל- − 1 m {\displaystyle -{\frac {1}{m}}} ("הופכי ונגדי"). מהצבה של הנקודה הנתונה ושל הנקודה המבוקשת במשוואות המתאימות, מתקבלות שלוש משוואות. מפתרון המערכת מתקבלת הנוסחה למרחק בין הנקודה הנתונה לישר הנתון. משוואה ממעלה שנייה מדיה וקבצים בנושא מרחק נקודה מישר בוויקישיתוף
מסיל אל-ג'יזל

מסיל אל-ג'יזל (בערבית: مسيل الجزل) היה כפר ערבי בנפת ביסאן ששכן שישה קילומטרים מדרום מזרח לבית שאן. הכפר הותקף ב-31 במאי 1948 במהלך מלחמת העצמאות, כחלק ממבצע גדעון, ותושביו נמלטו. בסקר הכפרים 1945 בארץ ישראל הוערכה אוכלוסייה לתושבי הכפר ביחד עם כפר רופין. על פי הסקר, הכפר מנה כ-100 תושבים מוסלמים, בעוד שבכפר רופין היו כ-180 תושבים יהודים. כמו כן נאמר בסקר שבשנת 1931 הכפר מנה 197 תושבים.. אנשי הכפר התפרנסו מגידול דגנים וירקות. לפני שאנשי הכפר ברחו, היו בו כ-47 בתים העשויים מלבני בוץ. מדיה וקבצים בנושא מסיל אל-ג'יזל בוויקישיתוף מסיל אל ג'יזל באתר palestine remembered נתונים מסקר הכפרים (1945), שהוצגו מחדש בספר Hadawi, Village statistics 1945, Classification of Land and Area Ownership in Palestine, Beirut, 1970, ומהספר נסרקו לאתר PalestineRemembered.com. ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
לקסוס LFA

לקסוס LFA היא מכונית על יפנית מתוצרת לקסוס. 500 יחידות של הדגם יוצרו בין דצמבר 2010 לדצמבר 2012. ל-LFA יש מנוע 10 צילינדרים קדמי בתצורת V בנפח 4.8 ליטר, מגיעה ל-560 כ"ס, גוף פולימרי מחוזק בסיבי פחמן, תיבת שישה הילוכים רובוטית והנעה אחורית. והיא מאיצה מעמידה ל-100 קמ"ש בתוך 3.7 שניות. ה-LFA נחשבת לאחת ממכונית העל הסדרתיות היקרות בעולם כאשר מחירה הוא 375 אלף דולר (1.4 מיליון שקלים לפני מיסים) ובהשוואה ללמבורגיני אוונטאדור שעולה 255 אלף יורו (1.2 מיליון שקלים לפני מיסים). ה-LFA היא המכונית הכי מהירה של לקסוס והמכונית הסדרתית הכי מהירה בנורבורגרינג[דרוש מקור] כאשר גרסת נורבורגרינג של ה-LFA מגיעה ל-562 כ"ס לעומת 552 בדגם הרגיל, ומחירה 445 אלף דולר (1.7 מיליון שקלים לפני מיסים) לעומת הדגם הרגיל שעולה 375 אלף דולר. אתר האינטרנט הרשמי של לקסוס LFA (באנגלית)
אינטרפוץ

ברז אינטרפוץ (שיבוש לשון מגרמנית: Unterputz, אוּנטֶרְפּוּץ, "מתחת לציפוי") הוא כינוי למנגנון של ברז מיקסר המותקן בדרך-כלל בקיר המקלחת. כלפי חוץ נראית ידית אחת בלבד, המופעלת באופן הבא: כשהידית למטה (קרובה לקיר) אין זרימת מים; כשהידית למעלה (רחוקה מהקיר) יש זרימת מים. כשהידית מסובבת לימין, זורמים מים קרים; כשהידית מסובבת לשמאל, זורמים מים חמים; כשהידית באמצע, זורמים מים פושרים (הכיוונים עשויים להיות הפוכים בהתאם לכיוון ההתקנה). ברז אינטרפוץ מורכב משלושה חלקים: הידית - עשויה ממתכת ובולטת מחוץ לקיר; הצנרת - עשויה ממתכת או פלסטיק ונמצאת בתוך הקיר, מאחרי האריחים; המנגנון - עשוי מפלסטיק ומחבר בין הידית לבין הצנרת. ישנם מספר סוגים של ברזי אינטרפוץ, הנבדלים זה מזה במספר יציאות הצנרת: "3 דרך", (תרגום מילולי של הביטוי האנגלי "‎3-way"), ובו הצנרת כוללת שלושה פתחים: שני פתחים אופקיים שמהם נכנסים מים חמים וקרים מהצנרת הביתית, ופתח אחד המוביל מים אל צינור המזלף. "4 דרך", ובו הצנרת כוללת שני פתחים המובילים מים אל שתי נקודות יציאה שונות בדרך כלל האחד למזלף והשני לברז תחתי. "5/6 דרך", בסוג זה שני פתחים המובילים מים אל ארבע נקודות יציאה, ניתן לסגור את אחד הפתחים ולקבל בפועל "5 דרך" שבו רק שלוש יציאות. סוג זה רלוונטי למקרים בהם רוצים לחבר יציאות פחות סטנדרטיות כגון מפלי מים, ג'טים ועוד. המנגנון הפלסטי של ברז אינטרפוץ עלול להיסדק. הדבר עלול להתבטא בנזילה מהברז עצמו. כמו כן, הדבר עלול לגרום לכך שהברז לא ייסגר עד הסוף, וכתוצאה מכך תהיה נזילה מהמזלף. המנגנון עלול גם להישבר לגמרי. במצב זה הידית נפרדת לגמרי מהקיר, ואי אפשר להפסיק את זרימת המים ביד אלא רק בעזרת מפתח שוודי או שפיץ פלייר, או על ידי סגירת הברז הראשי.
חדר האוכל של קיבוץ גניגר

חדר האוכל בקיבוץ גניגר הוא חדר האוכל הראשון שהוקם בתנועה הקיבוצית. שימש את הקיבוץ במשך 30 שנה עד להקמת חדר אוכל חדש. משמש כיום כספריית הקיבוץ והוגדר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל. חדר האוכל של קיבוץ גניגר נחנך ב-1929 (7 שנים לאחר הקמת הקיבוץ ב-1922) והיה חדר האוכל הראשון בתנועה הקיבוצית. הקמת המבנה מומנה על ידי ההנהלה הציונית והמבנה תוכנן על ידי האדריכלים ריכרד קאופמן ולוטה כהן. לאור התקציב המצומצם כלל המבנה רק אולם אכילה ומטבח והורחב בשלבים יותר מאוחרים. בשנת 1958 הוקם חדר אוכל חדש והמבנה ההיסטורי ננטש. בהמשך אוכלס חלק מהמבנה על ידי הספרייה וחלק אחר משמש כגלריית אמנים. במבנה תוכננו אלמנטים כמו פתחים וחזיתות על פי יחס הזהב. בנוסף התאפיין המבנה באוורור טבעי שצימצם את הצורך למיזוג. גג חדר האוכל כוסה ברעפים בעוד שגג המטבח השטוח נעשה על ידי יציקת בטון. גם הקירות נבנו מבטון מזוין. חדר האוכל צויד בספסלי עץ (מווינה) ובכלי אוכל מחרסינה. המבנה והחלונות נצבעו בצבעים ססגוניים. חדר האוכל יועד ל-72 סועדים. בעקבות הצלחת הפרויקט בגניגר, החליטו ראשי המחלקה להתיישבות לאמץ את מודל חדר אוכל זה כמודל אב על מנת ליישמו בקיבוצים אחרים ואכן הוקמו חדרי אוכל דומים גם בקבוצת כנרת ובמזרע. בהמשך נאלצה המחלקה להתיישבות לשנות את המודל על מנת להתאימו לדרישות ביטחוניות ולגודל הקיבוץ. חדר אוכל (קיבוץ) מדיה וקבצים בנושא חדר האוכל בגניגר בוויקישיתוף מיכאל יעקובסון: משמרים את חדר האוכל הקיבוצי הראשוןבאתר "ידיעות הקיבוץ", 1 בפברואר 2012 עמנואל טל: פרקים בהתהוותו ועיצובו של חדר-האוכל הקיבוצי (1926-1935) (אורכב) ביקור בספריה שבחדר האוכל הישן, Youtube, פורסם ב 22 בדצמבר 2011 בקשת התקציב הוגשה כבר ב-1924 (על סך כ-300 לירות א"י) אך התקציב אושר רק ב-1927 בשלב מאוחר יותר נוספו אגפים ששימשו להרחבת חדר האוכל, למחסן, לשירותים ולמאפייה תוכנן על ידי האדריכל נחמן קפלנסקי סגנון זה של צבעוניות היה חלק מזרם אומנותי שהיה נפוץ בעולם באותה תקופה (במיוחד בגרמניה). בין מובילי הזרם היה ברונו טאוט שהיה חברו של קאופמן לספסל הלימודים כולל שולחן לשומרי מסורת מודל זה כונה התוכנית הטיפוסית הדרישות הביטחוניות נבעו מההחמרה במצב הביטחוני ב-1929 שינוי אב הטיפוס בוצע על ידי האדריכל יוחנן רטנר הניסיון להגדיל את חדר האוכל תוך שמירה על יחס הזהב נכשל והיה צורך בתכנון אחר בסופו של דבר הוקמו חדרי אוכל במודל חדש בעין חרוד, בתל יוסף, בבית אלפא ועוד
מורה המורה

האם התכוונתם ל... ספרו של הפילוסוף שם טוב בן יוסף אבן פלקירה ספרו של רבי רפאל נתן נטע רבינוביץ
מכבי דרום תל אביב

מכבי דרום תל אביב היא קבוצת כדורסל ישראלית מהעיר תל אביב, המשמשת כקבוצת בת של מכבי תל אביב. כיום מאמן את הקבוצה קובי בוכריס הקבוצה היא אחת מקבוצות הכדורסל הוותיקות בישראל והיא נמנית עם שמונה מייסדות ליגת המבחן הראשונה בשנת 1954. מאז התמודדה הקבוצה בליגה הלאומית בכדורסל, כשזאת הייתה הליגה הראשונה, עד עונת 1961/1962, אז ירדה לליגה השנייה. בעונת 1975/76 הוביל אותה המאמן צביקה שרף חזרה לליגה הלאומית, אך בעונת 1978/1979 נשרה שוב לליגה הארצית. בעונת 1983/1984 הצטרפה שוב לליגה הבכירה אך ירדה ליגה עוד באותה עונה, שהייתה לפעם האחרונה שהקבוצה שיחקה בליגה העליונה. מגרש הבית של הקבוצה היה מגרשה הפתוח הוותיק של קבוצת מכבי תל אביב ברחוב מכבי ב"לב העיר", כ-300 מטרים צפונה מכיכר מגן-דוד. המגרש היה בסמוך לקולנוע אורלי ולמועדון הטניס של מכבי תל אביב ברחוב טשרניחובסקי. בין השאר שיחקו בשורותיה: מוטי בן דוד, דוד פריש, מיכה שוורץ, גלעד כץ, שי סידלמן, איציק כהן, עידו מנדל, חן ליפין, עודד קטש, מרטין מיורספ, צביקה שרף, רוני בוסאני ופיני גרשון. אימנו בקבוצה: מולי קצורין ומוטי ארואסטי. באמצע שנות התשעים התאחדה מכבי דרום תל אביב עם הפועל קריית גת ונקראה בשם מכבי דרום/קריית גת. בשנת 2000 הקבוצה התפרקה וחדלה מלהתקיים. בתחילת עונת 2012/2013 הוקמה הקבוצה מחדש וכיום מתמודדת בליגה א' מחוז מרכז, ומארחת באולם הספורט הדר יוסף. דף הקבוצה באתר איגוד הכדורסל ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורסל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אסטון מרטין One-77

אסטון מרטין one-77 (באנגלית: Aston Martin One-77) היא מכונית על בריטית מתוצרת אסטון מרטין. שמה של המכונית הוא one-77 מפני שיוצרו רק 77 יחידות מהדגם. ה-77 יוצרה בשנים 2009–2012. ה-one-77 כוללת מנוע טורבו בנזין V12 צילנדרים בנפח 7.3 ליטרים המספק כ-750 כ"ס ותיבת הילוכים רובוטית כפולת מצמדים בת 6 הילוכים. היא מאיצה מ-0 ל-100 ב-3.6 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 375 קילומטרים לשעה. היא מבוססת על אסטון מרטין DB9 והיא גם גרסה משודרגת של אסטון מרטין DBS. ה-ONE-77 היא המכונית המהירה והחזקה ביותר של אסטון מרטין והכי יקרה שלה. היא עולה 1.2 מיליון פאונד. (עד ל-2016 שאז הוצג הוולקאן העולה 1.8M פאונד). לעומת למבורגיני אוונטאדור שעולה 450 אלף יורו. ה-One-77 מופעל כניידת משטרה ב-משטרת דובאי. מדיה וקבצים בנושא אסטון מרטין One-77 בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אסטון מרטין One-77 (באנגלית)
מרים גמבורד

מרים גמבורד (נולדה ב-10 ביולי 1947) היא אמנית ישראלית ומרצה במחלקה לאמנויות המסך באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל. נולדה בקישניב ב-1947 למשפחה של אמנים. אביה משה גמבורד (1903-1954) קלאסיקון של האמנות המולדבית. אמה איבגניה גמבורד (1913–1956) מעצבת תלבושת של סרטו הראשון של הבמאי סרגיי פרדג'נוב. סיימה ב-1970 בפקולטה לפיסול מונומנטלי באקדמיה לאמנות ע"ש מוכינה בלנינגרד (סנט פטרבורג). ב 1977 עלתה לארץ, מתגוררת בתל אביב. עוסקת באמנות ומלמדת בבצלאל ובמדרשה לאמנות, בית ברל. 1964-1970 - M.A. במסגרת הפקולטה לפיסול מונומנטלי באקדמיה לאמנות ע"ש מוכינה בלנינגרד (סנט פטרבורג), ברית המועצות. 1972 - תערוכת יחיד במוזיאון הלאומי בקישינב, ברית המועצות. 1984 - תערוכת יחיד בגלריה נורה, ירושלים. 1988 - "קיטש כפול או לוט ובנותיו", גלריה טובה אוסמן, ת"א. 1992 - "קנטאורים", מוזיאון הרצליה לאמנות. 1999 - "משיח", גלריה "זרו", ברצלונה, ספרד. 1999 - "תעודת זהות", בית האמנים, ת"א. 2000 - "זנב המלאך", בית קונסטנס, רמת גן. 2010 - "יצר הרע טוב מאוד", תערוכה והשקת ספר- אמן, גלריה "המדרשה", ת"א. 2014 - תפתח תערוכת יחיד במוזיאון לאמנות ישראלית ברמת גן. 1970-1977 - תערוכות פיסול קבוצתיות בקישינב, מוסקבה, לנינגרד וקרקוב בברית המועצות ובפולין. 1986 - התערוכה הבינלאומית ה- XXV לרישום, מרכז "חואן מירו", ברצלונה, ספרד. 1989 - תחרות פיסול חוץ, הרצליה. 1991 - "44 לילה"- מוזיאון נשים, בון, גרמניה. 1995 - "מינאני"- גוני הזהות המינית, בית האמנים, ירושלים. 1996 - "לאחות את הקרע", גלריה "ידיים", ת"א. 1999 - "שואה"- מאנז', סנט פטרבורג, רוסיה. 2000 - "רשמים"- רישום בישראל עכשיו, בית האמנים, ירושלים. 2001 - "השתקפות העצמי", בית האמנים, ת"א. 1999-2003 - "סלון הסתיו", Grand Palais, פריז, צרפת. 2005 - "ליגה", בית בנמל, ת"א. 2007 - "פורנוגרפיה אהובתי", בית האמנים, ת"א. 2007 - "רשמים" הביאנלה הארצית לרישום, בית האמנים, ירושלים. 2011 - "ספר של אמן", מוזיאון לאמנות בת זמנינו "אררטה", סנט-פטרבורג. 2011 - "קדושה, קדשה, קדישא", גלריה Contemporary by Golconda, ת"א. 2011 - "מה שפורם", גלריה "אלפרד",ת"א. 2013 - "חילון הקודש", האוניברסיטה הפתוחה, רעננה. 1974 - פסל קיר- תבליט, אצטדיון טניס, מולדובה. 1975 - פסל קיר- תבליט, בית מלון ממשלתי, מולדובה. 1982 - פסל קיר- תבליט, בית הסנה (לשעבר), חיפה. 1989 - פסל קיר- תבליט, בבניין ביטוח לאומי, חולון. 1989 - פסל חוץ "דיקטאטור", מוזיאון הרצליה לאמנות. 1994 - קביעת לוח זיכרון לאמן הקלסיקון משה גמבורד, מולדובה (מטעם משרד התרבות של מולדובה). 2000 - העמדת פסל חוץ בפנימיית "מנוף", עכו. 2002 - זכייה בפרויקט פיסולי- אדריכלי לזכר חללי פוגרום קישינב מטעם עיריית אשדוד. 2004 - פרויקט פסל קיר לבניין ביטוח לאומי בנתניה, בשיתוף פעולה עם האדריכל מ. גרינהאוז. 2005 - העמדת פסל "כנפיים" בסלובקיה, גלריה "מירו". 2007 - השתתפות פעילה במכרז יזום מטעם "מרכז מורשת מנחם בגין". הגשת פרויקט אדריכלי וסקיצה לתבליט עם הדיוקן של מר בגין. רישומים מתוך ספר אמן "יצר הרע טוב מאד" (אהבה ותועבה בתלמוד ובמדרשים), 2010 "הכרובים שהיו מעורין זה בזה", 2002, עיפרון על נייר, 40X30 ס"מ רישומים מתוך ספר אמן "יצר הרע טוב מאד" (אהבה ותועבה בתלמוד ובמדרשים), 2010 רישומים מתוך ספר אמן "יצר הרע טוב מאד" (אהבה ותועבה בתלמוד ובמדרשים), 2010 "כרובים",1991, ברונזה ושיש, 48X14X15 ס"מ מדיה וקבצים בנושא מרים גמבורד בוויקישיתוף אתר הבית של מרים גמבורד גלעד מלצר, הנדיבות של האמנית הזאת יוצאת דופן וראויה להערכה, באתר הארץ, 3 במרץ 2021 מרים גמבורד (1947-), דף שער בספרייה הלאומית
טאב (עיירה)

טַאבּ (בהונגרית: Tab) היא עיירה במחוז שומוג', דרום מערב הונגריה כ-130 ק"מ מבודפשט וכ-25 ק"מ משיופוק דרומית לאגם בלטון. העיירה מוזכרת לראשונה בצ'רטר משנת 1211, המכיר ביישוב ובו וילה ששמה "תובה" (thobe). בשנת 1320 מוזכר היישוב כחלק מנכסי הכנסייה. הבעלות על היישוב התחלפה במהלך ימי הביניים בין משפחות אצילים לבין בני שושלת המלוכה ארפאד. באמצע המאה ה-16, בתקופת התפשטותה של האימפריה העות'מאנית, כבשה זו את טאב. רבים מתושביה ההונגריים שנאבקו בטורקים נהרגו או נמלטו לביצות וליערות שסביב העיירה. תחת שלטון הטורקים שילמו תושבי העיירה מס לטורקים. בשורת קרבות גבול הצליחו אצילים הונגרים לגרש את הטורקים לתקופה קצרה. בסוף המאה ה-17 שבה טאב לידי הונגריה אך נמסרה לידי בני אצולה פולנים. בתחילת המאה ה-18 היו בטאב מיעוטים גרמנים וסלובקים. בסוף המאה ה-18 נבנתה בטאב כנסייה קתולית בסגנון הבארוק. באמצע המאה ה-19 הייתה טאב עיירת שוק. בתחילת המאה ה-20 הפכה העיירה למרכז תעשייה ומסחר, וצרכיה המנהליים הגוברים הביאו להקמת בית דפוס בה. באותה תקופה הוקם בעיירה בית קולנוע ונוסדה התאחדות ספורט. בין מלחמות העולם הוקמו בעיירה בית ספר קתולי, פרוטסטנטי ויהודי. בתקופת השפל הגדול פעלו בעיירה נזירות ליצירת מקומות עבודה ולהכשרה מקצועית. בין האתרים בעיירה: טירה עתיקה ובה שוכן כיום בית מחסה לעניים; כנסייה קתולית ובה ציורים של פרנץ זבר בוכר (Franz Xaver Bucher), שציוריו נמצאים גם בוותיקן, וכן העתק נאמן למקור של כתר מלכי הונגריה; וגלריה לאמנות. במאה ה-18 היגרה לטאב אוכלוסייה יהודית, שהקימה במקום בית כנסת ועסקה במסחר. בתקופת השואה היו בטאב כ-450 יהודים, שהשתייכו לקהילה האורתודוקסית. במרס 1944 כבש הצבא הגרמני את הונגריה, ובמאי 1944 רוכזו בגטו שהוקם בטאב כ-1,500 יהודים מנפת טאב ומנפות סמוכות, וכן פליטים יהודים מפולין. חלק מהגברים שהיו בגטו גויסו לשירות העבודה. ביולי 1944 גורשו יהודי הגטו לאושוויץ. בין רבני העיר אנו מוצאים את הרב בנימין זאב אבלס, ונכדו הרב בנימין זאב וולף ברייער, בעל נחלת בנימין, בספרו כלול גם מחידושי סבו. פנקס הקהילות הונגריה, עמוד 295-296 טאב, בתוך: שלמה שפיצר, קהילות הונגריה: הקהילות החרדיות בהונגריה - תש"ד, ירושלים: מכון ירושלים, תשס"ט, עמוד 158-159. (נתוני האוכלוסין בספר מבוססים על מפקד קהילות הונגריה של המועצה המרכזית של יהודי הונגריה שנערך בפקודת שלטונות הכיבוש הנאצי באביב 1944) מדיה וקבצים בנושא טאב בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של טאב (בהונגרית) טאב (Tab), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם דף קהילת טאב במפקד קהילות הונגריה
עקיבא טבת

עקיבא טבת (נולד ב-21 באוקטובר 1952) הוא במאי, מפיק ומנהל ישראלי. עקיבא טבת נולד בקיבוץ ניר דוד (תל-עמל), שם גדל והתחנך עד גיל 22. הוריו מאיר ורחל טרצ'ביצקי, הם ניצולי שואה; עקיבא הוא הצעיר מבין שני אחים. שירת בצה"ל כקצין מבצעים בנ"מ בחיל האוויר (1975-1971), שירת במילואים ביחידת ההסרטה של דובר צה"ל והגיע לדרגת רב-סרן. הוא בעל תואר ראשון מהחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב (1981-1977). במסגרת לימודיו ביים שלושה סרטים, בהם הסרט הקצר "שיעור ריקוד" (1981). בתום לימודיו עבד כעוזר במאי בסרטים ארוכים לצידם של הבמאים אברהם הפנר ("פרשת וינשל", 1979), מיכל בת-אדם ("בן לוקח בת", 1982) ואורי ברבש ("אות קין", 1982). שימש כעוזר במאי בסדרת הטלוויזיה לילדים "בלי סודות". טבת הוא במאי סרט הקולנוע "עתליה" (1984), בכיכובם של מיכל בת-אדם ויפתח קצור, הסרט פתח את פסטיבל הסרטים הראשון בחיפה. על תפקידה בסרט זכתה מיכל בת אדם בפרס הקולנוע הישראלי לשחקנית הטובה ביותר (כיום נקרא פרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר). בשנים 1984–1989 עבד כמורה לבימוי קולנוע בקמרה אובסקורה, במאי ומפיק עצמאי של סרטים תיעודיים, תדמית והדרכה. בשנים 1989–1992 שימש כמנהל התוכניות, במאי ומפיק בכיר בתחנת הטלוויזיה Shlom America, הערוץ היהודי בניו יורק. טבת ביים את סרט הטלוויזיה "אהבה מדרגה ראשונה" (1997), בהשתתפות אלון אבוטבול, חנה אזולאי הספרי ודפנה רכטר. בשנים 1992–2007 שימש כמנהל המחלקה לקולנוע וטלוויזיה, קמרה אובסקורה, בית הספר לאמנות. הוא בעל EMBA, תואר שני מבית הספר למנהל עסקים ע"ש רקנאטי באוניברסיטת תל אביב, במסלול ניהול מוסדות תרבות (2005). החל מספטמבר 2007 ועד היום (2021) מכהן טבת כסגן מנהל ומנהל הפקות, בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, ירושלים. עקיבא טבת נשוי לחנה טבת, מנהלת בתחום הסיעוד ולהם שלושה בנים. אהבה מדרגה ראשונה, 1997 מיני-סדרת טלוויזיה בת שני פרקים. במאי: עקיבא טבת, תסריט: שירלי רם עמית. מפיק: עדו צוקרמן. רב-פקד רזי בכור (אלון אבוטבול) הוא חוקר משטרה שחוקר ביחד עם הסגן שלו נח זמיר (אלון נוימן) את רציחתם של אבנר רונן (גיל פרנק) ואתי אטיאס (דפנה דקל), שגופותיהם נמצאו ירויות ביער בן שמן. הם הכירו בתיכון עשרים שנה קודם לכן, אבל כל אחד מהם נישא למישהו אחר. מאירה (דפנה רכטר), אשתו של רזי, היא מרצה לקרימינולוגיה באוניברסיטת בר-אילן והם עוברים ביחד טיפולי פוריות בניסיון להוליד ילד. רזי מנהל רומן עם נאוה עבאדי (חנה אזולאי הספרי), נכה וקצינה בצה"ל וחברתה של הנרצחת. מוזיקה: יובל רון, עריכה: ג'ואל אלקסיס, צלם: גיורא ביח. בסרט שיחקו גם לאשה שמשוני, זאב שמשוני, מיקי בן הרוש. הופק עבור חברת ICP לערוץ 3, בהפקת "רול תקשורת". הסרט צולם בתחנת משטרה בבית שמש. מדיה וקבצים בנושא עקיבא טבת בוויקישיתוף עקיבא טבת, ברשת החברתית פייסבוק עקיבא טבת, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית עקיבא טבת, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) עקיבא טבת, באתר ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים על הסרט עתליה, באתר ספר הקולנוע הישראלי עקיבא טבת, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית מאיר שניצר, הקולנוע הישראלי, הוצאת כנרת, 1994, עמ' 382. קורות חיים, ארכיון הסרטים הישראלי, סינמטק ירושלים על הסרט עתליה, ארכיון הסרטים הישראלי קורות חיים, ארכיון הסרטים הישראלי, סינמטק ירושלים עקיבא טבת, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית עקיבא טבת, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית
מנהרה 4 בקו הרכבת המהיר לירושלים

מנהרה 4 היא המנהרה המזרחית ביותר מבין מנהרות מסילת ירושלים - גנות. המנהרה שנכרתה בכניסה לירושלים היא בעלת מאפיינים ייחודיים מכמה היבטים והאתגרים הכרוכים בכרייתה היו משמעותיים. פתח הכניסה למנהרה ממוקם כ-2.5 מטר בלבד מתחת לשדרות בן-גוריון בכיוון הפונה אל עמק הארזים, והיא מסתיימת בקצה הרציפים של תחנת הרכבת ירושלים – יצחק נבון בעומק של כ-80 מטר מתחת לפני הקרקע. גובה המנהרה כ-22 מטר ורוחבה משתנה בהתאם לצורך. בחלקה הצפוני הפונה לעמק הארזים היא נכרתה כמנהרה אחודה ברוחב 14 מטרים, בהמשך היא מתרחבת ל-22 מטרים במטרה לאפשר חיוג רכבות לפני הכניסה לתחנה ואז מתפצלת לשתי מנהרות (מכנסונים בשפת הפרויקט) שבהמשך כל אחת מהן מתרחבת ובהן מוקמו איי הרציפים של תחנת נבון. מהמנהרה נכרו חמש מנהרות מילוט המובילות לשמורת ליפתא, מהן אחת שמשמשת גם כמנהרת גישה לכלי רכב. הרכבת מכונה לדיפון סופי בקצה מנהרת הרציפים הצפונית מכונה לדיפון סופי בקצה מנהרת הרציפים הדרומית אחת ממנהרות המילוט המובילות לליפתא בעת הבנייה מדיה וקבצים בנושא מנהרה 4 בקו הרכבת המהיר לירושלים בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא רכבות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יסמין גמליאל

יסמין גמליאל (נולדה ב-20 בפברואר 1965) היא זמרת, מדבבת ומורה לפיתוח קול ישראלית. בשנת 1982 התגייסה ללהקת פיקוד הצפון. שם הייתה זכורה כסולנית בשיר "עוד לא תמו כל פלאייך" הידוע גם בביצועו של רמי קליינשטיין. למדה פיתוח קול אצל רחל הוכמן, מירה זכאי ואסתר אדמון. בשנים 1988–1991 הייתה חברה בשלישיית הפופ הישראלית "מנגו", לצד מירי נבו ומיכל צפיר. במקביל למדה ברימון בית ספר למוסיקה. מאז 1996 גמליאל היא מורה לפיתוח קול ב"רימון בית ספר למוסיקה". בנוסף לכך מופיעה בהפקות שונות כזמרת. היא חברה בשמיניית ווקאל המבצעת מוזיקה קלאסית, ובהרכב "ווטרלו", המבצע משירי להקת "אַבְּבָּא". גמליאל דיבבה בעבר סרטי הנפשה בעברית. היא דיבבה את צ'רלי ואת כל הדמויות הנשיות בסדרת "האופנוברים ממאדים", עבורה גם ביצעה את שיר הפתיחה, את חואניטה ג'ורדן בסרט "ספייס ג'אם" ואת רוג ב"סדרת אקס-מן". בשנת 1991 שרה את שיר הפתיחה והסיום של סדרת הטלוויזיה החינוכית, "אלף ואחת אמריקות" לצד חברי אף אוזן גרון. בשנת 1994 דיבבה בסדרת הטלוויזיה המצליחה לילדים ספיידרמן: סדרת האנימציה בין היתר את הדמויות של מרי ג'יין ווטסון ושל מאדאם ווב. בשנת 1995 דיבבה בסדרה "בננמן" את פיונה כתבת החדשות, כמו כן דיבבה בסדרות "עומר" ו"טמבלינה". בשנת 2002 דיבבה בסדרה "מרגלית הבלשית". בשנת 2005 דיבבה את הגורילה בסרט "טרזן 2". בשנת 2006 דיבבה את גאסי האווזה בסרט "חוות הקסמים". בשנת 2009 דיבבה בתפקיד אורח בסדרה שנקראה במקור "ספיידרמן המדהים". גמליאל היא בתו של המוזיקאי והכוריאוגרף אליהו גמליאל מחבר הלחן לשיר "ארץ זבת חלב ודבש". היא נשואה ואם לשני ילדים. מתגוררת בתל אביב. מדיה וקבצים בנושא יסמין גמליאל בוויקישיתוף יסמין גמליאל, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית יסמין גמליאל, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) יסמין גמליאל, באתר MusicBrainz (באנגלית) יסמין גמליאל, באתר Discogs (באנגלית) מידע על יסמין גמליאל בקטלוג הספרייה הלאומית יסמין גמליאל, באתר בית הספר רימון זמן מעריב, גרה ליד שינקין, באתר nrg‏, 25 באוקטובר 2008 רונן טל, מנגו טרי, חדשות, 16 באוקטובר 1988 רונן טל, פרקים בעיצוב המוצר, חדשות, 18 במאי 1989 טל פרי, יסמין גמליאל פורשת מ־"מנגו", מעריב, 8 במאי 1991 יעקב בר-און, ‏משלוש יוצאת אחת: היחידה מ'מנגו' שהמשיכה בתחום המוזיקה, באתר מעריב אונליין, 10 בדצמבר 2015