צב רך מצוי

צב רך מצוי (שם מדעי: Trionyx triunguis), ידוע גם בשם צב רך אפריקני, הוא מין של צב שחי במים מתוקים ומים מליחים. הצב הרך המצוי הוא הנציג היחיד שנותר מסוגו (Trionyx), בעבר זנים רבים של צבים רכים השתייכו לסוג זה, אך הם הועברו לסוג נפרד. בסוג של הצב הרך המצוי נמצאו בעבר מעל 15 מינים שנכחדו לפני יותר מ-40 מיליון שנים. הצב הרך המצוי הוא הצב הרך היחיד שחי בישראל, שבה הוא מצוי בסכנת הכחדה חמורה, בין היתר בעקבות היעלמות בתי גידול, זיהום נחלים, וציד לא חוקי בהיקף נרחב. הצב הרך משמש למאכל בתרבויות מסוימות בדרום מזרח אסיה, ואף מגודל באופן חקלאי לצורך זה. הצב הרך הוא הגדול והמרשים בצבי ישראל, משקלו המרבי הוא 60 ק"ג ואורכו מגיע עד 1.2 מטרים. שריונו שטוח וסגלגל, והמרכיב הגרמי בו קטן בהרבה מאשר בצבים במשפחות אחרות, ומכוסה בעור, ועל כן השריון גמיש ורך. צבעו אפרפר ירקרק, והוא מנומר לעיתים בנקודות לבנות או צהבהבות. הראש מוארך ובו נמצאות עיניים מוגבהות ואף דמוי חדק, המשמשים את הצב בעודו שוחה צמוד לפני המים, כאשר העיניים מבצבצות מעל פני המים והחדק משמש מעין שנורקל. בניגוד לצבים אחרים, לצבים רכים אין מקור גרמי ופיהם מצופה בשפתיים בשרניות. הצב הרך הוא טורף, ותוקף את טרפו ממארב בבוץ בקרקעית המים. הוא ניזון מדגים, רכיכות, סרטנים ופגרים של בעלי חיים. הצב הרך מסוגל לקלוט חמצן המומס במים במידת מה, ובמים צלולים ועשירים בחמצן מסוגל לשהות כשעה מתחת לפני המים. הוא מותאם לשחייה באופן מובהק ומיטיב לשחות בזריזות, אך תנועתו ביבשה איטית ומגושמת, והוא מגיח מהמים רק לצורך התחממות בשמש והטלת ביצים. הצבות מטילות את הביצים בגומה על גדת המים, ובבוקעם, רצים הצבים הצעירים אל המים, בדומה לצבי הים. הצב הרך חושש מבני אדם, אך גם עלול להגיב בתוקפנות ומרבה לנשוך. תפוצתו העולמית של הצב הרך המצוי כוללת את רוב חלקיה של אפריקה, מלבד דרומה. בנוסף מצוי צב זה באגן הים התיכון, בסוריה, לבנון, טורקיה וישראל, ולמעשה לא במרבית אפריקה בניגוד לשמו השני. הצב הרך המצוי שוכן בעיקר בנחלים, באזורים רדודים בהם זרימת המים איטית. בנוסף נצפו פרטים בטורקיה וישראל שיצאו לים הפתוח, התופעה טרם הוסברה, אך נראה שלצב זה אין קושי לשרוד במים מלוחים ואף לאכול בעלי חיים ימיים. צב זה מצוי בכמה מן הנחלים הנשפכים לים התיכון: נחל הירקון, נחל אלכסנדר, בנחל שורק ובנחל קישון. כמו כל הזוחלים, לצבים הרכים אין חום גוף קבוע ובחורף, כשהטמפרטורה נמוכה, הם אינם פעילים ומתחפרים בקרקעית הנחל. כדי להבטיח את גדילת הצבים הקטנים, אוספים אנשי רשות הטבע והגנים את ביצי הצבים, מדגירים אותן בסביבה מלאכותית ומחזירים את הצבים הקטנים למים לאחר התבגרותם. בסוף שנות השישים ותחילת שנות השבעים של המאה העשרים נמצאו הצבים הרכים בנחלי הים התיכון בסכנת הכחדה חמורה, עקב זיהום הנחלים ופיתוח מואץ. הזואולוג היינריך מנדלסון העביר צבים לשמורת החולה, כדי להבטיח את הישרדות המין. בשנת 1996 הכריז איגוד השימור העולמי על אוכלוסיית צבי הים כנתונה בסכנת הכחדה חמורה. בשנת 2004, בעקבות השיפור במצב הנחלים, ועקב הנזקים שגרמה אוכלוסיית הצבים למערכת הטבעית באגם החולה, הוחל בהעברת הצבים הרכים משמורת החולה לחופי הנחלים נעמן, קישון, חדרה, ירקון ושורק. אביעד בר, גיא חיימוביץ ואמיר ארנון, זוחלים ודו-חיים בישראל - מדריך שדה, עמודים: 33-35 (מהדורה שלישית 2022). ISBN 978-965-91880-2-4 מדיה וקבצים בנושא צב רך מצוי בוויקישיתוף צב רך מצוי, באתר ITIS (באנגלית) צב רך מצוי, באתר NCBI (באנגלית) צב רך מצוי, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) צב רך מצוי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) צב רך מצוי, באתר GBIF (באנגלית) צב רך מצוי באתר הרשימה האדומה של IUCN הספר האדום של החולייתנים בישראל, רשות הטבע והגנים / החברה להגנת הטבע, 2002, עמ' 84 החי והצומח של ארץ ישראל, כרך 5, משרד הביטחון, 1993 רשות הטבע והגנים, הצב הרך, באתר רשות הטבע והגנים, ‏01/06/2020 תת מין אפריקני באקווריום תקריב ראש של צב רך מצוי צב רך מצוי לצד צבגון אדום-אוזן בנחל אלכסנדר