laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ז'ואאו קורטה-ריאל

ז'ואאו ואז קורטה-ריאל (בפורטוגזית: João Vaz Corte-Real; ? - ‏1496) חוקר ומגלה ארצות פורטוגזי בן המאה ה-15. ב-1474 הוענקו לו אדמותיו של האי טרסיירה שבאיים האזוריים על גילויה של הארץ החדשה של דגי הבקלה (פורטוגזית: Terra Nova do Bacalhau); ישנן השערות כי ייתכן שהאי הבלתי מזוהה הזה הוא ניופאונדלנד. אם ההשערות נכונות, קורטה-ריאל הגיע לאמריקה בערך עשרים שנה לפני קולומבוס. קיומו של מסע זה ודאי, אך מחוסר ראיות או תעוד לא ניתן לאמת את פרטיו. מול חופה הצפון מזרחי של ניופאונדלנד, בחצי האי אבאלון, נמצא אי המכונה כיום אי הבקלה (Cod Island). קורטה-ריאל היה אביהם של מיגל וגספר קורטה-ריאל, שהתלוו אליו במסעו. מספר ראיות מצביעות על כך שהמשלחת הייתה יוזמה משותפת של מלכי פורטוגל ודנמרק, ושלקורטה ריאל נלוו המלחים הגרמנים דידריק פינינג והנס פוטהורסט, ואף יוהאן סקולבוס (מלח שסביבו נרקמה האגדה שהגיע לאמריקה ב-1476) קורטה-ריאל ערך שני מסעות מחקר בצפון האוקיינוס האטלנטי. במסעו הראשון, לפי מספר היסטוריונים, הוא הגיע לגרינלנד (פורטוגזית: Terra Verde) (שנודעה מאוחר יותר כ-Terra Nova : הארץ החדשה) זמן קצר לפני 1472. במהלך מסעו השני עם בניו, ייתכן שהוא גילה את "הארץ החדשה של דגי הבקלה". על תגליותיו, הוענקה לו ב-1474 הקפיטניה אנגרה דו אירואיז'מו כנחלה, וב-1483 מונה כאדון גם על הקפיטניה שכללה את האי סאו ז'ורז'ה. הוא נפטר בשנת 1496. האימפריה הפורטוגזית עידן התגליות האירופי מדיה וקבצים בנושא ז'ואאו קורטה-ריאל בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אסלאם באתיופיה

על פי המפקד שנערך בשנת 1994: אסלאם היא הדת השנייה בגודלה באתיופיה, לאחר הנצרות, עם כ-30.8% מהאוכלוסייה, האסלאם הגיע לאתיופיה בשנת 615. הריכוז המוסלמי באתיופיה הוא בעיקר במזרח ועמים שלמים עובדים אותו כמו העפרים, הסומלים וכחצי מאוכלוסיית האורומו, רובם של המוסלמים האתיופים משתייכים לזרם הסוני. המוסלמים הראשונים באתיופיה היו פליטים ערבים מהעיר מכה, שנרדפו על ידי שבט קורייש. הם התקבלו על ידי שליט ממלכת אקסום בזמנו, שבמסורת הערבית נקרא אסחאמה אבן אבג'אר, והוא יישב אותם בעיר נאגאש. שבט קורייש דרשו מהמלך להחזיר אותם לערב אך המלך דחה את דרישתם. תלמידיו של מוחמד שבאו מאתיופיה למדו ממנו והוא לימד אותם לכבד ולחיות בשלום עם הנוצרים האתיופים. אף על פי כן, הפליטים חזרו לאחר שהרוחות נרגעו ויישבו לבסוף בעיר אל-מדינה הנמצאת צפונית למכה, לביתם החדש של הפליטים. גם בילאל אבן רבאח, אחד מבני לווייתו החשובים של הנביא מוחמד והמואזין הראשון, היה מאתיופיה. תחת הקיסר הקודם היילה סלאסי, קהילות מוסלמיות יכלו לשפוט על פי חוקי האסלאם השריעה עניינים של אישיות, חוק, משפחה וירושה לפני בתי משפט איסלמיים, קרוב לוודאי המשיכו לעשות כך תחת השלטון המהפכני. אף על פי כן, רבים מהמוסלמים נשפטו תחת המשפט המקובל. כמו יתר העולם המוסלמי, האסלאם באתיופיה מובל ומונחה על ידי הקוראן והסונה. הטקסיים הדתיים החשובים ביותר, כמו תפילות הטקס היומיות (הצלאה) והצום (בערבית: סאוום, באמהרית כמו גם בעברית צום) במשך חודש הרמדאן, שנחגג באזוריים עירוניים וגם כפריים. מוסלמים אתיופיים רבים מופיעים בעלייה לרגל למכה מדי שנה. מדיה וקבצים בנושא אסלאם באתיופיה בוויקישיתוף אסלאם - אתיופיה, דף שער בספרייה הלאומית ברהנו אבאגאז, "אתיופיה: מודל למדינת מיעוטים" J. Spencer Trimingham. 1952. Islam in Ethiopia. Oxford: Geoffrey Cumberlege for the University Press, 44 על פי המסורת האסלאמית, כמה מקרובי משפחתו של הנביא מוחמד ומהמוסלמים הראשונים שלו מצאו מקלט בממלכת אקסום לפני כיבושי האסלאם ולכן אקסום כיום אתיופיה נפטרה מחובת הג'יהאד.
בלדווין הראשון, רוזן פלנדריה

בלדווין הראשון, רוזן פלנדריה המכונה "זרוע הברזל" (מת ב- 879). מייסד שושלת רוזני פלנדריה. בלדווין היה בנו של אודוקאר, הממונה על היערות מטעם לואי החסיד מלך הפרנקים, וירש תפקיד זה עם מות אביו בשנת 837. הוא נודע כלוחם נועז ובשל כך זכה לכינוי "זרוע הברזל". הוא השתתף בקרב פונטניי (25 ביוני 841) לצדו של לותאר, שהפסיד במערכה נגד שני אחיו שארל הקירח ולודוויג הגרמני (כולם בניו של לואי החסיד שנפטר ב-840). בדצמבר 862 בלדווין ברח עם אהובתו יהודית (שהייתה בתו של שארל הקירח שהפך בינתיים למלך פרנקיה המערבית) ונשא אותה לאישה בסתר. שארל הקירח סירב להכיר בנישואים אלה, ומועצת הבישופים שהתכנסה בעיר סואסון הטילה חרם על בלדווין. יהודית ובלדווין נסעו לרומא לבקש את עזרתו של האפיפיור ניקולאוס הראשון הגדול, שהצליח להשפיע על שארל הקירח להשלים עם נישואיהם. ב-863 כנדוניית נישואים, העניק שארל הקירח לבלדווין את התואר רוזן פלנדריה. בלדווין הפך ליד ימינו של שארל הקירח ולחם נגד הנורמנים. הוא הרחיב את גבולות רוזנות פלנדריה, שהפכה לרוזנות חשובה של ממלכת פרנקיה המערבית. הוא ביצר את הערים אראס וגנט, ואת העיר ברוז' שהפכה לבירתו ושבה הקים את כנסיית סנט דונה. ב-877, עם מות שארל הקירח, הפכה רוזנות פלנדריה לנחלה עוברת בירושה לצאצאיו של בלדווין, החל מבלדווין השני. הוא מת ב-879 ונקבר במנזר סן-ברטן שבעיר סנט-אומר. מאוחר יותר עצמותיו הועברו לכנסיית סן-פייר שבעיר גנט. מדיה וקבצים בנושא בלדווין הראשון, רוזן פלנדריה בוויקישיתוף בלדווין הראשון, רוזן פלנדריה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
רביעיית מיתרים מס' 7 של בטהובן

רביעיית המיתרים מספר 7 מאת בטהובן בפה מז'ור, היא הרביעייה הראשונה מתוך שלוש הרביעיות אופוס 59 אשר מכונות גם "רביעיות רזומובסקי" על שם מושא ההקדשה. הקובץ כולו פורסם בשנת 1806. הרביעייה כוללת ארבעה פרקים: אלגרו בפה מז'ור אלגרטו ויוצ'ה א סמפרה סקרצנדו בסי במול מז'ור אדאג'יו מולטו א מסטו בפה מינור, אטאקה לפה מז'ור אלגרו בפה מז'ור אופוס 59 המכונה "רזומובסקי" הוקדש עבור הנסיך אנדראס רזומובסקי, השגריר הרוסי בווינה דאז. זו גם הרביעייה הראשונה מבין רביעיות תקופת הביניים של בטהובן, המסמלות התפתחות בסגנונו, בהשוואה לרביעיותיו המוקדמות, אופוס 18. ההבדל הניכר ביותר הוא שרביעייה זו נמשכת מעל 40 דקות והיא בעלת רוחב יריעה ומורכבות שכמותן עדיין לא נראו במוזיקה הקאמרית, בעוד שש הרביעיות המוקדמות של בטהובן נמשכו כ 25-30 דקות בלבד והיו בעלות אופי קליל יותר. הפרק הראשון מהווה פתיחה מרשימה בצורת סונאטה עם פוגטו בפיתוח. הוא נמשך כ-12 דקות, למרות שהוא חסר את החזרה המסורתית על תצוגת הנושאים. הפרק השני ברביעייה הוא באופן לא שיגרתי, פרק לא-איטי. הופעה של פרק איטי כפרק שלישי בצורה רב פרקית מתרחשת לרוב כאשר הפרק הראשון ארוך במיוחד ובעל אופי רציני, כפי שקורה בפרק הראשון ברביעייה זו. לכן הפרק השני קליל יותר באופיו על מנת לאזן בין הפרקים הרציניים לבין הפרקים הקלילים. הפרק השני היצירה הוא בעל מאפיינים ברורים של סקרצו אך לא מתווה בצורה רשמית כסקרצו בעל הצורה התלת-חלקית או החמש-חלקית המקובלת. קטע הביניים בסקרצו, הטריו אינו מופיע כחטיבה מופרדת במובהק, אך ישנן שתי הופעות של קטע ביניים זהה בעל אופי שונה משאר הפרק אשר מתפקדים כטריו. מדובר באחד מהפרקים יוצאי הדופן של התקופה האמצעית של בטהובן אשר ניתן להגדירו אם כן כסקרצו חופשי. הפרק השלישי האיטי גם הוא בצורת סונאטה, עשיר בתוכן אך ללא פיתוח (לרוב מתייחסית לצורת סונאטה ללא פיתוח מובהק כאל "סונאטינה"). הפרק הרביעי הוא פרק מהיר אשר נושאו הראשי כתוב על פי מנגינה רוסית ידועה. ניתן להניח שהדבר נעשה כניסיון לרצות את הקומיסר הרוסי. רביעיית מיתרים מס' 4 של בטהובן מדיה וקבצים בנושא רביעיית מיתרים מס' 7 של בטהובן בוויקישיתוף
טווח בין-רבעוני

הטווח הבין־רבעוני הוא מדד לפיזורם של ערכים במדגם. הטווח הבין־רבעוני הוא טווח שבו נמצאים חצי מהערכים. בהינתן קבוצת מספרים, כגון תוצאות של משתנה רציף שנאספו בסקר, טווח בין־רבעוני הוא הטווח שבין המאון ה-25 (Q1) למאון ה-75 (Q3). דהיינו, טווח כלל התוצאות, שאינן מוכלות ברבעון העליון ואינן מוכלות ברבעון התחתון. לדוגמה, בקבוצת המספרים 1, 1.5, 1.5, 2, 3, 3, 4, 8, הטווח הבין־רבעוני הוא 1.5 עד 3.5 (-ממוצע של האיברים האמצעיים) הטווח הבין־רבעוני מתאים למשתנה בסולם מדידה אורדינלי (סידורי) ומעלה. למציאת הרבעונים יש לחלק את הטווח (בין 2 הערכים הקיצוניים בהתפלגות) ל-4 רבעים שווי שכיחות (בכל אחד מהרביעונים 25% מהשכיחויות): Q1 - רבעון ראשון - ערך שעד אליו 1/4 (25% מהשכיחויות) ומעליו 3/4 (75%) מהמקרים. Q2 - רבעון שני - החציון, הערך ש-1/2 (50% מהשכיחויות) מהמקרים קטנים/שווים לו ו-1/2 גדולים/שווים לו. Q3 - רבעון שלישי - הערך שמתחתיו 3/4 מההתפלגות ומעליו 1/4 ממנה. שלא כמו טווח (מלא), לטווח הבין־רבעוני יש נקודת שבירה של 25% ולכן לפעמים מעדיפים אותו על פני טווח. הטווח הבין-רבעוני משמש לבניית תרשימי קופסה וייצוגים גרפיים פשוטים של התפלגות. עבור ההתפלגות הסימטרית (שבה החציון שווה למרכז הרבעונים (הממוצע של הרבעון הראשון והשלישי), חצי מהטווח הבין־רבעוני שווה לחציון הסטיות המוחלטות מהחציון (MAD). עבור הנתונים שבטבלה, הטווח הבין־רבעוני הוא 10=115-105. +-----+-+ o * |-----------| | |-----------| +-----+-+ +---+---+---+---+---+---+---+---+---+---+---+---+ number line 0 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 ערך החציון: Q2 = 8.5 ערך הרבעון הראשון: Q1 = 7. ערך הרבעון השלישי: Q3 = 9 הטווח הבין־רבעוני: IQR = Q3 - Q1 = 2 ערך קו 1.5 * IQR תחתון: Q1 - 1.5 * IQR = 7 - 3 = 4 ערך קו 1.5 * IQR עליון: Q3 + 1.5 * IQR = 9 + 3 = 12 אפשר לחשב את הטווח הבין־רבעוני של התפלגות רציפה על ידי פונקציית צפיפות (שנותנת את פונקציית ההצטברות, כל דרך אחרת לחישוב פונקציית ההצטברות תעבוד). הרבעון התחתון, Q1, הוא מספר עבורו מתקיים שהאינטגרל של פונקציית ההצטברות מ ∞- ל-Q1 שווה 0.25, ועבור Q3 האינטגרל מ ∞- ל-Q3 שווה 0.75. במונחים של פונקציית הצטברות (CDFׂ) אפשר לתאר את הרבעונים כך: Q 1 = CDF − 1 ( 0.25 ) {\displaystyle Q_{1}={\text{CDF}}^{-1}(0.25)} Q 3 = CDF − 1 ( 0.75 ) {\displaystyle Q_{3}={\text{CDF}}^{-1}(0.75)} כאשר CDF−1 היא פונקציית השברון. להלן הטווח הבין־רבעוני והחציון של התפלגויות שכיחות: נהוג להשתמש בטווח הבין־רבעוני כדי למצוא ערכים קיצוניים בנתונים. ערכים קיצוניים הן תצפיות שנופלות מתחת ל-(Q1-1.5(IQR או מעל (Q3+1.5(IQR.  סטטיסטיקה חסינה מדיה וקבצים בנושא טווח בין-רבעוני בוויקישיתוף טווח בין-רבעוני, באתר MathWorld (באנגלית)
מחלת הפה והטלפיים

מחלת הפה והטלפיים (או: מחלת הפה ומפריסי פרסה) היא מחלה נגיפית הנגרמת על ידי הנגיף FMDV (ראשי תיבות של Foot and Mouth Disease Virus) והיא מהווה את אחת המחלות המדבקות ביותר בקרב בעלי חיים, למשל בבקר, צאן, חזירים ועוד. המחלה נפוצה במקומות שונים בעולם ומתאפיינת בהתפרצויות מחזוריות אחת לכמה שנים. הנגיף הגורם למחלה מועבר באמצעות מגע ישיר ועקיף ובאמצעות הפרשות של בעלי חיים נגועים. מחלה זו כמעט ואינה פוגעת בבני אדם, אך גם כאשר היא מדביקה בני אדם, פגיעתה שולית. סימני המחלה שונים בחיות השונות. המחלה קטלנית יותר בבעלי החיים הצעירים, מאשר בבוגרים. כיוון שהמחלה פוגעת בעיקר בבעלי החיים שמגדלים במשק החקלאי לבשר ולמוצרי חלב, התפרצותה בבעלי חיים אלה גורמת לנזקים כלכליים רבים. לעיתים ישנו בלבול בין מחלה זו, שהיא מחלה של בעלי חיים בלבד, לבין מחלת הפה והגפיים (Hand, foot, and mouth disease) שהיא מחלת ילדים נגיפית. בשנת 1946, טרום הקמת המדינה, הייתה התפרצות קשה של מחלת הפה והטלפיים. התפרצות קשה נוספת אירעה לאחר הקמת מדינת ישראל, בשנת 1960; התפרצות זו אירעה בעיקר מסיבות של תנאים א-היגיינים בגידולי חזירים. כתגובה לכך, ברוב הקיבוצים יצרו בור טבילה בכניסה לקיבוץ, במטרה למנוע העברת נגיפים דרך צמיגים בוציים. מדיה וקבצים בנושא מחלת הפה והטלפיים בוויקישיתוף מחלת הפה והטלפיים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ישראל 50 בעמוד על שנת 1960 ישראל 50 בעמוד על שנת 1960 בור טבילה, באתר ויקיבוץ ערך זה הוא קצרמר בנושא מחלות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו. הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
ביחחנים

בּיחַחַנים (המאה ה-14 - המאה ה-15) הייתה נסיכה ששלטה על פוליטיה קטנה שהייתה ממוקמת בחצי האי טאמאן (כיום בדרום רוסיה). מוצאה אינו ברור לגמרי, וכנראה היה צ'רקסי, גאורגי או קומני. ההיסטוריון הרוסי, ברון, טען כי ייתכן ושמה של הנסיכה אינו ביחחנים אלא ביחחטון, ומכאן שהייתה בתו של הנסיך הגאורגי בקה השני ג'ק'לי (נפטר ב-1391), שליט סאמצחה וקלארג'תי ביחחנים נישאה בשנת 1419 ליהודי מג'נובה בשם סימון דה ר'יסולפי, שבאמצעות נישואין אלה הפך לשליט הממלכה תחת שליטה גנואית. בשנת 1482 עדיין שלט בה אחד מיורשיו, זאצ'אריאס דה ר'יסופלי. "ביחחנים", במהדורת 1901–1906 של האנציקלופדיה היהודית (באנגלית) פוליטיה (Πολιτεία) - עיר-מדינה ביוון העתיקה Brun, F. K. Trudy Pervago Archeologickeskago Syezda v Moskve, 1869, ii. 386 פרופ' מרי-פליסיטה ברוסט (Marie-Félicité Brosset), "ההיסטוריה של גאורגיה". ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מעורר השאול

מעורר השאול (באנגלית: Hellraiser) הוא סרט אימה בריטי משנת 1987, העוסק בסאדו מאזוכיזם, כאב כמקור להנאה, ומוסר תחת כאב ואימה. הסרט מבוסס על הנובלה The Hellbound Heart מאת קלייב בארקר שגם ביים וכתב את התסריט לסרט. לסרט יצאו 8 המשכים ורימייק שהוכרז בשנת 2007. עלילת הסרטים עוסקת בדמות ששמה פינהד (ראש סיכה), יצור מהשאול שעל ראשו מסמרים רבים. הוא משתמש בקופסת חידות מסתורית כדי לפתוח את שערי הגיהנום ולשחרר את השדים שלו ולהטיל אימה על בני האדם. פינהד מגולם בכל אחד מסרטי הסדרה על ידי דאג בראדלי, חוץ מאשר בסרט "מעורר השאול: התגלות" משנת 2011, בו הוא מגולם על ידי סטיבן סמית' קולינס. הסרט מספר על פרנק קוטון, טיפוס אגואיסט והדוניסט, אדם שרוצה הכל ולא בוחל בדבר. יום אחד, פרנק קונה קופסת פלאים שדרכה אפשר להגיע לתענוגות שלא מן העולם הזה, אשר פותחת שער לגיהנום וסנובייטים עולים ממנו ולוקחים אותו איתם, לחוות את הסבל וההנאה שכל כך חיפש. אחרי היעלמותו של פרנק, עוברים אחיו לארי, אשתו ג'וליה, אישה בוגדנית ואגואיסטית, ובתו המתבגרת כריסטי, לגור בביתו (בעוד הם חושבים שפרנק נמצא באחת מהרפתקאותיו). כאשר הם מגיעים לבית, לארי נפצע בידו על ידי מסמר, ודמו פוגע בנקודה שבה מת פרנק. כתוצאה מכך, חוזר פרנק לחיים. עם עזרתה של ג'וליה, פרנק מתחיל לבנות את גופו מחדש, בעזרת דמם של הקורבנות שג'וליה מספקת לו. כריסטי, בתו של לארי, משחררת בטעות את הסנובייטים אך עושה עסקה איתם, שאם הם לא יהרגו אותה, היא תביא להם את פרנק. אחרי שהסנובייטים תופסים את פרנק, הם משנים את דעתם ומנסים לקחת גם את כריסטי, שמצליחה לפתור את הפאזל ושולחת אותם בחזרה לגיהנום. אנדרו רובינסון - לארי קוטון קלייר היגינס - ג'וליה קוטון אשלי לורנס - כריסטי קוטון שון צ'אפמן - פרנק קוטון רוברט הינס - סטיב קנת נלסון - ביל דאג בראדלי - פינהד (ראש סיכה) בספר, לארי קוטון נקרא רורי קוטון. בספר, כריסטי היא שכנה של הקוטונים, והיא מאוהבת ברורי. בסרט, כריסטי היא הבת של לארי וביתה החורגת של ג'וליה. בספר, הנשק של ג'וליה הוא סכין במקום פטיש, בו היא משתמשת להרוג את קורבנותיה. בספר, רורי (בסרט לארי) חותך את ידו עם אזמל, במקום עם מסמר. בדרך לשאול: מעורר השאול 2 (1988) מעורר השאול 3: שאול על פני האדמה (1992) מעורר השאול 4: תורשה (1996) מעורר השאול: התגלות (2011) - הוקרן בבית קולנוע יחיד לפני שהופץ במדיה ביתית. מעורר השאול (2022) מעורר השאול: חזרה מהתופת (2000) מעורר השאול: מחפש השאול (2002) מעורר השאול: מת יותר (2005) מעורר השאול: עולם השאול (2005) עיבוד מחודש לסרט זה הוכרז כבר בשנת 2007, כאשר אלכסנדר בוסטילו וג'וליאן מורי נשכרו לביים. אך ההפקה נדחתה ל-2009, ופטריק מלטון ומרקוס דאנסטן (המסור 4, המסור 5) נשכרו לכתוב את התסריט. בוסטילו ומורי לאחר מכן עזבו את הפרויקט ובמקומם נשכר פסקל לוגייר. ב-4 ביוני 2009, לוגייר עזב את הפרויקט וההפקה נעצרה. "מעורר השאול", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "מעורר השאול", באתר נטפליקס "מעורר השאול", באתר AllMovie (באנגלית) "מעורר השאול", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "מעורר השאול", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "מעורר השאול", באתר Metacritic (באנגלית) "מעורר השאול", באתר אידיבי "מעורר השאול", תסריט הסרט באתר Scripts.com (באנגלית) "מעורר השאול", באתר Hulu סרטים (באנגלית) "מעורר השאול", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) Directors Chosen for Hellraiser Remake‏ 23 באוקטובר 2008 Martyrs Director Pascal Laugier Circling Hellraiser Remake?‏ 23 באוקטובר 2008 Laugier drops Hellraiser - Horror Movie News | Arrow in the Head
אירוויזיון 1960

תחרות האירוויזיון לשנת 1960 (התחרות החמישית במספר) נערכה ב-29 במרץ אותה שנה באולם הפסטיבלים המלכותי שבלונדון, לאחר שנציגי הולנד, שזכתה שנה קודם לכן, סירבו לארח במדינתם את התחרות. הולנד אירחה את אירוויזיון 1958, לפיכך נציגיה טענו כי אין זה אפשרי מבחינתם לארח את התחרות זמן קצר כל כך לאחר האירוח הקודם. על כן, העניקה לבריטניה את הכבוד לארח אותה בפעם הראשונה בתולדותיה. מנחת התחרות בשנה זו הייתה קייטי בויל, אשר הנחתה גם את אירוויזיון 1963, שנערך שלוש שנים לאחר מכן בבריטניה, וכן את אירוויזיון 1968 ו-1974, שנערכו גם הם בבריטניה. בתחרות השתתפו 13 מדינות, מתוכן מדינה חדשה שזו השתתפותה הראשונה אי פעם - נורווגיה. צרפת, שיוצגה באותה שנה על ידי ז'קלין בואייה, זכתה בפעם השנייה, הפעם עם השיר: "Tom Pillibi" (טום פיליבי). השיר קיבל 32 נקודות בסך הכל על פי הנוהל: כל צוות שופטים מכל מדינה הכיל 10 חברים, כל אחד מהם נתבקש להעניק נקודה אחת לשיר המועדף עליו. למקום השני הגיעה בריטניה המארחת, שיוצגה על ידי בראיין ג'והנסון, עם 25 נקודות. מדיה וקבצים בנושא אירוויזיון 1960 בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אירוויזיון 1960 (באנגלית) אירוויזיון 1960 באתר האירוויזיון הרשמי היסטוריית ההצבעות של אירוויזיון 1960 אירוויזיון 1960, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
צרפת המשוונית

צרפת המשוונית (בצרפתית: France équinoxiale) היה השם שניתן לניסיונות ההתיישבות הצרפתית בדרום אמריקה במאה ה-17, באזור קו המשווה. האימפריה הצרפתית הקולוניאלית באמריקה כללה באותה התקופה גם את צרפת החדשה (Nouvelle France), שהשתרעה על שטח נרחב בצפון אמריקה, ואת צרפת האנטארקטית (France Antarctique), שהייתה באזור ריו דה ז'ניירו של היום. מושבת צרפת המשוונית ראשיתה בשנת 1612, אז משלחת צרפתית שיצאה מברטאן שבצרפת וכללה 500 מתיישבים הגיעה לאזור החוף הצפוני של מדינת מרניאו בברזיל של היום. המתיישבים ייסדו כפר שנקרא "סן לואי", על שם המלך הצרפתי דאז, לואי התשיעי. כפר זה יהפוך מאוחר יותר לסאו לואיס (בפורטוגזית São Luís), הבירה המקומית היחידה בברזיל שהוקמה על ידי הצרפתים. בניגוד למושבה הצרפתית בצרפת האנטארקטית, מושבה זו לא הוקמה בשל בריחה מרדיפות דתיות. המושבה הקטנה לא החזיקה מעמד זמן רב, שכן הפורטוגלים אספו במהרה צבא בפרנמבוקו ותקפו את המתיישבים הצרפתים בשנת 1615. הצרפתים הובסו והכפר החל לגדול בעזרת מתיישבים פורטוגלים וברזילאים שהחלו לגדל שם קני סוכר. הצרפתים ניסו שוב להתיישב בצרפת המשוונית, באזור שהיום נקרא גיאנה הצרפתית, בשנים 1626, 1635 (אז נוסדה עיר הבירה קאיין) ו-1643, אך המושבה יוצבה לבסוף רק בסוף המאה, כאשר היא הושמה תחת שלטון ישיר של המלוכה הצרפתית. עד היום גיאנה הצרפתית היא מחוז רשמי של צרפת.
Northern Kings

נורת'רן קינגס (Northern Kings) הם הרכב פאוור מטאל סימפוני מפינלנד המורכב מארבעה מוזיקאים שכבר התפרסמו עם להקותיהם: ג'רקו אהולה מלהקת Teräsbetoni ו-Dreamtale, מארקו היטאלה מלהקת Nightwish, טוני קאקו מלהקת Sonata Arctica וג'י פי לפאלוטו מלהקת Charon. הסינגל הראשון שלהם "We Don't Need Another Hero" הוא גרסת כיסוי (קאבר) לשיר שבוצע על ידי טינה טרנר. Reborn (2007) Rethroned (2008) "We Don't Need Another Hero" (2007) "Hello" (2007) "Kiss from a Rose" (2008) "Lapponia" (2010) אתר האינטרנט הרשמי של Northern Kings Northern Kings, באתר ספוטיפיי Northern Kings, באתר Last.fm (באנגלית) Northern Kings, באתר AllMusic (באנגלית) Northern Kings, באתר MusicBrainz (באנגלית) Northern Kings, באתר Discogs (באנגלית) Northern Kings, באתר Songkick (באנגלית)
נואר

בני הנואר הם קונפדרציה של שבטים בדרום סודאן ובמערבה של אתיופיה. יחד, יוצרים בני הנואר את אחת הקבוצות האתניות הגדולות במזרח אפריקה והם משתייכים לקבוצת העמים הנילוטים. הם רועי צאן שמסתמכים על גידול בקר שמספק להם את כל צורכיהם. הנוארים הם אחת הקבוצות האתניות המעטות באפריקה שהצליחו להדוף כוחות קולוניאליים במהלך המרוץ לאפריקה. הלוחמים הנוארים התמחו בלחימה, עם נשק שנעשה מברזל מעוצב בצורה טובה. מאז שהנוארים הצליחו בלהדוף כוחות אירופאיים, הם השתלטו וכבשו את אדמות שכניהם הדינקאים והאנוקים. המבנה הארגוני המוצלח של הנוארים אפשר להם לבצע פשיטות בוקר כנגד הדינקאים, קבוצה הגדולה מהם מספרית. הארגון הפוליטי שלהם הוצג על ידי העבודה האתנוגרפית של אואנס פריטצ'ארד, שנעשתה דוגמה קלאסית של מבנה פוליטי ללא מנהיג יחיד או קבוצת מנהיגים. במאה התשע עשרה השפיעה התפשטות העות'מאנים, הערבים ולבסוף הבריטים על היחסים בין השבטים הדרומיים השונים. הנוארים, שהתנגדו להשפעה הבריטית, הותקפו על ידי שבטים מקבוצת הדינקה ששיתפו פעולה עם הבריטים. כמות הבקר ואיכותו הייתה באופן היסטורי הסמל של סטטוס דתי וכלכלי גבוה בין הנארים. קבעו את שוויו של האיש והאם כדאי להנשא לו. בתמורה לבקר האיש מקבל את האישה בה יחפוץ. הנארים דוגלים בנישואים עם אנשים מתים, כלומר, האישה נישאת לאיש המנוח אך היא יכולה להוליד ילדים מגבר אחר כך שזרעו של אותו "אבא" ימשיך. שפתם של הנוארים, הנוארית, שייכת למשפחת השפות הנילו-סהריות. כחלק מטקס המעבר של הקבלה לבגרות לכל נארי נעשים סימנים על הפנים (הנקראים גאר). למשל קווים אופקיים "דוינה" הנחתכים בסכין מקבילים על המצח, עם טבילה בקווים מעל האף. גם תבניות מנוקדות שכיחות (במיוחד אצל הבאל-נוארים). מאכלים טיפוסיים כוללים בשר בקר, כדורי תירס עם לחם שאור (הנקרא לקוף), אנג'רה, חלב, ומנגו. בגלל מלחמת האזרחים בדרום סודאן שנמשכה כ-50 שנים, רבים מהנוארים היגרו לקניה ולמקומות אחרים. כעשרים וחמישה אלף נוארים מצאו מקלט בתחילת שנות התשעים בארצות הברית. רבים מהם מתגוררים כיום בנברסקה, נמל ריפיון שבמדינת ניו יורק, איווה, דרום דקוטה, טנסי, ג'ורג'יה ובמדינות אחרות. כמה מהם חיים בקנדה, בעיקר בטורונטו, אדמונטון וקלגרי. נכון לשנת 2008 חיו באוסטרליה כעשרים אלף איש מדרום סודאן, כשליש מהם נוארים, גם לישראל היגרו פליטי נואר (אילת בעיקר) וניתן לזהותם ע"פ החתכים האופקיים על המצח. מדיה וקבצים בנושא נואר בוויקישיתוף נואר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) נואר (עם אפריקני), דף שער בספרייה הלאומית
סורמים

סורמים הוא השם הקיבוצי בו מכנה ממשלת אתיופיה את הסאורים, המורסים והמעים. המונים כ-103,700 נפש. כל שלוש קבוצות אלו דוברי שפות סורמיות שמשתייכות למשפחת השפות הנילו-סהריות. סאורים או שאורים הוא שמם של קבוצת רועי צאן בעיקרה הדוברת שפה הנקראת סאורית, שמשתייכת לשפות הנילו-סהריות. קבוצה זו חייה בנפת טבאנץ' מאג'י במדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום על הגבול עם סודאן וגם בסודאן עצמה וחלקים ממוקמים מערבית לעיירה האתיופית מיזן טפרי. אוכלוסייתם נכון למפקד של 1998 מנתה כ-20,622 וכיום הם מונים כ-24,000 נפש. מורסים או מורזים קבוצה של רועי צאן לא פעילים, שפתם המורסית היא שפת האם של 80% מהם[דרוש מקור]. קבוצה זו יושבת במרכזו של אזור אומו והעמקים הדרום מערביים שליד העיירה ג'ינקה בנפת אומו הדרומית. המורסים אינם רואים את עצמם תחת הקטגוריה של הסארמים חרף הדמיונות הבלשניים והתרבותיים. אוכלוסייתם נכון למפקד של 1998 מנתה כ-3,258 נפש[דרוש מקור]. כיום הם מונים כ-4,100. מעים הוא שמם של קבוצת רועים לא פעילים שדוברים את שפתם המעית נכון להיום רק כ-80% מקרב המעים דוברים את שפתם. הם ממוקמים סביב אזור באצ'אמה ובעמקים דרומה, ליד נהר האומו אוכלוסייתם נכון למפקד של 1998 מנתה כ-56,585 וכיום הם מונים כ-73,000 נפש. שלוש הקבוצות חולקות תרבות דומה. המולדת שלהם הייתה בהתחלה בהרים אך הם נדדו בגלל הקרבות העקובים מדם, ותחרויות מסורתיות עם השכנים השבטיים שלהם נעשו רק אכזרים כאשר הם הצליחו להשיג כלי-נשק אוטומטיים ממלחמת האזרחים הסודאנית. המשטרה המקומית נותנת לזרים לטייל רק עם שומרי ראש חמושים. לקבוצות אלו יש תרבות גברית, עם רצון עז להילחם שמביא כבוד גדול לגברים, זה חשוב במיוחד כאשר הם מחפשים כלה, הם מאוד תחרותיים, בסיכון של פגיעה רצינית ומוות. הזכרים לעיתים קרובות מגולחים לקרחת, ולעיתים בזמן הקרבות הם לבושים בלבוש מינימלי או ללא לבוש כלל. מדיה וקבצים בנושא סורמים בוויקישיתוף פבל וולברג, משחקי השבט: דיווח מצולם מטורניר הדונגה של אנשי סורמה, באתר הארץ, 15 בדצמבר 2016 סאורית, באתר אתנולוג מורסית, באתר אתנולוג Gerrit J. Dimmendaal,‏ דו"ח סקר סוציו-בלשני בעקבות הסקר בקרב הטירמים, הצ'אים, הבאלים והמורסים דייוויד טארטון, הקמתם של הפארקים האפריקאים, הפארק הלאומי של אומו מעית, באתר אתנולוג
רב-קומות

רב-קומות הוא בניין גבוה בעל קומות רבות. לרבי-קומות שימושים מגוונים: מגורים, משרדים, בתי חולים, בתי מלון ועוד. בישראל, בתקנות התכנון והבניה (בקשה להיתר, תנאיו ואגרות) מופיעה ההגדרה: "בניין רב–קומות" - בניין שבו הפרש הגובה בין מפלס הכניסה הקובעת לבניין לבין מפלס הכניסה לקומה הגבוהה ביותר המיועדת לאכלוס, שהכניסה אליה דרך חדר מדרגות משותף, עולה על 29 מטרים. הגדרה זו, המשקפת בניין שבו כעשר קומות, יפה לתקנות שבהן היא מופיעה. בלשון הדיבור, גם בניין שבו חמש קומות נחשב לרב-קומות (בתקנות מוגדר בניין שגובהו פחות מאשר בהגדרה הנ"ל אך יותר מ-13 מטרים כ"בניין גבוה"). הבחנה של הרשות הארצית לכבאות והצלה בין הגדרת "רב-קומות" לגורד שחקים הוצגה על ידי חיים תמם, סגן מפקח כבאות ראשי, בריאיון לאתר "רב-קומות: הארגון הבין-תחומי" באוגוסט 2007: "מכבי אש נוטים להתייחס למבנה כאל "גורד שחקים" כאשר גובה המבנה הוא מעל גובה המנוף שקיים ברשותם, קרי מבנה שגובהו מעל 42 מטר." במקומות רבים בארץ ניתן לראות רצף של רבי-קומות. על מנת לחסוך שטחים, עלויות בנייה ואחזקה, חלק מן המערכות עבור צרכים של שני מבנים או יותר ממוקמות בשטח המשותף למבנים, כגון: מפוחים בחניונים, מאגרי מים ותוספות כגון חניונים, חדרי כושר, סאונה וג'קוזי. מספר מבנים הבנויים באופן זה כונו בעבר 'קומפלקס' ובימינו 'מבנן' - שפירושו על פי האקדמיה ללשון העברית הוא "צביר/אשכול בניינים". מדיה וקבצים בנושא רב-קומות בוויקישיתוף מגורי איכות - בניין הדירות "המלוני" בישראל, בארכיון האינטרנט של אתר "אנשים ישראל" נועם דביר, השמיים הם הגבול: מגדלים בישראל, באתר הארץ, 14 ביולי 2009 נחום כהן, אדריכל, הקרב על הגובה מאמר על גבולות הגובה והציפוף עדי כהן, הסיבה שבגללה החיים במגדלים ובערים הגדולות עלולים להיהפך לסיוט, באתר הארץ, 18 באוגוסט 2022 רב-קומות, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) תקנות התכנון והבניה (בקשה להיתר, תנאיו ואגרות), התש"ל-1970 ריאיון עם סגן מפקח כבאות ראשי חיים תמם רב-קומות הארגון הבין-תחומי