laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מגדל פעמונים

מגדל פעמונים הוא מגדל המכיל לפחות פעמון אחד שנועד להישמע בקול רם למרחק רב. מגדלים כאלה נבנו לעיתים קרובות כחלק מכנסיות או בתי עירייה (ואז הם נקראים באנגלית Belfry), או ליד מבנים חשובים בעיר, בנפרד. באיטלקית מגדל פעמונים נקרא קמפנילה (Campanile). לצלצול הפעמון מטרות שונות: להורות על השעה ועל זמני התפילה. להשמיע מנגינה. לציין אירועים חשובים כגון חתונה או לוויה. לציין יום חגיגי. להשמיע אזעקה בעת צרה. מגדלי פעמונים מודרניים כוללים לעיתים גם שעון ענק המראה את השעה. ראו גם: מגדל שעון. ערך מורחב – קריון מגדל פעמונים יכול להכיל גם קריון (Carillon), כלי נגינה המורכב מפעמונים גדולים, שצלילם מופק על ידי כבלים, שרשראות או מיתרים המחוברים לקלידים. ניתן למצוא אותם בהרבה כנסיות באירופה ואף במספר קמפוסים ואוניברסיטאות. התקנים מודרניים שאינם מסווגים כקרילון, במקום להשתמש בפעמונים כבדים משתמשים במוטות רוטטים שקולם מוגבר אלקטרונית ומושמעים ברמקולים. לעיתים, מסומפלים קולות פעמונים ומשמשים במערכת אלקטרונית המדמה קרילון. בקתדרלות הגותיות מגדלי פעמונים היו חלק אינטגרלי מהמבנה ובדרך כלל מוקמו בחזית המערבית. בקתדרלות הגותיות האנגליות, גם במגדל המרכזי, שמעל מקום המצלב, היו פעמונים. באיטליה, בייחוד בתקופת הרנסאנס, נבנה מגדל הפעמונים (קמפנילה) לרוב לצד הקתדרלה אך בנפרד ממנה. מגדלי פעמונים קיימים בכל רחבי אירופה, מאירלנד ועד רוסיה. ברוז', יפרס, גנט, ליל, טורנה ודואי הן בעלי דוגמאות מפורסמות. לא כולם גדולים, מגדל הפעמונים בקאטון, סלובקיה, הוא אופייני להרבה יותר מבנים צנועים שהיו נפוצים באזור הכפרי. בימי הביניים, עיריות שמרו לעיתים מסמכים חשובים במגדל הפעמונים. ב-1999 הכריזה אונסק"ו על 32 מגדלי פעמונים בלגיים כאתר מורשת עולמית. ב-2005 צורפו לרשימה עוד מגדל פעמונים בלגי ו-23 מגדלי פעמונים צרפתיים. רוב המגדלים ברשימה מסונפים למבנים אזרחיים וחילונים, בעיקר בתי עירייה, כסמלי כוחן העולה של הערים בימי הביניים הגותיים (החל מהמאה ה-12). מספר מגדלים ברשימה עצמאיים ואחרים מהווים חלק מכנסיות. בישראל קיים קריון בבניין ימק"א ירושלים. ביג בן, לונדון - מגדל פעמונים ושעון מודרני (נאו-גותי) מגדלי הפעמונים של קתדרלת נוטרדאם דה פארי, צרפת מגדל פעמונים פרימיטיבי בקאטון, סלובקיה מגדל הפעמונים של איוואן הגדול מגדל הפעמונים של אאלסט המגדל הנטוי של פיזה מגדל הפעמונים של ברוז' מגדל הפעמונים של קתדרלת סופיה הקדושה, קייב מגדל הפעמונים של Dumaguete. מגדל הפעמונים של גנט מגדל הפעמונים של ליל מגדל הפעמונים של כנסיית קלריגוש, פורטו מגדל סטורק באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה מגדל הפעמונים באוניברסיטת קליפורניה בריברסייד מגדל הפעמונים של לאוורת קייב פצ'רסק בקייב מגדל הפעמונים והשעון בקתדרלת סן אוגוסטין בלארדו, טקסס מגדל פעמונים בקלארק קולג' בונקובר, וושינגטון מגדל פעמונים מעץ בפודקרפצקיה, פולין (נבנה ב-1817) מגדל פעמונים מודרני בויניציה, אוקראינה (נבנה ב-1996) חלון טריפורי חלון קואדריפורי מגדל שעון מדיה וקבצים בנושא מגדל פעמונים בוויקישיתוף
האל ספרקס

האל ספרקס (באנגלית: Hal Sparks; שמו המלא: האל הארי מייג' ספרקס, נולד ב-25 בספטמבר 1969 בסינסינטי, אוהיו) הוא שחקן וקומיקאי אמריקאי שהתפרסם בתפקיד מייקל נובוטני בסדרת הטלוויזיה האמריקאית הפופולרית "הכי גאים שיש", כמו כן הוא היה מנחה בערוץ המוזיקה VH1. קודם לכן הוא הנחה את התוכנית "Talk Soup" בערוץ הבידור "E!". בנוסף למשחק, האל הוא גם סולן וגיטריסט בלהקת הרוק "Zero 1" (שכונתה בעבר "The Hal Sparks Band"). בלהקה חברים: רוברט האל (חבר של האל ספרקס) בבאס ומיילס לורטה (בן דוד של האל ספרקס) בתופים. האלבום הראשון שלהם הופק על ידי סולן להקת "King's X", דאג פיניק. הניסיון המוזיקלי שלו השתלם כשהשתתף בעונה הראשונה של "אבק כוכבים". הוא הצטרף ללהקת "Metal Skool" לעיתים קרובות בשירי "Skid Row". האל ספרקס הוא גם מנחה קבוע בסדרת התוכניות "אני אוהב את ה..." של רשת VH1: "אני אוהב את שנות ה-70", "אני אוהב את שנות ה-80", "אני אוהב את שנות ה-80 הספירה לאחור", "אני אוהב את שנות-80 3-D", "אני אוהב את שנות ה-90", "אני אוהב את שנות ה-90: Part Deux", "אני אוהב את החגים", "אני אוהב צעצועים" ו"אני אוהב את שנות ה-70: חלק ב'". האל היה הקפטן של קבוצת השיקגו היטמן ב-GSN אקסטרים דודג'בול. היו לו מספר תפקידי אורח בכמה סרטים, ביניהם: "דיק רוברטס: ילד פלא לשעבר" ו"ספיידרמן 2" שם הוא שיחק נוסע במעלית עם הרבה מאוד שורות. התפקיד הראשון שלו בסרט מדע בדיוני היה ב"אחי, איפה האוטו שלי?" בתפקיד זולטן, מנהיג של אגודת חנונים שאובססיביים לחלל החיצון. הקריירה המוקדמת של האל החלה כשהוא נהפך להיות המנחה הכי צעיר של שעשועון הטלוויזיה "קניון האוצרות". האל היה אחד מחמשת הכוכבים שהופיע בפרק הראשון של "פרויקט הסופר כוכבים" ברשת VH1. 2016-הווה: מעבדה לכוחות על: יחידת עילית (דמות חוזרת) 2016: צער גידול בנות - הדור הבא 2012-2016: מעבדה לכוחות על 2007: טאק והכוח של ג'וג'ו (מדבב) 2007: האמהות המצחיקות ביותר של אמריקה 3 (מנחה) 2006: פרויקט הסופר כוכבים 2006: לאס ווגאס 2005: CSI: בפרק כלב אוכל כלב (תפקיד אורח) 2000-2005: הכי גאים שיש 2005: Video Game Vixens (מנחה) 2004: אקסטרים דודג'בול 2003: פרייז'ר (תפקיד אורח) 2002: אחד על אחד (תפקיד אורח) 2001,2002: Rendez-View (מנחה אורח) 1999-2000: Talk Soup (מנחה) 2000: Martial Law (תפקיד אורח) 1998: Cheap Theatrix 1995: הרופאה קווין, אישה קסומה (תפקיד אורח) 1994: לויס וקלארק: הרפתקאותיו החדשות של סופרמן (תפקיד אורח) 2018: Bachelor Lions 2009: תמצית 2007: הבית שג'ק בנה 2006: הכחשה (מפיק שותף) 2004: ספיידרמן 2 2004: Lightning Bug 2003: דיק רוברט: ילד פלא לשעבר 2002: Bleacher Bums 2001: דוקטור דוליטל 2 2000: אחי איפה האוטו שלי 1999: Lost & Found 1996: פולש 1995: Signs and Wonders 1989: Chopper Chicks in Zombietown 1987: צפרדע מדיה וקבצים בנושא האל ספרקס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של האל ספרקס האל ספרקס, ברשת החברתית אקס (טוויטר) האל ספרקס, ברשת החברתית אינסטגרם האל ספרקס, סרטונים בערוץ היוטיוב האל ספרקס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) האל ספרקס, באתר AllMovie (באנגלית) האל ספרקס, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) האל ספרקס, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) האל ספרקס, באתר MusicBrainz (באנגלית) האל ספרקס, באתר Discogs (באנגלית) האל ספרקס, באתר Songkick (באנגלית) האל ספרקס, באתר בילבורד (באנגלית) אתר הלהקה Zero 1
מתיחות

בפיזיקה, מתיחות (מסומנת לרוב ב-   T {\displaystyle \ T} ) היא כוח תגובה, הפועל על ידי מיתר מתוח (כגון חבל, או שרשרת), על העצם שמותח אותו. כיוון הכוח הוא תמיד לאורך המיתר, מן העצם למיתר. המתיחות קיימת אף בתוך המיתר עצמו: אם המיתר היה מחולק לשניים, כל חצי היה מפעיל את אותו הכוח על החצי השני. המתיחות של המיתר קובעת תכונות של רעידת המיתר, ואורך הגל העצמי של המיתר, ומשפיעה לפיכך על התדר. לכן בכלי מיתר מוזיקליים המיתרים מתוחים במתיחויות שונות - על מנת ליצור צלילים שונים. עוצמת כוח המתיחות גדל, ככל שהמתיחה חזקה יותר. במתיחה חלשה, הכוח פועל על פי חוק הוק בדומה לכוח הפועל על קפיץ: הוא תלוי בקבוע הקפיץ (קבוע המשתנה על פי תכונות כמו החומר, הצפיפות וצורת המיתר) ובהפרש אורך המיתר שנוצר עקב מתיחתו. כך גם בעת השימוש בחץ וקשת עוצמת כוח המתיחות שנצטברה במיתר עוברת אל החץ כאנרגיה קינטית, הגורמת לו לעוף אל עבר המטרה. ככל שהמתיחות גדולה יותר, גדל המרחק אליו יגיע החץ. למשל, עבור מיתר מקובע בקצה אחד ובקצה השני קיימת משקולת במסה m ניתן לחשב את המתיחות לפי החוק הראשון של ניוטון ( ∑ F → = 0 {\displaystyle \sum {\vec {F}}=0} ) מקבלים ש- ∑ F → = T → − m g → = 0 {\displaystyle \sum {\vec {F}}={\vec {T}}-m{\vec {g}}=0} כאשר T היא המתיחות ו-g היא תאוצת הכובד. מתיחות של מיתר משפיעה על מהירות גלים המתקדמים בו, ועל התדירויות העצמיות שלו. מהירות הגל נתונה על ידי v = T ρ {\displaystyle v={\sqrt {\frac {T}{\rho }}}} , כאשר T {\displaystyle T} היא המתיחות ו- ρ {\displaystyle \rho } היא צפיפות המיתר. מיתר תורת המיתרים מדיה וקבצים בנושא מתיחות בוויקישיתוף מתיחות בחתך רוחב היא גודל הכוח שבו חלקו האחד של המיתר מושך את חלקו השני של המיתר מחשבון מתיחות, באתר Omni ערך זה הוא קצרמר בנושא פיזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קרלו סקרפה

קרלו סקרפה (באיטלקית: Carlo Scarpa;‏ ‏2 ביוני 1906–1978) היה אדריכל ומעצב איטלקי. סקרפה נולד ב-1906 בוונציה. ב-1922 התחיל את הפרויקט הראשון שלו במשרד האדריכלים "VIRonaldo". ב-1926 סיים את לימודיו בשרטוט אדריכלי ב"אקדמיה רויאל" שבוונציה, והחל לעבוד במוסד העליון לארכיטקטורה בוונציה, כעוזרו האישי של פרופ' ג'יסירילי. הוא עסק בתורת החומרים, ובשנים 1933–1947 שימש כמנהל האמנותי של וניני, אחד היצרנים הגדולים של זכוכית ונציאנית. בשנים 1954–1964 נתן סקרפה שיעורים לסטודנטים ברומא. סקרפה זכה להוקרה על עבודותיו – ב-1956 זכה בפרס ה"אליבטי" הלאומי לארכיטקטורה, ב-1962 קיבל את פרס "INARCH" על עבודתו "קסטלווצ'יו", מוזיאון בוורונה. ב-1972 מונה למנהל האוניברסיטה לארכיטקטורה בוונציה. ב-1978 נפל סקרפה ממדרגות בניין ביפן, נפצע קשה ומת מפצעיו לאחר עשרה ימים. הוא נקבר לפי בקשתו בקבר בעמידה, באחת מהפינות בצורת ה–L באחוזת הקבר בריון, בה ביצע את אחת מיצירותיו האדריכליות המשמעותיות ביותר. אחת היצירות הבולטות ביותר של סקרפה היא קבר בריון - מבנה קבר שבנה בשנים 1969–1978, כקבר פרטי לבני הזוג בריון בעיירה סן-ויטו, בסמוך לטרוויזו שבאיטליה. פרויקט זה העסיק את סקרפה בחלק האחרון לחייו. הקבר כונה "עיר המתים", והוצב כתוספת לבית קברות שקיים שם. כך בעצם ביסס נוף חדש בתוך ישן ובנה קומפלקס נרטיבי, אשר התחיל מצורות עומדות חופשיות עשויות בטון. האתר כולל כנסייה קטנה עם כניסה מיוחדת לארון מתים, ובחצר בריכה שבמרכזה אי, שאליו אין גישה - כמטפורה לחיים לאחר המוות. סקרפה התמקד בעבודתו בפרטים הקטנים והמעודנים ביותר, וכל מרכיב במבנה היה מורכב והכרחי להבנת הווית הקבר כמתרגמת את יצירת החיים. עם זאת, הקבר היה מבנה עדין, והוא לא השתמר כיאות ונהרס בשנים האחרונות. סגנונו של סקרפה נחשב כפוסט מודרניסטי אקלקטי. הפרויקט של מבנה הקבר שבנה, הוא אוסף אורגני שלא ניתן לחלוקה אך בנוי מחלקים שונים כשכל אחד מהם יכול להוות חלק מאלמנטים נפרדים. סקרפה האמין שהארכיטקטורה היא כמו שירה, ושהמבנים חייבים להראות טבעיים. המטרה היא לבנות מערכות יחסים מלאות חיים בתוך החלל, באמצעות חקר מלא של כל הגורמים במונחים שדומים למוזיקה - הרחבה וצמצום, אור וחושך, צבעוני ומונוכרומטי, שקוף ואטום, עץ ומתכת, ובקיצור - ניגודים. למעשה סקרפה שאל מגרסאות שונות של שירים, דרכים להראות רעיון או כדי לציין את הצורך בחללים מסוימים. סקרפה שילב במבנה הקבר אלגנטיות פורמלית עם היתוך אלמנטים מעשה ידי אדם אל תוך הטבע, והבעת שמחת חיים. זאת עשה באמצעים כגון משחק המים, שמתועל לפלגים קטנים הנעלמים לבריכות קטנות, ומשחק האוויר והאור המגיבים לשינויי הזווית של הקירות המקיפים ומדרונות פני הבטון. כל שינוי בזווית האור או חילופי עונות מקנים לבית הקברות מראה שונה. אחת המטרות של סקרפה הייתה להגן על הקברים מפני נזקי מזג האוויר. הנפטר ביקש להיקבר קרוב לאדמה, ולכן בנה סקרפה קשת קטנה בשם "ארקוסיליום" (מילה לטינית ששימשה לציון מקום קבורה של אישיות חשובה). הגשר נבנה בגרסת קבר מהמסורת הקתולית, והוספו לה פסיפסים כחלק מהמסורת הוונציאנית. שני העיגולים הפתוחים במבנה הקבר מסמלים את האיחוד בין בני הזוג הנפטרים, על ידי החיבור עם הקרמיקה. מדיה וקבצים בנושא קרלו סקרפה בוויקישיתוף קרלו סקרפה באתר "ארכיטקט" (באנגלית)
וחטנג הרביעי, מלך גאורגיה

וחטנג הרביעי (בגאורגית: ვახტანგ IV) (‏1413 לערך - דצמבר 1446) מבית בגרטיוני היה מלך הממלכה הגאורגית המאוחדת משנת 1442 ועד למותו בשנת 1446. גאורגי היה בנו של אלכסנדר הראשון הגדול מאשתו דולאנדוחט. בשנות שלטונו האחרונים, הכתיר אביו את וחטנג ושני אחיו, דמטרה וגיאורגי, כשליטים משותפים של הממלכה. בשנת 1442 הפך אלכסנדר לנזיר וויתר על כיסאו לטובת וחטנג. עם תחילת שלטונו העניק וחטנג מספר מחוזות לאחיו, ששלטו במחוזותיהם כוואסלים של הממלכה הגאורגית ומלכים משותפים יחד עם וחטנג. תקופת שלטונו הקצרה של וחטנג וחולשתו הביאה את הממלכה לקצה התפוררותה הסופית, שחלקים ממנה נקרעו על ידי אצילי הממלכה ושסבלה מאפקט שמונת הפלישות ההרסניות של טימור לנג שהתרחשו קודם לעלייתו של וחטנג לשלטון. בתקופת שלטונו התרחשה ההתקפה השנייה של הנסיך הטורקמני, ג'אהאן שאח משבט קארא קויונלו (Garagoýunly, قراقویونلو, "טורקמני הכבשה השחורה"). וחטנג יצא לקראתו ופגש אותו באחלציחה (בדרום גאורגיה), אולם המאבק האכזרי לא הניב ניצחון. בלילה עזב ג'אהאן שאח את שדה הקרב וחזר לתבריז (تبریز). וחטנג נפטר לאחר ארבע שנות שלטון ללא ילדים ואחיו גיאורגי השמיני ירש אותו. מדיה וקבצים בנושא וחטנג הרביעי, מלך גאורגיה בוויקישיתוף רשימת מלכי גאורגיה
גשר מצודת לונדון

גשר מצודת לונדון (באנגלית: Tower Bridge, "טאוור ברידג'") הוא גשר בלונדון מעל הנהר תמזה, בקרבת מצודת לונדון. הגשר מקשר בין גבעת מצודת לונדון ורובע סאת'ק. הגשר משלב אלמנטים של גשר תלוי וגשר מתרומם. בסוף המאה ה-19 התגבר הצורך בגשר נוסף במורד נהר התמזה. הגשר המזרחי ביותר עד אז היה גשר לונדון. מעבר תת-קרקעי להולכי רגל הוקם מתחת לתמזה, אולם נדרש מעבר רחב יותר לשימוש כלי רכב (אז - עגלות וסוסים). לא ניתן היה לבנות גשר רגיל, שכן בין מצודת לונדון לבין גשר לונדון שכן אזור נמל שנקרא "הבריכה של לונדון". בשנת 1876 הוקמה ועדה לפתור בעיה זו, ובתחרות לבניית הגשר שבה השתתפו 50 הצעות, נבחרה בשנת 1884 הצעתו של הוראס ג'ונס, מהנדס העיר לונדון. לפי ההצעה ייבנו שני מגדלים בגובה 65 מטרים, שביניהם יהיו שני גשרי הרמה שניתן להרימם לזווית של 86 מעלות, על מנת לאפשר מעבר ספינות. משקל כל גשר מורם 1,000 טון, ועל פי התכנון המקורי הורם הגשר באמצעות מנועי קיטור. כיום מורמים הגשרים באמצעות הנעה חשמלית. בין שני המגדלים נבנה מעבר מוגבה להולכי רגל, כדי שאלו לא ייאלצו להמתין לירידת הגשר בעת מעבר ספינות. המעבר לא זכה לפופולריות רבה: העוברים בגשר העדיפו להמתין לירידת גשר ההרמה ולא לטפס במדרגות הרבות המובילות למעבר העילי. בניית הגשר החלה בשנת 1886 ונמשכה 8 שנים. בעבודה השתתפו 432 עובדים. בשנת 1887 נפטר האדריכל ג'ונס, וסגנו סר ג'ון וולף-בארי החליף אותו. וולף בארי שינה את תוכנית המגדלים ונתן להם סגנון ויקטוריאני-גותי. הגשר נפתח לתנועה ב-1894. אורכו 244 מטר, גובהו מפני המים כ-8.6 מטר, רוחבו 61 מטר. מעבר הולכי הרגל שנמצא בחלקו העליון של הגשר נסגר בשנת 1910 ומשמש כיום כמוזיאון להיסטוריה של הגשר. תקרית הטיסה בגשר מצודת לונדון מדיה וקבצים בנושא גשר מצודת לונדון בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של גשר מצודת לונדון (באנגלית) גשר מצודת לונדון, ברשת החברתית אקס (טוויטר) גשר מצודת לונדון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) תמונות אוויריות של גשר מצודת לונדון בניית הגשר (אורכב 20.06.2011 בארכיון Wayback Machine) (באנגלית)
ויימרנר

ויימרנר (באנגלית: Weimaraner) הוא אחד מגזעי כלב הבית. הגזע פותח בתחילת המאה ה-19 בוויימאר אשר בגרמניה, והוא קרוב לפוינטר הגרמני קצר השיער. קיימות מספר סברות לגבי מקורותיו: יש הטוענים כי הוא התפתח מכלבי הגישוש, אחרים אומרים שזהו שילוב של הפוינטר האנגלי והפוינטר הספרדי, ויש הטוענים כי הוא תוצאה של אלבינו שהשתלט על כלבי פוינטר. לוויימרנר צמיחת שיער הפוכה באזור החזה. הצמיחה יוצרת דמות המזכירה, בעיקר באור השמש, את העיט ששימש כסמלה של רפובליקת ויימאר. ויימרנר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא יונקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אילנה שפיר

אילנה שפיר (21 במרץ 1924 – 12 באפריל 2014) הייתה אמנית פסיפס ישראלית בעלת הכרה בינלאומית. שפיר נולדה בסרייבו שביוגוסלביה (כיום בבוסניה והרצגובינה). בשנות מלחמת העולם השנייה ברחה משפחתה לכפר יוגוסלבי קטן, שם זכתה להגנת התושבים המקומיים. שפיר ציירה את אנשי הכפר, ציורים המהווים לתושבים עד היום מזכרת לתקופה ולקרוביהם שנפטרו. מאוחר יותר ניצלה שפיר את כישוריה כדי לצייר מפות לפרטיזנים, שאל שורותיהם הצטרפה. את תקופת המלחמה הנציחה בחלון פסיפס בבית כנסת באשקלון, בו נרשמו שמות בני המשפחה שנספו בשואה. לאחר המלחמה למדה שפיר באקדמיה לאמנות בזגרב שביוגוסלביה המשוחררת. היא עלתה לישראל בשנת 1949. תחילה ציירה במעברות עולים והתנסתה בטכניקות נוספות, ולבסוף התמקדה באמנות הפסיפס. בתחום זה פיתחה סגנון ייחודי שזכה בקהילת האמנים העולמית לכינוי "המוזאיקה הספונטנית" - כלומר, בניגוד לעבודת המוזאיקה המסורתית, שפיר עבדה ללא ללא ציור מוקדם ויצירתה התהוותה תוך כדי עבודה. שפיר הייתה אמנית מוערכת מאוד בתחום אמנות הפסיפס. היא הרצתה והנחתה סדנאות בכנסי אמנות שונים בעולם ובכלל זה בברזיל, בארצות הברית ובסקוטלנד. תערוכות שלה הוצגו במקומות שונים בעולם. שפיר זכתה בתואר "יקירת העיר אשקלון" בשנת 1986. יצירתה "עולמות", פרי עבודת חודשים רבים, עומדת במבואת היכל התרבות באשקלון, שאותו תכנן ובנה האדריכל גיורא שפיר. נפטרה ב-12 באפריל 2014. מאז מותה מטפח בנה גיורא את ביתה ומכבד את בקשתה לא למכור אותו. בבית ובגינה נמצאות עבודותיה של שפיר בציור, קרמיקה ופסיפס ומוקרן סרט על חייה ועבודותיה. המקום מקבל קבוצות קטנות בהזמנה מראש אך עדיין לא קבל הכרה כמוזיאון. צבעי מים RIPPLES OF CREATION GIRL AND BIRD מדיה וקבצים בנושא בית אילנה שפיר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אילנה שפיר איתמר כהן, האמנית אילנה שפיר בין 8 האמנים המובילים בעולם בתחום המוזאיקה(הקישור אינו פעיל), אשקלון.אינפו, 13 בדצמבר 2010 הודעה על פטירתה באתר "אשקלון ניוז"
פורקיה קאטוניס

פורקיה קאטוניס (לטינית: Porcia Catonis;‏ 79 לפנה"ס - יוני 43 לפנה"ס), אצילה רומאית שהייתה בתו של מרקוס פורקיוס קאטו אוטיקנסיס ואשתו של מרקוס יוניוס ברוטוס. פורקיה נולדה בשנת 79 לפנה"ס, אביה היה קאטו הצעיר ואמה הייתה אטיליה. כשהייתה ילדה קטנה, גירש אביה את אמה כתוצאה מניאופיה עם יוליוס קיסר. פורקיה קיבלה חינוך מקיף והייתה סטואית כמו אביה. פורקיה נישאה למרקוס קלפורניוס ביבולוס בשנת 58 לפנה"ס, הנישואים היו נישואים פוליטיים שנועדו לחזק את קשרי הברית בין ביבולוס לקאטו, לזוג היו שני ילדים שזהותם לא ברורה אולם ייתכן שאחד מהם היה לוקיוס קלפורניוס ביבולוס. כמה שנים לאחר נישואיה של פורקיה, ביקש קווינטוס הורטנסיוס הורטלוס לשאתה לאישה, למרות שקאטו נטה לכך ממניעים פוליטיים, ביבולוס סירב ובסופו של דבר קאטו השיא את הורטנסיוס לאשתו. כשמלחמת האזרחים בין פומפיוס לקיסר פרצה בשנת 49 לפנה"ס, אביה ובעלה של פורקיה צידדו בפומפיוס ולכן היא הלכה אחריהם בגלותם ליוון. בעלה ביבולוס שקיבל מידי פומפיוס פיקוד על צי בן 130 ספינות נפטר בשנת 48 לפנה"ס ואביה קאטו התאבד בשנת 46 לפנה"ס אחרי תבוסתו בקרב תאפסוס. בסוף שנת 45 לפנה"ס פורקיה נישאה בשנית לדודנה ברוטוס, הנישואים כנראה התקבלו באופן שלילי מכיוון שהגירושים של ברוטוס מאשתו הראשונה קלאודיה לא התקבלו ברוח טובה ויש רמיזות בכתביו של קיקרו על כך שפורקיה ואמו של ברוטוס סרוויליה קפיאוניס לא הסתדרו. ככל הנראה, מכיוון שמשפחתה של פורקיה הייתה אנטי-קיסרית ובאותו הזמן ברוטוס היה עדיין מקורב לקיסר, הנישואים לא נבעו ממניעים פוליטיים אלא ממניעי אהבה. פלוטרכוס מספר שפורקיה חתכה את ירכיה כדי להוכיח שהיא ראויה שברוטוס יחלוק איתה את סודותיו ואכן ברוטוס התרשם ממנה עמוקות וגילה את הסוד על הקשר לרציחתו של קיסר. אולם באידו של מרס עצביה של פורקיה בגדו בה והיא, מחשש לשלומו של ברוטוס, שלחה מספר שליחים לפורום לברר מה עלה בגורלם של הקושרים. פורקיה נפטרה בשנת 43 לפנה"ס כתוצאה ממחלה ומותה גרם צער רב לבעלה שהאשים את חבריה, שבכך שלא טיפלו בה כראוי, גרמו למותה. אולם בעת העתיקה הייתה קיימת אגדה לפיה פורקיה התאבדה לאחר כישלונו והתאבדותו של ברוטוס בקרב פיליפי בשנת 42 לפנה"ס, לפי פלוטרכוס כששמעה פורקיה את החדשות על בעלה היא התאבדה על ידי בליעת גחלים בוערים. עם זאת, היסטוריונים מודרניים מוצאים סיפור זה כבלתי קביל. יש שדוחים את הסיפור על הסף בעוד אלה שמקבלים את בסיסו של הסיפור כאותנטי מציינים שסופרי העת העתיקה טעו בתאריך פטירתה ושהיא בעצם נפטרה כתוצאה משריפת פחמים בחדר שאינו מאוורר, מה שיצר הרעלת פחמן חד-חמצני. מדיה וקבצים בנושא פורקיה קאטוניס בוויקישיתוף פוליאנוס, סטרטאגמס, 8.32
מורטל קומבט: כיבוש

מורטל קומבט: כיבוש (באנגלית: Mortal Kombat: Konquest) היא סדרת טלוויזיה אמנויות לחימה אמריקאית המבוססת על זיכיון משחקי הווידאו מורטל קומבט. הסדרה הופקה על ידי החברות Threshold Entertainment וחטיבת הטלוויזיה של ניו ליין סינמה ושודרה ברשת TNT מ-3 באוקטובר 1998 ועד 22 במאי 1999. היא צולמה באולפני הוליווד של דיסני באורלנדו, פלורידה. למרות פופולריותה הרבה, הסדרה בוטלה לאחר עונה אחת בלבד עקב עלויות הפקה גבוהות וסופה נשאר עם קליף האנגר פתוח. סדרה זו היוותה הקדמה לסרטי הקולנוע "מורטל קומבט" ו"מורטל קומבט 2". בתקופה קדומה, ממלכת הארץ הייתה צעירה ונחשקת. הקיסר שאו קאהן, שהיה מגלומן חזק ואכזר, רצה לצרף את כדור הארץ לאוסף הממלכות הכבושות שלו, הידועות בשם "העולם החיצון" (Outworld). כדי להגן על כדור הארץ, נערכת מדי דור אליפות "מורטל קומבט", תחרות שבה מתחרי ממלכת העולם החיצון וממלכת הארץ מחליטים על גורל כדור הארץ. לפני כ-500 שנה, הנזיר קונג לאו הדגול הביס את מכשפו של שאו קאהן, שאנג טסונג. לאחר שקונג לאו ריחם על חייו, שאו קאהן כלא את שאנג טסונג במערות הקובלט. מטלתו הבאה של קונג לאו היא לאמן דור חדש של לוחמים למען התחרות הבאה, ואשר יחרפו את נפשם למען כדור הארץ. הוא מתחבר לשני לוחמים - סירו, שומר ראש לשעבר, וגנבת בשם טז'ה. שלושת החברים החדשים מודרכים בעיר ז'וזין המסתורית על ידי אל הרעם ריידן, ונמצאים בקרבות תמידיים עם לוחמים של ממלכת העולם החיצון וממלכת הארץ כסקורפיון, סאב זירו, רפטייל, נוב-סאיבוט, המכשף קואן-צ'י ולוחמותיו, וכן המכשף שאנג טסונג הכלוא אשר נשבע לנקום בקונג לאו על תבוסתו המשפילה. יחד עם שאנג טסונג כלואה גם וורפקס, לה יש אג'נדה משלה. הסדרה מציגה לראשונה את השבטים המאכלסים את ממלכת העולם החיצון - את סאב זירו משבט הלין-קוויי, את הלוחם האלמותי סקורפיון משבט השיראי-ריו, ואת רפטייל, לוחם שבט הזאטרנים דמויי הלטאה. מוצגת הנסיכה קיטאנה, שמצודדת עצמה עם קונג לאו (כשם שצודדה עצמה עם צאצאו לו קאנג בסרט מורטל קומבט), וכן דמות חדשה שאינה מוכרת בזיכיון המשחקים בשם הקיסרית קרייה, המצודדת עצמה עם רפטייל. המכשפים שאנג טסונג וקוואן צ'י כורתים ברית במהלך הסדרה. זו הייתה תחזית למשחק שיבוא בהמשך, "מורטל קומבט: ברית קטלנית". כנופיית "הדרקון השחור" הוצגה לראשונה בסדרה. בהמשך יצאו במשחק דמויות החברות בכנופיה זו כקיינו, קאבאל, ג'ארק, קוברה וקירה. אתר האינטרנט הרשמי של מורטל קומבט: כיבוש "מורטל קומבט: כיבוש", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "מורטל קומבט: כיבוש", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
מורטל קומבט

האם התכוונתם ל... מורטל קומבט (זיכיון) – זיכיון מדיה שהתחיל בסדרת משחקי וידאו מסוג משחק לחימה ובהמשך התרחב גם לסרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה מורטל קומבט - דמויות מורטל קומבט (סרט) – סרט לייב אקשן מ-1995 מורטל קומבט 2 – סרט מ-1997 מורטל קומבט: כיבוש – סדרת טלוויזיה אמריקאית מורטל קומבט (סרט, 2021) – סרט לייב אקשן מ-2021 מורטל קומבט 11 – המשחק האחרון בסדרת המשחקים אגדות מורטל קומבט: נקמתו של סקורפיון – סרט אנימציה מ-2020 אגדות מורטל קומבט: קרב הממלכות – סרט אנימציה מ-2021 אגדות מורטל קומבט: עיוורון מושלג – סרט אנימציה מ-2022 אגדות מורטל קומבט: הקרב של ג'וני – סרט אנימציה מ-2023
שמעון צימר

שמעון צימר (נולד ב-12 במאי 1950) הוא סופר ומחזאי ישראלי. צימר נולד להורים ניצולי שואה וגדל בקריית חיים. בשנות העשרים לחייו עבר להתגורר בתל אביב. היה בן-זוגה של המשוררת מירי בן-שמחון שנהרגה בתאונה ב-1996. כיום נשוי ואב לשני בנים. באותה תקופה החל צימר לכתוב מחזות ושירים. בין מחזותיו שהוצגו על במות שונות (ביניהן קאמרי והבימה), היו "הקאמבק המפואר" ו"טרומפלדור 85". ב-1995 ראה אור ספרו הראשון "אמא להשכיר" בהוצאת הקיבוץ המאוחד. ב-1999 יצא ספרו השני "אומללות ראויה לרומן" בהוצאת בבל. ב-2006 יצא ספרו השלישי "רע לתפארת" בהוצאת ספרית פועלים, ושנה אחר-כך ספרו הרביעי "ראיות לאהבה", גם הוא בהוצאת ספרית פועלים. ב-2010 יצא ספרו החמישי "צימר מתחת לירח", בהוצאת הקיבוץ המאוחד. בפברואר 2014 פורסם ספרו השישי "דמיין שאתה חי" בהוצאת אפיק של יפתח אלוני, תחת חסותו של חוקר הספרות פרופסור דן מירון. ספרו השביעי "לפעמים הבית הוא רוצח" יצא גם הוא בהוצאת אפיק ב-2016, ונכלל ברשימה הקצרה של פרס ספיר לשנה זו. ספרו השמיני, "ימים נוראים – גרסת הסופר", יצא בהוצאת כנרת זמורה דביר ב-2018 ונכלל ברשימה הארוכה של פרס ספיר לשנה זו. ספרו התשיעי, "שכול וזיקוקים", יצא בהוצאת פרדס ב-2022. ספריו ומחזותיו של צימר זכו לשבחי הביקורת. בשנת 2006 זכה בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים. קובי נסים, "מה מעיק על הגיבור ומה על הקוראים", הארץ, מוסף ספרים, גיליון 345, (כ"ו בתשרי תש"ס, 6 באוקטובר 1999), עמוד 6. על: שמעון צימר, אומללות ראויה לרומן, (תל אביב : בבל, תשנ"ט 1999). שמעון צימר, ברשת החברתית פייסבוק רשימת הפרסומים של שמעון צימר, בקטלוג הספרייה הלאומית שמעון צימר, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" שמעון צימר, ב"לקסיקון הקשרים לספרות ישראלית" שמעון צימר, באתר המכון לתרגום ספרות עברית (באנגלית) איימן סיכסק, קבלו אותו, בבקשה, באתר ynet, 21 ביוני 2007 שמעון צימר באתר "מכונת קריאה" מידע על שמעון צימר בקטלוג הספרייה הלאומית יצחק לאור, המלים הראשונות ששמעתי בחיי, באתר הארץ, 14 בספטמבר 2005 השאלון שמעון צימר, "הכי קשה זה לעניין את מי שחולק איתך את חייך", באתר הארץ, 29 באוגוסט 2005 דן לחמן, שמעון צימר / ראיות לאהבה, "אימגו" קציעה עלון, "צימר מתחת לירח" מאת שמעון צימר, לצלול אל לב המבוכה, באתר הארץ, 13 באוקטובר 2010 אריק גלסנר, על "צימר מתחת לירח", של שמעון צימר, הוצאת "ספריית פועלים", פורסם במוסף לספרות של "מעריב" באוגוסט 2010 רן יגיל, ילדי הירח: על "צימר מתחת לירח", באתר nrg‏, 4 באוגוסט 2010 מיה סלע, לשמעון צימר לא אכפת להיות עריק, באתר הארץ, 9 בפברואר 2014 שמעון צימר, במיזם "סופרים קוראים" של המרכז לספריות וספרות בישראל יוני ליבנה, "לפעמים הבית הוא רוצח": עליבות יפה, באתר ynet, 27 בינואר 2017 יוני ליבנה, מה מעיק על צימר, באתר "ידיעות אחרונות", 23 באפריל 2018 שמעון צימר, קטע מרומן: נדודי שינה על שפת חור שחור, באתר "הַמּוּסָךְ - מוסף לספרות" של הספרייה הלאומית, מאי 2019 מתוך עמוד הפייסבוק של שמעון צימר ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.