בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות

"בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות" הוא בית ספר לאמנות ואומנות, שהוקם בירושלים בשנת 1906 על ידי בוריס שץ ופעל עד לשנת 1929. "בית הספר בצלאל החדש לאומנות ולאמנות" ו"בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב" מהווים את המשכו של בית ספר זה. הקמת בית הספר נחשבת לראשיתה של האמנות החזותית בישראל. במהלך המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 התקיימו בארץ-ישראל מסורות של אמנות עיטורית בעלת מאפיינים דתיים, במיוחד יהודיים ונוצריים, שנוצרו עבור עולי רגל, אך גם ליצוא ולצריכה מקומית. האמנים שיצרו אותם היו חסרים את המוטיב הלאומי, שעתיד להיות מרכזי בפעילותו של "בצלאל" בעשורים הראשונים של המאה ה-20. בתוך היישוב הישן פעלו מגוון של סדנאות ובתי מלאכה קטנים שייצרו חפצים במדיה מסורתיות כגון צורפות, רקמה, וייצור חפצים בטכניקות של גילוף עץ, אבן או שנהב. החפצים הללו כללו מגוון של מוצרי צריכה, מזכרות לתיירים וחפצים ליטורגיים, שעוטרו במגוון של טכניקות, שהתבססו על דימויים גרפיים. במקביל למסורות אלו התפתחה מסגרת מודרנית לעשייה אומנותית בבית-הספר "תורה ומלאכה", שנפתח בשנת 1882 על ידי "כי"ח". בבית הספר נפתחו מחלקות לייצור חפצי אומנות, כגון שטיחים, תוך שילוב בין עבודת יד לבין שימוש במכונות מודרניות, בסגנון נאו קלאסי ובארוקי. כבר בסוף המאה ה-19, החל להופיע מושג ה-"אמנות יהודית" באירופה. הביטויים הראשונים לכך התמקדו באספנות של תשמישי קדושה יהודיים והקמת מוזיאונים יהודים ואתנוגרפיים. בזכות האמנציפציה ליהודים, יכלו גם יהודים לרכוש הכשרה אמנותית באקדמיות והחלו להופיע אמנים יהודים, חלקם אף עסקו בתיאור היבטים יהודיים מובהקים כגון מוריץ דניאל אופנהיים, מארק אנטוקולסקי, מאוריצי גוטליב, איזידור קאופמן ואחרים. עם התפתחות התנועה הציונית, עלתה השאלה מה צריך להיות המקום של האמנות הפלסטית בדגש על ציור ופיסול בתנועה הציונית, והאם יכולה האמנות להפוך לכלי ביטוי לשאיפות לאומיות. הביטוי הראשון המשמעותי לכך היה נאומו של מרטין בובר הצעיר על האמנות היהודית בקונגרס הציוני העולמי החמישי שהתקיים בשנת 1901 בבזל. במסגרת המפעל הציוני. בובר קרא על בימת הקונגרס ל"שילוב ידיים" בין האמנות ליהדות במטרה "להביא לתחיתו המחודשת של העם היהודי". בעיני בובר נתפשה האמנות כמכשיר הומניסטי להתפתחותו של היהודי החדש. בנאומו טען בובר שעדיין אין אמנות יהודית אלא רק אמנים יהודים. בהשפעת השיח הדומיננטי של תקופתו הרואה בסגנון אמנות ביטוי לאומי טען כי אמנות יהודית שלמה תוכל להתפתח רק על אדמת ארץ ישראל. את הקונגרס ליוותה התערוכה הראשונה בהיסטוריה של "אמנים יהודים" אותה ארגן עם אפרים משה ליליין וכן הוחלט על הקמת בית הוצאה לאור "יהודי" בשם "יודישער פערלאג" ובו התפרסמו יצירותיהם של אמנים יהודים רבים. היוזמה להקמת בית-ספר לאמנות בארץ-ישראל הייתה של בוריס שץ. שץ, יליד קובנה שבאימפריה הרוסית (כיום בליטא), פרש בגיל צעיר מלימודיו בישיבה כדי ללמוד ציור ופיסול בווילנה ובוורשה. בין היתר למד פיסול אצל הפסל היהודי המפורסם מרק אנטוקולסקי. באותה תקופה גיבש לעצמו שץ תודעה לאומית-יהודית שהושפעה ממגמות לאומיות ואתנוגרפיות שרווחו באותה עת באירופה. שץ זכה לפרסום רב בזכות פסלו "מתתיהו החשמונאי", שבעקבותיו קיבל הזמנה מפרדיננד הראשון, נסיך בולגריה, לשמש כפסל החצר ולהיות בין מקימי האקדמיה המלכותית הבולגרית לאמנות בסופיה. בראשית שנת 1903 נפגש שץ עם בנימין זאב הרצל בווינה. בפגישה ביקש שץ לקדם את רעיונו להקמת בית ספר לאמנות בארץ ישראל. שץ בחר לכנות את בית הספר על שם בְּצַלְאֵל בֶּן-אוּרִי, האמן היהודי הראשון המוזכר בספר שמות, כמי שאחראי להורות את האמנים כיצד לבנות את המשכן וכליו. עם מותו של הרצל, בשנת 1904, החל שץ בניסיון לגייס תומכים ותורמים נוספים לרעיון הקמת בית הספר. בשנת 1905 שהה שץ בברלין שהייתה מרכז ציוני חשוב במטרה לצקת כמה מפסליו. שם הוא נפגש עם אוטו ורבורג ופרנץ אופנהיימר, על מנת להתחיל לפעול להגשמת חזונו. בינואר החליטה הנהגת התנועה הציונית בגרמניה לתמוך ברעיון של שץ ואף להקים ועד מייסד להקמת בית מדרש למלאכה דקורטיבית ותעשיות בייתיות בירושלים. בנוסף החלה בגיוס מעשי של תרומות לשם הקמת בית הספר. ההחלטה להוציא לפועל את הקמת בית הספר הועברה בקונגרס הציוני העולמי השביעי בבזל. וארבורג הציג את התוכנית חברה להקמת תעשיות בית יהודיות ואומנויות דקורטיביות בארץ ישראל [Gesellschaft zur Begründung jüdischer Hausindustrien und Kunstgewerbe in Palästina] וזכה לתמיכה רחבה בתוכנית. ב-8 באוקטובר 1905 נרשם "בצלאל" כאגודה שיתופית גרמנית שמטרתה הייתה "קידום מלאכת-יד ותעשיית-בית בארץ-ישראל ובארצות השכנות". בגיליון כתב העת "אלטנוילנד: ירחון לפיתוח כלכלי של ארץ ישראל" מינואר 1905,הוצג רעיון הפרויקט ומטרותיו. עקרונות הפרויקט ביקשו לתת מענה למצוקות החומריות והתרבותיות מהן סובלים יהודי ארץ הקודש על ידי מתן אפשרות להשתכרות עצמאית, תוך הסבר הבעיה שנוצרה בשל כספי החלוקה. לטענתם, זה לא ראוי ולא מוסרי לעודד את מי שמסוגלים לעבוד לחוסר פעילות וחוסר פרודוקטיביות. הקריאה הייתה "לא צדקה אלא עבודה" כבסיס להתחדשות חברתית וחובה מוסרית. האוכלוסייה היהודית המקומית חייבת להתאושש על מנת לאפשר התיישבות רחבת היקף. הפתרון הוא ידי יצירת חינוך והכשרה כדי לפתח הזדמנויות תעסוקה בארץ ישראל לתעשיות ביתיות מבוססות מלאכת יד. ההשראה לכך היא פרויקטים דומים שזכו להצלחה על ידי חברת עזרה של יהודי גרמניה בגליציה. ארץ ישראל לטענתם מתאימה במיוחד לפיתוח אמנות דקורטיבית ארץ-ישראלית,וזהו מקצוע יותר משתלם ושיכול למשוך גם אוכלוסייה משכילה ולהפוך את פלשתינה למרכז עולמי של תעשיות אמנותיות דקורטיביות. בשל היותה קדושה לשלוש דתות גדולות ומושכת צליינים ומטיילים מכל העולם, יהיה ביקוש רב למזכרות אמנותיות ייחודיות. המסורות היהודית, נוצרית ומוסלמים יפקו שפע השראה לפיתוח סגנון אמנותי אשר מותאם לאזור ולהיסטוריה. על המסמך היו חתומים שץ, אפרים משה ליליין, הרמן שטרוק, הירש הילדסהיימר, וארבורג, אופנהיימר וזליג סוסקין. בסופה של שנת 1905 היה שץ עסוק בגיוס תרומות נוספות לבית הספר, אולם נתקל בקשיים רבים לאחר שמרבית המוסדות היהודיים היו עסוקים בשיקום הקהילות היהודיות לאחר "פרעות הטירונים" ופרעות "המאות השחורות" ברוסיה. בנוסף עסק שץ בבחירת תלמידים לבית הספר וברכישת חומרי עבודה ועזר ובבחירתו של מורה נוסף לציור, רישום ואמנות שימושית שהיה עתיד להצטרף אליוכסגל ההוראה של בית הספר. ליליאן הצטרף לשץ למשך חצי שנה על מנת להקים את בית הספר. ב-17 בינואר 1906 הגיעו שץ וליליאן לירושלים. כחודש לפניהם הגיע לארץ-ישראל יוליוס רוטשילד, המורה הנבחר לציור. בחזונו ראה שץ את בצלאל כמקור פרנסה לכאלף משפחות. בית-הספר נפתח בפברואר 1906 במבנה בית הקיסרית טאיתו בשכונת החבשים, והוא כלל בתחילה שתי מחלקות. המחלקה לאמנות היוותה את "הכיתה העליונה" של בית-הספר. תלמידיה הראשונים היו ברובם צעירים יהודים מאירופה אשר נבחרו בקפידה על מנת שישמשו מנהיגים ומובילים בבצלאל בשנים הבאות. התלמידים לא היו צריכים לשלם שכר לימוד, אולם חויבו להציג הוכחה ליכולת לכלכל את עצמם, ובתשלום חד-פעמי עבור חומרי גלם. תקנון בית הספר קבע את משך הלימודים במחלקה לארבע שנים, אולם החלק הגדול של התלמידים פרש מוקדם יותר ולא השלים את לימודיו. מחלקת המלאכה הכשירה אומנים בטכניקות של כיור, סיתות, מלאכת נוי, יציקות גבס ואריגת שטיחים. חלק מן התלמידי המחלקה היו ילדים צעירים מגיל 6, שהועסקו כשוליות בבתי המלאכה השונים, ואילו אחרים הועסקו כפועלים וכפועלות. דגש מיוחד ניתן גם להכשרה של ילדות אשר בשנה הראשונה למדו את המקצוע ומהשנה השנייה יכלו כבר לקבל משכורת ולעזור למשפחה כלכלית. בשנת 1908 עבר בית-הספר לאחד משני מבנים, שנרכשו בעבורו על ידי הקק"ל. המעבר אפשר את התרחבותו של בית-הספר. בשנת 1910 נחנך המבנה השני. בשנת 1911 הגיע מספר המורים בבית-הספר ל-15, ומספר התלמידים והפועלים עלה ל-269. עם זאת, המצב הכספי הקשה של בית-הספר, ביקורות על סגנונם ואיכותם של מוצרי בצלאל והמאבק על השליטה-בבית הספר, היוו מוקדי חיכוך קבועים בקשר שבין שץ לוועד המפקח בברלין. תוכנית הלימודים של בית-הספר כללה מערכת קורסים שכללה ציור, פיסול (פיסול בחמר ויציקת גבס), מלאכת נוי (ציור ועיצוב של חפצים שונים, תוך הדגשת מוטיבים מן החי והצומח), מלאכות מעשיות (עבודה מעשית במגוון טכניקות כבאטיק, מקשה, פיסול זעיר באבן ושנהב וכדומה) ותאוריה (אנטומיה, פרספקטיבה וכדומה). לשם כך הורחבו מאוד בתי-המלאכה שהפעיל "בצלאל", שכללו עתה גם מלאכת-דמשק (עבודות מתכת), רהיטי קש, תחרה, צילום, באטיק, אמייל ועוד. דרך הפעולה של "בצלאל", שהתוו שץ והוועד הגרמני של בית הספר, כללה הפרדה בין מלאכת התכנון ועיצוב פריטי האמנות, שנעשתה על ידי מורי בית הספר ותלמידי הכיתה הגבוהה, ובין סדנאות העבודה שעסקו גם בהכשרת פועלים ובייצור חפצי אומנות. החפצים שיוצרו בבתי-המלאכה נמכרו בתערוכות שונות שארגן שץ באירופה ובארצות הברית ושימשו למימון בית-הספר. כמו כן הוקם בשנת 1912 "ביתן בצלאל" ליד שער יפו והוא כלל חנות ואולם תצוגה למוצרי בצלאל. עד לשנת 1911 הגיע מספר עובדי הסדנאות לכ-259. בין עובדים אלו הייתה קבוצה של כ-70 ילדים וילדות מתחת לגיל 12 שהועסקו בסדנאות כפועלים. עיצובן הרוחני של סדנאות אלו הושפע מאוד מתנועות אומנות אירופיות, כגון תנועת האמנויות והאומנויות של ויליאם מוריס, מהגותו של ג'ון ראסקין ואחרים. יצירות האומנות של בצלאל נשענו על עבודה ידנית עמלנית. אחד הביטויים להשפעות אלו הייתה הקמתה של "מושבת בצלאל" בבן שמן, שהוקמה בשנת 1910 ובה יושבו צורפים עולים מתימן, מתוך מטרה ליצירת שילוב ציוני בין חיי האומנות המסורתית לעיבוד האדמה. את המושבה ניהל בן-ציון בן-אהרון ובניהולה היה מעורב גם שמואל פרסוב, ראש המחלקה למלאכת כסף בבצלאל, שהושתתה אף היא על כישורי הצורפים התימנים. בשנת 1912 נפתח לקהל באופן חלקי "בית הנכות בצלאל", שראשית הקמתו הייתה עוד בשנת 1906, אולם החל משנת 1909 קיבל המוזיאון גוון יותר אתנוגרפי, ברוח מפעלו של שלמה אנסקי, שהקים מוזיאון אתנוגרפי יהודי בסנקט פטרבורג. חלק מן האוסף של בית הנכות נתקבל כתרומה בערבות תערוכות אשר ערכו אנשי "בצלאל" באירופה. בין המוצגים שנתרמו היו דיוקן עצמי של יוזף ישראלס, דיוקן של מקס ליברמן, אוסף שבלולים שנשלח מברלין, מרכבתו של משה מונטיפיורי ועוד. מראשית קיומו היה "בצלאל" נתון בקשיים כספיים תמידיים. נוסף על כך, בוריס שץ ניהל סביב בית הספר מאבקים שונים. מן הצד האחד הם היו שקועים במאבקים משפטיים כנגד סוחרים ובעלי בתי מלאכה על השימוש המסחרי בשם "בצלאל", ומן הצד האחר נאבקו שץ ותומכיו עם הוועד בברלין על השליטה האמנותית והמנהלתית בבית הספר. הגיעו של אריה לייב אסתרמן, שנשלח מברלין לתפקיד מנהל בתי המלאכה של בית הספר, היוותה נקודה מכרעת ביחסים בין ירושלים וברלין. על רקע משבר כספי חמור שהתרחש ערב מלחמת העולם הראשונה, אחת מן הפעולות המרכזיות שנקט אסתרמן, היה מהלך של צמצום דרמטי של הפועלים במחלקות בית-הספר השונות והעברת העבודה לבתי-מלאכה עצמאיים שפעלו בחסות בית-הספר. היה זה מהלך שהחל ב"בצלאל" עוד ב-1912 וקיבל עתה משנה חשיבות. פריצת המלחמה בשנת 1914 הקשתה עוד יותר על בית הספר בשל הניתוק מברלין והקושי הגובר בגיוס תרומות ותלמידים לבית הספר. עיקר התרומות, שהגיעו מארצות הברית ועמדו על כ-100 דולר לחודש, שימשו למימון בית-תבשיל לתלמידים, שהפסיקו לקבל תמיכה כספית מהוריהם, ולתשלום משכורות מופחתות למורים. בשנת 1915 קיבלו חלק מן התלמידים והמורים אזרחות של האימפריה העות'מאנית. ב-1916 אף נשלחו תלמידי בית הספר לשירות צבאי במסגרת הצבא העות'מאני, בעוד תלמידים אחרים שהיו תושבי מדינות נייטרליות עבדו במושבות שונות בשרון בחקלאות, ביקב "כרמל מזרחי" בראשון לציון או במחנות עבודה כגון מחנה "עֵמֵלִיה" בבאר שבע. חלק משכרם של אותם תלמידים נועד למימון פעילותו של בית הספר. שיאו של משבר זה היה ב-1917, אז נסגר בית הספר לכמה חודשים ושץ עצמו הוגלה לדמשק ואחר כך ישב בטבריה ובצפת. במרץ 1918 חזר בית-הספר לפעול תחת המנדט הבריטי. שיעורי הבוקר כללו 25 תלמידים ושיעורי הערב כללו 68. שץ עצמו חזר לבית הספר רק ב-1919. התגייסותם של חלק מן התלמידים ל"גדודים העבריים" הקשתה על פעילותו הסדירה של בית הספר. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. שנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה היוו שנות משבר מתמשך ב"בצלאל". מן הצד האחד נפסקה התמיכה של יהדות גרמניה, ששקעה במשבר כלכלי גדול, מן הצד השני לא הצליח שץ לגייס תרומות חדשות בקרב יהודי ארצות הברית. גם מצב מכירות המוצרים השונים היה רע, וחלק מן המחלקות, הקבוצות ובית-המלאכה השונים שפעלו תחת חסותו נסגרו במהלך חצי העשור הראשון של שנות ה-20 של המאה ה-20. ביטוי למצבו הכספי הקשה של בית-הספר ניתן למצוא בשורה של משברים שעברו בתי המלאכה וכללו שביתות פועלים, לצד סגירת שעריהם. ב-1 באפריל 1921 נסגרו כל בתי המלאכה של בצלאל, שהעסיקו באותה עת 70 עובדים. כעבור כחודשיים חודשה העבודה עם 25 פועלים. סגירה נוספת התרחשה ב-1 בינואר 1922. למרות המשברים הרבים, המשיך שץ בניסיון להגשים את חלומותיו להגדלת בצלאל, שכללו כעת גם הקמת מרכז חנויות להשכרה ושכונת מגורים, שתשמש את אמני בצלאל. ביוני 1921 התפרסם מאמר ביקורת מאת שמואל הוגו ברגמן נגד בית-הספר בעיתון "דאס אידשע פאלק" בניו יורק. ב-6 בנובמבר 1925 התפרסמה בעיתון "דואר היום" ביקורת חמורה על בית הספר ושץ. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. מרבית יצירות האמנות שנוצרו ב"בצלאל" היו יצירות של אמנות שימושית. ביניהן כלי קודש יהודיים, מזכרות מארץ הקודש וחפצים מעוצבים שונים. אלו נעשו בטכניקות מסורתיות, כמעט ללא שימוש במכונות מודרניות. לצידן נוצרו גם עבודות אמנות, בעיקר פורטרטים של דמויות מזרחיות בנוסף אקדמי. העבודות שנוצרו, ביקשו לבסס את אידיאל הלאומיות היהודית. לשם כך גויסה איקונוגרפיה אוטופית המבטאת את רוח הציונות, שנשענה - מן הצד האחד - על מסורות שמקורן באמנות היהדות האירופית, ומן הצד השני על סמלים ציוניים, שחלקם פותחו בבית הספר עצמו. התנ"ך, הארכאולוגיה והמסורת האוריינטליסטית האירופית, היוו מקורות מרכזי לאיקונוגרפיה זו. גדעון עפרת טען בחיבורו אודות בית-הספר כי אמני בצלאל המירו את הריאליזם האקדמי האירופי ב"ריאליזם של מקומות קדושים". ואכן, באיקונוגרפיה של יצירות בצלאל ניתן למצוא התייחסות רבה לטופוגרפיה ולמונומנטים הדתיים של ארץ-הקודש, כמו גם לדמויות מן המקורות היהודיים. אלו עוצבו כסמלים, ולא כתיאור ריאליסטי. בכך ניתן למצוא דמיון לאמנות הדתית היהודית שהתקיימה בא"י במהלך המאה ה-19 וראשית המאה ה-20. יגאל צלמונה הצביע על התפיסה הסנטימנטלית של התיאורים, המשקפים חזון אוטופי סמלי. ב"שטיח הר סיני, אשל אברהם וארז הרצל", לדוגמה, מובאת השוואה בין דמויותיהם של אברהם, משה ובנימין זאב הרצל. השוואה דומה הופיעה גם בעבודות כגון התבליט "לזכר הרצל" של בוריס שץ. מוטיב נוסף, המופיע בעיצובים כגון בגלויה "סמל בצלאל", הייתה התייחסות למוטיב הגלות, שהושאל מן האמנות היהודית של סוף המאה ה-19, והשוואתו אל מימוש הציונות בארץ-ישראל. מרבית הקבוצות ובתי-המלאכה השונים שפעלו בחסות בית-הספר, הוקמו ופעלו בתקופת מלחמת העולם הראשונה, כחלק ממהלך הארגון מחדש וסגירת מחלקות העבודה של בית-הספר שנעשו על ידי אריה לייב אסתרמן. בנוסף, חלק מן מגופים אלו לקחו על עצמן תפקידי הכשרה של תלמידי בית-הספר, שנעשתה עד כה בתחומי המחלקות השונות. ה"קבוצות" התנהלו במתכונת של קואופרטיב. היו אלו יוזמות של בוגרי בית-הספר, שעשו שימוש בעיצובים שנוצרו בו ובוצעו עכשיו מחדש בבתי-המלאכה השונים שנפתחו במתחם בית-הספר וכונו "בתי בצלאל". לצדם פעלו בתי-מלאכה פרטיים של אמנים מבוססים יותר. בשנת 1922 הוקמה "התאחדות עובדי בצלאל", שאיגדה את בעלי המלאכה השונים. היא עסקה בעיקר בניסיונות לשיווק המוצרים השונים. בין פעילותם הצגת תערוכה במסגרת הקונגרס הציוני העולמי ה-13 (1923). אגודה אחת קמה בשנת 1939 בשם "יצרני בצלאל בירושלים אגודה שתופית בעמ" ופעלה עד לשנת 1944. לצד בצלאל, פעלו גם חנויות נוספות, כגון "סטנצקי" ו"מריון", שעשו שימוש בשם "בצלאל" על מוצריהם. לעיתים, עוצבו מוצריהם על ידי אמני "בצלאל", כגון זאב רבן. המידע על הקבוצות ברשימה נלקח מתוך קטלוג התערוכה "בצלאל של שץ", מתוך "רשימת "התעשייה העברית בירושלים" (1922), מ-"תיק "בוריס שץ - התכתבות" (1925) בארכיון המדינה (פ-1959/11) וממקורות נוספים. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. ארכיון "בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות", מפוזר בין כמה מוסדות, ובה בית שץ, הארכיון הציוני, האגף לאמנות ותרבות יהודית במוזיאון ישראל, ארכיון עיריית ירושלים, ועוד. מדיה וקבצים בנושא בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות בוויקישיתוף Altneuland: Monatsschrift für die wirtschaftliche Erschließung Palästinas, Heft 1 (Januar 1905) בוריס שץ והסדנה להגשמת חלומות, נאמן למקור, הספרייה הלאומית בצלאל: כי מציון יצא יופי ואמנות מירושלים, השקפה, 26 בדצמבר 1905 המשך מצב בצלאל בירושלים, הצפירה, 11 באפריל 1916 תערוכת ביה"ס בצלאל, הארץ, 31 במאי 1918 התפקידים החדשים של "בצלאל" בארץ-ישראל, הצפירה, 15 במאי 1921 על בי"ס למלאכת אמנות "בצלאל", דואר היום, 24 באוקטובר 1923 י. ספיר, ליובל העשרים של "בצלאל", דואר היום, 23 במאי 1927 דליה מנור, אמנות, לאומיות ויחסי ציבור: המיתוס של בצלאל, עיונים בתקומת ישראל 18, 2008, עמ' 417-441 יהואש ביבר, "בצלאל" : תחילתה של אמנות א"י, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח, מתוך "סיפורי בתים: סיפורם של שבעים בתים בתולדות ההתיישבות" יגאל צלמונה, "בצלאל של שץ ומלאכת האומנות הציונית", בתוך: מחשבות על קראפט, אורי ברטל, ראובן זהבי וערן ארליך (עורכים), רסלינג, 2015, עמ' 166–189 ג'ו-קים בדה, "בצלאל" של שץ: בין אייקון ציוני לאמנות עברית, בצלאל, כתב עת לתרבות חזותית וחומרית, ירושלים, 2007 ירושלים 1913, בית ספר עזרה (למל), בית הספר לאמנות בצלאל, באתר ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים ראו: פישר, יונה, (עורך), אמנות ואומנות בארץ ישראל במאה התשע-עשרה, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1979. ראו: עפרת, גדעון, "התחלה ראשונה: 'תורה ומלאכה'", בצלאל: מחשבות על קראפט, רסלינג, 2015; וגם ההתחלה הראשונה: "תורה ומלאכה"", המחסן של גדעון עפרת, 28 בדצמבר 2012 ראו: מנור, דליה, "אמנות, לאומיות ויחסי ציבור: המיתוס של בצלאל", עיונים בתקומת ישראל 18, 2008, עמ' 425-425 ראו: יגאל צלמונה, 100 שנות אמנות ישראלית, מוזיאון ישראל, ירושלים, עמ' 24-13 מצוטט בתוך: אופק, רותי; שוץ, חנה (עורכות), הרמן שטרוק 1876-1944, המוזיאון הפתוח, גן התעשייה תפן, תפן, 2007, עמ' 37. ראו: יגאל צלמונה, 100 שנות אמנות ישראלית, מוזיאון ישראל, ירושלים, עמ' 23 תודעתו זו הלכה וגדלה ובהמשך קיבלה משנה חשיבות בעקבות השתתפותו ב"תערוכה העולמית", שנערכה בסנט לואיס בשנת 1904. ראו: שילה-כהן, נורית (עורכת), "בצלאל של שץ", 1903-1929, מוזיאון ישראל, ירושלים, תשמ"ג, עמ' 34. ראו: שילה-כהן, נורית (עורכת), "בצלאל של שץ", 1903-1929, מוזיאון ישראל, ירושלים, תשמ"ג, עמ' 33. ראו: ספר שמות, פרק ל"ה, פסוקים ל'–ל"ה ראו: צלמונה, יגאל, בוריס שץ, אבי האמנות הישראלית, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2006, עמ' 74. 'בצלאל', הזמן, 1 במאי 1905. ראו: שילה-כהן, נורית (עורכת), "בצלאל של שץ", 1903-1929, מוזיאון ישראל, ירושלים, תשמ"ג, עמ' 34-36. על פי מכתב של ליליאן מתאריך 25 בינואר 1906. ראו: אופק, רותי, א.מ. ליליאן, האמן הציוני הראשון, מוזיאון הפתוח, תפן, גן התעשייה תפן, 1997, עמ' 22-26. ראו: עפרת, גדעון, "לאן נעלם יוליוס רוטשילד", בתוך, וושינגטון חוצה את הירדן, הוצאת הספרייה הציונית, ירושלים, 2008, עמ' 632. 'בצלאל - כי מציון יצא יופי ואמנות מירושלים', השקפה, 26 במאי 1907 ראו: מודעה מהנהגת בצלאל, השקפה, יום שישי, 2 בפברואר 1906; עמוד 6 'בצלאל', הזמן, 26 בדצמבר 1905 ראו: דליה מנור, אמנות בציון: צמיחתה של אמנות לאומית מודרנית בארץ-ישראל, מוסד ביאליק, ירושלים, תשע"ח, עמ' 56. ראו: דוד טרטקובר וגדעון עפרת (עורכים), בצלאל 100: ספר ראשון, 1929-1906, מועצת הפיס לתרבות ולאמנות, 2006, עמ' 124. ראו: יגאל צלמונה, 100 שנות אמנות ישראלית, מוזיאון ישראל, ירושלים, עמ' 27 ראו: שילה-כהן, נורית (עורכת), "בצלאל" של שץ, 1903-1929, מוזיאון ישראל, ירושלים, תשמ"ג, עמ' 55 ראו: שילה-כהן, נורית (עורכת), "בצלאל" של שץ, 1903-1929, מוזיאון ישראל, ירושלים, תשמ"ג, עמ' 76-55 ראו: עפרת, גדעון, "מושבת האמנים בבן שמן, 1910-1913", קתדרה, מס' 20. ראו קובץ דיגיטלי מאתר יד יצחק בן צבי ראו: שילה-כהן, נורית, "בצלאל" של שץ, מוזיאון ישראל, ירושלים, תשמ"ג, עמ' 322. ראו: צלמונה, יגאל, בוריס שץ, אבי האמנות הישראלית, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2006, עמ' 96-99 ראו: שילה-כהן, נורית (עורכת), "בצלאל" של שץ, 1903-1929, מוזיאון ישראל, ירושלים, תשמ"ג, עמ' 83-80 ראו: שילה-כהן, נורית (עורכת), "בצלאל" של שץ, 1903-1929, מוזיאון ישראל, ירושלים, תשמ"ג, עמ' 86. ראו: שילה-כהן, נורית (עורכת), "בצלאל" של שץ, 1903-1929, מוזיאון ישראל, ירושלים, תשמ"ג, עמ' 89. ראו: שילה-כהן, נורית (עורכת), "בצלאל" של שץ, 1903-1929, מוזיאון ישראל, ירושלים, תשמ"ג, עמ' 90 ראו: שילה-כהן, נורית (עורכת), "בצלאל" של שץ, 1903-1929, מוזיאון ישראל, ירושלים, תשמ"ג, עמ' 90-94. ראו: סגירת בתי המלאכה "בצלאל", הארץ, 4 באפריל 1921 ראו: בבתי המלאכה "בצלאל", הארץ, 29 במאי 1921 ראו: סגירת בתי המלאכה "בצלאל", הארץ, 16 בינואר 1922 ראו: שילה-כהן, נורית (עורכת), "בצלאל" של שץ, 1903-1929, מוזיאון ישראל, ירושלים, תשמ"ג, עמ' 100-99 ראו: יגאל צלמונה, "בצלאל של שץ ומלאכת האומנות הציונית", בתוך: מחשבות על קראפט, אורי ברטל, ראובן זהבי וערן ארליך (עורכים), רסלינג, 2015, עמ' 166–189 ראו: תמוז, בנימין (עורך), סיפורה של אמנות ישראל, מסדה, 1980, עמ' 26 ראו: צלמונה, יגאל, 100 שנות אמנות ישראלית, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2010, עמ' 34 ראו: שרה חינסקי, "רוקמות התחרה של בצלאל", תיאוריה וביקורת 11 (חורף 1997), עמ’ 195-194 ראו: ירושלים יום יום: שיבת אמן, דואר היום, 20 במרץ 1921 ראו: "תיק "בוריס שץ - התכתבות" (1925) בארכיון המדינה (פ-1959/11) ראו: מתנה בעד ילדים לחנכה, החרות, 14 בדצמבר 1916 ראו: שילה-כהן, נורית (עורכת), "בצלאל" של שץ, 1903-1929, מוזיאון ישראל, ירושלים, תשמ"ג, עמ' 58 ראו: "בצלאל" בקונגרס הציוני, הארץ, 2 במאי 1923 באגודה זו היו חברים שלמה רבינוביץ, יחיא אבישי, מאיר גור אריה, יעקב בן דב, שלום נדף, יוסף חמדי לוי ויהודה שרעבי. ראו: "תיק יצרני בצלאל בירושלים אגודה שתופית בעמ", ISA-moital-moital-0011nr5, ארכיון המדינה ראו: גולדמן אידה, בת-שבע, זאב רבן: סימבוליסט עברי, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 2001, עמ' 80 ראו: שילה-כהן, נורית (עורכת), "בצלאל" של שץ, 1903-1929, מוזיאון ישראל, ירושלים, תשמ"ג ראו: התעשיה העברית בירושלים, הארץ, 24 במרץ 1922 ראו: חרוניקא, האחדות, 9 באוגוסט 1912 ראו: בבית החרושת לעשית צדף, החרות ירושלים, 28 בנובמבר 1912, עמ' 3; צדקה ופרנסה, הצבי, 15 בדצמבר 1912; בית התבשיל של מר נתן שטרויס, מוריה, 17 בדצמבר 1912. ראו: מתבקשים פועלים, החרות, 8 בינואר 1913 ראו: בית חרושת לכפתורי צדף. ארכיון עיריית נתניה מ 18, 181. ראו: מודעה, הפועל הצעיר, 27 ביולי 1919 וגם: מיכאל פילמוס באתר חברת קדישא ת"א-יפו ראו: גולדמן אידה, בת-שבע, זאב רבן: סימבוליסט עברי, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 2001, עמ' 221 ראו: עבודה חדשה ב"בצלאל", הארץ, 2 ביולי 1923, עמ' 3 ראו: ליטוגרפיה אמנותית ב"בצלאל", דואר היום, 21 במרץ 1921; גרפיקה, הארץ, 16 בדצמבר 1921, הגרפיקה ב"בצלאל", דואר היום, 20 בדצמבר 1921 ראו: תערוכת בצלאל בניו יורק, החרות, 10 בינואר 1916 יהודה שניאור (1887-?) הגיע עלה לא"י ב-1909 והתקבל לבצלאל. ב-1924 עקר לחיפה. ראו: דוד תדהר (עורך), "יהודה שניאור", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ג (1949), עמ' 1190 ראו: מודעה, הארץ, יום ראשון, אוגוסט 17, 1919, עמ' 1 בידיעה משנת 1923 מצוין יחיא אבישי כיו"ר של אגודת "בני דן". ראו: בין התימנים, דואר היום, 7 בדצמבר 1923 ראו: חנוך דובנא, מכתבים למערכת, דואר היום, 31 בדצמבר 1920 ראו: בירושלים: בצלאל, הארץ, 20 ביוני 1919 ראו: בית חרושת לשטיחים "מרבדיה", הארץ, 17 במאי 1921; תנו עבודה לירושלים!, דואר היום, 25 בינואר 1922 ראו: יששכר-דב בר-דרורא, הישוב בשנת תרפ"ד, דואר היום, 16 בספטמבר 1923 ראו: מרבדיה, דואר היום, 14 בספטמבר 1924 בוריס שץ, הזורעים בדמעה ברנה יקצרו (לרגלי תערוכת השטיחים ב"מרבדיה החדשה"), דואר היום, 26 בספטמבר 1924 ראו: 'הקמיע', דואר היום, 14 במאי 1923 ראו: יצחק בריגין, עתידה של מלאכת האמנות בארץ-ישראל, דואר היום, 19 בנובמבר 1922 ראו: גולדמן אידה, בת-שבע, זאב רבן: סימבוליסט עברי, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 2001, עמ' 77