laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
בטסי טן בום

אליזבת (בטסי) טן בום (בהולנדית: Elisabeth (Betsie) ten Boom;‏ 1885 – 1944) הייתה חסידת אומות העולם מהולנד שסבלה רדיפות תחת המשטר הנאצי במלחמת העולם השנייה, כולל כליאה במחנה הריכוז ראוונסבריק, שם נפטרה בגיל 59. היא אחת הדמויות המובילות בספר "The Hiding Place" (אנ') ("המחבוא") שכתבה אחותה קורי טן בום על חוויות המשפחה במלחמת העולם השנייה. טן בום סבלה מאנמיה ממארת. מחלתה מנעה ממנה להוליד צאצאים ולכן בחרה בגיל צעיר לא להתחתן. טן בום התחנכה בבית הספר היסודי והתיכון המקומיים עד גיל 15. היא נותרה בבית כדי לעבוד עם אביה השען בסדנתו, שם הייתה מנהלת חשבונות. כמו כן הייתה טבחית המשפחה.  טן בום הייתה הבכורה מבין חמישה ילדים במשפחה, ולא עזבה את המשפחה אלא נשארה בבית עד מלחמת העולם השנייה. כשחלתה טן בום בשפעת, נטלה אחותה הצעירה קורי את תפקיד מנהלת החשבונות. לאחר החלמתה החלה טן בום לטפל במשק הבית, וזאת עשתה עד מעצרה בידי הנאצים. משפחת טן בום השתייכה לכנסייה הרפורמית ההולנדית והאמינה בשוויון כל האנשים לפני אלוהים. אחד האחים היה כומר והאחיות היו פעילות בפעילויות צדקה לפני המלחמה. במהלך כיבוש הולנד על ידי גרמניה הנאצית החלו בני המשפחה להחביא בביתם יהודים רבים וכן מתנגדי המשטר, ובנו חדר סודי כדי להסתירם. ב-1944 נעצרו בני המשפחה ואנשים אחרים בבית – בסה"כ כ-30 איש. העצורים נלקחו לכלא סכוונינגן. שישה יהודים שהיו במחבוא בבית לא התגלו ושרדו, בעזרת מתנגדי מחתרת אחרים. האב, קספר טן בום, חלה ומת 10 ימים מאוחר יותר בכלא. אחד מהאחים, אחות אחת וכן אחיין שוחררו. ביוני 1944, נשלחו טן בום ואחותה קורי למחנה ראוונסבריק. אמונתה האיתנה של טן בום באלוהים סייעה לה להישמר מדיכאון. הן סייעו לזולת ועודדו את עמיתיהן למאסר.  לפני מותה חוותה טן בום חזיונות שמימיים ובהם פורטו המעשים שעליה ועל קורי לעשות אחרי שחרורן. היא האמינה שהיא ואחותה קורי ישוחררו עד ראש השנה. בחזונותיה ראתה בית לאסירים-לשעבר, מחנה ריכוז בבעלותה שבו תוכל ללמד גרמנים לאהוב שוב, וטיולים עם קורי בעולם, בהם הן מספרות מה למדו על אלוהים במחנות. טן בום מתה במחנה ראוונסבריק ב-16 בדצמבר 1944, בגיל 59. אחותה קורי שרדה את המאסר. בתום המלחמה החלה קורי טן בום להגשים את חזונותיה של אחותה בטסי טן בום – סיורים בעולם והפצת אמונתן. לבטסי טן בום ולאביה קספר הוענק על ידי יד ושם בשנת 2008 התואר חסידי אומות העולם. אחותה קורי קיבלה אות זה לפני כן. קורי טן בום עם ג'ון ואליזבת שריל (Sherrill), מקום המסתור, Guideposts, 1971. ISBN 0-340-17930-9, ISBN 0-340-20845-7 קורי טן בום, בבית אבי, Hodder & Stoughton, 1976. ISBN 978-0-340-86375-6 אתר האינטרנט הרשמי של בטסי טן בום טן בום – המוזיאון קורי טן בום, לחיות בטסי טן בום – פעילותה להצלת חיי יהודים בשואה, באתר יד ושם (באנגלית) בטסי טן בום, באתר "Find a Grave" (באנגלית) "The Hiding Place". Bantam Books, New York City: 1984.
גילדה רדנר

גילדה סוזן רדנר (באנגלית: Gilda Susan Radner;‏ 28 ביוני 1946 – 20 במאי 1989) הייתה קומיקאית ושחקנית יהודיה-אמריקאית, ואחת משבעת החברים המקוריים של תוכנית המערכונים סאטרדיי נייט לייב של רשת NBC. אחת מן ההצלחות הגדולות שלה הייתה הופעות יחיד שביצעה בתיאטראות ברודוויי בשנת 1979. רדנר נפטרה ממחלת סרטן השחלות בשנת 1989. את מפעל חייה ומורשתה מנציחים עד היום באמריקה בתור אישה פורצת דרך בתחום הסטנד-אפ והקומיקאיות והיא נחשבת לדמות אייקונית בהיסטוריה האמריקאית. בעלה היה הבמאי והתסריטאי ג'ין ויילדר. רדנר נולדה ב-28 ביוני 1946 בדטרויט, מישיגן להנרייטה והרמן, זוג הורים יהודיים. אביה היה איש עסקים ואמא הייתה מזכירה במשרד עורכי דין. היא גדלה בדטרויט עם מטפלת בשם אליזבת' קלמנטיין גיליס, שניבאה לה השראה לאחת מן הדמויות ששיחקה במהלך חייה. רדנר הייתה קרובה לאביה, שלקח אותה לראות הופעות בתיאטראות ברודוויי בניו יורק, ומכאן החיבור שלה לתיאטרון. כשהייתה בת 12, בשנת 1958, סיפרה שאביה פיתח גידול במוח והיה מרותק למיטתו ולא מסוגל לתקשר עד למותו שנתיים אחר כך, בשנת 1960. רדנר החלה את הקריירה הציבורית השלה כנערת מזג אוויר בתחנת רדיו באן ארבור. היא עברה לגור עם חבר שלה, פסל קנדי בשם ג'פרי ראובינוף בטורונטו. שם היא הופיעה במופע סטנד-אפ והחלה להכיר כוכבים רבים, ביניהם יוג'ין לוי, ויקטור גרבר, מרטין שורט ועוד. בשנת 1974 הצטרפה לתוכנית קומדיה ברדיו ששודרה במאות תחנות רדיו בארצות הברית ונפגשה עם ידוענים רבים, ביניהם צ'בי צ'ייס, ביל מארי, ג'ון בלושי ועוד. כך החלה רדנר את הקריירה שלה. לאחר התהילה שצברה בעת שהייתה שדרנית ברדיו ועקב קשריה עם רבים מכוכבים קומיקאים, הצטרפה רדנר לצוות התוכנית סאטרדיי נייט לייב בעונתה הראשונה. היא נהגה לחקות וללעוג למגישי חדשות והפכה לאייקון לאחר שגרמה לקהל רב לצחוק מפעולותיה. בעת ששהתה בממלכה המאוחדת בשנת 1985, חשה רדנר ברע וביקשה טיפול רפואי. במשך עשרה חודשים רופאים רבים ניסו לאבחן את מקור כאביה אך אף אחד לא הצליח לזהות את המחלה. באותה שנה התמודדה רדנר עם ידיעה שפורסמה מצד הפקת סאטרדיי נייט לייב בנוגע להפרעות האכילה שלה והפסד אישי של 8 מיליון דולרים. ב-21 באוקטובר 1986 אובחן אצל רדנר סרטן השחלה. היא עברה כריתת רחם, ועל פי מאמר שפורסם בשנת 2009 על ידי המגזין של האגודה האמריקנית לחקר הסרטן "הוסר מבטנה של רדנר גידול ממאיר בגודל אשכולית". היא עברה במשך שנתיים טיפולי כימותרפיה והקרנות, מה שדיכא את רדנר וגרם לה להסתתר מעין הציבור האמריקני. בחודש ספטמבר 1988 לא נראו אצל רדנר סימנים נוספים לסרטן, אך לבסוף הסרטן חזר אל גופה אחרי זמן קצר. ב-17 במאי 1989 עברה רדנר בדיקת סי טי. במהלך הבדיקה נכנסה רדנר לתרדמת ממנה לא קמה, וכעבור שלושה ימים, ב-20 במאי 1989 הלכה רדנר לעולמה. הלווייתה התקיימה ב-24 במאי 1989 בעיר סטמפורד שבקונטיקט, שם היא נטמנה. סאטרדיי נייט לייב מדיה וקבצים בנושא גילדה רדנר בוויקישיתוף גילדה רדנר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) גילדה רדנר, באתר AllMovie (באנגלית) גילדה רדנר, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) גילדה רדנר, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) גילדה רדנר, באתר MusicBrainz (באנגלית) גילדה רדנר, באתר Discogs (באנגלית) גילדה רדנר, באתר Genius גילדה רדנר, באתר בילבורד (באנגלית) גילדה רדנר, באתר "Find a Grave" (באנגלית) גילדה רדנר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
רומן בהמשכים (סרט)

רומן בהמשכים הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1985 בבימויו של עודד קוטלר. התסריט נכתב על ידי יצחק בן נר ומבוסס על סיפורו "רומן זעיר" המופיע בקובץ הסיפורים "שקיעה כפרית" (1976). העלילה מתרחשת ערב המהפך בשנת 1977 ובמרכזה עורך הדין "אפי" אבידר, אשתו הראשונה והשנייה. ברקע - הידרדרות מוסרית במפלגה (המערך) המסתיימת בהודעתו של יצחק רבין על התפטרותו. בסרט משחקים שלושה ממשפחת טופול: חיים טופול ולצידו אשתו גליה ובתו ענת. אפרים ("אפי") אבידר הוא עורך דין מצליח בן 50, אהובן של נשים רבות ומקורב לחוגי השלטון. נשוי בפעם השנייה להדרה (אפרת לביא) ולהם ילדה, עֵנוּת (קטיה בישופ). אפי נמצא במתח נפשי, חש כאבים בחזה וחושב שיש לו התקף לב אך רופא המשפחה פרופ' מרכוס (יהודה פוקס) מרגיע אותו ואמר שהכל ממתח נפשי ועליו לנוח. אפי היה נשוי קודם לאראלה ("אליק") (גליה טופול) חברתו להכשרה בקיבוץ. נולדה להם בת בשם אורנה (ענת טופול) אבל לאחר שנים הם התגרשו. הוא למד משפטים והתעשר בעיקר בגלל קשריו עם מפלגת השלטון (המערך). הדרה היא משוררת מתוסכלת הנתונה במצבי דיכאון המקשים על כתיבתה. אפי מוצא לה תחליף עם מזכירתו ליביה (שרי צוריאל). הוא גם עסקן פוליטי במפלגה ומטפל משפטים בתיקים השייכים לחבריה ביניהם השר עמוס רודניק (אורי לוי). אישה נרצחת על ידי בעלה ורודניק מבקש מאפי למנוע למסור את הילד לאימוץ להוריה (אברהם אסיאו ושושנה דואר) בטענה שהילד הוא מיחסיה עם בנו שנפל במלחמה. אפי מגלה שהילד הוא למעשה של רודניק ובנוכחות המזכיר כבשנה (שמואל שילה) הוא מבקש ממנו להתפטר ומיצר על השחיתות במפלגה אבל המזכיר מבהיר לו שגם הוא מושחת. עיתונאים רבים ובראשם מלר (מולי שפירא) עוקבים אחריו ומנסים למצוא סקופים כדי להפילו. גם החבר של ענת, יונתן פרח (נתן דטנר) כועס עליו לאחר שלא עזר לו להשיג ג'וב במפלגה ומחפש דרך כדי להפילו. אפי שואף לחזור לימיו בקיבוץ עם אליק. הוא מתקשר עם אראלה ומזמין אותה לארוחת בוקר במסעדת תנובה ולאחר מכן הוא מסיע אותה לקיבוץ לפגישה עם ששון (גבי עמרני) ומיקה (עליזה רוזן), האחרונים שנשארו בקיבוץ מהגרעין המקורי. ביחד הם מעלים זיכרונות ומסתכלים בתמונות. בחזרה מקיים אפי יחסי מין עם אראלה במשרדו אבל לאחר מכן היא מודיעה לו שאינה רוצה להרוס את משפחתה ומנתקת את הקשר אתו. אפי מגיע מתוסכל לבר שם הוא פוגש את יונתן שמודיע לו כי מחר תתפרסם כתבה גדולה שלו בהעולם הזה החושפת את אפרים אבידר המושחת. בטלוויזיה מוקרן משחק ולאחריו מודיע רבין על הסרת מועמדותו. אפי מותקף פיזית ומיליולית על ידי אנשים המנבאים לו את כישלון המפלגה. הוא חוזר למכוניתו, מקיים יחסי מין עם טרמפיסטית (ליאורה גרוסמן) וכשהוא מגיע לביתו הוא רואה כי הדרה ניסתה להתאבד על ידי חיתוך ורידי היד אך מצבה קל. הוא נואש, מסתכל דרך החלון ורואה בדמיונו אותו ואת אראלה משחקים ומבלים. "רומן בהמשכים", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "רומן בהמשכים", באתר ספר הקולנוע הישראלי "רומן בהמשכים", באתר אידיבי "רומן בהמשכים", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "רומן בהמשכים", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית ביקורות וקטעי עיתונות על הסרט רומן בהמשכים, באתר cinema of israel רחל נאמן, הפלמ'יחניק מחפש את האתמול - 'רומן בהמשכים' - סרט על דור־הנח"ל - עובד היטב, על אף החריקות, כותרת ראשית, 9 באוקטובר 1985 מאיר שניצר, סרטו הראשון של עודד קוטלר כבמאי קולנוע "רומן בהמשכים", יוצא הערב למסכים, חדשות, 11 באוקטובר 1985
רג'ינלד סקלטון

סר רג'ינלד ויליאם סקלטון (באנגלית: Sir Reginald William Skelton;‏ 3 ביוני 1872 – 5 בספטמבר 1956) היה סגן-אדמירל ומהנדס מכונות בריטי, ששירת כמכונאי ראשי וכצלם הרשמי של משלחת דיסקברי, 1901–1904 לאנטארקטיקה. סקלטון נולד בלונג סאטון, לינקולנשייר. הוא הצטרף לצי המלכותי בשנת 1887 ועד 1892 למד בקולג' להנדסה של הצי המלכותי בקייהם, דבון. לאחר הסמכתו לקצונה שירת על אוניית הצי "סנטוריון" (1892) בסין, מ-1894 עד 1897 ועל אוניית הצי "מג'סטיק" (1895) של שייטת התעלה מ-1899 עד 1900, לפני שמונה לפקח על בניית האונייה "דיסקברי" בשביל המשלחת הלאומית לאנטארקטיקה, 1901. מנהיג המשלחת, קפטן סקוט, התרשם מכישורי ההנדסה והמכונאות של סקלטון על סיפון ה"מג'סטיק" ומינה אותו למכונאי המשלחת, שבה מילא גם את תפקיד הצלם הרשמי. לאורך כל שלוש השנים של המשלחת, לא נתקל סקלטון, שכונה בשם החיבה "סקלי", בשום בעיות רציניות במכונות של האונייה. לאחר שאנשי המשלחת התבססו על יבשת אנטארקטיקה, היה סקלטון לחבר צוות אהוד ומכובד. ארבעה תוואי נוף נקראו עם הזמן על שמו: מפרצון, קרחון, מפל קרח ו-lévé. בשובו מן המשלחת נשא לאישה את ארוסתו, סיביל דווניש-מרס מכרייסטצ'רץ' שבניו זילנד. לזוג נולדו שתי בנות ובן. משנת 1906 עד 1912 ושוב מ-1916 עד 1918, שירת סקלטון בשירות הצוללות הוא קיווה להתמנות לסגנו של סקוט במשלחת טרה נובה בשנים 1910–1913 אבל סקוט העדיף את אדוארד אוונס, שתכנן משלחת משלו לאנטארקטיקה אבל הסכים להצטרף למשלחת של סקוט, בתנאי שיוצע לו תפקיד המשנה למפקד. בתקופת מלחמת העולם הראשונה הוענק לסקלטון אות השירות המצוין (DSO) על פעולותיו בקרב יוטלנד, 31 במאי 1916. בשנת 1919 קיבל את אות הצטיינות (CB) על עבודתו בצפון רוסיה והמשיך לעלות בדרגות בשירות הצי המלכותי אחרי המלחמה, כאשר הוצב בארכנגלסק, לקונסטנטינופול, לתחנת הים התיכון ולתחנה האטלנטית. הוא התמנה לתת-אדמירל להנדסה בשנת 1923, לסגן-אדמירל להנדסה בשנת 1928 ולמהנדס ראשי של הצי, אדמירליות, בין 1928 ל-1932. בטקס הענקת התארים של ראש השנה 1931 קיבל תואר אבירות ובשנת 1932 פרש מן השירות. רג'ינלד סקלטון מת בשנת 1956, בן 84, בביתו באלדינבורן. Obituary by Michael Barne The Geographical Journal, Vol. 122, No. 4 (Dec., 1956), pp. 533–534 Scott Fiennes, R. (2003 London Coronet) ISBN 0340826991 Scott of the Antarctic Huxley, E.J.G (1978 London, Atheneum) ISBN 0689108613 Discovery Illustrated J V Skelton, J.V. & Wilson, D.W. (2001). Reardon Publishing. ISBN 1-873877-48-X The Antarctic Journals of Reginald Skelton: Skelton, J.V. (Ed) (2004, Reardon Publishing). ISBN 1873877684 מדיה וקבצים בנושא רג'ינלד סקלטון בוויקישיתוף Biographical details Appointment details
ראש ממשלת מלטה

ראש ממשלת מלטה (במלטית: Prim Ministru ta' Malta) הוא התפקיד הבכיר ביותר בפוליטיקה של מלטה. בתחילה קראו לראש ממשלה מלטה "ראש המשרד". לשכת "ראש המשרד" הוקמה ברגע שקיבלה מלטה ממשלה אוטונומית בשנת 1921. חוקת 1921 הושעתה פעמיים לפני שבוטלה. בהזדמנות הראשונה (1930–33) נשמרו ראש המשרד (באותה עת ג'רלד סטריקלנד) והקבינט של מלטה. לאחר ההשעיה השנייה בשנת 1934, הודח הקבינט. החוקה בוטלה בשנת 1936 והתפקיד לא היה קיים כל עוד מלטה הייתה תחת ממשל קולוניאלי ישיר. המשרד הוקם מחדש עם הענקת ממשל עצמי בשנת 1947, ושמו של התפקיד היה "ראש ממשלת מלטה". התפקיד הודחק שוב כאשר חוקת 1947 הושעתה שוב בין השנים 1958–1962 אך נותרה כמעט ללא שינוי בחוקת העצמאות מ-1964 ובתיקונים הבאים של 1974 שהפכו את צורת השלטון לרפובליקה. נשיא מלטה, ממנה לראשות הממשלה את חבר הפרלמנט שלדעת הנשיא מסוגל בצורה הטובה ביותר לפקד על רוב חברי בית הנבחרים. ראש הממשלה מייעץ לנשיא במינוי שאר השרים. ראש הממשלה מחויב באופן חוקתי לעדכן את הנשיא באופן מלא על התנהלותה הכללית של הממשלה. בכל פעם שראש הממשלה נמצא מחוץ למלטה, הנשיא רשאי להסמיך כל חבר אחר בקבינט למלא תפקידים אלה וחבר זה רשאי לבצע תפקידים אלה באופן זמני. בדרך כלל זהו סגן ראש הממשלה שממלא תפקיד זה כראש ממשלה בפועל. מבחינה חוקתית, ראש הממשלה אחראי גם על מינוי מזכירים קבועים וכן על ייעוץ מכרז לנשיא בנוגע למינוי חברים לרשות השופטת ולגופים החוקתיים. כשר בפני עצמו, ראש הממשלה אחראי על מספר מחלקות ממשל. לשכת ראש הממשלה (OPM) שוכנת באוברז' דה קסטיל בוולטה מאז 1972, וממלאת תפקיד מרכזי בקבלת ההחלטות מלבד היותה המטה המינהלי של הממשלה. המשימה של לשכת ראש הממשלה היא לתמוך בראש הממשלה במתן הנהגה והכוונה לממשלה יציבה ויעילה. מחלקות הליבה של הלשכה כוללות את מזכירות הקבינט, משרד הניהול והכוח ומחלקת המידע. וילה פרנסיה היא מעונו הרשמי של ראש הממשלה, ואילו ארמון גירגנטי הוא מעון הקיץ. הם משמשים בעיקר לטקסים ציבוריים, כולל קבלת אנשים בולטים, ונחשבים למבנים סימבוליים.   איחוד פוליטי   המפלגה הלאומית   המפלגה החוקתית   מפלגת העבודה נשיא מלטה הפרלמנט של מלטה הקבינט של מלטה ממשלת מלטה מדיה וקבצים בנושא ראש ממשלת מלטה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ראש ממשלת מלטה "Michelle pitches her tent at Girgenti Palace - Daphne Caruana Galizia's Notebook | Running Commentary". Daphne Caruana Galizia's Notebook | Running Commentary (באנגלית). 2016-07-20. נבדק ב-2016-11-22. A walk through Buskett and Girgenti | Air Malta, www.airmalta.com
להרוג את רומל

להרוג את רומל (באנגלית: Killing Rommel) הוא ספר מאת סטיבן פרספילד העוסק בקבוצת קומנדו בריטית במלחמת העולם השנייה, המנסה להרוג את ארווין רומל. הספר הוא בדיוני ושייך לסוגת הרומנים ההיסטוריים. הספר מתחיל באנגליה, ועוקב אחר קצין בריטי בשם לורנס צ'פמן בן 22, המתגייס לצבא בריטניה במלחמת העולם השנייה. צ'פמן מוצא את עצמו נלחם במסגרת המערכה בצפון אפריקה, כנגד קורפוס אפריקה הגרמני-איטלקי. הגרמנים נהנים מטקטיקה וכלי נשק מעולים, אולם יתרונם הגדול ביותר הוא מנהיגם האגדי הפלדמרשל ארווין רומל המכונה "שועל המדבר". כל עוד רומל בסביבה, נראה שלבריטים אין סיכוי לנצח. צ'פמן מצטרף לקבוצת המדבר ארוכת הטווח, יחידה מיוחדת של העוסקת באיסוף מודיעין צבאי וביצוע פשיטות תחת המוטו "לא בכוח כי אם בעורמה". הבריטים הוגים תוכנית נואשת - לשלוח כוח קטן, קל תנועה וחמוש היטב אל מאחורי הקווים של הגרמנים, להרוג את רומל ולהנחית מכה שתעצור את התקדמותו של קורפוס אפריקה. היחידה של צ'פמן, כוח ססגוני המורכב מבריטים, אוסטרלים, ניו זילנדים ומחיילים וממדינות אחרות של חבר העמים הבריטי, מקבל את המשימה. הקבוצה נעה דרך מאה קילומטרים של מדבר צחיח, ועוברת חוויות רבות בדרכה ואנשיה לומדים להתגבר על מחלות, עייפות, התייבשות, ועוד סכנות. בדרכם נוצרת ביניהם אחוות לוחמים. והם לומדים להעריך זה את זה מתוך מצוקה. רומל עצמו מופיע רק בסצנה אחת בספר, אולם המיתוס שלו מתנשא מעל כל העלילה. סטיבן פרספילד, להרוג את רומל, הוצאת אריה ניר, 2009. מבצע פליפר על הספר A Dead-On Shot at the Heart of War A Dead-On Shot at the Heart of War ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הארמייה ה-56 (ברית המועצות)

הארמייה ה-56 הייתה ארמיית שדה של הצבא האדום אשר לחמה במלחמת העולם השנייה. הארמייה הוקמה באוקטובר 1941 על בסיס כוחות המחוז הצבאי בצפון הקווקז. כמפקדה הראשון של הארמייה מונה פיודור רימיזוב, והיא השתתפה בקרב על רוסטוב על הדון בנובמבר של אותה שנה. הארמייה נכללה במסגרת חזית צפון הקווקז, ובין 1942-1943 השתתפה בקרבות הגנה באזור מחוז קרסנודאר, ובשחרור הקווקז וחצי האי טאמאן. בנובמבר 1943 השתתפה במבצע קרץ'-אילטיגן, שלאחריו פורקה ועל בסיסה הוקמה ארמיית החוף העצמאית. בין הפעולות הבולטות, ארמייה 56 לחמה במהלך השחרור הסובייטי המוצלח של רוסטוב בסוף 1941 והובילה את הנחיתות האמפיביות בחצי האי קרים בסוף 1943. הארמייה ה-56 פורקה בנובמבר 1943 כדי להיות בסיס לההרכב השני של ארמיית החוף. פיודור רימיזוב (אוקטובר 1941 - דצמבר 1941) ויקטור ציגאנוב (דצמבר 1941 - יולי 1942) אלכסנדר ריזוב (יולי 1942 - ינואר 1943) אנדריי גרצ'קו (ינואר 143 - אוקטובר 1943) קונדרט מיילניק (אוקטובר 1943 - נובמבר 1943) הארמייה ה-56 (ברוסית) ערך זה הוא קצרמר בנושא ברית המועצות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פלוראנס ארטו

פלוראנס מוניק ארטו (בצרפתית: Florence Arthaud,‏ 28 באוקטובר 1957, בולון-ביאנקור – 9 במרץ 2015) הייתה שייטת צרפתייה. פלוראנס ארטו נולדה בבולון-ביאנקור, מחוז רמות הסן כבתו של ז'אק ארטו, מנהל ההוצאה לאור ארטו. סבה היה מייסד ההוצאה לאור ואביה פיתח אותה. בגיל 17 היא נפגעה בתאונת דרכים קשה ולקתה בשיתוק. הייתה מאושפזת למשך חצי שנה ושיקומה לקח שנתיים. בשנת 1978 בגיל 21 היא השתתפה לראשונה בשיט במסלול "דרך הרום" מסן-מלו לפואנט-א-פיטר בגוואדלופ. יכולתה הפיזית הפתיעה והיא והגיעה ליעד במקום ה-11, מה שהביא לה את הכינוי "הארוסה הקטנה של האטלנטי". בסוץ שנות ה-1980 ארטו שכנעה איש עסקים בתחום הנדל"ן בשם כריסטיאן גארל, לממן לה את בניית טרימרן, שכונה "פייר Iלה פרמייה" (פייר הראשון). על לכי שייט גדול זה השיגה פלוראנס ארטו בשנת 1990 שיא עולמי במהירות בחצייה לבד של צפון האוקיינוס האטלנטי במסלול "דרך הרום". השיא הקודם היה ארוך ביומיים. בדרך נשארה ברגע מסוים ללא הנווט האוטומטי וללא הרדיו שהתקלקלו. בנוסף התמודדה עם בעיות בריאות - איבדה דם בעקבות הפלה טבעית ולבשה צווארון בגלל בקע חולייתי בעמוד השדרה הצווארי. בשנת 1992 משבר בועת הנדל"ן פגע בספונסור שלה והספורטאית לא הצליחה להצטייד בטרימר גדול חדש, כפי שרצתה, לקראת שיט מסביב לעולם. נאלצה למשך 5 שנים להסתפק בחציות טרנסאטלנטיות על כלי שיט פחות חזקים ופחות מרשימים מ"פייר I". בשנת 2007 חצתה את האוקיינוס האטלנטי בתחרות Transat ע"ש ז'אק ואבר, על ספינת Class 40 בחברת לוק פופון, אך השניים הגיעו רק במקום ה-11. בשנת 1997 יחד עם ברונו פרון (Bruno Peyron) זכתה בשיט ב"טרנספסיפיק" (חציית האוקיינוס השקט) בשנת 2006 השתתפה בשיט נשים למען השלום במסלול "דרכה של אליסה" בין לבנון לתוניסיה דרך יוון, איטליה, צרפת, מונקו וספרד.ב-2014 השתתפה בשיט GrindStop במסגרת מחאה שאורגנה על ידי קבוצת Sea Shepherd נגד ציד לווייתנים באיי פרו מקשר זוגי עם השייט המקצוען לואיק לנגואה נולדה לה ב-1994 בת, מארי. ערך מורחב – התרסקות המסוקים בוויז'ה קסטלי בשנת 2015 ארטו השתתפה בתוכנית הריאליטי Dropped של הערוץ הצרפתי TF1 שבה ספורטאים הוסעו על ידי מסוקים אל המדבר. בעת הצילומים ב-9 במרץ 2015 ארטו נהרגה בהתנגשות מסוקים בוויז'ה קסטלי בפרובינציה לה ריוחה בארגנטינה יחד עם עוד תשעה אנשים, ביניהם שניים מעמיתיה לתחרות. 1990 - נבחרה לאלופת האלופים הצרפתים של השנה על ידי עיתון הספורט "ל'אקיפ" 1978 - 1990 - פרס מוניק ברליו של אקדמיית הספורט הצרפתית - הייתה הספורטאית ביחידה, יחד עם מריאל גואטשל שזכתה פעמיים בפרס זה המוענק לספרטאיות המצטיינות של השנה 2016 -לרגל חגיגות הים של ברסט, שמה הוענק לסכר בנמל התענוגות מולן בלאן בעיר ברסט. 2009 - Un vent de liberté (רוח של חופש) - ספר אוטוביוגרפיה (הוצאת ארטו) מדיה וקבצים בנושא פלוראנס ארטו בוויקישיתוף Le Monde des Livres 28.5.2009 כתבה וראיון מאת ברטראן ד'ארמניאק L' Eternelle Fiancée פלוראנס ארטו, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) פלוראנס ארטו, באתר MusicBrainz (באנגלית) פלוראנס ארטו, באתר Discogs (באנגלית)
אקסוזום

אֶקסוֹזוֹמים (באנגלית: Exosomes) הם בועיות קטנות בבעלי חיים הנוצרות על ידי תאים חיים או גוססים (באפופטוזה) ומופיעות בנוזל של תאים אאוקריוטים כגון תאי דם, שתן או תרבית תאים. הם משמשים לפליטת פסולת מהתא או יצירת תקשורת עם תאים אחרים, לדוגמה: עודפי שומן ו-RNA (שליח, קטליטי וכו'). אקסוזומים נבלעים על ידי תאים בגוף שיצר אותם. מעטפת האקסוזום לקוחה מהתא שיצר אותו. השליחים הסודיים של התאים, מכון דוידסון ערך זה הוא קצרמר בנושא ביולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יעל אלמוג זכאי

יעל אלמוג זכאי (נולדה ב-1963) היא שותפה וסגנית יו"ר גיתם BBDO, בה היא עוסקת בייעוץ אסטרטגי. מכהנת כדירקטורית במספר חברות משפחתיות בתחומי הנדל"ן והפיננסים ושותפה בגרעין השליטה של בנק איגוד, ובחברת S'energy, העוסקת בתחום האנרגיה הסולארית. יעל זכאי נולדה בישראל ולמדה בתיכון מקיף יהוד. היא בתם של דרורה ופנחס זכאי. אמה, דרורה לובינסקי היא בתם של יבואן הרכב דוד לובינסקי ולאה לובינסקי לבית שלוש. פנחס זכאי כיהן כמנכ"ל משותף בדוד לובינסקי בע"מ במשך עשרות שנים. יעל זכאי סיימה תואר ראשון בפסיכולוגיה ובסוציולוגיה באוניברסיטת תל אביב במסגרת העתודה האקדמית. עם סיום לימודיה שירתה כקצינה בענף הפסיכולוגיה של חיל המודיעין בצה"ל. בהמשך סיימה לימודי דוקטורט בפסיכולוגיה חברתית/ארגונית באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק. בשנת 1992, עם סיום לימודיה בארצות הברית, עבדה תקופה קצרה במחקר שווקים במכון גאלופ ישראל, ולאחר מכן עברה לתפקיד בתחום המחקר השיווקי ואסטרטגיה פרסומית במשרד הפרסום "גיתם מערכות תדמית". בין השנים 1994–2000 עבדה בתחום התקשורת השיווקית ובתחומים נוספים ביבואנית הרכב "דוד לובינסקי בע"מ", שהייתה בבעלות משפחתה. בשנת 2007 מכרה משפחת זכאי את מניותיה בחברה לשותפתה, משפחת מנור. משפחת זכאי נותרה פעילה בתחומי הנדל"ן, בהשקעות פיננסיות ובבנק איגוד. בשנת 2010 העבירה אמה, דרורה זכאי, את מניותיה בבנק איגוד לידי ד"ר אלמוג-זכאי וכיום זו שותפה בגרעין השליטה של הבנק. בשנת 2011 נכנסה אלמוג-זכאי לשותפות עם משה תאומים ומודי כידון בגיתם מערכות תדמית, חברת החזקות המחזיקה בנכסי נדל"ן שונים, ובחברת הפרסום גיתם BBDO. במסגרת עבודתה בגיתם אלמוג-זכאי עוסקת בייעוץ אסטרטגי בפרויקטים מקומיים ובינלאומיים, מתמחה במיתוג תאגידי ובייעוד עסקי (Corporate Purpose), וכן בתהליכי הטמעת ערכים ארגוניים. בשנת 2015 ייסדה את "קפיטליזם קשוב ישראל", הנציגות הישראלית של הארגון "קפיטליזם קשוב" יחד עם אנשי עסקים נוספים (כצבי סטפק, עימאד תלחמי, איציק צאיג, אייל מליס ונוספים) ומאז מכהנת כיו"ר היוזמה. "קפיטליזם קשוב ישראל" מוגדר כחברה לתועלת הציבור, שמטרתה לקדם התנהלות עסקית מונעת-ייעוד הפועלת לטובת העובדים, הלקוחות, הספקים והקהילות בהן העסק פועל - ולא רק לטובת בעלי המניות (כפי שמתנהלות חברות במודל המסורתי), כמו גם לעסוק בהסברה מול הקהילה העסקית, וכן בהנגשת ידע לארגונים. בנוסף, ד"ר אלמוג-זכאי מופיעה בכנסים עסקיים בתחומי התמחותה ומפרסמת מאמרים מקצועיים בעיתונות. היא מכהנת כחברה בחבר הנאמנים של אוניברסיטת תל אביב, מובילה קרן פילנתרופיה משפחתית המתמקדת בתחום בריאות הנפש וכן בתחומים נוספים. בין הפרויקטים אשר יזמה נמנים מרכז עופר לכישורי חיים במרכז לבריאות הנפש גהה, תערוכת החנוכיות במוזיאון נחום גוטמן ופרויקטים נוספים עם עמותת אנוש ועמותת דלת פתוחה. אלמוג זכאי מדורגת בעשור השני של המאה ה-21 בין מאה האנשים העשירים בישראל. אלמוג זכאי מתגוררת בסביון ואם ל-3 בנים. פודקאסט יעל מתארחת- "כסף טוב" - פרק 31: מנהיגות עסקית חדשה בישראל איל לוינטר, "רוב המנהלים חושבים שתפקידם למקסם רווחים. זה לא", באתר "אפוק טיימס ישראל", 3 באוקטובר 2017 דיאנה בחור ניר, "כשבאה ההצעה ממוישיק, זה הצית בי להבה", באתר כלכליסט, 24 ביולי 2015 "קפיטליזם קשוב - יש דבר כזה?", באתר גלובס, 18 בנובמבר 2015 יעל אלמוג, למה "הקפיטליזם הקשוב" לא הגיע לישראל, באתר הארץ, 28 במאי 2014 יעל אלמוג, למה "הקפיטליזם הקשוב" לא הגיע לישראל, באתר הארץ, 28 במאי 2014 קפיטליזם קשוב מרכז עופר לכישורי חיים תערוכת חנוכיות במוזיאון נחום גוטמן 100 העשירים בישראל 2014, פורבס ישראל 100 העשירים בישראל 2015, פורבס ישראל 100 העשירים בישראל 2016, פורבס ישראל
מקסים פורקאייב

מקסים אלכסייביץ' פורקאייב (ברוסית: Максим Алексеевич Пуркаев‏; 14 באוגוסט 1894 – 1 בינואר 1953) היה מפקד בכיר בצבא האדום אשר פיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה. פורקאייב נולד ב-14 באוגוסט 1894 במורדוביה שהשתייכה אז לאימפריה הרוסית. בשנת 1915 התגייס לצבא האימפריה הרוסית, במהלך מלחמת העולם הראשונה. הוא עבר קורס קצינים מזורז ושירת כקצין זוטר ביחידה עורפית, אשר לא השתתפה בלחימה. בשנת 1918 התנדב לצבא האדום ולחם בשורותיו במלחמת האזרחים ברוסיה. במהלך המלחמה פיקד על פלוגה ולאחר מכן על גדוד, וב-1923 השלים קורס קצינים ומונה למפקד רגימנט. באוקטובר 1928 מונה לראש מטה הדיוויזיה ה-48, ובדצמבר 1933 מונה לסגן מפקד המחוז הצבאי מוסקבה. ב-17 בינואר 1936 הועלה לדרגת פודפולקובניק, וביולי של אותה שנה מונה למפקד הדיוויזיה הממונעת ה-1. ב-3 באפריל 1938 מונה לראש מטה המחוז הצבאי בלארוס. ב-15 ביולי של אותה שנה הועלה לדרגת פולקובניק, ב-9 בפברואר 1939 הועלה לדרגת גנרל מאיור, ב-2 בספטמבר של אותה שנה מונה לראש המטה של החזית הבלארוסית, וב-11 באוקטובר של אותה שנה הוחזר לתפקיד ראש מטה המחוז הצבאי. בנובמבר 1939 נשלח כנספח צבאי לברלין, וב-4 ביוני 1940 הועלה לדרגת לייטננט גנרל. ב-27 ביולי 1940 הוחזר לרוסיה ומונה לראש המטה הכללי של המחוז הצבאי המיוחד קייב. ערך מורחב – מלחמת העולם השנייה עם פתיחת מבצע ברברוסה, מונה פורקאייב לראש מטה החזית הצפון-מערבית, והחזיק בתפקיד עד 28 ביולי 1941. ב-2 בנובמבר של אותה שנה מונה למפקד הארמייה ה-60. פורקאייב פיקד עליה במהלך הקרב על מוסקבה כחלק מאזור ההגנה מוסקבה, וב-25 בדצמבר שונה שמה לארמיית ההלם השלישית. ב-26 באוגוסט 1942 מונה למפקד חזית קלינין, ופיקד עליה במהלך מבצע מארס, וב-18 בנובמבר של אותה שנה הועלה לדרגת גנרל-פולקובניק. ב-25 באפריל 1943 מונה למפקד חזית המזרח הרחוק, בנובמבר של אותה שנה קיבל את עיטור לנין, ב-26 באוקטובר 1944 הועלה לדרגת גנרל של ארמייה, וב-5 באוגוסט 1945 מונה למפקד חזית המזרח הרחוק השנייה. החזית שלו הוצבה במזרח הרחוק הרוסי מול מנצ'וקוו כהכנה לקראת הפלישה הסובייטית לתחומי האימפריה היפנית. ב-8 באוגוסט הכריזה ברית המועצות מלחמה על יפן, וב-9 באוגוסט החזית החלה לנוע אל מנצ'וקוו במסגרת מבצע סערת אוגוסט. החזית הנחילה תבוסה ניצחת לכוחות היפניים, וכבשה אזורים רבים ובין היתר את חרבין וסחלין. ב-10 בספטמבר 1945 מונה למפקד המחוז הצבאי המזרח הרחוק, והחזיק בתפקיד עד 17 בינואר 1947. ביוני של אותה שנה מונה לסגן מפקד פיקוד המזרח הרחוק, ובמקביל החזיק גם בתפקיד ראש המטה של הפיקוד. הוא החזיק בשני התפקידים עד יולי 1952. לאחר מכן שימש כראש מחלקת ההשכלה במשרד הביטחון. הוא נפטר במוסקבה ב-1 בינואר 1953 בגיל 58. מדיה וקבצים בנושא מקסים פורקאייב בוויקישיתוף מקסים פורקאייב באתר הגנרלים של מלחמת העולם השנייה (באנגלית) מקסים פורקאייב, באתר "Find a Grave" (באנגלית)