מלחמת אנגליה–ספרד (1762–1763)

המלחמה האנגלו-ספרדית (בספרדית: Guerra Anglo-Española) הייתה סכסוך צבאי שהתרחש בין בריטניה וספרד כחלק ממלחמת שבע השנים. המלחמה נמשכה מינואר 1762 עד פברואר 1763, אז הסכם פריז הביא לסיומה. במשך רוב מלחמת שבע השנים, ספרד נשארה נייטרלית, ודחתה הצעות מהצרפתים להצטרף למלחמה לצדם. אולם במהלך השלבים האחרונים של המלחמה, כשהאבידות הצרפתיות הגוברות לבריטים הותירו את האימפריה הספרדית פגיעה, סימן המלך קרלוס השלישי את כוונתו להיכנס למלחמה לצד צרפת. ברית זו הפכה לחוזה המשפחתי השלישי בין שתי הממלכות הבורבוניות. לאחר שקרלוס חתם על ההסכם עם צרפת, הפקיע את הספנות הבריטית וגירש סוחרים בריטים, בריטניה הכריזה מלחמה על ספרד. באוגוסט 1762, משלחת בריטית כבשה את הוואנה וחודש לאחר מכן, כבשה את מנילה. אובדן הבירות הקולוניאליות באיי הודו המערבית הספרדית ובאיי הודו המזרחית היה מכה עצומה ליוקרה הספרדית וליכולתה להגן על האימפריה שלה. בין מאי לנובמבר, הובסו שלוש פלישות צרפתיות-ספרדיות גדולות לפורטוגל, בעלת בריתה של בריטניה האיברית הוותיקה. הפולשים נאלצו לסגת עם אבדות משמעותיות שנגרמו על ידי הפורטוגלים, בסיוע בריטי משמעותי. באמריקה הדרומית הצליחו הספרדים לכבוש נמל חשוב מבחינה אסטרטגית, אך חוץ מזה לעימותים עם הפורטוגלים שם הייתה השפעה מועטה על תוצאות המלחמה. לפי הסכם פריז, ספרד העבירה את פלורידה ומנורקה לידי בריטניה והחזירה לממלכת פורטוגל שטחים בפורטוגל וברזיל בתמורה לכך שהבריטים החזירו את הוואנה ומנילה. כפיצוי על ההפסדים של בעלי בריתם, הצרפתים ויתרו על לואיזיאנה לספרד בהסכם פונטנבלו. לאחר שהוכרזה מלחמה בין צרפת לבריטניה ב-1756, ספרד נותרה נייטרלית. ראש ממשלתו של פרננדו השישי, מלך ספרד, ריקרדו וול, התנגד למעשה למפלגה הצרפתית שרצתה להיכנס למלחמה לצד צרפת. המצב הגאופוליטי השתנה כאשר פרננדו השישי מת בשנת 1759 והוחלף על ידי אחיו למחצה הצעיר, קרלוס השלישי, מלך ספרד. קרלוס היה שאפתני יותר מאחיו השאנן, ואחת המטרות העיקריות של מדיניות החוץ של קרלוס הייתה המשך הישרדותה של ספרד כמעצמה אימפריאלית, ולכן, כמעצמה שיש להתחשב בה באירופה. הוא נבהל מהתבוסות הצרפתיות במלחמה, וחשד שזה יפר את מאזן הכוחות. עם עדויות לשיתוף הפעולה הצרפתי-ספרדי הגובר, פיט הציע שזה רק עניין של זמן עד שספרד תיכנס למלחמה. הסיכוי למלחמה עם ספרד ריסק את אחדות הקבינט שהייתה קיימת עד לאותה נקודה. פיט תמך בתוקף במתקפת מנע שתאפשר להם ללכוד את צי המתכות השנתי, ולמנוע מספרד את הכסף הנדרש למימון מלחמה מתמשכת. שאר חברי הקבינט סירבו, ופיט התפטר. למרות זאת המלחמה הזאת עם ספרד הפכה במהירות לבלתי נמנעת; עד 1761, צרפת נראתה כאילו היא עומדת להפסיד במלחמה עם בריטניה. בחשד שתבוסה צרפתית במלחמת שבע השנים תפר את מאזן הכוחות, חתם קרלוס על הסכם המשפחה עם צרפת (שתי המדינות נשלטו על ידי ענפים של בית בורבון) באוגוסט 1761. בדצמבר 1761, ספרד הטילה אמברגו על סחר בריטי, תפסה סחורות בריטיות בספרד וגירשה סוחרים בריטים. בתגובה לכך הכריזה בריטניה מלחמה על ספרד ב-4 בינואר 1762. מנקודת המבט הבריטית, הנושא הדחוף ביותר במלחמה עם ספרד היה איום הפלישה לפורטוגל, שלמרות שהייתה בעלת ברית היסטורית בריטית, נשארה, כמו ספרד, נייטרלית במהלך רוב הסכסוך. צרפת שכנעה את ספרד בעל כורחה לתקוף את פורטוגל וקיוותה שחזית חדשה זו תרחיק כוחות בריטיים שכוונו אז נגד צרפת. הגבול הארוך אך המפותל של פורטוגל עם ספרד נחשב על ידי הצרפתים לפגיע וקל למעבר (השקפה שאינה שותפה לספרדים), במקום למאמץ המורכב יותר הדרוש כדי להטיל מצור על המבצר הבריטי של גיברלטר. כוחות ספרדים התאספו על גבול פורטוגל, מוכנים לתקוף. בריטניה הגיבה במהירות לתמוך בבעלי בריתה הפורטוגזים, ושיגרה אספקה וקצינים כדי לסייע בתיאום ההגנה. התוכנית הספרדית המקורית הייתה לכבוש את אלמיידה ולאחר מכן להתקדם לעבר האלנטחו וליסבון, אבל הם העבירו את היעד שלהם לפורטו מכיוון שהיא תפגע ישירות יותר במסחר האנגלו-פורטוגזי. תחת פיקודו של המרקיז מסאריה חצו כוחות ספרדים מגליסיה לצפון פורטוגל וכבשו כמה ערים. עם זאת, המאמץ נגד פורטו נבלם בשטח קשה ובשל ההצפה של נהר האסלה. חיילים בריטיים החלו להגיע באותו קיץ עם 6,000 חיילים שהגיעו מבל איל תחת לורד לאודון ועוד 2,000 מאירלנד. ב-9 במאי ספרד השקיעה וכבשה את מבצר הגבול של אלמיידה. התקפת נגד בריטית-פורטוגזית בראשות ג'ון בורגוין כבשה את העיירה הספרדית ולנסיה דה אלקנטרה. כוחות צרפתים החלו להגיע לתמוך בספרדים, אך כמו בני בריתם הם החלו לסבול מרמות גבוהות של שחיקה עקב מחלות ועריקות. בנובמבר בשל בעיות בקווי האספקה והתקשורת שלהם פרשו בעלות הברית הבורבוניות לאחר שספגו 25,000 אבדות ותבעו הסכם שלום. למרות המספר הגדול של הכוחות המעורבים, לא נערכו קרבות גדולים. מלחמת שבע השנים גלשה לסכסוך הפורטוגזי-ספרדי במושבותיהם בדרום אמריקה. המלחמה בדרום אמריקה כללה כוחות קולוניאליים קטנים אשר השתלטו והשתלטו מחדש על אזורי גבול מרוחקים והסתיימה בקיפאון. הפעולה המשמעותית היחידה הייתה משלחת צ'וואלוס הראשונה, שבה כבשו הכוחות הספרדיים ולאחר מכן הגנו על עיר הנמל החשובה מבחינה אסטרטגית, קולוניה דל סקרמנטו על הנהר פלאטה. ביוני 1762 נחתו כוחות בריטיים מאיי הודו המערבית על האי קובה והטילו מצור על הוואנה. למרות שהם הגיעו בשיא עונת הקדחת, ומשלחות קודמות נגד מבצרים ספרדיים טרופיים נכשלו, לא מעט בגלל מחלות טרופיות, ממשלת בריטניה הייתה אופטימית לגבי ניצחון - אם הכוחות יצליחו לתפוס את הספרדים לא מוכנים לפני שיהיה להם זמן להגיב. המפקד הבריטי אלבמארל הורה לחפור מנהרה על ידי החבלנים שלו כדי שניתן יהיה להטמין מוקש מתחת לחומות מבצר העיר. חיילים בריטים החלו לחלות ממחלות, אך הם זכו לתגבור על ידי הגעתם של 4,000 חיילים נוספים מצפון אמריקה. ב-30 ביולי הורה אלבמארל לפוצץ את המוקש, וחייליו הסתערו על המצודה. כשהוואנה כעת בידיהם, הבריטים היו מוכנים להכות במושבות ספרדיות אחרות באזור אמריקה הספרדית אם המלחמה תימשך שנה נוספת. עם זאת, היו להם נפגעים רבים בבתי החולים הצבאיים שלהם שעדיין לא התאוששו - ובשלב זה הם התחילו לבסס את אחיזתם בעיר. במהלך שנת הכיבוש הבריטי, המסחר בהוואנה פרח, כאשר הנמל נפתח לסחר עם האימפריה הבריטית ולא היה מוגבל למונופול עם קדיס שהיה קיים קודם לכן. בתחילת 1762 שלח ויליאם ליטלטון, המושל הבריטי של ג'מייקה, משלחת לניקרגואה הספרדית במעלה נהר סן חואן במטרה העיקרית לכבוש את העיירה גרנדה. הכוח העיקרי וקבוצה גדולה של מתיישבי מיסקיטו סמבו שמנתה אלפיים איש ויותר מחמישים סירות כבשו מטעי קקאו בעמק מטינה. לאחר מכן נכבשו הכפרים חינוטגה, Acoyapa‏, Lovigüisca‏, San Pedro de Lóvago. זמן קצר לאחר מכן, ב-26 ביולי, הטיל הכוח הזה מצור על מבצר אינמאקולדה קונספסיון. עם זאת, המצור נזנח בסופו של דבר, והביא לסיום המבצעים הצבאיים במרכז אמריקה. כמעט ברגע שהוכרזה מלחמה עם ספרד, נשלחו פקודות לכוח בריטי במדרס להמשיך לפיליפינים ולכבוש את מנילה. כוח משולב של 10,700 איש תחת ויליאם דרייפר יצא מהודו בסוף יולי, והגיע למפרץ מנילה בספטמבר 1762. הם היו צריכים לנוע במהירות לפני שעונת המונסון תגיע. ב-6 באוקטובר הבריטים הסתערו על העיר, וכבשו אותה הודות להתנגדות ספרדית חלשה, יחד עם כניעת הארכיבישוף כדי למנוע שפיכות דמים נוספת. כוחות ספרדים התארגנו מחדש תחת סימון אנדה, שנמלט ממנילה במהלך המצור. דייגו סילאנג, מנהיג פיליפיני מקומי, הוביל מרד נגד השלטון הספרדי. עם זאת, הוא נחבל על ידי סוכנים ספרדים ולבסוף נמחץ על ידי הספרדים. הבריטים לא הצליחו להרחיב את סמכותם מעבר למנילה ולנמל קאוויט הסמוך. בסופו של דבר, הכוחות הבריטיים באזור החלו לסבול ממחלות ומחלוקות בקרב הפיקוד, מה שפגע עוד יותר ביכולתם לסייע לסילאנג. החדשות על לכידת העיר לא הגיעו לאירופה אלא לאחר הסכם פריז; בשל כך לא ניתנה הוראה לגבי מעמדה. במהלך המצור הסכים סגן המושל הספרדי לתשלום של ארבעה מיליון דולר בדולרי כסף המכונה כופר מנילה בתמורה לחסוך מהעיר כל נזק. אולם הסכום המלא מעולם לא שולם מכיוון שאף צד לא ראה צורך בכך. המשלחת הבריטית, לעומת זאת, זכתה לתגמול כספי לאחר לכידת ספינת האוצר פיליפינה אשר נשאה כסף אמריקאי מאקפולקו, ובקרב מול קאוויטה נכבשה הסנטיסימה טרינידד, שנשאה סחורות מסין, על ידי שייטת בריטית. שווי המטען היה 1.5 מיליון דולר ושווי הספינה היה 3 מיליון דולר. כיבוש מנילה שנמשך עשרים חודשים הסתיים ב-1764. בריטניה החזיקה בעמדה דומיננטית במשא ומתן, שכן במהלך שבע השנים של המלחמה היא כבשה את קנדה, גוואדלופ, מרטיניק, דומיניקה, פונדיצ'רי, סנגל, ובל איל מהצרפתים ואת הוואנה ומנילה מהספרדים. רק שטח בריטי אחד, מנורקה, נפל לידיים צרפתיות, והספרדים לא כבשו אפילו סנטימטר אחד של אדמת בריטניה. למרות שנה של תבוסות, ספרד הייתה מוכנה להמשיך במלחמה - דבר שבעלי בריתם הצרפתיים התנגדו לו. ביוט הציע הצעה שצרפת תוותר על השטח שנותר לה בצפון אמריקה בלואיזיאנה לספרד כדי לפצות את מדריד על אבדותיה במהלך המלחמה. נוסחה זו הייתה מקובלת על ממשלת ספרד, ואפשרה לבריטניה ולצרפת לנהל משא ומתן עם יותר מקום לוויתורים. שני בעלי הברית הבורבונים ראו בהסכם שסיים את המלחמה קרוב יותר לשביתת נשק זמנית ולא להסדר סופי אמיתי, וויליאם פיט תיאר זאת כ"הפוגה מזוינת". בריטניה נהגה לצמצם באופן מסיבי את גודל הכוחות המזוינים שלה בימי שלום, אך במהלך שנות ה-60 של המאה ה-18 נשמרה מערכת צבאית גדולה - שנועדה להרתיע נגד צרפת וספרד.