laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אליאס הראווי

אליאס הראווי (בערבית: الياس الهراوي; 4 בספטמבר 1926 – 7 ביולי 2006) היה נשיא לבנון בשנים 1989–1998. הראווי, שנולד בבקאע, היה הנשיא הראשון שלא בא מקרב המרונים של הר הלבנון. הוא נבחר לנשיאות ב-24 בנובמבר 1989, יומיים לאחר ההתנקשות בחייו של רנה מעווד, אשר כיהן כנשיא במשך 17 יום. כשתקופת נשיאותו עמדה להסתיים בשנת 1995, הצביעו חברי האספה הלאומית בעד תיקון לחוקה כך שיוכל להמשיך בתפקידו שלוש שנים נוספות. הראווי נולד בהאוך אל-אומרה שליד זחלה למשפחה מרונית של בעלי אדמות. הוא למד באוניברסיטת סנט ג'וזף בביירות וקיבל תואר במסחר. הקים חברה לייצוא ירקות ושיתף פעולה עם חברות שווייצריות. כמו כן, עמד בראש קואופרטיב הסלק סוכר בבקעא. כשעסקיו נפגעו קשות ולמעשה נהרסו כליל בעת מלחמת האזרחים בלבנון פנה לייבוא נפט. הראווי, שהיה נצר למשפחה בולטת בשדה הפוליטי, הלך בעקבות אחיו ג'ורג' וג'וזף ונבחר לאספה הלאומית בשנת 1972. בשנים 1980–1982 היה שר העבודות הציבוריות (בתקופת שלטונם של הנשיא אליאס סרכיס וראש הממשלה שפיק אל וזאן). בתפקידו זה התמקד בבניית גשרים ודרכים מהירות כדי לחבר את כל חלקי המדינה. בתקופת נשיאותו חתם הראווי על תיקונים לחוקת לבנון בהתאם להסכם טאיף, אשר העניקו כוח והשפעה גדולים יותר למוסלמים בלבנון. ב-13 באוקטובר 1990, בעזרת צבא סוריה, כפה על הגנרל מישל עאון, אשר עמד בראש מערכת שלטונית מקבילה, להיכנע. כניעתו של עאון הייתה המבשר לתחילת שיקום המדינה לאחר מלחמת האזרחים. ב-22 במאי 1991 חתם על חוזה האחווה, התיאום ושיתוף הפעולה עם סוריה, שבו התחייבה לבנון לא להרשות להשתמש בשטחה כדי לפגוע באינטרסים סוריים. בלבנון חלוקות הדעות לגביו ולגבי תקופת שלטונו. חלק מהאוכלוסייה משבח אותו על פעולתו הנחרצת נגד המיליציות היריבות וסיום מלחמת האזרחים אשר קרע את המדינה לגזרים במשך 15 שנה. אחרים מאשימים אותו בפירוק הנוצרים ורוב המוסלמים מנשקם, פרט לחזבאללה. מבקריו גם מצביעים על תמיכתו באינטרסים סוריים ובכך שההסכם עליו חתם הפך את לבנון לקולוניה סורית. הראווי היה נשוי למונה ג'מאל ולזוג היו שלושה בנים (ג'ורג', רוי ורולנד) ושתי בנות (רינה וזלפה). הוא נפטר מסרטן. מדיה וקבצים בנושא אליאס הראווי בוויקישיתוף
הקרב על גבעה 69

קרב גבעה 69 נערך במלחמת העצמאות ב-10 ביוני 1948 בין כוח של הצבא המצרי ופלוגה ב' מגדוד 51 של חטיבת גבעתי. הקרב הסתיים בכיבוש הגבעה על ידי המצרים ונסיגת הפלוגה עם אבדות קשות – 20 הרוגים, פצועים רבים ושבויים. גבעה 69 היא אחת הגבעות ברכס ממזרח לרצועת חולות מישור החוף. שמה ניתן לה בגלל גובהה מעל פני הים. הגבעה נמצאת כקילומטר מזרחית לקיבוץ ניצנים, מזרחית לכביש החוף. בתקופת המנדט בנו הבריטים שלושה מגדלי מים כדי לספק מים למחנות הצבאיים בסביבה ולכן כונתה הגבעה גם בשם "גבעת שלושת המגדלים". במרחק של כ-2 ק"מ צפונית-מזרחית לגבעה שכן הכפר הגדול בית דראס. עד ל-7 ביוני 1948 הייתה הגזרה שקטה יחסית. הגבעה נתפסה מדי פעם על ידי חטיבת גבעתי על מנת להעביר אספקה לניצנים ולפנות ממנה את הילדים (מבצע תינוק). לאחר כיבוש ניצנים ב-7 ביוני על ידי חיל המשלוח המצרי הוחלט על תפיסת הגבעה באופן קבוע כדי שתשמש בסיס לכיבושה מחדש של ניצנים. פלוגה מגדוד 53 גבעתי התבססה בגבעה. ב-9 ביוני 1948 החליפה אותה פלוגה ב' מגדוד 51. מפקד הפלוגה היה חדש ולא הספיק להכיר את אנשיו. בליל 9-10 ביוני 1948 נעשה ניסיון לכיבוש מחדש של ניצנים. הכוח הגיע מאוחר ונתגלה על ידי המצרים. ההתקפה נכשלה והאנשים נסוגו לעבר גבעה 69. המצרים הפנו את האש לכיוון הגבעה ועלו עליה בכוח רב של חיל רגלים, טנקים, ארטילריה והפצצות מהאוויר. לנוכח הכוח העדיף של המצרים נתן מפקד הפלוגה הוראת נסיגה. החלה נסיגה מבוהלת. מערך הקשר היה מבוסס על רצים שחלקם נהרגו, ופקודת הנסיגה לא הגיעה לכולם. הכוח המצרי כבש תוך זמן קצר את הגבעה והתקדם לעבר בית דראס ובאר טוביה אך נבלם וחזר לגבעה 69. בקרב נפלו 20 לוחמים, נפצעו רבים ואחדים נלקחו כשבויים. מפקד החטיבה, שמעון אבידן, הדיח את כל שרשרת הפיקוד של הגדוד והכניס את חיילי הגדוד לאימונים קשים לקראת הקרבות הבאים. במבצע יואב החזירה פלוגה ב' של גדוד 51 את כבודה בכיבוש משלט הצומת הדרומי (צומת גבעתי) ותרמה על ידי כך תרומה חשובה לפריצת המצור על הנגב. במסגרת מבצע יואב תקפה חטיבת יפתח מכיוון ניר עם לכיוון בית חאנון. מפקד החטיבה המצרית שישב מאזור יד מרדכי וצפונה החליט לסגת כדי למנוע את ניתוקו ויצירת כיס שני בנוסף לכיס פלוג'ה. כך נסוגו המצרים מכל מישור החוף הדרומי. ב-27 באוקטובר 1948 נתפסה גבעה 69 ללא קרב. ב-1949 נמצאו בקרבת הגבעה גופותיהם של ארבעה מחללי הקרבות במקום והם הובאו לקבורה בבית הקברות נחלת יצחק. ב-1950 התגלו שרידים של עוד 11 חללים וגם הם הובאו לקבורה בנחלת יצחק. שלט הסבר בגבעה 69 שלט הסבר בגבעה 69 אנדרטת הנצחה לנופלים בגבעה 69 רשימת ההרוגים בגבעה 69 אחד משלושת מגדלי המים המצויים בראש הגבעה חטיבת גבעתי מול הפולש המצרי, הוצאת מערכות, 1963 מדיה וקבצים בנושא הקרב על גבעה 69 בוויקישיתוף גבעת שלושת המגדלים באתר היסטוריה על המפה הלויית 4 חיילים מחללי גבעה 69, חרות, 19 באוקטובר 1949 מחר הלויית חללי גבעה 69, על המשמר, 30 באוגוסט 1950
קנונבול אדרלי

ג'וליאן אדווין "קנונבול" אדרלי (באנגלית: Julian Edwin "Cannonball" Adderley;‏ 15 בספטמבר 1928 - 8 באוגוסט 1975) היה נגן סקסופון אלט. קנונבול היה מנגני סקסופון האלט שהשפיעו רבות על דור העתיד של נגני האלט. סגנון נגינתו, שהושפע מזה של צ'ארלי פארקר וממוזיקת בי בופ, היה בעל סאונד ייחודי, מלא עוצמה ומרץ. "קנונבול" אדרלי היה שותף ליצירת כמה מהקלאסיקות הגדולות ביותר במוזיקת הג'אז, בהן "Kind of Blue" של מיילס דייוויס, אשר זכה בתואר אלבום הג'אז הנמכר ביותר בעולם. זמן קצר קודם להקלטה זו, אירח אדרלי את דייוויס בהקלטת אלבומו החשוב ביותר "Something Else". "קנונבול" אדרלי הירבה לנגן ולהקליט עם אחיו החצוצרן נאט אדרלי. נפטר ב-8 באוגוסט 1975 עקב דימום מוחי בבית חולים בגארי, אינדיאנה. למרות שמשמעות "קנונבול" היא כדור של תותח, המקור לכינוי הוא דווקא תאוות הבשר של אדרלי. כמויות הבשר הגדולות שאכל אדרלי הביאו את חבריו לכנותו "קניבל", הביטוי התגלגל והשתנה עד שהפך לכינוי המוכר כיום. מדיה וקבצים בנושא קנונבול אדרלי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קנונבול אדרלי קנונבול אדרלי, סרטונים בערוץ היוטיוב קנונבול אדרלי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) קנונבול אדרלי, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) קנונבול אדרלי, באתר ספוטיפיי קנונבול אדרלי, באתר AllMusic (באנגלית) קנונבול אדרלי, באתר MusicBrainz (באנגלית) קנונבול אדרלי, באתר דיזר קנונבול אדרלי, באתר Discogs (באנגלית) קנונבול אדרלי, באתר Songkick (באנגלית) קנונבול אדרלי, באתר SecondHandSongs קנונבול אדרלי, באתר MOOMA (בארכיון האינטרנט) קנונבול אדרלי, באתר בילבורד (באנגלית) קנונבול אדרלי, באתר טיידל (באנגלית) קנונבול אדרלי, באתר "Find a Grave" (באנגלית) קנונבול אדרלי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
דני שטרית

דני שטרית (נולד ב-1948 במרוקו) הוא עיתונאי, עורך ומשורר ישראלי. שטרית שירת בחיל הים בספינות הטורפדו. לאחר שחרורו מצה"ל החל לעבוד כעיתונאי במספר עיתונים, בעיקר בתחום הספורט. את דרכו העיתונאית החל ככתב ספורט בעיתון "חדשות הספורט", וכן בעיתון "על המשמר". שטרית עבד במעריב במשך כשלושים שנה, ובמסגרת עבודתו סיקר אירועי ספורט שהתרחשו באזור הגליל. בין השאר הוא סיקר את צליחת הכנרת, טורניר בנדל בהשתתפות מכבי תל אביב וקבוצות ידועות מאירופה, ומרתון טבריה השנתי. כמו כן, הוא סיקר את קבוצת הפועל טבריה עד שזו התפרקה ב-1988, וכן את מכבי טבריה בכדורסל ובית"ר טבריה. לאחר מכן עבד בעיתונים אזוריים שונים. כמו כן, הוא שימש כשדרן בתוכנית הרדיו שירים ושערים, וכשדרן ספורט בקול השלום של אייבי נתן ותחנות רדיו אזוריות נוספות. במקביל לעבודות אלו הוא החל לפרסם את שיריו בכתבי עת לשירה. שטרית הוציא לאור ב-1994 ספר שירה בשם "בחותם האצילות". הספר זכה לביקורות טובות, והשירים הכלולים בו הם בעיקר שירי אהבה. נשוי למרים לבית זילברשטיין. לזוג יש שתי בנות נשואות, בן אחד, ושלוש נכדות ונכד אחד.
גלילאו (פירושונים)

האם התכוונתם ל... גלילאו גליליי – פיזיקאי, אסטרונום ופילוסוף איטלקי גלילאו (מערכת לווייני ניווט) – מערכת לווייני ניווט של האיחוד האירופי (בבניה) גליליאו (כתב עת) – כתב עת העוסק במדע פופולרי גליליאו צעיר – כתב עת מדעי לצעירים חיי גליליאו – מחזה מאת ברטולט ברכט גליליאו (יחידת מידה) – יחידת מידה לתאוצה גלילאו (גשושית) – גשושית שחקרה את כוכב הלכת צדק גלילאו (תוכנית טלוויזיה) – תוכנית טלוויזיה המשודרת בטלוויזיה החינוכית בהנחיית גאולה אבן-סער גלילאו טכנולוגיות – חברת חומרה ישראלית, נרכשה בידי "מארוול טכנולוגיות" גלילאו טק – חברה ציבורית ישראלית
ג'ון זורן

ג'ון זורן (באנגלית: John Zorn; נולד ב-2 בספטמבר 1953, בקווינס, ניו יורק) הוא מלחין אוונגרד, מפיק מוזיקלי וסקסופוניסט יהודי-אמריקאי. הוא משתייך לזרם הנגנים הפוסטמודרניים. המוזיקה שלו מושפעת מזרמים שונים במוזיקה, ובכללם מוזיקה יהודית מקורית, מטאל, מוזיקת רעש, "הזרם השלישי" ומוזיקה אלקטרונית. זורן הוא בעל סגנון נגינה מקורי למדי, אשר רבים רואים בו צעקני ומלא כעס. הוא ציין כי בנגינתו הוא מבקש להביע את אמנות הרגע, ואת סגנונו המוזיקלי הוא מכנה "מוזיקה רדיקלית יהודית". הרכביו הבולטים הם Naked City ,Electric Masada ו-Painkiller. עם הפרויקטים הגדולים ביותר שהקליט נמנית סדרה בת 10 אלבומים הנכללים תחת הכותרת "מצדה", ובהם קטעים שכתב בהשפעה עמוקה מן המוזיקה היהודית ובייחוד מוזיקת הכליזמר, בעיבודים המזכירים מוזיקת ג'אז. בשנת 2020 נכתב במגזין "רולינג סטון" כי "אף על פי שזורן פעל מחוץ למיינסטרים באופן כמעט בלבדי, הוא ביסס בהדרגה את מקומו כאחד המוזיקאים עתירי ההשפעה ביותר של תקופתנו". זורן נולד בניו יורק למשפחה יהודית, למד בבית הספר הבינלאומי של האו"ם. בצעירותו למד לנגן בפסנתר, בגיטרה ובחליל. בביתו נחשף לשלל סוגות מוזיקליות: אמו, ורה (לבית סטודנסקי; 1918–1999), הקשיבה למוזיקה קלאסית ולמוזיקה עולמית; אביו, הנרי זורן (1913–1992), התעניין בג'אז, בשנסונים צרפתיים ובמוזיקת קאנטרי; ואילו אחיו הגדול אסף תקליטי דו-וופ ותקליטי רוקנרול משנות החמישים. בנעוריו האזין זורן למוזיקה קלאסית ולפסקולים, וכן למוזיקה הניסיונית הואוונגרדית של ג'רג' ליגטי, מאוריציו קאגל וקרלהיינץ שטוקהאוזן. הוא החל לנגן בסקסופון לאחר שנחשף לאלבומו של אנתוני ברקסטון "For Alto" משנת 1969 בזמן לימודי הקומפוזיציה שלו בוובסטר קולג' (כיום אוניברסיטת וובסטר) בסנט לואיס, מיזורי. באמצע שנות השבעים היה זורן חלק מן הסצנה המוזיקאית הניו יורקית, שיתף פעולה עם אמנים רבים והתנסה בשלל אסטרטגיות הלחנה ועיבוד. בשנת 1986 הוציא אלבום ובו גרסאות משלו למוזיקה של המלחין אניו מוריקונה. באותו עשור, וכן בראשית שנות התשעים, הרבה להופיע ביפן ובאירופה, אך אז חזר למנהטן ובשנת 1995 ייסד את הלייבל צדיק (Tzadik), שבו הוציא מאז ואילך את אלבומיו לצד אלבומים של אמנים אחרים. זורן שיתף פעולה עם הסקסופוניסט הישראלי דניאל זמיר ויחדיו הפיקו שלושה אלבומים על שמו של זמיר, אשר יצאו בלייבל צדיק. מדיה וקבצים בנושא ג'ון זורן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ג'ון זורן (באנגלית) ג'ון זורן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג'ון זורן, באתר AllMovie (באנגלית) ג'ון זורן, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ג'ון זורן, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) ג'ון זורן, באתר ספוטיפיי ג'ון זורן, באתר Last.fm (באנגלית) ג'ון זורן, באתר AllMusic (באנגלית) ג'ון זורן, באתר MusicBrainz (באנגלית) ג'ון זורן, אמן באתר Encyclopedia Metallum (באנגלית) ג'ון זורן, באתר Discogs (באנגלית) ג'ון זורן, באתר Songkick (באנגלית) ג'ון זורן, באתר סטריאו ומונו ג'ון זורן, באתר SecondHandSongs אשר קשר, מוזיקת לילה מסעירה, באתר ynet, 20 באפריל 2009 נעם בן זאב, ג'ון זורן נע בין העוּד לגיטרה חשמלית, באתר הארץ, 25 בנובמבר 2012 ג'ון זורן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חברת תקליטים

חברת תקליטים (באנגלית: Record label או Record company) היא מותג הנוצר על ידי חברות המתמחות בייצור, הפצה וקידום של הקלטות אודיו ווידאו, בפורמטים שונים כולל תקליטורים, תקליטים, DVD, קלטות והפצה באינטרנט. השם הכללי חברת תקליטים נשמר מטעמים היסטוריים בלבד. מרבית חברות התקליטים הגדולות נשלטות על ידי מספר חברות רב-לאומיות אשר ביחד מהוות את רובה המכריע של תעשיית המוזיקה העולמית, אף על פי שבתקופה האחרונה ישנה התעוררות בקרב חברות תקליטים עצמאיות. חברות תקליטים משקיעות כסף וזמן רב בגילוי כישרונות חדשים או בפיתוח הכישרון של אמנים אשר כבר חתומים על חוזה. הקשר בין המותג לאמנים מגדיר את התדמית הן של החברה והן של האמן. למרות העובדה ששני הצדדים זקוקים זה לזה כדי להתקיים, היחסים בין חברות התקליטים לאמנים יכולים לפעמים להיות קשים ומורכבים. אמנים רבים מצאו עצמם משנים או מצנזרים חומר מאלבומיהם לפי דרישות חברת התקליטים כדי שיוכלו להפיצם – שירים נערכו, שמות ועבודה גרפית שונתה, וכדומה. חברות התקליטים נוקטות בצעדים אלה כיוון שהן מאמינות שכך המכירות יעלו. לעיתים קרובות, החלטות החברות נכונות מבחינה כלכלית אך הן פוגעות במורל האמנים ורצונם להמשיך ליצור, כיוון שהם חשים שיצירתם נפגעת בצורה מוגזמת ולא צודקת. בימים המוקדמים של תעשיית המוזיקה, חברות התקליטים היו דרושות באופן מוחלט להצלחתם של אמנים. המטרה של כל אמן חדש או להקה חדשה היה לחתום על חוזה עם חברה כלשהי מהר ככל האפשר. במהלך שנות ה-40, ה-50 וה-60, אמנים רבים היו כה נואשים לחתום על חוזה עם חברת תקליטים עד שהם מצאו עצמם חותמים על חוזה גרוע, שבמקרים רבים שלל מהם את הזכויות על המוזיקה שהם עצמם יוצרים. במהלך שנות ה-70 וה-80, תעשיית המוזיקה החלה להתגבש, דבר שהוביל לכך שמרבית חברות התקליטים הגיעו לידיים של מספר מועט יחסית של חברות רב-לאומיות, אשר הפכו בסופו של דבר לחברים ב-RIAA. במהלך שנות ה-90 וה-2000, חברות אלה מעשית הכתיבו (ועדיין מכתיבות) את הכיוון שאליו הולכת המוזיקה המיינסטרימית (המכונה לרוב "פופ"). כמו כן, אמנים רבים – גם הבכירים והמוצלחים שבהם – מרגישים מנוצלים על ידי כוחה האדיר של ה-RIAA וחברות התקליטים בפרט. שתי חברות התקליטים הגדולות בישראל כיום הן הליקון ו-NMC (הד ארצי, לשעבר אחת החברות הגדולות בישראל, נרכשה ב-2009 על ידי NMC). במהלך שנות ה-90, כתוצאה מקלות ההקמה היחסית של אולפן ביתי, צורבי תקליטורים ביתיים זולים והתפתחות האינטרנט, חברות הקלטות עצמאיות החלו לצוץ בכל רחבי העולם. לרוב, חברות אלה שייכות לאמנים עצמם (או לאגודה של אמנים), והן מתמקדות יותר ביצירת מוזיקה איכותית ופחות בהיבטים הכלכליים. כתוצאה מכך, אמנים עצמאיים בדרך כלל זוכים לפחות זמן אוויר ברדיו, והם גם מוכרים פחות אלבומים מאשר אמנים אשר חתומים בחברות הגדולות. אולם, הם לרוב זוכים ליותר שליטה על המוזיקה, ועל המוצר הסופי שיוצא לשוק. מספר חברות תקליטים עצמאיות הפכו מצליחות כל כך, שחברות תקליטים גדולות אף מנהלות איתן משא ומתן על הפצת המוזיקה שלהן, ובחלק מהמקרים גם על רכישת החברה באופן מוחלט. המאה החדשה הביאה את התופעה של התוכן החופשי ואת רוח "הקוד הפתוח" אשר נחה על עולם המחשבים בשנים האחרונות, כתוצאה מההצלחה היחסית של פרויקטי גנו ולינוקס. זאק גרינבורג, מחליפים תקליט: על המהפכה השקטה שמתחוללת בעולם המוזיקה, באתר "פורבס ישראל", 22 במאי 2015
מל"ל

האם התכוונתם ל... משה לייב ליליינבלום – מראשי חובבי ציון ברוסיה כפר מל"ל – מושב השייך למועצה אזורית דרום השרון ונקרא על שם משה לייב ליליינבלום המטה לביטחון לאומי מל"ל (חברה) – חברת מחשבים ולשכת שירות המוסד לביטוח לאומי
אברהם מחרז

אברהם מחרז (22 בדצמבר 1947 - 5 בפברואר 2001) היה פרופסור להנדסת תעשייה וניהול. כיהן בתפקידים אחדים באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, בהם סגן הרקטור, דיקן בית הספר לניהול וראש המחלקה להנדסת תעשייה וניהול. בנוסף, היה חבר המועצה להשכלה גבוהה, שימש יועץ אקדמי במכללה האקדמית ע"ש פנחס ספיר ובאוניברסיטה הפתוחה. אברהם מחרז נולד בחיפה בסוף 1947. מקור שם משפחתו בעיר חרז שבספרד, שם התגוררה משפחת אביו. את לימודיו התיכוניים סיים בבית הספר הריאלי העברי בחיפה. למד סטטיסטיקה וכלכלה באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטה העברית (תואר ראשון) וסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית (תואר שני). את תואר הדוקטור קיבל באוניברסיטת ג'ונס הופקינס שבארצות הברית, על עבודה בהנחיית ג'ארד קוהון. עם סיום הדוקטורט הצטרף למחלקת הנדסת תעשייה וניהול של אוניברסיטת בן-גוריון. בגיל 38 מונה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת בן-גוריון. מחרז נחשב לחוקר מוערך אשר פרסם מאות מאמרים, חלקם בכתבי עת יוקרתיים ונחשבים בתחומו. מאמריו עסקו במגוון רחב של תחומים ונושאים, בהם קבלת החלטות וכלכלה. בשנים האחרונות לחייו הרחיב את תחומי המחקר בהם עסק והחל לחקור גם בתחומים שונים כגון תיירות, מלונאות וכדורגל (בעיקר בכל הנוגע לקשר שבין כדורגל ותקשורת). תחביבו של מחרז היה כדורגל - במשך השנים עסק בפרשנות כדורגל בערוצים שונים, בהם הערוץ הראשון, "רדיו דרום" ותוכנית "שירים ושערים". כיהן כחבר הנהלת הפועל באר שבע בשתי קדנציות, תחת צורי דבש ואליהו ז'ינו. בשנת 1996 נמנה עם מייסדיו של בית הספר לניהול באוניברסיטת בן-גוריון בנגב (כיום הפקולטה לניהול), והיה לדיקן הראשון עד פטירתו בשנת 2001. במהלך כהונתו נוסדו תוכנית ה-MBA לבכירים וחמש מחלקות לימוד לתארים בתחומי הניהול: ניהול מלונאות ותיירות (תואר ראשון), מנהל עסקים (תואר שני), ניהול (תואר ראשון), מנהל ומדיניות ציבורית (תואר שני), וניהול מערכות בריאות (תואר שני). כמו כן הוקם מרכז בנג'יס ליזמות ולניהול היי-טק. מחרז נפטר ב-5 בפברואר 2001 ממחלת הסרטן, בהיותו בן 53. הוא הותיר אחריו אשה ושלושה ילדים ונקבר בעיר הולדתו. מאז פטירתו נערך לזכרו, מדי שנה, יום עיון באוניברסיטת בן-גוריון, שבמהלכו מחולקות מלגות על שמו לדוקטורנטים מצטיינים. כמו כן, מחולקות מדי שנה מלגות על שמו לסטודנטים מצטיינים במכללה האקדמית ספיר ובמכללה האקדמית להנדסה סמי שמעון. בבאר שבע נקרא רחוב על שמו. פרופ' אברהם מחרז, באתר של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב אברהם מחרז באתר Microsoft Academic נתן אוריאלי, אברהם מחרז, מיכאל בר-אלי ואסף מנע, פרשנות כדורגל בישראל כשדה של ייצור תרבותי וכתחום עיסוק מקצועי, מכון הנרייטה סאלד הקבר של אברהם מחרז בבית הקברות חוף הכרמל, באתר BillionGraves
הצוענייה הנמה

הצוענייה הנמה (בצרפתית: La Bohémienne endormie, באנגלית: The Sleeping Gypsy) הוא ציור שמן של הצייר הצרפתי אנרי רוסו, הידוע בסגנונו הנאיבי. הציור מתאר אישה ישנה לאור הירח, בידה גיטרה, ואריה עומד וצופה בה. היצירה הוצגה לראשונה בסאלון דז אינדפנדנטס ה-13. רוסו ניסה למכור את הציור, בלא הצלחה, לראש העיר של עיר הולדתו לאבאל, אולם לבסוף רכש את הציור סוחר פריזאי. בשנת 1939 נרכש הציור על ידי סימון גוגנהיים אשר העניק אותו במתנה למוזיאון לאמנות מודרנית. הציור זכה לחיקויים רבים ואוזכר בשירים רבים. כמו כן שימש הציור בסיס לפרודיות. כך למשל, בפרק של הסדרה "הסימפסונים": "Mom and Pop Art" חולם הומר סימפסון על כך שהוא מתעורר בתוך הציור כשהאריה מלקק את ראשו. מדיה וקבצים בנושא הצוענייה הנמה בוויקישיתוף מידע על היצרה באתר מוזיאון המומה היצירה באתר מוזיאון המומה
אילן מזרחי

אילן מזרחי (נולד ב־1947) הוא איש מערכת הביטחון בישראל, המשנה לראש "המוסד" עד לשנת 2003. ביוני 2006 התמנה לראש המועצה לביטחון לאומי, אך פרש מתפקידו שנה וחצי לאחר מכן. אילן מזרחי שירת בצה"ל כמ"כ בקורס טיס, ולאחר סיום השירות למד לימודי המזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1972 הצטרף ל"מוסד", ושירת תחילה כקצין איסוף. הוא שימש ראש אגף המחקר, שהפך בתקופתו לאגף מודיעין והכוונת האיסוף. בהמשך שימש ראש אגף "צומת" של "המוסד", האחראי על הפעלת סוכנים, ולאחר מכן מונה למשנה לראש "המוסד", אפרים הלוי. כחודשיים לאחר החלטתו של אריאל שרון למנות את מאיר דגן ליורשו של הלוי, בשנת 2003, פרש מזרחי מ"המוסד". לאחר פרישתו עסק בייעוץ בתחום ההיי-טק והביטחון. ב-1 ביוני 2006 התמנה מזרחי לראש המטה לביטחון לאומי, והחליף בתפקיד זה את גיורא איילנד. הוא התפטר מתפקידו כיושב ראש המועצה לביטחון לאומי ב-10 בספטמבר 2007. אלוף בן‏, אילן מזרחי יעמוד בראש המועצה לביטחון לאומי, באתר וואלה, 7 במאי 2006 יוסי מלמן, באתי לשרת, באתר הארץ, 10 באוקטובר 2006 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הג'ירפה הבוערת

הג'ירפה הבוערת הוא ציור של הצייר הסוריאליסטי הספרדי סלבדור דאלי. בציור, המצויר בתאורה של שעת הערביים, כאשר השמים בצבע כחול עמוק, עומדות שתי דמויות נשיות. מכל דמות יוצאות מגירות רבות, המסמלות אצל דאלי את התכונות השונות הנחבאות אצל כל אדם. מגירות אלה מופיעות בציורים ובפסלים רבים של האמן. חטוטרות פאליות יוצאות מגב כל דמות, ואלה נתמכות על ידי קביים. הפנים של הדמויות מראות רק את שרירי הפנים ולא את תווי הפנים. אחת הדמויות מחזיקה בידה בשר. ברקע של התמונה ניתן לראות ג'ירפה בוערת. דאלי השתמש לראשונה בדמות זו בסרטו משנת 1930 "עידן הזהב", והיא מופיעה בציור נוסף משנת 1937 - "המצאת המפלצות". דאלי ציין כי דמות זו היא "מפלצת גברית קוסמית המסמלת את קץ העולם". הסבר על היצירה ערך זה הוא קצרמר בנושא ציור. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אתר

האם התכוונתם ל... אֲתָר (מקום גאוגרפי מוגדר, ובהשאלה מקום מופשט או מיקום) אתר ארכאולוגי – מקום המכיל שרידים ארכאולוגיים, או שהתבצעה (או מתבצעת) בו חפירה ארכאולוגית אתר (אקולוגיה) – שטח קטן שבו, מבחינת אורגניזם, יש תנאים פיזיים אחידים במידה רבה אתר ניסוי – אתר המשמש לניסוי, לדוגמה אתר לניסוי בנשק גרעיני אתר אינטרנט – קבוצה של דפי אינטרנט המנוהלים בידי גורם אחד אתר (ביולוגיה) – לוֹקוּס (גנטיקה), מיקומו של גֵּן בכרומוזום משמעויות אחרות: אתר ניסוי (פסל) – פסל מאת קרסטן הלר אין סיטו (in situ: באתר) - מונח מדעי המשמש במספר תחומי ידע אישים ששמם אֲתָר חיים אתר (אַפּתֶקָר; 1902–1953) – היה צייר ישראלי, ממייסדי עין חרוד תרצה אתר (אלתרמן; 1941–1977) – הייתה משוררת, פזמונאית, סופרת, זמרת, שחקנית ומתרגמת ישראלית; בתם של נתן אלתרמן ורחל מרכוס אֶתֶר (חומרים, אמיתיים ושאינם) אתר (כימיה) – קבוצת תרכובות אורגניות דיאתיל אתר – נוזל שקוף ודליק המשמש בין השאר ברפואה וכממס חשוב בתעשייה הכימית אתר (פיזיקה) – בפיזיקה ובפילוסופיה, החומר שבעבר האמינו כי הוא ממלא את כל המרחב אתר (מיתולוגיה) – החומר שממלא את השמיים העליונים על-פי המיתולוגיה היוונית אטר לוקוס (פירושונים) על המילה 'אתר', באתר האקדמיה ללשון העברית
מראת השמים

מראת השמים (באנגלית: Sky Mirror) הוא פסל של הפסל ההודי-בריטי היהודי אניש קאפור הניצב בנוטינגהאם ובמנהטן שבניו יורק. הפסל שבנוטינגהאם הוצב ביוזמת תיאטרון נוטינגהאם ובמימונו. הפסל הוצג לקהל ב-27 באפריל 2001 בעלות של 900,000 ליש"ט - באותה עת היה זה הפסל היקר ביותר שמומן על ידי הלוטו הלאומי הבריטי. הפסל יוצר בפינלנד צורתו מראה קעורה בקוטר שישה מטרים העשויה פלדת אל חלד משויפת. הפסל שוקל כ-10 טונות. המראה מוצבת בזווית ופונה לעבר השמים, וכך משקפת את מראה השמים. ב-19 בספטמבר 2006 הוצב פסל נוסף בשם זה במרכז רוקפלר שבניו יורק, לצד השדרה החמישית. פסל זה הוא גרסה גדולה יותר של הפסל בנוטינגהאם. קוטרו 10.6 מטרים, גובהו כ-3 קומות והוא שוקל 23 טונות. הפסל משקף את גורדי השחקים של העיר ומטרתו, לדברי קאפור, "להוריד את השמים אל הארץ". מראת השמים בניו יורק - מבט מהצד מראת השמים בניו יורק - מבט לעבר מרכז רוקפלר מדיה וקבצים בנושא מראת השמים בוויקישיתוף אתר מראת השמים בנוטינגהאם תמונות של מראת השמים בנוטינגהאם כתבה של חדשות ה-BBC על הפסל מראת השמים בעיר ניו יורק
שרון טייכר

שרון טייכר (נולד ב-17 בדצמבר 1971) הוא שחקן, תסריטאי, קומיקאי, שדרן רדיו ומגיש טלוויזיה ישראלי. טייכר למד בנעוריו בתיכון "אורט" בחולון עד כיתה י"ג, טרם גיוסו לצה"ל. הוא התגייס לחיל התותחנים ולאחר שיצא לקורס חובשים נשאר כמדריך בבה"ד 10. את דרכו בענף התקשורת החל טייכר ב"רדיו ללא הפסקה", בתוכנית היומית "היום ונורא", ואחר כך עבר לתחנת "רדיוס", להגשת התוכנית היומית "אין ברירה". בשנים 1993–1997 הגיש פינה קבועה בתוכנית הטלוויזיה "זומביט". הגיש את תוכנית הרדיו "ציפורי לילה מנקרות" בגלי צה"ל יחד עם חיים אתגר ולאחר מכן עם ערן זרחוביץ', שהפך לשותפו הבולט. ב-1 ביולי 2007 עבר לשדר עם זרחוביץ' ברדיו תל אביב את "תוכנית הערב" (שלאחר מכן שונה שמה ל"טייכר וזרחוביץ'"), תוכנית הומור ומערכונים והמציא את הלהיט טוסטר משולשים, לאחר ששי ודרור עברו לרדיו ללא הפסקה. בשנת 2009 כתבו והגישו השניים את תוכנית הטלוויזיה "שינויים בלוח השידורים" בערוץ 10 שהתבססה על קודמתה ברדיו. החל מיוני 2010 שידר הצמד תוכנית צהריים שבועית בשם "חותרים למגע" בגלי צה"ל, עד לינואר 2015. החל מקיץ 2015 חזרו השניים לשדר את תוכנית הערב ברדיו תל אביב בימים ראשון עד רביעי בין השעות 17:00 עד 18:00 בערב, והחל מספטמבר 2016 בין השעות 16:00 עד18:00. טייכר הגיש את תוכנית הלייט-נייט "עכברי לילה" בערוץ 2 והופיע בתוכנית הטלוויזיה "של מי השורה הזאת?". ב-2010 הגיש ביחד עם ערן זרחוביץ' את התוכנית "היכל התהילה" בערוץ ביפ. שיחק בתפקיד אורח בעונה החמישית של "הפיג'מות" ובסדרה "15 דקות" המשודרת ב-YES. כמו כן דיבב דמויות שונות בסדרת האנימציה דיג'ימון ובסרט דיג'ימון, בו דיבב את דייוויס ואת גילמון. כתסריטאי נמנה עם כותבי התוכניות "משחק מכור", "הלילה עם ליאור שליין", "מצב האומה" ו"ארץ נהדרת", תוכנית בה הוא משתתף לעיתים כשחקן אורח. גילם תפקידים קטנים ב"הלילה עם ליאור שליין", "ארץ נהדרת" ו"האחיות המוצלחות שלי". ב-2021 החל להנחות את תוכנית האירוח "האולפן שלי בנץ" בכאן חינוכית, בה התארחו שחקני הסדרה "האחיין שלי בנץ", בה טייכר גילם את דמותו של גרי, מנהל בית ספר "נקניקי גולדה". משנת 2010 הוא מרצה לתקשורת ורדיו במסלול הבינלאומי לתקשורת באוניברסיטת רייכמן ומשנת 2012 מלמד תקשורת ורדיו באוניברסיטת אריאל בשומרון. באוגוסט 2017 התארס טייכר למיכל כרמי, שחקנית ומעצבת פנים. ב-25 במאי 2018 נישאו בטקס חתונה אזרחית אותו ערך גידי גוב. לשניים בת אחת, והם מתגוררים בתל אביב. שרון טייכר, ברשת החברתית פייסבוק שרון טייכר, ברשת החברתית אקס (טוויטר) שרון טייכר, ברשת החברתית אינסטגרם שרון טייכר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) תוכניות "חותרים למגע", באתר iCast(הקישור אינו פעיל) עידו דוד כהן, שרון טייכר: "אני בטוח שנתניהו מכבד בתוך תוכו את 'ארץ נהדרת'", באתר הארץ, 21 בדצמבר 2022 שרון טייכר, בביצוע הצלע השלישית - עם שרון טייכר, לשחרר את הדב, פרק 136, סרטון באתר יוטיוב איילת רוזן, ‏ריח ונטה, באתר ‏מאקו‏, 15 באוגוסט 2013 אלכסנדר כץ, החוזה של טייכר וזרחוביץ' ברדיו ת"א הוארך ב-3 שנים נוספות, באתר אייס, 29 באוגוסט 2016 בר זגה, כוכבי "ארץ נהדרת" חוגגים בחתונה של שרון טייכר, במדור "פנאי פלוס" באתר ynet‏, 27 במאי 2018