laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אין אדם חוטא ולא לו

אֵין אָדָם חוֹטֵא וְלֹא לוֹ הוא כלל בהלכה היהודית לפיו לרוב אדם יעבור עבירה רק שיש לו עצמו תועלת בדבר. לכלל זה השלכות מגוונות, ויש לו גם יוצאים מן הכלל. הכלל משמש גם כפתגם ללא קשר להשלכותיו ההלכתיות. כלל זה מופיע בתלמוד בכמה הקשרים: רועה צאן פסול לעדות, משום שהוא חשוד לרעות בהמותיו בשדה של אחרים. במה דברים אמורים? ברועה צאן של עצמו, אבל שכיר לרעות בהמות של אחרים אינו חשוד לרעותם בשדה של אחרים, כי "חזקה אין אדם חוטא ולא לו". שכיב מרע (חולה הנוטה למות) שהקדיש את כל רכושו, ולאחר מכן אמר שהוא חייב סכום מסוים למישהו, אין לחשוש שמא הוא טוען כך רק כדי להציל חלק מרכושו שהוקדש, מאחר שהוא נוטה למות, ולא יעבור עבירה רק לטובת יורשיו. במשנה לא הוזכר כלל זה במפורש, אבל המפרשים מסבירים שהוא עומד ברקע של כמה משניות: המתארח בעיר לא מוכרת לו, ושואל מי מהתושבים מקפיד על הפרשת תרומות ומעשרות וניתן לאכול אצלו, אם אמר לו מישהו: אני מקפיד - לא יסמוך עליו; ואם אמר לו: פלוני מקפיד - יסמוך עליו. הרמב"ם מסביר זאת בכך שאין אדם חוטא ולא לו. עד אחד המעיד על אשה שמת בעלה - לא ישאנה, שמא שיקר להעיד רק כדי שיוכל לשאתה, אבל מותר לבנו או לאחיו לשאת אותה, כי אין אדם משקר בעדותו להנאת בנו. הנחת היסוד בכלל זה היא, שמדובר באנשים השומרים מצוות באופן בסיסי, ועבירותיהם נעשים מחמת תאווה זמנית, וממילא כאשר החוטא עצמו לא ירוויח מן החטא - לא יחטא. אבל מי שלא שומר מצוות עלול לחטוא גם ללא כל תועלת עבורו. במשנה במסכת בכורות, נאמר שכהנים, חשודים לגרום מום לבכור על מנת להתירו להם באכילה, ולכן אינם נאמנים להעיד על בכור בעל מום המצוי ברשותם שהמום אירע בו ללא כוונה ומותר לאוכלו. נחלקו תנאים בשאלה האם כהנים נאמנים להעיד על בכור שאיננו שלהם: לדעת רבן שמעון בן גמליאל הוא נאמן על בכור של חברו, למרות שאינו נאמן על של עצמו. לעומתו, רבי מאיר קובע כלל: החשוד על הדבר - לא דנו ולא מעידו. הרמב"ם פסק להלכה כרבן שמעון בן גמליאל, וזאת על פי הכלל: "אין אדם חוטא ולא לו". הראב"ד חולק על כך, ופוסק כרבי מאיר. הסיבה לכך היא, שהחזקה שאין אדם חוטא ולא לו נכונה על פי רוב, אבל קיים מיעוט שמוכן לחטוא גם ללא תועלת אישית, וייתכן שעד זה שלפנינו הוא מן המיעוט. הערך "אין אדם חוטא ולא לו", במיקרופדיה תלמודית, באתר ויקישיבה נחום רקובר, ניבי התלמוד, הניב "אין אדם חוטא ולא לו", ספרית המשפט העברי, משרד המשפטים ומורשת המשפט בישראל, תשנ"א-1990, באתר "דעת" תלמוד בבלי, מסכת בבא מציעא, דף ה', עמוד ב'. תלמוד בבלי, מסכת שבועות, דף מ"ב, עמוד ב'. משנה, מסכת דמאי, פרק ד', משנה ז'. משנה, מסכת יבמות, פרק ב', משנה י' ופירוש הרמב"ם שם. פרי מגדים אורח חיים סימן שכה; 'אשל אברהם' סעיף קטן כב; שו"ת שבט הלוי, חלק ג סימן נד. משנה, מסכת בכורות, פרק ה', משנה ד'. משנה תורה לרמב"ם, ספר זרעים, הלכות מעשרות, פרק י"ב, הלכה י"ז; משנה תורה לרמב"ם, ספר זרעים, הלכות שמיטה ויובל, פרק ח', הלכה י"ז; משנה תורה לרמב"ם, ספר שופטים, הלכות עדות, פרק י"א, הלכה ח'. בהשגותיו בכל המקורות הנ"ל חידושי חתם סופר על תלמוד בבלי, מסכת חולין, דף ה', עמוד א'.
היינריך השביעי, מלך סיציליה ומלך גרמניה

היינריך השביעי, מלך סיציליה (Heinrich VII, ‏1211–1242) היה מלך סיציליה משנת 1212, דוכס שוואביה משנת 1216 ומלך גרמניה ביחד עם אביו פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה משנת 1220. היינריך נולד בשנת 1211 בסיציליה, בנו היחיד של פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מנישואיו הראשונים לקונסטנס מארגון. משהוכתר פרידריך כמלך גרמניה הוא העביר את כתר סיציליה להיינריך בשנת 1212. בשנת 1216 קרא פרידריך להיינריך להצטרף אליו בגרמניה, שם הוא החזיר לעצמו את כתר סיציליה ומינה את היינריך לדוכס שוואביה. באפריל 1220 בחרו הנסיכים הגרמנים את היינריך כמלך גרמניה. כהכנה ליציאתו המובטחת של הקיסר לארץ הקודש כצלבן ועל מנת להסדיר את שאלת הירושה במידה והקיסר יהרג בעת מסע הצלב. בחירה זו נתקלה בהתנגדות האפיפיור הונוריוס השלישי שהיה בעימות עם הקיסר על שאלת יציאתו הנדחית לארץ הקודש, יריבות על שאלת מעמד הקיסרות מול הכס הקדוש ואיבה עתיקה בין בית שטאופן למוסד הכס הקדוש. למרות עמדה זו של האפיפיור והתנגדות עקרונית של חלק מהנסיכים הבוחרים הוכתר היינריך כמלך גרמניה ביום 8 במאי 1222. ביום 29 בנובמבר 1225 התחתן היינריך עם מרגרט, דוכסית אוסטריה. החל משנת 1228 נקט היינריך סדרה של צעדים מנהלתיים לטובת הערים הגרמניות, לצעדים אלו התנגדו הנסיכים הגרמניים שראו בדאגה את התעצמות הבורגנים בערים. מדיניות עצמאית זו שהופנתה גם כנגד הכנסייה הכעיסה את פרידריך שהורה על הדחת היינריך מכס המלוכה. היינריך ניסה להתמרד אך נאלץ להיכנע ולוותר על כל תאריו שעברו לאחיו הצעיר קונראד הרביעי, מלך גרמניה בשנת 1235. היינריך נאסר ונותר במאסר עד ליום מותו. גורלו המר מוסבר במרדנותו, מחקרים שנערכו ובמהלכם נבדקו שיירי השלד של היינריך העלו כי הוא סבל מצרעת עובדה שייתכן ומסבירה את הבידוד והנידוי המוחלט. במהלך שנת 1242 הועבר היינריך בין בתי כלא באיטליה נפל מסוסו ומת. מדיה וקבצים בנושא היינריך השביעי, מלך סיציליה ומלך גרמניה בוויקישיתוף היינריך השביעי, מלך סיציליה ומלך גרמניה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ‏THE LEPROSY OF HENRY VII (1211-1242), SON OF FREDERICK II AND KING OF GERMANY - באתר ‏www. paleopatologia.it.
ישפה (עמותה)

עמותת יָשְׁפֵה - מרכז הכרויות לציבור הדתי בישראל היא עמותה העוסקת בנושא הרווקות בקרב הציבור הדתי-לאומי. העמותה, שהוקמה בשנת 2000, מספקת כלים לפנויים ופנויות ליצירת הכרויות שיובילו לקשר רציני, ועוסקת בהעלאת הנושא לסדר היום הציבורי. העמותה הוקמה בשנת 2000 על ידי חיים פלק, אז יו"ר הדור הצעיר במפד"ל, בעקבות פגישות ודיונים שקיימו רבנים ואישים שונים מקרב הציונות הדתית במטרה לתת מענה לתופעת הרווקות ההולכת ומתרחבת בציבור הדתי-לאומי. על חברי העמותה נמנים הרבנים חיים דרוקמן, צפניה דרורי, רצון ערוסי והרבנית יהודית שילת. לדברי ארי אנגלברג, שחקר את הנושא לצורך דוקטורט, העמותה היא אחת מערוצי השידוכים הפופולריים בקרב הציבור הדתי-לאומי. בעמותת 'ישפה' כ-200 מתנדבים העוסקים בהתאמת בני הזוג שפנו לעמותה. כל מועמד הפונה לעמותה ממלא שאלון התאמה בנוסף לריאיון עם אחד מהמתנדבים. הפרטים שהתקבלו מהראיון ומהשאלון מוזנים למאגר ממוחשב ארצי הנגיש אך ורק לרשת המתנדבים הארצית של העמותה, והם מבצעים את הקישור הראשוני בין בני הזוג. העמותה מציעה גם אפשרות של ליווי לאורך הקשר על ידי יועצת זוגית ומשפחתית. בנוסף מארגנת העמותה קורסים, ימי עיון וסדנאות שונות במטרה לספק כלים לבניית קשר זוגי ולהתמודדות עם החלטות. קבוצות אוכלוסייה נוספות הזוכות לטיפולה של 'ישפה' הם קבוצת האלמנים והגרושים המבקשים להינשא מחדש, חוזרים בתשובה וחילונים. העמותה מסייעת גם למכון 'למה לא' העוסק בהכרויות לפגועי נפש. על פי פרסומי העמותה, נכון ל-2010 רשומים במאגריה למעלה מ-3,000 פנויים ופנויות, וכ-150 זוגות שהכירו דרך העמותה נישאו. בנוסף לפעילות המכוונת ליצירת הכרויות פועלים אנשי העמותה להעלאת הנושא לסדר היום הציבורי באמצעים מגוונים. העמותה פועלת בשיתוף פעולה עם גופים מרכזיים בציבור הדתי לאומי, בהם תנועת אמונה, סיעת הבית היהודי, תנועת ראש יהודי ופורטל האינטרנט כיפה. תקציב עמותת ישפה מבוסס על תרומות ועל דמי רישום סמליים של המועמדים הפונים לעמותה. בראש העמותה עומדת שירת מלאך שהחליפה את חיים פלק בשנת 2011. אתר האינטרנט הרשמי של ישפה ישפה, באתר "גיידסטאר ישראל" אסתי רמתי, מה שלא יעשה הזמן, יעשה השדכן, באתר ערוץ 7 אפרת רוט הלוי, יש שכר לפעולתך - בארגון ישפה החליטו להילחם בנורמה: שדכנים מצליחים יקבלו תגמול כספי, אתר כיפה ישי פרידמן, אומנות השידוך - בארגון השדכניות ´ישפה´ מעוניינים לשדרג את המתנדבים. איך עושים את זה? סדנאות בפסיכודרמה וכתיבה יוצרת, אתר כיפה לבנה מושון, למה הם לא מתחתנים?(הקישור אינו פעיל), אתר הסתדרות המורים בישראל יצחק טסלר, הציבור הדתי-לאומי מתחיל להתמודד עם הגידול במספר הרווקות, באתר nrg הצעות הן לא הכל , אתר כיפה שירת מלאך, להתיר את סבך הקשר סימה זלצברג ועוז אלמוג, דפוסי בחירת בני זוג בחברה הדתית-לאומית ראו גם מאמרו של חיים פלק: מניעות בשידוכין ומחשבות על פתרונן נאוה סטולר, חוזר בתשובה מחפש בחורה דתית, אתר הצופה אתר האינטרנט של 'למה לא'
כריסטיאן קמרגו

כריסטיאן קמרגו (באנגלית: Christian Camargo; נולד ב-7 ביולי 1971) הוא שחקן ובמאי קולנוע אמריקאי, ידוע בתפקידו בתור הרוצח הסדרתי בריאן מוזר בסדרת הפשע של שואוטיים, "דקסטר" (2006–2011) ובתור קולונל ג'ון קיימברידג' בסרט המלחמה של קתרין ביגלו, "מטען הכאב" (2009). קמרגו נולד בשם כריסטיאן מיניק בניו יורק, בנם של העיתונאי וונדל מיניק ושל השחקנית ויקטוריה וינדהם (אנ'). אחיו הקטן, דריאן מיניק, הוא צלם מקצועי. סבתא שלו מצד האם, פלורנס סקילס (אנ'), הוא יליד קליפורניה ממוצא מקסיקני. אחותה של אימו, הייתה שחקנית התיאטרון פליס קמרגו. ב-1992 סיים את לימודיו בהצלחה ממכללת הוברט וויליאם סמית (אנ') בעיר ז'נבה (אנ') של מדינת ניו יורק, שם היה מנהל התוכניות של WEOS, תחנת הרדיו הציבורית של המכללה. משם המשיך ללמוד בבית ספר לאומנויות הבמה היוקרתי "בית הספר ג'וליארד" שם היה חבר בקבוצה 25 של החוג לדרמה (אנ') בתיאטרון ברודוויי לצד מייקל גמבון. לאחר מכן, קמרגו נסע לאנגליה כדי להצטרף לפתיחה מחדש של תיאטרון הגלוב בסאות' בנק, שם הכיר את אשתו לעתיד, השחקנית האנגלייה ג'ולייט ריילנס. בשנת 1999 שיחק בסרטים "Story of a Bad Boy", "Harlem Aria", "Picture This" והמצליח שביניהם הוא הסרט ההיסטורי הבריטי "פלנקט ומקלין" שם גילם את לורד פלהאם. בשנת 2002 שיחקה בסרט האסונות של קתרין ביגלו "קיי-19" בתור רב-סמל פאבל לוקטב. בשנת 2006 הופיע בעונה הראשונה של סדרת הדרמה "דקסטר" בתור רוצח סדרתי בשם "רוצח משאית הקרח" אשר רוצח זונות, מרוקן את דמן ומשאיר את גופותיהן חתוכות ועטופות באריזות במקומות ציבוריים, בהמשך הוא מתגלה כאחיו הביולוגי של הדמות הראשית דקסטר (מייקל סי הול). בשנת 2007 גילם את ג'ון וילקס בות' בסרט ההרפתקאות "אוצר לאומי: ספר הסודות" בכיכובו של ניקולס קייג'. בשנת 2008 השתתף בהפקה של ברודוויי למחזה "כולם היו בניי" מאת ארתור מילר, לצידם של דיאן ויסט וג'ון לית'גו. בשנת 2009 שיחק בפעם השנייה תחת בימויה של קת'רין ביגלו (הראשונה הייתה בסרט "קיי-19") במותחן המלחמה "מטען הכאב". בסרט גילם את קולונל ג'ון קיימברידג', חייל עילית מיחידת סילוק פצצות שנהרג במהלך פעילותו בעיראק ממטען צד. בשנת 2013 ביים וכתב את הסרט "Days and Nights", בו גם שיחק לצד אליסון ג'ני וקייטי הולמס. בשנת 2017 השתתף בסדרת הדוקו-דרמה "לענה" בנטפליקס, בבימויו של ארול מוריס. בשנת 2018 שיחק במיני-סדרה בריטית של ה-BBC Two, "העיר והעיר" (אנ') המבוססת על הרומן זוכה פרס הוגו "העיר והעיר". בנובמבר 2008, קמרגו התחתן עם השחקנית האנג לייה ג'ולייט ריילנס. הם התגרשו לאחר ארבע שנות נישואים בשנת 2012. יש לו בן שנולד בנובמבר 2019 עם חברתו, סילביה ואן דר קלוסטר מדיה וקבצים בנושא כריסטיאן קמרגו בוויקישיתוף כריסטיאן קמרגו, ברשת החברתית אקס (טוויטר) כריסטיאן קמרגו, ברשת החברתית אינסטגרם כריסטיאן קמרגו, באתר פינטרסט כריסטיאן קמרגו, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) כריסטיאן קמרגו, באתר AllMovie (באנגלית) כריסטיאן קמרגו, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
איזבל מאנגליה, קיסרית האימפריה הרומית הקדושה

איזבלה מאנגליה (באנגלית: Isabella of England, ‏1214 - 1 בדצמבר 1241) הייתה נסיכה אנגלית שלאחר נישואיה לפרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, הפכה לקיסרית האימפריה ולמלכת סיציליה. איזבלה הייתה בתו של ג'ון, מלך אנגליה. על פי המלצת האפיפיור גרגוריוס התשיעי, היא נישאה לפרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ב-20 ביולי 1235, בטקס שנערך בקתדרלת וורמס ובו היא גם הוכתרה כקיסרית לצד בעלה. לאחר הנישואים עברה איזבלה להתגורר בארמון כשהיא מבודדת מחיי החצר, וזכתה לביקורים לא סדירים מצד בעלה, שראה בנישואים אלו בעיקר כלי פוליטי לקידום האינטרסים של הקיסרות, ובראשם בידוד אויביו שזכו לפני כן לתמיכה אנגלית. מעט מאוד ידוע על חייה ועל ילדים שנולדו לזוג המלכותי. היא נפטרה בעת הלידה של בתה, מרגרט מסיציליה. נקברה בסמוך לאשתו השנייה של פרידריך, איזבל השנייה, מלכת ירושלים, בקתדרלה של העיר אנדריה. מדיה וקבצים בנושא איזבל מאנגליה, קיסרית האימפריה הרומית הקדושה בוויקישיתוף LE QUATTRO MOGLI DI FEDERICO II FRA MITO E REALTÀ - ארבע נשותיו של פרידריך השני (באיטלקית) איזבל מאנגליה, קיסרית האימפריה הרומית הקדושה, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
קיפנהיים

קיפנהיים (בגרמנית: Kippenheim) היא עיירה במחוז אורטנאו שבמדינת באדן-וירטמברג, גרמניה. היא שוכנת למרגלות היער השחור בעמק הריין ונמצאת קרוב מאוד לגבול עם צרפת. תושביה הראשונים של קיפנהיים היו קרוב לוודאי קלטים, שנדחקו מאוחר יותר על ידי הרומאים ושבטים גרמאניים. האזכור הראשון של העיירה הוא מתעודה משנת 762, ואישור לשמה ניתן על ידי האפיפיור, בשנת 1225, אשר נתן אישור לתרומה עבור מסע הצלב השני. קיפנהיים הושמדה בשנת 1677 על ידי הצרפתים. כיום העיירה מיושבת על ידי קתולים ופרוטסטנטים, ויש גם כנסייה של הזרם האפוסטולי (New Apostolic Church) בכפר. לפני השואה הייתה בעיירה גם קהילה יהודית. בית הכנסת הראשון המאוזכר הוא משנת 1750 שהיה לא יותר מחדר שהוקדש כבית כנסת. עם שיפור מצב החיים לקראת סוף המאה ה-18, נבנה בשנת 1800 בית כנסת חדש שאפיין את מצב היהודים. בית הכנסת היה קטן, לא בולט ופשוט. בשנת 1806 הכיר הדוכס של באדן ביהודים כקהילה דתית מוכרת. דבר זה, יחד עם שיפורים ברמת החיים, הוביל לבניית בית כנסת חדש שנבנה בשנים 1850–1852 ותוכנן על ידי גאורג יקוב שניידר, אדריכל פרוטסטנטי, שתכנן מספר בתי כנסת באזור. בית הכנסת נבנה בסגנון נאו-רומנסק, והוא מובדל מהמבנים בסביבתו שבנויים בסגנון מקומי. בשנת 1938, כחלק מליל הבדולח, חולל בית הכנסת, אך כדי למנוע נזק לבתים סמוכים כובתה האש וכך ניצל המבנה. בשנת 1956 נרכש הבניין על ידי קואופרטיב של חקלאים, אשר הכניסו בו שינויים רבים והפכו אותו לבית מלאכה. בשנת 1981 הוכרז המבנה כמבנה מוגן, ובשנת 1983 רכשה אותו עיריית קיפניים ושחזרה חלק ממאפייניו המקוריים. בשנת 2003 שופץ בית הכנסת ושוחזר על ידי חברי בית הכנסת של קיפנהיים, וכיום ישנה מצבה המנציחה את היהודים שנרצחו בשואה. בית הקברות נוסד בשנת 1682 ושימש את יהודי האזור כולו. כיום נותרו במקום 2,491 מצבות, כאשר העתיקה ביותר היא משנת 1701. בית הקברות כולל גם אתר זיכרון ליהודים שנהרגו במלחמת העולם הראשונה. בית הטהרה נהרס בשנת 1938, והקבורה האחרונה נעשתה בשנת 1941. האתר הוכר כאתר תרבותי על ידי ממשלת באדן-וירטמברג. קיפנהיים (גרמניה), דף שער בספרייה הלאומית מדיה וקבצים בנושא קיפנהיים בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קיפנהיים אגודת חברי בית הכנסת של קיפניים
בנימין כהן (היסטוריון)

בנימין כהן (1921-‏ספטמבר 2000) היה היסטוריון ישראלי ופרופסור באוניברסיטת תל אביב. כהן נולד בפולין והיה חבר בתנועת הנוער השומר הצעיר. הוא עלה לארץ ישראל כנער ולמד בכפר הנוער בן שמן. עם תום לימודיו היה ממייסדי קיבוץ להבות הבשן. בראשית שנות ה-50 של המאה שעברה שימש כרכז ההנהגה הראשית של השומר הצעיר. בשנת 1953 סולק מקיבוצו יחד עם קבוצה של חסידי משה סנה בעקבות סירובו לגנות את מאסרו ומשפטו של מרדכי אורן בפראג. היה חבר בתנועות שמאל שונות ובהן מפלגת השמאל הסוציאליסטי, מק"י ושמאל ישראלי חדש. בראשית שנות השמונים יזם, עם עמיתיו באוניברסיטת תל אביב פרופ' (אלוף במיל.) מתי פלד ופרופ' אברהם עוז את הקמתו של איגוד גג של ארגוני השמאל בישראל, שלא צלח. בשנת 1951 נשא לאישה את הציירת רות שלוס. בתם היא ההיסטוריונית רעיה כהן. כיהן כפרופסור להיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב והתמחה בהיסטוריה העתיקה של רומא ויוון. היה ידיד של ההיסטוריון ופעיל השלום הצרפתי פייר וידאל-נאקה. לידתה של דמוקרטיה יוון העתיקה, האוניברסיטה המשודרת, 1989 בחזרה אל מרקס, עורך בנימין כהן, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2001 בוחרים ונבחרים ברומא העתיקה יאיר זלטנרייך, שילוב של רציונל מרקסיסטי קר ומחושב עם הומניזם ואהבת אדם, באתר הארץ, 11 בפברואר 2002 בנימין כהן (1921-2000), דף שער בספרייה הלאומית [1] אפרים דוידי, נפטר ההיסטוריון ופעיל השלום הצרפתי פייר וידאל-נאקה, הגדה השמאלית, 23 ביולי 2006 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אינוקנטיוס הרביעי

אינוקנטיוס הרביעי או אינוסנטיוס הרביעי (בלטינית: Innocentius Quartus, באיטלקית: Innocenzo Quarto, אינוצ'נצו קוארטו; 1195 בקירוב – 7 בדצמבר 1254) שמו בלידה סיניבלדו פיֶאסקי (באיטלקית: Sinibaldo Fieschi)) היה אפיפיור מ-25 ביוני 1243 עד מותו. הוא נולד בעיר ג'נובה בתאריך לא ידוע, ככל הנראה במהלך שנת 1195, כבנו של רוזן העיר לבאנה שבמחוז ליגוריה שבאיטליה. למד משפטים והתמחה במשפט קאנוני באוניברסיטת בולוניה ובאוניברסיטת פארמה. שמו כעורך דין מומחה הביא אותו לשירות הכס הקדוש ברומא בשנת 1226. הוא שימש בתפקידי מנהל שונים ובהם מושל נפת אנקונה, וזכה לתואר קרדינל דה-פיֶאסקי. ביום 25 ביוני 1243, לאחר שנה וחצי של דיונים בקרב הקרדינלים במהלכן היה הכס הקדוש ללא מנהיג, לקח על עצמו דה-פיֶאסקי את תפקיד האפיפיור בשם אינוקנטיוס הרביעי. מצבה של מדינת האפיפיור היה בכי רע, ושנים של עימותים בלתי פוסקים עם פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה גרמו לאי שקט פוליטי בתוך מדינת האפיפיור שהקרינו על כל איטליה. בשנת 1244 נאלץ האפיפיור לעזוב את רומא ולצאת לגלות בליון שבצרפת. במהלך שלושה ימים בחודש יולי 1245 התנהלה בליון תחת ניהולו של אינוקנטיוס ועידה אקומנית ה-13 במספר שנסבה על השאלה כיצד לפתור את המשבר עם הקיסרות. בוועידה נכחו מספר מועט של אנשי דת, רובם מצרפת ומספרד, ולאחר דיונים מקיפים הטילה הוועידה חרם ונידוי על הקיסר ושחררה את כל נתיניו מחובת נאמנות לכתר. עם זאת הוועידה לא הצליחה להכניע את הקיסר ורק מותו בדצמבר 1250 איפשר לאפיפיור לחזור לאיטליה. אינוקנטיוס הרביעי לא שקט על שמריו עם מות הקיסר ופנה לעימות עם יורשיו במטרה להשמיד את בית שטאופן בו ראה סכנה קיומית למוסד האפיפיורות. פעולתו העיקרית הייתה נגד מנפרד מלך סיציליה בנו של פרידריך, אך בסיכומו של דבר נכשלו כל מאמציו והוא נפטר ביום 7 בדצמבר 1254 בנאפולי לאחר קבלת ידיעה על תבוסת צבאו בקרב נגד הצבא הסיציליאני. במכתב Impia Judæorum perfidia מ-9 במאי 1244, הפציר אינוקנטיוס הרביעי במלך לואי התשיעי לשרוף בפומבי את התלמוד וספרים יהודיים אחרים בממלכתו. אולם בשנת 1247 הוא הוציא בולה אפיפיורית ליהודי גרמניה שביטלה את ההאשמות בדבר שימוש של היהודים בדם לצורכי פסח. הוא יצא בתקיפות כנגד עלילות הדם נגד היהודים. הוא קבע כי בעטיין "היהודים חיים תחת שלטון הנסיכים והאצילים בתנאים הגרועים מאלו שחיו בהם אבותיהם תחת פרעה במצרים". עמדתו הייתה מאז לקו הרשמי של הכנסייה בנושא. מורשתו העיקרית היא הבולה המתירה שימוש בעינויים על ידי האינקויזיציה על מנת להשיג הודאות מכופרים. מדיה וקבצים בנושא אינוקנטיוס הרביעי בוויקישיתוף אינוקנטיוס הרביעי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) חיים ביינארט, אטלס כרטא לתולדות עם ישראל בימי הביניים, 1981, עמ' 33.
שי בזק

שי בזק (נולד בשנת 1968) הוא דיפלומט, איש תקשורת ואיש עסקים ישראלי. היה יועץ תקשורת של בנימין נתניהו וקונסול ישראל לשעבר בפלורידה, בפוארטו ריקו ובבוסטון. משנת 2015 משמש כראש משלחת קק"ל בלונדון ובשנת 2020 מונה למנכ"ל ארגון אלנט אירופה ישראל. נולד בירושלים לשמואל בזק, בנו של בצלאל בזק, ולאסתר, בת למשפחת שרשבסקי מגרמניה (דודניתו של מיכאל ששר). למד בישיבה התיכונית בר-אילן בתל אביב. בצה"ל שירת ביחידת שמשון וכצלף. סיים תואר ראשון באוניברסיטה הפתוחה במדעי החברה ותואר שני במינהל ציבורי ומדעי המדינה באוניברסיטת בר-אילן. לאחר פטירת אביו בשנת 1982 עברה משפחתו להתגורר בימית במסגרת המאבק נגד הנסיגה מסיני ובהמשך עברה לגוש קטיף, ופונתה ממנו בתוכנית ההתנתקות. בשנות התשעים שימש ככתב המדיני של סוכנות הידיעות עתי"ם. כמו כן שימש דובר מועצת יש"ע, דובר תנועת מולדת, ועוזרו של חבר הכנסת רחבעם זאבי. בבחירות לכנסת השלוש עשרה הוצב במקום ה-84 ברשימת המפלגה לכנסת. בשנת 1994 החל לשמש יועצו לתקשורת של בנימין נתניהו, אז יושב-ראש האופוזיציה. כשנבחר נתניהו לראשות הממשלה, בשנת 1996, הוסיף בזק לשמש בתפקידו, ופרש ממנו ב-1998. לאחר סיום תפקידו כיועצו של נתניהו, התמנה בזק לקונסול הכללי של ישראל בפלורידה ובפוארטו ריקו. לאחר תום כהונתו שימש מנכ"ל של חברת השקעות פרטית, חבר במועצת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו ומרצה לתקשורת במרכז הבינתחומי הרצליה. בשנת 2001 מונה למרכז הצוות האסטרטגי במטה הליכוד בבחירות שבהן התמודד אריאל שרון, ובשנת 2008 נקרא על ידי נתניהו אל צוות ההסברה של הליכוד לקראת הבחירות לכנסת ה-18 שנערכו ב-2009. לאחר הבחירות, שבהן ניצח הליכוד, היה בזק מועמד לתפקיד יושב-ראש רשות השידור וכן ליושב-ראש מועצת הרשות השנייה, אולם מינויו לא יצא לפועל. בשנת 2010 היה אמור להתמנות לקונסול ישראל בניו יורק כמועמדם של ראש הממשלה נתניהו ושר החוץ אביגדור ליברמן, ובסופו של דבר מונה לקונסול הכללי של ישראל בבוסטון. בשנת 2015 נשלח כראש משלחת הקרן הקיימת ללונדון. בשנת 2020 מונה למנכ"ל ארגון אלנט אירופה ישראל. מדיה וקבצים בנושא שי בזק בוויקישיתוף דף הטוויטר של שי בזק מיכאל טוכפלד, ‏"אימא אמרה: לא נלחמתי בבריטים כדי לגור על חוף הים", בעיתון מקור ראשון, 29 במרץ 2018 רן פוני, "קיימת תפיסה חדשה באירופה, ולפיה ישראל היא לא המכשול לשלום במזה"ת, אלא המפתח", באתר ישראל היום, 4 בפברואר 2021 שרי מקובר-בליקוב, ‏"נתניהו השתנה, צריך ללכת לבחירות": שי בזק שובר שתיקה בראיון בלעדי, באתר מעריב אונליין, 2 בפברואר 2024 מיכאל טוכפלד, "אמא אמרה: לא נלחמתי בבריטים כדי לגור על חוף הים", 29 במרץ 2018 מעריב, ‏הצעה: הדובר שי בזק יהפוך לראש לשכת נתניהו, באתר גלובס, 18 בפברואר 1997 גלי וינרב, ‏שי בזק יקשר בין חברות ישראליות לגופי שיווק בארה"ב, באתר גלובס, 10 במאי 2004 מתן שירם, ‏יחליף את דאבוש? שי בזק יכהן כחבר מועצת הרשות השנייה, באתר גלובס, 27 באוגוסט 2009 אמיר טייג, שי בזק - המועמד המוביל לתפקיד יו"ר רשות השידור, באתר כלכליסט, 15 ביוני 2009 לילך ויסמן, ‏יועצו לשעבר של נתניהו בדרך לבוסטון: שי בזק ימונה לקונסול, באתר גלובס, 26 באוגוסט 2010 רביב דרוקר, תחקיר המקור: היער הפוליטי הסבוך של קק"ל, המקור, 29 בינואר 2015 חנוכת גני ילדים ומרכז צעירים בקרית מלאכי, אתר קק"ל, 17 במאי 2016 Shai Bazak Named as New CEO of ELNET-Israel, ELNET, ‏2020-09-13 (באנגלית אמריקאית)
גמביט בודפשט

גמביט בודפשט שייכת לסוג הפתיחות בשחמט ברגלי של המלכה בהן השחור מנסה לערער מידית את אחיזתו של הלבן במרכז. מהלך הפתיחה הוא כך: 1. ד4 פ-ו6 2. ג4 ה5 ההמשך העיקרי הוא: 3. ד:ה5 פ-ז4 ואז יכול הלבן לשמור על הרגלי (פ-ו3, ר-ו4 או ו4) או לוותר עליו (ה4). ערך זה הוא קצרמר בנושא שחמט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אילינוי (נהר)

נהר אילינוי (באנגלית: Illinois River) הוא יובל מרכזי של נהר המיסיסיפי במדינת אילינוי ואורכו כ-439 קילומטרים. חלק ניכר ממקורות המים במרכז אילינוי מתנקזים לנהר. הנהר היה בעל חשיבות רבה לילידים בצפון יבשת אמריקה ולסוחרים הצרפתים כנתיב התחבורה הימית המרכזי המקשר בין הימות הגדולות למיסיסיפי. ההתיישבויות הצרפתיות לאורך הנהר היו ללב האזור המוכר כארץ אילינוי. לאחר הקמת תעלת אילינוי ומישיגן ותעלת הנפין במאה ה-19 גברה חשיבות הנהר כנתיב מסחרי. נתיב המים אילינוי מדיה וקבצים בנושא אילינוי בוויקישיתוף אילינוי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Super User, Spirit of Peoria - Illinois River Facts, spiritofpeoria.com (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של ארצות הברית ובנושא נהרות ונחלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הלב יודע אם לעקל אם לעקלקלות

הַלֵּב יוֹדֵע אִם לעֵקֶל אִם לעֲקַלְקַלּוֹת הוא פתגם המובא אצל חז"ל, שמקורו ככל הנראה במאות הראשונות לפני הספירה, ומשמעו במקורו: לגבי מעשה המשתמע לשני פנים, רק לבו של האדם יודע האם מדובר בכוונה לטובה, כוונה זכה (כמו שמן זית זך. בלשון הפתגם, הכוונה לעקלים של בית הבד - הסלים בהם היו מניחים את הזיתים המרוסקים לצורך כבישת השמן. ראו בהמשך את הפתגם בהקשרו בסיפור עם ריש לקיש), או לרעה (לעקלקלות=לעיקום). הפתגם מתועד לראשונה בתוספתא לגבי הלכות שביעית, והוא נשנה במעשה עם האמורא ריש לקיש המופיע בתלמוד הבבלי והירושלמי, ובמעשה עם רבי יוחנן בן זכאי המופיע במדרש. התוספתא, בה מתועד המונח לראשונה, עוסקת בענייני שמיטה, ובתקנה - שבה, בסופו של דבר, הדבר מסור ללב ולכוונתו של האדם. ועל כן סיימה התוספתא בפתגם האמור. נראה כי הן המקור עם ריש לקיש (חי במאה ה-3 לספירה) והן המקור עם רבי יוחנן בן זכאי (חי במאה הראשונה לספירה) - שאבו שניהם את הפתגם מהמקור בתוספתא. במעשה עם ריש לקיש מופיע מהן "משחק מילים" בין המונח "עקלקלות" לבין המונח "עקל". עקל היה סל שבו היו מניחים את הזיתים שעברו ריסוק (על ידי גלגול אבן מעגילה) בבית הבד. העקל הונח בשקע חצוב בסלע (בודידה), ועליו שמו משקולות אשר סחטו את השמן מתוך רסק הזיתים. ניתוח לשוני של הפתגם מראה, כי ה"א הידיעה הבאה במילים "הלב יודע" מקורה בלשון חז"ל. תבנית משפט כזו בה משמשים המילים "אם... אם..." כהוראת ברירה - מתועדת לראשונה בספר בן סירא (מאה 3 לפנה"ס), וכך גם מילת היחס "ל" הבאה לפני גרעין שמני ("לעקל" ... "לעקלקלות"). כל אלו מלמדים שפתגם זה מקורו בתקופה זו של המאות הראשונות שלפני הספירה. יצחק גוטליב, "הלב יודע אם לעקל אם לעקלקלות", סידרא ה (תשמ"ט), (כתב עת לחקר ספרות התורה שבעל פה), אוניברסיטת בר-אילן, עמ' 41–45. בירושלמי מופיע הנוסח "לעקול". כ"י וטיקן 133 (הוצאת מקור, ירושלים 1970) עמ' 193. שאול ליברמן תוספתא כפשוטה, זרעים ב, עמ' 517. ”חזרו להיות נותנין זה לזה בטובה, התקינו שיהו מביאין מן המצוי ומן הקרב, והלב יודע אם לעקל אם לעקלקלות.” (תוספתא, מסכת שביעית, פרק ג', הלכה ח'). ”רבי חייא בר זרנוקי ורבי שמעון בן יהוצדק הוו קאזלי לעבר שנה בעסיא, פגע בהו ריש לקיש, איטפיל בהדייהו, אמר: איזיל איחזי היכי עבדי עובדא. חזייה לההוא גברא דקא כריב דהוה כסח בכרמי, אמר להו: כהן וזמר? אמרו ליה: יכול לומר: לעקל בית הבד אני צריך. אמר להו: הלב יודע אם לעקל אם לעקלקלות. (תרגום: [האמוראים] רבי חייא בן זרנוקי ורבי שמעון בן יהוצדק הלכו לאסיה כדי להודיע על ההחלטה בארץ ישראל לעבר את השנה [ואותה השנה שנת שמיטה הייתה]. פגש בהם ריש לקיש והתלווה אליהם, כדי לראות וללמוד ממעשיהם. פגשו באדם אחד שהיה זומר את כרמו. תמה ריש לקיש על כך, כיצד הוא עושה כן (והדגיש את היותו כהן, משום שהכהנים היו חשודים על השביעית). ענו לו [רבי חייא ורבי שמעון] שייתכן שהוא זומר לצורך בית הבד. ענה להם [ריש לקיש]: "הלב יודע אם לעקל אם לעקלקלות".” (תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף כ"ו, עמוד א'); ובמקבילה המופיעה בתלמוד הירושלמי, ”ר' יוסה בשם מנחם: ר' עקיבה עבר בשמיטה, חמא חד איזמר כרמא (=ראה אדם הזומר את כרמו). אמר ליה: ולית אסיר? (אמר לו: וכי אין הדבר אסור?) אמר ליה: לעקלין אנא בעי (אמר לו: אני זומר [לא לצורך הטבת הכרם, האסורה, אלא] כדי שיהיו לי זמורות לבית הבד). [אמר לו:] הלב יודע אם לעקול אם לעקולקול.” (תלמוד ירושלמי, מסכת שביעית, פרק ד', הלכה א') איכה רבה, מהדורת בובר, א,ה, עמ' 68 (בנדפס: א,לא). הביטוי "לב יודע" ללא ה"א הידיעה בא כבר בלשון המקרא הקלאסית; "לב יודע מרת נפשו" (משלי יד,י) "לב אנוש ישנא פניו, אם לטוב ואם לרע" (בן סירא, יג,כה).