אה"מ גלוריוס

אה"מ גלוריוס הייתה השנייה מבין שלוש סיירות המערכה מסדרת קורייג'וס שנבנו עבור הצי המלכותי במהלך מלחמת העולם הראשונה. היא נועדה לתמוך בפרויקט הבלטי בהנהגת לורד הים הראשון ג'ון פישר, והייתה משוריינת קלות מאוד וחמושה בכמה תותחים כבדים בלבד. גלוריוס הושלמה בסוף 1916 ובילתה את המלחמה בפטרול בים הצפוני. היא השתתפה בקרב מפרץ הלגולנד השני בנובמבר 1917 והייתה נוכחת כשצי הים הפתוח הגרמני נכנע שנה לאחר מכן. גלוריוס הוצאה משירות לאחר המלחמה, אך נבנתה מחדש כנושאת מטוסים בסוף שנות ה-20. היא יכלה לשאת 30 אחוז יותר מטוסים מאחותה למחצה פיוריוס שהייתה לה תפוסה דומה. לאחר שנכנסה לשירות מחדש ב-1930, היא בילתה את רוב הקריירה שלה בפעילות בים התיכון. לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה ב-1939, בילתה גלוריוס את שארית השנה בציד ללא הצלחה אחר הסיירת הגרמנית אדמירל גראף שפה באוקיינוס ההודי לפני החזרה לים התיכון. היא הוחזרה הביתה באפריל 1940 כדי לתמוך בפעולות בנורווגיה. בזמן פינוי מטוסים בריטיים מנורווגיה ביוני, הוטבעה האונייה על ידי אוניות המערכה הגרמניות שרנהורסט וגנייזנאו בים הצפוני עם אבדן של למעלה מ-1,200 הרוגים. במלחמת העולם הראשונה, אדמירל פישר נמנע מלהזמין גרסה משופרת של סדרת רינואון הקודמת, בשל הגבלה בזמן מלחמה שאסרה על בניית ספינות גדולות מסיירות קלות ב-1915. כדי להשיג ספינות המתאימות לתפקידים הדוקטריניים של סיירות מערכה, כמו סיור אחר ציים וציד פושטות אויב, הוא הזמין אוניות עם שריון מינימלי של סיירת קלה וחימוש של סיירת מערכה. הוא הצדיק את קיומם בטענה שהוא זקוק לספינות מהירות ורדודות לפרויקט הבלטי שלו, תוכנית לפלוש לגרמניה דרך החוף הבלטי שלה. לגלוריוס היה אורך כולל של 786 רגל 9 אינץ' (239.8 מטרים), רוחב של 81 רגל (24.7 מטרים), ושוקע של 25 רגל 10 אינץ' (7.9 מטרים) במעמס מלא. הדחק האונייה היה 19,180 טונות ארוכות (19,490 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-22,560 טונות ארוכות (22,922 טונות) במעמס מלא. גלוריוס ואחיותיה היו ספינות המלחמה הגדולות הראשונות בצי המלכותי שהיו להן טורבינות קיטור. כדי לחסוך בזמן התכנון, התקנת הטורבינה ששימשה בסיירת הקלה צ'מפיון, הסיירת הראשונה של הצי עם טורבינות הילוכים, פשוט שוכפלה עבור ארבע מערכות טורבינות. הטורבינות של פארסונס הונעו על ידי שמונה עשר דוודי צינורות קטנים של Yarrow. הם תוכננו להפיק סך של 90,000 כוחות סוס (67,113 קילוואט) בלחץ עבודה של 235 PSI (1,620 קילו-פסקל, 17 קילוגרם-כוח לסמ"ר). האונייה הגיעה למהירות של 31.42 קשרים (58.19 קמ"ש) בניסויים ימיים. היא תוכננה לשאת בדרך כלל 750 טונות ארוכות (762 טונות) של מזוט, אך יכלה לשאת לכל היותר 3,160 טונות ארוכות (3,211 טונות). בתפוקה מלאה, היא יכלה להפליג לטווח של (6,000 מיילים ימיים (11,110 ק"מ) במהירות של 20 קשרים (37 קמ"ש). גלוריוס נשאה ארבעה תותחי BL 15 אינץ' Mk I בשני צריחי תותחים תאומים עם הפעלה הידראולית, המסומנים 'A' ו-'Y' מלפנים לאחור. החימוש המשני שלה כלל 18 תותחי BL 4 אינץ' Mk IX המורכבים בשישה צריחים המופעלים באופן ידני. הצריח הציבה שלושה מכנסי תותחים קרובים מדי זה לזה, מה שגרם ל-23 המעמיסים להפריע זה לזה, ולמנוע את קצב האש הגבוה המיועד. זוג תותחי נ"מ QF 3 אינץ' 20 cwt הותקנו ליד התורן הראשי בגלוריוס. היא הרכיבה שני צינורות טורפדו שקועים בקוטר 21 אינץ' ונשאה עבורם 10 טורפדות. השדרית של גלוריוס הונחה ב-1 במאי 1915 על ידי הרלנד וולף במספנה שלהם בבלפסט. היא הושקה ב-20 באפריל 1916 והושלמה ב-14 באוקטובר בעלות של 1,967,223 ליש"ט. במהלך ניסויי הים שלה בחודש שלאחר מכן, אחותה קורייג'וס ספגה נזק מבני בזמן שהפליגה במלוא המהירות בים סוער והאזורים הפגועים הוקשחו זמן קצר לאחר מכן כדי למנוע הישנות. גלוריוס לא ספגה נזק דומה ולא קיבלה את ההקשחה עד 1918. עם כניסתה לשירות, גלוריוס שובצה בשייטת הסיירות הקלות השלישית של הצי הגדול. לאחר שרוב שייטת הסיירות הראשונה הוטבעה בקרב יוטלנד, השייטת הוקמה מחדש עם קורייג'וס וגלוריוס. גלוריוס קיבלה חצי תריסר משגרי טורפדו, כל אחד עם שני צינורות: משגר אחד בכל צד של התורן הראשי בסיפון העליון ושני משגרים בכל צד של הצריח האחורי בסיפון הרבע. ב-16 באוקטובר 1917, האדמירליות קיבלה ידיעה על תנועות ספינות גרמניות, מה שמצביע אולי על פשיטה. אדמירל ביטי, מפקד הצי הגדול, הורה למרבית הסיירות הקלות והמשחתות שלו לצאת לים במאמץ לאתר את ספינות האויב. קורייג'וס וגלוריוס לא נכללו בתחילה ביניהם, אך נשלחו לתגבר את שייטת הסיירות הקלות השנייה המפטרלת בחלק המרכזי של הים הצפוני מאוחר יותר באותו היום. שתי סיירות קלות גרמניות מסדרת ברומר הצליחו לחמוק דרך הפערים בסיורים הבריטיים והשמידו שיירה לסקנדינביה בשעות הבוקר של 17 באוקטובר, אך לא התקבלה הודעה על הקרב עד לאותו אחר הצהריים. שייטת הסיירות הראשונה קיבלה פקודה לנסות ליירט את הספינות הגרמניות, אך הן התגלו כמהירות מדי והספינות הבריטיות לא הצליחו. במהלך 1917 האדמירליות הפכה מודאגת יותר מהמאמצים הגרמניים בים הצפוני לטהר שבילים דרך שדות המוקשים שהונחו על ידי בריטניה שנועדו להגביל את פעולות צי הים הפתוח והצוללות הגרמניות. פשיטה ראשונית על כוחות שולות מוקשים גרמניים ב-31 באוקטובר על ידי כוחות קלים השמידה עשר ספינות קטנות והאדמירליות החליטה על מבצע גדול יותר להשמדת שולות המוקשים והסיירות הקלות המלוות שלהם. בהתבסס על דיווחים מודיעיניים החליטה האדמירליות ב-17 בנובמבר 1917 להקצות למבצע שתי שייטות סיירות קלות, שייטת הסיירות הראשונה שחופתה על ידי שייטת סיירות המערכה הראשונה, ובמרחק רב יותר, אוניות המערכה של שייטת אוניות המערכה הראשונה. הספינות הגרמניות, ארבע סיירות קלות של קבוצת הסיור השנייה, שמונה משחתות, שלוש פלגות של שולות מוקשים, שמונה שפרברכרס (מכמורות מלאות שעם, המשמשות לפוצץ מוקשים מבלי לטבוע) ושתי מכמורות לסימון הנתיב המטוהר, זוהו בשעה 7:30 בבוקר, בצללית השמש העולה. קורייג'וס והסיירת הקלה קארדיף פתחו באש עם התותחים הקדמיים שלהם שבע דקות מאוחר יותר. הגרמנים הגיבו בהנחת מסך עשן יעיל. הבריטים המשיכו במרדף, אך איבדו את עקבותיהם של רוב הספינות הקטנות יותר בעשן וריכזו אש על הסיירות הקלות ככל שההזדמנות אפשרה. פגיעה אחת של פגז 15 אינץ' הושגה על מגן תותח של SMS פילאו, אבל זה לא השפיע על המהירות שלה. בשעה 8:33 התותח השמאלי בצריח הקדמי של גלוריוס נהרס כאשר פגז התפוצץ בתוך קנה התותח. בשעה 9:30 שייטת הסיירות הראשונה הפסיקה את המרדף שלהם כדי שלא ייכנסו לשדה מוקשים המסומן במפות שלהם; האוניות פנו דרומה, ללא תפקיד נוסף בקרב. גלוריוס נדרשה לחמישה ימים של תיקונים כדי לתקן נזקים שנגרמו מפיצוץ מוקדם ומפיצוץ הלוע שלה. היא ירתה 57 פגזי 15 אינץ' ו-213 פגזי 4 אינץ' במהלך הקרב. גלוריוס קיבלה סיפוני טיסה על גבי הצריחים שלה ב-1918. סופווית' קאמל נישא על הצריח האחורי וסופווית' 1½ סטראטר על הצריח הקדמי. ב-5 בנובמבר 1918, עגנה גלוריוס מול ברנטיסלנד בפירת' אוף פורת' יחד עם נושאת המטוס הימי קמפניה ואוניית המערכה רויאל אוק כאשר סערה פתאומית בעוצמה 10 גרמה לקמפניה לגרור את העוגן שלה ולהתנגש תחילה ברויאל אוק ולאחר מכן בגלוריוס. גם רויאל אוק וגם גלוריוס סבלו מנזק קל בלבד, אבל קמפניה נקרעה בעקבות התנגשותה עם רויאל אוק. חדרי המכונות של קמפניה הוצפו, והיא שקעה בירכתיים וטבעה כעבור חמש שעות ללא אבדות בנפש. גלוריוס נכחה בכניעת צי הים הפתוח הגרמני ב-21 בנובמבר 1918. היא הושמה במילואים ברוזית', סקוטלנד, ב-1 בפברואר 1919 ושימשה כספינת אימוני צריח, בהיותה גם אוניית הדגל של האדמירל משנה שפיקד על צי המילואים בדבונפורט בין 1921 ל-1922. הסכם הצי של וושינגטון משנת 1922 חייב את המדינות החתומות לצמצם קשות את תוכניותיהן לספינות מלחמה חדשות ולבטל ספינות מלחמה קיימות רבות כדי לעמוד במגבלות הטונאז' שלה. עד 66,000 טונות ארוכות (67,000 טונות) של ספינות קיימות, לעומת זאת, יכלו להפוך לנושאות מטוסים, והצי המלכותי בחר להמיר את האוניות מסדרת קורייג'וס בגלל הגוף הגדול ומהירותן הגבוהה. גלוריוס החלה את ההסבה ברוזית' ב-1924, ונגררה לדבונפורט, שם היא הושלמה ב-24 בפברואר 1930. במהלך ניסויי הים של האונייה לאחר ההסבה, היא הגיעה למהירות של 29.47 קשר (54.58 קמ"ש; 33.91 מייל לשעה). צריחי התותחים בקוטר 15 אינץ' שלה הוכנסו לאחסון ולאחר מכן נעשה בהם שימוש חוזר במהלך מלחמת העולם השנייה עבור אה"מ ואנגארד, אוניית המערכה האחרונה של הצי המלכותי. העיצוב החדש של האונייה היה משופר לעומת אחותה למחצה פיוריוס, שחסרה אי וארובה רגילה. כל המבנה העילי, התותחים, צינורות הטורפדו והאביזרים עד לסיפון הראשי הוסרו. האנגר בן שתי קומות, כל קומה בגובה 16 רגל (4.9 מטרים) ובאורך 550 רגל (167.6 מטרים), נבנה על גבי האונייה שנותרה; מפלס ההאנגר העליון נפתח אל סיפון טיסה קצר, מתחת ולפני סיפון הטיסה הראשי. הסיפון התחתון המעופף שיפר את גמישות מחזור השיגור וההתאוששות עד שמטוסי קרב כבדים יותר שדרשו מסלול המראה ארוך יותר הפכו את הסיפון התחתון למיושן בשנות ה-30. שתי מעליות מעט גדולות יותר 46–48 רגל (14.0–14.6 מטרים) הותקנו מלפנים ומאחור בסיפון הטיסה. אי נוסף בצד הימני עם הגשר, תחנת הבקרה והארובה, שכן אי לא יצר מערבולות כמו שחששו קודם לכן. עד 1939 האונייה יכלה לשאת 34,500 גלונים (157,000 ליטר; 41,400 גלון) של בנזין עבור המטוסים שלה. גלוריוס קיבלה חימוש דו-תכליתי של 16 תותחי QF 4.7 אינץ' Mk VIII בצריחי HA Mark XII בודדים. בכל צד של סיפון הטיסה התחתון היה צריח, ושני צריחים היו על הסיפון. 12 הצריחים הנותרים חולקו לאורך דפנות האונייה. במהלך השיפוץ שלה ב-1935, שלושה צריחי Mk VII עבור תותחי 2 פאונד "פום-פום" בקוטר 40 מ"מ (1.6 אינץ') מרובעי קנים. בכל צד של סיפון הטיסה היה צריח, לפני תותחי ה-4.7 אינץ', ואחד היה מאחורי האי על סיפון הטיסה. היא גם קיבלה ארבעה מקלעי נ"מ Mk III מקוררי מים בקוטר 0.50 קליבר בצריח מרובע אחד. גלוריוס הוכנסה לשירות מחדש ב-24 בפברואר 1930 לשירות בצי הים התיכון, אך צורפה לצי הבית ממרץ עד יוני 1930. היא החליפה את קורייג'וס בצי הים התיכון ביוני 1930 ונשארה שם עד אוקטובר 1939. בערפל ב-1 באפריל 1931 נגחה גלוריוס את SS פלורידה באמצע האונייה תוך כדי הפלגה במהירות של 16 קשרים (30 קמ"ש). ההשפעה קימטה 60 רגל (18.3 מטרים) של סיפון הטיסה והרגה ימאי על גלוריוס ו-24 נוסעים על פלורידה. התאונה אילצה את גלוריוס להיכנס לגיברלטר לצורך תיקונים זמניים. היא נאלצה להפליג למלטה לצורך תיקונים קבועים שנמשכו עד ספטמבר 1931. מתישהו בתחילת שנות ה-30 הותקן עליה ציוד עצירה רוחבי. היא שופצה בדבונפורט מיולי 1934 עד יולי 1935, שם קיבלה שני מעוטים, סיפון הטיסה שלה הורחב לאחור, סיפון הרבע שלה הוגבה סיפון אחד והיא קיבלה את צריחי תותחי הפום-פום מרובי הקנים שלה. גלוריוס השתתפה בסקירת צי ההכתרה בספיטהד ב-20 במאי 1937 עבור המלך ג'ורג' השישי. גלוריוס יכלה לשאת עד 48 מטוסים; כאשר נכנסה לשירות לראשונה, היא נשאה מטוסי קרב פיירי פלייקאצ'ר, מפציצי טורפדו בלקברן דארט ובלקבורן ריפון, ומטוסי סיור פיירי IIIF של זרוע האוויר של הצי המלכותי. מ-1933 ועד שחזרה גלוריוס לבריטניה באפריל 1940, מלבד תקופה בה עברה שיפוץ באמצע שנות ה-30, היא נשאה את טייסת 802 שהטיסה תערובת של תשעה מטוסי הוקר נמרוד ושלושה מטוסי הוקר אוספריי, עד שהצטיידה מחדש בתריסר מטוסי גלדיאטורי גלוסטר במאי 1939. טייסות 812 ו-823 יצאו למשימות סיור ותקיפה נגד ספינות. הם הטיסו את מפציצי הטורפדו בלקברן ריפון, בלקברן באפין ופיירי סורדפיש וכן מטוסי סיור פיירי III F ופיירי סיל. כאשר גלוריוס נכנסה לשירות מחדש לאחר שיפוץ שלה ב-1935, היא נשאה את טייסת 825, בתחילה עם מטוסי פיירי IIIF, אך הטייסת המירה את מטוסיה למטוסי פיירי סורדפיש במאי 1936. גלוריוס שירתה זמן קצר בצי הים התיכון לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה. באוקטובר 1939, היא עברה דרך תעלת סואץ לאוקיינוס ההודי שם הפכה לחלק מכוח J אשר היה מאורגן לצוד אחר אדמירל גראף שפה באוקיינוס ההודי. זה לא הצליח וגלוריוס נשארה באוקיינוס ההודי עד דצמבר כשחזרה לים התיכון. היא הוחזרה לצי הבית באפריל 1940 כדי לספק חיפוי אווירי לכוחות הבריטיים שנחתו בנורווגיה. 18 גלוסטר גלדיאטור מטייסת 263 RAF הוטסו על הסיפון כדי לעבור לבסיסי אוויר נורווגיים. 11 מטוסי בלקברן סקואה של טייסת 803, ועוד שמונה עשר גלוסטר גלדיאטור מטייסות 802 ו-804 נישאו גם הם. גלוריוס וארק רויאל הגיעו למרכז נורווגיה ב-24 באפריל, שם הוטסה טייסת 263 והמטוסים שלהם תקפו מטרות בטרונדהיים ומדרום לפני שגלוריוס נאלצה לחזור לסקפה פלו מאוחר ב-27 באפריל כדי לתדלק ולהטיס מטוסים חדשים. מטוסי הגלדיאטור של גלוריוס סיפקו חיפוי אווירי לשתי נושאות המטוסים. הם גרמו נזק למפציץ אחד היינקל He 111 במשימת סיור. לפני שעזבה היא העבירה ארבעה מטוסי בלקברן סקואה ניתנים לשימוש לארק רויאל. היא חזרה ב-1 במאי, לאחר שלא הצליחה להעמיס מטוסים חדשים בגלל מזג אוויר גרוע. רק תריסר מטוסי פיירי סורדפיש של טייסת 823, שלושה בלקברן סקואה ובלקברן רוק אחד הועמסו. כוח המשימה היה נתון למתקפה אווירית כבדה של הלופטוואפה כל היום והושבת באותו ערב. מפציץ צלילה אחד יונקרס Ju 87 שטוקה הופל לאחר שהטיל את הפצצות שלו על ידי מטוסי גלדיאטור בסיור. גלוריוס חזרה ב-18 במאי עם שש סירות מעופפות אמפיביות של סופרמרין וולרוס של טייסת 701 ו-18 הוקר הוריקן של טייסת 46 RAF. מטוסי הוולרוס הוטסו להארסטאד, אך שדה התעופה בסקונלנד עדיין לא היה מוכן להוריקנים והם עדיין היו על הסיפון כאשר גלוריוס חזרה לסקפה פלו ב-21 במאי. גלוריוס חזרה לאזור נרוויק ב-26 במאי וההוריקנים שוגרו לאוויר. אפילו הצלחה זו הוכיחה את עצמה כחולפת וכוחות בריטיים נצטוו לסגת כמה ימים לאחר מכן. הפינוי (מבצע אלפבית) החל בצפון בליל 3–4 ביוני וגלוריוס הגיעה לחוף ב-2 ביוני כדי לספק תמיכה, אם כי נשאה רק תשעה מטוסי גלדיאטור ימיים של טייסת 802 ושישה מטוסי סורדפיש מטייסת 823 להגנה עצמית, שכן היא קיוותה לפנות את מטוסי חיל האוויר המלכותי במידת האפשר. עשרה גלדיאטורים של טייסת 263 הוטסו לסיפון מבסיסם בברדופוס במהלך אחר הצהריים של 7 ביוני וגם מטוסי הוריקן של טייסת 46 הוטסו על הסיפון ללא בעיות משמעותיות בשעות הערב המוקדמות למרות שמהירות הנחיתה הייתה גבוהה בהרבה מזו של הדו-כנפיים. מטוסים אלו הגיעו מבסיסים יבשתיים כדי למנוע את השמדתם בפינוי, בפינוי לאחר שהטייסים גילו כי שק חול במשקל 7 ק"ג שנישא בחלקו האחורי של ההוריקן אפשר הפעלת בלמים מלאים מיד עם הנחיתה. זו הייתה הפעם הראשונה שמטוסים חד-כנפיים בעלי ביצועים גבוהים ללא ווי עצירה נחתו על נושאת מטוסים. המפקד של גלוריוס, קפטן גאי ד'אולי-יוז, היה איש צוללות לשעבר שהיה קצין בכיר בקורייג'וס במשך 10 חודשים. הוא קיבל אישור להמשיך באופן עצמאי לסקפה פלו בשעות המוקדמות של 8 ביוני כדי לקיים בית משפט צבאי של קומנדר ג'יי. ב. הית', שסירב פקודה לבצע תקיפה על יעדי חוף בטענה כי המטרות היו במקרה הטוב לא מוגדרות ומטוסיו לא היו מתאימים למשימה. הית' הושאר מאחור בסקפה פלו כדי להמתין למשפט. ללא ידיעת הבריטים, הצי הגרמני פתח במבצע יונו: אוניות המערכה הגרמניות שרנהורסט וגנייזנאו, הסיירת הכבדה אדמירל היפר וארבע משחתות קיבלו פקודה לתקוף את הבסיס הבריטי בהרסטד ולתמוך בהתקדמות הגרמנית לכיוון נרוויק. תוך כדי הכנה לתקיפה ב-7 ביוני, הבין המפקד הגרמני שהבריטים מפנים את נורווגיה ובמקום לתקוף את הרסטד, הוא בחר ליירט את שיירות הפינוי ב-8 ביוני. במהלך הבוקר של 8 ביוני כמה ספינות יורטו אך לא נמצאה שיירה. לאחר מכן התפצל הכוח הגרמני לשניים: אדמירל היפר וארבע המשחתות נשלחו לטרונדהיים לצורך תדלוק ותמיכה קרקעית לכוח הגרמני (קבוצת פוירשטיין) המתקדם לנרוויק. שרנהורסט וגנייזנאו המשיכו לחפש שיירות בים הנורווגי. בשעה 15:45 תצפית במרומי שרנהורסט ראתה ענן עשן, ולאחר מכן את התורן של גלוריוס במרחק של 46 ק"מ. אוניות המערכה הגרמניות רדפו מיד ובשעה 16:10 זוהו גם שתי המשחתות המלוות, אקסטה וארדנט. הבריטים הבחינו באוניות הגרמניות זמן קצר לאחר השעה 16:00 וארדנט נשלחה לסייר לעברן. גלוריוס לא שינתה מסלול או הגבירה מהירות. חמישה מטוסי סורדפיש הוזמנו לסיפון הטיסה וניתנה פקודה לעבור לעמדות קרב בשעה 16:20. שום סיור אווירי קרבי לא היה באוויר, אף מטוס לא היה מוכן על הסיפון להמראה מהירה ולא הייתה תצפית בקן העורב של גלוריוס. שרנהורסט פתחה באש על ארדנט בשעה 16:27 בטווח של 16,000 יארד (15,000 מטרים), מה שגרם לנסיגת המשחתת, ירי טורפדו והכנת מסך עשן. ארדנט פגעה מכה אחת עם תותחי ה-4.7 אינץ' שלה על שרנהורסט, אך נפגעה מספר פעמים מהחימוש המשני של האוניות הגרמניות וטבעה ב-17:25. שרנהורסט העבירה את האש שלה לגלוריוס בשעה 16:32 והשיגה את הפגיעה הראשונה שלה שש דקות מאוחר יותר במטח השלישי שלה, בטווח של 24,000 מטרים (26,000 יארד), כאשר פגז בקוטר 28.3 סנטימטרים (11.1 אינץ') פגע בסיפון הטיסה הקדמי וחדר להאנגר העליון, והצית שריפה גדולה. פגיעה זו השמידה שני מטוסי סורדפיש שהוכנו לטיסה והחור בסיפון הטיסה מנע מכל מטוס אחר להמריא. רסיסים חדרו למעטפת הדוד וגרמו לירידה זמנית בלחץ הקיטור. בשעה 16:58 פגז שני פגע במשואת הביות מעל הגשר והרג או פצע את הקפטן ואת רוב הצוות שהוצב שם. מסך העשן של ארדנט הפך ליעיל מספיק כדי לפגוע בראות של הגרמנים בערך מהשעה 16:58 עד 17:20 אז הם הפסיקו את האש על גלוריוס. גלוריוס נפגעה שוב בחדר המכונות המרכזי בשעה 17:20 וזה גרם לה לאבד מהירות ולהתחיל במעגל איטי שמאלה. היא גם החלה לנטות ימינה. האוניות הגרמניות צמצמו טווח למרחק של 16,000 יארד והמשיכו לירות לעברה עד 17:40. גלוריוס טבעה בשעה 18:10, בערך במיקום 68°38′N 03°50′E﻿ / ﻿68.633°N 3.833°E﻿ / 68.633; 3.833, עם 43 ניצולים. כשהאוניות הגרמניות התקרבו לגלוריוס, אקסטה, שניסתה לשמור על מסך העשן, פרצה את העשן שלה וירתה שני מטחי טורפדות לעבר שרנהורסט. אחד מהם פגע באוניית המערכה בשעה 17:34 לצד הצריח האחורי שלה וגרם לה נזק רב. אקסטה הצליחה גם לפגוע פגיעה אחת מתותחי ה-4.7 אינץ' שלה בשרנהורסט, אך ספגה ירי גרמני וטבעה בסביבות השעה 18:20. ניצולים העריכו שכ-900 אנשי צוות נטשו את גלוריוס. האוניות הגרמניות ספגו נזק רב בעצמן, ומבלי לדעת שאוניות בעלות הברית לא היו במגע עם גלוריוס פתחו בנסיגה נמהרת, ולא ניסו לאסוף ניצולים. הצי המלכותי בינתיים לא ידע דבר על הטביעה עד שהוכרזה ברדיו הגרמני. הספינה הנורווגית Borgund, בדרכה לאיי פארו, הגיעה מאוחר ב-10 ביוני ואספה ניצולים, ולבסוף מסרה 37 ניצולים לטורסהאבן, מתוכם שניים מתו מאוחר יותר. ספינה נורווגית נוספת, סוואלברד II, שעשתה גם היא את דרכה לאיי פארו, אספה חמישה ניצולים אך נצפתה על ידי מטוס גרמני ונאלצה לחזור לנורווגיה, שם הארבעה שעדיין נותרו בחיים הפכו לשבויי מלחמה במשך חמש השנים הבאות. מאמינים שעוד ניצול אחד מגלוריוס חולץ על ידי מטוס ימי גרמני. סך הניצולים היה 40, כולל אחד מאקסטה ואחד מארדנט. סך ההרוגים או הנעדרים היו 1,207 מגלוריוס, 160 מאקסטה ו-152 מארדנט, בסך הכל 1,519. הטביעות והכישלון לבצע חילוץ יעיל היו מביכים עבור הצי המלכותי. כל האוניות שנתקלו באויב קיבלו הוראה לשדר דו"ח תצפית, והיעדר דו"ח כזה מגלוריוס נחקר בבית הנבחרים. התברר שהסיירת הכבדה דבונשייר חלפה בטווח 30–50 מיל (48–80 קילומטרים) מהקרב, תוך שהיא מניפה את דגלו של תת-אדמירל ג'ון קנינגהם, שביצע פקודות לפנות את משפחת המלוכה הנורווגית לבריטניה ולשמור על שתיקת רדיו. כמה ניצולים מגלוריוס ודבונשייר העידו כי דו"ח תצפית נשלח כהלכה, והתקבל על ידי דבונשייר, אך הוא בוטל על ידי קנינגהם, שיצא במהירות גבוהה בהתאם לפקודותיו. כמו כן, נטען כי קיים בלבול בנוגע לשימוש בתדרי טלגרפיה אלחוטיים על סיפון גלוריוס, אשר יכול היה לתרום לכישלון של כל ספינה או תחנת חוף אחרת לקבל דו"ח תצפית. היעדר סיורים מוטסים רגילים מעל גלוריוס ומשחתותיה, בתנאי ראות מרבית, הוגדר כתורם לטביעות. נסיבות הטביעה היו נושא לדיון בבית הנבחרים ב-28 בינואר 1999. לאחר שפורסם לציבור בשנות ה-70 של המאה ה-20, אנשי בלצ'לי פארק גילו כי סיפרו לצי המלכותי על הפריצה הגרמנית. עם זאת, הצי המלכותי סירב להאמין למפענחחי הקוד בחלקם משום שהם היו ברובם אזרחים, ולמרות התחננות ממפענחי הקוד, מעולם לא הודיעו לשייטת של גלוריוס על התקדמות הגרמנים. האנדרטה הבולטת ביותר לאנשי הצוות שאבדו מאה"מ גלוריוס, אה"מ ארדנט ואה"מ אקסטה ממוקמת בסאות'סי קומון, פורטסמות', משקיפה על הטיילת ונגישה לציבור בכל עת. במשך שנים רבות האנדרטה היחידה לזכר הימאים שאבדו בשלוש האוניות הייתה חלון ויטראז' בכנסיית סנט פיטר מרטינדייל בקמבריה, בצד המזרחי של אולסווטר. לוח זיכרון חדש שהוקדש לגלוריוס ולמשחתות הליווי שלה, ארדנט ואקסטה, נחשף בכנסיית סנט ניקולס, באה"מ דרייק, דבונפורט ב-2002. ב-8 ביוני 2010, 70 שנה לאחר אובדן האוניות, נחשף לוח זיכרון כתוב באנגלית ונורווגית ליד המרכז ההיסטורי של טרונדנס בהארסטד, נורווגיה, הנמל האחרון של שתי המשחתות. לוח זיכרון מותקן על בסיס אבן ליד עץ זיכרון, בארבורטום הזיכרון הלאומי באלרואס, סטפורדשייר. ב-8 ביוני 2019 נחשף לוח זיכרון בגני בלוודר, פלימות' הו, המוקדש לכל חברי הצוות שאיבדו את חייהם על סיפון האוניות. דגם של אה"מ גלוריוס מאת יצרן הדגמים Norman A. Ough שנבנה עבור המוזיאון המלכותי United Services מוצג כעת במוזיאון הצי האווירי ב-RNAS Yeovilton. מדיה וקבצים בנושא אה"מ גלוריוס בוויקישיתוף Admiralty (1918), ADM156/90: Board of Enquiry into sinking of HMS Campania, HMSO "HMS Glorious: History of a Controversy". History Today. "HMS Glorious – The cover up of Churchill's Operation Paul". HMS Glorious – The cover up of Churchill’s Operation Paul. "The Loss of HMS Glorious". Homepage.ntlworld.com. 8 ביוני 1940. אורכב מ-המקור ב-24 באוקטובר 2012. נבדק ב-16 ביולי 2012. {{cite web}}: (עזרה) "Casualty details: Morton, Donald Conrad". Commonwealth War Graves Commission. נבדק ב-20 בספטמבר 2013. {{cite web}}: (עזרה) "Analysis by Howland". Warship.org. אורכב מ-המקור ב-22 במאי 2001. נבדק ב-16 ביולי 2012. {{cite web}}: (עזרה) HMS Glorious. House of Commons Debate 28 January 1999 vol 324 cc564-76. Retrieved 10 September 2020 Michael Smith. Station X: the Codebreakers of Bletchley Park. Hull, England: Biteback Publishing, 2000. Harald Isachsen (2011), Harstad 1940–1945, Historier og fortellinger fra krigsåra, מסת"ב 978-82-998024-3-7, (in Norwegian) "Norman Ough's HMS Glorious". finewaterline.com.