laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אגרת בת מחלת

אַגְרַת בַּת מַחֲלַת הוא שמה של שדה המוזכרת בספרות חז"ל, כמי שמצויה בשעות הלילה בדרכים ומסכנת את העוברים והשבים. בשל החשש מאגרת בת מחלת, נמנעו אנשים מללכת לבדם בשעות הלילה. לדעת המהרש"א ייתכן והכוונה לבתו של מחלת שהייתה אשתו של עשו, שהולידה שדים ורוחות. אחרים כתבו שאגרת בת מחלת היא לילית, ושמה גם אגרת, ונקראת "בת מחלת" מלשון ריקוד (מחול). בתלמוד במסכת פסחים מובא שאל לבני אדם ללכת בלילה ברחוב יחידי בלילות מסוימים, מאחר שאגרת בת מחלת וחילותיה יכולים להזיק להולך יחידי: לא יצא יחידי בלילה לא בלילי רביעיות ולא בלילי שבתות מפני שאגרת בת מחלת היא ושמונה עשרה רבוא של מלאכי חבלה יוצאין וכל אחד ואחד יש לו רשות לחבל בפני עצמו — תלמוד בבלי, מסכת פסחים, דף קי"ב, עמוד ב' בהמשך דברי התלמוד מובא שבתחילה הייתה אגרת בת מחלת מצויה בדרכים בכל לילות השבוע, עד שיום אחד פגשה את רבי חנינא בן דוסא, ואמרה לו שהיא אינה מזיקתו מאחר שהוא חשוב בשמים. מששמע כך רבי חנינא אמר לה, שאם אכן כדבריה - הוא גוזר עליה שלעולם לא תעבור במקום מיושב. מששמעה זאת אגרת, ביקשה ממנו שישאיר לה זמנים מסוימים שכן יורשה לה לעבור. ואכן נעתר לבקשתה ושייר לה את לילי רביעי ולילי שבת סיפור נוסף מובא בתלמוד על כך שאגרת בת מחלת פגשה את אביי שגזר עליה שלא תעבור לעולם ביישוב. בהמשך לסיפור זה, נאמר בתלמוד שאף שלעיתים נראים חילותיה של מחלת בעיר, הוא משום שסוסיהם נשמטים מהם ובורחים, והם רצים אחריהם להחזירם. בתלמוד במסכת תענית דרשו חז"ל על הפסוק "ונתתי גשמכם בעיתם" - שהזמן היותר טוב שיורדים בו גשמים הוא בליל יום רביעי ובלילות שבת, ובטעם הדבר כתבו הראשונים, מאחר שבאותם הזמנים בין כך אין מצויים אנשים ברחובות מפחד אגרת בת מחלת. רבי יצחק אייזיק מטירנא בספר המנהגים כתב שלכך תיקנו להוסיף בסוף ברכת השכיבנו שבתפילת ערבית של שבת, 'ופרוס עלינו סוכת שלומך' להינצל מהשידה אגרת בת מחלת שמצויה בלילי שבת. רבי אליהו מזרחי בפירושו על התורה כותב שהטעם שלא יצאו בלילי רביעי ולילי שבת הוא: ”מפני שבאלה הלילות שולטין שני כוכבים רעים: שבתי, בלילי שבתות, ומאדים בלילי רביעיות, ואינם יוצאים מבתיהם שלא ינזקו. והיא אגרת בת מחלת בלשון חכמים” (ספר דברים, פרק י"א, פסוק י"ד). אגרת בת מחלת (אוצר ישראל), באתר ויקיטקסט הערך "אַגְרַת" במילון בן יהודה באתר פרויקט בן יהודה הרב ראובן מרגליות, "אגרת בת מחלת", מלאכי עליון, מוסד הרב קוק, ירושלים תשמ"ח, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים) הרב יואל כהן, "אגרת בת מחלת", ספר הערכים – חב"ד א, באתר היברובוקס עמית נאור, כך הפכה נעמה המקראית לשדה אימתנית ומפחידה שיוצאת ממעמקי הים לפתות גברים, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, אוקטובר 2020 כך מנוקד שמה באוצר ישראל ועוד. תלמוד בבלי, מסכת פסחים, דף קי"ב. ראו ספר חסידים תקיז, בטעם ששייר דווקא ימים אלו. תלמוד בבלי, מסכת תענית, דף כ"ג. כך כתבו רש"י ותוספות שם בגמרא, וכן הוא בעוד ראשונים. מנהג של שבת אות כז.
מוחמד בן אסמאעיל א-דרזי

מוחמד בן אסמאעיל א-דֻּרְזִי (בערבית: محمد بن إسماعيل الدرزي) היה מטיף דתי ומנהיג העדה הדרוזית במאה ה-11. הוא הוכרז ככופר בשנת 1016, והוצא להורג ב-1018 על ידי הח'ליף הפאטימי אל-חאכם באמר אללה. מעט מאוד ידוע על ראשית חייו של א-דֻּרְזִי. על פי רוב המקורות, הוא נולד בבוכרה, והיה כנראה ממוצא פרסי. הוא כונה "א-דרזי", כינוי שפירושו "החייט". הוא הגיע לקהיר בשנת 1015 לערך, והצטרף לתנועת הדרוזים שאך נולדה. א-דרזי הנהיג כוח צבאי שנשלח מקהיר, כדי לדכא את "תנועת האחדות", שקמה בהרי השוף בלבנון ובחורן שבסוריה, ושאפה לאחד נוצרים ומוסלמים סונים ושיעים תחת אל אחד. הצבא של א-דרזי מנה כ-200 אלף חייל, בעוד שלתנועת האחדות היו פחות מ-10,000 איש. שני הצדדים נפגשו מצפון לירושלים. הצבא של א-דרזי הובס, והוא נתפס בשבי. כתוצאה מהניצחון, זכתה תנועת האחדות לכינוי "התנועה שהביסה את הצבא של א-דרזי". לאחר הקרב, הפך א-דרזי לאחד ממטיפי הדת הראשונים של "דת האחדות", שנודעה בשם הדת הדרוזית. באותה עת גייסה התנועה מספר גדול של חסידים. עם זאת, מאוחר יותר הוא נחשב בוגד בעיני הדרוזים, ובדרך כלל הם מאפיינים אותו בתכונות שטניות, ובפרט בתכונת היהירות. השקפה זו מבוססת על העובדה ההיסטורית, שככל שמספר חסידיו גדל, הוא הפך אובססיבי למנהיגותו, ולקח לעצמו את התואר "חרב האמונה". באיגרות החוכמה, מזהיר חמזה בן-עלי אבן-אחמד את א-דרזי ואומר: "האמונה אינה זקוקה לחרב כסיוע". אולם, א-דרזי התעלם מאזהרותיו של חמזה, והמשיך לקרוא תיגר על האימאם. גישה זו הובילה למחלוקות בין א-דרזי לבין חמזה בן-עלי, ששלל את התנהגותו. א-דרזי טען כי הוא זה שנועד להיות המנהיג של הדעוה, והעניק לעצמו את התואר "אדון המדריכים", כי הח'ליף אל-חאכם כינה את חמזה בן-עלי "אדון המצייתים". בשנת 1018 אסף א-דרזי סביבו חסידים, שכונו "דרזיים", שהאמינו כי התבונה האוניברסלית התגלמה באדם הראשון, הועברה ממנו אל הנביאים, ואחר כך אל עלי, ומכאן אל צאצאיו, הח'ליפים הפאטימים. א-דרזי כתב ספר שייסד את הדוקטרינה הזאת. הוא קרא מספרו במסגד הראשי בקהיר, מה שגרם למהומות ולמחאות נגד טענותיו, ורבים מחסידיו נהרגו. חמזה בן-עלי הוקיע את דרכו, וכינה אותו "החצוף והשטן". המחלוקת שיצר א-דרזי הובילה את הח'ליף אל-חאכם להשעות את הדעוה הדרוזית בשנת 1018. בניסיון לזכות בתמיכתו של אל-חאכם, החל א-דרזי להטיף כי אל-חאכם ואבותיו היו גלגולו של אלוהים. ישנה סברה שא-דרזי התיר לחסידיו לשתות יין (בניגוד לאמונת האסלאם), וכן התיר נישואים האסורים על פי ההלכה האסלאמית. אולם יש חוקרים המפקפקים בכך. אל-חאכם לא האמין שהוא גלגול של אללה, והוא חשב שא-דרזי מנסה להציג עצמו כנביא חדש. הוא ראה בו סיכון דתי, והעדיף את חמזה בן-עלי על פניו. על כן הוא פקד להוציא אותו להורג ב-1018. אחריו, נותר בן-עלי המנהיג היחיד של הדת החדשה. אף על פי שהדרוזים אינם רואים בא-דרזי את מייסד האמונה שלהם (ולמעשה, הם מתייחסים אליו כאל "הכופר הראשון"), קבוצות מוסלמיות יריבות כינו את ה"דרוזים" על שמו של א-דרזי, והכינוי דבק בהם שלא בטובתם. ה"דרוזים" מעדיפים לכנות את עצמם "אל-מווחידון" (המאמינים באל אחד). מוחמד בן אסמאעיל א-דרזי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Farhad Daftary, Historical Dictionary of the Ismailis, Scarecrow Press, 2011, עמ' 40, ISBN 9780810879706 Samy Swayd, The A to Z of the Druzes, Scarecrow Press, 2009, עמ' 32, ISBN 9780810870024
איגריצי

איגריצי (בהונגרית: Igrici) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה. אוכלוסיית איגריצי קטנה משמעותית מ-1,302 תושבים בשנת 2005 עד 1,146 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-11%). באיגריצי חיו מעט יהודים. מדיה וקבצים בנושא איגריצי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של איגריצי (בהונגרית) נתוני הכפר באתר הלמ"ס ההונגרי מפקד האוכלוסין ההונגרי 2018 מפקדי האוכלוסין של יהודי הונגריה, 1993
Foton Xiangling V

Foton Xiangling V הוא כלי רכב אשר מיוצר בתצורות: טנדר, ומשאית קלה מתוצרת יצרנית הרכב הסינית Foton Motor (אנ'), חברת בת של BAIC Group ; (שם רשמי: Beijing Automotive Industry Holding Co., Ltd", בסינית: "北京汽车工业控股有限责任公司") אשר מיוצר בסין משנת 2016 ועד היום. קבינה - 2 דלתות. קבינה - 4 דלתות (5 נוסעים). תא מטען פתוח. תא מטען סגור (מכולה סגורה). מנוע מרכזי. סוג הנעה: הנעה אחורית. מידות תא מטען פתוח: אורך: 2,100 מ"מ, רוחב: 1,560 מ"מ, עומק: 360 מ"מ. Foton Tunland Foton MP-X Foton Toano Foton Midi Foton Saga מדיה וקבצים בנושא Foton Xiangling V בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של Foton Xiangling V דגם "Foton Xiangling V" m.chinatrucks.com/news דגם "Foton Xiangling V" תצורת 4 דלתות (בסינית) autohome.com.cn/4165
טיסדורוגמה

טיסדורוגמה (בהונגרית: Tiszadorogma) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה. אוכלוסיית טיסדורוגמה קטנה משמעותית מ-524 תושבים בשנת 1990 עד 318 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-39%). יהודים התיישבו בטיסדורוגמה בתחילת המאה ה-19. ולקהילה במקום היו בית כנסת, מקווה ובית עלמין. באפריל 1944, הועברו יהודי טיסדורוגמה דרך מזצ'אט לגטו מישקולץ וכעבור זמן מה שולחו כל יושבי הגיטו למחנה ההשמדה אושוויץ. אחרי המלחמה חזרו לכפר חמישה יהודים ועזבו תוך זמן קצר. מדיה וקבצים בנושא טיסדורוגמה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של טיסדורוגמה (בהונגרית) נתוני הכפר באתר הלמ"ס ההונגרי קהילת טיסדורוגמה, באתר "אנו – מוזיאון העם היהודי" "טיסדורוגמה", באתר JewishGen (באנגלית) מפקד האוכלוסין ההונגרי 2018 מפקדי האוכלוסין של יהודי הונגריה, 1993
טיסקסי

טיסקסי (בהונגרית: Tiszakeszi) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה. אוכלוסיית טיסקסי קטנה מ-2,734 תושבים בשנת 1990 עד 2,533 תושבים בשנת 2018 (ירידה של 201 תושבים). בטיסקסי חיו מעט יהודים ובמקום קיים בית קברות יהודי. מדיה וקבצים בנושא טיסקסי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של טיסקסי (בהונגרית) (בהונגרית) נתוני הכפר באתר הלמ"ס ההונגרי מפקד האוכלוסין ההונגרי 2018 בית הקברות היהודי בטיסקסי מפקדי האוכלוסין של יהודי הונגריה, 1993
טיסטריאן

טיסטריאן (בהונגרית: Tiszatarján) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה. בטיסטריאן חיו מעט יהודים. מדיה וקבצים בנושא טיסטריאן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של טיסטריאן (בהונגרית) נתוני הכפר באתר הלמ"ס ההונגרי מפקד האוכלוסין ההונגרי 2018 מפקדי האוכלוסין של יהודי הונגריה, 1993
מיקי מרמור

מיקי מרמור (נולדה ב-20 בדצמבר 1952) היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ישראלית. מרמור היא גם מורה לתיאטרון ומספרת בתיאטרון סיפור. מיקי מרמור נולדה בישראל, ביפו בתחילת שנות החמישים של המאה העשרים. גדלה בחיפה. למרמור תואר ראשון מאת החוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב. מרמור שיחקה בתיאטרון הבימה (בהצגה 'הדיבוק' בתפקיד לאה, מלך מרוקאי) בתיאטרון חיפה ('חלוצות על חצץ', הקייטנים), בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער (אני ואחי הקטן, הפיצוץ ברחוב אהלן), בפסטיבל עכו (פונדק הרוחות- מקום ראשון, אכזר מכול המלך), תיאטרון קרוב (קומוניזם לחולי נפש, כוכב בלי שם, אלקטרה, מלון אירופה), תיאטרון תמונע :(הקוראז' של אמא, שיעור לדוגמה, 'החלום האמריקאי' ). בתיאטרון נוצר: 'המשוגעת, אפילוג' .פסטיבל תיאטרון קצר (השולחן: עבודת כיתה, לינדה וויקטור), תיאטרון הקופסה (ילד טוב ירושלים) ועוד. יצרה והופיעה בתיאטרון סיפור לילדים. מרמור לימדה במגמת תיאטרון עירוני א' בתל אביב. רכזת מגמת תיאטרון בגמנסיה הרצוג בחולון. הייתה נשואה לשחקן – שמואל וולף שנפטר בפברואר 2019. יש לה תאומות: דפנה ורוני. בתה, רוני וולף, יצרה ב-2017 את הסרט הדוקומנטרי "אבא בגיל של סבא" המתעד את אביה בזקנתו לצד אמה הצעירה ממנו ב-19 שנה. בסרטים: צלילה חוזרת ההר הרמוניה פלאפל אטומי, הצלילה (פרס פסטיבל ירושלים ועוד) ימים נוראים באינטרנט גילמה את דמותה של שרה ויינשטוק בסרטונים לפרסום של שירותי בריאות כללית, זוכה פרס הפרסום. בסרט הדוקומנטרי שביימה רוני וולף על אביה 'אבא בגיל של סבא' (ציון לשבח פסטיבל אפוס). בטלוויזיה, השתתפה בסדרות "יחפים", "רון", "נפלת חזק" ו"הבורר". מיקי מרמור, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית מיקי מרמור, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מיקי מרמור, בארכיון הבימה מיקי מרמור, באתר ספר הקולנוע הישראלי מיקי מרמור, באתר הבימה נועם תאזיני, מערכת עכבר און-ליין, ההיסטוריה של הקומוניזם, באתר הארץ מלון אירופה – תיאטרון קרוב, באתר "תרבות ופנאי" צבי גורן, הקוראז' של אמא – והיגדְת לבנֵך, באתר הבמה שיעור לדוגמה, באתר תמונע שגיא בן נון‏, השחקן הוותיק שמואל וולף הלך לעולמו: "מרדן גם בגיל 80", באתר וואלה, 23 בפברואר 2019 איתי שטרן, על הורות מאוחרת, ואהבה שעומדת במבחן הזמן, באתר הארץ, 16 באוקטובר 2017
המנון סנט קיטס ונוויס

הו ארץ היופי (באנגלית: O Land of Beauty) הוא ההמנון הלאומי של סנט קיטס ונוויס, הוא הולחן ונכתב בידי קנריק ז'ורז', ההמנון אומץ בשנת 1983 כאשר קיבלה הפדרציה את עצמאותה. ארץ היופי להאזנה (גרסה אינסטרומנטלית) מידע וקישורים על ההמנון
יוסף רוזובסקי

הרב יוסף רוזובסקי (כ"ז באב ה'תר"ע - ב' בתשרי ה'תשל"ז) היה ממקימי וראש הישיבה קטנה אור ישראל בפתח תקווה. דברי תורתו כונסו בסדרת הספרים שיעורי רבי יוסף. נולד בהוֹרַדְּנַה (גרודנא) שבליטא לשרה (בתו של הרב אברהם גלבורט, שהיה רב ואב"ד בהורדנה) ולרב מיכל דוד רוזובסקי, שהיה אחד ממורי ההוראה בעיר. באייר ה'תש"א עלה לארץ ישראל ולמד בישיבת לומז'ה בפתח תקווה. בשנת ה'תש"ג נישא לאסתר, בתו של הרב יעקב ניימן. בתחילת שנת תש"ד (נובמבר 1943) ייסד עם חמיו את ישיבת אור ישראל בפתח תקווה ועמד בראשה, והוא החל למסור שיעורים בישיבה עד לפטירתו במשך 33 שנה. הרב רוזובסקי גידל בביתו את אחיינו, לאחר שעלה לישראל מברית המועצות. בא' באלול ה'תשל"ו איבד את הכרתו, וביום שני של ראש השנה ה'תשל"ז נפטר. הובא למנוחות למחרת, בצום גדליה בבית העלמין סגולה בפתח תקווה. אחיו, הרב שמואל רוזובסקי - ראש ישיבת פוניבז' חתנו, הרב מרדכי רבינוביץ' - ראש ישיבת אור ישראל לצעירים הרב אברהם גנחובסקי הרב משה יהודא ליב לנדא הרב יצחק אייזיק לנדא הרב שלמה קורח הרב יהונתן וילנסקי הרב משה שפירא לאחר פטירתו שיעוריו נערכו והוצאו לאור, בעריכת הלל מן. שיעורי רבי יוסף על מסכת גיטין שיעורי רבי יוסף על מסכת קידושין שיעורי רבי יוסף על מסכת בבא קמא שיעורי רבי יוסף על מסכת בבא מציעא שיעורי רבי יוסף על מסכת בבא בתרא מנחם חיים רוזובסקי, ראש הישיבה, עמודים 691 - 724, ירושלים ה'תשע"ו יוסף רוזובסקי (1910-1976), דף שער בספרייה הלאומית ישראל כהן, ‏המצגת של 'אור ישראל': הווי הישיבה המיוחד • צפו, באתר כיכר השבת, 17 בינואר 2018 כאן הוא מכותר כ"ראש הישיבה" על פי הספר ראש הישיבה על רבי שמואל רוזובסקי, עמוד 701 משה ויסברג, אור ישראל: אחרי 40 שנה שיעורי ראש הישיבה הודפסו, באתר בחדרי חרדים, 3.06.2017 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
האצ'ינוהה

האצ'ינוהה (ביפנית: 八戸市) היא עיר גדולה הממוקמת בדרום מזרח מחוז אאומורי, שביפן, על חופי האוקיינוס השקט. בעיר מתגוררים למעלה מ-240,000 תושבים, והיא העיר השנייה בגודלה במחוז אאומורי, אחרי בירת המחוז, שגם שמה הוא אאומורי. שטח העיר הוא כ-305.54 קמ"ר, כולל השטח הימי שלה. צורת הממשל בהאצ'ינוהה היא ראש עיר-מועצה, ראש העיר נבחר ישירות בין 32 חברי המועצה. האזור סביב האצ'ינוהה היה מרכז האוכלוסייה העיקרי של אנשי האמישי. באזור התגלו חורבות רבות המיוחסות ככל הנראה לתקופת ג'ומון. בתקופת הייאן, השטח היה בשליטה של משפחת פוג'יווארה הצפונית עד תבוסתה בידי מינאמוטו נו יוריטומו בתקופת קמקורה. הכובשים הקימו באזור חוות סוסים רבות ויישובים מבוצרים. לפי נתוני מפקד האוכלוסין היפני: האצ'ינוהה מהווה מרכז אזורי לתעשייה ומסחר. הדיג ממלא תפקיד משמעותי בכלכלת העיר, אך עם התפתחותה כעיר תעשייה בשנות ה-60 של המאה ה-20, התרחב תחום התעשייה והתעסוקה בעיר והוא כולל מגוון רחב של מוצרים כימים, פלדה, מלט ודשנים. נמל התעופה האצ'ינוהה - משמש בעיקר לטיסות פנים קצרות וממוקם בתוך שטחה המוניציפלי של העיר. נמל התעופה מיסוואה - לא ממוקם בתוך שטח העיר. משמש את תושבי העיר לטיסות פנים ארוכות יותר. מערכת הרכבות היא אמצעי תחבורה ראשי ועיקרי בהאצ'ינוהה ובמדינה כולה. חברת הרכבות טוהוקו שינקנסן מפעילה שירותי רכבות מהירות (שינקנסן) מהאצ'ינוהה אל מרבית הערים ביפן. כמו כן ישנן חברות קטנות יותר המספקות שירות רכבות ליעדים סמוכים, בתוך העיר עצמה פועלת רכבת עירונית המקשרת בין תחנת הרכבת של השינקנסן לנמל הימי של האצ'ינוהה דרך מרכז העיר. קבושימה - חצי אי המשמש בית גידול ליותר מארבעים אלף שחפים שחורי-זנב. האי, המוגדר בתור מונומנט לאומי של יפן, כולל גם מקדש שינטו המהווה אטרקציה תיירותית מפורסמת. חוף טאנסאשי - חוף עירוני מפורסם. סכר יומסרי צ'ושיצ'יאצ'י - חורבות מתקופת ג'ומון. טירת נֶה - חורבות של טירה עתיקה מתקופת אשיקאגה. אמבורי - פסטיבל עירוני הנערך מדי שנה גם בערים הסמוכות. הפסטיבל מתקיים בין התאריכים 17–20 בפברואר ומסמל את סופו של החורף הארוך. האצ'ינוהה סאנשה טאיסאי - פסטיבל נוסף בעיר הנחשב למרכזי ביותר. הוא מתרחש בין 31 ביולי ל-4 באוגוסט מדי שנה. הרפובליקה העממית של סין לאנג'ואו, הרפובליקה העממית של סין ארצות הברית פדרל ויי, וושינגטון, ארצות הברית מדיה וקבצים בנושא האצ'ינוהה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של האצ'ינוהה (ביפנית) האצ'ינוהה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) האצ'ינוהה, ברשת החברתית פייסבוק האצ'ינוהה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) האצ'ינוהה, סרטונים בערוץ היוטיוב "Aomori / 青森県 (Japan): Prefecture, Cities, Towns and Villages - Population Statistics, Charts and Map". www.citypopulation.de.
אנרי, נסיך קונדה (1588–1646)

אנרי השני דה בורבון, נסיך קונדה (בצרפתית: Henri II de Bourbon-Condé;‏ 1 בספטמבר 1588 - 26 בדצמבר 1646) היה ראש הענף הבכיר ביותר של בית בורבון כמעט כל חייו ויורשו של מלך צרפת בשנים הראשונות של חייו. אנרי היה אביו של לואי השני, נסיך דה קונדה, הגנרל הצרפתי המפורסם. אנרי נולד בסן-ז'אן-ד'אנגלי ב-1 בספטמבר 1588, לאנרי הראשון דה בורבון, נסיך דה קונדה ולשרלוט קתרין דה לה טרמויל, בתו של לואי השלישי דה לה טרמויל, דוכס טוואר, אשר הייתה אשתו השנייה של אביו. בעת לידתו הייתה אמו בכלא, מואשמת בהריגת בעלה. לאנרי היו שתי אחיות מבוגרות יותר, קתרין דה בורבון, אחותו למחצה מצד אביו שמתה ב-1595, ואלינור דה בורבון, שב-1606 התחתנה עם פיליפ וילם, נסיך אורנז'. אביו של אנרי מת כמעט שישה חודשים לפני לידתו. לכן הוא הפך לנסיך קונדה מיום לידתו, ברגע שהוא הוכר ואושר על ידי מלך צרפת. אנרי השלישי, מלך צרפת נרצח באוגוסט 1589, כאשר אנרי היה בן פחות משנה, ואנרי הרביעי, מלך צרפת, שהיה בן דודו הראשון של אביו המנוח של אנרי וסנדקו של אנרי, עלה לשלטון. בשלב זה, למלך החדש לא היה בן או אח, וקרוב משפחה הקרוב ביותר אליו היה לא אחר מאשר אנרי עצמו. לפיכך, בהיותו חבר רחוק בשושלת השלטת, הפך אנרי לנסיך הדם ויורש הכתר של צרפת, וכך נשאר במשך שתים-עשרה שנים, עד לידתו של לואי השלושה עשר, מלך צרפת בספטמבר 1601. לאחר שהמיר המלך את דתו לכנסייה הקתולית, הבטיח המלך שאנרי יגדל כקתולי; אף על פי שאביו וסבו היו מנהיגי ההוגנוטים הקלוויניסטים. אמו של אנרי הייתה בכלא שש שנים, מואשמת בהרעלת בעלה, אולם היא שוחררה מאוחר יותר. מאוחר יותר, במהלך השנים 38–1611, היה אנרי במקום השני בסדר הירושה של כס צרפת, לאחר גאסטון, דוכס אורליאן. זו הייתה התקופה שבין מותו של ניקולה אנרי, דוכס אורליאן בנובמבר 1611 והולדתו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת בספטמבר 1638. ב-26 בדצמבר 1646 מת אנרי בפריז, ובנו לואי השני דה בורבון, נסיך דה קונדה ירש את תאריו. בשנת 1609 התחתן אנרי עם שרלוט מרגריט דה מונמורנסי, בתם של אנרי הראשון דה מונמורנסי ואשתו השנייה, לואיז דה בודוס. בשנת 1610, מארי דה מדיצ'י, אשתו של המלך אנרי הרביעי, נתנה את מלון דה קונדה בפריז לאנרי כחלק מתגמול על הסכמתו להתחתן עם שרלוט. מאותו יום ואילך, הפך מלון דה קונדה לבית המגורים המרכזי של נסיכי קונדה עד 1764. לאנרי ושרלוט היו שלושה ילדים, כולם גיבורי הפרונד: אן ז'נבייב דה בורבון-קונדה (1619–1679), התחתנה עם אנרי השני ד'אורליאן, דוכס לונגוויל. לואי השני, נסיך דה קונדה (1621–1686), הגנרל הצרפתי הידוע בשם Le Grand Condé. ארמנד דה בורבון, נסיך קונטי (1629–1666), התחתן עם אן מארי מרטינוזי, בתו של ג'רולמו מרטינוזי. לפי הדיווחים, אנרי הרביעי, מלך צרפת ניהל רומן בסתר עם שרלוט, וסידר את הנישואים עם קונדה כדי לספק כיסוי לרומן. עם זאת, קונדה לא הסכים לכך, וברח עם אשתו לבריסל ולאחר מכן למילאנו, אשר שניהם היו תחת שלטון בית הבסבורג. פרשת קונדה הפכה לחלק מהסכסוך הבינלאומי המכונה מלחמת הירושה של יוליך (אחד ממבשרי מלחמת שלושים השנים). מדיה וקבצים בנושא אנרי, נסיך קונדה בוויקישיתוף אנרי, נסיך קונדה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Collins 2017, p. 122. Roche 1967, p. 226. Ward, Prothero & Leathes 1911, p. vii.
הוהנפלס (בסיס צבא)

חיל המצב של צבא ארצות הברית הוהנפלס (באנגלית: United States Army Garrison Hohenfels) הוא בסיס של צבא ארצות הברית השוכן ליד העיירה הוהנפלס במדינת בוואריה שבגרמניה. בשטח הבסיס ממוקם מרכז המוכנות הרב לאומי המשותף (JMRC), שטח אימונים המשמש את צבא ארצות הברית וצבאות נאט"ו. המרכז, המשתרע על פני 163 קילומטר רבוע, הוא שטח האימונים הגדול ביותר של הכוחות האמריקאים בגרמניה. הצבא הגרמני פתח ב-1938 בסיס אימונים ליד הוהנפלס. במהלך מלחמת העולם השנייה התקיים בו מחנה שבויים - סטלאג 383, ובו הוחזקו שבויים בריטים רבים. צבא ארצות הברית שחרר את המחנה ב-24 באפריל 1945. בשנים 1945-‏1949 שימש הבסיס כמחנה עקורים. החל משנת 1951 שימש הבסיס כשטח אימונים של צבא ארצות הברית בגרמניה. ב-1956 החלו להתאמן בבסיס גם חיילי הבונדסוור - צבא גרמניה המערבית שזה עתה הוקם. בהמשך שימש הבסיס כמחנה אימונים לצבאות נאט"ו השונים, בדגש על לחימה מול כוחות אויב מבוימים החמושים בציוד סובייטי. שטח האימונים נקרא בתחילה שטח האימונים הוהנפלס (Hohenfels Training Area), מ-1988 - מרכז האימונים לתמרון קרבי (Combat Maneuver Training Center), ומאז 2005 - מרכז המוכנות הרב לאומי המשותף (Joint Multinational Readiness Center). מאז 2014 הבסיס הוא אחד מארבעה בסיסים אמריקאיים בבאווריה הכפופים לחיל המצב של צבא ארצות הברית בוואריה, שהוא חלק מצבא ארצות הברית באירופה. באביב 2019 השתתפה לראשונה יחידה של צה"ל - גדוד הסיור של חטיבת הצנחנים - באימונים במרכז המוכנות הרב לאומי המשותף. אימוני הגדוד נערכו לצידם של חיילים מצבאות ארצות הברית, גרמניה ומדינות נוספות. מדיה וקבצים בנושא שטח האימונים הוהנפלס בוויקישיתוף מרכז המוכנות הרב לאומי המשותף, באתר פיקוד האימונים הארמייה השביעית גדעון לוי, כשחיילים ישראלים וחיילים גרמנים שוכבים יחד בשוחות של בוואריה, באתר הארץ, 23 באפריל 2019 יואב זיתון, עם הצנחנים הישראלים בגרמניה: "נלחם ביערות כמו סבא שלי", באתר ynet, 25 באפריל 2019
ספוף

ספוף (ערבית: سفوف, עוגת כורכום) היא עוגה מהמטבח הלבנוני העשויה עם כורכום וסולת ומצופה שקדים או שומשום. הספוף נאכל בעיקר באירועים דתיים, בימי הולדת, ומפגשים משפחתיים. העוגה מכילה גם סוכר, ביצים, אבקת אפייה, תמצית טעם אניס וצנוברים. זהו קינוח קל לאפייה שניתן גם להכין בתור עוגיות, שכן כל המרכיבים יכולים להיות משולבים ומעורבבים באותה הקערה לפני העברת התערובת למחבת משומנת ולאפיה. בדרך כלל שימון הדפנות של תבנית האפייה נעשה באמצעות טחינה גולמית ולא שמן, מרגרינה או חמאה כנהוג במטבח הסורי או הלבנוני. מתכון להכנת ספוף מתוך אתר האוכל "FoodSpy"
מרכז המחקר פיו

מרכז המחקר פיו (באנגלית: Pew Research Center) הוא מכון מחקר אמריקאי שמרכזו בוושינגטון בירת ארצות הברית. הוא מספק מידע על נושאים חברתיים, דעת קהל ומגמות דמוגרפיות המעצבים את ארצות הברית ואת העולם. כמו כן הוא עורך סקרי דעת קהל, מחקר דמוגרפי, ניתוח של מדיה ומחקרים אמפיריים אחרים במדעי החברה. מרכז המחקר אינו נוקט עמדות מדיניות, והוא חברה בת של Pew Charitable Trusts. בשנת 1990 ייסדה חברת טיימס מירור (Times Mirror) את מרכז טיימס מירור עבור הציבור והעיתונות (Times Mirror Center for the People & the Press) כפרויקט מחקר, שמטרתו עריכת סקרים על פוליטיקה ומדיניות. אנדרו קוהוט מונה כמנהל המכון בשנת 1993, וחברת Pew Charity Trusts הייתה לנותנת החסות העיקרית שלו בשנת 1996. היא שינתה את שמו של המרכז למרכז המחקר פיו עבור הציבור והעיתונות. בשנת 2004 הקימה Pew Charity Trusts את מרכז המחקר פיו בוושינגטון די. סי. בשנת 2013 סיים קוהוט את תפקידו כנשיא נשיא והפך למנהל-מייסד, ואלן מארי החליף אותו בתור מנהל המרכז. באוקטובר 2014 מונה מייקל דימוק, עובד ותיק של המכון, לנשיאו. מדיה וקבצים בנושא מרכז המחקר פיו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מרכז המחקר פיו (באנגלית) מרכז המחקר פיו, ברשת החברתית פייסבוק מרכז המחקר פיו, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מרכז המחקר פיו, ברשת החברתית LinkedIn "About Pew Research Center". Pew Research Center (באנגלית אמריקאית). 25 במרץ 2010. נבדק ב-25 בינואר 2017. {{cite news}}: (עזרה) Lesley, Alison (18 במאי 2015). "Pew Research Finds Jews & Hindus are More Educated & Richer". World Religion News. נבדק ב-28 בדצמבר 2015. {{cite news}}: (עזרה) "Company Overview of The Pew Charitable Trusts". Bloomberg L.P. 29 בדצמבר 2015. נבדק ב-29 בדצמבר 2015. {{cite news}}: (עזרה) "Our History". Pew Research Center. נבדק ב-21 בפברואר 2016. {{cite web}}: (עזרה) Memmott, Mark (2 בנובמבר 2012). "Alan Murray Of 'The Wall Street Journal' Named Pew Research Center's President". National Public Radio. נבדק ב-28 בדצמבר 2015. {{cite news}}: (עזרה) Massella, Nick (14 באוקטובר 2014). "Michael Dimock Named President of Pew Research Center". FishbowlDC. נבדק ב-28 בדצמבר 2015. {{cite news}}: (עזרה)
מרים בלאסקו

מרים בלאסקו סוטו (בספרדית: Miriam Blasco Soto; נולדה ב-12 בדצמבר 1963) היא ג'ודוקא עבר ספרדייה אשר התחרתה בקטגוריית המשקל עד 56 ק"ג, האלופה האולימפית מברצלונה 1992. בלאסקו נולדה בואיאדוליד והתגוררה שם עם משפחתה עד נעוריה. משפחתה הייתה מעורבת בספורט; אביה היה מורה לחינוך גופני ואמה ניהלה חנות ספורט. בריאיון לעיתון אל מונדו היא סיפרה שהחלה ללמוד ג'ודו במקרה. כאשר אביה יצא לפנסיה משפחתה עברה למדריד אך היא החליטה לעבור לאליקנטה עבור פיתוח קריירת הג'ודו שלה. בלאסקו השתתפה במשחקים האולימפיים בברצלונה 1992 וזכתה במדליית הזהב. בברצלונה 1992 הוכנסו לראשונה תחרויות הנשים בענף הג'ודו ובלאסקו זכתה במדליית הזהב בקטגוריית המשקל עד 56 ק"ג לעיני הקהל הביתי. בקרב הראשון היא ניצחה את ג'אנג סון-יונג הדרום קוריאנית, ברבע הגמר היא ניצחה את צ'יורי טאנטו היפנית ובחצי הגמר היא ניצחה את דריאוליס גונזאלס הקובנית. בגמר בלאסקו התמודדה מול ניקולה פיירברות'ר הבריטית וניצחה בניקוד יוקו. בלאסקו הפכה לספורטאית הספרדייה הראשונה שזוכה במדליה אולימפית והראשונה שזוכה במדליית זהב אולימפית. בלאסקו מחזיקה בשתי מדליות מאליפויות העולם, מדליית זהב (1991) ומדליית ארד (1989). באליפויות אירופה היא זכתה בחמש מדליות. מדליית זהב (1991), מדליית כסף (1988) ושלוש מדליות ארד (1989, 1992 ו-1994) במהלך הקריירה בלאסקו זכתה במדליות רבות בתחרויות מהסבב העולמי וביניהן מדליות מטורנירי יפן וצרפת היוקרתיים. לאחר פרישתה היא בין היתר אימנה את נבחרת הנשים של ספרד בג'ודו והובילה את איזבל פרננדז ויולנדה סולר למדליית ארד באולימפיאדת אטלנטה 1996. מאוחר יותר בלאסקו נכנסה לפוליטיקה וכיהנה כסנאטור של פרובינציית אליקנטה מטעם המפלגה העממית בסנאט של ספרד בבחירות הכלליות של ספרד בשנים 2000, 2004 ו-2008. בלאסקו היא לסבית ובשנת 2015 אחרי 22 שנות זוגיות, היא התחתנה עם ניקולה פיירברות'ר, יריבתה בגמר האולימפי מברצלונה 1992. מרים בלאסקו, באתר olympedia.org מרים בלאסקו, באתר איגוד הג'ודו העולמי מרים בלאסקו, באתר JudoInside.com פרופיל וסטטיסטיקות אודות הג'ודוקא באתר sports-reference.com מידע על הג'ודוקא באתר JudoInside. דניאל מולטו, ‏ "Miriam Blasco: 'Quiero que Rajoy gane a Rubalcaba por ippon'", ‏ 25 באוקטובר 2011, אל מונדו ‏ מרים בלאסקו, אתר הסנאט של ספרד ‏ "Enfoque - Una historia de oro", ‏ 24 ביולי 2017, 'Televisión Española'