laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ניקולאס ברגרואין

ניקולאס ברגרואין (אנגלית: Nicolas Berggruen; נולד בפריז ב-10 באוגוסט 1961) הוא איש עסקים ממוצא יהודי בעל אזרחות גרמנית, צרפתית ואמריקאית. אביו של ניקולאס היה היינץ ברגרואין, עיתונאי יהודי-גרמני אשר נמלט מגרמניה והפך לאחד מגדולי סוחרי האמנות מהגדולים בעולם. סבו היה איש עסקים. אמו היא השחקנית הגרמנייה בטינה מויסי ממוצא קתולי. ניקולאס נולד בפריז וגדל בצרפת, שווייץ וארצות הברית. למד בפנימיית לה רוזי בשווייץ. בשנת 1981 סיים תואר ראשון מאוניברסיטת ניו יורק בכלכלה ועסקים ואחר כך החל לעבוד במספר חברות השקעות. בשנת 1988 הקים את חברת ההשקעות Alpha Investment Management ואחר כך את Berggruen Holdings, שבעזרתן רכש חברות רבות. בשנת 2010 העריך מגזין פורבס את הונו ב-2.2 מיליארד דולר. בשנת 2012 רכש ברגרואין באמצעות חברת Justice Holdings כ-29 אחוז ממניות ברגר קינג. ברגרואין השקיע לראשונה בישראל בסוף העשור הראשון של המאה ה-21, בהקמת מגדל מאייר ברוטשילד בתל אביב-יפו. ברגרואין תמך כספית בקמפיין של צ'אק שומר כסנטור בניו יורק ובמועמדות של ברק אובמה לנשיאות בארצות הברית. מדיה וקבצים בנושא ניקולאס ברגרואין בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ניקולאס ברגרואין ניקולאס ברגרואין, ברשת החברתית פייסבוק ניקולאס ברגרואין, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ניקולאס ברגרואין, ברשת החברתית אינסטגרם מקס לויטה, ניקולס ברגרואין מכר את הארמון והגדיר עצמו כמחוסר בית, באתר TheMarker‏, 3 באוקטובר 2008 גארת' האריס, האספן המיליארדר ניקולאס ברגרואין רוכש את הארמון הוונציאני השני שלו, באתר THE ART NEWSPAPER - ISRAEL EDITION - עיתון האמנות המהדורה הישראלית, ‏17 במרץ 2022
לה רוזי

לה רוזי (בצרפתית: Institut Le Rosey) הוא בית ספר פרטי ליד העיר רול שבשווייץ, הנחשב לבית הספר היקר ביותר בעולם. בית הספר נוסד בשנת 1880. בית הספר הוקם בשנת 1880 על ידי פול-אמיל קרנל (Paul-Émile Carnal), בטירה Château du Rosey מהמאה ה-14. בבית הספר ישנו חוק שאוסר על יותר מ-10% מהתלמידים לבוא מאותה ארץ מוצא ולכן הרכב התלמידים הוא הטרוגני. כל התלמידים מחויבים ללמוד בעבור הבגרות הצרפתית (baccalauréat) או הבגרות הבינלאומית (International Baccalaureate). בבית הספר לומדים כ-330 בנים ובנות שעליהם ממונים כ-150 חברי צוות. לבית הספר שני קמפוסים הנמצאים במקומות שונים ברחבי שווייץ. קמפוס ראשי בטירת לה רוזי וקמפוס נוסף לתקופת החורף. נכון לשנת 2011 מחיר שנת לימודים בבית הספר הוא כ-106,000 דולר, בבית הספר נמצא אתר סקי פרטי והוא ידוע בכך שבני מלוכה ועשירי אירופה נוהגים להתחנך בו. בין הבוגרים המפורסמים של לה רוזי נכללים: ג'וליאן קזבלנקס, אלברט המונד ג'וניור, ג'ון הולט, ז'ו דסאן, טום ארנולד, ריצ'רד הלמס, חוזה פרר, ניקולאס ברגרואין, אלברט השני, מלך בלגיה, רנייה השלישי, נסיך מונקו, חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד, מארי שנטל, נסיכת יוון, הנסיך אדוארד, דוכס קנט, גיום, נסיך הכתר של לוקסמבורג, וינסטון צ'רצ'יל (הנכד של ראש הממשלה), פואד השני וניקולס נגרופונטה. מדיה וקבצים בנושא לה רוזי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של לה רוזי (בצרפתית ובאנגלית) אתר אגודת הבוגרים בתי הספר המפוארים בעולם איפה לומדים להיות ביליונרים
גיירמו מרטינס

גיירמו מרטינס לופז (בספרדית: Guillermo Martínez López; נולד ב-28 ביוני 1981) הוא אתלט קובני. הוא בעל מדליית כסף ומדליית ארד באליפות העולם באתלטיקה ובשתי מדליות זהב במשחקים הפאן-אמריקאיים. מרטינס השתתף לראשונה באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 2005, וסיים במקום עשירי בהטלת כידון בתוצאה של 72.68 מטר. באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באוסקה, יפן בשנת 2007 סיים במקום תשיעי בהטלת כידון בתוצאה של 82.03 מטר. במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בשנת 2007 זכה מרטינס במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 77.66 מטר, ובמשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו שנת 2011 קבע את שיאו האישי והשיא הקובני וזכה במדליית הזהב עם תוצאה של 87.20 מטר. באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 2009 זכה מרטינס במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 86.41 מטר, אחרי אנדריאס תורקילדסן מנורווגיה (89.59 מטר) ולפני יוקיפומי מורקאמי מיפן (82.97 מטר). באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית בשנת 2011 זכה מרטינס במדליית ארד בהטלת כידון בתוצאה של 84.30 מטר, אחרי מתיאס דה צורדו מגרמניה (86.27 מטר) ואנדריאס ת'ורקילדסן (84.78 מטר). באצטדיון פתוח הטלת כידון: 87.20 מטר קפיצה לגובה: 2.18 מטר מדיה וקבצים בנושא גיירמו מרטינס בוויקישיתוף גיירמו מרטינס, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי גיירמו מרטינס, באתר olympedia.org גיירמו מרטינס, באתר התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית גיירמו מרטינס, באתר ליגת היהלום
הלקסיקון היהודי

הלקסיקון היהודי (גרמנית: Jüdisches Lexikon), ובשמו המלא: "הלקסיקון היהודי: מדריך אנציקלופדי לידע יהודי" (Jüdisches Lexikon: ein enzyklopädisches Handbuch des jüdischen Wissens) הוא לקסיקון יהודי בשפה הגרמנית שהופיע בהוצאת היידישער פערלאג בברלין בירת גרמניה בשנים 1927–1930. הלקסיקון, בן ארבעה כרכים (הרביעי מורכב משני חלקים), הוא עודנו הלקסיקון היהודי הכללי המעמיק והמקיף ביותר בשפה הגרמנית. "הביוגרפיה הלאומית היהודית הגדולה" שחיבר שלמה וינינגר אמנם עולה עליו בהיקף, אך זהו לקסיקון ביוגרפי בלבד. יוזמה אנציקלופדית נוספת בשפה הגרמנית, אנציקלופדיה יודאיקה, הופסקה עם עליית הנאצים לשלטון. הלקסיקון נערך על ידי גאורג הרליץ וברונו קירשנר, בהשתתפות איסמר אלבוגן, ובהכנתו השתתפו יותר מ-230 אינטלקטואלים יהודים נודעים, בהם יוסף מייזל, אהרון סנדלר, מקס סולובייצ'יק, פליקס טיילהבר, רוברט ולטש, מיכאל ברקוביץ, נתן מיכאל גלבר והרב מקס וינר. ישנם חוקרים הסבורים כי התעמולה הנאצית בגרמניה עסקה ברדיפה אנטישמית של צ'ארלי צ'אפלין בהסתמכה באופן שגוי על הערך עליו בלקסיקון, שבו נכתב על צ'אפלין כך: "אחד מגדולי השחקנים בדורנו. נולד בשנת 1889 למשפחה יהודית ממזרח אירופה, טוֹנְשְׁטֵיין [Thonstein], שהיגרה לאנגליה באמצע המאה ה-19. בלצונו הוא מצייר את הצער הנצחי, את מצב הרוח היהודי הטרגי הטיפוסי, ואכזבה אילמת המביאה הלם עמוק מאוד." למעשה, הביוגרפים של צ'אפלין סבורים כיום שלשחקן לא היו שורשים יהודיים. כרכי הלקסיקון היהודי עברו דיגיטציה וזמינים במלואם באינטרנט. הלקסיקון היהודי, הוצאה מקוונת. פרנקפורט 2008 יעקב הלחמי, ‏כי מזרע היהודים הוא…, באתר בית הסרט העברי, 6 ביוני 2007
ZIM (פורמט קובץ)

ZIM הוא פורמט קובץ פתוח, המיועד לאחסון תוכן מבוסס ויקי לשימוש במחשבים לא צורך בחיבור רשת. בפורמט מושם דגש על תוכני ויקיפדיה ושאר מיזמי ויקימדיה. הפורמט מאפשר דחיסה של מאמרים, כולל חיפוש בטקסט מלא, ניווט באמצעות קטגוריות וטיפול בתמונות הדומה למדיה-ויקי, הקובץ כולו ניתן לחיפוש וקריאה בפשטות בתוכנה כמו Kiwix, בשונה מממסד הנתונים של ויקיפדיה. המיזם openZim שאחראי על פיתוח הפורמט מספק תמיכה לתוכנת קוד פתוח שקוראת את פורמט ZIM שנקראת Kiwix. פורמט ZIM החליף את פורמט ה-Zeno, ושמו הוא ראשי תיבות של המילים "Zeno IMproved" Kiwix אתר האינטרנט הרשמי של ZIM (באנגלית) מקורות לאוסף קובצי ZIM של מיזמי ויקימדיה בשפות שונות "Zeno File Format" [1] . ערך זה הוא קצרמר בנושא תוכנה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו. גילוי נאות: ערך זה מזכיר את קרן ויקימדיה או את אחד המיזמים שלה. ויקיפדיה היא מיזם של קרן ויקימדיה.
יעקב כספי

יעקב כספי (ט"ז באדר תרמ"ט פברואר 1889 – תשכ"ה, אוקטובר 1964) היה איש עסקים, ממייסדי שכונת בת גלים בחיפה, מחלוצי הספנות בארץ ישראל ואזרח כבוד של העיר חיפה. כספי נולד בעיר העתיקה בירושלים לאברהם חיים זילברמן ולנחמה רבקה, בתו של הרב משה יהושע יאנובר (דיסקין), ממייסדי שכונת מאה שערים. אחיו של מרדכי כספי, בילדותו למד בתלמוד תורה עץ חיים. את השכלתו המסחרית רכש בבית הספר למסחר של חברת "עזרה". הוא עבד בחברת "וילהלם גרוס", חברה גרמנית שעסקה בסחר גלויות מארץ הקודש. בשנת 1909, בגיל 20, עבר לגור בחיפה במסגרת עבודתו. בשנת 1913 נשא לאשה את עדה גליקברג. בחיפה היה ליזם ואיש עסקים. בשנת 1920 הקים סוכנות שעסקה ביבוא ובמסחר ברחבי ארץ ישראל יחד עם שותפיו דיסקין וקפלן. במשך השנים התרחבו עסקי החברה גם לעסקי ספנות וביטוח. בשנת 1939 הפך לבעליה היחיד של החברה והיא נקראת "כספי ספנות". בנוסף, היה חבר ועד לשכת המסחר העברית וסגן הנשיא שלה, בשנת 1927 נבחר לגזבר הלשכה. היה חבר בוועד לשכת הספנות הישראלית. בשנת 1921 נמנה עם קבוצת אנשי עסקים חיפאיים חברי אגודת הסוחרים שיזמו את הקמת המרכז המסחרי הישן. עם הקבוצה נמנו גם שבתי לוי, שמואל פבזנר ונוספים. לצורך הרכישה הקימו השותפים את "החברה למרכז מסחרי". בין השנים 1935–1938 שימש כיו"ר ועד אגודת בת גלים. כספי היה פעיל במסגרות חברתיות והתנדבותיות שונות. היה חבר בארגון בני ברית, ייסד לשכת "כרמל" ושימש כנשיאה במשך שנתיים. הוא היה חבר ברוטרי ובלשכת הבונים החופשיים, והיה ממייסדי בית האבות של הבונים החופשיים בנהריה. במלחמת העצמאות שימש כנשיא בפועל של לשכת הספנות הישראלית וניהל עם ממשלת המנדט את המשא ומתן להעברת נמל חיפה לשלטונות הישראליים. לאחר קום המדינה שימש כמנהל הכספים של נמל חיפה. בשנת 1956, לאחר שפרש ממנהלת הנמל, היה נשיא אגודת סקאל לעידוד התיירות, ייסד את האיגוד לחוק הימי בישראל ושימש כנשיא האיגוד. בשנותיו האחרונות שימש גם כגבאי בית הכנסת המרכזי בבת גלים, ולאחר מותו נקרא על שמו הרחוב שבו שוכן בית הכנסת. בשנת 1960 זכה כספי לאזרחות לשם כבוד בעיר חיפה על פועלו בתחום הספנות. בשנת 1965, לאחר מותו, קיבלה החברה שהקים תעודת הוקרה מלשכת המסחר והתעשייה בחיפה על קיום רצוף של חמישים שנות עסק בעיר. לכספי נולדו שלושה ילדים. בנו אוריאל המשיך את דרכו בניהול החברה. דוד תדהר (עורך), "יעקב כספי", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ח (1957), עמ' 3099 אמציה פלד, רחוב כספי, בתוך "מדריך רחובות חיפה", באתר האינטרנט של עיריית חיפה יעקב כספי, דף שער בספרייה הלאומית הודעת אירושים של עדה גליקברג ויעקב כספי, הצבי, 6 באוקטובר 1912 חיפה - בלשכת המסחר, דבר, 23 באוגוסט 1927 אזרחות כבוד ל-12 אישים בחיפה, הצופה, 16 במאי 1960 יעקב העליון, 11 מפעלים הפועלים בחיפה למעלה מחמישים שנה - יקבלו תעודות הוקרה, מעריב, 22 במרץ 1965
איוואן גשוב

איוואן אֶבְסְטְרָטִיֶיב גֶשוֹב (בבולגרית: Иван Евстратиев Гешов;‏ 20 בפברואר 1849, פלובדיב, האימפריה העות'מאנית – 11 במרץ 1924, סופיה, ממלכת בולגריה) היה פוליטיקאי בולגרי אשר כיהן במספר כהונות כשר, כיושב ראש האספה הלאומית של בולגריה וכן כראש ממשלת ממלכת בולגריה. איוואן גשוב נולד בפלובדיב וב-1865 עקר עם משפחתו לעיר מנצ'סטר שבאנגליה, שם השלים את השכלתו התיכונית והאקדמית באוניברסיטת ויקטוריה. ב-1872 שב לבולגריה והצטרף למאבק נגד שלטון העות'מאנים ולמען עצמאות המדינה. הוא נעצר, נשפט ונדון למוות, אך עונשו הומתק והוא הוגלה לעיר חלב. לאחר תום המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) זכה לחנינה והותר לו לשוב לפלובדיב. הוא השתלב במנגנון הממשל העצמי בפלובדיב שהייתה בירת המחוז העות'מאני רומליה המזרחית. ב-1883 שב לסופיה ומונה ליושב ראש הבנק הלאומי הבולגרי. לאחר מלחמת בולגריה–סרביה (1885) צורף גשוב לצוות המשא ומתן הבולגרי שגיבש את תנאי הסכם בוקרשט (1886). בהמשך, כיהן כשר האוצר ושר המסחר והחקלאות בממשלותיהם פטקו קרבלוב ווסיל רדוסלאבוב. גשוב נמנה עם מייסדי מפלגת העם הבולגרית וכיהן כשר האוצר בממשלתו של קונסטנטין סטואילוב. לאחר הפילוג במפלגת העם עבר גשוב למפלגת העם הפרוגרסיבית וב-1911 מונה לראש ממשלת בולגריה. בתפקידו זה היה שותף לכינון הליגה הבלקנית שהובילה למלחמת הבלקן הראשונה ולהצלחות משמעותיות לצבא הבולגרי שבאו לידי ביטוי בהסכם לונדון (1913) אשר חתם את המלחמה. פרדיננד הראשון, מלך בולגריה לא היה מרוצה מסעיפים מסוימים בהסכם אותם כפו המעצמות על בולגריה ולא הייתה לו כוונה לכבדו. גשוב נאלץ להתפטר, תחתיו מונה סטויאן דאנב ועד מהרה פרצה מלחמת הבלקן השנייה. לאחר מלחמת העולם הראשונה ומינויו של אלכסנדר סטמבוליסקי לראש הממשלה, גלה גשוב לצרפת מחשש שייעצר ויישפט בידי מנגנוני השלטון. הוא שב לבולגריה רק לאחר ההפיכה הצבאית במסגרתה הודח ונרצח סטאמבוליסקי. איוואן גשוב הלך לעולמו ב-1924 בסופיה והוא בן 75 שנים. מדיה וקבצים בנושא איוואן גשוב בוויקישיתוף איוואן גשוב - תקציר ביוגרפי, באתר משרד האוצר הבולגרי (באנגלית) איוואן גשוב, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) איוואן גשוב - תקציר ביוגרפי, באתר rulers.org (באנגלית).
יוס ואן אימרסל

יוס ואן אימרסל (בפלמית: Jos van Immerseel,‏ נולד ב-9 בנובמבר 1945) הוא נגן צ'מבלו, פסנתרן ומנצח בלגי ממוצא פלמי. יוס ואן אימרסל, יליד אנטוורפן, למד עוגב, פסנתר וצ'מבלו באקדמיה למוזיקה (הקונסרבטואר) באנטוורפן אצל פלור פטרס (עוגב), אז'ן טראי (Traey) (פסנתר), קנת גילברט (צ'מבלו), כמו כן אצל לוסי פראטר (פיתוח קול) ודניאל סטרנפלד (ניצוח). בין השנים 1964–1968 הוא ייסד וניצח באקדמיה על התזמורת "קולגיום מוזיקום" שהתמחתה במוזיקת רנסאנס ובארוק ובהמשך הרחיב את הרפרטואר שלו עם יצירות מן המוזיקה הקלאסית ורומנטית. היה מוזיקאי הבלגי הראשון שזכה בקונסרבטואר בפרס הראשון לשלושה כלים:פסנתר (1963),עוגב (1967) וצ'מבלו (1971). אחרי 1972 לימד ואן אימרסל באסו קונטינואו וצ'מבלו באקדמיה למוזיקה באנטוואפרן. השתלם בהמשך בנגינת מוזיקה עתיקה בצ'מבלו אצל קנת' גילברט. כעבור שנה בתחרות הראשונה לצ'מבלו בפריז (1973), זכה בפרס הראשון, לפי החלטה בפה אחד של חבר השופטים וכמו כן בפרס הקהל. החל משנת 1982 לימד קורסים בינלאומיים באקדמיה שליד המוזיאון פלסהויס (Vleeshuis) בעיר הולדתו, שברשותו אוסף עשיר של כלי מקלדת היסטוריים. הוא לימד גם כיתות אמן בפסטיבלים בינלאומיים רבים, כולל ברוק ד'אנטרון, אוטרכט, שופרון ואנקונה. ואן אימרסל לימד גם בקונסרבטואר של פריז (החל משנת 1992- כפרופסור) ובאקדמיה למוזיקה ע"ש סוולינק באמסטרדם אותו ניה בשנים 1985- 1981. ואן אימרסל מבוקש גם כפסנתרן באולמות קונצרטים ברחבי אירופה כשהוא ידוע ברגישותו המעודנת להיבטים "רטוריים" של המוזיקה ובמיומנותו לאלתור. בהקלטות שלו לקונצרטים לפסנתר של בטהובן המבקרים הקדישו עניין מיוחד לקדנצות שכתב. בסיורי ההופעות בעולם נוהג האומן לנגן על כלי נגינה משלו, לרבות הפסנתר שברשותו. בשנת 1987 הקים ואן אימרסל את האנסמבל "אנימה אטרנה ברוגה" לכלים אותנטיים שהתמחה במוזיקה משלהי המאה ה-18 ומהמאה ה-19. הופיע עם תזמורת זאת כמנצח, חבר בתזמורת וכסולן. יחד עם הכנרת הראשית מידורי זיילר הקליט סונטות לכנור ופסנתר מאת מוצרט על דיסק שזכה בשנת 2003 בפריז בפרס "דיאפזון של השנה". בשנת 2010 הוענק לואן אימרסל פרס פסטיבל המוזיקה של ברמן. ואן אימרסל קנה לעצמו שם בהקלטותיו את המוזיקה של מוצרט, בטהובן ושוברט בחברת הדיסקים סוני קלאסיקל. 1963 - פרס לנגינה במבט ראשון - במינכן 1966 - פרס מורטלמנס להלחנה - באנטוורפן 1967 - פרס אן רוצקי לעוגב 2003 - פרס דיאפאזון השנה - יחד עם מידורי זיילר 2010 - פרס הפסטיבל המוזיקלי (Musikfest) של העיר ברמן על מפעל חייו 1973 - הפרס הראשון התחרות הבינלאומית לצ'מבלו בפריז Alain Pâris Dictionnaire des Interprètes et de l'interprétation au XXe siècle, Bouquins, Robert Laffont, Paris 1995 מדיה וקבצים בנושא יוס ואן אימרסל בוויקישיתוף יוס ואן אימרסל, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) יוס ואן אימרסל, באתר ספוטיפיי יוס ואן אימרסל, באתר AllMusic (באנגלית) יוס ואן אימרסל, באתר MusicBrainz (באנגלית) יוס ואן אימרסל, באתר Discogs (באנגלית) יוס ואן אימרסל, באתר Songkick (באנגלית) אתר התזמורת musica aeterna מברוז' A.Pâris p.949
צבי אהרוני

צבי אהרוני (6 בפברואר 1921 – 25 במאי 2012) היה ראש אגף החקירות בשב"כ, ראש יחידת קיסריה במוסד ונטל חלק בלכידת אדולף אייכמן. נולד בשם הרמן ארונהיים בפרנקפורט על האודר שבצפון-מזרח גרמניה להיינריך, עורך דין מצליח ומראשי הקהילה היהודית בעיר, ולאויגניה לבית סימון, אחיו הוא יוחנן אהרוני. עם עליית הנאצים לשלטון עברה המשפחה לברלין. ב-1936 נפטר האב וב-1938, לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים, עלה אהרוני לארץ יחד עם אימו ואחיו. עם הגיעו לארץ הצטרף לקיבוץ אלונים שם הכיר את אשתו גאולה. באלונים שימש כבנאי, מקצוע אותו למד בגרמניה ולאחר זמן מה הצטרף למשטרת היישובים העבריים כנוטר בעמק יזרעאל. ב-1942 התחתן עם גאולה ונאלץ לעזוב את הקיבוץ בעקבות רצונו להצטרף לצבא הבריטי וללחום בנאצים. הוא הוצב במצרים, הוכשר כחוקר שבויים והתקדם עם הצבא הבריטי לצפון אפריקה, לאחר מכן לאיטליה, שם שהה יותר משנה, וסיים את המלחמה בווינה. ב-1946 השתחרר משירותו הצבאי ונרשם לטכניון ללימודי ארכיטקטורה, אך נאלץ להפסיק את לימודיו עם פרוץ מלחמת העצמאות. הוא התגייס להגנה ולצה"ל ולחם בחטיבת כרמלי בתחילה כמפקד מחלקה ואחר כך כמפקד פלוגה. בתום מלחמת העצמאות השתחרר מצה"ל, התגייס לשרות הביטחון הכללי (שב"כ) והתקדם לתפקיד ראש אגף החקירות. בתחילת 1960, בעקבות ידיעות שהגיעו מהתובע הגרמני פריץ באואר ולבקשתו, נשלח אהרוני לארגנטינה, במטרה לאתר שם את אדולף אייכמן. היה זה לאחר שמספר ניסיונות קודמים לאתרו נכשלו. בעזרתם של עוזרים מקומיים איתר אהרוני את אייכמן תוך שבועיים, צילם אותו במצלמה נסתרת ואימת שהבית שייך לרעייתו וורה. עם החומר שברשותו חזר לארץ ובעקבות זה הוחלט לצאת מייד למבצע ללכידתו. תוך מספר שבועות התארגן צוות של השב"כ לנסוע לארגנטינה עם אהרוני. בעת החטיפה נהג אהרוני ברכב ולאחר מכן היה היחיד שהורשה לדבר ולחקור את אייכמן. אהרוני הוציא מאייכמן את ההודאה שהוא אכן האיש המבוקש והחתים אותו על מכתב שהוא מוכן לבוא ולהשפט בישראל. לאחר פרשת אייכמן הוצב אהרוני מטעם המוסד בפריז והיה בין היתר אחראי לאיתור פושעים נאציים נוספים ובראשם יוזף מנגלה. בסיועו של קצין אס אס לשעבר איתר אהרוני, ככל הנראה, את מנגלה בחווה נידחת באזור סאו פאולו בברזיל וערך עליו תצפיות. באותו זמן נקרא בדחיפות לפריז לסייע באיתור הילד יוסל'ה שוחמכר ולאחר מכן לא נתבקש עוד להמשיך את המעקב אחרי מנגלה וכך אבדו עקבותיו. ב-1964 חזר אהרוני לישראל ותוך זמן קצר התמנה לראש אגף המבצעים במוסד (מה שנודע, על פי פרסומים זרים, כ"יחידת קיסריה"). הוא יזם וניהל מבצעים רבים של המוסד שחלקם טרם הותרו לפרסום. בשנת 1970 השתחרר אהרוני משירות המדינה ונסע להונג קונג. אהרוני עבד בהונג קונג במשך כ-5 שנים ובעקבות פטירת אשתו הראשונה נישא בשנית לאזרחית בריטית. כששב לישראל הקים את המכון הישראלי לפוליגרף. בשנת 1980 מכר את חלקו במכון והצטרף לשאול אייזנברג למשך 5 שנים בסין. בשנת 1985 יצא אהרוני לגמלאות וזמן קצר לאחר מכן, עבר להתגורר עם רעייתו באקסטר שבדרום-מערב אנגליה. אהרוני נפטר בביתו באנגליה במאי 2012, והותיר אחריו בן ובת. מדיה וקבצים בנושא צבי אהרוני בוויקישיתוף אבנר אברהמי, 50 שנה לחטיפת אייכמן. ארבעה מהשותפים למבצע זוכרים כל פרט מהימים ההם, באתר הארץ, 7 במאי 2010 יהודה שרוני, צבי אהרוני, מחוטפי אייכמן, נפטר בלונדון, באתר nrg‏, 25 במאי 2012 אמיר אורן, הלך לעולמו צבי אהרוני, מבכירי השב"כ שלכדו את אייכמן, באתר הארץ, 25 במאי 2012 עמרם אהרוני, ‏צבי אהרוני, מבוני קהילת המודיעין, אבני דרך בדרכו של איש שטח יוצא דופן, מבט מל"מ 93, פברואר 2023, עמ' 21 צבי אהרוני, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
שוש אביגל

שוש אביגל (אוגוסט 1946 - 7 בפברואר 2003) הייתה מבקרת תיאטרון ועיתונאית ישראלית. נולדה בשנת 1946 בשם רוזה ללוסיה וד"ר ברוך מילך, ניצולי השואה מפולין, בפסאו שבגרמניה. אביה היה גינקולוג, וניהל בזמן מלחמת העולם השנייה תחת שם בדוי את בית החולים בעיר אופולה. הוא איבד את רעייתו הראשונה ובנו הקטן בשואה, נישא בשנית ובני הזוג הגיעו כעקורים לגרמניה. עלתה עם הוריה בגיל רך לישראל והמשפחה השתקעה בחיפה, שם גם נולדה אחותה אלה. היא למדה בבית הספר הריאלי. בצה"ל שירתה ככתבת ב"במחנה נח"ל" וגלי צה"ל. אביגל קיבלה תואר דוקטור בתיאטרון מהסורבון, פריז. הגישה את התוכנית "שמונה וחצי" ששודרה בטלוויזיה הישראלית בראשית שנות השבעים והייתה מבקרת התיאטרון הראשונה של הטלוויזיה. היא כתבה ביקורות תיאטרון בעיתונים "דבר", "כותרת ראשית" "חדשות", גלי צה"ל והייתה מנהלת פורום התיאטרון של ynet. בשנים 1983-1982 שימשה כממונה על הוראת התיאטרון במשרד החינוך. בשנים 1987-1986 כיהנה כמנהלת התיאטרון לילדים ונוער. בשנים 1999-1994 הייתה היועצת החינוכית בסל תרבות, כמו כן הקימה וניהלה את האגף לאומנויות בעיריית תל אביב-יפו. היא עיבדה למחזה את הרומן "גירושין מאוחרים" מאת א.ב. יהושע ואת הסיפור "מתבן במנהטן" מאת יצחק בשביס-זינגר. אביגל ערכה את יומנו המשוחזר של אביה, ברוך מילך. הוא הספיק לראות שלושה פרקים מהספר, ואישר את השם שבחרו לו האחיות: "ואולי השמים ריקים", לפני פטירתו באפריל 1989. כחודשיים לאחר פטירתו התברר שהיומן המקורי נשמר בפולין. אביגל יצאה לוורשה ושבה עם עותק ממנו. במשך 10 שנים שילבה בינו ובין היומן המשוחזר שכתב אביה בישראל בשנות ה-80. בשנת 1999 יצא הספר לאור בהוצאת ידיעות אחרונות ויד ושם. אביגל הייתה נשואה לעמוס גפן, מוציא לאור ומתרגם של מדע בדיוני ולצחי אביגל. משניהם התגרשה. מנישואיה הראשונים נולד הבן עידן. בשנותיה האחרונות חיה בזוגיות עם אברהם שוורץ. אביגל נפטרה ממחלת סרטן השד, בתום מאבק של 22 שנים במחלה. אחותה הצעירה היא המלחינה אלה מילך-שריף. סרטו של במאי הקולנוע אבי נשר, "החטאים", מבוסס על יחסיהן ונפתולי משפחתן. ספר אסופת מאמרים פרי עטה ועליה, "עיונים בתיאטרון", ראה אור בהוצאת אוניברסיטת תל אביב, בעריכתם של הפרופסורים גד קינר ושמעון לוי ב-2005. הסטודיו לאומנויות התיאטרון על-שם יורם לוינשטיין מקיים תחרות מלגות על-שמה. ynet, המאמרים והביקורות של שוש אביגל ז"ל, באתר ynet, 8 ביוני 2003 שוש אביגל, באתר של ד"ר אלה מילך-שריף מרב יודילוביץ', נפטרה מבקרת התרבות שוש אביגל, באתר ynet, 8 בפברואר 2003 ציפי שוחט, חוקרת התרבות שוש אביגל מתה בגיל 56, באתר הארץ, 7 בפברואר 2003 נפטרה חוקרת התרבות שוש אביגל, נענע 10, 9 בפברואר 2003 ערב לזכרה של שוש אביגל, באתר "הבמה", 30 בינואר 2005 מרדכי חיימוביץ, המסע אחרי היומן של אבא, באתר nrg‏, 26 באוקטובר 2008 שוש אביגל (1946-2003), דף שער בספרייה הלאומית
נובידבור מזובייצקי

נובידבור מזובייצקי (בפולנית: Nowy Dwór Mazowiecki; ‏האזנה‏Ⓘ‏ בכתיב יידי: נאווי דוואר) היא עיר בפרובינציית מזוביה שבמרכז פולין, צפונית מערבית לוורשה, על גדת נהר ויסלה. נכון ל-2009 התגוררו בעיר כ-27,700 תושבים. נובידבור נזכרת לראשונה במאה ה-13, ובשנת 1374 הוענקו לה זכויות עיר. במהלך פלישת האימפריה השוודית לפולין נפגע היישוב קשות. בחלוקת פולין השלישית בשנת 1795 נכללה העיר בתחום פרוסיה, ובשנת 1815 נכללה בתחום פולין הקונגרסאית. במהלך המאה ה-19 התפתחה העיר, והוקמו בה מפעלים שונים. בעיר התקיימה קהילה יהודית החל מסוף המאה ה-17. בסיום מלחמת העולם הראשונה פרעו ביהודי העיר חיילי הצבא הכחול. בין מלחמות העולם התקיימה בעיר פעילות של אגודת ישראל, של המפלגות הציוניות ושל הבונד. בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיר מהתנכלויות אנטישמיות גוברות והולכות מצד שכניהם הפולנים, תוך הצבת משמרות חרם בפני חנויותיהם והכאתם ברחוב. בין השנים 1939-1930 פעל בעיר בית ספר 'תרבות' ובו למדו עד פרוץ המלחמה כ-200 תלמידים. ערב מלחמת העולם השנייה נמנו בעיר כ-4,500 יהודים, כמחצית מתושביה. עם כיבוש העיר בספטמבר 1939 בידי הגרמנים, לאחר הפצצות בהן נהרגו מאות יהודים, הוטלו על יהודי היישוב גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב, וכן נשרפו בפומבי ספרי תורה בעיר. בתקופה זו נמלטו מהעיר יהודים רבים לוורשה. בתחילת 1941 רוכזו יהודי העיר בגטו שהוקם בה, אשר שעריו ננעלו ב-17 ביוני 1941. יהודי הגטו הועסקו בעבודות כפייה, ומעת לעת רצחו הגרמנים יהודים ברחובותיו, ותלו בפומבי יהודים שנתפסו בהברחת מזון אליו. בהמשך, הובאו לגטו שבעיר אלפי יהודים מהסביבה, ושוכנו בו בצפיפות רבה, תוך התפשטות מגפת טיפוס הבהרות שהפילה מאות חללים. מ-20 בנובמבר 1942 ועד 12 בדצמבר 1942 חוסל הגטו שבעיר, ולמעלה מ-5,000 היהודים שנותרו בו שולחו למחנה ההשמדה אושוויץ. רחוב נובידבור בחולון, שבו התגוררו כמה מניצולי העיר לאחר עלייתם לארץ, מנציח את זכר הקהילה. מדיה וקבצים בנושא נובידבור מזובייצקי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של נובידבור מזובייצקי ספר יזכור לקהילת נובידבור, בספריית העיר ניו יורק, "פנקס נובי-דבור", תל אביב תשכ"ה, 1965 "נובידבור מזובייצקי", באתר JewishGen (באנגלית) אתר זיכרון לקהילה היהודית בנובידבור נובי דבור באתר מרכז מורשת יהדות פולין נובי דבור (Nowy Dwór), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "נובידבור מזובייצקי", באתר השטעטל הווירטואלי מרטין דין, נובי דבור מזובייצקי, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק A, עמ' 20–22), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) נובי דבור מזוביצקי (פולין), דף שער בספרייה הלאומית עופר אדרת, אוצר מכתבים של ילדים תלמידי תרבות, באתר הארץ, 1 במאי 2024 דוד אסף ויעל דר, אולי נתראה עוד: מכתבי תלמידים יהודים מפולין לארץ ישראל בין שתי מלחמות העולם, הוצאת מאגנס, 2024. עיתונות המחתרת בגטו ורשה אודות גירוש יהודי צ'ייחנוב להשמדה באתר יד ושם
לינבורג

לינֶבּוּרג (בגרמנית: Lüneburg) היא עיר במדינת סקסוניה התחתונה בגרמניה ובירת מחוז לינבורג, כ-45 ק"מ דרומית-מזרחית לעיר המבורג. היא ממוקמת על נהר האילמנאו, כ-30 קילומטר לפני שהוא נשפך לנהר האלבה. בלינבורג מתגוררים כ-73,000 בני אדם. בכרך עצמו, הכולל כמה יישובים נוספים, מתגוררים בסך הכל כ-103,000 תושבים. לינבורג מוזכרת לראשונה בימי הביניים בשנת 956 בתעודה של אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. מעדויות ארכאולוגיות נראה כי כבר בסוף האלף הראשון החלה בלינבורג הפקת המלח מהאדמה, שתהווה במשך כאלף שנים מקור הכנסה חשוב לעיר (כריית המלח הופסקה רק בשנת 1980, למעט כרייה סמלית למטרות טקסיות ותיירות). לצד ברגן, ויסבי וליבק עלתה לינבורג למעמד של אחת הערים החשובות והעשירות של ההאנזה, והייתה חלק מברית ערי הנזה, אשר שלטה בנתיבי הסחר של צפון אירופה בתקופת ימי הביניים המאוחרים. מרכזה של העיר לינבורג הוא אחד ממרכזי הערים הבודדים בצפון גרמניה אשר לא נהרסו בזמן מלחמת העולם השנייה. לאחר כניעת גרמניה הנאצית, התאבד בעיר, ב-23 במאי 1945, ראש האס.אס היינריך הימלר, בבליעת גלולת ציאניד, לאחר שנתפס בידי הבריטים. לאחר תום המלחמה התקיימו בה, עוד בטרם פתיחת משפטי נירנברג, משפטים נגד 45 אנשי אס.אס וקאפואים ממחנות הריכוז וההשמדה ברגן-בלזן ואושוויץ. רבים מהמבנים שבלינבורג נותרו מימי הביניים, וניתן לראות בה מבנים מתקופות היסטוריות שונות, עובדה שמושכת אליה תיירים רבים מגרמניה ומחוצה לה, וזו מהווה תרומה משמעותית לכלכלת העיר. העיר סבלה מהזנחה לאחר המלחמה ועד לשנות השישים, ולכן כמה בניינים עתיקים בה קרסו, אך מאז אמצע שנות ה-70 החלה בה תוכנית נרחבת לשיקום ושימור מבניה ההיסטוריים. בעיר ממוקמות מספר כנסיות עתיקות, אשר העתיקה שביניהן החלה להיבנות כבר בשנת 1300. בין המוזיאונים הנמצאים בה ניתן למנות את מוזיאון המלח העולמי במכרה הישן, המוזיאון המזרח-פרוסי, המציג את התרבות וההיסטוריה של מזרח פרוסיה מראשית ההיסטוריה ועד שנת 1945, ומוזיאון מבשלות הבירה הצפון גרמני. בלינבורג פועל גם תיאטרון תלת-בימתי (בעל שלושה אולמי הופעות) מהקטנים בגרמניה, שלו גם תזמורת סימפונית קטנה. בנוסף קיימות בעיר מספר מבשלות בירה קטנות אשר בהן תהליך ייצור הבירה פתוח לקהל הרחב. בני העיר נוהגים להתגאות בכך, שיוהאן סבסטיאן באך שהה בעיר כשלוש שנים בצעירותו, במהלכן היה זמר מקהלה, והשתלם ככל הנראה אצל העוגבר הידוע שעבד בלינבורג, גאורג בהם. על שמו של באך קרויה כיכר במרכז בעיר, וכן מקהלה ותזמורת חובבים. אורח מפורסם נוסף אשר נהג להגיע ללינבורג הוא המשורר היינריך היינה, אשר ביקר שם מעת לעת את משפחתו. יש הסוברים ששירו הידוע "לורליי" נכתב על אחד מהפלגים הפסטורליים שזורמים בעיר ובחוצותיה. בלינבורג נמצאת אוניברסיטת "לויפאנה", שנוסדה בשנת 1946, ובה לומדים כ-8000 סטודנטים. בריטניה סקונת'ורפ, בריטניה יפן נארוטו, יפן צרפת קלמארט, צרפת איטליה איווריאה, איטליה דנמרק ויבורג, דנמרק אסטוניה טרטו, אסטוניה בית העירייה מראה מגשר בראוזבריקה תצלום אווירי של חלקו הדרומי של מרכז העיר כנסיית ניקולאס הקדוש נמל לינבורג עגורן בבית המכס הישן מדיה וקבצים בנושא לינבורג בוויקישיתוף לינבורג, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) לינהבורג (גרמניה), דף שער בספרייה הלאומית על לינבורג באתר תיירות בגרמניה