גדי דגון

גדי דגון (1 באוקטובר 1957 – 25 בינואר 2021) היה צלם אמנותי ישראלי. גדי דגון נולד במלבורן, אוסטרליה, לאב ניצול השואה ולאם שגדלה בתל אביב. ב-1960 עלה עם משפחתו לישראל וגדל בצהלה. אביו, לאון דגון, היה מתקן מצלמות, ואחר-כך סוכן של פולארויד בישראל וצלם אוויר בחיל האוויר. גדי דגון החל לצלם למחייתו בגיל שלוש עשרה. בצה"ל שירת כצלם בחיל השריון. היה עוזרם של הצלמים גברא מנדיל, מיקי אסטל ובן לם. ב-1977 הקים ביחד עם רמי רוטהולץ את הירחון "מבט ספורט" שיצא לאור במשך שנה. ב-1978, אדם ברוך, שהפך למורו ורבו, קיבל אותו לעבודה בירחון "מוניטין". דגון היה צלם המערכת הראשון של ירחון זה. בנוסף, עבד בשביל מעריב, ידיעות אחרונות, הארץ, גלובס, העולם הזה ו"שישי", מגזין אותו אדם ברוך הוציא. היה בעל טור במוסף הארץ, בימים שדב אלפון שימש כעורך המוסף. דגון צילם פוליטיקאים שונים במערכות בחירות רבות, כמו בנימין נתניהו, שמעון פרס, יצחק שמיר ועוד. הוא עבד ביחד עם הבולטים שבמעצבים הגרפיים בישראל, בהם דוד טרטקובר, גדעון עמיחי וצבי לוין. החל מ-1990, מאז שאוהד נהרין התמנה למנהלה האומנותי של להקת בת שבע, הפך דגון לצלם הבית של הלהקה. הוא צילם להקות מחול עצמאיות. בתיאטרון הרבה לעבוד עם חנוך לוין וצילם את דיוקנו הידוע. החל מ-1996 צילם את רוב הצילומים של תיאטרון גשר. שימש במשך 16 שנה צלם הבית של האופרה הישראלית והיה צלם הבית של התיאטראות החאן ותמונע. צילם חלק ניכר מהצגותיהם של תיאטראות בית ליסין והבימה. דגון צילם בעיקר ריטואלים, טקסים, תנועה ודיוקנאות. השתתף בהרבה מאוד תערוכות צילום. מנישואיו נולדו לו שני ילדים. בנו הבכור, מיכאל דגון, הוא שף ותקליטן. דגון נפטר ב-25 בינואר 2021 בגיל 64. הותיר אחריו את אשתו ושני ילדיו. נילי דגן, מאחורי המלחמה רואים את הים: שירים, אבן חושן, 2010. (הספר בקטלוג ULI) בן בר-שביט (עורך), חנוך לוין תיאטרון – צילום גדי דגון, 2010. (הספר בקטלוג ULI) מרדכי עומר (אוצר), גרפיטי בכיכר יצחק רבין נובמבר 1995, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1996. (הספר בקטלוג ULI) אחד מי יודע: אוהד נהרין, להקת מחול בת-שבע, 2006-1990, עם עובד, 2006. (הספר בקטלוג ULI) עופר כליף, חסר לך בורג: המדריך הישראלי לתיקונים ולאחזקת הבית, עם עובד, 2005. (הספר בקטלוג ULI) קרן קיימת ומצלמת: תמונות מהקופסה הכחולה 1903–2003, חברת החשמל, 2003. (הספר בקטלוג ULI) יהודה ליטני, לא על החומוס לבדו: חומוס, שמן זית, מראי מקום, דניאלה די-נור, 2000. (הספר בקטלוג ULI) אבות ובנות, דניאלה די-נור, 2000. (הספר בקטלוג ULI) העמדת פנים, מוזיאון לאמנות ישראלית, 1990. (הספר בקטלוג ULI) אילן גולדהירש; טל ברודי, סל של חרוזים, ד. פלד, 1983. (הספר בקטלוג ULI) אני כישלון של ישבן – דיבור אודות אלוהים – תיאטרון תמונע. רוקד עם מצלמה – גלריית ברוורמן, אוצרת נעמי אביב (2008) גרפיטי בכיכר רבין – מוזיאון תל אביב לאמנות, אוצר מרדכי עומר (1995). העמדת פנים – המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן, אוצרת נעמי אביב (1990). סמדר שפי, גדי דגון, "חנוך לוין – תיאטרון", מה שיכול היה להיות, באתר הארץ, 25 במרץ 2011 צבי גורן, ריאיון: חנוך לוין על פי גדי דגון, באתר הבמה, 27 בפברואר 2011 יעל גוטרייך אורון, עכבר העיר אונליין, תערוכה חדשה: גדי דגון מתגעגע לחנוך לוין, באתר הארץ, 20 במרץ 2011 סמדר הירש, "המקצוע נטש אותי": הצלם גדי דגון בתערוכה חדשה, באתר nrg‏, 18 ביוני 2008 צילום מחול: גדי דגון, באתר DanceTalk גדי דגון מציג: לחשוב אל מחוץ לקובייה, באתר הידען, 9 במרץ 2010 nrg מעריב, תערוכה בתמונות: רוקד עם מצלמה, באתר nrg‏, 18 ביוני 2008 מאיה נחום שחל, "הפך את צילום המופע לאמנות בפני עצמה", באתר כלכליסט, 27 בינואר 2021 הספרים של גדי דגון, באתר "סימניה" גדי דגון, באתר MusicBrainz (באנגלית) גדי דגון, באתר Discogs (באנגלית) גדי דגון, דף שער בספרייה הלאומית אדם ברוך, גדי דגון הגיע לר"ג, מעריב, 21 בדצמבר 1990