laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מ. דיזנגוף ושות'

מ. דיזנגוף ושות' בע"מ היא חברת ספנות שנוסדה בתקופת השלטון העותמאני בארץ ישראל על ידי ראש העיר הראשון של תל אביב, מאיר דיזנגוף, כאחת מיוזמותיו העסקיות הפרטיות, וממשיכה להתקיים עד ימינו כסוכנת של חברת צים. בנוסף לתפקידיו הציבוריים היה מאיר דיזנגוף פעיל גם בתחום העסקי. ב-1904 ייסד עם חברו זאב גלוסקין את חברת "גאולה" לרכישת קרקעות, ובמקביל עסק בייבוא מכונות, והקים חברה לשירות עגלות מכניות במקום הדיליז'נס הנמשך על ידי סוסים, לצורך הובלת נוסעים לירושלים ולמושבות. דיזנגוף הקים בשנת 1905 בשותפות עם אנשי עסקים נוספים, היינץ ר. גרץ, מאיר אריסון (אביו של תד אריסון), ור' מלץ, חברת ספנות שנקראה על שמו - מ. דיזנגוף ושות' בע"מ. החברה עסקה בספנות, שימשה כסוכנת של חברות ספנות אחרות, ובעסקי מסחר, יבוא ויצוא. על פי הסכם השותפים, עם פטירתו של אחד מהם, יעבור חלקו לשאר השותפים. מאיר דיזנגוף נפטר ראשון בשנת 1936, אחריו נפטרו שנים מן השותפים האחרים. היינץ גרץ שנותר אחרון בחיים היה לבעלים היחיד של החברה, אך היא המשיכה להיקרא בשמה המקורי, מ. דיזנגוף. בשנות ה-30 הייתה החברה הסוכנת של אוניית הנוסעים הגדולה "פולוניה", שהפליגה אחת לשבועיים מנמל קונסטנצה בחוף הים השחור ברומניה דרך איסטנבול ופיראוס לנמל חיפה וחזור. בספינה זו הגיעו לארץ ישראל רוב עולי העלייה החמישית מפולין. החברה נעשתה לאחת מסוכנויות הספנות המבוססות בארץ וייצגה חברות ספנות ומסחר גדולות מכל העולם. בשנת 1950 רכשה החברה בארצות הברית שלוש ספינות ישנות בנות כ- 30 שנה. לאחת מהן קרא היינץ גרץ בשם "אברהם גרץ", על שמו של אביו. בשנת 1952 הייתה הספינה "אברהם גרץ" מעורבת בפרשה שעוררה הד תקשורתי רב בישראל ובעולם, כאשר אדן גרץ, בנו של היינץ גרץ השתלט על הספינה במימי ארצות הברית ואיים להטביע אותה על אנשיה, אם אביו היינץ גרץ לא יתמנה לשר התחבורה של מדינת ישראל. זמן קצר לאחר מכן רכשה חברת "צים" את חברת הספנות מ. דיזנגוף על שלוש אניותיה והסוכנויות שלה והיא ממשיכה להפעיל אותה בשמה המקורי מ. דיזנגוף. בתקופה שלאחר מלחמת סיני העבירה מדינת ישראל סחורות ומטענים מאפריקה ואסיה דרך תעלת סואץ לחיפה וחזור, על גבי ספינות זרות שלא הניפו את דגל ישראל. אחת הספינות הייתה הספינה הדנית "אינגה טופט" שנחכרה על ידי חברת הספנות דיזנגוף. הספינה נעצרה על ידי שלטונות מצרים ביוני 1959 ומטענה הוחרם, דבר שגרם לתקרית בינלאומית. מאז משמשת החברה כסוכנות אוניות של חברת "צים" ונמצאת בבעלותה המלאה. פעילותה העיקרית של החברה היא מתן שירותי סוכנות לקווי הספנות של חברת צים. שירותים אלה כוללים טיפול במסמכי ההובלה הימית וטיפול בספינות בנמלי ישראל. בנוסף נותנת החברה שרות לספינות וקווי ספנות אחרים, שפעילותם אינה נוגדת את זו של "צים". חברת דיזנגוף רוכשת את הספינה "מאיר דיזנגוף", יומני כרמל ספטמבר 1950 (התחלה 3:12) חרות 27.01-1952
גרגורי בסקין

גרגורי (גרשון) בסקין (נולד ב-21 ביוני 1987) הוא סייף ישראלי, אלוף ישראל בסיף בשנים 2005, 2008, 2012, 2013 ו-2021 בענף הדקר. בסקין נולד בסנט פטרסבורג שברוסיה עלה לישראל בשנת 1990 והתגורר באשקלון. בשנת 1996, כשהוא בן 9, החל להתאמן בסיוף. בתחרות סבב עולמי לנוער שנערכה באשקלון בשנת 2003 דורג במקום החמישי (נועם גיל היה שלישי). בסקין היה אלוף ישראל לנוער בשנים 2004–2007 (עד גיל 21). בשנת 2007 היה סגן אלוף אירופה לנוער. בשנת 2010 זכה באליפות ישראל בפעם השנייה. ב-2009 העפיל לגמר גביע עולם באיטליה והגיע לדירוג השיא שלו לבוגרים בעולם - מקום 64. בשנת 2012 כשל בניסיונו להעפיל לאולימפיאדת לונדון. נכון לשנת 2022, מאמן ומתגורר בסטוקהולם, שוודיה, שם זכה באליפות המדינה לשנה זו. במאי 2017 השתתף באליפות ישראל לסיוף וזכה במדליית הכסף. באליפות אירופה שנערכה ביוני 2022 באנטליה סיים בסקין במקום 30 בתחרות האישית ובתחרות הקבוצתית זכה במדליית הכסף יחד עם חבריו לנבחרת ישראל: יובל פרייליך, עידו הרפר ויונתן כהן. מדיה וקבצים בנושא גרגורי בסקין בוויקישיתוף גרגורי בסקין, ברשת החברתית פייסבוק גרגורי בסקין, ברשת החברתית אינסטגרם גרגורי בסקין, באתר התאחדות הסיף הבין-לאומית גרגורי בסקין, באתר הוועד האולימפי בישראל גרגורי בסקין באתר הnahouw הרשמי גרגורי בסקין באתר איגוד הסיוף העולמי הרשמי גבי חביב, גרגורי בסקין - סיפורו של אלוף, כתבה בטלוויזיה החינוכית, 2012 מארי רוז, גרגורי בסקין: עם הפנים לפריז 2024, באתר מכון וינגייט, 18 במאי 2021 "סייף: גרגורי בסקין זכה באליפות ישראל", באתר ynet, 21 ביוני 2005 סער הס, סייף: בסקין סגן אלוף אירופה לנוער, באתר ynet, 6 בנובמבר 2006 אליסף דעואל, ‏" אף סייף לא הצליח להעפיל לאולימפיאדת לונדון", באתר ONE‏, 22 באפריל 2012 ניר שועלי. "סיוף: סיכום תוצאות אליפות ישראל 2017", בכדור אחר. 14 במאי 2017 אורן אהרוני, עשו היסטוריה: נבחרת הסייף סגנית אליפות אירופה, באתר ישראל היום, 22 ביוני 2022
פטר גינז

פטר גינז (בצ'כית: Petr Ginz;‏ 1 בפברואר 1928 – 1944) היה נער ממוצא יהודי, יליד צ'כיה שנרצח בשנת 1944 באושוויץ בזמן השואה. רבים ניבאו לו עתיד מזהיר בתחום הציור והספרות. העתק ציור שלו, המתאר את כדור הארץ הנראה מהירח נלקח על ידי האסטרונאוט הישראלי אילן רמון לחלל והתפרסם לאחר אסון מעבורת החלל קולומביה. גינז היה בנם של האספרנטיסטים אוטה גינז (1896–1976) ומריה, ואספרנטיסט מלידה. אביו של גינז היה יהודי, ואמו צ'כית, מהראדץ קראלובה. האב היה אספרנטיסט והכיר את האם בקונגרס אספרנטו. האם ניהלה משק בית יהודי שלמדה מחמותה. גינז אהב את יצירותיו של ז'ול ורן וחלם על מסעות בימים ובחלל. הוא למד בבית הספר היהודי בפראג (שפת הלימוד הייתה צ'כית), עד שנסגר בעקבות הכיבוש הנאצי. באוקטובר 1942, בגיל 14, נשלח לגטו טרזין. מן התקופה עד לכליאתו בגטו נותרו ציורים רבים, מכתבים להוריו ויומן (כתוב בצ'כית). בטרזין החל לחבר מהזיכרון מילון אספרנטו-צ'כית. כמו כן היה עורכו של מגזין נוער סודי בשם "וֶודֵם" ("אנו הולכים בראש"), אשר הופיע במשך שנתיים. במאי 1944, נשלחה גם אחותו, אווה, לגטו, כאשר מלאו לה 14 שנים. גינז נשלח לאושוויץ ב-28 בספטמבר 1944, עם דודו ובן דודו. בפברואר 1945 נשלח האב גם הוא לגטו. אביו ואחותו שרדו את השואה. האסטרונאוט הישראלי אילן רמון נשא עמו לחלל בינואר 2003 העתק של ציורו של גינז הנקרא "נוף ירח", ציור שנבחר עבורו על ידי יד ושם כשרמון ביקש לקחת עמו לחלל פריט מתקופת השואה. המקור שמור ומוצג במוזיאון השואה יד ושם בירושלים. מעבורת החלל קולומביה שעליה היה רמון התרסקה בדיוק ביום הולדתו ה-75 של גינז, אילו היה חי עד אז. זמן קצר לאחר התרסקות המעבורת נמצאו במקרה, בעליית-גג בפראג, חלקים מן היומן המתאר את תקופת המלחמה עד שנשלח לגטו. אחותו, חווה פרסבורגר, ערכה ופרסמה את היומן, שיצא לאור בישראל ובמדינות נוספות. בראשית 2005 פרסם הדואר הצ'כי בול זיכרון הנושא את הציור. שמו של פטר גינז אף ניתן לאסטרואיד. אבן נגף לזכרו הוצבה בפראג לפני בית המשפחה. תמונות שצייר גינז נמסרו על ידי אביו ליד ושם, והן הוצגו בין היתר במוזיאון היהודי בפראג (באגף בית הכנסת פינקס). העתק של הציור נמסר לרונה רמון במלאת 15 שנים למותו של בעלה. העתק נוסף נשלח לאסטרונאוט האמריקני אנדרו פוסטל שהיה עמיתו של אילן רמון בנאס"א, כדי לקחת אותו עמו לחלל. החל משנת 2008, מדי שנה ביום השואה משודרת תוכנית בשם "נוף ירח" בערוץ דיסני, לזכרו. פטר גינז, יומנו של פטר גינז, 1941-1942 בעריכת חוה פרסבורגר, הוצאת דביר ויד ושם, 2008. מדיה וקבצים בנושא פטר גינז בוויקישיתוף Ein Junge aus Prag in Theresienstadt פטר גינז, באתר "Find a Grave" (באנגלית) פטר גינז (1928-1944), דף שער בספרייה הלאומית בתצוגה מיוחדת במוזיאון ההיסטורי של יד ושם: הקשר האישי בין אילן רמון לפטר גינז, באתר יד ושם על העברת הציור המקורי "נוף ירח" מיד ושם למוזיאון השואה ביוסטון, באתר יד ושם השירות הבולאי הצ'כי ישיק היום בול לזכרו של פטר גינז אשר נספה באושוויץ ואת ציורו לקח אילן רמון לחלל, באתר יד ושם יורי ילון, מגשימים את החלום של אילן רמון ז"ל, באתר ישראל היום, 1 בפברואר 2018 מסר של זיכרון השואה מהחלל, באתר יד ושם
עשתר (פירושונים)

האם התכוונתם ל... עִשְתָּר או אִשְתָר (וגם: אַנֻנִתְ, אַסְטַרְטֵ, אַטַרְסַמַיִןְ ונִנַ) – אלת הפריון, האהבה והמין האכדית עשתרת – אלת היופי, הפריון והתשוקה ומגינת הבית בקרב העמים השמיים עשתר (אל) (וגם: עתתר, עשתר עריץ, עשתר כמוש) – אל כוכב הבוקר במיתולוגיה הכנענית עַשְׁתָּרוֹת – עיר מקראית בעבר הירדן המזרחי
זמרשת

זֶמֶרֶשֶׁת הוא אתר אינטרנט של חברה לתועלת הציבור הפועל לשימור הזמר העברי המוקדם – הפזמונים העבריים שלמן ראשית הציונות ועד שנות ה-50 של המאה ה-20. נכון ליולי 2022 מופיעים באתר 7,770 שירים ו-15,364 הקלטות, שניתן לקרוא את תמליליהם ולהאזין לביצועיהם – לרוב על ידי מיטב מבצעי ומבצעות התקופה, ולעיתים על ידי ותיקי היישוב כיום או משתתפי אירועי "זמרשת", המתקיימים במקומות שונים בארץ אחת לחודשיים בהובלת הזמרת נגה אשד. לשירים רבים מוצעות מספר הקלטות. ניתן לצרף קרדיטים לשיר לצד מילות השיר. האתר פועל כחוק וברישיון אקו"ם, ועל כן מרבית הביצועים לשירים המובאים בו אינם ניתנים להורדה אלא מוצעים להאזנה חופשית של הציבור בלבד. אלפי שירים נוספים משנות ה-50 הועלו לרשת בפרויקט אוצר הזמר העברי של קול ישראל. מייסדי "זמרשת" מגדירים עצמם כ"פרויקט חירום להצלה ולמחשוב של הזמר העברי המוקדם", ומצהירים כי מטרתם העיקרית היא שימור והפצה של הזמר העברי. מטרות מוצהרות: לפעול באופן מיידי להצלת כל החומרים שנמצאים בסכנה, תוך שימת דגש על הצלת החומר הפיזי של היצירה; להקים מאגר מידע שיכלול את מרב הפרטים אודות הזמר העברי המוקדם: שירים (ההקלטות עצמן, תווים, מילים וכו') וביוגרפיות של מלחינים, מחברים ומבצעים בני התקופה; להנחיל את הזמר העברי המוקדם לכלל הציבור, תוך שימת דגש על הדורות הצעירים, באמצעות אירועי זמר ובאמצעים נוספים; מטרת העל: להפיץ את החומרים הללו ולעשותם נגישים לכלל באמצעות האינטרנט. אתר האינטרנט הרשמי של זמרשת זמרשת, באתר "גיידסטאר ישראל" דוד שליט, ‏רבותיי ההיסטוריה מתפוררת, באתר גלובס, 21 בפברואר 2008 עופר אדרת, החברה להגנת הזמר: קבוצת "זמרשת" מעוררת לחיים שירה עברית מהמאה ה-19, באתר הארץ, 10 בספטמבר 2015 חגי חיטרון, 20 אלף הקלטות מהשנים הראשונות למדינה יועלו לרשת, באתר הארץ, 30 בינואר 2012
וריה

וריה (ביוונית: Βέροια) היא עיר במקדוניה שביוון, כ-60 ק"מ מערבית לסלוניקי. ידועה בעיקר בזכות הקבר המפואר המיוחס לפיליפוס השני מלך מוקדון, הנמצא ברובע ורגינה. וריה הייתה מיושבת כבר במאה העשירית לפני הספירה. בכתובים היא מוזכרת לראשונה אצל תוקידידס במחצית השנייה של המאה החמישית לפנה"ס. בשנת 168 לפנה"ס, לאחר ניצחון הרפובליקה הרומית במלחמה המקדונית השלישית, נכללה העיר באחת ממדינות החסות שהוקמו על ידי רומא. ב-146 לפנה"ס לאחר המלחמה המקדונית הרביעית, הפכה רומא את מקדוניה לפרובינקיה. באותו זמן החלו הרומאים בסלילת ויה אגנטיה, הדרך הרומית הראשית מרומא למזרח שעברה בווריה. העיר פרחה בתקופת האימפריה הביזנטית. ב-1436 נכבשה וריה על ידי האימפריה העות'מאנית, ונשארה בשלטון עות'מאני קרוב ל-500 שנה. השלטון העות'מאני בווריה הסתיים ב-1912 עם הכיבוש היווני במהלך מלחמת הבלקן הראשונה. עדות כתובה ראשונה על קיום קהילה יהודית מופיעה בברית החדשה: שם מסופר על ביקורו של פאולוס בבית הכנסת בווריה, ביקור המיוחס לעשור הששי של המאה הראשונה. הקהילה מוזכרת בדיווח של נוסע עות'מאני מהמאה ה-15. לאחר גירוש ספרד, בסוף אותה מאה, הגיעו אליה יהודים רבים. באמצע המאה ה-19 חלה פריחה של הקהילה. באותה תקופה שופץ בית הכנסת, ונבנו רבים מהבתים המפוארים של ברבוטה, הרובע היהודי. במלחמת העולם השנייה הייתה וריה בחלק של יוון שהיה בכיבוש גרמני ישיר. במאי 1943 נשלחו רוב יהודי העיר למחנות ההשמדה, מיעוטם ברחו להרים או הוסתרו על ידי תושבי העיר חסידי אומות העולם. מתוך 950 יהודי העיירה שרדו 111. מאז 2008 החל תהליך של שימור הרובע היהודי. בית הכנסת שופץ והוא פתוח לביקור. כן שופצו בית הרב ובנינים נוספים המשמשים כבניני ציבור. בית הכנסת המשופץ בווריה ארון הקודש בתים ברובע היהודי לשעבר בית הרב ורגינה לאה בורנשטיין מקובצקי וברכה ריבלין, "וריה", בתוך: ברכה ריבלין (עורכת), פנקס הקהילות: (10) יוון, ירושלים: יד ושם, תשנ"ט 1998, עמ' 110–116. הספר "צללים על העיר" מאת יוליוס יורגוס, הוצאת Eurasia, אתונה (ביוונית[דרושה הבהרה]) מדיה וקבצים בנושא וריה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של וריה (ביוונית) וריה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) וריה (יוון), דף שער בספרייה הלאומית מעשי השליחים, פרק 17 זכרונות אשר מור קיצור תולדות קהילת וריה ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים ביוון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רוסטוק

רוסטוק (בגרמנית: ‏Rostock‏Ⓘ‏) היא עיר עצמאית והגדולה ביותר בערי מדינת מקלנבורג-מערב פומרניה שבגרמניה. רוסטוק שוכנת על גדות נהר הווארנו (Warnow), רובע וארנמינדה (Warnemünde) בצפון, המרוחק 16 ק"מ ממרכז העיר, שוכן ממש על שפת הים הבלטי, והוא אחד הנמלים המרכזיים בגרמניה. בעיר ממוקמת אוניברסיטת רוסטוק, שהיא מהאוניברסיטאות העתיקות בעולם[דרוש מקור] ואחת מהעתיקות בצפון אירופה ואזור הים הבלטי. העיר העתיקה של רוסטוק מאופיינת במבנים העשויים לבנים שרופות אופייניות בוהקות באדום עמוק מתקופת ההַנזֶה (איגוד הסחר). ביניהם ניתן למנות את ביצורי העיר ששרדו בחלקם עד היום, כולל קטע שנבנה על ידי ולנשטיין במהלך מלחמת שלושים השנה. במזרח העיר העתיקה ישנו קטע ארוך של חומה בקרבת כנסיית פטרי, וקרוב מאוד לשם ניצב עדיין חלק ממבצר הדייגים ובו כמה תותחים היסטוריים. בתוך חומות העיר נמצאות שלוש כנסיות עתיקות ואדירות מבין הארבע שהיו בעבר. הגדולה ביניהן היא המארינקירכֶה במרכז העיר, וליד השוק העתיק - המקום שבו הייתה פעם רוסטוק - ניצבת כנסיית סנט פטרי. מהמגדל שלה נשקף נוף של רוסטוק והים הבלטי. מבנים חשובים נוספים הם בית העירייה הגותי והחזית הבארוקית שנבנתה מאוחר יותר, ההָאוּסְבָּאוּמהָאוס והשְטֶנדֶהָאוּס הנאו-גותי. סימן היכר אהוב במיוחד של העיר זהו המגדלור העתיק בווארנמינדה. במאה ה-11 הקימו פולאבים יישוב על נהר הווארנו וקראו לו רוזטוק (Roztoc, שפירושו "התרחבות הנהר") שם שהפך עם הזמן לרוסטוק. מאוחר יותר התיישבו במקום סוחרים גרמניים. עם צירופה של העיר לברית ערי ההנזה החלה התפתחות מהירה של העיר. במאה ה-14 היו בה 12,000 תושבים. היא הייתה נמל חשוב, והיו בה מספנות שבהן נבנו אניות לשיט בים הבלטי. ב-1419 נוסדה בה אוניברסיטה – אוניברסיטת רוסטוק, אחת מהעתיקות בצפון אירופה. בסוף המאה ה-15 הצליחו דוכסי מקלנבורג להשתלט על העיר, שעד אז הייתה כפופה להם רק נומינלית. המאבקים שנמשכו בין העיר לדוכסים הביאו לשפל במעמדה הכלכלי והפוליטי של העיר. במחצית הראשונה של המאה ה-19 החל שיפור במעמדה הכלכלי של העיר. תחילה בזכות סחר החיטה ומשנות ה-50 של המאה בזכות ההתפתחות התעשייתית בעיקר המספנות. במאה ה-20 התמקמו ברוסטוק מספר מפעלי מטוסים. במהלך מלחמת העולם השנייה נגרם הרס רב מהפצצות בנות הברית. לאחר המלחמה פותחה רוסטוק כעיר תעשייתית חשובה של גרמניה המזרחית וכנמל המוצא העיקרי שלה לים. בעקבות איחוד גרמניה איבדה רוסטוק את חשיבותה כנמל מרכזי והתעשייה שלה לא יכלה להתחרות בתעשייה המערב גרמנית. כתוצאה התדלדלה אוכלוסייתה מ-260,000 ב-1989 ל-200,000 ב-2007. באוגוסט 1992 נערכו בעיר סדרה של תקיפות ופרעות כנגד מהגרים מווייטנאם. קיומם של יהודים ברוסטוק מוזכר לראשונה במסמך מ-1279. הקהילה בעת החדשה החלה עם הגעתם של יהודים ראשונים ב-1868. הוקמו מוסדות של הקהילה, מוסדות חינוך ובית עלמין. ב-1900 הייתה בעיר קהילה משגשגת בת כ-500 נפשות. בשנת 1902 הוקם בית הכנסת הגדול. בית הכנסת נשרף בליל הבדולח. רבים מיהודי העיר נמלטו, 175 שנשארו בעיר נשלחו לגטו טרזיינשטט ולאושוויץ. רק שניים מהם ניצלו. נכון לשנת 2009 קיימת בעיר קהילה קטנה של יהודים יוצאי ברית המועצות. תוניסיה ביזרטה, תוניסיה (מ־2016) הנזה רוסטוק, קבוצת הכדורגל. מדיה וקבצים בנושא רוסטוק בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של רוסטוק (בגרמנית) רוסטוק, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) רושטוק (גרמניה), דף שער בספרייה הלאומית Germany Travel, גותיות, לבנים שורפות ורומנטיקה ימית: רוֹסְטוֹק. כתבה של עיתון דר שפיגל. 20 Jahre Rostock-Lichtenhagen: Brandsätze gegen Asylbewerber
מחלף אייל

מחלף אייל הוא מחלף המחבר בין כביש 6 לכביש 5504 ובעתיד לכביש 551. המחלף נקרא על שם קיבוץ אייל הנמצא מזרחית למחלף. המחלף ממוקם בסמוך לקיבוץ ניר אליהו וכקילומטר צפונית מגדר ההפרדה וקלקיליה. מספרו של הכביש בתוואי הגשר הוא 551 אך זהו קטע קצר בן קילומטר וחצי העתיד להפוך לכביש רוחב בשרון הצפוני בין אזור קיבוץ יקום בכביש 2 למחלף אייל. המחלף מחבר את כוכב יאיר, צור יגאל, טירה, טייבה וקיבוץ אייל עם כפר סבא, ומאפשר ירידה לכביש חוצה ישראל. הוא הוקם על ידי חברת דרך ארץ, זכיינית קטע הכביש המרכזי של כביש 6, ותוכנן על ידי חברת כביש חוצה ישראל. המחלף נפתח לתנועה בספטמבר 2002, ומיד הפך למוקד של תאונות דרכים. העלייה למחלף מכיוון מערב כוללת עיקולים חדים. באמצע המחלף צומת שדרכו ניתן לרדת לכביש חוצה ישראל לכיוון צפון ולכיוון דרום. בצדו המזרחי של המחלף פניות חדות ימינה (לכיוון קלקיליה) ושמאלה (לכיוון כוכב יאיר וצור יגאל) המחייבות האטה ניכרת במהירות הנסיעה. באוגוסט 2003 הושלמה סלילתו של כביש 6 בין מחלף אייל לניצני עוז. הקמתו של המחלף הביא לעלייה בפקקי התנועה באזור מאחר שנוספו שלושה צמתים מרומזרים על הכביש המוביל לכוכב יאיר-צור יגאל. בספטמבר 2023 אושרה תוכנית לשיפור תוואי הדרך ובניית גשרים נוספים שיביאו להתייתרות הרמזורים חלנסיעה רציפה ללא עצירות שיורידו את עומסי התנועה באזור.[1] מבנה המחלף הוא מסוג מחלף יהלום. גשר המחלף חולף על כביש 6 בתוואי כביש 5504. בשני צידי הגשר ממוקמים צמתים מרומזרים המאפשרים את הכניסות והיציאות מכביש 6. כבישי ישראל דוד רטנר, מחלף אייל - אתר מרובה תאונות, באתר הארץ, 13 ביולי 2004 ענת ג'ורג'י, מחלף אייל: 6 חודשים, 10 תאונות, באתר הארץ, 4 בפברואר 2003 ענת ג'ורג'י, שדרוג לרעה, באתר הארץ, 16 במאי 2003 גל ניסים, ‏חוצה ישראל: קטע נוסף באורך 13 ק"מ, בין מחלף אייל לניצני עוז ייפתח מחרתיים, באתר גלובס, 6 באוגוסט 2003 סנונית ראשונה? תושבי כוכב יאיר-צור יגאל יפגינו נגד הפקקים במחלף אייל, באתר גלובס, 17 ביוני 2008
עשתר (אל)

עשתר (באוגריתית ובדרום ערבית עתיקה: עתֿתר; נקרא גם עתֿתר ערץ) הוא אל כוכב השחר במיתולוגיה הכנענית. באזורים יבשים למחצה במערב אסיה שימש עשתר אל הגשם, ואף הופיע גם בדרום חצי־האי ערב, שם נקרא עתור (שמשמעותו מושקה) או זוהה עם ד'ו סמני. במצבת מישע נזכר שם האלוהות המורכב עשתר-כמוש. בעלילות בעל וענת מסופר כי עשתר תפס את כס המלכות על האלים באופן חד־צדדי, אך האל ים הדיח אותו. לאחר הריגתו של בעל בידי מות, המליצה אשרה למנות את עשתר למחליפו בשל ניסיונו במלוכה, אך לאחר שעשתר התיישב על כס המלוכה של בעל בפסגת צפון, הוא ירד ממנו מפני שהוא הרגיש שהוא אינו ראוי לו. מכיוון שעשתר לא היה נשוי או מאורס, נמסר לו מפי שפש שהוא אינו זכאי לארמון משלו כמו יתר האלים. בלחש עלילת האלים הנאבקים בנחש משירת אוגרית, הדמות המרכזית "אם פחל" קוראת לאמה, הדמות המרכזית השנייה, שמש, להוביל קול אל אלים שונים במעונותיהם, כדי להודיעם לחש קסם נגד נשיכת נחשים. בלוח זה לא מוזכר עשתר, אך בלוח הממשיך את הלוח הזה, בשל ערפל שכיסה את הארץ גברה "חמה" (ארס), בין האלים הרבים שנזכרו (רובם בזוגות, וחלקם בעלי שם כפול כגון כושר־וחסיס) כאוספי ה"חמה" מוזכר/מוזכרים "עתֿתר ועתֿתפר". לא קיימות עדויות באשר לפולחן של עשתר באוגרית, אך במקורות יווניים מהמאה ה-5 לספירה, הוא מוזכר בהקשר של קורבן ילדים על ידי שבטים בדואים בחצי־האי סיני. Gwendolyn Leick, A Dictionary of Ancient Near Eastern Mythology, Routledge, 1991, pp. 15, 163. צבי ושפרה רין, עלילות האלים, ענבל, 1996, עמ' 682-690 – לוח UT 607 צבי ושפרה רין, עלילות האלים, ענבל, 1996, עמ' 699, 703 – לוח UT 608
יושירו מורי

יושירו מורי (ביפנית: 森 喜朗; נולד ב-14 ביולי 1937) הוא פוליטיקאי יפני שכיהן כראש ממשלת יפן ה-85 וה-86, החל ב-5 באפריל 2000 ועד ה-26 באפריל 2001. זכור בעיקר בגלל פליטות הפה הרבות שלו, ונחשב כראש ממשלה לא פופולרי. כיום הוא נשיא איחוד הרוגבי היפני ונשיא האיחוד הפרלמנטרי היפני-קוריאני. מורי נולד בעיר נומי שבמחוז אישיקאווה לזוג חקלאי אורז אמידים בעלי עבר בפוליטיקה, שכן אביו וסבו היו ראשי העיר של נֶאָגארי במחוז. אימו נפטרה בהיותו בן שבע. הוא למד באוניברסיטת ואסדה בטוקיו, ושם הצטרף למועדון הרוגבי. לאחר מכן הצטרף לעיתון השמרני סנקיי שינבון. הוא עזב את העיתון ב-1962 והיה למזכיר הדיאט של יפן, וב-1969 נבחר לבית היועצים של יפן, שם כיהן במשך עשר כהונות רצופות. הוא היה מעורב בשערוריית Recruit בה נחשד שקיבל מניות של חברת Recruit לפני שיצאה להנפקה, ומכר אותן לאחר מכן תוך גריפת רווח של כמיליון דולר. הוא שימש שר החינוך בשנים 1983 ו-1984, שר הסחר בינלאומי והתעשייה ב-1992 ו-1993, ושר הבינוי ב-1995 ו-1996. קודמו של מורי בתפקיד ראש ממשלת יפן, קייזו אובוצ'י, סבל משבץ ב-2 באפריל 2000 ונבצר ממנו להמשיך בתפקידו. לפיכך, מתוקף היותו המזכיר הכללי של המפלגה הליברלית-דמוקרטית, התמנה מורי לראש הממשלה. מורי תואר כבעל "לב של פרעוש ומוח של כריש" דימוי שהצביע על כישוריו וכוחו הפוליטי לצד חוסר האהדה כלפיו בציבור. תקופת כהונתו נודעה בהחלטות הלא-מקובלות שקיבלה, פליטות פה ושגיאות יחסי ציבור: בעת פגישה עם מנהיגי שינטו בטוקיו, תיאר מורי את יפן כ"מדינה של אלים, והקיסר במרכזה". הצהרה זו עוררה מהומה ביפן, שכן מורי רומז בה על תמיכתו במתן כוח אבסולוטי לקיסר, בניגוד לחוקה. במהלך הבחירות הכלליות של 2000, כשנשאל לגבי הדיווחים שמחצית מהבוחרים טרם החליטו למי להצביע, ענה מורי ש"אם עדיין אין להם עניין בבחירות, זה יהיה בסדר אם הם פשוט ישנו במהלך היום הזה." כשקיבל דיווח על פגיעת הצוללת האמריקאית "גרינוויל" בספינת הדיג "אהימה מארו" בעת ציפת חירום, שגרמה למותם של תשעה בני אדם, המשיך מורי במשחק הגולף שהיה במהלכו. לקראת סוף כהונתו ירדתו אחוזי התמיכה שלו בקרב הציבור למספר חד ספרתי, וב-26 באפריל 2001 החליף אותו ג'וניצ'ירו קואיזומי. מורי נותר חבר בית הנבחרים, בו יצג את מחוז אישיקאווה. מורי שיחק בקבוצת הרוגבי של אוניברסיטת וסדה. הוא הפך לנשיא איגוד הרוגבי היפני ביוני 2005, והדבר עורר תקוות במדינה לאירוח אליפות העולם לרוגבי ב-2011. לבסוף קיבלה ניו זילנד את האירוח ומורי טען שמדינות חבר העמים הבריטי דואגות רק לעצמן. מורי נשוי לצ'יאקו, שלמדה איתו באוניברסיטת וסדה. לזוג בן ובת. ראשי ממשלת יפן מדיה וקבצים בנושא יושירו מורי בוויקישיתוף יושירו מורי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Profile: Yoshiro Mori Japanese PM sparks holy row
אדוארד ברנס

אדוארד ג'. ברנס, ג'וניור (באנגלית: Edward J. Burns; נולד ב-4 באפריל 1968) הוא שחקן קולנוע, מפיק, תסריטאי ובמאי קולנוע וטלוויזיה אמריקאי. ברנס נולד בשכונת וודסייד, קווינס, ניו יורק, למולי, סוכנת פדרלית ולאדוארד ג'. ברנס ג'וניור, איש יחסי ציבור ושוטר. ברנס גדל בכפר וואלי סטרים בלונג איילנד ולמד תקופה קצרה בתיכון צ'אמינאד לפני שעבר לתיכון יואיט, לאחר מכן למד באוניברסיטת אונאונטה ובאוניברסיטת אולבני. לברנס יש תואר בראשון בחוג לאנגלית ממכללת הנטר - האוניברסיטה העירונית של ניו-יורק". ברנס החל את הקריירה הקולנועית שלו כעוזר הפקה של הבמאי אוליבר סטון בסרטו "הדלתות". את סרטו הראשון כבמאי, "האחים מקמאלן", ביים ברנס ב-1995. הוא זכה לביקורות טובות מצד המבקרים והופיע בכמה פסטיבלים קולנועיים מקומיים. את סרטו השני, "האחת והיחידה", ביים ברנס שנה לאחר מכן וליהק את השחקניות ג'ניפר אניסטון וקמרון דיאז לתפקידים הראשיים. בנוסף לקריירת הבימוי וההפקה הופיע ברנס גם כשחקן בסרטיו ובסרטים אחרים. בשנת 1998 הופיע בדרמת המלחמה זוכת 5 פרסי אוסקר של סטיבן ספילברג, "להציל את טוראי ריאן", בסרט גילם ברנס את דמותו של טוראי ריצ'רד רייבן מגדוד הריינג'רס השני, תחת פיקודו של קפטן ג'ון ה. מילר (טום הנקס). ב-2001 הופיע ברנס בדרמת הפעולה "15 דקות", ובקומדיה הרומנטית "חיים או משהו כזה". ב-2003 הופיע במותחן הפשע "ביטחון". ב-2006 שיחק ברנס בקומדיה הרומנטית "החופשה". ב-2008 שיחק במותחן האימה "שיחה שלא נענתה". בשנת 2013 שיחק במיני-סדרת הפשע של רשת TNT, "מוב סיטי" בתפקיד באגסי סיגל. ברנס התארס בשנת 2000 לדוגמנית כריסטי טרלינגטון, אך לבסוף הזוג ביטל את החתונה בשל פיגועי הטרור בניו יורק ב-11 בספטמבר שנה לאחר מכן, מטרים ספורים ממקום מגוריהם. הזוג החליט בסופו של דבר להיפרד. כעבור מספר חודשים חזרו בני הזוג ונישאו לבסוף בשנת 2003. נולדו להם בת ובן. אחיו נשוי לאחותה של טרלינגטון. מדיה וקבצים בנושא אדוארד ברנס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אדוארד ברנס אדוארד ברנס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אדוארד ברנס, באתר AllMovie (באנגלית) אדוארד ברנס, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) אדוארד ברנס, באתר Box Office Mojo (באנגלית) אדוארד ברנס, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
הג'וקר הוא פראי

הג'וקר הוא פראי הוא סרט דרמה שהופק באולפני סרטי פרמאונט בשנת 1957. את הסרט ביים צ'ארלס וידור והפיקו סמואל בריסקין וצ'ארלס וידור. הסרט מספר את סיפור של ג'ו לואיס (פרנק סינטרה), זמר וקומיקאי פופולרי משנות העשרים ועד תחילת שנות החמישים. הסרט מבוסס על ספרו של ארט כהן, "הג'וקר הוא פראי: סיפורו של ג'ו .אי. לואיס", שאותו קרא סינטרה וקנה את זכויות ההסרטה שלו. את הספר רצו להסריט גם אולפני MGM, והציעו לכהן 150,000 דולר, אך הוא דחה הצעה זאת. בשיקגו של סוף שנות העשרים, ג'ו לואיס (פרנק סינטרה) הוא זמר פופולרי שמושך קהל רב. לואיס מושך בנוסף את תשומת לבם של מספר מאפיונרים. אלו רוצים שהוא יעזוב את המועדון בו הוא מופיע, ויופיע אצלם. לואיס מסרב בנימוס, אך אל קפונה (אחד המאפיונרים), לא אוהב את סירובו, והמאפיונרים תוקפים אותו וחותכים את גרונו. מיתרי קולו נפגעים בצורה כל-כך קשה שהוא לא יכול לשיר יותר. לואיס שוקע בדיכאון ומפתח חוש הומור ציני. חברו, אוסטין מק (אדי אלברט), מציע שיתחיל לעבוד כקומיקאי. לואיס, שרואה שאין לו מה להפסיד, ובעידוד הבדרנית המפורסמת סופי טאקר (שמופיעה בתפקיד עצמה), נהיה קומיקאי והופך לכוכב. לואיס מפתח מערכת יחסים עם נערת מקהלה בשם מרתה סטיוארט, ועם אשת החברה הגבוהה לטי פייג'. בסופו של דבר, מתחתן לואיס עם מרתה, אך לא מצליח לשכוח את לטי. המשולש הרומנטי בו הוא נמצא והלחץ של הצלחתו כבדרן גורמים לו להתמכר לאלכוהול. תוך זמן קצר הופך לואיס הופך לשתיין מריר שעומד לאבד את הקריירה המצליחה שלו. אשתו דורשת ממנו גירושין, ובסערת רוחות הוא מכה את חברו, אוסטין. הוא מבין שיש חיים מעבר לעבודתו כקומיקאי ומעבר לשתייה, מחליט להגמל ולמצוא הנאה בחיים שהוא יבנה לעצמו. פרנק סינטרה - ג'ו לואיס מיטצי גיינור - מרתה סטיוארט ג'ין קארין - לטי פייג' אדי אלברט - אוסטין מאק "הג'וקר הוא פראי", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "הג'וקר הוא פראי", באתר נטפליקס "הג'וקר הוא פראי", באתר AllMovie (באנגלית) "הג'וקר הוא פראי", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "הג'וקר הוא פראי", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) על הסרט, באתר TCM הג'וקר הוא פראי(הקישור אינו פעיל) ביקורת על הסרט במגזין וראייטי