יחסי גרמניה–הוותיקן

היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין הכס הקדוש לבין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה מתוארכים לשנת 1951 ולסיום הכיבוש של בעלות הברית. מבחינה היסטורית הוותיקן קיים יחסי חוץ דרך נונציוס, החל בנונציו האפוסטולי לקלן, ונונציו האפוסטולי לאוסטריה. לאחר התפרקות האימפריה הרומית הקדושה וקונגרס וינה, הנונציו האפוסטולי לבוואריה החליף את זו של קלן והמשלחת הזו נותרה במינכן במהלך כמה ממשלות. משנת 1920 המשלחת הבווארית הייתה קיימת לצד הנונציו האפוסטולי לגרמניה בברלין, והם מוזגו בשנת 1934. כבר בשנת 496 הוטבל המלך הפרנקי כלוביס הראשון יחד עם רבים מבני משפחתו. בניגוד לשבטי מזרח גרמניה, שהפכו לנוצרים אריאניים, הוא הפך לקתולי. בעקבות הדוגמה של מלכם הוטבלו גם פרנקים רבים, אך הקתוליות שלהם הייתה מעורבת בטקסים פגאניים. מאבק האינווסטיטורה היה הסכסוך המשמעותי ביותר בין הכנסייה והמדינה באירופה של ימי הביניים. במאות ה-11 וה-12, שורה של אפיפיורים אתגרו את סמכותם של המלכים האירופיים על השליטה במינויים, או הסמכתם, של פקידי הכנסייה כמו בישופים וראשי מנזרים. ב-25 בספטמבר 1555 חתמו קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה וכוחות הליגה השמלקדית על שלום אוגסבורג לסיום רשמי של מלחמות הדת בין הקתולים והפרוטסטנטים. אמנה זו אישרה את חלוקת האימפריה הרומית הקדושה לשטחים קתוליים ופרוטסטנטיים. על פי האמנה, דת השליט (לותרניזם או קתוליזם) קבעה את דת נתיניו. למדיניות זו מכנים את הביטוי הלטיני, cuius regio, eius religio (""בארץ הנסיך, דת הנסיך"). הייתה תקופה בה היו תושבי המדינות חופשיים להגר לאזורים שבהם שררה דתם הרווחת. במלחמת הקואליציה הראשונה ניצחה צרפת המהפכנית את הקואליציה של פרוסיה, אוסטריה, ספרד ובריטניה. תוצאה אחת של המפלה הייתה הסיפוח של הריינלנד לצרפת על ידי אמנת בזל בשנת 1795. שמונה שנים לאחר מכן, בשנת 1803, לפיצוי נסיכי השטחים המסופחים, בוצעה מערכת מדיטציות שהביאה לחלוקה מחודשת של ריבונות טריטוריאלית בתוך האימפריה. הנושא העיקרי של ההיסטוריה האירופית במאה ה-18 ובמיוחד במאה ה-19 היה חילון החברה, שלוותה בהתנגדות נחרצת של הכנסייה הקתולית. בגרמניה השיג התהליך הראשון שלו במהפכות בגרמניה בשנים 1848–1849, ואחרי דיכויו, תפס תאוצה חדשה עם הקמת ממשלות ליברליות במדינות גרמניה השונות בשנות ה-50 וה-60 ובאימפריה בשנות ה-70. הכנסייה הקתולית, מתנגדתה הבולטת של הליברליזם, התנגדה לאיחוד גרמני תחת מנהיגות פרוסית הפרוטסטנטית, והכנסייה נתפסה כמגנה על המיעוט הפולני הקתולי המדוכא שנראה ללאומנים הגרמנים כאיום. לפיכך, הקנצלר ביסמרק ראה את הכנסייה כאיום על האימפריה החדשה שהוקמה, ובמיוחד לאחר הקמת מפלגת המרכז הגרמנית הקתולית שהפכה לאופוזיציה חזקה בפרלמנט. הליברלים, במיוחד לאור הדוגמות הקתוליות החדשות שהועלו תחת פיוס התשיעי בשנות ה-60 של המאה ה-19 ובמועצה של 1870, ראו תמיד את הכנסייה הקתולית כאויב של התקדמות. חוקים שנחקקו במדינת פרוסיה ובאימפריה בראשית שנות ה-70 של המאה ה-19 כדי לבלום את ההשפעה הקתולית בענייני ציבור נפגשו עם התנגדות גלויה של הכנסייה והובילו לדיונים ציבוריים סוערים בתקשורת ובפרלמנטים, שבמהלכם התרחש המונח "קולטורקאמפף". קשרים דיפלומטיים עם הוותיקן נותקו, וחוקים נוספים הועברו כדי להכניע את האופוזיציה הקתולית. זה רק הביא לתמיכה רבה יותר של האוכלוסייה הקתולית ויותר התנגדות מצד הכנסייה. במהלך הקולטורקאמפף, ארבעה בישופים ו-185 כהנים בניגוד לחוקים נשפטו ונכלאו ורבים נוספים נקנסו או הוגלו. לאחר מותו של פיוס התשיעי בשנת 1878, ביסמרק ניהל משא ומתן עם לאו השלושה-עשר הפייסני יותר שהכריז על סיום ה"קולטורקאמפף" ב-23 במאי 1887. לאחר שלא הצליחה להשתלט על מדינת בוואריה בשנת 1923, המפלגה הנאצית חלקה באותה העת את דעתם של הבישופים הבוואריים באשר לאי-התאמתם של הסוציאליזם הלאומי והנצרות, כבר לא רצתה לחזר אחר הקתולים. היטלר רצה להרחיב את בסיסו. הנהגת המפלגה הפכה לאנטי-קתולית (ובמיוחד תקפה את הבישופים) והאנטישמיות המובנית שלה הפכה לארסית יותר. כדי להתמודד עם זה, אימצו הבישופים איסור או איסור מותנה ביחס לחברות קתולית במפלגה, אשר מאוחר יותר (ככל שהתפשטה הנאציזם ברחבי גרמניה) השתנה בין דיוקסיה לדיוקסיה. פיוס האחד עשר היה להוט לנהל משא ומתן עבור קונקורדט עם כל מדינה שהייתה מוכנה לעשות זאת, מתוך מחשבה שההסכמים הכתובים הם הדרך הטובה ביותר להגן על זכויות הכנסייה מפני ממשלות שנוטות יותר ויותר להתערב בעניינים כאלה. שנים עשר קונקורדטים נחתמו במהלך שלטונו עם ממשלות מסוגים שונים, כולל כמה מממשלות גרמניה. כאשר היטלר הפך לקנצלר גרמניה בינואר 1933 וביקש קונקורדט, פיוס האחד עשר קיבל את בקשתו. משא ומתן התנהל בשמו על ידי הקרדינל יוג'ניו פאצ'לי, לימים פיוס השנים עשר. קונקורדט הרייך נחתם על ידי פאצ'לי ועל ידי ממשלת גרמניה ביוני 1933, וכלל ערבויות לחירות עבור הכנסייה, עצמאות לארגונים קתוליים וקבוצות נוער, והוראה דתית בבתי ספר. הבישופים הגרמנים רצו את הקונקורדט, והמעבר המהיר שלו העניק למשטר הנאצי החדש מידה ניכרת של לגיטימציה להתנהגותו הטובה במדיניות החוץ למרות ההיסטוריה הארוכה של הרטוריקה האלימה. קנט אומר, "ללא ספק, הקונקורדט היה ניצחון דיפלומטי עבור היטלר. זו הייתה ההצלחה הגדולה הראשונה שלו בתחום מדיניות החוץ וזה הצביע בפני העולם כי הקנצלר הגרמני היה מקובל פוליטי ואמין." תוך מספר שבועות נוצר חיכוך רציני באיומי הנאצים על מעמדה של הכנסייה. במיוחד עלו סוגיות של דיכוי קתולים ממוצא יהודי, פיטורי קתולים משירות המדינה, חופש הביטוי לעיתונים קתוליים, לחץ על בתי ספר וארגונים קתוליים, חוקי עיקור ורדיפות נזירות וכמרים. פיוס האחד עשר הגיב לעוינות הגוברת של הנאצים לנצרות, ופרסם בשנת 1937 את האנציקליקה מיט ברננדר זורגה בגנות האידאולוגיה הנאצית של גזענות וטוטליטריות והפרות נאציות של הקונקורדט. האנציקליקה, שנכתבה בגרמנית, הופנתה לבישופים גרמנים והוקראה בכל קהילות גרמניה. האנציקליקה נשמרה בסוד בניסיון להבטיח את הקריאה הציבורית ללא הפרעה של תוכנו בכל הכנסיות הקתוליות בגרמניה. אנציקליקה זו גינתה במיוחד את הפגאניזם של האידאולוגיה הלאומית-סוציאליסטית, את המיתוס של גזע ודם ואת השגות בתפיסת האל. לאחר הקראת האנציקליקה התדרדרו יחסי גרמניה–הוותיקן במהירות, וסומנו על ידי הפגנות רחוב נאציות אלימות נגד שני בישופים גרמנים. פיוס האחד עשר המשיך לבקר את המדיניות הנאצית בחריפות ובפומבי, אך הוא גם נמנע מקרע מוחלט. הוא נפטר בשיא המתח, בפברואר 1939. בעוד פיוס השנים עשר התנגד בתוקף לנאציזם, כמעט ולא נשמע קולו לגבי השואה. ז'אק אדלר, לעומת זאת, בחן את תמלילי השידורים ברדיו הוותיקן, שהגיעו לקהל רחב לאורך גל קצר. הוא טוען כי היא חשפה את רדיפות הנאצים בכנסייה והתנגדה לשיתוף פעולה עם הנאציזם. היא פנתה לקתולים להישאר נאמנים לצווי המניעה של אמונתם: להגן על קדושת החיים ועל אחדות המין האנושי. בכך נקט האפיפיור מדיניות של התנגדות רוחנית לאידאולוגיה והגזענות הנאצית. לאחר מלחמת העולם השנייה מצאו עצמם הקתולים באזור שכבש הצבא הסובייטי תחת ממשלה אתאיסטית מיליטנטית. כנסיות רבות נותקו מהדיוקסיות שלהם במערב גרמניה. האזור הסובייטי הוכרז בסופו של דבר כמדינה ריבונית, הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית (GDR). חוקת גרמניה המזרחית הכריזה על חופש האמונה הדתית, אך במציאות המדינה החדשה ניסתה לבטל את הדת. הכנסייה הקתולית הייתה קטנה במזרח גרמניה (מאחר שרוב האנשים היו פרוטסטנטים). הייתה לה היררכיה אפיסקופית מתפקדת במלואה שעלתה בקנה אחד עם הוותיקן. בשנים הראשונות שלאחר המלחמה, המתיחות הייתה גבוהה. הכנסייה הקתולית כולה ובמיוחד הבישופים היו עמידים בפני המשטר וגם מפני האידאולוגיה המרקסיסטית, והמדינה אפשרה לבישופים להגיש מחאות, דבר שעשו בסוגיות כמו הפלה. אולם הבישופים נעקבו מקרוב על ידי השטאזי. לאחר 1945 הכנסייה הצליחה למדי בשילוב גולים קתולים המדינות המזרחיות (שניתנו לפולין) והתאמת מבניה המוסדיים כנגד איומי מדינה אתאיסטית. בתוך הכנסייה משמעות הדבר הייתה מבנה היררכי יותר ויותר, ואילו בתחום ארגוני החינוך הדתי, העיתונות ונוער, פותחה מערכת של עובדים זמניים, כזו שלקחה בחשבון את המצב המיוחד של הקראיטס, ארגון צדקה. הם כמעט ולא הושפעו מהניסיונות הקומוניסטיים לאלץ אותם ללכת בתלם. עד שנת 1950 הייתה קיימת אפוא תת-אוכלוסייה קתולית שהותאמה היטב לתנאים הספציפיים השוררים והייתה מסוגלת לשמור על הזהות הקתולית. עם שינוי הדורות באפיסקופטיות שהתחולל בתחילת שנות ה-80, קיוותה המדינה ליחסים טובים יותר עם הבישופים החדשים, אך הבישופים החדשים במקום גילו עצמאות גוברת מהמדינה על ידי קיום ישיבות המוניות לא מורשות, וקידמו קשרים בינלאומיים בדיונים עם תאולוגים מהעולם ואירוח ועידות אקומניות. הבישופים החדשים נעשו פחות אוריינטציה פוליטית והיו מעורבים יותר בטיפול פסטורלי ותשומת לב לדאגות רוחניות. הממשלה הגיבה בהגבלת קשרים בינלאומיים לבישופים. האפיפיור לשעבר בנדיקטוס השישה עשר (יוזף רצינגר) הוא גרמני מבוואריה. לאחרונה, קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל, בנאומה בן תשעה העמודים בכנס האקדמיה הקתולית בבוואריה בנושא "פעולה פוליטית המבוססת על אחריות נוצרית", ציינה כי הקריטה האנציקלונית החדשה של בנדיקטוס השישה עשר בווריטה מצביעה על הדרך קדימה במשבר הכלכלי הנוכחי. היא התרשמה במיוחד מהקטע בו נכתב: "ההון העיקרי שיש לשמור עליו ולהעריך הוא האדם, האדם האנושי ביושרו." לגרמניה קיימת שגרירות לכס הקדוש הממוקמת ברומא, ואילו לכס הקדוש יש נונציו אפיפיורי לגרמניה השוכן בברלין. מדיה וקבצים בנושא יחסי גרמניה–הוותיקן בוויקישיתוף Kurt Hoppstädter and HansWalter Herrmann (Publishers, Geschichtliche Landeskunde des Saarlandes, Book 2: Von der fränkischen Landnahme bis zum Ausbruch der französischen Revolution. Selbstverlag des Historischen Vereins für die Saargegend e. V., Saarbrücken 1977, Pg 17/18 David Blackbourn, Marpingen: Apparitions of the Virgin Mary in Nineteenth-Century Germany (New York: Alfred Knopf, 1994), 29. Jonathan Sperber, Popular Catholicism in Nineteenth-Century Germany (Princeton, NJ: Princeton, 1984) Clark, Christopher (2006). Iron Kingdom: The Rise and Downfall of Prussia, 1600–1947. pp. 568–576. Grew, Raymond in: "Liberty and the Catholic Church in 19th. century Europe", Freedom and Religion in the 19th. Century, edited by Richard Helmstadter, Stanford University Press, 1997, ISBN 9780804730877 Olsen, Glenn: The Turn to Transcendence. The Role of Religion in the 21st. Century, The Catholic University of America Press, 2010, ISBN 9780813217406 Iván T. Berend: An Economic History of 19th-century Europe, Cambridge University Press, ISBN 978-1-107-03070-1 Rebecca Ayako Bennette: Fighting for the Soul of Germany: The Catholic Struggle for Inclusion after Unification (Harvard U.P. 2012) Kevin P. Spicer (2004). Resisting the Third Reich: The Catholic Clergy in Hitler's Berlin. Northern Illinois U.P. p. 10. Spicer, Resisting, 10 Latourette, Christianity in a Revolutionary Age: A History of Christianity in the 19th and 20th Century: Vol 4 The 20th Century in Europe (1961) pp 176-88 George O. Kent, "Pope Pius XII and Germany: Some Aspects of German-Vatican Relations, 1933-1943," American Historical Review (1964) p 60 Kent, "Pope Pius XII and Germany: Some Aspects of German-Vatican Relations, 1933-1943," American Historical Review (1964) pp 61-62 David Cymet (2010). History Vs. Apologetics: The Holocaust, the Third Reich, and the Catholic Church. Lexington Books. pp. 98–99. William M. Harrigan, Pius XI and Nazi Germany, 1937-1939," Catholic Historical Review (1966) 51#4 PP 457-486. Frank J. Coppa, Pope Pius XII: From the Diplomacy of Impartiality to the Silence of the Holocaust," Journal of Church and State (2013) 55#2 pp 286-306. Jacques Adler, "The 'Sin of Omission'? Radio Vatican and the anti-Nazi Struggle, 1940–1942," Australian Journal of Politics & History (2004) 50#3 pp 396-406. Stephen R. Bowers, "Private Institutions in Service to the State: The German Democratic Republic'S Church in Socialism," East European Quarterly (1982) 16#1 pp 73–86 Bernd Schaefer (2010). The East German State and the Catholic Church, 1945-1989. Berghahn Books. ch 1 Adrian Webb (2008). Routledge Companion to Central and Eastern Europe since 1919. Taylor & Francis. p. 185. Christa Pongratz-Lippitt, "Merkel: encyclical is the answer to crisis," The Tablet 1 August 2009, 32. אתר על יחסי מדינות