laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ברכת המלכים

ברכת המלכים היא ברכה המשתייכת לברכות הראייה הנאמרת בעת ראיית מלך. קיימים שני נוסחים לברכה, האחד על ראיית מלכי ישראל והאחר על ראיית מלך ממלכי הגויים. משמעות הברכה היא שמברכים את האל על כבוד המלכים אשר מקורו הוא בכבודו של האל עצמו אותו הוא חולק עמם. ”"תנו רבנן ... הרואה מלכי ישראל אומר ברוך שחלק מכבודו ליראיו מלכי אומות העולם אומר ברוך שנתן מכבודו לבשר ודם"” (תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף נ"ח, עמוד א') הגדרת מלך אצל מרבית הפוסקים כוללת שלשה תנאים נדרשים: שהוא חשוב בשלטון ובנשיאות כמלך, והורג במשפט, ואין מי שימחה בידו לשנות דברו. המצווה על ברכת ראיית מלך, אינה תלויה בהיותו של המלך צדיק או רשע. בימינו עולה השאלה האם יש לברך על ראיית מלכים מערביים שלהם מעמד סמלי בלבד ואינם שליטים בלעדיים המסוגלים להחליט על הוצאה להורג. המקובל הוא להימנע מלברך כיוון שגם אם קיים ספק בדבר הרי שספק ברכות להקל. אך גם כיום קיימים מלכים שמשמשים כשליטים בפועל, לרוב במדינות שאינן דמוקרטיות (אבסולוטיזם מלא או חלקי), ומוסכם שעל ראייתם יש לברך, כדוגמת מלך ירדן או מלך ערב הסעודית. לגבי נשיא ארצות הברית, קיימת מחלוקת האם יש לברך. כיוון שמצד אחד כבודו רב וכוחו רב (בעל הקהילות יעקב), ומצד אחר בסמכות בית הנבחרים להדיחו ואין בכוחו להמית (הציץ אליעזר) ויש הפוסקים שיש לברך ללא שם ומלכות. (שו"ת באר משה). חתן פרס נובל לספרות, שמואל יוסף עגנון, בירך את הברכה בטקס קבלת הפרס שבאופן מסורתי נערך בנוכחות מלך שוודיה, על המלך גוסטב השישי אדולף ב-1966. לעומתו חתן פרס נובל לכלכלה, פרופסור ישראל אומן, נמנע מלברך אותה כשקיבל את הפרס מהמלך קרל השישה עשר גוסטב ב-2005, כיוון שקיבל חוות דעת הלכתית מהרב אהרן ליכטנשטיין לפיה אין לברך את ברכת המלכים על מלכים שמעמדם הוא ייצוגי בלבד ואין להם כוח ביצועי ממשי. אך כעבור שנה, כשפגש אומן את עבדאללה השני, מלך ירדן ב-2006, בירך אומן את הברכה כיוון שלצד תואר המלוכה מלכי ירדן הם גם שליטים לכל דבר, ולפי כל הפוסקים על הרואה אותם לברך את הברכה. לקראת ביקור נשיא ארצות הברית ברק אובמה, במרץ 2013, הורה הרב עובדיה יוסף כי בראיית נשיא ארצות הברית יש לברך את הברכה על מלך גוי. הרב אליעזר מלמד, ברכת המלכים בזמן הזה באתר פניני הלכה הרב אבישי בן דוד, ברכת שחלק מכבודו | מרכז תורה ומדינה - לימוד ומחקר תורני הלכתי, באתר תורה ומדינה הערך "ברכת המלכים", באתר המכלול הרב עובדיה יוסף: "מצווה לראות את הנשיא אובמה" כתבה באתר nrg
רייר ונציה

רייר ונציה מסטרה (באיטלקית: Reyer Venezia Mestre) היא קבוצת כדורסל איטלקית מהעיר ונציה, המתמודדת בליגת העל האיטלקית וביורוקאפ. מחלקת הכדורסל הוקמה בשנת 1925 כחלק ממועדון בספורט "רייר" שהיה קיים עוד משנת 1872. צבעי הקבוצה הם רימון וזהב, והסמל הוא האריה המכונף שבכיכר סן מרקו. בשנות ה-40 זכתה הקבוצה בשתי אליפויות איטליה, והאליפות השלישית (1943/44) לא אושרה עקב הקפאת הליגה לפני סיומה. בעונת 1980/81 הגיעה הקבוצה עד לגמר גביע קוראץ', אך הפסידה לקבוצת חובנטוד באדלונה 105-104. בהמשך התנדנדה בין הליגה הראשונה והשנייה. בסיום עונת 1993/94 ירדה הקבוצה לליגה דואה מהמקום האחרון. בסיום עונת 2010/11, לאחר שהפסידה בגמר הפלייאוף את העלייה לליגה הבכירה לקבוצת קזאלה מונפראטו, ערערה הקבוצה לבית הדין של מנהלת הליגה והוקפצה לליגה הבכירה. בעונת 2011/12 סיימה במקום השביעי והפסידה בשלב רבע גמר הפלייאוף לקבוצת ארמני מילאנו 3-0. בעונת 2015/2016 מתמודדת הקבוצה במסגרת היורוקאפ. בעונות 2016/2017, 2018/2019, זכתה הקבוצה באליפות איטליה. בעונת 2019/2020 זכתה הקבוצה לראשונה בגביע האיטלקי לאחר ניצחון בגמר 67-73 מול קבוצת ניו באסקט ברינדיזי. הקבוצה מארחת בהיכל ג'וספה טליירצ'ו בעיר הסמוכה מסטרה, שנבנה בשנת 1978 ומכיל 3,506 מקומות. הליגה האיטלקית אליפות (4): 1942, 1943, (1944 לא אושרה), 2017, 2019 מקום שני: 1946 הגביע האיטלקי זכייה (1): 2020 קופה מאירנו: זכייה (1): 1948 גביע קוראץ': גמר: 1981 יורופקאפ: זכייה (1): 2018 מדיה וקבצים בנושא רייר ונציה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של רייר ונציה ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורסל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
המלחמה האיומה על החמאה

המלחמה האיומה על החמאה (באנגלית: The Butter Battle Book) הוא ספר ילדים שנכתב בשנת 1984 על ידי דוקטור סוס. הוא תורגם לעברית על ידי לאה נאור. הספר מציג שני עמים דמיוניים, היוקים והפוקים (במקור היוקים והזוקים), החלוקים על השאלה באיזה צד של פרוסת הטוסט ראוי למרוח את החמאה. גיבור הסיפור, שהוא סבו של הדובר הרשמי, הוא שומר החומות של היוקים. תפקידו להגן על שטח היוקים, ולעמוד לצד החומה עם נשק שיבריח כל פוק שרוצה להתקרב לחומה. גם מצידה השני של החומה, בשטחם של הפוקים, ישנו שומר חומות שכזה, ברנש ושמו פוקש. במהלך הסיפור שני הצדדים מפתחים נשקים יותר ויותר משוכללים, מתוך מטרה לגבור על הנשק של השומר מן הצד השני. לשומר יש גם תפקיד מוראלי בקרב העם, ועם התפתחות ההתרחשות נוספות לשומר גם מקהלות ולהקות שמעודדות אותו להמשיך ולהגן על הערך שעליו הם נלחמים. בשלב מסוים של הסיפור ההמצאות של שני הצדדים מסתנכרנות והם מתחילים להגיע לחומה עם אותם נשקים, שרמת הקטלניות שלהם עולה. ההמצאה האחרונה של שני הצדדים, ה'אוי בומרו הגדול', היא פצצה קטנה, בגודל של גרעין אבוקדו, ש"מורכבת מחומר סודי מו-קה-מול, זה יעיף את הפוקים עד אוסטו-לה-גרול". בזמן שהסבא רק לחומה כדי לשלח את הפצצה בפוקים, נכנסים כל היוקים למקלטים כי ישנה סכנה. כשהסב מגיע לחומה הוא מגלה שגם לפוקש, נציג הפוקים, יש 'אוי בומרו' משלו. הסיפור נגמר כשהסב ופוקש עומדים שניהם על החומה, כל אחד עם האוי בומרו שלו, ואנו לא יודעים מה עומד לקרות. הספר נכתב בזמן המלחמה הקרה ורבים ראו בו אנלוגיה למרוץ החימוש הגרעיני. בזמן פרסומו, הספר עורר התנגדויות כיוון שהוא מתייחס בסלחנות למרוץ החימוש. בקנדה הוא אפילו הוסר ממדפי ספריות בגלל יחסו למלחמה הקרה. חלק מההתנגדויות נבעו מכך שנראה כי יחסו של סוס למלחמה הקרה הייתה כי ההבדלים בין הגושים זהה לוויכוח על צד הלחם בו יש למרוח את החמאה. "המלחמה האיומה על החמאה", באתר של לאה נאור המלחמה האיומה על החמאה, באתר OCLC (באנגלית) The following titles represent a sample of books which have been the subject of censorship challenges in public, school, or education libraries in North America Butter Battle ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
כפר שמאי

כְּפַר שַׁמַּאי הוא מושב באזור הצפון ליד צפת, השייך למועצה אזורית מרום הגליל. הוא ממוקם על כביש 866 המחבר בין כרמיאל למירון ולצפת. בסמוך למושב זורם נחל עמוד, נחל איתן הזורם כל השנה ונמצא בטיפולה ובאחזקתה של רשות הטבע והגנים. המושב קרוי על שמו של שמאי הזקן, שהיה בר פלוגתא של הלל הזקן בתקופת הזוגות, ואשר נקבר לפי המסורת היהודית בהר מירון, או ב"גבעת שמאי" הסמוכים שניהם למושב. המושב הוקם במאי 1949 על ידי הפועל המזרחילמען עולים מתימן, בבתים של הכפר הערבי הנטוש סמועי. באמצע 1950 הוחל בבניית בתים למושב בצידו השני של הכביש. בשנת 1954 הותקנו במושב קווי מים להשקיית החלקות ליד הבתים. בפברואר 1957 חובר המושב לרשת החשמל. במאי 1968 נחנך בית העם במושב. משפחותיהם של רוב העולים המקוריים מתימן נותרו במקום עד היום (2009). בשנים 1956–1957 היו במושב בעיקר עולים מתימן ומעט עולים ממרוקו. במשך השנים הצטרפו למושב עולים נוספים מרומניה. קיימים במושב שלושה בתי כנסת (תימני, מרוקאי ואשכנזי) ומתגוררים בו כ-650 תושבים.[דרוש מקור] עד תחילת שנות ה-60 גודלו במושב עגבניות ומלפפונים בהצלחה, בין השאר בגלל ההבשלה המאוחרת באזור. עד שנת 1995, התפרנסו מרבית התושבים בעיקר מחקלאות קיץ (פירות, הדסים ופרחים) ומשיווק ביצים. החל משנות האלפיים המאוחרות החל פיתוח של תיירות יין באזור. במושב עצמו קמו כשלושה יקבים: יקב דרור, יקב שמאי ויקב נחל עמוד, וניטעו כרמים רבים. ב-2011 הוכרז האזור כ"דרך היין" הישראלית. מדיה וקבצים בנושא כפר שמאי בוויקישיתוף אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 שני ארגונים של הפועל המזרחי עלו על הקרקע, הצופה, 17 במאי 1949 תכנית לעולי תימן, מעריב, 10 באפריל 1951 אגודות צרכנים חדשות, דבר, 3 באוגוסט 1949 בשבילי ההתיישבות הדתית, הצופה, 28 בספטמבר 1949 ד. פדהצור, מאות בתים נבנים בכפרי עולים בגליל, מעריב, 17 ביולי 1950 מתקינים קווי מים במושבי העולים, על המשמר, 26 בינואר 1954 חבורים נוספים לרשת החשמל, חרות, 28 בפברואר 1957 ששה בתי עם נחנכו בכפרי מרום הגליל, דבר, 17 במאי 1968 ישעיהו עשני, כפר שמאי בהרי הגליל, דבר, 7 באוקטובר 1956 כפר שמאי, הצופה, 26 בנובמבר 1957 סכנה למטעים בישובי ההר, דבר, 8 בינואר 1962
קוסטה גברס

קוסטה גברס (קיצור של קונסטנטינוס גברס, ביוונית: Κωνσταντίνος Γαβράς; נולד ב-12 בפברואר 1933 בארקאדיה, יוון), הוא במאי סרטים ותסריטאי צרפתי ממוצא יווני. הוא מוכר בעיקר כבמאי של סרטים עם אמירה פוליטית. אביו של קוסטה גברס היה פקיד ממשלתי, אך איבד את עבודתו במלחמת האזרחים. בשנת 1954 היגר לצרפת, לאחר שלא קיבלו אותו ללימודים. בשנת 1956 הוא קיבל אזרחות צרפתית. הוא התחיל ללמוד ספרות השוואתית בסורבון, אך נמשך יותר לקולנוע. החל משנת 1965 הוא מביים וכותב תסריטים. בשנת 1968 הוא התחתן עם מישל ריי, וממנה יש לו שלושה ילדים, רומין גברס וז'ולי גברס, שניהם במאי קולנוע גם הם. כמה מסרטיו נחשבים קלסיקה של מותחן פוליטי, בהם: Z – אנטומיה של רצח פוליטי – 1969, עם איב מונטאן ואירנה פאפאס ההודאה (L'Aveu) ‏ 1970 - על משפטי פראג, עם איב מונטאן וסימון סיניורה "מצור" Etat de siege") – 1972") – על בסיס המקרה האמיתי של סוכן ה-CIA דניאל מיטריונה, שעבד עבור ממשלת אורוגוואי. "נעדר" Missing") – 1982") – על ההפיכה בצ'ילה בשנת 1973. "הנה קיי" Hannah K.") - 1983") – עם מוחמד בכרי, עודד קוטלר וג'יל קלייבורג. עוסק בעורכת דין ירושלמית, ממוצא אמריקאי, שמגנה על זכותו של פלסטיני לשוב לביתו ברומאנה, ממנו גורש בתור תינוק ב-1948, וכיום נבנה שם קיבוץ בית רימון. דרכו מתוודעים היא וקהל הצופים לנכבה ולמערכת המשפט הישראלית. "תיבת נגינה" Music Box ") – 1989") – על ג'ון דמיאניוק "אמן" – 2002 – עיבוד קולנוע על בסיס המחזה "ממלא המקום" של רולף הוכהוט, שבו העמיד קוסטה גברס את קורט גרשטיין במרכז. "Capital"‏ (2012) - על שאפתנות אכזרית, מאבק כוחות, בצע ורמאות בעולם הפיננסים הבינלאומי, עם גד אלמלח, גבריאל ביירן וליה קבדה. מדיה וקבצים בנושא קוסטה גברס בוויקישיתוף קוסטה גברס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) קוסטה גברס, באתר AllMovie (באנגלית) קוסטה גברס, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) קוסטה גברס, באתר Discogs (באנגלית) צבי ינאי, ‏ההודאה, מחשבות 31, דצמבר 1970, עמ' 9–13 "השואה בבית המשפט" – על הסרט "תיבת הנגינה" בבימויו של גברס, באתר יד ושם קוסטה גברס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) [1] ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גבריאל יארד

גבריאל יארד (ערבית: جابريل ياريد; נולד ב-7 באוקטובר 1949) הוא מלחין צרפתי ממוצא לבנוני. הוא מוכר בגלל הלחנותיו לסרטים רבים. זכה בפרסי האוסקר והגראמי על המוזיקה שהלחין לסרט "הפצוע האנגלי" והיה מועמד לאוסקר באותה קטגוריה על הסרטים "הכישרון של מר ריפלי" ו"קולד מאונטן". יארד, יליד ביירות, חי עד גיל 18 יארד בלבנון. הוא התחנך בבית ספר ישועי. הוא החל לנגן בגיל שבע, להלחין בגיל 11 וגיל 14 הוא קיבל את משרתו של מורהו באוניברסיטת סן-ז'וזף בביירות. בספרייה העצומה של האוניברסיטה הוא הכיר את יצירותיו של המלחינים הגדולים, כגון, יוהאן סבסטיאן באך, רוברט שומאן, יוהאן פכלבל ואחרים. הוריו לא רצו קריירה מוזיקלית, ולכן נאלץ ללמוד משפטים. בשנות השישים המאוחרות הוא הכיר גם את המוזיקה של הביטלס ושל סטיבי וונדר. בגיל 20 הוא החליט להפסיק את לימודי המשפטים וללכת אחר כישוריו המוזיקליים. הוא נסע לפריז, שם התרשם ממנו מאוד אנרי דיטייה. יארד החל ללמוד בפריז, אך בשנת 1971 ביקר את דודו בברזיל ונשאר שם שנה וחצי. תוך זמן קצר הוא זכה להצלחה רבה מאוד בברזיל ובצ'ילה. בחזרה בצרפת הוא היה כל-כך מבוקש בתור מנצח תזמורות, שהוא ניצח כל יום על שתיים או שלוש תזמורות, ויצירתו כמלחין נשכחה. החל משנת 1976 הוא התחיל גם להלחין פזמונים עבור פרנסואז ארדי, ג'וני האלידיי, אנריקו מסיאס, שארל אזנבור ואחרים. לאחר מכן גם התחיל לעבוד עבור פרסומות, עבור הרדיו והטלוויזיה. את המוזיקה הראשונה לברט הוא כתב כבר בשנת 1975. הסרט החשוב הראשון היה בשנת 1979: Sauve Qui Peut של ז'אן-לוק גודאר. את המוזיקה לסרט הזה כתב מבלי לראות ולו סצנה אחת מהסרט. ככלל, יארד לא אוהב ללכת לקולנוע. כך הוא גם נהג לעשות בסרטים הבאים. ב-1988 הלחין את פסקול הסרט "קאמי קלודל". סרטים משמעותיים אחרים: "חיים של אחרים" (2007), "מכתב בבקבוק" (1999), "אדם בן כלב" (2008), "הסגת גבול" "כל החיים לפניו" (2020). אחרי יותר מ-70 הלחנות הוא קיבל על עצמו את המשימה לכתוב את המוזיקה לסרט טרויה (2004). אומנם מבקרים חשבו, שזוהי פסגת היצירה שלו, אך המפיקים לא היו מרוצים, והוא פוטר. מדיה וקבצים בנושא גבריאל יארד בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של גבריאל יארד (בצרפתית ובאנגלית) גבריאל יארד, ברשת החברתית פייסבוק גבריאל יארד, ברשת החברתית אקס (טוויטר) גבריאל יארד, ברשת החברתית אינסטגרם גבריאל יארד, סרטונים בערוץ היוטיוב גבריאל יארד, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) גבריאל יארד, באתר AllMovie (באנגלית) גבריאל יארד, באתר Box Office Mojo (באנגלית) גבריאל יארד, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) גבריאל יארד, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) גבריאל יארד, באתר ספוטיפיי גבריאל יארד, באתר AllMusic (באנגלית) גבריאל יארד, באתר MusicBrainz (באנגלית) גבריאל יארד, באתר דיזר גבריאל יארד, באתר Discogs (באנגלית) גבריאל יארד, באתר Songkick (באנגלית) גבריאל יארד, באתר Genius גבריאל יארד, באתר SecondHandSongs
מישל בוז'נה

מישל בוז'נה (בצרפתית: Michel Boujenah; נולד ב-2 בנובמבר 1952 בתוניס) הוא שחקן, במאי ובדרן יהודי-צרפתי ממוצא תוניסאי. אביו, ז'וזף בוז'נה, היה רופא. המשפחה עברה לצרפת בשנת 1963 והתיישבה בדרומה של פריז. בשנת 1972 הקים מישל להקה ששיחקה בעיקר בפני ילדים. בשנת 1975 החל לכתוב, לביים ולהופיע במופעי יחיד, בהם עסק בעיקר בחיי יהודים תוניסאים בצרפת. החל משנת 1979 הופיע גם בסרטים. הצלחותיו הגדולות ביותר הן בסרטים הצרפתיים "שלושה גברים ועריסה" (1985), עליו זכה בפרס סזאר לשחקן המשנה הטוב ביותר, ו-"Le Nombril du monde" ‏(1994). בשנת 1995 כיכב בסרט המלחמה של קלוד ללוש "עלובי החיים" אשר זכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר. כמו כן הוא ביים בשנת 2003 את "הבנים של אבא" ובשנת 2007 את "שלושה חברים". בשנת 2009 השתתף בסרט "החזקים שורדים" - הפקה משותפת בין צרפת לישראל של הבמאית אלן טסמה. מישל נשוי לאיזבל ולהם בן ובת. הוא הופיע גם מחוץ לצרפת וגם בישראל. הוא מגדיר את עצמו כציוני וקרוב לישראל. בתחילת האינתיפאדה השנייה הוא הביע תמיכה במדינת ישראל. מדיה וקבצים בנושא מישל בוז'נה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מישל בוז'נה (בצרפתית) מישל בוז'נה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מישל בוז'נה, באתר AllMovie (באנגלית) מישל בוז'נה, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) מישל בוז'נה, באתר Discogs (באנגלית)
כפר קיש

כְּפַר קִישׁ הוא מושב במזרח הגליל התחתון, בסמוך לכפר תבור, השייך למועצה אזורית הגליל התחתון ומהווה את היישוב הדרומי ביותר בה. המושב קרוי על שמו של פרדריק קיש שהיה בריגדיר בצבא הבריטי, ושימש ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית בשנים 1929 עד 1931. כפר קיש הוקם ביולי 1946 כמושב שיתופי על ידי חיילים יהודים ששרתו תחת פיקודו של פרדריק קיש בצבא הבריטי. היישוב הוקם על שטח של כ-6,800 דונם שנרכש מהשטחים של כפר מצר ותוכנן ל-70–80 משפחות. בתחילה התקיים במושב חדר אוכל משותף אך עם סיום בניית בתי התושבים בוטלו הארוחות המשותפות. בגרעין המייסד היו 37 חברים. בנובמבר 1947 הצטרף לכפר ארגון "נבו" (ראשי תיבות של: "נכה באויב ונחזורה") של חיילים משוחררים יוצאי הבריגדה, שמנה כ-70 נפש. אולם ביולי 1949 עדיין סבל המושב ממחסור במתיישבים ובשנת 1951 עדיין היו מחצית מ-80 הבתים במושב ריקים מתושבים. רבים מהחברים עזבו את המקום בגלל סכסוכים חברתיים ומחלוקות פוליטיות. לאחר שנשארו במקום רק 15 משפחות הוחלט על הפיכת הכפר למושב עובדים תוך ביטול השיתופיות. ביולי 1953 כבר היו במקום 43 משפחות, כאשר רוב המצטרפים הגיעו מחיפה במסגרת תנועת מן העיר אל הכפר, אשר ראתה ב"כפר קיש המחודש" יישוב שהוקם על ידי התנועה. בשנת 1957 הורחב המושב בקליטת עולים מפולין. בשנת 1960 התגוררו במושב 6 משפחות מדור המייסדים, 26 משפחות מתנועת מן העיר אל הכפר, מתוך 34 משפחות שהגיעו ועוד 24 משפחות עולים מפולין. היישוב מונה מאות בודדות של תושבים, מתוכם 84 משפחות חדשות שנקלטו בהרחבה שהוקמה בין השנים 2008 ל-2012 על ידי קבוצת "הלה" של רפאל אלאלוף. המושב שוכן כקילומטר אחד מצפון לאפיקו של נחל תבור, וכחמישה ק"מ ממזרח לתל קישיון ("ח'רבת קיסון"), עיר הנזכרת בספר יהושע בנחלת שבט יששכר. מדיה וקבצים בנושא כפר קיש בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של כפר קיש כפר קיש באתר הרשות לפיתוח הגליל הקמת כפר קיש, יומני כרמל 1946 כפר קיש (ישראל), דף שער בספרייה הלאומית אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 סיפור חייו של פרידריך קיש, אתר הנצחה לחללי מערכות ישראל אנו ממשיכים! - חיילים משוחררים תקעו יתד בכפר קיש, דבר, 19 ביולי 1946 ז. ל., כפר קיש וסביבתו, דבר, 26 ביולי 1946 א. מש, חגיגה משולשת בכפר קיש, דבר, 19 בספטמבר 1947 מיזוג ארגוני חיילים בכפר קיש, דבר, 6 בנובמבר 1947 חג אור בכפר קיש, דבר, 24 ביולי 1949 כפר קיש דורש השלמה, דבר, 12 בנובמבר 1951 פועלי חיפה מצטרפים לכפר קיש, דבר, 4 בפברואר 1953 תושט עזרה לכפר קיש, דבר, 13 ביולי 1953 מ. נמיר, בפתח הדיון, דבר, 8 בספטמבר 1954 כפר קיש יקלוט עולים, דבר, 4 בפברואר 1957 א. מש, על מה מתלוננים בכפר קיש, דבר, 16 בספטמבר 1960
נחל יקנעם

נַחַל יָקְנְעָם (שם בערבית: ואדי אלמלח) מהווה גבול גאוגרפי בין הר הכרמל ורמות מנשה. תחילתו בגובה כ-200 מטר מעל פני הים ליד מחלף אליקים בקו פרשת המים. אורכו של הנחל 5 ק"מ. הנחל יורד בתלילות לכיוון צפון-מזרח ונשפך לנחל קישון מצפון ליקנעם ליד כביש 722 צפונית-מזרחית לצומת התשבי. הנחל הוא חלק מהדרך הקרויה ואדי מילק. נחל יקנעם הוא נחל אכזב. אפיק הנחל עובר בעמק עמוק ורחב למדי, המהווה גבול ברור בין הכרמל השוכן מצפון מערב לאפיק הנחל ובנוי בעיקר מסלע גיר קשה, לבין אזור רמות מנשה מדרום מזרח הבנוי מגבעות קירטון רך. מדרונות אפיק הנחל מיוערים. בצד הצפוני על הכרמל צמחיית חורש טבעי. ובצד רמות מנשה יער אורנים נטוע. נחל יקנעם מוזכר בספר יהושע פרק יט, יא כגבול נחלתו של שבט זבולון: ”וְעָלָה גְבוּלָם לַיָּמָּה וּמַרְעֲלָה, וּפָגַע בְּדַבָּשֶׁת; וּפָגַע, אֶל-הַנַּחַל, אֲשֶׁר, עַל-פְּנֵי יָקְנְעָם.” עמק הנחל שימש מתקופות קדומות כדרך חשובה. העמק היה חלק מדרך הים. בפתח הכניסה לעמק הנחל מכיוון צפון נמצא תל יקנעם. מצביאיו של תחותמס השלישי הציעו במאה ה-15 לפנה"ס את הדרך הזאת כדרך חלופית לדרך שעברה בנחל עירון במסעו לקרב מגידו בציינם ”והאחרת ראה מובילה מפאת צפון לצפתי והיו תוצאותיה מצפון למגידו”. בעמק הנחל עובר כביש 6. במלחמת העצמאות, בעקבות חסימת כביש חיפה–תל אביב על ידי תושבי הכפרים הערביים בחוף הכרמל, שימש קטע הכביש העובר כעורק תחבורה ראשי מצפון לדרום. "נחל יקנעם" מדריך ישראל החדש כרך 5: הכרמל וחופו ורמות מנשה, בעריכה סלמאן אבו רוכן ויעקב שורר, הוצאת משרד הביטחון 2001 עמ' 158–159 מדיה וקבצים בנושא נחל יקנעם בוויקישיתוף
כלנית (יישוב)

כַּלָּנִית היא יישוב קהילתי בתחום שיפוט מועצה אזורית מרום הגליל, הממוקם בין טבריה לכרמיאל. טקס עלייה על הקרקע התקיים ב-29 באוקטובר 1981. היישוב הוקם בדצמבר 1981 כמושב על ידי "הפועל המזרחי" עבור בני המושבים עלמה ודלתון יוצאי העדה הטריפולטאית. מקימי המושב התיישבו באופן זמני החל מינואר 1978 בגבעת חנניה. בתחילה הוקם המושב על ידי 20 משפחות ו-12 רווקים ובהמשך התרחב ל-35 משפחות. המושב עבר פיתוח בהתיישבות על ידי בנים ממשיכים ועם הזמן הפך ממושב ליישוב קהילתי. משפחות היישוב הן משפחות דתיות מסורתיות אך ישנה כניסה ליישוב ברכבים בשבת. בכלנית ספריה פעילה, בית כנסת מפואר, ומעון שנפתח בעזרת הוועד המוניציפלי. לילדי המושב יש אפשרות ללמוד בבית הספר בבר יוחאי במועצת מרום הגליל או בבית הספר נתיב הושעיה. במושב בקתות אירוח ("צימרים"), בית בד של משפחת ג'השאן ופעילויות שטח "טרקטורוני כלנית". שמו של היישוב הוא על שם הפרח כלנית אשר היה בשפע על הגבעה לפני תחילת ההתיישבות. מדיה וקבצים בנושא כלנית בוויקישיתוף כלנית, באתר הרשות לפיתוח הגליל כלנית, באתר מועצה אזורית מרום הגליל כלנית, במרכז המידע לנגב ולגליל של תנועת אור אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 יצחק בן חורין, בכלנית יגדלו ורדים, מעריב, 30 באוקטובר 1981 שמעון וייס, בכלנית ממשיכים מעשי אבות, דבר, 6 בינואר 1982 יצחק בן חורין, הקרב על הקרקע בין איכרי גבעת חנניה ומגדל: "היריות לא היו רק לשחקים", מעריב, 27 במאי 1980 מרום הגליל, מעריב, 5 בנובמבר 1985
קרוקודיל דנדי

קרוקודיל דנדי (במקור: Crocodile Dundee) הוא סרט קולנוע אוסטרלי מז'אנר סרטי קומדיה שיצא לאקרנים בשנת 1986 בבימויו של פטר פיימן ובכיכובם של פול הוגאן ולינדה קוזלווסקי. זהו סיפורו הקומי של מיק דנדי, חוואי אוסטרלי שמתמחה בציד תנינים המגיע בפעם הראשונה לניו יורק ו"מגלה" עולם חדש, טכנולוגי ומתקדם שהוא לא מכיר. הסרט נעשה בתקציב זעום של 8 מיליון דולר במטרה לפנות לקהל האמריקני והפך לשובר קופות אדיר. כבר בשבוע הראשון להקרנתו כיסה הסרט את ההוצאות ובסוף שנת 1986 דורג במקום השני ברשימת הסרטים המכניסים של השנה עם הכנסות של כ-175 מיליון דולר אמריקאי כשרק הסרט אהבה בשחקים מקדים אותו. הצלחת הסרט הובילה את מפיקיו לצלם עוד שני סרטי המשך, קרוקודיל דנדי 2 שיצא בשנת 1988 וקרוקודיל דנדי בלוס אנג'לס שיצא בשנת 2001. סו צ'רלטון (בגילומה של לינדה קוזלווסקי) היא עיתונאית היוצאת לאוסטרליה לראיין את מיק דנדי עליו דווח כי איבד את רגלו מנשיכת תנין. כשהיא מגיעה לאזור מגוריו בחבל האאוטבק האוסטרלי היא מגלה כי רגלו לא נקטעה כלל אך נותרה לו צלקת גדולה. היא מחליטה להישאר קצת אף על פי שהיא מבינה שהסיפור העיתונאי שעליו בנתה כבר לא יתקיים ולו רק כדי לראות את צורת החיים של מיק. במהלך ההיכרות שלהם מיק אומר לסו כי היא לא תוכל לחיות לבדה באאוטבק. כדי להוכיח לו כי טעה היא יוצאת לסיור לילה, שם תוקף אותה תנין, ומיק מגיע כדי להציל אותה. סו מזמינה את מיק לחזור איתה לניו יורק והוא מסכים, אך לאדם שחי בתת-תנאים ביער אוסטרלי, החיים בניו יורק הם לא פיקניק. הוא מגלה לראשונה מה זה רמזור, כבישים ואפילו חדרי שירותים. מיק, שבשלב הזה כבר מאוהב בסו מגלה כי התארסה ומחליט לחזור לאוסטרליה עם לב שבור, אלא שאז מתגלה כי גם סו מאוהבת בו והשניים נשארים בניו יורק. פול הוגאן זכה בפרס גלובוס הזהב על משחקו בסרט בקטגוריית סרטי הקומדיה. הפרס בו זכה הוגאן היה למעשה הפרס היחיד בו זכה הסרט. הוא היה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר אך הסרט שזכה בסופו של דבר בקטגוריה זו היה חנה ואחיותיה. בטקס פרסי באפט"א היה הסרט מועמד בשתי קטגוריות שונות. האחת בקטגורית התסריט והשנייה בקטגוריית השחקן להוגאן אך בשתי הקטגוריות נותר ללא פרסים. הסרט זכה לביקורות חיוביות מאוד הן בקופות והן מבחינת המבקרים. באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes קיבל ציון של 88% מתוך 26 ביקורות. גם בקופות רשם הצלחה אדירה והכניס כ-328 מיליון דולר אחרי שנעשה תחת תקציב של קצת יותר מ-8 מיליון דולר בלבד. במשך 9 שבועות רצופים, מ-26 בספטמבר 1986, היום בו יצא לאקרנים בארצות הברית ועד 28 בנובמבר, דורג הסרט במקום הראשון ברשימת הסרטים המכניסים של אותה שנה. מדיה וקבצים בנושא קרוקודיל דנדי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קרוקודיל דנדי (באנגלית) "קרוקודיל דנדי", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "קרוקודיל דנדי", באתר נטפליקס "קרוקודיל דנדי", באתר AllMovie (באנגלית) "קרוקודיל דנדי", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "קרוקודיל דנדי", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "קרוקודיל דנדי", באתר Metacritic (באנגלית) "קרוקודיל דנדי", באתר אידיבי "קרוקודיל דנדי", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) קרוקודיל דנדי, קדימון הסרט באתר יוטיוב מאה הסרטים המרוויחים של שנת 1986 הזוכים בפרסי גלובוס הזהב לשנת 1986 (ארכיון) המועמדים והזוכים בפרסי האוסקר לשנת 1986 המועמדויות של הסרט בפרסי באפט"א "crocodile dundee ‎", באתר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes (באנגלית) דירוג הסרטים המרוויחים לפי שבועות
ברוניי במשחקים הפאראלימפיים

ברוניי השתתפה במשחקים הפאראלימפיים פעם יחידה, במשחקים הפאראלימפיים לונדון (2012), כששלחה למשחקים ספורטאי יחיד. במשחקי החורף לא נטלה ברוניי חלק מעולם. המתחרה אותו שלחה ברוניי ללונדון (2012), התחרה בתחרות הטלת הכידון (קטגוריה F54/55/56) אך לא הצליח להגיע להישגים ספורטיביים משמעותיים, וסיים במקום השמיני במקצה שלו עם תוצאה של 26.17 מטרים. ברוניי במשחקים האולימפיים ברוניי במשחקים האולימפיים לנוער Men's Javelin Throw - F54/55/56