laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
פיטר מיטשל

פיטר דניס מיטשל (באנגלית: Peter Dennis Mitchell; ‏29 בספטמבר 1920 - 10 באפריל 1992) היה ביוכימאי בריטי, שזכה בפרס נובל לכימיה ב-1978 על גילוי המנגנון הכימואוסמוטי (chemiosmosis) של סינתזת ATP. מיטשל נולד בסארי שבאנגליה, לכריסטופר גיבס מיטשל ולקייט ביטריס דורותי טפלין. את התואר במדעי הטבע קיבל מאוניברסיטת קיימברידג', ובו התמחה בביוכימיה. ב-1942 החל לחקור במחלקה לביוכימיה של אוניברסיטת קיימברידג', וב-1951 קיבל דוקטורט על מנגנון הפעולה של פניצילין. ב-1955 הוזמן על ידי פרופסור מיכאל סוואן לסייע בהקמה של מחלקת מחקר חדשה, המחלקה לכימיה ביולוגית, באוניברסיטת אדינבורו, שם עבד עד 1963, אז פרש עקב בעיות בריאותיות. בשנות ה-60, נמצא שה-ATP הוא מטבע האנרגיה של התא, אולם התאוריה הרווחת הייתה שה-ATP נוצר במיטוכונדריה באמצעות זרחון ישיר של PO3‎ במצע עשיר בזרחן. למיטשל הייתה תאוריה אחרת, שגרסה שה-ATP נוצר באמצעות אנרגיה פוטנציאלית הנובעת מריכוז שונה של מצע בשניי צדי הממברנה ובמעבר של הגרדיאנט האלקטרוכימי, תאוריה אותה פרסם ב-1961. המאמר שפרסם כלל תכנון לניסוי ראשון שיכול היה לבחון את ההשערה. בשנת 1965 אימץ חלק מבניין משוקם בקורנוול כמעבדת מחקר. הוא ועמיתתו למחקר, ג'ניפר מויל (Jennifer Moyle), הקימו ארגון למימון מחקריהם, Glynn Research Foundation, והם החלו לחקור תגובות של גרדיאנטים אלקטרוכימיים. התאוריה כוללת צידוקים ניסויים לה, ובהם ממצאים של מעבדות שונות על משאבות פרוטונים שזירזו את יצירת ה-ATP ועל מפרי צימוד המעכבים את יצירת ה-ATP, פורסמה ב-1965 ומאוחר יותר פורסמה שנית ב-1966 וב-1968. התאוריה של מיטשל הייתה הבסיס להבנת השלב האחרון של תהליך הזרחון החמצוני ובהבנת המנגנון של ATP סינתאז. מיטשל הבין שתנועה של יונים באמצעות הפוטנציאל האלקטרוכימי יכול לספק אנרגיה לצורך יצירה של ATP, השערה שנתמכה על ידי מידע שהיה ידוע בשנות ה-60 על הבדלי פוטנציאלים בין צידי הממברנה. הפוטנציאל האלקטרוכימי מושפע הן ממטען היונים, היוצר כוח חשמלי, והן מההפרש בריכוזם בשני צדי הממברנה וכוחות תרמודינמיים, היוצרים גרדיאנט כימי להשוואת הריכוז. הוא אף הראה שה-ATP סינתאז מצומד לתהליכי העברת האלקטרונים במיטוכונדריה. התאוריה שלו הוכחה כאשר התגלה המבנה של ה-ATP סינתאז. בהמשך, חקר מיטשל תהליכים הקשורים בתהליך הזרחון החמצוני, כגון העברת האלקטרונים בשרשרת מעבר האלקטרונים על ידי חמצון קווינול. חבר בחברה המלכותית (1974) חבר חוץ באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (1975) חבר חוץ באקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית) (1977) דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת שיקגו (1978) פרס נובל לכימיה (1978) מדליית קופלי של החברה המלכותית (1981) מדיה וקבצים בנושא פיטר מיטשל בוויקישיתוף פיטר מיטשל, באתר פרס נובל (באנגלית) ביוגרפיה באתר Life sciences של אוניברסיטת אילינוי בשיקגו (באנגלית) פיטר מיטשל, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
ריחאניה

ריחאניה (באדיגית (צ'רקסית): Рихьаные; נודע גם בשם הלא-רשמי כפר ריחאניה) הוא יישוב כפרי צ'רקסי בגליל העליון שבצפון ישראל. מבחינה מוניציפלית משתייך למועצה אזורית מרום הגליל, ושוכן מצפון לצפת. רוב תושבי הכפר הם צ'רקסים-מוסלמים, משבט אבזאח. ריחאניה הוא אחד מ-2 הכפרים הצ'רקסיים היחידים בישראל, כשהשני הוא כפר כמא שבגליל התחתון. הצ'רקסים הגיעו למזרח התיכון לאחר שגורשו ממולדתם שבצפון הקווקז. הצ'רקסים, שנלחמו תקופה ארוכה בכיבוש הרוסי בצפון הקווקז, נטבחו וגורשו על ידי רוסיה מהקווקז באירוע אשר קיבל את השם "גלות הצ'רקסים". האימפריה העות'מאנית, שראתה בצ'רקסים לוחמים מנוסים, קלטה אותם בשטחה ויישבה אותם באזורים שהיו דלילים בהתיישבות, בין השאר – בגליל. היישוב ריחאניה נוסד בשנת 1873 אך רק בשנת 1880 הגיעו אליו משפחות צ'רקסיות משבט אבזאח מצפון הקווקז, אזור אשר נמצאות בו כיום הרפובליקות קאראצ'אי-צ'רקסיה ואדיגיה, בתחומה של הפדרציה הרוסית. היישוב נבנה בשיטה צ'רקסית מסורתית, אשר מקורה בקווקז ושמה "כפר חומה" – הבתים נבנו כשהם צמודים זה לזה ויוצרים חומת מגן מסביב ליישוב אשר שרידיה נשתמרו עד היום. בכפר מסגד שצורתו כמסגדים הצ'רקסיים בקווקז, ושונה מהותית מהמסגדים הערביים. כמו כן נמצא במקום מוזיאון ומרכז למורשת הצ'רקסית. לפי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל התגוררו ביישוב 290 תושבים ושטחו השתרע על 6,137 דונמים (מתוכם 25 דונם שטחים ציבוריים). במלחמת העצמאות סייעו תושבי היישוב להעפלה מלבנון והתנדבו לשרת לצד היישוב היהודי. מכיוון שהצ'רקסים היו לבני ברית של היהודים, ברחו למקום מעט תושבים ערבים, וכיום כשליש מתושבי המקום הם ערבים. בדצמבר 1949 הוכנה תוכנית לגירוש אנשי הכפר, יחד עם תושבי יישובים ערביים נוספים בגליל, אך היא לא יצאה לפועל עקב התנגדותם של משה שרת ואליעזר קפלן. בשנת 1960 התקיימו לראשונה בריחאניה בחירות לוועד מקומי לקראת צירוף היישוב הכפרי למועצה אזורית מרום הגליל. בפברואר 1973 חוברה ריחאניה לרשת החשמל הארצית. באותה עת היו בכפר 75 בתים. ריחאניה הוא אחד משני הכפרים הצ'רקסיים היחידים בישראל (השני הוא כפר כמא שבגליל התחתון). המסגד בריחאניה החומה הישנה בריחאניה שלט הסבר בריחאניה ערך מורחב – המרכז למורשת הצ'רקסית בכפר קיים מוזיאון להנצחת התרבות ואורח החיים הצ'רקסי. המוזיאון הוקם ביוזמתו של בן הכפר המנוח, שאוקי חון, והוא ממוקם בבית פרטי השייך למשפחתו מאז התיישבותם בכפר בשנת 1873 לערך. המוזיאון בריחאניה הוא קטן יותר מזה הממוקם בכפר כמא אך גם הוא מכיל כלי בית וכלים חקלאיים, פרטי ביגוד מסורתיים, וכלי נגינה ונשק האופייניים לתרבות הצ'רקסית. חון עצמו היה עורך את הסיורים במוזיאון ומלווה אותם בהסברים ובחוויות מתקופת ילדותו וזכרונותיו האישיים. אבזאח כפר כמא אסלאם בישראל צ'רקסים בישראל מדיה וקבצים בנושא ריחאניה בוויקישיתוף דובי זכאי, קווקז בהרי הגליל: טיול בכפרי הצ'רקסים, באתר nrg‏, 2 באוקטובר 2012 אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 חורפיש הייתה בתכנית המגורשים מישראל, באתר "פורטל הכרמל והצפון", ‏9 באוקטובר 2017 בחירות בריחניה, על המשמר, 21 באוגוסט 1960 מנחם רהט, הכפר ריחאניה חובר לרשת החשמל, מעריב, 21 בפברואר 1973
דגלס בויד

דָגְלַס בּוֹיְד (באנגלית: Douglas Boyd נולד ב-1959 בגלאזגו, סקוטלנד) הוא אבובן ומנצח בריטי. בויד למד נגינה באבוב באקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון, אצל ג'אנט קראקסטון. בהמשך היה תלמידו של מוריס בורג בפריז. בשנת 1984 זכה בבחינות הקבלה הבינלאומיות לאמני קונצרטים צעירים, זכייה שהובילה לרסיטל בכורה בניו יורק, בקרנגי הול. בויד היה אחד החברים המייסדים של התזמורת הקאמרית של אירופה וכיהן כאבובן הראשי שלה משנת 1981 עד 2002. בתקופת נגינתו בקאמרית של אירופה פיתח עניין בניצוח. כמוריו הראשונים לניצוח ראה את קלאודיו אבאדו וניקולאוס הרנונקור. כמו כן קיבל הדרכה מפאבו ברגלונד וסר קולין דייוויס. בשנת 2001 התמנה בויד למנהל מוזיקלי של הקאמרטה של מנצ'סטר, משרת הניצוח הראשונה שלו. עם תזמורת זו ערך מספר הקלטות מיצירות בטהובן, מוצרט ומאהלר. בויד סיים את תקופת כהונתו במנצ'סטר לאחר עונת 2010-11. כמו כן שימש בויד מנצח אורח ראשי לתזמורת סינפוניה של לונדון. באפריל 2008 הודיעה תזמורת מוזיק קולגיום של וינטרטור השווייצרית על מינוי בויד למנצח הראשי שלה, החל בעונת 2009-10. הופעתו הראשונה של בויד כמנצח בארצות הברית הייתה עם תזמורת גרדנר הקאמרית בשנת 2000. ב-2002 התמנה בויד למנהל מוזיקלי שותף של התזמורת, יחד עם פולה רוביסון. ב-2004 היה בין השותפים האמנותיים הראשונים עם התזמורת הקאמרית סיינט פול. ב-2006 האריך את החוזה שלו עם תזמורת סיינט פול עד עונת 2009-10. השותפות האמנותית עם התזמורת הסתיימה בספטמבר 2009. בדצמבר 2006 ניצח לראשונה על התזמורת הסימפונית של קולורדו, בקונצרט עתיר שבחים. בינואר 2008 הודיעה תזמורת קולורדו על מינוי בויד למנצח האורח הראשי שלה, בחוזה לשלוש שנים של שבועיים הופעות אורח בשנה. העניין שבויד מגלה באופרה בשנים האחרונות הביאו לנצח בשנת 2008 על חליל הקסם ללהקת האופרה של גליינדבורן בסיור הופעות. ב-2009 ניצח על פידליו לאופרה של גרסינגטון וחזר אליה ב-2010 להצגה עתירת שבחים של נישואי פיגרו. לבויד ולאשתו, הצ'לנית סאלי פנדלברי (Sally Pendlebury), שלושה ילדים. הם מתגוררים בלונדון. אתר האינטרנט הרשמי של דגלס בויד דגלס בויד, ברשת החברתית פייסבוק דגלס בויד, ברשת החברתית אקס (טוויטר) דגלס בויד, באתר ספוטיפיי דגלס בויד, באתר AllMusic (באנגלית) דגלס בויד, באתר MusicBrainz (באנגלית) דגלס בויד, באתר Discogs (באנגלית) דגלס בויד, באתר Songkick (באנגלית) דגלס בויד באתר ingpen.co.uk/artist ג'פרי מוריס, "התזמורת הקאמרית הטובה בעולם", עיתון "טלגרף", אנגליה, 25 בינואר 2008 טים אשלי, מוצרט, סימפוניות 40 ו-41 (יופיטר), קמראטה של מנצ'סטר, דגלס בויד, 11 באוגוסט 2006 אינגפן וויליאמס, ביוגרפיה של דגלס בויד אינגפן וויליאמס
Sight & Sound

Sight & Sound (בתרגום מילולי מאנגלית לעברית: מראה וקול) הוא ירחון קולנוע בריטי שיוצא לאור על ידי מכון הסרטים הבריטי (ה-BFI). אחד מסימני ההיכר של המגזין הוא משאל שנערך אחת לעשור בקרב מבקרי קולנוע, מפיצי סרטים וחוקרי קולנוע לדירוג הסרטים הטובים ביותר בתולדות הקולנוע. המגזין יצא לראשונה בשנת 1932 כעלון חדשות מטעם "המכון הבריטי לחינוך מבוגרים" (BIAE). במסגרת עלון זה קודמה היוזמה להקמת מכון הסרטים הבריטי שנוסד ב-1933. כעבור שנה וחצי נמסרה מלאכת הוצאתו לאור למכון הסרטים הבריטי, שמפרסם אותו מאז ואילך. Sight & Sound פורסם אחת לרבעון עד לראשית שנות ה-90, מלבד בתחילת שנות ה-50 אז יצא כירחון. ב-1991 אוחד המגזין עם ה-Monthly Film Bulletin, פרסום נוסף של המכון, והחל לצאת אחת לחודש. המגזין נערך בידי גאווין לאמברט בשנים 1949–1955 ובידי פנלופי האוסטון בשנים 1956–1990. לאחר איחודם של העיתונים עבר לערוך אותו פיליפ דוד, ומ-1997 עורך אותו ניק ג'יימס. כתב העת מכיל סקירה של הנעשה בעולם הקולנוע ומאמרים תאורטיים בתחום. בהמשך לנעשה ב-Monthly Film Bulletin נסקרים הסרטים שיצאו בבריטניה באותו חודש, ובהם גם סרטים שיצאו בתפוצה מוגבלת וסרטים אמנותיים. הסקירה כוללת רשימת שחקנים מלאה ורשימת הקרדיטים לצוות ההפקה. אחת לעשור החל מ-1952 עורך המגזין משאל בקרב מבקרי קולנוע, מפיצי סרטים וחוקרי קולנוע לצורך הרכבת רשימת הסרטים הטובים ביותר בכל הזמנים. הרשימה נחשבת לאחת מרשימות הסרטים החשובות מסוגה. בהתייחסו למשאל תיאר אותו מבקר הסרטים רוג'ר איברט כ"ללא כל עוררין המכובד ביותר מבין משאלי הסרטים הגדולים – היחיד שרוב אנשי תעשיית הקולנוע הרציניים מתייחסים אליו ברצינות". כל נשאל מציין את עשרת הסרטים הטובים ביותר בכל הזמנים בעיניו (אין חשיבות לסדר), והדירוג הכולל מתבצע על פי מספר הקולות שקיבל כל סרט. משנת 1992 נערך במקביל משאל זהה בקרב במאי קולנוע מרחבי העולם. אף על פי שחלו לאורך השנים שינויים מועטים בעשיריה הראשונה, רשימת הסרטים שהוזכרו על ידי לפחות נשאל אחד היא מגוונת למדי. כך למשל במשאל שנערך בשנת 2012 צוינו 2045 סרטים שונים על ידי 846 נשאלים. הזוכה הראשון בתואר הסרט הטוב ביותר בכל הזמנים היה גונבי האופניים של הבמאי האיטלקי ויטוריו דה סיקה. בחמשת המשאלים העוקבים (1962–2002) זכה בתואר האזרח קיין של אורסון ולס, ובמשאל האחרון שנערך ב-2012 החליף אותו הסרט ורטיגו של אלפרד היצ'קוק. הסרט היחיד שהופיע בכל אחד משבעת המשאלים שנערכו עד 2012 הוא חוקי המשחק של ז'אן רנואר. אתר האינטרנט הרשמי של Sight & Sound (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של Sight & Sound אתר המגזין Sight & Sound, ברשת החברתית אקס (טוויטר) Voters for The Greatest Films Poll. Philip Dodd Sight & Sound Magazine site. Nick James Profile. The Guardian site - "comment is free...". ראו למשל: While the Iron is Hot, Sight & Sound: Volume 1, No. 2. Summer, 1932. pp. 32-34. A.C. Cameron. The Case for a National Film Institute, Sight & Sound: Volume 1, No. 1. Spring 1932. pp. 8-9. "Sight & Sound," in: Harry W. Sova, Patricia L. Sova, Communication Serials (An International Guide to Periodicals in Communication and the Performing Arts) 1992/1993, p. 561. Geoff Brown. Criticism: New challenges: sound and documentary, screenonline.org.uk. Roger Ebert. 'Citizen Kane' fave film of movie elite. Chicago Sun-Times, August 11, 2002. במקור: "by far the most respected of the countless polls of great movies - the only one most serious movie people take seriously". Nick James. The Greatest Films of All Time 2012, Sight & Sound: September 2012.
שארל פלומיה

שארל פלומיה (בצרפתית: Charles Plumier;‏ 20 באפריל 1646 – 20 בדצמבר 1704) היה בוטנאי ומגלה ארצות צרפתי, הנודע בעיקר בשל חקר צמחיית מרכז אמריקה. גילויו אוגדו בספר 'Nova Plantarum Americanarum Genera' ('סוגי צמחים אמריקאיים חדשים') שפורסם בשנים 1703–1704. הוא מונה להיות הבוטנאי המלכותי של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת. על שמו נקרא הסוג פלומריה, השייך למשפחת ההרדופיים. פלומיה נולד במרסיי שבצרפת. בגיל 16 הצטרף למסדר הקתולי מינים (Minim). בצעירותו, הקדיש את חייו לחקר המתמטיקה והפיזיקה, וקנה לו שם כשרטט וצייר מעולה. לאחר מכן, נשלח למנזר הצרפתי טריניטה דאי מונטי (Trinità dei Monti) ברומא, שם למד בוטניקה מידי הבוטנאי פאולו בוקון. לאחר שחזר לצרפת, הוא העמיק בלימוד התחום, תחת הבוטנאי ז'וזף פיטון דה טורנפור, והצטרף למסעות החקר שלו. פלומיה הרבה לחקור את חופי פרובאנס ולנגדוק. עבודתו העצמאית החלה בשנת 1689, כאשר הצטוות לבקשת המלך לואי הארבעה עשר, מלך צרפת לאספן ז'וזף דונאט סוריאן למסע חקר לאיים האנטילים שבמרכז אמריקה, ושימש כמאייר וסופר של המשלחת. בעקבות הצלחת המסע, שתועד בספר 'תיאור הצמחים של אמריקה' (Description des Plantes d'Amérique) שפורסם בשנת 1693, מונה פלומיה לבוטנאי המלכותי של לואי הארבעה עשר. פלומיה ערך שני מסעות נוספים לאיים האנטילים. בעת שהותו שם, הוא נעזר בבוטנאי הדומיניקני ז'אן-בטיסט לאבא. הם אספו חומר בהיקף עצום ורב ערך, שתועד בחיבור 'Nova Plantarum Americanarum Genera' ('סוגי צמחים אמריקאיים חדשים'). בשנת 1704 יצא פלומיה למסעו הרביעי; מטרתו הייתה מציאת עץ הקינה, שנודעו לו סגולות רפואיות רבות, בפרו שבאמריקה הלטינית. אך הוא חלה בדלקת האדר עוד בתחילת המסע, בשהותו בספרד, ובסופו של דבר מת סמוך לעיר קדיס שבאנדלוסיה. במותו הותיר אחריו כרכים רבים של כתבים, תיאורים בוטניים וכ-6,000 איורים של צמחים ובעלי חיים, בעיקר ציפורים ודגים. חלקים מאלו פורסמו לאחר מכן על ידי הבוטנאי הרמן בוהרב. פלומיה היה מוערך ביותר בקרב הבוטנאים בני דורו, הערכה שאותה ביטאו ז'וזף פיטון דה טורנפור וקארולוס ליניאוס בקריאת הסוג פלומריה, המוכר גם בשם העממי 'פיטנה', על שמו. בין שאר תגליותיו, הייתה כנימת קוצ'יניל, כנימת מגן שבאמצעותה הופק צבען אדום על ידי הילידים במרכז אמריקה. חומר זה נסחר בהיקף רחב באותה תקופה. כמו כן הוא תיאר לראשונה את הסוג פוקסיה. מדיה וקבצים בנושא שארל פלומיה בוויקישיתוף צפייה מלאה בספרו של פלומיה, 'Description des plantes de l'Amerique' צפייה מלאה בספרו של פלומיה, ' Traité des fougèresde l'Amérique' שארל פלומיה, באתר Discogs (באנגלית)
ההתחלפות

"ההתחלפות" הוא סרט קולנוע ישראלי שכתב וביים ערן קולירין, והוקרן בבתי הקולנוע בישראל בשנת 2012. הסרט מספר על זוג רגיל: עודד - דוקטורנט לפיזיקה; ותמי - סיימה לימודי ארכיטקטורה ומחפשת עבודה. יום אחד בעלה שב הביתה, מכיוון ששכח את הקלסר בבית. הוא מגיע הביתה מהאוניברסיטה ופתאום רואה איך הבית, בשעה הזו של היום, נראה מאוד שונה מאיך שהוא רגיל לראות אותו בדרך-כלל. הוא אף פעם לא נמצא בשעה כזו בבית. הוא רואה איך האור נופל בצורה אחרת בסלון, את תמי, אשתו, נחה בחדר השינה שלהם. פתאום הכול נדמה שונה. והוא מתמכר לתחושה הזו. הוא מתיידד עם יואב, השכן שגר בקומה מעליו, וחובר אליו במעלליו שנדמה כאילו נועדו להפריח את השממה הקיומית של החיים. התנהגותם הולכת ונעשית חריגה יותר ויותר. תמי מתחילה לשים לב לכך שהיא ובעלה שטים אט אט לכיוונים שונים כמו שני קרחונים נפרדים האחד מן השני. הסרט הוא קופרודוקציה ישראלית-גרמנית וצולם בחלקו במשך שבועיים בגרמניה. האודישנים לסרט נערכו כ-3–4 חודשים. צולמו בין סצנה אחת לשתיים ביום. ההפקה צילמה דירה ישראלית ושחזרה דוגמה מדויקת שלה בתוך אולפני ענק בעיירה גרמנית לצורך צילומי הפנים של הדירה של תמי ועודד סיון. פרס השחקן הטוב לרותם קינן במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה, אוקטובר 2012. הסרט השתתף בתחרות הרשמית בפסטיבל הסרטים של ונציה. פרס "פיפרסקי" של ארגון המבקרים בפסטיבל סן פרנסיסקו. אחד משני סרטים ישראלים ב-2012 (ביחד עם "השוטר") שנבחרו לייצג את ישראל בפרס האקדמיה האירופית לקולנוע במספר קטגוריות מרכזיות, כולל פרס הסרט הטוב ביותר והבמאי הטוב ביותר. הסרט זכה בציון לשבח בפסטיבל זגרב. הסרט זכה בציון לשבח בפסטיבל בלגרד. שרון טל הייתה מועמדת על תפקידה בסרט "ההתחלפות" לפרס השחקנית הראשית הטובה ביותר בפסטיבל ונציה 2011, בפסטיבל חיפה 2011 ובטקס פרסי אופיר 2012. "ההתחלפות", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "ההתחלפות", באתר AllMovie (באנגלית) "ההתחלפות", באתר ספר הקולנוע הישראלי "ההתחלפות", באתר אידיבי "ההתחלפות", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "ההתחלפות", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית ההתחלפות, באתר קרן הקולנוע הישראלי על הסרט "ההתחלפות", פלוס טריילר, באתר עכבר העיר אורון שמיר, ההתחלפות: זן נכחד של עשייה קולנועית, באתר הארץ, 3 במאי 2012 אורון שמיר, מיוחד: אצל ערן קולירין, החירות מתחילה בתוכנו, באתר הארץ, 6 באפריל 2012 שמוליק דובדבני, "ההתחלפות": מסע לגילוי החלל הפנימי, באתר ynet, 6 במאי 2012 אורי קליין, ביקורת, "ההתחלפות" של ערן קולירין: המאמץ משתלם, באתר הארץ, 4 במאי 2012 איתן ווייץ, ההתחלפות: עבודה נעימה, באתר איתן – קולנוע מזווית אישית, 3 במאי 2012 יאיר רוה, "ההתחלפות", ביקורת, באתר סינמסקופ, 6 במאי 2012 לעשות משהו חסר משמעות, להקשיב, להתחבא – למה צריך להקשיב לערן קולירין, באתר עיניים פקוחות מתן שירם, ‏דרוש קהל: אכזבה מהכנסות הסרטים הישראליים ב-2012, באתר גלובס, 8 בפברואר 2013
אלכסנדר וילוק תאייר

אלכסנדר וילוק תאייר (באנגלית: Alexander Wheelock Thayer;‏ 22 באוקטובר 1817 - 15 ביולי 1897) היה ספרן ועיתונאי אמריקאי, מחבר הביוגרפיה המלומדת הראשונה של לודוויג ואן בטהובן, הנחשבת עדיין, לאחר מספר רב של עדכונים, לספר העיון התקני על המלחין. תאייר נולד במסצ'וסטס, ארצות הברית. בעבודתו כספרן בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת הרווארד, נתן דעתו על סתירות רבות בביוגרפיה של בטהובן מאת אנטון שינדלר, מזכירו לתקופת מה של בטהובן, שהופיעה לראשונה בשנת 1840. (חוסר המהימנות של שינדלר והדברים שבדה מלבו נחשפו מאז במלואם על ידי חוקרים מאוחרים יותר). ב-1849 הפליג תאייר לאירופה לעסוק שם במחקרים משלו, שלשמם למד גרמנית ואסף חומר מידע. לאחר שנים של עבודה כעיתונאי למחייתו ותלאות רבות, מונה לבסוף לקונסול ארצות הברית בטריאסטה, אז תחת שלטו האימפריה האוסטרו-הונגרית. במשרתו זו יכול היה להתפנות למלאכה שלקח על עצמו. המהדורה הראשונה של הביוגרפיה, שיצאה בשלושה כרכים בשפה הגרמנית והקיפה את חיי בטהובן עד 1816, יצאה לאור בין 1866 ל-1879. הביוגרפיה הושלמה על ידי עמיתו הגרמני של תאייר, הרמן דייטרס, ולאחר מותו של דייטרס המשיך בעבודה הוגו ריימן, שיצר את כרכים 4 (1907) ו-5 (1908) על פי רשימות מעזבונו של תאייר, המכסות את השנים 1817 עד מותו של בטהובן ב-1827. עבודתו של תאייר על בטהובן מציבה רף מחייב לאמות מידה מודרניות של דיוק, מחקר ואנליזה בביוגרפיה. בשנת 1865 כתב תאייר: לא אלחם על תאוריות ולא אקדש דעות קדומות; נקודת המוצא היחידה שלי היא האמת. הנרי אדוארד קרנביל, שיצר את המהדורה האנגלית הראשונה של הביוגרפיה ב-1921, כתב על תאייר ב-1917: שקדנותו, מסירותו, יכולת הניתוח החריפה שלו, כנותו והגינותו הנחילו לו את אמונם של כל אלה שעמם בא במגע מלבד השרלטנים הספרותיים, שאת הבליהם הרומנטיים שם לו למטרה להכחיד למען האמיתות ההיסטוריות. את הגרסה האחרונה עד כה של הביוגרפיה עדכן וערך אליוט פורבס. תאייר כתב גם שישה מאמרים ביוגרפיים פורצי-דרך על משפחת באך, הנדל, היידן, גלוק ובטהובן ב"ציקלופדיה האמריקאית החדשה" של אפלטון (Appleton’s New American Cyclopaedia) בשנים 1858-61, שלושה מאמרים על דוסק, גירובץ (Adalbert Gyrowetz) וסליירי, שהופיעו כסדרה בכתב העת דווייט בשנים 1861, 1863 ו-1864. כן כתב כעשרים ערכים הנוגעים לבטהובן בגרוב. מאמריו, שהוכתרו בשם "מתוך יומני" והתפרסמו בכתב העת דווייט בין 1852 ל-1858 עוסקים בנושאים שונים ומשונים, ממזמורי תפילה של אינדיאנים ועד ג'ני לינד. תאייר הוציא ב-1862 קובץ סיפורים קצרים, בהם הנובלטה "סיניור מאזוני". Thayer, A. W., rev and ed. Elliot Forbes. Thayer's Life of Beethoven. (2 vols.) Princeton: Princeton University Press. ISBN 0-691-09103-X "Thayer, Alexander Wheelock", in Grove Dictionary of Music and Musicians. Claman, Henry N.; Bellofatto, Luigi D. "Vita: Alexander Wheelock Thayer. Brief life of Beethoven's biographer: 1817-1897". Harvard Magazine January-February 2007. מדיה וקבצים בנושא אלכסנדר וילוק תאייר בוויקישיתוף תאייר, Ludwig van Beethovens Leben, באתר Zeno.org כתבי אלכסנדר וילוק תאייר בפרויקט גוטנברג (באנגלית) רוברט סטיבנסון, "אלכסנדר וילוק תאייר" במילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין סטיבנסון, גרוב
אזופרדי

אזופרדי (Azzopardi) הוא שם משפחה מלטזי שמקורו בלומברדיה. שם משפחה דומה הוא "אזופרדו", שהביא את שמו גם לנהר אזופרדו (Río Azopardo) באי Grande de Tierra del Fuego שבצ'ילה. קיימת השערה אחרת לפיה נגזר מהמילה העברית "ספרדי". בעלי השם "אזופרדי" הם ככל הנראה ממוצא ספרדי או פורטוגלי. המשפחה במקור הייתה יהודית, אך בשנת 1492 המירו את דתם לנצרות קתולית. ליהודים הוצב אולטימטום - להמיר את דתם או לעזוב את איי מלטה. בכתב "מקור שמות המשפחה המלטזיים", מטיל ספק הכותב, גודפרי וטינגר בהנחה הרווחת למקור השם סַפַרדי. הוא מציע הסבר כי לשם ממקור זהה כמו לשני שמות משפחה מהמאה ה-12 "אקסיו" ו"פרדו", ומצטט עדות שמאושרת על ידי נוטריון שנחתמה בגנואה ב-4 באוגוסט 1201 בשם "אוחריוס אסופרדוס" (Ogerius Açopardus), שנשמע כשילוב בין שני השמות הנפוצים. מדיה וקבצים בנושא אזופרדי בוויקישיתוף Know an Azzopardi? A look into the origins of this popular Maltese surname, www.guidememalta.com (באנגלית)
פלמינגו צ'יליאני

פלמינגו צ'יליאני (שם מדעי: Phoenicopterus chilensis) הוא מין של פלמינגו בגודל בינוני החי בצ'ילה שבדרום אמריקה. פלמינגו זה קרוב לפלמינגו מצוי ופלמינגו אמריקני. הוא חי ומתרבה בדרום אמריקה, במדינות צ'ילה, פרו, ובברזיל, ואף נראה בגרמניה והולנד. ישנה אף אוכלוסייה קטנה ביוטה ובקליפורניה. כמו כל הפלמינגואים, פלמינגו צ'יליאני מטיל ביצה לבנה בתוך תל בוץ. אורכו 110-130 ס"מ. נוצותיו כהות מעט יותר מאלה של הפלמינגו המצוי, אך בהירות מאלה של הפלמינגו האמריקני, אך הוא נבדל מהם ברגליו האפורות ובכמות הצבע השחור על מקורו – יותר מחצי. מקורו המעוקל של הפלמינגו הצ'יליאני, כמו זה של כל שאר הפלמינגואים, משמש לסינון פלנקטון ממי אגמי המלח ששם הוא מקים מושבות. הפלמינגואים הצ'יליאניים חיים בטבע בלהקות עצומות, ודורשים תנאים צפופים לרבייה מואצת. במהלך עונת הרבייה, הזכרים והנקבות מתנהגים בדרכים מגוונות כדי למשוך נקבות, דוגמת סיבוב הראש מצד לצד, ופתיחה וסגירה של הכנפיים. הזכר והנקבה בונים יחד קן מבוץ, ושניהם דוגרים במשך תקופה של 27-31 ימים על הביצה שהוטלה על ידי הנקבה. האפרוח משמיע צלילים מספר שעות לפני הבקיעה עוד בתוך הביצה, כדי שהנקבה תוכל למצוא אותו מבין אלפים של ביצים במושבה. מיד לאחר הבקיעה יש לגוזלים פלומה בצבע אפור, והם יקבלו את צבע הבוגרים לאחר יומיים עד שלושה ימים. הזכר והנקבה מאכילים את הגוזל בחומר בצבע אדום דמוי חלב יונקים שמיוצר בזפק שלהם. כבר לאחר 5-12 ימים הגוזלים עוזבים את הזכר והנקבה והולכים ל"פעוטון" - קבוצה של גוזלי פלמינגואים בני גילם. הפלמינגואים הצ'יליאניים קרואים על ידי השבטים הילידים "צ'וגוגו" בשל הצלילים שהם משמיעים בזמן אכילה או מעוף. חלק מהילידים משתמשים בשומן הפלמינגו לריפוי שחפת, וחלקם אף אוכלים את הפלמינגו ואת ביציו. תוחלת חייו של הפלמינגו בטבע היא בין 20 ל-30 שנה, וישנם מספר פרטים בשבי שעברו את גיל השישים. מדיה וקבצים בנושא פלמינגו צ'יליאני בוויקישיתוף פלמינגו צ'יליאני, באתר ITIS (באנגלית) פלמינגו צ'יליאני, באתר NCBI (באנגלית) פלמינגו צ'יליאני, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) פלמינגו צ'יליאני, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) פלמינגו צ'יליאני, באתר Internet Bird Collection (באנגלית) פלמינגו צ'יליאני, באתר GBIF (באנגלית) דף מידע על פלמינגו צ'יליאני, אתר גן החיות של וודלנד פארק פלמינגו צ'יליאני באתר הרשימה האדומה של IUCN AFP, בגיל 83: מת הפלמינגו הזקן ביותר בעולם, באתר ynet, 30 בינואר 2014