laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
לייבוש לייזר

רבי חיים אריה לייבוש לייזר (נולד: 23 באוגוסט 1938 כ"ו אב ה'תרצ"ח) הוא האדמו"ר השלישי מפשעווארסק. נולד בפשבורסק (אז בגליציה, כיום בפולין) לרבי יעקב לייזר, לימים האדמו"ר השני מפשעווארסק, ולאלטא בינה, בתו של רבי משה יצחק גווירצמן, לימים האדמו"ר הראשון מפשעווארסק. בשנות השואה שהה בסיביר. לאחר המלחמה שהה עם הוריו בדרום פולין בעיר קראקוב. שם היה תלמידו של הרב עקיבא גרוס רבה של גלייביץ. ב-1948 עברה משפחתו לפריז וב-1957 לאנטוורפן. בשנת ה'תשט"ו (1955) החל ללמוד בישיבת בעלז בירושלים. כאביו וסבו, היה לחסידו של רבי אהרן מבעלז על אף חילוקי הדעות ביחס למדינת ישראל. בשנת ה'תשי"ח, נשא לאישה את מלכה מינדל חנה, בתו של רבי אלתר יעקב יצחק וגשל, האדמו"ר מלנצהוט, והתגורר בוויליאמסבורג, שם היה קשור אל רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם מקלויזנבורג, רבי יואל טייטלבוים מסאטמר, ולרבי יעקב יוסף טברסקי מסקווירה, לחצרו בניו סקוור היה נוסע בשמחת תורה מדי שנה. בשנת ה'תשל"ה התאלמן מאשתו ונשא בשנית את אחייניתה שלאמצא, בת רבי יהושע מרדכי אלעזר וגשל, האדמו"ר מלנצהוט. ב-1992 חזר להתגורר לצד אביו באנטוורפן, ולאחר פטירת אביו בכ"ז חשוון ה'תשנ"ט (נובמבר 1998) מונה לאדמו"ר במקומו. רבי לייבוש מחזיק בדעות רבו, רבי יואל טייטלבוים, מתנגד לציונות וקרוב לעדה החרדית. הוא אינו הולך לכותל המערבי ומקפיד על דיבור בשפת יידיש. בשנת ה'תשע"ז ערך עם רבי יקותיאל יהודה מסאטמר מסע לצרפת, במטרה לעודד את יהודי המקום לא לעלות לישראל, בנימוק שהם יידרדרו שם מבחינה רוחנית. בניגוד לאביו ולסבו התחיל הרב לייזר להקפיד על תפילה בזמנה גם בשבתות וחגים. הוא צמצם את עריכת הטיש בליל שבת לפעם בחודש. הוא משמש גם כנשיא כולל חבת ירושלים - צדקת רבי מאיר בעל הנס באירופה. מאשתו הראשונה יש לו חמישה ילדים. בהם: בנו רבי נפתלי אלימלך דוד, רב החסידות בלונדון בנו רבי אלתר יהושע העשיל, רב החסידות בוויליאמסבורג. חתנו רבי יוסף נפתלי וגשל, מו"ל ספרי י"ג אורות מאשתו השנייה יש לו 12 ילדים. בהם: בנו רבי יוסף צבי, רב החסידות במונסי חתנו רבי אלעזר פרידמן דיין בקהילת סאטמר אנטוורפן בנו שלום, יצא בשאלה מתגורר בישראל בנו מאיר נתן אברך באנטורפן יוסי נכטיגל, ‏שמחת פשעווארסק: ריקוד האדמו"ר, באתר כיכר השבת, 1 בנובמבר 2009 ישראל כהן. צילום: די וואך, ‏גלריה: הרבי מפשעווארסק ערך טיש מלווה מלכה במונסי, באתר כיכר השבת, 27 במאי 2014 שלמה זינגר, הן הן זכרונם • הילולת הרה"ק מפשעווארסק זי"ע בצל בנו האדמו"ר שליט"א, ג' בכסלו ה'תשע״ו. ותמונות נוספות, באתר jdn archive.jdn.co.il/breakingnews/1190324/ בצל המתיחות בין האדמו"רים: בן הרבי מאנטוורפן ביקר בבעלזא - בחדרי חרדים, באתר בחדרי חרדים היה מתאכסן בבית ידידו חתן הרבי, רבי חי יצחק טברסקי, האדמו"ר מרחמסטריווקה ארצות הברית כיום) פייביש קעלערמאן, כתב בחדרי חרדים בבלגיה, היסטוריה: עידן חדש ביחסי בעלז-פשעווארסק, באתר בחדרי חרדים, 11 במרץ 2010 ישראל כהן, ‏האדמו"רים מסאטמר ופשעווארסק במסע מיוחד לצרפת, באתר כיכר השבת, 4 ביולי 2017; ישראל כהן, ‏האדמו"ר מסאטמר זעק ליהודי צרפת: "אל תעלו לישראל", באתר כיכר השבת, 5 ביולי 2017 ראה דינר בראשותו, באתר jdn אליהו גליל, בן האדמו"ר יצא נגדו: "איך אפשר להיות כל כך אכזרי?", באתר ישראל היום, ‏26 במאי 2020
שעון יפני

שעון יפני (ביפנית: 和時計, בתעתיק לאנגלית: Wadokei) הוא שעון מכני, שנועד להציג את השעה לפי יחידות הזמן היפניות המסורתיות. שעונים מכניים הוצגו ביפן על ידי מיסיונרים ישועים או סוחרים הולנדיים במאה ה-16. שעונים אלו היו לרוב מיוצרים מפליז או מברזל. הן המטוטלת והן הקפיץ לא היו בשימוש בשעונים האירופאיים באותה תקופה. ככאלו, הם לא נכללו כחלק מהטכנולוגיה שהייתה זמינה ליצרני שעונים יפנים בתחילתה של "התקופה המבודדת" (שבה לא יכלו לצאת ולהיכנס ליפן) בהיסטוריה של יפן, בשנת 1641. תקופת הבידוד גרמה לכך שיצרני שעון יפניים, היו צריכים למצוא דרכים לייצר שעונים, מבלי להיעזר בפיתוח וחלקים מתוחכמים של העולם המערבי. רוב השעונים היפניים הונעו על ידי משקל. מכל מקום, היפנים היו מודעים לשעונים שמונעים על ידי קפיץ ואף יצרו כאלה. אלו האחרונים היו מיועדים לאפשר ניידות. התאמת העיצוב של השעונים האירופאים לצרכים של הצגת הזמן היפני המסורתי היוותה אתגר עבור יצרני השעונים היפניים. מדידת הזמן המסורתית ביפן דרשה שימוש בשעות זמניות בלתי אחידות: שש יחידות שעה לזמן היום מהזריחה עד לשקיעה, ושש יחידות שעה לזמן הלילה מהשקיעה לזריחה. בהיותם שעות זמניות, השעה היפנית השתנתה בהתאם לעונה, כאשר בקיץ הימים ארוכים יותר ובחורף הימים קצרים, וכן להפך בנוגע ללילות. מנגד, השעונים האירופאים היו בנויים לשעות קבועות ואחידות שלא השתנו בעונות. השעון היפני הטיפוסי היה מורכב משש שעות ממוספרות מהספרות 9 עד 4 בסדר יורד, מהצהריים עד חצות הליל. לא נעשה שימוש בספרות 3 עד 1 ביפן מסיבות דתיות משום שהיו בשימוש על ידי הבודהיסטים לקריאה לתפילות. הספירה נעשתה לאחור בגלל שהדרך הקדומה ביפן לספירת השעות נעשתה על ידי שריפת קטורת וספירת השעות הנותרות. לכן, זריחת החמה ושקיעתה, שתיהן סומנו כשעה השישית. בנוסף לשעות הזמניות הממוספרות, היה לכל שעה גם סמל מסמלי האסטרולוגיה הסינית. החל מזריחת החמה, שש שעות היום היו: משקיעת החמה, שש שעות הלילה היו: שעונים יפניים השתמשו בטכניקות שונות כדי להציג את השעות הזמניות, הנפוצה בהן הייתה "שעון עמוד" בו השעה לא הייתה מוצגת על לוח כבשעון רגיל, אלא על מחוון שהיה מחובר למשקולת שירדה במסילה. מחווני זמן נעים נעו לצד המסילה והצג המחובר אליו. מחוונים אלו היו מתכווננים, וכוונו בהתאם לעונה כדי להציג את אורך היום ואת שעות הלילה. במקרה שהשעון הגיע לסוף המחוון היה חוזר במעלה המסילה לסמן המתאים. לשיטה זו הייתה יתרון בכך שאינה תלויה בקצב של השעון עצמו. השימוש בלוח שעון היה חלק ממה שהיפנים קיבלו מהאירופאים, וחלק מהתצורות היו בנויות בצורה שתציג את השעה היפנית על לוח שעון. חלקם על ידי שעות שניתנות לכיוון מחוץ למסגרת של ה-24 שעות, חלקם על ידי שימוש בכמה לוחות שניתנים לשינוי בהתאם לעונה. כדי ליצור שעונים מצלצלים, השתמשו במערכת שהכילה במקביל שתי מערכות: אחת מהירה ואחת איטית. המעבר ביניהם היה נעשה אוטומטית במעבר בין יום ולילה. ב-1873 אימצה ממשלת יפן את השימוש בצורת הזמן המערבית שכללה שעות אחידות וקבועות, ואת הלוח הגרגוריאני. שעות זמניות
גיחות צילום אמריקאיות בסיני 1970

לקראת חתימה על הסכם הפסקת האש בין ישראל למצרים שסיימה את מלחמת ההתשה הודיעה ארצות הברית לישראל כי בכוונתה לבצע גיחות צילום מעל אזורי הקרבות משני צידי תעלת סואץ. ישראל סרבה לאפשר את טיסות הצילום ואף הזהירה שתיירט מטוסים אמריקאים שיטוסו מעל שטחה. על אף ההתנגדות הישראלית ביצעו האמריקאים ללא תאום גיחות צילום מעל סיני אך ישראל נמנעה מהפלתם על אף שיכלה לעשות כן. בתקופת מלחמת ההתשה הייתה ארצות הברית ספקית הנשק העיקרית והפכה בהדרגה לבת ברית לישראל. לאחר ההסלמה בקרבות וריבוי ההתנגשויות בין צה"ל לחיל המשלוח הסובייטי שהוצב על אדמת מצרים יזמה וסייעה ארצות הברית לחתימה על הסכם הפסקת אש לסיום המלחמה. במהלך המגעים וניסיונות הגישור עלה החשש בישראל שהמצרים יפרו את ההסכם ויקדמו אמצעי לחימה אל תוך רצועת 50 הקילומטרים מהתעלה שאותם התחייבו שלא לעבות בכוחות צבא. לנוכח החשש מהפרות ההסכם הודיעה ארצות הברית כי בכוונתה לבצע גיחות צילום משני צידי התעלה בשטח ישראל ומצרים לאחר הפסקת האש. המשבר הפוליטי סביב הסכמי הפסקת האש שהביאו לפירוק ממשלת הליכוד הלאומי שקמה ערב מלחמת ששת הימים, והמחלוקת העמוקה בין מרכיבי הממשלה שהשתייכו כולם ל'מפלגת העבודה', עמדו ברקע העובדה שבמשרד הביטחון התקבלה החלטה על דעת שר הביטחון בלבד, להודיע לאמריקנים על התנגדות ישראל לגיחות צילום של החזית. על פי עדותו של יצחק רבין, שהיה אז שגריר ישראל בארצות הברית, "נספח צה"ל בארצות הברית, אלי זעירא, קיבל מברק מגורם בכיר מאוד במערכת הביטחון של ישראל [בו] נצטווה להודיע לאמריקנים, כי ישראל מתנגדת לצילום מצב הפתיחה במועד הקבוע להפסקת-האש [...ו]שישראל תיירט את המטוסים האמריקניים אם ינסו לבצע את צילומיהם". רבין הגדיר מהלך זה "בלשון זהירה, לא כפי שצריך ולא כפי שאפשר היה לנהל. היה ברור כי יהיה קושי אובייקטיבי לקבוע אם המצרים יפרו את הפסקת האש". בהמשך הדברים הסביר רבין את ההחלטה המשונה הזו כנובעת "מהמבוכה וחוסר האונים שנשתררו בישראל". ארצות הברית החליטה לבצע גיחות צילום על אף התנגדות ישראל וללא תאום עמה, אך רק לאחר כניסת הפסקת האש לתוקף. ב-9 באוגוסט 1970 יומיים לאחר חתימת הסכם הפסקת האש בין ישראל למצרים בוצעה גיחת הצילום הראשונה של מטוס הריגול U-2 אמריקאי מעל מערב סיני. המטוס יצא מבסיס חיל האוויר הבריטי בקפריסין לעבר מפרץ סואץ בגובה רב של 70,000 רגל והמשיך לכוון נחל ים. המטוס זוהה על ידי מערך הבקרה הישראלי. בתגובה הזניק חיל האוויר זוג מטוס פנטום מטייסת 201. מטוסי הפנטום נסקו במהירות והתמקמו מאחורי המטוס האמריקני והצליחו להגיע לעמדת שיגור טיל עליו. אולם לא ניתנה לטייס פקודת ירי. גיחה שנייה נערכה יומיים לאחר מכן ב-11 באוגוסט המטוס טס הפעם בגובה רב עוד יותר - 75,000 רגל מעל סיני ומצרים. שוב הזניק חיל האוויר זוג מטוסי פנטום שהצליחו להגיע לעמדת ירי טיל אולם שוב לא ניתנה פקודת ירי. ב-29 באוגוסט בוצעה גיחת הצילום השלישית והאחרונה. הפעם המריא המטוס מבסיס נאט"ו בטורקיה וטס בגובה רב מעל תעלת סואץ. הגיחות הביאו למתיחות רבה בין ישראל לארצות הברית. הצילומים שהופקו מהגיחות האמריקאיות הוכיחו כי מצרים הפרה באופן ברור את הסכם הפסקת האש. דני שלום, רוח רפאים מעל קהיר - חיל האוויר הישראלי במלחמת ההתשה, הוצאת באוויר - פרסומי תעופה, כרך ב' עמ' 1118 - 1120 בנקו אדר, מפלגה אחת - שתי דרכים, תל אביב 2004; אבירם ברקאי, משק כנפי הטעות, המרכז למורשת המודיעין יצחק רבין, פנקס שירות - כרך א', תל אביב 1979, עמ' 300
סדקזו טאניגקי

סדקזו טאניגקי (ביפנית: 谷垣 禎一;‏ נולד ב-7 במרץ 1945) הוא פוליטיקאי יפני ששימש שר אוצר בממשלתו של ג'וניצ'ירו קואיזומי בין השנים 2003 ו-2006. טאניגקי גם שימש שר הבינוי והתחבורה בממשלתו של יאסואו פוקודה, והא חבר בבית הנבחרים של יפן, שם הוא מייצג את הרובע החמישי של קיוטו. הוא נבחר לנשיאות המפלגה הליברלית-דמוקרטית ב-28 בספטמבר 2009, לאחר תבוסתה בבחירות הכלליות של אותה שנה. הוא מנהיג המפלגה הליברלית-דמוקרטית השני בלבד שלא כיהן במקביל בתפקיד ראש ממשלת יפן. טאניגקי נולד בעיר פוקוצ'יאמה שבמחוז קיוטו. הוא סיים את לימודי המשפטים שלו, עם התמחות במסים, באוניברסיטת טוקיו ב-1974, ועבד כמזכירו של אביו, שהיה שר החינוך של יפן. לאחר מותו של אביו ב-1983, החליט טאניגקי לוותר על קריירה במשפטים, ותחת זאת התמודד על מושבו של אביו בבית הנבחרים בתור נציג המחוז השני של קיוטו. תחת קויזומי, כיהן טאנגקי במספר תפקידים, בהם חבר בוועדה לשיקום כלכלי, חבר בוועדה הלאומית לביטחון הציבור, ובסופו של דבר, שר האוצר מ-22 בספטמבר 2003 עד 26 בספטמבר 2006. החל ב-2002 הוביל טאניגקי את סיעת קוצ'יקאי במפלגה הליברלית-דמוקרטית, שמנתה ארבעה חברים בבית היועצים ואחד עשר חברים בבית הנבחרים. טאניגקי הכריז על התמודדותו על נשיאות המפלגה ב-28 ביולי 2006, אך סיים את ההתמודדות במקום השלישי, אחרי שינזו אבה וטארו אסו. טאניגקי נחשב למועמד מתון בשל השקפותיו בנושא מדיניות החוץ: בניגוד למתחרים האחרים, הוא הכריז שאם יבחר לרשות הממשלה לא יבקר במקדש יסוקוני. טאניגקי התמנה לקובע המדיניות של המפלגה הליברלית-דמוקרטית ב-24 בספטמבר 2007, על ידי נשיא המפלגה דאז, יאסואו פוקודה. כעבור שנה הוא קיבל את תפקיד שר הבינוי והתחבורה ולאחר התפטרותו של אסו, נבחר טאניגקי למנהיג המפלגה ב-28 בספטמבר 2009. על אף הצהרותיו הקודמות, ביקר טאניגקי במקדש יסוקוני ב-19 באוקטובר 2009. המקדש, בייחוד בתקופת כהונתו של קויזומי, הפך לסלע מחלוקת מכיוון שבו מונצחות ומקודשות נשמותיהם של חיילי האימפריה היפנית - רבים מהם הורשעו בביצוע פשעי מלחמה. סין וקוריאה הדרומית מוחות תכופות על ביקורים רשמיים של מדינאים יפנים במקדש זה. טאניגקי הכריז על מחויבותו להימנע משיחות רב-מפלגתיות בנושאי רווחה חברתית ורפורמות מס עם מפלגות האופוזיציה. הוא אף ביקר את המפלגה הדמוקרטית על תמיכתה בהעלאת מס הקנייה על אף הגירעון התקציבי בו שקועה המדינה. על מנת ליצור קואליציה בהנהגת המפלגה הליברלית-דמוקרטית, ולאחר שסירב להצעת ממשלת אחדות לאומית, ניסה טאניגקי לערוך הצעת אי אמון בראש הממשלה דאז נאוטו קאן ביוני 2011, אך הניסיון נכשל. מדיה וקבצים בנושא סדקזו טאניגקי בוויקישיתוף סדקזו טאניגקי, ברשת החברתית אקס (טוויטר)
מפלגות פוליטיות ביפן

פורשים מהמפלגה הליברלית-דמוקרטית הקימו מפלגות אלה ב-2005: מפלגת יפן החדשה (מרכז) מפלגת דאיצ'י החדשה (הוקאידו, שמרנות) הקבוצה הפוליטית להפיכת אוקינאווה (אוקינאווה, שמרנות) מפלגת הגוש הסוציאלי של אוקינאווה (אוקינאווה, ליברליזם חברתי, פרוגרסיביות) מפלגת קיזונה (ליברליזם, הוקמה על ידי פורשים מהמפלגה הדמוקרטית ב-2012) קנסייטו ריקן סייוקאי ריקן דושיקאי טאיסיי יוקוסאנקאי פוליטיקה של יפן הדיאט של יפן מדיה וקבצים בנושא מפלגות פוליטיות ביפן בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא מפלגות ובנושא יפן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מוחמד אבן עבד אל-והאב

מֻחַמַּד אבְּן עַבְּד אל-וַהָּאבּ (שם מלא: מֻחַמַּד בְּן עַבְּד אל-וַהָּאבּ בְּן סֻלַיְמַאן א(ל)-תַּמִימִיּ, בערבית: مُحَمَّد بْن عَبْد ٱلْوَهَّاب بْن سُلَيْمَان ٱلتَّمِيمِيّ; 1703 – 20 ביולי 1792) היה תאולוג אסלאמי, מייסד התנועה הווהאבית. הוא הקים את התנועה במטרה "לטהר את האסלאם מן האמונות התפלות שדבקו בו מאז המאה ה-9". אבן עבד אל-והאב היה בעל בריתו של מוחמד אבן סעוד ועזר לו להקים את המדינה הסעודית. בכך נוצרה ברית בין השושלות אשר נמשכת עד היום. צאצאי אבן עבד אל-והאב, משפחת אאל א-שייח', הובילו ומובילים את העולמא השולטים במוסדות הדת בסעודיה. אבן עבד אל-והאב נולד ככל הנראה בשנת 1703 לשבט הערבי בנו תמים באל-עוּוַיְינַה, כפר באזור נג'ד בסעודיה. הוא החל ללמוד אסלאם בגיל צעיר, בעיקר עם אביו, עבד אל-והאב. משפחתו הייתה חברה באסכולה החנבלית של המשפט המוסלמי. הוא למד בבצרה (בדרום עיראק) עם מלומדים מוסלמים, הוא העיד על עצמו שביקר בערים הקדושות מכה ואל-מדינה ואף ביצע את מצוות העלייה לרגל ולימוד עם חכמים אסלאמיים שם. במכה, המופתי החנבלי, אבן הומאידי, החשיב את אבן עבד אל-והאב לתלמיד גרוע, וגם יהיר ומתריס כלפי מוריו, והדבר הדאיג את אביו. כתוצאה מכך, אבן עבד אל-והאב לא סיים את לימודיו, אך לא ידוע האם סולק מבית הספר או שפשוט נשר. באל-מדינה, למד תחת מוחמד חיאת א-סינדי אותו הכיר דרך מורה שנה קודם לכן. היה זה א-סינדי שלימד את אבן עבד אל-והאב לדחות את ההערצה הפופולרית לקדושים וקבריהם. אף על פי כן, כמעט כל המקורות ההיסטוריים מסכימים כי הרעיונות הרפורמיסטיים שלו גובשו בתקופתו בבצרה. בשנת 1740 הוא חזר לבית שבו גדל והחל לגבש סביבו מעגל של מאמינים, ביניהם השליט המקומי, עות'מאן אבן מועמר. בתמיכתו של אבן מועמר, החל אבן עבד אל-והאב ליישם כמה מהרעיונות שלו לרפורמה. ראשית, בצטטו את תורת האסלאם האוסרת תפילה בקבר, הוא שכנע את אבן מועמר להרוס את קברו של זיד אבן אל-ח'טאב, בן לוויה של מוחמד, אתר שהיה נערץ על ידי המקומיים. שנית, הוא הורה על מוות בסקילה על ניאוף, מנהג שנעשה נפוץ באזור והוא עצמו ארגן את סקילתה של אישה שהודתה בניאוף. פעולות אלה זכו לתשומת לב של סולימאן אבן מוחמד אבן ע'ורייר משבט בני ח'אלד, העומד בראש נְאוֹת המדבר אל-אחסא וקטיף, שהחזיק השפעה משמעותית בנג'ד. אבן ע'ורייר איים על אבן מועמר שהוא לא יאפשר לו לגבות מס קרקעות תמורת כמה נכסים שהיו בבעלותו של אל-אחסא אם הוא לא יהרוג את אבן עבד אל-והאב. אומנם אבן מועמר סירב לעשות זאת, אך אבן עבד אל-והאב נאלץ בכל זאת לעזוב. לאחר סילוקו מן אל-עוויינה, אבן עבד אל-והאב הוזמן להתיישב בא-דרעיה השכנה על ידי השליט שלה מוחמד אבן סעוד. עם הגיעו לא-דרעיה, הסכימו מוחמד אבן סעוד ומוחמד אבן עבד אל-והאב כי יחד, הם יחזירו את הערבים אל עקרונות ה"אמת" של האסלאם כפי שהם ראו אותם. ההסכם, שנחתם בשנת 1744 ובעקבותיו נכבש חבל נג'ד, היווה את תחילתה של המדינה הסעודית הראשונה (אמירות א-דרעיה) והמנוע הדתי-אידאולוגי לפעולתה. אמירות זו פעלה עד לשנת 1818 והיוותה את הבסיס לערב הסעודית של היום. מדיה וקבצים בנושא מוחמד אבן עבד אל-והאב בוויקישיתוף מוחמד אבן עבד אל-והאב, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
מוקד אבטחה

מוקד אבטחה הוא מוקד של חברת אבטחה העוסק בפיקוח, ניטור, והפעלה של אמצעי אבטחה פיזית ואלקטרונית. מוקד אבטחה כולל מגוון של מערכות תקשורת כמו תקשורת קווית, תקשורת סלולרית, רשת אינטרנט סלולרית מאובטחת (GPRS) תקשורת לווינית, והרכבים של המוקד מחוברים אליו באמצעות GPS. במוקד אבטחה טיפוסי ישנו מערך של מחשבים עם תוכנות מיוחדות והוא מאויש 24 שעות ביממה במטרה לתת שירות ללקוחות החברה בעת הצורך. לרוב, המכשור והמחשוב מגובה על ידי שרתי גיבוי במוקד. במאה ה-21 רוב חברות האבטחה הגדולות מחזיקות במוקד אבטחה גדול ומתקדם שיכול לתת מענה למספר רב של אירועים חריגים כגון אזעקה, מצוקה, מוקד צופה/רואה וגילוי אש. אתרים המחוברים למוקד אבטחה מקושרים אליו באמצעות חיוג מספר מקוצר ולעיתים גם באמצעות מצלמות אבטחה. כמו כן ניתן לחבר לרשת התקשורת של המוקד לחצני מצוקה. מוקד האבטחה מפעיל סיירים ואנשי ביטחון חמושים ולא חמושים אותם הוא יכול להקצות לאתר מסוים בשעת הצורך. מאבטחים ושומרים של חברת אבטחה יכולים להתקשר למוקד על מנת לדווח על אירועים שונים כגון פריצות, שריפות, אלימות וכו'. המוקד חייב להיות בעל יכולת קליטה של שני ערוצי אותות דיגיטליים מהמנויים של המוקד, קווי ואלחוטי, או קווי וסלולרי, וכדומה. כיום ערוץ הקליטה המרכזי הוא קווי, כלומר באמצעות קווי טלפון סטנדרטיים של חברת בזק. הסדרת נושא של קליטת מידע על תשתיות כגון כבלים או אינטרנט מהיר לא נכנס עדיין לתקן. כל ערוץ קליטה חייב להיות עם ציוד גיבוי כלומר, שני מכשירים דיגיטליים המפענחים קודים הנשלחים אליהם מיחידות הקצה קרי מערכות האזעקה, וכל אחד מהם מחובר ל-2 קווי טלפון לפחות. בישראל מוקדי אבטחה מפוקחים על ידי משטרת ישראל, משרד התקשורת ומכון התקנים הישראלי. בין מוקדי השמירה הנמצאים בישראל, ניתן למנות את מיקוד, חברת השמירה ומודיעין אזרחי. מהו מוקד ואיך הוא פועל
צו נשיאותי 9066

צו נשיאותי 9066 של ארצות הברית היה צו נשיאותי שפרסם נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט, ביום 19 בפברואר 1942, בתקופת מלחמת העולם השנייה, ובו הסמיך את מזכיר המלחמה להגדיר שטחים מסוימים כאזורים צבאיים. בפועל, סלל צו זה את הדרך לכליאת היפנים בארצות הברית במחנות ריכוז בתקופת המלחמה. הצו הסמיך את מזכיר המלחמה ואת מפקדי הכוחות המזוינים של ארצות הברית להכריז על שטחים בארצות הברית כשטחים צבאיים, ש"מהם ניתן להרחיק כל אדם", אך הוא לא ציין במפורש לאום או מוצא אתני כלשהו. בפועל, הצו יושם על שליש משטחה של ארצות הברית, בעיקר במערב המדינה, והופעל נגד אנשים ממוצא של מדינת אויב – יפנים. הצו הוביל לכליאתם של אמריקאים יפנים ושל אמריקאים ממוצא יפני, כ-120,000 במספר, במחנות ריכוז לכל תקופת המלחמה. מתוך היפנים שנכלאו, 62% היו צאצאי מהגרים אשר נולדו בארצות הברית והיו אזרחים מתוקף כך, והיתר היו מהגרים יפנים, חלקם אזרחים וחלקם תושבים. אוכלוסיית האמריקאים היפנים הייתה האוכלוסייה שהושפעה בצורה המשמעותית ביותר מן הצו, שכן כל האנשים ממוצא יפני הורחקו מהחוף המערבי ומדרום אריזונה. בהוואי, שם היו 140,000 אמריקאים ממוצא יפני, כ-37% מהאוכלוסייה, נכלאו אנשים שהיוו סיכון גבוה בלבד. אמריקאים ממוצא איטלקי או גרמני גם כן נפגעו מהגבלות אלה – 11,000 אנשים ממוצא גרמני ו-3,000 אנשים ממוצא איטלקי נכלאו, בהם גם פליטים יהודים. הפליטים היהודים שנכלאו ברחו מגרמניה, והממשל האמריקאי לא הבחין ביניהם לבין אנשים ממוצא אתני גרמני, שכן היהדות הוגדרה כדת ולא כלאום. חלק מן הכלואים ממוצא אירופאי נכלאו לתקופה קצרה, ואילו אחרים גם שנים לאחר תום המלחמה. בדומה לכלואים היפנים, היו בקרב קבוצות אלה צאצאי מהגרים שנולדו בארצות הברית, במיוחד בקרב הילדים. מקרב מדינות הציר האחרות נכלאו גם כן אנשים, אולם מספרם המדויק אינו ידוע. מזכיר המלחמה, הנרי סטימסון, היה אחראי לסייע לכלואים בענייני תחבורה, מזון, קורת גג וצרכים אחרים. ג'ון אדגר הובר, ראש ה-FBI, התנגד לכליאה, אם כי לא מטעמים חוקתיים, אלא משום שהאמין כי מי שהיה קרוב לוודאי מרגל כבר נעצר על ידי ה-FBI מיד לאחר המתקפה על פרל הארבור. צו נשיאותי 9066 בוטל על ידי נשיא ארצות הברית, ג'רלד פורד, ב-19 בפברואר 1976. בשנת 1980 חתם הנשיא ג'ימי קרטר על חקיקה שהקימה את הוועדה ליישוב מחדש וכליאה של אזרחים בזמן מלחמה (CWRIC). הוועדה מונתה כדי לערוך מחקר ממשלתי רשמי על צו נשיאותי 9066, צווים אחרים הקשורים בזמן מלחמה ועל השפעתם על אמריקאים יפנים במערב ועל האינדיאנים באלסקה באיי פריבילוף. בדצמבר 1982 פרסמה הוועדה את ממצאיה במסמך "צדק אישי נשלל", בסכמה כי כליאת האמריקאים היפנים לא הוצדקה על ידי הצורך הצבאי. הדו"ח קבע כי ההחלטה לכלוא התבססה על דעות קדומות גזעניות, היסטריית מלחמה וכישלון המנהיגות הפוליטית. הוועדה המליצה על סעד שיעוגן בחקיקה הכולל התנצלות ממשלתית רשמית ופיצויים בגובה 20,000 דולר לכל אחד מהניצולים. קרן חינוכית ציבורית הוקמה להבטיח שדבר זה לא יחזור שנית. ב-10 באוגוסט 1988 נחקק חוק החירויות האזרחיות, בהסתמך על המלצות הוועדה, והוא נחתם על ידי הנשיא רונלד רייגן. ב-21 בנובמבר 1989 חתם ג'ורג' הרברט ווקר בוש על הצעת חוק המסדירה תשלום פיצויים שישולמו בין השנים 1990 ל-1998. ב-1990 החלו הניצולים לקבל תשלומי פיצויים ומכתבי התנצלות. ההצעה התייחסה לכלואים ממוצא יפני בלבד. כלואים ממוצא גרמני או אירופי אחר לא פוצו ולא קיבלו מכתב התנצלות. מדיה וקבצים בנושא צו נשיאותי 9066 בוויקישיתוף צו נשיאותי 9066, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
מנוע חום

מנוע חום הוא מכונה שהופכת אנרגיה תרמית לעבודה מכנית. מקור החום יכול להיות בעירה של דלק, אנרגיה סולארית, אנרגיה גאותרמית וכדומה. על מנועי חום נמנים מנוע דיזל, מנוע בנזין, טורבינת קיטור, מנוע סילון, טורבינת גז ועוד. הפקת אנרגיית החום נעשית על ידי שריפת דלק. שרפה היא תהליך כימי, במהלכו ניתקים הקשרים הכימיים בין היסודות מהם מורכב הדלק (פחמן ומימן בעיקר), והם מתחברים מחדש עם אטומי חמצן המצוי באוויר. תוצר השרפה הוא תערובת חדשה של גזים, הנקראים גזי שרפה. תהליך ההתחברות מחדש של האטומים מלווה בשחרור אנרגיית חום גדולה, הנקלטת על ידי הגזים שנוצרו בשרפה ומעלה מאוד את הטמפרטורה שלהם. דלק גולמי הוא תערובת סבוכה של פחמימנים (hydrocarbons) מסוגים שונים. פחמימנים הם תרכובות אורגניות, שהמולקולות שלהן בנויות מאטומי פחמן (Carbon) ואטומי מימן (Hydrogen) בלבד. הפחמימנים נבדלים זה מזה במספר אטומי הפחמן והמימן בכל מולקולה, בצורת הקשרים הכימיים בין האטומים, בטמפרטורת הרתיחה שלהם, במשקלם הסגולי ועוד. תכולת הפחמן בדלק המופק מנפט היא 83-87%, ותכולת המימן 11-14%. מלבד פחמימנים מכיל הדלק גם כמות קטנה של גופרית (Sulphur, 1-5%) ומינרלים שונים בכמות זעירה. האוויר מורכב ברובו הגדול ממולקולות חמצן וממולקולות חנקן, שכל אחת מהן מכילה שני אטומים הקשורים זה לזה (O2 ו-N2 בהתאמה). החנקן אינו משתתף בשרפה, כלומר אינו מתחבר עם החמצן ואף לא עם הפחמן והמימן שבדלק. כדי שתתרחש שרפה, יש לאדות את הדלק ואחר כך להוסיף ולחממו עד לטמפרטורה, שבה ינתקו הקשרים בין אטומי הפחמן, המימן והגופרית המרכיבים את הדלק, והם יתחברו מחדש עם אטומי חמצן המצוי באוויר. טמפרטורה זו נקראת נקודת ההצתה (כ- 5200C בדלק סולר). המשמעות המעשית היא, כי שרפה לא יכולה להתחיל ללא מקור חום חיצוני בטמפרטורה נקובה. תוספת החום מעניקה אנרגיה לאטומים המרכיבים את הדלק, מחלישה את הקשרים ביניהם וגורמת בסופו של דבר להינתקותם זה מזה. במצב זה הם מתחברים מחדש עם אטומי החמצן שבאוויר. החום הרב, שנוצר כתוצאה מהתלקחות מולקולות הדלק הראשונות, נקלט על ידי פרודות דלק נוספות שעדיין לא התלקחו. כתוצאה מכך גם הן מתאדות ונשרפות ומסייעות להתלקחות מולקולות אחרות. מוצר השרפה הוא תערובת חדשה של גזים, הנקראים גזי שרפה. בשעת ההתחברות של יסודות הדלק עם החמצן משתחררת אנרגיית חום גדולה, הנקלטת על ידי הגזים שנוצרו בשרפה ומעלה את הטמפרטורה שלהם לעד 20000C. הרכב ממוצע של גזי השרפה במנוע דיזל, לדוגמה, הוא: פחמן דו-חמצני (11%) מים במצב צבירה גזי (4%) תחמוצת גופרית (כמות זעירה) חנקן (74%) עודפי חמצן (11%) את אנרגיית החום הנוצרת בשרפה הופכים לאנרגיה או לעבודה מכנית באחת משתי דרכים: שורפים את הדלק בחלל פתוח, בכבשן של דוד קיטור, ומנצלים את החום הרב של הגזים להרתחת מים וליצירת קיטור בלחץ ובטמפרטורה גבוהים. באמצעות לחץ הקיטור מסובבים גלגל כפות של טורבינת קיטור או דוחפים בוכנה בתוך צילינדר של מנוע קיטור. כאשר מבצעים את השרפה בחלל סגור, למשל בצילינדר של מנוע דיזל או בנזין, גורמת עליית הטמפרטורה של הגזים להעלאת לחצם. את לחץ גזי השרפה מנצלים ישירות לדחיפת הבוכנה, ועל ידי כך הם מבצעים עבודה מכנית. מנועי חום מסווגים על פי ההבחנה הנ"ל למנועי בעירה חיצונית ולמנועי בעירה פנימית. מנועי חום, דף שער בספרייה הלאומית
יהושע איכילוב

יהושע איכילוב (נולד ב-30 באוקטובר 1939) הוא כלכלן ואיש עסקים ישראלי, כיהן כמנכ"ל הבנק לפיתוח התעשייה בישראל. נולד בישראל, בנו של משה איכילוב. בשנות ה-60 השלים תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים ולימודי מנהל עסקים באוניברסיטת העיר ניו יורק (City University of New York (CUNY)). לאחר מכן שימש כלכלן במשרד המסחר והתעשייה והיה חבר בצוות שהכין את תוכנית פיתוח התעשייה בישראל. בין השנים 1966–1971 עבד בנציגות משרד האוצר בארצות הברית ובין השאר טיפל בתרומות המגביות בתקופת מלחמת ששת הימים. בשנות ה-70 וה-80 כיהן בתפקידי ניהול שונים, ובהם: מנכ"ל ענבל חברה לביטוח, שהוא נמנה עם מקימיה; מנכ"ל ינאי חברה לביטוח השקעות; מנכ"ל נכסים מ.י., שהחזיקה עבור המדינה את מניות הבנקים שבהסדר; מנהל מורשה של ארד חברה לביטוח. עסק בניהול חברת טתא (חברת הבת של אתא) מטעם כונס הנכסים של חברת אתא. בשנת 1990 מונה למנכ"ל בנק לפיתוח התעשייה בישראל, וכיהן כיו"ר ודירקטור חברת ההשקעות של הבנק. בשנת 2003, לאחר קריסת הבנק, הוגשה תביעת ענק בסך 400 מיליון ש"ח על ידי בעלי מניות בבנק כנגד ראשי הבנק, ובהם איכילוב, באשמת רשלנות. נשוי לפרופ' אורית איכילוב, ואב לבן ובת. בנו הוא עורך הדין ואיש העסקים ארז איכילוב, הנשוי לסופרת יעל איכילוב. דודו היה עזרא איכילוב.