laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
יחסי ליכטנשטיין–סין

יחסי ליכטנשטיין–סין הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין נסיכות ליכטנשטיין לבין הרפובליקה העממית של סין. בשנת 1919 נחתם הסכם ראשון בין שווייץ וליכטנשטיין לממשלת סין הלאומית היושבת כיום בטאיוואן. ליכטנשטיין ושווייץ הכירו שתיהן מיד ברפובליקה העממית של סין לאחר עצמאותן והיחסים בין ליכטנשטיין לרפובליקה העממית של סין כוננו ב-14 בספטמבר 1950 יחד עם יחסי סין–שווייץ. ליכטנשטיין היא המדינה היחידה בעולם שיחסיה עם הרפובליקה העממית של סין הם יחסים קונסולריים, כאשר בתאריך ה-1 בספטמבר 1988 נשלח קונסול סיני לציריך שבשווייץ, קונסוליה זו נועדה להתייחס ליחסים בין ליכטנשטיין לרפובליקה העממית של סין ולתת שירותים קונסולריים לתושבי ליכטנשטיין בלבד. ליכטנשטיין אינה מיוצגת ברפובליקה העממית של סין בשום דרג, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי. הרפובליקה העממית של סין אינה מיוצגת בליכטנשטיין בדרג השגרירות. הרפובליקה העממית של סין מיוצגת בליכטשטיין בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה שהיא מחזיקה בציריך, שווייץ, שליד ליכטנשטיין. הקונסוליה הכללית של הרפובליקה העממית של סין בציריך לנסיכות ליכטנשטיין Chinese Consulate-General in Zurich (Switzerland), אתר משרד החוץ הסיני
התחנה המרכזית של יבנה

מרכז תנועה, נופש וחנייה (מתנ"ח) או בשמה השגור תחנה מרכזית יבנה היא מסוף האוטובוסים הבינעירוני המרכזי ביבנה. התחנה ממוקמת בצמוד לתחנת הרכבת יבנה מערב. התחנה כוללת מפלס בודד הכולל ארבעה רציפים לאיסוף בלבד ורציף אחד להורדה בלבד. בנוסף לרציפים ישנו קיוסק הנמצא בחלל ההמתנה באזור הרציפים. בתחנה ישנם שטחי מסחר אשר אינם פעילים. בעבר פעל סופרמרקט של רשת מגה קמעונאות אך כיום פועל במקום סניף יבנה של ביטוח לאומי העבר למקום ממבנה במרכז העיר. מחוץ למבנה התחנה פועלת תחנת דלק. התחנה שימשה כנקודת ציון בתהליך התפתחותה של העיר יבנה. בעת פתיחת תחנת הרכבת יבנה מערב בשנת 2012, הוסטו הקווים הפנימיים ביבנה מהתחנה המרכזית אל המסוף הצמוד לתחנת הרכבת יבנה מערב אשר גם היא נמצאת בצמוד לתחנה. בשנת 2017 מחזיק תיק התחבורה ביבנה משה חזות הצהיר שהתחנה עומדת לעבור שיפוץ אך במועד לא ידוע. שיפוץ התחנה בוצע בתחילת שנת 2019. בתחנה עצמה ישנם ארבעה רציפים. בנוסף יש את המסוף הצמוד הנמצא בכניסה לתחנת הרכבת יבנה מערב. הקו אוסף ומוריד בתוך יבנה לקו זה שלוש נסיעות ביום לכל כיוון
יחסי אינדונזיה–זימבבואה

יחסי אינדונזיה–זימבבואה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת אינדונזיה לבין רפובליקת זימבבואה. היחסים בין זימבבואה לאינדונזיה כוננו בשנת 1986, באותה השנה ב-2 ביוני נפתחה שגרירותה של אינדונזיה בהארארה בירת המדינה. השגרירות האינדונזית בזימבבואה מואמנת גם על זמביה. זימבבואה מחזיקה גם היא שגרירות באינדונזיה, בג'קרטה, בירת המדינה. שתי המדינות הן חברות פעילות ומשתפות פעולה במסגרת תנועת המדינות הבלתי-מזדהות. בחודש מאי 2011 חתמו זימבבואה ואינדונזיה על מזכר הבנות (Memorandom Of Understanding) בילטרלי בנושא סחר והשקעות, שתי המדינות התחייבו לשפר תחומים אלה ביחסיהן. העסקנים האינדונזים רואים את זימבבואה כשוק פוטנציאלי חדש באפריקה. לחברת ייצור מזון אינדונזית יש עסקים בזימבבואה כאשר שם היא מייצרת את הבשר. אינדונזיה מיוצגת בזימבבואה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בהארארה, בירת המדינה. זימבבואה מיוצגת באינדונזיה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בג'קרטה, בירת המדינה. Embassy of the Republic of Indonesia in Harare, Zimbabwe The Embassy of Zimbabwe in Jakarta, Indonesia Zimbabwe: Nation, Indonesia to Strengthen Trade, Investment Relations, אול אפריקה, 3 במאי 2011 Promosi Dagang di Zimbabwe, אינדונזיה ראיה ניוז, 1 בספטמבר 2012 EMBASSY OF INDONESIA IN HARARE, ZIMBABWE EMBASSY OF ZIMBABWE IN JAKARTA, INDONESIA
חואן פלאסה

חואן פלאסה (בספרדית: Joan Plaza; נולד ב-26 בדצמבר 1963 בברצלונה, ספרד) הוא מאמן כדורסל ספרדי המאמן את ריאל בטיס. חואן פלאסה החל את קריירת האימון שלו בבית הספר לכדורסל שהוקם על ידו ועל ידי אחיו. במקביל, הוא אימן את קבוצת הנשים סאנטיסימה טרינידד, כמו גם עוד מועדון קטן בשם סנט אדריה. בשנת 1995, הוא השתייך לראשונה לצוות אימון של קבוצה רשמית כאשר תחילה שימש בתור עוזר המאמן של חובנטוד בדאלונה. בקיץ 2004, בעקבות בקשתו של המאמן בוז'ידאר מליקוביץ', פלאסה עבר לריאל מדריד והיה העוזר מאמן. כאשר המאמן הסרבי עזב לאחר עונה מאכזבת, פלאסה לקח את עמדת המאמן הראשי. בעונתו הראשונה כמאמן ראשי בקבוצה רשמית, ריאל מדריד ניצחה 13 משחקים ברציפות בליגה הספרדית, והעניקה לפלסה שיא חדש למאמן בעונה הראשונה שלו. כמו כן זכתה הקבוצה בגביע אירופה יול"ב (ששמו הוסב בהמשך ל"יורוקאפ"), והוא נבחר למאמן השנה של הליגה הספרדית . בעונת 2007/2008, ריאל מדריד החתימה את הכוכב היווני לזארוס פאפאדופולוס, שלא הצליח לשחק היטב במהלך העונה כולה. הקבוצה הפסידה בסיבוב הראשון של הפלייאוף בליגה הספרדית, ולא הגיעה לפיינל פור היורוליג השנה ה-12 ברציפות. צוות האימון של ריאל מדריד בעונת 2008/2009 לא השתנה, אך נכשל שוב להגיע לפיינל פור היורוליג, והפסיד בשלב מוקדם בגביע. לאחר שהפסיד בסיבוב השני של הליגה הספרדית לסאסקי בסקוניה, פלאסה פוטר. יום אחרי הוא חתם על חוזה לשנה אחת עם המועדון הספרדי סביליה. בעונת 2016/2017 זכה פלאסה ביורוקאפ בפעם השנייה בקריירה, והפעם עם אוניקאחה מאלגה לאחר שגבר על ולנסיה בגמר. ובכך הפך פלאסה למאמן השלישי בהיסטוריה שזוכה לפחות פעמיים ביורוקאפ. בדצמבר 2018 מונה למאמן זניט סנקט פטרבורג הרוסית. ממנה פוטר ב-2020 בעקבות רצף הפסדים. זכייה בגביע יול"ב עם ריאל מדריד ב-2007. זכייה באליפות ספרד עם ריאל מדריד ב-2007. זכייה בסופרקאפ הליטאי עם ז'לגיריס קובנה ב-2012 זכייה באליפות ליטא עם ז'לגיריס קובנה ב-2013. זכייה ביורוקאפ עם אוניקאחה מאלגה ב-2017. מדיה וקבצים בנושא חואן פלאסה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של חואן פלאסה (בספרדית)
הארמייה ה-53 (ברית המועצות)

הארמייה ה-53 (ברוסית: армия ‏я‏-53) הייתה ארמייה של הצבא האדום שלחמה במלחמת העולם השנייה. היחידה הוקמה במאי 1942 על בסיס חלק מהיחידות של הארמייה ה-34. היא שולבה בכוחות של החזית הצפון-מערבית ועד למרץ 1943 לחמה נגד הארמייה ה-16 במסגרת מבצע דמיאנסק. לאחר סיום הלחימה באזור היא הועברה לעתידה. בקיץ 1943 היא השתתפה בקרב קורסק. בהמשך היא לחמה במרחב חרקיב והשתתפה בשחרור העיר. באוקטובר 1943 היא התקדמה עד לגדות ננהר הדנייפר וחצה אותה. החל מתחילת 1944 הארמייה ה-53 השתתפה בקרב קורסון-צ'רקאסי ולאחר סיומו המשיכה בהתקדמות מערבה עד לדנייסטר. הארמייה ה-53 לקחה חלק פעיל במבצע יאשי-קישינב והמשיכה צפונה לכיוון בודפשט. במהלך שנת 1945 יחידות הארמייה ה-53 השתתפו בשחרור ברנו וקרב פראג. במהלך יוני 1945 יחידות הארמייה ה-53 הועברו מזרחה והתמקמו בשטח מונגוליה. הם השתתפו במבצע סערת אוגוסט. הארמייה ה-53 פורקה באוקטובר 1945. אלכסנדר קסנופונטוב (אפריל 1942 - אוקטובר 1942) גנדי קורוטקוב (אוקטובר 1942 - ינואר 1943) יבגני ז'ורבליוב (ינואר 1943 - מרץ 1943) איוואן מנאגרוב (מרץ 1943 - דצמבר 1943) גרמן טראסוב (דצמבר 1943 - ינואר 1944) איוואן גלאנין (ינואר 1944 - מרץ 1944) איוואן מנאגרוב (מרץ 1944 - אוקטובר 1945) מדיה וקבצים בנושא הארמייה ה-53 בוויקישיתוף הארמייה ה-53, באתר samsv (ברוסית)
Windows Server 2019

Windows Server 2019 היא מערכת הפעלה לשרתים המפותחת על ידי חברת מיקרוסופט וחלק ממשפחת מערכות ההפעלה Windows NT. הגרסה המוקדמת של מערכת ההפעלה יצאה לאור בתאריך 2 באוקטובר 2018 לאחר שהוכרז על פיתוחה בסוף חודש מרץ של אותה השנה. מערכת ההפעלה מכילה מגוון רחב של תכונות חדשות: מערכת משנית עבור שירותי לינוקס (WSL). תמיכה במערכת Kubernetes (בטא). מרכז ניהול עם ממשק משופר וחדש (Windows Admin Center). שיפור המנוע של מרכז האבטחה Windows Defender. תכונות חדשות של ממשק המשתמש הגרפי של חלונות 10 (גרסה 1809). מיקרוסופט שרת מחשוב ענן וירטואליזציה מדיה וקבצים בנושא Windows Server 2019 בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של Windows Server 2019 היכרות עם Windows Server 2019, מיקרוסופט בלוג (באנגלית) 6 התכונות הטובות ביותר במערכת ההפעלה Windows Server 2019, אתר NetworkWorld (באנגלית)
הארי הפל

הארי הפל (באנגלית: Harry Hepple; נולד ב-26 בספטמבר 1983) הוא שחקן ומוזיקאי אנגלי. הפל נולד בסנדרלנד שבאנגליה בשם דייוויד הפל. ב-2006 סיים את לימודיו באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה. באותה שנה הופיע בהופעת בכורה במחזה "אלסקה" בתיאטרון רויאל קורט לצדם של רייף ספול וכריסטין בוטומלי. בהמשך הופיע במחזה "שמש בוגדנית" לצדם של קירן היינדס, רורי קיניר ומישל דוקרי שהועלה בתיאטרון המלכותי הלאומי. ביוני 2009 שיחק הפל במחזמר "Been So Long" מאת צ'ה ווקר עם מוזיקה מאת ארתור דארוויל בתיאטרון יאנג ויק. הפל הופיע על בימות התיאטרון ברחבי הממלכה המאוחדת בהם תיאטרון יאנג ויק, תיאטרון לייב, ניוקאסל, תיאטרון טראוורס, תיאטרון בוש, תיאטרון רויאל קורט, Menier Chocolate Factory, שייקספיר גלוב והתיאטרון המלכותי הלאומי. בטלוויזיה שיחק הפל בסדרות של ה-BBC "המפקח ג'ורג' ג'נטלי", "הנוכלים", "הולבי סיטי" ובתפקיד ראשי בסדרה הקומית "בן לוקח בת". עוד הופיע בסדרה "עברייני על" של ערוץ E4. הארי הפל, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "RADA: The Royal Academy of Dramatic Art - Student". www.rada.ac.uk. נבדק ב-2018-02-04. Moore, D. C. (2013-10-28). Alaska (באנגלית). A&C Black. ISBN 9781408142141. נבדק ב-2018-02-04. Benedict, David (2009-03-05). "Burnt by the Sun". Variety (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2018-02-04. "Sex, soul and sin in Been So Long". Evening Standard (באנגלית בריטית). נבדק ב-2018-02-04. Swain, Marianka. "Harry Hepple, Steffan Lloyd-Evans and Laura Tebbutt Join Menier Chocolate Factory's INTO THE WOODS". BroadwayWorld.com (באנגלית). נבדק ב-2018-02-04.
נטליה פודולסקייה

נטליה יורוונה פודולסקייה (ברוסית: Наталья Ю́рьевна Подольская; נולדה ב-20 במאי 1982) היא זמרת בלארוסית, שייצגה את רוסיה באירוויזיון 2005. פודולסקייה נולדה במוגילב, בגיל תשע החלה ללמד נגינה על פסנתר ושירה בבית ספר למוזיקה, בנעוריה זכתה במספר תחרויות מוזיקה. בין השנים 1999 ל-2004 היא למדה משפטים בבית ספר פרטי למשפטים ובנוסף לקחה חלק במופעי מוזיקה בטלוויזיה והרדיו של בלארוס, ב-2002 עלתה לגמר בפסטיבל הטלוויזיוני ‘On the Crosses of Europe’, באותה שנה עברה למוסקבה והחלה ללמוד בבית ספר לאומנויות בעיר, היא התפרסמה כשהופיעה בפסטיבל הבזאר הסלאבי שבויטבסק, פסטיבל ידוע למוזיקה סלאבית. בתחילת 2003 שני מלחינים כתבו עבורה שיר והציעו לה לקחת חלק בתחרות האירוויזיון כנציגת בריטניה, אך היא הייתה נחושה לייצג אך ורק את ארץ מולדתה בלארוס, ב-2004 ניגשה למבחני הבד של מפעל הכוכבים ובמסגרת זו ניתנה לה הזדמנות להקליט את אלבומה הראשון "Поздно" שיצא בדצמבר 2004, לאחר שב-2004 לא ניצחה בגמר הלאומי לאירוויזיון שאורגן על ידי הטלוויזיה הבלארוסית, היא החליטה לנסות להגיע לאירוויזיון כנציגת רוסיה, ב-2005 לקחה חלק בתחרות הגמר הלאומי של רוסיה עבור אירוויזיון 2005 עם השיר "אף אחד לא פוגע באף אחד", צופי הטלוויזיה בחרו אותה כזוכה והיא קיבלה את מספר הקולות הרב ביותר בהצבעה הטלאפוניתEurovision 2005 Natalia Podolskaya, esckaz.com, בתחרות שנערכה בקייב היא הגיעה למקום ה-15 עם 57 נקודות. ב-2010 לקחה חלק בתוכנית הרוסית של רוקדים עם כוכבים. מדיה וקבצים בנושא נטליה פודולסקייה בוויקישיתוף נטליה פודולסקייה, ברשת החברתית פייסבוק נטליה פודולסקייה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) נטליה פודולסקייה, ביישום טלגרם נטליה פודולסקייה, ברשת החברתית אינסטגרם נטליה פודולסקייה, ברשת החברתית VK נטליה פודולסקייה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) נטליה פודולסקייה, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) נטליה פודולסקייה, באתר ספוטיפיי נטליה פודולסקייה, באתר MusicBrainz (באנגלית) נטליה פודולסקייה, באתר דיזר נטליה פודולסקייה, באתר Yandex.Music (ברוסית) נטליה פודולסקייה, באתר Discogs (באנגלית) כתבה על נטליה פודולסקייה
שזרוע

שזרוע הוא פעולה של זריעת דשא, לרוב במגרשי כדורגל, כדי להחליף את סוגו לקראת עונת החורף במקומות בהם האקלים חם. פעולה זה נחוצה על מנת לשמר את צבעו הירוק של הדשא ואת איכותו. בישראל יש אקלים חם בו יש צורך בהחלפת הדשא, לכן פעולה זו מתואמת בין הרשויות המקומיות האחראיות על מתחמי הספורט ומתבצעת על פי רוב בחודש נובמבר עם הגשם הראשון. שזרוע נעשה במגרשים רבים, גם בהם משחקים בליגה א', ליגה ב' וליגה ג'. ישנם שני סוגים של דשא אשר כל אחד מהם מתאפיינים ברגישות לאקלים אחר: "טיפווי" - דשא קיץ, אשר גדל לצדדים, הוא דליל וחלש ויותר ולכן נוטה יותר בקלות להיתלש ממקומו. דשא זה אינו גדל בחורף ונכנס לתרדמת חורף, כך שבהיעדר שזרוע לא יהיה ניתן להשתמש בדשא עד שיגדל מחדש לקראת הקיץ. "רייגראס" (Ryegrass) - דשא חורף, הוא דשא חזק יותר שגדל לגובה, אבל הוא רגיש לטמפרטורה גבוהה ולכן יישרף בקיץ ויהפוך לצהוב. בפעולת השזרוע מקצרים את דשא הקיץ, ולאחר מכן זורעים את זרעי דשא החורף. כדי שהדשא החדש ייקלט יש להמתין שלושה שבועות, ולאחר מכן ניתן לשחק עליו כדורגל. דריכה מוקדמת יותר עליו תגרום לדשא החורף שלא להיקלט בקרקע. משה בוקר, רגע, מה זה בכלל שזרוע?, באתר הארץ, 31 באוקטובר 2013 דניאלה סמרי, ‏שז-רוע: המתיחה הקוסמטית שרק פוגעת לנו בליגה, באתר ‏מאקו‏, 11 בנובמבר 2011 שזרוע דשא, באתר "עצה שדה" (נצפה ב-17 בנובמבר 2018). שזרוע חורפי למתן דשא ירוק כל השנה, באתר חברת "אקוגן" (נצפה ב-17 בנובמבר 2018). ענבל מנור, בכל אירופה חזרו השבת לשחק, ורק בישראל המגרשים ריקים. הסיבה? הדשא, באתר הארץ, 20 בנובמבר 2021
אמנדינה ליהאמבה

אמנדינה ליהאמבה (באנגלית: Amandina Lihamba; נולדה בשנת 1944) היא שחקנית, מחזאית ובמאית קולנוע טנזנית. היא פרופסור באוניברסיטת דאר א-סלאם (אנ') במחלקה לאומנויות יפות ואומנות הבמה. אמנדינה ליהאמבה נולדה במחוז מורוגורו (אנ') שבטנזניה בשנת 1944. היא קיבלה את התואר דוקטור, מאוניברסיטת לידס (אנ'). בשנת 1985, עבודת הדוקטורט שלה הייתה "Politics and Theatre in Tanzania after the Arusha Declaration 1967–1984" (בתרגום חופשי לעברית: פוליטיקה ותיאטרון בטנזניה לאחר הצהרת ארוש'ה 1967-1984). בעבודה היא מתארת איך התפתחה הצהרת ארושה מכלי תעמולתי של מפלגה בשלטון לצורה חתרנית וקונקרטית. בשנת 1989, אמנדינה ליהאמבה הייתה בין מייסדי פרויקט והפסטיבל הלאומי לתיאטרון ילדים. היא גם ייסדה עם פנינה מוהנדו את קבוצת הדרמה הנשית "Tuseme" (בתרגום חופשי לעברית: בואו נדבר) בשנת 1998. בשנת 2015, יצרה הסתגלות מגדרית עם הסרט "The Money-Order with White Genesis" (אנ') (בתרגום חופשי לעברית: סדר הכסף עם ג'נסיס לבן) של עוסמן סמבן. כיום, אמנדינה ליהאמבה פרופסור באוניברסיטת דאר א-סלאם במחלקה לאומנויות יפות ואומנות הבמה. בעבר היא שימשה כדיקנית, ראש מחלקה וחברה באוניברסיטה. אמנדינה ליהאמבה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) Lihamba, Amandina, באתר "הוצאת אוניברסיטת אוקספורד", 2002 African Theatre and Politics: The Evolution of Theatre in Ethiopia, Tanzania and Zimbabwe: A Comparative Study, ג'יין פלאסטו, עמוד 3, 1996 Theatre History Studies 2010,‏Justice-Malloy, Rhona, ed, עמודים 23,40, שנת 2010 Amandina Lihamba's Gendered Adaptation of Sembene Ousmane's "The Money-Order",‏ JOURNAL ARTICLE
רותם ברוכין

רותם ברוכין (נולדה ב-12 במאי 1982) היא סופרת, מחזאית, תסריטאית ובמאית ישראלית; כלת פרס גפן תשע פעמים - יותר מכל סופר ישראלי אחר. רותם ברוכין נולדה בפתח תקווה וגדלה בגבעת שמואל. היא בוגרת תואר ראשון בתסריטאות בחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב. ברוכין החלה לפרסם סיפורים קצרים בסוגת הפנטזיה בשנת 2004. סיפוריה הרבים התפרסמו בפלטפורמות מקוונות שונות בהן מגזין האגודה הישראלית למדע בדיוני ולפנטסיה, המגזין המקוון "בלי פאניקה" ואסופת הסיפורים האלקטרונית "געגועים למחר" ובדפוס במגזין חלומות באספמיה, המימד העשירי ומגזין מרקורי. בנוסף, כתבה ברוכין לשבועון הנוער ראש 1 סיפורים מתמשכים שפורסמו בעיתון במשך כשנתיים. סיפוריה מפורסמים באופן קבוע באסופת הסיפורים הספקולטיבית הישראלית היה יהיה מאז הוצאת הכרך הראשון של האסופה בשנת 2009. שישה עשר מסיפוריה היו מועמדים לפרס גפן בתחום המדע הבדיוני והפנטזיה וברוכין היא כלת תשעה פרסי גפן. בשנת 2007 זכתה בפרס על סיפורה הקצר "במראה". בשנת 2013 זכתה בפרס על סיפורה "הפוך, לקחת". בשנת 2014 זכתה בפרס על סיפורה "וויסקי בקנקן". בשנת 2017 זכתה בפרס על סיפורה "מציאות ואבידות". בשנת 2018 זכה סיפורה "הפוך, לקחת" בפרס גפן מיוחד, ה"רטרו גפן", שחולק לרגל 20 שנה לפרס, אשר כל מועמדי הפרס בעבר היו מועמדים לו. בשנת 2019 זכתה בפרס על סיפורה "הדרקון האחרון שלי". מחזותיה של ברוכין הוצגו בתיאטרון צוותא, תיאטרון סוזן דלל, במרכז העירוני לקהילה הגאה בתל אביב ומעל במות נוספות. כמו כן כתבה מספר פרקים לסדרת הטלוויזיה לנוער החולמים ששודרה בערוץ הילדים של HOT. בשנת 2022 ראה אור בהוצאת זמורה ביתן רומן הביכורים שלה "שומרי הערים", המבוסס על עולם רוחות הערים שיצרה בסיפוריה הקצרים. הספר זכה בפרס גפן לספר המקור הטוב ביותר לשנת 2023. באותה שנה זכתה במקביל בפרס גם בקטגוריית הסיפור הקצר הטוב ביותר על הסיפור "ברד כחול-מסטיק", המבוסס גם הוא על עולם רוחות הערים. במראה (המימד העשירי, גיליון 29, 2007) – זוכה פרס גפן הלכתי לאיבוד, תיכף אשוב (היה יהיה, 2009) מרק עם שקדיות (היה יהיה, 2010) הפוך, לקחת (היה יהיה, 2012) – זוכה פרס גפן וכן פרס רטרו גפן וויסקי בקנקן (היה יהיה, 2013) – זוכה פרס גפן הרועה האחרון (2013) - במאית משנה מים בטעם אבק (בלי פאניקה, 2015) רוחות מדבר (ראש 1, 2016) מציאות ואבידות (היה יהיה, 2016) – זוכה פרס גפן הדרקון האחרון שלי (היה יהיה, 2018) – זוכה פרס גפן ברד כחול מסטיק (היה יהיה, 2022) - זוכה פרס גפן שומרי הערים (2022) - זוכה פרס גפן מדיה וקבצים בנושא רותם ברוכין בוויקישיתוף רותם ברוכין, ברשת החברתית פייסבוק רותם ברוכין, ברשת החברתית אינסטגרם רותם ברוכין, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) הבלוג של ברוכין: פתקיות ליד המיטה הדף של ברוכין באתר פטריאון סיפוריה של ברוכין באתר האגודה הישראלית למדע בדיוני ופנטזיה סיפוריה של ברוכין באתר המגזין בלי פאניקה רותם ברוכין, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" היסטוריית הפרס | פרס גפן, באתר geffen.sf-f.org.il היֹה יהיה | אסופה שנתית לספרות ספקולטיבית מקורית, באתר annual.sf-f.org.il זוכי פרס גפן 2019 בעמוד הפייסבוק של פרס גפן שומרי הערים, באתר כנרת זמורה זוכי פרס גפן 2023 – פרס גפן
מיס אוסטריה

מיס אוסטריה היא תחרות יופי הנערכת באוסטריה. התחרות אורגנה לראשונה ב-1929 על ידי מערכת העיתון "Neues Wiener Tagblatt", וליזל גולדארבייטר היהודיה זכתה בה (ולאחר מכן זכתה ב"תחרות היופי הבינלאומית"). ב-1932 הופסקה התחרות, עם זאת במהלך שנות השלושים נערכו תחרויות יופי מקומיות כמו "מיס וינה" ו"מלכת הדנובה". לאחר המלחמה התחרות החלה התחרות להיערך מחדש ותקופה מסוימת חברת הקוסמטיקה מקס פקטור הייתה נותנת החסות של התחרות. בכל אחת מתשע מדינות אוסטריה נערכת תחרות והזוכה והסגנית נשלחות להשתתף בתחרות הארצית של מיס אוסטריה ובכך בכל שנה מתמודדות שמונה עשר מתחרות על התואר, מספר זוכות בתואר נהיו לאחר מכן לשחקניות בתיאטרון ובקולנוע [1]. אוסטריה השתתפה לראשונה בתחרות מיס תבל ב-1953 ומ-1957 באופן מסורתי הזוכה במיס אוסטריה הלכה לייצג את מדינתה בתחרות. בשנת 2000 בתואר זכתה פטרישיה קייזר והיא בת 15 בלבד. מדיה וקבצים בנושא מיס אוסטריה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מיס אוסטריה מיס אוסטריה, ברשת החברתית פייסבוק אתר התחרות
פרשת וינשל

פרשת וינשל הוא סרט דרמה ישראלי משנת 1979 בבימויו של אברהם הפנר שגם כתב את התסריט. זה סרטו השלישי הארוך של הפנר ובמרכזו עומדת עיתונאית שיוצאת לחקור פרשת רצח של יהודי אנגלי אשר ביתו בחיפה היווה מקום מפגש לאינטלקטואלים, אמנים ופוליטיקאים בשנות השלושים של המאה הקודמת. הפרשה דומה מאוד לפרשת רצח ארלוזורוב שגם היא לא פוענחה עד היום ועודנה סלע מחלוקת בין שמאל לימין. אברהם הפנר היה מועמד לפרס הסרט העלילתי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בשיקגו ב-1979. זהו הסרט הישראלי היחיד לו כתבה נעמי שמר את הפסקול. אילנה לוין (טל נתיב), היא עיתונאית כבת 30 בעיתון דבר. חיי הנישואים שלה עם אלכס (עודד קוטלר) נמצאים במשבר בעיקר בגלל חוסר יכולתה להרות. אילנה נוסעת לחיפה שם מאושפז אביה, ברוך ויגוצקי, (דב פייגין) בבית החולים רמב"ם. מתלווה אליה חברתה הטובה ג'ודי (אתי זבקו) שהיא צלמת עיתונות. לחדר האשפוז מכניסים אדם מבוגר וברוך אומר לבתו כי זה עו"ד יחיאל זכאי (שמעון פינקל) שהיה אדם חשוב מאוד במפא"י וייצג בפרשת רצח ארתור וינשל את אירמה, בת זוגו של וינשל. זכאי מתחיל לספר לאילנה פרטים על הפרשה אבל הוא נפטר לפני שהסתיימה החקירה שלה. חוש הסקרנות העיתונאית מתעורר באילנה והיא מחליטה לחקור את הפרשה אולי תגיע לפתרון כמו בספרים של אגתה כריסטי. עורך דבר השבוע מאני (אהד זמורה) מסתייג בתחילה מכך אבל לבסוף מאשר לה לבצע את התחקיר. בליל סילבסטר, 1936 נרצח לורד ארתור וינשל, יהודי אנגלי עשיר שגר בווילה על הכרמל. אילנה וג'ודי מתחילים לחטט בפרשה הזאת שמעורבים בה אנשי מפא"י, הציונות רוויזיוניסטית והפ.ק.פ. טלי וג'ודי מבקרות בווילה העזובה ונפגשות עם אירמה (טובה פירון) שהייתה בת זוגו הצעירה של וינשל המבוגר. היא זיהתה בזמנו את זוסקינד הרוויזיוניסט (שמואל מורבסקי) כמי שראתה אותו בורח עם אקדח, אך הוא זוכה. אילנה מגלה שלוינשל היה קשר טוב עם צעיר בשם מוניה כוגן שמתברר שנשלח בשעתו מרוסיה לפקח על חברי הפ.ק.פ. מוניה נקרא לחזור לרוסיה לאחר הרצח ושם חוסל. כן מגלה אילנה שלוינשל ואירמה הייתה בת שנמסרה לאימוץ בגבעת ברנר אך נפטרה בגיל צעיר. ידידיה כוגן אחיו של מוניה, מוסר לאילנה תמונות של אחיו (למעשה אלה תמונות של השחקן אברהם בן-יוסף). לבסוף מתפרסמת הכתבה בדבר השבוע ורופאה בשם דלוז'ינסקי(דבורה קסטלנץ) מתקשרת לעיתון ורוצה למסור עדות על ימיו האחרונים של וינשל בבית החולים. היא מספרת שמוניה שאל אותו בצרפתית:מדוע? דבר שמעלה אצל אילנה השערה שהמדובר בהתאבדות. עם גמר תחקיר מקבלת אילנה בשמחה תשובה בדיקה חיובית להריון וממהרת להודיע זאת לאלכס. "פרשת וינשל", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "פרשת וינשל", באתר ספר הקולנוע הישראלי "פרשת וינשל", באתר אידיבי "פרשת וינשל", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) סרטים - פרשת וינשל, מסמך באתר ארכיון המדינה
דוד טנירס הבן

דָוִד טֶנִירְס הבן (בהולנדית: David Teniers II;‏ 15 בדצמבר 1610 – 25 באפריל 1690) היה צייר פלמי. דוד טנירס הבן נולד באנטוורפן לצייר הפלמי דוד טנירס, שהיה תלמידו של הצייר הנודע פטר פאול רובנס. ב-1632 התקבל טנירס כחבר באגודת האמנים על שם סנט לוקס באנטוורפן. ב-1637 נשא לאישה את אן ברויגל, נכדתו של הצייר הפלמי המפורסם פיטר ברויגל האב. טנירס הושפע בעיקר מציוריו של הצייר ההולנדי אדריאן בראואר שנפטר ב-1638. ב-1644 נבחר על ידי מועצת העיר אנטוורפן לשמש כראש אגודת האמנים על שם סנט לוקס. ב-1648 עבר להתגורר בבריסל ושימש כצייר החצר של הארכידוכס ליאופולד וילהלם, שהיה מושל ארצות השפלה מטעם פליפה הרביעי מלך ספרד. הארכידוכס, שהיה חובב אמנות מושבע, העסיק את טנירס כממונה על אוסף התמונות שלו. בתפקידו זה רכש טנירס תמונות יקרות ערך עבור מעסיקו, ובהן תמונות של ציירים איטלקיים (בעיקר מוונציה של המאה ה-16). אחרי שליאופולד וילהלם חזר לווינה הפך טנירס לבן חסותו ולמורהו של המושל החדש דון חואן, שהיה בנו של פליפה הרביעי מלך ספרד. ב-1656 נפטרה אשתו, וטנירס נשא לאישה את איזבלה מפרן, בתו של מזכיר מועצת דוכסות בראבנט (שכללה את אנטוורפן ואת בריסל). טנירס עשה כמיטב יכולתו לקבל תואר אבירות ממלך ספרד (כפי שקבלו לפניו פטר פאול רובנס ואנתוני ואן דייק). המלך פליפה הרביעי התנה זאת בכך שיחדל מלמכור תמונות, תנאי שבו טנירס לא היה מסוגל לעמוד. טנירס ייסד את האקדמיה לאמנות באנטוורפן שזכתה למעמד של אקדמיה ממלכתית ב-1663. במרוצת הקריירה שלו צייר טנירס למעלה מ-900 תמונות. כ-200 מהן מוצגות כיום במוזאונים בכל רחבי אירופה. בעשר שנותיו האחרונות עסק בעיקר במסחר בתמונות. הוא נפטר בבריסל ב-1690. פגישת אנשי המשמר האזרחי (1640 בקירוב) היריד הכפרי (1643) אוסף התמונות של הארכידוכס ליאופולד (1650 בקירוב) אידיליה בכפר (1652) הבן החוטא שחזר למוטב מדיה וקבצים בנושא דוד טנירס הבן בוויקישיתוף דוד טנירס הבן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) דוד טנירס הבן, באתר MusicBrainz (באנגלית) דוד טנירס הבן, באתר Discogs (באנגלית)
שי חיון

שי חיון (נולד ב-10 ביולי 1971) הוא מפתח גוף ישראלי וזוכה מר ישראל מעל 18 פעמים ברציפות. ניצח בתחרות מר עולם של איגוד GBO (מר אטלאס) בשנת 2018 שהתקיימה בדאלאס שבטקסס, והוא המתמודד היחיד מישראל שזכה בתחרות זו וקיבל את כרטיס הפרו של איגוד GBO. הוא זכה בקטגוריית המאסטרס לקבוצת גיל 40+, בתחרות הפתוחה וכן בתחרות למופיעים לראשונה בתחרות. הוא קיבל שלוש מדליות זהב וטבעת מיוחדת שהופקה לרגל האירוע. שי התחרה בשנת 2019 בתחרות PRO NORDIC של איגוד IFBB הנחשב ביותר בעולם וקטף 4 תארים בקטגוריות שונות, משקל (עד 82 קג), גיל (40+), וקטגוריות פתוחות אחרות. שי חיון גר בכפר סבא רוב חייו. כשחיון נולד הוא נולד פג עם אחיו התאום, סבל מתת משקל. עם משקל של 1.7 קילוגרם וסבל מברונכיט ספסטית. הוא הועבר למכשיר האינקובטור. גם לאחר שיצא מכלל סכנה נאלץ חיון לבלות את מרבית ימי בחרותו בין מסדרונות בתי החולים ואגפי האשפוז. עד גיל 13 חיון ואחיו עברו בין חוגים ובעיקר היו בחוגים של ג'ודו. עוד לפני שהיה מותר לו להיכנס למתחם חדר הכושר (בעבר חוק הספורט קבע כי רק מגיל 14 ניתן להתאמן בחדר כושר) אימץ דרך יצירתית לחזק את גופם, חיון היה מחבר מוטות ברזל לגושי בטון כדי ליצור משקולות מאולתרות, וכך הפך את חדר הכושר לחלק מחייו. עוד בילדותו חיון אהב את תחום פיתוח הגוף ואת חדר הכושר, חיון התחרה בילדותו באליפות ישראל באתלטיקה קלה והיה חלק מנבחרת האתלטיקה הבית ספרית, ומאז שהיה ילד בנה ופיתח את גופו לשלמות זוכת פרסים. בשנת 1988, עם עילית הסרט "מעבר לשיא" (Over The Top), סרטו של הבמאי מנחם גולן, התחילו להופיע בארץ יותר ויותר תחרויות של הורדות ידיים, ובשנת 1991 חיון ניצח לראשונה בתחרות הורדות ידיים. חיון נשוי ולו שני בנים. עוד בשנת 1995 חיון זכה בתחרות מר ישראל של איגוד IFBB, והשתתף באותה תקופה בכמה תחרויות מר ישראל ותחרויות פיתוח גוף אזוריות, מאז הזכייה הנ"ל עד לשנת 2012 חיון עזב את ענף פיתוח הגוף, עלה במשקל ואיבד את הגוף החטוב שהיה לו, אף על פי שהמשיך להתאמן ולאמן בחדר הכושר, בין השנים חיון זכה באליפות ישראל בלחיצת חזה והתחרה בתחרויות הורדת ידיים, בשנת 2011 חיון החליט לחזור לתחום פיתוח הגוף וירד 22 קילו כדי להביא את הגוף לחיטוב הולם לתחרות, ואז ב-2012 זכה בתחרות מר ישראל גם כן של איגוד IFBB, מאז 2012 חיון רק המשיך והתקדם בתחום פיתוח הגוף והמשיך לזכות עד היום, גם בתואר מר עולם בשנת 2017 ואלוף האלופים בשנת 2018. חיון מתחרה לא כמו רוב מפתחי הגוף, כל השנה נמצא באחוז שומן נמוך מאוד ולא עולה במשקל בצורה מוגזמת אך עדיין מצליח להתפתח ולהתקדם, אחת הגאוות של חיון היא שבזמן שמתחרים אחרים משמינים ו"מתלכלכים" בזמנים בין תחרויות, חיון נשאר חטוב ומוכר בתחום על כך. בגיל 13, קצת לפני שהתחיל להתאמן בחדר כושר, חיון חתך את כף ידו הימנית כמעט בחצי בתאונת עבודה בביתו, ועבר ניתוח לתיקונה. בגיל 19, בתקופת הצבא, חיון פיתח דלקת בכף ידו השמאלית שגם היא עברה ניתוח מאוד מסובך שנבע מחומרת הדלקת. בגיל 36 חיון אובחן בקרטוקונוס (מחלה בקרנית העין), ולא יכול היה לראות בעינו הימנית, והיה צריך לעבור ניתוח השתלת קרנית במחיר כ-40,000 ש"ח. מדיה וקבצים בנושא שי חיון בוויקישיתוף גאווה: שי חיון זכה בשלושה תוארי מר עולם באתר mynet הערוץ של שי חיון באתר יוטיוב הנער שסבל מתת משקל הפך לאלוף ישראל בפיתוח גוף באתר nrg