מרילין מונרו

מרילין מונרו (באנגלית: Marilyn Monroe;‏ 1 ביוני 1926 – 4 באוגוסט 1962) הייתה שחקנית, דוגמנית וזמרת אמריקאית. הנוכחות הבימתית שלה, יופייה, מאהביה הנודעים ופטירתה המסתורית הפכו אותה לסמל מין ולאייקון פופ נודע של התרבות הפופולרית. נולדה בלוס אנג'לס שבארצות הברית. עם לידתה ניתן למונרו השם נורמה ג'ין מורטנסן (באנגלית: Norma Jeane Mortenson) והיא הוטבלה בשם נורמה ג'ין בייקר (באנגלית: Norma Jeane Baker). אמה, גלאדיס פרל מונרו, הייתה ממשפחה ענייה שהיגרה מהמערב התיכון ללוס אנג'לס. היא נולדה במקסיקו עקב עבודתו של אביה. בגיל 15, נישאה גלאדיס לג'ספר בייקר במאי 1917, ונולדו להם שני ילדים: רוברט (שנולד ב-1918) וברניס (שנולדה ב-1919). לאחר שהתגרשו, גלאדיס קיבלה משמורת מלאה על הילדים, אך בייקר חטף אותם לקנטקי. גלאדיס מונרו עברה לשם גם כן, כדי להתקרב לילדיה, ולאחר זמן מה שבה ללוס אנג'לס. היא עבדה בתעשיית הקולנוע המאוחדת. ב-11 באוקטובר 1924, נישאה למרטין אדוארד מורטנסון. הם נפרדו לאחר מספר חודשים, לפני הולדתה של נורמה ג'ין, והתגרשו במרץ 1927. בתעודת הלידה של מונרו נרשם מורטנסון כאביה, אך לא היה ידוע לציבור מיהו אביה הביולוגי, ומונרו עצמה בחרה להשתמש בשם "בייקר" כשם משפחתה. בשנת 2022, בדיקת DNA שבוצעה עבור סרט תעודי צרפתי אישרה שאביה הביולוגי הוא צ'ארלס סטנלי גיפורד, שעבד עם אמה בחברת הפקות וניהל איתה רומן. גלאדיס מונרו התקשתה לגדל את נורמה ג'ין ולא הצליחה לשכנע את אמה לגדל אותה, לכן מסרה אותה למשפחת אומנה. הוריה האומנים, אלברט ואידה בולנדר, גידלו אותה על ערכי הנצרות האוונגליסטית, והיא גדלה אצלם עד גיל 7. אמה ביקרה אותה בכל שבת. היא לקחה אותה בחזרה לאחר שקנתה בית (1933), אך מספר חודשים לאחר המעבר סבלה האם מהתמוטטות עצבים. לאחר שאושפזה, חברתה הטובה של האם, גרייס מק'קי (לימים: גודארד), הפכה לאפוטרופוסית של נורמה ג'ין. מק'קי נישאה ב-1935, אז נשלחה נורמה ג'ין לבית יתומים בלוס אנג'לס, שם שהתה עד גיל 11. מאוחר יותר נשלחה לאורך השנים למספר משפחות אומנה. ב-1942 חזרה נורמה ג'ין אל משפחת גודארד, למדה בתיכון והתחברה עם ג'יימס דוהרטי, בנם של השכנים. כאשר עמדה משפחת גודארד לעקור למערב וירג'יניה, הציעה גרייס שנורמה ג'ין תישאר בקליפורניה ותתחתן עם ג'יימס בנישואים פיקטיביים, כדי שלא תצטרך לעבור לבית יתומים או למשפחת אומנה. ב-19 ביוני התחתן הזוג, כשבועיים לאחר יום הולדתה ה-16 של נורמה ג'ין. לאחר מכן היא נטשה את לימודי התיכון והפכה לעקרת בית. בהמשך היא העידה כי היא "מתה משעמום" במהלך נישואיהם. ב-1943 גויס דוהרטי לצי ארצות הברית עקב מלחמת העולם השנייה והוצב בסנטה קטלינה. מונרו עברה להתגורר שם בעקבותיו. באפריל 1944, נשלח דוהרטי להילחם במערכה באוקיינוס השקט נגד האימפריה היפנית ונשאר שם במשך שנתיים. מונרו עברה להתגורר עם הוריו והחלה לעבוד במפעל התעופה "רדיופלן". בסוף 1944 נשלח הצלם דייוויד קונובר מטעם חילות האוויר של צבא ארצות הברית כדי לצלם נשים עובדות לעידוד מורל החיילים. הוא זיהה מיד את הפוטנציאל שלה כדוגמנית. על אף שתמונותיה לא הופצו, היא התפטרה מעבודתה בינואר 1945 והחלה לדגמן עבור קונובר וחבריו. באוגוסט 1945 חתמה חוזה עם סוכנות הדוגמניות "בלו בוק". הסוכנות ראתה אותה יותר כדוגמנית פין-אפ מאשר אופנה עילית, והיא הופיעה בעיקר בפרסומות ובמגזיני גברים. כדי לקבל יותר קמפיינים, החליקה מונרו את שיערה וצבעה אותו לבלונד. היא הופיעה על גבי מאות שערי מגזינים והפכה לאחת מהדוגמניות המצליחות ביותר שלהם. בתקופה זו השתמשה בשם הבדוי "ג'ין נורמן". נורמה ג'ין שאפה בעיקר להיות שחקנית. ביוני 1946 חתמה חוזה בסוכנות שחקנים. לאחר אודישן לא מוצלח בסרטי פרמאונט, היא הוצגה בפני אנשי אולפני "פוקס המאה ה-20" על ידי צייד הכישרונות בן ליון, שארגן לה שם מבחן בד. ראש האולפנים, דריל זאנוק, לא התלהב ממנה אך הציע לה חוזה סטנדרטי של חצי שנה בו הרוויחה 75 דולר לשבוע כדי שלא תחתום בחברת RKO המתחרה. החוזה החל באוגוסט 1946, ובשלב זה של הקריירה שינתה נורמה ג'ין את שמה: ליון בחר לה את השם מרילין בעקבות השחקנית מרילין מילר, והיא בחרה בשם המשפחה מונרו כשם הנעורים של אמה. בספטמבר אותה שנה התגרשה מדוהרטי שהתנגד לקריירה שלה. במהלך חצי השנה הראשונה שלה באולפני פוקס, לא הזדמן לה לעבוד כשחקנית. היא עסקה בלימוד רזי המקצוע, לרבות עיצוב שיער, איפור, ביגוד ותאורה. עם סיום החוזה הראשון שלה, הוחלט בפוקס לחדשו לחצי שנה נוספת, במהלכה היא הופיעה בשני סרטים ("סקדה הו, סקדה היי" ו"שנים מסוכנות"), שלא זכו להצלחה, ובסיום החוזה השני שלה, באוגוסט 1947, החליטו אנשי פוקס שאין בכוונתם להחתימה על חוזה שלישי. מונרו השקיעה את זמנה בדוגמנות. היא החלה את דרכה כדוגמנית עירום בלוחות קיר וכך יצרה לעצמה רשת של קשרים חברתיים ברחבי הוליווד. היא התחברה עם ג'וזף שנק ששכנע את חברו הארי כהן להחתימה על חוזה של חצי שנה בחברת קולומביה במרץ 1948. היא לוהקה לסרט "נשות המקהלה" שיצא ב-1948, אך גם הוא נחל כישלון. מונרו פגשה את ג'וני הייד, אחד מהסוכנים המובילים בהוליווד, שהשיג לה חוזה נוסף בפוקס (לאחר ש-MGM דחו אותה). זאנוק, שבעבר לא התלהב ממנה, החל להתעניין בה במיוחד לאחר שביצעה סצנות בסרטים "הכל אודות חוה" ו"ג'ונגל האספלט", שיצאו ב-1950. בשנת 1951, הופיעה מונרו בתפקידים משניים בסרטים: "קן אהבה", "בוא נעשה את זה חוקית" ו"צעירה כמו שאתה מרגיש". ב-1952, הציע זאנוק למונרו לככב בתפקיד ראשי ראשון בסרט באורך מלא, "אל תטרח להקיש". בסרט זה היא גילמה שמרטפית שתוקפת את הילדה עליה היא שומרת. מונרו זכתה לביקורות מעורבות על תפקידה; אך על אף המחלוקת בין המבקרים לגבי יכולותיה כשחקנית, מעטות היו המחלוקות בנוגע לסקס-אפיל שלה. בשנת 1953, כיכבה מונרו בסרט "ניאגרה", סרט אפל שצולם בטכניקולור, בו היא מגלמת אישה שמתכננת לרצוח את בעלה. בעת יציאת הסרט מחו תנועות נשים שהוא לא מוסרי, אך מבקרי הסרט שיבחו את הנוכחות הבימתית והכריזמה שלה. ביולי כיכבה ב"גברים מעדיפים בלונדיניות". בספטמבר הופיעה לראשונה בטלוויזיה בתוכניתו של ג'ק בני, ובנובמבר כיכבה בסרט "איך להינשא למיליונר". סרטים אלו הפכו אותה לאחת השחקניות הידועות ביותר בעולם בתקופתה. בתקופה זו החלו להתפרסם תמונות עירום שלה, שצולמו על ידי טום קלי כאשר הייתה אלמונית; יו הפנר פרסם אותן בגיליון הראשון של המגזין "פלייבוי", אשר הודפס בדצמבר 1953. המגזין, שהפך ללהיט, גרם לחשיפה רבה של התמונות, ולפרסום רב של תמונות שונות של מונרו בעיתונות. מונרו נודעה בגישתה הרגועה בנוגע לתמונות העירום (כאשר היא נשאלה מה לבשה לצילומים, ענתה "שאנל מספר 5"). על אף הצלחתה, תנאי החוזה של מונרו עם חברת פוקס לא שונו מ-1950. ניסיונה להשתתף בסרטים שבהם היא לא מוצגת כסמל סקס נכשל. זאנוק, שלא אהב אותה, חשב שהיא לא מתאימה לשחק דמויות אחרות. בינואר 1954, הוא השעה אותה כאשר סירבה להתחיל להצטלם לסרט המוזיקלי "הנערה בטייץ' ורוד". בספטמבר 1954 החלה לצלם את "חטא על סף ביתך" שיצא ב-1955. המפיקים רצו לקדם את פרסום הסרט בטרם יציאתו, ועל אף שהוא צולם בהוליווד, החליטו לצלם את מונרו בשמלה לבנה בשדרת לקסינגטון במנהטן כאשר הרוח מעיפה את שמלתה מעלה. הצילום נמשך מספר שעות ומשך כ-2,000 צופים לאזור. בדצמבר 1954, יצא הסרט המוזיקלי "אין כעסקי השעשועים", הסרט הראשון לאחר השעייתה בראשית השנה. הסרט לא זכה להצלחה ומונרו כונתה על ידי המבקרים כ"וולגרית". ב-1955, העדיפה מונרו לשנות את תדמית "הבלונדינית המטומטמת" שכיכבה בתפקידים שקיבלה מזאנוק בסרטיו, עזבה את הוליווד ואת החוזה שלה, ועברה למנהטן כדי ללמוד משחק. בפוקס סירבו לתנאים שהציבה להם לחתימת חוזה חדש, ודרשו ממנה לחזור לאולפן ולשחק בסרטים שלטענתה לא התאימו לה. אך לאחר ש"חטא על סף ביתך" הגיע לפסגת שוברי הקופות, ובמקביל כוכבות אחרות של האולפן כמו ג'יין מנספילד ושרי נורת' לא הצליחו לשחזר את הצלחתה של מונרו, החליטו בחברת פוקס להיענות לדרישותיה. ב-23 בפברואר 1956, בגיל 29, שינתה את שמה למרילין מונרו באופן רשמי. באוגוסט אותה שנה, יצא הסרט הראשון תחת החוזה החדש, "תחנת אוטובוס", ומונרו זכתה לשבחי המבקרים ובפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי. בתקופה זו הקימה לעצמה חברת הפקות משלה, "מרילין מונרו הפקות", יחד עם הצלם מילטון גרין. ביוני 1957 יצא הסרט הראשון בחברה זו, "הנסיך ונערת השעשועים", שאותו גם הפיקה. הסרט זכה לביקורות מעורבות. בארצות הברית הוא לא עורר עניין אך באירופה זכה להצלחה, ומונרו זכתה בפרס "דוד דה דונטלו" האיטלקי ופרס סזאר הצרפתי והייתה מועמדת לפרס האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה. לאחר ששבה מאנגליה, היא לקחה הפסקה של 18 חודשים כדי להתמקד במשפחתה (ר' להלן). עם יציאת הסרט "חמים וטעים" ב-1959, שחזרה מונרו את הצלחת סרטיה הקודמים; על משחקה בסרט זכתה בפרס גלובוס הזהב. בספטמבר 1960, יצא הסרט "הבה נתאהב" שבו שיחקה לצידו של איב מונטאן. הסרט לא זכה להצלחה. ב-1961 ניסה התסריטאי טרומן קפוטה לקדם את מונרו שתככב בסרט "ארוחת בוקר בטיפאני" שמבוסס על ספרו, אך לבסוף הוחלט ללהק את אודרי הפבורן. בשנת 1961 יצא הסרט האחרון אותו השלימה מונרו, "יוצאי הדופן" שנכתב על ידי בעלה ארתור מילר. היא שיחקה לצד קלארק גייבל, שמת זמן קצר לאחר מכן. ב-1962 החלה מונרו להצטלם לסרט "יש דברים לתת" לצידם של דין מרטין וסיד צ'ריס, אך בתקופה זו היא נעדרה לעיתים קרובות מהצילומים, והבמאי ג'ורג' קיוקור החליט לפטרה. בסופו של דבר הסרט לא יצא לאקרנים. מונרו נישאה לג'יימס דוהרטי ב-19 ביוני 1942 והתגרשה ממנו ב-1946. בספרים "האושר הסודי של מרילין מונרו" ו"נורמה ג'ין, באהבה", הצהיר דוהרטי על כך שהם היו מאוהבים ושהיו חיים באושר כל ימי חייהם אילולא סונוורה בחלומות על תהילה. היא, מצידה, טענה תמיד שנישואיהם היו "נישואי נוחות" שנכפו עליה בידי גרייס גודארד. בסרט שנעשה ב-2004 טען דוהרטי שהוא זה שהמציא את האישיות "מרילין מונרו", שמנהלי פוקס הכריחו אותה להתגרש ממנו, ושהיא תמיד השתוקקה לחזור אליו. עם זאת, אף אחד מכותבי הביוגרפיה שלה לא אישר טענות אלה, ואין הוכחה שבני הזוג נשארו בקשר לאחר פרידתם. דוהרטי עצמו נישא לאישה אחרת חודשים ספורים לאחר שמונרו התגרשה ממנו. הוא לא השתתף בהלווייתה, ונטען כי כאשר הודיעו לו על מותה, אמר "אני מצטער" והמשיך בסיורו כשוטר במשטרת לוס אנג'לס. ב-1951 ראה שחקן הבייסבול ג'ו דימאג'יו תמונה של מונרו עם שני שחקני בייסבול אחרים, ועם פרישתו מבייסבול ביקש מאיש יחסי הציבור שארגן את הצילום הקודם, לארגן עבורו פגישה איתה. הם נישאו ב-14 בינואר 1954 בסן פרנסיסקו אחרי שנים מתוקשרות ביותר של יחסים כ"ידועים בציבור". נישואיהם היו מורכבים, וכללו מספר פרשיות קנאה ובגידות. דימאג'יו רצה להקים בית ומשפחה, אך שאיפתה של מונרו לתהילה הייתה חזקה יותר. ריצ'רד בן קרטר, שכתב ביוגרפיה על דימאג'יו, טען שכאשר מונרו צילמה את הסצנה הידועה בה מתנפנפת החצאית בסרט "חטא על סף ביתך" בניו יורק, מול מאות מעריצים, זעם בעלה שצפה במתרחש. כאשר הכריזה מונרו שבכוונתה להתגרש, פחות משנה לאחר חתונתם, היא צוטטה כאומרת "הקריירות שלנו פשוט התנגשו זו בזו". היא פגשה את המחזאי האמריקאי-יהודי ארתור מילר ב-1950. ב-1956 מונרו עברה גיור רפורמי, כדי "לבטא את נאמנותה ולהתקרב יותר למילר, כמו גם להוריו". לחברתה הקרובה, השחקנית סוזן סטרסברג, הסבירה ש"אני יכולה להזדהות עם היהודים. כולם תמיד רודפים אותם, לא משנה מה הם עושים. כמוני." היא נישאה לו בטקס אזרחי ב-29 ביוני 1956, ובטקס יהודי רפורמי ב-1 ביולי. מונרו התייחסה לעצמה בתור "יהודיה אתאיסטית". בעקבות הגילוי שמונרו המירה את דתה ליהדות, הודיעה ממשלת מצרים שהחליטה לאסור את הקרנת סרטיה בתחומה. לאחר גירושיה ממילר, סממני היהדות היחידים בחייה היו מזוזה ומנורה בביתה. מאוחר יותר סיפר מילר: "הרב היה רב רפורמי או ליברלי והוא ישב עם מרילין במשך שעתיים, וזה היה הכל... אני לא חושב שאפשר לומר שנהייתה יהודיה, אבל למרות זאת היא לקחה את זה ברצינות. הייתי אומר שרצתה להצטרף אלי ולהיות חלק מחיי". בשנת 1956 פגשה מרילין מונרו את סוקרנו, בבקורו בארצות הברית. הוא היה "רודף נשים" ידוע. מקורות במרשתת טענו שהוא לא היה איש משמעותי בחייה. באמצע 1957, כאשר מונרו ומילר חזרו מאנגליה לאחר צילומים של סרטה שם, התברר שהיא בהריון. ההיריון היה חוץ-רחמי וכתוצאה מכך הופסק הריונה. הריון נוסף הסתיים בהפלה טבעית. בעיות אלו נבעו מאנדומטריוזיס ממנו סבלה. מונרו הייתה המפרנסת העיקרית שלהם, ואף מימנה את דמי המזונות לאשתו הראשונה של מילר. מילר כתב עבורה תסריט לסרט "יוצאי הדופן", אך עד לתחילת הצילומים הנישואים ביניהם כבר היו הרוסים. גירושיהם היו לרשמיים ב-1961. לאחר פרידתה ממילר חזר דימאג'יו לחייה. בפברואר 1961 היא אושפזה בבית חולים פסיכיאטרי במנהטן בהמלצת הפסיכיאטר שלה. במהלך ימי האשפוז היא יצרה קשר עם דימאג'יו, שדאג להעבירה לבית חולים. היא שהתה שם שלושה שבועות וכשהשתחררה היא הצטרפה לדימאג'יו בעבודתו בפלורידה כמאמן קבוצת בייסבול. הזוג טען בפני התקשורת שהם רק חברים ושאין בכוונתם להינשא מחדש. במאי אותה שנה היא עברה ניתוח בחצוצרות וחודש לאחר מכן עברה ניתוח בכיס המרה. לאחר מכן היא חזרה לקליפורניה והתגוררה בדירה שכורה עד להחלמתה. במהלך נישואיה נטען כי ניהלה רומנים עם מפורסמים רבים בהוליווד, ביניהם לורנס אוליבייה, איב מונטאן, טוני קרטיס, ולקראת סוף חייה - גם עם האחים ג'ון ורוברט קנדי. עוזרת הבית שלה, יוניס מוריי, מצאה אותה ללא רוח חיים ב-5 באוגוסט 1962, בגיל 36, בביתה שבברנטווד, קליפורניה. החוקר שביצע את הניתוח לאחר המוות ייחס את מותה למנת יתר של סמי הרגעה, ושיער כי מונרו התאבדה. לפי אזכור טלוויזיוני נמצאה לידה צנצנת הכדורים, כך שזהוי מותה כהתאבדות לא היה בגדר השערה. כמו ברצח קנדי (1963), גם סביב מותה של מונרו התפתחו תאוריות קונספירציה שונות. יש שטענו כי נרצחה כתוצאה מקשריה עם משפחת קנדי ובמיוחד נשיא ארצות הברית ג'ון קנדי, לאור רומן שהיה ביניהם במהלך כהונתו. בהמשך נחשפו מסמכים של הבולשת הפדרלית האמריקנית, מהם עולה שהארגון חשד שמונרו נוטה לקומוניזם, עקב קשרים שיצרה עם איל הון בדרום אמריקה בעל נטיות שמאלניות. לפי התאוריה, חשד זה הפך אותה, כפילגשם של ג'ון ורוברט קנדי במקביל, לסיכון לאומי. טענה אחרת באשר לסבת התאבדותה היתה, שלא היו לה ילדים. מספר ביוגרפיות נכתבו עליה לאורך השנים מאת דונלד ספוטו (1993), ברברה למינג (1998) וצ'ארלס קאסילו (2018) ועוד. כתבו עליה ובהשראתה בעלה המחזאי ארתור מילר, הסופר והחבר הקרוב טרומן קפוטה, הפסיכואנליטיקן ראלף גרינסון שכתב מאמרים מקצועיים בעקבות הטיפול בה. ב-2000 "ביוגרפיה פוסט-מודרנית" מאת ג'ויס קרול אוטס ומיני-סדרה בעקבות הספר עם התסריטאית ג'ויס אליאסון והבמאית ג'ויס צ'ופרה. בספטמבר 2022 הסרט "בלונדינית" (Blonde), בבימויו של אנדרו דומיניק, עלה בנטפליקס. שירו של אלטון ג'ון Candle in the Wind נכתב על מונרו. שנים מסוכנות (אנ') - 1947 סקודה הו, סקודה היי (אנ') - 1947 הדשא הירוק של ויומינג - 1948 נשות המקהלה (אנ') - 1947 אהבה שמחה (אנ') - 1949 כרטיס לטומהוק (אנ') - 1950 ג'ונגל האספלט - 1950 כדור האש - 1950 הכל אודות חוה - 1950 הפנייה הימנית (אנ') - 1950 הסיפור של העיירה הביתית (אנ') - 1951 צעירה כמו שאתה מרגיש (אנ') - 1951 קן אהבה (אנ') - 1951 בוא נעשה את זה חוקית (אנ') - 1951 רעש על ידי הלילה (אנ') - 1952 אנחנו לא נשואים! (אנ') - 1952 אל תטרח לדפוק (אנ') - 1952 עסקי קופים - 1952 הבית המלא של או. הנרי (אנ') - 1952 ניאגרה (אנ') - 1953 גברים מעדיפים בלונדיניות - 1953 איך להינשא למיליונר - 1953 נהר האבדון - 1954 אין כעסקי השעשועים - 1954 חטא על סף ביתך - 1955 תחנת אוטובוס - 1956 הנסיך ונערת השעשועים - 1957 חמים וטעים - 1959 הבה נתאהב - 1960 יוצאי הדופן - 1961 משהו חייב לקרות (אנ') - 1962 אתר האינטרנט הרשמי של מרילין מונרו (באנגלית) מרילין מונרו, ברשת החברתית Goodreads מרילין מונרו, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מרילין מונרו, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי מרילין מונרו, באתר AllMovie (באנגלית) מרילין מונרו, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) מרילין מונרו, באתר Metacritic (באנגלית) מרילין מונרו, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) מרילין מונרו, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) מרילין מונרו, באתר ספוטיפיי מרילין מונרו, באתר סאונדקלאוד (באנגלית) מרילין מונרו, באתר Last.fm (באנגלית) מרילין מונרו, באתר AllMusic (באנגלית) מרילין מונרו, באתר MusicBrainz (באנגלית) מרילין מונרו, באתר דיזר מרילין מונרו, באתר Yandex.Music (ברוסית) מרילין מונרו, באתר Discogs (באנגלית) מרילין מונרו, באתר Genius מרילין מונרו, באתר SecondHandSongs מרילין מונרו, באתר בילבורד (באנגלית) מרילין מונרו, באתר טיידל (באנגלית) מרילין מונרו, באתר אמזון מיוזיק גיבור תרבות תוכנית רדיו המוקדשת כולה למרילין מונרו, בהגשת ד"ר דן ערב, ד"ר דוד גורביץ' ויונתן גת: להאזנה דפנה עבר-הדני, מרילין מונרו: גיבורה קורבן, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח דן לחמן, מרילין מונרו בת שמונים, באתר e-mago nrg מעריב, "מרילין מונרו אולצה להתאבד", באתר nrg‏, 19 במרץ 2007 מרילין מונרו מעשנת מריחואנה - בצבע, באתר ynet, 1 בדצמבר 2009 אלי אשד, מותה של מרילין מונרו, באתר "רשימות", 28 בדצמבר 2009 אבנר שפירא, תערוכה חדשה בפרנקפורט מציגה: חפציה האישיים של מרלין מונרו, באתר הארץ, 23 בדצמבר 2010 אבנר שביט‏, "השבוע שלי עם מרילין": הסיפור העצוב של מרילין מונרו, באתר וואלה, 3 בינואר 2012 דנה קסלר, הבלונדינית הסודית: מילון מרילין מונרו השלם, באתר nrg‏, 3 בינואר 2012 נירית אנדרמן, מה שלא ידענו על מרילין מונרו, באתר הארץ, 17 בינואר 2013 יואב פרידמן, יומניה הסודיים של מרילין מונרו, באתר nrg‏, 18 בינואר 2013 מרילין מונרו, באתר "Find a Grave" (באנגלית) מרילין מונרו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מרילין מונרו (1926-1962), דף שער בספרייה הלאומית Birth of Marilyn Monroe Shown to Be Legitimate, New York Times, February 13 1981 Elsa Keslassy, "Marilyn Monroe’s Biological Father Revealed in Documentary ‘Marilyn, Her Final Secret’", Variety, April 4, 2022 Ellin Stein, What’s Fact and What’s Fiction in Blonde, Netflix’s Marilyn Monroe Biopic, Slate, September 28 2022 עורך: רנן שור, מונרו מרילין, האנציקלופדיה הישראלית הכללית החדשה 2, כתר ירושלים, 1987, עמ' 382 מערכת ישראל היום, למכירה במאות אלפי שקלים: החנוכייה של מרילין מונרו, באתר ישראל היום, ‏3 בנובמבר 2019 דנה קסלר, הבלונדינית הסודית: מילון מרילין מונרו השלם, באתר nrg, ‏3 בינואר 2012 Jeffery Meyers, The Genius and the Goddess: Arthur Miller and Marilyn Monroe, מהדורה ראשונה, University of Illinois Press, 2012 אחת מכמה תמונות: https://infinitemarilynmonroe.tumblr.com/image/189943384845 ניב שטנדל, הבלונדינית הסודית: 6 דברים שלא רציתם לדעת על מרילין מונרו, באתר Xnet‏, 3 ביולי 2005 יצחק בן-חורין, מרילין מונרו לאשתו של קנדי: שוכבת עם בעלך, באתר ynet, 5 באוגוסט 2013 ארז דבורה, "בלונדינית" הוא סרט קודר, מאתגר וארוך - אבל גורם למרילין מונרו לנצוץ, באתר ynet, 30 בספטמבר 2022