laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אדית הולוואי

אדית הולוואי (באנגלית: Edith M. Holloway;‏ 1868–1956) הייתה שחמטאית בריטית ופעמיים אלופת בריטניה בשחמט לנשים. הולוואי ניצחה באליפות בריטניה הראשונה לנשים שנערכה בשנת 1919, זכתה מספר פעמים בפודיום באליפויות נוספות וזכתה בפעם השנייה בתואר בשנת 1936. [1] (אורכב 30.08.2008 בארכיון Wayback Machine) באולימפיאדת השחמט 1924, אולימפיאדת השחמט הלא רשמית הראשונה שהתקיימה במקביל לאולימפיאדת פריז (1924), ייצגה את אנגליה ותוצאותיה +2 -9 =2. בין היתר ניצחה את פטר פוטמקין. זו הייתה הופעה ראשונה של אישה באולימפיאדת גברים. באולימפיאדת השחמט 1927 חלקה מקום רביעי-חמישי, אחרי ורה מנצ'יק, קטרינה בסקוב ופאולה וולף-קלמר. באליפות העולם בשחמט לנשים 1935 חלקה מקום שישי-שביעי (לצד רוזה הרמן) באליפות העולם בשחמט לנשים 1937 חלקה מקום 10–16. אדית הולוואי, באתר צ'סגיימס (באנגלית) Mrs. Edith Holloway for Great Britain was the first woman to have appeared at the Olympiads. The officially recognized Olympiads did not enjoy participation of women until 1950. http://www.ajedrezdeataque.com/11%20Ajedrez%20Femenino/Palmares/Ctos_Mundo/Londres_27.htm http://www.ajedrezdeataque.com/11%20Ajedrez%20Femenino/Palmares/Ctos_Mundo/Varsovia_35.htm ערך זה הוא קצרמר בנושא שחמטאים ובנושא בריטים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ג'ון אדמס (פירושונים)

האם התכוונתם ל... ג'ון אדמס – נשיא ארצות הברית השני (וסגנו של נשיא ארצות הברית הראשון) ג'ון קווינסי אדמס – נשיאה השישי של ארצות הברית, בנו של ג'ון אדמס ג'ון אדמס דיקס – מזכיר האוצר של ארצות הברית, מושל ניו יורק, סנאטור ושגריר ארצות הברית בצרפת ג'ון אדמס (מלחין) – מלחין אמריקאי ג'ון אדמס (John Adames) - שחקן ששיחק בסרט גלוריה בלבד [1] ג'ון אדמס (מיני-סדרה) – מיני-סדרה אמריקאית ג'ון אדמס (אסטרונום) – John Couch Adams, אסטרונום בריטי שחזה את קיומו של כוכב הלכת נפטון בנפרד מחישוביו של לה ורייה ג'ון אדמס (מורד) – אחרון השורדים מהמרד על הבאונטי, על שמו נקראת אדמסטאון, בירת איי פיטקרן
לסלי סבה

לֵסְלִי סֶבָּה היה פרופסור למשפטים בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים וראש המכון לקרימינולוגיה בפקולטה. סבה היה בעל תואר ראשון מאוניברסיטת אוקספורד (1964), תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת לונדון, ובעל רישיון לעריכת דין באנגליה ובישראל. סיים דוקטורט במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1976 והחל ללמד באותה שנה בפקולטה למשפטים שבאוניברסיטה העברית, מאז שנת 2001 בדרגת פרופסור מן המניין. לימד כמרצה אורח באוניברסיטאות רבות בחו"ל, ובין היתר באוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת קיימברידג' ואוניברסיטת קולומביה. שימש כיו"ר האגודה הישראלית לקרימינולוגיה. מחקריו עסקו בזכויות הקורבן, זכויות ילדים, תאוריות של ענישה, זכויות אדם, סוציולוגיה של המשפט ומשפט פלילי בינלאומי. בשנת 1977 זכה ספרו על דיני חנינה בפרס על שם פנחס רוזן. סבה היה ממייסדי האגודה לזכויות האזרח, וכיהן שנים רבות בהנהלתה. התגורר בשכונת בקעה בירושלים. נפטר ביולי 2022. לסלי סבה באתר הפקולטה למשפטים איך להקל מצבם של האסירים, דבר, 10 במאי 1973 ובכל זאת: חנינה כללית, דבר, 28 במאי 1978 לסלי סבה, דף שער בספרייה הלאומית פרסים מקרן פ. רוזן לשלושה מרצים, דבר, 16 במרץ 1977 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
לואיס וקלארק

האם התכוונתם ל... משלחת לואיס וקלארק (Lewis and Clark) - המסע היבשתי הראשון שבו נחצתה אמריקה הצפונית, ממזרח היבשת אל חוף האוקיינוס השקט ובחזרה, בתחילת המאה ה-19 לויס וקלארק: הרפתקאותיו החדשות של סופרמן (Lois and Clark) - סדרת טלוויזיה אמריקאית המבוססת על חוברות הקומיקס של סופרמן לואיס קלארק
מוזיקת צבעי צליל

מוזיקת צבעי צליל או מוזיקת גוני צליל (בגרמנית: Klangfarbenmusik) היא רעיון מוזיקלי המוצג ביצירותיהם של מלחינים שונים במוזיקה של המאה ה-20. העיקרון המגדיר את רעיון מוזיקת צבעי צליל הוא השימוש בגוני צליל במטרה להעמיד צורה מוזיקלית, תחת השימוש המסורתי בגבהי צליל ובשילוביהם. המונח "צורה" במשמעותו כאן כולל לא רק פרקים שלמים, אלא גם פראזות, משפטים מוזיקליים וכיוצא בזה. באמצעות שימוש מכוון בגווני הצליל ובשילוביהם, ניתן ליצור סכימות ותבניות שבעזרתן תיווצר צורה. אחד המלחינים החלוצים של רעיון זה היה ארנולד שנברג, מחשובי המלחינים והתאורטיקנים של תקופתו. במאמריו הפליג שנברג, וטען כי גובה הצליל עצמו הוא סוג של גוון, וכי יש להתייחס לכך בהתאם. בדמיונו תיאר שנברג אידיליה שבה יאזינו בני האדם למלודיית צבעי צליל (Klangfarbenmelodie). פרט לניסוחו של הרעיון, אשר נודע עוד קודם לכן, הביא שנברג רעיון זה לכדי ביצוע ממשי, גם אם ראשוני מאוד ועדיין לא בשל. את ראשית הרעיון ניתן לשמוע בקטע השלישי מתוך חמישה קטעים לתזמורת, אופ. 16. קטע זה נקרא בפשטות "צבעים" (Farben). הפרטיטורה של פרק זה גדולה במיוחד, וכוללת כלי נגינה שונים ומרובים, וכן מפריד את ההכפלות של כלי התזמורת, כך שבפועל ישנם תפקידים עצמאיים רבים יותר. בפרק זה משתמש שנברג בשילובים של כלי נגינה בתזמורת, ויוצר תבניות צבעוניות לאורך הפרק כולו, על בסיס אקורד 6-צלילי החוזר בפיגורציות שונות. שנברג כותב למנצח כי עליו להורות לנגנים לנגן את תפקידים בדיוק המרבי, ולגרום לכך שכניסותיהם של כלי הנגינה לא תובחנה, אלא תהיינה חלקות ככל האפשר, וכן כי יש ליצור מעברים נקיים וחלקים בין הגוונים השונים. מלחין חשוב נוסף בתחום זה היה אנטון וברן, אשר גם ביצירותיו בא לידי ביטוי רעיון זה. בקטעים התזמורתיים שלו לתזמורת קאמרית הוא אכן מיישם את רעיונו של שנברג בנוגע לכך שגובה הצליל הוא בעצם חלק מן הגוון, וכותב בהתאם לכך. וברן כתב גם תזמור ייחודי לריצ'רקר מתוך "המנחה המוזיקלית" מאת יוהאן סבסטיאן באך, בהתבססו על הרעיון הזה. רעיון זה הוסיף להיות בעל השפעה, מלחינים נוספים עשו בו שימוש, והוא זכה להיות אבן דרך בכל הקשור למוזיקה אלקטרונית. במוזיקה המערבית האמנותית חשיבות גוון הצליל נמצאת במגמת עלייה במאות השנים האחרונות. בתחילה, היה קולו של האדם לבדו. במוזיקה של המאה ה-13 נוספו למודלים הכנסייתיים כלי נגינה שהעשירו את הצליל (במרבית היצירות הכליות עד הבארוק הכלי המנגן הוא על פי הבנתו של הנגן). בבארוק יש כבר הגדרות די מדויקות לכלי המנגן, אך היה נהוג להחליף בין הכלים, אם היה הדבר אפשרי. במאה ה-19 המוזיקה כבר איננה "חופשית" בכל האמור לכלי המבצע, וברוב המקרים יש משמעות וחשיבות לכלי המקורי שלו נכתבה היצירה, גם מעבר למגבלות טכניות כאלו ואחרות. לקראת המאה ה-20 ובמאה ה-20 עצמה, החשיבות הראשונית של כלי הנגינה, כמו גם הצבע שהוא יוצר וגונו, אינם ניתנים לערעור. H. H. Stockenschmidt, Music of the 20th. Century (באנגלית)
ניבתניים

ניבתניים (שם מדעי: Odobenidae) היא משפחת יונקים ימיים מסדרת הטורפים ותת-סדרה דמויי-כלב. בני משפחה זו נכחדו כולם למעט מין אחד - ניבתן (Odobenus rosmarus), אשר חי במימי האזור הארקטי ומצוי בסכנה בטבע. בני המשפחה התפתחו באמצע תקופת המיוקן באזור אמריקה הצפונית ואסיה שלחוף האוקיינוס השקט. רבים מבני המשפחה היו ענקיים מאוד, לעיתים שקלו מעל טונה, ורבים מהם היו חטים גדולים ומאיימים. הניבתן ניזון בעזרת חטיו מצדפות ועוד רכיכות מתחת למים, שאותן הוא פותח בעזרת החטים. בעתות רעב הוא תוקף בעלי חיים גדולים יותר, כולל כלבי ים קטנים. בנוסף החטים עוזרים לו להילחם עם יריביו. הניבתניים קרובים לאוטריים יותר מלכלבי הים. לשתי המשפחות יש רגליים אחוריות מכופפות מעט קדימה ואוזניים חיצוניות. הבדלים אלה עוזרים להם לנוע על היבשה במהירות גבוהה משל כלבי הים. עם זאת בדומה לכלבי הים, ובייחוד לפיל הים, הם בעלי שכבת שומן עבה מאוד מתחת לעורם. סוג Archaeodobenus - נכחד סוג Prototaria - נכחד סוג Proneotherium - נכחד סוג Nanodobenus - נכחד סוג Neotherium - נכחד סוג Imagotaria - נכחד סוג Kamtschatarctos - נכחד סוג Pelagiarctos - נכחד סוג פונטוליס (Pontolis) - נכחד סוג Pseudotaria - נכחד סוג Titanotaria - נכחד קבוצה Neodobenia סוג גומפוטריה (Gomphotaria) - נכחד תת-משפחה Dusignathinae סוג Dusignathus - נכחד תת-משפחה Odobeninae סוג Aivukus - נכחד סוג Ontocetus - נכחד סוג Pliopedia - נכחד סוג Protodobenus - נכחד סוג Valenictus - נכחד סוג ומין יחיד ניבתן (Odobenus) מדיה וקבצים בנושא ניבתניים בוויקישיתוף ניבתניים, באתר ITIS (באנגלית) ניבתניים, באתר NCBI (באנגלית) ניבתניים, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) ניבתניים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) ניבתניים, באתר GBIF (באנגלית)
דרך היונגאס

דרך צפון היונגאס (בספרדית: Camino a los Yungas) או דרך המוות (Camino de la Muerte) היא דרך באורך 61–69 קילומטר המקשרת בין לה פאס לקורויקו, 56 ק"מ צפונית ללה פאס במחוז יונגאס בבוליביה. הדרך ידועה כמסוכנת ביותר והוכרזה ב-1995 כ"דרך המסוכנת ביותר בעולם". לפי הערכה נהרגים בה 200–300 מטיילים מדי שנה. בדרך זו גם נהרגו 13 ישראלים[דרושה הבהרה]. לצד הדרך נמצאים צלבים ומצבות רבים המסמנים את מקום נפילתם של כלי רכב ורוכביהם. דרך דרום היונגאס (דרך צ'ולומאני) המחברת את לה פאס וצ'ולומאני, 64 ק"מ מזרחית ללה פאס, נחשבת למסוכנת כמעט באותה מידה. הדרך נסללה במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 בזמן מלחמת הצ'אקו על ידי שבויים פרגוואים. זוהי אחת הדרכים היחידות המחברות את אזור יער האמזונאס של צפון בוליביה ללה פאס. ביציאה מ"לה פאס" הדרך עולה תחילה עד לגובה של 4,650 מטר ולאחר מכן יורדת עד לגובה של 1,200 מטר. הדרך משתנה במהירות מרמה גבוהה וקרירה ליער גשם, ועוברת במקביל לצוקים ומדרונות תלולים. בגלל הירידות הקיצוניות של לפחות 600 מטר, לעיתים ברוחב מסלול אחד (רוב הדרך לא רחבה יותר מ-3.2 מטר), ובשל מחסור במעקות בטיחות, הדרך מסוכנת ביותר. בנוסף, גשם וערפל עלולים להקשות על הראיה, להפוך את הדרך לבוצית ולגרום לנפילת סלעים מהגבעות בצד הדרך. אחד מחוקי התנועה המקומיים קובע כי הנוסע במורד הדרך חייב לתת זכות קדימה לבאים מלמטה וחייב להצמד לצד הדרך החיצוני כדי לתת לבא מולו לעבור. חוק זה מחייב כלי רכב מהירים לנסוע לאט ובכך מאפשר מפגשי מכוניות בטוחים יותר. בנוסף רכבים נוסעים בשמאל, בניגוד ליתר בוליביה, דבר המאפשר לנהגים זווית ראייה טובה יותר על הגלגל החיצוני. הסכנה שבדרך הפכה אותה ליעד תיירותי פופולרי מאז שנות ה-90, ומשכה אליה מעל 25,000 איש. רוכבי הרים הפכו יעד זה לאתר דאון היל מועדף, מכיוון שזוהי דרך של כ-64 ק"מ בירידה מתמשכת. כיום ישנם מספר סוכנויות המספקות מידע, ציוד, תחבורה והדרכה לדרך זו. עם זאת, הדרך נשארה מסוכנת, ולפחות 13 רוכבים נהרגו בה מאז 1998. בסוף 2006 לאחר 20 שנות עבודה, נפתחה דרך חדשה בין לה פאס לקורויקו. דרך זו כוללת תשתית מודרנית של גשרים, תעלות ניקוז, מספר נתיבים, אספלט, מעקות בטיחות ואמצעים נוספים ההופכים דרך זאת לבטוחה מהדרך המקורית. בעקבות זאת תנועת המכוניות בדרך היונגאס פחתה, אך גדל מספר הרוכבים הנוסעים במורד המסלול. על דרך המוות באתר למטייל עתי"ם, מטיילת ישראלית נהרגה ב"דרך המוות" בבוליביה, באתר ynet, 9 באפריל 2001 אורי יבלונקה ודורון נחום, תרמילאי ישראלי נהרג ב"דרך המוות", באתר nrg‏, 10 במרץ 2007 דרך המוות בבוליביה מציעה גבהים חדשים של פחד - מאתר עולם האימה רותם בר כהן‏, דרך המוות בבוליביה: 300 הרוגים בכל שנה, באתר וואלה, 24 ביוני 2013 The world's most dangerous road - מאתר ה-BBC Mark Whitaker The world's most dangerous road (Podcast) BBC 2006-11-11 Jack Branswell, "Madness, but a thrill", The Ottawa Citizen, 2008-03-29 Mostrous, Alexi (2008-04-25). "British cyclist Tom Austin killed on Bolivian 'Highway of Death'". The Times.
צו אלוף

צו אלוף הוא אחד מאלה: צו מתוקף תקנות ההגנה (שעת חירום), 1945, שבחוק הישראלי, דבר חקיקה ("תחיקת ביטחון") הניתן על ידי מפקד כוחות צה"ל באזור הנתון בתפיסה לוחמתית מתוקף סמכותו כגורם העומד בראש המערכת השלטונית באזור לפי כללי המשפט הבינלאומי. על-פי תקנות ההגנה רשאי להורות על הצו שר הביטחון, הרמטכ"ל, מפקד צבאי או ממונה על המחוז (סעיף 6). בדרך כלל הצו ניתן על ידי אלוף פיקוד. מטרת הצו, לפי לשון התקנות, היא הבטחת שלומו של הציבור, הגנתה של ישראל, קיומו של הסדר הציבורי או דיכוי של התקוממות, מרד או מהומה. הצו יינתן לתכליות הבאות: הגבלת תנועתם של אנשים וסגירת אזור. איסור החזקה של חפצים מסוימים. הגבלת עיסוק או העברת מידע בין אנשים. לעומת זאת, "צו אלוף" הניתן באזור הנתון תחת תפיסה לוחמתית (על ידי מפקד פיקוד מרכז ביחס לאזור יהודה ושומרון, וכן, בתקופת השליטה של צה"ל ברצועת עזה, על ידי מפקד פיקוד דרום ביחס לרצועת עזה) אינו מוגבל לנושאים הללו. צו כזה ניתן מכוח סמכות הנתונה למפקד כוחות צה"ל באזור כרשות המחוקקת העליונה של האזור, ומעמדו כלפי האזור דומה למעמד של חוקי הכנסת ביחס לשטח מדינת ישראל. עם זאת, סמכות החקיקה של המפקד כפופה לכללי המשפט הבינלאומי, וכן, לאור מעמדו של המפקד כקצין בצה"ל, "צווי האלוף" חייבים לעלות בקנה אחד עם נורמות המשפט המנהלי הישראלי. "צווי האלוף" באזור יהודה ושומרון, לצד דברי "תחיקת ביטחון" נוספים, מתפרסמים בקובץ המנשרים, הצווים והמינויים (קמצ"ם). באמצעות "צווי האלוף" מוחלים בפועל חלק מחוקי מדינת ישראל על אזרחי ישראל המתגוררים באזור הנתון תחת תפיסה לוחמתית. הדבר נעשה על ידי הוצאת צו אלוף המעתיק סעיפים בחוק הישראלי. במרץ 2005, במסגרת ההתנתקות, הוצא צו אלוף פיקוד דרום האוסר העתקת מגורים לרצועת עזה. ב-13 ביולי 2005 נכנס לתוקפו צו אלוף המטיל סגר על גוש קטיף ומונע אליו כניסה של אזרחים ישראליים שאינם תושביו הקבועים. ב-30 באפריל 2007, בית משפט השלום בירושלים הרשיע את מרדכי ואנונו ב-15 הפרות צו אלוף פיקוד המרכז. ב-9 בספטמבר 2013, הוצא צו אלוף בדבר עבודת נשים ביהודה ושומרון, על מנת להשוות זכויות הנשים הישראליות שם לזכויות הקיימות במדינת ישראל. ברמת הגולן, בה קיים מחסור בשטחי אימונים לצבא, רשאי אלוף פיקוד הצפון, בתנאים מסוימים, להפוך זמנית שטחי מרעה לשטחי אש עבור אימונים ותרגילים. החקיקה ביהודה ושומרון, באתר הפרקליטות הצבאית בג"ץ 256/72 חברת החשמל למחוז ירושלים בע"מ נ' שר הביטחון, פ"ד כז(1) 124, 136; בג"ץ 10104/04 שלום עכשיו – שעל מפעלים חינוכיים נ' רות יוסף, הממונה על היישובים היהודיים ביהודה ושומרון ואחרים, ניתן ב־14 במאי 2006, פסקאות כ'-כ"ג לפסק דינו של השופט רובינשטיין. צו אלוף בנוגע לעבודת נשים ביהודה ושומרון, באתר הארץ
קמפניה

מחוז קמפניה (באיטלקית: Regione Campania) הוא מחוז בדרום איטליה, הגובל בלאציו בצפון-מערב, מוליזה בצפון, פוליה בצפון-מזרח, בזיליקטה במזרח ובים הטיריני במערב. המחוז משתרע על שטח של 13,590 קמ"ר, וחיים בו כ-5.7 מיליון נפש. בירת המחוז היא העיר נאפולי. פירוש המילה "קמפניה" בלטינית הוא "מישור". מקור שמו של המחוז גם הוא מלטינית, ונקרא כבר בפי הרומאים קמפניה פליקס (Campania felix), כלומר "מישור פורה". קמפניה יושבה על ידי יוונים כבר באמצע המאה ה-8 לפנה"ס. במהלך המאה ה-7 לפנה"ס השתלטו האטרוסקים על האזור וקבעו את מרכזם בעיר קפואה. במהלך המאה ה-5 לפנה"ס נדחקו האטרוסקים מקמפניה על ידי היוונים ועל ידי שבטים סאמניטים סאבלים שחדרו לקמפניה מצפון והתמזגו עם התושבים המקומיים. האזור היה בשליטת רומא העתיקה החל מהמאה ה-4 לפנה"ס, ועד לתחילת המאה ה-1 לפנה"ס קיבלו רוב תושביו אזרחות רומית. בימיו של אוגוסטוס אוחד האזור יחד עם לאטיום ליחידה מנהלתית אחת. עם התמוטטותה של האימפריה הרומית ותחילת ימי הביניים עבר האזור ידיים רבות, בין השאר, האוסטורגותים, הביזנטים והנורמנים. החל מסוף המאה ה-13 היה האזור חלק מממלכת נאפולי. עם איחודה של איטליה המודרנית צורפה גם קמפניה לאיחוד. המחוז מחולק לחמש נפות והן: אבלינו, בנוונטו, קזרטה, נאפולי וסלרנו. שטח נפת קזרטה חופף פחות או יותר לשטח של "טֶרָה דִּי לָבוֹרוֹ" ( Terra di Lavoro; אדמת עבודה). שטח נפת סלרנו חופף פחות או יותר לשטח של "פרינצ'יפאטו צ'יטרה" (Principato Citra). שמה של הנפה נגזר משם שבט הלטיני " פרינצ'יפטוס צ'יטרה סרס מונטורי" (Principatus citra serras Montorii) שמשמעה "פרינצ'יפטו לרגלי ההר פיצ'נטיני (Monti Picentini)". שטח נפת אבלינו חופף פחות או יותר לשטח של "פרינצ'יפאטו אולטרה" (Principato Ultra). שמה של הנפה נגזר משם שבט הלטיני " פרינצ'יפטוס אולטרה סרס מונטורי" (Principatus ultra serras Montorii) שמשמעה "פרינצ'יפטו מעבר ההר פיצ'נטיני (Monti Picentini)". נפת טרה די לאבורו בממלכת שתי הסיציליות בשנת 1860 באדום סמל נפת טרה די לאבורו בממלכת שתי הסיציליות בשנת 1860 נפת פרינצ'יפאטו צ'יטרה בממלכת שתי הסיציליות בשנת 1860 באדום סמל נפת פרינצ'יפאטו צ'יטרה בממלכת שתי הסיציליות בשנת 1860 נפת פרינצ'יפאטו אולטרה בממלכת שתי הסיציליות בשנת 1860 באדום סמל נפת פרינצ'יפאטו אולטרה בממלכת שתי הסיציליות בשנת 1860 בין האטרקציות התיירותיות שנמצאות במחוז ניתן למנות את המקדשים היווניים בפאסטום, הערים הרומיות החרבות פומפיי והרקולנאום, הר הגעש וזוב, רצועת החוף האמלפיטנית המשתרעת בין סורנטו לסאלרנו והאי קאפרי. אמאלפי מאיורי מינורי פאסטום פומפי פוזיטאנו רוולו סאלרנו ארקולנו קפוסלה וייטרי סול מארה קאפרי איסקיה פרוצ'ידה הפיצה המוכרת לנו כיום בעידן המודרני, מקורה בבירת המחוז בנאפולי. הפיצות המוכרות שיצאו ממחוז זה הן פיצה פריטה, קלצונה, פיצה מאריאנה ופיצה מרגריטה. אתר האינטרנט הרשמי של קמפניה (באיטלקית) איל שפירא, ‏לטייל בתוך ציור, באתר ‏מאקו‏, 5 ביוני 2014 זיו ריינשטיין‏, השמפניה של קמפניה: חופשה בדרום איטליה, באתר וואלה, 12 ביוני 2014 ליהי רון, ‏צ'או, בלה: חופשה חלומית בנאפולי ובדרום איטליה, באתר גלובס, 2 ביולי 2017 יקיר אלקריב, לאכול, לשתות, להגיד גרציה, באתר "ידיעות אחרונות", 14 באוקטובר 2017 קמפניה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
צומת מלאכי

צומת מלאכי (ידוע גם בשם צומת קסטינה[דרושה הבהרה]) הוא צומת מרכזי במישור חוף יהודה, בין כביש 40 וכביש 3 בסמוך לעיר קריית מלאכי. מצומת מלאכי ועד צומת ראם (צומת מסמיה), כשלושה קילומטר מצפון לצומת, מאוחדים מסלולם של כביש 3 וכביש 40. בצומת מלאכי מתפצל הכביש לשניים: כביש 40 מוליך דרומה לקריית גת ולבאר שבע, וכביש 3 מוליך מערבה לאשקלון. קטע הדרך של כביש 40 היוצא דרומה מהצומת נסלל בין 1949 ל-1951 על ידי סולל בונה, כחלק מבניית כביש חדש לבאר שבע. השם "קסטינה" מקורו בשם הכפר הערבי - קסטינה, ששכן מדרום לקריית מלאכי עד למלחמת העצמאות[דרוש מקור]. בצומת מסוף תחבורה ציבורית הנקרא מסוף קסטינה. בעתיד ייבנה מכביש זה מחלף במוקם הצומת הקיימת בסמוך לצומת מלאכי, יש מרכז מסחרי ענק ופתוח מקבוצת מרכזי ביג. מידע על מקור השם קסטינה בכפר הערבי א-טין, באתר עמוד ענן ה. בן עדי, הכביש שקירב את תל אביב לנגב, מעריב, 25 בנובמבר 1951 אלי ג'אן, אושרה הקמת מחלף בצומת קסטינה, באתר mynet (כפי שנשמר בארכיון האינטרנט), 9 ביוני 2010 ערך זה הוא קצרמר בנושא תחבורה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פיברוך

הפיברוך (Piobaireachd) נחשב לאחת הצורות המיוחדות והקשות ביותר של המוזיקה הסקוטית לחמת חלילים. הפיברוך הוא ה”מוזיקה הקלאסית של חמת החלילים”, בניגוד לריקודים ומארשים. למעשה, במסורת המוזיקלית הסקוטית יש חלוקה ברורה בין מה שמכונה Ceol Beag (”מוזיקה קטנה”) ו - Ceol Meadhonach (”מוזיקה בינונית”) - מארשים, ריקודים וקטעי Air איטיים, לבין ה - Ceol Mor (”מוזיקה גדולה”), ז’אנר שהוא כולו פיברוך. שורשי הפיברוך נעוצים בחברה הסקוטית השבטית של אזור ה- Highlands. החברה הייתה מחולקת לשבטים (Clans), שלכל אחד מהם היו סמלים ייחודיים משלו (דגם משבצות, סמל וכו’). עוד גורם שמאחוריו יכלו חברי השבט להתאחד היה הפיברוך. יצירות אלו שימשו בעיקר לציון אירועים שונים, כמו אספה של השבט, מותו של ראש השבט, או יציאה לקרב. פונקציות אלו השתמרו בשמות, ועד היום קיימים קטעי פיברוך עם שמות כמו MacFarlane’s Gathering, Mackintosh’s Lament, Black Donals’d March to the Battle of Inverlochy, וכו’. שימוש במוזיקה זו היה נפוץ בין המאות ה-15 וה-18. בסוף המאה ה-18 האנגלים כבשו את כל סקוטלנד ודיכאו בחוזקה את כל סממני התרבות של ההיילנדס, מה שהוביל להרס החברה השבטית. באמצע התקופה הוויקטוריאנית החלה מחדש התעניינות בתרבות הזו, מה שהוביל בין השאר לפיברוכים הראשונים הכתובים בתווים. במקור היה הפיברוך עובר ממורה לתלמיד בעל-פה ולא בכתב. לסקוטים הייתה שיטת סולפג’ מתוחכמת מאוד שנקראה Canntaireachd. לפי שיטה זאת לכל תו יש שם (מה שקיים גם בסולפג’ הקלאסי הרגיל), אבל השם משתנה בהתאם לקישוט שבא לפני או אחרי הצליל. מכל האלמנטים האלה אפשר להרכיב מילים כאשר כל מילה יכולה להיות קישוט או פראזה של כמה צלילים. המבנה הכללי של הפיברוך הוא שמרני יחסית כאשר הרעיון הכללי הוא נושא ווריאציות. בהתחלה מנוגן הנושא, שהוא קטע איטי שמורכב מכמה משפטים, בדרך כלל שלושה או ארבעה. אחרי אותו נושא שמכונה "קרקע" Urlar מגיעות הווריאציות. הן יכולות להיות בנויות בכמה דרכים, ולרוב יש להן מקצב מנוקד. הצלילים הראשיים מהנושא מנוגנים לפני ואחרי תו קבוע או פשוט מנוגנים פעמיים. לאחר מכן מגיעות וריאציות שמבוססות על קישוטים מסובכים והן בעלות מבנה נוקשה ושמרני מאוד. הקישוט הראשון נקרא Taorluath, הוא מנוגן אחרי צליל של הנושא ומוביל תמיד לצליל הטוניקה שהוא לה. הווריאציה האחרונה והמסובכת ביותר נקראת Crunluath ומבוססת על קישוט בשם זה. זהו קישוט מסובך מאוד שמבוצע, כמו בווריאציה הקודמת, אחרי צליל נושא ומוביל תמיד לצליל מי. בחלק מהפיברוכים קיימת עוד וריאציה, Crunluath A-Mach, שבה יש עוד קישוט מסובך ומיוחד מאוד. בדרך כלל בווריאציות האלה עוברים לטמפי מהירים מאוד, והקישוטים נשמעים כמו "מפל" של צלילים. אחרי הווריאציות המהירות האלה חוזרים שוב על המשפט הראשון של ה”קרקע”, הנושא האיטי, כמעין סיכום גדול של כל היצירה.
משושה

מְשֻׁשֶּׁה (Hexagon, הֶקְסָגוֹן) הוא מצולע בעל שש צלעות. סכום כל זוויותיו הפנימיות הוא 720 מעלות. במשושה משוכלל אפשר לרצף את המישור. משושה משוכלל הוא משושה שכל צלעותיו שוות זו לזו. כמו כן, במשושה משוכלל הזווית הפנימית בכל קודקוד היא בת 120°. למשושה המשוכלל יש דרגה מאוד גבוהה של סימטריה ולכן זו צורה מעניינת ושימושית ביותר, הן במתמטיקה והן בפיזיקה. שטח משושה משוכלל שאחת מצלעותיו היא a הוא: A = 3 2 a 2 cot ⁡ π 6 = 3 3 2 a 2 ≃ 2.59808 a 2 {\displaystyle A={\frac {3}{2}}a^{2}\cot {\frac {\pi }{6}}={\frac {3{\sqrt {3}}}{2}}a^{2}\simeq 2.59808a^{2}} משושה משוכלל הוא מצולע שניתן לבנותו באמצעות סרגל ומחוגה. הדרך לעשות זאת מופיעה בספרו של אוקלידס, "יסודות", כרך IV, משפט 15. הצורה הפנימית הנוצרת מחיתוך שני המשולשים הגדולים במגן דוד היא משושה משוכלל. המשושה המשוכלל מוקף ב-6 משולשים שווי צלעות קטנים יותר. כמו כן, אם מעבירים את ששת האלכסונים הקצרים במשושה משוכלל מתקבל מגן דוד החסום על ידי המשושה. משושה משוכלל אפשר לתאר כבנוי מ-6 משולשים שווי צלעות, שאורך הצלע שלהם הוא r (ששימושי לחשוב עליו כרדיוס של מעגל דמיוני שמרכזו חופף למרכז המשושה). תיאור זה של המשושה מעיד על רמות הסימטריה הגבוהות שבו. חבורת הסימטריה (הנקודתית) של המשושה היא D6 - חבורה דיהדרלית בת 12 תמורות הכוללות 6 סיבובים ו-6 שיקופים. כאשר מחברים שני רדיוסים הקרובים אחד לשני עם מרכז המשושה נוצר משולש שווה-צלעות. המשושה הוא אחת מהצורות המשוכללות המעטות שבהן ניתן לרצף את המישור אינסופי באופן מחזורי מבלי להשאיר חורים (הצורות האחרות הן משולש וריבוע). מסיבה זו ישנם משחקי לוח רבים, לדוגמה, המתיישבים של קטאן, שבהם הלוח מחולק למשושים ומשחקי ריצוף, לדוגמה, טנטריקס, שבהם כל מרצפת היא בצורת משושה. המשושה יעיל מאוד מבחינת היחס שבין שטח להיקף. לכן, צורת המשושה נפוצה למדי בטבע ואפשר למצוא אותה בצורות של גבישים, פתיתי שלג, חלות דבש בכוורת וכן עמודי בזלת כמו בבריכת המשושים ובסוללת הענק. בטבע: קן צרעות. חלת דבש של דבורים בעלת ריצוף משושה תרשים מספר היסטולוגיה משנת 1876 המתאר פוטורצפטורים ברשתית העין משושה שבתאי בקוטבו בצפוני של כוכב הלכת שבתאי. צילום תקריב של עין מורכבת של קריל אנטארקטי. עין בודדת של פרוקי-רגליים נקראת Ommatidium (אנ'). המעטה החיצוני של סלעי לבה נוטה להיסדק, בשל הבדלי הטמפרטורה בין החלק החיצוני והפנימי של הלבה. מהתפתחות סידוק זה נוצרות בו, לעיתים צורת מצולעים, לרוב צורת משושים - ראו בריכת המשושים. בטכנולוגיה ובתרבות: שעשועים מתמטיים הקשורים למשושה - פלקסגון הוא רצועה מקופלת בצורת משושה, ולה מספר רב של צדדים. ריצוף של המישור באמצעות אריחים שצורתם משושה משוכלל הקסגרמה (Hexagram) הוא בעצם השם המדעי של מגן דוד, צורה דמוית כוכב שניחנה בסימטריה משושית ונחשבת אסתטית לא רק ביהדות. לוח משושה למשחק המתיישבים של קטאן אום משושה על גבי בורג שמוברג באמצעות מפתח אלן - אף הוא בצורת משושה הקיוסק השני בתל אביב, רחוב לילינבלום. בסוף המאה התשע עשרה ובתחילת העשרים, היה מקובל לבנות קיוסקים בצורת מנסרה משושה, העומדת על בסיסה. קיימת גם בנייה במנסרות משושות, העומדות על צידן - ראו בית ספר שדה חצבה[1] הצרפתים מכנים לעיתים את צרפת "המשושה" בגלל צורתה שנראית כמו משושה. משושה, ב Wolfram מגן דוד, ב Wolfram מחשבון שטח משושה משוכלל משושה, באתר MathWorld (באנגלית) https://www.cell.com/stem-cell-reports/pdf/S2213-6711(20)30060-6.pdf
קלוד, דוכס גיז

קלוד, דוכס גיז (בצרפתית: Claude de Lorraine, duc de Guise‏; 20 באוקטובר 1496 – 12 באפריל 1550), היה איש צבא צרפתי ומייסד בית גיז. קלוד נולד ב-20 באוקטובר 1496 בטירה המשפחתית בקונדה-סור-מוזל שבחבל לורן כבנו הצעיר של רנה השני, דוכס לורן, וקיבל את חינוכו בחצר המלכות של פרנסואה הראשון, מלך צרפת. בגיל שבע עשרה שנה הפך לבן בריתו של בית המלכות הצרפתי כאשר נישא לאנטואנט דה בורבון, בתו של פרנסואה, רוזן ונדום (9 ביוני 1513). הוא הצטיין בקרב מארינייאנו בצפון איטליה (13 - 14 בספטמבר 1515) שבו נפצע קשה. ב-1521 לחם נגד הספרדים באזור ארץ הבסקים שבגבול צרפת וספרד. ב-1523, אחרי שהביס את צבא האימפריה הרומית הקדושה בנפשאטו (כיום בחבל לורן), התמנה למושל שמפאן ובורגון. ב-1525 השמיד את צבא האיכרים של האנבפטיסטים בצפון מזרח צרפת. ב-1528, אחרי שפרנסואה הראשון חזר משביו במדריד, התמנה לדוכס גיז (על שם העיר גיז שבחבל פיקרדיה). קלוד, דוכס גיז מילא שליחויות דיפלומטיות רבות, וליווה את המלך במסעותיו ובמלחמותיו. במרוצת הזמן רכש לעצמו הון רב ואחוזות גדולות כתוצאה ממתנותיו של פרנסואה הראשון. ב-1539 נפל המלך למשכב וקלוד, דוכס גיז בהשפעת אחיו קרדינל לורן, תמך ביורש העצר אנרי (לימים אנרי השני, מלך צרפת) ובמאהבתו דיאן דה פואטייה. כתוצאה, המלך חשד בו והתרחק ממנו. הוא הקים בעיר ז'ואנוויל (בצפון חבל בורגון) ארמון מפואר כדי שישמש לו לפרישה. הוא הושפע מן האדריכלים של הרנסאנס האיטלקי, ופיאר את חזית ארמונו בפסלים. בדומה לפרנסואה הראשון, הזמין מספר רב של אמנים איטלקיים לצרפת. תמך במשוררים ובסופרים, והמשורר קלמאן מארו חיבר לכבודו שיר תהילה. לאחר מות פרנסואה הראשון בשנת 1547, בנו המלך אנרי השני התעלם כליל מקלוד, דוכס גיז והעדיף על פניו את בניו פרנסואה, דוכס גיז ושארל, קרדינל לורן. ב-12 באפריל 1550 מת קלוד, דוכס גיז בארמונו בז'ואנוויל, ונקבר ברוב פאר והדר. ב-9 ביוני 1513 התחתן קלוד עם אנטואנט דה בורבון, בתם של פרנסואה, רוזן ונדום ומארי מלוקסמבורג, רוזנת ונדום, ממנה נולדו לו 12 ילדים: מארי דה גיז (1515–1560) נישאה לג'יימס החמישי, מלך סקוטלנד פרנסואה, דוכס גיז (1519–1563) לואיז דה גיז (1520–1542) רנה דה גיז (1522–1602) שארל, קרדינל לורן (1524–1574) קלוד, דוכס אומאל (1526–1573) לואי הראשון, קרדינל גיז (1527–1578) פיליפ דה גיז (1529) פייר דה גיז (1530) אנטואנט דה גיז (1531–1561) פרנסואה דה גיז (1534–1563) רנה, מרקיז אלבף (1536–1566) מדיה וקבצים בנושא קלוד, דוכס גיז בוויקישיתוף קלוד, דוכס גיז, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)