יעקב פולק

הרב יעקב בן הרב יצחק הלוי פולק (לעיתים פולאק; סביבות 1460–1470 – כ"ג בסיוון ה'ש"א, 1541) היה מראשוני החכמים שתרמו להיווצרותו של מרכז התורה בפולין. כונה "בעל החילוקים" בגין דרכו בלימוד ותמיכתו בשיטת הפלפול. שהה תקופה בפראג ושימש בה דיין וראש ישיבה, עד שנאלץ לעזוב בעקבות המחלוקת על המיאון. לאחר מכן עקר לפולין והקים ישיבה בקרקוב. נולד בסביבות השנים 1460–1470. כינויו "פולק" מלמד לכאורה שנולד בפולין, אולם יש מן החוקרים הדוחים מסקנה זו וקובעים שנולד בגרמניה. פולק למד בישיבת נירנברג אצל רבי יעקב מרגליות. ולאחר מכן כיהן כראש ישיבה בפראג יחד עם רבי אייזיק מרגליות, בנו של רבו ר"י מרגליות. גיסתו של רבי יעקב פולק, סולקה - אחות אשתו - הייתה יתומה מאב, והיא נישאה בקטנותה לתלמיד חכם מהעיר פראג בשם רבי דוד צנר. אך הזיווג לא עלה יפה, ובשנת 1492 היא רצתה לעזוב את בעלה. רבי יעקב פסק לה שהיא רשאית למאן ובכך לבטל את הקידושין שתוקפם היה רק מדרבנן מאחר שנעשו בקטנותה, ואין לה צורך לקבל גט. פסק זה הצית פולמוס גדול, מאחר שכבר חמישים שנה קודם לכן תיקן הרב מנחם ממירזבורק שלא להתיר על ידי מיאון. דבר המיאון גרם למחלוקת גדולה נגד רבי יעקב פולק, ורבנים רבים וביניהם רבו רבי יעקב מרגליות מנירנברג החרימו אותו. מהר"י מינץ כתב עליו: אם חוזר בו (הר' יעקב פולק בנדון המיאון) מוטב, כיוון שהנידוי היה על תנאי זה עד שיחזור, ואם ח"ו שאינו חוזר, ראוי להורידו מגדולתו — שו"ת מהר"י מינץ סי' י"ג תלמידי תלמידיו של רבי יעקב פולק הצדיקו את מעשיו, "רבי יעקב פולק מרוב חשיבותו וגדלותו העמיד המיאון על דעתו ולא השגיח בהם ובגזירותם, והייתה נשואה אותה אשה הממאנת לאדם אחר על פי אותו המיאון" (מהרש"ל ים של שלמה יבמות פי"ג סי"ז). למעשה הרמ"א בהגהותיו על השולחן ערוך פסק כדעתו בעניין המיאון כשהוא מזכיר את המעשה עם רבו: ולכולי עלמא אם היא פחותה מבת שתים עשרה שנה ממאנת, אפילו בזמן הזה. וכן עשה מהר"ר יעקב פולק ז"ל מעשה בימיו. ודלא כיש מחמירין ואמרו שאין בת ממאנת בזמן הזה כלל — שולחן ערוך, אבן העזר, סימן קנ"ה, סעיף כ"ב בעקבות פרשה זו, נאלץ רבי יעקב פולק לעזוב את פראג, והוא היגר לפולין. לפני שנת 1494 הגיע לפולין, התיישב בקרקוב והקים בה ישיבה. ייסד את שיטת החילוקים – שיטה מפולפלת לניתוח סוגיות תלמודיות – אשר שלטה במשך מאות שנים בעולם התורני באירופה המרכזית והמזרחית. בקרקוב הוא ביסס את מעמדו. חמותו שימשה כאשת הכספים של המלכה אליזבת מאוסטריה אשתו של קז'ימייז' הרביעי, ורבי יעקב עצמו הוסמך על ידי המלך אלכסנדר יגיילו כ"רב היהודים", מה שהעמיד אותו למתווך בינם לבין השלטונות. אולם, גם בפולין המשיכו הרדיפות בעקבות פולמס המיאון, בשלב מסוים הוא קיבל כתב הגנה מהמלך זיגמונט הראשון שנועד למנוע ממתנגדיו לרדוף אותו בפולין. בשנת 1503 העניק לו מלך פולין מינוי כ"רב היהודים". לאחר מספר שנים עבר ללובלין, וגם בה הקים את ישיבה, בה לימד על פי שיטתו. קורתיו בסוף חייו אינם ברורים דיו, יש שכתבו שרבי יעקב עלה לירושלים בשנת ה'ר"צ (1530). אחרים סבורים כי רבי יעקב פולק נטמן בבית הקברות היהודי הישן בלובלין. גדול תלמידיו היה רבי שלום שכנא מלובלין רבו וחותנו של הרמ"א, המהרש"ל, והמהר"ל. אף על פי שכמעט אין חומר כתוב שהשאיר, ר"י פולק נחשב כאבי עולם התורה הפולני בתקופת האחרונים. ומאותו סיבה שלא השאיר אחריו שום ספר, התעוררו פולמוסים סביב שיטתו הלמודית. יש שאמרו[דרושה הבהרה] בהקשר אליו את הנאמר: "מיעקב (ר"י פולאק) עד יעקב (ר"י מלובלין) לא קם ביעקב כיעקב". שיטת הפלפול הרב דר. אשר זיוו, "רבי יעקב פולק - המהרי"ף", הדרום נג (תשמ"ד), עמ' 118–163. אלחנן ריינר, "'אשר כל גדולי הארץ הזאת הם תלמידיו': ר' יעקב פולק – ראש וראשון לחכמי קרקוב", בתוך: הנ"ל (עורך), קראקא–קז'ימיז–קרקוב: מחקרים בתולדות יהודי קרקוב, אוניברסיטת תל אביב תשס"א, עמ' 43–68. כתב החרם של ר' יעקב פולק נגד הרב אברהם מינץ מפאדובה מרדכי מרגליות (עורך כללי), "יעקב פולק", אנציקלופדיה לתולדות גדולי ישראל, תל אביב: י' צ'צ'יק, תש"ו, עמוד 878, באתר היברובוקס דוד הלחמי, רבי יעקב פולאק מלובלין, חכמי ישראל, תל אביב תשי"ח, חלק א', עמ' ל', באתר אוצר החכמה יעקב פולק, ב"אנציקלופדיה יהודית" באתר "דעת" – ע"פ אוצר ישראל לי"ד אייזענשטיין יעקב פולק, ב"אנציקלופדיה יהודית" באתר "דעת" – מעובד לפי "גדולי האחרונים" מאת נח עמינח ויוסף ניצן ערך רבי יעקב פולאק בספר אוצר הגדולים אלופי יעקב נועם פלאי, רבי יעקב פולק: פולמוס המיאון וראשית דרכו של המרכז התורני בפולין, באתר צריך עיון, כ"ו באלול תשע"ט טוביה פרשל, "עלייתו של רבי יעקב פולק לירושלים" בתוך: הרב שאול ישראלי, הרב נחום לאם ויצחק רפאל (עורכים), ספר יובל לכבוד מורנו הגאון רבי יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק, ירושלים וניו יורק תשמ"ד, כרך ב', עמ' תתשכד–תתשכט. לפי המצבה בלובלין, אשר שזח"ה שיער שהיא מצבתו, אולם לאחר שהוכיחו כי המצבה אינה שלו, חזר בו שזח"ה. ראה במאמר של פרשל, ובאיגרות רבי נתן נטע רבינוביץ ובהערות שם, וכן אצל ריינר דוד אסף, פולין: פרקים בתולדות יהודי מזרח אירופה ותרבותם, חלק ב', יחידה 5–6 (האוניברסיטה הפתוחה, תש"ן), עמ' 15.