laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אנטואן שלחת

אנטואן שלחת (בערבית: أنطـوان شلحـت; נולד ב-1956) הוא מבקר ספרות, מתרגם, מחזאי ועיתונאי ערבי-ישראלי. ב-1977 החל לעבוד כמשכתב בעיתון "אל-איתיחאד". בהמשך עבר לכתוב ביקורות ספרות ותיאטרון. לאחר מספר שנים מחוץ לעיתון שב ב-1999, ועד 2001 שימש ממלא מקום העורך הראשי. בשנים 2001-2004 עבד בעיתון "פסל אל-מקאל" של תנועת בל"ד. שלחת כתב שני מחזות בערבית. הראשון, משנת 1991, נקרא "עאמוד אלכהרבא" ("עמוד החשמל"), השני משנת 2005 נקרא "מראיא" ("מראות"). שלחת משמש כחבר מערכת בכתב העת "משארף", הוא גם עובד במסגרת "מדאר", המרכז הפלסטיני ללימודים ישראלים שמרכזו ברמאללה, ערך תרגומים רבים של כותבים ישראלים מעברית לערבית. חבר בהנהלת מרכז "אעלאם", ארגון תקשורת ערבי-פלסטיני בישראל. לקראת סוף שנת 2005 קיבל שלחת צו מאת שר הפנים האוסר עליו לצאת את ישראל עד סוף 2005. אחר כך הוציא ראש הממשלה אהוד אולמרט צו נוסף שאסר עליו לצאת עד סוף 2006. הצו ניתן על סמך תקנות ההגנה (שעת חירום) ומחשש ששלחת ייצור קשר עם גורמים עוינים. שלחת עתר בנושא לבג"ץ באמצעות מרכז עדאלה, וצירף חוות דעת של סמי מיכאל ופרופסור ששון סומך. בדיון בעתירה שהתקיים בבג"ץ ב-27 במרץ 2006 האזינו השופטים, בראשות השופט אהרון ברק, לטענות נציג השב"כ מאחורי דלתיים סגורות, לאחר שהעותרים הוצאו מהאולם, בלי שניתנה אפשרות לשלחת או לעורך דינו לדעת מה נטען. העותרים משכו את עתירתם כדי למנוע הסבת נזק כלשהו למר שלחת על ידי אשרור המצג הסודי של השב"כ באמצעות פסיקת בג"ץ. שלחת נשוי ואב לשלושה ילדים, מתגורר בעכו. עמוס קינן, הדרך לעין חרוד, 1983. ישעיהו ליבוביץ, עם, ארץ, מדינה, 1986. ק. צטניק, העימות, 1991. פאול קור כספיון, הדג הקטן (ספור לילדים), 1999. יהושע סובול, גטו (מחזה), 2000. חנוך לוין, מלכת אמבטיה (מחזה), 2000. בני מוריס, תיקון טעות - יהודים וערבים בארץ ישראל 1936 - 1956. עמוס עוז, סיפור על אהבה וחושך. ורד לי, אנטון שלחת, עיתונאי, מתרגם ועורך, עכו, באתר הארץ, 19 באוקטובר 2008 אנטואן שלחת, דף שער בספרייה הלאומית יואב שטרן, נאסר על העיתונאי אנטואן שלחת לצאת מישראל, באתר הארץ, 28 בדצמבר 2005 יואב שטרן, המתרגם של עמוס עוז הוא "סכנה ביטחונית", באתר הארץ, 28 בינואר 2006 ענת באלינט, עצומה נגד איסור היציאה מהארץ לסופר אנטואן שלחת, באתר הארץ, 27 באפריל 2006 בג"ץ נכנע לתכתיבי השב"כ בעניין הצו המונע מהסופר אנטואן שלחת לצאת מהמדינה לתקופה של 12 חודשים, באתר עדאלה, 19 באפריל 2006
1837

שנת 1837 היא השנה ה-37 במאה ה-19. זוהי שנה רגילה, שאורכה 365 ימים. 1 בינואר 1837 לפי הלוח הגרגוריאני מקדים את 1 בינואר לפי הלוח היוליאני ב-12 ימים. כל התאריכים שלהלן הם לפי הלוח הגרגוריאני. 1 בינואר – רעידת אדמה פקדה את העיר צפת 26 בינואר – מישיגן היא המדינה ה-26 המצטרפת לארצות הברית 20 ביוני – המלכה ויקטוריה עולה לכס המלוכה בבריטניה 4 ביולי – מסילת הברזל Grand Junction (אנ'), המסילה הראשונה למרחק גדול בעולם, המקשרת בין ברמינגהאם לליברפול נפתחת 2 בינואר – מילי באלאקירב, מלחין רוסי (נפטר ב-1910) 7 במרץ – נולד הנרי דרייפר, רופא אמריקאי, ואסטרונום חובב. ידוע בעיקר מצילומיו של גרמי חלל. (נפטר ב-1882) 18 במרץ – גרובר קליבלנד, הנשיא ה-22 וה-24 של ארצות הברית (נפטר ב-1908) 29 באפריל – ז'ורז' בולנז'ה, איש צבא ופוליטיקאי צרפתי (נפטר ב-1891) 22 ביוני – פול מורפי, נחשב כאמן השחמט הטוב ביותר בתקופתו (נפטר ב-1884) 5 באוגוסט – אנה פילוסופובה, פילנתרופית ופמיניסטית רוסיה (נפטרה ב-1912) 24 באוגוסט – תאודור דובואה, מלחין צרפתי, נגן עוגב ומורה למוזיקה (נפטר ב-1924) 20 בספטמבר – אברהם אבל אדולף ארליך, רב בלטביה ובפרוסיה (נפטר ב-1913) 27 באוקטובר – איליה צ'בצ'בדזה, סופר, משורר, עיתונאי, משפטן ואיש ציבור, אבי האומה הגאורגית (נרצח ב-1907) 24 בדצמבר – אליזבת, נסיכת בוואריה, קיסרית אוסטריה ומלכת הונגריה (נרצחה ב-1898) 24 בדצמבר – קוזימה וגנר, מלחינה, סופרת ובמאית (נפטרה ב-1930) 10 בפברואר – אלכסנדר פושקין, גדול המשוררים הרוסיים (נולד ב-1799) 19 בפברואר – גאורג ביכנר, מחזאי גרמני (נולד ב-1813) 31 במרץ – ג'ון קונסטבל, צייר בריטי (נולד ב-1776) 14 ביוני – ג'אקומו ליאופרדי, משורר והוגה דעות איטלקי (נולד ב-1798) 20 ביוני – המלך ויליאם הרביעי (נולד ב-1765) 6 באוקטובר – ז'אן פרנסואה לסואר, מלחין צרפתי (נולד ב-1760) 12 באוקטובר – עקיבא איגר, מגדולי התורה הבולטים בתקופת האחרונים (נולד ב-1761) להלן לוח שנה גרגוריאני – עברי משולב עם ימים בינלאומיים. חגים ומועדים עבריים: Nothing. במקומות בהם היה נהוג אז הלוח היוליאני, שנת 1837 התחילה ביום ז' בשבט ה'תקצ"ז (לעומת זאת, אותה שנה לפי הלוח הגרגוריאני החלה 12 ימים מוקדם יותר, ב-כ"ד בטבת). אורכה של שנה זו לפי הלוח היוליאני 365 ימים - בדיוק כמו הלוח הגרגוריאני המקביל. להלן לוח שנה יוליאני - עברי משולב עם חגים ומועדים עבריים: שנת 1837 לפי הלוח היוליאני Nothing. 1837 במדע‎ ילידי 1837‎ נפטרים ב-1837‎ מדיה וקבצים בנושא 1837 בוויקישיתוף
דמיטרי לויצקי

דמיטרי לויצקי (ברוסית: Дмитрий Григорьевич Левицкий;‏ 1735 – 16 באפריל 1822) היה צייר רוסי ממוצא אוקראיני מתקופת עידן האורות, בלט בציור פורטרטים. דמיטרי לויצקי נולד בעיר קייב במשפחת כומר שהיה ידוע כצייר. בצעירותו למד ציוד דתי אצל אביו וביחד איתו השתתף בעיטור קתדרלת אנדריי הקדוש בקייב. בשנת 1758 עבר לסנקט פטרבורג והחל ללמוד בבית הספר הגבוה לציור. בשנת 1779 החל ללמד בעצמו באותו בית הספר. הוא היה מורה של ולדימיר בורוביקובסקי, אלכסנדר ורנק וציירים נוספים. בשנים האחרונות לחייו, עקב ויכוחים עם הנהלת בית הספר לציור נאלץ לעזוב את משרתו. במקביל, מספר ההזמנות קטן בהרבה. נפטר בסנקט פטרבורג ונטמן בבית הקברות המקומי. שולחן עגול דמידוב 1773 נסיכת חובנסקי 1773 נסיכת נלידובה 1773 אוסולה מנישק 1782 יקטרינה הגדולה 1783 וורונצובה-דשקובה 1784 גנרל איגלסטרום 1790 Count Artemiy Vorontsov, late1780s מדיה וקבצים בנושא דמיטרי לויצקי בוויקישיתוף תמונות וקורות חיים קורות חיים ותמונות דמיטרי לויצקי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
הסכם יאשי

הסכם יאשי הוא הסכם שנחתם בין האימפריה העות'מאנית לבין האימפריה הרוסית ב-9 בינואר 1792 בעיר יאשי שברומניה. במהלך המאה ה-18 הפכה רוסיה לאויבת העיקרית של האימפריה העות'מאנית. בסדרת קרבות שנמשכו לסירוגין במשך כמה עשרות שנים הצליחו הרוסים לכבוש שטחים נרחבים, ובסופו של דבר נאלצו העות'מאנים לחתום על הסכם זה. ההסכם שנחתם ביאש סיים את המלחמה העות'מאנית-רוסית (1787–1792). חצי האי קרים והחוף הצפוני של הים השחור עוברים לרוסיה. השטחים בין הבוג הדרומי לבין הדנייסטר עוברים לרוסיה. באזור הקווקז הגבול לא השתנה. הטורקים מוותרים על השפעתם על גאורגיה ומתחייבים לא לבצע פעילות עוינת נגדה. לאחר חתימת ההסכם, מספר רב של תושבי מולדובה עברו את נהר דנייסטר והתיישבו בשטחים שבשליטת האימפריה הרוסית. בשנת 1794 הוקמה העיר אודסה בחוף הים השחור. בשנת 1795 הוקמה העיר טירספול. נסיכות מולדובה נהפכה להיות מקום בו רוסיה, אוסטריה וצרפת נאבקו על השפעתן. מדיה וקבצים בנושא הסכם יאשי בוויקישיתוף טקסט של ההסכם הסכם יאשי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
ז'אק-מרטין אוטטר

ז'אק מרטין אוטטר (בצרפתית: Jacques-Martin Hotteterre, הידוע גם בשמות ז'אק-מרטין או ז'אק אוטטר, 29 בספטמבר 1673 – 16 ביולי 1763) היה מלחין וחלילן צרפתי בתקופת הבארוק. ז'אק-מרטין אוטטר היה הנודע ביותר במשפחה של בוני כלי נשיפה מעץ ונגנים בכלים אלה. אוטטר נולד בפריז, בן למרטין אוטטר (יליד 1712). בראשית הקריירה שלו חי אוטטר ולמד ברומא, וכינויו "הרומאי" מקורו בתקופה זו. במשך שנתיים עבד בשירות הנסיך פרנצ'סקו רוספולי, הנסיך הראשון לבית צ'רווטרי, ברומא, לפני שאימץ לו את הכינוי "הרומאי" בין השנים 1705 ל-1707. בשנת 1708 התמנה לנגן בחצרו של לואי הארבעה-עשר מלך צרפת, יחד עם פרנסואה קופרן ומישל דה לה באר, וב-1717 ירש את משרתו של רנה פיניון דקוטו בחצר המלוכה. אוטטרר הנציח את תהילתו בעיקר בזכת כישרונו בנגינה על חליל. כלי נגינה שעבורו הלחין מספר קטעי מוזיקה, והרחיב משמעותית את הרפרטואר לכלי. בנוסף, הוא ניגן על בסון ואבוב. בתו של אוטטר, מארי-ז'נבייב, נישאה למלחין, הצ'מבליסט ונגן העוגב קלוד בלבסטר. מדיה וקבצים בנושא ז'אק-מרטין אוטטר בוויקישיתוף ז'אק-מרטין אוטטר, באתר ספוטיפיי ז'אק-מרטין אוטטר, באתר AllMusic (באנגלית) ז'אק-מרטין אוטטר, באתר MusicBrainz (באנגלית) ז'אק-מרטין אוטטר, באתר Discogs (באנגלית) ז'אק-מרטין אוטטר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Sardelli 2007 . ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ג'ינה ג'י

ג'ינה ג'י (אנגלית: Gina G; נולדה ב-3 באוגוסט 1970 בבריזביין, קווינסלנד שבאוסטרליה בשם ג'ינה מרי גארדינר) היא זמרת יוצרת אוסטרלית המתגוררת בממלכה המאוחדת. הקריירה המוזיקלית של ג'ינה ג'י החלה בשנת 1990 כאשר עבדה כ-DJ במלבורן. בהמשך נודעה כסולנית של הרכב הדאנס האוסטרלי Culture Bass. השיר Love the Life של הרכב זה, אשר נכתב על ידי ג'ינה ג'י עצמה, הגיע לטופ-20 במצעד הדאנס האוסטרלי. בשנת 1993 עזבה את אוסטרליה כדי לפתח קריירה עצמאית בממלכה המאוחדת. כוכבה דרך כאשר נבחרה לייצג את הממלכה המאוחדת באירוויזיון 1996. השיר בביצועה, Ooh Aah... Just A Little Bit, הגיע רק למקום השמיני בתחרות, אולם הסינגל הגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי בשבוע בו התקיימה התחרות. לאחר זמן מה הגיע גם למקום ה-12 במצעד האמריקאי (בילבורד הוט 100) והתברג למקומות גבוהים גם במצעדים אחרים בארצות הברית. השיר הצליח מאוד בכל העולם והגיע למקום הראשון במצעדים בכמה מדינות, לרבות סין, יפן ואף המצעד הלועזי בישראל. השיר היה מועמד לפרס גראמי בקטגוריית הקלטת הדאנס בשנת 1998. סינגל נוסף שהוציאה ג'ינה ג'י - I Belong To You - נכנס אף הוא לטופ-10 במצעד הבריטי. בשלהי 1997 הוציאה ג'ינה ג'י את אלבום הבכורה שלה - Fresh!. מתוכו הוציאה ארבעה סינגלים - Ti Amo‏, Gimme Some Love‏, Everytime I Fall‏, ושיר הנושא של האלבום. מבין אלה זכה השיר Gimme Some Love להצלחה רבה (מקום 46 בבילבורד הוט 100), ואילו הצלחת האחרים הייתה מתונה. לאחר הצלחתה הראשונית בשנים 1998-1996 נעלמה ג'ינה ג'י למשך כמה שנים. במשך אותה תקופה ניהלה מאבק משפטי מתיש עם מנהלה לשעבר והייתה מנועה מלהוציא חומרים שהקליטה. בשנת 2000 הקליטה כמה שירים עם צמד המפיקים המוזיקליים השוודיים "לאגונה", ובכלל זה גרסאות חדשות ללהיטה Ooh Aah... Just A Little Bit ולשיר These Boots Are Made For Walking של ננסי סינטרה. השיר השני יצא כסינגל אולם לא משך את תשומת הלב הציבורית. ג'ינה ג'י חזרה לאור הזרקורים במרץ 2003 כאשר השתתפה בתוכנית הריאליטי Reborn in the USA שבה עשרה זמרים וזמרות פופ שהצליחו בבריטניה בשנות השמונים והתשעים נשלחו לארצות הברית והתחרו על ליבו של הקהל המקומי. למרות שזכתה במרבית קולות המצביעים בתוכנית הראשונה, הודחה ג'ינה ג'י כבר בתוכנית השלישית. בתחילת 2005 התמודדה ג'ינה ג'י על הזכות לייצג את הממלכה המאוחדת באירוויזיון, אולם השיר שביצעה - Flashback - הגיע למקום החמישי מבין חמישה מתמודדים בתחרות המקדימה. באוגוסט אותה שנה הוציאה את אלבומה השני - Get Up & Dance, אשר הופץ באמצעות אתר האינטרנט שלה. במרץ 2009 החלה הפצתו של האלבום גם באמצעות iTunes. אתר האינטרנט הרשמי של ג'ינה ג'י ג'ינה ג'י, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג'ינה ג'י, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) ג'ינה ג'י, באתר ספוטיפיי ג'ינה ג'י, באתר Last.fm (באנגלית) ג'ינה ג'י, באתר AllMusic (באנגלית) ג'ינה ג'י, באתר MusicBrainz (באנגלית) ג'ינה ג'י, באתר דיזר ג'ינה ג'י, באתר Yandex.Music (ברוסית) ג'ינה ג'י, באתר Discogs (באנגלית) ג'ינה ג'י, באתר Songkick (באנגלית) ג'ינה ג'י, באתר Genius ג'ינה ג'י, באתר SecondHandSongs ג'ינה ג'י, באתר בילבורד (באנגלית)
המוזיאון הרוסי

המוזיאון הרוסי הממלכתי (ברוסית: Государственный Русский музей) הוא מוזיאון לאמנות רוסית בסנקט פטרבורג. המוזיאון הוא בעל האוסף הגדול של האומנות הרוסית מכל הזמנים. המוזיאון הוקם ב-13 באפריל 1895 בהתאם לצו של הצאר ניקולאי השני לזכר אביו הצאר אלכסנדר השלישי (שעל שמו נקרא המוזיאון במקור), ונפתח לציבור בשנת 1898. האוסף המקורי של המוזיאון היה על בסיס יצירות אמנות מהארמיטאז', מארמון אלכסנדר ומהאקדמיה הרוסית לאומנות. לאחר שנת 1917 מספר רב של אוספים פרטיים עברו למוזיאון. הבניין הראשי של המוזיאון הוא ארמון בסגנון נאו-קלאסיציזם שנבנה בין השנים 1819–1825 והיה מעונו של הנסיך הגדול. בנוסף לבניין הראשי עברו לרשות המוזיאון בניינים נוספים. אוסף המוזיאון כולל בסך הכול כ-400 אלף פריטים, ביניהם אוסף עשיר של איקונינות רוסיות החל מהמאה ה-12, וכן אוסף עשיר של תמונות של ציירים רוסים של המאה ה-18 וה-19: ולדימיר בורוביקובסקי, איליה רפין, דמיטרי לויצקי, איוואן מרטוס, אורסט קיפרנסקי, אלכסיי ונציאנוב, קארל ברולוב ואלכסנדר איוואנוב. בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 צורפה טירת מיכאילובסקי למוזיאון ועתה מוצגות בה תערוכות מאוסף המוזיאון. מדיה וקבצים בנושא המוזיאון הרוסי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של המוזיאון הרוסי המוזיאון הרוסי, ברשת החברתית פייסבוק המוזיאון הרוסי, ברשת החברתית אקס (טוויטר) המוזיאון הרוסי, ביישום טלגרם המוזיאון הרוסי, ברשת החברתית אינסטגרם המוזיאון הרוסי, ברשת החברתית VK המוזיאון הרוסי, סרטונים בערוץ היוטיוב המוזיאון הרוסי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) הסיור הווירטואלי אולמות המוזיאון (1) אולמות המוזיאון (2) אולמות המוזיאון (3) ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיאונים ובנושא רוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
איג הגדול

איג הגדול (צרפתית Hugues le Grand‏, 898 - 16 ביוני 956) בנו של רובר הראשון, מלך צרפת ואביו של איג קאפה מייסד השושלת הקאפטינגית. הוא נולד בפריז ונשא לאישה את איאדהילד, בתו של אדוארד הזקן מלך אנגליה, שילדה לו את איג קאפה שב-987 הפך למלך צרפת ולמייסד השושלת הקאפטינגית. ב-936, אחרי מותו של ראול, מלך צרפת, איג הגדול שהיה דוכס הפרנקים ורוזן פריז, שלט כמעט בכל האזור שבין הלואר לבין הסן - שטח מקביל לזה של נויסטריה העתיקה, להוציא את האזור שנמסר לנורמנים ב-911. הוא השתתף בקריאתם של האצילים ללואי הרביעי לשוב מאנגליה ולרשת את כתר צרפת, אך נישואיו להדוויג מסקסוניה, בתו של היינריך הראשון, מלך גרמניה, גרמו למריבה בין איג הגדול לבין לואי הרביעי. איג הגדול נשבע אמונים לאוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ותמך בו במאבקו נגד לואי הרביעי. ב-945 כאשר לואי הרביעי נפל בשבי הנורמנים, הם מסרו אותו לאיג הגדול ששחרר אותו ב-946 בתנאי שימסור לו את עיר המבצר לאן. ב-948 איימה מועצת הכנסייה, שהתכנסה באינגלהיים שבגרמניה, לנדות את איג הגדול, אלא אם כן יסכים לשלם פיצויים ללואי הרביעי. ב-950 איג הגדול הפך לוסאל של לואי הרביעי והשיב לו את העיר לאן. ב-954, אחרי מותו של לואי הרביעי, הכיר איג הגדול בלותר, מלך צרפת, שבתמורה העניק לו את דוכסות בורגונדיה ואת אקיטן. איג הגדול הפך לדוכס בורגונדיה, אולם לא הצליח להשתלט על אקיטן. איג הגדול, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
כנעאן מקייה

כנעאן מקייה (בערבית: كنعان مكية, נולד ב-1949 בבגדאד) הוא אינטלקטואל עיראקי ופרופסור ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטת ברנדייס. הוא אדריכל בהכשרתו. נולד ב-1949 בבגדאד למשפחה שיעית ולמד בתיכון בעיר שהופעל על ידי ישועים מארצות הברית. הוא הצטיין במתמטיקה ובאנגלית, ובשנת 1967 התקבל ללימודי ארכיטקטורה בMIT ועזב את עיראק לצורך הלימודים. ב-MIT הוא החל להתעניין בפוליטיקה, ושם הוא פגש את עמנואל פרג'ון, דוקטורנט למתמטיקה שהיה פעיל שמאל מרקסיסטי והושפע רבות מהרעיונות הפוליטיים שלו. בסיום לימודיו הוא הצטרף לחברת "מקייה ושותפים" ותכנן פרויקטים במזרח התיכון. בשנת 1974 למד בבית הספר לכלכלה של לונדון והשלים שם תואר שני בתכנון אורבני. ב-1981 עזב את משרתו והחל לכתוב ספר אודות עיראק, "רפובליקת של פחד: הפוליטיקה של עיראק המודרנית", שתיאר את משטר של סאדם חוסיין ומפלגת הבעת' בעיראק, שפורסם ב-1989, ונהיה לרב-מכר. את הספר פרסם תחת השם הבדוי סמיר אל-ח'ליל, מחשש שסאדם יפגע בבני משפחתו שעדיין בעיראק. בשנת 1991 בעקבות המרידות הכורדיות בעיראק, מקייה ביקר בצפון בעיראק. בשנת 1992 יצא ספרו "שדות ההרג של סדאם", שבו תיאר את הטיהור האתני שסדאם ניסה לעשות לכורדים במדינה. לאחר הפלתו של סדאם על ידי האמריקאים בשנת 2003 מקייה החל לפעול למען הנצחת קורבנות משטר חוסיין. ביוני 2003 הוא הקים את "קרן הזיכרון העיראקי" (Iraq Memory Foundation). הוא משמש כפרופסור ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטת ברנדייס ועמית במרכז ללימודי מזרח-תיכון באוניברסיטת הרווארד. מקייה כתב בעבור הניו יורק טיימס, The New York Review of Books, והלונדון טיימס. בשנת 2003 הוענק לו דוקטור כבוד לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, בשנת 2007 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד באוניברסיטה העברית בירושלים. Republic of fear: the politics of modern Iraq, University of California Press, 1989 Republic of fear: the inside story of Saddam's Iraq, Pantheon Books, 1990 The monument: art, vulgarity, and responsibility in Iraq, University of California Press, 1991 Cruelty and silence: war, tyranny, uprising and the Arab world, Cape, 1993 The rock: a tale of seventh century Jerusalem, Constable, 2002 דף פרטים באתר אוניברסיטת ברנדייס דף אישי באתר אוניברסיטת ברנדייס ריאיון עם מקייה איתמר ענברי, כבוד אקדמי למתנגדו של סדאם חוסיין, באתר nrg‏, 4 ביוני 2007
אורית גלילי צוקר

אורית גלילי-צוקר (נולדה ב-29 במרץ 1956) היא עיתונאית לשעבר בהארץ ויועצת פוליטית ישראלית. עמדה בראש צוות לתקשורת פוליטית של יו"ר הליכוד, בנימין נתניהו, ויועצת אסטרטגית של מפלגת העבודה ושל מנהיגה דאז, אהוד ברק. גלילי נולדה בירושלים לאב עובד מדינה ולאם בוגרת האקדמיה למוזיקה, בני משפחת יניב (לשעבר נוביק). בילדותה עברה להתגורר עם משפחתה בתל אביב, אביה עבר לעסקי תכשיטנות ואמה עבדה כמוזיקולוגית ומורה לפסנתר. למדה בבית הספר היסודי תל נורדאו ובתיכון אליאנס. שירתה בבקו"ם, ובגיל 19 שוחררה מצה"ל בעקבות נישואיה. קיבלה תואר ראשון במדע המדינה ובסוציולוגיה מאוניברסיטת תל אביב. החלה את דרכה המקצועית כמתאמת הרצאות בוועד הפועל של ההסתדרות וכעוזרת פרלמנטרית של חברת הכנסת אורה נמיר. בתחילת שנות השמונים השתלבה ברשת שוקן - תחילה כמזכירת המערכת בחינמון "העיר" וב-1983 כעורכת בדסק החדשות של העיתון "הארץ". בעיתון זה שימשה כתבת ועורכת עד 1998. במהלך תקופה זו גם עבדה תקופה קצרה בערוץ הראשון ככתבת במהדורת "יומן". בשנת 1999 פרשה מ"הארץ" לטובת האקדמיה. ב-2002 קיבלה תואר דוקטור מאוניברסיטת בר-אילן. נושא עבודת הדוקטורט היה "הפוליטיקאי החדש בזירה המערבית ובישראל: קלינטון, בלייר ושרדר בהשוואה לנתניהו, ברק ורמון". מנחה העבודה היה פרופ' ישעיהו ליבמן. לימדה כמרצה מן החוץ באוניברסיטת בר-אילן ובאוניברסיטת תל אביב. כיהנה כיו"ר ועדת המקצוע של מדע המדינה במשרד החינוך ובמשך שנתיים (2006-2004) שימשה כמנהלת האקדמית של התוכנית לתואר שני לבכירים במנהיגות פוליטית מטעם בית הספר לממשל והחוג למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב. הנחתה סמינריון על מנהיגות לאומית במכללה לביטחון לאומי של צה"ל. בבחירות 2009 הייתה יועצת אסטרטגית של מפלגת העבודה ושל מנהיגה, אהוד ברק. בין מרץ 2011 לספטמבר 2013 עמדה בראש הצוות לתקשורת פוליטית של יו"ר הליכוד בנימין נתניהו. משנת 2014 עורכת מחקרי דעת קהל במסגרת משרד עצמאי לייעוץ אסטרטגי בתקשורת פוליטית. בגיל 19 נישאה למוטי גלילי, ולזוג נולד בן אחד, איתמר גלילי. לאחר שמונה שנים התגרשו. בשנת 1994 החלה קשר זוגי עם חבר הכנסת דדי צוקר, ומקשר זה, שנמשך כשנתיים נולד בנה השני, ערן צוקר גלילי (בעניין האבהות נערך בזמנו דיון משפטי בו נקבע השם שיישא הילד [דרושה הבהרה]). אורית גלילי הוסיפה לשם משפחתה את השם צוקר כדי ליצור את הקשר עם שם משפחתו של בנה הצעיר.[דרוש מקור] פוליטיקה תקשורתית בת זמננו: אזרחות מקוונת בעידן של מדיה on-line (חלק א) הוצאת רמות, רמת אביב: אוניברסיטת תל אביב, 2008 הטל-פוליטיקאים: מנהיגות פוליטית חדשה במערב ובישראל, הוצאת רמות, רמת אביב: אוניברסיטת תל אביב, 2004 אתר האינטרנט הרשמי של אורית גלילי צוקר אורית גלילי צוקר, ברשת החברתית פייסבוק אורית גלילי צוקר, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אביבה לורי, פוליטיקה תקשורתית בת זמננו, באתר הארץ, 21 באוגוסט 2008 ד"ר אורית גלילי צוקר בלונדון וקירשנבאום - 1, סרטון באתר יוטיוב תיאור הקורס המועבר על ידי ד"ר אורית גלילי-צוקר באוניברסיטת בר-אילן (אורכב 03.03.2016 בארכיון Wayback Machine) ד"ר יריב צפתי, ‏סקירת הספר פוליטיקה תקשורתית בת זמננו: אזרחות מקוונת בעידן של מדיה on-line (חלק א), מסגרות מדיה 4, דצמבר 2009 לילך ויסמן, ‏ד"ר אורית גלילי-צוקר מונתה ליועצת אסטרטגית לקמפיין הבחירות של מפלגת העבודה, באתר גלובס, 26 בנובמבר 2008 לילך ויסמן, ‏הליכוד מסיים את ההתקשרות עם יועצת התקשורת אורית גלילי-צוקר, באתר גלובס, 1 במאי 2013
רחל אלבוים-דרור

רחל אלבוים-דרור (1939 – 6 בינואר 2020) הייתה חוקרת והיסטוריונית של החינוך, פרופסור לחינוך, תרבות והיסטוריה בחוג לחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים. זוכת פרס א.מ.ת לחינוך בשנת 2008. נולדה בפולין ב-1939 ועלתה לארץ עם הוריה כשהייתה בת חמש. היא גדלה בבית יוסף שבעמק בית שאן ואחר-כך בכפר יחזקאל. למדה במחזור הראשון של העתודה האקדמית בצה"ל באוניברסיטה העברית בירושלים לתואר בוגר בחינוך, בסוציולוגיה ובספרות ולתעודת הוראה לבתי ספר תיכוניים. בצה"ל סיימה קורס קצינות. היא זכתה במלגת לימודים באוניברסיטת הרוורד, ושם סיימה לימודי תואר מוסמך וכן תואר דוקטור. בשובה לארץ החלה ללמד בבית הספר לחינוך באוניברסיטה העברית. באוניברסיטה ייסדה את המגמה למדיניות, מינהל ותכנון החינוך ועמדה בראשה שנים רבות. ב-1989 הוענק לה מעמד של פרופסור מן המניין, ובכך הייתה לאישה הראשונה שקיבלה את הדרגה הזו בתחום החינוך באוניברסיטה העברית. זכתה בפרסים שונים, בהם פרס ירושלים לחינוך בשנת 1992 על ספרה "החינוך העברי בארץ ישראל" ובפרס ארנולד וישניצ'ר בשנת 1993 על ספרה "המחר של האתמול: האוטופיה הציונית". בשנת 2003 פרסמה רומן באנגלית בשם "מוות נקי בתל אביב". הייתה חברה במערכת כתב העת "עולם קטן" לחקר ספרות ילדים. נפטרה ב-6 בינואר 2020. הייתה נשואה לחתן פרס ישראל יחזקאל דרור, פרופסור למדע המדינה באוניברסיטה העברית. החינוך העברי בארץ ישראל, כרך א, 1914-1854, הוצאת יד יצחק בן-צבי, 1986 החינוך העברי בארץ ישראל, כרך ב, 1920-1914, הוצאת יד יצחק בן-צבי, 1986 המחר של האתמול - כרך ראשון: האוטופיה הציונית, הוצאת יד יצחק בן-צבי, 1993 המחר של האתמול - כרך שני: מבחר האוטופיה הציונית, הוצאת יד יצחק בן-צבי, 1993 מדיניות ומינהל: תאוריה ויישומים לחינוך - מקראה The relationship of teacher salary levels to the selection of elementary school teaching as a vocation in Israel, Harvard Graduate School of Education, 1959 ביוגרפיה באתר פרס א. מ.ת ריאיון עם רחל באתר פרס א. מ.ת דף אישי באתר האוניברסיטה העברית רחל אלבוים-דרור, המלצות לשר החינוך, באתר הארץ, 6 באפריל 2009 רחל אלבוים-דרור, זהירות, תיאולוגיה חילונית, באתר הארץ, 27 בנובמבר 2009 רחל אלבוים-דרור (1939-2020), דף שער בספרייה הלאומית
סמדר אוטולנגי

סמדר אוטולנגי (27 בנובמבר 1937 – 10 באוגוסט 2003) הייתה משפטנית ישראלית, מומחית לדיני אגודות שיתופיות ובוררות, פרופסור בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב ומייסדת המוסד לבוררות עסקית באיגוד לשכות המסחר. אוטולנגי נולדה בחיפה ב-27 בנובמבר 1937 למשפטן אהרן חטר-ישי ורחל רבינוביץ-תאומים. בתיכון למדה בבית הספר הריאלי. שירתה בפרקליטות הצבאית, בערבים למדה בית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה ובשנת 1960 סיימה תואר במשפטים בהצטיינות מאוניברסיטה העברית. ב-1962 התקבלה כעורכת דין בלשכה. הייתה האשה הראשונה בסגל הבכיר של הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1991 אוטולנגי ייסדה את המוסד לבוררות עסקית באיגוד לשכות המסחר וכיהנה כנשיאתו הראשונה במשך יותר מעשור. ספרה "בוררות, דין ונוהל", יצא בשלוש מהדורות, היה לספר יסודי בתחום הבוררות ולאחד מספרי המשפט הנמכרים ביותר בארץ. מהדורה רביעית מיוחדת, אותה כתבה במהלך מחלתה, יצאה לאור לאחר שנפטרה. ב-1968 נישאה לאריאל אוטולנגי, והייתה אם לשלושה ילדים. נפטרה ב-10 באוגוסט 2003 בעקבות מחלת הסרטן. מאז מותה נערך מדי שנה יום עיון לזכרה בנושאי אגודות שיתופיות ובתהליכי בוררות וגישור בסמינר אפעל. הדס מגן, ‏פרופ' סמדר אוטולנגי הלכה אתמול לעולמה, באתר גלובס, 11 באוגוסט 2003 אודות סמדר אוטולנגי, באתר אוניברסיטת תל אביב מידע על אוטולנגי, סמדר, 1937-2003 בקטלוג הספרייה הלאומית סמדר אוטולנגי (1937-2003), דף שער בספרייה הלאומית אורי דרומי, מורה נבוכים בנושא הבוררות, באתר הארץ, 20 באוגוסט 2003 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
1838

שנת 1838 היא השנה ה-38 במאה ה-19. זוהי שנה רגילה, שאורכה 365 ימים. 1 בינואר 1838 לפי הלוח הגרגוריאני מקדים את 1 בינואר לפי הלוח היוליאני ב-12 ימים. כל התאריכים שלהלן הם לפי הלוח הגרגוריאני. 6 בינואר – סמואל מורס מפעיל לראשונה את מכשיר הטלגרף 6 בפברואר – נרצח המנהיג הבורי, פיט רטיף, שהוביל את אנשיו להתיישב מחוץ לאזור מושבת הכף, בידי שבט הזולו באזור נאטאל 30 באפריל – ניקרגואה מכריזה על עצמאות מהפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה 28 ביוני – המלכה ויקטוריה מוכתרת בבריטניה 5 בינואר – קאמי ז'ורדן, מתמטיקאי צרפתי (נפטר ב-1922) 18 בפברואר – ארנסט מאך, פיזיקאי ופילוסוף אוסטרי-צ'כי (נפטר ב-1916) 8 במרץ – יואל משה סלומון, ממיסדי העיתונות העברית, ממקימי נחלת שבעה ופתח תקווה (נפטר ב-1912) 2 באפריל – לאון גמבטה, מדינאי צרפתי, מראשיה וממיסדיה של הרפובליקה הצרפתית השלישית (נפטר ב-1882) 10 במאי – ג'ון וילקס בות', שחקן תיאטרון אמריקני, רוצחו של אברהם לינקולן (נפטר ב-1865) 8 ביולי – פרדיננד פון צפלין, ממציא ספינת האוויר הצפלין (נפטר ב-1917) 2 בספטמבר – ליליואוקלאני, מלכת הוואי האחרונה (נפטרה ב-1917) 8 באוקטובר – ג'ון היי, מזכיר המדינה של ארצות הברית (נפטר ב-1905) 25 באוקטובר – ז'ורז' ביזה, מלחין צרפתי (נפטר ב-1875) 31 באוקטובר – לואיש הראשון, מלך פורטוגל (נפטר ב-1889) 17 במאי – שארל-מוריס דה טליראן, דיפלומט צרפתי (נולד ב-1754) 1 בספטמבר – ויליאם קלארק, מגלה ארצות אמריקני (נולד ב-1770) להלן לוח שנה גרגוריאני – עברי משולב עם ימים בינלאומיים. חגים ומועדים עבריים: Nothing. במקומות בהם היה נהוג אז הלוח היוליאני, שנת 1838 התחילה ביום ט"ז בטבת ה'תקצ"ח (לעומת זאת, אותה שנה לפי הלוח הגרגוריאני החלה 12 ימים מוקדם יותר, ב-ד' בטבת). אורכה של שנה זו לפי הלוח היוליאני 365 ימים - בדיוק כמו הלוח הגרגוריאני המקביל. להלן לוח שנה יוליאני - עברי משולב עם חגים ומועדים עבריים: שנת 1838 לפי הלוח היוליאני Nothing. 1838 במדע‎ ילידי 1838‎ נפטרים ב-1838‎ מדיה וקבצים בנושא 1838 בוויקישיתוף
פרס ורנר פון בראון

פרס ורנר פון בראון של אגודת החלל הלאומית (אנגלית: NSS Von Braun Award) הוא פרס הניתן לאישים בולטים שגילו הצטיינות בניהול מיזם חלל מוצלח, תוך עבודת צוות. הפרס, הקרוי על שם חלוץ הטילאות בגרמניה הנאצית וארצות הברית ורנר פון בראון, מוענק מדי שנתיים. ארנסט שטולינגר - מראשוני הטילאים בגרמניה הנאצית ודמות מרכזית בתוכנית החלל האמריקאית ומיזם החלל אפולו (1993) מתכנן המטוסים והחלליות ברט רוטאן (2005) מייסד חברת SpaceX אילון מאסק (2009) אתר האינטרנט הרשמי של פרס ורנר פון בראון מידע מורחב על הפרס ורשימת הזוכים בו