laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
דניאל פנק

דניאל פנק (בצרפתית: Daniel Pennac‏; שמו בלידה: Daniel Pennacchioni ;‏ נולד ב-1 בדצמבר 1944) הוא סופר ומחזאי צרפתי. פנק נולד בקזבלנקה שבמרוקו ב-1 בדצמבר 1944. אביו היה פקיד גבוה של השלטון הצרפתי במרוקו. השלים לימודי תואר שני בספרות בניס שבצרפת, ולאחריהם עבד כמורה. בשנות השמונים פרסם את סדרת הספרים "ארנסט וסלסטין", שהפכו עם השנים לאחת מסדרות ספרי הילדים האהובים. פרסם בתחילה ספרי ילדים, ולאחריהם את סדרת הספרים "הסאגה של מלוסן". לפנק משנה פדגוגית סדורה כיצד להנחיל את אהבת הקריאה לילדים. את משנתו זו סיכם בחיבורו "כמו רומן". במהלך חייו הוציא שני ספרי קומיקס שהצליחו, "נואף" וב-"ארבע עיניים בשחור" ושני ספרי פרוזה, "פצצות ומפלצות" ו-"כמו רומן". בשיא הצלחתו, זכה שנתיים ברציפות, בשני פרסי הספרות החשובים ביותר: ב-2007 בפרס רנודו על ספר שבו נכתב נגד הקפיטליזם בצרפת, ב-2008, זכה פרס מטרופוליס על ספר שבו כתב על עולם אוטופי, בהשראת הספר 1984. ב-2007 זכה בפרס "Renaudot פרי" כתבה ("לאקול") שפרסם בעיתון צרפתי נפוץ, על "מאמר האכזבה" מהחיים הנורמטיבים. ב-2012, יצא סרט האנימציה "ארנסט וסלסטין" שהתבסס על סדרת הספרים המפורסמת שכתב בשנות השמונים. העיבוד הקולנועי ל-"ארנסט וסלסטין" הביא את דניאל פנק, עד לכמה מועמדויות, אליה זכה הסרט, לפרס האוסקר ל-"סרט המונפש הטוב ביותר" ופרס אמי (עליו היה מועמד בקטגוריית "התסריט הטוב ביותר"). בסמוך ל-2 המועמדויות, הצליח "ארנסט וסלסטין", גם להיות מועמד בקטגוריית "הסרט הטוב ביותר" ל-2012, בפסטיבל סרטי ההנפשה הבינלאומי אנסי. "נואף" "בארבע עיניים בשחור" "פצצות ומפלצות" "מטרופוליס" "הסאגה של מלוסן" "ארנסט וסלסטין" כמו רומן, תרגמה חגית בת-עדה, (הוצאת שוקן, 1997) על פצצות ומפלצות, תרגמה חגית בת-עדה, (הוצאת שוקן, 2000) הפיה קרבין, תרגמה חגית בת-עדה, (הוצאת שוקן, 1998) יומן של גוף, תרגם ניר רצ’קובסקי, (הוצאת אחוזת בית, 2013) מדיה וקבצים בנושא דניאל פנק בוויקישיתוף דניאל פנק, ברשת החברתית Goodreads הספרים של דניאל פנק, באתר "סימניה" ביקורות: גבי לוין, הסופר דניאל פנק שובר את הטאבו סביב הגוף האנושי, באתר הארץ, 7 במאי 2013 עמיחי שלו, בגוף אני מבין: דניאל פנק פיזיולוגי, באתר ynet, 17 ביולי 2013 אירי ריקין, הספר שמחזיר לגוף האנושי את כבודו האבוד, באתר הארץ, 8 ביולי 2013
שיש

שיש הוא סלע משקע ימי קרבונטי, לרוב קלציט ודולומיט, שעבר התמרה והתגבשות מחדש כתוצאה מחום או מלחץ במעמקי כדור הארץ. מרקמו חלק ומבריק והוא ניתן לליטוש. שיש לבן נוצר מהתמרת סלע גיר או דולומיט העני מאוד בסיליקה, ואילו עורקים צבעוניים וכתמים בו נוצרים מאילוח בחול, תחמוצות מתכת שונות, טין, צור ועוד שהיו בין שכבות הגיר המקוריות. כאשר שיש חשוף למזג האוויר, גשם חומצי מגיב עם הסידן הפחמתי שבשיש ויוצר חומצה קרבונית הגורמת לבלייה של השיש, דבר הניכר בפסלים ומצבות שיש עתיקות שלא הוגנו ממזג האוויר. שיש נחצב ממחצבות שיש בגושים גדולים במגוון טכניקות כגון קידוח ופיצוץ, חיתוך בסילון מים או החדרת טריזים לחריצים הנחצבים בסלע. מרבית השיש בעולם נחצב באיטליה, סין, ספרד והודו. התפוקה העולמית נאמדה בשנת 2019 ב 316 מיליון טונו, אם כי למעלה ממחצית מהתפוקה אובדת בפחת בתהליך הייצור. מחצבת שיש בראג'סטאן גושי שיש קטנים במחצבה באי אוויה ציוד לחציבת שיש היוונים נהגו לפסל פסלים משיש שהובא מאיים שבים האגאי ומהר פנדליקון שנמצא בצפון מזרח לאתונה ששימש לעיצוב המקדש פרתנון שבאתונה. איכות השיש לפיסול תלויה בגודל הגבישים היוצרים את השיש. כך, ככל שהגבישים קטנים, השיש נחשב מתאים יותר לפיסול. מקורות לשיש נחצבו בבלגיה, שווייץ, אירלנד, ארצות הברית ובהודו. אמני הפיסול הרבו להשתמש בשיש מאזור קרארה שבצפון מערב איטליה. גם הרומאים בתקופה העתיקה נהגו להשתמש בשיש זה. במאה ה-16 פיסל מיכלאנג'לו בואונרוטי בשיש זה. אבן השיש בצורתה המעובדת משמשת בעיקר עבור משטחים לחדרי מטבח וחדרי רחצה, חיפויי קירות דקורטיביים, דלפקים ושולחנות בר ושימושים ביתיים נוספים. על פי הגדרת התקן האמריקני שיש הוא סלע גבישי שנוצר מאחד משלושת המינרלים: קלציט, דולומיט או סרפנטין. בתעשייה בישראל, המונח "שיש" משמש לתיאור משטח סלע מלוטש מסוגי אבן שונים, כגון גרניט או גיר (למשל "שיש חברון"), אף שמשטחים אלו אינם עשויים משיש על פי ההגדרה הגאולוגית. מחצבות חפציבה הייתה המחצבה היחידה בארץ ישראל לשיש אמיתי. המחצבה נסגרה עוד לפני קום המדינה. בלשון המקרא נקרא השיש שֵׁשׁ ("וְעַמּוּדֵי שֵׁשׁ מִטּוֹת זָהָב וָכֶסֶף..."). מדיה וקבצים בנושא שיש בוויקישיתוף שיש, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) שיש באתר אבן קיסר מהו שיש באתר "דרך האבן" ASTM c 503
PKI

תשתית מפתחות ציבוריים (או בקיצור PKI; מאנגלית: Public-key infrastructure) היא תשתית של חומרה, תוכנה, אנשים, מדיניות ותהליכים הנדרשים כדי להנפיק, לנהל, להעביר, להשתמש, לאחסן ולגנוז תעודות דיגיטליות. בקריפטוגרפיה, PKI הוא הסכם המקשר מפתחות ציבוריים עם הגופים (למשל אדם או ארגון) שאליהם הם שייכים, באמצעות רשויות אמון (בקיצור CA, מאנגלית: Certificate Authority), אשר בסמכותן להנפיק תעודות דיגיטליות. הקשר מיוסד בתהליך של רישום וניפוק. הניפוק מתרחש אצל רשות האמון (באמצעות תוכנת מחשב או פיקוח אנושי), בהתבסס על רמה מסוימת של אמון בין הצדדים (למשל על ידי הצגת מסמכים משפטיים המאשרים זהות של חברה). הגוף האחראי על בדיקת האמון בין הצדדים הוא מרכז רישום (או RA, קיצור של Registration Authority). על ה-RA לוודא שהמפתח הציבורי אכן שייך לאותו גוף יחיד אשר נרשם, באופן שלא יאפשר לאותו גוף להתכחש לכך בעתיד. כדי לדעת אם תעודה כלשהי תקפה פונים לרשות תיקוף (VA, Validation Authority). לעיתים, המונח PKI משמש לתיאור מימוש של רשות אמון. הצפנת מפתח ציבורי היא שיטה בקריפטוגרפיה המאפשרת לגופים מרוחקים לתקשר באופן מאובטח בתוך רשת ציבורית לא מאובטחת, ולהבטיח את הזהות אחד של השני באמצעות חתימות דיגיטליות. תשתית PKI היא מערכת ליצירה, אחסון והפצה של תעודות דיגיטליות, אשר מאפשרות לוודא שייכות של מפתח ציבורי לגוף מסוים. במסגרת תשתית זו מנפיקים תעודות דיגיטליות המקשרות שֵׁם עם מפתח ציבורי, מאחסנים את התעודות הללו במרכז שנועד לשם כך, וגונזים אותן אם נדרש (למשל, כשנחשף המפתח הפרטי). תשתית PKI מורכבת אפוא מ: רשות אמון (CA) האחראית על ניפוק ועל אימות תעודות דיגיטליות. מרכז רישום (RA) המאמת את הזהות של גופים המבקשים מידע מרשות האמון. ספרייה מרכזית - מקום מאובטח שבו יאוחסנו מפתחות צופן. מדיניות לכתיבת תעודות באופן כללי, ישנן שלוש דרכים להשגת אמון בגוף מסוים: רשות אמון (CA), רשת אמון (Web of Trust), ו-Simple PKI. התפקיד המרכזי של רשות האמון הוא לחתום דיגיטלית ולהפיץ את המפתח הציבורי המקושר אל גוף נתון. פעולה זו מתבצעת על ידי המפתח הפרטי של רשות האמון, כך שהאמון במפתח הציבורי של המשתמש מבוסס על האמון במפתח הפרטי של רשות האמון. הקשר בין המשתמש למפתח שלו מיוסד בהסתמך על רמה מסוימת של אמון, באמצעות תוכנת מחשב או פיקוח אנושי. גישה זו מערבת שרת הפועל כרשות אמון מקוונת (online) במערכת SSO (שיטה להזדהות חד פעמית כלפי יותר מגוף אחד). שרת ה-SSO ינפיק תעודות דיגיטליות לשימוש הלקוח, אבל לא ישמור אותן. גישה חלופית לבעיית אימות השייכות של מפתח ציבורי לגוף מסוים היא רשת אמון. הקמת רשת אמון נעשית באמצעות חתימה הדדית של משתמשים זה על המפתח הציבורי של זה, כך שמושגת היררכיה של אמון אשר בראשה עומד בדרך כלל גוף בעל אמינות גבוהה. לפי גישה זו, כל גוף יכול לפרסם את המפתח הציבורי שלו, אך המפתח ייחשב אמין (או מאומת) רק אם שני חברים שונים ברשת האמון הצהירו כי אכן המפתח שייך לאותו אדם (וגיבו הצהרה זו בחתימה דיגיטלית על ההצהרה ועל המפתח). רשת אמון פועלת למעשה בשיטת חבר מביא חבר, שבה ניתן לתת אמון בכל משתמש אשר אושר על ידי מי מהחברים הקיימים. הראשונה לנקוט דרך זו כדי להבטיח את זהות בעלי המפתחות הציבוריים היא התוכנה PGP, המנגישה את האפשרות ליצור רשת אמון אל המשתמש הביתי. גישה נוספת, אשר אינה מתעסקת בקישור בין זהות למפתח ציבורי היא Simple Public-key Infrastructure, או בקיצור SPKI. הגישה צמחה מתוך שלושה מאמצים עצמאיים להתגבר על המורכבות של X.509 ושל רשת האמון של PGP. ב-SPKI אין קישור בין זהות למפתח, שכן לפיה המפתח הוא זה שיש להטיל עליו את האמון, במקום על הזהות (האדם או הארגון).
האנציקלופדיה לחקלאות

האנציקלופדיה לחקלאות היא אנציקלופדיה בתחום החקלאות שיצאה לאור בשישה כרכים בין השנים 1966–1987. האנציקלופדיה לחקלאות היא יוזמה של חיים הלפרין שביקש לקדם את החינוך החקלאי ולצורך כך יזם את מפעל האנציקלופדיה ואת הקמת מדרשת רופין. בתחילה גייס הלפרין את הפקולטה לחקלאות ברחובות והוצאת עם עובד להוצאת האנציקלופדיה, בארבעה כרכים כשהכרך הראשון תוכנן לצאת עד קיץ 1956, אולם היוזמה לא צלחה. אז פעל הלפרין להקמת הוצאה מיוחדת, בשותפות של משרד החקלאות, המחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית, הסתדרות הפועלים החקלאיים ובנק החקלאות לישראל. מפעלי התרבות של בית רוטשילד תרמו את הנייר להדפסה. העורך הראשי היה חיים הלפרין. הכרך הראשון יצא לאור בתחילת 1966 והכרך השני יצא לאור בתחילת 1972. הכרך השלישי הוכן בידי הלפרין, אך יצא לאור לאחר מותו, בסוף שנת 1976. הכרך הרביעי יצא לאור בסוף 1981. עורך כרכים אלו היה פרופ' יצחק ארנון. האנציקלופדיה היא כללית, אולם היא מבליטה את המציאות בישראל בכל אחד מפרקיה. האנציקלופדיה מחולקת לפי נושאים ולא בסדר הא"ב. היא כוללת את הכרכים הבאים: כרך א' - מדעי יסוד, 784 עמ' כפולי טורים כרך ב' - גידולי שדה וגן וצמחי נוי ופרק על החקלאות במקורות כרך ג' - מטעים, יערנות והגנת הצומח כרך ד' - בעלי חיים - כולל מבוא כללי, חלק על יסודות זואוטכניים וחלק על רפואת בעלי חיים כרכים ה-ו - ירקות צבי מגן, חג לאדמה ולתרבות העברית, דבר, 14 בפברואר 1966 להופעת הכרך השני של האנציקלופדיה החקלאית, דבר, 4 באפריל 1972 תופיע אנציקלופדיה ישראלית לחקלאות, דבר, 11 בנובמבר 1954 כרך א' של האנציקלופדיה החקלאית, חרות, 29 בספטמבר 1955 הופיע הכרך הראשון של האנציקלופדיה לחקלאות, דבר, 9 בפברואר 1966 י. יהודה, אנציקלופדיה לחקלאות, דבר, 20 בינואר 1972 א. סדומי, מציון תצא תורת החקלאות, דבר, 26 בדצמבר 1976 ג. יהודה, ריבית דריבית מוחזרת לחקלאים, דבר, 9 בפברואר 1966
תחיה בת-אורן

תחיה בת-אורן (7 בנובמבר 1923 – 21 בספטמבר 2021) הייתה עיתונאית ושדרנית רדיו, משוררת וציירת ישראלית. בת אורן נולדה ב-1923 בססקטון שבססקצ'ואן, קנדה, ועלתה לארץ ישראל ב-1931. הייתה בוגרת המדרשה הממלכתית למורים לאמנות בהרצליה. הייתה עורכת "פינת האשה" ב'קול ישראל' ובעלת טורים אישיים בעיתונות היומית, בשבועון "לאשה" ובירחונים "את", "בית", "מחשבים" ו"סגנון". חיברה ספרי בישול והליכות בית, בהם "365 שלחנות ערוכים" - אחד מספרי הבישול הראשונים בישראל (יצא לאור ב-1961), שכלל מתכונים ותפריטים לכל החגים, יסודות התפריט ואבות המזון. כמו כן, חיברה את הספר הפמיניסטי הראשון בעברית "שחרור האשה – לאן?". בת-אורן הייתה נשואה לאיש הקולנוע אשר הירשברג. בתה היא הזמרת אסתר שמיר. נפטרה ב-21 בספטמבר 2021 בגיל 97. 365 שולחנות ערוכים (ירושלים: הגל, תשכ"ב) הליכות הבית (ירושלים: הגל, תשכ"ז) שחרור האשה – לאן? (תל אביב: בוסתן, 1975) בין שדי לבינך (תל אביב: עקד, תשמ"ד 1983) אי-האיש (תל אביב: עקד, תשמ"ה 1984) בשני קולות (תל אביב: עקד, תשמ"ו 1986) <שירים> שתיקת הדג: שירים (תל אביב: עקד, תשמ"ט 1989) עד שאבין: שירים (תל אביב: ירון גולן, תשנ"א 1991) התרד היומי: שירים (תל אביב: ירון גולן, 1993) נופי נייר (תל אביב: ת.ב.א., תשנ"ה 1995) ירושלים גרושתי (תל אביב: ת.ב.א., תשנ"ו 1996) <שירים> ויתורים מסוכנים: שירים (תל אביב: ירון גולן, תשנ"ט 1998) בת משה יצחק: שירים (תל אביב: ספרית פועלים, תש"ס 2000) הדבר הזה: שירים (תל אביב: ספרית פועלים, תשס"א 2001) יאוש מכובס (תל אביב: ספרית פועלים, 2002) שמן-דגים בריבה (בני ברק: ספרית פועלים, 2003) <שירים> ביום של רחמים (בני ברק: ספרית פועלים - הקיבוץ המאוחד, 2004) <שירים> שירים - המיטב (תל אביב: גוונים, 2010) מדריך לצעירים על אהבה / מורטון האנט (תל אביב: עופר, תשל"ו) שנה ראשונה בטירת מלורי / אניד בלייטון (תל אביב: רמדור, 1976) ילדי היה לחברי / אלינור לנץ (תל אביב: ספרית מעריב, 1983) מאכלי ירקות / מאת העורכים של ספרי טיים-לייף (תל אביב: ספרית מעריב, 1983) מאכלי עוף / דבורה טומפסון ויתר העורכים של ספרי טיים-לייף (תל אביב: ספרית מעריב, 1983) כתבי תחיה בת-אורן בפרויקט בן-יהודה תחיה בת-אורן, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" מידע על בת אורן, תחיה, 1923- בקטלוג הספרייה הלאומית עופר אדרת, שתיים מחלוצות הפמיניזם הישראלי מתו בחודש שעבר באותו יום. זה סיפורן, באתר הארץ, 3 באוקטובר 2021 תחיה בת-אורן, דף שער בספרייה הלאומית תחיה בת-אורן, בלקסיקון הספרות העברית החדשה מרים מאיר, ספריתה המקצועית של עקרת הבית, הצופה, 24 בספטמבר 1961 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חצות (אלבום)

חצות הוא אלבומו ה-13 של הזמר והמוזיקאי הישראלי שלמה ארצי, שיצא בשנת 1981. באלבום זה בלטו השירים "לא עוזב את העיר", "יום אחד", "הלילה השני", "במטוס סילון", "לַנֶּגֶב", "מהן המילים". משה לוי הפיק מוזיקלית את רוב שירי האלבום, שהוקלט ב-8 ערוצים באולפני טריטון בבני ברק. טכנאי קול היה איתמר גפני שהיה זה האלבום הראשון בו שימש טכנאי הקול הראשי. הגיטריסט הצעיר מורדי פרבר, שהתגלה באלבום "חמוש במשקפיים" של אריק איינשטיין, ניגן את הגיטרות בתקליט. כמו באלבום הקודם, "דרכים", שבו הלחין את "אתמול חלפו הציפורים" של משה בן-שאול, גם באלבום הזה הלחין שלמה ארצי טקסט של המשורר והסופר משה בן-שאול ("מהן המילים"). בשנת 2013, שוחרר האלבום בהוצאה מחודשת על גבי תקליטור כחלק ממארז תקליטורים מרובע בשם "אלבומי המופת" הכולל את אלבום זה, "גבר הולך לאיבוד", "דרכים" ואלבום ההופעה "שלמה ארצי ואצ'י בהופעה חיה בצוותא". כל השירים נכתבו והולחנו על ידי שלמה ארצי פרט ל"מהן המילים" שכתב משה בן שאול.  קלידים - משה לוי תופים - אלון הלל, טל ברגמן גיטרה בס - איתן גדרון גיטרות - מורדי פרבר חלילים - שם טוב לוי סקסופונים -ירוסלב יעקובוביץ', מאיר שפייזר סינטיסייזר פרופט - דריו מלכי כינור - טוני בראוור הוקלט באולפני טריטון - ינואר-מאי 1981 טכנאי הקלטה, בישולים ועריכה - איתמר גפני מידע על האלבום חצות באתר MusicBrainz אסף נבו, ‏שלמה ארצי משלים עם עברו ומוציא אלבום גנוז, באתר ‏מאקו‏, 26 בנובמבר 2013
אקורדיון צ'רקסי

אקורדיון צ'רקסי (באדיגית: Пшынэ, פשינה) הוא סוג של אקורדיון הנפוץ במוזיקה הצ'רקסית (אנ'). האקורדיון הגיע אל הצ'רקסים בסוף המאה ה-19 מן הרוסים ובמהרה החלו אומנים ולהקות מחול לאמץ אותו לניגון לחן עממי צ'רקסי מאחר שכלי הנגינה האותנטיים של הצ'רקסים כגון חלילים או פכאצ'אץ' הכילו טון בלבד ועל כן היה להם נוח יותר לעבד את המוזיקה הצ'רקסית בעזרת אקורדיון זה. האקורדיון בנוי עם שני תווים בצדדים, ובפנים תו אחד. רוב האנשים משתמשים יותר בצדו הימני, מפני שמנגנים בו בצד הזה, ובצד השמאלי הבס שתפקידו לתת קצב מתאים לנגינה. האקורדיונים העתיקים שהיו בעבר, היו בעלי שני קולות, שמפרשים קול אחר ולהפך, שבו מכווצים קול אחר. ישנם מאפיינים זהים בין אקורדיון רגיל ובין אקורדיון צ'רקסי במבנה הכללי אולם עם שינויים משמעותיים. אחד מאלו הוא עיצוב החלק הימני של האקורדיון הצ'רקסי בו המקלדת ( הכפתורים ) אינם מכילים את הקלידים השחורים המפיקים בעת הנגינה מוזיקה בתו של חצי טון אלא הוא מכיל רק קלידים לבנים בלבד המפיקים מוזיקה בקצב טון מלא בלבד. עוד מאפיין חשוב באקורדיון הצ'רקסי הוא משקל האקורדיון הנמוך באופן משמעותי בהשוואה לאקורדיונים רגילים ואי לכך הוא מאפשר לנגנים תמרון רב יותר. להבדיל מהקלידים באקורדיון הרגיל, באקורדיון הצ'רקסי הקלידים מהודרים. בחברה הצ'רקסית בסיס המוזיקה בימינו הוא אקורדיון וכלי זה נפוץ באירועים כגון חתונות ומסיבות ריקודים, ולעיתים הנגינה בו שולבה עם כלים כגון פחצץ' (קרש) או ש'ותאפ (תוף). כמו כן להקת המחול הייצוגית של רפובליקת אדיגיה "נאלמס" אשר חלק מסגנונות הריקוד שלה הורכבו בהתאם למוזיקה המתנגנת באקורדיון צ'רקסי. מעבר לכך ניתן למצוא אומנים צ'רקסים רבים כגון אסלאן ת'ליבזו בעל האקדמיה למוזיקה בעיר מייקופ או המפיק המוזיקלי של להקת יסלאמיי מר אנזאור מיש המשמרים את אומנות הנגינה באקורדיון צ'רקסי. בנדונאון מדיה וקבצים בנושא אקורדיון צ'רקסי בוויקישיתוף קטע נגינה באקורדיון צ'רקסי, סרטון באתר יוטיוב ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
The Battle Rages On...

The Battle Rages On... (הקרב לא תם...) הוא אלבומה הארבעה עשר של להקת הרוק הבריטית דיפ פרפל שיצא לאור בשנת 1993. זהו אלבום האחרון שהוקלט על ידי ההרכב הקלאסי של הלהקה, כשלפני כן התאחדו ב-1984 והקליטו את Perfect Strangers. לאחר הוצאת האלבום בנובמבר 1993, בעיצומו של סיבוב הופעות, פרש ריצ'י בלקמור מהלהקה בעקבות סכסוכים בין חברי הלהקה. הגיטריסט ג'ו סטריאני הובא כדי להחליף את בלקמור באופן זמני. כל השירים נכתבו על ידי ריצ'י בלקמור, איאן גילן ורוג'ר גלובר, למעט היכן שצוין אחרת: ריצ'י בלקמור - גיטרה איאן פייס - תופים רוג'ר גלובר - גיטרה בס איאן גילן - שירה ג'ון לורד - עוגב, קלידים מידע על האלבום The Battle Rages On... באתר MusicBrainz מידע על האלבום The Battle Rages On... באתר AllMusic האלבום The Battle Rages On... באתר Discogs האלבום באתר Allmusic ערך זה הוא קצרמר בנושא אלבומים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ביום שאת תרצי בי

El día que me quieras הוא שיר הארגנטינאי שחיבר אלפרדו לה פרה (Alfredo Le Pera) והלחין קרלוס גרדל. השיר התפרסם בביצועו של קרלוס גרדל. השיר המקורי הוקלט בניו יורק לסרט ששמו כשם השיר ויצא על תקליט יחד עם שיר מפורסם נוסף של גרדל - הטנגו Volvió una Noche. תאריך ההקלטה היה 19 במרץ 1935. מילות השיר מהוות מחווה לשיר בעל שם דומה של המשורר המקסיקני אמדו נרוו (Amado Nervo) שנכתב ב-1915. לשיר בספרדית יש מאות ביצועים, ומכיוון ששני מחברי השיר - גרדל ולה פרה נהרגו יחד בתאונת מטוס במדיין (קולומביה) בשנת 1935 - זכויות היוצרים שלו פגו 30 שנה לאחר מכן בשנת 1965, בהתאם לחוק בארגנטינה. למרות שגרדל מזוהה עם הטנגו של בואנוס איירס - שיר זה אינו טנגו. שלמה יידוב תרגם את השיר מספרדית לעברית וביצע אותו באלבומו חולם בספרדית בשם ביום שאת תרצי בי . מידע על היצירה "ביום שאת תרצי בי" באתר מיוזיק בריינז מידע על הקומפוזיציה "ביום שאת תרצי בי" באתר AllMusic גרסאות נוספות ל"ביום שאת תרצי בי" באתר SecondHandSongs מילות השיר "ביום שאת תרצי בי" באתר שירונט מילות השיר בספרדית ובתרגום לאנגלית
איפה נטשה ופייר

איפה נטשה ופייר הוא שיר שכתב יהונתן גפן, הלחין שלום חנוך, עיבד מישה סגל וביצעו השלושרים באלבומם היחיד. השיר הוקלט בשנת 1969. השיר מדבר על הפער בין האופן בו רוסיה מצטיירת מהרומנים הקלאסיים שנכתבו בה (כדוגמת מלחמה ושלום ששני גיבוריו הם נטשה ופייר), לבין המציאות של רוסיה הסובייטית, עם מחנות העבודה בסיביר והפגיעה בזכויות האדם בגוש המזרחי (השיר נכתב כנראה על רקע הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה ב-1968). נהר הדנובה המוזכר בשיר זורם במרכז אירופה (בין השאר בסלובקיה) ולא ברוסיה. ייתכן שיהונתן גפן ציין אותו ולא את הוולגה כדי להתייחס לפלישה הסובייטית ב-1968. שנים רבות לאחר כתיבת השיר יהונתן גפן קרא לבתו נטשה, לדבריו - כמחווה לעלייה מרוסיה במהלך שנות ה-90, וכנראה ללא קשר ישיר לשיר. הלחן השקט של השיר מתבלט לנוכח השירים האחרים באלבום של השלושרים, שהיו ברובם שירי פופ וכללו מחוות מוזיקליות ללהיטים הלועזיים משנות ה-60. סרטון השיר "איפה נטשה ופייר" באתר יוטיוב "איפה נטשה ופייר" באתר בית לזמר העברי מילות השיר "איפה נטשה ופייר" באתר שירונט נדב מנוחין‏, הילד בן 70: עשרים השירים הגדולים של יהונתן גפן, באתר וואלה, 22 בפברואר 2017
גפני (קרוליינה הדרומית)

גפני (באנגלית: Gaffney) היא עיר בצפון קרוליינה הדרומית. העיר משמשת כבירתו של מחוז צ'רוקי, ובשנת 2010 התגוררו בה כ-12,400 תושבים. העיר ממתגת את עצמה כבירת האפרסקים של קרוליינה הדרומית. בשנת 1804 הגיע למקום בו שוכנת כיום העיירה מהגר אירי בשם מייקל א. גפני, והקים פונדק בשם "Gaffney's Cross Roads" ("צומת הדרכים של גפני"). המיקום נבחר בשל סמיכותו לשתי דרכים חשובות, האחת הובילה מהאזור ההררי של קרוליינה הצפונית לצ'ארלסטון והשנייה משארלוט למדינת ג'ורג'יה. האזור סביב הפונדק התפתח, וב-1872 כבר נודע בשם גפני סיטי (Gaffney City). במפקד האוכלוסין הראשון בו נכללה, ב-1880, התגוררו בה כ-400 תושבים. ב-1897 הוקם מחוז צ'רוקי, וגפני הייתה לבירתו. לאורך המאה ה-20 שימשה כמרכז לייצור טקסטיל, שהיה הענף המרכזי בדרום קרוליינה עד שנות ה-80. בנוסף, התפתח בסביבתה ענף גידול האפרסקים. אף שאוכלוסיית העיר עצמה גדלה רק מעט, מיקומה המרכזי משך אליה בתי עסק רבים שקבעו בה את משכנם. גפני נודעה גם בשל שני רוצחים סדרתיים שפעלו בה. ב-1968 רצח לי רוי מרטין, שנודע בכינוי "החונק מגפני", ארבע נשים. ב-2009 פעל בעיר פטריק טרייסי בוריס, שבמשך שישה ימים ירה למוות בחמישה קורבנות אקראיים. בוריס עצמו מצא את מותו בחילופי יריות עם המשטרה. ב-1981 נחנך בסמוך לגפני מגדל מים בגובה כ-45 מטרים. פרנסי העיר שאפו להקים מבנה ייחודי, והוא נבנה בצורת אפרסק, המייצג את הענף החקלאי המוביל במחוז. המגדל בעל המראה הלא שגרתי, שזכה לשם פיצ'ואיד (Peachoid), הפך למוקד משיכה לתיירים. ב-2008 נפתח בעיר המוזיאון לאמנות ולהיסטוריה של מחוז צ'רוקי, בבניין היסטורי ששימש כבית ספר. גיבור סדרת הטלוויזיה "בית הקלפים", פרנק אנדרווד, הוא תושב העיר ונציג המחוז בבית הנבחרים של ארצות הברית. אנדרווד מבקר בעיירה באחד הפרקים (אף שהסצינות צולמו בהאבר די גרייס שבמרילנד), וגם לפיצ'ואיד תפקיד מרכזי בעלילה, הגם שחלק מהדמויות מתייחסות אליו בגיחוך, ומשוות את מראהו לישבן גדול. מדיה וקבצים בנושא גפני בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של גפני גפני, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
ד"ר ג'קיל והאחות הייד

ד"ר ג'קיל ואחות הייד (באנגלית: Dr. Jekyll and Sister Hyde), הידוע גם בכינויו "הרופא שנהפך לאחותו הרוצחת", הוא סרט אימה בריטי משנת 1971, בבימויו של רוי ווארד בייקר אשר מבוסס על סיפור קצר של המקרה המוזר של ד"ר ג'קיל ומר הייד מתוך הנובלה המפורסמת של הסופר הסקוטי רוברט לואיס סטיבנסון, שפורסמה לראשונה בינואר 1886. בממלכה המאוחדת ובארצות הברית הוגבל הסרט לצפיית בני 18 ומעלה, בשל תכנים שאינם ראויים לקטינים, הן בגלל התמונות האכזריות והן בגלל התמונות הפורנוגרפיות שבסרט. ד"ר ג'קיל היה מסתגר בביתו כדי להמציא סם שישנה את מינו, לשם כך היה ממהר להיפרד מהאורחים, סוגר ונועל את דלתותיו, ואף מנסה את התרופה על עצמו. הייד הייתה רוצחת אכזרית עוד לפני שהגיחה לאוויר העולם בכך שהיא השפיעה על ד"ר ג'קיל לרצוח נשים כדי שהוא יצליח למצוא סם שישנה את מינו ויהפוך אותו לאישה. וכך בלילות באמת הצליח ד"ר ג'קיל להפוך לאישה בניגוד גמור לרצונו לאחר ששתה מהסם שהוא יצר. ד"ר ג'קיל מאוד הזדעזע מהטבח הסדרתי שביצעה אחותו הייד. לאחר שהייד רצחה הרבה בני אדם שרובם המכריע היו נשים היא ניסתה לחסל בדקירת סכין את אהובתו של ד"ר ג'קיל אך הודות להתערבותו של ד"ר ג'קיל שגבר פיזית על כוחה של הייד, תוכנית זאת השתבשה לאחר שהסכין שאחזה הייד נפל ואהובתו התרחקה מהייד. האירוע הזה התרחש באותו יום שבו קנתה אהובתו של ד"ר ג'קיל, סוזן ספנסר, זוג כרטיסים למופע של שניהם. האישה שאליה נהפך ד"ר ג'קיל הוצגה על ידו כאחותו בשם הייד כדי לא לעורר שנאה וקנאה אצל אהובתו שהוא יוצא עם אישה אחרת. ד"ר ג'קיל הזהיר את אהובתו סוזן לשמור מרחק מהייד בתמורה לבואו למופע של שניהם שהיא הזמינה. כמו כן, סוזן מאוד שנאה לשמועה את הייד אומרת שהיא נמצאת בתחרות מול אחיה הנרי שבה היא רוצה לראות מי ינצח. העיירה שבו התגורר ד"ר ג'קיל סבלה מכל מיני רציחות מסתוריות, הראשון שחשד שד"ר ג'קיל הוא אכן הרוצח היה זה הרופא פרופסור רוברטסון (ג'רלד סים) שהתמחה בטביעת רצח הגופה במשטרה, אך כיוון שהוא לא הלך לביתו של ד"ר ג'קיל עם שוטרים אלא הגיע לבדו לביתו של ד"ר ג'קיל סופו שנרצח על ידי האחות הייד בגופו של ד"ר ג'קיל. האחרון שהבחין בכך שד"ר ג'קיל הוא הרוצח, היה זה אדם סומא (עיוור) שעסק לפרנסתו בקבצנות נגינה, הוא הגיע למסקנה שד"ר ג'קיל הוא הרוצח בעזרת חוש הריח, שכן בעזרת חוש זה הוא הבין שהאחות הייד נמצאת בגופו של ד"ר ג'קיל. בכל מקרה הוצגה הייד בסרט בתור אישה שלא יכלה לא לרצוח אישה אחת ליום. הגופה הרוצחת של ד"ר ג'קיל\האחות הייד אכן מצאה את מותה לאחר שנהרגה בעת שנפלה מגובה, להבדיל מהרוצחים השכירים ששכר ד"ר ג'קיל אשר לא מתו ועוד יצאו בידיים נקיות מעבירת הרצח ובכך הם לא באו על עונשם. כמו כן רצחו הרוצחים השכירים ויליאם ברוק וויליאם הארי את המלצרית מהמסעדה שאותה פקד לאכול פעם בשבוע ד"ר ג'קיל. רלף בטס - ד"ר הנרי ג'קיל מרטין בסויק - האחות גברת אדווינה הייד ג'רלד סים - פרופסור רוברטסון לואיס פיאנדר - הווארד ספנסר אחיה של סוזן ספנסר והאהוב של הייד סוזן ברודריק - סוזן ספנסר אהובתו של ד"ר ג'קיל דורותי אליסון - גברת ספנסר אמם של סוזן ושל הווארד איוור דיאן - ויליאם ברוק, רוצח שכיר אמיתי מהעבר חברו לפשע של ויליאם הארי טוני קלווין - ויליאם הארי רוצח שכיר אמיתי מהעבר חברו לפשע של ויליאם ברוק פיליפ מאדוק - בייקר, האח של המעבדה לזיהוי טביעת נסיבות הרצח של הגופה, אשר ידע ושתק שד"ר ג'קיל הוא אכן הרוצח "ד"ר ג'קיל והאחות הייד", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "ד"ר ג'קיל והאחות הייד", באתר AllMovie (באנגלית) "ד"ר ג'קיל והאחות הייד", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "ד"ר ג'קיל והאחות הייד", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ביקורת על הסרט
אוצר האכרים למשכנתאות

אוצר האכרים למשכנתאות היה גוף פיננסי שהיה קשור להתאחדות האיכרים. כבר בראשית שנות ה-20 עלתה בהתאחדות האיכרים ההצעה להקים בנק, שיספק הלוואות בריבית נמוכה לאיכרים. באמצע 1934 מונה עמנואל מול לתפקיד מנהל מייסד של בנק האיכרים ובאוקטובר 1934 התקיים כנס יסוד של בנק האכרים, בו השתתפו, בין השאר, חיים אריאב, צבי נחמיה בוטקובסקי, אברהם שפירא, שלמה יצחק שטמפפר. הקמת הבנק מומנה ממכירת מניותיו לאיכרים, שנדרשו לקנות מניות בחצי לא"י לכל דונם. בשנת 1940 שונה שם הבנק ל"אוצר האכרים למשכנתאות". לאחר הקמת המדינה פעלו ראשי הבנק להרחיב את פעילותו בגיוס כספים בארצות הברית, בהרחבת האשראי ובהרחבת פעילויותיו לכלל הפעילויות הבנקאיות. אולם אוצר האכרים היה רשום כחברה ולא כבנק, דבר שהביא לחיכוך עם הפיקוח על הבנקים. בשנת 1962 הומר "אוצר האכרים למשכנתאות" ל"בנק אוצר האכרים למשכנתאות" והוקמה שותפות בינו ובין בנק זרובבל, שרכש 50% ממניות הבנק, אליו הועברו פעולות שלא נגעו למשכנתאות. בשנת 1969 בעקבות מכירת בנק זרובבל לבנק הלוואה וחסכון, פורקה השותפות והבנק נסגר. אוצר האכרים למשכנתאות בע"מ, אתר משרד Bia התאחדות האכרים ביהודה, המזרחי, 4 בנובמבר 1920 אסיפה חגיגית לפתיחת בנק האכרים, דואר היום, 11 באוקטובר 1934 למען בנק האכרים, דואר היום, 25 בדצמבר 1934 בבית המשפט המחוזי בתל אביב, הצופה, 3 באפריל 1947 משלחת הת' האכרים גייסה הון בארה"ב, דבר, 11 באפריל 1949 הרחבת הפעולות ומתן העזרה לחקלאים, חרות, 4 בפברואר 1959 מרכז התאחדות האיכרים דן על תוכניותיו לעתיד, הצופה, 20 בינואר 1953 יוקם בנק לחקלאות פרטית, דבר, 10 ביוני 1958 בנק זרובבל רכש 50% ממניות אוצר האיכרים, מעריב, 29 באפריל 1962 שותפות בין אוצר האכרים ובנק זרובבל, חרות, 10 במאי 1962 השותפות בין בנק זרובבל ואוצר האכרים פורקה, מעריב, 16 בנובמבר 1969 התאח' האיכרים מתכננת, דבר, 28 בדצמבר 1980