עיראק המנדטורית

ממלכת עיראק תחת השלטון הבריטי, או עיראק המנדטורית (בערבית: الانتداب البريطاني على العراق), הוקמה בשנת 1921, לאחר המרד העיראקי בשנת 1920 נגד המנדט הבריטי על מסופוטמיה, ונחקק באמצעות אמנת אנגלו-עיראק משנת 1922 והתחייבות של בריטניה בשנת 1924 לחבר הלאומים למלא את התפקיד כמנדט. פייסל אבן חוסיין, שהוכרז כמלך סוריה על ידי הקונגרס הלאומי הסורי בדמשק במרץ 1920, הודח על ידי הצרפתים ביולי אותה שנה. פייסל קיבל אז על ידי הבריטים את שטחה של עיראק, כדי לשלוט בה כממלכה, כאשר חיל האוויר המלכותי הבריטי (RAF) שומר על שליטה צבאית מסוימת, אך למעשה, השטח נשאר תחת הממשל הבריטי עד 1932. בראש הממשלה האזרחית בעיראק לאחר המלחמה עמדו בראש הנציב העליון, סר פרסי קוקס, וסגנו, הקולונל ארנולד וילסון. פעולות תגמול בריטיות לאחר רצח קצין בריטי בנג'ף לא הצליחו להשיב את הסדר. הבעיה הבולטת ביותר שעמדה בפני הבריטים הייתה הכעס הגובר של הלאומנים, שהמשיכו להילחם נגד הטלת הסמכות הבריטית. הממשל הבריטי טרם הוקם בכורדיסטן העיראקית. שלוש חברות חשאיות אנטי-קולוניאליות חשובות הוקמו בעיראק בשנים 1918 ו-1919. ליגת ההתעוררות האסלאמית אורגנה בנג'ף. הליגה הלאומית המוסלמית הוקמה במטרה לארגן ולגייס את האוכלוסייה להתנגדות גדולה. בפברואר 1919, בבגדאד, הקימה קואליציה של סוחרים שיעים, מורים סונים ועובדי מדינה, עולמא סונים ושיעים וקצינים עיראקיים את שומרי העצמאות. לאיסטיקלאל היו קבוצות חברים בכרבלא, נג'ף, אל-כות ואל-חלה. המוג'טאהיד הגדול של כרבלה, אימאם שיראזי ובנו, מירזה מוחמד ריזה, החלו לארגן את מאמצי המורדים. שירזי הוציא אז פתווה (פסיקה דתית), והצביע על כך שמנוגד לחוק האסלאמי שהמוסלמים יישלטו על ידי אנשים שאינם מוסלמים, והוא קרא לג'יהאד נגד הבריטים. ביולי 1920, מוסול התקוממה נגד השלטון הבריטי, והמרד עבר דרומה בעמק נהר הפרת. השבטים הדרומיים, שהוקירו את האוטונומיה הפוליטית הוותיקה שלהם, היו זקוקים לתמריץ מועט כדי להצטרף למערכה. אולם הם לא שיתפו פעולה במאמץ מאורגן נגד הבריטים, שהגביל את השפעת המרד. המדינה הייתה במצב של אנרכיה במשך שלושה חודשים; הסדר הוחזר על ידי הבריטים רק בעזרת תגבורות מהודו. המרד העיראקי בשנת 1920 היה אירוע קו פרשת מים בהיסטוריה העיראקית העכשווית. בפעם הראשונה, סונים ושיעים, שבטים וערים, התאספו במאמץ משותף. לדעתה של חנה בטאטו, מחברת עבודה מכרעת על עיראק, בניית מדינת לאום בעיראק הייתה תלויה בשני גורמים מרכזיים: שילובם של שיעים וסונים בגוף הפוליטי החדש והפתרון המוצלח של הסכסוכים עתיקים בין השבטים וערי הנהרות ובין השבטים עצמם על שטחי ייצור המזון של החידקל והפרת. מרד 1920 איחד את הקבוצות הללו, ולו לזמן קצר; זה היווה צעד ראשון חשוב בתהליך הארוך והמפרך של גיבוש מדינת לאום מתוך המבנה החברתי רווי הסכסוכים בעיראק. ב-1 באוקטובר 1922, חיל האוויר המלכותי בעיראק עבר ארגון מחדש כפיקוד עיראק RAF, וקיבל פיקוד מלא על כל הכוחות הבריטיים בממלכה. פיקוד חדש זה נועד בעיקר לדכא כל איום על השושלת ההאשמית. השליטה האווירית נחשבה על ידי ממשלת בריטניה כשיטה משתלמת יותר לשליטה בשטחים נרחבים מאשר כוחות היבשה, רעיון שקודם רבות על ידי קצין ה-RAF יו טרנצ'רד. במהלך שנות העשרים והשלושים של המאה העשרים פעלו הכוחות המלוכניים יחד עם הבריטים בלחימה במרידות בזה אחר זה. ההיסטוריון הבריטי השמרני והאנטי-לאומי אלי כדורי כותב כי "על הצפון בכללותו היה צריך לכפות את השליטה על ידי חיל האוויר המלכותי". כאשר המנהיג הכורדי השייח' מחמוד הוביל למרד נוסף, השתמשו הבריטים בצבא העיראקי החדש שהוקם כדי לדכא את המרד, אך זה לא היה יעיל. הבריטים פנו אז ל-RAF. באותה תקופה, היה צריך לדכא את המרי של השיעים בדרום. בוועידת קהיר במרץ 1921 קבעו הבריטים את הפרמטרים לחיים הפוליטיים העיראקיים שעתידים להימשך עד למהפכת 1958; הם בחרו בהאשמי, פייסל אבן חוסיין, בנו של חוסיין בן עלי שריף לשעבר ממכה כמלך הראשון של עיראק; הם הקימו צבא עיראקי (אך שמרו על המגויסים האשורים בפיקוד בריטי ישיר); והם הציעו הסכם חדש. ב-11 ביולי 1921 אישרה "מועצת המדינה" העיראקית את המלכת פייסל על עיראק, כפי שנקבע בוועידת קהיר. כדי לאשר את פייסל כמלך הראשון של עיראק, נערך משאל עם שבו 96 אחוזים הצביעו בעד המלוכה. הבריטים ראו בפייסל מנהיג בעל מספיק סמכויות לאומיות ואסלאמיות כדי לקבל תמיכה נרחבה, אך הוא גם היה פגיע מספיק כדי להישאר תלוי בתמיכתם. פייסל התחקה אחר מוצאו ממשפחתו של הנביא מוחמד. אבותיו החזיקו בסמכות פוליטית בערים הקדושות מכה ומדינה מאז המאה ה-10. הבריטים האמינו כי זכויות אלו יספקו את הסטנדרטים הערביים המסורתיים של לגיטימציה פוליטית; יתר על כן, הבריטים סברו כי פייסל יתקבל על ידי התנועה הלאומנית העיראקית ההולכת וגדלה בגלל תפקידו במרד הערבי נגד הטורקים בשנת 1916, הישגיו כמנהיג תנועת האמנציפציה העיראקית ותכונות ההנהגה הכלליות שלו. ב-23 באוגוסט 1921 הוכרז פייסל "מלך עיראק". פייסל הוכתר כמלך לאחר שהנאקיב של בגדאד נפסל כמבוגר מדי (80 שנים) וסעיד טאליב (עיראקי בולט ממחוז בצרה) גורש על ידי הבריטים. ההצבעה הייתה רחוקה מלשקף את רגשותיו האמיתיים של העם העיראקי. הכורדים נמנעו מהשתתפות ב"משאל העם" שערכו הבריטים, ובכך ביטאו את התנגדותם לסיפוחם לעיראק. אף על פי כן, פייסל נחשב לבחירה היעילה ביותר לכס המלוכה על ידי ממשלת בריטניה. בספטמבר 1921 גיבש חבר הלאומים את טיוטת המנדט על עיראק. בנובמבר 1921 הודיעה ממשלת בריטניה לחבר הלאומים, כי במקום לקבל לידיה את כתב המנדט על עיראק, היא תנסה להגיע להסכם אנגלי-עיראקי. ההחלטה העיקרית הסופית שהתקבלה בוועידת קהיר קשורה להסכם האנגלו-עיראקי משנת 1922. פייסל שהיה נתון ללחץ מצד הלאומנים והאג'תהאדים האנטי-בריטים של נג'ף וכרבלה להגביל הן את ההשפעה הבריטית בעיראק והן את משך ההסכם. מתוך הכרה בכך שהמלוכה תלויה בתמיכה בריטית - וברצון להימנע מחזרה על ניסיונו בסוריה - שמר פייסל על גישה מתונה בהתמודדות עם בריטניה. ההסכם, שנקבע במקור כהתקשרות של 20 שנה אך מאוחר יותר הופחת לארבע שנים, אושרר ביוני 1924; הוא קבע כי המלך יישמע לייעוץ הבריטי בכל הנושאים הפוגעים באינטרסים הבריטיים ובמדיניות הפיסקלית כל עוד לעיראק יהיה גירעון במאזן תשלומים מול בריטניה, וכי גורמים בריטים ימונו לתפקידים שצוינו ב-18 מחלקות לשמש כיועצים ומפקחים. הסכם ממון לאחר מכן, שהגדיל משמעותית את הנטל הכספי על עיראק, חייב את עיראק לשלם מחצית מעלות העלות לתמיכה בפקידים תושבי בריטניה, בין שאר ההוצאות. ההתחייבויות הבריטיות על פי ההסכם החדש כללו מתן סיוע מסוגים שונים, בעיקר סיוע צבאי, והצעת עיראק להצטרף לחבר הלאומים ברגע המוקדם ביותר. למעשה, ההסכם הבטיח שעיראק תישאר תלויה מבחינה פוליטית וכלכלית בבריטניה. אף על פי שלא הצליח למנוע את ההסכם, פייסל חש בבירור שהבריטים חזרו להבטחותיו כלפיו. ההחלטה הבריטית בוועידת קהיר להקים צבא עיראקי הייתה משמעותית. בעיראק, כמו ברוב העולם המתפתח, הממסד הצבאי היה המוסד המאורגן ביותר במערכת פוליטית חלשה. לפיכך, בעוד הגוף הפוליטי של עיראק קרס תחת הלחץ הפוליטי והכלכלי העצום לאורך תקופת המלוכה, הצבא צבר הגדלת כוח והשפעה; יתר על כן, מכיוון שהקצינים בצבא החדש היו בהכרח סונים ששירתו תחת העות'מאנים, בעוד שהדרגות הנמוכות התמלאו בעיקר על ידי גורמים שבטים שיעים, נשמרה הדומיננטיות הסונית בצבא. אמנת אנגלו-עיראק משנת 1930 קבעה "ברית הדוקה", "התייעצויות מלאות וכנות בין שתי המדינות בכל נושא מדיניות החוץ", וסיוע הדדי במקרה של מלחמה. עיראק העניקה לבריטים שימוש בבסיסי אוויר ליד בצרה וחבניה וזכות להעביר חיילים ברחבי המדינה. ההסכם, שנמשך עשרים וחמש שנים, היה אמור להיכנס לתוקף עם כניסתה של עיראק לחבר הלאומים. עם חתימת אמנת 1930 ויישוב שאלת מוסול, הפוליטיקה העיראקית קיבלה דינמיקה חדשה. המעמד המתהווה של השייח'ים השבטיים הסונים והשיעים אשר התמודדו על עמדות כוח מול משפחות סוניות עשירות ויוקרתיות עירוניות וקציני צבא ובירוקרטים שהוכשרו על ידי העות'מאנים. מכיוון שהמוסדות הפוליטיים החדשים שהוקמו בעיראק היו פרי יצירת מעצמה זרה, ומכיוון שלמושג השלטון הדמוקרטי לא היה תקדים בהיסטוריה העיראקית, הפוליטיקאים בבגדד היו חסרי לגיטימציה ומעולם לא פיתחו שורשים עמוקים. כך, למרות חוקה ואספה נבחרת, הפוליטיקה העיראקית הייתה יותר ברית משתנה של אישים וקליקות חשובות מאשר דמוקרטיה במובן המערבי. היעדרם של מוסדות פוליטיים נרחבים מעכב את יכולתה של התנועה הלאומנית הקדומה לחדור עמוק למבנה החברתי המגוון של עיראק. הממשל המנדטורי התקיים עד 1932. בשנים 1936 ו-1937 פרצו הפגנות ומרידות. הנושאים העיקריים התמקדו בנושאים חקלאיים ובגיוס צבאי. כדורי מציין כי הבריטים ריסקו את ההפגנות נגד הגיוס הצבאי באמצעות שימוש במקלעים והפצצות מהאוויר. "ההרג, כך נראה, היה ללא אבחנה, וזקנים, נשים וילדים היו הקורבנות". כאשר בשנת 1937 פרץ מרד בנושאים חקלאיים וגיוס, הוא גם 'דוכא בעזרת הפצצות אוויריות ללא הבחנה'. ומנהיגים דתיים שיעים גורשו בשל היותם פרסים. כדורי מתאר את המלוכה כדפוטוטית, עם תיעוד "מלא שפיכות דמים, בגידה ואונס" ו"עם כמה שסופה היה מעורר רחמים אפשר היה לראות רמזים לכך בתחילת דרכה". בהערכתו את המנדט הבריטי ואת המלוכה העיראקית, ההיסטוריון כנעאן מקייה רואה במנדט הבריטי ובמוסדותיו 'סוכני מודרניזציה' יותר מאשר קולוניאליזם: אם מקייה מתכוון להתפתחות כלכלית בתיאור שלו על מורשת המודרניות הבריטית בעיראק, מחקר סמכותי מוכיח כי התפוקה של עיראק בחקלאות, המגזר החשוב ביותר באותה תקופה, דווקא ירדה מ-275 ק"ג לדונם בשנת 1920 עד 238 ק"ג בממוצע לדונם בין 1953 ל-1958. תחת המנדט הבריטי נוצר מעמד שלטוני חדש של 'שייחים ממשלתיים'. "רבים מהם [השייחים], דיווח מייג'ור פאלי לנציב הבריטי בבגדאד בשנת 1920, "היו אנשים קטנים חסרי מעמד עד שהפכנו אותם לחזקים ועשירים". הנציב האזרחי וילסון דיווח מצדו כי השייח'ים "היו תלויים ברוב המקרים במינהל האזרחי לתפקידים שהם מילאו; כשהבינו כי תפקידיהם כרוכים בהתחייבויות תואמות, הם שיתפו פעולה באופן פעיל עם הקצינים הפוליטיים". ב-3 באוקטובר 1932 הפכה הממלכה ההאשמית עיראק למדינה ריבונית לחלוטין. הממלכה העיראקית תחת ההאשמים נמשכה עד 1958. לפני קריסת האימפריה העות'מאנית, החזיקה חברת הנפט הטורקית בשליטת בריטניה (TPC) על זכויות הזיכיון של וילאייט מוסול. על פי הסכם סייקס–פיקו מ-1916 בין בריטניה וצרפת שהתווה את השליטה העתידית במזרח התיכון, האזור היה אמור להיות תחת השפעת צרפת. אולם בשנת 1919 ויתרו הצרפתים על טענותיהם על מוסול על פי תנאי הסכם לונג-ברנג'ר. ההסכם משנת 1919 העניק לצרפתים חלק של 25% ב-TPC כפיצוי. החל משנת 1923 ניהלו הבריטים והעיראקים דיונים חריפים לגבי ויתור על זיכיונות הנפט החדשים. המכשול העיקרי היה התעקשותה של עיראק על השתתפות של 20 אחוזים בהון בחברה; נתון זה נכלל בזיכיון ה-TPC המקורי לטורקים והוסכם עם העיראקים בסן-רמו. בסופו של דבר, למרות רגשות לאומניים עזים נגד הסכם הזיכיון, המנהלים העיראקים הסכימו לו. חבר הלאומים היה אמור להצביע במהרה על שאלת מוסול, והעיראקים חששו כי ללא תמיכה בריטית, עיראק תאבד את האזור לטובת טורקיה. במרץ 1925 נחתם הסכם שלא כלל את כל הדרישות העיראקיות. ה-TPC, ששמה שונה לחברת הנפט העיראקית (IPC), קיבלה ויתור מלא לתקופה של שבעים וחמש שנים. 1920–1923: מייג'ור גנרל סר פרסי קוקס 1923–1928: סר הנרי דובס 1928–1929: בריגדיר גילברט קלייטון 1929–1932: לוטננט קולונל סר פרנסיס המפריס מדיה וקבצים בנושא המנדט הבריטי במסופוטמיה בוויקישיתוף Wright, Quincy. “The Government of Iraq.” The American Political Science Review, vol. 20, no. 4, 1926, pp. 743–769. JSTOR, www.jstor.org/stable/1945423. Accessed 21 Jan. 2020 See original documents here Ethnicity, State Formation, and Conscription in Postcolonial Iraq: The Case of the Yazidi Kurds of Jabal Sinjar. JSTOR Overseas commands: Iraq, India and the Far East, section "RAF Iraq." In: Air of authority: A history of RAF organization. Retrieved 2015-06-20. Hazelton, Fran 1989. "Iraq to 1963" in CARDRI, "Saddam’s Iraq: Revolution or Reaction?" London 1989. p3 Kedourie, Elie 1970. "The Chatham House Version and Other Middle-Eastern Studies" London. p256 Kedourie 1970, p. 438. Kedourie 1970, p. 250. חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, האוניברסיטה הפתוחה, ספר ג, עמ' 475. Ongsotto et.al. Asian History Module-based Learning Ii' 2003 Ed. p69. Kedourie 1970, p. 237-238. Kedourie 1970, p. 239. M.S. Hasan. 1970. The Role of Foreign Trade in the Economic Development of Iraq, 1864–1964: A Study in the Growth of a Dependent Economy, in M.A. Cook, ed., Studies in the Economic History of the Middle East from the Rise of Islam to the Present Day, London. p352 India Office LP & S, 10/4722/18/1920/8/6305, in Farouk-Sluglett and Sluglett, p277 Iraq: A Country Study, Helen Chapin Metz, in Iraq: Issues, Historical Background, Bibliography, ed. Leon M. Jefferies, Nova Publishers, 2003, page 146