laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אנטון, מלך סקסוניה

אנטון, מלך סקסוניה (בגרמנית: Anton Clemens Theodor Maria Joseph Johann Evangelista Johann Nepomuk Franz Xavier Aloys Januar;‏ 27 בדצמבר 1755 – 6 ביוני 1836), היה מלכה השני של סקסוניה, בין השנים 1827–1836. אנטון נולד ב-27 בדצמבר 1755 בדרזדן שהייתה חלק מנסיכות הבוחר מסקסוניה, לפרידריך כריסטיאן, שהיה מאוחר יותר הנסיך הבוחר מסקסוניה, ולמריה אנטוניה, דוכסית בוואריה, בתו של קרל השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בצעירותו היה אנטון בין הצללים, ולא התערב בפוליטיקה של הנסיכות. לאחר מותו של אחיו קרל, נסיך סקסוניה ב-8 בספטמבר 1781 ולידת ילדו המת של פרידריך אוגוסט בשנת 1799 הפך אנטון ליורש העצר של הנסיכות, ובשנת 1806 ליורש העצר של הממלכה. ב-5 במאי 1827 מת פרידריך אוגוסט הראשון, מלך סקסוניה ללא יורשים זכרים, ובמקומו עלה אנטון לשלטון. אנטון שהיה כבר בן 71, היה חסר ניסיון לחלוטין בענייני הממשלה, ומשום כך לא היה לו כוונה ליזום שינויים עמוקים במדיניות החוץ או הפנים. לאחר עלותו לשלטון, התקיימו שיחות עם נציגי פרוסיה, על מסירת סקסוניה הפרוטסטנטית לפרוסיה שאף היא הייתה פרוטסטנטית, ואילו בתמורה יקבל אנטון הקתולי את חבל הריין שהיה אף הוא קתולי, אולם לא יצא שום דבר מהשיחות הללו. אחרי מהפכת יולי בצרפת בשנת 1830, החלו בסתיו הפגנות אף בסקסוניה, בעיקר נגד החוקה הישנה. כתוצאה מההפגנות, ויתר מקסימיליאן, נסיך הכתר של סקסוניה על זכותו לרשת את המלוכה, לטובת בנו פרידריך אוגוסט, והתקבלה בשנת 1831 חוקה חדשה שנכנסה לתוקף ב-4 בספטמבר של אותה שנה. סקסוניה הפכה למונרכיה חוקתית, ועל אף שהייתה יותר שמרנית מחוקות אחרות שהיו קיימות בתקופה זו בקונפדרציה הגרמנית, עדיין החוקה התקיימה עד לשנת 1918. בשנת 1833 הצטרפה סקסוניה לצולפריין, וכתוצאה מכך התפתחו המסחר והתעשייה במדינה. ב-6 ביוני 1836 מת אנטון בדרזדן, ובמקומו עלה לשלטון אחיינו פרידריך אוגוסט השני, מלך סקסוניה. ב-29 בספטמבר 1781 התחתן אנטון על ידי שליח עם מריה קרולינה, נסיכת סבויה, בתם של ויטוריו אמדאו השלישי, מלך סרדיניה ומריה אנטוניה פרננדה, נסיכת ספרד, וב-24 באוקטובר באותה שנה מומשו הנישואים בדרזדן. אך היא מתה כעבור שנה ב-28 בדצמבר 1782 ממחלת האבעבועות השחורות ללא ילדים. ב-8 בספטמבר 1787 התחתן אנטון על ידי שליח עם מריה תרזה מאוסטריה, בתם של לאופולד הראשון, הדוכס הגדול של טוסקנה ומריה לואיסה, נסיכת ספרד, וב-18 באוקטובר באותה שנה מומשו הנישואים בדרזדן. ממנה היו לו 4 ילדים, אך כולם מתו בצעירותם. מדיה וקבצים בנושא אנטון, מלך סקסוניה בוויקישיתוף אנטון, מלך סקסוניה, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
יוסף אור

יוסף אוּר (יֶזֶ'רסקי) (15 באפריל 1904 – 4 באפריל 1984, ב' בניסן תשמ"ד) היה מתרגם ישראלי, מהבולטים בתרגום ספרות המופת הפילוסופית האירופית לעברית. יוסף בן זאב יז'רסקי (Jezierski) נולד בעיר לודז' שבפולין. בוגר הגימנסיה העברית בלודז'. בשנת 1925, כשהיה בן 21, עלה לארץ ישראל. למד באוניברסיטה העברית לתואר מוסמך במדעי הרוח (1933) ובהמשך השתלם באוניברסיטת פריז. בעת לימודיו באוניברסיטה העברית החל לתרגם ספרי מופת פילוסופיים עבור הסדרה שייסד מורו, ח"י רות, ועד מהרה היה למתרגם הראשי של הסדרה. הספרים הודפסו תחילה בסטנסיל לשימושם של תלמידי החוג לפילוסופיה באוניברסיטה, ולבסוף יצאו לאור בהוצאת האוניברסיטה (מאוחר יותר הוצאת מאגנס). נוסף על כתבים פילוסופיים, אור תרגם שירה צרפתית ורוסית ופרקים מכתבי זאב ז'בוטינסקי. בקיץ 1950 החל לעבוד במערכת "דברי הכנסת". בקיץ 1965 החל לשמש כעורך-משנה במערכת, עד פרישתו לגמלאות ב-1970. אור היה רוויזיוניסט והיה חבר מערכת כתב העת "הירדן". התגורר כל ימיו בירושלים. בשנת 1958 נישא לחנה אור-לויתן. בשנת 1951 זכה אור בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת (לצדם של עדה צמח, אהרן אמיר, יצחק זילברשלג, ומנשה לוין). גם ב-1943 ציינה ועדת הפרס את תרגומיו המעולים. חוקר הפילוסופיה גרשון ויילר כתב על אור כי הוא "תרם יותר מכל אדם אחר לתרגומה של הספרות הפילוסופית הקלאסית לעברית... מה גדול החוב שחייב לו קהל קוראי הפילוסופיה בעברית, ומה חבל שלא הקדיש אור את כל מאמציו בכל שנותיו לעיסוק זה בלבד". לדבריו, מורו ח"י רות אמר על אור כי הוא מתרגם שאינו זקוק לעורך. עוד נכתב עליו בעיתון "דבר" בידי הסופר והמתרגם יעקב דוד אברמסקי כי "יוסף אור יוסיף לנו דעת מימים ימימה. הוא מבני-האור. הוא נושא לפיד, לפיד-החכמה בישראל, ממרחיבי הגבולות, גבולות-הדעת. הוא הרחיב את דעתנו". רנה דקארט, מאמר על המתודה, 1930 דויד יום, מסכת הטבע האנושי, 1930 ג'ון סטיוארט מיל, התועלתיות, 1930 ז'ן ז'ק רוסו, על האמנה החברתית, 1932 דויד יום, מסכת טבע האדם, 1932 רנה דקארט, הגיונות על הפילוסופיה הראשונית, בעריכת ח"י רות. 1932 דוד יום, מחקר בדבר עקרוני המוסר 1934, ג'ון סטיוארט מיל, ממשל של נציגים, 1935 ג'ון לוק, מסה על שכל האדם, 1935 תומאס הובס, לוויתן, 1962 גוטפריד וילהלם לייבניץ, מסות חדשות על שכל האדם, 1967 אנרי ברגסון, ההתפתחות היוצרת, 1974 אנרי ברגסון, מסה על הנתונים הבלתי אמצעיים של התודעה, 1977 גצל קרסל, לקסיקון הספרות העברית בדורות האחרונים, כרך א', עמ' 49–50. מדיה וקבצים בנושא יוסף אור בוויקישיתוף רשימת הפרסומים של יוסף אור, בקטלוג הספרייה הלאומית רוני חיימוביץ, מסכת טבע האדם ותרגומה לעברית על ידי יוסף אור (אורכב 18.02.2013 בארכיון Wayback Machine), עבודה סמינריונית למרים שלזינגר, אוניברסיטת בר-אילן יוסף אור, דף שער בספרייה הלאומית ירושלים | מוסמכי האוניברסיטה – נושאי פרסים צרפתיים, הצופה, טור 1, 26 בינואר 1939. יוסף אור פרש מן הכנסת, מעריב, 17 באוגוסט 1970. יוסף אור בין זוכי פרס טשרניחובסקי, דבר, 7 בדצמבר 1951. חתני פרס טשרניחובסקי, הצופה, 23 באוגוסט 1943. גרשון ויילר, בורותה של הנקודה, דבר, 17 במרץ 1978. אביר, עם ספר חדש של ברגסון, דבר, 30 בדצמבר 1977.
בועז ארמוני

בועז ארמוני (נולד ב-7 בינואר 1979) הוא במאי קולנוע, מפיק ותסריטאי ישראלי. בועז ארמוני נולד בתל אביב ולמד בתיכון רופין שבעמק חפר. שירת בצה"ל כחובש קרבי בחיל השריון. בשנת 2002 החל ללמוד קולנוע במחלקה לקולנוע של המדרשה לאומנות במכללת בית ברל ובסגרת זו כתב וביים שלושה סרטים קצרים "זה לא סרט", "מוטל דה פאלמה" ו"רכבות במדבר". הסרט "רכבות במדבר" בכיכובה של השחקנית ריימונד אמסלם הוקרן בעשרות פסטיבלים בינלאומיים וזכה במספר פרסים, כמו כן נבחר כסרט המצטיין של המחזור ונכלל באסופת עשרת הסרטים הנבחרים בכל הזמנים של המחלקה לקולנוע. במסגרת הלימודים זכה בועז בשני מענקי בימוי מקרן הקולנוע אמריקה ישראל ובמענקי הפקה מקרן סנונית וקרן גשר. לאחר סיום הלימודים החל לעבוד בתור במאי מקצועי בהפקות סרטים היסטוריים למרכזי מבקרים. במסגרת עבודה זו ביים מספר סרטים כגון "הפריצה מכלא עכו" (בכיכובם של מיקי לאון, יונתן עוזיאל, יותם ישי, קובי מאור ואלון פדות), "הורדוס הגדול" ו"מכתבי אהבה במלחמה" (בכיכובם של משה אשכנזי, עירד רובינשטיין, אסיה נייפלד, שלומי ברטונוב ואור בן מלך) שמשלבים שחזורים היסטוריים מדויקים ודרמה עלילתית מהוקצעת. בנוסף הפיק וביים סרטי תדמית ופרסומת רבים לחברות ומרכזי מבקרים כגון: מרכז יצחק רבין, קרן קיסריה, משרד הביטחון, מיני ישראל, בית הפלמ"ח, בצלאל, מוזיאון הרצל, מוזיאון ישראל, הכותל המערבי, מפעלי ים המלח. בשנת 2010 הפיק את הסרט הצרפתי הקצר checkpoint בבימוי רובן עמר, שהוקרן בלמעלה ממאה פסטיבלים בינלאומיים וזכה בפרסים רבים. בשנת 2011 חבר לתסריטאי ליאור לדרמן ולחברת ההפקה גרין פרודקשנס והחל לעבוד על הסרט העלילתי הראשון בבימויו מסווג חריג. העבודה על הסרט נמשכה כארבע שנים והוא יצא לאקרנים ב-15 באוקטובר 2015 בהפצת חברת יונייטד קינג וזכה להצלחה. בשנת 2016 חבר לתסריטאים שראל פיטרמן ושיר ראובני ולמפיק צביקה נתן והחל לעבוד על הסרט המחשמלים. הסרט הוקרן בטרום בכורה בפסטיבל חיפה 2019. בשנת 2019 זכה במענק מיוחד בפסטיבל בוצ'אן שבדום קוריאה על התסריט לסרט האימה "ציפורניים" עליו עבד בשיתוף התסריטאי איתמר שדה בתקציב פיתוח מקרן הקולנוע הישראלית. בועז ארמוני, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) בועז ארמוני, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי ראיונות ריאיון עם בועז ארמוני במגזין במחנה, חי בסרט (ברית שוורץ, במחנה) אמיר בוגן, צה"ל מפחיד וגם מצחיק: בועז ארמוני על צילומי "מסווג חריג", באתר ynet, 18 באוקטובר 2015 ריאיון עם בועז ארמוני, במאי מסווג חריג, הדור החדש – בועז ארמוני, במאי הסרט "מסווג חריג" (נטע שניצר ואלעד שלו, אתר סרט) אמיר בוגן, אימה ישראלית - לא רק במציאות, באתר ynet, 15 בספטמבר 2014 אור סיגולי, תנו לצה"ל לבדח: הג'ובניקים משתלטים על מסך הקולנוע, באתר כלכליסט, 10 באוקטובר 2016 ראיון מצולם עם בועז ארמוני בתוכנית "חי בסרט", (חי בסרט, חינוכית 23) ריאיון עם בועז ארמוני ואיתי זבולון בתוכנית טלסינמה, (טלסינמה, הערוץ הראשון). ראיון קצר עם בועז ארמוני בכתבה על במאית הסרט אפס ביחסי אנוש, "צבא העם הוא דבר אבסורדי מיסודו ולכן הוא קרקע פורייה לחומרים קומיים". (נטע אלכסנדר, הארץ). קול הקמפוס מארח את בועז ארמוני ראיון רדיו על מסווג חריג, "אנשים בארץ לא רגילים ליהנות מפחד" (רבקה מיכאלי, 103fm)
גאורג, מלך סקסוניה

גאורג, מלך סקסוניה (בגרמנית: Friedrich August Georg Ludwig Wilhelm Maximilian Karl Maria Nepomuk Baptist Xaver Cyriacus Romanus; ‏8 באוגוסט 1832 – 15 באוקטובר 1904), מלך סקסוניה (19 ביוני 1902 - 15 באוקטובר 1904) לבית וטין. קודם עלייתו לשלטון, היה לגאורג קריירה צבאית מוצלחת, שבמהלכה פיקד על כוחות במלחמת פרוסיה-אוסטריה ובמלחמת צרפת–פרוסיה. גאורג נולד ב-8 באוגוסט 1832 בדרזדן כבנם של יוהאן, נסיך סקסוניה, ואמליה אוגוסטה, נסיכת בוואריה, בתם של מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה וקרולינה מבאדן. בשנת 1855 הצטרף גאורג לצבא הסקסוני, ובמלחמת פרוסיה-אוסטריה פיקד על חטיבת הפרשים ה-1, והשתתף עימה בקרב קניגרץ. במלחמת צרפת–פרוסיה פיקד גאורג על הדיוויזיה ה-23 (הסקסונית ה-1), ולאחר שמונה אחיו אלברט למפקד הארמייה הרביעית, מונה גאורג למפקד הקורפוס ה-12 (הסקסוני), עליו פיקד עד לשנת 1900. ב-15 במרץ 1888 הועלה גאורג לדרגת גנרל-פלדמרשל בצבא האימפריה הגרמנית, וב-15 ביוני אותה שנה הועלה לדרגת גנרל-פלדמרשל בצבא הסקסוני. ב-19 ביוני 1902 עלה גאורג לשלטון, לאחר מות אחיו אלברט, מלך סקסוניה. גאורג שכבר היה בן 70, היה מבוגר ודי חולה, ומלך רק שנתיים. בשנת 1903 כפה גאורג על בנו פרידריך אוגוסט להתגרש מאשתו, לאחר שברחה מהבית בזמן ההריון של ילדה האחרון. ב-15 באוקטובר 1904 מת גאורג בפילניץ, ובמקומו עלה לשלטון בנו פרידריך אוגוסט השלישי, מלך סקסוניה. ב-11 במאי 1859 התחתן גאורג עם מריה אנה, נסיכת פורטוגל, שהייתה בתו של פרננדו השני, מלך פורטוגל ומריה השנייה, מלכת פורטוגל. ממנה היו לו 8 ילדים: מריה יוהאנה, נסיכת סקסוניה (19 ביוני 1860 - 2 במרץ 1861). אליזבת, נסיכת סקסוניה (14 בפברואר 1862 - 18 במאי 1863). מתילדה, נסיכת סקסוניה (19 במרץ 1863 - 27 במרץ 1933). פרידריך אוגוסט השלישי, מלך סקסוניה (25 במאי 1865 - 18 בפברואר 1932), התחתן עם לואיזה, ארכידוכסית אוסטריה אך בהמשך התגרש ממנה. מריה יוזפה, נסיכת סקסוניה (31 במאי 1867 - 28 במאי 1944), התחתנה עם אוטו פרנץ, ארכידוכס אוסטריה. יוהאן גאורג, נסיך סקסוניה (10 ביולי 1869 - 24 בנובמבר 1938), התחתן עם מריה איזבלה, דוכסית וירטמברג, ולאחר מותה התחתן עם מריה אימקולאטה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות. מקסימיליאן, נסיך סקסוניה (17 בנובמבר 1870 - 12 בינואר 1951). אלברט, נסיך סקסוניה (25 בפברואר 1875 - 16 בספטמבר 1900). גאורג, מלך סקסוניה, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
פרידריך כריסטיאן, הנסיך הבוחר מסקסוניה

פרידריך כריסטיאן, הנסיך הבוחר מסקסוניה (בגרמנית: Friedrich-Christian, Kurfürst von Sachsen; ‏ 5 בספטמבר 1722 - 17 בדצמבר 1763). היה הנסיך הבוחר מסקסוניה במשך פחות משלושה חודשים (5 באוקטובר 1763 - 17 בדצמבר 1763) לפני שנפטר ממחלה. פרידריך כריסטיאן נולד ב-5 בספטמבר 1722 בדרזדן כבנם של הנסיך פרידריך אוגוסט, שהיה מאוחר יותר הנסיך הבוחר מסקסוניה ומלך פולין ומריה יוזפה מאוסטריה. פרידריך כריסטיאן היה ילד חלוש ונזקק לכסא גלגלים. לאחר מותם המוקדם של אחיו הגדולים פרידריך אוגוסט (1721) ויוזף אוגוסט (1728), הפך פרידריך כריסטיאן ליורש העצר של נסיכות הבוחר מסקסוניה. ב-5 באוקטובר 1763 עלה פרידריך כריסטיאן לשלטון, לאחר מות אביו פרידריך אוגוסט השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה. עם עלותו לשלטון פיטר פרידריך כריסטיאן את ראש הממשלה הרוזן היינריך פון בריהל, שהיה לא פופולרי ודרדר את המדינה למשבר כלכלי וסיבך אותה במלחמת שבע השנים. לאחר מכן החל פרידריך כריסטיאן בשיקום המדינה מנזקי המלחמות, ומהניצול שניצלו אותה קודמיו. אולם לאחר 74 ימים בלבד מת פרידריך כריסטיאן ב-17 בדצמבר 1763 בדרזדן לאחר שחלה במחלת האבעבועות השחורות, ובמקומו עלה לשלטון בנו פרידריך אוגוסט השלישי. ב-13 ביוני 1747 התחתן פרידריך כריסטיאן על ידי שליח עם מריה אנטוניה, דוכסית בוואריה, בתם של קרל השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומריה אמליה מאוסטריה, וב-20 ביוני באותה שנה מומשו הנישואים בדרזדן. ממנה היו לו 9 ילדים: בן (9 ביוני 1748). פרידריך אוגוסט הראשון, מלך סקסוניה (23 בדצמבר 1750 - 5 במאי 1827), התחתן עם אמליה מצווייבריקן-בירקנפלד. קרל מקסימיליאן, נסיך סקסוניה (24 בספטמבר 1752 - 8 בספטמבר 1781). יוזף, נסיך סקסוניה (26 בינואר 1754 - 25 במרץ 1763). אנטון, מלך סקסוניה (27 בדצמבר 1755 - 6 ביוני 1836), התחתן עם מריה קרולינה, נסיכת סבויה, ולאחר מותה התחתן עם מריה תרזה מאוסטריה. מריה אמליה, נסיכת סקסוניה (26 בספטמבר 1757 - 20 באפריל 1831), התחתנה עם קרל השני אוגוסט, דוכס צווייבריקן. מקסימיליאן, נסיך הכתר של סקסוניה (13 באפריל 1759 - 3 בינואר 1838), התחתן עם קרולינה, נסיכת פארמה, ולאחר מותה התחתן עם מריה לואיזה קרלוטה, נסיכת בורבון-פארמה. תרזה מריה, נסיכת סקסוניה (27 בפברואר 1761 - 26 בנובמבר 1820). בן (1762). פרידריך כריסטיאן, הנסיך הבוחר מסקסוניה, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
אברבוך

האם התכוונתם ל... אילן אוורבוך – פסל וצייר ישראלי אירית אורבוך – מרצה ללימודי יפן באוניברסיטת תל אביב אלכס אברבוך – אתלט ישראלי אסף אברבוך – זמר, מלחין, מפיק מוזיקלי ושחקן ישראלי ג'ניה אוורבוך – אדריכלית ישראלית זאב אורבוך – רוקח ישראלי זאב אברבוך – ממייסדי מפ"ס ופק"פ וממנהיגיה יצחק אוורבוך-אורפז – סופר ישראלי מוטי אברבוך – מחזאי ישראלי, אח של שלומית אברבוך שלומית אברבוך – פסלת ישראלית, אחות של מוטי אברבוך
אלן מאבאנקו

אלן מאבּאנְקוּ (בצרפתית: Alain Mabanckou; נולד ב-24 בפברואר 1966) הוא משורר, סופר, עיתונאי ואקדמאי צרפתי יליד הרפובליקה של קונגו. מאבאנקו נולד בקונגו-ברזוויל דאז, וגדל בעיר החוף פואנט-נואר. לאחר תחילת לימודיו האקדמיים בברזוויל קיבל מלגה ללימודים בצרפת. הוא בוגר אוניברסיטת פריז-דופין, ולאחר קבלת תואר במשפטים עבד בתאגיד האנרגיה הצרפתי סואז משך עשור. לאחר פרסום ספרו הראשון Bleu-Blanc-Rouge (בצרפתית: כחול-לבן-אדום, כצבעי הדגל הצרפתי) בשנת 1998, מאבאנקו החל להקדיש את מירב זמנו לכתיבה. בשנת 2002 החל ללמד ספרות פרקופונית באוניברסיטת מישיגן כפרופסור זוטר, ומאז 2006 הוא מלמד במחלקה לצרפתית ב-UCLA. ספריו של מאבאנקו תורגמו למעל 15 שפות, בהן אנגלית ועברית, וזכו במספר פרסים יוקרתיים בצרפת. הוא מתגורר כיום בסנטה מוניקה שבקליפורניה. כוס שבורה, מצרפתית: חגית בת-עדה, הוצאת מטר, 2008 זיכרונותיו של דורבן, מצרפתית: ניר רצ'קובסקי, הספריה החדשה - סדרת "פריז - דקאר", 2012 מדיה וקבצים בנושא אלן מאבאנקו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אלן מאבאנקו אלן מאבאנקו, ברשת החברתית Goodreads כוס שבורה | אלן מבאנקו, באתר הארץ, 28 ביולי 2008 מיה סלע, עכבר העיר אונליין, פרס קרן צרפת-ישראל הוענק לסופר יליד קונגו אלן מבנקו, באתר הארץ, 23 בפברואר 2009 מיה סלע, אלן מבנקו: קול פרנקופוני אחר, באתר הארץ, 4 באוקטובר 2012 אלן מאבאנקו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
Bi the Way

Bi the Way הוא סרט תיעודי משנת 2008 על ביסקסואליות בארצות הברית. הסרט הוצג בפסטיבלי קולנוע בארצות הברית וברחבי העולם, כולל בקנדה, אנגליה, פורטוגל, טורקיה, יוון, אוסטרליה, ברזיל וטאיוואן. הוא גם שודר בטלוויזיה ברשת Logo ב-2009. הסרט עוקב אחר חייהם של מספר אנשים ביסקסואלים צעירים במקומות שונים בארצות הברית. יוצרות הסרט, בריטני בלוקמן וג'וספין דקר, גם מופיעות בפני המצלמה כדי לתת מסגרת לסיפורים השונים. הסרט מתרחש תוך כדי מסע דרכים, שבו היוצרות מציגות את חמשת המשתתפים אשר מתמודדים עם סוגיות שונות סביב הזהות הביסקסואלית שלהם. פאם: מעודדת-לשעבר מממפיס, טנסי, פאם נעה בין מצב של קבלה ופתיחות מינית בקרב חבריה, לבין התמודדות עם השמרנות של המשפחה הקתולית הדרומית שלה. כשהייתה בתיכון בבית ספר קתולי, הרחיקו אותה מהלימודים לאחר שמורה תפסה אותה מתמזמזת עם נערה אחרת.  טאג': בניו יורק, רקדן ההיפ-הופ השחור טאג', בן 18, מאוד רוצה חברה, ומרגיש שהפלרטוטים שלו באינטרנט הם סתם דרך להעביר את הזמן. אך כשהוא מתאהב בגבר שהוא פגש ב-MySpace, פתאום עליו לשקול את הדחייה הפוטנציאלית של המשפחה שלו, הקהילה שלו, ואלוהיו. טארין: בת 28 מלוס אנג'לס, טארין שוקלת להתחתן עם בן זוגה, רייג'. רייג' תמיד רצה חברה ביסקסואלית, ועל בסיס זה השניים מפתחים ביחד את הפנטזיות המיניות שלהם, וטארין מנהלת מערכת יחסים עם אישה. אך תוך מתיחת גבולות המונוגמיה ותפקידי המגדר במסגרת מערכות יחסים אלה, טארין לא בטוחה אם היא ביסקסואלית יותר עבור רייג' או עבור עצמה. דייוויד: בן 24 משיקגו, כופר בציפיות ממנו של משפחתו וחברתו לשעבר כדי לעמוד על זהותו כביסקסואל, אך בו זמנית מנסה למצוא את עמק השווה בין הערכים המסורתיים שלו לבין הפתיחות שלו.  ג'וש: מסן אנטוניו, טקסס, ג'וש הוא ילד בן 11 עם אב גיי ואם ביסקסואלית. ג'וש כבר בוחן אופציות זהותיות ומיניות שרוב המבוגרים טרם התמודדו איתם, והשאלה היא האם יאמץ את הפוטנציאל שהוריו מכירים לו, או ייכנע ללחץ של חבריו ההומופובים, או פשוט ימשיך לפתח את העניין המבצבץ שלו בבנות, ויהיה סטרייט? בסרט, הסיפורים של הדמויות שזורות בפרשנות של פסיכולוגים, ביולוגים אבולוציוניים, ואנתרופולוגים הדנים בנושאים של עמימות מינית. בסרט ישנם גם ראיונות עם דמויות מקהילת הלהט"ב, כמו אני דיפרנקו ודן סאבאג'. 2008: Alternative Spirit Grand Prize, Rhode Island International Film Festival אתר האינטרנט הרשמי של Bi the Way "Bi the Way", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "Bi the Way", באתר AllMovie (באנגלית) What Women Want (Maybe) (The New York Times) Podcast on Bi the Way at GreenCine "Logo Network". אורכב מ-המקור ב-2009-07-22. נבדק ב-2015-12-02. "Bi the Way". Washington City Paper. 12 ביוני 2008. {{cite news}}: (עזרה) "SXSW documentary explores bisexuality boom". "2008 Film Festival Award Winners Announced". RIIIF Awards 2008. נבדק ב-1 ביולי 2010. {{cite web}}: (עזרה)
רחוב ליליינבלום

רחוב ליליינבלום בתל אביב הוא מראשוני הרחובות בעיר זו, והוא קרוי על שמו של משה לייב ליליינבלום. תחילתו ברחוב פינס בשכונת נווה צדק, והוא נמשך מזרחה עד רחוב אלנבי. בקצהו, שבשכונת נווה צדק, הוקם בשנת 1913 "ראינוע עדן", בית הראינוע הראשון של תל אביב, שהפך לימים לבית קולנוע ופעל עד שנת 1974. מול הראינוע הוקם קיוסק לשירותם של באי הראינוע. בחלקו המערבי של הרחוב נמצא גם בית הספר "תחכמוני", שהוחלף לאחר-מכן לבית ספר "אולפנית בני עקיבא תל אביב". בהמשכו של הרחוב נמצאים משרדי הנהלות של בנקים, כחלק ממתחם הבנקאות שכולל גם את רחוב יהודה הלוי ורחוב הרצל הסמוכים. ברחוב נמצאים משרדי הנהלה של בנק לאומי ובנק דיסקונט, ובעבר נמצאו בו ההנהלות של בנק המזרחי והבנק למסחר. בפינת הרחובות ליליינבלום והרצל ניצב אחד מחמשת הבתים הראשונים שנבנו בתל אביב, ביתו של יחזקאל דנין (סוכובולסקי). בפינת הרחובות ליליינבלום ונחלת בנימין נמצא סניפו הראשי של בנק ישראל בתל אביב, שנבנה בשנת 1937 (שימש בשנים 1937-1944 את בנק אשראי). במקום בו נמצא בניין זה שכנו בעבר שני בניינים שנבנו לאחר מלחמת העולם הראשונה על ידי שלמה פיינגולד: בית הדואר והטלגרף וביתו הפרטי של פיינגולד. בפינת הרחובות לילינבלום והרצל נמצא "בית שיף" שבו שכן מוזיאון הרצלילינבלום להיסטוריה של הבנקאות בתל אביב עד סגירתו ב-2019. בתקופה שבה נאסרה על תושבי ישראל החזקה של מטבע זר היה רחוב ליליינבלום, בחלקו שבין רחוב הרצל לרחוב אלנבי, מרכז פעילותם של חלפני כספים, שהחליפו באופן בלתי חוקי, אך גלוי למדי, מטבע ישראלי בדולרים, ולהפך. באותה תקופה צמד המילים רחוב ליליינבלום הפך לכינוי נפוץ לשוק השחור במטבע זר. שערו של "הדולר השחור", שנקבע על ידי חלפנים אלה, ובפרט הפער בינו ובין השער הרשמי של הדולר, היווה מדד למצב המשק. כאשר הפער היה גדול מדי, היה נציג של בנק ישראל מגדיל בסתר את ההיצע של הדולר השחור. בליליינבלום 9 שוכן בניין שהיה פעם מלון אלקונין-צנטרל, בית המלון הראשון בעיר שהוקם ב-1913 ואירח מנהיגים ואישים חשובים רבים. המקום פעל כמלון עד שנות ה-40 והוסב לאחר מכן לבית דירות. בשנות ה-70 ננטש המבנה ומאז הוא סובל מהזנחה רבה על אף שהוגדר כמבנה לשימור. במספר 27 שכן ביתו הדו-קומתי של ד"ר יהודה לייב פוחובסקי בו שכן בית היולדות הראשון בתל אביב, בית חולים גלעד. בשנות העשרים של המאה העשרים הקים ד"ר יוסף צבי שטיין מרפאה שהייתה מיועדת לחולים מעוטי יכולת. את המרפאה השנייה הקים ברחוב שבזי. עיריית תל אביב הציבה שלוש לוחיות זיכרון ברחוב: ליליינבלום 41 - הפיקוד העליון של ההגנה. ליליינבום 11 - לוחית זיכרון ללוחם האצ"ל אריה יצחקי שנהרג בפיצוץ במפעל תחמושת של האצ"ל שהיה בבניין ב-6 באוגוסט 1939. ליליינבלום 7 - בית הספר תחכמוני שהיה מקום לאימוני ההגנה. בית הכנסת "קול יהודה" בתכנון האדריכל יהודה מגידוביץ הקיוסק השני שנבנה בתל אביב הקיוסק המחודש ברחוב לילינבלום בתל אביב ליליינבלום 41 ליליינבלום 11 ליליינבלום 7 מדיה וקבצים בנושא רחוב ליליינבלום בוויקישיתוף דוד הכהן, לילינבלום 9: המלון הראשון בתל אביב, באתר ynet, 13 בספטמבר 2005 מיכאל יעקובסון: סיבוב בבית הכנסת קול יהודה ברחוב לילינבלום, באתר 'חלון אחורי', 12 באוקטובר 2019 צבי לביא, השוק השחור: המרד העממי הראשון, באתר ynet, 5 במאי 2008 ד"ר אפרים סיני, "במלוא העין - מעולמו של רופא", צ'ריקובר מוציאים לאור בע"מ, 1994, עמוד 137 ניסים לוי, יעל לוי, "רופאיה של ארץ-ישראל 1799-1948", הוצאת איתי בחור, מרץ 2012, מהדורה שנייה, עמודים 405-406
אבי וייס (איש תקשורת)

המונח "אבי וייס (איש תקשורת)" מפנה לכאן. לערך העוסק באישים אחרים בשם זה (דף פירושונים), ראו אבי וייס. אבי וייס (נולד ב-1965) הוא מנכ"ל חברת החדשות של ערוץ 12. וייס נולד וגדל בחדרה. שירת בצה"ל בחיל המודיעין. בתקופת היותו סטודנט למדע המדינה באוניברסיטת חיפה עבד כבקר שידור בחברת הכבלים "גוונים". הוא המשיך לעבוד בגוונים ככתב מוניציפלי ומפיק חדשות. ב-1993 הצטרף לצוות ההקמה של חברת החדשות ועסק בתיאום הפקת השידורים. כעבור שנה מונה למפיק המהדורה המרכזית של חדשות 2. בשנת 2000 מונה לרכז המערכת וב-2002 לעורך המהדורה המרכזית. במאי 2004 מונה במקביל לתפקידו כעורך גם כסמנכ"ל תוכן של חברת החדשות. ב-2007 מונה למנכ"ל זמני של חברת החדשות במקומו של שלום קיטל, ובמאי 2008 נבחר למנכ"ל קבוע של חברת החדשות. מינויים בולטים שעשה בתקופת כהונתו היו הצבת יאיר לפיד כמגיש "אולפן שישי", הכנסת דני קושמרו כמגיש נוסף במהדורה המרכזית, גיא סודרי כעורך המהדורה וחיליק שריר כסמנכ"ל תוכן. הוא פיטר את עמנואל רוזן על רקע של התנהגות לא הולמת, לאחר תלונה שהוגשה נגדו מצד עובדת בחברה על הטרדה מינית. באפריל 2013 נבחר לכהונה נוספת בת חמש שנים. נבחר לכהונות נוספת של 5 שנים בתחילת 2018 ובמחצית 2023. מדיה וקבצים בנושא אבי וייס בוויקישיתוף אורן פרסיקו, מי מכיר את האיש שבקיר, באתר העין השביעית, 27 במאי 2008 ענת קם‏, סופית - אבי וייס מנכ"ל חברת החדשות של ערוץ 2, באתר וואלה, 12 במאי 2008 מור שמעוני, דוד אברהם,‏, פרשת עמנואל רוזן: גם אבי וייס העיד במשטרה, באתר וואלה, 2 במאי 2013 לי-אור אברבך, ‏אבי וייס: פיטרתי את עמנואל רוזן בגלל התנהגות בלתי הולמת, באתר גלובס, 11 ביוני 2013 לי-אור אברבך, ‏מנכ"ל חדשות 2 אבי וייס נבחר לכהונה של 5 שנים נוספות, באתר גלובס, 30 באפריל 2013
גורם סיכון

באפידמיולוגיה, גּוֹרֵם סִכּוּן הוא משתנה הקשור בסיכון מוגבר לתחלואה. הקשר בין גורם הסיכון לתחלואה אינו בהכרח קשר סיבתי ישיר, אלא קשר סטטיסטי מתאמי. המונח נטבע על ידי ויליאם קנל, מנהל מחקר פרמינגהם במאמר שפרסם בשנת 1961 בכתב העת Annals of Internal Medicine. גורם סיכון יכול להיות מתואר במספר דרכים. הראשונה היא באמצעות הסיכון היחסי, כפי שמחושב באופן סטטיסטי. בצורה זו מתואר גורם הסיכון כמשתנה שגורם לתחלואה פי מספר מסוים. למשל, המשפט "הסיכון של אישה בשנות השישים לחייה ללקות בסרטן השד גבוה פי 100 לעומת אישה בשנות ה-20 לחייה" מציג את הגיל המבוגר כגורם סיכון ללקות בסרטן השד. דרך נוספת לתאר גורם סיכון היא על ידי הבאת שיעור הפרטים שנחשפו לגורם מתוך החולים. דוגמה לכך היא המשפט "רק 5% מהחולים בחצבת הם מבוגרים", אשר מצביע על כך שגיל צעיר הוא גורם סיכון ללקות בחצבת. דרך שלישית לתאר גורם סיכון היא העלייה בשיעור ההיארעות לאחר החשיפה לגורם, כפי שמתבטא במשפט הבא: "צריכה של משקה אלכוהולי באופן יומי גורמת לעלייה של כ-20 מקרים של שחמת הכבד לכל 1,000 איש מדי שנה". קום הוק ארגו פרופטר הוק מחקר עוקבה סיכון יחסי מדיה וקבצים בנושא גורם סיכון בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא סטטיסטיקה ובנושא רפואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.