laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
יצחק לבטוב

יצחק לבטוב (נולד ב-1936), עיתונאי וסופר ישראלי. לבטוב נולד ב-1936 במושב כפר הס. הוא בוגר האוניברסיטה העברית בירושלים (1962) בחוגים חינוך ופילוסופיה. בין השנים 1962–1978 היה לבטוב עורך חדשות בכיר בלשכת העיתונות הממשלתית. במסגרת תפקידו זה, ערך ופרסם לראשונה הודעות רשמיות על התפתחויות מדיניות חשובות בישראל, כגון פרוץ מלחמת ששת הימים ומהלכי הקרבות של המלחמה, וכן פרוץ מלחמת יום כיפור ומהלכיה ולהבדיל ביקורו של הנשיא סאדאת בישראל. בין השנים 1962–2000 היה לבטוב משתתף קבוע במוספים לספרות "משא" ו"על המשמר", עד לסגירתם, וכן בביטאון אגודת הסופרים "מאזניים". הוא ערך ראיונות עם סופרים והוגים וכן עסק בסקירת וביקורת ספרים. בין מרואייניו נמנים תרצה אתר, הסופר פנחס שדה, המתרגם יורם ברונובסקי, הסופרת יהודית הנדל, הסופר דן צלקה, הסופרת רונית מטלון וכן הוגי דעות וחוקרים אקדמאים ביניהם רבים זוכי פרס ישראל כמו ההיסטוריונים יעקב כץ, זאב שטרנהל, נתן שפיגל ואחרים. במהלך השנים 1978 עד 1991 היה דובר תנועת המושבים ועורך ביטאון התנועה "תלמים", אחד הביטאונים הוותיקים בישראל. ב-1958 היה חבר מערכת כתיבת הספר "על אדמתם" (בשיתוף הסופרים לוי בן אמיתי, אלכסנדר סנד, דניאל בן נחום), קובץ ממבחר היצירה הספרותית והאמנותית שנוצרה בהתיישבות העובדת (קיבוצים ומושבים), שיצא לרגל חגיגות העשור למדינת ישראל. בשנת 1969 פרסם את האנתולוגיה "בשחוק ודמע", בה תרגם משירי המשורר הלבנוני ג'ובראן ח'ליל ג'ובראן (איורים: עבד יונס, הוצאת "עקד"). האנתולוגיה זכתה בשעתו להערכה גם מפיו של נשיא לבנון דאז, קמיל שמעון, וכן ממייסד צבא דרום לבנון, סעד חדאד. ב-1991 ערך את הספר "מילים שמנסות לגעת" הכולל 11 משדרי ספרות (הוצאת "ספריית פועלים"), חלקם כוללים פרסומים ראשונים מכתבי הוגי הדעות הפרופ' שמואל הוגו ברגמן, גרשום שלום, שמעון הלקין, חיים שירמן ואחרים. הספר ראה אור בברכתה של רשות השידור.
גבירתנו אפארסידה

גבירתנו מאפארסידה (בפורטוגזית: Nossa Senhora da Conceição Aparecida) היא הקדושה המגינה של ברזיל המיוצגת בפסל בדמותה של מרים, אם ישו הממוקם בבזיליקה של אפארסידה, בעיר אפארסידה שבמדינת סאו פאולו, ברזיל. משמעות שמה המלא הוא "גבירתנו של העיבור שהתגלתה". מקום הימצאותו של הפסל הוא מוקד העלייה לרגל הגדול ביותר בברזיל. יום חגה הוא ה-12 באוקטובר. הפסל, שגובהו 40 סנטימטרים, פוסל בידי האח אגוסטינו דה ז'זוס מסאו פאולו בשנת 1650, ונראה ששהה מתחת לפני הים שנים ארוכות. הוא התגלה באקראי בשנת 1717 בידי שלושה דייגים אשר נשלחו בידי בני כפרם גוואראטינגוואטה (Guaratinguetá) לדוג דגים בנהר פאראיבה כדי לכבד את הרוזן מאסומאר (conde de Assumar), דום פדרו דה אלמיידה אי פורטוגל, מושל הפרובינציה של סאו פאולו ומינאס ז'ראיס, שעתיד היה לעבור במקום בדרכו לווילה ריקה, כיום העיר אורו פרטו (Ouro Preto) במינאס ז'ראיס. הדייגים לא העלו דגים ברשתם אולם הדייג זואו אלבז (Alves) מצא ברשתו את פסלונה של מרים, ללא ראש, אולם זה נלכד ברשת שהוטלה בשנית. לאחר מכן, גורסת האגדה, התמלאו רשתותיהם של הדייגים בדגה. במשך 15 השנים הבאות נמצא הפסל במשפחתו של פליפה פדרוסו (Pedroso), אחד משלושת הדייגים, ושכנים פקדו אותו על מנת להרעיף עליו את כיבודיהם. הפולחן התרחב ורבים מאמינים שתפילות רבות לבתולה התמלאו. המשפחה בנתה כנסיית קטנה אולם עד מהרה הפכה זו לצרה מלהכיל את המונים המאמינים. בשנת 1734 בנה הכומר של גוואראטינגוואטה כנסייה על גבעת קוקיירוס (Coqueiros) והציבור החל לבקר במקום ביולי 1745. מספר המאמינים גדל ובשנת 1834 החל בניין כנסייה גדולה יותר, היא הבזיליקה הישנה. בשנת 1904 הוכתרה גבירתנו מאפרסידה וזכתה בכתר ובשנת 1908 קיבלה הכנסייה שנבנתה את התואר בזיליקה קטנה. שני עשורים לאחר מכן הפך האזור שסביב הכנסייה לעיר עצמאית, אפארסידה ושנה לאחר מכן, בשנת 1929, הכריז האפיפיור פיוס האחד עשר על גבירתנו מאפארסידה כמלכת ברזיל וכקדושה המגינה הרשמית של מדינה זו. בשנת 1967, במלאת 250 שנה להתגלות הפסלון, העניק האפיפיור פאולוס השישי לבזיליקה ורד זהוב כאות לחשיבות הפולחן. בשנת 1980 הקדיש האפיפיור יוחנן פאולוס השני, במיסה שערך במקום בעת שביקר באמריקה הלטינית, את הפסלון למרים אם ישו. פופולריות הפולחן יצרה צורך במרחב חדש שיהיה גדול דיו, ובשנת 1955 החלה בנייתה של בזיליקה חדשה. המבנה החדש, פרי תכנונו של האדריכל בנדיטו קאלישטו (Calixto), עצום בגודלו: הוא נבנה בצורת צלב יווני ש-173 מטרים אורכו ו-168 רוחבו. הספינות משתרעות לאורך 40 מטרים והכיפה מתנשאת גובה של 70 מטרים. הבזיליקה מסוגלת להכיל 45,000 איש ואישה, ואילו מגרש החנייה, המשתרע על 272,000 מטרים מרובעים, יכול להכיל 4,000 אוטובוסים ו-6,000 מכוניות. ממדים אלו הופכים את הבזיליקה למקום הפולחן הקתולי השני בגודלו בעולם, אחרי בזיליקת פטרוס הקדוש שבקריית הוותיקן. בשנת 1980, בעודו בבנייה, קודש המבנה בידי יוחנן פאולוס השני וקיבל את התואר בזיליקה זוטרה. מדיה וקבצים בנושא גבירתנו אפארסידה בוויקישיתוף מקום הפולחן הלאומי (בפורטוגזית)
נסטור

האם התכוונתם ל... נסטור (מיתולוגיה) – במיתולוגיה היוונית, בנם של נלאוס מלך פילוס, ושל כלוריס, אשר ירש את המלוכה אחרי שהרקולס הרג את אביו ואת כל אחיו ואחיותיו נסטור הכרוניקן (בערך 1056–1114) – קדוש נוצרי מקייב, מחבר הגיוגרפיות, לו יוחסה גם כתיבת "הכרוניקה הרוסית הראשונה" נסטוריוס – פטריארך קונסטנטינופול בין 428–431, שהואשם במינות, שנקראה על שמו - נסטוריאניזם נסטור (סוג) – סוג של תוכי
בילינה

בילינה (ברוסית: былина; באוקראינית: Билини; בפולנית: Bylina) או סְטַארִינה (Starina) היא שירה אפית הרואית עממית-מסורתית של הסלאבים המזרחיים הקדמונים של רוס של קייב, שהועברה בעל-פה מדור לדור. מסורת זו נשתמרה ברוסיה ובאוקראינה. מקור המילה "בילינה" במילה הרוסית быль (נהגה: "ביל"; הפועל "להיות"), אשר מסמנת סיפור המגולל אירועים אמיתיים, בניגוד לסיפור בדיוני. בילינה היא סוג של שיר ללא חריזה, אך עם מקצב אופייני – מעין חרוז לבן. מרבית הבילינות נשתמרו באזורים הצפוניים של רוסיה, וסגנונן חוקה בידי מספר משורר רוסים נודעים. ישנם לא מעט מחזורי בילינה, וניתן לחלקם באופן גס לסדרות הבאות: בילינות של הגיבורים העתיקים יותר (המכשף ווֹלגה סביאטוסלאביץ', הלוחם מִיקוּלַה סליאנינוביץ', סביאטוגור) בילינות של ולדימיר הראשון, שליט קייב וסיפורים מתור הזהב של קייב (מחזורי איליה מוּרוֹמֶץ, אליושה פּוֹפּוֹביץ, דוֹבְּרִינְיַה ניקיטיץ') בילינות של נובגורוד (וסילי בוסלאייב, סַדְקוֹ הסוחר) בילינות של מוסקבה (יֶרְמַאק טימופייביץ', איוואן האיום) בילינות מההיסטוריה של הקוזאקים האוקראינים (באוקראינית: פלישת הטורקים והטטרים, מרידות ההיידמקים) בילינות של התקוממות הקוזאקים (סטנקה ראזין) בילינות של פיוטר הגדול מדיה וקבצים בנושא בילינה בוויקישיתוף בילינות (ברוסית) בילינה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אוסקר גרדה

ד"ר אוסקר גרדה (בהונגרית: Gerde Oszkár; ‏ 8 ביולי 1883 – 8 באוקטובר 1944) היה סייף יהודי-הונגרי שזכה במדליות אולימפיות בסיוף. גרדה נספה בשואה במחנה מאוטהאוזן. גרדה נולד בבודפשט, והשתתף בנבחרות הסיוף של הונגריה במקצוע החרב. באולימפיאדת לונדון בשנת 1908 זכה במדליית הזהב הקבוצתית, כאשר הונגריה הביסה את גרמניה 0-9, את איטליה 5-11 ואת בוהמיה 7-9. לזכייה בתחרות הקבוצתית היו שותפים שלושה סייפים יהודים נוספים: ינה פוקס, דז'ו פולדס ולאיוש ורקנר. בתחרות האישית הוא סיים במקום 11. באולימפיאדת סטוקהולם בשנת 1912 זכה במדליית זהב קבוצתית נוספת במקצוע החרב לפני אוסטריה והולנד. לזכייה בתחרות הקבוצתית היו שותפים פעם נוספת שלושת הסייפים היהודים פוקס, פולדס וורקנר ולזכייה במדליית כסף עבור אוסטריה היו שותפים שני סייפים יהודים: אוטו הרשמן ואלברט בוגן. בתחרות האישית הוא סיים במקום 23. לאחר פרישתו מסיוף תחרותי שימש כשופט בתחרויות סיף בינלאומיות. עם כיבוש הונגריה בידי הנאצים בשנת 1944, גורש גרדה, כרבים מיהודי הונגריה, להשמדה במחנה ריכוז. גרדה נספה במחנה הריכוז מאוטהאוזן באוקטובר 1944. בשנת 1989 הונצח גרדה ב"יד לאיש הספורט היהודי" במכון וינגייט. מדיה וקבצים בנושא אוסקר גרדה בוויקישיתוף אוסקר גרדה, באתר olympedia.org דוד דודסון, על החרב: ענף הספורט שסטר בפרצופם של הנאצים, באתר nrg‏, 27 בינואר 2014 תוצאות אולימפיות ביוגרפיה מאתר הספורט היהודי ביוגרפיה מאתר מכבי ההונגרית(הקישור אינו פעיל) ביוגרפיה מאתר היהודים בספורט היכל התהילה לספורטאי היהודי
גיוזו הברפלד

גיוזו הברפלד (בהונגרית Haberfeld Győző, ידוע גם כגיוזו בקשי (Békési) הברפלד, או גיוזו הלמוש (Halmos) ‏13 ביוני 1889–1945) היה מתעמל הונגרי ממוצא יהודי שנספה בשואה. הברפלד היה חלק מקבוצת המתעמלים ההונגרים שזכתה במדליית הכסף הקבוצתית באולימפיאדת סטוקהולם בשנת 1912. הברפלד נספה במחנה הריכוז מאוטהאוזן במועד לא ידוע בשנת 1945. גיוזו הברפלד, באתר olympedia.org ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אינקובטור

אִינְקוּבָּטוֹר (באנגלית: incubator) הוא שם כולל לכמה מכשירים המשמשים בביולוגיה וברפואה, ושתפקידם לספק תנאים אחידים של טמפרטורה ולחץ ליצורים שונים. האם התכוונתם ל... אינקובטור (רפואה) (גם: חֲמָמִית) – עריסה שקופה, מעין חממה, המשמש פגים שנולדו טרם עת או תינוקות הלוקים במחלה כלשהי אינקובטור (מיקרוביולוגיה) (גם: חֲמָמִית) – מכשיר המשמש למתן תנאים אופטימליים לגדילה של מיקרואורגניזמים (חיידקים, פטריות, נגיפים ופרוטיסטים) מדגרה – מתקן להדגרת ביצים בחום מלאכותי עד לבקיעת צאצאים "אינקובטור" – להיט של להקת הקליק מ-1981 אינקובציה
כריסטוף רוסה

כריסטוף רוסה (בצרפתית: Christophe Rousset, נולד ב-12 באפריל 1961) הוא צ'מבליסט ומנצח צרפתי, המתמחה בביצוע מוזיקה מתקופת הבארוק בכלים אותנטיים. רוסה נולד באביניון וגדל באקס-אן-פרובאנס. בשנות נעוריו המוקדמות החל להתעניין בצ'מבלו. הוא למד בסקולה קנטורום בפריז אצל הוגט דרייפוס ומשנת 1980 עד 1983 המשיך בקונסרבטוריון המלכותי בהאג, הולנד אצל בוב ואן אספרן. ב-1983 זכה רוסה בפרס ראשון בתחרות הצ'מבלו הבינלאומית השביעית בברוז'; הייתה זו נקודת הזינוק לקריירה סולנית ורוסה הופיע עם הרכבים שונים, ביניהם האקדמיה למוזיקה עתיקה, "לז ארטס פלוריסאן", "מוזיקה אנטיקווה קלן", "לה פטי באנד" ו"איל סמינריו מוזיקלה". עם "לז ארטס פלוריסאן" התנסה לראשונה בניצוח, כעוזר למנצח ויליאם כריסטי. ב-1991 הובילה שאיפתו לניצוח לייסוד "לז טאלנס ליריק", ההרכב שעליו הוא מנצח עד היום וקוצר הצלחה בינלאומית. רוסה היה מנהל מוזיקלי של הפקת הסרט "פארינלי איל קסטראטו", המבוסס על חיי פארינלי, הזמר הסריס המפורסם. הוא פעיל גם כמורה למוזיקת בארוק באקדמיה מוזיקלה צ'יאניה בסיינה. 1983 - פרס ראשון בתחרות הצ'מבלו הבינלאומית השביעית בברוז', בלגיה. 1993 - פרס "דיאפזון ד'אור" על פרשנותו ל"קטעים לצ'מבלו" של רוייה 1995 - "פרס על מוזיקה אינסטרומנטלית לסולו או הרכב קאמרי מן המאה ה-17 והמאה ה-18" ב"פרסי קלאסיקל" בקאן על הקלטתו לפרטיטות של באך. 2004 - "מדליית אביר מסדר המצוינות הלאומי" משר התרבות של צרפת מדיה וקבצים בנושא כריסטוף רוסה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של כריסטוף רוסה כריסטוף רוסה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) כריסטוף רוסה, באתר ספוטיפיי כריסטוף רוסה, באתר AllMusic (באנגלית) כריסטוף רוסה, באתר MusicBrainz (באנגלית) כריסטוף רוסה, באתר Discogs (באנגלית) כריסטוף רוסה, באתר Songkick (באנגלית) חגי חיטרון, לשטוף את עכו העתיקה בצלילי בארוק, באתר הארץ, 29 באוגוסט 2016 Decca Classics: Christophe Rousset
פיזיונומיה

פיזיונומיה או פיזיוגנומיה (ביוונית: physis – טבע, gnomon – שיפוט, פירוש) היא תאוריה המבוססת על הרעיון לפיו הערכת מראהו החיצוני של אדם, בעיקר פניו, יכולה לספק תובנות על אופיו ואישיותו. המונח פיזיונומיה יכול להתייחס גם להופעה כללית של אדם, אובייקט או שטח, מבלי להצביע אל מאפיינים מדעיים מרומזים. פיזיונומיה אינה מדע, אלא שיטת ניתוח שתומכיה טוענים שהיא מאבחנת מגוון התאמות בין הסובייקטים אליהן היא מתייחסת. אי לכך, הפיזיונומיה אינה משמשת כבסיס לתאוריה ביולוגית או פסיכולוגית. יישומי הפיזיונומיה הם פסבדו-מדעיים ושימשו לצד כלים נוספים בפיתוח של גזענות מדעית, ככלי-שרת בידי אידאולוגיות מפלות. במהלך ההיסטוריה האנושית היו מספר רב של ניסיונות לקשר בין תכונות אנטומיות לבין תכונות אישיות. ניסיונות קישור אלו התמקדו במקרים רבים בתווי פניו של האדם. במצרים העתיקה ובסין, בלי קשר בין שתי התרבויות, התפתחו תאוריות המייחסות קשר בין מראה הפנים וההתנהגות האנושית, הסינים הציעו רעיון שהפנים משקפים את האנרגיות, הבריאות והמזל של האדם. היוונים פיתחו את הפיזיונומיה, תאוריה המבוססת על הרעיון לפיו הערכת מראהו החיצוני של אדם, בעיקר פניו, יכולה לספק תובנות על אופיו ואישיותו. ג'מבטיסטה דלה פורטה פרסם בשנת 1586 ספר העוסק בפיזיונומיה. יוהאן קספר לווטר שהושפע מדלה פורטה פרסם ב-1778 ספר בתחום הפיזיונומיה: "Physiognomische Fragmente zur Beförderung der Menschenkenntnis und Menschenliebe" (דפוסים פיזיונומיים לקידום מדעי האנושות ואהבת האדם). פרנולוגיה תורת הפנים מדיה וקבצים בנושא פיזיונומיה בוויקישיתוף פיזיונומיה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) חכמת הפרצוף, דף שער בספרייה הלאומית
ברקואה

ברקואה (בספרדית: Baracoa) היא עיר במחוז גואנטנמו במזרח קובה. היא הוקמה ב-1511 והייתה העיר הראשונה שהקימו הספרדים בקובה. העיר שוכנת לחופו של באיה דה מייל (Bahía de Miel, "מפרץ הדבש"), והיא מוקפת הרים שבודדו אותה במשך מאות שנים. למעשה, עד שנות ה-60 של המאה העשרים, הגישה היחידה לעיר הייתה בדרך הים. בשנת 2004 התגוררו בברקואה כ-82 אלף תושבים. כריסטופר קולומבוס הגיע לקובה ב-27 באוקטובר 1492, במהלך מסעו הראשון. הוא עגן בנקודה המזוהה כיום כברקואה, וכינה אותו פורטו סאנטו. באותה העת חיו באזור בני הטאינו. ב-1511 הגיע לקובה דייגו ולאסקס דה קואיאר במטרה לכבוש אותה ולהפכה למושבה ספרדית. ב-15 באוגוסט הוא ייסד את העיר, בשם נואסטרה סניורה דה לה אסונסיון דה ברקואה. היא הייתה לבירתה הראשונה של קובה, עד שב-1515 הועברה הבירה לסנטיאגו דה קובה. ב-1518 קיבלה מעמד של עיר והבישוף הראשון של קובה הקים בה את מושבו. ספרד שאפה לשמור על כל אוצרות הטבע לעצמה, ואסרה על מסחר בין תושבי קובה לבין מדינות זרות. בשל מיקומה המבודד, התפתח בברקואה, במהלך המאות ה-16 וה-17, סחר בלתי חוקי עם הצרפתים והאנגלים. בסוף המאה ה-18 ובראשית המאה ה-19 הגיעו לאזור צרפתים רבים שנמלטו מהאיטי בעקבות מרד העבדים, והם החלו לפתח גידולי קפה וקקאו. המטעים ננטשו בראשית המאה ה-20, ושרידיהם הוכרזו כאתר מורשת עולמית בשנת 2000. עד המהפכה הקובנית, הגישה לברקואה הייתה רק דרך הים. בשנות ה-60 נסללה דרך הררית בת 120 ק"מ שחיברה בינה לבין גואנטנמו, ולאורכה הוקמו 11 גשרים. הדרך הוצגה כאחד מהישגיה הגדולים של המהפכה. כלכלת האזור מבוססת על גידולי קקאו, קוקוס ובננות, וברקואה היא המרכז העיקרי בקובה לייצור שוקולד. בידודה של העיר עיכב את התפתחותה התיירותית, אך מאז נסללה אליה דרך הגישה, החלו להגיע אליה גם תיירים. עם האתרים הפופולריים בסביבתה נמנים הפארק הלאומי אלחנדרו דה הומבולדט והר השולחן אל יונקה. אתר האינטרנט הרשמי של ברקואה ברקואה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
מיכאל ימרו

ליג' מיכאל ימרו (באמהרית: ሚካኤል እምሩ, ‏1929–2008) היה פוליטיקאי אתיופי, אשר כיהן כראש ממשלת אתיופיה החמישי והראשון שמונה לא על ידי הקיסר אלא על ידי החונטה הצבאית האתיופית. מיכאל ימרו היה בנו של ראס לאול ימרו היילה סלאסי מאשתו ציג מריאם. אביו היה בן דודו של הקיסר היילה סלאסי. ימרו היה בן יחיד במשפחתו שבה היו שבע אחיות. למד באוניברסיטת אוקספורד. כיהן כשר החקלאות (1958–1959), שגריר בארצות הברית (1959–1961), שר החוץ (1961), ושגריר בברית המועצות (1961–1965). הוא עבד בוועדת האו"ם לסחר ופיתוח (1965–1968) וכיהן כמזכיר המסחר והתעשייה בוועדה זו עד מינויו לראש ממשלה ב-1974. ימרו החזיק בתפקיד ראש הממשלה עד ההכרזה של הדרג ב-15 בספטמבר. לאחר ההכרזה של הדרג בוטלה משרת ראש הממשלה וימרו שיתף פעולה עם החונטה וכיהן כשר ההסברה. לאחר מכן כיהן כשר להתפתחות הכפר ושליח אתיופיה לבנק העולמי. ימרו מת לאחר מחלה באדיס אבבה. Bahru Zewde, A history of modern Ethiopia, 1855-1974, J. Currey, 1991. Marina Ottaway, David Ottaway, Ethiopia: empire in revolution, Africana Pub. Co., 1978. מדיה וקבצים בנושא מיכאל ימרו בוויקישיתוף
בית הכנסת יוספין

בית הכנסת יוספין או Templul evreiesc ortodox Iosefin "הטמפל האורתודוקסי" הוא החדש שבין שלושת בתי הכנסת של טימישוארה, רומניה והיחיד בעיר שעדיין פעיל. בית הכנסת נבנה בשנת 1910 עבור הקהילה היהודית האורתודוקסית המקומית ובחצר שלו פעלו גם בית ספר יסודי וגן ילדים. הרבנים שכיהנו כאן בין מלחמות העולם היו הרב הראשי ברכיה שיק, ולאחר פטירתו בנו הרב מאיר שיק. השם "טמפל" מוסבר על ידי הצורה האסתטית של הבניין ועל ידי השימוש במילה ההונגרית ממקור לטיני "טמפלום" בשביל כנסיות ובתי כנסת כאחד. בית הכנסת קרוי על שם הרובע בו הוא שוכן, יוספין או יוזפין. בימינו מפני שמשמשת בית כנסת יחיד של יהודי טימישוארה, מתפלליו המעטים יכולים להיות נאולוגים או אורתודוקסים כאחד. מדיה וקבצים בנושא בית הכנסת יוספין בוויקישיתוף אתר על קהילת יהודי טימישוארה(הקישור אינו פעיל) הטמפל האורתודוקסי ברשימת המוסדות הדתיים של טימישוארה(הקישור אינו פעיל) בית הכנסת יוספין באתר הקהילה היהודית
מטריצת היחידה

באלגברה ליניארית, מטריצת היחידה מסדר   n {\displaystyle \ n} היא מטריצה ריבועית מסדר n {\displaystyle n} , כלומר בגודל n 2 {\displaystyle n^{2}} , שהאלכסון הראשי שלה מורכב מאחדות וכל שאר המטריצה מאפסים. היא מסומנת על ידי   I n {\displaystyle \ I_{n}} או על ידי   I {\displaystyle \ I} כאשר גודלה אינו חשוב או טריוויאלי. מטריצת היחידה משמשת כאיבר נייטרלי ביחס לכפל מטריצות, וכטרנספורמציה ליניארית היא מייצגת את העתקת הזהות (כלומר:   v = I v {\displaystyle \ v=Iv} לכל   v {\displaystyle \ v} ), כלומר כמו שבאלגברה רגילה ניתן להכפיל כל אבר שרוצים בספרה 1 כך ניתן להכפיל כל מטריצה שרוצים במטריצת היחידה מבלי לשנות את השוויון. דוגמאות למטריצת היחידה בסדרים שונים: I 1 = [ 1 ] ,   I 2 = [ 1 0 0 1 ] ,   I 3 = [ 1 0 0 0 1 0 0 0 1 ] ,   ⋯ ,   I n = [ 1 0 ⋯ 0 0 1 ⋯ 0 ⋮ ⋮ ⋱ ⋮ 0 0 ⋯ 1 ] {\displaystyle I_{1}={\begin{bmatrix}1\end{bmatrix}},\ I_{2}={\begin{bmatrix}1&0\\0&1\end{bmatrix}},\ I_{3}={\begin{bmatrix}1&0&0\\0&1&0\\0&0&1\end{bmatrix}},\ \cdots ,\ I_{n}={\begin{bmatrix}1&0&\cdots &0\\0&1&\cdots &0\\\vdots &\vdots &\ddots &\vdots \\0&0&\cdots &1\end{bmatrix}}} מאחר שמטריצת היחידה היא מקרה פרטי של מטריצה אלכסונית, אפשר לכתוב אותה גם כ-: I n = diag ⁡ ( 1 , 1 , … , 1 ) {\displaystyle I_{n}=\operatorname {diag} (1,1,\dots ,1)} בחישובים לפי קואורדינטות וחשבון טנזורים שימושי להציג את מטריצת היחידה באמצעות הדלתא של קרונקר: ( I n ) i j = δ i j = { 1 if  i = j 0 if  i ≠ j {\displaystyle (I_{n})_{ij}=\delta _{ij}={\begin{cases}1&{\mbox{if }}i=j\\0&{\mbox{if }}i\neq j\end{cases}}} תהי A ∈ M m × n ( F ) {\displaystyle A\in M_{m\times n}(F)} מטריצה מעל שדה F, אזי: I m A = A I n = A {\displaystyle I_{m}A=AI_{n}=A} כלומר: מטריצת היחידה היא איבר נייטרלי ביחס לכפל מטריצות. מטריצת היחידה (מסדר n) היא מטריצה אוניטרית ומטריצה הרמיטית ובפרט מטריצה סימטרית ומטריצה אורתוגונלית, עמודותיה וכן שורותיה מהווים בסיס אורתונורמלי למרחב הווקטורי F n {\displaystyle F^{n}} . הדטרמיננטה של מטריצת היחידה שווה ל-1. מטריצת היחידה היא מטריצה אלכסונית שכל ערכיה העצמיים שווים ל-1. זו מטריצה הפיכה ודרגתה שווה ל-n. מטריצה מסוג זה מנוצלת בכמה תחומים של אנליזה נומרית לרבות פירוק אינטרפולטיבי. הדלתא של קרונקר מטריצת היחידה, באתר MathWorld (באנגלית)
סרגיי בגאפש

סרגיי ואסיל-איפָּה בָּגאפּש (באבחזית: Сергеи Уасыл-иҧа Багаҧшь, בגאורגית: სერგეი ბაგაფში; ‏4 במרץ 1949 - 29 במאי 2011) היה נשיא הרפובליקה הבדלנית אבחזיה משנת 2005 ועד מותו ב-2011, וראש הממשלה האבחזית לשעבר בין השנים 1997–1999. סרגיי בגאפש נולד ב-4 במרץ 1949 בסוחומי אבחזיה, ובמשך רוב חייו הוא התגורר באבחזיה. הוא למד באוניברסיטה הממלכתית לחקלאות סובטרופית של גאורגיה בסוחומי. במהלך לימודיו הוא עבד בתחילה בקואופרטיב של יין ומאוחר יותר כאיש אבטחה בבנק הממלכתי. בשנת 1972 הוא השלים את חובת שרותו הצבאית כראש סובחוז, ובעקבות זאת בגאפש התמנה למדריך בוועידת המקומית של הקומסומול האבחזי. בשנת 1978 בגאפש קיבל את תפקיד האחראי על האינפורמציה בוועידה המרכזית של הסניף הגאורגי של הקומסומול, ובשנת 1980 הוא התמנה כמזכיר הראשון בוועידה האבחזית האזורית. בשנת 1982 קיבל בגאפש את תפקיד מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית במחוז אוצ'מצ'ירה. לאחר נפילת הקומוניזם, הפך בגאפש לאיש עסקים ונציג הממשלה האבחזית במוסקבה. ב-29 באפריל 1997 מונה בגאפש לתפקיד ראש ממשלת אבחזיה. בשנת 1998 התגברה המתיחות בין גאורגיה ואבחזיה, כאשר הממשלה האבחזית הגולה שבסיסה בטביליסי נערכה בעמדות לאורך הגבול עם השלטון הבדלני של אבחזיה. כתוצאה מהמלחמה בת ששת הימים נמלטו 30,000 פליטים גאורגים שהתגוררו באזור בשליטת הבדלנים לזוגדידי שבגאורגיה הסמוכה לגבול. סרגיי בגאפש כיהן בתפקיד שר האנרגיה כאשר הוא הפך למועמד האופוזיציה הבחירות לנשיאות אבחזיה בשנת 2004. בתחילת 2004, הפך בגאפש לאחד משלושת מנהיגי תנועת האופוזיציה שאך זה קמה, אבחזיה המאוחדת. לאחר 20 ביולי 2004, איחדה "אבחזיה המאוחדת" את כוחותיה עם מפלגת אופוזיציה אחרת בשם אמטסחארה, ובגאפש נבחר לעמוד בראש המפלגה המאוחדת לבחירות שנערכו באוקטובר של אותה שנה, כשהוא הצליח להביס מועמד מבטיח אחר בשם סרגיי שאמבה. תוצאות הבחירות היו שנויות במחלוקת. ועדת הבחירות האבחזית הכריזה בתחילה על ניצחונו של יריבו של בגאפש, ראול חאג'ימבה אולם בית המשפט העליון של אבחזיה הכריע לאחר ערעור לטובתו של בגאפש עם רוב של 50.3%. אולם בית המשפט הפך את החלטתו לאחר שכוחותיו של חאג'מבה הסתערו על בנין בית המשפט, ובגאפש ותומכיו קיבלו איומים שלא לערוך את טקס ההכתרה ב-6 בדצמבר 2004. בסופו של דבר הגיעו בגאפש וחאג'ימבה הגיעו להסכמה, בתחילת דצמבר, לרוץ יחד כאיחוד לאומי. הבחירות נערכו ב-12 בינואר 2005, והאיחוד ניצח. על פי ההסכם נבחר בגאפש לנשיא וחאג'ימבה לסגנו. ב-29 במאי 2011, נפטר בגאפש במרפאה במוסקבה, עקב סיבוכים הנוצרו מניתוח ריאות שעבר זמן לא רב לפני. לאחר הניתוח, גילו רופאיו שהיה לו סרטן. סגנו, אלכסנדר אנקבב, החליף אותו כנשיא בפועל, ובחירות התקיימו ב-26 באוגוסט באותה שנה. מדיה וקבצים בנושא סרגיי בגאפש בוויקישיתוף האתר הרשמי של נשיא אבחזיה, באנגלית (גרסאות נוספות: ברוסית, אבחזית וטורקית) ‏הצבא והחברה בגאורגיה, המרכז למחקרי מערכת היחסים האזרחית-צבאית במכון הקווקזי לשלום, דמוקרטיה ופיתוח, מאי 1998, (באנגלית) ‏ההנהגה האבחזית נאבקת, המכון למלחמה ושלום, 4 באפריל 2004 (באנגלית)
אמיר קין

אמיר קין (נולד ב-1959) היה הממונה על הביטחון במערכת הביטחון (מלמ"ב) בשנים 2007–2015. בנעוריו היה חבר בתנועת הנוער "בני עקיבא". שירת בצה"ל בחטיבת גולני ולאחר שחרורו פנה ללימודי גאוגרפיה וארץ ישראל באוניברסיטת בר-אילן. לאחר מכן החל לעבוד במשרד הביטחון. הוא הצטרף למלמ"ב ועסק בתחומים של אבטחת מידע ואבטחת קשרי חוץ של משרד הביטחון ושל התעשיות הביטחוניות. הוא שימש כראש לשכתם של מנכ"ל משרד הביטחון דוד עברי ואילן בירן ולאחר מכן שימש כנציג משרד הביטחון באוסטרליה במשך כשלוש שנים. לאחר מכן שימש קין במשך כשש שנים כעוזר למנכ"לי משרד הביטחון עמוס ירון, יעקב תורן, גבי אשכנזי ופנחס בוכריס. באוגוסט 2007, כ-20 שנה לאחר שהחל לעבוד במשרד הביטחון, מונה קין לתפקיד המלמ"ב במקומו של יחיאל חורב על ידי שר הביטחון אהוד ברק. הבחירה בקין התקבלה בהמלצת ועדת איתור בראשות מנכ"ל משרד הביטחון, פנחס בוכריס. גם חורב המליץ על קין לשמש כמחליפו. בשנת 2014 נמנה עם הנחקרים בפרשת מסמך הרפז, והמשטרה המליצה להעמידו לדין משמעתי. תיק החקירה נסגר מחוסר אשמה. קין סיים את תפקידו בנובמבר 2015. לאחר פרישתו מונה לנשיא חברת אניוויז'ן (AnyVision), העוסקת בטכנולוגיות לזיהוי פנים. בן כספית, "חמקן", זמורה ביתן, 2013, עמודים 379–380. בן כספית, המחליף של חורב: אמיר קין, באתר nrg‏, 24 ביולי 2007 אורי יבלונקה, גם ראש ארגון חשאי מחפש חברים באינטרנט, באתר nrg‏, 16 בדצמבר 2007 אמיר בוחבוט, המלמ"ב חוקר חשד להדלפת מידע מסווג, באתר nrg‏, 20 באפריל 2009 יוסי מלמן, תומר זרחין, נציבות שירות המדינה חוקרת טענות על הטרדה מינית במלמ"ב, באתר הארץ, 31 באוגוסט 2010 אמיר קיין (אורכב 22.02.2014 בארכיון Wayback Machine), באתר מכון אלכא למנהיגות וממשל יוסי מלמן, השר ברק מחפש את היורש לממונה על הביטחון חורב, באתר הארץ, 22 ביוני 2007. יוסי מלמן, אמיר קין יהיה הממונה על הביטחון במערכת הביטחון, באתר הארץ, 24 ביולי 2007. בן כספית, המחליף של חורב: אמיר קין, באתר nrg‏, 24 ביולי 2007. אמיר אורן, פרשת הרפז || יוני קורן: חייתי בפרנויה, תחת מעקב וציתות, פגעו בבני משפחתי, באתר הארץ, 6 ביוני 2012 יוסי מלמן, משרד הביטחון סגר חקירה חשאית בחשד להטיית מכרזי IT, באתר TheMarker‏, 2 בפברואר 2009. עמוס הראל, גידי וייץ, יניב קובוביץ, בכיר במשרד הביטחון חשוד שהזהיר את אשכנזי שנתניהו חוקר הדלפות על איראן, באתר הארץ, 21 במאי 2014 יוחאי עופר, פרשת הרפז: אמיר קין מבקש לסיים את תפקידו, באתר nrg‏, 4 בספטמבר 2014 יואב זיתון, סוף לסחבת המלמ"ב: שומר סוד חדש לישראל, באתר ynet, 11 בדצמבר 2015 חגי עמית, לזהות מחבל בתוך הפגנה: החברה שמעסיקה את ראש המוסד לשעבר ושווה רבע מיליארד דולר, באתר TheMarker‏, 23 ביולי 2018; אמיתי זיו, חשיפה: הסטארט-אפ הישראלי המסקרן שפועל בחשאי בשטחים ועוקב אחרי פלסטינים, באתר TheMarker‏, 14 ביולי 2019
זברוץ'

זבְּרוּץ' (באוקראינית: Збруч) הוא נהר במערב אוקראינה, ואחד מיובליו הגדולים של נהר דניסטר, הזורם באזור רמת פודוליה. על שמו של נהר זברוץ' נקרא צלם זברוץ' – צלם של אלוהות סלאבית מן המאה ה-9, בצורת עמוד עם ארבעה צדדים שעליהם מגולפים תבליטי דמויות שונות – אשר התגלה בקרקעית הנהר בעת בצורת בשנת 1848. בין השנים 1772–1807, וכן בין 1815–1918, היה הנהר גבול בין גליציה שבאימפריה האוסטרית מצידו האחד, והאימפריה הרוסית מצידו האחר. בעקבות ברית פולין-אוקראינה ב-1920 יועד הנהר להיות גבול בין שתי המדינות. לאחר הסכם ריגה כונן הגבול בין פולין וברית המועצות, אשר עבר לאורך הנהר. אורכו של הנהר 247 ק"מ, ושטחו של אגן הניקוז שלו 3,330 קמ"ר. צלם זברוץ' מדיה וקבצים בנושא זברוץ' בוויקישיתוף