laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
דוביינקה

דוביינקה (בפולנית: Dubienka; באוקראינית: Дубенка) הוא כפר במחוז חלם שבפרובינציית לובלין בפולין, כ-31 ק"מ מזרחית לחלם, על נהר הבוג המערבי שמתפקד גם כגבול עם אוקראינה. עד השואה התקיימה בכפר קהילה יהודית גדולה. הכפר נזכר לראשונה במאה ה-15, ובשנת 1588 הוענקו לו זכויות עיר בידי המלך זיגמונט השלישי ואזה, אשר ניטלו ממנו בהמשך. באמצע המאה ה-16 נהרס היישוב כתוצאה מפלישת האימפריה השוודית, אך במאה ה-18 חזר להתפתח. בשנת 1792 נערך בסמוך ליישוב קרב בין צבאות רוסיה ופולין. כיום דוביינקה היא מרכז גמינה שמרכזת 22 כפרים בסביבה לרבות סטרושלה. יהודים התיישבו בדוביינקה מסוף המאה ה-16, והשתלבו בתעשיית המסחר המקומית על נהר בוג. בסוף המאה ה-18 ישב בכפר הרב אורי שרגא פייבל, תלמידו של החוזה מלובלין. במחצית השנייה של המאה ה-19 הקימו יהודים בכפר טחנות מונעות בקיטור. במהלך מלחמת העולם הראשונה נפגעו תושבי הכפר מהקרבות שהתנהלו בסביבתו, ורבים מיהודי המקום עזבו אותו. בין מלחמות העולם התקיימה בכפר פעילות ציונית, לצד אורח חיים דתי ומסורתי. בשנים אלה נמנו בכפר 2,160 יהודים, רוב תושביו. עם כיבוש הכפר בידי הגרמנים, החלו אלו לבצע ביהודיו מעשי ביזה והתעללות, תוך גזיזת זקנים ופיאות. עד מהרה הוקם בכפר יודנרט, אשר נצטווה לספק לגרמנים כוח אדם לעבודות כפייה, ולמסור לגרמנים דברי ערך. בדצמבר 1939 צוו כל יהודי הכפר להתרכז בכיכר השוק, ושם נערכה בהם סלקציה. את הצעירים והבריאים הריצו הגרמנים להרוביישוב, תוך רצח יהודים בדרך, ושם נכלאו עם מאות מיהודי המקום בגדרות תיל. בהמשך הוצעדו אלו בצעדת מוות לעבר גבול השטח הסובייטי, תוך רצח כמחציתם בדרך, ואילוץ היתר לחצות בשחייה את נהר בוג, בו רבים טבעו. בתחילת 1940 הובאו לדוביינקה פליטים יהודים מווייליצ'קה, ויהודי המקום הועסקו בעבודות כפייה, בין היתר בביאלא פודולסק. בד בבד, צוו יהודי המקום לענוד על זרועם סרט עם מגן דוד, בית הכנסת ובית המדרש המקומיים נהרסו, וספרי התורה שבהם הועלו באש. בהמשך, שולחו מאות יהודים מהכפר לעבודות כפייה במחנה בלז'ץ. בסוף 1941 הובאו לעיירה עוד קרוב ל-1,000 פליטים יהודים, רובם ממיילץ, ובמאי 1942 הגיע מספר היהודים בדוביינקה ל-2,907. ב-2 ביוני 1942 גירשו אנשי ס"ס ואנשי המשטרה הפולנית את יהודי הכפר, והובילו אותם להרוביישוב. שם הועלו על קרונות משא, והועברו למחנה ההשמדה סוביבור. רבים מהנמלטים ליערות הוסגרו לגרמנים בידי איכרים פולנים. כ-200 יהודים בעלי מקצוע שהושארו בכפר מתו ברובם מרעב, ובאוקטובר 1942 נרצחו 54 היהודים האחרונים בכפר בבית העלמין היהודי בו. מדיה וקבצים בנושא דוביינקה בוויקישיתוף דוביינקה באתר מרכז מורשת יהדות פולין "דוביינקה", באתר השטעטל הווירטואלי "דוביינקה", באתר JewishGen (באנגלית) מרטין דין (אנ'), דוביינקה, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק A, עמ' 630–632), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
קרל שטרקר

גנרל-אוברסט קרל שטרקר (בגרמנית: Karl Strecker;‏ 20 בספטמבר 1884 – 10 באפריל 1973) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על דיוויזיה ועל קורפוסים במלחמת העולם השנייה. שטרקר נולד ב-20 בספטמבר 1884 ברדמאנסדורף, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1905 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-152, וב-14 ביוני 1914 הועלה לדרגת אובר-לויטננט. במלחמת העולם הראשונה לחם בתפקידים שונים במסגרת הרגימנט, וב-24 ביולי 1915 הועלה לדרגת האופטמן. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה. לאחר המלחמה ב-3 בינואר 1920 פרש מהצבא והתגייס למשטרת המדינה, ומילא בה תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1932 הועלה לדרגת אוברסט לויטננט, בשנת 1933 הועלה לדרגת אוברסט, ובשנת 1934 הועלה לדרגת גנרל מיור, ומונה למפקח הכללי של המשטרה בשטטין. בשנת 1935 עם מיזוג משטרת המדינה בוורמאכט, מונה למפקד המשרד הראשון בצבא, ובשנת 1937 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-4. בשנת 1938 מונה שטרקר למפקד אגד הרגלים ה-38, ובמרץ 1939 מונה למפקד הדיוויזיה ה-79. עם פרוץ המלחמה היה שטרקר מפקד הדיוויזיה ה-79, ופיקד עליה בחזית המערבית כחלק מהקורפוס ה-12 במסגרת הארמייה הראשונה. במהלך המערכה על צרפת לחם עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-12 במסגרת הארמייה הראשונה, וב-1 ביוני 1940 הועלה לדרגת גנרל לויטננט. בתחילת מבצע ברברוסה הייתה הדיוויזיה שבפיקודו בעתודת קבוצת ארמיות דרום, ובהמשך לחם עם הדיוויזיה לסירוגין כחלק מהקורפוסים ה-17 וה-51 במסגרת הארמייה השישית, והשתתף עימה בקרב קייב, ובקרב חרקוב הראשון. על תפקודו בקרבות קיבל שטרקר ב-26 באוקטובר 1941 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-12 בינואר 1942 מונה שטרקר למפקד הקורפוס ה-17, שהיה חלק מהארמייה השישית. ב-1 ביוני 1942 מונה שטרקר למפקד הקורפוס ה-11, והשתתף עמו במתקפת הקיץ הגרמנית, ובאוגוסט הועבר הקורפוס שבפיקודו תחת פיקוד הארמייה השישית, ולחם עימה בקרב סטלינגרד. ב-25 בינואר 1943 קיבל שטרקר את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-31 בינואר 1943 הועלה שטרקר לדרגת גנרל-אוברסט. ב-2 בפברואר נכנע שטרקר יחד עם כל שרידי הכוחות שהיו בכיס הצפוני בסטלינגרד ונלקח לשבי. שטרקר שוחרר מהשבי רק ב-9 באוקטובר 1955. לאחר שחרורו התגורר באידר אוברשטיין, וב-10 באפריל 1973 מת בריצלרן שבאוסטריה, והוא בן 88 שנים. מדיה וקבצים בנושא קרל שטרקר בוויקישיתוף קרל שטרקר באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית)
דובז'ין

האם התכוונתם ל... דובז'ין על נהר ויסלה – עיירה בפרובינציית קויאוויה-פומרניה בפולין. דובז'ין - עיירה לשעבר בשטח פרובינציית קויאוויה-פומרניה של היום, אוחדה עם גולוב לכדי גולוב-דובז'ין. חבל דובז'ין – חבל ארץ היסטורי בשטח פרובינציית קויאוויה-פומרניה של היום אשר דובז'ין על נהר ויסלה היא בירתו ההיסטורית.
בית הכנסת הר הצופים

בית הכנסת האוניברסיטאי ע"ש מאיר יעקב שיק הכט הוא בית כנסת בקמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים בירושלים. בית הכנסת בקמפוס הר הצופים הוקם על ידי משפחתו של מאיר יעקב שיק הכט (1928–2006) שהיה סנאטור יהודי ממדינת נבדה בארצות הברית ושגריר ארצות הברית באיי בהאמה. בית הכנסת הוקם בקומה מעל הפקולטה למדעי הרוח בקמפוס הר הצופים ממנו חלון ענקי המשקיף אל הר הבית ואל העיר העתיקה. בית הכנסת תוכנן על ידי האדריכל הישראלי רם כרמי ונפתח באופן רשמי ב-29 ביוני 1981. בית הכנסת מתוכנן באופן מינמליסטי כאשר עזרת הנשים נמצאת בקומת הגלריה. בית הכנסת יחד עם הקמפוס סגור בשבת ובחגים. ערך זה הוא קצרמר בנושא בתי כנסת ובנושא ירושלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ויקטור פרנקה

אריך ויקטור קרל אוגוסט פרנקה (בגרמנית: Erich Victor Carl August Franke; ‏21 ביולי 1866 – 7 בספטמבר 1936) היה איש צבא גרמני אשר שימש כמפקד האחרון של השוצטרופה בדרום-מערב אפריקה הגרמנית. פרנקה נולד בעיירה Zlaté Hory, באזור צ'כיה של ימינו. התגייס לצבא בשנת 1887, והגיע לדרגת "אובר-לוטננט" (Oberleutnant) בחיל ההנדסה. ב-26 במאי 1896 הוא התגייס לשוצטרופה, כוח גרמני שתפקידו היה להגן על המושבות הקולוניאליות של גרמניה. חודש לאחר מכן הוא כבר הפך למושל העיר אומרורו. הוא לקח חלק בדיכוי מרידות של מקומיים, ובין היתר לקח חלק ברצח העם של ההררו והנאמה. הוא הביס את המורדים ליד אומרורו, בעקבות כך הוא זכה לכינוי "גיבור אומרורו", וב-2 בנובמבר 1905 הוענק לו הפור לה מריט בידי וילהלם השני, קיסר גרמניה. בתחילת מלחמת העולם הראשונה, ארגן פרנקה מתקפת עונשין מוצלחת על כוח פורטוגזי בדרום-מערב אפריקה הגרמנית. בעקבות כך הועלה לדרגת אוברסט-לוטננט (Oberstleutnant), וקיבל את הפיקוד על כל כוח השוצטרופה של דרום-מערב אפריקה הגרמנית. אולם עקב היתרון המספרי של הבריטים הדרום-אפריקנים והפורטוגזים, ב-12 במאי 1915 נפלה בידי הפולשים ווינדהוק הבירה. הכוחות הגרמניים נדחקו צפונה, וב-1 ביולי נוצחו בידי הצבא הפולש באוטווי (Otavi). בעומדו בפני סכנת כיתור, וכאשר כוח פשיטה דרום-אפריקני בעורפו, נכנע פרנקה, ב-9 ביולי 1915, בקהורב (Khorab), עם 2,166 מחייליו. כמה שבועות אחר כך נפלה כל המושבה בידי צבא דרום אפריקה. עד סיום המלחמה נכלא פרנקה במחנה שבויים דרום-אפריקני מאולתר. לאחר המלחמה שוחרר. הוא פרש משירות צבאי ונישא למריה דיקמן. הוא סבל ממחלות כרוניות שבהן לקה במהלך שירותו, ונפטר בהמבורג בשנת 1936. מדיה וקבצים בנושא ויקטור פרנקה בוויקישיתוף Namibian Biography Page Neue Deutsche Biographie Eintrag über Victor Franke im Deutschen Koloniallexikon von 1920
בית העלמין בשכונת שערי צדק

בית העלמין שערי צדק הוא בית קברות יהודי קטן הממוקם מערבית לבניין שערי צדק הישן, בין רחוב יפו לשדרות שז"ר בירושלים. עד מלחמת העצמאות היה בית הקברות בהר הזיתים בית הקברות העיקרי של יהודי ירושלים. עם פרוץ המלחמה, הפכה התנועה העברית להר הזיתים למסוכנת בשל מעבר הדרך בשכונות ערביות. עד סוף חודש פברואר 1948 התנהלה קבורה חפוזה מספר פעמים בשבוע בליווי בריטי, אולם לאחר מכן שוב לא התאפשרה התנועה להר הזיתים. על-מנת לפתור את מצוקת הקבורה, הוקצו בירושלים בתי קברות שהוגדרו כזמניים, כלומר עד שניתן יהיה לחדש את הקבורה בהר הזיתים או בבית קברות ראוי. לחברה קדישא העיקרית של ירושלים, "קהילת ירושלים", הוקצו מספר שטחים שהוגדרו זמניים ברחבי העיר המערבית. הגדול שבהם היה בית הקברות סנהדריה, בו קברו עד בוקר ה-19 במאי 1948 כאשר השטח הפך למסוכן עקב ירי מן הצד הערבי. החל מיום 24 במאי 1948 החלה הקבורה בבית העלמין שייח' באדר, בשטח שאותר בתחום המחצבה הנטושה של שייח' באדר. לשאר שתים עשרה חברות הקדישא העדתיות שפעלו בירושלים עד הפסקת הקבורה בהר הזיתים לא היו שטחי קבורה והם שבתו מפעולה עד לתחילת הקבורה בהר המנוחות. למרות חוסר הרישיון החליטה "חברה קדישא הראשית והכללית" (פרושים), שקודם לפרוץ המלחמה הייתה הגדולה והפעילה מבין החברות קדישא בירושלים, לפתוח חלקת קבורה חדשה בשטח קטן שהוקצה לה בשולי חצר בית החולים "שערי צדק". החל מקיץ 1948 ועד קיץ 1951 נטמנו בחלקה זו כמה עשרות נפטרים, רובם יהודים חרדים שמתו מוות טבעי. חלק מהקבורים במקום הועברו לבתי קברות אחרים, אולם עד ימינו נשארו מספר קברים במקום. מאז אין במקום קבורה מסודרת, אם כי מעת לעת נטמנו בחלקה נפטרים נוספים. במרץ 2003, לאחר פטירתו של רבי ישראל משה דושינסקי גאב"ד העדה החרדית, נרכש שטח בית העלמין על ידי חסידות דושינסקי, ובית העלמין הוכר על ידי המשרד לשירותי דת. רחוב קטן על שמו של ד"ר משה וולך נמצא בסמוך אל בית הקברות. בבית העלמין קבורים בין השאר: ד"ר משה וולך, מייסד בית החולים הרב יוסף צבי דושינסקי, גאב"ד העדה החרדית בירושלים בנו, הרב ישראל משה דושינסקי, גאב"ד העדה החרדית בירושלים הרב יחיאל מיכל שלזינגר, ראש ישיבת קול תורה הרב ירוחם פישל יהושע ברנשטיין, רב עדת החסידים בירושלים, וראש ישיבת חיי עולם קברו של ד"ר משה וואלך קברו של הרב יוסף צבי דושינסקי קברו של הרב יחיאל מיכל שלזינגר מירון בנבנשתי, עיר המנוחות - בתי העלמין של ירושלים, כתר, 1990, ע' 78. מדיה וקבצים בנושא בית העלמין בשכונת שערי צדק בוויקישיתוף בית העלמין שערי צדק בירושלים באתר "ישראל נגלית לעין" אמרי לוי סדן‏, הקבר המסתורי של החלל החרדי בשטח ההפקר הירושלמי - וואלה חדשות, באתר וואלה, 10 במאי 2016 אלי אלון, סיפורו של בית העלמין "שערי צדק" בירושלים , באתר News1 מחלקה ראשונה, 21 בספטמבר 2015
תומאסינה כריסטינה גילמבורג-אהרנסוורד

הברונית תומסינה כריסטינה גילמבורג-אהרנסוורד (בדנית: Thomasine Christine Gyllembourg-Ehrensvärd‏, 9 בנובמבר 1773 - 2 ביולי 1856) הייתה סופרת דנית. היא נולדה בקופנהגן. שם הנעורים שלה היה בונצן (Buntzen). תומסינה התחתנה עם הסופר המפורסם פטר אנדראס הייברג כאשר הייתה בת 16. בנם שנולד שנה לאחר החתונה הוא המשורר והמבקר יוהאן לודביג הייברג (אנ'). בשנת 1800 הוגלה בעלה בשל פעילותו הפוליטית. היא התגרשה והתחתנה מחדש בדצמבר 1801 עם הברון השוודי קרל פרדריק אהרנסוורד (אנ'), אשר היה פליט פוליטי בעצמו בשל מעורבותו ברצח גוסטב השלישי, מלך שוודיה בשנת 1792. בעלה השני, שאימץ את השם גילמבורג (Gyllembourg) על שם אמו, נפטר בשנת 1815. בשנת 1822 היא הלכה אחרי בנה לקיל, שם הוא מונה לפרופסור, ובשנת 1825 חזרה איתו לקופנהגן. בשנת 1827 היא הופיעה לראשונה באופן אנונימי כסופרת עם פרסום הרומן "Familien Polonius" בעיתונו של בנה ה-"Flyvende Post". בשנת 1828 פורסמו שתי יצירות נוספות שלה "Den Magiske Nøgle" (מפתח הקסם) ו-"Hverdags-Historie" (סיפור יום יומי). ההצלחה של העבודה האנונימית הייתה כה גדולה עד שהיא אימצה את התואר "הסופרת של סיפור יום יומי" עד סוף הקריירה שלה. בשנים 1833–1834 האי פרסמה שלושה כרכים של נובלות ישנות וחדשות Old and New Novels שלאחריהם בשנים 1835–1836 פורסמו גם סיפורים חדשים New Stories שכללו גם הם 3 כרכים.  לאורך חייה היא הקפידה לשמור על עיסוקה כסופרת בסוד, גם בקרב חבריה הקרובים ביותר. רק לאחר מותה נודעה זהותה כסופרת לציבור. Søren Kierkegaard, The Two Ages: Kierkegaard's Writings, Vol 14, Princeton series of Kierkegaard's Writings. מדיה וקבצים בנושא תומאסינה כריסטינה גילמבורג-אהרנסוורד בוויקישיתוף
שדרות טבע וגלריות

מוזיאון שדרות טבע וגלריות שבגבעת רם הוא מוזיאון פתוח ושדרה מרכזית הממוקמת בקמפוס גבעת רם של האוניברסיטה העברית בירושלים המשמש את המבקרים בקמפוס ואת הסטודנטים ואת המרצים. השדרה הוקמה בשנת 2003 על "שדרות מגנס" בקטע שבין "רחבת חיים ויצמן" בכניסה הראשית של הקמפוס ועד בניין הספרייה הלאומית. המקום נקרא בתחילה "המוזיאון לגילוי וטבע". השדרה משמשת בתי גידול לצמחים ובעלי חיים ומלווה בשילוט עזר עם אפליקציית הסברים או עם מדריך. השדרה משמשת גם פארק אקולוגי במרכז הקמפוס לשימור הצמחייה ובעלי החיים הגדלים במקום. ברחבת הכניסה ישנם סימניה עם חוברת הסברים לכל המבקרים בשדרה. בשדרה ישנם גם "פינות האכלה וליטוף". בצידה המערבי של השדרה ישנם שורת בניינים של כמה מן המחלקות באוניברסיטה ובהם חלונות ראווה עם מוצגים זואולוגיים ובוטניים. ציפורים נדירות בשדרה מעבר אקולוגי להולכי רגל אתר האינטרנט הרשמי של שדרות טבע וגלריות אפליקציית שדרות טבע וגלריות בקמפוס גבעת רם מוזיאונים לילדים - 11 מוזיאונים מומלצים, באתר טיולי, ‏6 באוגוסט 2012.
סימי ואלי

סימי ואלי (באנגלית: Simi Valley) היא עיר במדינת קליפורניה בארצות הברית, הממוקמת בדרום-מזרח מחוז ונטורה, כ-48 קילומטרים ממרכז לוס אנג'לס, ומהווה חלק מאזור המטרופולין שלה. בסימי ואלי ממוקם מתחם הספרייה הנשיאותית והמוזיאון על שם רונלד רייגן. הסדרה בית קטן בערבה צולמה בסימי ואלי. מדיה וקבצים בנושא סימי ואלי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סימי ואלי (באנגלית) סימי ואלי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רעידת האדמה בצ'ילה (2015)

רעידת האדמה בצ'ילה ב-2015 הייתה רעידת אדמה שהתרחשה באוקיינוס השקט 46 ק"מ ממערב לעיר איאפל שבצ'ילה ב-16 בספטמבר 2015 בשעה 19:54:33 לפי שעון צ'ילה, בעומק 25 ק"מ. הרעידה הייתה בעוצמה של 8.3 בסולם מגניטודה לפי מומנט והורגשה כדרגה VIII בסולם מרקאלי. גל צונאמי בגובה 4.5 מטר נצפה בחוף צפונית למוקד. רעידת האדמה התרחשה לאורך אזור ההפחתה שבין שני לוחות טקטוניים: הלוח הדרום-אמריקאי ולוח נסקה. הלוחות מתקרבים אחד לכיוון השני בקצב של כ-8 סנטימטרים בשנה, במסגרתה חודר לוח נסקה אל מתחת ללוח הדרום-אמריקאי. תנועה זו יוצרת פעילות סייסמית וגעשית ערה לאורך צ'ילה. אזור החוף של צ'ילה ידע בעבר רעידות אדמה גדולות בגבול זה בין הלוחות, בהן רעידת האדמה בוואלדיביה (1960) (הנקראת גם "רעידת האדמה הצ'יליאנית הגדולה") בה נהרגו אלפי אנשים, רעידת האדמה ב-2007, שגרמה לשני הרוגים ולהרס של כ-4,000 בתים וורעידת האדמה ב-2010 בה נמנו 562 הרוגים וכ-1,500,000 בתים נהרסו. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. נמנו לפחות שבעה רעשי משנה בעוצמה של 6.0 ויותר בסולם מגניטודה לפי מומנט. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. מדיה וקבצים בנושא רעידת האדמה בצ'ילה בוויקישיתוף תיאור ונתוני רעידת האדמה, באתר הסקר הגאולוגי של ארצות הברית חדשות 2, ‏רעש אדמה חזק הרעיד את צ'ילה, מיליון בני אדם פונו, באתר ‏מאקו‏, 17 בספטמבר 2015
בנג'מין

בנג'מין (Benjamin) הוא שם פרטי וכן שם משפחה אנגלי שמקורו בשם בנימין. האם התכוונתם ל... ארתור בנג'מין – מלחין, פסנתרן ומנצח אוסטרלי בנויט בנג'מין – כדורסלן אמריקאי ג'ורג' בנג'מין – מלחין ומנצח בריטי ג'סיקה בנג'מין – פסיכואנליטיקאית ופמיניסטית אמריקאית לוסי בנג'מין (אנ') – שחקנית בריטית ריצ'רד בנג'מין – שחקן קולנוע ובמאי אמריקאי שלטון בנג'מין – מתאבק אמריקאי אישים ששמם הפרטי הוא בנג'מין
הרפתקה

הרפתקה היא חוויה מרגשת או יוצאת דופן. המשמעות הרחבה של המושג מתייחס לכל יוזמה הכרוכה בסיכון פיזי, כספי או פסיכולוגי, שמטרתה להיטיב עם חיי הפרט, למשל: מיזם עסקי, רומן או התחייבות גדולה אחרת בעלת השפעה משמעותית על אורח החיים. לעיתים היא כרוכה בביצוע מעשה נועז או אף מסוכן, עם תוצאות שאינן ידועות מראש. הרפתקאות שהן פעילויות הכרוכות בסכנה פיזית הן למשל צניחה חופשית, טיפוס הרים, רפטינג בנהר או השתתפות בספורט אתגרי. חוויה הרפתקנית גורמת לעוררות פסיכולוגית, שיכולה להתפרש באופן שלילי (למשל: פחד) או חיובי (למשל: זרימה). עבור חלק מהאנשים, הרפתקה הופכת למרדף בפני עצמו. לדברי ההרפתקן אנדרה מאלרו, בספרו "La Condition Humaine" ‏(1933), "אם אדם אינו מוכן לסכן את חייו, היכן הוא כבודו?". באופן דומה, הלן קלר אמרה כי "חיים הם או הרפתקה נועזת, או כלום". פעילויות הרפתקניות המתקיימות מחוץ לבית מתבצעות, בדרך כלל, למטרות נופש או התרגשות, לדוגמה: מרוץ או תיירות. פעילויות הרפתקניות יכולות גם להוביל לגילויים מדעיים, כמו למשל אלו שבוצעו על ידי החוקר-החלוץ ההרפתקן הבריטי ג'ייסון לואיס, אשר מהרפתקאותיו ניסו להפיק לקחים אפשריים אודות קיימות גלובלית. חלק מהסיפורים העתיקים ביותר והנפוצים ביותר בעולם הם סיפורי הרפתקאות, כגון "אודיסיאה" מאת הומרוס. המיתולוגיסט ג'וזף קמפבל דן במושג מסע הגיבור בספרו, " The Hero with a Thousand Faces". קמפבל מציע שלסיפורי מיתולוגיה הרואיים מתרבויות שונות יש דפוס בסיסי דומה, המתחיל עם "קריאה להרפתקה", ואחריו מסע מסוכן שבסופו ניצחון. "האביר הנודד" (באנגלית: Knight-errant) היווה מודל לחיקוי עבור דמויות ש"מחפשות הרפתקאות", שהופיעו מאוחר יותר, בימי הביניים. רומני הרפתקאות מציגים "גיבור היוצא למסע הרפתקאות", כמו גם סרטי קולנוע עלילתיים פופולריים מז'אנר סרטי ההרפתקאות, כגון "מלחמת הכוכבים" ו-"שודדי התיבה האבודה". תיירות ספורט "Adventure". dictionary.com. נבדק ב-2013-06-13. M Gomà-i-Freixanet (2004), "Sensation Seeking and Participation in Physical Risk Sports", On the psychobiology of personality, Elsevier, p. 187, ISBN 978-0-08-044209-9 Keller, Helen (1957). The Open Door. Adam Mansbach (12 בפברואר 2010). "Odysseus Remixed". New York Times. {{cite news}}: (עזרה) Richard Jenkyns (1996-12-22). "Heroic Enterprise – (Book review: The Odyssey translated by Robert Fagles)". nytimes.com. נבדק ב-2013-06-13. Zweig, P. (1974). The adventurer: The fate of adventure in the Western world, New York: Basic Books. Vincent Canby (26 במאי 1977). "A Trip to a Far Galaxy That's Fun and Funny". New York Times. {{cite news}}: (עזרה) Vincent Canby (12 ביוני 1981). "Movie Review: Raiders of the Lost Ark". New York Times. {{cite news}}: (עזרה)
שיק הכט

מאיר יעקב (שיק) הכט (באנגלית: Mayer Jacob "Chic" Hecht;‏ 30 בנובמבר 1928 – 15 במאי 2006) היה סנאטור, שגריר ארצות הברית באיי בהמה ופעיל ציוני למען יהודי ברית המועצות. הכט נולד למשפחה יהודית בקייפ ג'ררדו, מיזורי. היה בעל תואר ראשון במדעים בקמעונאות מאוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס שאותו קיבל ב-1949. הכט למד בבית ספר למודיעין צבאי בפורט הולברד ושימש כסוכן מודיעין עם הכוחות המזוינים של ארצות הברית במלחמת קוריאה מ-1951 ועד 1953, היה האגודה האמריקאית הלאומית למודיעין ונכנס אל היכל תהילה של האגודה האמריקאית הלאומית למודיעין בשנת 1988. אחרי שעזב את שירותו הצבאי עבר אל מדינת נבדה בארצות הברית והחל לעסוק בעסק בנקאי ומלונאות. לאחר מכן נשא לאישה את גייל קהן בשנת 1959. בשנת 1966 נבחר לסנאטור של מדינת נבדה והיה הרפובליקני הראשון המייצג את מחוז לאס וגאס למעלה מ-25 שנים. כיהן בתור סנאטור בין השנים 1975-1967 ובתור מנהיג מיעוט בסנאט בין השנים 1970-1969. בשנת 1982 נבחר לסנאט האמריקאי לאחר ארבע הדחות והמשיך לשרת בתפקיד זה בין השנים 1989-1983, הובס בבחירות 1988 על ידי הסנאטור הדמוקרטי ריצ'רד בריאן. לאחר הפסדו בבחירות התמנה לתפקיד שגריר ארצות הברית באיי בהמה על ידי הנשיא ג'ורג' בוש בשנת 1989 לאחר התנגדות של כמה סנאטורים דמוקרטים בעניין. לפני פסגת רייקיאוויק בשנת 1986 נפגש עם הנשיא רונלד רייגן והפציר בו לשאול את מנהיג הסובייטי דאז מיכאיל גורבצ'וב בדרישה להקל על הגירת יהודי ברית המועצות לישראל, כולל את אלה ברשימה השחורה שהוכנה על ידי השלטון בברית המועצות. הכט דיווח לנשיא רייגן כי המאמץ שלו מוצלח וסיפר לרייגן כי אמר לו אחר כך שהוא נתן רשימת יהודים למנהיג הסובייטי בתחילת הפסגה כאשר נפגשו השניים לבד. לאחר מכן הודיע לתקשורת האמריקאית ש"יהודים ברשימה ישוחררו בשקט ללא הודעות לתקשורת". הכט הודה גם לרבי מלובביץ', הרב מנחם מנדל שניאורסון שגרם לו לבצע את המאמץ להעלאת יהודי ברית המועצות לישראל. לאחר שסיים את שירותו כשגריר באיי בהאמה בשנת 1994 חזר הביתה ללאס וגאס כדי להתמקד בפעילות העסקית שלו. הוא אובחן כחולה בסרטן הערמונית בשנת 2005 ונפטר מהמחלה שנה לאחר מכן, ב-15 במאי 2006, בגיל 77. הוא הותיר אחריו אישה ושתי בנות, לורי ולסלי. במהלך חייו החליטה משפחתו להקים את בית הכנסת הר הצופים בקמפוס קמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים בשנת 1981 שהיה הראשון בקמפוס הר הצופים, שנים רבות לאחר שהוקם בית הכנסת הראשון של האוניברסיטה בקמפוס גבעת רם. מדיה וקבצים בנושא שיק הכט בוויקישיתוף שיק הכט, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית)
פוקואי (מחוז)

מחוז פוקואי (ביפנית: Fukui-ken 福井県) הוא מחוז באזור צ'ובו, יפן. בירת המחוז היא העיר פוקואי. בעבר שכנו באזור בו שוכן מחוז פוקואי הנחלות ואקסה ואצ'יזן, ולאחר ביטול שיטת ההאן ב-1871 קיבל המחוז את שמו הנוכחי. במשך שנים רבות היה האזור תחת שליטתם הישירה של השוגונים או של בני משפחותיהם הקרובים, ובתקופת שתי החצרות הקיסריות נשלט האזור על ידי אשיקאגה טאקאוג'י, שהשתמש במחוז כנקודת מוצא להתקפות של נחלות שכנות. בתקופת אדו עברה השליטה באזור לדאימיו שהיה צאצא של טוקוגאווה איאיאסו. במלחמת העולם השנייה הופצצה העיר קשות על ידי בעלות הברית, וטירת פוקואי, הטירה המרכזית של המחוז, הושמדה. המחוז פונה אל ים יפן בכיוון מערב, וגובל במחוז אישיקווה בצפון, בגיפו במזרח, ובשיגה ובנארה בדרום. החלק המזרחי של המחוז, נחלת אצ'יזן לשעבר, הוא מישורי ברובו, ובו מתגוררת מרבית אוכלוסייה המחוז, ואילו החלק המערבי, נחלת ואקסה, הוא מישור צר יותר, השוכן בין הים להרים. 15% משטח המחוז מוקדש לפארקים לאומיים. במחוז פוקואי תשע ערים: בעיר סָבַּאֶה מייצרים 90% מסך תוצרת הזכוכית של יפן. בשטח המחוז ישנן מספר תחנות כוח גרעיניות המספקות חשמל לאזור המטרופולין של קיוטו-אוסקה-קובה. מדיה וקבצים בנושא פוקואי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פוקואי (ביפנית) האתר הרשמי של מחוז פוקואי פוקואי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
ח'וואלד

חַ'וואלִד או אלחַ'ואלִד (בערבית: الخوالد) הוא יישוב כפרי ערבי-בדואי בעמק יזרעאל אשר קיבל הכרה בשנת 1993. עד להסדרת מעמדו של היישוב בתים בו נהרסו מספר פעמים, בעקבות צווי הריסה שהוציא מינהל מקרקעי ישראל. משמעות השם היא ה"ח'אלדים", כלומר צאצאיו של המצביא ח'אלד בן אל-וליד מבני לווייתו של הנביא מוחמד. היישוב נמצא בתוואי נחל ציפורי בסמוך ליישוב נופית. בכפר נולד וגדל איסמעיל חאלדי, השגריר הבדואי-ישראלי הראשון. הוא שימש שגריר ישראל באריתראה. מדיה וקבצים בנושא ח'וואלד בוויקישיתוף הרשויות באו לכפר ח'וואלד בגישה לא נכונה - ראיון עם סמי חלדי פעיל בכפר, על תהליך ההכרה של המדינה ביישוב. באתר דוגרינט אור קשתי, בסוף הבדואים עוד ירצו לשחות לנו בבריכה, באתר הארץ, 15 בפברואר 2013 ח'וואלד באתר המועצה האזורית זבולון על חוואלד באתר היישוב נופים אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 פאיז עבאס, מצאו זמן לבצע צו־הריסה. בגשם, חדשות, 23 בדצמבר 1986 ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
טוקושימה (מחוז)

מחוז טוקושימה (ביפנית: Tokushima-ken 徳島県) הוא מחוז באי שיקוקו, יפן. בירת המחוז היא העיר טוקושימה. עד רסטורציית מייג'י ב-1868 נודע מחוז טוקושימה בשם נחלת אווה, והיא שכנה באזור שנקרא מיודו-גון (名東郡). עם ביטול שיטת ההאן ב-1871 הפכה נחלת אווה למחוז מיודו, והאי אוואג'י סופח אליו. לאחר מספר רפורמות במנהל הארצי ביפן בשנים שלאחר מכן, ב-1876 עבר האי אוואג'י לשטח מחוז היוגו ומחוז אווה נפרד ממחוז קוצ'י. ב-1880 שונה שם המחוז למחוז טוקושימה. מחוז טוקושימה גובל במחוז קאגווה בצפון, באהימה במערב, ובקוצ'י בדרום, וצופה לעבר מחוז וקאיאמה במזרח, מעבר למצר קיאי. החלק המזרחי של המחוז, נחלת אצ'יזן לשעבר, הוא מישורי ברובו, ובו מתגוררת מרבית אוכלוסייה המחוז, ואילו החלק המערבי, נחלת ואקסה, הוא מישור צר יותר, השוכן בין הים להרים. 9% משטח המחוז מוקדש לפארקים לאומיים. במחוז טוקושימה 8 ערים: כלכלת המחוז מתבססת בעיקר על חקלאות, על יערנות ועל דיג, והיא שנייה רק למחוז קוצ'י בתפוקה החקלאית שלה. במרבית האזורים החקלאיים מגדלים אורז ובמקצתם פירות ופרחים. המחוז הוא היצרן העיקרי ביפן של כרובית ושל שורשי פרח הלוטוס המשמשים למאכל, והרביעי בגידול גזר. לאחר בניית גשר אקשי-קייקיו החוצה את מצר אקשי ומחבר בין העיר קובה לבין האי אוואג'י, נהנה צפון המחוז מפריחה באוכלוסייה ובתעשייה, בעיקר סביב הבירה טוקושימה והעיר נארוטו. מדיה וקבצים בנושא טוקושימה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של טוקושימה (ביפנית) אתר האינטרנט הרשמי של טוקושימה (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של טוקושימה (בגרמנית) אתר האינטרנט הרשמי של טוקושימה (בסינית מפושטת) אתר האינטרנט הרשמי של טוקושימה (בסינית מסורתית) אתר האינטרנט הרשמי של טוקושימה (בקוריאנית) טוקושימה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) טוקושימה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) האתר הרשמי של מחוז טוקושימה מדריך למגורים במחוז טוקושימה
קוצ'י (מחוז)

מחוז קוצ'י (ביפנית: Kōchi-ken 高知県) הוא מחוז באי שיקוקו, יפן. בירת המחוז היא העיר קוצ'י. עד רסטורציית מייג'י ב-1868 נודע מחוז קוצ'י בשם נחלת טוסה. בתקופת סנגוקו שלט באזור שבט צ'וסוקאבה, שאיחד את האי שיקוקו תחת שליטתו. לאחר קרב סקיגהארה נכבשה הנחלה על ידי טויוטומי הידיושי, שהעניק אותה ליאמאוצ'י קזוטויו, שהקים את עיר הבירה המחוזית קוצ'י. בתקופת אדו הפכה נחלת טוסה לטוסה האן, ועם ביטול שיטת ההאן ב-1871 הפך ההאן למחוז קוצ'י. מחוז קוצ'י שוכן בדרום מערב האי שיקוקו, ופונה לאוקיינוס השקט בכיוון דרום. הוא גובל במחוז אהימה בצפון-מערב, ובטוקושימה בצפון-מזרח. מבחינת שטח, קוצ'י הוא המחוז הגדול ביותר בשיקוקו, אך בכל האוכלוסייה הקטנה ביותר מבין ארבעת מחוזות האי. המחוז הוא ברובו הררי, מלבד אזורים ספורים סביב הבירה קוצ'י והעיר נקמורה, השוכנות במישור. 7% משטח המחוז מוקדש לפארקים לאומיים. במחוז קוצ'י 11 ערים: מדיה וקבצים בנושא קוצ'י בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קוצ'י (ביפנית) אתר האינטרנט הרשמי של קוצ'י (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של קוצ'י (בסינית) אתר האינטרנט הרשמי של קוצ'י (בקוריאנית) קוצ'י, ברשת החברתית אקס (טוויטר) קוצ'י, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) האתר הרשמי של מחוז קוצ'י