laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
1796

שנת 1796 היא השנה ה-96 במאה ה-18. זוהי שנה מעוברת, שאורכה 366 ימים. 1 בינואר 1796 לפי הלוח הגרגוריאני מקדים את 1 בינואר לפי הלוח היוליאני ב-11 ימים. כל התאריכים שלהלן הם לפי הלוח הגרגוריאני. 9 בפברואר – אחרי למעלה מ-60 שנה, יורד קיסר סין, צ'יאן לונג, מכס השלטון 2 במרץ – נפוליאון בונפרטה מתמנה למפקד הצבא הצרפתי באיטליה 14 במאי – אדוארד ג'נר מזריק את החיסון הראשון נגד אבעבועות שחורות 1 ביוני – טנסי היא המדינה ה-16 שמצטרפת לארצות הברית 1 ביוני – אחרוני החיילים הבריטיים נסוגים מארצות הברית 8 בספטמבר – מלחמות נפוליון: כוחות צרפת מביסים את האוסטרים בקרב בסאנו 4 בנובמבר – מתחילות הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1796, בהן זכה ג'ון אדמס 7 בדצמבר – מסתיימות הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1796, בהן זכה ג'ון אדמס 22 באפריל – אדולף כרמיה, מדינאי צרפתי יהודי (נפטר ב-1880) 1 ביוני – ניקולס לאונרד סאדי קרנו, מתמטיקאי (נפטר ב-1832) 10 ביוני – צ'ארלס אוגוסטוס פיצרוי, אריסטוקרט וקצין בצבא הבריטי (נפטר ב-1858) 21 באוגוסט – אשר דיורנד, צייר אמריקאי (נפטר ב-1886) 4 בספטמבר – פטר פנדי, צייר, חרט וליתוגרף אוסטרי (נפטר ב-1842) 24 באוקטובר – דייוויד רוברטס, צייר סקוטי (נפטר ב-1864) 21 ביולי – רוברט ברנס, המשורר הלאומי של סקוטלנד (נולד ב-1759) 7 באוקטובר – תומאס ריד, פילוסוף סקוטי (נולד ב-1710) 17 בנובמבר – יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה (נולדה ב-1729) להלן לוח שנה גרגוריאני – עברי משולב עם ימים בינלאומיים. חגים ומועדים עבריים: Nothing. במקומות בהם היה נהוג אז הלוח היוליאני, שנת 1796 התחילה ביום ב' בשבט ה'תקנ"ו (לעומת זאת, אותה שנה לפי הלוח הגרגוריאני החלה 11 ימים מוקדם יותר, ב-כ' בטבת). אורכה של שנה זו לפי הלוח היוליאני 366 ימים - בדיוק כמו הלוח הגרגוריאני המקביל. להלן לוח שנה יוליאני - עברי משולב עם חגים ומועדים עבריים: שנת 1796 לפי הלוח היוליאני Nothing. ילידי 1796‎ נפטרים ב-1796‎ מדיה וקבצים בנושא 1796 בוויקישיתוף
יוון המיקנית

יָוָון המִיקֶנִית היא השלב האחרון בתקופת הברונזה ביוון העתיקה, היא שימשה כתפאורה לשירה האפית של הומרוס וסיפורים אחרים מהמיתולוגיה היוונית. התקופה המיקנית שואלת את שמה מהאתר הארכאולוגי המרכזי מיקנה הממוקם בצפון-מזרח מחוז ארגוס אשר בחצי האי פלופונסוס בדרום יוון. גם אתונה ותבאי הן ערים מיקניות מרכזיות. התרבות המיקנית פרחה בין המאה ה-17 לפנה"ס לבין סיום תקופת הברונזה סמוך לשנת 1100 לפנה"ס. נפילתה של התרבות המיקנית מיוחסת בעיקר לפלישות של השבטים הדורים. היו מספר ערים מרכזיות בתרבות המיקנית ביניהן אתונה, תבאי, יולקוס (אנ') ואף אתרים על איים מרוחקים כגון כרתים. נוסף לערים הגדולות, היו ביוון מספר מוקדי פולחן מסורתי בצורת מקדשים ביתיים, כגון לרנה. מושבות מיקניות הוקמו גם על איים בים האגאי, על חופי אסיה הקטנה וכן בקפריסין. התרבות המיקנית נשלטה ברובה על ידי אריסטוקרטיה של לוחמים. סביב המאה ה-15 לפנה"ס הרחיבו המיקנים את שליטתם עד כרתים, מרכז התרבות המינואית, ואימצו את הכתב ליניארי א' כדי לכתוב את גרסתם המוקדמת ליוונית. לא רק שהמיקנים ניצחו את המינואים, אלא שניצחונם כלל גם התגברות מיקנית על הענקית טרויה, עיר מינואית עוצמתית במיוחד שהיוותה יריב לכוח המיקני. מכיוון שהטקסטים היחידים שמתעדים את האירועים הללו הם ה"איליאדה" וה"אודיסאה" של הומרוס וטקסטים יוונים אחרים המהולים בכבדות במיתולוגיה, ישנם ספקות רבים בנוגע לקיומה של מלחמת טרויה. ב-1897 חשף הארכאולוג הגרמני היינריך שלימן עתיקות באסיה הקטנה (בימינו על אדמת טורקיה) שלטענתו הן השרידים של טרויה, אך ישנן אי-התאמות רבות בין הממצא הארכאולוגי בהריסות האלה לבין תיעוד של טרויה ב"איליאדה" של הומרוס. המיקנים קברו את האצולה שלהם בקברים דמויי כוורת (Tholoi). אחוזות קבר אלה היו חדרי ענק עגלגלים עם תקרות גבוהות וכניסות ישרות מרוצפות באבן. לעיתים קרובות נקברו אנשים עם פגיונות או ציוד צבאי אחר. לעיתים קרובות נקברה האצולה הגבוהה מעוטרת בכתרים, מסכות זהב, שריון מתכת, וכלי נשק משובצים באבני חן. רובם נקברו בתנוחת ישיבה, וחלקם עברו תהליך חניטה. יוצאים מן הכלל היו אכילס ופאטרוקלוס שנמצאו בהריסות של שלימן. הם לא עברו חניטה אלא תהליך של שריפת הגופה, ובמקום מסכת זהב זכו לכד מוזהב שבתוכו נח אפר המת. נכון להיום לא זוהתה אוכלוסיית כמורה בתרבות המיקנית. נמצאו עדויות על חותמים, טבעות ואף אמצעי פולחן לריטואלים של תפילה. מתפללים בדרך כלל מצוינים על ידי ידיים שלובות, על ידי יד ימין מורמת כאות שלום או על ידי השמת יד אחת על המצח. באלים ניתן להבחין בסצנות בהן שתי הידיים באוויר או בתנועה קדימה של נתינה וקבלה. בסוף המאה ה-12 לפנה"ס ותחילת המאה ה-11 לפנה"ס, עם משבר תקופת הברונזה המאוחרת החלה הדעיכה של יוון המיקנית. האוכלוסייה התמעטה בצורה ניכרת וחלק גדול מהאוכלוסייה הפכו בורים, דעיכה זאת מיוחסת לפלישות של השבטים הדורים. מדיה וקבצים בנושא יוון המיקנית בוויקישיתוף שי שמש, אילן יוחסין של עם, באתר מדע גדול, בקטנה, 8 בנובמבר 2017 ציביליזציה מיקנית, דף שער בספרייה הלאומית יוון המיקנית, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית)
הסדר הדורי

הסֶדֶר הדּוֹרִי (בלטינית: ordo Doricus; באנגלית: Doric order) הוא אחד משלושת סדרים קלאסיים באדריכלות יוון העתיקה. כמו שאר הסדרים, הסדר הדורי הוא סגנון בנייה אשר הגדיר את רכיבי המבנה לפרטי פרטים ואת הפרופורציות ביניהם על מנת להגיע לשלמות אסתטית ומבנית. עקב הפשטות העיצובית של הסדר הדורי ולפיכך גם העלות הנמוכה של בנייתו, השתמשו בסדר הזה בקומות הקרקע או בקומות התחתונות. בקומות גבוהות יותר השתמשו בסדרים מורכבים יותר, הסדר הקורינתי והסדר האיוני. מקורו בצפון ובמערב יוון כבר במאה ה-7 לפנה"ס והוא הגיע לתצורתו המושלמת במאה ה-5 לפנה"ס. המאפיין הבולט של הסדר הדורי הוא הכותרת הפשוטה והחלקה. העמוד הדורי הוא גליל העומד על הרצפה כמעט תמיד ללא בסיס נוסף. כותרת העמוד אינה מעוטרת והיא מורכבת מחרוט קטום הפוך שמעליו אבקוס ישר ופשוט. העמוד הולך וצר לקראת 2/3 מגובהו, דבר שנתן לו מראה מעט יותר "שמנמן". במצב כזה קוטרו העליון של העמוד קטן מקוטרו התחתון בכשמינית. הקוטר התחתון הוא ביחס של 1:4 לעומת גובה העמוד. בגוף העמוד הדורי מופיעים 20 חריצים אורכיים (Fluting). שכבת האפריז הדורית כוללת מטופות וטריגליפים המודגשים במקצב כפול מזה של העמודים. הטריגלפים ממשיכים את קו העמודים או נמצאים במרכז המרווח שביניהם והמטופות, תבליטים קישוטיים, ממלאים את הרווח שביניהם. הפרתנון שנמצא באקרופוליס של אתונה ידוע בתור המקדש היווני הדורי המושלם ביותר שנבנה. מקדש הפייסטוס הנמצא בסמוך אליו גם הוא דוגמה קלאסית של מקדש דורי והוא אף נשתמר טוב יותר עד ימינו. הרומאים אימצו את הסדר הדורי ופיתחו סדר נוסף דומה הנקרא "הסדר הטוסקאני" שהוא גרסה פשטנית יותר של זה הדורי. הסדר הטוסקאני נפוץ במיוחד באדריכלות הרנסאנס האיטלקי. האדריכל הרומי ויטרוביוס אשר תיעד בספרו "De architectura" את כל רכיביו ומידותיו של הסדר הדורי הגדיר אותו כ"גברי" לעומת הסדר האיוני אשר הוגדר כ"נשי" בצורתו. לפיכך, בסדר הדורי, יחס קוטר הבסיס התחתון של העמוד וגובהו צריך להיות 1:6, כלומר, גובה העמוד אמור להיות כ־6 פעמים אורך קוטר הבסיס התחתון. פורפורציות אלו אמורות לדמות את גוף הגבר. [1] טימפנון [2] אקרוטריון(אנ') [3] קרניז [4] קורונה (Corona) [5] מוטולה (Mutule) [7] אפריז (Frieze) [8] טריגליף [9] מטופה [10] רגולה [11] טיפות (Guttae) [12] סיומת הארכיטרב (Taenia) [13] ארכיטרב [14] כותרת (Capital) [15] אבקוס(אנ') [16] אכינוס (Echinus) [17] עמוד [18] חריצים (Flutes) [19] סטילובטה שכבות החזית מוגדרות מלמעלה ללמטה באופן הבא: אנטבלטורה, עמוד ובסיס. האנטבלטורה כוללת קרניז, אפריז וארכיטרב. הגמלון, החלק המשולש שבחזית, הוא חלק מהאנטבלטורה אך אינו בהכרח חייב להופיע. ויטרוביוס, על אודות האדריכלות. תרגם לעברית והוסיף מבוא, הערות, איורים ומפתחות רוני רייך. תל אביב, דביר, 1997. מדיה וקבצים בנושא הסדר הדורי בוויקישיתוף הסדר הדורי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) עמודים, דוריים, דף שער בספרייה הלאומית
הסדר האיוני

הסדר האיוני הוא אחד משלושת הסדרים הקלאסיים באדריכלות יוון העתיקה. כמו הסדר הדורי והקורינתי, הסדר האיוני הוא סגנון בנייה אשר מגדיר את רכיבי המבנה לפרטי פרטים ואת הפרופורציות ביניהם על מנת להגיע לשלמות אסתטית ומבנית. מקורו של סגנון זה הוא ממזרח יוון ומאזור איוניה שבאסיה הקטנה במאה ה-6 לפנה"ס ונעשה בו שימוש גם ביוון היבשתית החל מהמאה ה-5 לפנה"ס, במקביל לסדר הדורי. המקדש האיוני הראשון שנבנה הוא מקדש הרה בסאמוס, אך זה נחרב ברעידת אדמה רק כמה שנים לאחר שבנייתו הושלמה. מקדש איוני נוסף (שחרב גם הוא, אך מאוחר יותר) הוא מקדש ארטמיס אחד משבעת פלאי עולם. המאפיין הבולט ביותר בו הוא הכותרת בעלת שתי הספירלות (נקראות גם וולוטות) המזכירות קרניים של כבש שנראות כמתגלגלות נוכח העומס הנשען עליהן. בסדר האיוני הקלאסי הופיעו תמיד שתי וולטות הנראות בכיוון החזית הראשית ואילו בגרסאות מתקדמות יותר של הכותרות מופיעות 4 וולטות קטנות יותר מתחת לאלכסונים של האבקוס. העמוד האיוני יושב מעל בסיס קטן וסביבו מגולפים 24 חריצים. האנטבלטורה האיונית היא פשוטה באופן יחסי. מעל הארכיטרב נמצא אפריז חלק, ללא הפרדות אופקיות שלעיתים רחוקות מעוטר בתבליטים. האדריכל הרומי ויטרוביוס אשר תיעד בספרו "De architectura" על הסדרים באדריכלות היוונית הגדיר את הסדר האיוני כ"נשי" לעומת הסדר הדורי אשר הוגדר כ"גברי" בצורתו. לפיכך היחס בין קוטר בסיסו של העמוד לגובהו צריך להיות 1:8, כגוף האישה. הסדר האיוני דומה במיוחד לסדר האיאולי שקדם לו, אך הם נבדלים בצורת הכותרת. בין שני הוולווטות, הסדר האיאולי כולל מוטיב נוסף בצורת עץ הדקל. השימוש בסדר האיאולי פסק בשלהי התקופה הארכאית. בחפירות ארכאולוגיות שנערכו ברובע היהודי בראשות נחמן אביגד לאחר מלחמת ששת הימים נמצאו עמודים איוניים וכותרות במספר אתרים. האחד נמצא בסמוך לקארדו, ומתוארך לתקופה החשמונאית, ובנוסף נמצא עמוד איוני וכותרת בסמטת בית אל המתוארך לתקופה הרומית המוקדמת. בארץ ישראל נמצאו כותרות הכוללות אלמנט מסולסל בחצור, בעיר דוד בירושלים, ברמת רחל ובאתרים נוספים מתקופת בית ראשון. כותרות אלו, מכונות לרוב פרוטו-איאוליות או פרוטו-איוניות, מתוארכות למאה ה-9 וה-8 לפני הספירה וקדמו לכותרת האיוניות ביוון. כותרות אלה נקראות גם כותרות 'תימורה' על פי ההבנה שהם מדמות כפות תמרים. ישנם חוקרים שראו בשמות הללו שמות שגויים ודחו אותם. מדיה וקבצים בנושא הסדר האיוני בוויקישיתוף הסדר האיוני, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) עמודים, יוניים, דף שער בספרייה הלאומית נחמן אביגד, העיר העליונה של ירושלים, 1980, עמ' 151-165 יגאל שילה, The Proto-Aeolic capital and Israelite ashlar masonry, כרך 11, ירושלים: האוניבריסטה העיברית, 1979, QEDEM - Monographs of the Institute of Archaeology עודד ליפשיץ, זמנן ומקורן של כותרות האבן המעוטרות מיהודה, ממואב ומעמון, קתדרה 131, עמ' 5-24
הסדר הקורינתי

הסדר הקורינתי הוא אחד משלושת הסדרים הקלאסיים באדריכלות יוון העתיקה. סדר זה התפתח משני הסדרים היווניים האחרים, הדורי והאיוני, והוא היה נפוץ במיוחד באדריכלות הרומית לעומת זו היוונית. המאפיין הבולט ביותר בסגנון זה הוא כותרת העמודים הקישוטית העשויה תבליטי עלים. העלים הם עלי צמח האקנתוס (קוציץ, Acanthus) וכך גם מכונים תבליטי האבן. את הכותרת הקורינתית המציא הפסל היווני קאלימאכוס. על פי האדריכל והסופר הרומי מרקוס ויטרוביוס פוליו, אשר תיעד את הסדרים הקלאסיים בספרו "De Architectura", האגדה מספרת כי מקור השראתו של קאלימאכוס לכותרת היה סלסלת קש שהונחה על יד קברה של ילדה מעל שיח אקנתוס קטן. בסלסלה היו כמה מצעצועיה, והם כוסו בלבנה מלבנית על מנת להגן עליהם מפני הגשם. אילוסטרציה של מקור ההשראה צוירה במאה ה-17 על ידי הצרפתי קלוד פרו (Claude Perrault) (בתמונה). הדוגמה העתיקה ביותר לשימוש בעמודים קורינתיים נמצאת במקדש אפולו אפיקוריוס בבסאי שבארקאדיה, שהושלם בשנת 420 לפנה"ס. המקדש נבנה אמנם על פי הסדרים האיוני והדורי, אך הופיע בו עמוד קורינתי אחד בודד במרכז אולמו המרכזי. ארכאולוגים משערים כי ייתכן שנבנה לראשונה כ"עמוד לדוגמה" בטרם ייעשה בו שימוש נרחב יותר. גם במקדשים היווניים שנבנו במאה השנים שלאחר מכן נעשה שימוש בעמודים קורינתיים, בעיקר בפנים המבנה. שימוש נרחב יותר בסדר הקורינתי בשלמותו נעשה בתקופה ההלניסטית ובתקופה הרומית. הרומאים אף פיתחו סדר משולב (Composite order) המשלב את עלי האקנתוס הקורינתיים עם הוולוטות של הכותרת האיונית. הסדר הקורינתי עבר התפתחויות רבות בסגנונות אדריכלות אחרים באופן כזה שרוב חוקרי האדריכלות מתארים אותם כאסתטיים פחות. ככל הנראה, לאחר התפוררות האימפריה הרומית הלכה לאיבוד אוּמנות ייצור הכותרות הקורינתיות, ובדוגמאות שניתן למצוא כבר באדריכלות הביזנטית, נבנו עמודים המנסים לחקות את הכותרת הקורינתית ללא הצלחה להגיע לשלמות. אדריכלי הרנסאנס באיטליה גילו מחדש את הסגנון הקורינתי ושחזרו את השימוש בו. הסגנון היה פופולרי במיוחד גם במבנים נאו-קלאסיציסטיים ובאדריכלות האמריקאית במאה ה-19 בפרט. [1] טימפנון [2] אקרוטריון(אנ') [3] קרניז עליונה [4] קורונה (Corona) [6] דנטיל (Dentil מלשון 'שיניים') [7] אפריז [13] ארכיטרב [14] כותרת [17] עמוד [18] חריצים (Flutes) [19] סטילובטה [20] וולוטה (Volute) [22] תבליטי עלי אקנתוס [23] בסיס [24] טורוס הסדר הקורינתי כותרות קורינתיות בפנתאון ברומא כותרת קורינתית בכנסיית סנט אנה, ורשה מקור ההשראה של כותרת העמוד הקורינתי בציור של קלוד פרו (אנ') מדיה וקבצים בנושא הסדר הקורינתי בוויקישיתוף הסדר הקורינתי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
לוהנגרין

לוהנגרין (גרמנית: Lohengrin) הוא גיבורהּ של אגדה גרמנית שנפוצה בימי הביניים, ושמתבססת על מעשייה קדומה לה בשם אביר הברבור. הנוסח הקדום מופיע לראשונה בבית האחרון של הפואמה "פרציפל" (Parzival) מאת וולפרם פון אשנבך. בין השנים 1283–1290 הרחיב משורר אנונימי, שנמנה עם תלמידיו של פון אשנבך, את הסיפור לאפוס בן 8,000 שורות בקירוב. קורותיו של לוהנגרין מסופרים מפיו של פון אשנבך, בעת תחרות המשוררים שנערכה בטירת וארטבורג. לוהנגרין, בנו של פארסיפל, מאבירי הגביע הקדוש, חש בסירה רתומה לברבור לעזרתה של אלזה, הדוכסית מברבנט, על מנת לגונן עליה מפני אויביה. הוא נושא אותה לאשה, בתנאי שלא תשאל לשמו ולמוצאו. כשהיא מפרה את בקשתו הוא משיב אמנם על שאלתה, אך נעלם כלעומת שבא, בסירתו הרתומה לברבור. באפוס זה מסופרים גם מלחמותיו של לוהנגרין, לצידו של המלך הגרמני היינריך כנגד הכופרים. ריכרד וגנר הלחין בין השנים 1846–1848 את האופרה "לוהנגרין". גלויה עם ציור של לוהנגרין, מסביבות שנת 1900, צייר לא ידוע לוהנגרין, בציורו של פרדיננד ליק אביר הברבור מדיה וקבצים בנושא לוהנגרין בוויקישיתוף הערך על אודות לוהנגרין, באנציקלופדיה בריטניקה 1911 לוהנגרין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ג'ורג' וולד

ג'ורג' וולד (באנגלית: George Wald;‏ 18 בנובמבר 1906, ניו יורק – 12 באפריל 1997, קיימברידג', מסצ'וסטס) היה מדען יהודי-אמריקאי, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1967 על מחקריו בתחום הראייה. וולד נולד בניו יורק ליצחק וארנסטין וולד. הוריו היו יהודים שהיגרו לארצות הברית זמן קצר בטרם לידתו. הוא סיים לימודיו בתיכון הטכנולוגי של ברוקלין, ניו יורק בשנת 1922. סיים תואר ראשון במדעים באוניברסיטת ניו יורק בשנת 1927 ודוקטורט בזואולוגיה באוניברסיטת קולומביה בשנת 1932. לאחר סיום לימודיו ניצל וולד מלגת לימודים ונסע לחקור במעבדתו של אוטו היינריך ורבורג בגרמניה, שם הוא זיהה לראשונה את ויטמין A ברשתית. מגרמניה עבר לשווייץ ושם חקר יחד עם פאול קארר, האיש שגילה את ויטמין A. לאחר מכן חקר תקופה קצרה עם אוטו פריץ מאירהוף בהיידלברג ולאחר עליית היטלר לשלטון בשנת 1933, שב לארצות הברית והחל לעבוד באוניברסיטת שיקגו. בשנת 1934 עבר לאוניברסיטת הרווארד, שם כיהן בתחילה כמרצה ומאוחר יותר קיבל דרגת פרופסור. בשנת 1939 זכה בפרס אלי לילי. בשנת 1950 הוא נבחר לאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית ובשנת 1967 זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה על תגליותיו בשטח הראייה. וולד הרבה לדבר בנושאים פוליטיים וחברתיים שונים, וניצל את הפרסום לאחר קבלת פרס נובל כדי להשמיע דעתו בנושאים שונים. הוא התנגד בתוקף למלחמת וייטנאם ולמרוץ החימוש הגרעיני. בשנת 1980 השתתף וולד במשלחתו של רמזי קלארק לאיראן בעת משבר בני הערובה באיראן. בשנת 1986 הוזמן וולד, יחד עם קבוצה קטנה של חתני פרס נובל, למוסקבה, כדי לייעץ למיכאיל גורבצ'וב בשאלות הגנת הסביבה. וולד ניצל את הפגישה עם ג'ורבצ'וב כדי לשאול אותו על הגלייתה של ילנה בונר יחד עם בעלה אנדריי סחרוב לגורקי. לדברי וולד, גורבצ'וב השיב לו כי איננו יודע דבר על העניין. זמן קצר אחר כך, בדצמבר, 1986, שוחררו בונר וסחרוב. ג'ורג' וולד הלך לעולמו בקיימברידג', מסצ'וסטס. בתקופה שעשה מחקר כפוסטדוקטורנט בגרמניה גילה וולד כי ויטמין A הוא מרכיב של הרשתית. מחקרים נוספים שביצע הראו כי כאשר הפיגמנט רודופסין נחשף לאור, נוצר ממנו החלבון אופסין ותרכובת המכילה ויטמין A. מכאן ניתן היה לשער שוויטמין A חיוני בתפקוד הרשתית. בשנות החמישים השתמשו וולד ועמיתיו למחקר בשיטות כימיות כדי להפיק פיגמנטים מן הרשתית. אחר כך, על ידי שימוש בספקטרופוטומטר, הם מדדו את קליטת האור בפיגמנטים. כיוון שקליטת האור על ידי הפיגמנטים ברשתית עומדת ביחס ישר לאורך הגל אשר מפעיל בצורה הטובה ביותר את תאי הפוטורצפטור, ניסוי זה הראה את אורך הגל שעין יכולה לראות בצורה הטובה ביותר.עם זאת, כיוון שתאים קולטי אור מסוג "קנים" (rod) (להבדיל מתאים קולטי אור מסוג מדוכים) מרכיבים את רוב הרשתית, וולד ועמיתיו מדדו למעשה את קליטת האור של הרודופסין, הפיגמנט העיקרי בתאי הקנים. בשלב מאוחר יותר, בשיטה הנקראת מיקרוספקטרופוטומטריה, הצליח וולד למדוד את קליטת האור מהתאים עצמם ולא מן הפיגמנטים. שיטה זו אפשרה לוולד לקבוע את קליטת האור בתאי הרשתית מסוג מדוכים. מדיה וקבצים בנושא ג'ורג' וולד בוויקישיתוף ג'ורג' וולד, באתר פרס נובל (באנגלית) דברים לזכרו מפי עמיתו, הביולוג ג'ורג' דאולינג עם רשימה ביבליוגרפית של הבולטים במאמריו. דברים לזכרו מפי בנו אליהו ג’ורג’ וולד, אנשי סגולה - יהודים זוכי פרס נובל, באתר בית התפוצות. ג'ורג' וולד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ג'ורג' וולד, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
שלוש אמהות

שלוש אמהות הוא סרט קולנוע ישראלי, בבימויה של דינה צבי ריקליס. הסרט יצא לאקרנים בשנת 2006. הסרט מתאר את סיפורן של שלוש אחיות שנולדו כשלישייה: רוז, פלורה ויסמין, שגדלו במשפחה אמידה במצרים וזכו לביקורו וברכתו של המלך פארוק הראשון. הסרט עוסק במערכות היחסים של האחיות כיום, בהיותן בנות שישים, ובצעירותן. שלוש האחיות מספרות את סיפורן לרוחה, בתה של רוז. האם נפטרה בצעירותה, עוד בזמן שהמשפחה גרה באלכסנדריה והאב מחליט לעבור עם בנותיו לתל אביב. שם הוא פותח חנות גדולה. רוז היא בעלת מזג חם, היא יוצאת עם בחור למרות התנגדותו של האב. נכנסת להריון, ובכך מקדמת את זמן הנישואין של כל שלוש האחיות. הסרט מלווה בשירתה של רוז הצעירה, אותה משחקת מירי מסיקה. ביום נישואיהן של שלוש האחיות, נפטר האב. על מערכת היחסים המסובכת בין שלוש האחיות אנו לומדים מתוך מפגשיהן עם רוחה (טלי שרון) בתה של רוז המבוגרת, בגילומה של גילה אלמגור. הדברים נאמרים אל מול מצלמתה של רוחה, והם גורמים לה מפח נפש, ועלולים לעצור את תהליך כניסתה להיריון, בו היא מתקשה עם יוני, בעלה. הסרט בנוי בקטעי פלשבק אל העבר, בהתאם לדברי האחיות מול המצלמה של רוחה, ולאט אך בטוח נחשפת השלישייה, על שקריהן כלפי חוץ, וגם מעשים שלא ייעשו כלפי פנים. יסמין יולדת תאומים, דוד ואמנון. היא מעניקה לפלורה את אמנון, ולפני כן, פלורה משחקת בפני החברה, כאילו היא בהיריון, ומנפחת את בגדיה. אמנון מועבר מיסמין לפלורה, בגלל פציעתו של גבריאל בעלה, ואי יכולתם להביא ילד לעולם. אך היות שמישהו מלשין לרשויות הרווחה על האימוץ הזה, שהיה בניגוד לחוק, פלורה תנקום נקמה מפתיעה ואיומה במלשין. הסרט היה מועמד לתשעה פרסי אופיר, מתוכם זכה בשניים: פרסי "הצילום הטוב ביותר" ו"עיצוב התלבושות הטוב ביותר". בפסטיבל הקולנוע ירושלים שהתקיים ב-2006 זכה בפרס "הצילום הטוב ביותר", וכוכבת הסרט גילה אלמגור קיבלה פרס מיוחד. הסרט השתתף בפסטיבל ההמפטונס בניו יורק, פסטיבל סאו פאולו בברזיל, פסטיבל הוף בגרמניה ופסטיבל הקולנוע היהודי בלונדון. "שלוש אמהות", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "שלוש אמהות", באתר AllMovie (באנגלית) "שלוש אמהות", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "שלוש אמהות", באתר ספר הקולנוע הישראלי "שלוש אמהות", באתר אידיבי "שלוש אמהות", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "שלוש אמהות", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית "שלוש אמהות", באתר קרן הקולנוע הישראלי מילות השיר "ברכת המלך (שיר הנושא של הסרט)", באתר שירונט ביקורות אורי קליין, אלכסנדריה זה כאן, באתר הארץ, 23 בנובמבר 2006 אבנר שביט, עכבר העיר תל אביב, האחיות טוויסטר, באתר הארץ, 21 בנובמבר 2006 אדם אבולעפיה, ‏צריך לבכות בסרט הזה, באתר גלובס, 30 בנובמבר 2006 יעל שוב, ביקורת על "שלוש אמהות", באתר Time Out תל אביב, 16 בנובמבר 2006 ריאיון עם במאית הסרט, באתר הבמה נירית אנדרמן, שלוש בדירה אחת, באתר הארץ, 8 בנובמבר 2006 שלוש אמהות, באתר IMDb עכבר העיר, הסרט "שלוש אמהות" ישתתף במספר פסטיבלים יוקרתיים ברחבי העולם, באתר הארץ, 16 באוקטובר 2006
אורמיה

אוּרְמִיַה (מאזרית: اورمیه; בפרסית: ‏ارومیه‏Ⓘ‏ - אוֹרוּמִיֵה; בארמנית: Ուրմիա; בכורדית: ورمێ; בסורית: ܐܘܪܡܝܐ) היא בירת פרובינציית מערב אזרבייג'ן בצפון-מערב איראן. על פי מפקד האוכלוסין האחרון של איראן משנת 2016 התגוררו בעיר 736,224 בני אדם, עובדה המדרגת אותה במקום העשירי ברשימת הערים הגדולות של איראן. שמה של העיר ניתן לה על ידי האשורים, ומשמעותו בשפה האשורית (ארמית מזרחית) הוא "עיר של מים" משום שהעיר ממוקמת בקרבת ימת אורמיה, ܐܘܪ אוּר, פירושה עיר (כמו אור כשדים) ו-ܡܝܐ מיא, פירושה מים. העתיקות שנחפרו בסביבת העיר מתוארכות סביב שנת 2000 לפני הספירה. אורמיה נמצאת בגובה 1,340 מ' מעל פני הים, 121 ק"מ דרום-מערבית לעיר תבריז. שטחה 42.7 קמ"ר. היא נמצאת ברמה באורך 70 ק"מ וברוחב 30 ק"מ. אזור אורמיה נתחם בהרים רבים. הגבוהים והחשובים שבהם הם קרשין וק'טול, שגובהו 3,614 מ'. מסביב לעיר נמצאים עוד ההרים קוה סיר, ביזודארי, אללה-אכבר-דרלרי, הרי קושצ'י, הר היהודים וקוה זנביל. ממזרח נמצא אגן אורמיה, והוא אזור פורה ביותר, ולכן תסס מאוד מבחינה פוליטית וסבל ממלחמות ומכיבושים רבים. הכפרים והעיירות מסביב לאורמיה נחרבו ושוקמו שוב ושוב במהלך ההיסטוריה. בני הקהילה היהודית, שמקורה בעיר ובסביבתה, קוראים לעצמם נאש דידן (בארמית: אנשים שלנו). לפי המסורת, הקהילה הוקמה לאחר גלות בבל, ושפת הדיבור שלה היא ארמית חדשה. הקהילה עלתה ברובה לארץ ישראל בתחילת המאה ה-20. הקהילה היהודית באורמיה הייתה נתונה בידי מנהיג דתי שטיפל בעניינים פנימיים ובנציג ציבור שייצג את הקהילה עם הסביבה ובעיקר עם השלטון, לצידם היו גם ראשי העדה (אנשים בכירים). הרב בקהילה תפקד כשוחט מוהל ואפילו כחזן. לעיתים הקהילה הייתה זקוקה לכסף ושלחה שליחים שיסעו ברחבי העולם על מנת לאסוף כספים לטובת הצרכים של הקהילה. השיפוט בקהילה היהודית באורמיה נעשה על ידי אנשים שנקראו הוועד. בדרך כלל אנשים בעלי מעמד כלכלי גבוה בקהילה נעשו והתבססו על ידי קשרי שלטון. היהודים באורמיה חיו במספר רחובות סומכים ולא מופרדים מהאוכלוסייה הלא יהודית לעיתים נטמעו ברחובות של האוכלוסייה הלא יהודית. כלל המשפחה היהודית גרה באותו הבית, הבית בעל קומה או שניים. כלל החינוך היהודי עד סוף המאה ה-19 היה שמרני ומסורתי כל זה השתנה באורמיה בעקבות השפעות של המערב ופעולות של כל ישראל חברים שהביאה עימה לשם שיטות חדשות. מסיבת החתונה היהודית באורמיה נמשכה כשבוע ימים, ביום השישי נערך טקס החתונה שהיה מלווה בנגנים זמרים ובשירת ליווי. בתחילת המאה ה-20 היו באורמיה 4 בתי כנסת אנשים הקהילה נהגו ללכת להתפלל יום יום, את יום השבת נהגו לשמור יהודי אורמיה והוא היה יום של התכנסות מורחבת ארחות משותפות, תפילה, ומפגש. את ההבדלה נהג לעשות הרב בבית כנסת ואחדים עשו בביתם. היהודים באורמיה נהגו למכור דברי סדקית, עסקו במסחר ולכן נדדו, חלקם עסקו במקצועות חופשיים וחלקם יצאו מחוץ לאיראן ומכרו צמר ופירות יבשים. היהודים חיו כמיעוט בקרב אנשי העיר השיעים, כורדים, ארמנים, ואשורים. האשורים היו הכי קרובים ליהודים מכיוון ששניהם דוברי השפה ארמית. אורה יעקבי, אלמוס, אות ועוד, 2006 מדיה וקבצים בנושא אורמיה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אורמיה אתר הקהילה נאש דידן ז. רובשוב, אורמיה, דבר, 6 בספטמבר 1940, עמ' 3 על הקהילה היהודית באורמיה (אורכב 16.08.2013 בארכיון Wayback Machine), באתר הארגון הארצי של יהודי כורדיסטן אורמיה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אורמיה (איראן), דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים באיראן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אגן אורמיה

אגן אורמיה הוא אזור באיראן. רובה של רמת[דרושה הבהרה] אורמיה והחלק הפורה ביותר שלה מורכב מטרסות ומאדמת סחף. ביצות מלח משתרעות במזרח הרמה, על גבול החוף המערבי של ימת אורמיה ולרוב אורכה. צפון מזרח הרמה מורכב מטוף, אבן חול, טין וקונגלומרט. בדרום מערב הרמה ניתן למצוא אבן חול, קונגלומרט, ומעט אבן גיר אדומה. בדרום הרמה יש אבן גיר לבנה ואפורה, טוף חומצי, קוורץ, מעט דולומיט, צפחה וחמרה. החורפים באגן אורמיה קרים, לחים ומושלגים. בקיץ הטמפרטורות נוחות. ממוצע הטמפרטורות השנתי הוא מקסימום 31 מעלות ביולי ומינימום (-6) מעלות בינואר. הלחות נעה בין 76 אחוזי לחות בינואר, ל 48 אחוזי לחות ביולי. מדיה וקבצים בנושא אגן אורמיה בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של איראן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אורנג' (אוהיו)

אורנג' (באנגלית: Orange) הוא כפר ופרוור של העיר קליבלנד שבאוהיו בארצות הברית. הכפר משתרע על פני 9.8 קילומטרים רבועים, ואוכלוסייתו מונה 2,235 תושבים. הכפר הוקם בשנת 1815 על ידי סרנוס בומט, כחלק מההתיישבות ממערב לקונטיקט שהחלה באותה תקופה. הוא הוכר כיישוב קבע (Township) בשנת 1820, ונקרא "העיירה אורנג'". השם אורנג' נבחר על ידי המתיישבים שהגיעו למקום מהעיירה אורנג' שבקונטיקט. באותה שנה התגוררו ביישוב כ-300 תושבים. בשנת 1850 נוסדו בעיירה מנסרת עצים ומפעל לייצור גבינה. בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 החלו היזמים אוריס ומנטיס ואן סוורינגן לרכוש אדמות חקלאיות ולהפוך את היישוב ליישוב עירוני. בעקבות הגידול במספר התושבים הוחלט לפצל את הכפר למספר יישובים נפרדים, המהווים יחידה מנהלית אחת לצרכים שונים כגון חינוך ובריאות. מאוחר יותר חולק הכפר לחמישה כפרים נפרדים: אורנג' (הפך לכפר ב-1929), האנטינג ואלי, גבעות מורלנד, וודמיר ופפר פייק. מדיה וקבצים בנושא אורנג' בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אורנג'
ימת אורמיה

ימת אורמיה היא האגם הגדול ביותר בתחומי איראן. היא נמצאת בצפון מערב המדינה, כ-20 קילומטר ממזרח לעיר אורמיה. אורכה מצפון לדרום 140 ק"מ ורוחבה נע בין 20 ק"מ למעל 50 ק"מ. עומק המים נע בין 6 ל 16 מ' בלבד. ימת אורמיה מתכווצת בשיעור של 0.6 – 1 מטר בשנה והיא הוכרזה כשמורת טבע מוגנת בינלאומית הן כאתר ראמסאר והן כשמורה ביוספרית. מחקרים על התכווצותה נערכים בעזרת מעקב לווייני. ימת אורמיה היא אגם מלח בעל שיעור מליחות גבוה, ואין בה דגים. באגם יש מאה ושניים איים קטנים ובינוניים המשמשים בית גידול למינים רבים מאוד של עופות, כמו: פלמינגו, שקנאים, חסידות, אווזים ושחפים; באחד מהאיים קיימת גם אוכלוסייה גדולה ומוגנת של כבשי מופלון ויחמורים פרסים. מדיה וקבצים בנושא ימת אורמיה בוויקישיתוף ימת אורמיה שבאיראן הצטמקה ב-60% (AP) ימת אורמיה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) The return of a once-dying lake - מאתר ה-BBC ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של איראן ובנושא ימות ואגמים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.