laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ריו נגרו (נהר באורוגוואי)

נהר ריו נֶגרוֹ (בספרדית: Río Negro; "הנהר השחור") הוא הנהר החשוב ביותר באורוגוואי. והיובל הגדול ביותר הנשפך לנהר אורוגוואי. מקורות הריו נגרו נמצאים בדרום ברזיל, מזרחית לעיר באגה (אנ'), משם הוא זורם מערבה, ולאחר כ-80 קילומטר חוצה את הגבול לאורוגוואי באמצע הגבול הצפון מזרחי שלה, וממשיך עד למרכז מערב המדינה, שם נשפך לנהר אורוגוואי, כ-30 ק"מ לפני שנשפך לריו דה לה פלטה. אורכו כ-750 קילומטר, ומסלולו חוצה למעשה את אורוגוואי לחלקה הצפוני - הכולל ששה מחוזות, וחלקה הדרומי, הצפוף ומפותח יותר - הכולל 13 מחוזות. אגן ההיקוות של הנהר משתרע על שטח של 70,714 קמ"ר, מתוכם 68,200 בשטח אורוגוואי, המהווים 39% משטח המדינה, וכ-2500 קמ"ר בברזיל. יובליו העיקריים של ריו נגרו הם נהר ז'י (ספ') מדרום, ונהר טקוארמבו (ספ') מצפון. נחלים בולטים נוספים המנוקזים אליו: מצפון: ארוז'ו סן לואיס (Arroyo San Luis), ארוז'ו מאלו (Arroyo Malo), סלסיפואדס גראנדה (Salsipuedes Grande), אל בלאנקיז'ו (El Blanquillo), קרפינטריה נורטה (Carpintería Norte) וקרדוסו (Cardozo). מדרום: ארוז'ו לאס קניאס (Arroyo Las Cañas), אל צ'ילנו (El Chileno) וקרפינטריה סור (Carpintería Sur). בשיאו, סמוך לסכר פלמר, ספיקתו היא כ-650 מ"ק לשנייה. הסכר העליון נמצא סמוך לפאסו דה לוס טורוס, ונקרא 'רינקון דל בונטה'(ספ'). הסכר יוצר מאגר המכונה באותו שם, מאגר 'רינקון דל בונטה', (מכונה גם 'מאגר גבריאל טרה' או 'מאגר ריו נגרו'), בשטח של כ-1,140 קמ"ר, ובקיבולת של כ-15,000 קוב, זהו המאגר המלאכותי הגדול ביותר באורוגוואי ומהגדולים בדרום אמריקה. והוא אחד ממפעלי ההידרואלקטריקה הראשונים בדרום אמריקה (תכנונו החל ב-1903, אך נחנך רק בשנת 1945). במורד הזרם, ישנם שני סכרים נוספים, סכר בייגוריה וסכר פלמר היוצר מאגר בשטח של כ-320 קמ"ר, הסכרים מייצרים כ-38% מהאנרגיה ההידרואלקטרית של אורוגוואי (593 מגהוואט). באפריל 1959 אירעה בנהר ההצפה הגדולה ביותר בהיסטוריה המודרנית של אורוגוואי, בעקבות גשמים רבים שירדו באזור במשך חודש רצוף, עד כמות של כ-600 מ"מ גשם. הנהר עלה על גדותיו, אף מעבר לסכר רינקון דל בונטה. עשרות אלפי אנשים פונו מבתיהם בעיירות הסמוכות, ונזק רב נגרם לרכוש. הנהר משמש למטרות רבות: השקיה, דייג, אתרי נופש, השקית בעלי חיים ומפעלים הידרואלקטריים. באמצע אפריל 2023, הוקם על גדות הנהר מפעל ענק לייצור שבבית עם כושר ייצור של 2.1 מיליון טון בשנה. הערים המרכזיות שנמצאות על חופיו הן סן גרגוריו דה פולנקו (סמוך לאגם המלאכותי רינקון דל בונטה), פאסו דה לוס טורוס, מרצדס, וויז'ה סוריאנו, שהיא העיר הראשונה שהוכרזה כעיר באורוגוואי (לפני 400 שנה). ניתן לשוט בו רק בשמונים הקילומטרים האחרונים שלו. השפך לנהר אורוגוואי הוא דלתא רדודה, עם מוצא אחד בלבד המאפשר תנועת סירות: זרוע יגוארי, הגובלת באי לובוס ובאי ויסקאינו. הזרוע מדרום לאי לובוס, הנקראת בוקה פאלסה, אמנם רחבה מאוד אך רדודה. מעל לנהר נבנו 9 גשרים החוצים אותו, בכבישים מס' 2, 3, 5, 26, ו-44 (מעבר מאזגנו, הגשר מוצף כשיש שיטפון). ישנם גם גשרים מעל הסכרים ההידרואלקטריים של פאלמר (כביש 55), בייגוריה (כביש 4) ורינקון דל בונטה. בינואר 2023 נחנך גשר נוסף המתחבר לכביש 43 באזור פיקאדה דה אוריבה (עד 2023 היו חוצים במקום זה בעזרת רפסודות). בכביש 6 (מעבר פריירה) אין גשר, ושם חוצים את הנהר ברפסודה. מדיה וקבצים בנושא ריו נגרו בוויקישיתוף ריו נגרו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) י. גלבוע (1976), מי התהום של אורוגוואי, עמ' 116 (בספרדית) ריו נגרו באנציקלופדיה הבריטית מבצעי תעופה בהצפה של 1959 (בספרדית) חנוכת מפעל השבבים באתר של ריו נגרו חגיגות לרגל 400 שנה לעיר 1624-2024
אן קריסטין אהרונס

אן קריסטין "אנקה" אהרונס (בנורווגית: Ann Kristin Aarønes;‏ נולדה ב-19 בינואר 1973) היא כדורגלנית עבר נורווגית ששיחקה בעמדת החלוצה. אהרונס נחשבת לאחת הכדורגלניות הנורווגיות הטובות אי פעם, ולזכותה עשרה שערים בטורנירי הגביע העולמי - נתון המציב אותה במקום השביעי בכל הזמנים. אן קריסטין אהרונס נולדה ב-1973 בעיר אלסונד, וכבר בגיל צעיר החלה לשחק בקבוצה המקומית של העיר - ספילקביק. ב-2 בספטמבר 1990 היא ערכה את הופעת הבכורה שלה בנבחרת נורווגיה, בלי ששיחקה אפילו משחק אחד בליגה הנורווגית הראשונה. במשחק השלישי שלה בנבחרת, נגד דנמרק, היא כבר פתחה בהרכב הראשון ואף כבשה את שער הבכורה שלה בנבחרת. ב-1992 היא עלתה עם קבוצתה לליגה הראשונה - בפעם הראשונה בהיסטוריה של המועדון. באותה עונה כבשה אהרונס 12 שערים - יותר ממחצית השערים של הקבוצה, אך לא הצליחה לעזור לספילקביק לשרוד בליגה. לאחר ירידה של ספילקביק לליגה השנייה, עברה אהרונס לטרונדהיימס-ארן, שנחשבה לאחת מקבוצות הצמרת של הליגה. בעונתה הראשונה בקבוצה כבשה אהרונס 18 שערים, סיימה כסגנית מלכת השערים של הליגה, והובילה את טרונדהיימס למקום השני. באותו קיץ, שיחקה אהרונס בטורניר הבינלאומי הראשון בקריירה שלה - אליפות אירופה שנערכה באיטליה. במשחק הגמר ניצחה נורווגיה 0-1 את המארחת, וזכתה בטורניר בפעם השנייה בתולדותיה. שנתיים לאחר מכן, בגביע העולם שנערך בשוודיה, הגיעה אהרונס לשיא הקריירה המקצוענית שלה. את שלב הבתים של הטורניר סיימה נורווגיה במאזן מושלם, כשבמהלכו כובשת אהרונס חמישה שערים. ברבע הגמר ניצחו הנורווגיות 1-3 את דנמרק, ובחצי הגמר גברו 0-1 על יריבתן המרה - ארצות הברית, משער ניצחון של אהרונס. במשחק הגמר מול גרמניה, שנערך מול קהל של 17,158 באצטדיון רוסונדה, ניצחה נורווגיה 0-2 וזכתה בגביע העולם בפעם הראשונה בתולדותיה. אהרונס סיימה כמלכת השערים של הטורניר, וקטפה גם את פרס כדור הארד, המוענק לשחקנית השלישית בטיבה במונדיאל. שנה אחר כך, נערך באולימפיאדת אטלנטה, טורניר כדורגל הנשים הראשון בהיסטוריה של המשחקים האולימפיים. הנבחרת הנורווגית סיימה את שלב הבתים במקום הראשון, אך בחצי הגמר הודחה על ידי ארצות הברית לאחר הפסד 2-1. במשחק על מדליית הארד פגשה נורווגיה את ברזיל, ניצחה אותה 0-2, כשאהרונס כובשת את שני השערים. הטורניר הבינלאומי האחרון בקריירה של אהרונס היה גביע העולם 1999 שנערך בארצות הברית. את שלב הבתים של הטורניר סיימה נורווגיה במאזן מושלם, כשבמהלכו כובשת אהרונס שלושה שערים. ברבע הגמר גברו הנורווגיות 1-3 על שוודיה, אך בחצי הגמר הן הובסו 5-0 על ידי סין. במשחק על המקום השלישי, החמיצה אהרונס את הפנדל המכריע בבעיטות ההכרעה, ונורווגיה הפסידה לברזיל. בסיום הטורניר הייתה אהרונס לכדורגלנית הנורווגית היחידה שנבחרה לקבוצת המצטיינות של האליפות, לצד כוכבות כמו מיה האם ומישל אקרס. בנוסף, היא סיימה כסגנית מלכת השערים של הטורניר (4 שערים), אחרי סון ון וסיסי שכבשו 7 שערים כל אחת. בשנת 2000 החליטה אהרונס לעזוב את טרונדהיימס ולעבור לקבוצת ניו יורק פאוור מהליגה האמריקאית החדשה - ה-WUSA. בשמונה עונות בטרונדהיימס כבשה אהרונס 121 שערים, זכתה בחמש אליפויות, בשש גביעי מדינה, וסיימה פעמיים כסגנית מלכת השערים של הליגה. בארצות הברית שיחקה אהרונס עונה אחת בלבד ולאחר מכן החליטה לפרוש ממשחק פעיל. בתשע שנים בנבחרת נורווגיה, שיחקה אהרונס ב-111 משחקים וכבשה 60 שערים. אן קריסטין אהרונס, באתר Soccerdonna (בגרמנית) אן קריסטין אהרונס, באתר Soccerway אן קריסטין אהרונס, באתר FootballDatabase.eu רשומת משחקיה הבינלאומיים באתר פיפ"א
יוסף חריף

יוסף חריף (פנדלר) (1929 – 18 באפריל 2013) היה עיתונאי, פרשן מדיני ופובליציסט ישראלי, מבכירי עיתון "מעריב". יוסף חריף נולד בשנת 1929 באוקראינה למשפחה דתית ציונית. בשנת 1936 עלה לארץ ישראל עם משפחתו, והמשפחה התיישבה בתל אביב. אביו, הרב בן ציון פנדלר-חריף, בן לשושלת רבנית, מונה לכהן כרב בית הכנסת "רמה" ברחוב בן-יהודה בתל אביב ושימש בתפקיד זה שנים רבות. חריף לא בחר בדרך הרבנות כמצופה מנצר לשושלת רבנים, ובחר לעסוק בעיתונאות. את דרכו העיתונאית החל בתחילת שנות ה-50 ככתב בעיתון "הבוקר", עיתון מפלגת הציונים הכלליים. בתחילת שנות ה-60 הוזמן על ידי עורך "מעריב", אריה דיסנצ'יק, להצטרף לצוות הכותבים בעיתונו. תחילה שימש ככתב בכנסת, ולאחר מכן התמנה לפרשן מדיני של "מעריב". חריף נחשב כבר-סמכא בנושאים מדיניים וכעיתונאי בעל ניתוחים מעמיקים ובעל מקורות מידע מעולים בהיותו מקורב לראשי המדינה והמערכת הפוליטית והמדינית. הדבר אִפשר לו לחשוף גילויים רבים ראשוניים ואמינים על המתרחש מאחורי הקלעים במערכת הפוליטית והמדינית. בצד ידיעות וכתבות יומיומיות על הנעשה בשדה הפוליטי והמדיני בארץ פרסם חריף מאמר קבוע ב"מעריב" שפורסם ביום שישי ובו סיכם וניתח את השבוע שחלף בנושאים המדיניים הפוליטיים. בשנות ה-80 היה חריף ממקימי היחידה לעיתונות ותקשורת באוניברסיטת בר-אילן, הוא אף לימד בה. אחר כך מונה למנהל סניף "מעריב" בירושלים. במהלך שנות ה-90 פרש ממערכת "מעריב", אך המשיך לכתוב במסגרתו עד שנת 2008 טור דעות שבועי. יוסף חריף נפטר ב-18 באפריל 2013, בגיל 84, ונקבר בבית העלמין גבעת שאול בירושלים. הותיר אחריו את אשתו רות, בתו של שבתאי דון-יחיא, שני בנים ובת ונכדים. בנו הוא איש התקשורת ד"ר חגי חריף. (עורך:) חגי חריף, עט בכל עת, יוסף חריף - עיתונאי בלב ההתרחשויות, דפוס פרינטיב, ירושלים, 2018, 305 עמודים אריק בנדר, נפטר העיתונאי והפובליציסט יוסף חריף, באתר nrg‏, 18 באפריל 2013 אלי אלון, נפטר העיתונאי והפרשן המדיני יוסף חריף, באתר TheMarker‏, 18 באפריל 2013 (מאורכב בוייבאק מאשין) עופר אדרת, העיתונאי שבישר את בוא הטלוויזיה, באתר הארץ, 25 באפריל 2013 נורית רוט, טלפון לראש הממשלה, באתר העין השביעית, 28 באפריל 2013 הרב בן-ציון פנדלר-חריף נפטר בת"א, מעריב, 29 באוגוסט 1980.
מעלית הזכוכית

מעלית הזכוכית הוא כינוי לטענה בדבר קידומם המהיר של גברים במקצועות הנחשבים לנשיים. תופעה זו סמויה ולעיתים בלתי נראית, שכן אין מדובר במדיניות מוצהרת של הפליה. ניתן לאמוד אותה בהשוואה בין אחוז הגברים שעוסקים במקצוע לבין שיעורם בעמדות הבכירות. זהו מונח משלים למונח תקרת הזכוכית המתאר את החסמים שעומדים בפני קידומן של נשים. חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה בישראל וחוקים דומים במדינות נוספות, אוסרים על הפליה מחמת מינו של עובד, על כן לכאורה גברים ונשים הם בעלי סיכויים שווים להגיע לעמדות ניהול ולתפקידים בכירים. בפועל, שיעורם של גברים בעמדות ניהוליות ובכירות גבוה בהשוואה לנשים, וקידומם מהיר יותר. כשדפוס זה מתקיים במקצועות שנחשבים באופן מסורתי לנשיים (כגון עבודה סוציאלית, חינוך וסיעוד) הוא מכונה "מעלית הזכוכית". סטריאוטיפים מגדריים - דעות קדומות המייחסות לגברים כישורי ניהול טובים יותר בהשוואה לנשים. תעסוקה ומשפחה - נשים נתפסות כאחראיות העיקריות לגידול הילדים. גברים עובדים בממוצע שעות רבות יותר, וקידומם מופרע פחות מלידת ילדים בולטות - גברים המועסקים במקצועות צווארון ורוד הם לעיתים עובדים מבוקשים יותר משום היותם מיעוט. למשל בעבודה טיפולית עם גברים ועם נערים, או בנשיאה פיזית של מטופלים כבדים. הטענה על קיומה של 'מעלית זכוכית' אינה מוסכמת, ויש מחקרים לכאן ולכאן. המצב שבו נשים מקודמות יותר מגברים אך יחד עם זאת נמצאות פחות בעמדות בכירות הוא דוגמה לפרדוקס סימפסון, ונגרם כתוצאה מהייצוג הנמוך של נשים בקבוצות המתאפיינות בשיעורי קידום גבוהים ומהיקפי שעות העבודה של הנשים. A New Obstacle For Professional Women: The Glass Escalator יאיר נתיב, ‏היית מוכן לעבוד במקצוע "לנשים בלבד"?, באתר ‏מאקו‏, 26 ביולי 2011
סטיבן לינץ'

סטיבן אנדרו לינץ' (באנגלית: Stephen Lynch; נולד ב-28 ביולי 1971 באבינגטון, פנסילבניה), הוא קומיקאי, מוזיקאי ושחקן תיאטרון אמריקאי. לינץ' היה מועמד ב-2006 לפרס טוני על משחקו במחזמר "זמר החתונות" בברודוויי. הוא ידוע בעיקר בשל שיריו הלועגים לחיי היום יום ולתרבות הפופולרית בארצות הברית. לינץ' הוציא שלושה אלבומי אולפן ושלושה אלבומי הופעות עם DVD של ההופעות, האחרון שבהם אלבום אולפן והופעה כפול בשם "Lion"‏ (2012). השתתף פעמיים בספשיילים של תוכנית הסטנד-אפ "סנטרל קומדי מציגים". ב-2003 נישא לארין דווייט, והם מתגוררים בניו יורק. דווייט צילמה סרטון על געגועיה אליו במהלך סיבוב הופעות שלו; הסרטון צורף לאלבום ההופעה החיה שלו "Live at the El Rey" ‏(2004). מדיה וקבצים בנושא סטיבן לינץ' בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סטיבן לינץ' סטיבן לינץ', ברשת החברתית פייסבוק סטיבן לינץ', ברשת החברתית אקס (טוויטר) סטיבן לינץ', במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) סטיבן לינץ', באתר אפל מיוזיק (באנגלית) סטיבן לינץ', באתר ספוטיפיי סטיבן לינץ', באתר סאונדקלאוד (באנגלית) סטיבן לינץ', באתר MusicBrainz (באנגלית) סטיבן לינץ', באתר דיזר סטיבן לינץ', באתר Discogs (באנגלית) סטיבן לינץ', באתר Songkick (באנגלית) סטיבן לינץ', באתר Genius סטיבן לינץ', באתר בילבורד (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ליאו גן

ליאו ג'ון גן (באנגלית: Leo John Genn;‏ 9 באוגוסט 1905 - 26 בינואר 1978) היה שחקן קולנוע ותיאטרון אנגלי שהיה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1951 על תפקידו בתור פטרוניוס בסרט "קוו ואדיס". גן נולד בשכונת סטמפורד היל שבצפון לונדון לרייצ'ל, פרקליטה ולוולף גן, מוכר תכשיטים. למד משפטים ב"בית ספר העיר לונדון" שם הוסמך בשנת 1928 כפרקליט. גן עסק לראשונה במשחק על במה בתחילת שנות ה-30 בתור תחביב, מאחר שבתור עורך דין מוסמך שאף לעבוד בתחום. בתקופת מלחמת העולם ה-2 שירת גן בצבא הבריטי תחת יחידת הארטילריה "רגימנט הארטילריה המלכותי", שם הגיע עד לדרגת לוטננט קולונל. על שירותו הצבאי בתקופת המלחמה קיבל גן את אות צלב המלחמה. גן היה חלק מהיחידה שחקרה את פשעי הזוועה שהתרחשו במחנה ברגן-בלזן והיה גם חלק מהתביעה שלקחה חלק במשפט שנערך בעיר לינבורג. גן התגלה לראשונה כשחקן מוביל לאחר שחזר משירותו הצבאי, בעיבוד הקולנועי המוצלח של לורנס אוליבייה למחזה השייקספירי "הנרי החמישי" בו שיחק בתפקיד הגנרל הצרפתי שארל ד'אלברה, בדרמת הרפואה הקלאסית של אנטולי ליטבק "הנחש פיט" בה שיחק בתור ד"ר קירק המטפל בסכיזופרנית וירג'יניה קניגהאם (אוליביה דה הבילנד) ובעיבודו של דאדלי ניקולס למחזהו של יוג'ין או'ניל "האבלות יאה לאלקטרה". בשנת 1950 שיחק בדרמת המלחמה "סוס העץ" בתפקיד שבוי המלחמה הבריטי לוטננט פיטר הווארד. בשנת 1951 היה גן מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו בתפקיד פטרוניוס במלודרמה התקופתית של מרווין לרוי "קוו ואדיס". גן הופיע בנוסף גם בסרטו של קלרנס בראון "הרפתקאת פליימות'" (לצדם של ספנסר טרייסי וג'ין טירני) בתור ויליאם ברדפורד מושל מושבת פלימות. ב-1956 שיחק גן בסרט מובי דיק לרומן "מובי דיק" בתפקיד החובל סטארבק. בשלב מאוחר יותר בקריירה שלו הופיע גן בפרויקט המלחמה הגרנדיוזי "היום הארוך ביותר" בתפקיד הבריגדיר הבריטי אדווין פארקר ובדרמה ההיסטורית "55 יום בפקינג" בתפקיד הגנרל הסיני ג'ונג – לו. הופעות אלו היו הקולנועיות המוערכות האחרונות בקריירה של גן. גן היה נשוי משנת 1933 עד מותו למלהקת מרגריט ואן פראג אותה הכיר ב"אולפני אילינג", לזוג לא היו ילדים. גן נפטר ב-26 בינואר 1978 מהתקף לב בגיל 72 בביתו שבלונדון, קבורתו נערכה בצרפת. הנרי החמישי (1944) גדודי האלמוות (1944) אור ירוק לסכנה (1946) האבל יאה לאלקטרה (1948) מגע הכותנה (1948) הנחש פיט (1948) סיפור מיניבר (1950) סוס העץ (1950) קוו ואדיס (1951) הרפתקאת פליימות' (1952) מאהבה של ליידי צ'טרלי (1953) צנחן (1953) הבנות של אי התענוגות (1953) מעבר למומבסה (1956) מובי דיק (1956) אני מאשים! (1958) בריחה בלילה (1960) היום הארוך ביותר (1962) 55 יום בפקינג (1963) האינדיאנים הקטנים (1965) קרקס הפחד (1966) חרטום (1966) חדר החיבור (1971) תמותי בזעקה, מריאן (1971) במלכודת החופש (1973) מדיה וקבצים בנושא ליאו גן בוויקישיתוף ליאו גן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ליאו גן, באתר AllMovie (באנגלית) ליאו גן, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ליאו גן, באתר MusicBrainz (באנגלית) ליאו גן, באתר Discogs (באנגלית) ליאו גן, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
I Robot

I Robot הוא האלבום השני של להקת הרוק המתקדם "The Alan Parsons Project", אשר יצא ב-1977. האלבום יצא לאור לראשונה על ידי אריסטה רקורדס ב-1977, ויצא לאור מחדש על דיסק ב-1984 ו-2007. I Robot הוא אלבום ארט רוק, ובעל קונספט (כמו כל אלבומי הלהקה). הקונספט מתאר את טרילוגיית הרובוטים של אייזק אסימוב, החוקרת נושאים פילוסופיים בנוגע לבינה מלאכותית. האלבום במקור היה אמור להיות מבוסס על הסיפור "אני, רובוט" של אסימוב. חבר הלהקה אריק וולפסון שוחח עם אסימוב עצמו אשר התלהב מן הרעיון. לאחר שכבר הועברו הזכויות לחברת טלוויזיה/סרטים, הנושא של האלבום השתנה בכך שחברי הלהקה הוציאו את הקומה מהסיפור, והמוזיקה והמילים עסקו יותר ברובוטים, מאשר השקפת עולמו של אסימוב. בחוברת המצורפת לאלבום, נרשם: "אני רובוט... סיפור העלייה של מכונה ואת ירידתו של אדם, אשר באופן פרדוקסלי בקנה אחד עם גילוי הגלגל... ואזהרה שהדומיננטיות שלו קצרה של כוכב לכת זה כנראה תהיה בסופו, כי האדם ניסה ליצור רובוט בדמותו שלו". שם הרצועה האחרונה, "Genesis Ch.1. V.32", מתייחס לנושא זה. לפי שם השיר זהו המשך לפרק הראשון של ספר בראשית (בפרק זה 31 פסוקים ולא 32). עטיפת האלבום מראה את חברי הלהקה במדרגות הנעות בקומה הראשונה של הבניין של נמל התעופה שארל דה גול מחוץ לפריז. השירים "I Wouldn't Want to Be Like You" ,"Don't Let it Show" ו-"Day After Day (The Show Must Go On)" יצאו כסינגלים. השיר "Breakdown" שלא יצא כסינגל הפך לאהוב מושמע עד היום ברדיו. ב-2007, חברת סוני הוציאה לאור את האלבום על דיסק עם רצועות בונוס. כל השירים נכתבו על ידי אלן פרסונס ואריק וולפסון מלבד "Total Eclipse" שנכתב על ידי אנדי פאוול I Robot - 6:02 (אינסטרומנטלי) I Wouldn't Want to Be Like You - 3:22 (זמר: לני זאקטק) Some Other Time - 4:06 (זמר: פיטר סטרייקר וג'קי ווית'רן) Breakdown - 3:50 (זמר: אלן קלארק) Don't Let It Show - 4:24 (זמר: דייב טאונסנד) The Voice - 5:24 (זמר: סטיב הארלי) Nucleus - 3:31 (אינסטרומנטלי) Day After Day (The Show Must Go On) - 3:49 (זמר: ג'ק האריס) Total Eclipse - 3:09 (אינסטרומנטלי) Genesis Ch.1. V.32 - 3:28 (אינסטרומנטלי) מידע על האלבום I Robot באתר MusicBrainz מידע על האלבום I Robot באתר AllMusic האלבום I Robot באתר Discogs האלבום I Robot באתר ספוטיפיי
ז'אן רישאפור

ז'אן רישאפור (בצרפתית: Jean Richafort;‏ סביבות 1480 - סביבות 1547) היה מלחין מן האסכולה הפרנקו-פלמית של תקופת הרנסאנס. קרוב לוודאי שרישאפור נולד במחוז אֵנוֹ (Hainaut), ושפת אמו הייתה ככל הנראה צרפתית. ייתכן שלמד אצל ז'וסקן דה פרה, אם כי הראיות לכך נסיבתיות. רישאפור כיהן כמנצח מקהלה בקתדרלת סינְט רוֹמְבּאוּט במכלן בשנים 1507 עד 1509, ובכנסיית סן ז'יל בברוז' בשנים 1542 עד 1547 - מידע המשאיר פער זמנים עצום ברשומות פעילותו. בזמן מן הזמנים במהלך תקופה זו עמד בקשר עם הקאפלה המלכותית הצרפתית, כיוון שיש לו יצירות שנכתבו לאירועים רשמיים הקשורים ללואי השנים-עשר, ויש ראיה מסוימת לשהותו בבריסל בשנת 1531 בשירות מריה מהונגריה, מושלת ארצות השפלה, שהייתה אז יורשת העצר. מבחינה מוזיקלית, רישאפור ייצג את הדור הראשון שאחרי ז'וסקן, שלסגנונו היה נאמן מבחינות רבות. בחלק מן המוזיקה עשה שימוש בקטעים מיצירותיו של ז'וסקן כמחוות הוקרה. הטכניקות ששימשו את רישאפור טיפוסיות לתקופתו, כגון פוליפוניה חלקה ואימיטציה מקול לקול, אך הוא נתן דעתו למעלה מן המקובל לבהירות הטקסט במוזיקה שכתב, כדי שמילותיו תהיינה מובנות. רישאפור כתב ב-1532 רקוויאם לשישה קולות, שהקדיש לזכר ז'וסקן דה פרה, מיסות, מוטטים, כמה מגניפיקטים, שני מוטטים חילוניים ושאנסונים. "כריסטוס רסורגנס", מוטט (יחד עם המיסה של אדריאן וילארט המבוססת עליו, תקליטור נאקסוס 8.553211 רקוויאם [לזכר ז'וסקן דה פרה], בביצוע אנסמבל הוּאֶלְגַס (Huelgas Ensemble) תקליטור HNC 901874 Missa Pro Defunctis בביצוע Cinquecento, תקליטור היפריון CDA67959 Article "Jean Richafort," in The New Grove Dictionary of Music and Musicians, ed. Stanley Sadie. 20 vol. London, Macmillan Publishers Ltd., 1980. ISBN 1-56159-174-2 Gustave Reese, Music in the Renaissance. New York, W.W. Norton & Co., 1954. ISBN 0-393-09530-4 מדיה וקבצים בנושא ז'אן רישאפור בוויקישיתוף ז'אן רישאפור, באתר MusicBrainz (באנגלית) ז'אן רישאפור, באתר Discogs (באנגלית)
לאון חרבון

לאון צֶ'לֵבִּי חָרַבוֹן (בבולגרית: Леон Челеби Харавон;‏ 21 באוקטובר 1921, קיוסטנדיל, ממלכת בולגריה – 7 ביוני 1944, נובו סלו, מחוז פרניק, ממלכת בולגריה) היה פרטיזן יהודי, חבר המפלגה הקומוניסטית של בולגריה, אשר נלכד בידי המשטרה הבולגרית, עונה למוות והושלך בשטח פתוח לידי הכפר נובו סלו, טרף לחיות בר. בספטמבר 1944, לאחר ההפיכה שהובילה חזית המולדת הבולגרית אותרו שרידי גופתו והובאו לקבורה בסופיה. גילו הצעיר ונסיבות מותו הפכו את לאון לאחד מסמלי התנגדות הנוער למשטר הפרו-פאשיסטי בבולגריה. לאון חרבון נולד בקיוסטנדיל לצ'לבי ובוקה ולמד בבית הספר היסודי בעירו. בהמשך, היגרה המשפחה לבירה סופיה ולאון שהתייתם מאביו, עבד לפרנסת המשפחה. ב-1943 נשלח לאון לעבודות כפייה ליד בלגואבגרד וחבר לכוחות הפרטיזנים. בהמשך, הגיע לקיוסטנדיל שם שהו בני משפחתו אשר גורשו מסופיה. בקיוסטנדיל הצטרף לחטיבת פרטיזנים שהורכבה מבני העיר סופיה. במאי 1944 במהלך חבלה בקווי חשמל נלכד על ידי המשטרה הבולגרית כשהוא פצוע. לאון חרבון עבר עינויים פיזיים קשים במיוחד, אך סירב להסגיר את חבריו. לאחר שנכשלו השוטרים בחילוץ המידע בדבר חבריו לקבוצת הפרטיזנים, הועבר לכפר נובו סלו הסמוך לעיר ראדומיר, שם נסקל באבנים על ידי כפריים מקומיים בהנחיית המשטרה והושאר בשטח כשהוא פצוע קשה ונטרף על ידי חיות בר. לפי גרסה אחרת נרצח לאון בידי השוטרים וגופתו הושלכה בשטח פתוח. המשטרה אסרה על תושבי הכפר לקבור אותו וגופתו נותרה טרף לחיות בר. לאחר שנרצח לאון, גורשה משפחתו למחנה הריכוז קאייליקה אשר סמוך לפלבן. לאחר שחרור בולגריה אותרו שרידי גופתו של לאון, על ידי דודו איזק חרבון והוא הובא לקבורה בהלוויה ממלכתית בסופיה. בבולגריה הוקם בית דין מיוחד לשפיטת ראשי המשטר המלוכני ומנגנוני הביטחון ובמסגרת זו נשפט והוצא להורג קצין המשטרה אשר בין היתר היה אחראי לרציחתו של לאון חרבון. במעמד ההוצאה להורג נכחו בני משפחתו של לאון. נסיבות מותו הקשות של לאון השפיעו על הלכי הרוח של הנוער הבולגרי ונכנסו לנרטיב המאבק לשחרור בולגריה מעול המשטר הפרו-פאשיסטי. לאון הונצח בבלדה שכתב המשורר הבולגרי הצעיר חריסטו אוסוגובסקי (בולגרית: Христо Осоговски) באחת מיצירותיו הראשונות. הבלדה פורסמה בעיתון היהודי "אברייסקי וסטי" בסופיה והפכה את לאון לסמל התנגדותם הפעילה של הצעירים הבולגריים ככלל והיהודים בפרט לשלטון הפרו-פאשיסטי. ”רוח עזה שורקת, מרעידה האילן אני חי ומת מזה שבועיים על אדמה מושלגת ועירומה קופא בזוהר כוכבים חיוורים בלילה קר זה, פעמיים גוועתי, אך המוות לא פרש עלי כנפיו. חירות אדירה לשחר מוליכתני, לחיות בבתים, עננים ושירים.” לאון חרבון, באתר יד ושם לאון חרבון, באתר thepartisan.org ב-1950 שונה שמו של הכפר ל: דראגומירובו, בבולגרית: Драгомирово. עדות בת דודתו סוניה בכר שנמסרה ליד ושם. Evrey zaginali v antifashiskata borba. Sofia, na evreite v N.R. Bulgaria, 1958‏, בהוצאת הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה, ספריית מוזיאון בית הכנסת בסופיה. רבקה גרון, סיפור חיי ופועלי, חולון, 2008. מתוך: חריסטו אוסוגובסקי, בלדה לליאון, "אברייסקי וסטי", סופיה, 1945. תרגום: אלברט בני. ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "לאון חרבון".
הבית הלבן הקטן

הבית הלבן הקטן (באנגלית: Little White House) הוא כינויו של בית מגורים בעיירה וורם ספרינגס במדינת ג'ורג'יה שבארצות הברית, אשר שימש את נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט בתקופת כהונתו כנשיא. רוזוולט גם שהה בו בעת שנפטר בפתאומיות ב-12 באפריל 1945. כיום משמש המבנה כמוזיאון. רוזוולט ביקר בעיירה וורם ספרינגס לראשונה בשנת 1924, בשל מעיין חם שהתקיים בה. שלוש שנים קודם לכן לקה בשיתוק חלקי עקב מחלת הפוליו, והתברר שטבילה במרחצאות חמים יכולה להקל על סבלו. הוא קנה את אתר הנופש בו נמצא המעיין ושטח של כ-7 קילומטרים מרובעים סביבו. ב-1932, לאחר שנבחר לנשיא, הזמין הקמת בית מגורים עבורו באתר. הבית נבנה מעץ אורן מקומי והכיל שישה חדרים - חדר שינה לרוזוולט וחדרי שינה לאשתו אלינור ולמזכירו האישי, חדר כניסה, חדר מגורים ומטבח. הבית הכיל גם מרפסת שמש. בקרבת המבנה נבנו שלושה מבנים נוספים - בית הארחה לאורחי המקום, מבנה לשימוש אנשי הצוות של המקום ומבנה למגורי ג'ורג'יה וילקינס, שמשפחתה הייתה בעליו המקוריים של המקום. הבית הפך לבית הנופש (Retreat) של רוזוולט במשך כל שנות נשיאותו וזכה לכינוי "הבית הלבן הקטן". רוזוולט ביקר בבית בסך הכול 16 פעמים כנשיא ושהה בו בכל פעם שבועיים עד שלושה שבועות. הביקורים התפרסו על כל שנות נשיאותו למעט שנת 1942, שבה היה עסוק מדי בניהול הפעולות המלחמתיות של ארצו לאחר כניסתה למלחמת העולם השנייה. יש סברה שהוא הרבה להשתמש בבית משום שתחביב הנופש העיקרי שלו - שיט בים - נעשה למסוכן מדי בשנות המלחמה. באותן שנים הוצבו ליד הבית חיילים מבסיס פורט בנינג כדי לאבטח אותו. ביקורו האחרון של רוזוולט בבית החל ב-30 במרץ 1945. אלו שראוהו שם סברו שהוא נראה חולה וחלש. ב-12 באפריל ישב בבית לציור דיוקנו על ידי הציירת אליזבת שומטוף (Elizabeth Shoumatoff), כאשר נתקף בשבץ מוחי. הוא הועבר לחדר השינה שלו ונפטר שם לאחר שעתיים. רכושו של רוזוולט באתר הבית הלבן הקטן, למעט ביתה של וילקינס, הועבר בירושה לקרן ג'ורג'יה וורם ספרינגס. ב-1948 נפתח האתר לביקור הציבור. הוא עבר שימור כדי שייראה ככל האפשר כפי שנראה בעת מותו של רוזוולט. כיום הוא מנוהל כאתר היסטורי מדינתי על ידי מדינת ג'ורג'יה. המוצגים באתר כוללים בין השאר את הדיוקן הבלתי גמור שציירה שומטוף בעת מות הנשיא, דיוקן אחר שציירה בהמשך, ומכונית פורד וכרכרה שהיו שייכים לו. אתר הנופש המקורי שהתקיים באחוזתו של רוזוולט משמש כיום את מכון השיקום על שם רוזוולט. נשיאי ארצות הברית קנדי (ב-1960) וקרטר (ב-1976) השתמשו באתר לצורך מסעות הבחירות שלהם לנשיאות. קרטר גם השיק שם את קמפיין הבחירות שלו. העתק של הבית הלבן הקטן נבנה בעיר אטלנטה עבור המוזיקאי גרהם ג'קסון, שהרבה להופיע בפני רוזוולט בעת ששהה בג'ורג'יה. הבית הלבן הקטן של הארי ס. טרומן אתר האינטרנט הרשמי של הבית הלבן הקטן (באנגלית) הבית הלבן הקטן, ברשת החברתית פייסבוק הבית הלבן הקטן, ברשת החברתית אקס (טוויטר) הבית הלבן הקטן, ברשת החברתית אינסטגרם הבית הלבן הקטן באתר הפארקים המדינתיים של ג'ורג'יה על העתק הבית הלבן הקטן שנבנה באטלנטה באתר Atlanta Time Machine
Check It Out

"Check It Out" (בעברית: "תבדוק את זה") הוא שיר של הראפר האמריקאי וויל.איי.אם בהשתתפות הזמרת הטרינידדית ניקי מינאז'. השיר יצא לאור ב-3 בספטמבר 2010 והופיע באלבומה של מינאז', Pink Friday. בבריטניה פורסמה גרסה נוספת של השיר בה משתתפת הזמרת הבריטית שריל קול. לאחר צאתו הגיע השיר למקום ה-78 במצעד הסינגלים האמריקאי בילבורד הוט 100, ולמקום ה-11 במצעד הסינגלים של בריטניה. השיר כולל דגימות של השיר "Video Killed the Radio Star" של הבאגלז. סרטון השיר "Check It Out" באתר יוטיוב