laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
בית הספר ג'וליארד

בית הספר ג'וליארד (באנגלית: Juilliard School) הוא קונסרבטוריון ללימוד אמנויות הבמה בניו יורק, הידוע בשל בוגריו המצליחים. כיום ממוקם בית הספר במרכז לינקולן, ולומדים בו כ-700 תלמידים מוזיקה, מחול ודרמה. בית הספר נוסד בשנת 1905 בשם "המוסד לאומנות המוזיקה" בשדרה החמישית פינת רחוב 12. בשנתו הראשונה, למדו בו כ-500 תלמידים. הוא עבר בשנת 1910 לשדרת קלרמונט. בשנת 1920 נוסדה "קרן ג'וליארד" (הקרויה על שם סוחר טקסטיל), ששמה לה כמטרה לפעול ל"קידום המוזיקה". בית הספר ג'וליארד של הקרן התאחד עם "המוסד לאומנות המוזיקה" בשנת 1926, והחל ב-1946 נקרא המוסד המאוחד "בית הספר ג'וליארד למוזיקה". נשיא בית הספר היה אז ויליאם שומן, הזוכה הראשון של פרס פוליצר למוזיקה. בית הספר הרחיב את תוכנית הלימודים שלו עם השנים, בהתחלה בהוספת מגמת ריקוד ומאוחר יותר לדרמה, ומאז שנת 1969 כשבית הספר עבר למרכז לינקולן הוא נושא את שמו הנוכחי. בשנת 2001, נוספה לבית הספר תוכנית לימודי ג'אז. ויולה דייוויס, שחקנית פיליפה סו, שחקנית וזמרת מיילס דייוויס, חצוצרן ג'אז (נשר מלימודיו) מייקל באלזארי, (פלי), נגן בס (למד חצוצרה) פיליפ גלאס, מלחין ויליאם הרט, שחקן גארי קאר, נגן קונטרבס קווין קליין, שחקן קווין ספייסי, שחקן יו-יו מה, צ'לן יצחק פרלמן, כנר ישראלי פנחס צוקרמן, כנר ישראלי כריסטופר ריב, שחקן רובין ויליאמס, שחקן וקומיקאי נינה סימון, נגנית פסנתר וזמרת ג'אז ג'ון ויליאמס, מלחין סרטים כריסטיאן מקברייד, בסיסט (למד קלאסי, עוסק בג'אז) בראדלי ויטפורד, שחקן אדי דניאלס (אנ'), קלרינט (למד קלאסי, עוסק בג'אז) פני ג'ונסון ג'רלד, שחקנית ברנרד הרמן, מלחין מיכאל זלטנרייך, מלחין ישראלי סטיבן האף, פסנתרן מנדי פטינקין, שחקן וטנור טיבי צייגר, קלרניתן ישראלי ננסי אלן, נבלנית שרה רמירז, שחקנית ג'נט יוברט (אנ'), שחקנית אבנר דורמן, מלחין ומנצח ישראלי דייוויד קונרד (אנ'), שחקן אדוארד פלאט (אנ'), שחקן דייוויד שראם (אנ'), שחקן רות מנזה, פסנתרנית ישראלית איתי שפירא, כנר ישראלי-אמריקאי מדיה וקבצים בנושא בית הספר ג'וליארד בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בית הספר ג'וליארד (באנגלית) בית הספר ג'וליארד, ברשת החברתית אקס (טוויטר) בית הספר ג'וליארד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
יום יומן

יום יומן (התוכנית הייתה ידועה גם בשם "צ'סטר וחגית" החל מ-1993) הייתה רצועת שידור יומית לילדים בת עשרים דקות, ששודרה בערוץ 2 הניסיוני, בשעות אחר הצהריים בין השנים 1991–1993, בכיכובה של חגית דסברג. הדמות המזוהה ביותר עם הסדרה היא דמותו של הברדלס המואנש צ'סטר צ'יטה, אשר גולמה על ידי יואב צפיר בתוך תחפושת צ'יטה ענקית (בובת הקמע של החטיף הפופולרי "צ'יטוס" של תאגיד פפסיקו שהושק בישראל בערך באותה תקופה). את שיר הפתיחה של התוכנית ביצעו יואב צפיר וחגית דסברג. חלק מהתסריטים של הסדרה כתב אברי גלעד. במאי 1992 יצא לאור מקבץ של פרקי התוכנית כקלטת וידאו. צ'סטר צ'יטה (יואב צפיר) – הדמות הראשית. צ'יטה דמוית אדם דוברת עברית בעלת משקפי שמש. חגית (חגית דסברג) – ידידתו של צ'סטר. ג'וזפה (יהויכין פרידלנדר) – אחיו האיטלקי של צ'סטר, בעל רעמת תלתלים גדולה. המעריצה (מיכל צפיר) – המעריצה הכפייתית והמשוגעת של צ'סטר, המרבה לצרוח "אני מתה!" יום יומן, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית רינת קליין, היא תהיה כוכבת, מעריב, 15 בנובמבר 1991 רינת קליין, אברי גלעד כותב תסריטים, יואב צפיר מנחה, מעריב, 7 בנובמבר 1991 עטרה אופק, וידיאו - אמא שלה צודקת, חדשות, 29 במאי 1992
מצעד הפזמונים העברי השנתי (ה'תשכ"ג–ה'תשכ"ט)

ערך זה עוסק במצעדי הפזמונים העבריים השנתיים שנערכו בין שנת ה'תשכ"ג ל-ה'תשכ"ט. אחרי שבמשך שנים אחדות התקיימו בעיתונים סיכומי שנה ומצעדי פזמונים, החליטו תחנות הרדיו לשדר את האירוע. בשנה זאת חנך "הגל הקל" של קול ישראל מצעד שעירב פזמונים עבריים ולועזיים. במצעד השנתי זכה "שיר השכונה" של להקת התרנגולים. אחריו ניצב "דבר אלי בפרחים" של גאולה גיל. למקום השלישי הגיע השיר "לוס פיקודוס צפונוס" של להקת פיקוד צפון. העורך חיים קינן והחיילת דליה הלר ייסדו את המצעד העברי של גלי צה"ל, "משלנו". במצעד כיכבה שלישיית גשר הירקון עם "אהבת פועלי הבניין", שהפך לשיר העברי המצטיין במצעד המעורב של הגל הקל. השיר "איילת החן" של אריק איינשטיין, שזכה במקום הראשון בפסטיבל הזמר והפזמון, זכה גם בתואר "שיר השנה". השיר "שיר הטלפון" של ניקולה פאונה (אנ'), בביצוע שלישיית הגשש החיוור שתרגם ירון לונדון, זכה בתואר "שיר השנה". גם למקומות השני והשלישי הגיעו שירים מתורגמים, "שלגיה" של שלישיית התאומים ו"סימן שאתה צעיר" של שלישיית גשר הירקון. ב"גלי צה"ל" הוחלט להפריד בין השירים העבריים ללועזיים ולמעשה מדובר במצעד הפזמונים העברי הראשון. "ירושלים של זהב", שירה של נעמי שמר, נעדר מהמצעד. ב"משלנו" זכה השיר "גשם בוא" של להקת הנח"ל בפער גדול ממתחריו. השיר "מלכות החרמון" של להקת פיקוד צפון עם הסולן מוצי אביב זכה בתואר "שיר השנה". הלהקה הגיעה גם למקום השלישי עם השיר "עמק דותן", שניהם מתוך תוכניתה "על הרמה", אך בתואר להקת השנה זכו צמד דרום. בתואר זמר השנה זכה אבי טולדנו, ובתואר זמרת השנה זכתה גאולה גיל. בשנה זו גם ב"קול ישראל" הוחלט להפריד בין השירים העבריים ללועזיים ולקיים שני מצעדי פזמונים. למעשה כאן נוצר המצעד השנתי העברי הראשון, מצעד אשר נשען אך ורק על דירוג שירים ולחנים עבריים. דרך מצעד זה אפשר להבחין במקום הנכבד שלקחו שני מוסדות מוזיקליים בתרבות המדינה בתקופה זו – הלהקות הצבאיות ופסטיבל הזמר והפזמון. חמישה שירים מתוך הפסטיבל של שנה זו נכנסו לרשימת הדירוג השנתי, כולל השיר שכבש את פסגת המצעד, "על כפיו יביא", שבוצע על ידי המשוחררת הטריה מלהקת חיל הים – רבקה זהר. זהר אף זכתה בתואר זמרת השנה. שיר נוסף מתוך הפסטיבל שזכה במקום השלישי הן בפסטיבל והן במצעד השנתי, "בדרך חזרה", בוצע על ידי אבי טולדנו הכוכב של להקת גייסות השריון שזכה בתואר זמר השנה. בתואר להקת השנה זכתה הוותיקה בלהקות צה"ל, להקת הנח"ל, שיצאה בתוכניתה ה-21. ב"גלי צה"ל" נתמנה העורך הצעיר גדי ליבנה כעורך המצעד העברי. יגאל בשן נבחר כזמר השנה, רבקה זהר כזמרת השנה והצמד אילן ואילנית כלהקת השנה. דירוג השירים של קול ישראל: דירוג השירים של גלי צה"ל:
באר מילכה

בְּאֵר מִלְכָּה הוא מושב במועצה האזורית רמת הנגב, כ-3 ק"מ צפון מערבית ליישוב כמהין. כבר בשנות ה-70 דובר במוסדות המיישבים על הקמת יישוב בבאר מילכה ובינואר 1979 הופקדה תוכנית מפורטת של היישוב. בעקבות הסכם השלום בין ישראל ומצרים דובר על הקמת שישה יישובים באזור ובאר מילכה נועד להיות אחד מהם. בנובמבר 1985 עלתה למקום כיתת משמר שהחזיקה את המקום עד הגעת גרעין הנח"ל לזיקים שהקים במקום היאחזות נח"ל ב-22 בינואר 1986. ב-19 ביוני 1986 התקיים במקום טקס רשמי של עלייה על הקרקע. ביולי 1990 נסגרה ההיאחזות, אשר לטענת הסוכנות סיימה את תפקידה עם הקמת כמהין. באפריל 1998 יזמה תנועת המושבים הקמת מושב חדש במקום. בנובמבר 2001 החל גרעין מפתח של תנועת בני המושבים להכשרת האזור לעלייה מחודשת על הקרקע. גרעין המשפחות נוסד בשנת 2002, התארגן ביישוב כמהין הסמוך. באוגוסט 2003, הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה במחוז הדרום אישרה למתן תוקף את הקמת היישוב, והוכרז על תחילת עבודות ההקמה, אך הן התעכבו. ביוני 2006 אוכלס המקום. ביוני 2007 התגוררו במקום כבר 12 משפחות, אך חברת בזק סירבה לחברו לרשת הטלפונים בגלל העלות הגבוהה. בשנת 2012 נחנכה רפת ענק במושב, המיועדת לאכלס בשלב הסופי 1000 פרות חולבות. בשלב הראשון של ההקמה הושקעו 13 מיליון שקלים לאכלוס 250 חולבות. בנקודת המפגש של נחל לבן עם נחל ניצנה נמצאת באר עתיקה, שנקראת בערבית "ביר-מלגה" או "ביר-מלקה". פירוש השם: באר המפגש. הבאר כרויה מדרגות סחף, ותוחמת את אפיק נחל לבן מדרום. עומקה כ-19 מטר, בחלקה התחתון היא חצובה בסלע גיר ובחלקה העליון היא חצובה ומדופנת באבני גיר. על פי הבאר יש תקרה מקומרת עם פתח מלבני מחושק בפסי ברזל. ארבע שקתות יצוקות בטון מקיפות את פי הבאר. מדיה וקבצים בנושא באר מילכה בוויקישיתוף אתר מושב באר מילכה (אורכב 28.10.2020 בארכיון Wayback Machine) באר מילכה, במרכז המידע לנגב ולגליל של תנועת אור הערוץ של המושב באר מילכה ביוטיוב באר מילכה, באתר המועצה האזורית רמת הנגב אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 יאיר דואר, לנו המגל הוא החרב, כרך 2, עמ' 55-57 י. ורדימון, הודעה בדבר הפקדת תכנית מפורטת, דבר, 13 ביולי 1979 בוקי נאה, 6 יוקמו לאורך הגבול החדש עם מצרים, מעריב, 14 באוקטובר 1981 מיכל רוה, ‏תנועת המושבים מקימה מושב חדש בנגב, באתר גלובס, 7 באפריל 1998 אביב לביא, פאטה מורגנה, באתר הארץ, 13 בנובמבר 2001 אושרה למתן תוקף תוכנית להקמת היישוב באר מילכה, באתר גלובס, 10 באוגוסט 2003 גדי גולן, ‏החלו עבודות הקמת היישוב, באתר גלובס, 24 באוגוסט 2003 גדי גולן, ‏מזכ"ל תנועת המושבים: מדיניות איתם תוקעת הקמת באר מילכה, באתר גלובס, 30 במאי 2004 15 משפחות ייכנסו לבאר מילכה ברמת הנגב, באתר גלובס, 4 ביוני 2006 בזק לתושבי היישוב באר-מילכה, הסמוך לגבול עם מצרים: השתתפו בעלויות החיבור - או שתישארו בלי טלפונים, באתר גלובס, 4 ביוני 2007 עמירם כהן, הרפת הגדולה במדינה תוקם בפתח ניצנה בנגב, באתר TheMarker‏, 9 באוקטובר 2012
Gateway

Gateway (בעברית: שער) הוא צומת ברשת (בעל כתובת רשת) המיועד לקישור בין מערכות שונות. בדרך כלל מדובר בקישור בין מערכות הפועלות בתקנים ופרוטוקולים שונים, או נמצאות תחת אחריות של גורמים שונים. אמצעי Gateway יכולים להיות ממומשים במספר צורות: נתב ו/או BRouter המשמשים כ-Gateway בשל היותם שער מרמת רשת אחת (לדוגמה, מהרשת המקומית) אל כלל הרשת (לדוגמה האינטרנט). תוכנה המופעלת על גבי מחשב, אשר מחובר לרשתות שונות. לעיתים התוכנה עצמה תחולק לכמה חלקים, וה-Gateway יקבל הודעות ויעביר אותן מחלק אחד לחלק השני של התוכנה. דוגמה לכך היא שימושים באבטחת מידע כאשר על מחשב ה-Gateway תהיה גם תוכנת אנטיוירוס או Firewall). דוגמה אחרת היא ביזור עומסי חישוב על השרת המרכזי, על ידי עיבוד הנתונים בידי שרתי Gateway מרובים, ושליחת המידע המעובד אל השרת המרכזי. אחת מהגדרות הרשת של מכשירים רבים היא "שער ברירת מחדל" (Default Gateway). בזכות הגדרה זו, יודע המכשיר מהי הכתובת של ציוד הרשת, שמאפשר תקשורת לכיוון כלל הרשת. לדוגמה, הגדרת שער ברירת מחדל במחשב שנמצא ברשת מקומית, תאפשר למחשב למצוא את הנתב שמחבר בין הרשת המקומית לבין כלל האינטרנט. דרך אחרת לאתר שער אל הרשת הוא באמצעות הגדרות לנתב, כך שיענה לקריאות ARP שמכוונות לגורמים שמחוץ לרשת המקומית. תקשורת מחשבים - מונחים ניתוב ברירת המחדל שַׁעַר במילון טכנולוגיית המידע: עיבוד נתונים מבוזר (תשס"ג), באתר האקדמיה ללשון העברית
ספר החיות של אברדין

ספר החיות של אברדין (באנגלית: Aberdeen Bestiary) הוא ספר חיות שנכתב במאה ה-12. ספר זה תואר בשנת 1542 ברשימת המלאי של הספרייה המלכותית הישנה בארמון וסטמינסטר. בספר מתוארים סוגים שונים של חיות, ביניהם גם כמה חיות אגדיות, כגון עוף החול. מדיה וקבצים בנושא ספר החיות של אברדין בוויקישיתוף ספר החיות של אברדין ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ספר חיות

ספר חיות או בסטיארי (באנגלית: Bestiary) הוא ז'אנר ספרותי מתקופת ימי הביניים המתאר בעלי חיים אמיתיים או מיתולוגיים, צמחים ואף סלעים. בדרך כלל לוו דברי ההסבר באיור ובאמרי מוסר הקשורים או משויכים לאותה חיה. ספרים אלה היו פופולריים ביותר באנגליה ובצרפת במאה ה-12. הידוע מבין ספרים אלה שנשאר הוא "ספר החיות של אברדין". כ-50 ספרי חיות נשתמרו עד ימינו. מדיה וקבצים בנושא ספר חיות בוויקישיתוף ספר חיות ספר חיות מימי הבינים ספר חיות, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) סיפורי חיות, דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
לוח (פירושונים)

האם התכוונתם ל... משטח כתיבה: לוח – משטח כתיבה מחיק. לוח צפחה – לוח עשוי צפחה ששימש מצע לכתיבה. לוח העתקה – אזור בזיכרון המחשב שבו מאוחסנים נתונים באופן זמני. משטח חשמלי: לוח חשמל או לוח חלוקה – מערכת שתפקידה להעביר את האנרגיה החשמלית ממקור ההזנה שלה אל הצרכן או הצרכנים. לוח אם – המעגל המודפס הראשי של מחשב או מכשיר אלקטרוני מורכב אחר. טבלה – אוסף של נתונים טקסטואליים או מספריים, המוצגים בצורה מסודרת בחלוקה לטורים ושורות: לוח סילוקין – טבלה המציגה את שלבי ההחזר של הלוואה הנפרעת בתשלומים לשיעורין. לוח זמנים לוח שנה – מערכת להתאמת תאריכים לימים. לוח שנה (כלי) – כלי מוחשי המשמש להצגת לוח השנה המופשט. משחק לוח – משחק המתנהל בעיקר, או באופן בלעדי, על-גבי לוח שסומן מראש לצורך זה. לוך
מנזר מרקוס הקדוש

מנזר מרקוס הקדוש (למפת ירושלים העתיקה מוגדלת)   מנזר מרקוס הקדוש (למפת ירושלים העתיקה רגילה)   מנזר מרקוס הקדוש (למפת ירושלים רגילה)   מנזר מרקוס הקדוש (למפת ירושלים מוגדלת)   מנזר מרקוס הקדוש מנזר מרקוס הקדוש של הסורים (בסורית: ܕܰܝܪܳܐ ܕܡܳܪܝ̱ ܡܰܪܩܽܘܣ ܕܣܽܘܪ̈ܳܝܝܶܐ, דַיְרֹא דְמֹר(י) מַרְקוּס דְסוּרֹייֶא; בערבית: دير مار مرقس, דיר מאר מרקס), הקרוי גם כנסיית סנט מרק או בית מרקוס, הוא מתחם הנמצא ברובע הארמני בעיר העתיקה בירושלים, ומשמש כמרכזה של הכנסייה הסורית-אורתודוקסית בארץ ישראל. הוא משמש כמנזר, ככנסייה, וכמקום מושבו של הארכיבישוף הסורי-אורתודוקסי של ירושלים (אנ'). המנזר קרוי על שמו של הקדוש יוחנן-מרקוס (אנ'), המזוהה עם מרקוס המבשר. על פי המסורת המקובלת על ידי הכנסייה הסורית-אורתודוקסית, במקום זה היה ביתה של מרים (אנ'), אמו של יוחנן-מרקוס, המוזכר בברית החדשה (מעשי השליחים, פרק י"ב, פסוק י"ב). בנוסף, על פי מסורתם, ישו עצמו התאכסן בבית זה, ובו התקיימה הסעודה האחרונה. הכנסייה היא מן הקדומות ביותר בעיר ולה מסורות עתיקות. היא שוכנת במבנה מימי הצלבנים מהמאה ה-12, ובנויה על יסודות קדומים יותר מימי הביזנטים. שלט לשמאלה של דלת הכניסה למתחם מבשר כי המקום הוא חדר הסעודה האחרונה וביתו של מרקוס, אך בעבר התנוססה הכתובת בלונטה שמעל דלת הכניסה, שבו נראה דיוקנו של מרקוס המבשר כשהוא מוקף בשבכה שבה ארבע-עשר עלי גפן. לצד הקיר הדרומי מצויה תחת אפיריון עץ מוזהב אייקונה של מרים ובנה ומתחת לה אגן טבילה. על פי המסורת האיקונה צוירה במאה הראשונה לספירה על ידי השליח לוקאס שהיה צייר. בקיר הצפוני מצויה גומחה מוגנת בסורג ובה רליקטים של אחד הפטריארכים הסיריאנים. על אחד מעמודי הקיר הצפוני נחשפה ב-1940 כתובת באיסטרנגליון (כתב הסורי הקדום), המספרת שזהו בית מרים, אימו של יוחנן המכונה מרקוס, אותו הנציחו השליחים בכנסייה זו שנבנתה מחדש בשנת 73 לאחר החורבן. לצד הקיר המערבי יורד גרם מדרגות אל הקריפטה, שהיא "החדר העליון" שבו, לפי המסורת הסיריאנית, נערכה הסעודה האחרונה, ובו חל הפנטקוסט (ירידת רוח הקודש על התלמידים). השער שלצד הקריפטה הוא השער דרכו הגיע פטרוס כאשר נמלט מחיילי הורדוס והפקיד כאן את מרים אם ישו שהמשיכה להתגורר כאן לאחר הצליבה. זה גם השער המוליך לבית אימו של מרקוס. החדר העליון מצוי כיום מתחת למפלס הרחוב, כיוון שמפלס הרחוב עלה עם השנים עקב שכבות חורבן. המזבח מוסתר לא על ידי איקונוסטאזיס אלא על ידי פרוכת קטיפה רקומה. הסורים טוענים שזהו גם מקום מגוריו של יעקב הקטן, אחיו הצעיר של ישו, ותמונתו מופיעה לצד המזבח על-גבי כיסא מפואר מכוסה בכיפה. הכניסה לחצר הסורים וכנסיית סנט מרק פנים הכנסייה פינה בכנסייה דלת הכניסה לכנסייה הכתובת שנתגלתה ב-1940 ותרגומה לאנגלית פנים הכנסייה בשנת 1900 עבודות רסטורציה, יולי 2024 עבודות רסטורציה, יולי 2024 עבודות רסטורציה, יולי 2024 מאמרים אייל מירון (עורך), ירושלים וכל נתיבותיה – לסייר עם יד בן צבי, ירושלים: הוצאת יד בן צבי, 1996, עמ' 135-136.(הספר בקטלוג ULI) אלי שילר, "הכנסייה הסורית בירושלים" בתוך עדות ומיעוטים בעיר העתיקה, הוצאת אריאל, ירושלים, 1980, עמ' 47-51 מדיה וקבצים בנושא מנזר מרקוס הקדוש בוויקישיתוף סרט וידאו על הכנסייה הסורית-אורתודוקסית בירושלים כנסיית מרקוס הקדוש (ירושלים), דף שער בספרייה הלאומית זאב וילנאי, ירושלים בירת ישראל, העיר העתיקה וסביבתה, הוצאת אחיעבר-ירושלים, 1972, עמ' 22
ג'ורג' פג'ט תומסון

סר ג'ורג' פג'ט תומסון (באנגלית: George Paget Thomson;‏ 3 במאי 1892 – 10 בספטמבר 1975) היה פיזיקאי אנגלי שזכה בפרס נובל לפיזיקה לשנת 1937 על גילוי התכונות הגליות של האלקטרון, כפי שהן באות לידי ביטוי בתופעות של עקיפה. הוא חלק את הפרס עם קלינטון דייוויסון, שעסק במחקר בתחום זה במקביל. תומסון נולד בקיימברידג' שבאנגליה. אביו הוא חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 1906 ג'יי ג'יי תומסון, ואמו היא רוז אליזבת' פג'ט, בתו של פרופסור לרפואה באוניברסיטת קיימברידג'. תומסון למד מתמטיקה ופיזיקה בטריניטי קולג'. בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התגייס לחיל הרגלים המלכותי. לאחר שירות קצר בצרפת, החל לעסוק באווירודינמיקה. בשנת 1924 התחתן עם קייטלין ביוקנן סמית', בתו של הכומר סר ג'ורג' אדם סמית'. נולדו להם שני בנים ושתי בנות. קייטלין נפטרה בשנת 1941. לאחר ששירת בצבא במלחמת העולם הראשונה, התקבל כחבר סגל באוניברסיטת קיימברידג', ומשם המשיך לאוניברסיטת אברדין. הוא זכה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1937 על מחקריו באברדין שהובילו לגילוי התכונות הגליות של האלקטרון. בעוד שאביו של תומסון ראה באלקטרון כחלקיק (וזכה על כך בפרס נובל), תומסון הראה שהוא יכול לעקוף כגל, תגלית שהוכיחה את עקרון הדואליות גל-חלקיק, השערה שהועלתה לראשונה בידי לואי דה ברויי בשנות העשרים של המאה העשרים, וכונתה על שמו השערת דה ברויי. בשנת 1930 מונה תומסון לפרופסור באימפריאל קולג' בלונדון. בשנות השלושים המאוחרות ובמהלך מלחמת העולם השנייה התמחה בפיזיקה גרעינית, והתמקד ביישומים הצבאיים שלה. בין השנים 1940-1941 עמד בראש ועדת מאו"ד (MAUD), שהגיעה למסקנה שאכן ניתן ליצור פצצה גרעינית. לאחר מכן המשיך את עבודתו בתחום האנרגיה הגרעינית, אך עסק בנוסף גם באווירודינמיקה ועל הערך של המדע בחברה. ב-1943 קיבל תואר אבירות. תומסון נשאר באימפריאל קולג' בלונדון עד לשנת 1952, שבה עמד בראש קורפוס כריסטי קולג' שבקיימברידג'. בשנת 1964 הקולג' חנך לכבודו מבנה חדש בקמפוס לקהמפטון שלו. מדיה וקבצים בנושא ג'ורג' פג'ט תומסון בוויקישיתוף ג'ורג' פג'ט תומסון, באתר פרס נובל (באנגלית) ג'ורג' פג'ט תומסון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ג'ורג' פג'ט תומסון, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
קנון גרופ

קנון גרופ (באנגלית: The Cannon Group Inc) היא חברה אמריקאית אשר הפיקה והפיצה סרטי קולנוע בין השנים 1967 עד 1993. הצלחת חברת קנון גרופ מיוחסת בעיקר למפיקים הישראלים מנחם גולן ויורם גלובוס אשר קנו את הבעלות על החברה בשנת 1979 לאחר קריירה משגשגת בתעשיית הקולנוע בישראל. החברה בבעלותם של גלובוס וגולן הפיקה בין השנים 1979 עד 1989 בסך הכל 125 סרטי קולנוע והחזיקה רשתות בתי קולנוע ואולפנים מהגדולות בעולם. חברת קנון גרופ החלה את דרכה ב-23 באוקטובר 1967. היא נוצרה על ידי דניס פרידלנד וכריס דיואי (שניהם היו בשנות העשרים המוקדמות שלהם באותה העת). עד 1970 השניים הפיקו סרטים (ביניהם הסרט "ג'ו" בו שיחק השחקן פיטר בויל) בקנה מידה גדול אף יותר מחברות ההפקה העיקריות באותה העת. הם הצליחו לעשות זאת על ידי כך שהם שמרו על כך שתקציביהם לא יעברו את ה-300,000 דולר לסרט או אף פחות במקרים מסוימים. אף על פי כן, בהמשך שנות השבעים החברה נקלעה לקשיים כלכליים לאחר סדרה של סרטים אשר לא הצליחו בקופות. בנוסף על כך שינויים בחוקי המיסים על הפקות של סרטי קולנוע הובילו לירידה חדה במניות החברה. בשנת 1979 פרידלנד ודיואי נאלצו למכור את החברה לשני בני הדודים הישראליים מנחם גולן ויורם גלובוס תמורת סכום של 500,000 דולר. גולן וגלובוס התאימו את ההפקות של החברה לדרישות השוק בשנות השמונים לסרטי פעולה. תוך מספר שנים קנו לעצמם גולן וגלובוס מעמד של מפיקי על הוליוודיים, קנון גרופ נחשבה לאחת מחברות הפקת הסרטים הגדולות בעולם. גולן וגלובוס השתלטו דרך קנון גרופ על רשתות בתי קולנוע ואולפנים בעיקר בארה״ב ואירופה אשר ביססו את קנון גרופ כקונצרן תקשורת מהגדולים בעולם עד אמצע שנות ה-80. בין הסרטים שהופקו על ידי החברה במהלך שנות השמונים היו: הנינג'ה (1981) משאלת מוות 2 (1982), מבצע בעורף האויב, השגריר (1984), ערפדי החלל (1985), מכרות המלך שלמה (1985), נינג'ה אמריקאי (1985), מחץ הדלתא (1986), קוברה (1986), סופרמן 4: השאיפה לשלום (1987) ולוחמי החופש (1988). בין השאר הסרטים אותם הפיקה החברה הקפיצו את קריירות הקולנוע של צ'אק נוריס, צ'ארלס ברונסון, סילבסטר סטאלון וז'אן-קלוד ואן דאם. בשנת 1986 הגיעה חברת "קנון" לשיא כשהפיקה 43 סרטים בשנה זו בלבד. הסרט ההולנדי שהפיקה החברה "התנקשות" זכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר. בשנת 1987 הפיקה החברה את סרטו של גודאר, "המלך ליר", אחת מכמה הרפתקאות של סרטי "איכות" לצד סרטי המתח והפעולה הרבים. גולן וגלובוס פרקו את החבילה ב-1989 לאחר שהחברה נקלעה לחובות ולחקירה מצד ה-SEC. אחד הסרטים האחרונים אשר הופקו על ידי גולן וגלובוס היה סרטו הפוסט-אפוקליפטי של ז'אן-קלוד ואן דאם "מכונת תופת" (1989). ב-2014 יצאו שני סרטי תעודה על החברה, הסרט האמריקאי-אוסטרלי "בוגאלו חשמלי" (אנ'), והסרט הישראלי "גו-גו בויז" (אנ') בבימויה של הילה מדליה. בין הסרטים שהפיקה והפיצה חברת קנון גרופ: מעבר לשיא השגריר (1984) קוברה מחץ הדלתא לוחמי החופש מחץ הדלתא 2 מבצע בעורף האויב מבצע בעורף האויב 2 מבצע בעורף האויב 3 ספורט הדמים מכונת תופת דואט לאחת (1986) שלגיה (1987) עיתונות שחורה (1987) הנזל וגרטל (1987) פגישה עם המוות (1988) אתר האינטרנט הרשמי של קנון גרופ (באנגלית) קנון גרופ, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חלון ראווה

חלון ראווה (גם: "ויטרינה") הוא חלון הממוקם בחזית חנות ופונה לעבר העוברים ושבים. הוא מציג מדגם מייצג של מוצרי החנות או מבחר של מוצרים אטרקטיביים במיוחד, ונועד לפתות לקוחות פוטנציאליים החולפים על פניו להיכנס לחנות, בעקבות הרושם הראשוני שיצר אצלם חלון הראווה על המוצרים שבחנות. משכך, חלון הראווה הוא כלי שיווקי חשוב. בחנויות בגדים בדרך כלל מוצגות בחלון הראווה בובות תצוגה דמויות אדם, הלבושות בבגדים ובאביזרי הלבוש הנמכרים בחנות. בנוסף נתלים שלטי ומדבקות מחירים, מבצעים וקידום מכירות על הזגוגית או על המוצרים עצמם. החלטה שעל בעלי או מנהלי החנות לקבל היא אם לנצל את חלון הראווה להצגת מגוון רחב ממוצרי החנות, או לשם קידום מכירתו של מוצר יחיד. דוגמה להחלטה זו ניתן לראות בחנויות ספרים, שבהן יש המציגות מגוון ספרים בחלון הראווה, ויש המציגות ספר חדש יחיד, שלחנות יש עניין בקידומו. לעיתים חלון הראווה אינו אלא חלון המאפשר לראות דרכו את החנות. מירב קריסטל, פטמות בחלונות הראווה, באתר ynet, 18 במאי 2010 לילך פאר, הנה פתחתי חלון: הכוח העצום של חלונות הראווה, באתר nrg‏, 13 באוקטובר 2012 עמית קוטלר, צפו: חלונות הראווה היפים בעולם, באתר ynet, 5 בנובמבר 2015 התגוננותנו הכלכלית - הִתחרות חלונות ראווה של תוצרת הארץ (1939) ערך זה הוא קצרמר בנושא כלכלה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אמפיתיאטרון קסטרנסה

אמפיתיאטרון קסטרנסה (Amphitheatrum Castrense) הוא אמפיתיאטרון שנבנה ברומא העתיקה במאה השנייה. שרידי האמפיתיאטרון ממוקמים כיום בסמוך לבזיליקת סנטה קרוצ'ה אין ג'רוזלמה. ייחודו של מבנה אמפיתיאטרון זה - בשל העובדה שנבנה מלבנים ולא מאבנים חצובות. שרידי התיאטרון שרדו בשל שילובם בתוך חומת אורליאנוס. אמפיתיאטרון זה היה שייך לחצר הקיסרי - ומכאן שמו "Castrense". על פי סגנון בנייתו, האמפיתיאטרון נבנה ככל הנראה בתקופת שלטונו של הקיסר טראיאנוס. עם הקמת חומת אורליאנוס נעשה שימוש בקירות המבנה כחלק מהחומה - כאשר החומה קושרה על קיר המבנה ממזרח וממערב, והמבנה האליפטי, הפך למגדל שמירה בחומה. שערי המבנה נאטמו באבנים על מנת לבצרו. איורים מהמאה ה-16 של המבנה מראים את קומתו השלישית, אולם זו נעלמה מאוחר יותר, וכיום נותרו קירות מעטים מהקומה הראשונה והשנייה. האמפיתיאטרון היה בעל צורה אליפטי, אורכו 88.5 מטרים ורוחבו 78 מטרים. המבנה נבנה כולו מלבנים ומבטון מצופה לבנים. המבנה עוטר בתגליפי גבס וכותרות קורינתיות. מדיה וקבצים בנושא אמפיתיאטרון קסטרנסה בוויקישיתוף ההיסטוריה של האמפיתיאטרון סמיואל בול פלאטנר, מילון טופוגרפי של רומא העתיקה, הוצאת אוניברסיטת אוקספורד
קי מטקומבה העליון

קי מטקומבה העליון (באנגלית: Upper Matecumbe Key) הוא אי מסוג קי, באיי הקיז העליונים, המהווה חלק משרשרת הפלורידה קיז שבמדינת פלורידה בארצות הברית. דרך US1 (הכביש המהיר שמעל הים) חוצה את האי בין סמני מיל 79 ו-83. האי נמצא דרומית מערבית לוינדלי קי וצפונית מזרחית לקי מטקומבה התחתון. על האי ממוקמות חלק משכונות העיירה איילמורדה. השם "מטקומבה" מקורו בכינוי שניתן על ידי הספרדים לכל איי הקיז. שם זה מופיע על מפות ספרדיות ובתיאורים ספרדיים של הנצלת הספינות אטוצ'ה ומרגריטה שטבעו בשנת 1622. הממפה הספרדי דון חואן מאלודונלדו מציין בכתביו (משנת 1595) כי קי מטקומבה נמצא בין קי לאגו וקי בהאיה הונדה - ומציין ששם טבעה האטוצ'ה. ככל הנראה כוונתו לאי אחר והשם מתייחס לקבוצת האיים ולא לקי מטקומבה העליון או התחתון. כתבים אלו הטעו מחפשי אוצרות רבים אשר חיפשו את האטוצ'ה (זו התגלתה לבסוף על ידי מל פישר, ושרידה מוצגים במוזיאון מל פישר בקי וסט). קי מטקומבה התחתון הופיע במפות הספרדיות בשם "מטקומבה וייחו" (Matecumbe Viejo - בספרדית: "מטקומבה הישן") בעוד שקי מטקומבה העליון נקרא במפות הספרדיות "מטקומבה נואבו" (Matecumbe Nuevo - מטקומבה החדש). במפות שונות מופיע השם בצורות כתיבה שונות: Matacombe, Matacumbe, Mateconbe, Mattecumbe, ו- Maticombe, ומדובר באחד השמות הראשונים שניתנו על ידי מגלים אירופאים לאיים, ככל הנראה על שם האינדיאנים האלימים שחיו בהם. צורת הכתיב "Matacombe" מקורה בתיאור מתקפה של אינדיאנים בה נהרגו תשעה חיילים ספרדיים בשנת 1571. ככל הנראה מקור השם בביטוי "להרוג אנשים" - "matar hombre" בספרדית, ומדובר בתיאור המקרה, אולם ישנם מלומדים הסברים שמדובר בעיוות של שם אינדיאני "גורגונבה". מלומדים אחרים סבורים שהשם האינדיאני הוא למעשה עיוות של השם הספרדי. המתיישבים הראשונים באי היו בני משפחת פארקר, שהתיישב באי בעשור האחרון של המאה ה-19, וכן בני המשפחות ראסי ופינדר. בשל משפחתו הגדולה של פארקר (היו לו 12 ילדים שהתגוררו עם משפחותיהם באי) נודע האי בשם "פארקרוויל" (Parkerville). הקמת הרכבת מעל הים ביוזמת הנרי פלאלגר שינתה את אופיו של האי, ובתים רבים נבנו בו בין השנים 1905 ו-1935. מהנדס הרכבות ויליאם ק. קרום מיפה את האי בין השנים 1902- 1904 ובשנת 1907 רכש את האדמה וחלק אותה לחלקות עליהן נבנו הבתים הראשונים שלימים יהפכו חלק מהעיירה איילמורדה. בשנת 1908, עם הגידול באוכלוסייה, נפתח באי סניף הדואר הראשון, וכן נבנתה באי תחנת רכבת ותחנת טלגרף. עיקר כלכלת האי התבססה על התיירות. באי פעלו מספר מועדונים, בהם מועדון דיג ומועדון שכונה "המושבה הקריבית" (Caribbee Colony) שנבנה על ידי ג'ורג' מריק. מועדנים אלה כללו מסעדות וחדרי אירוח, והמושבה הקריבית כללה גם אולם ריקודים עבור התיירים. במפקד האוכלוסין שנערך בשנת 1928 התגוררו באי 180 תושבים. הוריקן יום העבודה בשנת 1935 והוריקן דונה בשנת 1960 גרמו נזק רב לבתי האי. עם בניית הכביש המהיר מעל הים, וחיבור האי לפלורידה בשנת 1928 החלה תנופה בתיירות האי ונבנו אתרי נופש ומלונות נוספים באי. באי ממוקמת אנדרטה לחללי מלחמת העולם הראשונה ואנדרטה נוספת לאזרחים שנהרגו בהוריקן של שנת 1935. ההיסטוריה של קי מטקומבה העליון