איסור הוראה בשכרות

איסור הוראה בשכרות איסור הלכתי לפסוק הלכה למעשה כאשר הפוסק הוא שיכור. מקור האיסור מופיע בחומש ויקרא פרשת שמיני: וַיְדַבֵּר ה' אֶל אַהֲרֹן לֵאמֹר. יַיִן וְשֵׁכָר אַל תֵּשְׁתְּ אַתָּה וּבָנֶיךָ אִתָּךְ בְּבֹאֲכֶם אֶל אֹהֶל מוֹעֵד וְלֹא תָמֻתוּ חֻקַּת עוֹלָם לְדֹרֹתֵיכֶם. וּלֲהַבְדִּיל בֵּין הַקֹּדֶשׁ וּבֵין הַחֹל וּבֵין הַטָּמֵא וּבֵין הַטָּהוֹר. וּלְהוֹרֹת אֶת בְּנֵי יִשְׂרָאֵל אֵת כָּל הַחֻקִּים אֲשֶׁר דִּבֶּר ה' אֲלֵיהֶם בְּיַד מֹשֶׁה. — ספר ויקרא, פרק י', פסוקים ח'–י"א אף שמפשט הכתוב ניתן היה להבין שאיסור זה נאמר לכוהנים בלבד, וכך אכן מפרש הרלב"ג, חז"ל הבינו שפסוק זה מתייחס על הוראת הלכה באופן כללי והאיסור קיים בין בכוהנים ובין בישראלים המורים הוראות ("דתניא יצא שרץ טמא וצפרדע טהור ששתויי יין מורין בהן הוראה [...] רב לא מוקים אמורא מיומא טבא לחבריה משום שכרות") וכך פסק הרמב"ם. ספר החינוך הוסיף שהאיסור חל גם על "אשה חכמה הראויה להורות". הספרא והתלמוד, פרשו את כוונת הכתוב להוראה במקצועות אלו דווקא: בגדרי ההוראה האסורה נחלקו תנאים וראשונים: הוראה הידועה לכל, ואפילו הצדוקים מודים בה, אינה אסורה. הוראה שאינה מביאה לידי מעשה אף היא אינה אסורה, אלא אם כן המורה הוא חכם שלא ייתכן שידרוש ברבים בלי שיורה הוראות. לדעת רש"י, האיסור להורות הוא רק בהלכה פסוקה ומעשית, ולא נאסר פלפול בתורה שמטרתו אינה מעשית. לדעת הרמב"ם חכם "הקבוע להוראה" אסור לו ללמוד כל לימוד שהוא בעודו שיכור, כיוון "שלימודו הוראה היא". חז"ל דרשו בספרא כי בניגוד לאיסור על כוהנים לעבוד בשכרות הנזכר בראשית הפסוק שעונשו מיתה, על הוראה בשכרות אין חיוב מיתה והאיסור הוא בלאו בלבד, זאת בין בהוראה של כהן ובין של ישראל. וכך פסקו הרמב"ם וספר החינוך שכל העובר על האיסור מתחייב מלקות בלבד כדין לאו רגיל. הרמב"ם וכן ספר חינוך אינם מביאים את האיסור כלאו בפני עצמו, אלא יחד עם האיסור לכהן להקריב קרבנות בשכרות. הרמב"ן חולק ולדעתו יש למנות מצווה זו כמצווה נפרדת, אולם לא כלאו, אלא כאיסור עשה (לאו הבא מכלל עשה) להורות הלכה רק כאשר אין שכרות, ולדעתו אכן אין מלקות על הוראה בשכרות, אך בסיכום מניין המצוות מסתפק הרמב"ן האם אכן למנותה כמצוות עשה נפרדת או לא. לפי פרשנות המקרא, סיבת האיסור להורות הלכה בשכרות הוא כי היין מבלבל לכל אדם את דעתו הצלול ולא יוכל להבחין בדקדוק הלכתי. יש שביארו את האיסור על פי ההקשר בו נאמר, של הגבלה על הכהנים. יש מסבירים כי האיסור בתורה נכתב על כהנים מאחר שלדעת התורה יש לכהנים לפעול כמורי הוראה לעם הרחב. הכוהנים נחשבים בתורה, כמורי ההוראה בישראל, ולכן עוסק האיסור בכוהנים. רבי דובער שניאורי, האדמו"ר האמצעי מאדמו"רי חב"ד מרחיב את הדיבור בביאורו כי למען הבחנה בין טמא לטהור דרוש כל אדם לחכמה צלולה ודעה מיושבת - דברים שמקורם בספירת החכמה, ו"שורש הקבלי" של כהן הוא מספירת החסד -שמושרשת בספירת החכמה. לכן, לפי האדמו"ר, התורה דורשת מהכהן להורות בהלכותיה. ואילו יין מושרש בבינה -שממנה מסתעפת אש ודין קשה. ומחמת ההתנגדויות של שתי ספירות הללו, הקדוש ברוך הוא אסר לכהן להורות בתורה כשהוא תחת השפעה של יין המשכר. הרב מנחם רקנטי מפרש את האיסור כתוצאה מכך שיש לבני ישראל לשמור על קדושת מחנם, כפי הכתוב: ”וְהָיָה מַחֲנֶיךָ קָדוֹשׁ” (דברים כג טו) ומכיוון שהתורה (המקדש את מחנם במצוות) היא בא ממדת החסד, והוראת הכהן נחשב כ"הוראת חסד", כפי הכתוב ”וְתוֹרַת חֶסֶד עַל לְשׁוֹנָהּ” (משלי לא כו) - אין לפגל ההוראה בהלכות התורה ביין שמגביר מדת הדין ובכך יתחלל קודש. פירוש הרלב"ג לספר ויקרא, פרק י', פסוק י"ב: "וּלְהוֹרֹת ..זה לכהן באזהרה לפי מה שנתבאר בזה המקום, וישראל אינו באזהרה, לפי שזה הדין יותר ראוי בכהן כי השגגה תהיה בהוראתו תזיק יותר לפי שהוא משותף לכל ישראל בעניין ההוראה כעניין שנאמר ”יוֹרוּ מִשְׁפָּטֶיךָ לְיַעֲקֹב..” (דברים, ל"ג, י') ו..”כִּי יִפָּלֵא מִמְּךָ דָבָר לַמִּשְׁפָּט..וּבָאתָ אֶל הַכֹּהֲנִים הַלְוִיִּם ” (דברים, י"ז, ח') ואין העניין כן בישראל המורה הוראות" תלמוד בבלי, מסכת כריתות, דף י"ג, עמוד ב' הלכות ביאת המקדש א ג: "וכשם שאסור לכהן להיכנס למקדש מפני השכרות, כך אסור לכל אדם בין כהן בין ישראל להורות כשהוא שתוי". ובאחת מתשובותיו ציטט את הגמרא. ספרא לפרשת שמיני סעיף קטן לז, רש"י למסכת כריתות דף יג עמוד ב תלמוד בבלי, מסכת כריתות, דף י"ג, עמוד ב' כדוגמה, לפדות "צינורא" של הקדש צריכה להיעשות על ידי עשרה כהנים -רש"י סנהדרין דף פח עמוד א ראו מחלוקת תנא קמא ורבי יוסי בר יהודה, תלמוד בבלי, מסכת כריתות, דף י"ג, עמוד ב', לעניין הוראת "תלמוד", ובשיטות הראשונים במחלוקתם, כפי שסוכמו באנציקלופדיה תלמודית, ערך הוראה, כרך ח טור תצה והלאה ספרא לפרשת שמיני סעיף קטן לז, רש"י למסכת כריתות דף יג עמוד ב כריתות שם, משנה תורה לרמב"ם, ספר עבודה, הלכות ביאת מקדש, פרק א', הלכה ג' ראו בדעתו רד"ל לכריתות שם (הובא ב"אוצר מפרשים" לסוף "ש"ס וילנא החדש") משנה תורה לרמב"ם, ספר עבודה, הלכות ביאת מקדש, פרק א', הלכה ד' ”יכול יהו ישראל חייבין מיתה על ההוראה. תלמוד לומר: "אתה ובניך אתך... ולא תמתו", אתה ובניך במיתה (-על איסור עבודה בבית המקדש בשכרות), ואין ישראל חייבין מיתה על ההוראה. יכול לא יהו ישראל חייבים על ההוראה במיתה, אבל יהו אהרן ובניו חייבים על ההוראה במיתה? יצאו ישראל מן הכתוב, אהרן ובניו מקל וחומר” - ספרא, פרשת שמיני פרשתא א, סימנים ו-ז ראו מצווה:לא להיכנס שתוי יין למקדש וכן שלא יורה שתוי השגתו ללאו עג של הרמב"ם https://www.sefaria.org.il/Hasagot_HaRamban_on_Sefer_HaMitzvot%2C_Conclusion.2.1?lang=he&with=all&lang2=he סיכום העשין] בסוף השגות הרמב"ן לספר המצוות. פירוש ה"תורה והמצווה" להרב המלבי"ם לפרשת שמיני פירוש "עזרת כהנים" לספרא דף לד. פירוש רבינו יונה לחומש (ירושלים תש"מ). פירוש הש"ך לפרשת שמיני'; וכך גם בספרות המחקר: עולם התנ"ך, ויקרא, ו', ב'; י', י"ב. אילו לפי משמעות המאירי למסכת פסחים, מאמרי אדמו"ר האמצעי "קונטרסים", עמוד 546 פירוש הרקנטי לתורה עם ביאור הלבוש טעמי המצוות להרקנטי