laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
חמדת ימים (נקודת יישוב)

חמדת ימים היא נקודת יישוב השוכנת בלב שמורת הטבע הר מירון, על פסגת הר בגובה 800 מטר מעל פני הים. במקום מתגוררת משפחה אחת ויש בה כמה חדרי אירוח, מסעדה ואולם קטן למופעים ולקונצרטים. הגישה היחידה אל היישוב היא דרך כביש היוצא מהיישוב שפר (בכביש 866). חמדת ימים שוכנת בלב חורשות מיוערות, ונשקף ממנה נוף רחב הכולל את רצועת היישובים בגליל המערבי, הים התיכון, הרי הגליל העליון, עמק יזרעאל וים כנרת. היישוב הוקם ב-1954 ונקרא "טירת יעל" על שם הרופאה שהקימה אותו, ד"ר יעל בן דור. במקום התגוררו עוד שלוש משפחות שניסו להאחז במקום על אף בידודו והיותו קשה לגישה, וללא תשתיות בסיסיות. הקשיים גרמו לשתי משפחות לעזוב, וד"ר יעל בן דור מכרה את המקום ב-1967 למשפחת תוויאור. בינתיים הוכר המקום כנחלה משפחתית, נסלל כביש גישה והמשפחה החלה לקיים במקום רסיטלים לפסנתר שנוגנו בידי יצחק תוויאור שהיה אבי המשפחה, ומשכו אליהם נופשים ותיירים שהוקסמו מהשילוב של המקום והמוזיקה. בתי הנחלה האחרים הושכרו לארוח. בשנים האחרונות, חובר המקום לרשת החשמל, ובני משפחת תוויאור מקיימים באחד המבנים ערבי מוזיקה בסגנונות שונים. שמו של המקום נלקח מהמשפט מתפילת העמידה של שחרית של שבת: ”...ובשביעי רצית בו וקִדשתו, חמדת ימים אותו קראת, זכר למעשה בראשית”, ומשמעותו מציינת את מראה שני הימים הנשקפים ממנו: ים כנרת והים התיכון. מדיה וקבצים בנושא חמדת ימים בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של חמדת ימים קונצרט בחמדת ימים - תצוגה בת דקה אחת מתוך האתר באתר YouTube דובי זכאי, חמדת ימים: אפילו בטהובן היה נהנה, באתר ynet, 14 במרץ 2001 יעל געתון‏, נסגר מועדון הופעות ותיק בצפון: "זו מלחמה נגד כל מה שטוב פה", באתר וואלה, 13 ביוני 2017
יוזף אורבן

יוזף אורבן (באנגלית: Joseph Urban;‏ 26 במאי 1872 – 10 ביולי 1933) היה אדריכל, מאייר ומעצב במה אמריקאי יליד אוסטריה. יוזף אורבן נולד ב-26 במאי 1872 בווינה. הוא קיבל את העבודה האדריכלית הראשונה שלו בגיל 19 כשנבחר לתכנן את האגף החדש של ארמון עבדין בקהיר בהזמנת תאופיק פאשא. הוא התפרסם ברחבי העולם בזכות השימוש החדשני שלו בצבע. הטכניקה הפוינטליסטית שלו והשימוש הדקורטיבי שלו בקו. הוא תכנן מבנים ברחבי העולם מטירת אסטרהאזי בהונגריה ועד לתיאטרון בניו יורק. אורבן למד אדריכלות באקדמיה לאמנויות יפות וינה בהדרכת קרל פון הסנאואר. בשנת 1890, הוא וגיסו, היינריך לפלר, היו ממייסדי קבוצת האגנבונד. עבודתו המוקדמת של אורבן עם ספרים מאוירים נוצרה בהשראת לפלר, וביחד הם יצרו את מה שנחשב לדוגמאות מכוננות לאיור ספרי ילדים. אורבן היגר לארצות הברית בשנת 1911 כדי להיות המנהל האמנותי של חברת האופרה של בוסטון. הוא כבר היה אדריכל בינלאומי מוכשר, מאייר ומעצב תפאורה עם למעלה מ-50 הפקות מבית האופרה המלכותית של וינה, האופרה של שאנז אליזה וקובנט גארדן. על ידי החלת נקודות של צבעי יסוד זה לצד זה על תפאורות הבד, הוא הצליח ליצור ולהאיר תפאורת תיאטרון בצבעים חיים המזכירים את היצירות של מונה או סרה בשנת 1914 הוא עבר לעיר ניו יורק, שם עיצב הפקות עבור המטרופוליטן אופרה. ויליאם רנדולף הרסט היה לקוח ותומך חשוב בו. הוא גם הפיק ביחד עם ריצ'רד אורדינסקי את "מסכת הקהילה". החל משנת 1917, הוא היה עוסק לעיתים קרובות כמעצב במה על ידי המטרופוליטן אופרה של ניו יורק. בסך הכל הוא יצר תפאורות ל-47 הפקות חדשות במטרופוליטן עד 1933. עיצוביו הרבים סיפקו לחברת האופרה סגנון הפקה מגובש לאורך כהונתו של המנכ"ל ג'וליו גאטי-קסזה. רבים מהעיצובים של אורבן נשארו בשימוש החברה עד שנות ה-50. עד מהרה תפסו הסטים והתאורה החדשנית שלו את עינו של פלורנץ זיגפלד הבן, ששכר אותו לעצב את המועדון בשנות ה-20. אורבן עיצב את מועדון לילה המהמם עם מרפסות זכוכית, במה נעה ואפקטים של תאורה צבעונית. אורבן זכה להצלחה זו אחר זו ביצירת הסטים של המועדון. ויליאם רנדולף הרסט, איל מדיה, שם לב ורצה לשכור את אורבן לעבוד על סרטיו בכיכובה של מריון דייוויס, פילגשו, וכוכבת המועדון הקודמת. הרסט הגיע להבנה עם חברו זיגפלד שעבודתו של אורבן עבורו לא תפריע לאף אחת מההפקות של המועדון אורבן עבד על 25 סרטים במהלך השנים. אורבן מת ב-10 ביולי 1933 מהתקף לב בדירתו במלון רג'יס במנהטן, שם החלים לאחר ניתוח. אורבן היה אחד ממחוללי סגנון האר דקו האמריקאי. רוב עבודתו האדריכלית בארצות הברית נהרסה. הבניינים הקיימים כוללים את מאר-א-לאגו, מועדון האמבט והטניס ותיאטרון פרמאונט, כולם בפאלם ביץ', פלורידה; בניין ה-New School בניו יורק; ובסיס מגדל הרסט בניו יורק. מדיה וקבצים בנושא יוזף אורבן בוויקישיתוף יוזף אורבן, באתר "Find a Grave" (באנגלית) יוזף אורבן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "Joseph Urban Dies; Versatile Artist". The New York Times. July 11, 1933. Retrieved January 17, 2014. Paul Goldberger (December 20, 1987). "At the Cooper-Hewitt, Designs of Joseph Urban". The New York Times. Retrieved January 17, 2014. "Guide to the 66 West Twelfth Street Architectural Plans and Drawings 1924–1986". Archives and Special Collections. The New School. Retrieved February 14, 2016. Mackaye, Percy (1916). Caliban by the Yellow Sands. New York: Doubleday Page & Co. pp. 153.
הגברת הראשונה של ברזיל

הגברת הראשונה של ברזיל (בפורטוגזית: Primeira-dama do Brasil) הוא התואר (הלא-רשמי) של המארחת בארמון אלבורדה. תפקיד זה מבוצע, על פי המסורת, על ידי אשת נשיא ברזיל. לעיתים כאשר אין לנשיא אישה, מתבצע התפקיד על ידי קרובת משפחה שלו. לגברת הראשונה אין תפקיד רשמי בממשלה, אבל בדרך כלל היא משתתפת בטקסים ציבוריים ומארגנת פעולות חברתיות כמו אירועי צדקה. מכיוון שהנשיאה היחידה בתולדות ברזיל, דילמה רוסף, הייתה גרושה בתקופת כהונתה כנשיאה, לברזיל מעולם לא היה "אדון ראשון". למרות שאין מדובר בתואר רשמי, התואר "הגברת הראשונה" התפשט גם לנשותיהם של מושלי מדינות ברזיל. בעלה של רקל ליירה מושלת מדינת פרנמבוקו, מכונה בהתאם "האדון הראשון". אשתו של סגן נשיא ברזיל מכונה הגברת השנייה של ברזיל. החל מינואר 2023, הגברת הראשונה של ברזיל היא רוסנגלה לולה דה סילבה, רעייתו של הנשיא לואיז אינסיו דה סילבה. מדיה וקבצים בנושא הגברת הראשונה של ברזיל בוויקישיתוף
שמלת אוהל

שמלת אוהל היא שמלה שגזרתה הולכת ומתרחבת מן הכתפיים כלפי מטה, אין לה קו מותניים והיא עשויה לרוב מבדים טבעיים ורכים. היא נלבשת ללא חגורה. המעצב בלנסיאגה היה זה שהציג אותה לראשונה בתצוגות אופנה בשנות החמישים של המאה העשרים, והיא הייתה לאחד הפריטים המזוהים עם סגנון הלבוש של שנות השישים. שמלת האוהל הייתה אחד הטרנדים בשנת 2007. שמלות אוהל עשויות ממגוון בדים, כולל בדים חלקים, עם פסים, מנוקדים או פרחוניים (ואפילו שילוב של אלו). לרוב הן בצבעים בהירים ובצירופים שאינם מקובלים בדרך כלל. הן מופיעות באורך משתנה של השמלה והשרוול. ניתן לגוון אותן מאוד עם שוליים, תחרה, כפתורים (במיוחד גדולים) וקישוטים אחרים כגון תכשיטי דמה, פייטים או נצנצים. הן בדרך כלל ללא שרוולים או עם שרוולים ארוכים או מתנפנפים. לעיתים קרובות הן נלבשות עם סקיני ג'ינס או טייצים, מכיוון ששמלות אוהל רבות הן קצרות מאד. הן נלבשות בדרך כלל כשמלות מיני, אבל יכולות להיות ארוכות יותר, או קצרות עד כדי כך שהן שונות רק מעט מחולצה. Top 10 Fashion Must-Haves, באתר מגזין טיים, מאורכב באתר web.archive.org Cunnington, P. E., Cunnington, C. W., Cumming, Valerie. The Dictionary of Fashion History. United Kingdom: Bloomsbury Publishing, 2010, p. 204 Stalder, Erika. Fashion 101: A Crash Course in Clothing. United States: Lerner Publishing Group, 2019. ערך זה הוא קצרמר בנושא ביגוד. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פגישה מאוחרת

פגישה מאוחרת (באנגלית: Mickey's Delayed Date) הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי משנת 1947 שהופק על ידי וולט דיסני הפקות והופץ על ידי RKO Radio Pictures. הסרט בוים על ידי צ'ארלס ניקולס ומציג את מיקי מאוס השוכח מהפגישה שלו עם מיני מאוס. זהו הסרט הקצר ה-120 בסדרת סרטי "מיקי מאוס" שיצאו לאקרנים והיחיד באותה השנה. זהו הסרט האחרון בו וולט דיסני דיבב את דמותו של מיקי מאוס. כועסת על כך שהוא מאחר לפגישה שלהם, מיני מתקשרת למיקי, שבכלל ישן על הכורסה בביתו. פלוטו עונה לטלפון ומלקק אותו כשהוא שומע את קולה של מיני, הריר שלו מתיז איכשהו על מיני מהקצה השני. היא מנגבת את פניה ומבקשת ממנו לתת את הטלפון למיקי. ברגע שמיני מעירה אותו, היא מזהירה את מיקי שאם הוא לא יגיע בחמש עשרה הדקות הקרובות, הקשר ביניהם נגמר. בעזרת פלוטו, מיקי מתלבש מתלבש היטב בטוקסידו לקראת לפגישה, אך מאבד את הכרטיסים למסיבה בדרכו החוצה. פלוטו, שנשאר בבית לאחר ציוויו של מיקי, מבחין בכרטיסים ולוקח אותם במהירות חזרה למיקי. תוך כדי החיפזון להספיק להגיע בזמן, הכובע צילינדר של מיקי עף לתוך פח אשפה. מיקי מושיט את ידו אל תוך הפח כדי להשיג את כובעו, אך פלוטו נתקל בפח מבלי משים לב מהצד השני, מגלגל את הפח כשמיקי בתוכו במורד הרחוב עד שמתנגש בפנס רחוב. מיקי יוצא מפח האשפה כשבגדי הטוקסידו שלו הרוסים ומגלה שהגיע ליעדו, שם מיני מברכת את בואו ואף מחמיאה לו על התלבושת. זה מסתדר למיקי, מכיוון שהמסיבה שהוא ומיני הולכים אליה היא מסיבת תחפושות בנושא "זמנים קשים". מיני אומרת למיקי שהם יכולים להיכנס ברגע שמיקי ייתן את הכרטיסים. מיקי מבין שהוא השאיר את הכרטיסים בבית, אבל פלוטו מגיע בדיוק בזמן כדי לתת להם את הכרטיסים ובסוף הכל בא על מקומו בשלום. מיקי מאוס – וולט דיסני מיני מאוס – לאונה לדו (Leone Le Doux) פלוטו – ג'ימי מקדונלד הסרט הופץ בישראל בדיבוב עברי, כשעל מלאכת הדיבוב הייתה אחראית שפרירה זכאי. בנוסף לכך שזהו סרט מיקי מאוס האחרון שהציג את וולט דיסני כקולו של מיקי מאוס, זו גם אחת הפעמים הבודדות שמיקי נראה ללא הכפפות שלו. ההנפשה של פלוטו מתקוטט עם הכובע צילינדר של מיקי נעשתה בשימוש חוזר מ"מיקי מאוס באופרה" (1936), בעוד שההנפשה של מיקי מנסה להתחמק מכלי התחבורה נלקחה מהסרט "בן הדוד מהכפר" (1936). זוהי ההופעה הראשית האחרונה של מיני מאוס בסרט מצויר של מיקי מאוס עד לסרט "חג שמח מיקי מאוס" (1983). עם זאת, היא ערכה הופעת קמע קצרה ב"עץ חג המולד של פלוטו" (1952). לסרט קצר זה יש הרבה קווי דמיון עם "האוזניים של מיקי", הפרק התשיעי בסדרה "מיקי מאוס", חוץ מהעובדה ששם מיקי מאבד את האוזניים שלו. "פגישה מאוחרת", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "פגישה מאוחרת", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "פגישה מאוחרת", באתר דיסני+ סרטים (באנגלית) "פגישה מאוחרת", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) Kaufman, J.B.; Gerstein, David (2018). Walt Disney's Mickey Mouse: The Ultimate History. Cologne: Taschen. ISBN 978-3-8365-5284-4. "Mickey's Delayed Date". www.bcdb.com Lenburg, Jeff (1999). The Encyclopedia of Animated Cartoons. Checkmark Books. pp. 107–109. ISBN 0-8160-3831-7. נבדק ב-6 ביוני 2020. {{cite book}}: (עזרה) Scott, Keith (3 באוקטובר 2022). Cartoon Voices of the Golden Age, Vol. 2 (באנגלית). BearManor Media. {{cite book}}: (עזרה)
קפה עם לימון

קפה עם לימון הוא סרט קולנוע ישראלי דובר ברובו רוסית משנת 1994 בבימויו של לאוניד גורביץ', עם אלכסנדר אבדולוב, טטיאנה ואסילייבה וגיא גורביץ' בתפקידים הראשיים. התסריט, שנכתב על ידי לאוניד גורביץ' וסמיון וינוקור, הוא על שחקן יהודי מפורסם בברית המועצות שעולה עם משפחתו לישראל, ולא מצליח לגשר על פערים התרבותיים ומוצא את עצמו מנותק מהמציאות במדינת ישראל. שם הסרט נובע מההרגל שלו בברית המועצות לשתות קפה עם לימון. בתפקיד הראשי משחק אלכסנדר אבדולוב שבאותה תקופה היה שחקן תיאטרון וקולנוע סובייטי, וכמו כן זכה בתואר אמן העם, וקיבל מספר עיטורים רוסים ופרסים בתחום התיאטרון. הסרט צולם בישראל וברוסיה, והוקרן בפסטיבלים רבים בארץ וברחבי העולם, בהם פסטיבל קאן (במסגרת “פנורמה”)[דרושה הבהרה], פסטיבל מונטריאול ופסטיבל ירושלים. ואלרי אוסטרובסקי (אלכסנדר אבדולוב) הוא שחקן יהודי בעל שם בתיאטרון במוסקבה. הסרט מתחיל כשהוא משחק בסצנת דו-קרב ויורה למוות ביריבו לקול תשואות הקהל באולם תיאטרון ענק. לאחר ההצגה הוא מודיע לעמיתיו כי אינו יכול לשאת ברדיפת השלטונות ומחליט להגר למדינת ישראל עם אשתו ז'אנה (טטיאנה ואסילייבה) ובנם ז'אניה (גיא גורביץ). ידידו פימה (יפים אברמוב) מסדר להם מגורים באתר קראוונים בפאתי מדבר יהודה. העיתונאית אורנה (אודיה קורן) מגיעה לקראוון עם צלם (צחי נוי) והם מודיעים לואלרי כי זכה בפרס ראשון בפסטיבל הסרטים בברלין. גם עובדה זו לא מוציאה את ואלרי מההלם התרבותי והמקצועי אותו הוא חווה בישראל. לפימה יש קבוצת תיאטרון עם שחקנים עולים מברית המועצות והוא לוחץ על ואלרי ללמוד עברית כדי להופיע. ואלרי מתקשה ללמוד את השפה ולמצוא עבודה כשחקן. הבן ז'אניה מתאקלם טוב יותר ומביא לקראוון את מורתו מיכל (ברוריה אלבק) שמוכנה ללמד את ואלרי עברית. יחסיה של מיכל עם בעלה עומרי (אבי פניני) מעורערים והיא מתקרבת לואלרי ומתחיל ביניהם רומן אינטימי. ואלרי הוא גבר גבוה, נאה ומושך. ז'אנה שמה לב לקשר הזה והם מתחילים לריב עד כדי רצון שלה להתגרש. באחת ההופעות הבודדות שלו מתחיל ואלרי במונולוג ברוסית וכשהאור עולה מתברר לו שהקהל הוא של אתיופים. אז הוא נשבר וגם מנתק את יחסיו עם מיכל לאחר שהעירה לו שהוא מדבר בפאתוס. הוא מחליט לחזור לרוסיה שם מתחוללות מהומות ברחובות מוסקבה. הוא נורה ברחוב, נפצע קשה ובגסיסתו הוא מדמה שהוא נמצא שוב בסצנת דו-קרב מול קהל. "קפה עם לימון", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "קפה עם לימון", באתר AllMovie (באנגלית) "קפה עם לימון", באתר ספר הקולנוע הישראלי "קפה עם לימון", באתר אידיבי "קפה עם לימון", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "קפה עם לימון", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית טעימה מהסרט, בארכיון הסרטים הישראלי קפה עם לימון, באתר קרן הקולנוע הישראלי
גביע נייסמית' (פרס)

גביע נייסמית' הוא גביע המוענק לנבחרת הזוכה בגביע העולם בכדורסל של פיב"א, ונקרא על שם ממציא הכדורסל ג'יימס נייסמית'. הגביע הוענק לראשונה לברית המועצות, הזוכה באליפות העולם בכדורסל 1967. הגרסה הנוכחית של הגביע הוענקה לראשונה בגביע העולם בכדורסל 2019. כבר באליפות העולם הראשונה ב-1950 החליטה פיב"א לקרוא את הגביע על שם נייסמית', אך לא היו ברשותה הכספים ליצור את הגביע. לבסוף, בשנת 1965 קיבלה פיב"א תרומה של 1,000 דולר אמריקאי והזמינה גביע. הגביע הוצג בטורניר 1967, והוענק לברית המועצות.[דרוש מקור] הגביע המקורי שופץ, וגביע חדש ומעודכן הוצג באליפות העולם בכדורסל 1998. הגביע המקורי נמצא כיום במוזיאון פדרו פרנדיס בספרד. גביע נייסמית' החדש עוצב על ידי הצורף גינתר שובל מגרמניה. גרסה זו הוענקה לראשונה לנבחרת הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה לאחר הגמר ב-9 באוגוסט 1998 באתונה, יוון. החלק העליון של גרסת 1998 עוצב בצורת פרח לוטוס. החלק האמצעי המעושר, עם מפות מגולפות של היבשות ואבנים יקרות משובצות המסמלות את חמש היבשות: אוניקס שחור, סיטרין צהוב, כירסופרז ירוק, נופך אדום וטופז כחול. הוא עוצב בהשראת המזכיר הכללי של פיב"א, רנאטו ויליאם ג'ונס, שהתלהב במיוחד ממצרים: עיצוב הלוטוס נוצר בהשראת מקדשי כרנכ, ושמו של נייסמית' חקוק על כל ארבעת הצדדים, בכתב לטיני, ערבי, סיני ומצרי. כסף סטרלינג 975/1000 בחלק העליון והתחתון - מצופה זהב מבפנים - והחלק האמצעי מזהב צהוב 14 קרט, הופכים את הגביע ליקר במיוחד. הבסיס עשוי מגרניט רוזה פורינו, ומידותיו 20 על 20 סנטימטר. לחלק העליון של הגביע היקף של 21 סנטימטרים, גובהו 47 סנטימטרים ומשקלו תשעה קילוגרם. גרסה חדשה של גביע נייסמית' נחשפה ב-7 במאי 2017, במהלך הגרלת מוקדמות גביע העולם בכדורסל 2019. הגביע, שגובהו כ-60 סנטימטרים (13 יותר מגרסת 1998), עשוי כמעט כולו מזהב, וכולל את שמותיהן של אלופות העולם הקודמות בבסיס. גם שמה המקורי של פיב"א (Federation Internationale de Basketball Amateur) חקוק בחישוק של הגביע. הגביע עוצב על ידי Radiant Studios Ltd, ונעשה בעבודת יד על ידי הצורף תומאס לייט. גביע מקורי ברית המועצות – 1967, 1974, 1982 יוגוסלביה – 1970, 1978, 1990 ארצות הברית – 1986, 1994 גביע משופץ הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה – 1998, 2002 ספרד – 2006 ארצות הברית – 2010, 2014 גביע חדש ספרד – 2019 גרמניה – 2023 גביע העולם בכדורסל גביע המונדיאל גביע לארי אובריאן אתר האינטרנט הרשמי של פיב"א גביע נייסמית', באתר פיב"א Ancient Egypt in basketball, egyptology.blogspot.com, ‏17 בינואר 2006
סמואל מור

סמואל ב. מור (באנגלית: Samuel B. Moore; ‏1779 – 7 בנובמבר 1846) היה פוליטיקאי אמריקאי מאלבמה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אלבמה השישי ממרץ ועד נובמבר 1831. כאשר נבחר המושל הקודם, גבריאל מור לסנאט של ארצות הברית, והתפטר מכהונתו כמושל, הושבע סמואל מור במקומו. סמואל מור נולד בעיירה ביץ' היל שבמחוז פרנקלין שבטנסי. כשהיה בן 10 עברה משפחתו למחוז ג'קסון שבאלבמה. הקריירה הפוליטית שלו החלה ב-1823, כאשר הוא נבחר לבית הנבחרים של אלבמה, ולאחר מכן, ב-1828 הוא נבחר לסנאט של אלבמה. ב-1831 הוא שימש כנשיא הסנאט, ואז ירש את גבריאל מור כמושל אלבמה. כמו קודמו בתפקיד, המשיך סמואל מור לסרוק את נהר קוזה באמצעות מועצת העבודות הציבוריות, בנה תשתיות והתנגד לזכות הביטול (אנ'). מור תמך מאוד בהקמתו של בנק המדינה של אלבמה. בבחירות של 1831 התמודד מור מול ג'ון גייל, שבסופו של דבר ניצח אותו. לאחר תבוסתו, הוא נבחר מחדש ב-1834 למושבו בסנאט המדינתי ונבחר שוב כנשיאו ב-1835. בשנים 1835–1841 הוא כיהן כשופט בבית המשפט של מחוז פיקנס. סמואל מור נפטר ב-7 בנובמבר 1846, בגיל 67, בעיר קרולטון, אלבמה. הוא נטמן בבית הקברות העירוני. סמואל מור באתר אגודת המושלים הלאומית (באנגלית) סמואל מור באתר The Political Graveyard (באנגלית) סמואל מור, באתר "Find a Grave" (באנגלית) תאריך הלידה 1779 מסתמך על הרשום על קברו, ראו תיעוד באתר Find a Grave. על פי מקורות אחרים, נולד ב-1789.
גביע נייסמית'

האם התכוונתם ל... גביע נייסמית' (פרס) – גביע המוענק לנבחרת הזוכה בגביע העולם בכדורסל של פיב"א גביע נייסמית' (טורניר) – טורניר קדם עונה ב-NBA ששוחק על ידי טורונטו ראפטורס פרס נייסמית' – תואר שנתי המוענק לכדורסלן ולכדורסלנית המצטיינים בליגת המכללות של ארצות הברית
גביע נייסמית' (טורניר)

גביע נייסמית' (באנגלית: Naismith Cup) היה משחק ראווה קדם-עונה של ה-NBA. מ-1995 עד 2000 הוא שוחק בין שתי קבוצות ה-NBA הקנדיות ונקובר גריזליס וטורונטו ראפטורס במקומות נייטרליים ברחבי קנדה. הטורניר נקרא על שמו של ג'יימס נייסמית', ממציא הכדורסל הקנדי, והוא נוצר במקור כדי לגייס כסף עבור קנדה בסקטבול (Canada Basketball), בדומה לתחרות גביע פירסון בין קבוצות הבייסבול הקנדיות מה-MLB טורונטו בלו ג'ייז ומונטריאול אקספוס. לאחר שהגריזליס עברו לממפיס בוטל הטורניר, אך הראפטורס המשיכו את המסורת של אירוח משחקי קדם עונה בערים קנדיות תחת השם סדרת ה-NBA קנדה (NBA Canada Series). הראפטורס ניצחו בסדרה את ונקובר 4–1. לפני עונת 2003/2004 ב-NBA חודש הטורניר כמשחק בין-לאומי בין הראפטורס לקבוצה אירופית, ששוחק באייר קנדה סנטר בטורונטו. ב-2003 הייתה היריבה פנאתינאיקוס היוונית, וב-2004 הייתה זו בנטון טרוויזו מאיטליה. בטורניר 2005 נרשם ההפסד הבינלאומי היחיד של הראפטורס, למכבי תל אביב הישראלית. מיקומו של הגביע המקורי לא ידוע. אופירה אסייג, ‏מכבי ראויה לנ.ב.א - ניצחה בטורונטו, באתר ONE‏, 16 באוקטובר 2005 רענן וייס, מכבי ת"א ניצחה בחוץ את טורונטו ראפטורס, באתר ynet, 16 באוקטובר 2005 מכבי תל אביב: 14 שנה לניצחון של אנתוני פארקר בטורונטו, באתר וואלה, 16 באוקטובר 2019 "As the Raptors and Grizzlies prepare for a throwback, where is the Naismith Cup?". The Athletic. 2020. נבדק ב-2023-09-15.
ארקדי וייספאפיר

ארקדי מויסייביץ' וייספאפיר (ברוסית: Арка́дий Моисе́евич Вайспапи́р; ‏ (23 בדצמבר 1921 – 11 בינואר 2018) היה ממשתתפי המרד בסוביבור, ומאחרוני הניצולים ממנו שנותרו בחיים. ערך מורחב – המרד במחנה סוביבור נולד במושבה חקלאית יהודית בוברובי קוט בדרום אוקראינה (כיום נמצאת המושבה בתחומי מחוז חרסון של אוקראינה), ילדם האמצעי של מויסיי (משה) וראיסה וייספאפיר. למד בבית ספר יהודי ביידיש. בשנת 1938 נאסר אביו ונידון למוות באשמת פעילות אנטי סובייטית. בשנת 1939 סיים את לימודיו בבית הספר והחל לעבוד כטרקטוריסט. ב-1940 התגייס לצבא האדום. מהיום הראשון של הפלישה הנאצית לברית המועצות לחם בחזית. במהלך הקרב להגנת קייב נפצע ונפל בשבי הגרמני. בהתחלה הצליח להסתיר את יהדותו. שהה במחנות שבויים בצ'רניהיב ולאחר מכן בעיר הומל תחת שם בדוי. במרץ 1942 "התגלתה" יהדותו. הוא הופרד מהחיילים שאינם יהודים, ונשלח למחנה עבודה בגטו מינסק, שם שהה כשנתיים. בספטמבר 1943 נשלח עם עוד יהודים ממינסק למחנה הריכוז וההשמדה סוביבור שבפולין. במחנה הוא התקשר עם אלכסנדר פצ'רסקי, ולקח חלק בתכנון התקוממות האסירים שהתרחשה במחנה ב-14 באוקטובר אותה שנה. בתחילת המרד הוא ביחד עם הנער יהודה לרנר חיסלו בעזרת גרזן את מפקד השומרים, איש SS זיגפריד גרייטשוס ואת השומר האוקראיני בשם קריאט. וייספאפיר הצליח להימלט מהמחנה אל היערות שבסביבה. הוא נע דרך היערות מזרחה, עת פגש יחידת פרטיזנים סובייטים באזור ברסט, בלארוס. הוא הצטרף אליהם ולחם בשורות הפרטיזנים כמקלען עד לשחרור האזור על ידי הצבא האדום. עם הגעת הצבא האדום, התגייס וייספאפיר מחדש לצבא. הוא צורף ליחידת הסיור ולחם בשורותיה עד לסוף המלחמה. הגיע עם יחידתו עד לאזור פומרניה שבצפון-מזרח גרמניה. לאחר המלחמה שב לעיירת הולדתו ושם גילה כי הוא היחיד ששרד את המלחמה מכל משפחתו - אחיו הבכור נפל בקרבות עם הגרמנים ב-1941 ואימו ואחותו הקטנה נרצחו על ידי הנאצים יחד עם כל תושבי המושבה היהודים. ארקדי למד הנדסה בעיר זפורוז'יה. שם גם התחתן ונולדו לו שני בנים. לאחר סיום הלימודים עבד במפעלים שונים בערים : לוהנסק, באחמוט ודונייצק. בשנת 1953 פגש בלוהנסק באקראי את אלכסנדר פצ'רסקי. בשנת 1963 ביחד עם אלכסיי וייצן וניצולים נוספים השתתף בפגישה הראשונה של משתתפי המרד, אשר נערכה בדירתו של אלכסנדר פצ'רסקי בעיר רוסטוב על הדון. מאז נערך המפגש של הניצולים כל 5 שנים, עד למותו של פצ'רסקי ב-1990. ארקדי פרש לגמלאות בסוף שנות ה-80. בשנת 1994 עבר להתגורר בקייב. ב-1 בדצמבר 2016 העניק לו נשיא אוקראינה את אות מסדר ההצטיינות (אנ') מהדרגה השלישית. ב-11 בינואר 2018 נפטר בביתו בקייב. ביוגרפיה של ארקדי וייספאפיר (רוסית)
נייסמית'

האם התכוונתם ל... ג'יימס נייסמית' – רופא, תאולוג, מורה וממציא קנדי, שנודע בעיקר בזכות המצאת משחק הכדורסל בשנת 1891 גביע נייסמית' – דף פירושונים לפרסים תחת השם "נייסמית'"
מירה קמנצקי

מירה קמנצקי (נולדה ב־1937) היא משוררת ישראלית ניצולת שואה. מירה קמנצקי נולדה בעיר בוטושאני שברומניה למשפחה יהודית אמידה. היא עלתה לארץ בשנת 1951 וחיה שנתיים במעברה בנהריה. היא התגייסה לצבא ושירתה בפיקוד צפון באגף מבצעים. קמנצקי למדה באוניברסיטת חיפה ולאחר מכן למדה רוקחות בבית הספר לרפואה בירושלים. לאחר מאבק משפטי (בג"ץ 201/68) הקימה בית מרקחת בבאר שבע ועבדה בו עד שנת 2013. במסגרת מאבקה למען יוצרים ניצולי שואה הגישה עתירה לבג"ץ (2329/15), שנדחתה ב־18 באוגוסט 2015, ומטרתה לחייב את משרד התרבות להתקין תקנות או לקבוע נהלים למניעת ניגוד עניינים בוועדות האחראיות על חלוקת פרסים מטעמו בתחום האומנות, ולהבטחת ייצוג הולם לקבוצות מיעוט הן בקרב ועדות הפרסים והן בקרב היוצרים הזוכים בהם. קמנצקי חברה באגודת הסופרים העברים. היא נשואה ואם לשלושה ילדים. שירים לעת ערב (תל אביב: טרקלין, 1997) כפנסי רחוב (ירושלים: כרמל, 1999) בכף האשליה (ירושלים: כרמל, 2002) דמעה אחת, לאהבה (ירושלים: כרמל, 2004) עם המוות שיחקתי מחבואים (תל אביב: גוונים, 2010) נגיעות של שחר (תל אביב: גוונים, 2014) צילו של חלום (תל אביב: גוונים, 2014) טרזין – סאגה לשואה (ירושלים: כרמל, 2021) רותי קדוש, שבעת ספריה תופסים מקום של כבוד במיטב האוניברסיטאות בעולם, אבל רק בארץ המובטחת הממסד התרבותי עדין מתעלם ממירה קמנצקי, משוררת ניצולת שואה, שבגיל 82 ממשיכה להיאבק למען הכרה ביוצרים כמוה, מעריב השבוע המגזין, 27.1.2019, עמוד 12 מידע על מירה קמנצקי בקטלוג הספרייה הלאומית הספרים של מירה קמנצקי, באתר "סימניה" מירה קמנצקי, במיזם "סופרים קוראים" של המרכז לספריות וספרות בישראל אלכסנדרה לוקש ואטילה שומפלבי, המשוררת שנלחמת עבור היוצרים ניצולי השואה: "אין להם שום מעמד בישראל", באתר ynet, 27 בינואר 2019 מירה קמנצקי באתר worldcat מירה קמנצקי באתר גוגל ספרים מירה קמנצקי, שיר ביום: קַלְגַסִּים הִכּו בְּאִמַּא, באתר "ידיעות אחרונות", 5 בינואר 2019 בג"ץ 2329/15 מירה קמינצקי נ. מדינת ישראל משרד התרבות, באתר פסקי דין, החלטות ופרוטוקולים, ‏18-08-2015 רשימת חברים, באתר אגודת הסופרים העברים קול זיכרון. in SearchWorks articles, באתר searchworks.stanford.edu
ציקלון (מערכת ניווט)

ציקלון (ברוסית:Циклон) הייתה מערכת ניווט לוויינית שפותחה בברית המועצות והחלה לפעול בשנת 1971. היא פעלה במשך כמה עשרות שנים עד להפעלת מערכת גלונאס. בנוסף על לוויינים היא התבססה על מערכות שהותקנו באוניות הצי הסובייטי ובקרקע לאורך החוף. פיתוח מערכת ניווט לוויינית החל במכון למחקר של הצי הסובייטי. בשנת 1956 הוקמה יחידה לקידום הנושא. עם הזמן לפרויקט הצטרפו מדענים מיחידות נוספות של משרד ההגנה ואקדמיה למדעים של ברית המועצות. בשנת 1961 מתנגדי הרעיון הצליחו לקצץ שתקציבים להמשך הפיתוח. בשנת 1964 לשלטונות ברית המועצות נודע על הפעלת מערכת "טרנזיט" בארצות הברית. בעקבות כך הוחלט על חידוש הפרויקט והקצאת משאבים לרבות יכולת מחשוב. הוחלט שלוויין בנוסף למערכות ניווט תהווה גם לוויין תקשורת תוכל לספק נתוני מיקום ותקשורת לאוניות הצי כולל צוללות. תכנון הלווין הועבר למערכות המידע הלווייניות רשטניוב. הלוויין הראשון בשם "קוסמוס 192" שוגר ב-23 בנובמבר 1967. לוויין נוסף "קוסמוס 220" שוגר בשנת 1968. הניסוי הראשון הסתיים עם שגיאה של 3 ק"מ אך סוכם להמשיך הפיתוח. בשנת 1971 אוניית הצי ביצע מסע ימי באורך כ-48 אלף ק"מ במהלכה בוצעו 554 בדיקות מיקום. תוצאות חיוביות של הניסויים אפשרו בשנת 1972 להתחיל בניצול המערכת בשלב ניסוני. המערכת התבססה על 4 לוויינים בגובה של כ-1,000 ק"מ. השיגורים בוצעו מקוסמודרום פלסצק וקפוסטין יאר תוך שימוש במשגר מדגם קוסמוס. כל הלוויינים שוגרו תחת השם "קוסמוס". בשנת 1976 המערכת החלה לפעול על בסיס לוויינים של הדור השני במבוסס על לווייני "פארוס". באותה שנה החלה לפעול מערכת ניווט לצורכי הצי המסחרי בשם "ציקדה". המערכות נתנו נתוני מיקום בדיוק של 80–100 מ'. על פיתוח המערכת מפתחים קיבלו פרס לנין ופרס ברית המועצות. לווייני המערכת פעלו במסלול לווייני נמוך. לוויני ציקלון היו הדור הראשון של לוויני המערכת. השיגורים בוצעו בשנים 1968–1978 וסידרה כללה 31 לוויינים. משקל הלוויין היה 800 ק"ג. השיגורים בוצעו מקוסמודרום פלסצק וקפוסטין יאר תוך שימוש במשגר מדגם קוסמוס. כל הלוויינים שוגרו תחת השם "קוסמוס". בשנת 1967 החל פיתוח לוויינים של הדור השני. השיגור הראשון בוצע בשנת 1974 והוא נכנס לשימוש מבצעי בשנת 1976. משקל הלוויין היה 825 ק"ג. המערכת התבססה על 6 לוויינים פעילים עם אורך חיים 18–24 חודשים. לוויינים סיפקו גם שירותי תקשורת. כול השיגורים בוצעו מקוסמודרום פלסצק תוך שימוש במשגר מדגם קוסמוס. בסך הכול בוצעו 99 שיגורים, רק שיגור בודד נכשל. השיגורים נמשכו עד לשנת 2010. תיאור פיתוח של המערכת (ברוסית) תיאור לווייני ציקלון/זאליב רישמת שיגורי לווייני זאליב תיאור לווייני פארוס רישמת שיגורי לווייני פארוס Навигационная спутниковая система Циклон: обзор характеристики, Вооружение.рф (ב־)