אירועי ואדי סאליב

אירועי ואדי סאליב היו סדרת הפגנות רחוב ומהומות שאירעו בשנת 1959 בשכונת ואדי סאליב בחיפה. האירועים היו מרד חברתי נגד קיפוח ואפליה על רקע עדתי, ונגד הממסד של מפא"י ששלט במדינה באותם ימים. שכונת ואדי סאליב הייתה במקור שכונה ערבית שתושביה נטשו אותה במלחמת העצמאות. מיד לאחר המלחמה הופקעו הבתים הנטושים והממשלה יישבה בהם בעיקר עולים, מרביתם יוצאי צפון-אפריקה. ב-8 ביולי 1959 הוזמנה המשטרה על ידי הבעלים של בית הקפה "רוזליו" בוואדי על מנת לרסן את תושב השכונה, הסבל עקיבא יעקב אלקריף שהשתתף בתגרה שנערכה במקום. במהלך התקרית נורה אלקריף ברגליו. בעקבות הירי נאספו תושבים ופרץ עימות אלים בינם ובין השוטרים. מפקד תחנת המשטרה המקומית שהגיע למקום הרגיע את הרוחות והאירוע הסתיים. עוד באותו לילה נפוצו שמועות שווא על מות הפצוע, ובתגובה לכך הפגינו בבוקר 9 ביולי מאות מתושבי השכונה מול תחנת המשטרה המקומית. ההפגנה התפזרה בשקט, אך מאוחר יותר, כבר באותו יום, נערכו הפגנות נוספות שהתפתחו למהומות אלימות. המפגינים יצאו אל שכונות הדר הכרמל, שם התגוררה האוכלוסייה הוותיקה והמבוססת, יידו אבנים, חסמו כבישים, הציתו מכוניות, שברו חלונות ראווה, ובזזו חנויות. בוואדי ובהדר הסמוכה הפכו מועדוני מפא"י וההסתדרות הכללית למטרה לזעם התושבים. המשטרה ניסתה לפזר את המפגינים בכוח, ו־13 שוטרים ו־2 מפגינים נפצעו. 34 מפגינים נעצרו. "ליכוד עולי צפון אפריקה", שהוקם זמן קצר לפני כן, הכריז בבית הכנסת רמב"ם על שביתה כללית. הממשלה התכנסה בעקבות האירועים לישיבת חירום. רוב השרים התייחסו בחומרה למארגני ההפגנות ותבעו מהמשטרה לנקוט יד קשה נגדם. לוי אשכול, שישב בראש הישיבה כמחליפו של דוד בן-גוריון, ראה באירועים חיזוק לעמדתו התומכת בעלייה סלקטיבית: ”היה יהודי כמוני שמשך שנים הרבה טען: עלייה קצת סלקטיבית... ממצרים שלחו לנו קודם כל את הנמושות... אינני יודע את מי מביאים עכשיו מפרס, אבל נגזר עלינו לקבל אותם, נדע איזה ג'ונגל אנחנו מכינים לעצמנו”. אשכול לא קיבל את הטענות למצוקה ולאפליה והאשים את המוחים במצבם: ”יש אנשים שאת השכר אינם מוציאים וחוסכים ממנו, חלק לא קטן מהשכר הם מוציאים על ערק... אני אומר לכולנו: (אין כאן) שום צל ורמז של הרקע הסוציאלי. קראתי בעיתון שאחד רגז שהגיע לכך שהוא רועה זונות. מישהו הכריח אותו לכך?”. אשכול ייחס את יידוי האבנים בהפגנות ל"מנהג בארץ מוצאם, שם זה היה נוהג מקובל". שר העבודה מרדכי נמיר האשים את מנחם בגין בליבוי המהומות: ”רק לפני מספר שבועות שמעתי שבגין אמר שלא פגש מצב מהפכני כמו ששורר עכשיו בארץ. אפשר לסמוך עליו... אני חושב שזו עבודה של בגין, שהיא מביאה ומוכרחה להביא להתפרעות, לזריקת האבנים למשרדי הסוכנות היהודית, לשבירת מועדון ההסתדרות. יש כמה התפרצויות שאנו שותקים עליהן. כל זה מתרחש בעונה שלא היתה כמוה מבחינת העבודה והתעסוקה, שלא הייתה כמוה אפילו בשלוש השנים האחרונות שהייתה תעסוקה כמעט מלאה... הדבר היחיד שיש בפרשת ואדי סאליב הוא ששוטר בעל שם אשכנזי ירה שלא כהלכה”. שר הפיתוח מרדכי בנטוב תמך בפתרון המצב על ידי פעולה משטרתית תקיפה: ”הייתי מייעץ שהמשטרה תהיה יותר עצורה בדיבורים ותעשה מעשים... כוחות חזקים של המשטרה ידכאו”. שר המשטרה בכור שטרית תיאר את המפגינים כ"אנשים בעלי מוסריות ירודה, הידועים כמעורבים בפשעים וזנות וגם אנשים סתם מהקהל" וחשש מהשפעת המהומות על ערביי ישראל: ”זה מתחיל להשפיע על החוצפה של הערבים... הם מתחילים לראות בזה דוגמה רעה. אם יוצאי צפון אפריקה נוהגים בצורה כזאת ונוהגים איתם בכפפות של משי מדוע להם אסור?”. השר משה כרמל היה היחיד שראה במחאה ביטוי למצוקה אמיתית ”המצב בתעסוקה והמצב בשיכון הוא 'שורש פורה ראש ולענה'... ביקרתי בכמה מקומות, במעברות, הייתי מזועזע עד עמקי נשמתי, לא ידעתי שיש במדינת ישראל תמונות כאלה”. בעקבות המחאה, הממשלה החליטה על הקמת ועדת חקירה ממלכתית בראשות השופט משה עציוני כדי לבדוק האם המוחים הופעלו על ידי גורמים חיצוניים, את תפקוד המשטרה ואת הסיבות למחאה. הוועדה הוקמה ב-19 ביולי 1959 על פי פקודת ועדות החקירה (שקדמה לחוק ועדות החקירה שהוחל משנת 1968) וחבריה היו: משה עציוני - יו"ר. ח"כ יעקב קליבנוב. הרב יצחק אביחצירא. הסוציולוג פרופסור שמואל נח אייזנשטדט. עורך הדין רם סולומון. השאלות שהוצגו לוועדה היו: "כיצד ובאילו נסיבות פעלה המשטרה". "מה היו הגורמים והנסיבות שהביאו אנשים מהקהל לקחת חלק בתקריות". "האם הייתה בהתפרעויות יד מכוונת". בפני הוועדה הופיע צעיר בשם דוד בן הרוש, שסיפר את סיפור האפליה ממנה סבל, לטענתו. דבריו עוררו הזדהות ותמיכה, ובן הרוש הפך לדמות הייצוגית של שכונת ואדי סאליב. בבחירות לכנסת בשנת 1959 התמודד בן הרוש ברשימה של יוצאי מרוקו, אך לא עבר את אחוז החסימה. מצע התנועה, שנוסח בידי בן הרוש בשבתו בכלא, כלל בעיקר דרישות חברתיות לשיפור מצבם של העולים: א> קודם כל החשוב מכל חופש הכלל והפרט, חופש העיתונות, חופש הדת. ב> חיסול ההפליה, חיסול הקיפוח והפרוטקציה. ג> חינוך תיכון חינם לכל מוכשר. ד> הבטחת קיום מנימלי לכל אדם, חיסול משרות כפולות לאדם אחד. ה> דיור אנושי לכל משפחה, חיסולן המיידי של כל המעברות, חיסול משכנות העוני, בניית רווקיה לחיילים משוחררים ולרוקים מחוסרי בית. ו> ביטוח בריאות ממלכתי. ז> הגדלת קצבת זקנים על ידי ביטוח לאומי. ח> תיכון חוק "דמי המפתח 1958″ למבנים השייכים לרשות הפיתוח. ט> איחוד כל המוסדות הסוציאליים למיניהם ולרכזם במשרד הסעד כדי להבטיח טיפול מתאים לאנשים נחשלים. י> בחירת שר הדתות על ידי ציבור הדתי ללא כל קשר מפלגתי. בחירת רב ראשי <"ראשון לציון"> אחד לישראל ללא כל קשר עדתי. י"א> טיפוח לשלום וידידות עם שכנינו הערבים, פתרון מתאים לחיסול הממשל הצבאי עם כוננות מתמדת לביטחון המדינה, זכויות שוות לכל אזרח ללא הבדל של דת או מין, שיפור רמת חייהם של בני הכפרים. י"ב> לקצר תקופת השירות בצה"ל לנשים 18 חודשים, ולגברים 24 חודשים. י"ג> הקמת ועדה ציבורית מורכבת מכל הגופים לבירור תלונות האזרח במקרה ונפגע על ידי מוסדות ממשלתיים וציבוריים עם סמכות מחייבת. בראש הוועדה יעמוד מבקר המדינה שיבחר על ידי הכנסת. נוסף על הנ"ל, חברינו בכנסת יתמכו בכל הצעה קונסטרוקטיבית מבלי להתחשב עם השקפותיו הפוליטיות של המציע, לחברינו בכנסת תנתן זכות מלאה להצביע לפי ראות עיניהם ולפי מצפונם. — דוד בן-הרוש, טיוטה בכתב יד למצע "ליכוד יוצאי צפון אפריקה" מעזבונה של העיתונאית חנה שם טוב עד נוסף ממשתתפי המחאה, משה גבאי, סיפר לחברי הוועדה על גזענות שהופנתה כלפיו מאז עלייתו ממרוקו: "גם בבית הספר לא קראו לי בשמי הנכון, קראו לי מרוקו וזה העיק על לבי". בנוסף, סיפר על אפליית מזרחים בלשכת העבודה: ”אילו לי היו פרוטקציות הייתי מזמן יושב באיזה משרד. לצערי הרב, אף אחד לא שואל אותי אפילו מה שלומך, כי יש אנשים שבעים אז הם לא דואגים לרעבים. לא אכפת להם... לדעתי כל הספרדים מקופחים ולא רק המרוקנים - בגדד, פרס, עיראק... בבתי החרושת ובמפעלים בחיפה מכניסים אותנו לעבודה רק שלושה שבועות לפני הפסח או ראש השנה כדי שיהיה לנו איך להעביר את החג. כל השאר זה חוסר עבודה ודחק”. הוועדה מצאה כי התנהגות המשטרה הייתה "מאופקת, זהירה מאוד וללא שימוש באמצעים תקיפים" וכי "הדריכם רצון עז להימנע מכל מעשה נחפז", הדו"ח משבח את קציני המשטרה על ש"שוו נגד עיניהם שיקולים של חינוך אזרחי". על פי דו"ח הוועדה התחילו האירועים בערב 8 ביולי 1959 כהתפרצות ספונטנית מתוך הזדהות תושבים עם יעקב אלקריף. באירועי יום המחרת מצאה הוועדה יד מכוונת של "ליכוד עולי צפון אפריקה". ההכוונה התבטאה בהוראה לסגירת חנויות ואי יציאה לעבודה ובארגון התהלוכה. הוועדה לא מצאה הוכחות ל"יד מכוונת" באירועים האלימים החל משעות הצהרים ואחר הצהרים של אותו יום או לטענה ש"ליכוד עולי צפון אפריקה" פרסם כרוז הסתה. הוועדה מצאה כי בקרב עולי צפון אפריקה שוררת תחושת קיפוח ואף אפליה מכוונת שגרמו להתפרצות: הוזכר הניצוץ ונזכרה היד שנטלה את הניצוץ והדליקה בו. ברם, אין ניצוץ מתלקח אלא אם חומר בערה נוח לדלקה עומד מוכן ומזומן לקראתו. — סעיף 9 למסקנות ועדת עציוני "חומרי הבערה" שמצאה הוועדה היו: מצבה הקשה של השכונה מבחינת תנאי הדיור והתברואה: במבנים דחוקים ואפלים, ביניהם כוכים בלתי ראויים למשכן אדם, מתגוררות בצפיפות משפחות מטופלות בילדים הרבה כשלא בכל "דירה" כזו מצויים תנאים סניטריים אלמנטריים. — סעיף 10 למסקנות הוועדה . שיעור אבטלה גבוה ומספר רב של עובדים בעבודות דחק ביניהם משוחררי צבא רבים חסרי מקצוע. מצב התעסוקה יוצר ”אווירה של חוסר פרודוקטיביזציה ואי יכולת השתלבות אמיתית במשק העבודה והייצור”. תחושות קיפוח של יוצאי צפון אפריקה: אחוזים ניכרים מתוך השכונה נמנים על עדת יוצאי צפון-אפריקה, בעיקר מרוקו. נוכחנו לדעת... כי חלקים מסוימים של עדה זו טעונים מידה מרובה של הרגשת הפליה וקיפוח, לעיתים בצורה חריפה למדי... בידוד או הרגשת בידוד מן החברה הישראלית המושרשת, תוך תביעות רבות כלפיה. — סעיף 11 למסקנות הוועדה . על פי הדו"ח תחושה זו של אפליה מכוונת משותפת לחלקים ניכרים מהעדה המרוקאית בכל הארץ. דעות קדומות וזלזול של "שכבות הרבות ומגוונות של הציבוריות הישראלית" ביוצאי צפון אפריקה, יחס היוצר ניכור ותחושת השפלה. בהקשר זה קבע היו"ר השופט עציוני: "כאן חטאנו כולנו, כאן אשמים אנחנו כולנו, לא פתחנו את ליבנו ובתינו בפני אלה הזקוקים בראש ובראשונה למידה גדושה של אהבת אחים". על פי דו"ח הוועדה אין בסיס אובייקטיבי לתחושות האפליה והקיפוח של יוצאי צפון אפריקה: לא נשאר בליבנו כל צל של ספק שהפליה מכוונת מצד מוסדות המדינה והלאום אינה קיימת כלל. אם בשלבי ביצוע, בדרגים נמוכים יש ונוצרים מצבים של קיפוח והפליה למעשה, הרי שבמוסדות התכנון וקביעת המדיניות לא זו בלבד שאין זכר להפליה מכוונת אלא במקרים רבים קיימים רצון כנה, נטייה ברורה ומגמה בולטת לדאגה מיוחדת ומועדפת לעדות המזרח... בפני הוועדה נצטיירה תמונה מרהיבה של סולידריות יהודית ואחווה לאומית... — סעיפים 13 ו-14 בדו"ח ועדת עציוני בעיותיה של העדה נובעות, על פי הדו"ח, מעקירתה של הקהילה מדפוסי חיים מושרשים. "מתוך תבניות מוצקות של מנהגים, הווי והשקפת עולם אל מערכת חברתית ומנטלית שונה לחלוטין". עם זאת הוועדה הצביעה על מספרם המועט של התלמידים מעדות המזרח בלימודים על יסודיים ובמוסדות להשכלה גבוהה אך ציינה כי אין האשם ברשויות המדינה אלא בתנאים האובייקטיביים. נהוג להניח כי תגובת התושבים נבעה ממצוקה סוציו-אקונומית ממנה סבלו. מצביעים על פערים שהלכו וגדלו ברמת ההכנסות בין המזרחים והאשכנזים, על אבטלה בקרב המזרחים ועל ניכור גדל והולך בין דור העולים, החש מוזנח ומקופח, ובין הוותיקים, אנשי מפא"י, שהיו ברובם ממוצא אשכנזי. אירועי ואדי סאליב העלו לראשונה את עוצמת הבעיה העדתית על סדר היום של מדינת ישראל, כאשר התברר כי רבים מעולי ארצות האסלאם חשו אפליה על רקע עדתי. יעקב (עקיבא) אלקריף, או "דדון" כפי שכונה בשכונה, נותר משותק מהירי ושהה חודשים רבים בבית־החולים אסף הרופא מכיוון שלא היו לו קרובי משפחה בארץ. המשטרה לא ראתה לנכון לפצות את דדון על האירוע, מלבד הענקת כיסא גלגלים. ראש העיר אבא חושי הבטיח לשלוח לאלקריף עזרה סוציאלית, אך זאת לא נשלחה. הממשלה הגיבה בניסיון לטפל נקודתית בבעיות שחשפו המהומות. השכונה פונתה מתושביה, הבתים הישנים נהרסו והתושבים קיבלו דיור חלופי, טוב יותר. הוגדלו תקציבי פינוי המעברות. הוגשו הצעות חוק לסיוע למשפחות מרובות ילדים, ולטיפול בחיילים משוחררים, בספטמבר 1959 הונהגו לראשונה קצבאות ילדים ששולמו למשפחות בעלות ארבעה ילדים ומעלה. על אף שמפלגות רבות, בהן מפלגות עדתיות ומפלגות אופוזיציה, ניסו לנצל את האירועים במערכת הבחירות, על מנת לנגח את מפא"י, זכתה המפלגה בבחירות שנערכו מספר חודשים לאחר האירועים לניצחון הגדול בתולדותיה. המחאה המזרחית המשיכה לרחוש מתחת לפני השטח, עד שהתפרצה שוב בתנועות המחאה של שנות ה-70 עם ייסודה של תנועת הפנתרים השחורים, ובמהפך הפוליטי של 1977. בזיכרון הקולקטיבי הישראלי נותרו אירועי ואדי סאליב כסמל לתגובת המזרחים לתחושות הקיפוח שלהם. לאור אירועים אלו כתב הזמר והיוצר יוסף ג'ו עמאר שאף הוא נמנה עם יוצאי צפון אפריקה מהעיר סטאט שבמרוקו את השיר " לשכת עבודה" בו הוא מדגיש את ההבדלים בין מבקשי העבודה הפולנים לבין מבקשי העבודה המרוקאים. בתוך השיר נאמר כך: "הלכתי לשכת עבודה אמר לי מאיפה אתה אמרתי לו מפולניה אמר לי תכנס בבקשה, הלכתי לשכת עבודה אמר לי מאיפה אתה אמרתי לו ממרוקו אמר לי סתלק מפה." שיר זה הפך להמנון במהלך המחאה ואף לאחריה ב-1979 ביים עמוס גיתאי סרט תיעודי בשם "מאורעות ואדי סאליב" בו התראיינו בני אדם שהשתתפו במאורעות או היו עדים להם. ב-1986 צילם גיתאי את סרטו העלילתי הראשון "אסתר" בחורבות ואדי סאליב. יפעת וייס, ואדי סאליב: הנוכח והנפקד. ירושלים: מכון ון ליר בירושלים: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשס"ז 2007 (קישור לקריאת המבוא לספר) נערה בחולצה כחולה, רומן מאת גבריאל בן שמחון, הוצאת "ידיעות אחרונות ספרי חמד", אוקטובר 2013, 335 עמ'. מספר על תושבי העיר התחתית בחיפה בשנות ה-50 וכולל פרק ארוך בו מדבר דוד בן הרוש בקולו האותנטי על אירועי ואדי סאליב ועל קורותיו הוא כמנהיג המרד. אלי נחמיאס רונן שפיגל ואדי סאליב המיתוס ושברו: מאורעות ואדי סאליב במבט מחקרי חדש (תיאור הספר) איתן כהן, ואדי סאליב שלי, תל אביב: ידיעות ספרים, 2009 איתי נגרי, המחאה המזרחית בוואדי סאליב, הוצאת רסלינג, 2018 הפגנות רחוב ומהומות בשכונת ואדי סאליב בחיפה, ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים דן תמיר, מהומות על רקע עדתי בוואדי סליב בחיפה, באתר הארץ, 9 ביולי 1959 אמיר גולדשטיין, מנחם בגין, תנועת חרות והמחאה המזרחית: בין ואדי סאליב ל'פנתרים השחורים', ישראל 12 (2007), עמ' 1–38. חנה שם-טוב, קולות מואדי סאליב, 1959, העוקץ, 8 ביולי 2009 גדי אלגזי, קול מן העבר: מרד ואדי סאליב: לזכרה של חנה שם-טוב, העוקץ, 3 בדצמבר 2008 תום שגב, שיעור היסטוריה, אפליה בוואדי, באתר הארץ, 10 ביולי 2009 אלי אשד, "מה באמת קרה בואדי סליב?", היקום של אלי אשד מודי בר און, "הכל אנשים: דוד בן הרוש", הטלוויזיה החינוכית ערן סבאג, "חיים של אחרים" על אירועי ואדי סאליב‏, 9 ביולי 2012 גידי וייץ, הפרוטוקולים של אירועי ואדי סאליב | מה באמת חשבו האבות המייסדים של המדינה על המזרחים, באתר הארץ, 12 בפברואר 2014 דויד פרץ, ניתוח השיר 'רקמה אנושית אחת', באתר "תרבות•il" אייל לוי, ‏60 שנה לאירועי ואדי סאליב: האם זרעי הפופולריות של הימין בקרב עדות המזרח נטמנו במהומות?, באתר מעריב אונליין, 6 ביולי 2019 בחירות 1959 ואירועי ואדי סאליב, היסטוריום: רגע היסטורי למורים ותלמידים, המרכז ללימודי רוח בספרייה הלאומית הנרייט דהאן כלב, ההחמצה הגדולה של הדמוקרטיה הישראלית: הזיכרון הטראומטי כמורשת של מחאות ואדי סאליב, באתר המכון הישראלי לדמוקרטיה, 7 ביולי 2009 נסים כ"ץ, ‏"עדתיות, אלימות ומרי אזרחי": סיקור אירועי ואדי סאליב בעיתונות הישראלית מפרספקטיבה פוסט-קולוניאלית, קשר 53, סתיו 2019 אחיעד לוק, הוי שומרים שוטרים, כלאו נא אותי". שירו של השיכור מואדי סאליב, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, 31.8.2023 גידי וייץ, הפרוטוקולים של אירועי ואדי סאליב | מה באמת חשבו האבות המייסדים של המדינה על המזרחים, באתר הארץ, 12 בפברואר 2014 דין וחשבון ועדת החקירה בעניין המאורעות בואדי סאליב ינון רויכמן, מה קרה לאיש שהבעיר את ואדי סאליב?, באתר ynet, 2 ביולי 2006