laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ישראל אנקווה

רבי ישראל אנקווה (נהרג י"ז בתמוז ה'קנ"א, 1391) היה מגדולי הרבנים בספרד הנוצרית ותלמידו של הרא"ש. רבי ישראל נולד לרבי יוסף אנקווה, בטולדו שבספרד בראשית המאה ה-14. הוא היה אביו של רבי אפרים אנקווה מחבר ספר "שער כבוד ה'", מגדולי רבני אלג'יריה במאה ה-14, שנודע כבעל מופתים. אנקווה נהרג על קידוש השם בספרד ברדיפות קנ"א ועלה על המוקד עם בנו של הרא"ש, בשעה שהוא אוחז בידו ספר תורה, עקב כך כונה לעיתים 'הקדוש'[דרוש מקור]. בשו"ת הרא"ש (סימן נה) הובא פולמוס חריף במעט בין הרא"ש לרב ששמו ישראל בן יוסף אך ככל הנראה לא מדובר בבעל מנורת המאור כיוון שיש שוני גדול בלשון. וכן הרב יוסף קארו בספרו כסף משנה על הלכות כלאיים (פ"ו ה"א) מזכיר שרא"ש שכנראה התקשה בפירוש משנה פנה 'לרבי ישראל בן יוסף שהיה חכם בחוכמות' וככל הנראה זהו גם אינו בעל מנורת המאור. ספרו של הרב אלנקאווה, המאגד מדרשי הלכה ואגדה על מצוות התורה, דומה בתוכנו לספר 'מנורת המאור' שכתב ר' יצחק אבוהב. בתחילת הספר מופיע פיוט, ששמו חתום באקרוסטיכון "אני ישראל המחבר בר רבי יוסף נוחו עדן בן אלנקאוה". לאחר מכאן ישנה הקדמה. הספר כולו יצא לאור לראשונה בשנת תרצ"ב על ידי החוקר הלל גרשום ענלאו (אנ'), בתוספת הערות, שאף קבע שספרו של אנקווה קדם לספרו של אבוהב. אך החוקר ישראל תא שמע הוכיח שספרו של אבוהב קדם לזה של אנקווה ומבוסס עליו, או שייתכן ששניהם העתיקו ממקור אחר.. מחלוקת נוספת נוגעת לתיארוך זמנו של הרב אבוהב. עקב כך שבניגוד לספרו של אבוהב שזכה לפרסום ולהדפסות רבות, ספרו של אלנקווה נשאר בכתב יד והודפס לראשונה רק במאה ה-20,. רבי יהודה כלץ (הראשון) כתב קיצור לספר בשם ספר המוסר, הוא ערך והשמיט את הנדונים ההלכתיים מהספר וכך הפכו לעממי, הרב מאיר אלבז שיער שלא הייתה כוונתו לחבר ספר אלא להקל על צאן מרעיתו ולכן לא ציין שספרו הוא קיצור. הספר נדפס לראשונה בקושטא בשנת רצ"ז ולאחריו במנטובה שכ"א, ובקראקא שנ"ח, הספר יצא מחדש על ידי מכון אור הצפון, יש מייחסים את הספר לרבי יהודה השני. רבי משה כלץ כתב הקדמה לספר והוסיף הגהות רבות על פי הקבלה, רבי יצחק בן אליקום מפוזנא חיבר ספר מוסר ביידיש בשם "לב טוב" שבו קיצר את הספר. השל"ה מביא את הספר עשרות פעמים וכן הרמ"א. מנורת המאור (אבוהב) מרדכי מרגליות (עורך כללי), "ר' ישראל (בר' יוסף) אלנקאוה (עמודים 979–981)", אנציקלופדיה לתולדות גדולי ישראל, תל אביב: י' צ'צ'יק, תש"ו, באתר היברובוקס מנורת המאור (אלנקאווה), באתר ויקיטקסט מנורת המאור - חלק א, ניו יורק תרפ"ט-תרצ"ב, באתר היברובוקס מנורת המאור - חלק ב, ניו יורק תרפ"ט-תרצ"ב, באתר היברובוקס מנורת המאור - חלק ג, ניו יורק תרפ"ט-תרצ"ב, באתר היברובוקס מנורת המאור - חלק ד, ניו יורק תרפ"ט-תרצ"ב, באתר היברובוקס ישראל בן יוסף אנקאוה (1359?-1441), דף שער בספרייה הלאומית ראו בפורום אוצר החכמה דיון בנושא כאן ובמבואות שם. ראו בערכו של הרב אבוהב. זאב גריס, כיבוד אב בספרות המוסר. ראוי לציטוט: "הוא קרא לספר הזוהר: "מדרש ויהי אור" והביא דבריו בתרגום לעברית, ובכך היה לאחד המחברים הראשונים המצטט מ"ספר הזוהר". נוסחאותיו של "ספר הזוהר", "בתוך "מנורת המאור", חשובות ביותר למחקרו, כי לא שרדו כתבי יד שלמים ממנו." ספר המוסר, מנטובה שכ"א, היברובוקס ספר המוסר, קראקא שנ"ח ערך זה הוא קצרמר בנושא רבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
צוחר

צֹוחַר הוא יישוב קהילתי שהוקם בשנת 1973, בחבל צוחר שבחבל אשכול ושייך למועצה אזורית אשכול. נמנה עם ישובי עוטף עזה. היישוב הוקם בשנת 1973 כמרכז למושבי חבל אשכול, ונקרא על-שם צֹחַר, אחד מבניו של שמעון, שנחלתו שכנה בסמוך לאזור זה. במהלך גלי העלייה של שנות ה-90, השתכנו עולים מאתיופיה בשכונת קרוונים ביישוב. שכונה זו פונתה לאחר מספר שנים. בספטמבר 2014, עם תום מבצע צוק איתן, עברה לשכונת הקרוונים קבוצה בת 60 חברים מבאר שבע. בנובמבר 2020, אישרה ממשלת ישראל תוכנית סיוע ליישובי עוטף עזה, במטרה התכנית לחזק את השלטון המקומי, רשתות התמיכה הקהילתית ופיתוח הכלכלה המקומית. בשנת 2021,החל היישוב בהרחבה הנקראת "צוחר החדשה", וכוללת 73 מגרשים אשר מיועדים לבניה בשכונה ג' בסמיכות לבית הספר היסודי "יובלי הבשור". כיישוב מרכזי בסביבתו נמצאים בו המרכז הרפואי אשכול, בית הספר היסודי לילדי המושבים "יובלי הבשור", תיכון "מקיף הבשור", הספרייה האזורית ואולם ספורט, מתקני ספורט ושעשועים ואולפן למוזיקה ולמחול בצוחר מתגוררות כ-150 משפחות בהן דתיים, חילוניים ומסורתיים. פרנסת המשפחות מגוונת באזור ובשירותי היישוב ומוסדותיו. תושבי צוחר נמנים עם תושבי הפריפריה ומגיע להם זיכוי ממס בגובה 20%. היישוב צמוד למושבים שדה ניצן, תלמי אליהו ואוהד. מדיה וקבצים בנושא צוחר בוויקישיתוף פרויקט ההרחבה בצוחר, משקים בנגב צוחר, במרכז המידע לנגב ולגליל של תנועת אור עמוד הפייסבוק של היישוב הקהילתי צוחר אנדרטה לארבעה חיילי גדוד 128 שנפלו במלחמת ששת הימים, באתר חיל ההנדסה אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 ישובי עוטף עזה – רשימה – עוטף עזה ילקוט הפרסומים 2633 (עמ' 1826), ‏10 ביוני, 1980 אילנה קוריאל, עברו לגור בעוטף עזה: "התאהבתי בנגב", באתר ynet, 7 בנובמבר 2014 אריאל כהנא וגדי גולן, אושרה תוכנית סיוע של יותר ממיליארד שקלים לעוטף עזה, באתר ישראל היום , חדשות, ‏22.11.2020 Lior Hevroni, הבית שלי בצוחר, באתר פייסבוק - הבית שלי בצוחר, ‏7 יולי 2021 צוחר, הבית שלי בצוחר - בונים קהילה צומחת, באתר פייסבוק - הבית שלי בצוחר, ‏27 ביוני 2021 Lior Hevroni, הבית שלי בצוחר, באתר פייסבוק - הבית שלי בצוחר, ‏23 ביוני 2021 צוחר, באתר תנועת אור הבית שלי בצוחר, הידעתם ⁉️ לתושבי צוחר מגיע זיכוי ממס❗, באתר פייסבוק - הבית שלי בצוחר, ‏12 נובמבר 2020
חזקה שאין עמה טענה

חזקה שאין עִמה טענה הוא כלל בהלכות חזקת ממון, כי כל החזקות המשפטיות המשמשות כראיה או כהכרעה מסוימת, כוחן קיים רק כאשר בעל הדין אכן טוען את הטענה שלה מסייעת החזקה, אך אין החזקה יכולה לשמש כראיה או כהכרעה לטענה שלא נטענת על ידי בעל הדין. בתלמוד מוזכר הכלל רק לגבי חזקת שלוש שנים, אך הנתיבות המשפט קבע שכן ההלכה בכל החזקות הממוניות. תלמוד בבלי, מסכת בבא בתרא, דף כ"ח, עמוד ב'. חושן משפט סימן ע"ח ס"ק א' ערך זה הוא קצרמר בנושא הלכה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
כוכבי הצפון

כוכבי הצפון (באנגלית: Northern Stars) היא קבוצת פוטבול ישראלית מעכו המשחקת בליגת הפוטבול הישראלית. הקבוצה החלה את פעילותה בתחילת שנת 2011 והצטרפה לליגת הפוטבול הישראלית בעונת 2011-2012. הקבוצה אינה משויכת לעיר מסוימת. למרות שמרבית חבריה ושני מקימיה מנהריה, מהות הקבוצה וסיבת הקמתה היו להוות בית לפוטבול עבור כל אזור הצפון. הקבוצה הייתה לקבוצה התשיעית בליגת הפוטבול הישראלית. לאחר הצטרפותה, הצטרפה קבוצה נוספת לליגה, 'פתח תקווה טרופרס' שהביאה את סך הקבוצות בעונת 2012 ל-10 קבוצות פעילות. בשנת 2013 הצטרפה קבוצה נוספת לליגה, 'רחובות סילברבאקס' וסך הקבוצות הפעילות בליגה עומד כעת על 11 קבוצות. בעבר הליגה הייתה מחולקת למחוזות צפון ודרום, אך השנה הליגה פועלת תחת מתכונת של מחוז אחד. מקימי הקבוצה הם: רועי זיו ושי בן-דוד, שחקני עבר בקבוצת הפוטבול של חיפה אנדרדוגס, שהחליטו לפרוש מן הקבוצה ולפתח קבוצת פוטבול נוספת בצפון. השניים החלו בגיוס נוער מנהריה והסביבה ואימנו אותם חודשים כהכנה לליגה. בשנתה הראשונה בליגה, הקבוצה הייתה תחת שרביט אימונו של קוסטה סטויליארסקי, עולה מאוקראינה בעל עבר בפוטבול בחו"ל. בשנתה הראשונה של הקבוצה, סיימה את העונה עם ניצחון אחד. מדי הקבוצה הם בצבעים ירוק ולבן. הבחירה בצבע הירוק נעשתה מכיוון שהדבר שהכי מסמל את אזור הצפון הוא הצבע הירוק השולט בכל האזור. בשתי העונות מאז הקמתה, קבוצת כוכבי הצפון סיימה עם ניצחון אחד. בשנתה הראשונה ניצחה את פתח תקווה ובשנה השנייה ניצחה במחזור הפתיחה את הקבוצה מרחובות במשחק גשום ובוצי. בעונה השלישית הקבוצה יצאה לתקופת פגרה לצורך אימונים. בהתאם לסיבת הקמתה, שחקני הקבוצה מגיעים מאזורים שונים בצפון, מקריית שמונה בצפון ועד חיפה בדרום. סגל הקבוצה מונה צעירים רבים והיא מבין הקבוצות עם הסגל הצעיר ביותר בליגה. סגל האימון וניהול הקבוצה מורכב מהאנשים הבאים: מאמן הקבוצה - רועי זיו, מאמן את הקבוצה זו השנה השנייה. בעל ניסיון של 15 שנים בפוטבול בישראל, החל את דרכו בספורט שנים טרם להקמת הליגה. מאמן התקפה - אושרי כהן. שחקן הקבוצה לשעבר אשר פרש והחליט לתרום לקבוצה מחוץ לקווים. עוזר מאמן לבקרת איכות - בוריס איבינדר. בדומה לכהן, גם איבינדר הוא שחקן לשעבר אשר החליט לפרוש ממשחק פעיל ולעזור לקבוצה בצורה מקצועית. מנהל הקבוצה - עו"ד מיכאל בבלי. נכון להיום, הקבוצה פועלת ללא נותן חסות רשמי, אלא על תרומות אישיות. הקבוצה מחפשת נותני חסויות ועסקים לשיתופי פעולה. אתר האינטרנט הרשמי של כוכבי הצפון
כרמים

כְּרָמִים הוא קיבוץ מעורב חילוני-דתי בצפון הנגב, כקילומטר מערבית ליישוב מיתר. מקור שמו בכרמים שהיו גדלים באזור. כרמים נמצא תחת שיפוטה של המועצה האזורית בני שמעון והוא משתייך לקיבוץ הארצי. הוא הוקם בשנת 1980 ועבר תהליך הפרטה; כיום מתנהל כ"קיבוץ מתחדש" בו כל חבר מתקיים בעצמאות כלכלית. בשנים האחרונות עובר הקיבוץ תהליך של שינוי במטרה להופכו ליישוב אקולוגי ופלורליסטי, בו מתגוררים ביחד חילונים ודתיים. במסגרת התהליך נקלטו מספר משפחות חדשות, והיישוב גדל לכ-85 משפחות. במקום פועלת תוכנית שנת שירות של תנועת קדמה המשלבת בני ובנות שירות בחקלאות של הקיבוץ ובחינוך החברתי. בנוסף פועלת מכינה קדם צבאית מעורבת, מכינת עמיחי. בקיבוץ בית הארחה וחדר אוכל כשר וכן מרכז סדנאות חברתי בשם "במה לקהילה". המרכז מכיל טעימה של חלוציות במאה ה-21, לימוד והתנסות באורח חיים אקולוגי, כולל הבנת המשבר הסביבתי, מיחזור, בנייה מבוץ ויצירה אקולוגית. כמו כן, לימוד והתנסות בשיח פלורליסטי, שיעורים סביב כתבים יהודיים ברוח ציונית, שיח חילונים-דתיים, סדנאות והרצאות של גוף-נפש, רוח וחומר, התנדבות בענפי הקיבוץ, לימוד והתנסות בחיי קהילה פעילים, תיאטרון, מוזיקה ואמנות פלסטית, בילוי סביב מדורה, נופים וניווטים. בקיבוץ פועל ענף פיינטבול השייך לפיינטבול ישראל, רפת קיבוצית וחוות סוסים המאפשרת טיולי רכיבה, סדנאות אתגריות ורכיבה טיפולית. שיעור רכיבה בחוות הסוסים בקיבוץ טיול סמוך לחורה מטעם חוות הסוסים בקיבוץ לינה כפרית המוצעת בקיבוץ מדיה וקבצים בנושא כרמים בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של כרמים אתר קיבוץ כרמים כרמים, במרכז המידע לנגב ולגליל של תנועת אור במה לקהילה | דף הבית ערך זה הוא קצרמר בנושא קיבוצים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מרדכי מורטרה

הרב מרדכי מורטרה, (מרדכי מרקו בן יוסף הלוי מורטרה) (נולד בכ"ז בניסן ה'תקע"ה, 7 במאי 1815 - כ"ו בשבט ה'תרנ"א, 2 בפברואר 1894) היה רבה של מנטובה, אספן ספרים ומשורר. נולד בוויאדאנה הסמוכה למנטובה ליוסף ולשמחה. עבר למנטובה להשתלם בלימודי חול והיה מתלמידיו הראשונים של שד"ל בבית המדרש לרבנים בפדובה. בי"א בסיוון ה'תקצ"ו נסמך לרבנות בתואר "מעלת מורינו הרב". בשנת תר"א 1841 נפטר רבי יעקב קאזיס, רבה של מנטובה, ובשנה שלאחריה בחודש סיוון נבחר מורטרה במקומו. מורטרה החזיק ספרייה גדולה, אשר כללה כתבי יד רבים. לאחר פטירתו נמכרה הספרייה לדוד קאופמן. מורטרה ניהל ויכוח עם חכמי יהדות איטליה בנוגע לביטול יום טוב שני של גלויות, והחזיק בדעה שאין לבטלו. חיבר קונטרסים רבים של דרשות, עיונים במקרא ובמחשבת ישראל ותירגם לאיטלקית ספרי תפילה. יותר מכל ספריו נודע "מזכרת חכמי איטאליא" (איטלקית, פדובה 1886). בנו לודוביקי היה מדינאי ומשפטן, ושימש כחבר הפרלמנט האיטלקי והיה שר המשפטים בממשלת איטליה. מזכרת חכמי איטאליא, פאדובה, 1886. פאר האדם, קראקא תרנ"ב. רוח ישראל, קראקא תרנ"ד. משה ריינעס, דור וחכמיו : לחקר תולדות ספרות ישראל וגדולי סופריה בדור הזה. חלק א. קראקא, תר"ן. עמ' 140-133. יצחק חיים קסטיליוני, פאר האדם, עמ' 6. הערך: מרדכי מורטרה, יודיאקה לקסיקון, (עורך: יובל קמרט), ירושלים: הוצאת כתר, 1976. מדיה וקבצים בנושא מרדכי מורטרה בוויקישיתוף בן-ציון אייזנשטט, ר' מרדכי ד"ר מורטארה, דור רבניו וסופריו, תרנ"ה-תרס"ה, חלק א, עמודים 37–38, באתר היברובוקס מכתביו סדר תפלות כפי מנהג ק"ק איטליאני, מרדכי מורטארה, תרכ"ו, מנטובה. מרדכי מורטרה (1815-1894), הלוי, דף שער בספרייה הלאומית
משפחת שרתוק

משפחת שֶרְתוֹק (צֶ'רְטוֹק)-שָרֵת היא משפחה יהודית בארץ ישראל, שממנה יצאו אישים שתפסו משרות מרכזיות בהנהגת היישוב. ראשי המשפחה היו יעקב שרתוק, שחבר לקבוצה הראשונה של אנשי ביל"ו וכונה "ראשון הביל"ויים בארץ ישראל", ואחיו זאב שרתוק. הוא עלה לארץ ישראל זמן קצר לפני שאר חבריו על מנת להכשיר את השטח. בשנת 1886 שב לבדו לרוסיה, שם נישא לפניה לב. בני הזוג עברו להתגורר בחרסון, יחד עם אחותו הצעירה של שרתוק, גוטה, ושם נולדו חמשת ילדיהם: רבקה, משה, עדה, יהודה וגאולה. בשנת 1906 עלה יעקב שרתוק שנית לארץ ישראל, יחד עם אמו, אשתו, חמשת ילדיו, אחותו גוטה (טובה) ובעלה ברוך קטינסקי ואחיו זאב (וולודיה) ואשתו אנה (חנה). עם הגיעם לארץ התגוררו בשכונת עג'מי ביפו. כעבור זמן התיישבו שלוש המשפחות לבית שרתוק בכפר עין סיניא הסמוך לרמאללה. מטרתן הייתה לייסד התיישבות עברית, אך הן נותרו מתיישבים יהודים בודדים באזור. בתקופת התיישבותם בעין סיניא נולדה לברוך וגוטה קטינסקי בתם ציונה (רבאו). בשנת 1908 עזבו שלוש המשפחות את עין סיניא אל ירושלים, וכעבור זמן קצר עברו לתל אביב. יעקב וזאב שרתוק בנו את ביתם בשדרות רוטשילד 23 בתל אביב. הבית תוכנן על ידי האדריכל יוסף ברלין. חמשת ילדיו של יעקב שרתוק התגוררו בבית. לאחר מותו של יעקב שרתוק, בשנת 1913, התגוררו בבית רבקה ודב הוז ולאחר מכן התגוררו בו עדה ואליהו גולומב. לימים שימש הבית כמטה "ההגנה", שבו נערכו ישיבות הנהגת "ההגנה" בראשות "הגיסים" הוז, גולומב ושאול אביגור. אגף אחורי תוכנן על ידי יוחנן רטנר, אף הוא מבכירי "ההגנה". כיום משמש הבית המשוקם את מוזיאון ההגנה. ארבעת הגיסים עין סיניא
גבעות בר

גִּבְעוֹת בַּר הוא יישוב קהילתי הממוקם בצפון הנגב, מעט דרומית לרהט. שייך למועצה אזורית בני שמעון. היישוב הוקם בשנת 2004. בתחילת שנת 2004 הוצבו עשרה קרוואנים ובהמשך 27 קרוואנים כבסיס להקמת יישוב הקבע. שם היישוב ניתן לו על שם השטחים מסביב ליישוב בהם מגדלים חיטה (בר) וכן על כך שהיישוב יושב על גבעות. ביישוב גרות כ-220 משפחות בבתי הקבע.[דרוש מקור] גבעות בר מנוהלת בצורה עצמאית על ידי תושבי היישוב באמצעות אגודה שיתופית קהילתית. בשנת 2018 הועברו סמכויות הניהול המוניציפליות למועצה האזורית בני שימעון, כאשר האגודה השיתופית המשיכה לנהל את מעונות היום ואת הנושאים הקהילתיים ביישוב. במקום התגלה מכלול מנזר המשויך לתקופה הביזנטית. המכלול כולל מבנה מרכזי ששיטחו כ־20X20 מ' שהתנשא לגובה שתי קומות וכן מאגף שירותים ששיטחו כ-35X35 מ' ובו נמצאו מחסנים, בור המים וייתכן שגם גת, דיר לעיזים ומתקני שרות נוספים. המבנה הראשי מורכב מחצר מרכזית אליה נכנסו ממזרח דרך פתח שמעליו נבנה גרם מדרגות. מדרום לחצר נבנה לפחות חדר אחד, אולם נראה שהיו חדרים נוספים. בחדר שנחפר נמצא פתח כניסה בעל משקוף מקושת וארון קיר בקיר המזרחי שלו. מצפון לחצר נמצאו שלושה חדרים בטור מערב-מזרח כאשר הכניסה מהחצר הובילה לחדר האמצעי, המרוצף פסיפס ששימש כקפלה של המנזר. ממערב לקפלה נמצא חדר שככל הנראה שימש כמחסן או כחדר תשמישי הקדושה. מהקפלה נפתח למזרח פתח, במרכז הקיר, אשר הוביל לחדר המרוצף בלוחות אבן ובו שני מתארים מלבניים בגודל 0.7 על 1.7 מטרים המסמנים, ככל הנראה, קברים מתחת לרצפה. בצידו המזרחי של החדר נמצא האפסיס שרוצף פסיפס לבן. בין רצפת הפסיפס של האפסיס לרצפת לוחות האבן ניתן להבחין בשתי מגרעות ברצפה בהן ניצבו עמודי הסורג. ברצפת הפסיפס של הקפלה נמצאה כתובת יוונית למביט ממערב למזרח, מעליה צלב מול הפתח המזרחי ומתחתיה, לכוון מערב, שטיח מעוטר. העיטור כולל שני טווסים הפונים זה אל זה וביניהם אמפורה. מהאמפורה יוצאת גפן היוצרת חמישה מדליונים בשתי שורות. בשורה התחתונה נראה חמור (או ארנבת) במדליון הימני ושני סלים עם ענבים (או ככרות לחם) במדליון השמאלי. בשורה העליונה ניתן להבחין בציפור שראשה מורד (מעל החמור) ובדג מעל הסלים ובין שניהם באמצע נראית דמות אדם בתנוחת תפילה (אורנס). קרן קיימת לישראל סללה כיכר סביב המנזר ודאגה לשימור המבנה ולשילוטו. מדיה וקבצים בנושא גבעות בר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של גבעות בר גבעות בר, במרכז המידע לנגב ולגליל של תנועת אור יאיר אטינגר, "במבצע חשאי הוקם אתמול לפנות בוקר יישוב שנוי במחלוקת - לא לבדווים", באתר הארץ, 19 בינואר 2004 גלריה לאמנות בגבעות בר (ארכיון) אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 אל-עוקבי | במקום תיאור החפירות באתר רשות העתיקות ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
זאב שרתוק

זאב שֶרְתוֹק (צֶ'רְטוֹק) (1877 – 12 בינואר 1949) היה מאנשי העלייה השנייה ומראשוני תל אביב. זאב ולדימיר (וולודיה) שרתוק נולד בעיירה פינסק שבפלך מינסק, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), ליהודה לייב ויהודית, בת דב קוסובסקי. קיבל חינוך מסורתי וכללי. התיישב בחרסון, שם עסק בפעילות ציונית. נישא לחנה (אנה), בת בוריס רזניקוב מחרסון. בשנת 1906 עלה לארץ ישראל, יחד עם אחיו יעקב שרתוק, אחותו גוטה, בעלה ברוך קטינסקי ומשפחותיהם. עם הגיעם לארץ התגוררו בשכונת עג'מי ביפו. כעבור זמן התיישבו שלוש המשפחות לבית שרתוק בכפר עין סיניא הסמוך לרמאללה. מטרתן הייתה לייסד התיישבות עברית, אך הן נותרו מתיישבים יהודים בודדים באזור. בשנת 1908 עזבו שלוש המשפחות את עין סיניא אל ירושלים, וכעבור זמן קצר עבר עם אחיו, אחותו ומשפחותיהם לתל אביב והיה מהמשתכנים הראשונים בשכונת אחוזת בית. יחד עם אחיו יעקב שרתוק הם בנו את ביתם בשדרות רוטשילד 23 בתל אביב (כיום מוזיאון ההגנה). עסק בגאולת קרקעות, והיה מגואלי אדמות חולון ושכונת נווה שאנן. הקים חברה לקבלנות בניין בשם "השחר" יחד עם גיסו ברוך קטינסקי, יחזקאל דנין ומרדכי מקוב מרחובות. החברה התקיימה עד שנת 1926. יזם את הקמת אגודת "אחדות" ביפו במטרה לקרב בין בני הנוער הספרדי והאשכנזי. פרסם מאמרים כלכליים בעיתונות. היה נשוי לחנה לבית רזניקוב ולהם היה בן אחד בשם דב (דיקה) שרתוק שנולד בשנת 1909. בשנות ה-40 נשא בנם דב לאישה את שרה יבלסון, בתם של צבי וחוה יבלסון, מראשוני העלייה השלישית שהחזיקו מסעדה ברחוב הרצל. נפטר בתל אביב בשנת 1949, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור. דוד תדהר (עורך), "זאב שרתוק", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ג (1949), עמ' 1507
ברוך קטינסקי

ברוך בּנדֶט קָטִינסקי (כ"ה באדר א' תרל"ה, מרץ 1875, רדזילוב, פלך לומז'ה, פולין – כ"ז בתמוז תשט"ו, 17 במאי 1955, תל אביב) היה סוחר, מאנשי העלייה השנייה ומראשוני תל אביב. ברוך בנדט קטינסקי נולד ברדזילוב, שבפלך לומז'ה בפולין, ליהודה מרדכי לֶייבּ קטינסקי ולצפורה בת משה צבי קרולבצקי. משפחת קטינסקי היא מצאצאי מנשה בן ישראל. דודנו הוא המהנדס ברוך קטינקא. קיבל חינוך תורני ולמד בישיבות לומז'ה, וולוז'ין וסלובודקה. לאחר סיום לימודיו התורניים, למד במשך שלוש שנים בלודז' את תעשיית האריגה. לאחר מכן עסק במסחר עצים באזור פינסק. במקביל עסק בפעילות ציונית בפינסק. בשנת 1904 (תרס"ד) נישא לגוּטה (טובה) שרתוק, בתו של יהודה לייב שרתוק (אחותם הצעירה של יעקב וזאב שרתוק; נפטרה ב-1967). כעבור שנתיים, בשנת 1906 (תרס"ו), עלה לארץ ישראל יחד עם רעייתו ובתם דבורה, שני אחיה יעקב וזאב שרתוק ומשפחותיהם. עם הגיעם לארץ התגוררו בשכונת עג'מי ביפו. כעבור זמן התיישבו שלוש המשפחות לבית שרתוק בכפר עין סיניא הסמוך לרמאללה. מטרתן הייתה לייסד התיישבות עברית חקלאית, אך הן נותרו מתיישבים יהודים בודדים באזור. כדי שיהיה בשר כשר לשלוש המשפחות, למד קטינסקי הלכות שחיטה וקיבל סמיכה על ידי הרב קוק. בתקופת התיישבותם בעין סיניא נולדה בתו צפירה. בשנת 1908 עזבו שלוש המשפחות את עין סיניא אל ירושלים, וכעבור זמן קצר עברו לתל אביב והן נמנו עם המשתכנים הראשונים בשכונת אחוזת בית. קטינסקי הקים את ביתו ברחוב שינקין. היה ממייסדי שכונת "נחלת בנימין" וחבר הנהלתה. לפרנסתו עסק במסחר בעצים וחומרי בניין והקים יחד עם גיסו זאב שרתוק ויחזקאל דנין את חברת "השחר" לקבלנות בניין, שפעלה עד שנת 1926. כמו כן עסק בתעשיית האריגים. קטינסקי נפטר בתל אביב בשנת 1955, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור. לברוך ולגוטה קטינסקי ארבע בנות: דבורה - נולדה ברוסיה, נפטרה בילדותה, בגיל 9.5. ציונה רבאו-קטינסקי (1907 – 1995) - נולדה בכפר עין סיניא, בעת שמשפחת שרתוק התיישבה בו. אשת פרופ' ארוין רבאו. הייתה מורה, תזונאית ופעילת ציבור. פרסמה את הספרים: "בתל אביב על החולות", "בחזרה לתל אביב" ו"אני תל אביבית". ילדיה הם: פרופ' נורית כנען-קדר, ד"ר יעל קציר ופרופ' מיכה רבאו. ידידה מילשטיין - מורה למוזיקה. אשת אריה מילשטיין ואמם של אילון, וחגי ועמרם, שהמשיכו את העיסוק המשפחתי בחומרי בנייה ויסדו את חברת "מילשטיין תשלובות". ד"ר צפירה קטינסקי-עוגן - מוזיקולוגית, סופרת ומחנכת, אשת המשורר והמחנך העברי יצחק עוגן. התגוררה בבית שבנה אביה ברחוב שיינקין בתל אביב. ציונה רבאו קטינסקי, בתל אביב על החולות, רמת גן: מסדה, 1973. דוד תדהר (עורך), "ברוך קטינסקי", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ג (1949), עמ' 1187 ברוך קטינסקי, דבר, 18 ביולי 1955 (נקרולוג קצר) תצלום חנותו של ברוך קטינסקי(הקישור אינו פעיל) ברחוב אלנבי, מאת זאב אלכסנדרוביץ', בספרייה הלאומית
ג'וליאן תומפסון

ג'וליאן הווארד אטרדן תומפסון (באנגלית: Julian Howard Atherden Thompson; נולד ב-7 באוקטובר 1934) הוא מייג'ור גנרל לשעבר בריטי יוצא חיל הנחתים המלכותי. תומפסון התגייס לצבא הבריטי בשנת 1952 ובחר לשרת בחיל הנחתים המלכותי. בנחתים עבר הכשרה כלוחם, קורס מפקדי כיתות והוסמך לקצונה. בשנת 1965 השתלם במכללה לפיקוד ומטה של צבא היבשה הבריטי בקמברלי. בשנים 1974-1973 שימש כמדריך במכללה בקמברלי. בין השנים 1978-1975 פיקד על גדוד הקומנדו ה-40 של חיל הנחתים המלכותי, והוביל אותו בפעילות מבצעית בלחימה בצפון אירלנד. בשנת 1981 הועלה לדרגת בריגדיר גנרל ומונה למפקד חטיבת הקומנדו השלישית. כאשר פרצה בשנת 1982 מלחמת פוקלנד, פיקד תומפסון על כוח המשלוח היבשתי הבריטי כולו, אשר כלל את חטיבת הקומנדו השלישית של חיל הנחתים המלכותי ויחידות נוספות, ובהן שני גדודים מן הרגימנט המוצנח וכן אלמנטים מן הכוחות מיוחדים ובהם צוותים משירות הסירות המיוחד וה-SAS. כוחות הנחתים והצנחנים נחתו באיי פוקלנד עצמם, כבשו אותם מידי חיילי ארגנטינה בסדרה של קרבות חי"ר קשים ובמסע רגלי מפרך, והשלימו את ההשתלטות מחדש על האיים. בתום המלחמה כינה אותו מפקד צבא היבשה הבריטי בתואר "השחקן המצטיין", כאות להערכתו הרבה על הדרך בה פיקד על חיל המשלוח. לאחר מכן מונה תומפסון כאחראי לאימונים, מילואים ולכוחות המיוחדים בחיל הנחתים המלכותי, והועלה לדרגת מייג'ור גנרל. לאחר פרישתו מן הצבא בשנת 1986 פרסם את ספרו לא פיקניק, בו הוא מתאר את הלחימת חטיבתו והכוחות הכפופים לה במלחמת פוקלנד. בהמשך הפך ליושב ראש חברת האבטחה הימית "אידרט". ג'וליאן תומפסון, לא פיקניק, הוצאת מערכות, 1992. מדיה וקבצים בנושא ג'וליאן תומפסון בוויקישיתוף דורון אלמוג, ‏פיקוד מעולה, מיומנות ואומץ, מערכות 328, פברואר 1993, עמ' 46-52 גנרל ג'וליאן תומפסון, ‏מערכת פולקלנד בחכמה-שלאחר-מעשה, מערכות 333, 1993 בעז זלמנוביץ ועוזי בן-שלום, להיות מפקד בחי"ר, ביטאון ביבשה גיליון 12, ‏ 2.12.2009. גל פרל פינקל, "נצטרך להילחם כדי לנצח", כתב העת "בין המערכות", 29 בדצמבר 2021. ג'וליאן תומפסון, לא פיקניק, הוצאת מערכות, 1992, עמוד 17, "אנשי חטיבתי היו יחידים ומיוחדים. חטיבת הקומנדו 3 הייתה זו שנחתה באי פוקלנד המזרחי ביום הע', צעדה ולחמה לבדה בתריסר הימים הראשונים של המערכה הקרקעית, ואחרי שחצתה את אי פוקלנד המזרחי- בעיקר ברגל וגם במסוקים- נכנסה לפורט סטנלי בארבע עשר ביוני 1982, עשרים ושמונה ימים אחרי הנחיתה הראשונה". ג'וליאן תומפסון, לא פיקניק, הוצאת מערכות, 1992, עמוד 15, "כשנתתי את הפקודה לנחיתה, אמרתי בין שאר הדברים, שהמבצע שאנו עומדים לפתוח בו לא יהיה פיקניק. גמרתי אומר ששום אדם בחטיבתי לא יחיה באשליות, אלא יבין שנצטרך להילחם כדי לנצח". גנרל ג'וליאן תומפסון, ‏מערכת פולקלנד בחכמה-שלאחר-מעשה, מערכות 333, 1993. ג'וליאן תומפסון, לא פיקניק, הוצאת מערכות, 1992. סוכנויות הידיעות, דיווח: הפשע המאורגן עומד מאחורי פיראטים, באתר nrg‏, 21 באפריל 2009, "יו"ר חברת אידרט, מייג'ור גנרל ג'וליאן תומפסון, שבעבר שימש כמפקד המרינס המלכותיים בבריטניה, אמר: 'מה שניתן לומר על האנשים האלה זה שהם לא סתם דייגים שהפכו את הפיראטיות לתחביב. האנשים שאחראים על חלק מהקבוצות הם בעלי גישה למידע איכותי והם מאורגנים. דובאי נראית כמו המקום שיש לו חלק בכל מה שקורה'."
איך להצליח באמריקה

איך להצליח באמריקה (באנגלית: How to Make It in America) היא סדרת טלוויזיה קומית-דרמטית אמריקנית, שהופקה על ידי רשת HBO ויצאה ב-14 בפברואר 2010. הסדרה עוקבת אחר חייהם של בן אפשטיין (בריאן גרינברג) וחברו קאם קלדרון (ויקטור ראסוק) שמנסים לעבוד ולהצליח בעולם האופנה הניו יורקי. שידור העונה השנייה של התוכנית החל ב-2 באוקטובר 2011, ומעט לאחר סיומה הודיעה רשת HBO על ביטול הסדרה. המפיק מארק וולברג הודיע כי ייתכן והתוכנית תשוב לשידור בהמשך, באמצעות רשת שידור אחרת. הסדרה עוקבת אחר שני יזמים בשנות ה-20 לחייהם, אשר מפלסים את דרכם בסצנת האופנה התחרותית של ניו יורק, ולזכות בהערכה ומוניטין, נחושים להשיג את הגרסה שלהם ל"חלום האמריקאי". בן וקאם משתמשים בחוכמת החיים שלהם וב"קשרים" כדי להגשים את חלומם. הם מסתייעים בחברם "המקושר" דומינגו ובבן דודו של קאם ששאיפתו היא ליצור משקה אנרגיה בשם "ראסטה-מונסטה". בריאן גרינברג בתפקיד בן אפשטיין ויקטור ראסוק בתפקיד קמרון "קאם" קלדרון סקוט מסקודי (קיד קאדי) בתפקיד דומינגו בראון לייק בל בתפקיד רייצ'ל צ'פמן לואיס גוזמן בתפקיד רנה קלדרון אדי קיי תומאס בתפקיד דייוויד "קאפו" קפלן שאנין סוסאמון בתפקיד ג'ינג'י וו (עונה 1) ג'ולי קלייר בתפקיד רובין (עונה 2) ג'ו פנטוליאנו בתפקיד פליקס דה פלוריו (עונה 2) אריק לה סאל בתפקיד אוורסטון תומפסון (עונה 2) שיר הפתיח של התוכנית הוא "I Need a Dollar" של הראפר וזמר הנשמה אלו בלאק. השיר זכה להצלחה רבה במצעדים ברחבי העולם. העונה הראשונה זכתה לביקורת מעורבות ודורגה 59/100 בשקלול ציוני הביקורות. אתר האינטרנט הרשמי של איך להצליח באמריקה "איך להצליח באמריקה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "איך להצליח באמריקה", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "איך להצליח באמריקה", באתר Metacritic (באנגלית) "איך להצליח באמריקה", באתר HBO Max (באנגלית) "איך להצליח באמריקה", באתר Hulu סדרות (באנגלית) "איך להצליח באמריקה", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) האתר הרשמי של התוכנית בבריטניה
יוסף אלקובי

הרב יוסף אלקובי (ה'תרט"ז, 1856 - י"א בחשוון תש"א, 1940) היה מקובל, פוסק וראש ישיבה במרוקו. נולד במקנס שבמרוקו לרב דוד אלקובי, נצר לשושלת רבנים. אביו עמד בראשות ישיבה במקנס. למד תורה מפיו אביו. רבו המובהק היה רבי חיים משאש. בגיל 10 סיים את הש"ס[דרוש מקור]. בגיל 15 החל ללמוד את תורת הקבלה מפי הרב יעקב אלקובי. בהגיעו לפרקו נישא, ונולדו לו שמונה ילדים. לאחר מות אביו התמנה לראש הישיבה תחתיו, לצד אחיו הרב רפאל. לישיבה התקבל כל מי שחפץ ללמוד תורה. הלך לעולמו ב-12 בנובמבר 1940 (י״א חשוון ה'תש״א), כבן 87 בפטירתו. נקבר בבית הקברות היהודי במקנס. כונה "אליהו הנביא" בשל מעשי חסד, בפרט הכנסת אורחים. הרב רפאל ברוך טולדנו הרב יוסף משאש הרב רפאל אדרעי הרב שלום משאש המקובל רבי יוסף אלקובי - באתר MyTzadik מלכי רבנן ח"ב, נדפס בסוף ספר 'תקנות חכמי מכנאס' עמ' תרי"ב, בערכו. ערך זה הוא קצרמר בנושא רבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.