אברהם מינץ

רבי אברהם בן יהודה הלוי מינץ (מכונה גם: אבי"ה מינץ או אברהם מינצי; פדובה סביבות ה'ר', 1440 - פדובה אחרי ה'רפ"ב) היה ראש ישיבה ופוסק הלכה אשכנזי שחי בפדובה שבאיטליה. נולד בפדובה בשנת ה'ר' (1440) בערך למשפחה רבנית שישבה על כס הרבנות בפדובה במשך שנים רבות. למד בעיקר אצל אביו רבי יהודה מינץ ("מהר"י מינץ"), ראש הישיבה בפדובה, ונסמך לרבנות על ידי רבי ישעיה בן אשר ענשכין. נישא לבת אחותו של הרב יהודה ליווא מפירארה. היה מעורב בענייני הרבנות וניהול הישיבה עוד בחיי אביו. נחשב לדמות פעילה ומשפיעה בניהול הקהילה, ועסק בעניינים רבניים רבים שהגיעו לפתחו. במקביל שימש גם כמוהל וכבעל תוקע. כבר בשנת ה'רמ"ה (1485) היה מעורב בפרשה בנוגע לביטול שידוך, וכתב על כך תשובה ארוכה. באותה תקופה הוא ואביו היו מעורבים גם בסכסוך עם רבי יעקב מרגליות ובנו, רבי אייזיק. בשנת ה'רס"ז חתם יחד עם אביו על תקנות חכמי פדובה. בשנת ה'רס"ד (1504) היה במאסר. בכ"ט בשבט ה'רס"ט, לאחר פטירת אביו, התכנס ועד לבחירת מחליף. רבי דוד פציגיטון קיבל עשרים ושניים קולות ורבי אברהם מינץ קיבל עשרים וארבעה קולות, וירש את תפקיד אביו בז' באדר ראשון ה'רס"ט כרב וראש ישיבת פדובה. כעבור כשישה חודשים, ב-17 ביולי 1509 (י"ט בתמוז) בעת המצור על פדובה (אנ') כהשיבו הוונציאנים את פדובה לשליטתם מידי האימפריה הרומית הקדושה הואשם רבי אברהם בבגידה, בעקבות הענקת שי לכובשים בשם הקהילה, ונאלץ לברוח מן העיר. לאחר בריחתו מפדובה עבר יחד עם הרבה מבני הקהילה להתגורר בפרארה, בביתו של עמנואל נורצי. לאחר כשנה ורבע, עבר להתגורר במנטובה, שם כיהן כרב. הוא נפטר בפדובה, שבה כיהן חתנו, מאיר קצנלנבוגן, כרב וכראש ישיבה. היו לו הרבה תלמידים, בהם רבי אליהו קפשאלי, רבי יוסף (יוזיפא) ב"ר שמואל קאסטיל פרנקו, במנטובה. רבי זלמן רונקיל. תלמידו רבי אליהו קפשאלי (1490–1555) מתאר את דרך הלימוד בישיבתו: וזכורני בהיותי יוצק מים בפדואה י"ע על ידי רבותי האשכנזים יתו"י, בישיבת האשל הגדול מהר"ר אברהם מינץ בן הגאון מהר"ר יודא ז"ל, היו כמה רבנים נושאים ונותנים באותם הלכות, ויום ולילה לא ישבותו מרוב דקדוקי הסוגיות ההן. — כת"י הקונגרס בוושינגטון דף 39ב, מובא במבוא ל"מאה שערים", עמ' 56 ניהל, יחד עם אביו מהר"י מינץ, פולמוס עם רבי יעקב מרגליות ובנו, רבי אייזיק. הסיפור התחיל כאשר רבי משה צוריט הביע זלזול באדם זקן בשם ר' קושמן, אשר שלח לו הזמנה להתייצב בבית הדין. רבי משה צוריט קרע את ההזמנה לעשרה קרעים, כרמז לכך שהזימון אינו שווה דבר בעיניו והוא לא ייענה לו. רבי יעקב מרגליות הגיב בחומרה כלפי צוריט, והצהיר שיש להחרים אותו. תגובה זו עוררה זעם רב מצד מהר"י מינץ. רבי אברהם, שפעל בשם אביו, השיב בחריפות רבה כלפי מרגליות, מה שעורר סערה גדולה בחוגים רבים באיטליה ומחוצה לה. כדי להגן על בנו, זימן מהר"י מינץ את כל רבני איטליה זמן קצר לפני מותו בשנת 1509, והצהיר בפומבי שבנו פעל בכל המקרה אך ורק על פי הוראותיו. מהר"י מינץ אף נידה כל מי שיתקוף את אברהם בשל כך. לאחר המקרה, רבי אברהם ביקש מחילה ממרגליות, אף שכבר הלך לעולמו, והרבנים קבעו שאין צורך לגשת לקברו של מרגליות כדי לבקש את המחילה. רבי אברהם היה מעורב, יחד עם רבני איטליה, בסכסוך בין אברהם רפאל פינצי מבולוניה ושותפו עמנואל נורצי, אחד מהעשירים הגדולים באיטליה, אשר ניהל בנק "ריווא" בפרארה, ואשתו הייתה ממשפחת פיסא. בשנת ה'רס"ז (1507) לאחר שפינצי שקע בחובות (לטענת מקורביו, נורצי גרם לכך שפינצי הפסיד 5,000 פלורין ועוד) פנה פינצי למכור את חלקו לגיסו של נורצי, שמואל דפיסא, לאחר שהסכים בתחילה לעסקה, חזר בו שמואל בעקבות שיחה עם נורצי, שהתנגד לרכישה, ולבסוף מכר את חלקו לנורצי במחיר נמוך מן השווי האמיתי של הנכס. פינצי טען שהמכירה הייתה בכפייה והצהיר בפני שני עדים כי הוא שומר לעצמו את הזכות לתבוע את נורצי. בכ"ה באב שנת רע"ח (1518) תבע פינצי את נורצי בבית דין רבני בבולוניה. נורצי הסכים לעמוד לדין אך דרש שהדיון יתקיים בעירו, פרארה, בשל מצבו הבריאותי, שהגביל אותו מלצאת מהעיר. פינצי טען שבמקומו של נורצי, שהוא "עשיר ואלם", אין לו סיכוי לדין הוגן. הסכסוך הסתבך והמעורבות הורחבה לרבנים מבולוניה, פרארה, ונציה ומנטובה. לבסוף, פסקו שמונה רבנים כי הדיון יתנהל מחוץ לפרארה. רבי אברהם שהיה במנטובה באותה עת כתב מכתב שבו הצהיר כי כל ההחלטות נגד נורצי בטלות, כיוון שהרבנים דנו בלעדיו ולא שמעו את טענותיו. מחלוקת זו הגיעה עד למרכז אירופה ורבי יעקב פולק, (ביחד עם הרב אייזיק מרגליות, בנו של רבי יעקב מרגליות) ניהל מריבה עם מינץ שהסתיימה בנידוי הדדי. רבי גדליה אבן יחיא כתב בספרו שלשלת הקבלה: "ונתאמת אצל חכמי איטליאה שמתו בשנה ההיא שניהם ביום אחד". עם זאת דודו של אברהם, רבי יהודה ליווא מפירארה, ומחותנו רבי עזריאל דאיינה, הרב דוד פציגיטון, והרב דוד גרעץ רב במנטובה, עמדו לצדו ובטלו את החרם. הוסיף כמה דברים על סדר גיטין וחליצה על הלכות גירושים וחליצה, שנדפס יחד עם שו"ת בנושאים אלו שחיברו אביו רבי יהודה מינץ, וחתנו מאיר קצנלנבוגן. הערותיו על "מנחת יהודה", בפרויקט "כתיב" באתר הספרייה הלאומית רבי משה איסרליש (הרמ"א) מביא הלכה ששמע מאביו רבי ישראל בן יוסף, ששמע ממנו "ושמעתי מאבא מורי ש"ן ששמע ממהר"ר אברהם מינץ דאסור ליתן יין אדום לתוך יין לבן בשבת משום צובע". רבי שלמה לוריא המהרש"ל מביא תקנה שתיקן שהורה הגאון הזקן מלא חכמה שאירי ה"ה נ"י מהר"ר מאיר מפדואה ובנו הגאון אשר בא למלאות מקום אבותיו בתורה ובחסידות מהר"ר יודא י"ץ אשר איזן וחיקר ותיקן וגדר הבקעה אשר מצא קצת גדרה מהורס כאשר בשכבר גידרו אבותיו הקדושים מנוחתם כבוד גאוני עולם מהר"ר יהודא ומהר"ר אברהם מינץ זצ"ל. ותוכן ההוראה אשר תיקן בעניין הטבילה שיכנסו הנשים לבית המרחץ בלילה ויעשו החפיפה והטבילה הכל בלילה, בסיבה שבית המרחץ עומד במקום תחנותם בחצר בית הכנסת, ומרגישים בם כל ההמון בכניסתן למרחץ שעת טבילתן היא, כי אין המנהג לשם שיכנסו הנשים בערבית לבית הכנסת להתפלל. והצנועות מתביישות. גם מידות חסידות בידם להסתיר הטבילה, כאשר יסד המקובל הגדול בעל הרוקח. — שו"ת מהרש"ל סימן ו בנו - יוסף, היה אף הוא פוסק הלכה בנו - משה, היה אף הוא פוסק הלכה בתו - חנה (נפטרה סוף חודש אדר שנת שכ"ד) נישאה לרב מאיר קצנלנבוגן (מהר"ם פדובה) יעקב בוקסנבוים, מבוא לספר שאלות ותשובות ר' עזריאל ב"ר שלמה דאיינה, חלק ראשון, תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, תשל"ז. עמ' כה. יעקב בוקסנבוים, מבוא לספר שאלות ותשובות ר' עזריאל ב"ר שלמה דאיינה, חלק שני, תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, תשל"ז. עמ' יח-כ. יעקב בוקסנבוים, מבוא לספר פרשיות מהווי יהודי איטליה במאה הט"ז, אוניברסיטת תל אביב ה'תשמ"ו. עמ' 9. אלכסנדר מרקס, מאמרים לזכרון ר' צבי פרץ חיות, עמ' 149–193, וינה תרצ"ג, באתר אוצר החכמה (באנגלית) Alexander Marx, A Jewish Cause Celebre in sixteen century Italy: Studies in Jewish history and booklore, New York 1944, p. 107-146. כתב החרם של ר' יעקב פולק פסקי הגאון מהר"ר ליווא סג"ל ומהר"ר אברהם מינץ המסכימים להוציא עשיר ופרנס מעירו, ויניציאה רע"ט, באתר אוצר החכמה פסקי המסכימים להוציא עשיר ופרנס מעירו, ויניציאה רע"ט, באתר אוצר החכמה הרב נפתלי יעקב הכהן, "מהר"ר אברהם הלוי מינצי", אוצר הגדולים אלופי יעקב, חיפה, תשכ"ז–תש"ל, חלק ב, באתר היברובוקס אשר זיו, קובץ הדרום, כח, עמ' 162, באתר היברובוקס יצחק מאיר אלנבוגן, חבל הכסף, עמ' 22, באתר היברובוקס שמחה עמנואל, מחקרים בתולדות יהודי אשכנז (תשסח), עמ' 157–202. ראשי תיבות אברהם בן יהודה הלוי, כן חתם על מכתביו. וכן נכתב על מצבת בתו, ראו, קובץ מן הגנזים, ספר שלשה עשר (תש"פ), עמ' קנג, ובהערה 246. לא ידועה שנת פטירתו, נזכר עוד בחיים בקיץ לשנת ה'רפ"ב, ראו פרשיות, עמ' 9, הערה 26. באנציקלופדיה העברית ובאנציקלופדיה יודאיקה נכתב שנפטר ב-1525. אביו של רבי אברהם, המהר"י מינץ, היה תלמידו וממלא מקומו כראש ישיבה של אביו רבי אשר ענשכין. כן כתב בתשובתו לרבי בענדיט רבה של ונציה, נדפס ב'פסקים', דף כו ע"א, ובתוך פרשיות, עמ' 174. ראובן בונפיל, קווים לדמותם החברתית והרוחנית של יהודי איזור וויניציאה בראשית המאה הטז, ציון, מא, (תשל"ח), עמ' 68–96, באתר JSTOR. כן כתב בתשובתו לרבי בענדיט רבה של ויניציה, נדפס בפסקים, דף כו ע"א, ובתוך פרשיות, עמ' 174. רבי יעקב פולק מונה תשעה רבנים, והוסיף את ר' יהושע שאלתיאל, רב בבולניה. "FINZI-NORSA CONTROVERSY", אנציקלופדיה יודאיקה, מהדורה שנייה, 2007 ר' גדליה אבן יחיא, שלשלת הקבלה, דף סה ע"א, באתר היברובוקס. ר' יהודה מינץ, הא לכם זרע, ויניציאה שי"ג, באתר היברובוקס. דרכי משה אורח חיים סימן שכ, אות ב. וראו בשו"ת הרמ"א סימן יט. פסקים שלו נמצא בשו"ת מתנות באדם, סי' עח, ופג, וראו שם סימן קצא. ונזכר גם בשו"ת גיסו המהר"ם פדובה, בסי' א, ב, ג, סא. ונזכר גם בשו"ת גיסו המהר"ם פדובה, בסי' נו, סא. נכדו ר' משה לוי מינץ ב"ר יצחק מנחם לוי מינץ הדפיס הספר "המקח וממכר", בשנת שס"ב, ראו רב האי גאון, המקח וממכר, דף ב, באתר היברובוקס. לנוסח מצבתה, ראו, קובץ מן הגנזים, ספר שלשה עשר (תש"פ), עמ' קנב-קנג.