laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
פטריק אלן פרייזר

פטריק אלן פרייזר (באנגלית: Patrick Allan Fraser; ‏1813–1890) היה צייר ואדריכל סקוטי. אלן נולד בארברואת' בשנת 1813, בנו של סוחר האריגים רוברט אלן. הוא החל ללמוד משפטים, אך לאחר מכן התקבל לעבודה בעסק של צביעת בתים של סבו, שעודד אותו ללמוד באקדמיה בתום השתלמותו. שם הוא פגש את רוברט סקוט לאודר וליווה אותו לרומא באמצע שנות ה-30. הם חזרו לסקוטלנד ב-1838 אך פרייזר התיישב לפריז זמן מה, וצייר נופים של העיר. הוא חזר בארברואת' ב-1839, והתיישב בלונדון. אלן חזר לארברואת' ב-1842 בהזמנתו של המוציא לאור של אדינבורו קאדל, שרצה שהוא יאייר מהדורה חדשה של הספר "העתיקות" של וולטר סקוט, אולם המהדורה מעולם לא פורסמה. בשנת 1843, אלן התחתן עם אליזבת פרייזר והוסיף את שמה לשמו. יחד הם שיפצו את בית הוספיטלפילד; השיפוץ נערך בעיקר בעזרת בעלי מלאכה מקומיים והסבה אסם מהמאה השמונה עשרה לגלריה, הוסיפו אגף בן חמש קומות ואגף גדול נוסף. בשנת 1856 החלו בני הזוג פרייזר בשיפוץ טירת בלאקקרייג בסטרטהרדל. פטריק הפך לאדריכל ופיקח על השיפוץ בעצמו. הוא הזמין דיוקנאות של חברי קבוצת האמנים האנגלים להוספיטלפילד. סגנונו האדריכלי של פרייזר תואר בהרצאתו "אדריכלות עם התייחסות מיוחדת למבנים מקומיים", שהתפרסמה בגיליון The Building Chronicle ממאי 1854 כ"ביקורת חובבנית על עבודות אדריכלות". הוא שם דגש רב על בנייה ריווחית ומוסרית, מושגים שנפרשו ביצירתו משנת 1861. לאחר מות אשתו ב-1873, הוא בנה מאוזוליאום על שמה, קפלת המתים פרייזר בבית הקברות המערבי, ארברואת'. קפלת המתים היא בניין רשום בקטגוריה A מאז 1997. ב-1873 עבר לרומא ונבחר לנשיא האקדמיה הבריטית לאמנויות ברומא. הוא מת, ללא ילדים, ב-17 בספטמבר 1890. הוא הסכים שהוספיטלפילד יהפך למכללה לאמנות "למען סיוע ועידוד של צעירים שאין להם אמצעים משלהם, שירצו להמשיך אחד או יותר מהמקצועות האמנות: ציור, פיסול, גילוף בעץ, אדריכלות ותחריט." מדיה וקבצים בנושא פטריק אלן פרייזר בוויקישיתוף Dictionary of Scottish Architects - DSA Architect Biography Report (March 23, 2023, 9:23 am), www.scottisharchitects.org.uk ^Daniels, Terry (2008). "The History of Oldbury Manor". The Local History Societies of Langley, Oldbury and Warley. Retrieved 23 January 2011.
שגרירות ישראל בסטוקהולם

שגרירות ישראל בסטוקהולם היא הנציגות הדיפלומטית של מדינת ישראל בשוודיה. השגריר מכהן משנת 2021 הוא זיו נבו קולמן. השגרירות הוקמה ב-1950 וייצגה את ישראל בכלל ארצות סקנדינביה – שוודיה, נורווגיה ואיסלנד. הנציג הראשון, אברהם קצנלסון, היה במעמד ציר, והציר השני חיים יחיל הועלה במהלך כהונתו למעמד שגריר. בחודש ינואר 2004, שגריר ישראל בשוודיה, צבי מזאל, השחית את יצירתו של האמן הישראלי-שוודי דרור פיילר ושל רעייתו גונילה חולד-פיילר, "שלגיה ושגעון האמת", אשר הוצגה במוזיאון לאומנות מודרנית בסטוקהולם, והציגה את המחבלת המתאבדת שביצעה את הפיגוע במסעדת מקסים בתור "שלגיה". פעולתו של השגריר חוללה תקרית דיפלומטית בין שתי המדינות. ב-2011 עברה השגרירות למכון היערות הישן (שו'). לאחר היבחרו של ראש ממשלת שוודיה סטפן לוון באוקטובר 2014, הודיע לוון כי ארצו תכיר במדינה פלסטינית. בעקבות כך החליט משרד החוץ הישראלי להורות לשגריר יצחק בחמן לחזור לארץ להתייעצות. בספטמבר 2021, בתקופת כהונתה של מגדלנה אנדשון כראש ממשלת שוודיה, שר החוץ הישראלי יאיר לפיד ושרת החוץ השוודית אן לינדה נפגשו, הודיעו על סיום המשבר ביחסים ועל חידוש הקשרים הדיפלומטיים בין המדינת. בשנת 2024 ועל רקע מלחמת חרבות ברזל השגרירות היוותה יעד למספר נסיונות פגיע.: בינואר אותר רימון יד מחוץ לבניין השגרירות ובמאי בוצע ירי בסמוך למבנה. מדיה וקבצים בנושא שגרירות ישראל בסטוקהולם בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של שגרירות ישראל בסטוקהולם שגרירות ישראל בסטוקהולם, ברשת החברתית פייסבוק שגרירות ישראל בסטוקהולם, ברשת החברתית אקס (טוויטר) שגרירות בשוודיה, ממשלת שוודיה שגרירות ישראל בסטוקהולם, ברשת החברתית פייסבוק שגרירות ישראל בסטוקהולם, ברשת החברתית אקס (טוויטר) Regeringen och Regeringskansliet, Nya ambassadörer till Sverige, Regeringskansliet, ‏2021-08-27 (בשוודית) מינויים בשירות החוץ, באתר משרד ראש הממשלה, ‏6 ביוני 2020 דיאנה בחור-ניר, שוודיה: השגריר חיבל במיצג המחבלת, וזומן לבירור, באתר ynet, 17 בינואר 2004 שוודיה מגנה שגריר ישראל על השחתת המיצג, באתר וואלה, 18 בינואר 2004 "SvD.se". Dagen: Flytt av Israels ambassad oroar, publicerad 11 april 2007 עמיחי שטיין, ישראל ושוודיה חידשו את היחסים בדרג שרי החוץ לראשונה מאז 2014, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 20 בספטמבר 2021 איתמר אייכנר, רימון יד אותר מחוץ לשגרירות ישראל בשבדיה, השגריר: "זה ניסיון פיגוע", באתר ynet, ‏31.01.24 דב גיל-הר, מואב ורדי, גילי כהן, ירי ליד שגרירות ישראל בשוודיה, בית כנסת הוצת בצרפת, באתר כאן - תאגיד השידור הציבור, ‏18.05.24
אוסקר לוי

אוסקר לוי (1940 - 6 ביולי 2005) היה פרופ' לכימיה ישראלי, מייסד המחלקה לכימיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב והמכללה האקדמית להנדסה סמי שמעון. לוי נולד וגדל ברומניה. החל דרכו בהוראה במכללה הטכנולוגית עוד בהיותו חייל בקמ"ג וסחף אחריו את חבר ילדותו (אוצו), פרופ' ג'ורג' מרקוביץ'. בעל תואר ראשון מאוניברסיטת קלוז'(אנ') ותואר שני (1965) ודוקטורט מהאוניברסיטה העברית בירושלים. עם סיום לימודיו, הקים את המחלקה לכימיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. במכללה הקים את המגמה להנדסאי כימיה ועמד בראשה, שימש כמשנה למנהל המכללה, פעל להקמת תיכון עירוני מקיף ח'. ב-1995 ייסד את המכללה האקדמית להנדסה בנגב וכיהן כנשיאה כעשור עד למותו. בשנת 2005 בהיותו בן 65 נפטר לוי מסרטן הכבד והותיר אחריו אישה ושני ילדים. חבר במועצת העיר באר שבע פקח ארצי למקצועות הגרעין חבר במועצה להנדסה ולאדריכלות חבר הוועדה המייעצת של רשם המהנדסים יו"ר פורום המאה (פורום של תשעה מוסדות אקדמיים בתחום ההנדסה). בין המכללה הטכנולוגית לבין המכללה האקדמית להנדסה סמי שמעון שאותן ייסד, בכיכר, במפגש הרחובות ביאליק ובזל נצבת לה מזרקה עגולה בעלת מופע מים בשילוב תאורה צבעונית מתחלפת בשעות החשיכה (נווה מדבר עירוני). פרופ' אוסקר לוי, באתר המכללה האקדמית להנדסה סמי שמעון נשיא המכללה להנדסה סמי שמעון הלך לעולמו, באתר וואלה!, 14 ביולי 2005 מקבלי התארים מהאוניברסיטה העברית, למרחב, 29 ביוני 1965 א. מרדכי, המטפחים גאווה לסרבל הכחול, דבר, 24 בינואר 1977 רימונה מייזלס-שיף, יש לטפח סטודנטים בסרבלים כחולים, מעריב, 22 במרץ 1976
יענקל'ה הרשקוביץ

יענקל'ה (יעקב) הרשקוביץ (22 ביולי 1910, אפטא - 25 במרץ 1972, לודז') היה זמר רחוב בתקופת השואה בגטו לודז'. הרשקוביץ' היה פזמונאי וזמר יהודי, זמר רחוב בגטו לודז'. הוא היה חייט במקצועו. הוא חיבר שירים סאטיריים ביידיש ללחנים עממיים, על החיים בגטו. הוא שר לעוברים ושבים ברחובות גטו לודז'. מסוף 1941 הופיע בדואט עם קרול רוזנצווייג, שליווה אותו בגיטרה או בציתר. הרשקוביץ' נולד באופטוב ועבר ללודז' עם משפחתו לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, בשנת 1938. עם משפחתו היה אסיר בגטו לודז'. בספטמבר 1942, במהלך "השפרה הגדולה", הועברו יהודי לודז' לרצח בחלמנו. בגטו החל הרשקוביץ' לכתוב, להלחין ולבצע את שיריו ברחובות. בהתחלה הוא התפרנס מזה. אחרי "השפרה" הוא נאלץ להפסיק לתת קונצרטים ברחוב. הוא התחיל לעבוד בחנות, מאפייה, בית דפוס (ברחוב ויסקה פולסקייגו 10 היום) שם המשיך לכתוב, להלחין ולשיר. באוגוסט 1944, במהלך חיסול הגטו, הועבר למחנה הריכוז אושוויץ-בירקנאו ומשם למחנה עבודה בבראונשווייג. לאחר המלחמה חזר ללודז' והמשיך לכתוב ולהלחין. בשנת 1966 הוקלטו יצירותיו על ידי תחנת הרדיו הפולנית בלודז'. אחת מהן נשמרה בספריית הקלטות של תחנת הרדיו הפולנית בלודז'. הוא התחתן והוליד שני בנים. לאחר האירועים האנטישמיים במרץ 1968 בפולין, כאשר יהודים רבים היגרו מרצון או בכפייה, הוא נשאר במדינה. אבל לא הרגיש בטוח. בשנת 1972 התאבד. הוא נקבר בבית הקברות היהודי החדש בלודז' ברחוב בראקה. "ביצת רעב" (אביב 1940) - שיר המתאר פרעות בגטו מחוסר מזון, שהתרחשו באביב 1940. "גטו, גטו" (1940) - השיר מתייחס למאורעות בגטו בקיץ 1940, כאשר התרחשו הפגנות מחאה נגד רומקובסקי; לאחר המלחמה בוצעה היצירה על ידי יעקב רוטנברג, ובשנת 1984 הקליטה את הביצוע גילה פלם מהספרייה הלאומית. "קרטופל" (1942) - שיר סאטירי על תפוח אדמה, שהיה בסיס מזון לאסירי הגטו המורעבים. "רומקובסקי" - סאטירה על רומקובסקי, נשיא היודנרט בגטו לודז'. לאחר המלחמה הוקלטה על ידי להקת הכליזמרים Brave Old World והופיעה באלבומם Song of the Lodź Ghetto משנת 2006. "שטובן אלסטר" – יצירה שנוצרה במהלך שהותו של הרשקוביץ' באושוויץ בשנת 1999 נעשה סרט אנימציה בן 50 דקות בשם "המלך והליצן" (על שם שיר נשמה בגטו לודז'), בבימוי אלעד דן ויוסי גודארד, עם מוזיקה של אבי בנימין. בסרט מופיעים רומקובסקי והרשקוביץ. ב-5 בספטמבר 2012, לרגל חגיגות 70 שנה ל"שפרה", בוצעה הקרנת בכורה פולנית לסרטו של דוד קאופמן "שיר גטו לודז': סרט תיעודי חוגג את הטרובדור המורדים הפולנים", על חייו ויצירתו של הרשקוביץ. מדיה וקבצים בנושא יענקל'ה הרשקוביץ בוויקישיתוף שיר של יענקל'ה הרשקוביץ באתר יד ושם Adler, Eliyana R. (2006-07-12). "No Raisins, No Almonds: Singing as Spiritual Resistance to the Holocaust". Shofar: An Interdisciplinary Journal of Jewish Studies (באנגלית). 24 (4): 50–66. doi:10.1353/sho.2006.0078. ISSN 1534-5165. ORT, World. "Music and the Holocaust". holocaustmusic.ort.org (באנגלית בריטית). נבדק ב-2018-06-28.
המנצחים (סרט)

המנצחים (באנגלית: Victory) הוא סרט דרמה מוזיקלי ישראלי שיצא לאקרנים בפברואר 2024. את הסרט ביים אלירן פלד, ומככבים בו יעל שטולמן, דניאל ליטמן, עמית פרקש, ידין גלמן, יואב רוטמן ודור הררי. הסרט מציג את מדינת ישראל בשנת 1967, כשהיא שרויה באופוריה שלאחר הניצחון במלחמת ששת הימים. הוא מביא את סיפורם של שני זוגות חברים מקיבוץ נצר סרני שהמלחמה והניצחון בה תשנה את חייהם ללא היכר. ובמרכז סיפורה נטע אגמון, שחקנית שעולה לתהילה בימי חגיגות הניצחון, אשר מקבלת מן המלחמה בעל אחר מזה ששלחה אליה. בימים בהם איש לא יודע מה מלחמה יכולה לעשות לנפשו של אדם, נלחמת נטע באויב בלתי נראה המשנה את התנהגותו וזהותו של בעלה. נטע מיטלטלת בין הקריירה הנוסקת שלה לבין בעלה הדועך ומדינה שבחסות האופוריה הופכת למיוזיקל. יעל שטולמן - נטע אגמון דניאל ליטמן - עמוס אגמון עמית פרקש - יעל חרל"פ ידין גלמן - שלמה חרל"פ יואב רוטמן - אילן רחבעם אורנה כץ - רחל שפיגל נועם שנהב - לאה שני יותם קושניר - מנשה שרון אלכסנדר - יעקב אגמון ספיר יוסף - עדנה שביט דור הררי - מייק בורשטיין רותם קינן - רמי לביא גיל וייס - יואל יון תומרקין - אמנון יפה לוי - ג'ורג'ט הסרט נכתב על ידי אלירן פלד ויונתן בלומנפלד. המוזיקה נכתבה על ידי רן שם טוב בחלקה, ובחלקה על ידי הצמד בן זיידמן ודניאל מרקוביץ. במהלך הסרט משולבים כ-14 שירים מקוריים שנכתבו עבור הסרט, המבוצעים על ידי כוכבי הסרט ומקהלה. הפסקול של הסרט הוקלט עם תזמורת בווינה, לצד תוספת של עשרות נגנים בישראל. הכוריאוגרף של הסרט הוא אביחי חכם. הסרט צולם בישראל ומחוצה לה, בין יוני 2021 לדצמבר אותה שנה. הוא הופק על ידי "אפיקים מאוחדים סרטים", שלום אייזנבך סרטים וחברת "אלדי פאי". הסרט נתמך על ידי קרן רבינוביץ לאמנויות, קרן כדר, רשת 13, משרד התרבות האוקראיני ומשקיעים פרטיים. הוא מופץ בישראל על ידי חברת יונייטד קינג. באפריל 2023 פורסם הסינגל "מעולם לא היית כאן" מתוך הסרט, בביצועה של עמית פרקש. בינואר 2024 פורסם הסינגל "איזה גבר אני", בביצועם של יותם קושניר, יעל שטולמן ועמית פרקש. הסרט היה מועמד ל-4 פרסי אופיר, וזכה בפרס אופיר למוזיקה המקורית הטובה ביותר. הבכורה הישראלית של הסרט התקיימה באוקטובר 2023, במסגרת התחרות הרשמית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה. הסרט היה עתיד לצאת לאקרנים כחודש אחר כך, אך פעילות זאת נדחתה עקב פרוץ מלחמת חרבות ברזל והתקיימה לבסוף ב-8 בפברואר 2024. המנצחים, ברשת החברתית אינסטגרם "המנצחים", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "המנצחים", באתר אידיבי המנצחים, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית אלי שגב, החלו צילומי הסרט המוזיקלי הישראלי "המנצחים" עם עמית פרקש, כתבה באתר אידיבי, 21 ביוני 2021 יוני בינרט, לא נפסיק לשיר: איך המיוזיקל השתלט על הקולנוע מחדש?, באתר ynet, 11 בדצמבר 2021 אורן שמיר, בשנה של מגפה, סגרים ופחד - הקולנוע לא הפסיק לשיר, באתר הארץ, 19 בדצמבר 2021 דליה בן ארי, עמית פרקש בהיריון שני: "אני רוצה שלושה ילדים ולעצור שם", באתר "את", 26 בינואר 2023 שמוליק דובדבני, המלחמה חזרה לקולנוע הישראלי - והיא עדיפה בהרבה לצד שירים וריקודים, באתר ynet, 4 באוקטובר 2023 איתן ויץ, ביקורת המנצחים, 1 באוקטובר 2023 קרן זוהר, פסטיבל מנצח – על הסרט “המנצחים” בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה, 2 באוקטובר 2023 רחלי מלק-בודה, ‏"היה לנו חיבור מטורף על הסט, ופתאום גיליתי שהוא גיבור גם במציאות", בעיתון מקור ראשון, 22 בפברואר 2024 עמית פרקש - מעולם לא היית כאן | מתוך פסקול הסרט "המנצחים", נבדק ב-2024-02-06 יעל שטולמן, עמית פרקש ויותם קושניר - איזה גבר אני (מתוך פסקול הסרט: המנצחים), נבדק ב-2024-02-06
שגרירות ישראל בטשקנט

שגרירות ישראל בטשקנט היא הנציגות הדיפלומטית של ישראל לאוזבקיסטן. שגרירת ישראל באוזבקיסטן מאז 2020 היא זהבית בן הלל. השגרירות מאומנת גם לטג'יקיסטן, שגריר ישראל בטשקנט מכהן גם כשגריר לא תושב לטג'יקיסטן. ישראל הכירה בעצמאותה של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוזבקית ב-1992, ושתי המדינות הכריזו על יצירת יחסים דיפלומטיים ב-10 באפריל 1992, כשבחודש מאי באותה שנה נפתחה השגרירות. ב-30 ביולי 2004 בוצע פיגוע התאבדות משולש בשגרירות ישראל, שגרירות ארצות הברית ומשרד התובע הכללי של אוזבקיסטן, במהלכו התפוצץ מחבל מתאבד בכניסה לשגרירות והרג שני אנשי אבטחה מקומיים, ואנדרטה לזכרם הוצבה במקום. ב-13 במאי 2005 היה ניסיון נוסף לפגוע באמצעות טרור בשגרירות, אך המחבל נורה ונהרג בפעולה משותפת של השוטרים המקומיים וצוות האבטחה של השגרירות. במאי 2022 חנכה שגרירות ישראל בפארק הניצחון בטשקנט המנציח את הניצחון על גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה אנדרטה לכבוד בני העם האוזבקי, שקלטו פליטים יהודים ממזרח אירופה בזמן השואה. אתר האינטרנט הרשמי של שגרירות ישראל בטשקנט שגרירות ישראל בטשקנט, ברשת החברתית פייסבוק שגרירות ישראל בטשקנט, ברשת החברתית אקס (טוויטר) שגרירות ישראל בטשקנט, ברשת החברתית פייסבוק שגרירות ישראל בטשקנט, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מינויים לשירות החוץ, באתר משרד ראש הממשלה, 19 ביולי 2020 מדינות אשר אוזבקיסטן מקיימת איתן יחסים דיפלומטיים (ברוסית) 3 הרוגים בפיגועים בשגרירויות ישראל וארה"ב בטשקנט, באתר ynet, 30 ביולי 2004 דורון שפר וטלי יצחקי, התקרב לשגרירות ישראל בטשקנט - ונורה למוות, באתר ynet, 13 במאי 2005 שוש להב, [https://www.ias.co.il/ראשי/שגרירות-ישראל-בטשקנט-חנכה-אנדרטת-הוקר�/ שגרירות ישראל בטשקנט, חנכה אנדרטת הוקרה לעם האוזבקי], באתר IAS, ‏28 במאי 2022
יורי מלנצ'נקו

יורי מלנצ'נקו (ברוסית: Юрий Иванович Маленченко; ‏נולד ב־22 בדצמבר 1961) הוא קוסמונאוט רוסי שטס לחלל מספר פעמים והגיע ל-827 ימים בחלל. יורי מלנצ'נקו נולד בכפר במחוז קירובוהראד. הוא סיים לימודי בית הספר בהצטיינות והחל לימודי תואר בהנדסת אלקטרוניקה בחרקיב. לאחר שנת לימודים הראשונה הוא עבר לבית ספר לטייסי קרב אותו סיים בשנת 1983. לאחר סיום הלימודים הוא הוצב ביחידה של חיל האוויר של ברית המועצות בעיר טירספול. בשנת 1987 מלנצ'נקו התחיל הכנות לטיסות חלל במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים. הוא היה חבר בצוות גיבוי של מספר משימות חלל. בשנת 1994 הוא היה מפקד צוות של חללית סויוז TM-19 שהתחברה לתחנת החלל מיר בה כבר פעלה משלחת מס' 15 בפיקוד ויקטור אפנסייב. לאחר ביצוע חפיפה אחריות על תחנת החלל עברה למשלחת מס' 16 בפיקוד מלנצ'נקו. מלנצ'נקו חזר לכדור הארץ לאחר 125 ימי טיסה ו-2 פעילויות חוץ רכביות. באוגוסט 1996 מלנצ'נקו נשלח ליוסטון והיה מתאם פעולות של מרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים. באוקטובר 1998 הוא התחיל הכנות לטיסה במעבורת החלל במרכז החלל ג'ונסון. בשנת 2000 מלנצ'נקו שוגר לחלל במעבורת החלל אטלנטיס - משימה STS-106 (טרנס וילקאט היה מפקד צוות). בשנת 2003 מלנצ'נקו היה מפקד צוות של סויוז TMA-2 איתה לתחנת החלל הגיע משלחת מס' 7 ומלנצ'נקו היה מפקד המשלחת. הטיסה הייתה מתוכננת להסתיים באוגוסט ובספטמבר הוא היה אמור להתחתן. במהלך הטיסה סוכם על הארכתה עד לאוקטובר. בעקבות כך מלנצ'נקו התחתן עם יקטרינה דמיטרייבה, אזרחית ארצות הברית ילידת ברית המועצות במהלך הטיסה. טבעת נישואין הועברה למלנצ'נקו בחללית פרוגרס. הוא חזר לכדור הארץ לאחר 192 ימים. בשנת 2007 מלנצ'נקו טס לחלל כמפקד צוות של חללית סויוז TMA-11. החללית התחבר הלתחנת החלל הבין-לאומית וצוותה הפך למשלחת מס' 16 לתחנת החלל הבין-לאומית בפיקוד של פגי ויטסון. במהלך שהות בחללל מלנצ'נקו ביצע פעילות חוץ-רכבית באורך של כ-7 שעות. הוא חזר לכדור הארץ לאחר כ-6 חושדים. בשנת 2009 מלנצ'נקו עזב את חיל האוויר הרוסי בדרגת קולונל. בשנת 2010 הוא חזר ליחידת הקוסמונאוטים כאזרח. ביולי 2012 הוא טס לחלל בחללית סויוז TMA-05M שהתחברה לתחנת החלל הבינלאומית. הוא היה חבר משלחת מס' 32 ו-33. הוא חזר לכדור הארץ לאחר 125 ימים. בדצמבר 2015 הוא טס לחלל בחללית סויוז TMA-19M שהתחברה לתחנת החלל הבינלאומית. הוא היה חבר משלחת מס' 46 ו-47. הוא חזר לכדור הארץ לאחר 187 ימים. בסך הכול מלנצ'נקו היה בחלל 827 ימים וביצע 6 פעמים פעילות חוץ רכבית במשך כולל של 35 שעות. מלנצ'נקו עזב את יחידת הקוסמונאוטים בשנת 2016. הוא מתגורר בעיר הכוכבים. מדיה וקבצים בנושא יורי מלנצ'נקו בוויקישיתוף תקציר נתונים באתר ספייספאקטס נתונים מאנציקלפדיית החלל ביוגרפיה באתר רוסקוסמוס ביוגרפיה (ברוסית) פעילות משלחת מס' 7 בתחנת החלל הבין-לאומית
אילנה אביאל

אילנה אביאל (1925 - 29 בנובמבר 2019) הייתה משוררת ישראלית. שיריה התפרסמו בכתבי–עת ובאנתולוגיות בעברית, אנגלית ופולנית. הייתה חברה באגודת הסופרות והסופרים העבריים. אילנה אביאל נולדה בפולין. חיה עם משפחתה בגטו לודז' במשך 5 שנים. בשנת 1944 נשלחה לאושוויץ עם משפחתה. אילנה, שתי אחיותיה ואחיה, שעלה ארצה בנפרד מהן, שרדו את המחנות. אילנה עלתה ארצה בעליה ב’ בשנת 1946. הצטרפה לקיבוץ חפציבה שם הדריכה נוער עולה ונישאה לאיש פלמ"ח. אביאל שרה במקהלת רינת בעת שהמקהלה הופיעה בפאריס. היא שימשה כאסיסטנטית במאי בתיאטרון “הבימה”, בשתי הצגות. זכתה במלגת לימודים באוניברסיטת תל אביב ולמדה בחוגים לתיאטרון וספרות. כמו כן, השתלמה בבימוי, בתנועה ובמחול. בשנת 1972 השתתפה במחזה ספרותי באוניברסיטת חיפה. עסקה בבימוי טקסים והצגות בקיבוץ, בבימוי תסכיתי רדיו ובקריינות. אילנה אביאל נפטרה ב-29 בנובמבר 2019. הותירה אחריה שתי בנות ושלושה נכדים. התגוררה בתל אביב. השמיכות החמות: שירים (תל–אביב: טרקלין ליד עקד, תשל"ד 1973) ידידות שקטה של חפצים עומדים: שירים (תל–אביב: עקד, תשל"ו 1976) דמות מהלכת: שירים (תל אביב: עקד, תשל"ט 1979) שקט מואר: שירים (תל–אביב: ספרית פועלים, תשמ"ג 1983) כל שעות הרוח: שירים (תל אביב: ספרית פועלים, 1987) ועדין קיץ (תל אביב: ספרית פועלים, 1989) מחוזות הגשם: מבחר שירים (תל אביב: ספרית פועלים, תשנ"ב 1992) הערב מנמיך: מבחר שירים שני (תל אביב: ספרית פועלים, תשנ"ז 1996) תקוה נמוכת רוח: שירים (בני ברק: ספרית פועלים, 2002) הערגה הזאת: שירים (בני ברק: ספרית פועלים, תשס"ד 2004) אביב בגטו: שירים (תל–אביב: עקד, תשס"ז 2006) קצבים מתונים של זריחה: מבחר ושירים חדשים: 1973–2010 (תל אביב: עקד, תש"ע 2010) יעוז–קסט חנה, שיחה עם אילנה אביאל על ספר שירים חדש: "אביב בגטו". פסיפס, גיליון 64 (סתיו תשס"ז 2006), עמ' 46–47. אייזן אסתר, מקצבים ופעימות. עתון 77, גיליון 352 (שבט–אדר תשע"א, פברואר–מארס 2011), עמ' 16–17. עודד פלג, הצל איננו פחד אלא נוכחות אור, עיתון 77, גיליון 282 (2003), עמ' 11. שטרס חן, אילנה אביאל באתר הקשרים, 9 בינואר 2010 מידע על אילנה אביאל בקטלוג הספרייה הלאומית הספרים של אילנה אביאל, באתר "סימניה" אביאל אילנה באתר בנתיבי העפלה אילנה אביאל באתר מרכז סאל ואן גלדר - אוניברסיטת בר-אילן, 2008 אילנה אביאל - מאזנים, גיליון 3, פברואר 1981, באתר JSTOR אילנה אביאל (1946-), דף שער בספרייה הלאומית אילנה אביאל, באתר לקסיקון הספרות העברית החדשה רשימת חברים, באתר אגודת הסופרות והסופרים העברים בישראל
תמרה אבנר

תמרה אבנר (נולדה ב-1967) היא סופרת, משוררת ומתרגמת ישראלית. שיריה וסיפוריה התפרסמו בכתבי עת ובמוספים ספרותיים. עורכת ספרותית עבור הוצאות הקיבוץ המאוחד, ידיעות ספרים וכתר. חברה באגודת הסופרות והסופרים העבריים. תמרה אבנר נולדה וגדלה בקריית אונו. היא עורכת דין בעלת תואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים ותואר שני במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן. שירתה כקצינה בכירה בדרגת סגן–אלוף בפרקליטות הצבאית ובמערכת הביטחון. במסגרת תפקידה האחרון, הייתה מופקדת על טיפול בכל תביעות הנזיקין של פלסטינים בעזה ובגדה. תמרה אבנר היא אם לשלושה ומתגוררת בכרכור. ספר שיריה להיאחז במים (2007) ראה אור בהוצאת "הקיבוץ המאוחד" בתמיכת קרן רבינוביץ' לאומנויות תל אביב. תחרות הסיפור הקצר של עיתון "הארץ" (2009). הספר התנתקויות בהוצאת "כנרת זמורה ביתן" זכה בשנת 2012 במענק תרגום "עם הספר" מטעם משרד החינוך והתרבות. להיאחז במים: שירים (בני ברק: הקיבוץ המאוחד, 2007) התנתקויות (אור יהודה: זמורה-ביתן, 2009) שקרים מהבוידעם (תל אביב: מטר, תשע"ג 2013) שעתם היפה של המים (תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2019) דרוש נס (תל אביב: שתים הוצאה לאור, 2023) ג'ודי פיקו, חוקי הבית (אור יהודה: כנרת זמורה דביר, 2012) ליאן מוריארטי, סודו של הבעל (אור יהודה: כנרת זמורה ביתן, 2015) דרו בויד ויעקב גולדנברג, לחשוב בתוך הקופסה (כנרת זמורה דביר, 2015) הלל אברמוביץ', שפוטה של המילים, במחנה, 19 באפריל 2002, עמוד 22 זוהר סירוטה, היכולת לאלחש את הכאב, מקור ראשון, 18 ביולי 2008, עמוד 19 יעקב בר-און, הקיץ של תמרה, מקור ראשון, 17 בנובמבר 2009, עמוד 8 צור ארליך, שיפוט מהיר - שכול ושמאל, מעריב, 12 באפריל 2013, עמוד 21 רן בן-נון, שעות נוספות - היד שמנענעת, ידיעות אחרונות, 21 במאי 2013, עמוד 12 מדיה וקבצים בנושא תמרה אבנר בוויקישיתוף הספרים של תמרה אבנר, באתר "סימניה" תמרה אבנר, באתר של נילי דגן תמרה אבנר, באתר הארץ, 17 באפריל 2006 תמרה אבנר, בכל התנתקות יש התחברות, באתר ynet, 1 באוקטובר 2009 תמרה אבנר, במקום שבו שורפים בתי סופרים, באתר ynet, 19 באוגוסט 2010 נורית גילת, תעלי על אלף, באתר ולווט אנדרגראונד, 24 במרץ 2011 לי פלר, שקר החן, באתר TimeOut, ‏21 באוגוסט 2013 נשים כובשות או שמא צועדות במקום, הרצאה באוניברסיטת חיפה, 17 באפריל 2018 אילן ברקוביץ', מים רבים, באתר יקום תרבות, 15 ביולי 2020 תמרה אבנר, באתר נתיבים, גיליון 30, אוגוסט 2022 מידע על תמרה אבנר בקטלוג הספרייה הלאומית תמרה אבנר, דף שער בספרייה הלאומית האתר של תמרה אבנר תמרה אבנר, בלקסיקון הספרות העברית החדשה תמרה אבנר, באתר לקסיקון הספרות העברית החדשה רשימת חברים, באתר אגודת הסופרות והסופרים העברים בישראל ירין כץ, השאלון עם תמרה אבנר, באתר קורא בספרים, ‏25 במאי 2013 תמרה אבנר, באתר מטר מרב יודילוביץ', "עם הספר" יסייע בתרגום 23 ספרים, באתר ynet, 22 ביולי 2012 ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "תמרה אבנר".
כלוב השלום

"כלוב השלום" (1978) הוא מיצג מאת האמן הישראלי דב אור-נר. את היצירה "כלוב השלום", יצר אור-נר בשנת 1978. היא בוצעה לראשונה ב-1 בספטמבר 1978 במסגרת ההפגנה לתמיכה בהסכם השלום בין ישראל למצרים, ערב ועידת קמפ דייוויד. אור נר, כשהוא לבוש חולצת טי שעליה הודפס הכיתוב "Museum of Museumes" (באנגלית: "מוזיאון המוזיאונים"), נישא בתוך כלוב ברזל בראש מצעד שנערך בשדרות שאול המלך ורחוב אבן גבירול בדרך אל הפגנה של "שלום עכשיו" בכיכר רבין (אז "כיכר מלכי ישראל"). המיצג בוצע בשנית במסגרת "סדנה פתוחה 3x3", שנערכה בגלריה הקיבוץ בתל אביב-יפו בסוף השבוע של ה-25-24 בנובמבר. אור-נר נישא בידי קבוצת אנשים בכלוב הברזל, שהועמד בפינת הרחובות דיזנגוף וגורדון ולרגלי הכלוב הונח שלט ועליו הטקסט "כלוב השלום: מוצג של מוזיאון השלום". כאן, הושם הדגש על יצירת דו-שיח עם הקהל, שהיה הטרוגני. על תגובת הקהל ניתן ללמוד מביקורת אמנות שפורסמה בעיתון דבר: היה מרתק. ולפעמים אפילו משעשע לראות את תגובת הקהל. החל מסקרנות תמהה, לגלוג, זעם, אי־הבנה וויכוחים סוערים. [...] העיקר בו לדעתי, הוא בעצם ההתרחשות שנוצרת סביב הדימוי החריף של אדם בכלוב, שהוצג לקהל כגירוי למחשבה ותגובה ולא כיצירת אמנות בעלת ערך אסתטי כשלעצמו. ב-15 ביוני 1979 ביצע אור-נר את העבודה במסגרת הפגנה של "שלום עכשיו" שנערכה ברחבת מוזיאון תל אביב לאמנות. ב-1980 בוצע המיצג בפתיחת התערוכה "גבולות" במוזיאון ישראל. תיעוד העבודה הוצג במספר תערוכות במהלך השנים. בין היתר בתערוכה "כתוב בגוף: פעולה בשידור חי" (2006) במוזיאון חיפה לאמנות. "מוזיאון המוזיאונים" הייתה מסגרת עבודה של אור-נר שבשנת 1975 החל ביצירת פעילויות שביקשו לתפוש את מוסד ה'מוזיאון' כבסיס לפעולה חברתית, המנוסחת באמצעים של האמנות. במסגרת זו ניתן דגש רב לשבירת היחסים הרגילים שבין האמן, האובייקט האמנותי והקהל. ראו: רוני אשל, "בעצרת 'שלום עכשיו' בתל אביב", מעריב, 3 בספטמבר 1978, עמ' 4 ראו: טליה רפפורט, "בלי מחיצות", דבר, 1 בדצמבר 1978, עמ' 21 ראו: שמואלביץ, מתי, "תעמולה שאין לה רגליים", ידיעות אחרונות, 1 ביולי 1979 ראו: טננבאום, אילנה, כתוב בגוף: פעולה בשידור חי: הדימוי המוקרן - העשור הראשון, מוזיאון חיפה לאמנות, חיפה, 2006, עמ' 147, 46
שגרירות ישראל בטביליסי

שגרירות ישראל בטביליסי היא הנציגות הדיפלומטית של ישראל לגאורגיה. השגרירה הנוכחית היא הדס מיצד. ב-1 ביוני 1992 כוננו היחסים הדיפלומטיים בין ישראל וגאורגיה. ב-13 בפברואר 2012, הוצמד מטען נפץ לרכב של השגרירות, שנוטרל על ידי חבלני משטרת גאורגיה. במקביל התפוצץ מטען שהוצמד לרכב של שגרירות ישראל בניו דלהי בו נפגעה באורח בינוני אשת דיפלומט. מקורות ישראליים רשמיים האשימו את איראן בפיגועים. בפברואר 2021 נמתחה ביקורת מצד ממשלת גאורגיה על השגריר רן גידור שהתבטא נגד מעצר ראש האופוזיציה. בספטמבר 2021 נחשף כי שירות הביטחון הגאורגי עקב אחר השגרירות ואנשי צוותה, לצד שגרירויות אחרות. אתר האינטרנט הרשמי של שגרירות ישראל בטביליסי מינויים בשירות החוץ | מספר החלטה 1355, באתר GOV.IL יחסים בילטרלים עם ישראל, באתר TBC Invect לילך ויסמן, ‏מתקפת טרור נגד שגרירויות ישראל בהודו וגיאורגיה, באתר גלובס, 13 בפברואר 2012 איתמר אייכנר, זעם בגאורגיה על שגריר ישראל: "התערב בעניינים פנימיים", באתר ynet, 25 בפברואר 2021 איתמר אייכנר, מעקבים, הקלטות ומסמכים: שגריר ישראל במוקד סערה פוליטית בגיאורגיה, באתר ynet, 24 בספטמבר 2021 גיאורגיה ריגלה אחרי השגריר הישראלי, באתר "ידיעות אחרונות", 23 בספטמבר 2021 ישראל לפקוביץ, דיווח: גיאורגיה ריגלה אחרי השגריר הישראלי, באתר בחדרי חרדים, 24 בספטמבר 2021