laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מוזיאון נחום גוטמן לאמנות

מוזיאון נחום גוטמן לאמנות על שם נחום גוטמן שוכן בבנין "בית הסופרים" ההיסטורי, אשר נבנה בשנת 1887 על ידי משפחת שולמן והיה לאחד הבניינים הראשונים של שכונת נווה צדק בתל אביב-יפו. בין השנים 1907 ל-1914 שימש המבנה את מערכת העיתון "הפועל הצעיר", בעריכת יוסף חיים ברנר. את שמו - "בית הסופרים" קיבל כיוון שהמבנה שימש גם כבית מגורים לסופרים כגון דבורה בארון, יוסף אהרונוביץ, אשר ברש, יהודה בורלא ואחרים. בתקופת מלחמת העולם הראשונה הפסיק הבניין לשמש למטרה זו. הוא הפך לבית מגורים רגיל עד שננטש לחלוטין בשנות ה-60 של המאה ה-20. בשנת 1992, לאחר הכללתו של הבניין בתוכנית שימור המבנים של תל אביב, החל בו שיפוץ מקיף על ידי האדריכל רוני זייברט. המוזיאון נפתח בחודש מאי 1998 ואת האוסף תרמה משפחתו של האמן נחום גוטמן, שביקשה להנציח את פועלו האמנותי. בנוסף, הועברו אל מבנה המוזיאון פריטים מן הסטודיו של גוטמן, אשר שוחזר מחדש באחד מחדרי המוזיאון. בספטמבר 2009 נפתח אגף חדש במוזיאון על שם מורי ואיירין פרגמנט ובו גלריה נוספת לתצוגת תערוכות, אולם אירועים לכ-70 איש וכן חנות מוזיאון חדשה. המנהל הראשון של המוזיאון היה האוצר יואב דגון. בין השנים 2005 עד 2010 האוצרת הראשית של המוזיאון הייתה טלי תמיר. מנהל המוזיאון עד 2014 היה מר רוני דיסנצ'יק. החל משנת 2011 האוצרת הראשית של המוזיאון היא מוניקה לביא ומשנת 2014 לביא מונתה גם לתפקיד מנהלת המוזיאון. בראש הוועד המנהל של המוזיאון עומדת מאז 2011 ד"ר ציפי לנדאו. ב-2013 התפטר חבר הנהלת המוזיאון יצחק שוויגר משום שהמוסד הפך לדבריו ל”במה לתעמולה פלסטינית”. מדיה וקבצים בנושא מוזיאון נחום גוטמן לאמנות בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מוזיאון נחום גוטמן לאמנות בלוג בית הסופרים במוזיאון נחום גוטמן לאמנות נועם דביר, עכבר העיר אונליין, מוזיאון נחום גוטמן משתלב בהתחדשות נוה צדק, באתר הארץ, 26 בנובמבר 2009 על התערוכה "זולו - ציידים ופנטזיות אחרות", סרטון באתר יוטיוב מוזיאון נחום גוטמן לאמנות, באתר "גיידסטאר ישראל" ספריית יהודה דקל, מוזיאון נחום גוטמן לאומנות, מדריך לאתרי המורשת ועד מתיישבי השומרון נגד מוזיאון נחום גוטמן, מעריב, 2013
אלפונס פנו

אלפונס פנו (בצרפתית: Alphonse Pénaud; ‏1850–1880), ממציא צרפתי מהמאה ה-19, חלוץ בתחום האווירונאוטיקה. המציא דגם מטוס המונע בעזרת גומייה. מת בהתאבדות. ב-1878 מילטון רייט, אביהם של האחים רייט, הביא לילדיו צעצוע המבוסס על המודל של אלפונס, הצעצוע עורר את סקרנותם של האחים בתעופה ולמעשה היה הגורם להתפתחות המטוס של היום. Aviation, The Pioneer Years, edited by Ben Mackworth-Praed, Studio Editions, Ltd., London, 1990 מדיה וקבצים בנושא אלפונס פנו בוויקישיתוף אלפונס פנו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אשתר

המונח "עשתר" מפנה לכאן. אם הכוונה למשמעות אחרת, ראו עשתר (פירושונים). המונח "אישתר" מפנה לכאן. לערך העוסק בזמרת המכונה כך, ראו אישתאר. אִשְתָר (באכדית, בשומרוגרמות: dINANNA, נהגה Ištar; לעיתים נכתב בעברית עִשְתָּר) היא אלה אכדית, המקבילה לאִינַנַ השומרית. לרוב מקבילה גם לעשתרת השמית־מערבית. אלת הפריון, האהבה והמין. שורשיה אינם ברורים, אך כנראה היא גלגול מאוחר של איננ.[דרוש מקור] המיתולוגיה המסופוטמית מיחסת לה גנאלוגיה סבוכה וסותרת: אחת מוצגת כבת סין ואחות שַמַש, ופעמים אחרות כבת (או אשת) אַנוּ, ולפעמים אף כבת אנליל. התיעוד הקדום ביותר לסגידת איננ הוא בעיר המדינה השומרית ארך, שם קיבלה לראשונה את קשרה לתמרים, בשרים, צמר ותבואה. קישרה לתבואה גם הביא לקישורה לגשמים, סערה וברקים, בדומה לאנו. ומכאן כנראה גם הקונוטציה הצבאית, עניין שהביא לעילויה בקרב התרבות האשורית המיליטנטית. המנונים ומזמורים רבים נכתבו בשמה, וניכרת פרדוקסליות רבה באופייה. אופי שמחד גיסא רגוע וטבעי ומאידך גיסא, צבאי ואלים. חזות אחרת של האלה קשורה לגרמי השמים, במיוחד הכוכב ונוס, ואף שם אחת היבשות שעל הכוכב הוא "טֵרַה אשתר". המרכזים החשובים לסגידתה הם אֵאַנַ (בית אנ) בארך; אֵמַכְ (הבית הכביר) בבבל ואֵמַשְמַשְ (בית המנחות) בנינוה. כמו כן, הייתה האלה לאלת הזנות, וכנראה שבטקסים מסוימים לסגידתה התקיימו יחסי מין דמויי "הנישואים הקדושים". על חותמות ומונומנטים מופיעה האלה פעמים רבות עם קשת וחצים, וכתר על ראשה. סמלה הוא כוכב בן שמונה חרוטים, ונמצאו פסלים רבים המציגים את האלה במערומיה, בעוד ידיה מחובקות מנגד לחזהּ, או אוחזות בתינוק. במילון אמורי–אכדי המתוארך לימי עמורפיא (חמורבי) או רים-סין הראשון, מובאת ענת בטור המלים האמוריות כמקבילה לאשתר בטור המלים האכדיות. מספר נכבד של מיתוסים עוסקים באשתר ומציירים את אופייה. האחד, אגדת גילגמש, מספר על טבעה הקנאי, והדמות המינית של אשתר. לפי המסופר במיתוס, לאחר שכוהנת אשתר בארך (עירו של גילגמש) הופכת את אנכידו לישות מתורבתת, יוצאים הוא וגילגמש למסע. לאורכו מסרב גילגמש לחיזוריה של אשתר, הנודעת באהוביה שנטשה והביאה למותם, ובכך מביא לחרון אפה. האלה שולחת אחריהם את "פר השמים", אך הצמד קוטל אותו. לבסוף נגזר דינו של אנקידו למיתה בגלל עזרתו בקטילת הפר והשד חֻמְבַּבָּ. במיתוס אחר יורדת אשתר לעולם התחתון, כנראה בניסיון לגזול מאחותה, אֶרֶשְכִגַל (אנ'), את השליטה בשאול. לפני יציאתה פקדה על אחד מעבדיה שבמקרה ולא תחזור במהרה, עליו לפנות למספר אלים. בדרכה לחדר המלכות של אחותה, עברה אשתר שבעה שערים, ובכל אחד הופשטה מפריטי לבושה (שמהווים את מקור כוחה). לבסוף כשבאה לכדי עימות עם אחותה היא נהרגה, וגופתה נתלתה על קיר. עבדה, נִנְשֻבֻּר, הבין כי ניסיונה העלה חרס, ופנה לאל אֶנְכִּי. האל יצר מהסיאוב שתחת ציפורניו שני שליחים שהצילו את האלה. אך נגזר עליה למצוא מחליף למקומה בשאול. והיא מטילה זאת על בעלה דּוּמוּ זִיד, הוא האל הבבלי תמוז. השם העברי אסתר הוא גרסה של השם אשתר, כמו שהשם מרדכי הוא גרסה של שם האל המסופוטמי מורדוך. שער אשתר מדיה וקבצים בנושא אשתר בוויקישיתוף אשתר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אשתר, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית) עשתר/אננ, באתר מט"ח עילי תדמור, האלה הדו-מגדרית שאחרי מותה כל העולם הפסיק להזדווג, באתר הארץ, 10 בפברואר 2022 Andrew George, Manfred Krebernik, Two Remarkable Vocabularies: Amorite-Akkadian Bilinguals!, Revue d'assyriologie et d'archéologie orientale 116, 2022, עמ' 115, 119 doi: 10.3917/assy.116.0113
בא

האם התכוונתם ל... פרשת בֹּא – מפרשות השבוע בַּא – ب – האות השנייה באלפבית הערבי בה בו (פירושונים)
ארוזה

ארוזה (בגרמנית: Arosa) היא עיירת נופש שווייצרית טיפוסית בקנטון גראובינדן בדרום-מזרח שווייץ. העיירה מתבססת על תיירות ומשלבת סקי אלפניסטי בתקופת החורף, וטיולים רגליים ומסלולי אופניים בקיץ. ארוזה מחולקת לשני חלקים - החלק העליון והוותיק נקרא "אינר-ארוזה" (Innerarosa - "ארוזה הפנימית") שם חיים רוב התושבים הוותיקים; ואילו רובע "אאוסר-ארוזה" (Ausserarosa - "ארוזה החיצונית") נמצא בחלק התחתון יותר ובו נמצא אגם קטן, שם אף ממוקמים רוב המלונות והאטרקציות. העיירה נמצאת במרחק שעה נסיעה ברכב או ברכבת מהעיר כור (chur). אתר הסקי בארוזה אינו מן הגדולים, ומשתרע על פני 60 ק"מ של מסלולי גלישה בכל הרמות. אף על פי שבדרך כלל היו באתר בעיקר גולשי סקי, בשנים האחרונות החל רווח גם ענף הסנובורד ומתקיימות בארוזה תחרויות סנובורד יוקרתיות. הפסגה הגבוהה ביותר באתר היא של הר וייסהורן (Weisshorn) המתנשא לגובה של 2,653 מטר, בעוד שהעיירה עצמה שוכנת בגובה של 1,739 מטר. באתר ישנם 14 רכבלים. בארוזה יש כבר עשרות שנים מלון יהודי כשר למהדרין בשם "מטרופול" הפתוח במשך עונת החורף והקיץ ומנוהל על ידי משפחה יהודית שווייצרית בשם לוין. בשל כך, מהווה ארוזה יעד מועדף עבור תיירים חרדים. בכמה מקרים התלוננו תושבי המקום על התיירות החרדית. מדיה וקבצים בנושא ארוזה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ארוזה חברת הרכבלים של ארוזה לשכת התיירות של ארוזה ניצן קידר, השוויצרים לא אוהבים את התיירים החרדים, באתר ערוץ 7, כ"ט בסיוון תשע"ט. ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בשווייץ. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מפקח

האם התכוונתם ל... מפקח (מקצוע) מפקח (דרגה) – דרגה נפוצה במשטרות רבות ברחבי העולם (ראו מפקח במשטרת ישראל) מפקח (חינוך) – איש חינוך המפקח על עבודתם של מורים מפקח בנייה
הסיפוח הסובייטי של בסרביה ובוקובינה הצפונית

ב-26 ביוני 1940, ברית המועצות הגישה אולטימטום לרומניה, הדורש את פינוי הכוח הצבאי הרומני משטחי בסרביה ומשטחיה של צפון בוקובינה. מהאולטימטום השתמע איום לפלישה במידה ורומניה לא תקבל את האולטימטום. תחת לחץ ממוסקבה ומברלין, מוסדות השלטון הרומני וכוחות הצבא נסוגו כדי למנוע עימות צבאי בין רומניה לבין ברית המועצות. ללא שום הסבר, הכוחות הסובייטים כבשו גם את חבל הרצה הרומני. אירועים אלו היו תוצר של ההסכמים בין גרמניה הנאצית ורוסיה הסובייטית במלחמת העולם השנייה הושפעו על ידי נפילת צרפת, מעצמה שנחשבה לערבה לגבולות רומניה, לידי הנאצים. בחלקו העיקרי של שטח הכיבוש בבסרביה, הסובייטים סיפחו להרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית המולדובנית, שהוקמה קודם לכן בין הבוג לדנייסטר ואת שאר השטח העבירו לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אוקראינה. האבדות בשטחים של רומניה ב-1940 בבסרביה, צפון בוקובינה וכן בטרנסילבניה בהתאם לתכתיבים של גרמניה וברית המועצות גרמו למועקה רבה בקרב תושבי רומניה והיוו עילה להדחת המלך קרול השני של רומניה ועלייתו לשלטון של המשטר הלאומי-לגיונרי בראשות הגנרל יון אנטונסקו ומנהיג משמר הברזל, הוריה סימה. שטח הכיבוש הסובייטי אבד בשנת 1941, כשהרומנים כבשו חזרה את שטחי בסרביה וצפון בוקובינה במבצע מינכן (בתיאום עם מבצע ברברוסה הנאצי). השטח נכבש חזרה בידי הסובייטים בשנת 1944, במבצע יאשי-קישינב. מדיה וקבצים בנושא הסיפוח הסובייטי של בסרביה ובוקובינה הצפונית בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא ברית המועצות ובנושא מלחמת העולם השנייה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אברהם סטופ

אברהם סטופ (19 באוקטובר 1897, טלוסטה – 26 בספטמבר 1968), היה פילוסוף וחבר הכנסת מטעם הציונים הכלליים בכנסת השנייה. סטופ נולד בטלוסטה שבגליציה. למד בישיבה עד הגיעו לגיל 17, אז למד בגימנסיה בלבוב והמשיך בלימודי היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטת לבוב. במהלך לימודיו היה פעיל בתנועה הציונית ונמנה עם ראשי התנועה בגליציה המזרחית. סטופ היה ממייסדי תנועת הנוער הציוני אחווה בגליציה, ושימש כיו"ר תנועת "החלוץ" הכלל ציוני בפולין. בשנת 1932 הוסמך כדוקטור לפילוסופיה. במשך שנים רבות ערך סטופ את העיתון הציוני היידי "ציוניסטישע וואָך" (יידיש: "השבוע הציוני"). כן היה המזכיר הכללי האחרון של ההסתדרות הציונית בגליציה המזרחית. בשנת 1935 נבחר לוועד הפועל של ההסתדרות הציונית, תחילה כסגן ולאחר מכן כחבר הוועד, והיה חבר נשיאות הוועד הפועל הציוני. בשנת 1939 עלה לארץ ישראל, ועמד בראש "המפדה האזרחי ושיכון אזרחי" שפעל לבניין מגורים לעולים חדשים וותיקים. במשך שנים רבות היה סטופ חבר ההנהלה העולמית והארצית של הציונים הכלליים. עם קום המדינה היה לממלא מקום במועצת המדינה הזמנית, ובשנת 1951 נבחר לכהן כחבר הכנסת בכנסת השנייה. סטופ נפטר בספטמבר 1968 ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק. היה נשוי ואב לשניים. אברהם סטופ, לדמותה של טלוסטה היהודית: אונדזער שטעטל, תשכ"ו-1965. מדיה וקבצים בנושא אברהם סטופ בוויקישיתוף אברהם סטופ, באתר הכנסת אברהם סטופ, באתר כנסת פתוחה מי ממלא את מקומם של 13 חברי מועצת המדינה שנשארו בירושלים?, יום יום (עיתון ערב), 4 ביוני 1948 ד"ר אברהם סטופ, דבר, 27 בספטמבר 1968 ערך זה הוא קצרמר בנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ג'ורג' פלש

ג'ורג' פלש (1909 – 22 בנובמבר 1990), היה איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם הציונים הכלליים (1951–1955). לפני כן היה אלוף ארץ ישראל בשחייה (1934) ושחקן נבחרת ארץ ישראל בכדורמים. פלש נולד ברשיצה שבאימפריה האוסטרו-הונגרית. בסיום לימודיו בגמנסיה העברית למד משפטים באוניברסיטת וינה. בנעוריו החל לפעול במסגרת תנועת נוער ציונית ובאגודת הסטודנטים הציוניים, התאמן בשחייה ובכדורמים בהכח וינה ובהמשך היה חבר הנהלת "הכוח" בווינה ופעל במסגרת הסתדרות הציונים הכלליים. בשנת 1933 עלה לארץ ישראל. בתחרות שחייה שנערכה בחג השבועות בחיפה במאי 1934 קבע פלש במשחה ל-100 מטר חופשי שיא ארץ ישראל חדש של 1:07.5 דקות, שיפור לשיאו של יואב אורבוך ממכבי תל אביב (1:10.0 דקות). בהסתדרות מכבי היה פלש מזכ"ל ויו"ר התנועה בישראל, יו"ר ההנהלה העולמית וכן נבחר מטעמה לאספת הנבחרים הרביעית. מלבד זאת השתתף בפעילויותיה בתחום הספורט והיה חבר נבחרת הכדור מים של התנועה. [1] כשחקן כדור מים במכבי חיפה, הוא השתתף בתחרויות בחו"ל, בין היתר בסוריה, מצרים ולבנון. כמו כן היה שחיין. הוא גם עמד בראשות האיחוד האזרחי כמזכ"ל. במפלגת הציונים הכלליים שימש יו"ר הוועדה המפלגתית למדיניות חוץ. בכנסת השנייה כיהן כחבר הכנסת והיה חבר ועדת החוץ והביטחון וועדת הפנים. ג'ורג' פלש, באתר הכנסת ג'ורג' פלש, באתר כנסת פתוחה התחרות חשחיה בחיפה, הירדן, 1 ביוני 1934 ערך זה הוא קצרמר בנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דרוגו הקדוש

דרוגו (1105–1185) הוא קדוש נוצרי צרפתי. שמו מאוית Drogo, Dreux, Drugo, ואף Druron. דרוגו נולד בסבורג. יום חגו הוא ה-16 באפריל. נולד בסבורג, שהייתה חלק מחבל ארץ נור-פה דה קאלה (כיום או-דה-פראנס, סמוך לגבול בלגיה). אביו מת עוד טרם לידתו, ואימו מתה בלידתו, והוא גדל אצל קרובי משפחה. בגיל עשר שמע את סיפור לידתו והייסורים והקורבן שהקריבה אימו בלידתו, ואירועים אלה ייסרו אותו קשות. בהגיעו לבגרות נפטר מכל רכושו, על מנת להתקרב לאידיאל העוני של ישו, כפי שהוא מסופר בבשורה על פי מתי, יט, 21: 21 וַיֹּאמֶר יֵשׁוּעַ אֵלָיו אִם־חֶפְצְךָ לִהְיוֹת שָׁלֵם לֵךְ מְכֹר אֶת־רְכֻשְׁךָ וְנָתַתָּ לָעֲנִיִּים וְהָיָה לְךָ אוֹצָר בַּשָּׁמָיִם וְשׁוּב הֲלֹם וְהָלַכְתָּ אַחֲרָי׃ 22 וַיְהִי כִּשְׁמֹעַ הַבָּחוּר אֶת־הַדָּבָר הַזֶּה וַיִּתְעַצֵּב וַיֵּלַךְ כִּי נְכָסִים רַבִּים הָיוּ לוֹ׃ 23 וַיֹּאמֶר יֵשׁוּעַ אֶל־תַּלְמִידָיו אָמֵן אֹמֵר אֲנִי לָכֶם קָשֶׁה לֶעָשִׁיר לָבוֹא אֶל־מַלְכוּת הַשָּׁמָיִם׃ 24 וְעוֹד אֲנִי אֹמֵר לָכֶם נָקֵל לַגָּמָל לַעֲבֹר בְּנֶקֶב הַמַּחַט מִבֹּא עָשִׁיר אֶל־מַלְכוּת הָאֱלֹהִים׃ במשך כמה שנים עבד אצל אישה צדיקה בשם אליזבת דה-אייר כרועה הצאן שלה. בעיסוק זה יכול היה להיות פנוי לחיי התבודדות ותפילה, והתפרסם בין הכפריים כרועה מיומן, אדם נעים הליכות שמוכן תמיד לעזור ולחלוק את הידע שלו. את הכסף והמתנות שקיבל מהכפריים בעבור עזרתו, נתן לעניים ולא שמר אצלו אלא את ההכרחי לקיום. על פי המסורת הנוצרית, אמונתו העניקה לו יכולת לבילוקציה, כלומר, היכולת להיות בשני מקומות בה בעת (בשדה ובשעת תפילה). גם לאחר כמה שנים כרועה, לא פסקו יסוריו על חלקו במות אימו. הוא חש שעליו לקבל מחילה על כך והחליט לעלות לרגל לרומא. בדרכו סייר באתרים קדושים ברחבי צרפת ואיטליה. הוא עשה את המסע תשע פעמים, ולאחר כל מסע חזר לסבורג לתקופה קצרה. הוא מעולם לא זכה להתקבל אצל האפיפיור. במסעותיו וחיי הנדודים הקשים, הוא לקה בבקע ששיווה לו מראה מעוות וגרם לבריות להתרחק ממנו. הוא שב לסבורג, והקדיש את עצמו לחיי נזירות כ"אנקוריט" (Anchorite), נזיר שחי חיי פרישות ותפילה בתא סגור בצמוד לכנסייה, שאותו הוא נודר שלא לעזוב לעולם. מחלון אחד בתאו, יכול היה לראות את הטקסים בכנסייה ומחלון שני, לקבל לחם ומים מכפריים שבאו לבקש ברכה או עיצה. הוא נחשב כ"קדוש חי" בעיני בני קהילתו וחי בתאו במשך עשרות שנים עד מותו. בני קהילתו ראו בו קדוש עוד בחייו, ולאחר מותו הדבר קיבל הכרה רשמית של הכנסייה בשל אורחות חייו שהיוו אידיאל נוצרי, וכן הניסים שהיו קשורים בו. יום הקדוש שלו נקבע ל-16 באפריל. ניתן לראות בחייו שלוש תחנות: רועה, עולה רגל, ונזיר אנקוריט. כל אחת מתחנות אלה קירבה אותו יותר לחיי קדושה. בנוסף לנס הבילוקציה, מסופר על שריפה שפרצה בכנסייה וכילתה אותה ואת התא של דרוגו שהיה צמוד אליה, אולם לא פגעה בדרוגו עצמו שהתפלל כל אותה עת. נס שלישי אירע על פי המסופר לאחר מותו של דרוגו, כאשר קרובי משפחתו בקשו להביא אותו לקבורה בעיר הולדתו. ארונו נעשה כבד יותר ויותר ככל שהתרחק מהכנסייה, עד שלבסוף העגלה לא יכלה לנוע יותר. לבסוף הא נקבר בסבורג והמקום שבו נעצרה העגלה סומן בצלב שאליו היו עולים לרגל. הוא משמש כקדוש המגן של יולדות, יתומים, רועים, אנשים עם מומים פיזיים קשים, ועוד. הקשר לבתי קפה לא מובן עד הסוף, אך מתועד שנים רבות. מדיה וקבצים בנושא דרוגו הקדוש בוויקישיתוף Saint Druon Ermite à Sebourg près de Valenciennes - Confesseur (+ 1189) Christian E. O'Connell, Rediscovering Saint Drogo of Sebourg, Crisis Magazine הקדושים של פה-דה-קלה: מארטירולוגיה מקומית (Saints du Pas de Calais Martyrologe local), באתר Diocèse d'Arras
מוטילאל נהרו

מוטילאל נהרו (בהינדי: मोतीलाल नेहरू‏; 6 במאי 1861 – 6 בפברואר 1931) היה פעיל פוליטי למען עצמאות הודו ומנהיג מפלגת הקונגרס הלאומי ההודי. הוא היה האב המייסד של המשפחה החזקה ביותר בפוליטיקה ההודית במשך עשרות שנים. בנו ג'ווהרלל נהרו היה ראש ממשלת הודו הראשון, נכדתו (בתו של ג'ווהרלל), אינדירה גנדי, הייתה ראש ממשלה במשך שנים רבות, כך גם נינו (בנה של אינדירה), רג'יב גנדי, וכן צאצאים רבים אחרים של משפחה זו, כמו גם בני משפחתם, הפכו לחברי הפרלמנט ההודי. מוטילאל נהרו שימש פעמיים כנשיא מפלגת הקונגרס. בשנת 1916 הצטרף ג'ווהרלל נהרו לפוליטיקה, דבר שהחל את השושלת הפוליטית החזקה ביותר בפוליטיקה ההודית. הוא נאסר בתחילת שנות ה-20 בזמן "התנועה לאי שיתוף פעולה" - תנועה שהנהיג מהטמה גאנדי במטרה להתנגד לשלטון הבריטי בהודו. בשנת 1920 הוא נעזר בשירותיו של מאהאדב דסאי להמשך הוצאה לאור של עיתון. למרות שהיה בתחילה קרוב לגאנדי, הוא ביקר אותו בפומבי כאשר גאנדי דחה את פעולות המרי האזרחי בפברואר 1922, בעקבות רציחתו שלו שוטר במהומות בצ'ורי צ'ורא (Chauri Chaura) במדינת אוטר פרדש. מוטילאל סייע ב־1923 בהקמתה של מפלגת סווארג' (עצמאות), שהחליטה ליטול חלק בבחירות לאספה המחוקקת המרכזית והאספות המחוקקות המחוזיות שהשפעתן הוגדלה בעקבות רפורמות מונטגיו–צ'למספורד וחוק ממשלת הודו, 1919. המפלגה תפקדה כייצוג הפרלמנטרי של הקונגרס, והתפוגגה לאחר שהקונגרס החליט ליטול חלק באופן רשמי בבחירות לאחר חוק ממשלת הודו, 1935. ג'ווהרלל התנגד לעמדת אביו שתמך בכך שהודו תהפוך לדומיניון בריטי, ולא עזב את מפלגת הקונגרס יחד עם אביו. בשנת 1929, נבחר ג'ווהרלל לראשות מפלגת הקונגרס בתמיכתו של גנדי, ומוטילאל מסר לו את התפקיד, שעבר מאב לבן, דבר שגרם נחת למשפחה ולתומכיה. מדיה וקבצים בנושא מוטילאל נהרו בוויקישיתוף מוטילאל נהרו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים ובנושא הודו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קיבלה

קִיבְּלָה (בערבית: قبلة; בתעתיק מדויק: קבלה) היא כיוון התפילה באסלאם. הקיבלה היא הכיוון הפונה אל העיר מכה, וביתר דיוק אל אבן הכעבה, שאליה חייב המוסלמי לפנות בעת התפילה (צלאה). במוסדות דת ולימוד מוסלמיים, בקיר הקיבלה קבועה גומחת התפילה, המִחראב. אבן אסחאק, הביוגרף המובהק של מוחמד, מביא מסורת לפיה בראשית ימי האסלאם, עוד בהיותו במכה, לפני שעבר למדינה, הנהיג מוחמד קיבלה לכיוון ירושלים והחזיק במנהג זה במשך שנה וחצי. קודם להיג'רה (העזיבה לאל-מדינה), יכול היה לפנות גם לכיוון הכעבה וגם לכיוון ירושלים כיוון שהיה דרום-מזרחית לשני המקומות הקדושים. למרות שלאחר ההיג'רה כיוון התפילה היה לירושלים, כעבור זמן קצר החליט מוחמד שהכעבה משמעותית יותר עבור המוסלמים ושינה את כיוון התפילה (יש האומרים שעשה זאת בין היתר כדי לבדל את האומה החדשה ממנהגי היהודים). ירושלים נקראת באסלאם גם "כיוון התפילה הראשון" ("אולא אל-קבלתיין" أولى القبلتين). כיוון התפילה מצווה בקוראן (עם תוספות בסוגריים לפי פרשנות אורי רובין): השוטים שבאנשים (כלומר היהודים) יגידו, מה היטה אותם מכיוון התפילה אשר החזיקו בו? אמור, לאלוהים המזרח והמערב והוא ינחה את אשר יחפוץ אל אורח מישרים... קבענו את כיוון התפילה אשר החזקת בו לפנים (כלומר לכיוון ירושלים), רק למען נדע מי הולך בעקבות השליח ... והנה עתה (לאחר שברור מי הוא מוסלמי אמיתי) ניתן לך כיוון תפילה אשר ישביע את רצונך: הטה פניך לעבר המסגד הקדוש (כלומר מכה). באשר תהיו, שם הטו את פניכם לעברו. אלה אשר ניתן להם הספר יודעים כי זוהי האמת מעם ריבונם. — הקוראן. סורה 2, איאת 142-145. מהדורה עברית: אורי רובין, אוניברסיטת תל אביב 2005 * Abdallah Marouf Omar, "Praying Towards Al-Aqsa Mosque: A Study On Muslim Classical Sources", Journal of al-Tamaddun, 2-12 (December 2017) pp. 101-113 מדיה וקבצים בנושא קיבלה בוויקישיתוף Qibla Direction הר הבית בתקופה הערבית הקדומה / חיים זאב הירשברג קיבלה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) קיבלה, דף שער בספרייה הלאומית
בית הכנסת שושנת הזהב (דניפרו)

בית הכנסת "שושנת הזהב" בעיר דניפרו נחשב אחד מבתי הכנסת היפים באוקראינה. בית הכנסת היחיד בעיר בנוי עץ נבנה בשנת 1800 ונשרף בשנת 1833.ורק בשנת 1837 אחרי כל האישורים משלטונות התחילו בבנית בנין החדש מאבן לבית הכנסת. בית הכסת נפתח בשנת 1852. בזמן השלטון הסובייטי שימש המבנה כתיאטרון, ובשנות ה-90 הוחזר לקהילה היהודית בראשות הרב שמואל קמינצקי. בית הכנסת עבר שיפוץ לפי תוכניותיו של האדריכל הישראלי א. דולניק, בסגנון מקדש יווני - דורי קלאסי, בדומה למבני ציבור רבים באוקראינה בתקופה הסובייטית, ונפתח מחדש בשנת 2000. הפסל הישראלי פרנק מייסלר עיצב את פנים בית הכנסת. בית הכנסת שושנת הזהב (לבוב) מדיה וקבצים בנושא בית הכנסת שושנת הזהב בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בית הכנסת שושנת הזהב (ברוסית ובאנגלית) סקירה היסטורית (ברוסית) ערך זה הוא קצרמר בנושא בתי כנסת ובנושא אוקראינה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שפה זרה (אלבום)

"שפה זרה" הוא אלבומה השני של הזמרת היוצרת איה כורם. האלבום יצא לאור ב-28 בפברואר 2008 בהפקת אורי זך בחברת התקליטים הד ארצי, תחת הלייבל "עננה". האלבום כולל 13 שירים, ביניהם הסינגלים "הסוף של הסיפור", שכתבה כורם יחד עם אריק ברמן, ו"אל תאמיני", שנכתב בהשראת השיר Stars של ג'ניס איאן, וכן השיר "זהב שחור", שנכתב כתשובה לשירו של אברהם חלפי "עטור מצחך זהב שחור", והולחן על ידי יוני רכטר. עוד השתתפו באלבום יונתן גוטפלד ועילי בוטנר. לעומת אלבום הבכורה של כורם, "שפה זרה", אינו מכיל שירי פופ בעלי פזמון דומיננטי והוא מתפרס על פני מגוון רחב של סגנונות – למשל "טניה" הואלסי, "אוטוביוגרפיה" הפולקי, "זהב שחור" הג'אזי וכו'. שירי האלבום עוסקים בתחושות הנובעות מהרגשת התהילה ("אל תאמיני", "האלים החדשים"), מערכות יחסים ומשפחה ("הסוף של הסיפור", "נומי", "מה יהיה איתי אמא", "עשרים וחמש") וכמו כן הוא משלב שירים ארוכי טקסט בעלי סגנון סיפורי ("אוטוביוגרפיה", "טניה"). בשל אופי המגוון של האלבום, והשינוי הבולט בינו לבין אלבום הבכורה, הוא זכה לביקורות מעורבות. אולם, ברובן חיוביות. בתוכנית אשר שודרה בגלי צה"ל, מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי, בחר באלבום כאלבום השנה במוזיקה העברית. בביקורת הכתובה אשר כתב על האלבום, הוא תיאר את כורם כ"יוצרת זמרת מן המשובחות במקומותינו". האלבום לא שחזר את הצלחת אלבום הבכורה אך נכון לפברואר 2012 מכר יותר מ-15,000 עותקים ולא נכשל מסחרית. הסוף של הסיפור (בימוי: רועי ורנר) אל תאמיני (בימוי: רועי ורנר) אוטוביוגרפיה מידע על האלבום שפה זרה באתר MusicBrainz האלבום שפה זרה באתר ספוטיפיי האלבום שפה זרה באתר אפל מיוזיק יוסי חרסונסקי, ביקורת האלבום מאתרו.
יקיר העיר תל אביב-יפו

יַקיר העיר הוא תואר כבוד יקיר העיר שמעניקה עיריית תל אביב-יפו מדי שנה, מאז 1976, לאישים שונים לאות הוקרה על פועלם הציבורי. את היַקירים בוחרת ועדה שרוב חבריה הם חברי מועצת העיר. יושב ראש הוועדה הנוכחי הוא ראש העירייה, רון חולדאי. התואר מוענק אחת לשנה בטקס ביום העצמאות ל-12 אישים, כמספר שבטי ישראל. עם זאת, הוועדה רשאית להעניק את האות למספר רב יותר של אישים אם יש צורך. תקנון העירייה קובע: "האות יוענק ליחיד (שאינו חבר בני אדם), תושב/ת תל אביב-יפו שגילו/ה 70 שנים לפחות בעת קבלת האות, אשר מתגורר/ת או התגורר/ה בתל אביב-יפו במשך פרק זמן משמעותי". ככלל, הפרס מוענק לתושָבי תל אביב או לאישים שפעלו בה ובכך תרמו לקידומה ולהתפתחותה. עם זאת, יש לכך יוצאים מן הכלל, כגון הפרס שהוענק למרים בן-פורת ב-1982 והכרה בחסידי אומות העולם המתגוררים בעיר כיקיריה. בשנת 2007 התעוררה סערה ציבורית עקב כוונת הוועדה להעניק את התואר למיקי מזר, שהודתה במסגרת עסקת טיעון באחריותה לזיהום מי הים, בעת שכיהנה כיו"ר איגוד ערים דן לביוב. מזר הודיעה כי תוותר על התואר, אך זה הוענק לה לבסוף, כעבור שנתיים. בשנת 2015, התואר הוענק לנשים בלבד על מנת להכיר בחשיבות תרומתן וכן להעצים עשייה נשית בעיר. יקיר ירושלים יקיר חיפה יקיר באר שבע אתר האינטרנט הרשמי של יקיר העיר תל אביב-יפו יקירי העיר משנת 1976 באתר עיריית תל אביב-יפו תקנון להענקת האות(הקישור אינו פעיל, 15.5.2021), עיריית תל אביב-יפו מירב שלמה מלמד, ת"א-יפו: רוב מקבלי תואר 'יקיר העיר' אשכנזים, באתר mynet (כפי שנשמר בארכיון האינטרנט), 24 בפברואר 2014 דבורה גינזבורג ורונה דיוויס, מוותרת על הזכות, באתר nrg‏, 8 במרץ 2007 יקירי העיר תל אביב 2021