המהפכה הגרמנית

המהפכה הגרמנית או מהפכת נובמבר הייתה סדרת מרידות ועימותים פוליטיים שהתחוללו בגרמניה מנובמבר 1918 ועד אוגוסט 1919, והביאו להתפטרותו של וילהלם השני, פירוק הקיסרות הגרמנית וכינון רפובליקת ויימאר. המהפכה הגרמנית הייתה אחת ממספר מהפכות שהתחוללו באירופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה, בשנים 1917–1923. מהפכת נובמבר פרצה כאשר התברר לציבוריות הגרמנית כי תבוסתה הצבאית של גרמניה במלחמת העולם הראשונה בלתי נמנעת. במהפכה הגרמנית השתתפו מהפכנים והוגי דעות מזרמים שונים, כמו רוזה לוקסמבורג, וילהלם פיק וקרל ליבקנכט. בשונה ממהפכת פברואר באימפריה הרוסית, במהלכה מועצות פועלים דומות לסובייטים תפסו את השלטון ברחבי המדינה, המהפכה הגרמנית לא הונהגה על ידי מפלגה אחת; כמו כן, בשונה מהמהפכה הבולשביקית ברוסיה, ניסיונות הקומוניסטים להרחיב את המהפכה נגד המונרכיה ולהפוך אותה למהפכה כללית נגד השיטה הקפיטליסטית במדינה - נכשלו בסופו של דבר, גם אם בשלבים מסוימים נראה היה כי הצלחתם אפשרית. המהפכה החלה במרד המלחים בקיל, כאשר בעקבות מעצר מלחים שסירבו להשתתף בתקיפה של הצי נגד בעלות הברית, יצאו המונים במחאה נגד מעצרם וב-4 בנובמבר 1918 השתלטו על העיר. ידיעות על המהפכה התפשטו ברחבי צפון גרמניה וב-6 בנובמבר 1918 כבר הייתה המבורג בידי המהפכנים. ב-7 בנובמבר 1918 היו גם הנובר, בראונשווייג וקלן בידי המהפכנים. בלילה שבין 7–8 בנובמבר השתלטו מהפכנים בראשות קורט אייזנר על מינכן והכריזו על הקמת רפובליקה בבוואריה. ביממה שלאחר מכן השתלטו מהפכנים על כמעט כל ערי גרמניה העיקריות, למעט ברלין, ברסלאו וקניגסברג. ב-9 בנובמבר 1918 התפטר הקיסר ונמלט להולנד. המהפכנים, בהשראת רעיונות קומוניסטיים וסוציאליסטים, לא מסרו את השלטון למועצות בסגנון סובייטי כפי שעשו הבולשביקים ברוסיה, משום שהנהגת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD) התנגדה ליצירתן. ה-SPD בחרה במקום זאת באספה לאומית שתהווה בסיס לשיטת ממשל פרלמנטרית. מחשש למלחמת אזרחים כוללת בגרמניה בין פועלים מיליטנטים לשמרנים ריאקציונרים, ה-SPD לא תכננה לשלול לחלוטין את המעמדות הגבוהים הגרמניים הישנים מכוחם וזכויותיהם. במקום זאת, היא ביקשה לשלב אותם בדרכי שלום במערכת סוציאל-דמוקרטית חדשה. במאמץ זה חיפשו אנשי SPD לכונן ברית עם הפיקוד העליון הגרמני. זה אפשר לצבא ולפרייקור (מיליציות לאומניות) לפעול עם מספיק אוטונומיה כדי לדכא את מרד הספרטקיסטים הקומוניסטי של 5–12 בינואר 1919 בכוח. אותה ברית של כוחות פוליטיים הצליחה לדכא התקוממויות שמאלניות בחלקים אחרים של גרמניה, וכתוצאה מכך המהפכה הושלמה לחלוטין עד סוף 1919. הבחירות הראשונות לאספה הלאומית הגרמנית המכוננת החדשה (הידועה בכינויה האספה הלאומית של ויימאר) נערכו ב-19 בינואר 1919, והמהפכה הסתיימה למעשה ב-11 באוגוסט 1919, כאשר אומצה חוקת הרייך הגרמני (חוקת ויימאר). בעשור שאחרי 1900, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD) הייתה הכוח המוביל בתנועת הפועלים של גרמניה. עם 35% מהקולות הלאומיים ו-110 מושבים ברייכסטאג שנבחרו ב-1912, הסוציאל-דמוקרטים צמחו למפלגה הפוליטית הגדולה ביותר בגרמניה. מספר חברי המפלגה היה כמיליון, ועיתון המפלגה (Vorwärts) משך 1.5 מיליון מנויים. באיגודים המקצועיים היו 2.5 מיליון חברים, שרובם כנראה תמכו בסוציאל-דמוקרטים. בנוסף, היו מספר רב של אגודות שיתופיות (לדוגמה, שיתופי דירות ושיתופי חנויות) וארגונים אחרים הקשורים ישירות ל-SPD ולאיגוד העובדים או לפחות דבקים באידאולוגיה סוציאל-דמוקרטית. מפלגות בולטות נוספות ברייכסטאג של 1912 היו מפלגת המרכז הקתולית (91 מושבים), המפלגה השמרנית הגרמנית (43), המפלגה הליברלית הלאומית (45), מפלגת העם הפרוגרסיבית (42), המפלגה הפולנית (18), המפלגה הליברלית הלאומית (45), מפלגת הרייך הגרמנית (14), האיחוד הכלכלי (10), ומפלגת אלזס-לורן (9). בקונגרסים של האינטרנציונל הסוציאליסטי השני החל ב-1889, ה-SPD תמיד הסכים להחלטות המבקשות פעולה משולבת של סוציאליסטים במקרה של מלחמה. לאחר רצח הארכידוכס פרנץ פרדיננד בסרייבו, ה-SPD, כמו מפלגות סוציאליסטיות אחרות באירופה, ארגנה הפגנות נגד המלחמה במהלך משבר יולי. לאחר שרוזה לוקסמבורג קראה לאי ציות ודחיית המלחמה בשם המפלגה כולה כנציגת האגף השמאלי של המפלגה, תכננה הממשלה הקיסרית לעצור את מנהיגי המפלגה מיד עם תחילת המלחמה. פרידריך אברט, אחד משני מנהיגי המפלגה מאז 1913, נסע לציריך עם אוטו בראון כדי להציל את כספי המפלגה מהחרמה. לאחר שהכריזה גרמניה מלחמה על האימפריה הרוסית ב-1 באוגוסט 1914, רוב עיתוני ה-SPD חלקו את ההתלהבות הכללית מהמלחמה ("רוח 1914"), במיוחד משום שהם ראו את האימפריה הרוסית כריאקציונרית והאנטי-סוציאליסטית ביותר מבין הכוחות באירופה. בימים הראשונים של אוגוסט האמינו העורכים שהם עולים בקנה אחד עם אוגוסט בבל המנוח, שמת בשנה הקודמת. ב-1904 הוא הכריז ברייכסטאג שה-SPD תתמוך בהגנה מזוינת של גרמניה מפני מתקפה זרה. ב-1907, בכינוס מפלגתי באסן, הוא אף הבטיח כי הוא עצמו "יתחזק את האקדח" אם זה יילחם נגד רוסיה, "אויבת כל התרבות וכל המדוכאים". לנוכח ההתלהבות הכללית מהמלחמה בקרב האוכלוסייה, שחזתה מתקפה של מדינות ההסכמה, חברי SPD רבים חששו שהם עלולים לאבד רבים ממצביעיהם עם הפציפיזם העקבי שלהם. קנצלר גרמניה תאובלד פון בתמן-הולווג דחה תוכניות של פקידי צבא בכירים לפירוק ה-SPD בתחילת המלחמה וניצל את העמדה האנטי-רוסית של ה-SPD כדי להשיג את אישור המפלגה עבורה. הנהגת המפלגה וצירי המפלגה נחלקו בסוגיית התמיכה במלחמה: 96 צירים, כולל פרידריך אברט, אישרו את איגרות החוב שדרשה הממשלה הקיסרית. היו 14 צירים, ובראשם מנהיג המפלגה השני, הוגו האזה, שהתבטאו נגד האגרות, אך בכל זאת מילאו אחר הוראות ההצבעה של המפלגה והרימו ידיים בעד. כך, כל סיעת ה-SPD ברייכסטאג הצביעה בעד אגרות המלחמה ב-4 באוגוסט 1914. עם אותן החלטות של המפלגה והאיגודים התאפשרה ההתגייסות המלאה של הצבא הגרמני. האזה הסביר את ההחלטה בניגוד לרצונו במילים: "לא נשאיר את המולדת לבדה בשעת צרה!" הקיסר בירך על מה שנקרא "הפוגה" (Burgfrieden), והכריז: "Ich kenne keine Parteien mehr, ich kenne nur noch Deutsche!" ("אני כבר לא רואה מפלגות, אני רואה רק גרמנים!"). אפילו קרל ליבקנכט, שהפך לאחד ממתנגדיה הבוטים של המלחמה, הלך בתחילה בקו של המפלגה שאביו, וילהלם ליבקנכט, היה אחד ממייסדיה: הוא נמנע מהצבעה ולא התריס מול עמיתיו הפוליטיים. עם זאת, כמה ימים לאחר מכן הצטרף ל-Grupe Internationale (קבוצת האינטרנציונל) שרוזה לוקסמבורג הקימה ב-5 באוגוסט 1914 עם פרנץ מהרינג, ארנסט מאייר, וילהלם פיק ואחרים מהאגף השמאלי של המפלגה, שדבקו בהחלטות שלפני המלחמה של ה-SPD. מאותה קבוצה יצאה ברית ספרטקוס (Spartacusbund) ב-1 בינואר 1916. ב-2 בדצמבר 1914 הצביע ליבקנכט נגד אגרות מלחמה נוספות, הציר היחיד של מפלגה כלשהי ברייכסטאג שעשה זאת. למרות שלא הורשה לדבר ברייכסטאג כדי להסביר את הצבעתו, מה שהוא תכנן לומר התפרסם באמצעות הפצת עלון שנטען כי אינו חוקי: את המלחמה הנוכחית לא רצה אף אחד מהעמים המשתתפים בה והיא אינה מתנהלת לטובת הגרמנים או כל עם אחר. זוהי מלחמה אימפריאליסטית, מלחמה על שליטה קפיטליסטית בשוק העולמי, על שליטה פוליטית בשטחי ענק ולתת מרחב להון תעשייתי ובנקאי. בגלל הביקוש הרב, עלון זה הודפס עד מהרה והתפתח למה שנקרא "מכתבים פוליטיים" (בגרמנית: Politische Briefe), שאוספיהם פורסמו מאוחר יותר בניגוד לחוקי הצנזורה תחת השם "מכתבי ספרטקוס" (Spartacusbriefe). החל מדצמבר 1916, אלה הוחלפו בכתב העת Spartakus, שהופיע באופן לא סדיר עד נובמבר 1918. התנגדות גלויה זו נגד קו המפלגה העמידה את ליבקנכט בסתירה עם כמה מחברי המפלגה בסביבת האזה שהיו נגד קשרי המלחמה עצמם. בפברואר 1915, ביוזמת הנהגת מפלגת ה-SPD, גויס ליבקנכט לשירות צבאי כדי להיפטר ממנו, ציר ה-SPD היחיד שזכה ליחס כזה. בגלל ניסיונותיו לארגן מתנגדים נגד המלחמה, הוא גורש מה-SPD, וביוני 1916, הוא נידון באשמת בגידה חמורה לארבע שנות מאסר. בעוד ליבקנכט היה בצבא, רוזה לוקסמבורג כתבה את רוב "מכתבי ספרטקוס". לאחר שריצה עונש מאסר, היא הוחזרה לכלא ב"מעצר מונע" עד לסיום המלחמה. ככל שהמלחמה התארכה ומספר ההרוגים עלה, יותר חברי SPD החלו להטיל ספק בדבקות ב-Burgfrieden (הפוגה בפוליטיקה הפנימית) של 1914. ה-SPD התנגדה גם להחלשת הבית שהגיעה בעקבות פיטוריו של אריך פון פלקנהיין מתפקיד המפקד של המטה הכללי בשנת 1916. מחליפו, פאול פון הינדנבורג, הציג את תוכנית הינדנבורג שבאמצעותה נקבעו הלכה למעשה הנחיות המדיניות הגרמנית על ידי פיקוד הצבא העליון (בגרמנית: Oberste Heeresleitung), ולא על ידי הקיסר והקנצלר. הסגן של הינדנבורג, אריך לודנדורף, לקח על עצמו אחריות רחבה להנחיית מדיניות בזמן מלחמה שהייתה נרחבת. למרות שהקיסר והינדנבורג היו הממונים עליו, לודנדורף הוא שקיבל את ההחלטות החשובות. הינדנבורג ולודנדורף התמידו באסטרטגיות חסרות רחמים שמטרתן להשיג ניצחון צבאי, חתרו למטרות מלחמה מתפשטות ואגרסיביות והכניעו את החיים האזרחיים לצורכי המלחמה וכלכלת המלחמה. עבור כוח העבודה, פירוש הדבר היה לעיתים קרובות 12 שעות עבודה של ימי עבודה בשכר מינימלי עם מזון לא מספק. חוק שירות העזר אילץ את כל הגברים שאינם בכוחות המזוינים לעבוד. לאחר פרוץ מהפכת פברואר הרוסית ב-1917, פרצו השביתות המאורגנות הראשונות במפעלי החימוש הגרמניים בחודשים מרץ ואפריל, כאשר כ-300,000 עובדים פתחו בשביתה. השביתה אורגנה על ידי קבוצה בשם "הסדרנים המהפכניים" (Revolutionäre Obleute), בראשות דוברם ריכרד מילר. הקבוצה יצאה מרשת של אנשי איגוד שמאל שלא הסכימו עם תמיכת המלחמה שהגיעה מהנהגת האיגוד. כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה ב-6 באפריל 1917 איימה בהתדרדרות נוספת בעמדתה הצבאית של גרמניה. הינדנבורג ולודנדורף קראו להפסיק את ההקפאה של התקפות על ספנות נייטרלית באוקיינוס האטלנטי, שהוטלה כאשר הלוסיטניה, ספינה בריטית שהובילה אזרחים אמריקאים, הוטבעה מול אירלנד ב-1915. החלטתם סימנה אסטרטגיה חדשה לעצור את זרימת הציוד האמריקאי לצרפת כדי לאפשר ניצחון גרמני (או לפחות הסדר שלום בתנאים גרמניים) לפני כניסת ארצות הברית למלחמה כלוחמת. הקיסר ניסה לפייס את האוכלוסייה בנאום הפסחא שלו ב-7 באפריל על ידי הבטחה לבחירות דמוקרטיות בפרוסיה לאחר המלחמה, אך חוסר התקדמות בהבאת המלחמה לסיום משביע רצון הקהה את השפעת נאומו. ההתנגדות למלחמה בקרב עובדי החימוש המשיכה להתגבר, ומה שהייתה חזית מאוחדת לטובת המלחמה התפצלה לשתי קבוצות מחולקות בחדות. לאחר שהנהגת ה-SPD בפיקודו של פרידריך אברט הוציאה את מתנגדי המלחמה מהמפלגה, ב-9 באפריל 1917, הצטרפו הספרטקיסטים לרוויזיוניסטים, ביניהם אדוארד ברנשטיין, ולאנשי מרכז כגון קרל קאוטסקי, וייסדו תחת הנהגתו של הוגו האזה את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית העצמאית של גרמניה (USPD), שהתנגדה למלחמה. ה-SPD, עדיין בראשותו של פרידריך אברט, נודעה כעת כמפלגת הרוב הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (MSPD). ה-USPD דרשה סיום מיידי של המלחמה ודמוקרטיזציה נוספת של גרמניה, אך לא הייתה לה אג'נדה מאוחדת למדיניות חברתית. הליגה הספרטקיסטית, שעד אז התנגדה לפיצול המפלגה, היוותה כעת את האגף השמאלי של ה-USPD. גם ה-USPD וגם הספרטקיסטים המשיכו בתעמולה נגד המלחמה שלהם במפעלים, במיוחד במפעלי החימוש. ערך מורחב – המהפכה הרוסית (1917) לאחר מהפכת פברואר ברוסיה והתפטרותו של הצאר ניקולאי השני ב-15 במרץ 1917, הממשלה הזמנית הרוסית, בראשות אלכסנדר קרנסקי החל מ-21 ביולי 1917, המשיכה במלחמה לצד מדינות ההסכמה. אף על פי כן, החברה הרוסית שוסעה לחלוטין מהמניעים המנוגדים של פטריוטיות וסנטימנט אנטי-מלחמתי. הייתה תמיכה ניכרת להמשך המלחמה להגנה על כבודה ושטחה של רוסיה, אך גם רצון עז להוציא את רוסיה מהסכסוך ולתת לשאר מדינות אירופה להרוס זו את זו ללא מעורבות רוסית. הממשלה הקיסרית הגרמנית ראתה כעת עוד סיכוי לניצחון. כדי לתמוך בסנטימנט האנטי-מלחמתי ברוסיה ואולי להפוך את הגאות ברוסיה לשלום נפרד, היא התירה למנהיג הבולשביקים הרוסים, ולדימיר לנין, לעבור בקרונית רכבת אטומה ממקום גלותו בשווייץ דרך גרמניה, שוודיה ופינלנד לפטרוגרד. מאז ששמע על מהפכת פברואר, לנין תכנן כיצד לחזור לרוסיה, אך שום אפשרות שעמדה לפניו לא הוכיחה את עצמה כמוצלחת. בתוך חודשים הוביל לנין את מהפכת אוקטובר, שבה תפסו הבולשביקים את השלטון מידי המתונים והוציאו את רוסיה ממלחמת העולם. לאון טרוצקי ציין כי מהפכת אוקטובר לא הייתה יכולה להצליח אם לנין היה נשאר תקוע בשווייץ. לפיכך, לממשלת גרמניה הקיסרית הייתה השפעה חשובה ביצירת מה שתהפוך לברית המועצות על ידי העברת השינוי הסוציאליסטי של רוסיה באופן נחרץ לידי הבולשביקים, בעוד שבפברואר היא הייתה מכוונת לדמוקרטיה פרלמנטרית. בתחילת ובאמצע 1918, אנשים רבים הן ברוסיה והן בגרמניה ציפו שרוסיה "תחזיר טובה" בכך שתעזור לטפח מהפכה קומוניסטית על אדמת גרמניה. הקומוניסטים האירופים ציפו זמן רב לזמן שבו גרמניה, מולדתם של קרל מרקס ופרידריך אנגלס, תעבור מהפכה כזו. הצלחת הפרולטריון והאיכרים הרוסיים בהפלת המעמדות השליטים שלהם עוררה חשש בקרב הבורגנות הגרמנית שמהפכה כזו יכולה להתרחש גם בגרמניה. יתר על כן, הבינלאומיות הפרולטרית של מרקס ואנגלס עדיין הייתה בעלת השפעה רבה הן במערב אירופה והן ברוסיה באותה תקופה, ומרקס ואנגלס חזו שכדי שמהפכה קומוניסטית תצליח ברוסיה, כנראה תידרש מהפכה קומוניסטית מערב אירופית מוקדם יותר או לפחות במקביל. לנין תלה תקוות גדולות למהפכה עולמית ב-1917 וב-1918. לקומוניזם של מרקס ואנגלס הייתה תמיכה של קהילת פועלים גרמנים במשך עשרות שנים, והיו לא מעט מהפכנים גרמנים שהשתוקקו לראות הצלחה מהפכנית ברוסיה ולקבל עזרה מעמיתים רוסים במהפכה גרמנית. הנהגת ה-SPD המתונה ציינה כי קבוצה נחושה ומנוהלת היטב מהסוג הבולשביקי עשויה בהחלט לנסות לתפוס את השלטון בגרמניה, אולי בסיוע בולשביקי, ולכן הם התקרבו לעמדות השמאל עם התקרבות המהפכה הגרמנית. אוטו בראון הבהיר את עמדת מפלגתו במאמר מוביל בוורווארטס תחת הכותרת "הבולשביקים ואנו": לא ניתן לכונן סוציאליזם על כידונים ומכונות ירייה. אם היא תחזיק מעמד, יש לממש אותה באמצעים דמוקרטיים. לכן, כמובן, זה תנאי הכרחי שהתנאים הכלכליים והחברתיים לסוציאליזציה של החברה יהיו בשלים. אם זה היה המצב ברוסיה, הבולשביקים ללא ספק יכלו לסמוך על רוב העם. מאחר שלא כך הדבר, הם הקימו שלטון בכוח החרב שלא יכול היה להיות אכזרי ופזיז יותר תחת משטרו המחפיר של הצאר.... לכן עלינו למתוח קו הפרדה עבה וגלוי בינינו לבין הבולשביקים. באותו חודש שבו הופיע מאמרו של אוטו בראון (אוקטובר 1918), סדרה נוספת של שביתות שטפה את גרמניה בהשתתפות למעלה ממיליון עובדים. בפעם הראשונה במהלך השביתות הללו, מה שנקרא מנהלי המהפכה נקטו בפעולה. הם היו אמורים למלא תפקיד חשוב בהתפתחויות נוספות. הם קראו לעצמם "מועצות" (Räte) על שם ה"סובייטים" הרוסים. כדי להחליש את השפעתם, אברט, אז מנהיג ה-SPD, הצטרף להנהגת השביתה בברלין והשיג סיום מוקדם של השביתה. ב-3 במרץ 1918 הסכימה הממשלה הסובייטית שזה עתה הוקמה להסכם ברסט-ליטובסק שעליו ניהל לאון טרוצקי משא ומתן עם הגרמנים. ניתן לטעון שההסדר הכיל תנאים קשים יותר עבור הרוסים ממה שהסכם ורסאי המאוחר יותר ידרוש מהגרמנים. המניע העיקרי של הבולשביקים להיענות לכל כך הרבה מדרישותיה של גרמניה היה להישאר בשלטון בכל מחיר על רקע מלחמת האזרחים הרוסית. לנין וטרוצקי גם האמינו באותה תקופה שכל אירופה תראה בקרוב מהפכה עולמית, ושאינטרסים לאומיים בורגניים כמסגרת לשפוט את ההסכם יהפכו ללא רלוונטיים. עם יציאתה של רוסיה מהמלחמה, הפיקוד העליון הגרמני יכול היה כעת להעביר חלק מהכוחות במזרחי לחזית המערבית. רוב הגרמנים האמינו שהניצחון במערב ניצב בפתח. לאחר הניצחון במזרח, פתח פיקוד הצבא העליון ב-21 במרץ 1918 במתקפת האביב שלו במערב כדי להפוך את המלחמה באופן מכריע לטובת גרמניה, אך עד יולי 1918, העתודות האחרונות שלהם אזלו, והתבוסה הצבאית של גרמניה הפכה לוודאית. כוחות מדינות ההסכמה השיגו מספר רב של ניצחונות רצופים במתקפת מאה הימים בין אוגוסט לנובמבר 1918 שהניבו הישגים טריטוריאליים עצומים על חשבון גרמניה. הגעתם של מספר רב של חיילים רעננים מארצות הברית הייתה גורם מכריע. באמצע ספטמבר קרסה החזית הבלקנית. ממלכת בולגריה, בעלת ברית של האימפריה הגרמנית והאימפריה האוסטרו-הונגרית, נכנעה ב-27 בספטמבר. הקריסה הפוליטית של אוסטרו-הונגריה עצמה הייתה כעת רק עניין של ימים. ב-29 בספטמבר, הודיע פיקוד הצבא העליון, במפקדת הצבא בספא, בלגיה, לקיסר וילהלם השני ולקנצלר הקיסרי הרוזן גאורג פון הרטלינג שהמצב הצבאי חסר סיכוי. לודנדורף אמר שהוא לא יכול להבטיח להחזיק בחזית עוד 24 שעות ודרש בקשה למדינות ההסכמה להפסקת אש מיידית. בנוסף, הוא המליץ לקבל את הדרישה העיקרית של וילסון להעמיד את הממשלה הקיסרית על בסיס דמוקרטי בתקווה לתנאי שלום נוחים יותר. זה אפשר לו להגן על המוניטין של הצבא הקיסרי ולהטיל את האחריות על הכניעה והשלכותיה ישירות לרגלי המפלגות הדמוקרטיות והרייכסטאג. כפי שאמר לקציני המטה שלו ב-1 באוקטובר: "עכשיו הם חייבים לשכב על המיטה שהציעו אתנו". כך נולדה מה שנקרא "אגדת דקירה בגב" (בגרמנית: Dolchstoßlegende), לפיה המהפכנים תקפו את הצבא הבלתי מנוצח מהעורף והפכו ניצחון כמעט ודאי לתבוסה. למעשה, הממשלה הקיסרית והצבא הגרמני התנערו מאחריותם לתבוסה כבר מההתחלה וניסו להטיל את האשמה על הממשלה הדמוקרטית החדשה. הניסיון הזה מאומת על ידי הציטוט הבא באוטוביוגרפיה של וילהלם גרנר, יורשו של לודנדורף: ”הרגשתי בסדר גמור כשהצבא והפיקוד של הצבא נשארו חסרי אשמה ככל האפשר במשא ומתן על הפסקת האש העלובה הזו, שממנה לא ניתן היה לצפות לשום דבר טוב.” בחוגים לאומניים נפל המיתוס על קרקע פורייה. עד מהרה הכפישו הלאומנים את המהפכנים (ואפילו פוליטיקאים כמו אברט שמעולם לא רצו מהפכה ועשו הכל כדי למנוע אותה) כ"פושעי נובמבר" (Novemberverbrecher). כאשר אדולף היטלר תכנן את ניסיון ההפיכה שלו ב-1923 בשיתוף עם לודנדורף, נבחר התאריך הסמלי של 9 בנובמבר (יום השנה להכרזת הרפובליקה אותה הוא ניסה להפיל) להשקתה. למרות שהזדעזעו מהדיווח של לודנדורף ומהידיעות על התבוסה, מפלגות הרוב ברייכסטאג, במיוחד ה-SPD, היו מוכנות לקחת על עצמן את אחריות הממשלה בשעה האחת-עשרה. כמלוכני משוכנע, הרטלינג התנגד למסור את המושכות לרייכסטאג, לפיכך מינה הקיסר וילהלם השני את הנסיך מקס פון באדן לקנצלר הקיסרי החדש ב-3 באוקטובר. הנסיך נחשב לליברל, אך במקביל לנציג משפחת המלוכה. בקבינט שלו שלטו הסוציאל-דמוקרטים. הבולט והבכיר ביותר היה פיליפ שיידמן, כתת-מזכיר ללא תיק. למחרת, הממשלה החדשה הציעה לבעלות הברית את הפסקת האש שדרש לודנדורף. רק ב-5 באוקטובר הודיעו לציבור הגרמני על המצב העגום שעמו הוא מתמודד. במצב הכללי של ההלם על התבוסה, שהפך כעת ברור, השינויים החוקתיים, שהוחלט עליהם רשמית על ידי הרייכסטאג ב-28 באוקטובר, נעלמו כמעט מעיניהם. מכאן ואילך, הקנצלר הקיסרי ושריו היו תלויים באמון הרוב הפרלמנטרי. לאחר שהפיקוד העליון עבר מהקיסר לממשלה הקיסרית, עברה הקיסרות הגרמנית ממונרכיה חוקתית למונרכיה פרלמנטרית. מבחינת הסוציאל-דמוקרטים, מה שמכונה חוקת אוקטובר עמדה בכל המטרות החוקתיות החשובות של המפלגה. אברט כבר ראה ב-5 באוקטובר את יום ההולדת של הדמוקרטיה הגרמנית מאז שהקיסר ויתר על השלטון מרצונו ולכן הוא ראה במהפכה מיותרת. בשלושת השבועות שלאחר מכן, הנשיא האמריקני וודרו וילסון הגיב לבקשה להפוגה בשלוש אגרות דיפלומטיות. כתנאי מוקדם למשא ומתן, הוא דרש את נסיגת גרמניה מכל השטחים הכבושים, הפסקת פעילות הצוללות ו (במרומז) התפטרות הקיסר. דרישה אחרונה זו נועדה להפוך את תהליך הדמוקרטיזציה לבלתי הפיך. לאחר האגרת השלישית של 24 באוקטובר שינה הגנרל לודנדורף את דעתו והכריז על תנאי בעלות הברית בלתי מקובלים. כעת הוא דרש את חידוש המלחמה שעליה הכריז כאבודה רק חודש אחד קודם לכן. תוך כדי הדיון בבקשה להפוגה, הבינו מדינות ההסכמה את חולשתה הצבאית של גרמניה. החיילים הגרמנים ציפו שהמלחמה תסתיים והיו להוטים לחזור הביתה. הם בקושי היו מוכנים להילחם בקרבות נוספים, והעריקות גברו. לעת עתה, הממשלה הקיסרית נשארה בשליטה והחליפה את לודנדורף כראש אגף המבצעים בגנרל גרנר. לודנדורף נמלט עם מסמכים מזויפים לשוודיה הנייטרלית. ב-5 בנובמבר הסכימו מדינות ההסכמה לפתוח במשא ומתן להפוגה, אך לאחר האגרת השלישית, חיילים רבים והאוכלוסייה הכללית האמינו כי על הקיסר להתפטר כדי להשיג שלום. ערך מורחב – מרד המלחים בקיל בזמן שהחיילים המותשים מהלחימה והאוכלוסייה הכללית של גרמניה חיכו לסיומה המהיר של המלחמה, הפיקוד הימי הקיסרי בקיל תחת אדמירל פרנץ פון היפר ואדמירל ריינהרד שר תכננו לשלוח את הצי הקיסרי הגרמני לקרב אחרון נגד הצי המלכותי בדרום הים הצפוני. שני האדמירלים ביקשו להוביל פעולה צבאית זו מיוזמתם, ללא אישור. הפקודה מ-24 באוקטובר 1918 וההכנות להפלגה עוררו מרד בקרב המלחים. המרד זירז במהרה מהפכה כללית בגרמניה שהביאה לביטול המלוכה בתוך ימים ספורים. המלחים המורדים לא התכוונו לסכן את חייהם כל כך קרוב לסיום המלחמה. הם גם היו משוכנעים שאמינותה של הממשלה הדמוקרטית החדשה, שעסקה בחיפוש אחר שביתת נשק עם מדינות ההסכמה המנצחות, הייתה נפגעת על ידי מתקפה ימית בנקודה כה מכרעת במשא ומתן. מרד המלחים החל בנתיבי שיליג מול וילהלמסהאפן, שם עגן הצי הגרמני בציפייה לקרב. במהלך הלילה שבין 29 ל-30 באוקטובר 1918, כמה צוותים סירבו לציית לפקודות. מלחים על סיפון שלוש אוניות של שייטת אוניות המערכה השלישית סירבו להרים עוגן. חלק מהצוותים של "תירינגן" ו-"הלגולנד", שתי אוניות מערכה של שייטת אוניות המערכה הראשונה, פתחו במרד וחיבלו באוניות. עם זאת, כאשר כמה ספינות טורפדו כיוונו את תותחיהן אל האוניות הללו יום לאחר מכן, המורדים ויתרו והובלו משם ללא כל התנגדות. אף על פי כן, נאלץ הפיקוד הימי לבטל את תוכניותיו לקרב ימי עם כוחות הצי הבריטי, שכן הרגיש כי לא ניתן לסמוך יותר על נאמנותם של הצוותים. שייטת אוניות המערכה השלישית הצטוותה לחזור לקיל. מפקד השייטת ויצה-אדמירל הוגו קראפט ערך תמרון עם אוניות המערכה שלו במפרץ הלגולנד. התמרון הצליח, והוא האמין שהחזיר לעצמו את השליטה על הצוותים שלו. בזמן שנע בתעלת קיל, הוא כלא 47 מאנשי הצוות של "מארקגראף", שנראו כמנהיגים. בהולטנאו (קצה התעלה בקיל) הם נלקחו ל-Arrestanstalt (כלא צבאי) בקיל ולפורט הרוורת' שבצפון קיל. המלחים והמסיקים עשו כעת את כל העיכובים כדי למנוע מהצי להפליג שוב וכדי להשיג את שחרור חבריהם. כ-250 נפגשו בערב 1 בנובמבר בבית האיחוד בקיל. משלחות שנשלחו לקציניהן בבקשה לשחרר את המורדים לא נענו. המלחים חיפשו כעת קשרים הדוקים יותר עם האיגודים, ה-USPD וה-SPD. לאחר מכן, בית האיחוד נסגר על ידי המשטרה, מה שהוביל לפגישה גדולה עוד יותר באוויר הפתוח ב-2 בנובמבר. בהנהגת המלח קרל ארטלט, שעבד בבית המלאכה לטורפדו בקיל-פרידריכסורט, ועל ידי עובד המספנה המגויס לותר פופ, שניהם חברי USPD, קראו המלחים לפגישה המונית למחרת באותו מקום: Großer Exerzierplatz (מגרש המסדרים הגדול). לקריאה זו נענו כמה אלפי אנשים בשעות אחר הצהריים של 3 בנובמבר, כאשר גם נציגי העובדים נכחו. הסיסמה "שלום ולחם" (Frieden und Brot) הועלתה, והראתה שהמלחים והפועלים דורשים לא רק את שחרור השבויים אלא גם את סיום המלחמה ושיפור אספקת המזון. בסופו של דבר, האנשים תמכו בקריאה של ארטלט לשחרר את האסירים, והם עברו לעבר הכלא הצבאי. לויטננט צור זי שטיינהאוזר, כדי לעצור את המפגינים, הורה לסיירתו לירות יריות אזהרה ולאחר מכן לירות ישירות לתוך ההפגנה; 7 בני אדם נהרגו ו-29 נפצעו באורח קשה. חלק מהמפגינים גם פתחו באש. שטיינהאוזר עצמו נפצע קשה ממכות קת רובה ויריות, אך בניגוד להצהרות מאוחרות יותר, לאחר התפרצות זו התפזרו המפגינים והסיירת. למרות זאת, המחאה ההמונית הפכה למרד כללי. בבוקר 4 בנובמבר עברו קבוצות מורדים דרך העיירה קיל. מלחים במתחם צריפים גדול במחוז הצפון ערכו מרד: לאחר סקירת הפלגה של המפקד, התקיימו הפגנות ספונטניות. קרל ארטלט ארגן את מועצת החיילים הראשונה ועד מהרה הוקמו רבים נוספים. מושל התחנה הימית, וילהלם סושון, נאלץ לנהל משא ומתן. המלחים והמסיקים הכלואים שוחררו, וחיילים ופועלים הביאו לשליטתם מוסדות ציבוריים וצבאיים. בניגוד להבטחתו של סושון, כוחות נפרדים התקדמו כדי לסיים את המרד אך יורטו על ידי המורדים ונשלחו חזרה או החליטו להצטרף למלחים ולפועלים. עד ערב 4 בנובמבר הייתה קיל בידיהם של כ-40,000 מלחים, חיילים ופועלים סוררים, וכך גם וילהלמסהאפן יומיים לאחר מכן. באותו ערב הגיע לקיל ציר ה-SPD גוסטב נוסקה והתקבל בברכה בהתלהבות, אך הוא קיבל פקודות מהממשלה החדשה ומהנהגת ה-SPD להביא את המרד לשליטה. הוא בחר בעצמו ליושב ראש מועצת החיילים והחזיר את השקט והסדר. כמה ימים לאחר מכן הוא קיבל לידיו את תפקיד המושל, ולותר פופ מה-USPD הפך ליושב ראש מועצת החיילים הכוללת. במהלך השבועות שלאחר מכן הצליח נוסקה לצמצם את השפעת המועצות בקיל, אך הוא לא הצליח למנוע את התפשטות המהפכה ברחבי גרמניה. האירועים כבר התפשטו הרבה מעבר לקיל. בסביבות 4 בנובמבר התפזרו משלחות המלחים לכל הערים הגדולות בגרמניה. עד 7 בנובמבר, המהפכה השתלטה על כל ערי החוף הגדולות כמו גם הנובר, בראונשווייג, פרנקפורט ומינכן. במינכן, "מועצת פועלים וחיילים" אילצה את לודוויג השלישי, מלך בוואריה האחרון, להוציא את הצהרת אניף. בוואריה הייתה המדינה החברה הראשונה בקיסרות הגרמנית שהוכרזה כמדינה מדינת בוואריה, על ידי קורט אייזנר מ-USPD שטען כי לודוויג השלישי ויתר על כסאו באמצעות הצהרת אניף. בימים הבאים ויתרו השליטים השושלתיים של כל שאר המדינות הגרמניות; עד סוף החודש, כל 22 המונרכים הגרמנים הודחו. מועצות הפועלים והחיילים היו מורכבות כמעט לחלוטין מחברי MSPD ו-USPD. התוכנית שלהם הייתה דמוקרטיה, פציפיזם ואנטי-מיליטריזם. מלבד המשפחות השושלות, הם שללו רק מהפיקודים הצבאיים את כוחם וזכותם. חובותיהם של הממשל האזרחי הקיסרי ונושאי תפקידים כמו משטרה, מינהלים עירוניים ובתי משפט לא קוצרו או הפריעו להם. כמעט ולא היו החרמות של רכוש או כיבוש של מפעלים, כי צעדים כאלה היו צפויים מהממשלה החדשה. כדי ליצור רשות מבצעת המחויבת למהפכה ולעתיד הממשלה החדשה, המועצות טענו לפי שעה רק לקבל את הפיקוח על הממשל מידי הפיקודים הצבאיים. כך הצליחה ה-MSPD להקים בסיס איתן ברמה המקומית. אבל בעוד המועצות האמינו שהן פועלות לטובת הסדר החדש, מנהיגי המפלגה של ה-MSPD ראו בהם גורמים מטרידים להחלפת שלטון בדרכי שלום שהם שיערו שכבר התרחש. יחד עם מפלגות המעמד הבינוני, הם דרשו בחירות מהירות לאספה לאומית שתקבל את ההחלטה הסופית על חוקת המדינה החדשה. זה הביא במהרה את ה-MSPD לאופוזיציה עם רבים מהמהפכנים. במיוחד ה-USPD השתלט על הדרישות שלהם, אחת מהן הייתה לדחות את הבחירות כמה שיותר זמן כדי לנסות להשיג עובדה מוגמרת שעמדה בציפיות של חלק גדול מכוח העבודה. יש לציין שהרגשות המהפכניים לא השפיעו במידה ניכרת על אדמות המזרח של האימפריה, מלבד מקרים בודדים של תסיסה בברסלאו ובקניגסברג. חוסר שביעות רצון בין-אתנית בקרב גרמנים ופולנים בני מיעוטים בקצוות המזרחיים של שלזיה, שדוכאה זה מכבר בגרמניה הווילהלמינית, תוביל בסופו של דבר למרידות שלזיה. אברט הסכים עם הנסיך מקסימיליאן שיש למנוע מהפכה חברתית ושיש לקיים את צו המדינה בכל מחיר. בארגון מחדש של המדינה רצה אברט לנצח את מפלגות המעמד הבינוני שכבר שיתפו פעולה עם ה-SPD ברייכסטאג ב-1917, כמו גם את האליטות הוותיקות של הקיסרות הגרמנית. הוא רצה למנוע את רוח הרפאים של הקצנה של המהפכה בקו הרוסי והוא גם חשש שמצב האספקה הרעוע עלול לקרוס, ולהוביל להשתלטות של מהפכנים חסרי ניסיון על הממשל. הוא היה בטוח שה-SPD תוכל ליישם את תוכניות הרפורמה שלה בעתיד, הודות לרוב הפרלמנטרי שלה. אברט עשה כמיטב יכולתו לפעול בהסכמה עם המעצמות הישנות והתכוון להציל את המלוכה. כדי להפגין הצלחה מסוימת לתומכיו, הוא דרש את התפטרות הקיסר החל מ-6 בנובמבר. אבל וילהלם השני, עדיין במטה שלו בספא, שיחק על הזמן. לאחר שמדינות ההסכמה הסכימו להפסקת המשא ומתן באותו יום, הוא קיווה לחזור לגרמניה בראש הצבא ולדכא את המהפכה בכוח. על פי זכרונותיו של הנסיך מקסימיליאן, אברט הכריז ב-7 בנובמבר, "אם הקייזר לא יוותר, המהפכה החברתית היא בלתי נמנעת. אבל אני לא רוצה אותה, אכן אני שונא אותה כמו חטא". (בגרמנית: "Wenn der Kaiser nicht abdankt, dann ist die soziale Revolution unvermeidlich. Ich aber will sie nicht, ja, ich hasse sie wie die Sünde.") הקנצלר תכנן לנסוע לספא ולשכנע את הקיסר באופן אישי בצורך להתפטר. אבל תוכנית זו נעקפה בשל המצב שהידרדר במהירות בברלין. כדי להמשיך לשלוט במצב, פרידריך אברט דרש לעצמו את תפקיד הקנצלר ב-9 בנובמבר אחר הצהריים, יום התפטרותו של הקיסר. הידיעה על ההתפטרות הגיעה מאוחר מכדי לעשות רושם על המפגינים. איש לא נענה לפניות הציבור. יותר ויותר מפגינים דרשו ביטול מוחלט של המלוכה. קרל ליבקנכט, שזה עתה שוחרר מהכלא, חזר לברלין והקים מחדש את הליגה הספרטקיסטית ביום הקודם. בארוחת צהריים ברייכסטאג, נודע לסגן יו"ר ה-SPD, פיליפ שיידמן, כי ליבקנכט תכנן את ההכרזה על רפובליקה סוציאליסטית. שיידמן לא רצה להשאיר את היוזמה לספרטקיסטים וללא עיכובים נוספים, הוא יצא אל מרפסת הרייכסטאג. משם, הוא הכריז על רפובליקה בפני המוני אנשים מפגינים בסמכותו (בניגוד לרצונו המפורש של אברט). כמה שעות לאחר מכן דיווחו העיתונים בברלין כי בלוסטגרטן של ברלין - כנראה בערך באותו זמן - הכריז ליבקנכט על רפובליקה סוציאליסטית, שאותה אישר ממרפסת של ארמון העיר ברלין בפני קהל שנאסף בסביבות השעה 16:00. באותה תקופה, כוונותיו של קרל ליבקנכט לא היו ידועות לציבור. הדרישות של הליגה הספרטציסטית מ-7 באוקטובר לשינוי מבני מרחיק לכת של הכלכלה, הצבא ומערכת המשפט – בין היתר על ידי ביטול עונש המוות – טרם פורסמו. סלע המחלוקת הגדול ביותר עם ה-SPD היה דרישתם של הספרטקיסטים לכינון "עובדות פוליטיות בלתי ניתנות לשינוי" בשטח באמצעים חברתיים ואחרים לפני בחירת אספה מכוננת, בעוד שה-SPD רצה להשאיר את ההחלטה על מערכת כלכלית עתידית לאספה. אברט עמד בפני דילמה. הכרוז הראשון שפרסם ב-9 בנובמבר הופנה "לאזרחי גרמניה". אברט רצה להוציא את העוקץ ממצב הרוח המהפכני ולעמוד בדרישות המפגינים לאחדות מפלגות העבודה. הוא הציע ל-USPD השתתפות בממשלה והיה מוכן לקבל את ליבקנכט כשר. ליבקנכט בתורו תבע את השליטה של מועצות העובדים על הצבא. יו"ר USPD הוגו האזה היה בקיל והדיונים נמשכו. צירי ה-USPD לא הצליחו להגיע להחלטה באותו יום. ההודעה המוקדמת על התפטרותו של הקיסר, כניסתו של אברט לתפקיד הקנצלר, וגם הכרזת הרפובליקה של שיידמן לא כוסו על ידי החוקה. כל אלה היו פעולות מהפכניות של גיבורים שלא רצו מהפכה, אך בכל זאת נקטו בפעולה. אולם, באותו ערב התרחשה פעולה מהפכנית של ממש, שלימים תתברר כי הייתה לשווא. בסביבות השעה 20:00 כבשה את הרייכסטאג קבוצה של 100 צירים מהפכניים מהמפעלים הגדולים יותר בברלין. בראשות דובריהם ריכרד מילר ואמיל בארת, והקימו פרלמנט מהפכני. רוב הצירים המשתתפים כבר התפרסמו כמנהיגים במהלך השביתות מוקדם יותר באותה השנה. הם לא סמכו על הנהגת ה-SPD ותכננו הפיכה ל-11 בנובמבר ללא תלות במרד המלחים, אך הופתעו מהאירועים המהפכניים מאז קיל. כדי לחטוף את היוזמה מאברט, החליטו כעת להכריז על בחירות למחרת. באותו יום ראשון, כל מפעל בברלין וכל גדוד היו צריכים לבחור מועצות פועלים וחיילים שהיו אמורים בתורם לבחור ממשלה מהפכנית מחברי שתי מפלגות העבודה (SPD ו-USPD). מועצת צירי העם הזו (Rat der Volksbeauftragten) הייתה אמורה להוציא לפועל את החלטות הפרלמנט המהפכני שכן המהפכנים התכוונו להחליף את תפקידו של אברט כקנצלר ונשיא. עוד באותו ערב שמעה הנהגת ה-SPD על התוכניות הללו. מאחר שלא ניתן היה למנוע את הבחירות ואת ישיבת המועצות, שלח אברט דוברים לכל גדודי ברלין ולמפעלים באותו לילה ובשעות הבוקר שלמחרת. הם היו אמורים להשפיע על הבחירות לטובתו ולהכריז על השתתפותה המיועדת של ה-USPD בממשלה. בתורו, פעילויות אלה לא חמקו מתשומת לבם של ריכרד מילר ומנהלי האמונים המהפכניים. משראו כי אברט ינהל גם את הממשלה החדשה, הם תכננו להציע לאספה לא רק בחירת ממשלה, אלא גם מינוי ועדת פעולה. ועדה זו הייתה אמורה לרכז את פעילות מועצות העובדים והחיילים. לבחירות האלה, הנציגים כבר הכינו רשימה של שמות שבהם ה-SPD לא היה מיוצג. באופן זה, הם קיוו להקים גוף פיקוח מקובל עליהם וצופה בממשלה. באספה שהתכנסה ב-10 בנובמבר בקרקס בוש, עמדו הרוב לצד ה-SPD: כמעט כל מועצות החיילים וחלק גדול מנציגי העובדים. הם חזרו על הדרישה ל"אחדות מעמד הפועלים" שהועלתה על ידי המהפכנים ביום הקודם וכעת השתמשו במוטו זה כדי לדחוף את הקו של אברט. כמתוכנן, שלושה חברים מכל מפלגה סוציאליסטית נבחרו ל"מועצת נציגי העם": מה-USPD, היו"ר שלהם הוגו האזה, הצירים וילהלם דיטמן ואמיל בארת למנהלי המהפכה; מה-SPD אברט, שיידמן והציר ממגדבורג אוטו לנדסברג. הצעתם של הנציגים לבחור ועד פעולה הפתיעה בנוסף את הנהגת ה-SPD והחלה ויכוחים סוערים. אברט הצליח לבסוף למלא את "המועצה המבצעת של מועצות עובדים וחיילים" בת 24 חברים באותה מידה בחברי SPD ו-USPD. בראש המועצה המבצעת היו ריכרד מילר וברוטוס מולקנבור. בערב 10 בנובמבר, נערכה שיחת טלפון בין אברט לגנרל וילהלם גרנר, המפקד הכללי החדש הראשון בספא, בלגיה. בהבטחת אברט את תמיכת הצבא, ניתנה לגנרל הבטחתו של אברט להחזיר את ההיררכיה הצבאית, ובעזרת הצבא, לפעול נגד המועצות. במהומה של היום הזה, הסכמתה של ממשלת אברט לתנאים הקשים של מדינות ההסכמה להפוגה, לאחר דרישה מחודשת של הפיקוד העליון, נעלמה כמעט מעיניו. ב-11 בנובמבר, ציר מפלגת המרכז מתיאס ארצברגר, בשם ברלין, חתם על הסכם שביתת הנשק ביער קומפיין, צרפת, ומלחמת העולם הראשונה הגיעה לסיומה. למרות שאברט שמר את השליטה המכרעת של ה-SPD, הוא לא היה מרוצה מהתוצאות. הוא לא ראה בפרלמנט המועצה ובמועצה המבצעת מועילים, אלא רק כמכשולים המונעים מעבר חלק למקיסרות לשיטת ממשל חדשה. כל הנהגת ה-SPD לא בטחה במועצות ולא באליטות הישנות בצבא ובממשל, והן העריכו במידה ניכרת את נאמנותה של האליטה הישנה לרפובליקה החדשה. מה שהטריד את אברט יותר מכל היה שהוא לא יכול היה כעת לפעול כקנצלר מול המועצות, אלא רק כיושב ראש ממשלה מהפכנית. למרות שהוא תפס את ההובלה של המהפכה רק כדי לבלום אותה, השמרנים ראו בו בוגד. בתיאוריה, המועצה המבצעת הייתה המועצה הבכירה ביותר של המשטר המהפכני ולכן מילר ראש המדינה של "הרפובליקה הסוציאליסטית של גרמניה" המוצהרת החדשה. אלא שבפועל, יוזמת המועצה נחסמה במאבקי כוח פנימיים. המועצה הפועלת החליטה לזמן "ועידת מועצת הרייך" בדצמבר לברלין. בשמונה השבועות של שלטון כפול של מועצות וממשלת רייך, האחרונה תמיד הייתה כוח דומיננטי. למרות שהאזה היה רשמית יושב ראש במועצה עם שוויון זכויות, כל ההנהלה ברמה הגבוהה יותר דיווחה רק לאברט. ה-SPD דאגה שהמהפכה תסתיים ברפובליקת מועצות (סובייטית), בעקבות הדוגמה הרוסית. עם זאת, הסכם אברט-גרנר הסודי לא העביר את חבר הקצינים לתמיכה ברפובליקה. ככל שהתנהגותו של אברט הפכה יותר ויותר תמוהה בעיני הפועלים המהפכנים, החיילים והסדרנים שלהם, איבדה הנהגת ה-SPD יותר ויותר את אמון תומכיה, מבלי שזכתה לאהדה מצד מתנגדי המהפכה בימין. המהפכנים חלקו ביניהם לגבי המערכת הכלכלית והפוליטית העתידית. גם SPD וגם USPD העדיפו להציב לפחות את התעשייה הכבדה תחת שליטה דמוקרטית. האגפים השמאליים של שתי המפלגות והצירים המהפכניים רצו ללכת מעבר לכך ולהקים "דמוקרטיה ישירה" במגזר הייצור, עם נציגים נבחרים השולטים בכוח הפוליטי. זה לא היה רק האינטרס של ה-SPD למנוע דמוקרטיה של המועצה; אפילו האיגודים היו מיותרים בעיני המועצות. כדי למנוע התפתחות זו, מנהיגי האיגודים תחת קרל לגין ונציגי התעשייה הגדולה תחת הוגו שטינס וקרל פרידריך פון זימנס נפגשו בברלין בין ה-9 ל-12 בנובמבר. ב-15 בנובמבר הם חתמו על הסכם עם יתרונות לשני הצדדים: נציגי האיגודים הבטיחו להבטיח ייצור מסודר, להפסיק שביתות פרועות, להדוף את השפעת המועצות ולמנוע הלאמה של אמצעי הייצור. המעסיקים מצדם הבטיחו להנהיג יום עבודה של שמונה שעות, אותו דרשו העובדים לשווא במשך שנים. המעסיקים הסכימו לטענת האיגוד לייצוג בלעדי ולהכרה מתמשכת באיגודי העובדים במקום המועצות. שתי הצדדים הקימו "וועדה מרכזית לשמירה על הכלכלה" (Zentralausschuss für die Aufrechterhaltung der Wirtschaft). "ועדת בוררות" (Schichtungsausschuss) הייתה אמורה לתווך בסכסוכים עתידיים בין מעסיקים ואיגודי עובדים. מעתה ועדות יחד עם ההנהלה היו אמורות לפקח על הסדרי השכר בכל מפעל עם יותר מ-50 עובדים. בהסדר זה השיגו האיגודים את אחת מדרישותיהם הוותיקות, אך ערערו את כל המאמצים להלאמת אמצעי הייצור וחיסלו במידה רבה את המועצות. הרייכסטאג לא זומן מאז 9 בנובמבר. מועצת צירי העם והמועצה המבצעת החליפו את הממשלה הישנה, אך המנגנון המנהלי הקודם נותר ללא שינוי. עובדי המדינה שמרו כולם על תפקידיהם והמשיכו לעשות את עבודתם ברוב המובנים ללא שינוי. ב-12 בנובמבר פרסמה מועצת נציגי העם את תוכנית הממשל הדמוקרטי והחברתי שלה. היא הסירה את מצב המצור והצנזורה, ביטלה את ה"Gesindeordnung" ("כללי המשרתים" ששלטו ביחסים בין משרת לאדון) והנהיגה זכות בחירה אוניברסלית מגיל 20 שנה ואילך, לראשונה לנשים. ניתנה חנינה לכל האסירים הפוליטיים. הותקנו תקנות לחופש ההתאגדות, ההתכנסות והעיתונות. יום עבודה של שמונה שעות הפך לחוק על בסיס הסכם שטינס-לגין, והטבות בגין אבטלה, ביטוח סוציאלי ופיצויי עובדים הורחבו. בהתעקשות של נציגי ה-USPD, מועצת נציגי העם מינתה "ועדת הלאום" שכללה בין היתר את קרל קאוטסקי, רודולף הילפרדינג ואוטו הואה. ועדה זו הייתה אמורה לבחון אילו ענפים "מתאימים" להלאמה ולהכין את הלאמת תעשיית הפחם והפלדה. המועצה ישבה עד 7 באפריל 1919, ללא כל תוצאה מוחשית. "גופי ניהול עצמיים" הותקנו רק בכריית פחם ואשלג ובתעשיית הפלדה. מגופים אלו קמו העבודות הגרמניות המודרניות או ועדות המפעלים. הפקעות סוציאליסטיות לא יצאו לדרך. הנהגת ה-SPD עבדה עם הממשל הישן ולא עם מועצות העובדים והחיילים החדשות, כי היא ראתה שהם לא מסוגלים לספק כראוי את צורכי האוכלוסייה. החל מאמצע נובמבר, זה גרם לעימותים מתמשכים עם מועצת הפועלים. מכיוון שהמועצה שינתה את עמדתה ללא הרף בעקבות מי שייצג אותה באותה העת, אברט נסוג מעוד ועוד אחריות שתכננה לסיים את "ההתערבות והפעילות" של המועצות בגרמניה לתמיד. אבל אברט והנהגת ה-SPD העריכו במידה ניכרת לא רק את כוחה של תנועת המועצה אלא גם של הליגה הספרטקיסטית. לליגה הספרטקיסטית, למשל, מעולם לא הייתה שליטה על תנועת המועצה כפי שסברו השמרנים וחלקים מה-SPD. בלייפציג, המבורג, ברמן, קמניץ וגותה, מועצות הפועלים והחיילים לקחו את הנהלות העיר תחת שליטתם. בנוסף, בבראונשווייג, דיסלדורף, מילהיים על הרוהר וצוויקאו, נעצרו כל עובדי המדינה הנאמנים לקיסר. בהמבורג ובברמן הוקמו "המשמרות האדומים" שנועדו להגן על המהפכה. המועצות הדיחו את ניהול מפעל ליאונה, מפעל כימי ענק ליד מרסבורג. המועצות החדשות מונו לעיתים קרובות באופן ספונטני ושרירותי ולא היו להן ניסיון ניהולי כלשהו. אבל רוב המועצות הגיעו להסדרים עם המינהלות הישנות ודאגו שהחוק והסדר יוחזרו במהירות. לדוגמה, מקס ובר היה חלק ממועצת העובדים של היידלברג, והופתע לטובה שרוב החברים היו ליברלים גרמנים מתונים. המועצות השתלטו על חלוקת המזון, על כוח המשטרה ועל הלינה והאספקה של חיילי הקו הקדמי שחזרו הביתה בהדרגה. המנהלים הקיסריים לשעבר והמועצות היו תלויים זה בזה: לראשונים היה הידע והניסיון, לאחרונים היה כוח פוליטי. ברוב המקרים נבחרו חברי SPD למועצות שראו בתפקידם פתרון ביניים. עבורם, כמו גם עבור רוב האוכלוסייה הגרמנית בשנים 1918–1919, הכנסת רפובליקת מועצות מעולם לא הייתה בעיה, אבל אפילו לא ניתנה להם הזדמנות לחשוב על זה. רבים רצו לתמוך בממשלה החדשה וציפו שהיא תבטל את המיליטריזם ואת המדינה האוטוריטרית. בהיותם עייפים מהמלחמה וקיוו לפתרון שלום, הם העריכו חלקית את ההישגים המהפכניים. כפי שהוחלט על ידי הוועד הפועל, מועצות הפועלים והחיילים בכל האימפריה שלחו צירים לברלין, אשר היו אמורים להתכנס ב-16 בדצמבר בקרקס בוש לכנס Erster Allgemeiner Kongress der Arbeiter- und Soldatenräte ("הועידה הכללית הראשונה של מועצות עובדים וחיילים"). ב-15 בדצמבר, אברט והגנרל גרנר הורו לחיילים לעבור לברלין כדי למנוע את האמנה ולהחזיר את השליטה על הבירה. ב-16 בדצמבר, אחד הגדודים המיועדים לתוכנית זו התקדם מוקדם מדי. בניסיון לעצור את מועצת הפועלים, פתחו החיילים באש על הפגנה של "המשמרות האדומים", נציגי מועצות החיילים המזוהים עם הספרטקיסטים, לא חמושים; 16 בני אדם נהרגו. בכך התגלו פוטנציאל האלימות והסכנה להפיכה מצד הימין. בתגובה לתקרית, דרשה רוזה לוקסמבורג, בעיתון הספרטקיסטי Rote Fahne ("דגל אדום"), פירוק שקט של חיילים חוזרים מנשקם על ידי פועלי ברלין. היא רצתה שמועצות החיילים יוכפפו לפרלמנט המהפכני והחיילים יעברו "חינוך מחדש". ב-10 בדצמבר קיבל אברט בברכה עשר דיוויזיות שחזרו מהחזית, בתקווה להשתמש בהן נגד המועצות. כפי שהתברר, גם החיילים הללו לא היו מוכנים להמשיך בלחימה. המלחמה הסתיימה, חג המולד בפתח ורוב החיילים רק רצו לחזור הביתה למשפחותיהם. זמן קצר לאחר הגעתם לברלין הם התפזרו. המכה נגד אמנת המועצות לא התרחשה. המכה הזו הייתה מיותרת בכל מקרה. כשהוועידה התכנסה ב-16 בדצמבר באולם בית הנבחרים הפרוסי, היא כללה בעיקר חסידי SPD. אפילו קרל ליבקנכט לא הצליח לתפוס מקום. לליגה הספרטקיסטית לא הוענקה כל השפעה. ב-19 בדצמבר, המועצות הצביעו 344 מול 98 נגד יצירת מערכת מועצות כבסיס לחוקה חדשה. במקום זאת, הם תמכו בהחלטת הממשלה לקרוא לבחירות לאספה לאומית מכוננת בהקדם האפשרי. אספה זו הייתה אמורה להחליט על מערכת המדינה. האמנה חלקה על אברט רק בנושא השליטה בצבא. האמנה דרשה אמירה למועצה המרכזית: שהיא תבחר את הפיקוד העליון של הצבא, ותדאג לבחירה חופשית של קצינים וסמכויות משמעת למועצות החיילים. זה היה מנוגד להסכם בין אברט לגנרל גרנר. שניהם לא חסכו במאמץ לבטל את ההחלטה הזו. הפיקוד העליון (שבינתיים עבר מספא לקאסל), החל לבסס כוח צבאי משלו (הפרייקור) כדי להתנגד לאיום הבולשביקי כביכול. בניגוד לחיילים המהפכניים של נובמבר, החיילים הללו היו קצינים וחיילים בעלי תודעה מלוכנית שחששו מהחזרה לחיים האזרחיים. לאחר 9 בנובמבר, הממשלה הורתה על דיוויזיית הצי העממית החדשה שהוקמה (Volksmarinedivision) להגיע מקיל לברלין להגנתה והציבה אותה באורוות המלכותיות (Nuer Marstall) מול ארמון העיר ברלין (Berlin Schloss או Berlin Stadtschloss). הדיוויזיה נחשבה נאמנה לחלוטין ואכן סירבה להשתתף בניסיון ההפיכה ב-6 בדצמבר. המלחים אף הדיחו את מפקדם משום שראו בו מעורב בפרשה. הנאמנות הזו היא שהעניקה להם כעת את המוניטין שהם בעד הספרטקיסטים. אברט דרש את פירוקם ואוטו ולס, החל מ-9 בנובמבר, מפקד ברלין ובהתאם לאברט, סירב לשכר המלחים. המחלוקת הסלימה ב-23 בדצמבר. לאחר שנדחו במשך ימים, כבשו המלחים את קנצלרית הרייך עצמה, ניתקו את קווי הטלפון, הכניסו את מועצת נציגי העם למעצר בית ולכדו את אוטו ולס. המלחים לא ניצלו את המצב כדי לחסל את ממשלת אברט, כפי שניתן היה לצפות ממהפכנים ספרטקיסטים. במקום זאת, הם פשוט התעקשו על שכרם. למרות זאת, אברט, שהיה בקשר עם הפיקוד העליון בקאסל באמצעות קו טלפון סודי, נתן פקודה לתקוף את המעון עם חיילים נאמנים לממשלה בבוקר ה-24 בדצמבר. המלחים הדפו את המתקפה בפיקודו של מפקדם היינריך דורנבך, ואיבדו כ-30 איש ואזרחים בקרב. חיילי הממשלה נאלצו לסגת ממרכז ברלין. כעת הם עצמם התפרקו והשתלבו בפרייקור החדש שהוקם. כדי לפצות על נסיגתם המשפילה, הם כבשו זמנית את משרדי העורך של הדגל האדום. אבל הכוח הצבאי בברלין שוב היה בידי דיוויזיית הצי העממי. אולם שוב, המלחים לא ניצלו את המצב. מצד אחד, האיפוק הזה מדגים שהמלחים לא היו ספרטקיסטים, מצד שני הוא מוכיח שלמהפכה לא הייתה כל הנחיה. גם אם ליבקנכט היה מנהיג מהפכני כמו לנין, כפי שהאגדה הציגה אותו מאוחר יותר, המלחים כמו גם המועצות לא היו מקבלים אותו ככזה. לפיכך, התוצאה היחידה של משבר חג המולד, שהספרטקיסטים כינו "חג המולד המדמם של אברט", הייתה שהצירים המהפכניים קראו להפגנה ביום חג המולד וה-USPD עזב את הממשלה במחאה ב-29 בדצמבר. הם לא יכלו לעשות לאברט טובה יותר, שכן הוא נתן להם להשתתף רק בלחץ של אירועים מהפכניים. תוך ימים ספורים, התבוסה הצבאית של ממשלת אברט הפכה לניצחון פוליטי. ערך מורחב – מרד הספרטקיסטים לאחר חוויותיהם עם ה-SPD וה-USPD, הספרטקיסטים הגיעו למסקנה שניתן להשיג את מטרותיהם רק על ידי הקמת מפלגה משלהם, ולכן הם הצטרפו לקבוצות שמאל-סוציאליסטיות אחרות מכל גרמניה כדי לייסד את המפלגה הקומוניסטית של גרמניה (KPD). רוזה לוקסמבורג הכינה את תוכנית היסוד שלה והציגה אותה ב-31 בדצמבר 1918. בתוכנית זו היא ציינה כי הקומוניסטים לעולם לא יוכלו לקחת את השלטון ללא רצון ברור של העם ברוב. ב-1 בינואר היא דרשה מה-KPD להשתתף בבחירות המתוכננות בגרמניה, אך דעתה לא התקבלה. הרוב עדיין קיוו להשיג כוח על ידי תסיסה מתמשכת במפעלים ומ"לחץ מהרחובות". לאחר דיונים עם הספרטקיסטים, החליטו הצירים המהפכניים להישאר ב-USPD. זו הייתה תבוסה ראשונה. התבוסה המכריעה של השמאל התרחשה בימים הראשונים של השנה החדשה בשנת 1919. כמו בנובמבר הקודם, התפתח גל מהפכני שני, אך במקרה זה, הוא דוכא באלימות. הגל החל ב-4 בינואר, כאשר הממשלה פיטרה את השוטר הראשי של ברלין, אמיל אייכהורן. האחרון היה חבר ב-USPD שסירב לפעול נגד העובדים המפגינים במשבר חג המולד. פעולה זו הביאה לכך שה-USPD, מנהלי המהפכה ויושבי ראש ה-KPD, קרל ליבקנכט ווילהלם פיק, קראו להפגנה למחרת. להפתעת היוזמים, ההפגנה הפכה לאספה של המוני ענק. ביום ראשון, 5 בינואר, כמו ב-9 בנובמבר 1918, זרמו מאות אלפי אנשים למרכז ברלין, רבים מהם חמושים. אחר הצהריים נכבשו תחנות הרכבת ומחוז העיתונים עם משרדי העיתונות של המעמד הבינוני ו-Vorwärts. כמה מהעיתונים של המעמד הבינוני בימים הקודמים קראו לא רק להבאת גדודי פרייקור נוספים, אלא גם לרצח הספרטקיסטים. המפגינים היו בעיקר אותם המפגינים שהשתתפו בהפרות סדר חודשיים קודם לכן. כעת הם דרשו את הגשמת התקוות שהובעו בנובמבר. לספרטקיסטים בשום אופן לא הייתה עמדה מובילה. הדרישות הגיעו היישר מכוח העבודה שנתמך על ידי קבוצות שונות שנותרו מה-SPD. מה שנקרא "מרד הספרטקיסטים" שבא לאחר מכן מקורו רק בחלקו ב-KPD. חברי KPD היו אפילו מיעוט בקרב המורדים. היוזמים שהתאספו במטה המשטרה בחרו ב"ועדת ביניים מהפכנית" (Provisorischer Revolutionsausschuss) בת 53 חברים שלא הצליחה לנצל את כוחה ולא הצליחה לתת שום כיוון ברור. ליבקנכט דרש את הפלת הממשלה והסכים עם רוב הוועדה שהפיצה את המאבק המזוין. רוזה לוקסמבורג כמו גם רוב מנהיגי KPD חשבו שמרד ברגע זה הוא קטסטרופה והתבטאו נגדו. למחרת, 6 בינואר, ועדת המהפכה קראה שוב להפגנה המונית. הפעם, עוד יותר אנשים נענו לקריאה. שוב הם נשאו כרזות שהכריזו: "אחים, אל תירו!" ונשארו להמתין בכיכר כינוס. חלק מהצירים המהפכניים התחמשו וקראו להפיל את ממשלת אברט. אבל פעילי ה-KPD נכשלו בעיקר במאמץ שלהם לזכות בתמיכת הכוחות. התברר שגם יחידות כמו דיוויזיית הצי העממית לא היו מוכנות לתמוך במרד המזוין והכריזו על עצמן נייטרליות. שאר הגדודים שהוצבו בברלין נותרו בעיקר נאמנים לממשלה. בעוד חיילים נוספים נכנסו לברלין בהוראתו של אברט, הוא נענה להצעה של ה-USPD לתווך בינו לבין ועדת המהפכה. לאחר שנודע על התקדמות הכוחות לעיר, הופיע עלון של ה-SPD האומר: "שעת החשבון קרובה". בכך הפסיקה הוועדה משא ומתן נוסף ב-8 בינואר. זו הייתה הזדמנות מספקת עבור אברט להשתמש בכוחות המוצבים בברלין נגד הכובשים. החל מה-9 בינואר, הם דיכו באלימות מרד מאולתר. בנוסף לכך, ב-12 בינואר, עבר הפרייקור האנטי-רפובליקני, שפעל פחות או יותר כחוליות מוות מאז תחילת דצמבר, לברלין. גוסטב נוסקה, שהיה נציג העם לצבא ולצי במשך כמה ימים, קיבל את הפיקוד הבכיר על החיילים הללו באומרו, "אם תרצה, מישהו חייב להיות כלב הדם. אני לא אתרחק מהאחריות". הפרייקור פינו באכזריות כמה מבנים והוציאו להורג את הכובשים במקום. אחרים נכנעו במהרה, אך חלקם עדיין נורו. מרד ינואר גבה 156 קורבנות בברלין. המנהיגים לכאורה של מרד ינואר נאלצו להסתתר. למרות הדחיפות של בעלי בריתם, הם סירבו לעזוב את ברלין. בערב ה-15 בינואר 1919 התגלו רוזה לוקסמבורג וקרל ליבקנכט בדירה ברובע וילמרסדורף בברלין. הם נעצרו מיד והועברו לידי יחידת הפרייקור הגדולה ביותר, דיוויזיית רובאי הפרשים של המשמר שהייתה חמושה בכבדות. המפקד שלהם, קפטן ולדמר פאבסט חקר אותם. באותו לילה הוכו שני האסירים מחוסרי הכרה בקתות רובים ונורו בראשם. גופתה של רוזה לוקסמבורג הושלכה לתוך תעלת לנדווהר שעברה דרך ברלין, שם נמצאה רק ב-1 ביולי. גופתו של קרל ליבקנכט, ללא שם, נמסרה לחדר מתים. העבריינים ברובם לא נענשו. המפלגה הנאצית פיצתה מאוחר יותר את המעטים שנשפטו או אפילו נכלאו, והם מיזגו את ה-Gardekavallerie ל-SA (‏Sturmabteilung). בראיון שנתן ל"דר שפיגל" ב-1962 ובזיכרונותיו, טען פאבסט כי שוחח בטלפון עם נוסקה במשרד הקנצלר, וכי נוסקה ואברט אישרו את מעשיו. הצהרתו של פאבסט מעולם לא אושרה, במיוחד מכיוון שלא הרייכסטאג ולא בתי המשפט מעולם לא בחנו את המקרה. לאחר הרציחות ב-15 בינואר, ההבדלים הפוליטיים בין ה-SPD ל-KPD הפכו בלתי ניתנים לגישור אף יותר. בשנים שלאחר מכן, שתי המפלגות לא הצליחו להסכים על פעולה משותפת נגד המפלגה הנאצית, שהתחזקה באופן דרמטי החל מ-1930. בחודשים הראשונים של 1919, היו מרידות חמושים נוספות בכל רחבי גרמניה. בכמה מדינות הוכרזו רפובליקות סובייטיות, בעיקר בבוואריה (הרפובליקה הסובייטית של מינכן), גם אם רק באופן זמני. המרידות הללו פרצו בעקבות החלטתו של נוסקה בסוף פברואר לנקוט בפעולה מזוינת נגד הרפובליקה הסובייטית של ברמן. למרות ההצעה לנהל משא ומתן, הוא הורה ליחידות הפרייקור שלו לפלוש לעיר. כ-400 בני אדם נהרגו בקרבות שהתפתחו. זה גרם להתפרצות של שביתות המוניות בחבל הרוהר, ריינלנד ובסקסוניה. חברי ה-USPD, ה-KPD ואפילו ה-SPD קראו לשביתה כללית שהחלה ב-4 במרץ. בניגוד לרצונה של הנהגת השביתה, השביתות הסלימו לקרבות רחוב בברלין. ממשלת פרוסיה, שהכריזה בינתיים על מצב מצור, קראה לממשלת הרייך לעזרה. שוב נוסקה העסיק את ה-Gardekavallerie-Schützendivision, בפיקודו של פאבסט, נגד השובתים בברלין. עד תום הלחימה ב-16 במרץ, הם הרגו כ-1,200 בני אדם, רבים מהם לא חמושים ולא מעורבים. בין היתר, 29 חברי דיוויזיית הצי העממית, שנכנעו, הוצאו להורג, מאחר שנוסקה הורה לירות במי שנמצא חמוש במקום. גם המצב בהמבורג ובתורינגיה דמה מאוד למלחמת אזרחים. ממשלת המועצה שהחזיקה מעמד זמן רב ביותר הייתה הרפובליקה הסובייטית של מינכן. רק ב-2 במאי הפילו אותה יחידות פרוסיות ויחידות פרייקור מווירטמברג באמצעות אותן שיטות אלימות כמו בברלין ובברמן. לפי דעתם השלטת של היסטוריונים מודרניים, הקמת ממשלה סובייטית בסגנון בולשביקי בגרמניה ב-9–10 בנובמבר 1918 הייתה בלתי אפשרית. עם זאת, ממשלת אברט חשה מאוימת מהפיכה משמאל, ובהחלט התערערה על ידי תנועת הספרטקיסטים; לפיכך היא שיתפה פעולה עם הפיקוד העליון והפרייקור. הפעולות האכזריות של הפרייקור במהלך המרידות השונות הרחיקו דמוקרטים שמאליים רבים מה-SPD. הם ראו בהתנהגותם של אברט, נוסקה ושאר מנהיגי ה-SPD במהלך המהפכה בגידה מוחלטת בתומכיהם שלהם. ב-19 בינואר 1919, נבחרה אספה לאומית מכוננת (Verfassungsgebende Nationalversammlung). מלבד SPD ו-USPD, מפלגת המרכז הקתולית השתתפה, וכך גם כמה מפלגות ממעמד הביניים שהתבססו מאז נובמבר: המפלגה הדמוקרטית הגרמנית השמאל-ליברלית (DDP), מפלגת העם הגרמנית הלאומית-ליברלית (DVP) והמפלגה הלאומית הגרמנית השמרנית והלאומנית (DNVP). למרות המלצתה של רוזה לוקסמבורג, ה-KPD לא השתתפה בבחירות הללו. עם 37.4% מהקולות, ה-SPD הפכה למפלגה החזקה ביותר באספה הלאומית וקיבלה 165 מתוך 423 צירים. ה-USPD קיבלה רק 7.6% מהקולות ושלחה 22 צירים לפרלמנט. הפופולריות של ה-USPD עלתה זמנית פעם נוספת לאחר הפוטש של קאפ ב-1920, אך המפלגה התפרקה ב-1922. מפלגת המרכז הייתה שנייה בגודלה ל-SPD עם 91 צירים, ל-DDP היו 75, ל-DVP היו 19 ול-DNVP היו 44. כתוצאה מהבחירות, ה-SPD הקימה את מה שנקרא קואליציית ויימאר עם מפלגת המרכז וה-DDP. כדי להתרחק מהבלבול שלאחר המהפכה בברלין, האספה הלאומית התכנסה ב-6 בפברואר בעיירה ויימאר, תורינגיה, כ-250 ק"מ מדרום-מערב לברלין, שם נבחר פרידריך אברט לנשיא הרייך הזמני ב-11 בפברואר. פיליפ שיידמן נבחר לראש הממשלה (Ministerpräsident) של הקואליציה החדשה שהוקמה ב-13 בפברואר. אברט הושבע חוקתית לנשיא הרייך (Reichspräsident) ב-21 באוגוסט 1919. מצד אחד, חוקת ויימאר הציעה יותר אפשרויות לדמוקרטיה ישירה מאשר חוק היסוד הנוכחי לרפובליקה הפדרלית של גרמניה, למשל על ידי הקמת מנגנון למשאלי עם. מנגד, סעיף 48 העניק לנשיא את הסמכות לפסוק נגד הרוב ברייכסטאג, בסיוע הצבא במידת הצורך. בשנים 1932–1933, סעיף 48 היה מכריע בהשמדת הדמוקרטיה הגרמנית. ערך מורחב – רפובליקת ויימאר מ-1920 עד 1923, כוחות לאומנים המשיכו להילחם נגד רפובליקת ויימאר ונגד יריבים פוליטיים מהשמאל. בשנת 1920, ממשלת גרמניה הופלה לזמן קצר בהפיכה שארגן וולפגנג קאפ (הפוטש של קאפ), וממשלה לאומנית הייתה לזמן קצר בשלטון. עד מהרה הפגנות ציבוריות המוניות אילצו את המשטר הזה לעזוב את השלטון. בשנים 1921 ו-1922, מתיאס ארצברגר וולטר רתנאו נורו על ידי חברי הארגון קונסול האולטרה-לאומני. המפלגה הנאצית החדשה שהוקמה, בהנהגתו של אדולף היטלר ובתמיכתו של ראש הצבא הגרמני לשעבר אריך לודנדורף, עסקה באלימות פוליטית גם נגד הממשלה וכוחות שמאל. בשנת 1923, במה שידוע כיום כ"הפוטש במרתף הבירה", הנאצים השתלטו על חלקים ממינכן, עצרו את נשיא בוואריה, מפקד המשטרה ואחרים ואילצו אותם לחתום על הסכם שבו הם מאשרים את ההשתלטות הנאצית ומטרתה להפיל את ממשלת גרמניה. הפוטש הגיע לסיומו כאשר הצבא והמשטרה הגרמנית הוזעקו להפילו, וכתוצאה מכך עימות מזוין שבו נהרגו מספר נאצים וכמה שוטרים. רפובליקת ויימאר הייתה תמיד נתונה ללחץ גדול הן מצד השמאל הקיצוני והן מצד הימין הקיצוני. השמאל הקיצוני האשימו את הסוציאל-דמוקרטים השולטים בכך שבגדו באידיאלים של תנועת הפועלים על ידי מניעת מהפכה קומוניסטית ושחרור הפרייקור על העובדים. הימין הקיצוני התנגדו לכל שיטה דמוקרטית, והעדיפו במקום זאת מדינה סמכותית הדומה לאימפריה שנוסדה ב-1871. כדי לערער עוד יותר את אמינותה של הרפובליקה, ימניים קיצוניים (במיוחד חברים מסוימים בחיל הקצינים לשעבר) השתמשו ב-Dolchstoßlegende כדי להאשים קונספירציה לכאורה של סוציאליסטים ויהודים לתבוסה של גרמניה במלחמת העולם הראשונה, ששאבה בעיקר דלק מהעובדה ששמונה מתוך עשרת מנהיגי המהפכה הקומוניסטית היו יהודים. שני הצדדים היו נחושים להפיל את רפובליקת ויימאר. בסופו של דבר הצליחו בכך הימין הקיצוני, ורפובליקת ויימאר הגיעה לסיומה עם עלייתם של היטלר והמפלגה הנאצית לשלטון. המהפכה של 1918/19 היא אחד האירועים החשובים ביותר בהיסטוריה המודרנית של גרמניה, אולם היא מוטמעת בצורה גרועה בזיכרון ההיסטורי של הגרמנים. כישלונה של רפובליקת ויימאר שהמהפכה הזו הביאה לידי ביטוי והעידן הנאצי שלאחריה חסמו זמן רב את ראיית האירועים הללו. עד עצם היום הזה, הפרשנות של אירועים אלה נקבעה יותר על ידי אגדות מאשר על ידי עובדות. גם הימין הרדיקלי וגם השמאל הרדיקלי - בנסיבות שונות - טיפחו את הרעיון שמרד קומוניסטי שואף להקים רפובליקה סובייטית בעקבות הדוגמה הרוסית. גם מפלגות המרכז הדמוקרטיות, במיוחד ה-SPD, בקושי היו מעוניינות להעריך את האירועים שהפכו את גרמניה לרפובליקה בצורה הוגנת. במבט מקרוב התברר שהאירועים הללו הם מהפכה שנתמכה על ידי הסוציאל-דמוקרטים ונעצרה על ידי הנהגת המפלגה שלהם. תהליכים אלו עזרו להחליש את רפובליקת ויימאר כבר מראשיתה. לאחר שממשלת הרייך והפיקוד העליון התנערו מאחריותם למלחמה ולתבוסה בשלב מוקדם, נותרו מפלגות הרוב של הרייכסטאג להתמודד עם הנטל שנבע מכך. באוטוביוגרפיה שלו, יורשו של לודנדורף וילהלם גרנר אומר, "זה התאים לי מצוין, כשהצבא והפיקוד העליון נשארו חסרי אשמה ככל האפשר במשא ומתן על הפסקת אש עלובה זו, שממנה לא ניתן היה לצפות לשום דבר טוב". כך נולד "אגדת תקיעת הסכין בגב", לפיו המהפכנים דקרו את הצבא, "בלתי מנוצח בשדה הקרב", בגב ורק אז הפכו את הניצחון הכמעט בטוח לתבוסה. בעיקר היה זה לודנדורף שתרם להפצת זיוף ההיסטוריה הזה כדי להסתיר את תפקידו שלו בתבוסה. בחוגים לאומיים ולאומניים, המיתוס נפל על קרקע פורייה. עד מהרה הם כינו את המהפכנים ואפילו פוליטיקאים כמו אברט, שמעולם לא רצו במהפכה ועשו הכל כדי לתעל ולהכיל אותה, בתור "פושעי נובמבר" (Novemberverbrecher). בשנת 1923, היטלר ולודנדורף בחרו בכוונה ב-9 בנובמבר הסמלי כתאריך של ניסיון "הפוטש במרתף הבירה" שלהם. כבר מראשיתה, רפובליקת ויימאר ספגה את הסטיגמה של התבוסה הצבאית. חלק גדול מהבורגנות והאליטות הוותיקות מהתעשייה הגדולה, בעלי האדמות, הצבא, הרשות השופטת והממשל מעולם לא קיבלו את הרפובליקה הדמוקרטית וקיוו להיפטר ממנה בהזדמנות הראשונה. משמאל, פעולות הנהגת ה-SPD במהלך המהפכה דחפו רבים מתומכיה לשעבר לקומוניסטים. המהפכה הכלולה הולידה "דמוקרטיה ללא דמוקרטים". מרד הספרטקיסטים מרד המלחים בקיל אוטו פרידריך, לפני המבול, ברלין 1933-1918, ירושלים: הוצאת כרמל, 2010. מדיה וקבצים בנושא המהפכה הגרמנית בוויקישיתוף גרמניה, היסטוריה, מהפכה, 1918, דף שער בספרייה הלאומית Mark Jones, Founding Weimar, Cambridge University Press, 2016, page 28 שבוע המאורעות הגדולים, הצפירה, 14 בנובמבר 1918