laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מילאנו צ'נטראלה

תחנת מילאנו צ'נטראלה (איטלקית Milano Centrale) היא תחנת הרכבת הראשית של מילאנו ואחת מתחנות הרכבת הראשיות באיטליה ובאירופה כולה. הצורך בהחלפתה של תחנת הרכבת המרכזית של מילאנו שנבנתה ב-1864, הורגש עם פתיחתה של מנהרת סימפלון (Traforo del Sempione) בהרי האלפים ב-1906. המלך ויטוריו אמנואלה ה-3 הניח את אבן הפינה למבנה התחנה בכיכר דוקה ד'אאוסטה (Piazza Duca d'Aosta) ביום 28 באפריל 1906 אף שעדיין לא נערכו תוכניות לבנין. ב-1912 נבחרה הצעתו של האדריכל אוליסה סטקיני, ועבודות הבניה החלו בשנת 1913 ונמשכו בעצלתיים בשל המשבר הכלכלי שפקד את איטליה בזמן מלחמת העולם הראשונה. תוך כדי הבניה, ובמיוחד לאחר שבניטו מוסוליני היה לראש ממשלת איטליה, נערכו שינויים בתוכניות המבנה במטרה להופכו לחלון ראווה של הישגי המשטר הפשיסטי במדינה (ראו להלן). בין היתר נוספה כיפת פלדה ענקית באורך של 341 מטר ובשטח של 66,500 מ"ר. רוחבה של חזית המבנה הוא 200 מטר ובה שלושה שערים לאולם הכניסה והקופות המכונה "גלריה דלה קרוצה" (Galleria delle Carrozze, "אולם הקרונות"). שלוש הקשתות המחפות על אולם זה הן בגובה של 72 מטר, ומבנה התחנה כולו מצופה שיש בגוונים שונים. התחנה נחנכה לבסוף ב-1 ביולי 1931. בתחנה הוקם אתר זיכרון ל-605 יהודי מילאנו, אשר נשלחו בשנת 1944 מרציף 21 להשמדה. שמותיהם מופיעים על קיר הזיכרון במנהרה העולה לרציף זה. האתר משתרע על שטח של 7 מ"ר, והיוזמה להקמתו באה מהממשל האיטלקי והנהלת חברת הרכבות. ב-2006 הוחלט על שיפוץ המבנה בעלות של 100 מיליון אירו תוך שימור סגנונו המקורי וערכו האדריכלי והאומנותי. הכוונה היא לחדש כל חלק במבנה בחומרים זהים לאלה מהם הוא עשוי, וכשהדבר אינו אפשרי, בחומרים הקרובים ככל הניתן לחומרים המקוריים. מיזם השיפוץ כולל את החלפת התאורה, שיפוץ הקשתות וחידוש האולם המלכותי (Sala Reale) הנגיש ישירות מכיכר דוקה ד'אאוסטה ואשר שימש כחדר המתנה לבני משפחת המלוכה. בתחנת הרכבת 24 מסילות רכבת ובכל יום עוברים דרכה כ-320,000 נוסעים וכ-500 רכבות (סך כולל של כ-117 מיליון נוסעים בשנה). התחנה היא תחנת הרכבת היחידה באיטליה בה אמורים להצטלב מספר קווים של הרכבת המהירה האיטלקית (TAV): קו טורינו-מילאנו-ונציה, קו מילאנו-ג'נובה וקו מילאנו-רומא-נאפולי. מתחת לתחנת הרכבת נפגשים קווים 2 ו-3 של הרכבת התחתית של מילאנו. חזית התחנה רציפים בתחנה אולם הכניסה – "גלריה דלה קרוצה" מדיה וקבצים בנושא מילאנו צ'נטראלה בוויקישיתוף התחנה באתר הרשמי של חברת Grandi Stazioni האחראית על תפעולן של תחנות הרכבת הגדולות באיטליה צילום אוויר של התחנה באתר Google maps חנוכת האנדרטה באתר עיריית מילאנו
הנס פון אוילר-שלפין

הנס קארל אוגוסט סימון פון אוילר-שלפין (בגרמנית: Hans Karl August Simon von Euler-Chelpin;‏ 15 בפברואר 1873, אאוגסבורג – 6 בנובמבר 1964, סטוקהולם) היה ביוכימאי שוודי (יליד גרמניה), חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1929 בו זכה במשותף עם ארתור הרדן "על מחקריהם בתחום תסיסת הסוכר ואנזימי תסיסה". לאחר סיום לימודי התיכון שלו, ב-1891, למד פון אוילר-שלפין אמנות באקדמית מינכן לציור. בעקבות התעניינותו בבעיות צבע וצבעי הספקטרום, בחר להתחיל בלימודי מדע ב-1893. הוא החל בלימודיו באוניברסיטת ברלין, שם למד כימיה אצל הרמן אמיל פישר וא. רוזנהיים, ופיזיקה אצל אמיל ורבורג ומקס פלאנק; ב-1895 קיבל תואר דוקטור. אז המשיך לאוניברסיטת גטינגן, שם עבד בין השנים 1896 ל-1897 אצל ולטר נרנסט. בקיץ 1897 עבד במעבדתו של סוונטה ארהניוס, והתמנה לעוזר מחקר שם. ב-1898 הוסמך למרצה (Privatdozent) בכימיה פיזיקלית באוניברסיטה המלכותית של סטוקהולם, וב-1899 התמנה לתפקיד שם. בין 1899 ל-1900 ביקר במעבדתו של ואן 'ט הוף. ב-1906 התמנה לתפקיד פרופסור לכימיה כללית ואורגנית באוניברסיטה המלכותית. ב-1929 התמנה למנהל מכון הוויטמינים ומכון הביוכימיה, שהוקם זה לא מכבר. ב-1941 פרש מהוראה, אך המשיך לעסוק במחקר. עבודתו הביוכימית הראשונה פורסמה ב-1904, ועסקה בפעולתם של אנזימים, בהשוואה לעבודתו המוקדמת על קטליזה, שבחנה הידרוליזה קטליטית של מצעים על ידי היווצרות מלח עם הזרז. חלק נכבד מעבודתו עסק באנזימים אינוורטאז (saccharase) וקטלאז, וזאת בשיתוף עם ק. יוזפסון. עבודתו בתחום התסיסה התקדמה לעיסוק בפוספורילציה, קו-אנזימים, והשלבים הראשונים של התסיסה והקטליזה שלהם. ב-1924 החל בחקר ויטמינים, בשיתוף ב. פון אוילר, פול קארר, ומרגרטה רידבום, איתה ביצע מחקר נוסף, ב-1928, בעניין ויטמין A וקרוטן. ב-1914 פרסם ספר אודות הכימיה של שמרים ותסיסה אלכוהולית. בין 1925 ל-1934 איגד את תוצאות מחקרו המעמיק בתחום האנזימולוגיה במונוגרפיה בשם "Chemie der Enzyme", המונוגרפיה הראשונה בנושא. ב-1957 פרסם ספר עם ב. איסטרט על הכימיה וביוכימיה של רדוקטונים. ב-1958 ביקר ביפן ופרסם מונוגרפיה אודות רדוקטונים בשיתוף פרופסור ק. ימאפוג'י, ד"ר נאמורה וד"ר אדאצ'י. פון אוילר-שלפין חקר גם את הביוכימיה של גידולים, ובמיוחד את חומצות הגרעין בהם, בטכניקה של סמנים שפיתח עם ג'ורג' דה הוושי. בתחום זה פרסם שתי מונוגרפיות, "Biochemistry of Tumours" (עם Boleslaw Skarzynski מקרקוב), ו-"The Chemotherapy and Prophylaxis of Cancer". פון אוילר-שלפין היה חבר האקדמיות למדעים של מדינות וערים רבות, וזכה בתוארי דוקטור לשם כבוד ממספר אוניברסיטאות מובילות. הוא נישא פעמיים; ראשית לכימאית אסטריד קלב, ולזוג נולדו 5 ילדים. בשנית, ב-1913, לאליזבת', ברונית אף אוגלס, שגם עבדה איתו במחקריו. לזוג נולדו 4 ילדים. בנו מנישואיו הראשונים, אולף פון אוילר, היה לרופא ופרמקולוג, וזכה בפרס נובל לפיזיולוגיה ולרפואה לשנת 1970. מדיה וקבצים בנושא הנס פון אוילר-שלפין בוויקישיתוף הנס פון אוילר-שלפין, באתר פרס נובל (באנגלית) פרטים אודותיו באתר NNDB הנס פון אוילר-שלפין, באתר "Find a Grave" (באנגלית) הנס פון אוילר-שלפין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
תחנת הרכבת של הלסינקי

תחנת הרכבת של הלסינקי (בפינית: Helsingin rautatieasema) שוכנת במרכז הלסינקי בירת פינלנד, ונחשבת כאחד מסימני ההיכר של העיר. התחנה היא המרכז התחבורתי של העיר ונקודת המוצא של כל רכבות הפרוורים והרכבות הבינעירוניות שמפעילה חברת הרכבות הפינית (VR - Valtionrautatiet). בכל יום עוברים כ-200,000 נוסעים דרך התחנה ומתחתיה ממוקמת תחנת הרכבת התחתית של הלסינקי ראוטטיאנטורי (Rautatientori - "כיכר המסילה") שהיא העמוסה ביותר מבין 12 התחנות של המטרו העירוני. המבנה מצופה ברובו באבן גרניט פינית, ובצידו המזרחי ניצב מגדל שעון. שני זוגות של דמויות מפוסלות האוחזות בידיהן מנורות ניצבים משני צדיה של הכניסה הראשית, המקומרת. תחנת הרכבת הראשונה בעיר נבנתה בשנת 1860 במקביל לסלילתו של קו הרכבת הראשון במדינה, בין הלסינקי והעיר המנלינה. כשתחנה זו לא התאימה עוד לצורכי העיר, נערכה, בשנת 1904, תחרות לתכנונה של תחנה גדולה יותר ובה זכה האדריכל אליאל סארינן (Eliel Saarinen, אביו של אירו סארינן). הצעתו של סארינן למבנה בסגנון הרומנטי עוררה פולמוס ציבורי, ובשנת 1909 השלים סארינן תוכנית חדשה לחלוטין למבנה מודרני ופונקציונלי. התחנה נחנכה בשנת 1919, ומאז שופצה מספר פעמים. בין היתר נוספה מנהרה תת-קרקעית מתחת לרציפים בשנת 1960, התחנה הותאמה לרכבות חשמליות בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 ותחנת הרכבת התחתית "כיכר המסילה" הושלמה ב-1982. בשנת 2000 הוסף למבנה גג זכוכית שהופיע גם בתוכנית המקורית, ובשנת 2003 נבנו אגף קניות ובית מלון. רייל בלטיקה מדיה וקבצים בנושא תחנת הרכבת של הלסינקי בוויקישיתוף האתר הרשמי של הרכבת הפינית עם קישור לדף אודות התחנה ומפות
טהראן (פרובינציה)

פרובינציית טהראן (בפרסית: استان تهران) היא אחת מ-31 הפרובינציות באיראן, ובירתה העיר טהראן. שטחה כ-18,814 ק"מ מרובע, והיא נמצאת בצפונה ובמרכזה של רמת איראן. נכללים בה 16 מחוזות, 43 נפות, ו-1,358 כפרים. כ-86.5% מתושביה מתגוררים באזורים עירוניים, ו-13.5% באזורים כפריים. בפרובינציה גרים יותר מ-13 מיליון תושבים, שמהווים כ-18% מכלל אוכלוסיית איראן.[דרוש מקור] מרביתם מוסלמים מהזרם השיעי. מיעוטים אחרים הם זורואסטרים, בהאים, יהודים ונוצרים. בפרובינציה מדוברות כמה עשרות שפות (ובהן גילקי ולורי) בשל הגירה מפרובינציות אחרות לעיר הבירה. השפה הרשמית היא השפה הפרסית. פרובינציית טהראן נחשבת לעשירה ביותר במדינה; היא תורמת כ-29% מהתוצר הלאומי הגולמי של איראן.[דרוש מקור] זוהי הפרובינציה המתועשת ביותר במדינה. במחוז טהראן ישנם אתרים ארכאולוגיים רבים המעידים על התיישבות באזור כבר לפני אלפי שנים. במהלך השנים, העיר ריי הייתה המרכזית מבין ערי הפרובינציה. עם השנים, העיר טהראן התפתחה וגדלה עד שהפכה לעיר הבירה ולעיר הגדולה ביותר באיראן בשנת 1778. מאז ועד ימינו היא מהווה את המרכז הפוליטי, התרבותי, הכלכלי והמסחרי המשמעותי של איראן. ברחבי מחוז טהראן קיימים יותר מ-1,500 אתרים היסטוריים בעלי משמעות תרבותית, שרשומים בארגון למורשת התרבות של איראן. האתר העתיק שבהם כולל שרידים של שני אתרים שמתוארכים לאלף ה-4 לפנה"ס. מחוז טהרן משתרע על פני שטח של 18,814 קילומטרים רבועים, שנחשב קטן יחסית למחוזות אחרים באיראן, אך גרים בו למעלה מ-13 מיליון תושבים, מה שהופך אותו למחוז המאוכלס והצפוף ביותר באיראן. 86.5% מהאוכלוסייה גרים באזור עירוני, ו-13.5% גרים באזור כפרי. הנהרות הגדולים במחוז הם נהר קראג', ואחריו נהר ג'ג'רוד. רכס האלבורז עובר בצפון המחוז, בעיקר צפונית לעיר טהראן, אך גם בשאר המחוז מתנשאים מספר רכסי הרים נוספים. האקלים בפרובינציית טהראן יציב יחסית, וכולל ארבעה עונות: חורף, אביב, קיץ וסתיו. בחורף שורר אקלים קר ולרוב יורד שלג. באביב ובסתיו האקלים בדרך כלל מתון אך שופע גשמים, ובקיץ מזג האוויר חמים עד חם ולרוב יבש, אך כל זה נכון לאזורים הנמוכים, כשבהרים קר ולח למחצה במשך כל השנה, ובהרים הגבוהים יותר קר יותר משמעותית והחורפית יותר ארוכים ומושלגים. החודשים החמים של השנה נמשכים מאמצע יולי עד אמצע ספטמבר, כאשר הטמפרטורות נעות בין 28 ל-30 מעלות צלזיוס. בפברואר ובינואר, שהם החודשים הקרים ביותר הטמפרטורה עומדת לרוב על מעלה אחת בלבד, ויכולה להגיע גם ל-4 מעלות. בטהראן הבירה החורפים קרים והקיץ חמים עד חם. כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא כ-200 מ"מ, כשהמקסימום מגיע בעונת החורף, בעיקר בתור שלג. באופן כללי, ניתן להגדיר את אקלים המחוז כצחיח למחצה, כשבדרום ערבות ובצפון אקלים אלפיני. פרובינציית טהראן גובלת בפרובינציות: קום, מרכזי, אלבורז, מאזנדראן וסמנאן. מדיה וקבצים בנושא טהראן בוויקישיתוף אתר על הפרובינציות והמחוזות בפרסית ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של איראן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קום (פרובינציה)

פרובינציית קום (בפרסית: استان قم) היא אחת מ-31 פרובינציות איראן, ובירתה העיר קום. שטחה 11,237 קמ"ר, פחות מאחוז משטח איראן, והיא נמצאת בצפון המדינה. ב-2005 מנתה אוכלוסיית הפרובינציה כ-2,000,000 תושבים, מתוכם 91.2% עירוניים ו-8.8% הגרים באזורים כפריים. בפרובינציה יש מחוז אחד, חמש נפות, ו-256 כפרים הנמצאים בתשעה אזורים כפריים. כארבעים קילומטרים מצפון לעיר קום, בסמוך לכפר פורדו, הוקם מתקן תת-קרקעי גדול להעשרת אורניום באמצעות סרכזות. רוב תושבי הפרובינציה דוברים פרסית בלהג הדומה לניב הטהראני הרשמי. רבים גם דוברי אזרית וערבית בלהג העיראקי. מיעוט דוברים טורקית ח'לגית וכורדית. הדת השלטת בפרובינציה היא אסלאם שיעי, אך יש קהילות קטנות של זורואסטרים ונוצרים. האקלים בפרובינציית קום נע בין מדברי לחצי-מדברי. מכיוון שהפרובינציה ממוקמת ליד פרובינציות צחיחות ורחוקות מהים, היא מתאפיינת ברמת לחות נמוכה וכמות משקעים קטנה. הפרובינציה כוללת אזורים הרריים, גבעות ומישורים ויש בה שני אגמים מלוחים. פרובינציית קום גובלת עם הפרובינציות: טהראן, סמנאן, אספהאן ומרכזי. אגם הוז-י סולטאן (בפרסית: دریاچه حوض سلطان) הוא אגם מלח המשתרע על פני כ-37 קמ"ר 40 קילומטרים צפונית לעיר קום, סמוך לכביש קום-טהראן. מבנה האגם הוא מים רדודים המשתרעים על מישור רחב של מרבצי מלח והוא נמצא כ-720 מטר מעל פני הים. האגם נחשב לאחד החלקים הנמוכים ביותר של הרמה האיראנית. אגם הוז-י סולטאן מתחלק לשני אזורים עיקריים המחוברים זה לזה. שמו של החלק המערבי הוא כשם האגם ושמו של החלק המזרחי הוא "הוז-י מורה" (Hoz-e Moreh). הנהרות קרה- צ'אי (قره‌چای), שור (Shour) וורמין (Varamin) זורמים לאגם ומסייעים בהאטת ייבושו. בעונה הגשומה שלג נמס וגשמים מסייעים גם הם. שאר הנהרות הנשפכים לאגם מגיעים מחלקים דרומיים של פרובינציית טהראן. האגם מתמלא ומתרוקן לפי העונות השונות בשנה ולכן האטרקטיביות שלו משתנה מעת לעת. העונה המומלצת לביקור באגם היא מאמצע הסתיו ועד תחילת האביב. האזור הוא מקלט עבור כמה גזעים של ציפורים נודדות, רובם מגיעים מהמדינות שבצפון הים הכספי. באגם אפשר למצוא את הציפורים הבאות: חוברה, יונה, אווז אפור, ברכייה, ברווז, קזרקה חלודית, פלמינגו, בז, אווז אפור, חסידה וסוגים שונים של נשרים. באזור האגם חיים יונקים כמו ארנב, חולדה, שועל ולעיתים ניתן להבחין בצבי. על פי מחקרים, באגם ישנם יותר מ -240 מינים של יצורים אירוביים יקרי ערך כגון אצות, חיידקים ופטריות. האגם הוא מקום מתאים לגידול שרימפס, הנקרא ארמיטה. הארגון למורשת תרבותית באיראן מונה 195 אתרים בעלי חשיבות היסטורית ותרבותית בקום. האתרים הפופולריים ביותר הם: מערת כּהכּ אגם המלח הוז-י סולטאן אגם המלח דריאצ'ה-י נמכּ ספריית מרעשי נג'פי, ובה למעלה מ-500,000 עותקים וכתבי יד בזאר קום מדרשת פייזיה (مدرسه فیضیه) מסגד ג'מכּראן (مسجد جمکران) המסגד העתיק (مسجد جامع عتیق) המסגד הגדול של קום (مسجد اعظم قم) מקדש פאטמה מעצומה (حرم فاطمه معصومه) מדיה וקבצים בנושא קום בוויקישיתוף "Hoz-e Sultan, a gigantic natural mirror in central Iranian plateau". Tehran Times (באנגלית אמריקאית). 2017-02-04. נבדק ב-2018-07-23.
1225

שנת 1225 היא השנה ה-25 במאה ה-13. זוהי שנה רגילה, שאורכה 365 ימים. באותה תקופה הלוח הגרגוריאני עוד לא היה קיים, ולכן שנה זו קיימת בלוח היוליאני בלבד. כל התאריכים שלהלן הם לפי הלוח היוליאני. 1225 – קרב גארני בין הממלכה הגאורגית המאוחדת לבין האימפריה החווארזמית (חווארזם) תומאס אקווינס, פילוסוף נוצרי (נפטר ב-1274) 1 במאי – ז'אן דה ז'ואנוויל, סופר צרפתי (נפטר ב־1317) 29 בספטמבר – ארנו אמורי, נזיר ציסטרציאני קטלאני 28 באוקטובר – ג'י-אן, משורר, היסטוריון ונזיר בודהיסטי יפני (נולד ב-1155) להלן לוח שנה יוליאני – עברי משולב עם ימים בינלאומיים. חגים ומועדים עבריים: Nothing. ילידי 1225‎ נפטרים ב-1225‎ מדיה וקבצים בנושא 1225 בוויקישיתוף
סיר לילה

סיר לילה (בעברית ספרותית: עֲבִיט שופכין ובסלנג: קרדל) הוא מכל עגול דמוי סיר שנמצא בעבר בחדרי שינה תחת המיטות ושימש כשירותים לשעות הלילה. סירי לילה היו עשויים חרסינה ולרוב כללו מכסה. סירי הלילה היו לפעמים חלק ממערכת כלי רחצה בעיצוב זהה, שכללה קערת רחצה, כד, סבונייה וסיר לילה. סירי לילה מיוחדים לנשים, "בורדלו" ("Bourdaloue"), עוצבו בצורה אליפטית או מלבנית מוארכת, לעיתים עם שפה מוגבהת, כדי לאפשר לנשים שימוש בהם בתנוחת כריעה או עמידה וכן בלבשן את בגדי היום. קיימת אגדה כי השם "בורדלו" הוא על שמו של הכומר הקתולי הצרפתי לואי בורדלו (Louis Bourdaloue), אשר דרשותיו היו כה ממושכות עד כי משרתותיהן של בנות האצולה הניחו במהלכן בדיסקרטיות סירי לילה כאלו תחת שמלות גבירותיהן. סירי לילה שימשו עד המאה ה-19, עת הוחלפו על ידי אסלות המודחות במים. כיום הם עדיין בשימוש באזורים מסוימים, למשל בסין. בישראל שימשו בעבר גם סירי לילה עשויים אמייל. במלון המלך דוד היו עד סוף שנות ה-50 חדרים ללא שירותים צמודים, ובחדר נמצאה שידה ובה סיר לילה. בבתי סוהר לפני קום המדינה ואחריו נעשה בתאי האסירים שימוש בעביט שופכין, או כפי שכונה "קרדל". כאשר מרגילים פעוטות בגמילה מחיתולים, משתמשים לרוב בסירי פלסטיק דמויי סיר לילה, בגודל המתאים לפעוט, אשר עדיין אינו מסוגל לשבת בנוחות על אסלה (זו גבוהה מדי ובעלת פתח רחב מדי עבורו). סירים כאלו מתאימים לתקופת הגמילה גם מהיותם ניידים, כך שהפעוט אינו צריך להתאפק עד שיגיע לחדר השירותים. יש ביניהם המשמיעים מנגינה כאשר הפעוט מצליח לכוון לתוכם. בקיבוצים הייתה נהוגה בתקופת החינוך המשותף הושבת כל ילדי הפעוטון בשעה קבועה על סיריהם. מיכל שתפקידו כשל סיר לילה משמש חולים הרתוקים למיטתם. הוא עשוי פלדת אל-חלד כדי לאפשר חיטוי מיטבי או מיכל פלסטי שלתוכו מכניסים מיכל חד-פעמי מקרטון. ביהדות סיר לילה (גרף של רעי) הוא דוגמה למוקצה מחמת מיאוס. סיר לילה יפני מתקופת אדו סירי לילה מאמייל שנתלו לייבוש על המעקה בבית הילדים סיר לילה רפואי מפלדת אל-חלד סיר לילה באמצע הלובי, אודות תערוכה במלון המלך דוד, מאתר 02net מאוזכר בצירוף תמונה בפרסום "מוזיאון אסירי המחתרות" באתר הזירה הלשונית של רוביק רוזנטל מוקצה, ב"אנציקלופדיה יהודית" באתר "דעת"
איזבל (הקדושה)

איזבל הקדושה, נסיכת צרפת (מרץ 1225 - 23 בפברואר 1270), בת לואי השמיני מלך צרפת ושל בלאנש מקסטיליה. הייתה גם אחותם הצעירה של לואי התשיעי מלך צרפת (הקדוש), ואלפונסו רוזן טולוז, ואחותו הגדולה של שארל מלך סיציליה. מייסדת מנזר לונשאן (Longchamp). בילדותה בחצר המלך, איזבל הקדישה את עצמה לנצרות. קרבתה החזקה לדת הגיעה בעיקר מאחיה, הנסיך לואי התשיעי, שעתיד היה להיות יורש כס המלך. מסירותה הגדולה הייתה למסדר הפרנציסקני והיא פעלה רבות להעצמת המסדר בצרפת. אחד ממפעליה הבולטים התרחש ב-26 במאי 1254, כאשר האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי שלח לאיזבל איגרת תגובה המאשר החזרת מספר כמרים פרנציסקנים לאחר בקשתה של זו. מסירותה של איזבל לדת באה לידי ביטוי גם בהתנגדותה למוסד הנישואין, בעת שסירבה להצעת קונראד הרביעי מגרמניה, בנו של פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. יתר על-כן, איזבל הצהירה ושיבחה ברבים כי היא בתולה ועתידה להישאר כזו. רצונה של איזבל היה להקים מנזר עבור מסדר קלרה הקדושה לנשים בנות המעמד הגבוה שבחרו בחיים של עוני ופרישות מחמירה. המקום נקבע לא רחוק מפרברי פריז ובשנת 1255, לואי התשיעי החל בהליכי הבנייה. ב-10 ביוני 1256, הונחה אבן הפינה למנזר וב-2 בפברואר 1259 הבנייה הושלמה בעקבות סיום תוקף ההיתר שניתן על ידי האפיפיור אלכסנדר הרביעי. המנזר סימל צניעות וטוהר ונשות המנזר היו קרויות: "האחיות הענוות המשרתות את מרים הבתולה הקדושה". איזבל התנגדה להצעה להיות אם המנזר וכף רגלה אף לא דרכה במנזר. זאת בעקבות סכסוכים עם אחיה על אישורים והוראות האפיפיור אורבנוס הרביעי אשר ניתנו בעטיו. לבסוף, ב-27 ביולי 1263 אישר אורבנוס הרביעי את המנזר וזאת לאחר תיקונים שאושרו בתקנון המנזר בעקבות חילוקי דעות אשר נוצרו, בעיקר לגבי הקפדה על שמירת מצוות. תקנון זה קיבל תוקף גם במנזרים אחרים ובכך חיזק האפיפיור את השפעתו גם על המנזרים הפרנציסקנים בצרפת. איזבל נפטרה בביתה אשר בלונשאן ב-23 בפברואר 1270 ונקברה בחצר המנזר אשר בנתה. גופתה הוצאה מהקבר לאחר תשעה ימים וזאת לאחר שלא נראו בה סימני ריקבון וכמו כן, ניסים רבים נטענו ביחס לקברה. ב-4 ביוני 1637 שוב הוצאה גופתה של איזבל. מנזר לונשאן המשיך להיות אבן שואבת לנשים אשר ביקשו להיות לנזירות. כמו כן, המנזר התחזק מהצד הפוליטי כאשר התקיימו לא מעט סעודות בהשתתפות קרדינלים ואפיפיורים, כבשנת 1521 כאשר האפיפיור לאו העשירי הגיע לסעוד במנזר לונשאן לשם חיזוק קשריו עם המסדר. החל מהמאה ה-17 סבל המנזר מעליות וירידות בכוחו. בשלהי המאה ה-18 עם החלשות הכנסייה הקתולית ופרוץ המהפכה הצרפתית נסגר המנזר ובשנת 1794 הוצע מבנה המנזר למכירה. אולם, באין קונה הוחלט בשנת 1857 על הריסת המבנה למעט המגדל. אדמות המנזר כלולות בפארק של יער בולון. מדיה וקבצים בנושא איזבל בוויקישיתוף
לוויין קרב

לוויין קרב הוא אמצעי לחימה המוצב במסלול בחלל. כיום, על פי הידוע, אין לווייני קרב בחלל, וזאת עקב "אמנת החלל החיצון" מ-1967, האוסרת הצבת כלי נשק בחלל ועל הירח. סיבה מרכזית ליצירת האמנה הייתה האפשרות לשימוש בלוויני קרב לתקיפה גרעינית בהפתעה וללא התרעה מוקדמת. ניסויים בשימוש בלווייני קרב החלו כבר בשנות ה-60 על ידי ברית המועצות, ששיגרה לווייני קמיקזה שתקפו לווייני מטרה בהצלחה. לווייני קרב משמשים לתקיפת מטרות ואף להגנה. לווייני קרב משמשים בלוחמת חלל-חלל ואף בלוחמת חלל-קרקע. עקב האיסור בהצבת כלי נשק בחלל מתמקדות המעצמות בפיתוח ובבנייה של כלי נשק כאלו. מחלקים את לווייני הקרב למספר קטגוריות, המבוססות על מיקום המטרה ושיטת התקיפה. בלוחמת חלל-חלל, שבה התוקף והנתקף נמצאים בחלל, קיימים מספר לווייני קרב. לוויין תקיפה - משמש לשיגור עצמים מתוך כוורת המחוברת אליו, כנגד מטרה בחלל. ניתן להשתמש בעצמים המבוססים על אנרגיה קינטית או עצמים מבוססי מנוע. עצמים המבוססים על מנוע חמושים בראש קרב המכיל חומרי נפץ. לוויין קמיקזה - לוויין המכיל חומרי נפץ ומשמש כראש קרב. הלוויין מתפוצץ בקרבת לוויין המטרה או בעת התנגשות בו. האפשרות לשימוש בלוויין בעל ראש קרב גרעיני, כחלק מאסטרטגיות של מלחמה גרעינית, יצרה יישומים בלוחמת חלל-קרקע ואף בלוחמת חלל-חלל. לווין גרעיני- בעת הפעלתו בחלל משמש להשמדה של כלי חלל באזור נרחב. בנוסף, יכול לייצור, לאורך זמן, אזור המשמיד כל כלי חלל העובר דרכו. בלוחמת חלל-קרקע ישמש הלוויין הגרעיני לתקיפה של מטרות על פני כדור הארץ. שיטת תקיפה זו מאפשרת מכה גרעינית בהפתעה, כמעט ללא התרעה מוקדמת. ערך מורחב – נשק נגד לוויינים קיימים מספר אמצעי לחימה מבצעיים שניתן להשתמש בהם כנגד לוויינים. טילי קרקע-חלל בעלי ראש קרב קונבנציונלי נוסו בהצלחה על ידי ברית המועצות ועל ידי ארצות הברית וב-2007 גם על ידי סין. טילים אלו יכולים ליירט לוויינים במסלול נמוך. ב-1985 ביצעה ארצות הברית שיגור מוצלח של טיל אוויר-חלל על ידי מטוס אף-15, שפגע בלוויין שנע במסלול נמוך. ניסויים שביצעו ברית המועצות וארצות הברית בשנות ה-50 וה-60 הראו כי נשק גרעיני המופעל בחלל פוגע קשות במערכי לוויינים. לוויין עלול להיפגע ישירות מהפיצוץ ואף מהפעימה האלקטרומגנטית (EMP) ומהענן הרדיואקטיבי הנותר. בנוסף יכול לוויין להיפגע על ידי תקיפה ישירה על ידי לוויין אחר. ניתן אף לשבש את התקשורת שלו עם תחנת הפיקוד ובקרה שעל הקרקע. לוחמת חלל "היתכנות טכנית של יוזמת ההגנה האסטרטגית", מייקל מאי, בתוך "אסטרטגיה של נשק קונוונציונלי", עורך: ג'רלד שטיינברג, האוניברסיטה הפתוחה (1997) "מלחמה ואסטרטגיה", מאת יהושפט הרכבי, עמ' 133, 232, הוצאת מערכות, תל אביב (2005)
חבל (פירושונים)

האם התכוונתם ל... חבל – חפץ העשוי מסיבים רבים בעל שימושים רבים, כמו קשירת קשרים חבל ארץ – יחידת שטח שאינה מדינה המוגדרת על פי גאוגרפיה, גאולוגיה, ביולוגיה, היסטוריה או הצרכים המנהליים של השליטים על השטח חבל (אקרובטיקה) – מכשיר המשמש לוליינים במופעי אקרובטיקה חבל קפיצה – חפץ המשמש במשחקי ילדים ובפעילות גופנית משיכת חבל – תחרות ספורט. החבל – סרט בבימויו של אלפרד היצ'קוק חובל כבל
רונלד פלטון

רונלד פלטון (באנגלית: Ronald Pelton;‏ 18 בנובמבר 1941 – 6 בספטמבר 2022) היה איש סוכנות הביטחון הלאומית (NSA) של ארצות הברית שמכר את סודות הסוכנות לסובייטים. רונלד פלטון שירת כמומחה קשר ומנתח מודיעין בסוכנות הביטחון הלאומית של ארצות הברית, סוכנות העוסקת בהאזנה וציתות לערוצי הקשר ברחבי העולם. פלטון הצטרף לסוכנות בשנת 1965 ושירת בה 14 שנה, עד להתפטרותו בשנת 1979. בעת שירותו בסוכנות נחשב פלטון כבעל זיכרון צילומי ובא במגע עם מגוון רחב של מידע חסוי. בשנת 1980, בעת שכבר לא שירת בסוכנות, ביקר פלטון בשגרירות ברית המועצות בוושינגטון הבירה וקשר קשר למכירת מידע סודי לסובייטים. המניע לפעולתו היה כספי. הסובייטים שלחו את פלטון לווינה, ובה תודרך על ידי סוכני הק.ג.ב.. הסובייטים שילמו לפלטון עבור המידע שהמציא להם סכומי כסף לא גבוהים, שהסתכמו במשך התקופה לכ-35,000 דולר, עבור מידע על אמצעי האיסוף של המודיעין האמריקאי, שכוונו לעבר ברית המועצות. אחד הסודות שהעביר לסובייטים היה על מבצע חשאי שבו חיברו האמריקאים אמצעי האזנה לקווי הקשר התת-ימיים של ברית המועצות. הנזק שגרם פלטון לאמריקאים היה כבד. הסובייטים הצליחו להתמיד בהפעלתו של פלטון כמקור מידע פעיל בהבטחות לתשלום סכומי כסף נוספים בעתיד. בשנת 1985 חשף עריק סובייטי בשם ויטלי יורצ'נקו את פלטון לאמריקאים. פלטון נעצר ב-25 בנובמבר 1985 והתוודה על מעשיו. הוא הועמד לדין, אך למרות הודאתו בעת מעצרו, הוא כפר באשמה. לאחר משפט מתוקשר הורשע פלטון ונדון לשלושה מאסרי עולם. הוא השתחרר ב-2015, לאחר שריצה 30 שנות מאסר. פלטון מת ב-6 בספטמבר 2022 בפרדריק, מרילנד, בגיל 80. מדיה וקבצים בנושא רונלד פלטון בוויקישיתוף רונלד פלטון, באתר spy museum Ronald Pelton, convicted of spying for Soviets, freed from US custody 30 years after arrest, באתר US-news‏, 24 בנובמבר 2015 יענקי פרבר, מת המרגל שמכר סודות של ארה"ב לסובייטים, באתר בחדרי חרדים, 13 בספטמבר 2022
הסנה הבוער (פסל)

"הסנה הבוער" (1957) הוא פסל מאת הפסל הישראלי יצחק דנציגר. הפסל מציג דימוי של "הסנה הבוער", כלומר של התגלות אלוהים אל משה במדבר. הממד המטאפיזי של נושא העבודה עובד על ידי דנציגר לפסל מופשט, בעל קומפוזיציה דינמית ומלאת תנועה. סגנון הפסל קושר אותו אל תנועת "אופקים חדשים" שדנציגר היה חבר בה. ערך זה הוא קצרמר בנושא אמנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דגל מולדובה

דגל מולדובה הוא טריקולור בצבעים כחול, צהוב ואדום. במרכזו מופיע סמל מולדובה (עיט אוחז במגן עם תמונה של שור הבר האירופי), כדי שלא יהיה זהה לטריקולור הרומני שמשתמש באותם צבעים. שטחי רפובליקת מולדובה היו בימי הביניים ובחלקם עד 1812 חלק מחבל מולדובה ההיסטורי ומנסיכות מולדובה הרומנית ובשנים 1918–1940 ו-1941–1944 חלק מממלכת רומניה, וזו הסיבה לדמיון בין הדגלים. סמל מולדובה המנון מולדובה מדיה וקבצים בנושא דגל מולדובה בוויקישיתוף מולדובה, באתר דגלי העולם (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא סמלים ובנושא מולדובה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
לינדה פסטן

לינדה פסטן (באנגלית: Linda Pastan; 27 במאי 1932 – 30 בינואר 2023) הייתה משוררת יהודייה אמריקאית. לינדה פסטן נולדה למשפחה יהודית ברובע הברונקס שבניו יורק בשנת 1932. היא למדה במכללת רדקליף והשלימה לימודיה באוניברסיטת ברנדייס. לינדה פסטן פרסמה כעשרה כרכי שירה, שהוציאו לה שם של משוררת מוערכת, והיא גם זכתה בפרסים ספרותיים רבים על עבודתה הספרותית. לינדה פסטן הייתה משוררת החצר, המשוררת הרשמית, של מדינת מרילנד, משנת 1991 עד שנת 1995. שיריה עוסקים ביקיריה החיים, ובדמויות מיתיות וארכיטיפיות, הן מן התנ"ך והן מהמיתולוגיה היוונית. לעברית עדיין לא תורגם ספר משלה, אך שירים בודדים משלה תורגמו בידי כמה מתרגמים ונדפסו בכתבי עת ספרותיים בישראל. פסטן התגוררה בצ'בי צ'ייס, מרילנד, עם בעלה אירה פסטן, חוקר ורופא בהכשרתו. היא אם לסופרת רייצ'ל פסטן, לשף ולבעל המסעדה פיטר פסטן, ולנפרולוג סטפן פסטן. 1971 - A Perfect Circle of Sun‏. Chicago: Swallow Press Inc 1975 - Aspects of Eve‏. New York: Liveright 1978 - Marks. 1978 - The Five Stages of Grief.‏ New York: W. W. Norton & Co. 1980 - Setting the Table‏ Dryad Press. 1981 - Waiting For My Life.‏ New York: W. W. Norton & Co 1982 - PM / AM.‏ New York: W. W. Norton & Co. 1985 - A Fraction of Darkness.‏ New York: W. W. Norton & Co. 1988 - The Imperfect Paradise.‏ New York: W. W. Norton & Co. 1991 - Heroes in Disguise.‏ New York: W. W. Norton & Co. 1995 - An Early Afterlife.‏ New York: W. W. Norton & Co. 1998 - Carnival Evening. New and Selected Poems: 1968 – 1998.‏ New York: W. W. Norton & Co. 2001 - The Last Uncle.‏ New York: W. W. Norton & Co. 2006 - Queen of a Rainy Country. Poems.‏ W. W. Norton & Co. 2011 - Traveling Light.‏ New York W. W. Norton & Co. 2011 - A daughter leaving home.‏ New York W. W. Norton & Co. מדיה וקבצים בנושא לינדה פסטן בוויקישיתוף לינדה פסטן, באתר MusicBrainz (באנגלית) רשימת ה-POET LAUREATE של מרילנד, מתוך האתר הרשמי של המדינה MARYLAND MANUAL ON-LINE לינדה פסטן, לזווג את המוות ליופי, באתר ynet, 8 בפברואר 2009 Pastan, Linda | Encyclopedia.com, www.encyclopedia.com ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "לינדה פסטן".