עשר המכות של סטלין

בהיסטוריוגרפיה הסובייטית, עשר המכות של סטלין (ברוסית: Десять сталинских ударов) היו עשר המתקפות האסטרטגיות המוצלחות באירופה שערך הצבא האדום ב-1944 במהלך מלחמת העולם השנייה. ההתקפות הסובייטיות גירשו את כוחות הציר משטח ברית המועצות וזירזו את קריסת גרמניה הנאצית. המונח נשמע לראשונה בנובמבר 1944 מפי יוסיף סטלין בנאומו "יום השנה ה-27 למהפכה הסוציאליסטית הגדולה של אוקטובר" (ברוסית: 27-я годовщина Великой Октябрьской социалистической революции) במהלך ישיבת הצירים הסובייטים של מוסקבה ב-1944. המונח נטבע כשיקוף של פולחן האישיות של סטלין ששרר אז בברית המועצות. הוא לא שיקף תכנון אסטרטגי ספציפי של הסטאבקה, ולעיתים כונתה "שנת שנים עשר הניצחונות", בהתבסס על הפקודה שהוציא סטלין למחרת, המתיר ירי הצדעה ארטילרי עם 24 תותחים ב-12 ערים של ברית המועצות: מוסקבה, לנינגרד, קייב, מינסק, פטרוזבודסק, טאלין, ריגה, וילנה, קישינב, טביליסי, סבסטופול ולבוב. לאחר שנרשם בצעירותו לסמינר התאולוגי הרוסי-אורתודוקסי בטיפליס, הכיר סטלין את התנ"ך ובמיוחד את עשר מכות מצרים, עשר "מכות" מסיביות שנאמר כי אלוהים הטיל על פרעה הרשע והובילו לכניעת פרעה. השימוש במונח הופסק לאחר הנאום הסודי של ניקיטה חרושצ'וב משנת 1956, שהוקיע את סטלין וסיים את פולחן האישיות שלו לאחר מותו. לאחר התמוטטות הארמייה הגרמנית השישית בסטלינגרד, מתקפות הנגד הסובייטיות וקרב קורסק מאוחר יותר ב-1943, התברר כי גלגל המלחמה הולך ומתהפך נגד גרמניה. הכוחות הסובייטיים התקרבו, לאורך כל החזית, לגבול שלפני המלחמה. חלקית בגלל הנחיית הפיהרר מס' 51, שהעבירה את כל האנשים והציוד החדשים לחזית המערבית, כדי לעמוד בפלישה הצפויה של בעלות הברית, שהוצאה ב-3 בנובמבר 1943, כוחות הציר לאורך החזית המזרחית היו מצוידים בצורה לא מספקת בהשוואה למתנגדיהם הסובייטים, תגבורות היו נדירות, והעתודות נמתחו עד דק. אף על פי שבהנחיה זו היטלר רמז שהוא עשוי להיות מוכן לאפשר נסיגות כדי להרוויח זמן, בפועל הוא לא היה מוכן לאשר את הנסיגות שנדרשו על ידי מפקדי הצבא. ההנחיה, בשילוב עם התעקשותו של היטלר להחזיק בשטח שנכבש בכל מחיר, הפכו את הניצחונות הסובייטיים ב-1944 לכמעט בלתי נמנעים. מתקפת לנינגרד-נובגורוד (14 בינואר – 1 במרץ 1944). זו, השנייה מבחינה כרונולוגית של ההתקפות, סיימה לחלוטין על המצור על לנינגרד, שהחל ב-8 בספטמבר 1941. אף על פי שהגרמנים התנגדו בחירוף נפש בהתחלה, לאחר שנערכו שנים להכין טבעות הגנה כולל פילבוקסים ושדות מוקשים סביב לנינגרד, ההגנות הובקעו והכוחות הסובייטיים הגיעו בקלות לגבול אסטוניה. בנאומו של סטלין הוא קרא לזה הסרת המצור של לנינגרד. המבצע נוהל על ידי חזית לנינגרד וחזית וולחוב. מתקפת דנייפר-קרפטי (24 בדצמבר 1943 – 17 באפריל 1944). מתקפה זו יצאה לדרך בערב חג המולד, 1943, והייתה הראשונה מבחינה כרונולוגית של מתקפות 1944, אך השנייה שהוזכרה בנאומו של סטלין. היא כללה את פינוי כוחות הציר מאוקראינה. היא גם הביאה לבידוד של חצי האי קרים שהיה בשליטה גרמנית. היא נקראה שחרור הגדה הימנית של אוקראינה בנאומו של סטלין, ונערכה על ידי החזיתות האוקראיניות הראשונה, השנייה, השלישית והרביעית, והחזיתות הבלארוסיות הראשונה והשנייה. מתקפת אודסה (26 במרץ 1944 – 14 באפריל 1944) שהחלה את המכה השלישית, ומתקפת קרים (8 באפריל – 12 במאי 1944) שהשלימה אותה. אף על פי שמבחינה צבאית נכללה מתקפת אודסה במתקפת דנייפר-קרפטי, סטלין קיבץ אותה עם מתקפת קרים בנאומו. מתקפה זו טיהרה את חצי האי קרים מכוחות גרמנים ורומניים, וכבשה מחדש את סבסטופול. אדולף היטלר סירב לאפשר לכוחות הציר להתפנות, מתוך אמונה ששמירה על חצי האי קרים חיונית לשמירה על הנייטרליות הטורקית. הצבא האדום תקף מעל חצי האי פרקופ, והדף במהירות את הכוחות הגרמניים והרומניים חזרה לסבסטופול, שנכנעה ב-9 במאי. אף על פי שהיטלר נתן סוף סוף אישור לפינוי, רוב החיילים לא הצליחו להימלט בזמן ונכנעו ונלקחו לשבי. עקב אבדות כבדות שספגו הכוחות הרומנים, קרב זה היה גורם מרכזי בכניעה הרומנית מאוחר יותר בשנת 1944. סטלין כינה זאת בנאומו "שחרור אודסה ושחרור קרים". זה נוהל על ידי החזית האוקראינית הרביעית. מתקפת ויבורג–פטרוזאבודסק (9 ביוני – 9 באוגוסט 1944). המתקפה כוונה נגד הכוחות הפיניים צפונית ללנינגרד, והמטרה האסטרטגית שלה הייתה לגרש את פינלנד מהמלחמה על ידי השמדת כוחות פיניים בחצי האי קרליה והתקדמות לנהר קימי, לפיה יתכוננו הכוחות הסובייטיים להתקדמות עמוק לתוך פינלנד. היא נערכה על ידי חזית לנינגרד וחזית קרליה. הכוחות הסובייטיים הצליחו לגרש את הכוחות הפיניים משטח שכבשו ב-1941, אך ההתקדמות הסובייטית נבלמה בקרב טלי-איהנטלה. צפונה יותר, ניצחונות פינים בקרבות ווסאלמי ואילומנסי עצרו ניסיונות סובייטיים נוספים לפרוץ את הקווים הפיניים. ההשמדה הסובייטית של הכוחות הפיניים וההתקדמות לנהר קימי נכשלו. טיוטת מסמך לא חתומה בשם "התנאים לכניעה ללא תנאי של פינית" נמצאה באוקטובר 1993 בארכיון משרד החוץ הרוסי, מה שמרמז כי כניעה ללא תנאי אכן הייתה המטרה הסובייטית. בעוד שהצבא האדום לא הצליח להשיג את כל מטרותיו, המתקפה בכל זאת הובילה לכך שפינלנד הסכימה לתנאי השלום הסובייטיים. ב-19 בספטמבר 1944 נחתמה שביתת הנשק במוסקבה, שסיימה את מלחמת ההמשך. סטלין כינה את המבצע "שחרור הרפובליקה הסובייטית של קרליה-פינלנד". מבצע בגרטיון (22 ביוני – 19 באוגוסט 1944) החל בדיוק שלוש שנים לאחר הפלישה לברית המועצות, ונקרא על שמו של פיוטר בגרטיון, נסיך גאורגי שנלחם עבור האימפריה הרוסית במהלך מלחמות נפוליאון, המתקפה הרחיקה את הכוחות הגרמנים האחרונים שנותרו בטריטוריה הסובייטית, וכבשה מחדש את בלארוס. היא הסבה אבדות כבדות ביותר לקבוצת ארמיות מרכז הגרמנית, עד כדי כך שהיא כונתה "השמדת קבוצת ארמיות מרכז", והייתה ללא ספק אחת התבוסות הקשות של גרמניה במלחמה. הכוחות הסובייטיים התקדמו על פני קו בוברויסק-מוהילב-ויטבסק, וכמעט הגיעו לוורשה לפני שעצרו. כמעט 30 דיוויזיות גרמניות כותרו ליד מינסק, והכוחות הסובייטים הגיעו לגבול של פרוסיה המזרחית לפני המלחמה. סטלין כינה את המבצע "המבצע הבלארוסי" ושחרור ליטא וחלקים משמעותיים מפולין, ולהתקדם לגבולות גרמניה." הוא נוהל על ידי החזית הבלטית הראשונה, והחזיתות הבלארוסיות הראשונה, השנייה והשלישית. מתקפת לבוב-סנדומייז' (13 ביולי – 29 באוגוסט 1944). מתקפה זו מדרום למבצע "בגרטיון" ובמקביל למבצע "בגרטיון" התקדמה דרך פולין ועברה את נהר הבוג. אף על פי שהיא התקדמה מעט בהתחלה, בסופו של דבר היא הצליחה, וכבשה את ברודי, לבוב וסנדומייז'. המתקפה נקראה שחרור מערב אוקראינה וחציית הוויסלה, ונערכה על ידי החזית האוקראינית הראשונה, ובשילוב עם מבצע בגרטיון, השמידה את קבוצת ארמיות מרכז הגרמנית. מתקפת יאשי-קישינב השנייה (19 באוגוסט – 14 באוקטובר 1944). המתקפה הזו כוללת את מתקפת יאשי–קישינב השנייה, בין 20 ל-29 באוגוסט, והמעקבים שלה, שנמשכו גם באוקטובר. מתקפה זו והמבצעים שנמשכו בעקבותיה נערכו בעיקר בבלקן, והיו מכוונים ליחידות גרמניות ורומניות בקבוצת ארמיות דרום אוקראינה. כ-15 או 16 דיוויזיות גרמניות כותרו עם כמה דיוויזיות רומניות במהלך ההתקדמות הסובייטית. פעולות אלו גרמו ישירות לכניעה של רומניה ובולגריה. היא השמידה את יחידות קבוצת ארמיות דרום אוקראינה, והכוחות הסובייטיים התקדמו עמוק לתוך רומניה. בנאומו של סטלין הוא התייחס לזה כאל יציאת רומניה ובולגריה מהמלחמה, התקדמות לגבולות הונגריה, והאפשרות להציע סיוע ליוגוסלביה. המתקפה נערכה על ידי החזיתות האוקראיניות השנייה והשלישית. המתקפה הבלטית (14 בספטמבר – 20 בנובמבר 1944). כשכבשה מחדש את המדינות הבלטיות, כולל רוב לטביה ואסטוניה, בודדה מתקפה זו את כיס קורלנד, שבו נותקו 30 דיוויזיות של קבוצת ארמיות צפון מקבוצת ארמיות מרכז עד סוף המלחמה באירופה. נאומו של סטלין כינה את המתקפה שחרור אסטוניה ולטביה, כיתור הגרמנים בקורלנד, ויציאה כפויה של פינלנד מהמלחמה. חזית לנינגרד והחזיתות הבלטיות הראשונה, השנייה והשלישית ערכו מתקפה זו. מתקפת הקרפטים המזרחיים (8 בספטמבר 1944 – 28 בספטמבר 1944), מתקפת בודפשט (29 באוקטובר 1944 – 13 בפברואר 1945), ומתקפת בלגרד (14 בספטמבר 1944 – 24 בנובמבר 1944). המתקפות האלו שהיו המתקפות האחרונות של 1944, הביאו לכיבוש בודפשט ב-13 בפברואר 1945. בודפשט כותרה על ידי הכוחות הסובייטיים ב-26 בדצמבר 1944, ונלכדה לאחר שבועות של קרבות רחוב אכזריים. שלוש המתקפות נתפסו ותוכננו כהתקדמות אסטרטגית מתמשכת אחת שהייתה חדורת גם משמעות פוליטית רבה בשל השתתפות הכוחות הקומוניסטיים היוגוסלביים בשלב האחרון שלה. סטלין כינה זאת חציית הרי הקרפטים, שחרור בלגרד והצעת עזרה ישירה לצ'כוסלובקיה, השמדת כוחות הציר בבודפשט ושחרור בלגרד. המתקפה נערכה על ידי החזיתות האוקראיניות הראשונה, השנייה, השלישית והרביעית. מתקפת פטסאמו-קירקנס (7–29 באוקטובר 1944). המבצע הצבאי הארקטי הראשון והיחיד בקנה מידה גדול החל לאחר שהכוחות הגרמניים לא התפנו מהשטח הפיני עד 15 בספטמבר, כפי שהוכתב בתנאי שביתת הנשק במוסקבה. זה כלל כוחות סובייטים שרדפו אחרי גרמנים נסוגים לתוך נורווגיה, והיה מוצלח מאוד עבור ברית המועצות. המבצע הוביל לכיבוש מכרות הניקל בפצ'נגה, שייצרו מתכת חיונית למאמץ המלחמתי הגרמני. סטלין כינה זאת הסרת האיום מהכוחות הגרמניים לנמל הספנות הצפוני הסובייטי מורמנסק וכניסה לנורווגיה. המתקפה נערכה בעיקר על ידי חזית קרליה, בסיוע כוחות הצי הסובייטי. 27-я ГОДОВЩИНА ВЕЛИКОЙ ОКТЯБРЬСКОЙ СОЦИАЛИСТИЧЕСКОЙ РЕВОЛЮЦИИ Доклад Председателя Государственного Комитета Обороны на торжественном заседании Московского Совета депутатов трудящихся с партийными и общественными организациями г. Москвы 6 ноября 1944 года Приказ Верховного Главнокомандующего 7 ноября 1944 года (אורכב 03.05.2008 בארכיון Wayback Machine) И. Сталин о Великой Отечественной войне Советского Союза. — М.: Госполитиздат, 1946 Willmott, p. 368 Ziemke, p. 216 Ziemke, p. 217 Pimlott, p. 330