laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
סקסטוס אמפיריקוס

סקסטוס אמפיריקוס (בערך 160–210) היה פילוסוף, אסטרונום ורופא יווני שחי באלכסנדריה ובאתונה. הוא נודע בעיקר בשל ספרו "תמצית הפירוניזם" שבו סיכם את תורת הספקנות שהחלה עם הפילוסוף פירון מאליס. סקסטוס אמפיריקוס כתב ספרים רבים שמהם שרדו שלושה בלבד: "תמצית הפירוניזם" (Πυῤῥώνειοι ὑποτυπώσεις, Pyrrhōneioi hypotypōseis) ושני ספרים בשם "נגד המתמטיקאים". בספריו אלה הביע ספקות באשר לידע האנושי בכללו. הפירוניזם מהווה צורה קיצונית של ספקנות שלפיה אין לחרוץ משפט על השאלה אם ניתן לדעת דבר על אודות מהותה של המציאות. סקסטוס אמפיריקוס טען שקיימות שלוש גישות לבעיית הידע האנושי: הדוגמה שלפיה ניתן לגלות את האמת המסתתרת מאחרי המציאות (לשם דוגמה זו של הפילוסופים מן האסכולה הסטואית שגרסו כי ניתן לגלות את האמת האלוהית באמצעות התבונה האנושית). גישתם של הפילוסופים מן האקדמיה האפלטונית, ובהם ארקסילאוס וקרנאדס, שלפיה לא ניתן לגלות את האמת בדבר מהותה של המציאות. תורת הספקנות שלפיה אין לחרוץ משפט על בעיית הידע האנושי, ויש להמשיך בחקר התנאים שבהם ניתן יהיה לגלות אמת זו. סקסטוס אמפיריקוס טען כי לכל מי שחורץ משפט על האמת חייב להיות עיקרון המצדיק את עמדתו, אך היות שלכל טיעון אפשר להציג טיעון שכנגד, לא ניתן לאשר עמדה שכזו. במסה הפילוסופית הגדולה "סנגוריה על רמון סבונד" (ספר 2 פרק 12), שבה סקר את הפירוניזם בהשפעת סקסטוס אמפיריקוס, מישל דה מונטן כתב: "כדי לחרוץ משפט על המסרים שאותם אנו מקבלים באמצעות החושים יש לנו צורך במכשיר שיפוטי. כדי לוודא את אמיתותו של מכשיר זה אנו זקוקים להוכחה, וכדי לוודא את ההוכחה אנו זקוקים שוב למכשיר, וכך אנו סובבים במעגל קסמים אינסופי... אם נרצה להעדיף מסרים מסוימים על פני אחרים יהיה עלינו לוודא את בחירתנו באמצעות בחירה נוספת, ואת הבחירה השנייה באמצעות בחירה שלישית, וחוזר חלילה." לדעת סקסטוס אמפיריקוס, שהלך בעקבותיהם של פירון מאליס ושל אנסידמוס, עלינו להימנע מלחרוץ משפט על דבר לחיוב או לשלילה. אך שלא כארקסילאוס וכקרנאדס, ששללו את האפשרות לדעת דבר בוודאות, הוא לא שלל את האפשרות שקיים ידע אנושי, אלא טען שאין בידע זה משום אמת אובייקטיבית. לשם דוגמה, כאשר מישהו אומר כי הדבש מתוק לחכו, מדובר באמת סובייקטיבית שאיננה אומרת דבר על מהותו האמיתית של הדבש. סקסטוס אמפיריקוס מזכיר בספרו את היהודים בין דוגמאות לאומות הדבקות בקיום מצוות תזונתיות ומציין ש"יהודי או כהן מצרי יעדיף למות מיד ולא לאכול חזיר" (Hypotyposes, III, 222-223). ספרו של סקסטוס אמפיריקוס "תמצית הפירוניזם" תורגם מיוונית ללטינית בידי אנריקוס סטפאנוס (ז'נבה 1562) ובידי גנטיאן ארווט (1569). סקירה תמציתית זו של הפירוניזם הייתה מקובלת באירופה של המאה השש עשרה, המאה השבע עשרה והמאה השמונה עשרה, והייתה לה השפעה לא רק על מישל דה מונטן, אלא גם על רבים אחרים, ובהם דייוויד יום וגאורג וילהלם פרידריך הגל. "המילון ההיסטורי והביקורתי" של פייר בל שיצא לאור ב- 1697 וב- 1702, שימש כמקור על אודות רעיונותיו של סקסטוס אמפיריקוס. מדיה וקבצים בנושא סקסטוס אמפיריקוס בוויקישיתוף biography/Empiricus סקסטוס אמפיריקוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) סקסטוס אמפיריקוס, תמצית הפירוניזם, ספר I סעיפים 1-3 מנחם שטרן - Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Jerusalem, 1980, Vol. II, CII. Sextus Empiricus, p. 159
גארי קולמן

גארי ויין קולמן (באנגלית: Gary Wayne Coleman; ‏8 בפברואר 1968 – 28 במאי 2010) היה שחקן אמריקאי. נודע בעיקר בשל התפקיד אותו גילם בקומדיית המצבים המצליחה "על טעם ועל ריח" בשנים 1978–1986. קולמן נולד בעיר ציון(אנ') שבמדינת אילינוי בשנת 1968. הוא אומץ על ידי אדמוניה סו, אחות מומחית (nurse practitioner) במקצועה וו.ג. קולמן, מפעיל מלגזה במקצועו. קולמן סבל ממחלה קשה בכליות ( focal segmental glomerulosclerosis – FSGS) אשר גרמה להפסקת צמיחתו בגיל צעיר – בשל כך נשאר קולמן בגובה 1.42 מ' ובעל מראה של ילד צעיר במשך כל חייו. הוא עבר בהמשך שתי השתלות כליה, אחת בשנת 1973 ואחת בשנת 1984, ובשל כך טופל בדיאליזה בקביעות. על אף שקולמן נודע בעיקר בזכות התפקיד אותו גילם בקומדיית המצבים "על טעם ועל ריח", קולמן הופיע עוד קודם לכן, בשנת 1977 בתפקיד אורח בסדרות "משפחת ג'פרסון" ו-"Good Times". פריצת הדרך הגדולה של קולמן הייתה כאשר שיחק בתפקיד ארנולד ג'קסון בסדרה "על טעם ועל ריח" בתור ילד שאומץ על ידי אלמן עשיר. התוכנית שודרה בשנים 1978 - 1986 וזכתה להצלחה רבה. קולמן הפך לדמות הפופולרית ביותר בתוכנית באותה העת ונודע בעיקר בשל אמרת הכנף הקבועה שלו בסדרה "על מה אתה מדבר, וויליס?" ("?What'choo talkin' 'bout, Willis"). בשנת 1979 הופיע בתפקיד אורח בסדרה באק רוג'רס במאה ה-25. בשנת 1996 קולמן שיחק בפרק האחרון של "הנסיך המדליק מבל אייר" כארנולד, שם היה עם קונרד ביין בבדיקה בבית של משפחת בנקס במטרה לקנות אותו. בשנת 2006 גארי השתתף בתפקיד אורח בסדרת הקומדיה לילדים "דרייק וג'וש" בתור האיש שמוכר גרילים. בשנת 2008 שיחק בדרמה הקומית "באק האוורד הגדול" בכיכובם של טום הנקס וג'ון מלקוביץ', וגילם תפקיד קטן בסרט "שיר הלל אמריקאי". בעקבות ההצלחה הרבה לה זכה, לאורך השנים כיכב קולמן במספר סרטי קולנוע וסרטים אשר הופקו לשידור בטלוויזיה. ב-26 בפברואר 2010 קולמן לקה בהתקף אפילפטי על הסט של תוכנית הטלוויזיה "The Insider". שיחק בשני פרקים בנשואים פלוס. קולמן אושפז בתחילה ב-26 במאי 2010 במרכז הרפואי בפרובו שביוטה במצב קשה עם דימום תוך-גולגולתי, לאחר שנפל וקיבל מכה בראשו בביתו אשר בפאתי סולט לייק סיטי. בהמשך שקע קולמן בתרדמת. לבסוף, החליטה משפחתו לנתק אותו ממכשירי ההנשמה. קולמן מת ב-28 במאי 2010. קולמן נישא בחשאי לחברתו מזה חמישה חודשים, שאנון פרייס, בת ה-22, ב-28 באוגוסט 2007. הזוג נפגש לראשונה על הסרט הקומי משנת 2006 "Church Ball". בחודש מאי 2008 הופיעו קולמן ואשתו בתוכנית הריאליטי "Divorce Court" במטרה להסדיר את חילוקי הדעות ביניהם ולהציל את נישואיהם. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. בשנת 1989 תבע קולמן את הוריו ואת היועץ עסקי שלו לשעבר על כך שלקחו שלא בצדק 3.8 מיליון דולר מקרן הנאמנות שלו. ב-23 בפברואר 1993 החליט בית המשפט שהנתבעים יפצו את קולמן בסכום של 1,280,000 דולרים. ב-1998 הואשם בתקיפה, לאחר שתקף אישה שביקשה ממנו חתימה. הוא הורשע ונגזר עליו עונש של מאסר על תנאי וכן תשלום פיצויים לאישה שתקף בסכום של 1,665 דולר. מדיה וקבצים בנושא גארי קולמן בוויקישיתוף גארי קולמן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) גארי קולמן, באתר AllMovie (באנגלית) גארי קולמן, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) גארי קולמן, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) גארי קולמן: 1968-2010, גלריית תמונות באתר הוושינגטון פוסט סוכנויות הידיעות, גארי קולמן הלך לעולמו, באתר nrg‏, 28 במאי 2010 השחקן גרי קולמן הלך לעולמו, באתר ynet, 28 במאי 2010 גארי קולמן, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
M23

M23 (מ-Messier 23, או NGC 6494) הוא צביר פתוח בקבוצת הכוכבים קשת הנמצא במרחק של כ-2,150 שנות אור ממערכת השמש ומכיל לפחות 150 כוכבים שזוהו. הצביר התגלה על ידי שארל מסיה ב-20 ביוני 1764 ותואר על ידיו כ"צביר של כוכבים קטנים קרובים זה לזה". ויליאם הרשל ציין בשנת 1786 כי הצביר מכיל כוכבים רבים ומפוזרים בעלי בהירות נראית דומה. בשנת 1953 בסקר שבוצע במצפה הכוכבים נורמן לוקייר שבאקסטר, נספרו בצביר 149 כוכבים. לצביר דרגת בהירות 6.9 וקל לזהותו באמצעות משקפת כ-4.3 מעלות מצפון-מערב לכוכב μ (מו) בקשת. כוכבי הצביר הבהירים ביותר הם מדרגת בהירות 9.2, וניתן לצפות בהם ובעשרות כוכבים עמומים יותר באמצעות טלסקופ חובבים. קוטרו של הצביר כ-15 שנות אור ומרחקו ממערכת השמש הוא כ-2,150 שנות אור כך שגודלו הזוויתי הוא כ-27 דקות קשת - מעט פחות מקוטרו של הירח המלא. בסקר שנעשה על כוכבי הצביר נספרו 12 כוכבים מדרגת בהירות 10 ומטה, 17 מדרגת בהירות 11, 24 מדרגת בהירות 12, 20 משדרגת בהירות 13 ו-96 כוכבים עמומים יותר. כוכבי הצביר הם כוכבים פחות חמים מהכוכבים של מרבית הצבירים הפתוחים, כשהחם ביותר מביניהם הוא מסוג ספקטרלי B9 בלבד, בעוד שבצבירים פתוחים נמצאים בדרך כלל בעיקר כוכבים צעירים מסוג ספקטרלי B. ככל הנראה מדובר בצביר ותיק יחסית שגילו מוערך בכ-200 מיליוני שנים. מדיה וקבצים בנושא M23 בוויקישיתוף M23 בקטלוג מסיה באתר SEDS M23, בבסיס הנתונים SIMBAD לגרמי שמיים אסטרונומיים
בית הכנסת של אלטקירש

בית הכנסת של אלטקירש, שבעיירת אלטקירש (Altkirch) (אנ') באו-רן שבאלזס הצרפתית, הממוקם ברחוב Rue de Ferrette, הוא בית כנסת שכיום בקושי נמצא בשימוש. באלטקירש הייתה קיימת קהילה יהודית כבר במאה ה-14. לאחר גירוש היהודים בידי שארל השישי, מלך צרפת ב-1394, שבו והתיישבו בה יהודים במהלך המאה ה-18. ב-1844 אוישה בעיירה משרת הרבנות. בית הכנסת הוקם בין שנת 1834 ל-1837, על חורבות בניין אחר. בפוגרומים שנערכו נגד היהודים במהלך מהפכת 1844 בצרפת, נחרב ונהרס בית הכנסת, והוא שוקם מחדש ב-1850. בתקופת הכיבוש הנאצי הוסב בית הכנסת לבית קולנוע. החל מ-1950 ניתן היה להשתמש בו שוב לתפילה, אך עקב האוכלוסייה היהודית הדלילה בעיר נעשה בו שימוש רק בימי חג מיוחדים. השיקום והשיפוץ ב-1850 נעשו בהכוונת הארכיטקט הצרפתי ז'אן-בטיסט שאקר (Schacre) (אנ'). באולם התפילה גלריות לעזרת נשים בשלושת צדדיו. המסגרות בצד החיצוני של החלונות המקושתים, שעשויות מאבני חול צבעוניות, מדגישות את החזית. על ארון הקודש שבנוי בתוך גומחה בקיר המזרחי מחוץ לבניין בצד הכביש, תלוי בצִדו החיצוני אבן לוחות הברית. על שער הכניסה כתוב: ”כִּי כָּל-הָעַמִּים יֵלְכוּ אִישׁ בְּשֵׁם אֱלֹהָיו; וַאֲנַחְנוּ נֵלֵךְ בְּשֵׁם-ה' אֱלֹהֵינוּ” (מיכה ד, ה). מדיה וקבצים בנושא בית הכנסת של אלטקירש בוויקישיתוף בית הכנסת באלטקירש (בצרפתית) בית הכנסת באלטקירש באתר alemannia-judaica (בגרמנית)
כתר (משטר תנועה)

כתר הוא מינוח צבאי למצור המוטל על אזור מסוים למניעת מעבר אוכלוסייה בין שטחים שבשליטת צה"ל. כתר, בעגה הצבאית הצה"לית פירושו הגבלת תנועה המוטלת על התושבים של אזור מסוים, בדרך כלל ביו"ש, בשל סיבות ביטחוניות ואחרות. באיו"ש הכתר מונע מהתושבים אפשרות מעבר בין אזורים שונים שבשליטת הרשות הפלסטינית. לעיתים ניתן לעבור בין האזורים שבשליטה פלסטינית אך הדבר תלוי בהוצאת היתר לתנועה בכתר או בקיומו של מצב הומניטרי חריג, למשל, מקרה רפואי. בניגוד לעוצר, בעת הטלת כתר התנועה בתוך האזור שבשליטה פלסטינית נותרת חופשית, והתושבים יכולים לצאת מבתיהם. הכתר נאכף לרוב באמצעות הקמת מחסומים צבאיים על הכניסות והצירים הראשיים אל האזור וממנו, חסימת יתר הדרכים וכן על ידי ביצוע פטרולים ומארבים לאורך גבולותיו. לאור הבעייתיות בהפעלת משטר נוקשה שכזה לאורך זמן, והביקורת שספג עקב כך, נמנע צה"ל כיום מהטלת כתר מלא לתקופות ארוכות, אך עדיין נעשה שימוש באמצעי זה על פי הצורך. סגר עוצר היתר כניסה לישראל עתירה לבג"ץ כנגד הגבלות כתר משכם - באתר האגודה לזכויות האזרח ערך זה הוא קצרמר בנושא צבא. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בית הכנסת של ברגהיים

בית הכנסת של ברגהיים שבעיירת ברגהיים (Bergheim) (אנ') באו-רן במחוז אלזס בצרפת, הוא בית כנסת שהוסב לאולם לאירועים שונים, ששוכן ב-Rue des Juifs (רחוב היהודים). כבר במאה ה-14 היו תושבים יהודים בברגהיים, והללו הקימו במשך השנים בתי כנסת בסגנונות שונים. בית הכנסת מתקופת ימי הביניים נהרס בשריפה שמחקה חלק מהעיר, ובית הכנסת הנוכחי הוקם בין השנים 1860-1863 על חורבותיו. במפקד אוכלוסין שנערך באותן שנים נספרו בעיר 361 יהודים, שהיוו 11 אחוזים מהאוכלוסייה. בתקופת הכיבוש הנאצי נהרס ונבזז בית הכנסת ומאז לא התקיימו יותר תפילות במקום. בשנת 1991 שופץ המבנה ומשמש כאולם אירועי תרבות. המבנה נבנה ותוכנן בידי הארכיטקט אוגוסט הרטמן. יש בו חלונות מקושתים עם מסגרות אבני חול. מעל לשער הכניסה קיים מקושת משולש, ומעליו חלון עגול גדול שמסביבו חצי מעגל של אבני חול. למעלה ליד שיפוע הגג הבנוי בצורת גמלון חרוטים לוחות הברית. בבית הכנסת לשעבר התנוסס לוחית זיכרון לזכר הקהילה היהודית. יהדות אלזס מדיה וקבצים בנושא בית הכנסת של ברגהיים בוויקישיתוף בית הכנסת של ברגהיים, באתר alemannia judaica בית הכנסת של ברגהיים (בצרפתית)
יוון (דמות מקראית)

יָוָן הוא דמות מקראית הנזכרת בספר בראשית כבן הרביעי מתוך שבעה של יפת בן נח, ואביהם של אלישה, תרשיש, כתים ודדנים. יוון מזוהה כאבי העם היווני על ידי יוסף בן מתתיהו. שמו של יוון מופיע בלוח העמים שבספר בראשית: ”בְּנֵי יֶפֶת גֹּמֶר וּמָגוֹג וּמָדַי וְיָוָן וְתֻבָל וּמֶשֶׁךְ וְתִירָס... וּבְנֵי יָוָן אֱלִישָׁה וְתַרְשִׁישׁ כִּתִּים וְדֹדָנִים.” (ספר בראשית, פרק י', פסוקים ב'–ד') בספר דניאל מוזכר העם היווני כאחד מארבעת העמים ששלטו על עם ישראל, ויש הרואים בדבריו רמזים לדמותו של אלכסנדר מוקדון. רבים מזהים את ברכתו של נח ליפת אביו של יוון "יפת אלוהים ליפת וישכון באהלי שם" בתור תרגום שבעים שתורגם ליוונית. בעוד שיוון מזוהה כאבי העמים ההלניים, בניו מזוהים עם עמים אחרים לחופו הצפון מזרחי של הים התיכון. אלישה מזוהה על ידי רוב החוקרים עם אלשיה, יוסף בן מתתיהו זיהה את אלישה עם האאולים שישבו בפלופונסוס ובחוף הצפוני של אנטוליה המערבית; תרשיש עם תרשיש בספרד או בדרום טורקיה; כתים עם קפריסין ודדנים עם רודוס. תרבות יוון מגדל בבל הגנאלוגיה של התנ"ך ספר דניאל, פרק ח פס' 21–22 ופרק י"א פסוק 2 Commentary on the Whole Bible Volume IV "אלישה", אנציקלופדיה מקראית א, עמ' 352 ערך זה הוא קצרמר בנושא תנ"ך. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
המשטרה הניידת

המשטרה הניידת (באנגלית: Police Mobile Force, ובראשי תיבות: PMF) הייתה יחידה של משטרת המנדט שהוקמה בשנת 1940, כאשר היא לקחה על עצמה חלק מהמשימות שקודם לכן היו בידי הצבא הבריטי, שהיה עסוק בלחימה כנגד מדינות הציר במלחמת העולם השנייה. עם הקמתה מנתה היחידה, שנחשבה יחידת עילית, כ-550 איש, שכללו כ-50 קצינים בריטיים, 250 שוטרים בריטיים וכ-250 שוטרים ארץ ישראליים, יהודים וערבים. החל משנת 1944 שימשה היחידה במאבק כנגד המחתרות שקמו ביישוב העברי ולצורך כך גויסו אליה עוד כ-2000 שוטרים בריטיים והשוטרים הארץ ישראליים שוחררו ממנה. היחידה התנייעה באמצעות שריוניות ושימשה ככלי חשוב במאבק הבריטים כנגד המחתרות, שהחמיר בשנת 1945 עם הקמת תנועת המרי העברי. תקציבה בשנים 1945–1946 הגיע למעל מיליון לירות. מפקדה האחרון של היחידה היה הבריגדיר ברנרד פרגוסון. בליל 22 בפברואר 1946 תקף הפלמ"ח ארבעה מבסיסי המשטרה הניידת, בג'נין, בשפרעם (במקום בו הוקם אחר כך המרכז ללימודי משטרה של משטרת ישראל), בכפר ויתקין (במקום בו מצוי כיום מחנה משטרת החופים בנעורים) ובשרונה (במקום בו מצויה כיום הקריה בתל אביב). בפעולת שרונה נהרגו ארבעה מאנשי הפלמ"ח, המכונים "הארבעה" וכיום נקרא על שמם רחוב הארבעה בתל אביב. בדצמבר 1946, בעקבות המלצתו של צ'ארלס ג'ורג' ויקהאם, הודיע הקולונל ויליאם ניקול גריי, מפקד משטרת המנדט, על פירוק היחידה, והטמעת שוטריה בשורות המשטרה הכללית. הסיבה שניתנה לכך הייתה כי בעת הקמת היחידה, בשנת 1940, לא יכול היה הצבא להעניק סיוע צבאי למשטרה, אך לאחר מכן השתנה המצב, ואין עוד צורך בפעילות היחידה. Haim Levenberg, Military preparations of the Arab community in Palestine, 1945-1948, page 156 תקציב הממשלה השתא ואשתקד, דבר, 8 במאי 1946 פורקה המשטרה הניידת, דבר, 26 בדצמבר 1946 ערך זה הוא קצרמר בנושא הממלכה המאוחדת ובנושא תולדות עם ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אמצעי הצבעה

האם התכוונתם ל... אמצעי הצבעה (מחשב) (עכבר ותחליפי עכבר) - אמצעי קלט שעיקר פעולתו הוא הזזת הסמן. אמצעי הצבעה מכני - ראו מקל הקלדה אמצעי הצבעה (בחירות) – אמצעי שבעזרתו ניתן לקיים בחירות דמוקרטיות (כגון פתק הצבעה במעטפה או מכשיר הצבעה חשמלי).
חרארדו מרטינו

חרארדו דניאל "טאטא" מרטינו (בספרדית: Gerardo Daniel "Tata" Martino, נולד ב-20 בנובמבר 1962 ברוסאריו שבארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי וכיום מאמן את אינטר מיאמי. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. בשנים 2007 עד 2012 אימן את נבחרת פרגוואי בכדורגל. בעונת 2012/2013 אימן את ניואל'ס אולד בויס אותה עזב בתום העונה. ב-22 ביולי 2013 הוכרז מרטינו כמאמנה החדש של ברצלונה, וחתם על חוזה לשנתיים במועדון. ב-17 במאי 2014 עם אובדן תואר האליפות של ברצלונה לאתלטיקו מדריד הודיע מרטינו על התפטרותו מהמועדון. ב-12 באוגוסט 2014 הוכרז מרטינו כמאמנה החדש של ארגנטינה. ניואלס אולד בויס ליגת העל הארגנטינאית: 1988, 1991 ו-1992 (קלאוסורה) ליברטד (פרגוואי) ליגת העל הפרגוואית (אפרטורה): 2000, 2003, 2006 ליגת העל הפרגוואית (תחרות אבסולוטית): 2002, 2006 סרו פורטניו (פרגוואי) ליגת העל הפרגוואית (אפרטורה, קלאוסורה ואבסולוטית): 2004 ניואלס אולד בויס ליגת העל הארגנטינאית: 2013 ברצלונה הסופר קאפ הספרדי: 2013 אטלנטה יונייטד גביע ה-MLS: ‏ 2018 נבחרת מקסיקו גביע הזהב של CONCACAF‏: 2019 מאמן השנה בדרום אמריקה: 2007 מדיה וקבצים בנושא חרארדו מרטינו בוויקישיתוף חרארדו מרטינו, באתר Transfermarkt חרארדו מרטינו, באתר Soccerway חרארדו מרטינו, באתר BDFutbol חרארדו מרטינו, באתר WorldFootball.net חרארדו מרטינו, באתר National Football Teams חרארדו מרטינו, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt מי אתה טאטא, כתבה על קורות חייו של חרארדו מרטינו, באתר בארסה מאניה, אתר האוהדים הרשמי של ברצלונה בישראל רשמית: טאטה מרטינו הוכרז כמאמן נבחרת ארגנטינה, באתר וואלה, 13 באוגוסט 2014 ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגלנים ארגנטינאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מצודת בלוגראדצ'יק

מצודת בֵּלוֹגְרָאדְצִ'יק (בבולגרית: Белоградчишка крепост, מוכרת גם בשם קָאלֵטוֹ Калето "המצודה" מהמילה הטורקית קַאלֵה) היא מבצר עתיק במחוז וידין שבצפון-מערב בולגריה, סמוך לעיירה בֵּלוֹגְרָאדְצִ'יק. ביצורי המצודה הם שילוב מיוחד של חומות בעובי עד 2 מטרים, שנבנו בתקופות שונות, יחד עם צוקי גבוהים האופייניים לאזור - "צוקי בֵּלוֹגְרָאדְצִ'יק" (Белоградчишки скали), שגובהם מגיע עד ל-70 מטרים. שטח המצודה 10.2 דונמים והיא מחולקת לשלוש חצרות, כאשר החצר השלישית היא הגבוהה והמבוצרת מכולן. תחילת היווצרותם של צוקי בלוגראדצ'יק בתור הפרם, לפני כ-230 מיליון שנה, באורוגנזה שיצרה את רכס הרי הבלקן והחלה להרים את אזור בלוגראדצ'יק. מאוחר יותר בתור הטריאס הפך האזור לקרקעיתו של ים רדוד, בו הושקעו חול, חצץ וחרסית. ביורה התמצקו המשקעים בתהליכי דיאגנזה והם הפכו לשכבות קשות של קונגלומרט ואבן חול. שכבות אלה כוסו בתחמוצות ברזל דוגמת המטיט, שהעניקו לצוקים את צבעם האדמדם. בראשיתו של הקימוט האלפיני החלה התרוממות של האזור מעל פני הים, ולפני כ-45 מיליון שנים נוצר קמר באזור בֵּלוֹגְרָאדְצִ'יק. תהליכי ההתרוממות והקימוט גרמו לסדיקת הסלעים בכיוונים שונים. לסדקים אלה חדרו מי נחלים ששחקו אותם ויצרו את הצוקים המוכרים. המצודה הוקמה לראשונה בתקופת האימפריה הרומית בין המאה הראשונה והשלישית, כדי לחלוש על דרכים ראשיות שעברו באזור. באותה תקופה רוב הביצורים היו טבעיים. איוון סרצימיר, צאר וידין הרחיב את המצודה במאה ה-14, והפך אותה למצודה השנייה בחשיבותה בצארות וידין. בשנת 1396 האזור כולו נכבש על ידי העות'מאנים, שהציבו במצודה חיל מצב, והרחיבו את הביצורים כנגד שודדים ("היידוקים") וכנגד מורדים. בתחילת המאה ה-19 הוצבו במקום תותחים, והמצודה הורחבה עוד בסגנון האדריכלות העות'מאנית, אך עם שילוב של אלמנטים אירופאים בהשפעת מהנדסים מצרפת ומאיטליה. המצודה שימשה את הצבא העות'מאני בדיכוי מרידה אזורית בשנת 1850, ולאחר שחרור בולגריה, נעשה בה שימוש במלחמת בולגריה–סרביה (1885). מדיה וקבצים בנושא מצודת בלוגראדצ'יק בוויקישיתוף סיור וירטואלי במצודת בֵּלוֹגְרָאדְצִ'יק ובצוקים מצודת בֵּלוֹגְרָאדְצִ'יק
סימפוניות פריז

סימפוניות פריז הן הכינוי שניתן למספר סימפוניות של המלחין פרנץ יוזף היידן, אשר נכתבו בין השנים 1785-1786. בשנת 1780 היה היידן כבר מלחין פופולרי מאוד, ומצליח. בעקבות הצלחתו, ביקש ממנו בשנת 1785 המוסד הפריזאי "האגודה של התא האולימפי" לכתוב סדרה של שש סימפוניות. היידן נעתר לבקשתם וכתב את הסימפוניות, אשר ממוספרות בסימפוניות 82-87 ברשימת הסימפוניות לפי הובוקן. סימפוניות אלו נכתבו בין השנים 1785-1786. סימפוניות פריז נודעו באיכותן הגבוהה וברף הגבוהה שהיידן הציב להן. סדרת סימפוניות זו היא מן הסימפוניות הראשונות אשר לא הוזמנו מן החצר אשר העסיקה את היידן, אלא יצירות אשר נכתבו לפי הזמנה, ופתחו צוהר לקראת הזמנות רבות אשר יקבל היידן בעתיד. אחת מן הסימפוניות הללו היא הסימפוניה מס' 85 בסי-במול מז'ור, שנודעת בכינויה "המלכה". המלכה מארי אנטואנט שמעה את הסימפוניה הזו ומאוד התלהבה ממנה, ולכן ניתן לסימפוניה הזו הכינוי הזה. כינוי הסימפוניה "הדב" ניתן לה שנים רבות מאוחר יותר. הפרק האחרון, הכולל צלילי דרון אשר מזכירים מוזיקה לחמת חלילים, עובד יחד עם כל הסימפוניה לפסנתר, ולחוברת אשר יצאה לאור קראו "ריקוד הדב". עיבוד זה נועד ללוות ריקוד דובים - בידור חוצות אשר היה פופולרי באותה עת. הסימפוניה כתובה להרכב הכולל חליל, שני אבובים, שני בסונים שתי קרנות\חצוצרות, טימפני וכלי קשת. בשני כתבי יד שקיימים לסימפוניה, התזמור כולל קרנות באחד, וחצוצרות באחר. לרוב נהוג לבצע אותה עם קרנות וחצוצרות גם יחד. למרות מספורה של הסימפוניה, היא האחרונה אשר נכתבה בסדרת סימפוניות זו. 1. ויואצ'ה אסאי 2. אלגרטו - צורת הפרק היא וריאציות כפולות. 3. מנואט וטריו 4. פינאלה - ויואצ'ה כינויה של סימפוניה זו דבק בה, משום שהמוטיב של הנושא השני בפרק הראשון, הזכיר למאזינים בני התקופה את תנועות הראש של תרנגול. 1. אלגרו ספיריטואוזו 2. אנדנטה, הסולם משתנה למי במול מז'ור 3. מנואט - אלגרטו וטריו 4. פינאלה - ויואצ'ה, בסולם סול מז'ור הסימפוניה נכתבה ב-1786 באחוזת אסתרהאזי וביצוע הבכורה היה ב-1787 בפריז. הרכב הסימפוניה הוא: חליל, שני אבובים, שני בסונים, שתי קרנות, טימפני וכלי קשת. 1. לארגו-אלגרו 2. אנדאנטה- פרק בצורת ווריאציות 3. מנואט וטריו 4. פינאלה - ויואצ'ה הסימפוניה כונתה בשמה כבר סמוך לזמן ביצועה, והוא ניתן לה משום שהיא הייתה החביבה ביותר על המלכה מארי אנטואנט. לעיתים ניתן לסימפוניה הכינוי הארוך יותר "מלכת צרפת". הרכב הסימפוניה הזו הוא שני חלילים, שני אבובים, שני בסונים, שתי קרנות וכלי קשת. 1. אדג'יו-ויואצ'ה 2. רומנסה-אלגרטו - הפרק בנוי בצורת וריאציות. המוזיקולוג רובינס-לנדון טוען שהן כתובות על שיר עם צרפתי ישן. 3. מינואט-אלגרטו - וטריו 4. פינאלה-פרסטו הרכב הסימפוניה הוא: חליל, שני אבובים, שני בסונים, שתי קרנות, שתי חצוצרות, טימפני וכלי קשת. 1. אדג'יו-אלגרו ספיריטו 2. קרפצ'יו-לרגו. 3. מנואט וטריו 4. פינאלה-אלגרו קון ספיריטו. הרכב הסימפוניה הוא: חליל, שני אבובים, שני בסונים, שתי קרנות, טימפני וכלי קשת. 1. ויואצ'ה 2. אדג'יו 3. מנואט וטריו 4. פינאלה-ויואצ'ה
גוארני (פירושונים)

האם התכוונתם ל... גוארני – שפה אינדיאנית בדרום אמריקה (ראו גם: טופי-גוארני) גוארני (מטבע) – מטבע פרגוואי. גוארני (עם) – קבוצה אתנית בדרום אמריקה. גוארני (כדורגל) – מועדון כדורגל מקמפינאס שבסאו פאולו, ברזיל קלוב גוארני – מועדון כדורגל מאסונסיון שבפרגוואי
הכנסייה המלכיתית היוונית-קתולית

הכנסייה המלכיתית היוונית-קתולית (בערבית: كنيسة الروم الملكيين الكاثوليك, בלטינית: Ecclesiae Graecae Melchitae Catholicae) היא כנסייה אוניאטית העומדת בפני עצמה ("סואי יוריס") שהסתפחה לכנסייה הקתולית לאחר שהתפצלה במאה ה-18 מן הכנסייה האנטיוכית. מאמיני הכנסייה, הקרויים מלכיתים, הם בני מוצא מעורב יווני ומזרח-תיכוני ונחשבים צאצאי ראשוני הנוצרים באנטיוכיה הסורית מן המאה הראשונה לספירה. הם מגדירים עצמם כ"קתולים מזרחיים מקיימי פולחן ביזנטי" – כלומר, הם כפופים לאפיפיור ולוותיקן אך זוכים לאוטונומיה פולחנית שבמסגרתה הם משמרים את המנהגים והליטורגיה שמקורותיהם בנצרות היוונית-אורתודוקסית. מספר המשתייכים לכנסייה המלכיתית היוונית-קתולית נאמד בכ-1.5 מיליון, כמחציתם בארצות המזרח התיכון השונות (בעיקר לבנון, סוריה, ירדן, ישראל והרשות הפלסטינית) וכמחציתם מהגרים מארצות אלה (וצאצאיהם) שנפוצו ברחבי העולם - בעיקר במדינות מערב אירופה, צפון אמריקה ודרום אמריקה. בראש הכנסייה עומד מאז שנת 2017 הפטריארך יוסוף הראשון עבסי (בערבית: يوسف الأوّل عبسي), שתוארו הרשמי "פטריארך אנטיוכיה וכל המזרח, אלכסנדריה וירושלים". הוא אחד מחמישה כהני דת נוצריים הנושאים בתואר "פטריארך אנטיוכיה", והוא כפוף ישירות לאפיפיור. הוא החליף בתפקידו את קודמו הפטריארך גרגורי לאחם, שעמד בראש הכנסייה משך 17 שנה, מאז שנת 2000. מקום מושב הפטריארכיה כיום בדמשק, סוריה. נצרות מזרחית קתולית מדיה וקבצים בנושא הכנסייה המלכיתית היוונית-קתולית בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הכנסייה המלכיתית היוונית-קתולית (בערבית, באנגלית ובצרפתית) האתר הרשמי של המוטרנות המלכיתית יוונית-קתולית עכו, חיפה וכל הגליל (בערבית) Melkite.org – הכנסייה המלכיתית היוונית-קתולית בארצות הברית (באנגלית) הפטריארכיה המלכיתית היוונית קתולית – האתר הרשמי (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא נצרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אדיפוס בקולונוס

אדיפוס בקולונוס (ביוונית: Οἰδίπους ἐπὶ Κολωνῷ) היא טרגדיה יוונית שנכתבה על ידי סופוקלס. המחזה מהווה את החלק השני בטרילוגיה התבאית של סופוקלס מבחינה כרונולוגית של הסיפור הוא מתרחש לאחר "אדיפוס המלך" ולפני "אנטיגונה" אולם על פי סדר כתיבתו על ידי סופוקלס הוא המחזה האחרון שנכתב בטרילוגיה והמחזה האחרון שכתב סופוקלס בכלל והוצגה על ידי נכדו סופוקלס השני ב-401 לפנה"ס. המחזה מסמל את גאולתו של אדיפוס, אם ב"אדיפוס המלך" הוא הלך מאיגרא רמא לבירא עמיקתא וממלך תבאי האהוב ואיש משפחה הפך לרוצח אב וחוטא בגילוי עריות עם אמו ומאבד את ממלכתו ומשפחתו ב"אדיפוס בקולונוס" הוא מתחיל כעיוור אומלל שמשוטט בארץ אולם בסופו של דבר הוא עולה למעלת גיבור באטיקה ובקולונוס שנוכחותו תביא מזל טוב לארץ. לאחר ההתרחשות ב"אדיפוס המלך" שבה התגלה פשעו של אדיפוס הוא מוגלה מעירו תבאי על ידי קריאון שממונה למלך החדש של העיר. לאחר גירושו מתבאי אדיפוס העיוור נידון להיות נע ונד בארץ כשרק בתו אנטיגונה משמשת כתומכת בו ויוצאת יחד איתו לגלות. המחזה נפתח כשאדיפוס ואנטיגונה מגיעים לקולונוס, יישוב כפרי באטיקה שנשלט על ידי אתונה, שם הם נחים בחורשה המקודשת לאריניות. המקומיים מזהירים אותו מלשכון בחורשה המקודשת. לאחר שהם מבינים מי הוא, הם מבקשים ממנו לעזוב את מדינתם על מנת שלא יביא מזל רע עליה. בסופו של דבר המלך תסאוס מסכים להעניק לו הגנה, בעיקר בזכות מעמדו כמלך בעבר, ומתוקף ההבנה שלא בצע את פשעיו בכוונה תחילה. בתו האחרת של אדיפוס, איסמנה, מגיעה ומודיעה להם על מה שקרה בעיר. על הריב שקם בין בני אדיפוס על השלטון ועל כך שפולינייקס גורש מתבאי. כמו כן היא מבשרת על הנבואה שאדיפוס עתיד להעלות לגדולה את המדינה שבה הוא ייקבר. לכן קריאון מגיע לקולונוס ומנסה לשכנע את אדיפוס לחזור לעיר מולדתו אולם אדיפוס מסרב תוך שהוא מחרף את תבאי על כך שלדעתו גירשה אותו בלי הצדקה ואת בניו שנטשוהו. קריאון לא מקבל את תשובתו של אדיפוס וחוטף את אנטיגונה ואיסמנה בניסיון להכריח את אדיפוס לחזור לתבאי אולם הן מוצלות על ידי תסאוס ואנשיו ומוחזרות לאביהן. בינתיים פולינקס מגיע לראות את אדיפוס ומנסה להתפייס איתו, מאמץ שאותו דוחה אדיפוס. בחלק זה של המחזה אנו לומדים על כוונתו של פולינקס לצאת למלחמה נגד תבאי ומלחמה זאת עתידה לשמש הרקע למחזה "אנטיגונה" שהוא המחזה הסופי בטרילוגיה התבאית. בינתיים פורצת סופת ברקים ואדיפוס רואה בזה את הסימן מזאוס למותו המתקרב. הוא מוליך את תסאוס למקום שעתיד להיות קברו בחורשה המקודשת ומשביע אותו לשמור בסוד את מקום קבורתו. לאחר מכן אנו מתבשרים על מותו של אדיפוס על ידי שליח. המחזה מסתיים כשבנותיו של אדיפוס מתאבלות עליו, אנטיגונה מבקשת לחזור לתבאי תוך שהיא מקווה לעצור את המלחמה שפולינקס הכריז על מולדתו - זהו רמז להתרחשויות ב"שבעה נגד תבאי" לאייסכילוס. סופוקלס, אוידיפוס בקולונוס, תרגם מיוונית והוסיף מבואות, הערות ונספחים שלמה דיקמן, ירושלים, מוסד ביאליק, תשכ"ג 1963 סופוקלס, אדיפוס בקולונוס, מיוונית: אהרן שבתאי, תל אביב, שוקן, תש"ס 1999 התיאטרון ביוון העתיקה אדיפוס בקולונוס, בתיאטרון קרוב מיסודו של ניקו ניתאי אדיפוס בקולונוס, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית)