laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
צ'ואו

צ'וּאוֹ (ביפנית: 中央区 – רובע מרכזי) הוא אחד מ-23 הרבעים של טוקיו, אשר יחדיו מהווים את לבה של טוקיו, בירת יפן. הרובע עצמו נקרא "העיר צ'ואו". כפי ששמו מעיד, מבחינה היסטורית זהו הרובע המסחרי המרכזי של טוקיו, אף על פי ששינג'וקו הפך למתחרה רציני על התואר, מאז סוף מלחמת העולם השנייה. השכונה המפורסמת ביותר ברובע היא גינזה, אשר נבנתה סביב מטבעה של מטבעות זהב ועל שמה היא קרויה. מטבעת הזהב, או בשמה היפני קינזה, שכנה בעבר באתר בו נמצא כיום המטה המרכזי של בנק יפן, אשר שוכן גם הוא בצ'ואו. ההערכה המקובלת, נכון ל-2008, היא שברובע מתגוררים 108,943 אנשים, והצפיפות בו היא 9,654 אנשים לקמ"ר. עם זאת, בגלל הריכוז הרב של עסקים, בנייני משרדים, וחלל קמעונאי, האוכלוסייה גדלה בשעות היום לכ-650,000 נפשות. בשנת 1612 התחיל השוגון טוקוגאווה איאיאסו, שתכנן לבסס את אדו כבירתה דה פקטו של יפן, בעבודה על מחוז מסחרי שיקיף את הקצה המערבי של דרך טוקיאדו, אחת מחמש הדרכים של אדו, אשר חיברה בין טוקיו לקנסאי. במהלך תקופת אדו נודע אזור זה כ"אדומאצ'י" – מרכז העיר אדו. חלק גדול מהאזור, בעיקר גינזה וצוקיג'י, היה חול שנערם על הדלתא של נהר סומידה, עד אשר מולאה בידי השוגון. ב-1657, אחרי ששרפה כילתה את מרבית העיר, תוכנן הרובע מחדש עם תעלות נוספות, כדי להתאים יותר לסחר הימי. ב-1869 התיישבו זרים בצוקיג'י, מושבה אשר פעלה עד 1899 לערך. ב-1872 כילתה שרפה נוספת מרבית מאזור גינזה. בעקבות זאת, תכנן המושל של טוקיו מחדש את גינזה, כדי שתהיה מרכז מסחרי בסגנון אירופאי, בין שינבשי, שהיה באותם ימים המסוף המרכזי של הרכבות בעיר מדרום וניהונבשי, אזור המסחר והכלכלה העיקרי, מצפון. ב-1878, תחת חוק ארגון מקומי חדש, הוקמו תחת ממשלת העיר טוקיו הרבעים של ניהונבשי וקיובשי, אשר חלשו על האזור אשר קרוי כיום צ'ואו. בעקבות תבוסתה של יפן במלחמת העולם השנייה הופקעו מספר בניינים לטובת המפקד העליון של כוחות הברית, כמרכזי אספקה לכוחות הכיבוש. בניינים אלה כללו את מטה חברת השעונים "האטורי", את הכלבו "מצויה" ואת בניין טושיבה. כל הבניינים הוחזרו לשליטה אזרחית יפנית בשלבים עד 1951. ב-15 במרץ 1947 הוקם רובע צ'ואו תחת חוק האוטונומיה המחוזית החדש, ממיזוג של רובעי ניהונבשי וקיובשי שקדמו לו. צ'ואו הוא הרובע המרכזי של טוקיו, מוקף בחמשת הרבעים צ'יודה, מינאטו, טאייטו, סומידה וקוטו. מבחינה מנהלית, מחולק צ'ואו לשלושה חלקים: ניהונבשי, קיובשי וצוקישימה. ניהונבשי וקיובשי הם בעיקר אזורים מסחריים מהצד המזרחי של תחנת רכבת טוקיו, אשר מפגישים בין השכונות המפורסמות גינזה וצוקיג'י. צוקישימה הוא אי נפרד במפרץ טוקיו, אשר בולטים בו בעיקר מגדלי הדירות. עד מלחמת העולם השנייה היה האזור שתי וערב של נהרות ותעלות, שבהם השתמשו בסירות קטנות אשר היו אז כלי המסחר העיקרי. לאחר המלחמה נסתמו דרכי מים רבות, על מנת ליצור מקום לכבישים, בניינים ואוטוסטרדות. עם זאת, נתיבי המים שהועלמו הם הבסיס לחלק מהותי בחלוקה לשכונות בתוך הרובע. נהר הסמידה הוא הגבול המזרחי של הרובע. מבחינה פיזית צ'ואו הוא הרובע השני הכי קטן בטוקיו, עם שטח כולל של 10.15 קמ"ר בלבד. רק רובע טאייטו קטן יותר ממנו. 23 הרבעים של טוקיו אתר האינטרנט הרשמי של צ'ואו (ביפנית) צ'ואו, ברשת החברתית פייסבוק צ'ואו, ברשת החברתית אקס (טוויטר) צ'ואו, ברשת החברתית אינסטגרם צ'ואו, סרטונים בערוץ היוטיוב אתר הרובע (באנגלית) Kit Nagamura, Well-heeled in Chuo Ward, באתר Japan Times, ‏2 בנובמבר 2007
בלה שאגאל

בלה רוזנפלד שאגאל (ברוסית: Бэлла Розенфельд-Шагал;‏ 15 בדצמבר 1895, ויטבסק – 2 בספטמבר 1944, ניו יורק), סופרת ביידיש יהודייה ילידת-רוסיה, אשתו של האמן מארק שאגאל. בלה שאגאל היוותה נושא לרבים מציוריו של בעלה. בלה רוזנפלד נולדה למשפחת סוחרים אמידה מחסידי חב"ד בעיר ויטבסק שבאימפריה הרוסית. היא הייתה הצעירה מבין שבעת ילדי המשפחה. סיימה את הגימנסיה המקומית בהצטיינות ונתקבלה ללימודים בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת מוסקבה שם סיימה את לימודיה ב-1914. מאותה תקופה עד שנת 1920 הייתה גם פעילה כשחקנית תיאטרון. כבר ב-1909 פגשה את מארק שאגאל, שהיה באותו זמן חניך חסר כל של הצייר ליאון באקסט. באותה שנה צייר אותה מארק בציורו המפורסם "הכלה עם הכפפות השחורות". לדברי מארק, אהבתם החלה ברגע שהם ראו אחד את השני ונמשכה 35 שנים. בלה הבינה מיד את גודל כישרונו של בעלה לעתיד, ומאז השפעתה עליו ועל יצירתו הייתה מכרעת. ב-1915 הם נישאו ועברו לפטרוגרד שנה לאחר מכן נולדה בתם המשותפת היחידה - אידה. שנתיים לאחר מכן ב-1918 הם שבו לוויטבסק וב-1922 היגרו לליטא ואחר כך לגרמניה. ב-1924 הם התגוררו בפריז ולאחר מכן בדרום צרפת. ב-1931 הם ביקרו בארץ ישראל ומאז התעוררו בבלה געגועים למחוז ילדותה, וסביבתו היהודית, והיא החלה לכתוב את זיכרונותיה בשפת היידיש. בלה נעצרה במרסיי ב-1941 אולם שוחררה והזוג שאגאל נמלט לארצות הברית. ב-1945 פרסם מארק שאגאל את ספרו המפורסם ביותר "אורות דולקים" (ברענענדיקע ליכט) שיצא לאור ביידיש בניו יורק. הספר אויר ברישומיו של בעלה, מארק. ב-1947 יצא ספרה "הפגישה הראשונה" (די ערשטע באגעגעניש) בו היא מתארת את פגישותיה הראשונות עם מארק, וראשית אהבתה אליו. ספרה הראשון וחלקים מספרה השני תורגמו לעברית בידי יהודה יערי ויצאו לאור בכרך אחד בהוצאת דביר ב-1970. ספריה תורגמו לשפות רבות נוספות. מדיה וקבצים בנושא בלה שאגאל בוויקישיתוף בלה שאגאל (1895-1944), דף שער בספרייה הלאומית
גולן (רק"מ)

רכב משוריין גולן הוא כלי רכב קרבי משוריין (רק"מ) בעל הנעה כפולה (4X4) המשמש כאב טיפוס לרכב לחימה מתוצרת רפאל - מערכות לחימה מתקדמות הישראלית ו-Protected Vehicles Incorporated האמריקאית. משימתו העיקרית של הגולן היא לספק הגנה מרבית ומיטבית לנוסעים ואנשי הצוות. פלטפורמת רק"מ גולן יכולה לשמש בין היתר כנושאת לוחמים, אמבולנס משוריין וגם כרכב איסוף מודיעין. צורת ה-V של הרכב תוכננה במיוחד על מנת שהוא יוכל להגן על נוסעיו בצורה יעילה מפני מוקשים ומטעני צד. גולן תוכנן כך שיהיה אפשר לעשות שימוש ברמות שונות של מיגון, החל ממיגון פסיבי קל ועד מיגון אקטיבי ומשמעותי, כזה שיוכל להגן גם מפני התקפות של RPG. חיל הנחתים האמריקני ביצע הזמנה עבור 60 כלי רכב שהיו אמורים להשתתף בלחימה בעיראק. בעקבות רכישה זו, התאפשרה רכישה גדולה יותר הן לכוחות האמריקאים והן לצה"ל, אך לבסוף גולן הודח מהתחרות של חיל הנחתים ורוב כלי הרכב מסוג זה יצאו משימוש פעיל בחיל הנחתים האמריקני.
מוגלי

האם התכוונתם ל... מוגלי (דמות) – דמות ספרותית, גיבור ספרו המפורסם של רודיארד קיפלינג "ספר הג'ונגל". מוגלי: אגדת הג'ונגל – סרט של נטפליקס שמבוסס על "ספר הג'ונגל" של רודיארד קיפלינג
ביל באקנר

ויליאם ג'וסף "ביל" באקנר (באנגלית: William Joseph "Bill" Buckner;‏ 14 בדצמבר 1949 - 27 במאי 2019) היה שחקן בייסבול אמריקאי. למרות היותו זוכה פרס החבטות בשנת 1980 וחבר קבוצת האול-סטאר בשנת 1981, ולמרות העובדה כי במהלך עשרים שנות הקריירה שלו חבט מעל 2,700 חבטות יזכר באקנר כמי שבעקבות טעותו במהלך בודד במשחק מספר 6 של הוורלד סיריס בשנת 1986 הפסידה הבוסטון רד סוקס את האליפות לניו יורק מטס. ביל באקנר נולד בוולהו שבצפון קליפורניה. הוא סיים את תיכון "נאפה" בשנת 1968, היה חבר נבחרת הבייסבול והפוטבול של בית הספר. באקנר נבחר בסיבוב השני של דראפט 1968 לקבוצת לוס אנג'לס דודג'רס. את הופעת הבכורה שלו ב-MLB עשה בספטמבר 1969. לאורך הקריירה שלו שיחק בקבוצות הבאות: בין השנים 1969–1976 שיחק באקנר בקבוצת הלוס אנג'לס דודג'רס. בין השנים 1977–1984 שיחק באקנר בקבוצת השיקגו קאבס. בין השנים 1984–1987 שיחק באקנר בקבוצת הבוסטון רד סוקס. בין השנים 1987–1988 שיחק באקנר בקבוצת הקליפורניה אנג'לס. בין השנים 1978–1989 שיחק באקנר בקבוצת הקנזס סיטי רויאלס. בעונת 1990 שיחק באקנר בקבוצת הבוסטון רד סוקס. בסדרת הטוב משבעה, בוסטון הובילה במשחק מספר 6. ניצחון במשחק זה היה מקנה לה את הזכייה באליפות לאחר 68 שנות "בצורת" מאז זכייתה הקודמת בשנת 1918. המטס השוו ובאינינג העשירי במצב בו בוסטון נזקקה לפסילה אחרונה של שחקן המטס על מנת לעלות שוב לחבוט ולנסות ולנצח במשחק ובאליפות כולה, נחבט הכדור לכיוונו של באקנר. בבואו לתפוס את הכדור ביצע טעות והכדור עבר בין רגליו. כתוצאה מכך המטס ניצחו במשחק ולבסוף זכו באליפות. למרות טעויות אחרות בקבוצה כולל מהלך תמוה של מאמן הקבוצה אשר החליף את המגיש רוג'ר קלמנס הטוב במגיש פחות טוב, ואף על פי שבוסטון הפסידה במשחק שלאחר מכן (משחק מס' 7) לאחר שכבר הובילה 0–3, ההפסד של האליפות נזקף בעיני רבים בעת ההיא לחובתו של באקנר. בסופו של דבר עזב באקנר את הקבוצה והעיר. הוא חזר לבוסטון בשנת 1990 אולם חודשיים לאחר פתיחת העונה פרש מלשחק בייסבול. בשנת 2004 לאחר זכייתה של הבוסטון רד סוקס בוורלד סיריס התראיין באקנר, לאחר ששמר על שתיקה ארוכה. לאחר הזכייה הפיצו אוהדי הרד סוקס כרזות ענק עם האימרה: "אנחנו סולחים לך, באקנר". בראיון אמר באקנר: "על מה הם סולחים לי? הרגתי מישהו? רצחתי מישהו? אם מישהו צריך לסלוח זה אני להם, לא הם לי. על כל מה שעשו לי בשנים שאחרי השגיאה ההיא, הם צריכים לבקש סליחה". ב-8 באפריל 2008 עלה באקנר להגשת כבוד במשחק הפתיחה של הבוסטון רד סוקס לאחר זכייתה באליפות 2007. זו הייתה הפעם הראשונה בה הופיע באצטדיון מאז פרש. הקהל קם על רגליו והריע לבאקנר במשך ארבע דקות תמימות. לאחר המשחק נשאל האם הוא שלם עם החלטתו לעלות למגרש באותו היום. באקנר ענה "הייתי צריך לסלוח. לא בהכרח לאוהדים כמו בעיקר לתקשורת על התקופה הקשה שעברתי אני ומשפחתי בגללה. עשיתי זאת - סלחתי וכעת אני שם את העניין מאחורי". באקנר נפטר ב-27 במאי 2019. הותיר אחריו אישה - ג'ודי, ושלושה ילדים. מדיה וקבצים בנושא ביל באקנר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ביל באקנר (באנגלית) ביל באקנר, באתר Baseball-Reference.com MLB ביל באקנר, באתר Baseball-Reference.com ליגות אחרות ביל באקנר, באתר ESPN.com MLB ביל באקנר, באתר MLB.com ביל באקנר, באתר The Baseball Cube דוד רוזנטל‏, הזיכרון שאי אפשר לטשטש, באתר וואלה, 30 במאי 2019 ביל באקנר, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
איפה היינו ומה עשינו

איפה היינו ומה עשינו, אוצר שנות החמישים והשישים, הוא לקסיקון ביטויים עבריים שכיחים במדינת ישראל בשנות ה-50 ושנות ה-60 מאת אמנון דנקנר ודוד טרטקובר. ראה אור בהוצאת כתר בירושלים בשנת 1996. שם הספר הוא פרפרזה למשחק הילדים "איפה הייתם ומה עשיתם", שרווח באותן שנים. הלקסיקון הכתוב בהומור, מתעד מונחים ומושגים מחיי היומיום במדינת ישראל בשנות החמישים והשישים, שני העשורים הראשונים לאחר הקמתה. בהקדמה לספר כתבו המחברים כי הוא משקף במידה מסוימת את חוויותיהם שלהם, ולא למשל של ילדים ונערים "במושב או במושבה, בקיבוץ או במעברה", בשנות החמישים והשישים; "את תמונת עולמם של ילדים ונערים עירוניים, שהתפלחו (=התגנבו) לבתי קולנוע, אספו עטיפות של מסטיקים, שיחקו בגולות, סטנגה וחמש אבנים, קראו באדיקות את ה"הארץ שלנו", הלכו לקייטנות קיץ, החליפו ספרים בספריות השאלה פרטיות, שמעו הרבה רדיו, היו חניכים של תנועות נוער, הושקו בשמן דגים ושמעו אזהרות קודרות מפי הוריהם בדבר הסכנות הטמונות ברוח פרצים...". במילים אחרות, לקסיקון התרבות של המחברים משקף בעיקר את עולמם של נערים בני המעמד הבינוני, החילוני, המתבוננים בסקרנות ובהיתול על כל הסובב אותם, לעיתים מבלי למיין את העיקר והטפל, ותוך כדי כך יוצרים סדר עדיפויות אחר או חדש, מזה שהכירו אצל הוריהם. הספר עוצב בסגנון אלבומי, ומכיל תמונות ואיורים צבעוניים רבים. החומרים הרבים נאספו מעיתונים וכתבי עת, אריזות ועטיפות מזון, פריטי משחקים לילדים, בולים ומעטפות דואר, גלויות, סמלים, לוגאוים, ומודעות פרסומת, אשר המסר והשפה שלהם משקפים את רוח הזמן. איפה היינו ומה עשינו, באתר גוגל ספרים איפה היינו ומה עשינו, באתר OCLC (באנגלית) עמ' 7.
לויקופלסט

הלוֹיקוֹפְּלַסְט (גרמנית: Leukoplast) הוא סרט-דבק רפואי מסוג מיוחד המתבטא בהרכב בד-הסרט החזק והמסיבי, ובהרכב חומר הדבק החזק והעמיד שלו הלוֹיקוֹפְּלַסְט, פרי תוצרת החברה הגרמנית "בריסדורף מוצרים רפואיים בע"מ" (AG Beiersdorf) שמקום מושבה היה ליד המבורג, הוא חומר חבישה ותיק שנכנס לפס היצור כבר משנת 1921 ומאז שווק לאורך שנים רבות עד זמננו. בשנת 2001 חָבְרָה חברת Beiersdorf לחברה Smith & Nephew הלונדונית, ויחדיו הקימו מיזם משותף שנקרא BSN; גם עתה בסיס החברה החדשה היה בהמבורג. חברה זו נרכשה בשנת 2006 על ידי חברת "Montagu Private Equity" אשר בסיס משרדיה בלונדון. המילה 'לויקופלסט' מורכבת משתי מילים ביוונית-עתיקה, ומשמעות השם בכללותו היא "פלסטר-לבן" (או רטייה לבנה). מקור המילה לויקו ביוונית עתיקה: λευκός (תעתיק אנגלי: leukos. תעתיק עברי: לֵאוּקוֹס). השימושים העיקריים של הלויקופלסט הם בתחום הרפואי. סרט-דבק זה, מיועד לקיבועים רפואיים (כגון עירויים או קטטרים) ולאבטחת תחבושות. עם זאת, ניתן לנצלו גם לצרכים אחרים הדורשים דבק עם חוזק גבוה. ייחודיות הלוֹיקוֹפְּלַסְט מתבטאת בדבק החזק שבו העשוי מתחמוצת אבץ אשר מאפשרת לו להידבק אל העור באופן חזק גם תחת עומס כבד. סרט הלויקופלסט עשוי ממשי מלאכותי (הידוע בשם: Rayon), ללויקופלסט יש כוח מתיחה גבוה לעומת המיקרופור; כתוצאה מכך הלויקופלסט לא ניתן לחיתוך בלא מספריים בדרך כלל, לעומת מיקרופור הניתן לחיתוך גם בלא מספריים. הלויקופלסט הוא דבק עמיד מאוד במים לעומת סרטי-דבק רפואיים רבים אחרים. הלויקופלסט מיועד לחבישות העלולות להזדהם משמן או נפט והוא מהווה חוצץ לחומרים אלה. בדומה למיקרופור, גם הלויקופלסט 'נושם' אם כי במידה פחותה מהמיקרופור. כמו כן, למרות יתרונות הלויקופלסט בתחום החוזק למיקרופור יש את היתרונות שלו בתחום נוחות השימוש וכח הנשימה שלו. בנוסף לכך, מחירו היקר של הלויקופלסט ביחס לשאר סרטי הדבק הרפואיים (כמו מיקרופור), הוא שגורם לו להימצא בכמות פחותה אצל צוותים רפואיים ציבוריים. סרט הלוֹיקוֹפְּלַסְט מיוצר במגוון רחב של גדלים וצבעים, לפי שימושים שונים המיועדים לו. הלויקפלסט משווק בתוך מארז דמוי טבעת, המשמשת כמתקן קטן לאחסון סליל הסרט על מנת לשמור על נקיונו. בדומה למיקרופור, הלויקופלסט (Leukoplast ™) הוא סימן מסחרי רשום של "Smith & Nephew". מיקרופור ראו ערך זה בוויקיפדיה הגרמנית: Leukoplast ראו כאן: http://www.medterms.com/script/main/art.asp?articlekey=4144 "Leuko-: Prefix meaning white, as in leukocyte (white blood cell). Leuko- comes from the Greek "leukos" meaning white. Leuco- is an alternate spelling. Thus, a leukocyte = a leucocyte." ראו קישור 1.25 ס"מ, 2.5 ס"מ ו -5 ס"מ חום בהיר וכהה; לבן, ועוד
איפה הייתם ומה עשיתם

המונח "שלום אדוני המלך" מפנה לכאן. לערך העוסק בסדרת טלוויזיה בריטית הממשיכה של בית הקלפים, ראו בית הקלפים (סדרה בריטית). איפה הייתם ומה עשיתם (או: שלום אדוני המלך) הוא משחק ילדים שרווח בישראל. בקרב קבוצת ילדים, נבחר אחד או אחת שהם "המלך". קבוצת הילדים מכריזה בקול: "שלום אדוני המלך". 'המלך' משיב: "שלום בניי היקרים". ומוסיף ושואל: "איפה הייתם ומה עשיתם?" אז משיבים הילדים (או אחד מהם): "היינו ב... ועשינו כך...". למשל, היינו בים ועשינו כך (תנועות ידיים של שחייה). כעת נדרש ה'מלך' לנחש לפי תנועות הפנטומימה את התשובה. שירו של לוין קיפניס, "עגבנייה אדמוניה", פותח במילים: "איפה היית, עגבנייה, ומה עשית אדמוניה?". השיר "איפה היית?" אומר: "איפה היית, איפה היית, הגידי לי בתי היקרה. בקייטנה הייתי, חיים טובים עשיתי". שם הספר "איפה היינו ומה עשינו" של אמנון דנקנר ודוד טרטקובר, המכיל ביטויים עבריים שכיחים במדינת ישראל בשנות ה-50 ושנות ה-60, הוא פרפרזה של משחק הילדים שרווח באותה תקופה. גם הביטוי "שלום אדוני המלך" חדר לשפת הדיבור. נעשה בו שימוש, לרוב בנימה סרקסטית, למשל של הורה כלפי ילדו, כביקורת על התנהגות שנחשבה אגואיסטית ומפונקת. השיר ״שלום אדוני המלך״ של להקת אבטיפוס מצטט את משחק הילדים, לצד משחקי ילדים נוספים. משחקי חברה: שלום אדוני המלך (אורכב 20.04.2012 בארכיון Wayback Machine), באתר hamesaper
ג'ייק אייבל

ג'ייקוב אלן "ג'ייק" אייבל (באנגלית: Jacob Allen "Jake" Abel; נולד ב-18 בנובמבר 1987) הוא שחקן וזמר אמריקאי. התפרסם בסרטים "פרסי ג'קסון וגנב הברק", "אני מספר ארבע", "מבט מגן עדן" ו"פרסי ג'קסון וים המפלצות". אייבל נולד בעיר קנטון שבאוהיו. שיחק בהופעות הבכורה שלו בדרמת הנעורים "לשבור את הקרח" ובשלושה פרקים בסדרת הדרמה "על הסף". ב-2009 שיחק אייבל לראשונה בהפקה גדולה, סרטו של פיטר ג'קסון "מבט מגן עדן" בתפקיד בריאן נלסון החבר של הנערה סוזי סלמון (סרשה רונן). בשנת 2010 הופיע אייבל בשובר הקופות של כריס קולומבוס "פרסי ג'קסון וגנב הברק" בתפקיד לוק קסטלאן בנו של האל הרמס וחברו של פרסי ג'קסון (לוגאן לרמן). ב-2011 שיחק בסרט הנעורים הבדיוני "אני מספר ארבע" בתור מארק ג'יימס, האקס הבריון של הצלמת שרה הארט (דיאנה אגרון). בשנת 2018 שיחק בשלושה פרקים מתוך הסדרה "ג'ון הנבל" בדמותו של טריי. ב-9 בנובמבר 2013 הבל התחתן עם הסופרת אלי ווד. ב-29 במרץ 2013, השניים הוציאו את השיר הראשון שלהם, "Black Magic". ב-15 ביוני 2019 הודיעו בני הזוג בחשבון האינסטגרם כי הם מצפים לילדם הראשון. ב-22 בנובמבר 2019 הודיעו בני הזוג כי איבדו את בנם, אוון אלווין הבל, ב-7 בנובמבר 2019. בפברואר 2021, נולד לזוג ילד נוסף, הנרי אלווין הבל. מדיה וקבצים בנושא ג'ייק אייבל בוויקישיתוף ג'ייק אייבל, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ג'ייק אייבל, ברשת החברתית אינסטגרם ג'ייק אייבל, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג'ייק אייבל, באתר AllMovie (באנגלית) ג'ייק אייבל, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
אליפות העולם באתלטיקה 1983

אליפות העולם באתלטיקה 1983 הייתה אליפות העולם הראשונה באתלטיקה, שנערכה בין 7 באוגוסט ל-14 באוגוסט 1983 בהלסינקי שבפינלנד. מרבית התחרויות התקיימו באצטדיון האולימפי שבעיר. בתחרות השתתפו 1,355 אתלטים ואתלטיות מ-153 מדינות, ב-41 תחרויות. הייתה זו תחרות האתלטיקה הגדולה ביותר בעולם במשך 15 שנים, בשנות ה-70 ובשנות ה-80 של המאה ה-20, מאולימפיאדת מינכן (1972) ועד אליפות העולם השנייה באתלטיקה שנערכה ברומא בשנת 1987, שכללה את כל הספורטאים הגדולים בעולם באותה העת. זאת מאחר שבכל אחת משלוש האולימפיאדות שנערכו באותה תקופה (מונטריאול 1976, מוסקבה 1980 ולוס אנג'לס 1984), הוטל חרם של גוש מדינות גדול, מסיבות פוליטיות (מדינות אפריקה, מדינות הגוש המערבי ומדינות הגוש המזרחי בהתאמה). מזרח גרמניה (מזרח גרמניה) זכתה במקום ראשון עם 10 מדליות זהב ו-22 מדליות בסך הכל. ארצות הברית (ארצות הברית) שסיימה במקום שני צברה את מרב המדליות עם 24 מדליות ו-8 מדליות זהב. באליפות עולם זו נשברו שני שיאי עולם. מריטה קוך (מזרח גרמניה מזרח גרמניה) שזכתה ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב בריצת 200 מטר ובריצות שליחות 4x100 מטר ו-4x400 מטר ומדליית כסף בריצת 100 מטר. ירמילה קרטוכווילובה (צ'כוסלובקיה צ'כוסלובקיה) שזכתה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב בריצת 400 מטר בשיא עולם חדש של 47.99 שניות ובכך הייתה לאישה הראשונה בהיסטוריה שרצה ריצה זו מתחת ל-48 שניות ובריצת 800 מטר ומדליית כסף בריצת שליחות 4x400 מטר. מארי דקר (ארצות הברית ארצות הברית) שזכתה בשתי מדליות זהב בריצת 1500 מטר ובריצת 3000 מטר. מרליס גר (מזרח גרמניה מזרח גרמניה) שזכתה ב-2 מדליות זהב בריצת 100 מטר ובריצת שליחות ל-4x100 מטר. קרל לואיס (ארצות הברית ארצות הברית) שזכה ב-3 מדליות זהב, בריצת 100 מטר, בקפיצה לרוחק ובריצת שליחים 4x100 מטר בשיא עולם חדש קלווין סמית (ארצות הברית ארצות הברית) שזכה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף, מדליות זהב בריצת 200 מטר ובריצת שליחים 4x100 מטר ומדליית כסף בריצת 100 מטר. קרל לואיס כוכב האליפות, לקראת זינוק באליפות העולם באתלטיקה 1983 רוברט דה קסטלה מאוסטרליה (ימין) לאחר ניצחונו בריצת מרתון וולדמאר סירפינסקי ממזרח גרמניה (שמאל) מדיה וקבצים בנושא אליפות העולם באתלטיקה 1983 בוויקישיתוף התוצאות הרשמיות של אליפות העולם באתלטיקה 1983 באתר IAAF
כוס הייבול

כוס הייבול (באנגלית: Highball glass) היא כוס ארוכה וצרה, המכילה בין 220 ל-330 מיליליטר נוזל. המשמשת בדרך-כלל להגשת קוקטיילים המורכבים ממשקה אלכוהולי המעורבב עם משקה קל. מיצים משקאות מוגזים קוקטיילים ג'ין, רום, וודקה, טקילה גיא גיסר‏, הסתכלו בכוס ובמה שבתוכה, באתר וואלה, 11 ביוני 2003 הייבול - אלכופדיה, אנציקלופדיית האלכוהול האינטראקטיבית, מאורכב באתר http://archive.is (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא משקאות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ח'ליפה בן חמד אאל ת'אני

ח'ליפה בן חמד אאל ת'אני (בערבית: الشيخ خليفة بن حمد آل ثاني;‏ 17 בספטמבר 1932 – 23 באוקטובר 2016) היה אמיר קטר בין השנים 1972–1995. בכהונתו הוא שינה את חוקת המדינה ואישר את הרחבת הממשלה, ממקסימום חמישה עשר שרים על פי החוק לשבעה עשר שרים. ח'ליפה נולד בעיר א-ריאן שבקטר. ח'ליפה הוא בנו של חמד בן עבדאללה אאל ת'אני ונכדו של עבדאללה בן ג'אסם אאל ת'אני. ח'ליפה מונה לאמיר קטר בשנת 1972. בשנת 1995 בעת ביקורו בעיר ז'נבה שבשווייץ, תפס את השלטון בנו חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני בהפיכה צבאית ללא שפיכות דמים, ובכך הודח מתפקידו. אף על פי שהוא ובנו התפייסו בשנת 1996, הוא חי בגלות בצרפת מיום הדחתו עד שנת 2004 בה בחר לחזור למדינה. שייח' עבדאללה בן ח'ליפה שייח' עבאד אל עזיז בן ח'ליפה שייח'ה נורה בנת ח'ליפה שייח'ה עאישה בנת ח'ליפה שייח'ה חיסה בנת ח'ליפה שייח'ה אמינה בנת ח'ליפה שייח'ה עמאל בנת ח'ליפה שייח' מוחמד בן ח'ליפה שייח'ה מוזה בנת ח'ליפה שייח'ה מרים בנת ח'ליפה שייח' ג'אסם בן ח'ליפה שייח' חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני שייח'ה נאוף בנת ח'ליפה שייח'ה אל נאוד בנת ח'ליפה ח'ליפה בן חמד אאל ת'אני, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ח'ליפה בן חמד אאל ת'אני, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
ארטור גלברון

ארטור גֶלְבְּרוּן (11 ביולי 1913, ורשה - 23 בדצמבר 1985, תל אביב) היה כנר, מנצח ומלחין ישראלי. גלברון נולד בוורשה, שם למד נגינה בכינור וניצוח בקונסרבטוריון. הוא ניגן בתזמורת הפילהרמונית של ורשה ואף הופיע כסולן עם תזמורת זו ועם תזמורת הרדיו של ורשה. מ-1937 עד 1939 למד ניצוח באקדמיה למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא, אצל ברנרדינו מולינרי ובאקדמיה למוזיקה בסיינה אצל אלפרדו קאזלה. בקיץ 1939 נסע לשווייץ לקורס ניצוח של הרמן שרכן ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה נכלא במחנה עבודה, ממנו שוחרר בשנת 1940. בשנים 1941–1942 ניגן בתזמורת הקאמרית של לוזאן ובין 1944 ל-1948 ניגן ככנר ברדיו ציריך וכוויולן בתזמורת אמני הצליל. ארטור גלברון עלה לישראל בשנת 1949 ומאז הקדיש את זמנו להלחנה ולניצוח. הוא כיהן כמנצח אורח קבוע בתזמורת קול ישראל בשנים 1949 עד 1953 וכמנצח ראשי של תזמורת הגדנ"ע (1950-56) ושל תזמורת הקיבוצים (1950-55). בשנת 1955 ניצח על בכורת הסימפוניה הראשונה של יוסף טל בבריסל, לפני המלכה אליזבט. בהמשך התמנה לפרופסור להלחנה ולניצוח באקדמיה למוזיקה בתל אביב. יצירותיו הראשונות של גלברון נכתבו בסגנון פוסט-רומנטי בעיקרו. בסונאטינה שלו לכינור משנת 1944 ניכרת השפעתו של הונגר ושלישיית המיתרים משנת 1945 הושפעה מן המוזיקה של ראוול. בתחום המוזיקה הווקאלית, הרבה גלברון לכתוב מוזיקה לשירים, החל בשירתו של רילקה, שאליה התוודע בתקופת שהותו בשווייץ, ומשך בשירים מאת פדריקו גארסיה לורקה, פול אלואר ואחרים. בישראל כתב מוזיקה לשירים מאת לאה גולדברג, בלט בשם "חדווה" בהשראת שיר של פניה ברגשטיין, וכן "שיר קינה על יהודי הגטו" לבריטון, על יסוד הפואמה "השיר על העם היהודי שנהרג" מאת יצחק קצנלסון, זכר למרד גטו ורשה. בשנת 1957 כתב גלברון את יצירתו הראשונה בשיטת שנים-עשר הטונים, חמישה קפריצ'י לפסנתר, שעובדה עוד באותה שנה לנוסח תזמורתי. על אותה שורה ששימשה אותו לקפריצ'י בנה גלברון את הסימפוניה הראשונה שלו (1958). הסימפוניה נכתבה תחילה בשלושה פרקים, אך גלברון בחר להשאיר שניים מהם, פוגה ורונדו, ואילו את הפרק הראשון המקורי הפך ליצירה עצמאית בשם "פרולוג סימפוני" (1956). הסימפוניה הושמעה לראשונה בביצוע תזמורת שווייץ המערבית ואילו את הפרולוג הסימפוני ניגנה בשנת 1973 בביצוע בכורה התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוח גאורג זינגר. בשנים הבאות חיבר גלברון עוד יצירות בשיטת שנים-עשר הטונים. כאשר הזמינה תזמורת קול ישראל אצל גלברון יצירה לפי בחירתו לפרס איטליה, הגשים שאיפה נושנה והלחין אורטוריה רדיופונית לפי "מגילת האש" של ביאליק, מיצירות השירה הראשונות שקרא לאחר עלייתו ארצה. היצירה, לקולות סופרן, טנור ובס, שני קריינים, מקהלות ותזמורת הוקלטה בניצוחו בשנת 1966. היא מבוססת על שורה של שנים-עשר טונים, אך איננה מחמירה בחוקי הדודקפוניה. 1941 - פרס לכינור, התחרות הבינלאומית בז'נבה 1942 - פרס לנגינת מוזיקה קאמרית בתחרות הבינלאומית בז'נבה 1963 - פרס אקו"ם ל"פנטסיה קונצרטית" בשני פרקים לחליל, נבל ותזמורת כלי קשת 1971 - פרס אקו"ם לחמישיית כלי נשיפה 1973 - פרס תחרות הנבל הבינלאומית למבוא ורפסודיה לנבל" ארטור גלברון, באתר AllMusic (באנגלית) ארטור גלברון, דף שער בספרייה הלאומית חנה ידור, הספד לארטור גלברון, מעריב, 24 בדצמבר 1985 יהודה כהן, "נעימי זמירות ישראל" עמ' 167 יוחנן בוהם ונתן מישורי, מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין בוהם ומישורי, גרוב מילות השיר "שיר קינה על יהודי הגטו" והאזנה לו, באתר זמרשת יהודה כהן, עמ' 169-168
מישע

מֵישַׁע היה מלך מואב אשר שלט במקביל למלכי שושלת בית עמרי. בימי עמרי ואחאב הוא היה כפוף לממלכת ישראל, ולאחר מות אחאב מרד. מישע הוא חלק מרשימה בת 53 דמויות מקראיות, שאושרו במחקר מבחינה ארכאולוגית כדמויות היסטוריות. בתחילת המרד זכה מישע לניצחונות גדולים ואף הקים את מצבת מישע, מצבת זיכרון לאלוהיו, כמוש, בעיר הבירה דיבון, בה הנציח את ניצחונותיו. בכתובת מספר מישע על התקופה בה מואב הייתה משועבדת לישראל, על ההשתחררות ממנה, על כיבושים שעשה מישע בישראל ועל מפעלי בנייה (ביצור ומים) בארצו. בסופו של דבר, תקף צבא ישראל, בראשותו של המלך יורם, ובסיועם של ממלכת יהודה ואדום, את מואב, מצידה הדרומי, הרס והחריב ערים רבות ושם מצור על עיר הבירה קיר מואב. על פי המסופר בתנ"ך (מלכים ב', ג', כ"ו–כ"ז), כשמישע ראה שהמצור עליו כבד מנשוא, יצא מהעיר הנצורה וניסה להבקיע עם יחידה קטנה מצבאו אל מלך אדום וכשלא הצליח לקח את בנו היורש (הפרשנים חלוקים בשאלה האם זה בנו שלו או בנו של מלך אדום) והקריב אותו כקורבן עולה על החומה. בעקבות המעשה היה "קצף גדול על ישראל" (מצד האל או מצד צבא אדום, תלוי בפירוש) והמלכים נסוגו ממואב ללא הכרעה. אירוע זה מכונה בפרשנות המקרא "עולת מישע". וַיַּרְא מֶלֶךְ מוֹאָב כִּי חָזַק מִמֶּנּוּ הַמִּלְחָמָה, וַיִּקַּח אוֹתוֹ שְׁבַע מֵאוֹת אִישׁ שֹׁלֵף חֶרֶב לְהַבְקִיעַ אֶל-מֶלֶךְ אֱדוֹם, וְלֹא יָכֹלוּ: וַיִּקַּח אֶת בְּנוֹ הַבְּכוֹר אֲשֶׁר יִמְלֹךְ תַּחְתָּיו, וַיַּעֲלֵהוּ עֹלָה עַל הַחֹמָה, וַיְהִי קֶצֶף-גָּדוֹל עַל-יִשְׂרָאֵל, וַיִּסְעוּ מֵעָלָיו וַיָּשֻׁבוּ לָאָרֶץ. — מלכים ב פרק ג, כו-כז מלחמת ישראל ויהודה במואב מישע, ב"אנציקלופדיה יהודית" באתר "דעת" מישע מלך מואב, דף שער בספרייה הלאומית מלכים ב', ג', ד'–ה': "ויפשע מלך מואב במלך ישראל" Purdue researcher verifies the existence of 53 people mentioned in the Hebrew Bible, בעקבות מחקר שנערך באוניברסיטת פורדו, אינדיאנה, ארצות הברית רשימת הדמויות מופיעה בסוף מאמר זה ראיה לפירוש השני עולה בספר עמוס, כשהנביא מונה בין פשעיו הגדולים של מואב "עַל שָׂרְפוֹ עַצְמוֹת מֶלֶךְ אֱדוֹם לַשִּׂיד" (עמוס, ב', א') וכן פירושו של הרב האי גאון ראש ישיבת פומבדיתא. יהודה אליצור, ישראל והמקרא: מחקרים גאוגרפיים, היסטוריים והגותיים. 1999, עמוד 157