laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
העיצומים נגד עיראק (1990)

העיצומים על עיראק הם אמברגו פיננסי ומסחרי כמעט מוחלט, שנכפה על עיראק על ידי מועצת הביטחון של האו"ם, ב-6 באוגוסט 1990, ארבעה ימים לאחר פלישת עיראק לכווית. במאי 2003 - כאשר הופל סדאם חוסיין משלטונו במלחמת עיראק, פג תוקפם של חלק מהעיצומים, למעט העיצומים שכוללים פיצויים שנפסקו לטובת כווית, אשר ממשיכים עד ימינו אלה. מטרתם המוצהרת של העיצומים הייתה להכריח את עיראק לסגת מכווית, לשלם לה פיצויים, להשמיד את מלאי הנשק להשמדה המונית שלה (אנ'), ולסיים את פרויקט הגרעין העיראקי. על עיצומים כלכליים מחמירים אלה הוחלט באימוץ ואכיפת החלטה 661 של מועצת הביטחון של האו"ם. בתום מלחמת המפרץ הראשונה ב-1991, עיצומים אלה הורחבו, כולל הדרישה להסרת הנשק הלא קונבנציונלי בהחלטה 687. העיצומים אסרו כל סחר ואספקת משאבים פיננסים למעט תרופות, ומזון "בנסיבות הומניטריות", אספקת מצרכים אלה פוקחה בקפדנות. קיימות הערכות שונות, לתמותת ילדים שנגרמה עקב העיצומים הללו. הערכות אלה נעות בין 100,000 למעל 500,000 ילדים. בינואר 2020 איים נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, להטיל שוב עיצומים על עיראק, אם ממשלת המדינה תדרוש את פינוי הכוחות האמריקאים מתחומה בעקבות חיסולו של קאסם סולימאני, מפקד כוח קודס והחלטת הפרלמנט של עיראק להוציא את כל הכוחות הצבאיים הזרים מהמדינה. להחלטת האו"ם הייתה הכוונה המוצהרת של השמדת הנשק להשמדה המונית והטילים הבליסטיים, מניעת התמיכה בטרור, ואילוץ עיראק לשלם פיצויי מלחמה וחובות לנושים זרים. יש הטוענים כי מטרה בלתי מוצהרת של העיצומים הייתה הפלתו מהשלטון של סדאם חוסיין. לדוגמה ב"חוק שחרור עיראק 1998" מוצהר שמטרת מדיניות ארצות הברית היא "להחליף את המשטר", מטרה שלא מוצהרת בהחלטת האו"ם אך מוזכרת רבות בקרב תומכיה. ב-1991, פול לואיס כתב בניו יורק טיימס: ”מאז שנוצר אמברגו הסחר ב-6 באוגוסט, לאחר הפלישה לכווית, ארצות הברית טענה נגד כל הקלה מוקדמת מדי של העיצומים, וע"י הפיכת חיי העם העיראקי ללא נוחים, ניתן יהיה לעודדם להוריד את הנשיא סדאם חוסיין מהשלטון”. אחד מאדריכלי מדיניות המלחמה, דאגלס פיית', טען כי העיצומים מפחיתים מכוחה הצבאי של עיראק. ומלומדים כגון ג'ורג' לופז ודייוויד קורטרייט זוקפים לזכותם של העיצומים את הסכמתה של עיראק לביקורות; ובזכייה בוויתורים מצד בגדד בנושאי הגבולות עם כווית; מניעת התעצמות צבאית עיראקית לאחר מלחמת המפרץ הראשונה; ומניעת ייבוא חומרים וטכנולוגיות חיוניים להמשך ייצור הנשק להשמדה המונית. חוסיין אמר לחוקרו ב-FBI שהחימוש העיראקי ”חוסל על ידי עיצומים האו"ם”. כמתואר על ידי משרד האו"ם לצורכי תוכנית עיראק, החלטת מועצת הביטחון 661 מטילה עיצומים על עיראק בעקבות פלישתה של זו לכווית. עיצומים אלה כוללים מגבלות נוקשות גם על הייצוא וגם על הייבוא. ועידת העיצומים של האו"ם לא הוציאה רשימה שלמה של סחורות שאינן יכולות להיות מיובאות לעיראק. במקום זאת, היא מעריכה בקשות ליבוא פריטים לעיראק על בסיס אינדיבידואלי, על פי החלטת מועצת הביטחון המתירה ייבוא מוצרי מזון, תרופות, ופריטים הכרחיים לצרכים אזרחיים. עיצומים נגד איראן אזור אסור לטיסה מלחמת המפרץ הסגר ביירה צבא ארה"ב בעיראק, אחרי 19 שנה: הוסרו העיצומים על עיראק, באתר ynet, 16 בדצמבר 2010 מועצת הבטחון של האו"ם: הסרת העיצומים בעיראק, באתר ערוץ 7, 22 במאי 2003 רן דגוני, ‏ושוב עיראק על הכוונת: טרמאפ מאיים להטיל סנקציות על בגדד, באתר גלובס, 6 בינואר 2020 טראמפ מאיים: אם נגורש מעיראק נטיל סנקציות "שהם מעולם לא ראו", באתר וואלה, 6 בינואר 2020 סוכנויות הידיעות, העיצומים על עיראק כבר לא מה שהיו, באתר TheMarker‏, 3 במאי 2002
גלגוליו של מעיל

גלגוליו של מעיל (ביידיש: אַ מאַנטל פון אַ טונקעלן געוואַנטל, מילולית: "מעיל מאריג כהה") הוא שיר ילדים מאת המשוררת היידית קדיה מולודובסקי. השיר נדפס לראשונה ככל הנראה בקובץ שיריה של המשוררת "מעשֹהלעך" ('מעשיות'; התת-כותרת: היא "גייען שיכעלעך אַוועק וווּ די וועלט האָט נאָר אַן עק" – 'הולכות נעליים במקום שבו רק יש לעולם סוף), שהתפרסם בוורשה בהוצאת ארגון בתי הספר היהודיים בפולין (דער יידישער שול-אָרגאניזאציע אין פּולין) ב-1931. השיר התפרסם ביידיש גם בעיתון הילדים "גרינינקע ביימעלעך" ('העצים הירקרקים'), שיצא לאור בווילנה, בגיליון מחודש ספטמבר 1933. השיר, בתרגומה לעברית של פנינה הלפרין ומלווה באיוריו של נחום גוטמן, התפרסם ב-9 בפברואר 1934 במוסף לילדים של העיתון "דבר" בשם "יקטן". תרגום נוסף, מאת שמשון מלצר, התפרסם במרץ 1937 ב"דבר לילדים" בשם "יגיל והמעיל". השיר התפרסם בתרגומו של נתן אלתרמן, בשם "גלגוליו של מעיל", ופורסם בספר פתחו את השער: שירי ילדים (איירה: תרצה טנאי; הקיבוץ המאוחד, תש"ו 1945). השיר מתאר את קורותיו של מעיל שנתפר במיוחד לילד, ולאחר שהילד גדל, המעיל עובר לילדים אחרים. במהלך גלגוליו הרבים, מתבלה המעיל ומאבד אט-אט חלקים ממנו, עד שלבסוף מתפורר לגמרי. מדיה וקבצים בנושא גלגוליו של מעיל בוויקישיתוף השיר בפרסומו המקורי, בארכיון האינטרנט מילות השיר בתרגום עברי עינת אמיתי, מי המציא את קדיה מולודובסקי בעברית? (פרטים רבים על המשוררת ועל היצירה) שמעונה פוגל, בין אלתרמן לקדיה – גלגולו של מעיל, עיונים בספרות ילדים 21, תשע"ב מידע על גלגוליו של מעיל בקטלוג הספרייה הלאומית הדר בן-יהודה, על "גלגוליו של מעיל", בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, פברואר 2019 המשוררת פנינה הלפרין (1886-1980), ילידת ורשה, הוכשרה בפולין להיות גננת. נישאה ליחיאל היילפרין (1880-1942). בתם מירי דור הייתה סופרת. בניהם היו המשורר יונתן רטוש והבלשנים פרופ' צבי רין ופרופ' עוזי אורנן. פנינה הלפרין, יקטן, דבר, 9 בפברואר 1934
סמירמיס

סמירמיס (שם אשורי: שַמוּראמַת; בארמית סורית: ܫܡܝܪܡ, "שמירם; בארמנית: Շամիրամ) הייתה מלכה אשורית ששלטה בתחילת האלף הראשון לפנה"ס. לפי גרסאות אחדות פירוש שמה הוא "אהובת היונים", ולפי גרסאות אחרות שמה המקורי הוא סמור-אמת, "מתנת הים" בבבלית. לפי ההיסטוריון היווני דיודורוס סיקולוס, השם "סמירמיס" מוצאו במילה האשורית "סוּמָטוּ", שמשמעותה "יונה". סמירמיס נולדה בעיר ארך למשפחת אצולה. כפי הנראה הייתה המלכה שמוראמת (Shammuramat), אשתו של המלך שמשי-אדד החמישי. בנה הוא אדד-ניררי השלישי, ששמו מופיע על פסל של האל נבו, הנמצא כיום במוזיאון הבריטי. מונומנטים רבים מיוחסים לסמירמיס. מסופר על פסל שהזמינה של האלה ריאה, יושבת על כס מלכות, מוקפת באריות. לפי התיאור משקלו של הפסל עלה על 250 טון. יש המייחסים לה את בניית הגנים התלויים בבבל. סמירמיס הייתה דמות אמיתית, אולם כפי שקרה לשליטים רבים במזרח, דמותה עברה האלהה ונכללה בסיפורי המיתולוגיה המסופוטמית. לפי אגדה אשקלונית, גרמה האלה אשרה לאימה אטרגטיס (דרקטו בפי קטסיאס היווני), אלה אשקלונית-סורית, להתאהב בנער מקומי, ומהזיווג נולדה סמירמיס. לאחר לידתה התביישה האם באהבתה לבן אנוש, הרגה את אביה של סמירמיס, נטשה את בתה, ובעצמה קפצה לאגם והפכה לדג. סמירמיס גודלה על ידי יונים, עד שנמצאה על ידי הרועה המלכותי סימס. כשגדלה נישאה לנינוס (המייסד המיתולוגי של נינוה), שאילץ את בעלה הראשון להתאבד כדי שיוכל לשאת אותה. מסופר שלאחר מותו של נינוס בקרב, המשיכה סמירמיס את כיבושיו והרחיבה אותם. בסופו של דבר, על פי האגדה, הפכה סמירמיס ליונה. הטייל הסורי לוקיאנוס מספר על המקדש בהייראפוליס, שעל פי גרסאות מסוימות הוקם על ידי סמירמיס וניצב בו פסלה, כשעל ראשו יונת זהב. הפסל ניצב בדלת המקדש של הרה כשהוא מורה בידו על הפתח. הוא מסביר שסמירמיס הורתה לכל יושבי סוריה לעבוד לה כאלה ולה בלבד. בעקבות הוראתה נשלחו אליה חולי ואסונות על ידי האלים עד שחזרה בה מיוזמתה והורתה לכל נתיניה לשוב להרה, ומשום כך ניצב פסלה מורה בידו על פתח מקדשה. עוד הוא מספר שהאנשים באזור נמנעים מאכילת דגים ויונים משום שאלה נחשבים לחיות קדושות. קישורים נוספים בין היונה לסמירמיס מופיעים גם אצל פליניוס וסטראבון. על פי גרסה אחרת, בייתה סמירמיס בתה של האלה עתרגתיס ואמו של הגיבור נמרוד. לאחר שבעלה, המלך שמשי-אדד החמישי, מת במלחמה, היא שימשה כעוצרת ושלטה בשם בנה שהיה קטין. לאחר מכן בנה, אדד-ניררי השלישי, שלח את הסריס להרוג אותה מכיוון שלא העבירה לידיו את המלוכה (לפי דיודורוס). מדיה וקבצים בנושא סמירמיס בוויקישיתוף לוקיאנוס, אודות האלה הסורית, באתר "כישופים: הקדרה המבעבעת" של כרמית מזרחי סמירמיס, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית) סמירמיס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
תיאודור רות'קה

תיאודור היבנר רות'קה (באנגלית: Theodore Huebner Roethke ;‏25 במאי 1908 - 1 באוגוסט 1963), היה משורר, מבקר ספרותי ועורך אמריקאי. שירתו התאפיינה בשירת טבע מיוחדת במקצביה. רות'קה נחשב כיום מבכירי המשוררים האמריקאים במאה ה-20. תיאודור רות'קה נולד בעיר סגינו שבמישיגן. אביו, מהגר מגרמניה, היה בעליה של חממה משפחתית גדולה, לפרחים וירקות, ורותקה גדל כילד בתוך החממה וסביבה. העיסוק בחקלאות והעבודה בחממה השפיעו מאוד עליו והיו המבוע והמקור ליצירתו השירית. רות'קה למד ספרות אנגלית באוניברסיטאות מישיגן והרווארד ולאחר שגמר את חוק לימודיו כיהן כמרצה וכפרופסור במכללות ובאוניברסיטאות אחדות. בשנות ה-40 ניהל פרשת אהבים עם הסופרת לואיס בוגן, שגילתה את יצירתו, עודדה אותו לכתוב והייתה תומכת נאמנה שלו. ב־1953 נשא לאשה את ביאטריס או'קונל, תלמידתו לשעבר, וב־1954 קיבל את פרס פוליצר לשירה על ספרו "The Waking" (התעוררות). גם לאחר שהתפרסם המשיך ללמד שירה וספרות אנגלית בכמה מכללות ואוניברסיטאיות. חיי נישואיו הועבו על ידי התקפי דיכאון קשים, מאניה-דפרסיה ושתייה כבדה. בשנת 1963 נתקף באוטם שריר הלב בעת ששחה בבריכת שחייה בביקור אצל ידידים וטבע. לאחר מותו פעלה אלמנתו רבות לקידום יצירתו. הוא היה מורה בחסד לשירה, ובין תלמידיו נמנתה גם המשוררת הידועה סילביה פלאת, שהתאבדה בשנת 1963. שיריו זכו לפרסום לאחר מותו, בייחוד על ידי דור ילדי הפרחים של שנות ה-60 בארצות הברית. כמה מעצותיו של תיאודור רות'קה למשורר המתחיל, תרגמה לעברית המשוררת סבינה מסג: מי הוא משורר: מי שלעולם איננו מסתפק באמירת דבריו אחד-אחד. מילוליות היא נשקו של השטן. העין, מובן שאין בה די, אך העין החיצונית משרתת את הפנימית. בסיס השירה הוא התחושה: רבים מן המשוררים היום מתכחשים לתחושה, או שהם חסרים אותה לחלוטין: ונפוץ בין המשוררים פולחן הקהות. ראה את הרעיונות כמופעים מקריים בשיר. נסה לגרום לשפה לקפוץ קפיצות נואשות באמת. מגיע רגע בחייו של משורר, שבו אישיותו אחת, רבת-צדדים ככל שתהיה, שוב אינה מספיקה. אז הברירה בידו: לצאת מדעתו או להפוך לדרמטורג. שירים העוסקים בשבח האל חייבים לשכנע את הקורא שהאלוהים גם הוא מאמין בכותב. — תרגום מאנגלית: סבינה מסג שיריו של רות'קה תורגמו לעברית בידי כמה מתרגמים, שאהבו את יצירתו, ובהם גיורא לשם, סבינה מסג, יואב איתמר, יעל גלוברמן, אורה סגל, וצביקה יעקבי, שתרגם את ספרו היחיד שיצא בעברית, "ילד על גג חממה", קובץ שירים, צילומים דפנה איכילוב, הוצאת עקד, תל אביב, 1995 בעיירת הולדתו של רותקה במישיגן הוצב שלט לזכרו ובית משפחתו הוסב למוזיאון שלו. בול דואר אמריקאי הונפק לזכרו, וכמה ערים בארצות הברית קראו רחובות על שמו. רות'קה פרסם כתריסר כרכים של שירה, שירה לילדים, פרוזה וביקורת. לעברית כאמור תורגם רק ספר אחד משלו. מדיה וקבצים בנושא תיאודור רות'קה בוויקישיתוף תיאודור רות'קה, באתר "Find a Grave" (באנגלית) תיאודור רות'קה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) תיאודור רות'קה, באתר MusicBrainz (באנגלית) תיאודור רות'קה, באתר Discogs (באנגלית) מתוך תקציר הספר "ילד על גג חממה - מבחר משירי תיאודור רות'קה", תרגום: צביקה יעקובי, הוצאת עקד, 1995
ארצ'יבלד מקמרדו

ארצ'יבלד מֶקמֶרדו (באנגלית: Archibald McMurdo;‏ 24 בספטמבר 1912 - 11 בדצמבר 1875) היה קצין צי בכיר בשירות בריטניה הגדולה. הוא הצטרף לצי בגיל 12. ב-1836 הגיע לדרגת סגן וב-1843 לדרגת קומנדר. מ-1851 היה לרב חובל. הוא לקח חלק בשתי משלחות חקר על סיפונה של אוניית הוד מלכותה, טרור, האחת בצפון מפרץ הדסון ושנייה באנטארקטיקה. במהלך מסע החקר השני התגלה מצר מקמרדו, שנקרא על שמו. ב-1846 הוא פיקד על אוניית הוד מלכותה קונטסט, שעסקה במיפוי מפורט של חוף מערב אפריקה. הוא פרש מהצי בדרגת אדמירל משנה. על שמו נקראו אתרים שונים באנטארקטיקה. 1876 record for McMurdo, Archibald William, Find a Will, Gov.UK, Wills and Probate 1858–1996 ערך זה הוא קצרמר בנושא אנשי צבא ובנושא הממלכה המאוחדת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סיכת ראש

סיכת ראש או סיכת שיער או מַכְבֵּנָה היא אביזר או תכשיט המשמש בעיצוב שיער ומטרתו החזקת שיער הראש במקומו כחלק מתסרוקת ועל מנת שהשיער לא יפריע לאדם, ולעיתים גם כאלמנט קישוטי ואופנתי. השימוש בסיכות ראש החל בעת העתיקה. כבר במצרים העתיקה נעשה שימוש בסיכות ראש שהיו עשויות ממתכת, שנהב, ברונזה ועץ מגולף. בחפירות ארכאולוגיות התגלה כי כבר במצרים העתיקה ובממלכת אשור עשו נשים שימוש בסיכות שיער מעוטרות כתכשיטים. סיכות אלה התגלו בעיקר בקברים, ונקברו יחד עם לובשן (כמו גם תכשיטים אחרים). לימים גם ביוון העתיקה, הממלכה האטרוסקית ולאחר מכן גם באימפריה הרומית נהגו נשים לקשט שערן בסיכות שיער. בשנת 1901 הומצאה סיכת השיער המודרנית על ידי הממציא ארנסט גודוורד מניו זילנד, וכיום הסיכות עשויות בעיקר ממתכת, לעיתים בשילוב פלסטיק. גברים יהודים מאמינים נוהגים להשתמש בסיכת ראש פשוטה על מנת להדק את הכיפה לשיערם. בשנת 1957 המציאו אב ובנו אמריקנים, שניהם בשם אדוארד פ' צור (Zore) את סיכת ה"קליפס", סיכת סגר, הנקראת "קליפ" באנגלית, על שם הצליל המתקבל בהיסגרה. סיכה זו פועלת על ידי שינוי מצב שתי הזרועות, החיצונית והפנימית, המחוברות יחד באחד הצדדים, ממצב קעור למצב קמור ובכך נסגרים האחד "לתוך" השני, ואוחזים זה בזה. אריזת סיכות ראש פשוטות משנות ה-50. מכונות גם "סיכות סבתא". נועדו בעיקר להצמדת השיער ולא לנוי. סיכת תכשיט מעוצבת בדמות טווס עם אבנים צבעוניות תסרוקת מתוחכמת, מעוצבת באמצעות "סיכות סבתא" רבות ילדה עם סיכת ראש קשת שיער (אנ') מקל שיער מדיה וקבצים בנושא סיכות שיער בוויקישיתוף Joann Fletcher, The Egyptian Hair Pin: practical, sacred, fatal, https://intarch.ac.uk/, ‏2016 (באנגלית) 'קליפס' - הפטנט המקורי באתר גוגל פטנטים, משנת 1957.
מקל שיער

מקל שיער הוא תכשיט או אביזר אופנה המשמש בעיצוב שיער. אורכו של מקל שיער נע בין 10 ל-20 סנטימטרים והוא עשוי לרוב עץ, פלסטיק או שנהב. המקל משמש להחזקת השיער במקומו כחלק מתסרוקת. לעיתים מקלות השיער מעוטרים כתכשיטים ומקושטות בזהב ואבנים יקרות. השימוש במקלות שיער החל בעת העתיקה, ומקלות שיער התגלו בחפירות ארכאולוגיות בקברי נשים במצרים העתיקה, יוון העתיקה והאימפריה הרומית. השימוש במקלות שיער נפוץ בעיקר ביפן בו מהווה הלבוש חלק מהקנזשי (עיטורי השיער) של הגיישה גם כיום. בעקבות ההשפעה היפנית נפוץ השימוש במקלות שיער גם באירופה וארצות הברית בתסרוקות המנסות לחקות את הסגנונות היפניים. סיכת ראש מדיה וקבצים בנושא מקל שיער בוויקישיתוף הלבוש באימפריה הרומית
ארנסט גודוורד

ארנסט גודוורד (באנגלית: Ernest Godward; ‏7 באפריל 1869 - 2 בדצמבר 1936) היה ממציא ניו זילנדי ממוצא בריטי. ארנסט גודוורד נולד במרילבון, בלונדון שבאנגליה ב-7 באפריל 1869, והיה בנם של הנרי רוברט גודוורד, כבאי שרפות, ושל שרה אן פטיסון גודוורד. בצעירותו היה ילד חולני, ולכן לא הלך לבית ספר. בהיותו בן 12 ברח על אוניית סוחר והפליג לאסיה. עם שובו לבריטניה גודוורד עבד כשוליה בחברה לייצור מנועים הידראולים עבור ציוד כיבוי אש. בשנת 1886 עבר לניו זילנד והתגורר זמן מה בדנידין בטרם עבר לאינוורקרגיל בשנת 1893. ב-28 בינואר 1896 נשא גודוורד לאישה את מרגריטה פלורנס סלנה טרוויק (Marguerita Florence Celena Treweek), ולזוג נולדו 10 ילדים. גודוורד עבד עבור חברת סאות'לנד סייקל וורקס (Southland Cycle Works), אולם בזמנו החופשי עסק בהמצאות. ב-1900 המציא מטרפת ביצים יעילה במיוחד, המקציפה ביצים ב-3 דקות, וכן חלון נגד פריצות, כלי לגיזום צמחים ואת סיכת השיער עליה רשם פטנט. גודוורד מכר בשנת 1901 את הפטנט לסיכת שיער בסכום של 20,000 ליש"ט. בשנת 1908 פתח עסק להתקנת מנועים על אופניים ובכך יצר למעשה גרסה של אופנוע. גודוורד המציא 72 סוגי מנועים, וב-1913 נסע לאנגליה על מנת להקים בה מפעל ייצור. משנת 1916 שהה מרבית זמנו במשרדו בניו יורק. גודוורד נפטר ב-2 בדצמבר 1936 על גבי סיפון הספינה מגנוליה בדרכו מארצות הברית לאינוורקרגיל. קורות חיים קורות חיים
מקס מארה

מקס מארה (באיטלקית: Max Mara) הוא בית אופנה איטלקי ידוע. בית האופנה נוסד בשנת 1951 בעיר רג'ו אמיליה על ידי אקילה מאראמוטי (Achille Maramotti). נכון לשנת 2008 לרשת 2,254 חנויות ב-90 מדינות. מאראמוטי החל בעיצוב אופנה בשנת 1947 וייסד את בית האופנה בשנת 1951. מקור השם "מארה" בשם בית האופנה בקיצור שם המשפחה של מאראמוטי, ואילו השם "מקס" היה שם של רוזן מקומי שנודע במחוז אמיליה באיטליה (בה התגורר מאראמוטי) בחוש האופנה שלו. מאראמוטי היה מראשוני המעצבים האיטלקיים שהחל בייצור המוני של בגדיו, תוך שמירה על איכות גבוהה. מאראמוטי הקפיד להדגיש את המותג של בית האופנה ולא את שמות מעצבי הבגדים, וזאת אף שבית האופנה עבד עם מעצבים בעלי שם עולמי כמו קרל לגרפלד, דומניקו דולצ'ה וסטפאנו גבאנה ונרקיסו רודריגז. בשנת 2005 מייסד החברה נפטר ומאז החברה מנוהלת על ידי ילדיו. לבית האופנה למעלה מ-35 מותגים שונים ובהם "ספורטמקס", "מארלה", iBlues, Max & Co, ו"מרינה רינלדי" הקרוי על שם סבת-סבתו של מאראמוטי. מדיה וקבצים בנושא מקס מארה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מקס מארה מקס מארה, ברשת החברתית פייסבוק מקס מארה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מקס מארה, ברשת החברתית אינסטגרם ההיסטוריה של המותג
קבר ספדרג'ונג

קבר ספדרג'ונג (באנגלית: Safdarjung's Tomb) הוא אחוזת קבר ומאוזוליאום הממוקם בניו דלהי שבהודו. הקבר נבנה בשנת 1754 כמקום קברו של ספדרג'ונג, ראש ממשלתו של מוחמד שאה (ששלט באימפריה המוגולית בין השנים 1719–1748). הקבר בנוי בסגנון מוגולי, ונחשב לאחרון המבנים המונומנטליים אשר נבנו בסגנון זה. סביב המאוזלאום נבנה גן בסגנון מוגולי (בהשפעת הגנים הפרסיים) ששטחו 300 מ"ר. על שמו של המאוזלאום נקראת שדה התעופה ספדרג'ונג הסמוך. למבנה הקבר כיפה גדולה. מהמבנה המרכזי יוצאות ארבע תעלות מים המובילות לארבעה מבנים - למבנה השער ולארבעה ביתנים. סביב המתחם חומה, ומגדלים מתומנים בארבע קומות המתחם. הקבר בשנת 1870 מבנה השער של המתחם מראה הקבר משער הכניסה מצבת הקבר בתוך המבנה מבנה הקבר תמונה פנורמית של המתחם פנים המאוזוליאום מדיה וקבצים בנושא קבר ספדרג'ונג בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קבר ספדרג'ונג (באנגלית) תיאור מבנה הקבר
WWF

האם התכוונתם ל... World Wrestling Federation – "פדרציית ההיאבקות העולמית", ארגון היאבקות מקצועית. נקרא כיום WWE. World Wildlife Fund (הקרן העולמית לשימור חיות הבר) – ארגון העוסק באיכות הסביבה והגנה על חיות בסכנת הכחדה
עמוק במים

עמוק במים (באנגלית: The Life Aquatic with Steve Zissou) הוא סרט דרמה קומי בבימויו של וס אנדרסון. הסרט מתאר את קורותיה של ספינת המחקר "בלפונטה" בפיקודו של החוקר הימי קפטן סטיב זיסו וצוותו. גיבור הסרט מהווה בעת ובעונה אחת פרודיה ומחווה לדמותו של ז'אק קוסטו. סטיב זיסו (ביל מארי), הוא חוקר ימי שהתפרסם בזכות סרטים תיעודיים אותם יצר אודות החיים מתחת למים. זיסו וצוותו חוצים את האוקיינוסים על הספינה "בלפונטה" הסובלת מתחזוקה נמוכה ובלאי גבוה. זוהרו של זיסו הועם עם השנים: הוא התגרש מאשתו, מתקשה לגייס כספים להפקת הסרט הדוקומנטרי הבא שלו ו"כריש יגואר" טרף את חברו הטוב ביותר, הצוללן הראשי של הבלפונטה - אסטבן. זיסו מתכנן נקמה בכריש על ידי תפיסתו והשמדתו בעזרת כמות עצומה של חומר נפץ. אל סיפון הבלפונטה מצטרף נד פלימפטון (אוון וילסון) המשוכנע כי זיסו הוא אביו. לזיסו ואמו של נד הייתה פרשת אהבים קצרה ומילדות נד מעריץ את זיסו והיה רוצה להיות חוקר מעמקים כמוהו ולהיות מסוגל לנשום תחת המים. נד מעניק לזיסו 275,000$ להפקת סרט שיתעד את תפיסת כריש היגואר והשמדתו. הסרט קיבל ביקורות מעורבות. האתר Rotten Tomatoes נתן לסרט תוצאה של 53%, המבוססת על ידי 176 מבקרים. מדיה וקבצים בנושא עמוק במים בוויקישיתוף "עמוק במים", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "עמוק במים", באתר נטפליקס "עמוק במים", באתר AllMovie (באנגלית) "עמוק במים", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "עמוק במים", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "עמוק במים", באתר Metacritic (באנגלית) "עמוק במים", באתר אידיבי "עמוק במים", באתר דיסני+ סרטים (באנגלית) "עמוק במים", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) אהרון קשלס, דגים קרים, באתר ynet, 13 במרץ 2005 ניסן שור, כריש היגואר של קפטן ניסו, באתר nrg‏, 23 במרץ 2005 אורי קליין, ריחוף בעולם מקביל, באתר הארץ, 10 במרץ 2005 ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אבל פאצ'קו

אבל פאצ'קו דה אספריאייה (בספרדית: Abel Pacheco de la Espriella; נולד ב-22 בדצמבר 1933) היה נשיאה של קוסטה ריקה בשנים 2002–2006. אבל פאצ'קו נולד בסן חוסה למשפחת איכרים וגדל במחוז לימון שבחוף הקריבי. בבגרותו חזר לבירה להשלמת ההשכלה התיכונית שלו. לאחר מכן המשיך ללימודי רפואה באוניברסיטה הלאומית האוטונומית של מקסיקו במקסיקו סיטי, ופסיכיאטריה באוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה בארצות הברית. בינואר 1955 השתתף בפלישה הלא מוצלחת מניקרגואה של הנשיא לשעבר רפאל אננגל קלדרון גווארדיה, שבעזרת הדיקטטור השכן אנסטסיו סומוזה ניסה להפיל את הנשיא הסוציאל-דמוקרטי חוסה פיגואר פרר. בשנת 1959, החל פאצ'קו לעסוק בהתמחותו הרפואית כרופא עזר בבית החולים הלאומי בסן חוסה וכראש יחידות הבריאות בגואפילס, בלימון ובפוריסקל בסן חוסה. בין שנות ה-70 לשנות ה-90 היה פאצ'קו מגיש פופולרי של תוכניות בטלוויזיה של קוסטה ריקה. במקביל, לימד באוניברסיטת קוסטה ריקה. ב-1998 נבחר לשמש כחבר באספה המחוקקת של קוסטה ריקה, וב-2002 נבחר לעמוד בראש מפלגת PUSC, "מפלגת האחדות הסוציאל-נוצרית", לאחר ש-76% מחברי המפלגה בחרו בו לעמוד בראשה, ובכך גם להיות המועמד מטעמה בבחירות לנשיאות. בבחירות לנשיאות באותה שנה זכה פאצ'קו ב-38% קולות בסיבוב הראשון. בסיבוב השני קיבל 58% קולות ונבחר לנשיא קוסטה ריקה. מדיה וקבצים בנושא אבל פאצ'קו בוויקישיתוף Abel Pacheco de la Espriella, CIDOB ערך זה הוא קצרמר בנושא פוליטיקאים ובנושא אמריקה המרכזית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
משה רינות

משה (רינהולד) רינות (23 בנובמבר 1917–5 בנובמבר 1984) היה ממקימי אוניברסיטת חיפה. רינות נולד באוסטריה אך גדל בגרמניה. בשנות ה-30 עלה לארץ ישראל. שירת בבריגדה היהודית בצבא הבריטי כקצין בגדוד השלישי, והשתתף בקרב לה ג'ורג'טה בחזית איטליה, ליד נהר סניו. כן שירת כרב-סרן בצה"ל ונטל חלק בהסכמי שביתת הנשק עם ירדן בתום מלחמת העצמאות. למד בבית בית המדרש למורים העברי. שימש כמנהל מחלקת החינוך בעיריית חיפה, ובתפקידו זה יזם והקים יחד עם ראש העיר אבא חושי את אוניברסיטת חיפה. לאחר הקמת האוניברסיטה עבר למסלול האקדמי, קיבל את התואר פרופסור וניהל את בית הספר לחינוך בשנים 1968–1974. נולדו לו ארבעה ילדים. רינות היה בין ראשוני חוקרי ההיסטוריה של החינוך בישראל, יחד עם פרופ' שמעון רשף סמנו את המעבר מכתיבת היסטוריה בידי מחנכים למחקר היסטורי מקצועי של החינוך המבוסס על מחקר ארכיוני שיטתי והצלבת מקורות. חברת העזרה ליהודי גרמניה: ביצירה ובמאבק: פרק בתולדות החינוך העברי בארץ-ישראל ובתולדות יהודי גרמניה. ירושלים: בית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית ושל משרד החינוך והתרבות, אוניברסיטת חיפה ומכון ליאו בק, תשל"ב 1971. צרור מכתבים על ייסוד בית המדרש למורים הראשון בירושלים בידי "חברת העזרה ליהודי גרמניה". מיכאל: מאסף לתולדות היהודים בתפוצות, תשל"ג 1973: סה-פג. אידאולוגיה וחינוך: הפולמוס בשאלות התרבות בקונגרסים הציוניים בשנים והשפעתו על עיצוב החינוך בארץ-ישראל. עיונים בחינוך, אוקטובר 1975: 27-38. האידאולוגיה הציונית בחינוך הנוער היהודי. עיונים בחינוך, ספטמבר 1976: 5-10. המאבק בין חינוך דתי לחילוני בארץ-ישראל בשלהי מלחמת-העולם הראשונה. עיונים בחינוך, דצמבר 1977: 127-132. הפולמוס על עיצוב מערכת החינוך העברי בארץ-ישראל ( 1920-1918), הציונות, ה', תשל"ח, 114-78. משה רינות נולד ב- 23.11.1917, באתר Gravez הגדוד השלישי, אתר מתנדבי היישוב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה הד האולפן החדש, עמוד 32 אודות הפקולטה לחינוך, אוניברסיטת חיפה אלבוים-דרור, רחל, להעפיל עם הסלע אל ראש ההר ולדרדר אותו בחזרה: ראשית ההיסטוריוגרפיה של החינוך בישראל, עיונים בתקומת ישראל: כרך 9, 1999, עמ' 1-36 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נר החלב

נר החלב (בדנית: Tællelyset), הוא שמה של אגדת ילדים שנכתבה על ידי הנס כריסטיאן אנדרסן בהיותו בן 18, שהתגלתה באוקטובר 2012. היצירה באורך שישה דפים וכ-700 מילים. היצירה מגוללת את סיפורו של נר החלב שאמו היא כבש ואביו הוא כור היתוך - יחדיו תרמו לצורתו של נר החלב, הלבן כצמר הכבשה ונועד לחימום ככור ההיתוך. הנר אינו מצליח למצוא את מקומו בעולם האנוכי וחש מיואש בשל כך. הוא מנסה להדליק את עצמו, ופוגש לפתע באבן צור, המסוגלת להצית בו אש ולבסוף הנר מוצא את המשמעות לקיומו והוא חי באושר עם סביבתו. היצירה התגלתה בצרור מסמכים של משפחת פלאם באגף הארכיון הלאומי של דנמרק בפוּנֶן. היצירה נמצאה לאחר שמשפחת פלאם ביצעה מחקר עצמאי אודות תולדות המשפחה, אלא שהיצירה לא זוהתה תחילה כשייכת להנס כריסטיאן אנדרסן. באוקטובר 2012, ההיסטוריון אסבן בראג סרק את הניירות ומצא כי היצירה נחתמה על ידי הנס כריסטיאן אנדרסן, וגילויו אושר על ידי מומחים בדצמבר 2012. עמית ולדמן, ‏היסטוריון מצא יצירה חדשה בשם "חלב הנר" של סופר האגדות האגדי הנס כריסטיאן אנדרסן, באתר ‏מאקו‏, 13 בדצמבר 2012 הטקסט המלא בשפת המקור התרגום האנגלי, politiken,dk ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חוליו ססאר טורבאי איילה

חוליו ססאר טורבאי איילה (בספרדית: Julio César Turbay Ayala;‏ 18 ביוני 1916 – 13 בספטמבר 2005) היה פוליטיקאי קולומביאני, שכיהן כנשיא קולומביה בין השנים 1978–1982. טורבאי היה חבר ומנהיג המפלגה הליברלית הקולומביאנית. טורבאי נולד בבוגוטה למשפחה שהגיעה מלבנון. בשנת 1937, בגיל 21 בלבד, הוא הפך לראש עיריית חירארדוט שבמחוז קונדינמרקה, ובין השנים 1938–1942 היה חבר בפרלמנט של קונדינמרקה. במשך השנים השתלב טורבאי בפוליטיקה במדינה וכיהן במשרות שונות. בין 1957 ל-1958 כיהן כשר המכרות והאנרגיה, תחת שלטון החונטה הצבאית, ובין 1958 ל-1961 כיהן כשר החוץ. בהמשך, שימש כשגריר קולומביה באו"ם, בבריטניה ובארצות הברית. טורבאי התמודד בבחירות לנשיאות בשנת 1978, וניצח בהן לאחר שקיבל 49.3% קולות. במהלך כהונתו קידם חקיקה להרחבת סמכויות הצבא, כדי להתמודד עם פעולות של קבוצות השמאל הרדיקליות במדינה. צעד זה עורר הפגנות ולביקורת רבה מצד חוגי האופוזיציה. בשנת 1980, חמושים מתנועה המכונה "19 באפריל" או "M-19" השתלטו על שגרירות הרפובליקה הדומיניקנית. 16 שגרירים ממדינות שונות, ובהם שגרירי ארצות הברית, מקסיקו, פרו, ונצואלה, קוסטה ריקה, ישראל והוותיקן הוחזקו כבני ערובה במשך 61 ימים. טורבאי ניסה לפתור את הבעיה ללא שימוש בכוח צבאי. במקום זאת, אפשר לחמושים לעזוב לקובה ובכך האירוע הסתיים בשלום. בין השנים 1987–1989 טורבאי שימש כשגריר קולומביה בוותיקן, ובין השנים 1991–1993 באיטליה. מדיה וקבצים בנושא חוליו ססאר טורבאי איילה בוויקישיתוף חוליו ססאר טורבאי איילה, באתר "Find a Grave" (באנגלית) חוליו ססאר טורבאי איילה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא פוליטיקאים ובנושא קולומביה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.