laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ונסן קולה

ונסן פלורן אנטואן קולה (בצרפתית: Vincent Florent Antoine Collet; נולד ב-6 ביוני 1963) הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל צרפתי המאמן את פריז לבלואה מליגת העל הצרפתית ואת נבחרת צרפת. קולה החל את קריירת המועדונים שלו בעונת 1980/81, ושיחק בליגה הצרפתית השלישית. לאחר מכן החל את הקריירה המקצועית שלו, בעונת 1981/82, עם לה-מאן סארת. עם לה מאן הוא זכה באליפות צרפת ב-1982. בסך הכל, הוא שיחק 13 עונות בליגת העל הצרפתית במדי לה-מאן סארת, קאן ואסוול ליון-וילרבאן. לאחר מכן הוא בילה את ארבע העונות האחרונות של הקריירה המקצוענית שלו בליגה השנייה במדי לה האבר. קולט הפך לראשונה למאמן כדורסל ב-1998. הוא היה המאמן הראשי של לה-מאן במשך שמונה שנים, בין 2000/01 ו-2007/08, והוביל את הקבוצה לאליפות הליגה הצרפתית 2006 ולגביע הצרפתי ב-2004, כמו גם לזכייה בגביע המוליכות של הליגה הצרפתית ב-2006. בזמן שהיה במועדון, הוא נבחר למאמן השנה של הליגה הצרפתית ב-2001 וב-2004, לפני שעזב את הקבוצה ב-2008. בעונת 2008/09 הוא הוביל את אסוול ליון-וילרבאן לאליפות הליגה הצרפתית, הראשונה מאז 2002. בעונת 2015/16, הוא אימן את המועדון הצרפתי שטרסבורג והוביל אותו לגמר היורוקאפ 2016, בו הפסידה הקבוצה בסופו של דבר למועדון הטורקי גלאטסראיי. הוא גם זכה בפרס מאמן השנה השלישי שלו. לאחר אותה עונה החליטו קולה ושטרסבורג להיפרד, לאחר שחוזהו תם. לאחר ששטרסבורג התחילה באופן מאכזב את עונת 2016/17, היא מינתה את קולה שוב למאמנה, ב-27 באוקטובר 2016. ב-25 באוגוסט 2021, הוא חתם בפריז לבלואה מליגת העל הצרפתית. קולה מונה למאמן נבחרת צרפת הבוגרת בכדורסל במרץ 2009, לאחר קמפיין מוקדמות מאכזב ליורובאסקט 2009, שאילץ את הנבחרת להעפיל דרך סיבוב מוקדמות נוסף. לאחר שהוביל בהצלחה את נבחרת צרפת בסיבוב המוקדמות השני, הוא אימן את נבחרת צרפת בטורניר גדול, לראשונה, באליפות אירופה 2009. הוא הוביל את הנבחרת למקום החמישי שהקנה לה העפלה אוטומטית לאליפות העולם 2010, שם גם אימן את צרפת. קולה הוביל את צרפת למדליית הכסף ביורובאסקט 2011, ואז שנתיים לאחר מכן אימן את הנבחרת והוביל אותה לזכייה הראשונה בתולדותיה, ביורובאסקט 2013 בסלובניה. צרפת המשיכה לזכות במדליות תחת הנהגתו, וזכתה במדליית הארד בגביע העולם 2014 וביורובאסקט 2015. קולה גם אימן את צרפת באולימפיאדות 2012 ו-2016, שבשתיהן הודחה ברבע הגמר. בתחילת 2020 הצהיר קולה כי בכוונתו להמשיך כמאמן ראשי של נבחרת צרפת. באולימפיאדת טוקיו 2020 ניצחה צרפת את ארצות הברית לראשונה באולימפיאדה, 83–76, בשלב הבתים. צרפת עלתה לגמר, שם הפסידה במשחק חוזר מול האמריקאים 82–87, וסיימה עם מדליית הכסף. מדיה וקבצים בנושא ונסן קולה בוויקישיתוף פרופיל אולימפי, באתר olympedia.org "Basketball: France appoint Vincent Collet as national team coach". at en.olympic.cn SIG Strasbourg, Vincent Collet part ways. Collet returns at the helm as Strasbourg part ways with Dettmann. "Vincent Collet is the new head coach of Boulogne-Levallois Metropolitans 92". Sportando (באנגלית). 25 באוגוסט 2021. נבדק ב-25 באוגוסט 2021. {{cite news}}: (עזרה) Team Profile at eurobasket2009.com Julien Lesage (20 בפברואר 2020). "Basket : "Je veux continuer d'entraîner l'équipe de France", annonce Vincent Collet". Le Parisien (בצרפתית). נבדק ב-12 באוקטובר 2020. {{cite news}}: (עזרה) "Team USA basketball vs. France score, Tokyo Olympics: U.S. Collapses late, loses first Olympic game since 2004". "Golden, again: US beats France 87-82 for Tokyo title". 7 באוגוסט 2021. {{cite web}}: (עזרה)
יחסי בורונדי–סין

יחסי בורונדי–סין הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה העממית של סין לרפובליקה של בורונדי. היחסים בין המדינות כוננו ב-21 בדצמבר 1963, תחת היו"ר מאו דזה-דונג והמלך מואמבוטסה הרביעי באנגיריסנגה, בהתאמה. המלך מואמבוטסה ניתק את היחסים הדיפלומטיים עם סין ב-1965, אולם הם חודשו תחת מישל מיצ'ומברו, הנשיא הראשון של בורונדי, ב-31 באוקטובר 1971. מאז, סין סיפקה סיוע בפיתוח לבורונדי, כולל עזרה בבניית מפעל טקסטיל בבוג'ומבורה. נכון לשנת 2002, סין ייצאה סחורות בשווי של 2.718 מיליון דולר, תוך שהיא מייבאת סחורות בשווי 491,000 דולר בלבד מבורונדי. בורונדי הייתה אחת מ-53 מדינות, שביוני 2020 תמכה בחוק הביטחון הלאומי של הונג קונג באו"ם. מאז הפורום הראשון לשיתוף פעולה בסין אפריקה בשנת 2000, בייג'ינג העבירה לבורונדי למעלה מ-164 מיליון דולר בסיוע רשמי לפיתוח. סכום זה כולל כספים לבניית ארמון נשיאותי, 9 מיליון דולר לבניית בית חולים במחוז Bubanza ושלושה הסכמי שמיטת חובות. מדיה וקבצים בנושא יחסי בורונדי–סין בוויקישיתוף "Burundi". Ministry of Foreign Affairs of the People's Republic of China. 12 באוקטובר 2003. נבדק ב-1 בנובמבר 2009. {{cite web}}: (עזרה) "People's Daily Online -- China hopes toenhance cooperation with Burundi: China's top political advisor". People's Daily. נבדק ב-1 בנובמבר 2009. {{cite web}}: (עזרה) Lawler, Dave (2 ביולי 2020). "The 53 countries supporting China's crackdown on Hong Kong". Axios (באנגלית). נבדק ב-3 ביולי 2020. {{cite web}}: (עזרה)
מאיר עמר

מאיר עמר (ידוע בשם הבמה שלו, ביג אם) הוא פזמונאי, מלחין, מעבד ומפיק מוזיקלי ישראלי. במרוצת השנים עבד עם מספר אמנים ישראלים, והיה חבר בלהקת טיפקס ובנערי רפול. עמר הצטרף ללהקת טיפקס בשנת 1999 עם הוצאת האלבום דיסקו מנאייק. הוא הפיק את כל רצועותיו, כשהמוכרות ביניהן הן "סמי וסומו", "שלוש בלילה" והדואט עם שרית חדד "כשאני איתך אני כמו דג", שהגיע למקום השביעי במצעד סוף השנה של רשת ג'. אולם שיתוף הפעולה הראשון בינו לבין הלהקה היה שנה קודם לכן, כשהוציאו את המיני-אלבום העצב עבר לגור כאן. בשנת 2000 הפיק עבור חיים אוליאל את אלבום הבכורה שלו, "סנדוק לעג'ב". מתוך האלבום זכה השיר "סימני סערה" להצלחה מסחרית גבוהה בישראל, ואף הגיע למקום החמישי במצעד הפזמונים השבועי של רשת ג'. בשנת 2001 יצא אלבומה השביעי של טיפקס, יושבים בבית קפה, שגם בו כל רצועתיו הופק על ידי עמר. הסינגל המוביל מתוכו, "יושבים בבית קפה", הגיע למקום השני במצעד השנתי של ה'תשס"א, והפך לשירו המצליח ביותר של עמר במצעדי הפזמונים. באותה שנה חבר לאיתי זילברשטיין, והם ייסדו את הצמד המוזיקלי "נערי רפול". אלבומם הראשון, "אהבה כתומה", יצא באותה השנה וכלל את השיר "החבר'ה הטובים" – שיר הנושא של סדרת הטלוויזיה החבר'ה הטובים. בשנת 2003 זכה הצמד להצלחה ראשונה ככותבים: "קצת משוגעת" של שרית חדד, שהגיע למקום ה-12 במצעד השנתי של ה'תשס"ג. שיר נוסף בעיבודם מאותה שנה הוא "אני לא זמין" בביצועו של מושיק עפיה. לאחר מכן פורסם אלבום אוסף של טיפקס בשם כל הלהיטים, ובו נכלל השיר "ריקודי עמבה" שהפקתו של עמר. בשנת 2004 הלחין הצמד את השיר "אני אוהב אותך" לקובי פרץ, והשתתפו בהפקת השיר "חגיגה" של חדד. בשנת 2006 פורסם אלבומה של טיפקס, רדיו/מוזיקה/עברית. גם בו עיבד עמר את מרבית רצועותיו. בשנת 2012 הפיקו נערי רפול את שירן של ירדנה ארזי ודנה אינטרנשיונל "כשהגברים רוקדים". מצעד השנתי תשנ"ט (1999), פזמונט סימני סערה, פזמונט יושבים בבית קפה, פזמונט מצעד השנתי תשס"ג (2003), פזמונט אני לא זמין, פזמונט ריקודי עמבה, פזמונט
תאגיד השידור של הרייך

תאגיד השידור של הרייך (בגרמנית: Reichs-Rundfunk-Gesellschaft, נקרא גם RRG) היה גוף השידור הציבורי הלאומי ברפובליקת ויימאר ולאחר מכן בגרמניה הנאצית. החברה איגדה בתוכה את כל חברות שידור הרדיו האזוריות של גרמניה ממאי 1925 עד מאי 1945. משנת 1933 שימש ככלי מרכזי בתעמולה הנאצית. כל ההקלטות ההיסטוריות של התאגיד מוחזקות בידי ארכיון השידור הגרמני של ARD. התאגיד הוקם בברלין ב-15 במאי 1925, והיה ארגון גג לתשעה גופי שידור רדיו אזוריים. משנת 1926 היו מרבית אחזקות התאגיד בידי הרייכספוסט, רשות הדואר הגרמנית שפעלה משנת 1866 עד 1945. כל תושבי גרמניה היו מחויבים בתשלום אגרת רדיו בעלות 2 רייכסמרק בחודש. ב-1932 היו 4 מיליון משתמשי רדיו רשומים במדינה. החל מ-22 בינואר 1931 היה מטה התאגיד ממוקם בבית השידור (Haus des Rundfunks) בוסטנד, ברלין. הבניין עוצב בידי האדריכל הנס פואלציג בשנת 1929, והיה מרכז השידור הראשון בעולם וכלל גם היכל קונגרסים גדול. בקיץ 1932 החלה ממשלת גרמניה תחת הקנצלר פרנץ פון פאפן להשיג שליטה על התאגיד. גם גופי השידור האזוריים הוכפפו לתאגיד והפכו לסניפים מקומיים שלו. מועצת המנהלים הייתה חייבת לקבל נציג ממשלתי, שפיקח על התוכניות, בשליחות שר הפנים, וילהלם פון גייל. במהלך תהליך ההאחדה לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-1933, התאגיד הולאם על ידי הממשלה הנאצית, והיה בשימוש נרחב על ידי משרד הרייך לתעמולה ולהשכלת העם תחת יוזף גבלס כדי להכתיב את תוכני הרדיו. ב-30 בינואר 1933, בזמן ששר הפנים החדש וילהלם פריק אכף את השידור החי של מצעדי הלפידים, התפטר יו"ר התאגיד הנס ברדוב והוחלף על ידי יוגן הדמובסקי. כמה מנהלים לשעבר נעצרו ונכלאו. החל מ-1 באפריל 1934 התאגדו חברות השידור האזוריות תחת התאגיד. התאגיד גדל עם השנים עם מיזוג רשתות שידור אזוריות כמו אלה של חבל הסאר. לאחר האנשלוס האוסטרי ב-1938, תחנת הרדיו Verkehrs AG של וינה הוכפפה לתאגיד. ב-1 בינואר 1939, שונה שם התאגיד ל"תאגיד השידור של גרמניה הגדולה" (Grossdeutscher Rundfunk). לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה עם פלישת גרמניה הנאצית לפולין ב-1 בספטמבר 1939 עם התקרית המבוימת בגלייביץ, הפך התאגיד למכשיר חיוני של התעמולה הנאצית בזמן המלחמה, במיוחד באמצעות היומון Wehrmachtsbericht ותוכניות רדיו ייעודיות. מ-9 ביולי 1940 ואילך שידרו כל רשתות השידור את אותה רצועת שידור ארצית, שהסתיימה עם כיבוש בית השידור על ידי הצבא האדום במהלך הקרב על ברלין ב-2 במאי 1945. עד 1950, התאגיד היה בתהליכי פירוק והוחלף בחברות שידור אזוריות. לאחר מכן הוקמה בגרמניה המזרחית חברת השידור של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית (Rundfunk der DDR; שבהמשך שינתה שמה ל"השידור הממלכתי הגרמני", Deutscher Fernsehfunk ), בעוד בגרמניה המערבית הוקמה ARD, כתאגיד של מספר גופי שידור אזוריים. התעמולה הנאצית פולקסאמפפנגר ARD מילדרד גילארס Roger Manvell; Heinrich Fraenkel (13 December 2013). Doctor Goebbels: His Life and Death. Skyhorse Publishing Company, Incorporated. pp. 237–. מסת"ב 978-1-62636-949-8. DRA: CD "Friedrich Schiller im Rundfunk", web.archive.org, ‏2016-09-20 https://web.archive.org/web/20150923222249/http://www.dra.de/rundfunkgeschichte/radiogeschichte/organisation/pdf/RRG_1925-1933.pdf
בית הכנסת יצחק בן ואליד

  בית הכנסת יצחק בן ואליד (באנגלית: Isaac Ben Walid Synagogue; בספרדית: Sinagoga Isaac Bengualid; בערבית: كنيس إسحاق بن الوليد) הוא בית כנסת במלאח של העיר תטואן, שבמרוקו. בית הכנסת נקרא על שמו של רבי יצחק בן וואליד (1777–1870), מחבר השו"ת וארבעת הכרכים "ויאמר יצחק", אודות תולדות יהודי תטואן. הרב בן ואליד היה מקובל מגדולי רבני מרוקו, אב בית הדין ורבה של קהילת יהודי תטואן במשך כ-40 שנים. בחייו הקהילה היהודית של תטואן, כללה כ-4,200 יהודים. הקהילה היהודית של תטואן נחשבה בזמנו למרכז הקהילה הספרדית המרוקאית. בית הכנסת יצחק בן ואליד נבנה במלאח החדש שמדרום למדינה (מרכז העיר - הקסבה) של תטואן, שהוקם כאשר הסולטן סלימאן (אנ') החליט להקים מסגד מפואר במיקום בו היה המלאח הישן. תטואן הייתה אז לב הקהילה הספרדית במרוקו והיו בה 16 בתי כנסת. קומתו השנייה של בית הכנסת שימשה כישיבה, ומתחם בית הכנסת הכיל גם את בית הרב, מקווה לנשים ומאפיה להכנת מצות. עד שנת 1968 התקיימו השירותים הקהילתיים והתפילות בבית הכנסת. משנת 2019 בית הכנסת משמש לביקורים מודרכים או לעלייה לרגל של יהודים תושבים לשעבר בעיר במהלך ההילולות; קהילת יהודי מרוקו הפכה את בית הכנסת למוזיאון. בשנת 2001, ארגון AECID (אנ') והחונטה המוניציפלית של אנדלוסיה מימנו את שיקום בית הכנסת, בשיתוף עם עיריית תטואן והקרן למורשת יהדות מרוקו ומשפחת בן ואליד, שעדיין מחזיקה בבניין. יצחק בן וואליד יהודי תטואן תטואן מדיה וקבצים בנושא בית הכנסת יצחק בן ואליד בוויקישיתוף Hiloula of Rabbi Itzhak Ben Walid Tetouan - Maroc, סרטון בערוץ "Carla Mancini", באתר יוטיוב (אורך: 11:59) ביקור בתטואן היהודית (באנגלית) קהילת יהודי תטואן, באתר "אנו – מוזיאון העם היהודי" BCmed, www.bcmediterranea.org "Tetouan Synagogue, Tetouan, Morocco | Archive | Diarna.org". archive.diarna.org. נבדק ב-2019-10-16. Angel, Marc (2010-10-01). "Bengualid (Ben Walīd), Isaac". Encyclopedia of Jews in the Islamic World (באנגלית). Researchers of The Museum of The Jewish People at Beit Hatfutsot. "Tetuan". Museum of The Jewish People - Beit Hatfutsot. נבדק ב-2019-10-16.{{cite web}}: תחזוקה - ציטוט: url-status (link) תחזוקה - ציטוט: שימוש בפרמטר authors (link) Il nuovo mellah di Tétouan e la sinagoga Bengualid. BC Mediterranea "BCmed". www.bcmediterranea.org. נבדק ב-2019-10-16. "The Jews of Tetuan, Morocco: Genealogy and Iconography". avotaynuonline.com. 31 באוגוסט 2016. נבדק ב-2019-11-01. {{cite web}}: (עזרה) Rehabilitación de la Sinagoga Bengualid Off The Beaten Path In Morocco A Hidden Gem on the Edge of the Mediterranean: Discover Tetouan’s Jewish Heritage Uno de los más antiguos de la ciudad: El Barrio judío o Al Mellah de Tetuán
נקודת מיסנומר

נקודת מיסנומר או מיסנומר פוינט (באנגלית: Misnomer Point) היא לשון יבשה שאינה מכוסה קרח הבולטת לכיוון מערב מהחוף הצפון מערבי של חצי האי אלפטר באי רוברט באיי שטלנד הדרומיים, שבאנטארקטיקה. אורכה של לשון היבשה 400 מטרים. נקודת מיסנומר מהווה את הצד המזרחי של הכניסה למפרץ קרלוטה. הנקודה ממוקמת ב-62°21′58″S 59°41′24″W, ‏1.9 ק"מ מזרח-צפון-מזרח לפורט וויליאם, 2.7 ק"מ דרומית-דרום מזרחית לאי קורנוול, 900 מ' דרומית לאיי אונגור, 3.55 ק"מ מדרום-דרום מערב להאמר פוינט ו-3.23 ק"מ צפונית-צפון-מערבית לדבליאנוב פוינט האירופאים הראשונים שהגיעו לאזור נקודת מיסנומר, היו צידי כלבי ים, שהגיעו לאזור בתחילת המאה ה-19. אזור המפרצון מופה לראשונה על ידי סוקרים בולגרים בשנת 2008. הנקודה נקראת על שם המשורר הבולגרי דימצ'ו דבליאנוב (חי בין השנים: 1887–1916).
לוי לוין אפשטיין

לוי הלוי לוין אפשטיין (1866 – 1938) היה מו"ל עברי ועסקן ציוני בוורשה ובארץ ישראל. ממייסדי "המזרחי" בפולין וסגן יו"ר התנועה בפולין. יו"ר ועד קרן היסוד בירושלים. נולד בוולקוביסק שבפלך סובאלק של פולין הרוסית, בנו של שמואל לוין אפשטיין, מייסד הוצאת לוין אפשטיין. קיבל חינוך תורני. לאחר נישואיו התגורר בוורשה. החל משנת 1884 השתתף בעסקי המו"לות של אביו והיה אחראי על פעילות המו"לות של המשפחה בוורשה. היה פעיל בתנועת חובבי ציון בפולין והיה ממייסדי ה"מזרחי" בפולין וסגן היו"ר של התנועה בפולין. השתתף כציר בקונגרסים הציוניים. במלחמת העולם הראשונה פעל לעזרת הפליטים בפולין, ייסד בתי מחסה ומוסדות חינוך. כיהן בתפקידים ציבוריים רבים, ובהם: סגן יו"ר בית המדרש לרבנים "תחכמוני" בוורשה, חבר המועצה הלאומית היהודית של יהודי פולין, חבר הנהלת הקרן הקיימת והנהלת קרן היסוד, סגו יו"ר המשרד הארצישראלי בוורשה, חבר מועצת הקהילה היהודית בוורשה. היה ממייסדי חוות ההכשרה החלוצית בגרוכוב, ממייסדי בית מחסה ליתומים "אשל" וממייסדי בית הספר העברי הדתי בפולין. בשנת 1934 עלה לארץ ישראל והשתקע בירושלים. התגורר ופעל בשכונת בית וגן. העביר לירושלים חלק גדול מפעילות בית הדפוס והוצאת הספרים של "האחים לוין-אפשטיין ושות"'. המשיך את פעילותו הציונית וכיהן כיו"ר ועד קרן היסוד בירושלים. נפטר בירושלים, בשנת 1938. נקבר ברחובות, שאחיו אליהו זאב לוין אפשטיין היה ממייסדיה. 3069 | Encyclopedia of the Founders and Builders of Israel, www.tidhar.tourolib.org קברו ברחובות מודעת אבל על פטירתו, הארץ, 21 ביוני 1938 מאמרי הערכה לאחר פטירתו
ג'ינג-אן

גִ'ינְג-אָן (בסינית מפושטת: 静安区; בסינית מסורתית: 靜安區; בפין-יין: Jìng'ān Qū) הוא אחד הרבעים של העיר שאנגחאי במזרח הרפובליקה העממית של סין. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020 גרו ברובע 975,707 תושבים בשטח של 36.77 קמ"ר. הרובע גובל ברובע הונגקואו (אנ') במזרח, ברובע חואנגפו ממזרח ומדרום, ברובע באושאן (אנ') בצפון וברבעים פוטוו (אנ') וצ'אנגנינג (אנ') במערב. הוא נקרא על שם מקדש ג'ינג-אן אשר הוא מקדש בודהיסטי סיני מסורתי עתיק. פארק ג'ינג-אן, הממוקם מול המקדש, פופולרי בקרב המקומיים. מבחינה היסטורית, החלק הצפוני של הרובע, היה בעבר מאוכלס בעיר באוכלוסייה ממעמד הפועלים. עם זאת, בשל השינוי במבנה התעשיות ובעקבות המספר הגובר לאורך השנים של האוכלוסייה שעברה לג'ינג-אן ממיקומים שונים מחוץ לשאנגחאי, בין היתר בשל מחירי הנדל"ן הסבירים שלו, הרובע הפך עם השנים יותר ויותר מושך לתושבים רבים. מקדש ג'ינג-אן מעונו לשעבר של השליט הסיני מאו דזה-דונג מקדש ג'ינג-אן תחנת הרכבת של שאנגחאי בג'ינג-אן מרכז הירידים של שאנגחאי קניון שאנגחאי CITIC פלאזה פלאזה 66 שאנגחאי מרכז ג'ינג אן קרי אתר האינטרנט הרשמי של ג'ינג-אן (בסינית מפושטת, בסינית מסורתית, באנגלית, בצרפתית וביפנית) China: Shànghăi (Districts) - Population Statistics, Charts and Map, www.citypopulation.de ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של סין. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קוסמוס (משפחת משגרים)

קוסמוס הוא משגר לוויינים וחלליות רב־שלבי בעל מנוע דלק נוזלי, אשר שימש את ברית המועצות ורוסיה לשיגור לוויינים. פיתוח המשגר החל במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 במשרד בראשות מיכאיל יאנגל בדניפרופטרובסק. הבסיס לתכנון היה טיל בליסטי חד-שלבי מדגם R-12U. לצורך השיגור בקפוסטין יאר נבנה אתר שיגור חדש. השיגור המוצלח הראשון בוצע ב-16 במרץ 1962 כאשר שוגר לוויין "קוסמוס 1". לפני זה בוצעו מספר שיגורים כושלים. על בסיס הדגם הראשון פותחו מספר דגמים נוספים שהיו בשימוש עד לשנת 1967. בהמשך פותחו דגמים נוספים על בסיס טיל R-14U. ממספר סיבות תכוון וייצור בהדרגה עברו לעיר אומסק. השיגור האחרון של משגר מדגם זה בוצע בשנת 2010. בסך הכול בוצעו כ-600 שיגורים ששלחו לחלל כ-1000 לוויינים. בנוסף לכך היו דגמים לטיסות בתת-מסלול. מדיה וקבצים בנושא קוסמוס בוויקישיתוף תיאור דגם קוסמוס תיאור קוסמוס 2 תיאור דגם קוסמוס 3 תיאור קוסמוס 3M
דרור לוי

דרור לוי (נולד ב-24 בספטמבר 1977) הוא קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף המכהן כיום כראש חטיבת התכנון בצה״ל. קודם לכן כיהן כמפקד בסיס תל נוף של חיל האוויר הישראלי. לוי התגייס ב-1996 לקורס טיס אותו סיים במגמת קרב. ב-2007 השתתף בתקיפת הכור הגרעיני בסוריה. בשנים 2012–2014 פיקד על טייסת 133 ובשנים 2014–2016 פיקד על טייסת 69, כולל במהלך מבצע צוק איתן. כיהן כראש ענף מטוסים במחלקת אמצעי לחימה במטה חיל האוויר וב-2018 מונה לראש המחלקה. בספטמבר 2022 מונה למפקד בסיס תל נוף ושירת בתפקיד עד אוגוסט 2023. ביוני 2023 פורסם כי הוא צפוי להתמנות לראש חטיבת התכנון באגף התכנון. לוי בעל תואר ראשון במדעי המחשב ומנהל עסקים ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה והמכללה לביטחון לאומי. מדיה וקבצים בנושא דרור לוי בוויקישיתוף לבנות את הנוף: מפקד תל-נוף החדש - תא"ל דרור לוי, באתר חיל האוויר הישראלי, 15 בספטמבר 2022 רשת 13 טלטלה את מבקר הטלוויזיה שלנו עם דוקו מצמרר
ג'ק גרוס

ג'ק גרוס (1921-1994) היה אנדוקרינולוג קנדי-ישראלי, אחד ממגלי ההורמון תריודוטירונין (T3). גרוס נולד במונטריאול, למשפחה יהודית ממעמד הביניים. קיבל תואר MD וכן Phd מאוניברסיטת מקגיל ב-1949. מחקר הפוסט-דוקטורט שלו היה במעבדה של רוזלינד פיט-ריברס במכון הלאומי למחקר רפואי הבריטי, שם הם תיארו לראשונה את הצורה הפעילה של הורמון בלוטת התריס, תריודוטירונין (T3). בשנת 1952, גרוס עבר ללמד בבית הספר לרפואה ב-SUNY Downstate, שם הפך לפרופסור מן המניין ב-1956. בשנת 1957 גרוס עבר לישראל, כדי לעמוד בראש המחלקה לרפואה ניסויית וחקר הסרטן בבית הספר לרפואה שהוקם זה מכבר באוניברסיטה העברית בירושלים. בין השנים 1963–1967 גרוס כיהן כיו"ר הרשות למחקר ופיתוח של האוניברסיטה והיה דיקן הפקולטה לרפואה בשנים 1974–1977. בשנת 1968, יחד עם עמירב גורדון ובשיתוף עם חברה אמריקאית בשם איימס, גרוס יזם ייצור תעשייתי של ערכות למדידה של הורמוני תריס שהופצו ברחבי העולם. בשנת 1971 גרוס נבחר בתור היועץ המדעי הראשון של משרד המסחר והתעשייה, שם הוא יזם תוכנית מענקים לתמיכה במחקר בתעשייה. בין שאר התפקידים שמילא כללו נשיא האגודה האירופית לבלוטת התריס, נשיא האגודה האנדוקרינית הישראלית ויו"ר ועדת המחקר של האגודה הישראלית לסרטן. Gross, J.; Pitt-Rivers, Rosalind (במרץ 1952). "THE IDENTIFICATION OF 3:5:3'-L-TRIIODOTHYRONINE IN HUMAN PLASMA". The Lancet. 259 (6705): 439–441. doi:10.1016/s0140-6736(52)91952-1. ISSN 0140-6736. {{cite journal}}: (עזרה) thyroidpatientsca (2018-08-05). "HISTORY: Rosalind Pitt-Rivers, the co-discoverer of T3 hormone". Thyroid Patients Canada (באנגלית). נבדק ב-2022-09-13.
סאה (פירושונים)

האם התכוונתם ל... סאה – מידת נפח מקראית אדולפו רודריגס סאה – פוליטיקאי ארגנטינאי פדרו סאה – כדורגלן אורוגוואי סה (פירושונים)
RFK ריגה

RFK ריגה (בלטבית: Rīgas futbola klubs, בתרגום לעברית: מועדון הכדורגל של ריגה, בקיצור RFK ריגה או פשוט RFK) היה מועדון כדורגל היסטורי מהעיר ריגה, בירת לטביה. היה זה מועדון הכדורגל הלטבי הכי בולט ופופולרי בשנות ה-20 וה-30, היה זה גם מועדון שהיה גרעין הבסיס של הלטבי לנבחרת הכדורגל הלאומית בשנותיה הראשונות ועד למלחמת העולם השנייה, בה הסתיימה דרכה של המועדון. למועדון 8 אליפויות הליגה הבכירה בלטביה מתקופה זו. מועדון הכדורגל של ריגה נוסד ב-14 בדצמבר 1923. הרעיון ליצירתו נוצר בשנת 1922 במטרה לאחד את השחקנים הלטבים בקבוצה שיכולה לנצח את קבוצת קייזרוואלד ריגה ריגה הגרמנים ברובם. המייסד והמנהל היה יוריס רדילס, אחד ממארגני הכדורגל הפעילים ביותר בלטביה. בשנת 1923, רוב הכדורגלנים הלטבים הטובים ביותר מ-JKS ריגה עברו ל-RFK. אלה כללו את הרמניס סולטפס, אשמניס, אייכמניס, רוגה, בון, סוקולובס, זמיטים והאחים אדווינס, רודולפס וארווידס ברדה. בעונתה הראשונה באליפות ריגה, RFK סיימה במקום השני - נקודה אחת אחרי קייזרוואלד. בשנת 1924 ל-RFK היה מנג'ר חדש שניהל גם את נבחרת לטביה בכדורגל - מאלושק מאוסטריה. מכיוון שהיה אסור לאזרחים זרים לשחק בליגה הלטבית באותה עונה, מועדון קייזרוואלד לא שיחק באליפות זו ב-1924. ריגה FK ניצחה בקלות את יריבתה על התואר - ASK ריגה וגברה על אלופות המחוז מצ'סיס 5–1. אליפות לטביה הראשונה שלו. בשנים 1925 ו-1926 זכתה ריגה FK בתואר השני והשלישי שלה. בשנת 1927, אולימפיה לייפאיה לקחה את התואר, והשאירה את RFK במקום השני. מספר שחקנים עזבו את המועדון במהלך העונה הזו על מנת להקים קבוצה חדשה - "ריגה וונדררס". אולימפיה גם ניצחה את RFK בקרב על התואר ב-1928 וב-1929. בשנות ה-30, הופעתו של הכדורגלן הלטבי הטוב ביותר לפני המלחמה, אריקס פטרסונס, הביאה שוב תוצאות טובות עבור המועדון - עם תארים ב-1930 וב-1931. ב-1932, לעומת זאת, הקבוצה סיימה במקום השלישי, אחרי ASK ריגה וריגה ונדררס. התארים הבאים עבור RFK הגיעו ב-1934 וב-1935, כאשר הקבוצה ניצחה את מתחרותה בהפרש גדול. הפעם האחרונה שבה זכתה RFK בתואר הלטבי הייתה ב-1940, חודשים ספורים לפני הכיבוש הסובייטי של לטביה. לאחר מכן פורקה RFK כשהשחקנים הטובים ביותר שלה הצטרפו ל-FK דינמו ריגה. ב-1941, עם הכיבוש הגרמני של לטביה, חזרה RFK לפעילות וקבוצות כדורגל לטביות אחרות השתתפו באליפויות 1942–1944. בשנת 1992 שונה שמה של FK Auda לשעבר לריגה FK, אך לאחר מספר עונות ללא תוצאות רציניות, הוא שונה לשם Auda שוב. בשנת 2014 נוסד מועדון הכדורגל ריגה, שממשיך את שמה של RFK ריגה. אליפות לטביה: אלופה (8): 1924, 1925, 1926, 1930, 1931, 1934, 1935, 1940 סגנית (6): 1923, 1927, 1928, 1929, 1933, 1938 הגביע הלטבי: זכייה (2): 1937, 1939
אולימפיה לייפאיה

אולימפיה לייפאיה (בלטבית: Olimpija Liepāja, או בקיצור אולימפיה) היה מועדון כדורגל לטבי מהעיר לייפאיה. אולימפיה לייפאיה היה אחד ממועדוני הכדורגל הכי פופולארים בלטביה בשנות ה-20 וה-30, היה זה גם מועדון שהיה גרעין הבסיס של הלטבי לנבחרת הכדורגל הלאומית בשנותיה הראשונות ועד למלחמת העולם השנייה, בה הסתיימה דרכה של המועדון. מ"אולימפיה" ישירות יצאו לא פחות מ-17 שחקנים לנבחרת לטביה, ששיחקה בסך הכל 141 משחקים בנבחרת, וכבשו 12 שערים. השוער הארייס לזדינס, הקשר רודולפס קרונלקס והמגן פריסיס לאומניס שיחקו הכי הרבה משחקים - 18. הכי הרבה שערים למועדון כבשו וולדמורס ז'ינס, שכבש 5 שערים ב-10 משחקים. הכי הרבה שחקני "אולימפיה" - 6 - השתתפו במשחק החוץ ב-21 באוגוסט 1926 מול ליטא. השוער הארייס לזדינס, הקשר רודולפס קרונלקס והמגן פריסיס לאומניס שיחקו הכי הרבה משחקים - 18. למועדון 7 אליפויות הליגה הבכירה בלטביה מתקופה זו, והוא היה אחד ממעצבי הכדורגל הלטבי בשנותיו הראשונות, כי באותה תקופה רק קבוצת RFK ריגה זכתה ביותר תארים מקבוצת אולימפיה - 8. בשנת 1936 החל חלוץ נבחרת אוסטריה לשעבר אוטו פישר לאמן את הקבוצה. בארבע השנים עד תחילת המלחמה, בהנהגתו, השתתפה הקבוצה בשלוש אליפויות. בשנים 1932 ו-1933, הקבוצה השתתפה גם באליפות לטביה בהוקי, וזכתה בתחרות המאסטר של אזור לייפאיה בשתי העונות, אך הפסידה לשחקני ההוקי "איחודים" של ריגה בגמר האליפות. ב-1941, עם הכיבוש הגרמני של לטביה, חזרה RFK לפעילות וקבוצות כדורגל לטביות אחרות השתתפו באליפויות 1942–1944, אך לאחר מכן התפרקה ונעלמה. אליפות לטביה: אלופה (7): 1927, 1928, 1929, 1933, 1936, 1938, 1939
תכשיטן הכתר

תכשיטן הכתר הוא נושא משרה בבית המלוכה הבריטי שממונה לתפקידו על ידי המלך הבריטי. באחריותם נמצאת הן תחזוקת תכשיטי הכתר של הממלכה המאוחדת, והן אבטחתם כשהתכשיטים מוצאים אל מחוץ למצודת לונדון במסגרת טקסים שונים. עד 1782 לא היו בעלי מלאכה ספציפיים שהוגדרו כאחראים על תחזוקת והכנת תכשיטי המלך, והעבודות הוטלו על צורפים שונים. גם לאחר 1782 התפקיד לא התקיים מבחינה רשמית, אך ניתן לזהות תכשיטנים שונים שהכתר השתמש בהם, בפרט ניתן לזהות את רנדל וברידג'(אנ') שאף פרסמו את עצמם כתכשיטני הכתר. בשנת 1843 הוציאה המלכה ויקטוריה צו מלכותי לבית המלאכה ג'רארד ושות' (אנ') כתכשיטני הכתר, והתואר הרשמי ניתן לאחד העובדים בחברה. בית המלאכה ג'רארד ושות' החזיק בתואר למעלה מ-160 שנה, עד שבשנת 2007 הוחלט לסיים את ההתקשרות עימם בטענה ש"הגיע הזמן לשינוי". לתפקיד תכשיטן הכתר החדש מונה הארי קולינס(אנ'), שהיה קודם לכן גם התכשיטן האישי של המלכה אליזבת השנייה ב-2012, קולינס פרש מהתפקיד ומרטין סוויפט ממאפין אנד ווב הפך לתכשיטן הכתר התשיעי. בשנת 2017 הוא הוחלף על ידי מארק אפלבי, ראש סדנת התכשיטים של Mappin & Webb. מלבד המלך, והארכיבישוף מקנטרברי במהלך ההכתרה, רק תכשיטן הכתר מוסמך לטפל בתכשיטי הכתר. אך הוא רשאי להסמיך אחרים לעשות זאת. על נושא המשרה להיות זמין יום ולילה, במשך כל ימות השנה. 1843: סבסטיאן גארארד ג'ורג' ויטפורד הנרי בל CE Newbigin ססיל מאן 1962: ויליאם ה. סאמרס 1991: David V. Thomas 2007: הארי קולינס 2012: מרטין סוויפט 2017: מארק אפלבי שומר בית התכשיטים (אנ') תכשיטי הכתר של הממלכה המאוחדת Charlotte Gere; John Culme (1993). Garrard: The Crown Jewellers for 150 Years, 1843–1993. Quartet Books. ISBN 978-0-7043-7055-5. Crown jeweller James David Draper (2008). Cameo Appearances. New York: Metropolitan Museum of Art. p. 55. ISBN 978-1-58839-282-4. Julia Robinson (18 ביולי 2007). "Family firm fit for the Queen". The Telegraph. נבדק ב-30 במאי 2016. {{cite web}}: (עזרה) Richard Eden, ‏The Queen appoints new Crown Jeweller, The Telegraph, 15 July 2012 "The Crown Jeweller". The Royal Family. נבדק ב-14 ביוני 2019. {{cite web}}: (עזרה) Foster, Max; Said-Moorhouse, Lauren (14 במאי 2021). "Let's talk about the crown". CNN. נבדק ב-15 במאי 2021. {{cite news}}: (עזרה) "Garrard & Co". Royal Collection Trust. נבדק ב-20 בדצמבר 2017. {{cite web}}: (עזרה) William Summers (Obituary), The Telegraph, 18 July 2002 Christopher Middleton, ‏How the Queen's man about crowns brought sparkle to her celebrations, The Telegraph, 2 June 2012