laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
דוד דוידוב

דוד דוידוב (רציק) (10 במאי 1890 – 13 בנובמבר 1975) היה שחקן, במאי וצייר ישראלי יליד רוסיה. מייסד "תיאטרון עברי". דוידוב נולד בלודז' שבפולין הרוסית, בנם של יוסף ויהודית בת אברהם ולדר. תחילה למד ב"חדר" ובגיל תשע נסע עם הוריו לברלין בירת גרמניה, שם למד בבית הספר התיכון. לאחר מכן עבד במשך שנה בתחום הייצור. מכיוון שבנעוריו הצטיין בלימודים, זכה במלגה ללימודי מוזיקולוגיה ופיתוח קול בקונסרבטוריון למוזיקה בעיר לייפציג, אותם סיים בשנת 1913. במקביל למד בבית הספר הדרמטי של פרופ' מריאן, והציג על הבמה הגרמנית בהנהלתו של צימרמן בלייפציג. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עבר ללונדון, שם שיחק ב"וונדרלנד תיאטר" של בלומנטל, ב"ליריק תיאטר" של אפשטיין וב"פאוויליון תיאטר" של מושקוביץ. אולם מכיוון שהיה בעל אזרחות רוסית-פולנית נאלץ לעזוב לרוסיה. דוידוב שיחק בגרמניה בגרמנית וביידיש ואנגלית בבריטניה, אמריקה, סין, יפן, והודו. בנוסף, נשלח לייצג את תיאטרון היידיש באנגליה בקונגרס התיאטרון היידי שהתקיים בקייב רוסיה, שם הפך לבמאי ושחקן בלהקת תיאטרון יידיש איתם סייר ברוסיה ובסין. בשנת 1919 עלה לארץ ישראל במסע דרך הודו ומצרים, תחילה שימש קצין קשר בין המוסדות הלאומיים לממשלת המנדט ופעל בהצלחה במטרה לעודד את העבודה לפועל היהודי במערכת הרכבות. בשנת 1920 ייסד, יחד עם מאיר תאומי, מנחם בנימיני ופרידה כרמלית, את התיאטרון העברי הראשון בתל אביב בשם "התיאטרון העברי בא"י". התיאטרון הציג מחזות קלאסיים ודוידוב ביים בו כ-מאה חמישים מחזות מהרפרטואר היידי והעולמי. מאוחר יותר הוא התחלף ל"התיאטרון הדרמטי" בניהולה של מרים ברנשטיין-כהן. בשנת 1923 נסע, בעקבות מחלתו, לגרמניה. ובשנת 1925 הצטרף ל"תיאטרון הארצישראלי", לאחר פירוקו השתתף ב"תיאטרון אמנותי". בשנת 1932 השתתף בסרט "צבר". בעקבות מחלתו פרש מעיסוקו בתיאטרון במהלך שנות ה-30 והחל בציור ורישום. בשנת 1975 נפטר במהלך ניתוח והוא בן 85. השאיר אחריו רעיה - ציפורה, ובן - יוסף, וכן ידועה בציבור - ריטה גולברג. בנו חי נהרג במלחמת העולם השנייה, בעת שירותו בצבא הבריטי (1945). מדי שנה מעניקה קרן מלגות ע"ש דוידוב מלגות קיום לתלמידי החוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב. ב-8 בנובמבר 2012 הוסר הלוט מעל לוחית זיכרון על ביתו של דוד דוידוב בתל אביב. מדיה וקבצים בנושא דוד דוידוב בוויקישיתוף דוד דוידוב, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) דוד דוידוב, בתוך: שמעון לב-ארי, "מדריך 100 שנה לתיאטרון העברי", באתר החוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב דוד תדהר (עורך), "דוד דוידוב (רציק)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ג (1949), עמ' 1199 דויד דוידוב, באתר החוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב דוד דוידוב, בתוך: שמעון לב-ארי, "מדריך 100 שנה לתיאטרון העברי", באתר החוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב דוד דוידוב, באתר מרכז המידע לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל David Davidov (II), באתר Lives in the Yiddish Theatre ‏ (באנגלית) יפעת נבו, הערב עם: דוד דוידוב בן השמונים, מעריב, 18 במאי 1970 שלמה שבא, איך נסע דוידוב מלונדון לרוסיה ועבר את סיביר והציג בסין והקים תיאטרון בא"י, דבר, 23 ביוני 1972, המשך המשך ג. ט., דוד דוידוב, דבר, 26 בנובמבר 1975 (נקרולוג) ריטה גולדברג, הלב שנדם: שלושים למותו של דוד דוידוב ז"ל, דבר, 14 בדצמבר 1975 רבקה כצנלסון, האיש ודרכו: שנתיים למות דוד דוידוב, דבר, 12 בדצמבר 1977 מתוך התוכנית שרתי לך ארצי
לביבת דג

לביבת דג (באנגלית: Fishcake) הוא מאכל מטוגן אשר מכיל פילה דג מעורבב עם מחית תפוח אדמה המצופה בבלילה או בפירורי לחם. לביבת דג בדרך כלל מוגשת במסעדות פיש אנד צ'יפס אנגליות ומורכבת בעיקר מפילה דג של קוד, הדוק ופולוק. לביבת דג נחשבה בעבר[דרושה הבהרה] לדרך טובה לניצול שאריות דג ותפוח אדמה. בספרה של איזבלה ביטון, "ספרה של הגברת ביטון לניהול משק הבית", מהמאה ה-19, מופיע המתכון ללביבת דג כמתכון שמורכב משאריות דג ותפוח אדמה קר. מתכונים מודרניים יותר מציעים גם מרכיבים כמו סלמון מעושן וירקות. מדיה וקבצים בנושא לביבת דג בוויקישיתוף
אגודת ג'ון ברץ'

אגודת ג'ון ברץ' (John Birch Society, בקיצור: JBS) היא ארגון פוליטי ימני-שמרני אמריקאי, אשר פועל לקידום רעיונות של ממשלה קטנה, מלחמה בקומוניזם, רפובליקה חוקתית וחופש אישי. הארגון הוקם על ידי רוברט ו. ולץ' בשנת 1958. בשנות השישים היוותה כוח משמעותי בארצות הברית אולם בשנות השמונים דעכה השפעת הקבוצה. הארגון הוקם בשנת 1958 באינדיאנפוליס על ידי רוברט ו. ולץ', הבן (Robert W. Welch, Jr), איש עסקים עשיר ושמרן ממדינת מסצ'וסטס, אשר עשה את הונו בעסקי הממתקים. שם הארגון, ג'ון ברץ', הוא מחווה למסיונר נוצרי אמריקאי שפעל בעבור המודיעין האמריקאי, אשר פעל בסין בשנות הארבעים ונרצח על ידי המשטר הקומוניסטי בשנת 1945. ולץ' האמין כי ברץ' נרצח כחלק ממאבק בין כוחות הקומוניזם, אותם ייצגו הסינים והסובייטים, לבין כוחות החופש, אשר מיוצגים על ידי ארצות הברית. ולץ' הקים את הארגון על מנת להילחם ברעיונות סוציאליסטים בפוליטיקה האמריקאית ולעצור את מה שהוא תיאר כ"הסתננות קומוניסטית" לתוך החברה האמריקאית. וולץ שימש כראש הארגון עד למותו בשנת 1985. בין המייסדים המקוריים של הארגון היה פרד קוק, מייסדה של קוק תעשיות. וולץ' האמין שתוכניות רווחה מטעם המדינה וארגוני עובדים גורמים לארצות הברית להפוך למדינה סוציאליסטית. בתחילת שנות השישים היו בארגון כ-100,000 חברים. לקראת שנות השמונים דעך בצורה משמעותית כוחו של הארגון. מדיה וקבצים בנושא אגודת ג'ון ברץ' בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אגודת ג'ון ברץ' (באנגלית) אגודת ג'ון ברץ', ברשת החברתית פייסבוק אגודת ג'ון ברץ', ברשת החברתית אקס (טוויטר) אגודת ג'ון ברץ', ברשת החברתית אינסטגרם אגודת ג'ון ברץ', ברשת החברתית LinkedIn אגודת ג'ון ברץ', סרטונים בערוץ היוטיוב אגודת ג'ון ברץ', באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) דף הפייסבוק של האגודה
קוקנהוף

קוקנהוף (בהולנדית: Keukenhof, תרגום מילולי - גינת המטבח) הידוע גם בשם "הגינה של אירופה" היא גינת הפרחים הגדולה בעולם הממוקמת סמוך לעיר ליס שבהולנד. בגני קוקנהוף נשתלים מדי שנה 7 מיליון פקעות פרחים, בעיקר של צבעונים, המתפרסים על שטח של 320,000 מטרים רבועים. הגנים נפתחים לציבור מדי שנה בין אמצע מרץ לאמצע מאי (עונת פריחתם של הצבעונים). הגנים נחשבים לגינת הפרחים הגדולה בעולם כבר למעלה מ-50 שנה[דרוש מקור]. הגנים נוסדו בשנת 1949 על ידי ראש עיריית ליס. הרעיון היה להציג תערוכת פרחים שבה יוכלו גננים מכל רחבי אירופה, בעיקר מהולנד, להציג את מרכולתם, כלומר את הזנים (שילובי הצבעים) של הפרחים שהם מגדלים, ובכך לעזור לתעשיית ייצוא הפרחים. בנוסף ל-7 מיליון פרחים, ממוקמות בפארק מספר אטרקציות תיירותיות הקשורות להולנד כגון טחנת רוח שעליה ניתן לטפס ולהשקיף על הסביבה, וכן חנויות לממכר נעלי עץ מסורתיות. הפארק כולל גן שעשועים לילדים אשר נבנה במיוחד במטרה למשוך אליו תיירות פנים של משפחות. בגן הוקמו פינות ליטוף והאכלה של חיות כגון חזירים, עיזים וכבשים. הפארק כולל אגם ברבורים גדול שבתוכו הוצבו אבני הליכה אשר מאפשרות התקרבות עד כדי מגע לברבורים. אלו, מוחלפים מדי שנה, על מנת למנוע מהם תחושת בעלות טריטוריאלית במקום, ובכך לדכא את יצר התוקפנות שלהם כלפי המבקרים אשר לא נתפסים בעיניהם כפולשים. בנוסף, הפארק מכיל מוזיאון לתולדות פרח הצבעוני. הורטוס בוטניקוס אתר האינטרנט הרשמי של קוקנהוף (בהולנדית, בגרמנית, בצרפתית ובאנגלית) משה גלעד, האביב הצבעוני ביותר בעולם נמצא 35 קילומטרים מאמסטרדם, באתר הארץ, 20 במרץ 2019
קנישין

קנישין (בפולנית: Knyszyn) היא עיירה בצפון-מזרח פולין, 26 ק"מ מביאליסטוק. עד 1569 הייתה העיר חלק מן הדוכסות הגדולה של ליטא ומ-1506 נחלתו של מיקולאי השני רדזיוויל ומשפחתו. ב-1569 שויכה העיר לכתר הפולני. ב-1795, לאחר חלוקת פולין, הפכה העיר לנחלת פרוסיה. ב-1806 היא שויכה לאימפריה הרוסית. ב-1919 הוחזרה העיר לרפובליקה הפולנית השנייה. בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב הועברה העיר לידי ברית המועצות ב-1939, ביוני 1941, במסגרת מבצע ברברוסה, נכבשה העיר על ידי כוחות גרמניה הנאצית. עם תום המלחמה הוחזרה העיר לשליטה פולנית. תור הזהב של העיר היה בימי מלכותו של זיגמונט השני אוגוסט, שהקים במקום ארמון ובסיס ממנו יצא לציד ביערות האזור. במחצית השנייה של המאה ה-17 נכללה קנישין תחת צו איסור התיישבות יהודים ("Privilege of De Non Tolerandis Judaeis"), למרות שיהודים לא יכלו לגור בה הם סחרו בעיר ואט אט החלה להתקיים קהילה יהודית זעירה במקום. בשנת 1807 מנתה הקהילה כ-300 איש וצו אי-ההתיישבות חודש. קהילה יהודית של ממש התחילה להתגבש במקום בסביבות 1830 עם הקמת תעשיית טקסטיל על ידי יהודים וגרמנים. במפקד האוכלוסין של 1879 נמנו 1878 יהודים באוכלוסייה כללית של 3864 נפש (כמעט מחצית מהאוכלוסייה). בין שתי מלחמות העולם היו בקהילה מוסדות צדקה כ"ביקור חולים", חמש מסעדות כשרות, שתי חנויות מכולת כשרות ותשע מאפיות וסניפים של תנועות נוער ציוניות ואגודות ספורט כבית"ר ו"קדמה" (השומר הצעיר). ערב מלחמת העולם השנייה מנתה האוכלוסייה היהודית 1450 נפש מתוך כ-4000 תושבי העיירה, אך כמעט כל התעשייה והמסחר היו בידיים יהודיות. ב-10 באוקטובר 1939 נכנסו כוחות גרמניים לעיירה וריכזו את היהודים בבית הכנסת כהכנה לשליחתם לגרמניה, אך שבוע לאחר מכן עברה העיירה לידי ברית המועצות (בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב) והחיים נמשכו כסדרם. שואת יהודי קנישין החלה ביום שישי, 27 ביוני 1941, אז נכנסו כוחות גרמניים לעיירה במסגרת מבצע ברברוסה. אל העיר רוכזו עוד כ-500 מיהודי הסביבה, לא הוכרז גטו אבל על היהודים נכפה יודנראט. ב-2 בנובמבר 1942 כותרה העיר על ידי חיילים והיהודים רוכזו עם שחר בכיכר השוק ממנה הובלו בעגלות אל גטו ביאליסטוק, ממנו נשלחו לאחר מכן לטרבלינקה. יהודים שניסו לחמוק נורו. יהודים ספורים שרדו בזכות חסידי אומות העולם מתושבי העיירה. מדיה וקבצים בנושא קנישין בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קנישין רקע על קנישין, כחלק מחומר הכנה למסע לפולין אנחנו, היהודים, מרכינים את ראשינו – בתודה, זכרונותיו של שמואל סורסקי שניצל בזכות חסיד אומות העולם קנישין (Knyszyn), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם יהודי קנישין (באנגלית) "קנישין", באתר השטעטל הווירטואלי לאורה קרגו, קנישין, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק A, עמ' 909–911), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) קנישין (פולין), דף שער בספרייה הלאומית
שדרות נורז'ול

שדרות נורז'ול (בקזחית: бульвар Нұржол; נקרא גם: "שדרות המים הירוקים" או "שביל הזוהר") היא השדרה הלאומית של קזחסטן בעיר הבירה החדשה, אסטנה. היא נמצאת במרכזו של מרכז השלטון והעסקים החדש של העיר, ההולך ומוקם בגדה השמאלית של נהר אישים, בחלק הדרום-מערבי החדש של העיר. המרכז מאופיין בבנייה מונומנטלית, המאפיינת ערי בירה אחרות בעולם. הקמת השדרה בידי הנשיא נורסולטן נזרבייב הביאה לידי מימוש את ההחלטה על העברת עיר הבירה מאלמטי לאסטנה, שהפכה לבירת המדינה בשנת 1997. החלטה זו הביאה לתנופת בנייה חסרת תקדים בעיר. בקצה המזרחי של השדרה נמצא בית נשיא קזחסטן, ובקצה המערבי מצוי מרכז הקניות "חאן שאטיר". השדרות, כמו גם תוכנית המתאר הכללית של העיר, עוצבו על ידי האדריכל היפני הנודע קישו קורוקאווה. לאורך השדרה שורה של מבנים ארכיטקטוניים מודרניים שנבנו על ידי אדריכלים מקומיים וזרים בעלי שם, ובהם סמלה של העיר אסטנה - מגדל התצפית בייטרק. לאורך השדרה מצויים משרדי ממשלה, ארכיון המדינה, הספרייה הלאומית של קזחסטן, בית המשפט העליון של קזחסטן, משרד הביטחון, משרד החוץ, משרד התחבורה והתקשורת, חברת הגז הלאומית של קזחסטן, וכן מתחמי מגורים, בנייני משרדים, ומרכזי קניות ובילוי. בשדרה מצויים גם מגוון רחב של שירותים לציבור כגון: חנויות, מסעדות ודוכני מזון, אולמות תצוגה, משרדים ומוסדות ציבור אחרים. במרכז השדרה מצוי שביל רחב להולכי רגל המשולב עם ערוגות פרחים, עצים, ספסלים, מדשאות, מזרקות, ופסלים. מדיה וקבצים בנושא שדרות נורז'ול בוויקישיתוף שדרות המים הירוקים באתר Flickr
ישראל ליאור

ישראל ליאור (1921 – מאי 1981) היה תת-אלוף בצה"ל, מזכירם הצבאי של ראשי הממשלה לוי אשכול וגולדה מאיר. ליאור (במקור ליטואר) נולד בפולין ועלה לארץ ישראל ב-1937, בה התגורר בבית סבו וסבתו בחיפה. הוריו שנותרו בפולין נספו בשואה. הוא למד בבית הספר המקצועי בסמ"ת שליד הטכניון. היה פעיל במנגנון הקבע של ארגון ההגנה, בוגר קורס מ"מים מחזור ט"ו של הארגון ושימש מדריך בקורס מפקדי מחלקות, היה מדריך ראשי בנפת זבולון. פיקד על פלוגת הסטודנטים של הטכניון ועל היחידה המיוחדת של ההגנה בחיפה. ב-1947 מונה לסגן מפקד גדוד חי"ש 22 של חטיבת לבנוני בצפון ישראל, היה מפקדו השני של גדוד 11 "אלון", שפעל בתחילת מלחמת העצמאות תחת חטיבת גולני ובהמשך תחת חטיבת יפתח וחטיבת עודד. הגדוד בפיקודו לחם בקרבות בגליל המזרחי ובגליל העליון בין השאר בקרב על מצודת כ"ח. בהמשך המלחמה שימש קצין המבצעים של חטיבת גולני. לאחר מלחמת העצמאות עסק בארגון כוחות המילואים בצפון ופיקד על בית הספר להכשרת חיילי מילואים, בשנים 1951 עד 1954 שימש ראש מטה חטיבת חיל רגלים וקצין אג"ם בפיקוד הצפון. הדריך במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה ופיקד על מחוז תל אביב בשנים 1960 עד 1963, בתקופה זו פיקד על מצעד צה"ל ביום העצמאות ה-14 בשנת תשכ"ב (1962) שנערך בעיר. בשנים 1963 עד 1966 שימש ראש אכ"א/פרט באגף כוח האדם. בפברואר 1966 מונה למזכיר הצבאי של ראש הממשלה לוי אשכול. הוא ליווה את אשכול בתקופת ההמתנה ובמלחמת ששת הימים ובפעולת כראמה. לאחר פטירתו של אשכול המשיך לכהן בתפקיד תחת ראש הממשלה גולדה מאיר וליווה אותה במהלך מלחמת ההתשה ומלחמת יום הכיפורים. במקביל החליף את אהרן יריב ביולי 1973 כיועץ ראש הממשלה לענייני מלחמה טרור. ביוני 1974 השתחרר משירות הקבע. לאחר שחרורו שימש מנכ"ל חברת הנפט הלאומית, הממונה על חיפושי הנפט, עד 1978. לאחר מכן שימש מחזיק תיק הפועל במועצת פועלי תל אביב-יפו. נפטר במאי 1981. ב-1987 יצא לאור ספרו של איתן הבר, היום תפרוץ מלחמה, ספר זיכרונות שהחל לכתוב עם ישראל ליאור. מדיה וקבצים בנושא ישראל ליאור בוויקישיתוף נתמנה מזכיר צבאי חדש לראש הממשלה, דבר, 1 בפברואר 1966 הספר "היום תפרוץ מלחמה", באתר "סימניה" עדות ישראל ליאור בפני ועדת אגרנט, באתר ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון ישראל ליאור, באתר "50 שנה למלחמת יום הכיפורים" של ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון נתמנה מזכיר צבאי חדש לראש הממשלה, דבר, 1 בפברואר 1966
נו יורק

האם התכוונתם ל... נויורק – סדרת טלוויזיה כתיב מיושן של שם העיר ניו יורק
הפורום העירוני של מוסקבה

הפורום העירוני הבינלאומי של מוסקבה הוא פורום בינלאומי בנושאי גלובליזציה עירונית בעידן המודרני שהתקיים לראשונה במוסקבה בתאריכים 7–9 בדצמבר 2011 ומאז נערך כל שנה בהשתתפות של אנשי מקצוע ממדינות נוספות ברחבי העולם. המפגש עוסק בנושאים הקשורים לערים רוסיות ולמציאת פתרונות גלובליים של ערים רוסיות. הקונגרס הנערך כל שנה משמש פלטפורמה של התקשורת העולמית לדיאלוג פתוח בין נציגי הממשלה הרוסית, מנהלי לשכות תכנון אדריכלי עירוניות, חברות פיתוח ובנייה, וכן מומחים זרים ורוסית המובילים על תכנון עירוני כדי לעסוק בשינויים של הערים הרוסיות ופתיחתה של רוסיה לעולם גלובלי. מדיה וקבצים בנושא הפורום העירוני של מוסקבה בוויקישיתוף הפורום העירוני של מוסקבה, ברשת החברתית פייסבוק הפורום העירוני של מוסקבה, ברשת החברתית אינסטגרם הפורום העירוני של מוסקבה, ברשת החברתית VK הפורום העירוני של מוסקבה, סרטונים בערוץ היוטיוב הפורום האורבני של מוסקבה - האתר הרשמי הפורום העירוני של מוסקבה באתר המרכז הבינלאומי למסחר של מוסקבה
הביאנלה של שנג'ן - הונג קונג לעירוניות ואדריכלות

הביאנלה של שנג'ן - הונג קונג לאורבניזם ואדריכלות הוא אירוע בינלאומי המתקיים אחת לשנתיים. הרעיון למימוש הביאנלה מקורו בוונציה, כאשר מועצת העיר פרסמה החלטה בתאריך 19 אפריל 1893 להציע את הקמתה של "הביאנלה הלאומית לאומנות". בביאנלה בוונציה עדיין שומרים על מסורת של משתתפים בכל מדינה, בתערוכות ישנם ביתני ארצות יחד עם תערוכה בינלאומית רחבה יותר. בשנת 2005, החליטה ממשלת שנזן בסין לארגן את הביאנלה לאורבניזם ואדריכלות עם המטרה שלה כדי לקדם את העיר כעיר ובראשונה של ליצור רעיונות חדשים בנושאי אדריכלות סינית ואורבניות. אתר האינטרנט הרשמי של הביאנלה של שנג'ן - הונג קונג לעירוניות ואדריכלות אתר האינטרנט הרשמי של הביאנלה של שנג'ן - הונג קונג לעירוניות ואדריכלות ערך זה הוא קצרמר בנושא סין. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אריה יחיאלי

אריה יחיאלי (21 ביוני 1922 - 16 בדצמבר 1947) היה ממייסדי קיבוץ רביבים, כתב את השיר המוכר "את אדמה". יחיאלי נולד בשנת 1922 בשם ליאו מרטין קופלניצקי בקיל שבגרמניה לדבורה וחיים. שם סיים בית ספר עממי ושתי כיתות תיכון. התחנך בתנועות הנוער הציוניות "קדימה" ו"הבונים". ב-28 באפריל 1936 עלה ארצה באנייה "תל אביב" במסגרת עליית הנוער והתחנך שנתיים במוסד "אהבה" בקריית ביאליק. בגיל 18 יצא עם גרעין של "הנוער העובד" להכשרה בקיבוץ תל יוסף. ב-7 ביולי 1943, במסגרת התיישבות שלושת המצפים, עלה עם גרעין של הנוער העובד להתיישבות במצפה רביבים (לימים קיבוץ רביבים). בזמנו הפנוי כתב וצייר. שניים משיריו הולחנו. ספר ילדים שכתב ואייר יצא לאור כמחווה לזכרו בשנת 1998. למד ערבית בניב הבדואי המקומי (שבט העזאזמה) תוך מגעיו עם הבדואים, התעניין בתרבותם, למד, חקר ותרגם משירתם. בשל ידיעתו את הניב הערבי של בדואי המקום שימש כשומר רכוב והיה מוכתר היישוב. בימיה הראשונים של מלחמת השחרור, ב-16 בדצמבר 1947, נהרג יחיאלי, יחד עם עוד שני חברי רביבים, במארב של בדואים משבט העזאזמה, ליד ביר עסלוג'. הוא הובא למנוחות ביחד איתם, ונקבר בבית העלמין הצבאי בקיבוץ רביבים. השיר "את אדמה", על פי מנגינה בדואית (1946). השיר "עלי באר", הולחן על ידי דוד זהבי. "נסיעה אל הנגב שלנו", ספר לילדים שנכתב ואויר על ידו (1947). שירים לשירה בציבור עם דוד זהבי, דוד זהבי, אריה יחיאלי, אברהם שלמה עמיאל, רפאל ספורטה, חנן שדמי, קיבוץ בית השיטה, ערב סוכות, תשט"ז, 1955, "ארכיון דוד זהבי", סדרה C : טקסטים לשירים, פריט מס' 042. "גשר אריה יחיאלי" בכביש משאבי שדה רביבים (כביש 222) נקרא על שמו. קורות החיים של אריה יחיאלי, באתר "יזכור" של משרד הביטחון אריה יחיאלי, באתר הפלמ"ח להאזנה: תוכנית אודיו העוסקת מתוך הפודקאסט 'פה ושם בארץ ישראל', החל מהדקה העשירית עוסקת בעיקר בסיפורו של יחיאלי אריה יחיאלי, דף שער בספרייה הלאומית השיר "את אדמה" באתר "זמרשת" השיר "את אדמה" ביצוע נוסף (וידאו) Kufelnicki Leo Martin, ארכיון המדינה רשימת עולים 1936 (ינואר - אפריל) חיפה - עמ' 332, באתר ארכיון המדינה השיר "עלי באר" באתר "זמרשת". לפי אינדקס שירי דוד זהבי "עלי באר" הולחן ב-1 בינואר 1948. זה היה כשבועיים אחרי שיחיאלי נהרג. סביר להניח שזהבי הלחין את השיר לזכרו של יחיאלי. הספר הוכן ב-1947 לקראת מעבר ילדי הקיבוץ מראשון לציון לרביבים, אולם לא פורסם בזמנו. הוצא לאור על ידי קיבוץ רביבים ב-1998.
אדמונד איירונסייד

פילדמרשל ויליאם אדמונד איירונסייד, הברון הראשון מאיירונסייד (באנגלית: William Edmund Ironside, 1st Baron Ironside; ‏ 6 במאי 1880 – 22 בספטמבר 1959) היה קצין בצבא הבריטי ששימש כראש המטה הכללי הקיסרי בשנה הראשונה של מלחמת העולם השנייה. איירונסייד התגייס לחיל התותחנים המלכותי ב-1899, ושירת במלחמת הבורים. לאחר מכן שימש תקופה קצרה כמרגל במושבות הגרמנים בדרום מערב אפריקה. מששב לשירות רגיל שירת כקצין מטה במפקדת דיוויזיה בשנתיים הראשונות שמלחמת העולם הראשונה, וב-1916 מונה לראש המטה של הדיוויזיה הקנדית הרביעית. ב-1918 קיבל פיקוד על חטיבה בחזית המערב, אך במהרה נשלח לפקד על חיל המשלוח הבריטי שנשלח להתערב במלחמת האזרחים ברוסיה. לאחר מכן פיקד על כוחות הכיבוש של מדינות ההסכמה בטורקיה, ולבסוף על הכוח הבריטי בפרס ב-1921. בשנה זו קודם לפקד על הכוח הבריטי בעיראק אך נאלץ לדחות את הקידום עקב פגיעה בתאונת טיס. הוא שב לשירות כמפקדו של בית הספר לפיקוד ומטה בקמברלי, ושם תמך ברעיונותיו של ג'ון פרדריק צ'ארלס פולר, שהיה מהוגי הצבא הממוכן. לאחר מכן קיבל את הפיקוד על דיוויזיה, ועל מחוזות צבאיים שונים בהודו ובבריטניה. בשנת 1937 היה צפוי להיות מקודם לתפקיד ראש המטה הכללי הקיסרי, אך הקידום פסח עליו, והוא נשלח להיות למושל גיברלטר, תפקיד שניתן בדרך כלל לקצין בכיר העומד בפני פרישה. ב-1939 נקרא לשוב לשירות פעיל ומונה למפקח הכללי על כוחות הצבא שמעבר לים, תפקיד שהיה עשוי להוביל למינויו לראש כוח המשלוח הבריטי במקרה של מלחמה. משפרצה מלחמת העולם השנייה מונה לורד גורט לתפקיד מפקד חיל המשלוח, ואיירונסייד מונה לראש המטה הכללי הקיסרי. בתחילת 1940 תמך בהתערבות צבאית באזור סקנדינביה, אך עם סיום מלחמת החורף, היה צורך בשינוי תוכניות אלו. בזמן המערכה בנורווגיה והמערכה על צרפת מילא תפקיד שולי, ותפקידו במערכה על צרפת נפגע בשל היחסים הרעועים בינו ובין לורד גורט. בסוף מאי 1940 הוחלף בתפקיד ראש המטה על ידי ג'ון דיל, ומונה לתפקיד המפקד על החילות בבריטניה במקרה של פלישה גרמנית. בתפקיד זה שירות כחודשיים, עד לפרישתו. הוא פרש לביתו בנורפוק, וקיבל דרגת פילדמרשל ואת תואר האצולה ברון מאיירונסייד. לאחר מכן לא נשא בתפקיד רשמי כלשהו, עד מותו בשנת 1959. מדיה וקבצים בנושא אדמונד איירונסייד בוויקישיתוף אדמונד איירונסייד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא בריטים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ראש המטה הכללי (הממלכה המאוחדת)

ראש המטה הכללי (באנגלית - Chief of the General Staff ובראשי תיבות - CGS) הוא בבריטניה תארו של הקצין העומד בראש הצבא הבריטי (עומד בראש זרוע היבשה) וכפוף לראש מטה ההגנה (רמ"ה CDF). בין השנים 1660–1904, מפקד הכוחות המזוינים הבריטים נקרא המפקד העליון של הכוחות (Comander-in-Chief of the forces) או בקצרה מפקד הכוחות, לאחר מכן במשך חמש שנים עד לשנת 1909 התפקיד נקרא "ראש המטה הכללי" (עם יסוד המטה הכללי). בשנים שלאחר מכן ועד שנת 1964 כונה תפקיד זה "ראש המטה הכללי הקיסרי" (Chief of the Imperial General Staff). החל משנת 1964 ועד היום נקרא התפקיד ראש המטה הכללי. ראש המטה הכללי מפקד על המטה הכללי, מטה אשר עומד בראש הצבא הבריטי וכפוף למשרד ההגנה הבריטי. לראש המטה הכללי מקביל ראש מטה האוויר וראש מטה הצי והלורד הראשון של הים. מעליהם עומד מפקד הכוחות המזוינים הבריטים: ראש מטה ההגנה. ראש המטה הכללי הנוכחי (החל מיוני 2024) הוא גנרל סר רולנד ווקר. מטה כללי מדיה וקבצים בנושא ראש המטה הכללי (הממלכה המאוחדת) בוויקישיתוף
איבר פיירלו

איבר מרי אז'ן, הדוכס פיירלו (בצרפתית: Hubert Marie Eugène, Le comte Pierlot; ‏ 23 בדצמבר 1883 - 13 בדצמבר 1963) היה מדינאי בלגי ממוצא ולוני, ששימש כראש ממשלת בלגיה במלחמת העולם השנייה, חלק ניכר מכהונה זו כראש הממשלה הבלגית בגלות. פיירלו נולד בעיירה ברטריקס (Bertrix) בדרום בלגיה. הוא למד בהקולג' הישועי על שם ז'אן ברכמן הקדוש ובהמשך באוניברסיטת לוון מתחילת הקריירה הפוליטית שלו היה חבר במפלגה הקתולית, שנשאה שמות שונים במהלך השנים. הוא ייצג את המפלגה בשני בתי הפרלמנט הבלגי, ושימש בתפקידים שונים בממשלות בלגיה, שר הפנים בין 1934 ל-1935, שר החקלאות בין 1934 ל-1935 ובין 1936 ל-1939, ושר החוץ בשנת 1939. ב-21 בפברואר 1939 מונה פיירלו לראש הממשלה, והרכיב ממשלה בה היו נציגים קתולים וסוציאליסטים, לאחר משבר פוליטי הרכיב ממשלה חדשה המורכבת מקתולים וליברלים ללא הסוציאליסטים. כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה הקים פיירלו ממשלת אחדות לאומית אליה הוזמנו גם הסוציאליסטים, ואלו נענו להזמנה. ממשלה זו החזיקה מעמד עד הפלישה הגרמנית ב-1940. במהלך הפלישה נוצרו חילוקי דעות חריפים בין פיירלו לבין המלך לאופולד השלישי. ב-28 במאי 1940 הודיע המלך לאופולד על כניעה לגרמנים, בניגוד לדעתו של פיירלו. פיירלו ושריו עברו לצרפת שעדיין נלחמה, והכריזו משם שכניעתו של לאופולד לא הייתה חוקית, וכי על הצבא הבלגי להמשיך במאבק בכל מצב. בתחילה התיישבה ממשלת פיירלו בטור ולאחר מכן בבורדו. לאחר כניעתה של צרפת ויצירת ממשלת צרפת של וישי בראשות המרשל אנרי פיליפ פטן שנטה לשיתוף פעולה עם הגרמנים, הפך מצבה של ממשלת פיירלו לקשה מאוד. עמדה בפני חבריה הברירה לשוב לבלגיה ולשתף פעולה עם הכיבוש הנאצי, או לעבור ללונדון. בשלב זה, בו עדיין התחוללה לחימה במושבות במזרח אפריקה, ובו מושבות צרפת באפריקה פסחו על שתי הסעיפים, חלקן תמכו בממשל וישי, וחלקן באנשי צרפת החופשית, היה ערך אסטרטגי רב למושבה הבלגית בקונגו הבלגית ושאלת השליטה במושבות בלגיה הייתה בעלת חשיבות רבה. באוגוסט 1940 יצא פיירלו לאנגליה דרך ספרד. לאחר תקופת מאסר קצרה בספרד שוחרר, ובאוקטובר 1940 הגיע ללונדון, והנהיג בה ממשלה בגלות. הוא הודיע על תמיכתו באנשי דה גול בצבא צרפת החופשית, ודאג לכך שקונגו הבלגית תעמוד לרשות מטרות בעלות הברית. לפקודתו עמדו אנשי צבא בלגיה החופשית שהלך והתעצם ככל שנמשכה הלחימה. עם כיבוש בלגיה על ידי בעלות הברית, בספטמבר 1944 שב פיירלו לבלגיה, והקים מחדש ממשלה ובה נציגים לכל המפלגות, וגם לאנשי תנועות המחתרת והקומוניסטים. אך ממשלה זו סבלה מחוסר יציבות, ובסופו של דבר התפטר פיירלו בפברואר 1945, לאחר שלא הצליח להקים ממשלה יציבה שתשלוט במדינה. לאחר פרישתו קיבל את תואר הכבוד "שר המדינה", ואת תואר האצולה "דוכס". הורכבה הממשלה בבלגיה, דבר, 22 בפברואר 1939 הורכבה ממשלה בבלגיה הסוציאליסטים לא ישתתפו, דבר, 18 באפריל 1939 הסוציאליסטים הוזמנו לממשלה בבלגיה, דבר, 5 בספטמבר 1939 לבטיה של ממשלת בלגיה, דבר, 29 בנובמבר 1940
זבובונים

האם התכוונתם ל... יתושעשיים ("זבוב החול" ועוד) - משפחת חרקים בתת-סדרת היתושים דרוזופילה ("זבוב הפירות") - סוג חרק בתת-סדרת הזבובים
אתלטיקו פרנאאנסה

מועדון אתלטיקו פָּרָנָאאֵנסֶה (בפורטוגזית: Clube Atlético Paranaense) הוא מועדון כדורגל מהעיר קוריטיבה שבמדינת פרנה, ברזיל. קבוצת הכדורגל הבכירה של המועדון היא אחת משתי קבוצות הכדורגל הגדולות במדינת פרנה, לצד קוריטיבה. לאחר שנים מוצלחות בשנות ה-30 ושנות ה-40, היו לקבוצה שלושה עשורים פחות טובים עד לשנות ה-80. שנות ה-2000 הביאו מספר הישגים לאתלטיקו פרנאאנסה. בשנת 2001 הייתה אלופת ליגת העל הברזילאית. הקבוצה הגיע שלוש פעמים לגביע ליברטדורס, והגיעה למקום השני בשנת 2005. בשנת 2011, אחרי 15 שנה בליגת העל, סיימה במקום ה-17 וירדה לליגת המשנה למשך שנה. בשנת 2018 זכתה לראשונה בגביע סודאמריקנה לאחר שגברה על ג'וניור ברנקייה מקולומביה בפנדלים לאחר צמד משחקי גמר. לאומיים ליגת העל הברזילאית: 2001. מקום שני ב-2004 הגביע הברזילאי: 2019 אליפות פרנה בכדורגל - מקום ראשון 24 פעמים. בינלאומיים גביע סודאמריקנה - 2018, 2021 גביע ליברטדורס - מקום שני ב-גביע ליברטדורס 2005 ו- 2021 ברזיל בליני ברזיל דז'למה סאנטוס ברזיל פרננדיניו ברזיל רנאן לודי ארגנטינה לואיס גונסאלס מדיה וקבצים בנושא אתלטיקו פרנאאנסה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אתלטיקו פרנאאנסה (בפורטוגזית) אתלטיקו פרנאאנסה, ברשת החברתית פייסבוק אתלטיקו פרנאאנסה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אתלטיקו פרנאאנסה, ברשת החברתית אינסטגרם אתלטיקו פרנאאנסה, ברשת החברתית טיקטוק אתלטיקו פרנאאנסה, סרטונים בערוץ היוטיוב פרופיל, באתר Transfermarkt פרופיל, באתר Soccerway פרופיל, באתר WorldFootball.net פרופיל, באתר FootballDatabase.eu ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגל ברזילאי ובנושא מועדוני כדורגל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.