laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
הגאלי הגוסס

הגאלי הגוסס או הלוחם הגאלי הגוסס הוא העתק רומי עשוי שיש של פסל יווני עתיק שנוצק, ככל הנראה, מברונזה בין השנים 230 לפנה"ס ו-220 לפנה"ס בהוראות אטאלוס הראשון מפרגמון לכבוד ניצחונו על גלטיה. לא ידוע מיהו הפסל, אולם משערים כי מדובר באפיגונוס - פסל החצר של שושלת האטאלים. הפסל מתאר קלטי גוסס מפצעיו. הריאליזם של הפסל יוצא דופן לתקופתו, וניתן לראות את הסבל על פניו של הלוחם המשופם. ללוחם תסרוקת אופיינית לבני השבטים הקלטיים, ושפם - היוצא דופן מפסלים יוניים. הפסל שימש אות זיכרון לניצחון על הקלטים, וסימל את אומץ הלוחמים משני הצדדים - במטרה לשמש דוגמה ללוחמים בעתיד. הלוחם עירום - ככל הנראה בשל העובדה שהלוחמים הגאלים אכן לחמו עירומים (על פי עדותו של יוליוס קיסר). פסל זה הפך לאחד הפסלים הידועים ביותר ששרדו מהעת העתיקה. הפסל התגלה בשנת 1623 או לפניה בוילה לודוביזי ונשמר באוספי משפחת לודוביזי העשירה ברומא, עד שנרכש בידי האפיפיור קלמנס השנים עשר עבור המוזיאון הקפיטוליני. הפסל הפך מפורסם מאוד במאות ה-17 וה-18, ונעשו לו העתקים רבים - אנשים חסרי אמצעים, שלא יכלו להרשות לעצמם לרכוש העתק בגודל מלא, רכשו העתקים קטנים ששימשו כמשקולות נייר. באותה עת חשבו בטעות כי הפסל הוא פסלו של גלדיאטור גוסס - וכך נקרא הפסל. הפסל נבזז על ידי נפוליאון בונפרטה בשנת 1797 לאחר שכבש את איטליה, ונלקח לפריז בו הוצג במוזיאון הלובר. בשנת 1816, עם תבוסת נפוליאון, הושב הפסל למוזיאון הקפיטוליני ברומא בו הוא מוצג עד היום. העתקים של הפסל מוצגים במוזיאון לארכאולוגיה של אוניברסיטת קיימברידג', בגלריית קורטלנד, וכן בברלין, בפראג ובסטוקהולם. A Dictionary of Celtic Mythology. James McKillop. Oxford University Press, 1998 Art in the Hellenistic Age, Pollitt, J. J., 1986 The Bloomsbury Guide to Art, Ed. Shearer West. Bloomsbury Publishing Ltd, 1996 Hellenistic Sculpture, Smith, R.R.R. London, 1991 Taste and the Antique, Haskell, F. and N. Penny. New Haven and London, 1981 The Oxford Companion to Western Art. Ed. Hugh Brigstocke. Oxford University Press, 2001 מאמר העוסק בפסל (באנגלית)
דוכסות

דוכסות היא טריטוריה, פייף או שטח פאודלי הנמצאים תחת שליטתו של דוכס או דוכסית. כמה מהדוכסיות ההיסטוריות של אירופה היו עצמאיות, בעוד אחרות (בעיקר בצרפת ובריטניה) היו מחוזות הכפופים לממלכה. באופן מסורתי, דוכסות גדולה כגון הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג, הייתה עצמאית וריבונית. דוכסויות כאלה היו שכיחות באזורים דוברי הגרמנית, ובאימפריה הרומית הקדושה. בצרפת דוכסויות כאלה היו קיימות בתקופת ימי הביניים, ואף כיום מחזיק מלך אנגליה צ'ארלס השלישי בתואר צרפתי מימי הביניים: דוכסית נורמנדי, זאת בזכות איי התעלה, האדמה היחידה הקשורה בדוכסות זאת. הדוכסיות הצרפתיות החשובות ביותר היו דוכסויות נורמנדי, בורגונדיה, ברטאן ואקיטן. באנגליה של תקופת ימי הביניים מחוזות לנקסטר וקורנוול היו דוכסויות וראשיהן צברו כוח רב בממלכה. דוכסות לנקסטר יוסדה בשנת 1351 אך התמזגה לתוך ממלכת אנגליה בשנת 1399 כאשר הנרי בולינגברוק, דוכס לנקשייר, עלה על כס המלוכה ומלך כהנרי הרביעי. דוכסות קורנוול יוסדה בשנת 1337 כאשר דוכס קורנוול תמיד היה יורש העצר האנגלי. בתקופה המודרנית דוכסיות טריטוריאליות הפכו לנדירות, ורוב הדוכסויות שהוענקו ב-200 השנים האחרונות היו סמליות כמעט לגמרי. כיום לא קיימות דוכסויות עצמאיות בעולם, אולם לוקסמבורג היא דוכסות גדולה עצמאית. דוכס דוכסות גדולה ארכידוכסות מדיה וקבצים בנושא דוכסות בוויקישיתוף
מיקלוש רדנוטי

מיקלוש רַדְנוטי (במקור גלאטר, בהונגרית: Radnóti Miklós;‏ 5 במאי 1909, בודפשט – 9 בנובמבר 1944, אָבְּדָה, היה משורר יהודי-הונגרי מומר, מגדולי המשוררים ההונגרים של המאה העשרים. נספה בשואה. זכה בפרס באומגרטן (1937). פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. רדנוטי נולד בשם מיקלוש גְלָאטֶר (Glatter Miklós) בשנת 1909 בבודפשט למשפחה יהודית מתבוללת. בלידתו נפטרו אמו ואחיו התאום, דבר שהשפיע עליו והתבטא ביצירותיו. אגנש ארדאי החותו למחצה. בשנותיו האחרונות נדחה על ידי החברה ההונגרית על רקע היותו יהודי. ב-1943 עם אשתו פאני דיארמטי קיבל עליו את הנצרות הקתולית. בשנים 1930-1934 הוא למד באוניברסיטת סגד. לאחר סיום הלימודים הוא שינה את שמו ל"רדנוטי". בשנת 1935 הוא התחתן והחל לעבוד בבית הספר בבודפשט. בראשית שנות הארבעים נלקח למחנות שרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי). בין היתר עבר במפעל לסוכר באלשד. בהמשך עבד במחנה הריכוז בור. על פי עדות ראייה, בנובמבר 1944, במהלך צעדה של קבוצת יהודים, הוכה קשות ועונה על ידי שומר שיכור. לאחר מכן היה פצוע וחלש מכדי לעבוד ולכן נורה ונקבר בקבר אחים ליד הכפר אבדה, בצפון-מערב הונגריה. כמה מספריו תורגמו לעברית. שיר בכתב ידו שכתב בהיותו בעבודת כפייה בתקופת השואה מוצג ביד ושם. אחד משיריו הנודעים של רדנוטי נקרא "Il faut laisser" (צרפתית: 'צריך לעזוב'); זאת על שם השורה הפותחת שיר משנת 1586 של המשורר הצרפתי פייר דה רונסאר. רונסאר טוען כי "צריך לעזוב בית ובוסתן וגן" ("Il faut laisser maisons et vergers et jardins"), קרי להתנזר מהדאגה לרכוש ושאר הבלות העולם הגשמי. רדנוטי מהרהר בקול על פסיקה נושנה זו: בשנות העשרים החל לכתוב שירה דאדאיסטית, אך עבר לכתיבה סימבוליסטית-אקספרסיוניסטית. שלושה מסלולים לכתיבתו: האישי, ההגותי והפוליטי. בשנות השלושים נרתם למאבק בפאשיזם, באנטישמיות ובאפליה הגזעית. ביצירתו ניכרת השפעתו של ברטולט ברכט. שיריו האחרונים המשקפים נפש שסועה בין תקווה וגעגוגים לביתו ולאוהביו לבין חשש מניצחון האלימות, נמצאו על גופתו והתפרסמו בקובץ "שמי סופה". הוא כתב גם יצירה אוטוביוגרפית בשם "מזל תאומים (1940). שמונה אקלוגות (עברית: מרדכי אבי-שאול), תל אביב: דפוס הפועל הצעיר, 1966. בעקבות אורפאוס: מבחר שירים / מיקלוש ראדנוטי (תרגם מהונגרית והוסיף מבוא: איתמר יעוז-קסט), תל אביב: עקד, תשל"א. דון קיחוטה דה לה מנצ'ה / מיגל דה סרוואנטס; עיבוד: מיקלוש רדנוטי; איור: יאנוש קאש (עברית: הגר אנוש), [תל אביב]: לדורי, 1997. מדיה וקבצים בנושא מיקלוש רדנוטי בוויקישיתוף מיקלוש רדנוטי, ברשת החברתית Goodreads מסע מזורז: שיר של מיקלוש רדנוטי בתרגום של משה גנן באתר דעת רשימת תרגומים לשירים של מיקלוש רדנוטי באינדקס "פואטרנס" לתרגומי שירה מיקלוש רדנוטי, באתר "Find a Grave" (באנגלית) מיקלוש רדנוטי (1909-1944), דף שער בספרייה הלאומית יהושע פראוור (עורך), האנציקלופדיה העברית, כרך ל., ירושלים - תל-אביב: החברה להוצאת אנציקלופדיות בע"מ, תשל"ח
חבר הקבוצות והקיבוצים

חבר הקבוצות והקיבוצים היה התנועה הקיבוצית הראשונה, שקמה בשנת 1925. קבוצה שיתופית ראשונה של חלוצים בארץ ישראל הוקמה על ידי אנשי ביל"ו בראשית העלייה הראשונה. אנשי דגניה א הקימו את הקבוצה המיישבת הראשונה, ליד הכנרת, והיו לדוגמה לקבוצות חלוציות רבות. הגוף המאורגן החלוצי הגדול הראשון היה גדוד העבודה שקם בשנת 1920, והקים את עין חרוד (ומאוחר יותר את תל יוסף, כפר גלעדי ורמת רחל). אולם הוא לא הגדיר עצמו כתנועה קיבוצית אלא התייחס לקיבוץ כאמצעי לכיבוש העבודה. ב-1923 הוקמה מסגרת בלתי מחייבת - "ועדת הקבוצות" שנועדה להיות גוף מקשר בין הקבוצות השונות. ב-1925, במהלך כנס בבית אלפא, החליטו נציגי 26 קבוצות וקיבוצים, 17 פלוגות (קבוצות חלוצים שעדיין לא מצאו לעצמן מקום להתיישב בו) במושבות ו-7 פלוגות שישבו בערים וכן 4 משקי פועלות, להקים תנועה קומונלית ארצית, תוצאת ההחלטה הייתה הקמת "חבר הקבוצות והקיבוצים". מקימי חבר הקבוצות והקיבוצים דגלו בשתי אידאולוגיות נפרדות, האחת - ה"עדה" - הקבוצה הקטנה והאינטימית, והשנייה - הקיבוץ הגדול. תוצאת חילוקי הדעות הנובעים מפער הדעות בקשר למספר החברים הרצוי בכל קיבוץ הביא לפילוג הראשון בתנועה הקיבוצית. כבר ב-1927 הקיבוצים שדגלו בקיבוץ גדול ופתוח פרשו והקימו את "הקיבוץ המאוחד", הוויכוח בין הקבוצה הגדולה לקטנה היה בשלושה מישורים: המישור האידאולוגי: תומכי הקבוצה הקטנה האמינו כי זו הדרך להגשמת אידיאל עבודת הכפיים ועבודת החקלאות. המישור החברתי: קבוצה גדולה ופתוחה לכולם, שבה אין קשר קרוב בין החברים, לעומת קבוצה אינטימית שרק יחידים יכולים להצטרף אליה ואינם מתקבלים בקלות. אנשי הקבוצה הקטנה סברו כי האינטימיות עדיפה בחיים משותפים. המישור הארגוני: תומכי הקבוצה הגדולה האמינו כי היא מתאימה יותר לקליטת עלייה, יתרון הגודל מאפשר לפתח חיי חברה ותרבות פעילים יותר, וצפויה לקבוצה הגדולה הצלחה כלכלית היות שהיא משק מגוון שאינו עוסק רק בחקלאות. ב-1930 בכנס בגניגר החליף הארגון את שמו ל"חבר הקבוצות" ואחת החלטות הייתה להתמקד בחקלאות ולהפסיק לקיים פלוגות עבודה בערים. בשנת 1934 הצטרפו לחבר הקבוצות כל הקבוצות של תנועת "גורדוניה" יחד עם מנהיג התנועה פנחס לבון, (תנועת גורדוניה הפכה להיות תנועת הנוער של חבר הקבוצות). באותה עת התגבשה זהות בלתי פורמלית בין "חבר הקבוצות" לבין מפא"י. בשנת 1939 העלה ברל כצנלסון הצעה, בפני וועידת הקיבוץ המאוחד שהתקיימה בנען, להתאחד עם "חבר הקבוצות". ההצעה התקבלה אמנם בוועידה, אך לא יושמה, בגלל התנגדות הנהגת הקיבוץ המאוחד ובראשה יצחק טבנקין. בשנת 1951 נוסד "איחוד הקיבוצים" על ידי קבוצת המיעוט שפרשה מן הקיבוץ המאוחד ואשר כללה את תומכי מפא"י. מספר חודשים מאוחר יותר התאחד חבר הקבוצות, שכלל 43 קבוצות, עם איחוד הקיבוצים, לגוף משותף בשם "איחוד הקבוצות והקיבוצים". בתחילת שנות ה-30 הוקם חבר הקבוצות של הסתדרות הפועל המזרחי בארץ ישראל, ששינה את שמו ב-1938 לארגון "הקיבוץ הדתי". ברוך בן אברם, חבר הקבוצות, התפתחותו החברתית והרעיונית, תל אביב: הוצאת עם עובד, תשל"ו-1976. תיק חוזרים של מזכירות חבר הקבוצות משנת 1948 (ארכיון יד טבנקין)
סטטר

סטטר הוא מטבע יווני עתיק שנעשה בו שימוש ביוון העתיקה ובלידיה, ואף על ידי השבטים הקלטים ובפיניקיה בין השנים 500 לפנה"ס לערך ועד 50 לספירה. מטבע זה היה שווה טטרדרכמא (4 דרכמאות) באתונה בתקופות מסוימות, ודידרכמא (שתי דרכמאות) בתקופות אחרות. סטטר זהב היה שווה בין 20–28 דרכמאות (השווי השתנה מתקופה לתקופה), אולם הטבעתו הייתה נדירה. באתונה סטטר זהב היה שווה 20 דרכמאות, ובסיזיקוס 28 דרכמאות. מדיה וקבצים בנושא סטטר בוויקישיתוף אריה קינדלר, מיטבעת צור, המקור העיקרי בימי־קדם של מטבעות־כסף בארץ־ישראל, ארץ-ישראל: מחקרים בידיעת הארץ ועתיקותיה ח', 1967, עמ' 319, 321 (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה) ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה ובנושא כלכלה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
לירון תאני

לירון תאני (נולד ב-19 באוקטובר 1965) הוא שדרן רדיו, עיתונאי, תקליטן וסאטיריקן ישראלי. תאני החל את דרכו כתקליטן במועדון "הפינגווין" התל אביבי בסוף שנות ה-80. מאוחר יותר הוא היה תקליטן הבית של מועדון "רוקסן". היה הראשון שגילה את להקת ההיפ הופ שב"ק ס', לאחר שהנחה תחרות כישרונות שבה זכתה הלהקה היבנאית. המשיך גם כבמאי קליפים, בין השאר ביים קליפים לטיפקס ושרית חדד אשר ביים לה גם את קלטת הווידאו חוק החיים שיצאה בשנת 1998 ויצר סרט תעודי על טיפקס, ששודר בערוץ 2, ועל להקת איפה הילד ששודר בערוץ 3 של הכבלים. בהמשך שימש גם כמבקר מוזיקה בתוכנית "קול ישראל" בגלי צה"ל, שם הגיש במשך מספר שנים את ה"יומנגל" – המשדר המרכזי של גלי צה"ל ליום העצמאות לצדה של דנה ספקטור, הגיש יחד עם אייל "קוואמי" פרידמן את אחת מתוכניות רצועת "ביפ שואו" בערוץ "ביפ" (2001) והיה חבר קבוע בפאנל הגרסה המחודשת של "יתוש בראש", ששודרה גם ברדיו וגם בטלוויזיה החינוכית. הושעה מהתחנה פעם אחת ובשנת 2002 פוטר ממנה בעקבות התבטאות כלפי ראש הממשלה דאז, אריאל שרון, "לא אני, אדוני ראש הממשלה, שיקרא לך פסיכופת ... הייתי מלקק לך את הפטמות". כיום הוא כותב כתבות וטור ביקורת על אלבומים (בעיקר בתחום המוזיקה השחורה, תחום ההתמחות שלו) במוסף "7 לילות" של ידיעות אחרונות. בסוף 2007 עבר תאני לשמש כמנהל התוכניות של "רדיו תל אביב", תפקיד אותו מילא עד ספטמבר 2009. בין האנשים שגייס לתחנה היה גם יואב קוטנר. במהלך כהונתו עלו משמעותית נתוני ההאזנה לתחנה והתחנה זכתה במכרז של הרשות השנייה. בשנת 2011 החל להשתתף כחבר פאנל קבוע בתוכנית "הינשופים" בערוץ 8 בהגשת יאיר ניצני. בנוסף, תאני מגיש היום את "פה זה טוב", תוכנית רדיו בימים א'-ה' בין השעות 09:30 ל-11:00 ברדיו "מהות החיים", המשודר באינטרנט בלבד. תאני הגיש את תוכנית ההיפ הופ הרדיופונית "עסק שחור", ששודרה בגלגלצ בכל יום חמישי בין חצות ל-2 בלילה, משנת 1996 עד 2007. בשנים הראשונות הגיש אותה ביחד עם מבקר המוזיקה והראפר אייל "קוואמי" פרידמן. תאני עצמו כונה בתוכנית "דון ג'חנון". התוכנית ליוותה מקרוב את עליית ההיפ הופ במוזיקה הישראלית, וחשפה לראשונה לאוויר העולם שמות כמו צ'ולו, סאבלימינל, כלא 6, השבט, הדג נחש ועוד. לאחר כשמונה שנים החליט קוואמי לעזוב לטובת קריירת סולו כראפר (בהמשך גם הוציא אלבום), ואת מקומו תפס הקומיקאי גורי אלפי שהצטרף לתוכנית ב-2003. השניים גם שיתפו פעולה בתוכנית הטלוויזיה משחק מכור, שבה תאני שימש ככותב ראשי ותסריטאי. לאחר מכן הוא כתב עבור תוכניות שונות כגון "מועדון לילה" והפך להיות איש פיתוח תוכן מקורי לטלוויזיה. בסוף 2007, לאחר 12 שנות שידור, ירדה התוכנית "עסק שחור" מהאוויר וזאת לאחר שתאני עבר להיות מנהל התוכניות של "רדיו תל אביב". בחודש אוגוסט 2009, לאחר פיטורי השדרנים שרון מולדאבי ודן תורן וביטול תוכניתם של רינה מצליח ודן שילון, עזב תאני את התחנה. הבלוג של לירון תאני נעמה סלומון, ריאיון עם לירון תאני, עיתון תל אביב לירון תאני - בתפוז אנשים ענת קם‏, "אני לא מתבייש באף תוכנית שהעליתי", באתר וואלה, 10 בספטמבר 2009 דפנה לוי, ראיון אישי עם לירון תאני בפודקאסט ״על החיים ועל המוות״, 14 באוקטובר 2022 לירון תאני פוטר מגל"צ בעקבות התבטאות נגד רה"מ, באתר ynet, 21 בפברואר 2002 לירון תאני, מנהל התוכניות ברדיו תל-אביב פורש, באתר ynet, 10 בספטמבר 2009 רפי ברבירו, לירון תאני עובר לרדיו תל אביב, באתר ynet, 4 בספטמבר 2007 אופיר בר-זוהר, טל ברמן ואביעד קיסוס עוזבים את רדיו תל אביב; השניים צפויים לעבור לרדיו 99, באתר TheMarker‏, 28 באוקטובר 2009
מינה (מטבע)

מִינָה (במקרא: מָנֶה) היא יחידת משקל או מטבע שנעשה בה שימוש במזרח הקדום וממנו אומצה ליוון, בה הייתה שוויה הכספי כמאה דרכמאות. מקורה של יחידת משקל זו בשומר, שם בעקבות השימוש בבסיס 60, מינה הייתה שקולה ל-1/60 הכיכר ולשישים שקלים. בתקופה האכדית, 2 מינות היו שקולות לסילה אחת של מים. באוגרית היה שווי המינה 50 שקלים. מידות, שיעורים ומשקלות בהלכה מינה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
מועצת הארבע מאות

מועצת הארבע מאות הייתה מועצה ששלטה באתונה במשך תקופה קצרה במהלך המלחמה הפלופונסית; מיוני עד ספטמבר 411 לפנה"ס. המועצה הייתה אוליגרכיה, והחלפת השלטון הדמוקרטי בשלטונה של המועצה נבעה מהבטחתו של אלקיביאדס בקיץ 412 לפנה"ס להשיג עזרה פרסית במלחמה נגד ספרטה, אם אוליגרכיה תשלוט באתונה במקום הדמוקרטיה, ומרצונם של קבוצת אתונאים רבי השפעה לחתור לשלום עם ספרטה. הבטחתו של אלקיבידיאס התבררה כחסרת סיכוי, אולם מובילי התנועה לאוליגרכיה באתונה בחרו להמשיך בתוכניתם להשלטת אוליגרכיה על אתונה. פעילות זו כונתה "המהפכה האוליגרכית". במאי 411 לפנה"ס נחלצה האספה של אזרחי אתונה לבחור חמישה אנשים אשר יבחרו מועצה של 400 איש שישלטו באתונה. כשנודע הדבר לצי של אתונה הם מרדו בשלטונות אתונה בטענה שהשלטון מרד בהם. זמן קצר לאחר השלטת הארבע מאות, נוצרו חילוקי דעות בתוך האוליגרכיה בין קיצונים לבין מתונים. המתונים דרשו להחליף את הארבע מאות בקבוצה יותר רחבה של חמשת אלפים איש. הקיצונים העדיפו להמשיך כרגיל ולפתוח בשיחות שלום עם ספרטה. הקיצונים נחשדו שהם מעוניינים לעזור לספרטנים במלחמה, בדמות ביצורים שהחלו בהקמתם בפיראוס. מנהיג הקיצונים נרצח על ידי מתנקש, המתונים עצרו את המפקד של הקיצונים בפיראוס, ולאחר קרב בין המחנות, ההופליטים הרסו את הביצורים בפיראוס. לאחר כמה ימים, ה-400 בחרו בקבוצה של חמשת אלפים והעבירו אליהם את השלטון. החמשת אלפים שלטו באתונה למשך מספר חודשים. ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
400 (מספר)

400 (במילים: ארבע מאות) הוא מספר טבעי הבא אחרי 399 ולפני 401. בספרות יווניות הוא מיוצג על ידי אופסילון. 400 הוא הריבוע של 20. 400 הוא גם מספר הרשאד. מערת המכפלה נקנתה בארבע מאות שקל כסף עובר לסוחר. בברית בין הבתרים הובטח לאברהם: "גר יהיה זרעך בארץ לא להם ועבדום ועינו אותם. ארבע מאות שנה." המספר ארבע מאות מייצג בספרות חז"ל את המספר הגדול ביותר שניתן לכתוב כאות אחת בגימטריה כיוון שהגימטריה שלו היא האות האחרונה באלפבית העברי. סטיבן שפרד כתב ספר בשם "הארבע מאות". הארבע מאות הייתה אוליגרכיה ששלטה זמן קצר באתונה. מדיה וקבצים בנושא 400 בוויקישיתוף
כיכר (יחידת מידה)

כיכר (ביוונית: ταλαντον, טַלַנְטוֹן בלטינית: talentum, טַלֵנְטוּם) היא יחידת משקל שהייתה מקובלת בעולם העתיק. בשומר ולאחר מכן בבבל "כיכר" אחת הייתה שקולה ל-60 מינה שהייתה בעצמה שקולה ל-60 שקלים. יחידת משקל זו, ביוון העתיקה, הייתה שקולה לנפח המים באמפורה אחת, היינו לרגל מעוקבת של מים (שמשקלה שקול לכ-28 ק"ג). ברומא העתיקה הכיכר הייתה שקולה ל-2.83 ק"ג. מקור המילה "טאלנט" במילה היוונית "לשאת" בשל העובדה שמשקל זה היה כמות המשקל שחייל יווני או רומי נשא על גבו. בנוסף להיותה יחידת משקל, "כיכר" אף שימשה כמטבע בעת העתיקה, כאשר הכוונה הייתה לשני סוגי מטבעות שונים: כיכר זהב וכיכר כסף. כיכר זהב שקלה כמשקל גופו של אדם (המלומדים חלוקים אם מדובר במשקל של 50 ק"ג או 33 ק"ג)[דרוש מקור]. שימושים רבים במטבע זה מתועדים בעולם העתיק. בתקופת המלחמה הפלופונסית ביוון העתיקה, כיכר כסף הייתה העלות של שכירת ספינה תלת-חתרית אחת על צוותה למשך חודש שלם. סכומים ניכרים המוזכרים בעת העתיקה הם, לדוגמה, התשלום שתלמי ה-12 העניק ליוליוס קיסר בסך 6,000 כיכרות זהב (סכום עתק במונחי העת העתיקה) על מנת להוכיח שהוא "חבר ובן ברית של העם הרומאי". על הקיסר הביזנטי בסיליוס השני נאמר שצבר בקופתו סכום של 200,000 כיכרות זהב (השווים היום כ-100 מיליארד דולרים) ולכן פטר את האימפריה הביזנטית ממסים במשך השנתיים האחרונות של מלכותו. הכיכר מוזכרת בתנ"ך כיחידת משקל בעיקר בהקשר למתכות ושווים הכספי. על פי החשבונות בספר שמות, כיכר כסף הייתה שווה ל-3,000 שקלים, ובמונחי ימינו – 48 קילוגרם. כל נפקד במפקד שנערך לבני ישראל, מגיל עשרים ומעלה, חויב בתשלום של מחצית השקל. נפקדו 603,550, כך שהכסף שנאסף היה 301,775 שקלי כסף. חישוב פשוט מראה כי זה בדיוק שווים של 100 כיכרות ועוד 1,775 שקלי כסף. "וְכֶסֶף פְּקוּדֵי הָעֵדָה מְאַת כִּכָּר וְאֶלֶף וּשְׁבַע מֵאוֹת וַחֲמִשָּׁה וְשִׁבְעִים שֶׁקֶל בְּשֶׁקֶל הַקֹּדֶשׁ: בֶּקַע לַגֻּלְגֹּלֶת מַחֲצִית הַשֶּׁקֶל בְּשֶׁקֶל הַקֹּדֶשׁ לְכֹל הָעֹבֵר עַל הַפְּקֻדִים מִבֶּן עֶשְׂרִים שָׁנָה וָמַעְלָה לְשֵׁשׁ מֵאוֹת אֶלֶף וּשְׁלֹשֶׁת אֲלָפִים וַחֲמֵשׁ מֵאוֹת וַחֲמִשִּׁים" בספר שמות נעשה שימוש רב ביחידת משקל זו על מנת לתאר את כלי המשכן - הן כיחידת משקל בזהב והן כיחידת משקל בכסף: משקל המנורה: "כִּכָּר זָהָב טָהוֹר" (שמות ל"ז, 24) אדני המשכן שקלו 100 כיכרות כסף: "וַיְהִי, מְאַת כִּכַּר הַכֶּסֶף, לָצֶקֶת אֵת אַדְנֵי הַקֹּדֶשׁ, וְאֵת אַדְנֵי הַפָּרֹכֶת: מְאַת אֲדָנִים לִמְאַת הַכִּכָּר, כִּכָּר לָאָדֶן" (שמות ל"ח, 27) רכישת הר שומרון, מתוארת בספר מלכים א': "וַיִּקֶן אֶת-הָהָר שֹׁמְרוֹן, מֵאֶת שֶׁמֶר--בְּכִכְּרַיִם כָּסֶף;" (מלכים א', ט"ז, 24). בספר ירמיהו מצוין שהנביא קיבל לאכול "כיכר" לחם אחת ליום (ירמיהו, ל"ז, 21), אולם ככל הנראה לא היה משקל כיכר הלחם שווה ל"כיכר". בספר שמואל ב', פרק י"ב: וייקח (דוד) את עטרת מלכם מעל ראשו ומשקלה ככר זהב ואבן יקרה ותהי על ראש דוד. ותהי על ראש דוד : למעלה מראשו הייתה תלויה כשהוא יושב על הכיסא, כי איך סבל על ראשו משא של ככר (מצודת דוד) מידות, שיעורים ומשקלות בהלכה רשימת מידות, שיעורים ומשקלות בהלכה science/Hebrew-talent כיכר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אפסיד

אפסיד (באנגלית: Apsis; מיוונית: ἁψίς, מסלול) היא נקודה במסלולו של גרם שמיים, בה הוא קרוב ביותר, או רחוק ביותר, מהעצם אותו הוא מקיף. קיומם של האפסידים נובע מאליפטיות מסלוליהם של גרמי השמיים. במכניקה השמימית המודרנית, מוקד האפסידים הוא גם מרכז המשיכה, אשר מהווה בדרך כלל גם את מרכז המסה של המערכת. מבחינה היסטורית, במודל הגאוצנטרי מדדו את האפסיד ממרכז כדור הארץ. הנקודה בה הגוף נמצא קרוב למוקד נקראת פריאפסיד והנקודה הרחוקה ממנו נקראת אפואפסיד. הקו הנמתח בין שתי הנקודות נקרא "קו האפסידים" והוא מהווה את הציר הראשי של אליפסת המסלול. מונחים נגזרים משמשים לזיהוי הגוף המוקף. הנפוצים ביותר הם פריגיאה ואפוגיאה המתארים את נקודות האפסיד במסלול סביב כדור הארץ (יוונית: גאה = ארץ), ואפהליון ופריהליון המתארים את הנקודות במסלול סביב השמש (יוונית: הליוס = שמש). מונחים נגזרים שונים משמשים לתיאור האפסידים במסלול סביב גרמי שמיים שונים. המינוח נעשה על ידי לקיחת שם הגוף המוקף והוספת "פרי" או "אפ" בתחילתו. המונחים: "פרי/אפוגיאה", "פרי/אפהליון", "פרי/אפאסטורן" ו"פרי/אפוגלקטיקון" נמצאים בשימוש לעיתים קרובות בעוד שאר המונחים להלן נמצאים בשימוש לעיתים נדירות יותר. המונחים "פריגיאה" ו"אפוגיאה" נמצאים בשימוש רב לתיאור הנקודות הקרובות והרחוקות ביותר במסלול סביב גרם שמיים כלשהו אף על פי שהם מתייחסים אל כדור הארץ בלבד. מכיוון ש"פרי" ו"אפו" הם ביוונית, ישנם הטוענים כי מדויק יותר להשתמש בשם היווני של הגוף למשל "זן" (zene) עבור צדק ו"קרון" (krone) עבור שבתאי בעת תיאור האפסידים שלהם. הרתיעה משימוש בשם נפרד עבור כל גוף שמימי במערכת השמש (ומחוצה לה) היא הסיבה העיקרית לכך שהשימוש במילים "פריאפסיד" ו"אפואפסיד" הפך לנפוץ ביותר בעת תיאור האפסידים של גוף מסוים, למעט כדור הארץ והשמש. במקרה של הירח, כל שלושת השמות נמצאים בשימוש, אך לעיתים רחוקות. השימוש ב"-סינת'ין" (כינויה של אלת הירח היוונית ארטמיס במיתולוגיה היוונית) הוא, ישנם אומרים, עבור גופים מלאכותיים, בעוד שאחרים טוענים כי "-לון" מיועד לגופים ששוגרו מהירח ו"-סינת'ין" מיועד לגופים ששוגרו ממקום אחר. בתוכנית אפולו נעשה שימוש במינוח "-סינת'ין" לפי החלטה של נאס"א בעניין מ-1964. עבור נוגה, המינוח "-סיית'יריאן" נגזר משם התואר "cytherean". המינוח השני "-קריטיון" (שמה הקודם של אפרודיטה, אלת האהבה והיופי במיתולוגיה היוונית) גם כן הוצע. עבור צדק, המינוח "-ג'וב" נמצא בשימוש רווח בקרב אסטרונומים בעוד המינוח "-זן" אינו נמצא בשימוש כלל כמו שאר המינוחים היווניים ("-אריון" – מאדים, "-הרמיון" – חמה, "-קרון" – שבתאי, "-אורניון" – אורנוס, "-פוסידיון" – נפטון ו"-הדיון" – פלוטו). אפוגיאה ופריגיאה פריהליון ואפהליון Glossary of Terms – apsis pericynthion, באתר המילון Merriam-Webster
קארקוראם

קארקוראם (בקירגיזית: Кара-Корум) הוא רכס הרים באסיה, בין המדינות פקיסטן, הודו וסין, הנמשך לאורך כ-500 ק"מ. זהו אחד מרכסי ההרים הגדולים והגבוהים בעולם. יש הנוהגים להגדירו כחלק מרכס ההימלאיה. משמעות השם קארקוראם בקירגיזית היא "חצץ שחור", משום שרבים מהקרחונים באזור מכוסים בחלוקי אבנים. ברכס זה צפיפות הקרחונים הגבוהה בעולם מחוץ לקטבים. ברכס קארקוראם למעלה משישים פסגות בגובה של למעלה מ-7,000 מטרים, וארבע פסגות (מתוך 14) בגובה של למעלה מ-8,000 מטרים. המפורסמת שבהן היא פסגת K2 המתנשאת לגובה 8,611 מטרים, הפסגה השנייה בגובהה בעולם לאחר האוורסט בן 8,848 המטרים. רכס קארקוראם תחום מצפון מזרח ברמת טיבט, מצפון במעבר ווקהאן ורכס פמיר, וממערב ברכסי הינדו-ראג' ובהינדו-כוש. אזור רכס קארקוראם הוא טרשי ובגובה רב, ולכן האוכלוסייה באזור דלילה מאוד, אפילו פחותה מזו שברכס ההימלאיה. כביש קארקוראם החגורה האלפידית מדיה וקבצים בנושא קארקוראם בוויקישיתוף קארקוראם, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
כיכר

האם התכוונתם ל... מעגל תנועה – פתרון תחבורתי במקום צומת רחובות או כבישים, נקרא לרוב "כיכר" כיכר עירונית – שטח פתוח המצוי ביישוב (עיר, עיירה, כפר) ומשמש למטרות שונות, בהן פנאי ומסחר צומת (או "צומת רחובות") – מפגש בין שתי דרכים או יותר כיכר (יחידת מידה) (גם "ככר") – יחידת משקל או מטבע בעת העתיקה כיכר לחם – יחידה מקובלת של לחם, ממוצרי המזון הבסיסיים והקדומים ביותר לדוגמה, הצמתים הבאים בירושלים: כיכר בן ציון גיני, כיכר מלמד, כיכר ריבלין. ראו גם מידות, שיעורים ומשקלות בהלכה ורשימת מידות, שיעורים ומשקלות בהלכה.
ממלכת אימרתי

ממלכת אִימֶרֶתִי (בגאורגית: იმერეთის სამეფო, תעתיק: אימֶרֶתיס סַמֶפּוֹ) הייתה מונרכיה נוצרית שנוסדה בשנת 1455 על ידי ענף של בית בגרטיוני, כאשר ממלכת גאורגיה התפרקה לשלש ממלכות יריבות. לפני כן, אימרתי הייתה דוכסות בתוך ממלכת גאורגיה. במשך כל שנות קיומה, היא התקיימה בצילה של האימפריה המונגולית והייתה מדינת חסות שלה, או נלחמה על עצמאותה הן מהמונגולים והן מהגאורגים. כשהמלכה הגיאורגית רוסודאן מתה בשנת 1245, הייתה ממלכתה תחת שלטון מונגולי, והיא שלחה את בנה דוד לחצרו של הח'אן הגדול אוגודיי,על מנת שיקבל את אישור החאן הגדול למלוך. אלא שבאותה תקופה, המונגולים שלטו רק במזרח גאורגיה בעוד החלק המערבי נשאר בידי אצילים מקומיים. בשנת 1246 החליטה האצולה הגיארגית לבחור מלך חדש, והציעה את הכתר לבנו הבלתי חוקי של גיורגי הרביעי, שנקרא אף הוא בשם דוד. שני המלכים הפוטנציאליים המתינו לקורילטאי (האספה הגדולה) של הממלכה המונגולית שתחליט תחילה על יורש לחאן אוגודיי. העצרת בחרה בגויוק חאן, נכדו של ג'ינגיס חאן, שהכיר בשני ה"דוידים" כמלכים אך עם בכירות של דוד, בנו של גיורגי הרביעי (אשר נקרא דוד אולו, הבכיר), לעומת בנה של רוסודאן שנקרא דוד נארין (הזוטר). עם שובו לגאורגיה, דוד נארין לא הסכים לחלוק את כס המלכות, שכן חוקי הירושה הגיאורגית לא הכירו בזכותו לכס המלכות של בן בלתי חוקי. המונגולים עצרו בעדו והוא הצליח לברוח לאימרתי בשנת 1249. לפי ההסכמים, המונגולים לא יכלו להיכנס לחלק המערבי, וכך דוד נארין, שהוכר על ידי האצולה המקומית, שלט במערב כמלך בעוד דוד אולו נשאר כמלך בחלק המזרחי. בשנת 1260 התחלקה ממלכת גיאורגיה רשמית לשתיים. בשנת 1262 ברח דוד אולו לאימרתי ומצא בה מקלט לאחר שמרד במונגולים. הוא התקבל על ידי דוד נארין בכבוד, אך עד מהרה התגלעו שוב מחלוקות. דוד אולו הצליח לחזור למזרח זמן קצר לאחר מכן, לאחר שזכה במחילה מהחאן, וכך נשאר דוד השביעי הריבון הבלעדי באימרתי. הוא מת בשנת 1293 אך השושלת שלו נמשכה. בשנת 1330 כבש מלך כארתלי את ממלכת אימרתי, שבה שלט בגרט הראשון. במשך חמישים ושבע שנים היה כס המלכות פנוי עד שאימרתי הפכה שוב לעצמאית, בשנת 1387 כאשר אלכסנדר הראשון מלך לזמן קצר (בשנים 1387-1389). בשתי המאות הבאות הפכה ממלכת אימרתי שוב חלק ממלכת גאורגיה במספר הזדמנויות - בשנים 1330-1387, ב-1412-1446, ב-1453-1455 וב-1465-1478. בין 1386 ל-1403 הייתה גאורגיה נתונה לכמה פלישות של הכובש המונגולי טימור לנג. סכסוכים אלו היו קשורים קשר הדוק למלחמות בינו לבין טוכטמיש, החאן האחרון של אורדת הזהב, יריבו העיקרי על השליטה בעולם האסלאמי. למרות ההשפעות התרבותיות והלחץ האדיר של השליטים המונגוליים, גאורגיה נשארה תמיד נוצרית, אם כי חלק משליטיה התאסלמו. מתחילת המאה ה-15 הפכה ממלכת גאורגיה לזירת קרב קבועה בין כוחות גאורגים, פרסיים וטורקים, עד להתפרקותה הסופית בשנת 1490. חוסר היציבות באזור המשיך, וכמה נסיכויות פרשו מתוך הממלכה: מגרליה וגוּריה בסביבות 1491. בין השנים 1651–1661 התחלקה ממלכת אימרתי לארבעה מחוזות מובחנים: רצ'ה, ארגוותי (אימרתי עילית), קיסה (אימרתי תחתית), ואוקריבה-לצ'חומי. בסביבות 1665 פרשה מאימרתי נסיכות אבחזיה; ולבסוף סְוָואנֶטי בסביבות 1750. אימרתי נסתה לשמור על עצמאותה עד שסופחה סופית לרוסיה ב-1810. מלך ממלכת אימרתי מדיה וקבצים בנושא ממלכת אימרתי בוויקישיתוף מלכי אימרתי, באנגלית