laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
פאנצר 35(t)

פאנצרקאמפוואגן 35(t) או בקיצור פאנצר 35(t) (בגרמנית: (Panzerkampfwagen 35(t) הוא טנק קל אשר פותח בצ'כוסלובקיה החל משנת 1935. הטנק שימש הן את הוורמאכט והן את הצבא הרומני במלחמת העולם השנייה. בשנים 1935–1938 יוצרו על ידי החברות סקודה (במפעל בפלזן) ו-ČKD (במפעל בפראג),‏ 424 טנקים תחת השם Lehký Tank vzor 35 (טנק קל דגם 35). הצבא הרומני רכש 126 טנקים מדגם זה בשנת 1936 והפעילם תחת השם R-2. במרץ 1939, כאשר סופחה צ'כוסלובקיה לגרמניה הנאצית, עברו כ-200 כלים לשירות הוורמאכט. שם קיבל הטנק את השם פאנצר דגם 35 כאשר האות t מסמלת tschechisch, צ'כי בגרמנית. כ-79 טנקים נותרו בשירות הצבא הסלובקי, שלחם גם הוא מאוחר יותר לצד הוורמאכט בחזית המזרחית. במונחי חימוש ושריון היה הטנק טוב משמעותית מן הפאנצר סימן 2, אך חלש מן הפאנצר סימן 3. לטנק הייתה ניידות טובה בזכות תיבת הילוכים אמינה ושלדה מאוזנת. חסרונו העיקרי היה השריון הממוסמר שלו. הצ'כים רצו במקור להפסיק את הייצור בשנת 1938, אולם הגרמנים המשיכו בייצור הטנק עד שנת 1939. בפלישה לפולין הוכנסו ללחימה 112 טנקים ו-7 מתוכם נהרסו. במערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, ב-1940, הוצבו במסגרת דיוויזיית הפאנצר ה-6 118 טנקים ו-14 כלים שימשו בנוסף כטנקי פיקוד. במהלך הלחימה במאי ויוני נהרסו 62 כלים. בתחילת מבצע ברברוסה, ביוני 1941, עמדו לרשות דיוויזיית הפאנצר השישית 160 טנקים. עד 10 בספטמבר אותה שנה נהרסו 47 כלים. מול כניסתם המסיבית של טנקי ה-T-34, הוכחו ה-35(t) כנחותים, בעיקר מבחינת כוח האש והמיגון. בנוסף, עם בוא הסתיו קפאו מנגנוני ההיגוי הפנאומטיים בקור קיצוני והיה צורך להחליפם במנגנונים מכניים. בסוף אוקטובר נותרו רק 37 טנקים שמישים, ובסוף נובמבר, לא נותרו כלל טנקים שמישים. כיוון שחלקי חילוף לא יוצרו יותר, הצליחו המכונאים להשמיש מספר טנקים על ידי הוצאת חלקים מכלים מושבתים. ב-12 במרץ 1942 הוצאה הדיוויזיה השישית מן החזית וצוידה בטנקים גרמנים. במסגרת שיפור התשתית הצבאית הזמין הצבא הרומני 126 טנקים באוגוסט 1936. במאי 1937 נשלחו 15 כלים לרומניה והוחזרו כעבור זמן קצר לביצוע שיפורים והתאמות שונות. בשנת 1939 נשלחו כל 126 הטנקים לרומניה. הכלים שולבו ברגימנט ה-1 של דיוויזיית השריון הרומנית ה-1. רומניה הזמינה עוד 382 כלים באמצע שנת 1939, אולם המשטר הנאצי סירב להיענות. בלחימה לצד הוורמאכט בברית המועצות ב-1941 הוכיחו הטנקים את עצמם אל מול הכוחות הסובייטים הבלתי-מאורגנים, בעיקר בלחימה באזור קישינב. בלחימה סביב העיר אודסה שימשו הטנקים ככוח מסייע לחיל הרגלים וכלים רבים הושמדו במהלך המצור על העיר. הגרמנים העבירו ב-1942 לכוחות הרומנים 26 טנקים שמישים מסוג 35(t) כחלופה לכלים שהושמדו. באוגוסט 1942 צורפה דיוויזיית השריון ה-1 לארמייה הרומנית השלישית שהגנה על קו נהר הדון. ניסויי שדה הראו שתותחי הR-2 אינם מסוגלים לחדור את השריון של טנקי שלל מדגם T-34. בנובמבר 1942 פרץ הצבא האדום את קו ההגנה הרומני על נהר הדון במסגרת מתקפת הנגד שלו במרחב סטלינגרד. הכוחות הרומנים לא היו מצוידים כראוי וטנקי הR-2 היו נחותים ביחס לטנקים הבינוניים והכבדים של הסובייטים. דיוויזיית הטנקים הרומנית ה-1 איבדה כ-60 מהטנקים שלה במהלך הלחימה ונסוגה מזרחה מעבר לנהר הצ'יר (Чир) לאחר שנותרה עם 19 טנקים בלבד. פרטים (באנגלית)
אברהם אהוביה

אברהם אהוביה (1921 – 1 בספטמבר 2015) היה איש חינוך ישראלי, יוצרו של תנ"ך רם. אברהם אהוביה נולד בכפר קוזלוב (Kozłów) שבפולין בשנת 1921. בגיל 17 עבר לקרקוב והצטרף לתנועת "דרור". הוריו ואחותו נספו בשואה, והוא ושני אחיו נלקחו למחנה עבודה. נמנה עם מייסדי גרעין "קיבוץ בוכנוואלד", שנוסד על ידי אסירי מחנה הריכוז בוכנוואלד לאחר שחרורם, ובמסגרתו עלה לארץ ישראל בסוף שנת 1945. גרעין זה יסד את קיבוץ נצר סרני, שבו היה אהוביה חבר עד לפטירתו. בשנים תש"ט–תש"י למד הוראה בסמינר הקיבוצים בתל אביב, ומאז ועד 1976 היה מורה, מחנך ומנהל של בית הספר היסודי בקיבוצו. בשנת 1968 סיים בהצטיינות לימודים לתואר ראשון בחוגים למקרא ולשון עברית באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1969 החל להרצות על נושאי מקרא בתוכנית הרדיו "פרקי היום בתנ"ך" של "קול ישראל", והמשיך בכך כ-10 שנים. מ-1976 עד 1986, אז פרש לגמלאות, עבד אהוביה במשרד החינוך כמפקח על בתי ספר ממלכתיים, תחילה בשרון ואחר כך בפתח תקווה וסביבתה. הוא נפטר בשנת 2015, ונקבר בבית העלמין שבקיבוצו נצר סירני. ככל הכתוב - הארות על כתובים במקרא, ספרית פועלים, 1977. ביאור לתורה נביאים וכתובים, הוצאת עדי, תשנ"א. תנ"ך לבית הספר, לכיתות ב' עד ה', הוצאת מסדה. תנ"ך רם, 2010. בנוסף תרגם וערך ספרים אחדים. מדיה וקבצים בנושא אברהם אהוביה בוויקישיתוף מקרא אהוביה, האתר של אברהם אהוביה ורד לי, חמש שאלות לאברהם אהוביה - תנ"ך עברי-עברי, באתר הארץ, 29 בספטמבר 2010 אורה ערמוני, פירוש אהוביה, באתר הקיבוצים, 13 ביולי 2006 אורה ערמוני, ויהי תרגום, באתר הקיבוצים, 23 במאי 2008 המעפיל אברהם אהוביה מספר על קיבוץ בוכנוולד, באתר YouTube אברהם אהוביה (1921-2015), דף שער בספרייה הלאומית מכּתביו: מעלילות יוסף, בית מקרא ק"ו, ניסן תשמ"ו
חטיבה 889

חטיבה 889 ("עוצבת אדירים") הייתה חטיבת שריון מילואים, אחת משלוש חטיבות שהיוו חלק מאוגדת המילואים 440. החטיבה הוקמה לאחר מלחמת יום הכיפורים ומפקדה הראשון היה ששון שילה. אחריו כיהנו כמפקדי החטיבה יוסף יודוביץ, מנשה ענבר, רן מסד ויצחק לב-ארי. בתחילתה הייתה החטיבה תחת פיקודה של אוגדת המילואים 194 שמפקדה היה משה בר כוכבא (בריל) והייתה אמונה על מרחב בקעת הירדן. החטיבה נדדה ממחנה שבטה בה התקיימו ההסבות לשריון וקורס מפקדי טנקי הטירן, בהם נקלטו חלק ממעוכבי השחרור לאחר מלחמת יום הכיפורים, אנשי מילואים וסדיר. חילי הפלוגה הסדירה הראשונה הועברו למסגרות שריון אחרות והחטיבה הייתה לחטיבת מילואים . גדודי החטיבה היו גדוד 96 שהיה מבוסס על טנקי T-62, שלל ממלחמת יום הכיפורים, גדוד 574 שהיה מבוסס על טנקי T-54 בעלי תותח 100 מ"מ, וגדוד 575 שהיה מבוסס על טנקי T-54 מדגם C בעלי תותח 100 מ"מ. החטיבה נדדה משבטה לבית דארס משם לנחל שורק ובסופו של דבר לבסיס עופר. עם ההעברה לאוגדה 440 הועבר גדוד 96 לחטיבת טיראן צפונית ובמקומו שולב גדוד 453. החטיבה כללה שני גדודי טנקי טירן 5 (טי 55 שלל רוסי עם תותח שריר 105 מ"מ). האחד היה גדוד 453, במקורו גדוד של נחלאים סדירים שהוסבו לשריון אחרי מלחמת יום הכיפורים ושהוקם על ידי דודו הלוי, והשני גדוד 574 מפקד הגדוד שאול אורן. כן היה בחטיבה גדוד שלישי של טנקי טירן 4 מיושנים יותר שמספרו 575 (שלל ממלחמת ששת הימים). בנוסף כללה החטיבה פלוגת סיור ובה שתי מחלקות ג'יפים ומחלקת נגמ"שים על גבי נגמ"שי טופז (OT-62 TOPAS). החטיבה ישבה עד שנת 1982 ברפיח, למעט פלוגה אחת סדירה שהורכבה מחיילי נח"ל שבתחילה תפסו קו בנחל ים ולאחר מכן עברו לשטח אימונים בקרבת קיבוץ כרם שלום. הפלוגה הסדירה שימשה מקור עיקרי להשלמת כוח אדם לצוותים של טנקי הטירן בחטיבותיה של אוגדה 440. עם השלמת הנסיגה מסיני הועברו הימ"חים של החטיבה לקציעות. החטיבה פורקה ב-1986. הטנקים נמכרו למדינות באפריקה וחלקם הוסב לנגמ"שי אכזרית. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. ערך זה הוא קצרמר בנושא יחידות צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מייקל או'קיף

מייקל ריימונד או'קיף (באנגלית: Michael Raymond O'Keefe; נולד ב-24 באפריל 1955) הוא שחקן קולנוע אמריקאי מועמד פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ופרס גלובוס הזהב לשנת 1980 על תפקידו בסרט "טייס שב הביתה". או'קיף נולד בעיר מאונט ורנון שבניו יורק, הגדול מבין שבעה אחים במשפחה קתולית אירית. למד ב"אקדמיה האמריקאית לאומנות דרמה" וב"אוניברסיטת ניו יורק". תפקידו השני של א'וקיף היה כבן מיצ'ום, בנו של טייס המארינס הקשוח בול מיצ'ום (רוברט דובאל) בסרט "טייס שב הביתה", תפקיד אשר העניק לו מועמדויות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ופרס גלובוס הזהב בשנת 1980 בה שיחק גם בתור דני נונן בקומדיית הגולף "מהומה במועדון". או'קיף הופיע לצידו של ג'ק ניקולסון בתור בנו בדרמה התקופתית "עשבי פרא", או'קיף הופיע לצד ניקולסון פעם נוספת בסרט "שבועה". ב-1996 שיחק בסרטו של רוב ריינר "פסק דין". ב-2002 הופיע בקומדיה "חתיכה של הפתעה" בתור ריצ'רד אביה של ג'סיקה ספנסר (רייצ'ל מקאדמס/ רוב שניידר). הוא הופיע בדרמות "מייקל קלייטון" בתור עורך הדין בארי גריסום ו"נהר קפוא" בתור השוטר פינרטי החוקר את ריי אדי (מליסה לאו) לגבי מקרה רצח בשמורת אינדיאנים קפואה. א'וקיף היה נשוי במשך שמונה שנים לזמרת בוני רייט. טייס שב הביתה (1979) מהומה במועדון (1980) עשבי פרא (1987) נערה נבגדת (1990) שלוש משאלות (1995) פסק דין (1996) שבועה (2001) בית משפחת גלאס (2001) חתיכה של הפתעה (2002) פשע באמריקה (2007) אהבה מסוכנת (2007) מייקל קלייטון (2007) נהר קפוא (2008) American Violet‏ (2008) מרדף 3000 (2010) ההמתנה (2013) עין בשמיים (2015) פתאום משפחה (2018) דברים ששמענו וראינו (2021) שתי אהבות אמת (2023) מ.א.ש (1974, 1977) רוזאן (1993–1995) מפעל חיים (1996–1997) הבית הלבן (2001) חוק וסדר (2001) CSI: זירת הפשע (2003) Defending Our Kids: The Julie Posey Story‏ (2003) – סרט טלוויזיה של Lifetime נעלמים (2006) המפענחת (2006) האוס (2006) להציל את גרייס (2007) מחשבות פליליות (2007) מספ7ים (2008) אחים ואחיות (2008–2009) הלוחשת לרוחות (2009) גדולים מכדי להיכשל (2011) – סרט טלוויזיה של HBO קינג ומקסוול (2013) הומלנד (2014) The Enemy Within‏ (2019) לייקרס: קבוצה מנצחת (2022) אתר האינטרנט הרשמי של מייקל או'קיף מייקל או'קיף, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מייקל או'קיף, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי מייקל או'קיף, באתר AllMovie (באנגלית) מייקל או'קיף, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) מייקל או'קיף, באתר MusicBrainz (באנגלית)
ליאנדרו ביזיאק

ליאנדרו ביזיאק (באיטלקית: Leandro Bisiach;‏ 1864–1946) היה בונה כינורות איטלקי, שנולד בקזאלה מונפראטו ומת בוונגונו סופרייורה. ביזיאק החל את הקריירה שלו ככנר. אחרי שבנה לו בכוחות עצמו כינור שזכה לשבחים, גמר אומר להיות בונה כינורות ובשנת 1886 עבר למילאנו, לעבוד עם משפחת אנטוניאצי. השותפות שביזיאק יצר עם בני המשפחה הניבה תוצאות יוצאות דופן בחשיבותן, הודות לכישרונות האמנותיים והכישורים העסקיים שהשקיע בה. אחרי שהעביר את סדנתו לאתרים שונים, פרש אל הווילה שלו בונגונו (וארזה) והניח את עסקיו במילאנו בידי בניו. ביזיאק היה משכמו ומעלה בתחום המסחר בכינורות עתיקים, אבל מעל לכל הצטיין בטיפוח דור של בוני כינורות דגולים, בהם גטאנו זגאראבוטו, איג'ינו סדרצ'י, פייטרו בורגי, ג'וזפה אורנאטי ופרדיננדו גארימבטי. בתקופתו של ביזיאק, הייתה סדנת בניית הכינורות שלו החשובה ביותר באיטליה. בוני כלי קשת שעבדו במעבדתו של ליאנדרו ביזיאק היו: ריקארדו אנטוניאצי, רומיאו אנטוניאצי, גטאנו זגאראבוטו, ג'וזפה אורנאטי, פרדיננדו גארימברטי, איג'ינו סדרצ'י, רוקי ססטו, צ'יפיריאנו בריאני, קאמילו מאנדלי, פריצ'ו ואראניולו, קאמילו קולומבו, וינצ'נצו קאוואני, פייטרו פאראוויצ'יני, אלברט מולייה, אנדרה ביזיאק, קארלו ביזיאק, פייטרו בורגי, מירקו טאראסקוני, ליאנדרו וג'אקומו ביזיאק, איג'יניו סייגה וקארלו פראריו. אחרי מותם של האחרונים באומני קרמונה הדגולים, לאחר אמצע המאה ה-18, נשארו רק בני משפחת צ'רוטי לשמר את מסורת בניית הכינורות בעיר. הייתה זו משפחת אנטוניאצי שלקחה על עצמה את המשימה להעביר את מעט הידע שנצבר ונשמר מקרמונה למילאנו. אין ספק, כי האירוע החשוב ביותר להתחדשות בניית הכינורות בלומברדיה היה המפגש בין ריקרדו אנטוניאצי וליאנדרו ביזיאק; הודות לכישרונו, טעמו וכישוריו העסקיים, הצליח ביזיאק לייסד בסוף המאה ה-19 סדנה לבניית כלי קשת, שהשיגה עד מהרה מוניטין בינלאומיים. ליאנדרו ביזיאק השקיע רבות במחקר והמרשמים הנושנים שמצא להכנת לכה בעלת מראה עתיק באו לביטוי ביופיים של הכלים שיצר. הוא עשה שימוש בדגמים של גדולי האומנים, סטרדיווארי, אמאטי, גוארנרי ואחרים, ככל שהזדמנו לו. ביזיאק זכה בפרסים ואותות הוקרה שונים בתערוכה העולמית של לונדון ב-1895, אטלנטה ב-96–1895, טורינו ב-1898, פריז ב-1900, מילאנו ב-1905 ובריסל ב-1910. בין הנגנים שהחזיקו ברשותם כלים מתוצרת ביזיאק היו סבסטיאן קאמפזי (Sebastian Campesi ), (כנר ג'אז אמריקאי נודע) ונתן מילשטיין, שכינורו היה העתק של סטרדיווארי משנת 1678, שליאנדרו ביזיאק בנה בשנת 1920. צ'ארלס בר וקרלו קייזה, "משפחת ביזיאק" מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין. La Liuteria Italiana / Italian Violin Making in the 19th and 20th centuries - Umberto Azzolina I Maestri Del Novecento - Carlo Vettori La Liuteria Lombarda del '900 - Roberto Codazzi, Cinzia Manfredini 2002 Dictionary of 20th Century Italian Violin Makers - Marlin Brinser 1978 Vannes, Rene (1985) [1951]. Dictionnaire Universel del Luthiers (vol.3). Bruxelles: Les Amis de la musique. OCLC 53749830. William, Henley (1969). Universal Dictionary of Violin & Bow Makers. Brighton; England: Amati. ISBN 0901424005. Walter Hamma, Meister Italienischer Geigenbaukunst, Wilhelmshaven 1993, ISBN 3-7959-0537-0 Liuteria Parmense
אמנון סלומון

אמנון סלומון (3 באפריל 1940 - 23 באוקטובר 2011) היה צלם קולנוע ישראלי, זוכה פרס אופיר לצילום. סלומון נולד בשנת 1940 בתל אביב במשפחה בת שלושה בנים. אביו היה יליד הונגריה ואמו ילידת רוסיה. אביו עבד כמוביל עוגות בקונדיטוריה של אחיו. התגורר סמוך לקולנוע עדן, שם גילה את משיכתו לקולנוע, בעיקר לסרטים מוזיקליים. החל את הקריירה כעוזר צלם של דוד גורפינקל, תפקיד בו החזיק כארבע שנים, במהלכן גם עזר בצילום הסרט "חור בלבנה" של אורי זוהר. במלחמת ששת הימים שירת יחד עם הבמאי ז'אק קתמור. לאחר המלחמה החלו בצילום הסרט "מקרה אישה" (1969). נמנה עם חברי קבוצת האמנים האוונגרדית "העין השלישית". בשנת 2003 העניקה לו האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה פרס על הישגים מקצועיים. בשנת 2010, לכבוד יום הולדתו השבעים, נערכה מחווה לכבודו בסינמטק תל אביב. באותה שנה זכה בפרס אופיר על צילום לסרט "התגנבות יחידים" בבימויו של דובר קוסאשווילי. נפטר מסרטן ונטמן בבית העלמין קריית שאול. הותיר בן זוג, אילן שוקרון. 1963: "חבורה שכזאת" 1969: "מקרה אישה" 1969: לפני מחר 1972: לא ביום ולא בלילה 1972: לאן נעלם דניאל וקס? 1973: חכם גמליאל 1974: שרית 1974: צ'רלי וחצי 1976: לופו בניו יורק 1976: משפחת צנעני 1978: ישראלים מצחיקים 1978: כמו חלום 1979: לא לעלות יותר 1979: טעות במספר 1981: שדר מן העתיד 1981: שגעון של אבא 1981: אסקימו לימון 3 - שפשוף נעים 1982: אדון ליאון 1984: עד סוף הלילה 1984: מאחורי הסורגים 1984: ספר נשים 1985: מניו יורק באהבה 1985: גשר צר מאד 1985: עד סוף הלילה 1986: אלכס חולה אהבה 1988: הינשוף 1988: תלווה לי את אשתך 1988: נישואין פיקטיביים 1989: אחד באפריל 1989: אחד משלנו 1989: אבא גנוב 2 1990: דרך הנשר 1990: נשיקה במצ"ח 1991: זמן אמת 1991: גמר גביע 1991: המסע המופלא בארץ -מסע בר-מצווה- 1991: רצח בשבת בבוקר (סדרת טלוויזיה) 1992: להב חצוי 1992: טיפת מזל 1992: מאחורי הסורגים 2 1996: זולגות הדמעות מעצמן 1996: קשר דם 1996: האיטלקים באים 1997: אהבה אסורה 1998: פעמיים בוסקילה 1999: צור הדסים 2001: שישה מיליון רסיסים 2003: סימה וקנין מכשפה 2005: שושלת שוורץ 2002: בחודש התשיעי 2003: לא בת 17 2007: אסקימוסים בגליל 2008: הפרויקט של פיטר שמייכל 2010: התגנבות יחידים שאלה של זהות - דרמה טלוויזיונית. אמנון סלומון, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית אמנון סלומון, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אמנון סלומון, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי אמנון סלומון, באתר ספר הקולנוע הישראלי אמנון סלומון, באתר AllMovie (באנגלית) אמנון סלומון, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) אמנון סלומון, ב"מאגר העדויות של הקולנוע הישראלי" מרב יודילוביץ', צלם הקולנוע אמנון סלומון הלך לעולמו בגיל 70, באתר ynet, 23 באוקטובר 2011 נירית אנדרמן, צלם הקולנוע הוותיק אמנון סלומון הלך לעולמו בגיל 71, באתר הארץ, 24 באוקטובר 2011 שני גורקביץ'‏, אמנון סלומון, צלם "אלכס חולה אהבה" וסרטים נוספים הלך לעולמו, באתר וואלה, 23 באוקטובר 2011 קליפ של "עוזי והסגנונות" שצילם ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
עלי נסאר

עלי נסאר (בערבית: علي نصار; נולד ב-11 בספטמבר 1954) הוא במאי ותסריטאי ערבי-ישראלי. נסאר נולד בעראבה, בן למשפחה בת 14 נפשות. בילדותו לצד העבודה בחלקה המשפחתית, צפה בסרטים מצריים ואופרטות לבנוניות אשר הקסימו ושבו אותו. ב-1975 הגשים את חלומו והוא קיבל מלגה מהמפלגה הקומניסטית ללימודים גבוהים במוסקבה. למד משחק במוסקבה ובשנת 1981 סיים לימודי תואר שני בבימוי באקדמיה לקולנוע במוסקבה. אחר כך ביים סרטים תיעודיים. כשחזר לישראל יסד בעראבה קבוצת תיאטרון וביים ארבע הצגות. אחר כך נסאר עבד כצלם היומון "אל-איתיחאד" היוצא לאור בחיפה. בשנת 1983 כתב וביים את הסרט התעודי "סיפורה של עיר לחוף הים", סרט פוליטי על שכונת עג׳מי, שלא הופץ לציבור. גורל דומה אירע גם לסרטו השני, "המינקת" משנת 1994. בשנת 1997 יצא סרטו הארוך הראשון, "שביל החלב". הסרט מביא את סיפורו של כפר ערבי בגליל בשנת 1964 כמראה של החברה באותה תקופה, דרך סיפורו של מברוק (סוהיל חדאד), פועל פשוט וקשה יום ומוכתר הכפר (מכרם ח'ורי). הסרט, שמומן על ידי "הקרן לעידוד סרטי קולנוע ישראליים איכותיים", הוקרן בסינמטקים במשך זמן רב, זכה בפרס התסריט הישראלי הטוב בפסטיבל ירושלים בשנת 1997, והשתתף במספר פסטיבלי סרטים בינלאומיים. עם זאת, הסרט עורר האשמות בקרב הקהל הערבי: משרד התרבות בתוניסיה סירב להפיץ את "שביל החלב" בטענה שהבמאי ישראלי, ובעיתון האופוזיציה המצרית "אלאהלי" נכתב שהסרט "מריח כסף ישראלי". נסאר הואשם כי מכר את הבעיה הפלסטינית בתמורת לתקציב שקיבל מהממשלה. סרטו "בחודש התשיעי" מ-2002 היה מועמד ל-7 פרסי אופיר אך לא זכה באף קטגוריה. חבר השופטים הציע לנסאר לקבל את פרס הניחומים, אך הוא סירב. בשנת 2007 יצא סרטו "מחכים לסלאח א-דין", על פי הרומן "הנעדר 2000" מאת סוהיל כיואן. הסרט עוקב אחר ג'מאל, אשר נקרע במשולש אהבים בין אשתו עביר לבין אהבתו הראשונה. הוא מחליט לעזוב את עביר ואת הכפר בו הוא גר ויוצא לעיר הגדולה בעקבות אהובתו הישנה, לילה. בעקבות כך הוא יוצא למסע עצמי, שבמהלכו הוא מגלה את אכזבתו מאורח החיים ומאידאולוגיות שבחר. שיחק בסרטו של אבישי סיון "המשוטט", שיצא בשנת 2010. בשנת 2015 ביים את "לכודים בתוך הרשת", סדרת מקור שהפיקה רשות השידור ושודרה בערוץ 33 ואחר-כך בערוץ הראשון. 1993: המיינקת 1997: שביל החלב 2002: בחודש התשיעי 2005: גחלים לוחשות 2007: מחכים לסלאח-אדין. 2015: לכודים בתוך הרשת. עלי נסאר, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית עלי נסאר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) עלי נסאר, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי עלי נסאר, באתר ספר הקולנוע הישראלי עלי נסאר, באתר AllMovie (באנגלית) עלי נסאר, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) עלי נסאר, באתר ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים מרב יודילוביץ', אלף ממשלות לא יעצרו אותי, באתר ynet, 9 בנובמבר 2006 לכודים בתוך הרשת באתר רשות השידור בקר, אביחי. "זכרונות משטח 9" (ראיון עם עלי נסאר), הארץ, 5 בפברואר 1999 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קרישנה לוי

קרישנה לוי (נולד ב-27 במאי 1964 בניו דלהי) הוא מלחין צרפתי. הוא החל לנגן על פסנתר בגיל חמש. בגיל 18 עזב לארצות הברית שם למד בברקלי קולג' וסיים תואר בהלחנת מוזיקה לסרטים ותואר שני מהקונסבטריון של ניו אינגלנד. בין השאר כתב את המוזיקה לסרטים הישראלים הספציאליסט וסוף העולם שמאלה ולסרטים 8 נשים של פרנסואה אוזון ומעבר לכל חלום של טרסם סינג. אתר האינטרנט הרשמי של קרישנה לוי קרישנה לוי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) קרישנה לוי, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) קרישנה לוי, באתר MusicBrainz (באנגלית) קרישנה לוי, באתר Discogs (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מישל חדאד (משורר)

מִישל אסקנדר חדאד (בערבית: ميشيل اسكندر حداد; 1919, נצרת – 1996, נצרת) היה משורר, סופר, עורך ועיתונאי ערבי-ישראלי, מהבולטים שבמשוררים הערביים בישראל. חדאד נולד למשפחה נוצרית. הוא נחשב למשורר הערבי הראשון שפרסם שירה ערבית בישראל. הוא ייסד את כתב העת הספרותי "אל-מוג'תמע" בשנת 1954 ושימש כעורכו. בשנת 1955 הקים את איגוד המשוררים הערבים בישראל. פרסם כ-11 ספרי שירה וספר אוטוביוגרפי. נושאי כתיבתו נעו מן האישי והפרטי אל הנושאים החברתיים והתרבותיים המעסיקים את החברה הפלסטינית בישראל. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. הצטברות: שירים נבחרים בתרגום עברי; ערך: ששון סומך, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ט. מישל חדאד באתר WorldCat Identities מישל חדאד, דף שער בספרייה הלאומית חיים נגיד, ספרים חדשים עיון ראשון: משוררה של נצרת, מעריב, 24 באוגוסט 1979. ערך זה הוא קצרמר בנושא משוררים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יואל מגדל

יואל שמואל מגדל (נולד ב-1 באפריל 1945) הוא פרופסור ללימודים בינלאומיים וללימודי ישראל באוניברסיטת וושינגטון בסיאטל. מגדל סיים תואר ראשון בהצטיינות מאוניברסיטת ראטגרס בשנת 1967, ואחר כך תואר שני (1968) ודוקטורט (1972) מאוניברסיטת הרווארד. בשנים 1972–1974 היה מרצה באוניברסיטת תל אביב, ובשנת 1974 מונה למרצה בכיר. בשנת 1976 היה לעמית מחקר באוניברסיטת הרווארד ובין השנים 1975–1980 היה פרופסור חבר לממשל באוניברסיטת הרווארד. בשנת 1980 החל ללמד באוניברסיטת וושינגטון ובשנת 1982 מונה לפרופסור מן המניין. בין השנים 2002–2003 היה עמית ליידי דייוויס באוניברסיטה העברית בירושלים. בין השנים 2005–2007 שימש כנשיא האגודה ללימודי ישראל. יחד עם הסוציולוג הישראלי ברוך קימרלינג כתב את הספר "פלסטינים: עם בהיווצרותו, למן המרד נגד מוחמד עלי ועד לכינוי הרשות הלאומית", אשר תורגם למספר שפות. במחקריו עוסק מגדל בהיווצרות מדינות וחברות ללא מדינה בעולם השלישי, וכן בחברה והפוליטיקה של הפלסטינים. נשוי ואב לשלושה. פלסטינים: עם בהיווצרותו (עם ברוך קימרלינג), הוצאת כתר, 1999. Boundaries and Belonging: States and Societies in the Struggle to Shape Identities and Local Practices (editor) (New York: Cambridge University Press, 2004). The Palestinian People: A History (with Baruch Kimmerling) (Cambridge, MA: Harvard University Press, 2003). Through the Lens of Israel: Explorations in State and Society (Albany: State University of New York Press, 2001). State-in-Society: Studying How States and Societies Transform and Constitute One Another (New York: Cambridge University Press, 2001). Joel S. Migdal, Atul Kohli, Vivienne Shue, eds., State Power and Social Forces: Domination and Transformation in the Third World (New York: Cambridge University Press, 1994). Joel S. Migdal, Palestinians: The Making of a People (with Baruch Kimmerling ) (New York: The Free Press, 1993). Paperback edition, Harvard University Press, 1994. Italian edition (I palestinesi: la genesi di un popolo), La Nuova Italia, 1994—second Italian edition, 2003; Hebrew edition, Keter, 1999. Serialized by Al-Ithihad (Israeli newspaper in Arabic), Jan.-March 2000. Arabic edition, The Palestinian Forum for Israeli Studies (Madar), 2001. Ellis Goldberg, Resat Kasaba, and Joel S. Migdal, eds., Rules and Rights in the Middle East: Democracy, Law and Society (Seattle: University of Washington Press, 1993). Strong Societies and Weak States: State-Society Relations and State Capabilities in the Third World, (Princeton, NJ: Princeton University Press, 1988). Joel S. Migdal, et al., Palestinian Society and Politics (Princeton, NJ: Princeton University Press,1980). John D. Montgomery, Harold D. Lasswell, and Joel S. Migdal, eds., Patterns of Policy: Com-parative and Longitudinal Studies of Population Events (New Brunswick, NJ: Transaction Books, 1979). Peasants, Politics, and Revolution: Pressures Towards Political and Social Change in the Third World (Princeton, NJ: Princeton University Press, 1974) Chinese edition, 1996 מדיה וקבצים בנושא יואל מגדל בוויקישיתוף דף אישי באתר אוניברסיטת וושינגטון יצירתו של המרחב הציבורי: בין מיזוג להתפוררות יואל שמואל מגדל, דף שער בספרייה הלאומית מינויים והעלאות בדרגה באוניברסיטת תל־אביב, דבר, 24 באפריל 1973
מוסיה ארד

מוסיה ארד (נולדה בשנת 1945) היא משפטנית ישראלית. ארד כיהנה כנשיאת בית המשפט המחוזי בירושלים משנת 2005 ועד פרישתה ב-2012. נולדה בישראל לאליהו מני ולצפורה גמזו, אחותו של ד"ר חיים גמזו. למדה בגימנסיה העברית בירושלים. בשנות ה-60 למדה משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, ולאחר מכן הוסמכה כעורכת דין. בשנת 1970 החלה לעבוד במשרד המשפטים בתפקידים שונים, בין השאר הייתה עוזרת בכירה ליועצים המשפטיים מאיר שמגר ואהרן ברק. בסוף שנות ה-70 החלה לעבוד בפרקליטות המדינה והתמנתה כעוזרת בכירה לפרקליט המדינה גבריאל בך. בשנת 1982 מונתה לשופטת בית משפט השלום בירושלים, וב-1990 מונתה לשופטת של בית המשפט המחוזי בירושלים. בשנת 2001 מונתה לסגן נשיא של בית המשפט המחוזי בירושלים, וכעבור ארבע שנים, ביולי 2005, מונתה לנשיאתו וכיהנה בתפקיד זה עד נובמבר 2012. פרשה לגמלאות ב-3 ביוני 2013. נשואה לפרופ' אילן ארד, מנהל מחלקת ילודים ופגים בבית החולים הדסה הר הצופים בירושלים. למוסיה ולאילן ארד שלושה בנים, והם מתגוררים בשכונת רמות בירושלים. בשנת 1999 ישבה ארד בהרכב שהרשיע את אריה דרעי בקבלת שוחד. בשנת 2002 פרסמה פסק דין תקדימי שבו הורתה למדינה לשחרר 35 סינים שנכלאו והוצאו נגדם צווי גירוש, ודרשה לעשות מאמץ למצוא להם מקומות עבודה ולאפשר להם לעבוד בישראל לפחות למספר חודשים. בשנת 2007 ישבה בהרכב בית הדין למשמעת של שופטים שדן בעניינה של שופטת בית המשפט לעניינים מקומיים בחיפה הילה כהן, שהואשמה שערכה פרוטוקולים של דיונים שכלל לא התקיימו. ארד הייתה בדעת מיעוט וסברה שעל כהן לסיים את תפקידה כשופטת. באותה שנה עלה שמה של ארד לכותרות לאחר שהתערבה בשחרורה של עובדת זרה מן הפיליפינים שטיפלה בעבר בהוריה ונעצרה בידי משטרת ההגירה. במשטרה טענו שארד ניצלה את מעמדה כדי להגן על העובדת ואף הטיחה בנציג משטרת ההגירה דברים שאינם הולמים את תפקידה. ארד טענה כי מילאה את חובתה להגן על החלש והכחישה את הטענה על התבטאויות שאינן הולמות. ארד הייתה שופטת בהרכב שזיכה את אהוד אולמרט בפרשת מעטפות הכסף, אבל בית המשפט העליון הרשיע את אולמרט בפרשה. מוסיה ארד, באתר הרשות השופטת
אילן ארד

אילן ארד (נולד בשנת 1943) הוא רופא ילדים ישראלי, מנהל מחלקת ילודים בבית החולים הדסה הר הצופים. נולד בישראל למנחם והלה סנטו. בשנות ה-60 למד רפואה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים. לאחר מכן התמחה ברפואת ילדים בבית החולים הדסה עין כרם ובמספר אוניברסיטאות בארצות הברית. היה נטולוג בכיר ואחראי על היחידה לטיפול מיוחד בילוד בבית החולים הדסה עין כרם ולאחר מכן בהדסה הר הצופים. שימש מנהל היחידה לטיפול נמרץ בילוד הדסה הר הצופים, וכעבור זמן התמנה למנהל מחלקת ילודים של בית חולים זה. פרופ' ארד מרצה בתחום מחלות ילדים בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית. ארד נשוי לנשיאת בית המשפט המחוזי בירושלים (בדימוס) מוסיה ארד. הם הורים לשלושה בנים ומתגוררים בשכונת רמות בירושלים. ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.