יחסי ונצואלה–קובה

יחסי ונצואלה–קובה הם היחסים הדיפלומטיים שבין ונצואלה וקובה. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1902. היחסים הידרדרו בשנות השישים וונצואלה ניתקה את היחסים בסוף שנת 1961 בעקבות מדיניות דוקטרינת בטנקור של הנשיא רומולו בטנקור שלא שמרה על יחסים עם ממשלות שעלו לשלטון באמצעים שאינם אלקטורליים. גורם מערער את היציבות היה התמיכה הקובנית בכוח הגרילה נגד הממשלה שפעל באזורים כפריים מרוחקים. בשנת 1999 היחסים הדו-צדדיים השתפרו משמעותית עם תחילת ימי נשיאותו של הוגו צ'אבס. צ'אבס הקים ברית גדולה עם נשיא קובה פידל קסטרו ויחסי סחר משמעותיים נוצרו עם קובה מאז בחירתו. היחסים החמים בין שתי המדינות המשיכו להתעצם. לאחר עשרות שנים של קשרים הדוקים באיים הקריביים, כמה ממשלות באזור החלו להתרחק מארצות הברית. הוגו צ'אבס תיאר את קסטרו כמנטורו וכינה את קובה "דמוקרטיה מהפכנית". הקשר הדו-צדדי כולל סיוע בפיתוח, מיזמים עסקיים משותפים, עסקאות פיננסיות גדולות, חילופי משאבי אנרגיה וטכנולוגיית מידע ושיתוף פעולה בתחומי שירות המודיעין והצבא. מאפיין של קשרי ונצואלה-קובה הוא ששתי המדינות מחליפות ביניהן נכסים שאינם יקרים למדינה השולחת אך בעלי משמעות גבוהה עבור המדינה המקבלת. קשרי ונצואלה וקובה החלו בתקופה בה קובה הייתה עדיין תחת שלטון ספרד, כאשר בין החותמים על חוק העצמאות של ונצואלה בשנת 1811 היה פרנסיסקו חבייר יאנס יליד פוארטו פרינסיפה (קמגואיי המודרנית) בקובה. בקרב קרבובו (1821) נלחם חוסה רפאל דה לאס אראס מהוואנה בעוז לצד כוחות תומכי העצמאות. הוא הועלה לדרגת קולונל על ידי הגנרל סימון בוליבאר עצמו, ולפניו הבטיח בוליבאר לא להניח את חרבו עד שקובה תהיה חופשייה. בשנת 1823 ה"מזימה של ראיוס אי סולס דה בוליבר" הונהגה על ידי קרלוס אפונטה הוונצואלי, אשר יחד עם קבוצה של ונצואלים וקובנים הגיעו לקובה במסע שהתגלה בהוואנה והם הוצאו להורג על ידי כוחות קולוניאליים ספרדיים. כאשר צבא ספרד נסוג בעקבות תבוסה לקובה לאחר הקרב המכריע על אגם מארקיבו (1823), הוגלו מלוכנים ונצואלים רבים ביניהם קולונל נרסיסו לופס, מרקוס מסאו, שהיה אביו של אנטוניו מסאו המהפכן, וקליקסטו גרסיה דה לונה, שהיה סבו של גנרל קליקסטו גרסיה שלחם לעצמאות קובה. הם המשיכו לשרת את ממשלת ספרד בכמה תפקידים צבאיים ומנהלתיים בקובה ובספרד. לאחר שהם פנו נגד השלטון הספרדי הם הפכו לתומכים של הפלג העצמאי בקובה. בשנת 1848, במהלך מעצרם של מהפכנים קובנים, לופס ברח לארצות הברית, שם ניסה לשחרר את האי ולהקים קובה עצמאית שתצטרף בסופו של דבר לארצות הברית כמדינת עבדים. דגל קובה המודרני מקורו במסע הראשון שלו שנחת בקארדנס, תוכנן על ידי לופס, יחד עם קובני מקומי בשם מיגל טאורבה טולון. בשנת 1851 אמריקאים רבים המשלחת השנייה של לופס אשר נכשלה, הוצאו להורג בטירת סלוודור דה לה פונטה של הוואנה. במהלך מלחמת עשר השנים (1868–1878), מוונצואלה הגיעו, בין היתר, חוסה מיגל בארטו פרס, מנואל מריה גארידו פאס, כריסטובל מנדוסה, סלומה ארנאנדס ארנאנדס, כריסטובל אקוסטה, חוסה מריה אאורקואצ'אה איריגוין ואמדאו מנואיט. כולם לחמו למען עצמאות קובה בכמה קרבות שבלטו בגבורתם. סלומה ארנאנדס נפטר בקובה בגלל מחלה, ואילו אקוסטה, אאורקואצ'אה ומנואיט נהרגו במהלך הקרבות, ועזרו להניח את היסודות לחברות הגוברת והסולידריות בין קובה לוונצואלה. ב-12 באפריל 1869, קרלוס מנואל דה סספדס, נשיא הרפובליקה המוכרזת של קובה, ייעד את הוונצואלי כריסטובל מנדוסה, לתפקיד שר החוץ, שהיה הצעיר הראשון בקרב הקמגואנים היה הראשון שאחז בנשק, והיה בנו של כריסטובל מנדוסה, נשיא ונצואלה הראשון וידידו של בוליבאר. כריסטובל מנדוסה הגיע לדרגת קולונל ומת לפני כיתת יורים ספרדית ב-30 בדצמבר 1870, יומיים לאחר שנפל בשבי בנחסה, קמגואי. בשנת 1871 תמך הנשיא אנטוניו גוסמאן בלנקו במה שמכונה "משלחת הוונגארד" בוונצואלה, שנחתה במזרח קובה ב-17 ביוני בפיקודו של הבריגדיר הקובני רפאל דה קסדה. בניסיון זה לשחרר את קובה היו 200 איש, בעיקר ונצואלים, עם 600 כלי נשק, תחמושת ו-40 פרדות. בקמגואי הם נלחמו בקרב מוצלח בפיקודו של סבאנאס דל סייגו, והשמידו את הכוחות הספרדים. צאצאי בוליבר וקרובי משפחתו של אנטוניו חוסה דה סוקרה נלחמו במלחמת העצמאות של קובה ב-1895. בשנת 1902 תחת הנשיא סיפריאנו קסטרו, ונצואלה וקובה כוננו יחסים דיפלומטיים זמן לא רב לאחר שהאחרונה הפכה עצמאית בעקבות מלחמת ארצות הברית–ספרד. ב-1913 חתמו קובה וונצואלה על אמנת הסגרה. במהלך שנות הגרילה של פידל קסטרו שנלחמו בסיירה מאסטרה להפלת הדיקטטור פולחנסיו בטיסטה היו מחוות ופעולות רבות של סולידריות בוונצואלה עם תנועת 26 ביולי. למעשה, לאחר נפילתו של הדיקטטור מרקוס פרס חימנס בוונצואלה ב-23 בינואר 1958, נאספו בקמפיין רחוב בשם "צעדת בוליבר לסיירה מאסטרה" 220,000 דולר, כמו גם הרבה נשק ותחמושת שנלקחו על ידי קפטן הקטור עבדלנור מוסא על סיפון מטוס C-46, שנרכש למטרה זו, ונמסר לגרילה קובנית. כלי הנשק שיובאו מארצות הברית, הגיע מהארסנלים של צבא ונצואלה. כל זה נוהל על ידי רנה אסטבס בידיעתו ובאישורו של הנשיא, וולפגנג לרסאבל, בתמיכת אחיו קרלוס וקצינים אחרים כמו הוגו טרחו. בתורם, לשדרני ונצואלה הייתה יוזמה להעביר מחדש את חלקי המלחמה של תחנת רדיו רבלדה הקובנית באמצעות תחנות רדיו רומבוס ורדיו קונטיננט, שאפשרו לדעת את התקדמותם של אנשי הגרילה של קסטרו ואת נסיגותיו של הדיקטטור בטיסטה. עם ניצחון המהפכה הקובנית, ב-1 בינואר 1959, נפתחה תקופה חדשה ביחסים הבילטרליים של הוואנה-קראקס. ב-3 בינואר 1959 ביקש שר מדינת קובה ממשרד החוץ בוונצואלה להכיר בממשלת קובה החדשה, שהתהוותה לאחר נפילת בטיסטה. ב-5 בינואר 1959, ממשלת ונצואלה הכירה בממשלת קובה שהוקמה לאחרונה[דרושה הבהרה] בהוואנה. ב-23 בינואר 1959 ביקר קסטרו בוונצואלה. זו הייתה נסיעתו הראשונה לשאר מדינות העולם לאחר כניסת הניצחון בהוואנה ב-6 בינואר 1959. במהלך חמישה ימים בקראקס נחגג קסטרו כגיבור של יבשת אמריקה על ידי העם בוונצואלה. לטיול הייתה סיבה עיקרית אחת: להביע הערכה לעם הוונצואלי על תרומתם המוסרית והחומרית היקרה למען מטרת שחרור קובה. קסטרו זכה לטקס קבלת פנים שהציע הקונגרס, וגם באוניברסיטה המרכזית של ונצואלה, במועצה העירונית של קראקס ובמפגש בכיכר אל סילנסיו. קסטרו נפגש גם עם הנשיא הנבחר רומולו בטנקור, מבקש ללא הצלחה הלוואה ועסקה חדשה לנפט בוונצואלה. לאחר נאום הפתיחה של רומולו בטנקורט בשנת 1959 היחסים התדרדרו במהירות לאחר שנשיא רומולו בטנקורט עלה לשלטון בפברואר 1959 כשקסטרו ביקש להכניס את עושר הנפט של ונצואלה למהפכה שלו. בשנות ה-60 סיפק קסטרו אימונים קרביים וזרועות גרילה בוונצואלה. בנובמבר 1961 ניתק הנשיא בטנקורט את היחסים עם קובה בעקבות מדיניות, המכונה "דוקטרינת בטנקורט", של לא לקיים קשרים עם ממשלות שעלו לשלטון באמצעים שאינם אלקטורליים. בינואר 1962, ונצואלה הצביעה לסלק את קובה מארגון מדינות אמריקה (OAS) וביולי 1964 עתרה בהצלחה להטיל על קובה סנקציות של ה-OAS לאחר גילוי מטמון הנשק בחוף ונצואלה בנובמבר הקודם. על ידי קובנים לשימוש הגרילה Fuerzas Armadas de Liberación Nacional (FALN) המבקשים להקים ממשלה מרקסיסטית. קסטרו נתן השראה לגרילה שאיימה על ממשלת בטנקורט ועל הבחירות שנקבעו לשנת 1963. בשנת 1966, ארנאלדו אוצ'ואה עם מפקד הגרילה הוונצואלי לובן פיטקוף, לקח סירה מקובה לחופי פלקון שבוונצואלה, במסע חשאי. יחד עם 15 חיילים קובניים אחרים נשלח על ידי קסטרו כדי לחזק את הגרילה שנלחמה לצד המיליטנטי הוונצואלי, דאגלס בראבו, הם ניסו לתקוף את ממשלתו של ראול לאוני שהסתיימה באובדן אסטרטגי גדול ובעלות חיי אדם גדולה. רק שנה לאחר מכן, נחתו במאי 1967 סמוך לחופי מכורוקוטו תריסר אנשי גרילה קובניים וונצואלים שהוכשרו על ידי קובה ויורטו על ידי צבא ונצואלה. זמן קצר לאחר מכן קיימה ממשלת ונצואלה מסיבת עיתונאים בה הכחיש את התוקפנות הקובנית נגד ונצואלה והראתה את שני הקובנים שנתפסו, מנואל גיל קסטלנוס ופדרו קבררה טורס. קובה הוקעה על ידי ונצואלה ל-OAS. קובה לא הכירה בפעולה גם כאשר חקירת AK47 שנמצאה ברשות הגרילה אותרה כנשק שנמכר על ידי צ'כוסלובקיה לקובה. ממשלת ונצואלה ניתקה את כל היחסים עם קובה לאחר תקרית זו ואז חידשה אותם בשנת 1974. ברגע שבטנקורט ויורשו הדומה לא פחות ראול לאוני עזבו את תפקידם, ונצואלה הזדהתה יותר ויותר עם העולם השלישי ופעילות הגרילה דעכה, כאשר קסטרו ויתר על ייצוא המהפכה שלו, ואפשר התקרבות זמנית. היחסים הדיפלומטיים הוחזרו בשנת 1974 על ידי ממשלתו של קרלוס אנדרס פרז, משלוחי הנפט חודשו, וונצואלה תמכה בקבלה חוזרת של קובה ל-OAS. המתיחות צצה מדי פעם מחדש, במיוחד בגלל הטיפול בוונצואלה באלה שתקפו את טיסת קובנה 455 בשנת 1977 והקובנים שחיפשו מקלט בשגרירות קובה בוונצואלה בשנת 1980. בשנת 1992, גינה קסטרו בתחילה את ניסיונות ההפיכה בוונצואלה ב-1992 שביצע הוגו צ'אבז. עם זאת, לאחר חנינתו של צ'אבז בשנת 1994, קסטרו הזמין אותו להוואנה וביקש סיוע בינלאומי נוסף בעקבות קריסת ברית המועצות שפגעה בכלכלת קובה. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. ב-14 בדצמבר 2004 חתמו צ'אבס וקסטרו על הצהרה משותפת לפיה הנאו-ליברליזם פועל כ"מנגנון להגברת התלות והשליטה הזרה". שני המנהיגים תיארו את אזור הסחר החופשי האמריקאי הנתמך על ידי ארצות הברית (FTAA) כ"ביטוי לרעב לשלוט באזור" ואמרו כי אזור הסחר החופשי יביא לעלייה בעוני ובכפיפות באמריקה הלטינית. על פי ההצהרה המשותפת, שילוב כלכלי נחוץ למדינות אמריקה הלטינית כדי לזכות במעמד מכובד בכלכלה העולמית, אך שילוב זה יתבסס על שיתוף פעולה הדדי. ב-25 בינואר 2007 חתמו צ'אבס וסגן נשיא קובה קרלוס לאג'וודילה על הסכם לפיתוח מגוון פרויקטים של ייצור שכללו ניקל, חשמל ואורז. עסקה זו כללה גם בניית כבל סיבים אופטיים תת-ימיים לעקיפת אמברגו אמריקני שנועד לבנות בתוך 2009. משנת 2008 עד 2011, ממשלת הוגו צ'אבס בוונצואלה העניקה לקובה 18 מיליארד דולר בהלוואות, השקעות ומענקים. במהלך המשבר בוונצואלה, האטה הסחר בין שתי המדינות. יצוא ונצואלה לקובה צנח מ-5.1 מיליארד דולר בשנת 2014 ל-1.6 מיליארד דולר ב-2016, בעוד שהיצוא הקובני לוונצואלה ירד מ-2 מיליארד דולר ל-642,000 דולר באותה תקופה. סחר הסחורות עם ונצואלה צנח ל-2.2 מיליארד דולר ב-2016, בהשוואה ל-4.2 מיליארד דולר אשתקד ו-7.3 מיליארד דולר ב-2014, לפי אתר האינטרנט של משרד הסטטיסטיקה הלאומי בקובה. קשרים הדוקים עם קובה מסייעים לקראקס במטרה לחזק את צבא ונצואלה; אלה החלו בשנת 2004. כחלק ממאמץ להסיר את השפעת ארצות הברית מהמדינה, צבא ונצואלה מנסה להחליף את הרובים הבלגיים התואמים את נאט"ו עם ה-AK-103. לצבא קובה יש מעל 40 שנות ניסיון בטיפול המועצות וציוד צבאי רוסי, וכן בהכשרת לוחמים בלוחמת גרילה ובפעילות הנגד. לוונצואלה יש שגרירות בהוואנה, בירת קובה. לקובה יש שגרירות בקראקס, בירת ונצואלה. מדיה וקבצים בנושא יחסי ונצואלה–קובה בוויקישיתוף