laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
נעמן סתוי

נעמן סתוי (סטבסקי) (28 בנובמבר 1911, תל אביב – 18 בפברואר 1982, בנימינה) היה מראשוני משטרת ישראל, המושל הצבאי של חבל הגליל (1950–1953) ואגרונום ישראלי. סתוי נולד בשם נעמן סטַבסקי בשנת 1911 בתל אביב, בנו של הסופר משה סתוי (שלעיתים חתם את יצירותיו בשם "אבו נעמן"), ושל המשוררת היידית אנה מרגולין (שם עט של רוזה לבנסבוים). ב-1931 למד במכללה החקלאית בנאפולי שבאיטליה וב-1936 סיים את לימודיו באוניברסיטת ננסי שבצרפת והוכשר כאגרונום. משנת 1938 ועד 1947 שירת במחלקת הביטחון של הסוכנות היהודית בירושלים. בראשית שנות ה-40 החליף את יהושע אלוף כקצין הקשר של הסוכנות, האחראי על חיל הנוטרים במחוז ירושלים. מ-1947 כיהן כקצין המנהלה הראשי של צה"ל במחוז ירושלים. ב-1948, עם הקמת מדינת ישראל, הצטרף למשטרת ישראל. היה מפקדו הראשון של מחוז הצפון (1948–1950) ועמד בראש אגף החקירות (1950). (ב-1948 עִברת את שמו ל"סתוי".) בתפקידו האחרון היה העוזר הראשי למפקח הכללי. בשנת 1950 הצטרף סתוי לצה"ל ומחודש דצמבר 1950 שימש ראש הממשל הצבאי בגליל בדרגת סגן-אלוף, עד התפטרותו בפברואר 1953. לאחר מכן עבר לעבוד כראש האגף לסיוע חקלאי במשרד החקלאות וכמנהל חבל הצפון במחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית. במסגרת תפקידו לקח חלק במאמצי הסיוע הבין-לאומי, ובשנת 1960 יצא לגאנה כיועץ בתהליך הקמת משרד החקלאות במדינה. ב-1966 התמנה ליועץ לבעיות קרקע חקלאית למינהל מקרקעי ישראל. היה נשוי לשולמית לבית ברניצקי ואב לשושנה. התגורר בבנימינה. נפטר ב-18 בפברואר 1982. בג"ץ 288/51 ג'מאל מחמוד אצלאן נ' מפקד ומושל צבאי של הגליל (נעמן סתוי) 'Stavi, Naaman,' in: Harry Schneiderman, Itzhak J. Carmin, Who's who in world Jewry, Pitman Publishing Corporation, 1955, p. 744. נעמן סתוי באתר אלבום המשפחות – עדת ראשון-לציון גרשון ריבלין (עורך), לאש ולמגן: תולדות הנוטרות העברית, מהדורה ג, תל אביב: מערכות, 1964, עמ' 163. על פני הארץ: שינוי את שמותיהם, על המשמר, טור 2, 21 בנובמבר 1948. הקצין סתוי נכנס לתפקידו בצבא, חרות, 4 בדצמבר 1950; נעמן סתוי ראש הממשל הצבאי, דבר, 11 בדצמבר 1950. מושל־צבאי חדש בגליל, על המשמר, 4 בפברואר 1953. סגן־אלוף נעמן סתוי יועץ חקלאי לגאנה, מעריב, 15 באוגוסט 1960. אישים ומוסדות, מעריב, 25 באוקטובר 1966.
נמרוד שיקלר

נימרוד שיקלר (נולד ב-3 ביולי 1979) הוא זמר ישראלי. בתקופת לימודיו בבית הספר התיכון הקים שיקלר את להקת "נמרוד והבודדים" שבה שימש כסולן. הלהקה השתתפה ב-1996 בפסטיגל עם השיר "אל תלכי" שזכה במקום השביעי. בשנת 1998 הוציאה הלהקה את האלבום היחיד שלה, "רשימת שיקלר", שכלל את הלהיטים "בורח" ו"המשך יבוא". את האלבום הפיק אפרים שמיר. 7 שנים לאחר מכן החל שיקלר את קריירת הסולו שלו עם האלבום "נציל את היום", שלא נחל הצלחה. רשימת שיקלר בשנת 1998 הוציא נמרוד אלבום ראשון יחד עם להקתו נמרוד והבודדים "רשימת שיקלר" נציל את היום באוגוסט 2005 השיק שיקלר את אלבום הסולו הראשון שלו, "נציל את היום". את האלבום הפיק זאב הניס יחד עם נמרוד. אלבומו השלישי של שיקלר, סוף 20, יצא לאור ב-2011: 1-זה היום 2-מצד אל צד 3-יום ועוד יום 4-מפתח 5-סוף 20 6-תני לי כוח 7-את נראית לי 8-יש מקום 9-נועה 10-מה שבנינו נמרוד שיקלר, ברשת החברתית פייסבוק נמרוד שיקלר, סרטונים בערוץ היוטיוב אור ברנע, אוהב את הלבד, באתר ynet, 9 במרץ 2010 ענת משה, הילד בן שלושים: ריאיון עם נימרוד שיקלר, באתר nrg‏, 21 במרץ 2010 ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מבצע חוק ברזל

מבצע חוק ברזל הוא מבצע צבאי שנערך במרץ 2011 על ידי שייטת 13 ושייטת ספינות הטילים של חיל הים הישראלי, שבמהלכו נתפסה אוניית המשא "ויקטוריה" (Victoria). האוניה, שהייתה שייכת לחברה גרמנית, הבריחה אמצעי לחימה איראניים (במסווה של סחורה אזרחית) דרך סוריה וטורקיה, ויועדה לארגון החמאס ברצועת עזה. האוניה הוטענה תחילה בנמל לטקיה שבסוריה עם אמצעי לחימה איראניים בשילוב סחורות אזרחיות, משם יצאה לנמל מרסין שבטורקיה ומשם הייתה בדרכה לנמל אל עריש שבמצרים ועליה מכולות בהן הוחבאו כ-50 טונות של אמצעי לחימה (בסדר גודל של הכמות שנתפסה בספינה קארין איי). בבוקר 15 במרץ 2011 השתלטו לוחמי שייטת 13 על האונייה שהייתה בדרכה לנמל אל עריש במרחק של כ-200 מיילים ימיים מערבית לחופי ישראל. איש מצוות האונייה לא גילה התנגדות, לאחר ההשתלטות הובלה האונייה לנמל אשדוד בשעה 01:00 בלילה. על האונייה, מפוזרים ב-4 מכולות, נתפסו כ-50 טונות של אמצעי לחימה איראניים שנועדו על פי החשד לשימוש החמאס ברצועת עזה. המטען הכיל בין היתר: טילי חוף-ים מתבייתים מדגם C-704, מערכות מכ"ם ועמדות הפעלה לטילים, פצצות מרגמה בקוטר 60 ו-120 מ"מ, תחמושת לרובים ועוד. כמו כן נמצאו על האונייה הוראות הפעלה בפרסית חתומות על ידי משמרות המהפכה של איראן. במקביל למבצע, שהתנהל מחוץ למים הטריטוריאליים של ישראל, פנו שגרירי ישראל לשלטונות ניגריה (שם הייתה רשומה הספינה), צרפת (שם נמצאים משרדי החברה המפעילה) וגרמניה (הספינה בבעלות חברה גרמנית), במטרה להסביר את הצורך בפעולה ולמנוע ביקורות עתידיות. בתוך ארבע מכולות, הוסתרו מתחת לשקי כותנה ושקי עדשים מתוצרת סורית, אמצעי לחימה איראניים שכללו: 6 טילי חוף-ים מתבייתים מדגם C-704. 230 פצצות מרגמה, בקוטר 120 מ"מ. 2270 פצצות מרגמה, בקוטר 60 מ"מ. 2 מערכות מכ"ם מתוצרת אנגליה. 2 משגרי רקטות. 2 מנופים הידראוליים שנועדו להרכבת מערכות המכ"ם. 66,960 כדורים עבור רובי קלשניקוב AK-47. מערכות הנשק היו מלוות במדריכים למשתמש ותוויות משלוח בשפה הפרסית. תוויות עם הכיתוב "תוצרת בריטניה" הוצמדו על כל הארגזים שהכילו את אמצעי הלחימה, בניסיון להטעות פקחים אם המשלוח ייבדק. הברחת אמצעי לחימה לרצועת עזה מבצע חשיפה מלאה מדיה וקבצים בנושא מבצע חוק ברזל בוויקישיתוף לכידת ה"ויקטוריה", באתר חיל הים הישראלי, 5 דורון נחום, תיעוד: השתלטות לוחמי שייטת 13 על הספינה "ויקטוריה", באתר nana10‏, 15 במרץ 2011. אנשיל פפר, עמוס הראל, צה"ל השתלט על אונייה שנשאה אמצעי לחימה עבור החמאס, באתר הארץ, 15 במרץ 2011 ניר דבורי ורוני דניאל, השייטת השתלטה על ספינה שהובילה נשק לעזה (אורכב 09.03.2014 בארכיון Wayback Machine), באתר רשת, ‏ 15.03.2011. ברק רביד, אנשיל פפר, תיעוד: השתלטות השייטת על הספינה ויקטוריה, באתר הארץ, 15 במרץ 2011. רון בן-ישי ויואב זיתון, צה"ל השתלט על ספינת נשק מסוריה לרצועה, באתר ynet, 15 במרץ 2011 חיל הים חשף הברחות נשק בספינה "ויקטוריה"
מומנט סייסמי

מומנט סייסמי הוא מידה המשמשת בסייסמולוגיה לאומדן עוצמה של רעידת אדמה. מומנט סייסמי הוא בעל גודל סקלרי וכיוון. הסקלר של מומנט סייסמי M 0 {\displaystyle M_{0}} מוגדר במשוואה M 0 = μ A D {\displaystyle M_{0}=\mu AD} , כאשר: μ {\displaystyle \mu } הוא מודול הגזירה של הסלעים המעורבים ברעידת האדמה (דיין/סמ"ר) A {\displaystyle A} הוא שטח הקרע לאורך ההעתק בו התרחשה רעידת האדמה (בסמ"ר) D {\displaystyle D} הוא ממוצע ההעתקה על A {\displaystyle A} (בס"מ) המומנט הסייסמי של רעידת אדמה מוערך בדרך כלל באמצעות שימוש בכל מידע זמין להגדרת גורמי המשוואה. בסייסמולוגיה מודרנית משמש מומנט סייסמי להערכת מידת תנועת הקרקע בסייסמוגרמה (רישומי סייסמוגרפים). המומנט הסייסמי של רעידות אדמה שהתרחשו בטרם קיומם של מכשירים מודרניים נאמד על פי הערכות גאולוגיות של מידת התזוזה לאורך ההעתק. מומנט סייסמי מהווה יסוד לסולם מגניטודה לפי מומנט (moment magnitude scale) – סולם סייסמי שפותח על ידי הסייסמולוגים הירו קנמורי (Hiroo Kanamori) ותומאס הנקס (Thomas C. Hanks) בשנת 1979‏ – המשמש לעיתים קרובות להשוואת עוצמן של רעידות אדמה שונות, בעיקר רעידות אדמה עזות. גאולוגיה - מונחים הסבר באתר USGS http://www.geolsoc.org.uk/gsl/geoscientist/page708.html
אומני אקספרס

חברת אומני אקספרס הייתה חברה שהפעילה קווי תחבורה ציבורית במרחב שמדרום לחיפה - יקנעם עילית, קריית טבעון, דלית אל-כרמל, עוספיה וכן קווים בין עפולה וחיפה. החברה נוסדה בראשית שנת 2011 ופעלה עד 2014. החברה הייתה חברת בת של חברת ההסעות "נזארין אקספרס", והייתה בבעלות מלאה של קבוצת עפיפי, המחזיקה בין היתר בחברות חברת הנסיעות והתיירות נצרת ונתיב אקספרס. החברה הפעילה קווי לילה בחלק מהאזורים בהם היא פעלה, שפעלו גם בליל שבת. החברה הוקמה בראשית 2011 והחלה בנתינת שירות בשילהי ינואר של אותה שנה. השירות כלל כארבעים קווים במרחב שמדרום לחיפה - יקנעם עילית קריית טבעון ורמת ישי ששורתו בעבר על ידי אגד ושירות חדש בדלית אל-כרמל ועוספיה; גם השירות ביקנעם וקרית טבעון השתפר מאוד. החברה שירתה את אזור יוקנעם וקריית טבעון. ברחבי האזור הפעילה החברה כארבעים קווי תחבורה, עירוניים ובין עירוניים. בתוך האוטובוסים הפעילה החברה, דבר שנחשב לחידוש בראשית ימיה מערכת כריזה מכוונת לוויינית שמודיעה בזמן הנסיעה על התחנות במסלול הקו, בנוסף למערכת שילוט אלקטרונית פנימית שמציגה את התחנות.החברה הפעילה את שירות "NEXT BUS" העוקב אחרי זמן הגעת האוטובוס לתחנות בקו הנסיעה בזמן אמת. כמו כן הפעילה החברה בחלק מהאוטובוסים אינטרנט אלחוטי המאפשר גלישה ללא תשלום לציבור הנוסעים. פעילות החברה הסתיימה בחודש דצמבר 2014 כאשר השירות שהופעל על ידה הועבר לחברת סופרבוס במסגרת אשכול חיפה והעמקים, וכלל הניהול והאוטובוסים שברשותה התמזגו עם חברת "נתיב אקספרס". מדיה וקבצים בנושא אומני אקספרס בוויקישיתוף
ישראל קולס

ישראל קולס (21 באוגוסט 1923 – 28 ביולי 1982) היה ראש המועצה הרביעי של המועצה המקומית נשר בין השנים 1978-1977. קולס נולד ב-1923 בעיירה מקוב מזובייצקי שבפולין, למשפחה מרובת ילדים שנספתה בשואה. הוא ברח לרוסיה כאשר היה בן 16, וכך ניצלו חייו. בטשקנט הכיר את מרים לבית שפניר, ילידת קישינב, ונשא אותה לאישה. ב-1944 נולד לבני הזוג בנם אליעזר קולס (לימים חבר הכנסת), ובשנת 1946 נולדה אחותו רחל. ב-1948 עלו בני הזוג לישראל והתיישבו בתל חנן, ביישוב שהיה בו ריכוז מתחלף של עולים חדשים. קולס החל לעבוד בבתי הזיקוק, ולאחר מכן פתח סנדלריה, שלימים הפכה לבית חרושת לנעליים. עם הזמן הוסיף לעסק גם הלבשה ומוצרי אלקטרוניקה. הפעילות הפוליטית והציבורית שלו החלה ב-10 בדצמבר 1959, כאשר התמודד בראש רשימת "הציונים הכלליים" למועצה המקומית נשר, ונבחר כנציגם במועצה. קולס היה פעיל, בין השאר, במאבק נגד פעילות המחצבה בתוך נשר. קולס עמד בראש רשימת גח"ל בבחירות בשנת 1969 ובראש רשימת הליכוד בבחירות בשנת 1973. קולס ייסד והיה עד למותו יו"ר אגודת "מכבי" נשר ודאג למימון משכורתו של המאמן. ב-4 בספטמבר 1977, לאחר שנים רבות שבהן כיהן כחבר המועצה המקומית וכסגן ראש המועצה, נבחר קולס לראשות מועצת נשר כנציג "הליכוד". אולם בבחירות שהתקיימו בשנת 1978, שכללו לראשונה בחירה ישירה של ראש הרשות, הוא הפסיד לשמואל ריניש מהמערך. קולס נפטר ב-1982. מדיה וקבצים בנושא ישראל קולס בוויקישיתוף אהרן דולב, מלחמת שלוש השנים בנשר, מעריב, 31 במאי 1963 ילקוט הפרסומים 1578, 17 בנובמבר 1969, עמוד 589 ילקוט הפרסומים 1985, 29 בינואר 1974, עמוד 772 שמואל ריניש הביס את ישראל קולס, מעריב, 8 בנובמבר 1978
ציקלובוטדיאן

ציקלובוטדיאן (באנגלית: Cyclohbutadien) היא תרכובת אורגנית פחמימנית שנוסחתה הכימית C4H4. ציקלובוטדיאן היא תרכובת לא יציבה, ובמצב חופשי אורך חייה קטן מ-5 שניות. צורתה היא של מלבן על פי מחקרי אינפרא אדום. מדיה וקבצים בנושא ציקלובוטדיאן בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא כימיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יחיאל יוסף ליבונטין

יחיאל יוסף לֶיבוֹנְטִין (נכתב גם לבונטין; ידוע גם בשם העט חושי הארכי; 1861 – 22 באוקטובר 1936) היה סופר עברי, מהנדס בהכשרתו וכלכלן, חובב ציון וחבר במסדר 'בני משה'. אחיו של זלמן דוד ליבונטין. נולד למשפחת חסידי חב"ד באורשה שפלך מוהילוב ברוסיה. קיבל חינוך מסורתי וכן השכלה כללית ריאלית. בשנת 1888 סיים לימודי הנדסה בבית ספר הגבוה להנדסה במוסקבה, והחל לעבוד במפעלי הרכבת של ממשלת רוסיה. בשנת 1922 עלה לארץ ישראל והתגורר בתל אביב. בארץ היה פעיל בתחום האשראי הקואופרטיבי ושימש כמנהל "חברת חרושת ברזל יפו" (THE JAFFA IRON WORKS LTD). בשנת 1924 היה ליבונטין מועמד בקבוצת המרכז במפלגת "ההתאחדות של הבלתי מפלגתיים" לבחירות הראשונות שנערכו לעיריית תל אביב, שנקבעו ל-20 בינואר 1924. בראש הקבוצה עמדו מאיר דיזנגוף וישראל רוקח. ליבונטין הרבה לכתוב בעיתונות. כבר ב-1891 כתב בעיתון "המליץ" ופרסם בו את סיפוריו. במסגרת פעילותו כסופר פרסם ספרים שונים, בהם: "שמעון עציוני" א-ג (1899), "מבין הערפל" (1914), "השבועה (1932) ו"בין תקווה ליאוש" (1938). בספריו של ליבונטין מוזכרים רעיונות רבים של הציונות הרוחנית עליה הוא נמנה. גם דעותיו הכלכליות מנוסחת היטב: בספרו "מבין הערפל", למשל, דעות שמזכירות מאוד את רעיון הקמת בנק אוצר התיישבות היהודים על ידי אחיו זלמן דוד ליבונטין. נפטר בשנת 1936, לאחר מחלה ממושכת, ונקבר בקבר המשפחה בראשון לציון. מתוך. ספורים, 1938 מן המצר: קובץ ספורים, 1938 השבועה: רומן בשני חלקים וסיום, 1931 שמעון עציוני :רומן מראשית תקופות שנות השמונים, 1920 מבין הערפל: רומן, 1920 האכרות: (התורה והניסיון), 1911 כתבי יחיאל יוסף ליבונטין בפרויקט בן-יהודה רשימת הפרסומים של יחיאל יוסף ליבונטין, בקטלוג הספרייה הלאומית דוד תדהר (עורך), "יחיאל יוסף ליבונטין", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך א (1947), עמ' 252 יחיאל יוסף לבונטין: חושי הארכי, דבר, 23 באוקטובר 1936 (עם פטירתו) יחיאל יוסף ליבונטין, בלקסיקון הספרות העברית החדשה "חלום שהפך לכרך", תל אביב, לידה וצמיחה: העיר שהולידה מדינה אילן שחורי, הוצאת אביבים בע"מ, 1990, פרק י"ד: פוליטיקה עירונית, עמודים 237-239 רשימת הפרסומים של יחיאל יוסף ליבונטין, בקטלוג הספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רות הכהן

רות הכהן (נולדה קרבצוב, אוקטובר 1898 – 29 באוקטובר 1945) הייתה פעילת ציבור יהודייה שפעלה בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי, מוותיקות חיפה העברית, מראשי סולל בונה בשנות ה-30. הכהן נולדה בזפוריז'יה, אוקראינה (אז בתחום האימפריה הרוסית) לאסתר ויחזקאל קרבצוב. רכשה השכלה בתחומי הכלכלה והחקלאות, ונמנתה עם מייסדי החוג הציוני "השחר". בשנת 1920 עלתה לארץ ישראל. לאחר שהמשרד לעבודות ציבוריות של ההסתדרות הכללית זכה במכרז הראשון מטעם ממשלת המנדט הבריטי לסלילת כביש בקטע טבריה-צמח (כיום כביש 90), הצטרפה לעבודת הפועלים שסללו אותו. היא נישאה לדוד הכהן, פעיל ציוני שהיה לימים ממנהלי "סולל בונה" וחבר כנסת. בתקופת המאורעות לקחה חלק פעיל לצד אנשי ההגנה כשהעבירה במחתרת מברקים מהארץ לעיתוני חו"ל, שחשפו את העולם למצוקת היישוב. הייתה למנהלת החשבונות הראשית של חברת סולל בונה. כמו כן הייתה שותפה ביוזמה לייסוד חברת שיכון עובדים. במשך שנים הייתה פעילה מרכזית במועצת הפועלות וב"ארגון אמהות עובדות" בחיפה. הכהן ילדה שלושה ילדים, ונפטרה בירושלים, בגיל 47. לאחר מותה נקראה על שמה שדרה בשכונת נווה שאנן בחיפה, ספריית ההסתדרות על הר הכרמל, אגף במעון ארגון "אמונה" בנווה שאנן, שהיא כיהנה בהנהלתו, וכן ספינה של חברת עוגן (חברת בת של סולל בונה). שי חורב, רות הכהן בלקסיקון החיפאים אישים ודמויות בחיפה, דוכיפת הוצאה לאור, עמ' 136, 2018. דוד תדהר (עורך), "רות הכהן", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יב (1962), עמ' 4081 רות הכהן, דבר, 30 באוקטובר 1945 אמציה פלד, רחוב רות הכהן, בתוך "מדריך רחובות חיפה", באתר האינטרנט של עיריית חיפה ספריית רות בהר הכרמל, דבר, 21 במרץ 1946. בית התינוקות אמנה יוקם, דבר, 23 באפריל 1947. נחנכה הספינה "רות", דבר, 14 בנובמבר 1949.
גילי דינשטיין

גילי דינשטיין (נולדה בשנת 1964) היא מנכ"לית אגודת הידידים של אוניברסיטת רייכמן; עיתונאית לשעבר וסופרת. נולדה בתל אביב לצבי דינשטיין ולאיה, בתו של ארתור רופין. היא בעלת תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת תל אביב תואר שני בתקשורת מהאוניברסיטה העברית בירושלים. בשנות ה-90 הייתה סגנית העורך הכלכלי בעיתון "מעריב" ואחראית על מוספי הכלכלה בעיתון, וערכה את המגזין "עסקים". בשנים 2000–2003 הייתה כתבת "מעריב" בלונדון. במרץ 2004 נבחרה לעורכת הראשונה של המהדורה העברית של המגזין הכלכלי "פורבס", ועסקה בכך עד מרץ 2007. לאחר מכן שימשה כסמנכ"ל פיתוח עסקי בחברת ההזנק "אקסייט", חברת בת של רפאל ואלרון מקבוצת IDB. ביוני 2011 מונתה בשנית לעורכת המגזין "עסקים" של מעריב, אך לאחר חילוקי דעות עם עורך העיתון ניר חפץ, עזבה את התפקיד.בנובמבר 2012 הצטרפה למרכז הבינתחומי הרצליה כמנכ"לית אגודת הידידים וקשרי חוץ ישראל. עוד בהיותה סטודנטית עסקה דינשטיין בספרות ילדים. פרסמה את הסדרה בת ארבעת הכרכים "הרפתקאות עיר הדובשונים". ב-2020 יצא לאור בהוצאת "כנרת זמורה דביר" ספרה הראשון למבוגרים, "הפקיד", ביוגרפיה של אביה, צבי דינשטיין. הייתה נשואה לגדעון ישפה, איש עסקים, שהיה שותפו לעסקים של אביה. היא נשואה בשנית לעו"ד רפאל מלמן. הרפתקאות עיר הדובשונים: הארנבים באים הרפתקאות עיר הדובשונים: מי אוהב את שושי הרפתקאות עיר הדובשונים: היכן אוצר היהלומים הרפתקאות עיר הדובשונים: ידידו של אלון החמודון הפקיד: סיפורו הלא ייאמן של צבי דינשטיין, שהניע במשך שנים את גלגלי הביטחון, הכלכלה והאנרגיה של מדינת ישראל, כנרת זמורה-ביתן דביר, 2020 גילי דינשטיין-ישפה נבחרה לעורכת המהדורה העברית של מגזין העסקים "פורבס", באתר גלובס, 10 במרץ 2004 פורשת עורכת פורבס ישראל, גילי דינשטיין, באתר ynet, 7 במרץ 2007 אופיר בר-זהר, לאחר חודשיים: עורכת "מעריב עסקים" גילי דינשטיין סיימה את תפקידה, באתר TheMarker‏, 11 בספטמבר 2011 רונן ברגמן, אבי הסוד, באתר "ידיעות אחרונות", 11 ביוני 2020 אמיר אורן‏, מכתבים לרופא ירושלמי ופקיד נשכח חושפים כיצד תיראה המלחמה הגרעינית, באתר וואלה, 5 ביוני 2020 אמיר הלמר, צבי דינשטיין נחקר בפרשת דורות; חשוד בקבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, באתר הארץ, 15 ביולי 2005
שלמה גינוסר

שלמה גינוסר-גינסברג (16 באוקטובר 1889, חשוון תר"ן, אודסה – 31 בדצמבר 1968, י' בטבת תשכ"ט, ירושלים) היה פעיל ציוני, עיתונאי ודיפלומט ישראלי. היה מחברי הוועדה המקימה של האוניברסיטה העברית בירושלים, והמנכ"ל הראשון של האוניברסיטה. בנו של אחד העם. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. נולד באודסה לסופר אשר גינצברג ("אחד העם") ולרבקה לבית שניאורסון. למד בגימנסיה מקומית ובישיבתו של חיים טשרנוביץ ("רב צעיר"). למד פילוסופיה באוניברסיטת פריז (סורבון): בשנת 1910 קיבל בה תואר Licence ès lettres וב-1913 Diplome d’études supérieures. ב-1917 נישא לרוזה, משפטנית ופעילת ציבור (בתו של מרדכי בן הלל הכהן). במשך מספר שנים התגוררו השניים בלונדון והוא היה פעיל בהסתדרות הציונית המקומית. בשנת 1922 עלה עִמה לארץ ישראל והתמנה כמפקח על בתי הספר העבריים מטעם ממשלת המנדט. היה שותף להכנות שקדמו להקמת האוניברסיטה העברית וכיהן כחבר בוועדה המקימה. בין השנים 1937-1935 שימש כמנכ"ל האוניברסיטה הראשון. ביוני 1949 מונה לציר ישראל הראשון באיטליה, והגיש כתב האמנה לנשיא איטליה לואיג'י אינאודי ב-14 ביולי. החזיק בתפקיד עד אוגוסט 1951. במשך עשרות שנים השתתף בקביעות בכתיבה פובליציסטית ברבים מעיתוני התקופה, ובהם "השילוח" (שאותו ערך אביו עד שנת 1902), "הארץ" ו"פלשתיין פוסט". דוד תדהר (עורך), "שלמה גינוסר (גינצברג)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ה (1952), עמ' 2226 שלמה גינוסר: הלכתי בדרך שלי, דבר, 7 במאי 1965 צירנו הגיע לרומא, הצופה, 14 ביוני 1949 צירנו ברומא מוסר היום ניירותיו לנשיא איטליה, הצופה, 13 ביולי 1949 כיצד קיבל נשיא איטליה את הציר הראשון של ישראל ברומא, יום יום (עיתון ערב), 19 ביולי 1949 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אברהם אידלסון

אברהם אידלסון (ברוסית: Абрам Давидович Идельсон, אברהם דוידוביץ אידלסון; 1865 – 1921) היה מנהיג ציוני, עיתונאי ועורך עיתונים יהודיים-ציוניים מרכזיים ברוסיה. אברהם בן דוד אידלסון נולד ב-1865 בליטא למשפחה יהודית מסורתית. קיבל חינוך מסורתי. למד באוניברסיטת מוסקבה. בשנת 1887 הצטרף לאגודת בני ציון, וכעבור שנתיים הצטרף לאגודת בני משה. היה חבר בוועד המרכזי של חברת מפיצי ההשכלה, יחד עם הסופר ד"ר י. ל. קצנלסון (בוקי בן יגלי) ואחרים. בשנת 1904 נוסד העיתון הציוני "ראזסווייט" ('השחר') על ידי קבוצת מנהיגים ציוניים ובהם ד"ר יחיאל צ'לנוב. על עריכת העיתון הופקד אידלסון. בשנת 1905 נקרא לעמוד בראש המערכת של הירחון "יברייסקאיה ז'יזן", שהיה הביטאון המרכזי של ציוני רוסיה בשפה הרוסית. כמו כן ערך את השבועון "כרוניקה יברייסקוי ז'יזני". עיתונים אלו שימשו במה למנהיגים והוגי דעות ציוניים ובהם זאב ז'בוטינסקי, שהיה חבר מערכת בשני העיתונים. בשנת 1906 היה ממנסחי תוכנית הלסינגפורס (הלסינקי) לפעולה הציונית בגולה. בשנת 1918, תקופה קצרה לאחר המהפכה הבולשביקית, התכנסו בפטרבורג כמה מבכירי התנועה הציונית ברוסיה, בהם אברהם אידלסון, והחליטו לייסד עיתון יומי והוצאת ספרים בארץ ישראל – לימים עיתון הארץ. נפטר בשנת 1921. על שמו רחוב במרכז תל אביב, וכן בשכונת רמות בירושלים. 'אידלסון, אברהם', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 40. (הספר בקטלוג ULI) מדיה וקבצים בנושא אברהם אידלסון בוויקישיתוף 'אידלסון, אברהם בן דוד', בתוך: דב ליפץ (מרכז המערכת), נתן גורן [ואחרים] (מערכת), יהדות ליטא, כרך ג, ספר א: "אישים", תל אביב: עם הספר, תשכ"ז, עמ' 110 (ספר יזכור לקהילת ליטא, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 1308). אברהם אידלסון, במהדורת האינטרנט של האנציקלופדיה היהודית בשפה הרוסית (ברוסית) כתבי אברהם אידלסון בפרויקט בן-יהודה אברהם אידלסון, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" אברהם דוידוביץ אידלסון, ייברסקאיה אנציקלופדיה, בויקיטקסט (ברוסית) אברהם אידלסון, באתר ЕжеВика (ברוסית) אברהם אידלסון (1865-1921), דף שער בספרייה הלאומית אברהם אידלסון, בלקסיקון הספרות העברית החדשה
פוקושימה (פירושונים)

האם התכוונתם ל... פוקושימה – עיר ביפן, עיר הבירה של מחוז פוקושימה פוקושימה (מחוז) – מחוז ביפן, באי הונשו תחנת הכוח הגרעינית פוקושימה 1 – תחנת כוח גרעינית במחוז פוקושימה תחנת הכוח הגרעינית פוקושימה 2 – תחנת כוח גרעינית במחוז פוקושימה
חשופיות

חשופיות הן קבוצה של חלזונות חסרי קונכייה (ליתר דיוק, בעלי קונכייה פנימית קטנה ומנוונת), אך הן אינן קבוצה טקסונומית. לעומת החשופיות הרגילות קיימות גם חשופיות ים, שצורתן מזכירה את חשופיות היבשה מעט אך הן חיות בים ולרוב רעילות. גוף החשופית רך, מכיל הרבה מים, אינו מוגן על ידי קונכייה, אך החשופית מייצרת ריר רב על גופה. הריר משמש גם כמעין "חבל" המאפשר לה להשתלשל ממקומות גבוהים עבורה, כגון קצוות עלים וענפים, עד הגעתה לקרקע. ישנם מיני חשופיות החיים במקומות לחים על היבשה, ויש חשופיות החיות בים. חשופיות היבשה מגיעות לגודל מקסימלי של כ-15 ס"מ. החשופית היבשתית הנפוצה היא חשופית צהובה שאותה ניתן למצוא בגינות, חצרות ומרתפים של בתים. זוהי רכיכה יבשתית, השייכת למשפחת החשופיות בסדרת שבלולי היבשה. הקונכייה של החשופית הצהובה חבויה, כך שגופו של החילזון נראה חשוף - מכאן שמו. צורתו תולעתית ובראשו יש שני זוגות משושים: האחורי מתנשא מעל הקדמי, הוא ארוך יותר ובקצהו עיניים. אורך גופה של החשופית הצהובה 8 ס"מ. צבעה ירקרק-צהבהב, מוכתם בכתמים צהובים, והמשושים כחלחלים. החשופיות הצהובות הן דו מיניות - כל אחת מהן גם מעבירה זרע לחברתה וגם מטילה ביצים. החשופיות שוכנות במרתפי בתים, במערכת ביוב ועל קירות בתים. לעיתים הן זוחלות במערכת הביוב ויוצאות אל חדרי אמבטיה ואל מטבחים. הן שכיחות גם בגינות נוי ובמטעים. החשופית ניזונה מפטריות, אצות, עלים, ורקבובית מן הצומח. Sefykusius Maximus Arion vulgaris חשופיות הבננה Lehmannia valentiana חשופית ימית - Chromodoris magnifica חשופית אוכלת פטריה חשופית על קיר חשופית מטפסת מעל חומה חשופיות ים מדיה וקבצים בנושא חשופיות בוויקישיתוף חשופיות, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מהן החשופיות ומה ההבדל בינן לבין החלזונות?, באתר אנציקלופדיה אאוריקה
כופר (סרט)

כופר (באנגלית: Ransom) הוא סרט מותחן אמריקאי משנת 1996 בבימויו של רון הווארד, אודות זוג הורים המנסים להתמודד עם חטיפת בנם. בסרט מככבים אנסמבל שחקנים כדוגמת מל גיבסון, רנה רוסו, דלרוי לינדו, גארי סיניז, לייב שרייבר, דוני וולברג, לילי טיילור, אוון הנדלר ובראוולי נולטי. הסרט זכה להצלחה רבה ולמועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט דרמה על תפקידו של גיבסון. הסרט מבוסס על הסרטים "Ransom!‎" ו"High and Low". הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-8 בנובמבר 1996, ובישראל ב-10 בינואר 1997. במהלך יריד מדעים שאליו מגיע טום מאלן (מל גיבסון), בנו שון (בראוולי נולטי) נחטף. לאחר מספר שעות טום מקבל דואר אלקטרוני שבו מפורטת בקשת כופר של שני מיליון דולרים תמורת שון. טום, בעליה של חברת תעופה ובעצמו טייס קרב בחיל האוויר האמריקני לשעבר שלחם במלחמת וייטנאם, ואשתו קייט (רנה רוסו) מחליטים לדווח על האירוע ל-FBI למרות הסכנות. סוכני הבולשת, בפיקוד לוני הוקינס, מקימים בביתם מרכז פיקוד ושליטה ומנחים אותם כיצד לשוחח עם החוטפים. האחראי על החטיפה הוא השוטר ג'ימי שאכר (גארי סיניז). ג'ימי מנחה את טום להיכן לבוא עם הכופר. במהלך העברת הכופר, צוות ה-FBI- מתערבים והורגים את שליחו של ג'ימי. בעקבות זאת, טום מחליט לשנות גישה ובמקום לתת את הכופר לחוטפים הוא מכריז שמי שיביא את החוטפים אליו יקבל את סכום הכופר. אנשי ה-FBI לא מרוצים מהחלטתו של טום והם מנסים לשכנע את קייט לגרום לטום לשלם את הכופר. אחרי ששום דבר לא מצליח, ג'ימי הורג את חבריו במטרה לזכות בסכום הכופר. לבסוף, כשג'ימי מגיע לבית משפחת מאלן, שון מזהה אותו בתור החוטף. מתפתח מאבק בין ג'ימי לבין טום, שבסופו יורים לוני וטום בג'ימי למוות. מל גיבסון בתפקיד טום מאלן גארי סיניז בתפקיד ג'ימי שאכר רנה רוסו בתפקיד קייט מאלן בראוולי נולטי בתפקיד שון מאלן דלרוי לינדו בתפקיד לוני הוקינס לילי טיילור בתפקיד מאריס קונר לייב שרייבר בתפקיד קלארק בארנס דוני וולברג בתפקיד קאבי בארנס אוון הנדלר בתפקיד מיילס רוברטס דן הדייה בתפקיד ג'קי בראון הסרט זכה בעיקר לביקורות חיוביות עם ציון גבוה של 71% על פי מדד האתר "Rotten Tomatoes". בנוסף, מל גיבסון וגארי סיניז קיבלו ביקורות חיוביות על הופעתם בסרט. הסרט נחשב כהצלחה כלכלית גדולה בהשוואה לתקציב 80 המיליון דולר שלו. הוא הכניס 136,492,681 דולר בארצות הברית וכ-173 מיליון דולר בשאר העולם. בסיכום הכנסותיו, הסרט התברג כסרט השביעי המכניס ביותר בארצות הברית לשנת 1996. הסרט זכה בפרס איגוד ה-ASCAP לשובר הקופות הטוב ביותר. בנוסף הסרט היה מועמד לכמה פרסים; פרס סאטורן לסרט פעולה/הרפתקה/מותחן הטוב ביותר, פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט דרמה (מל גיבסון), פרס איימג' (Image Awards) לשחקן המשנה הטוב ביותר (דלרוי לינדו) ופרס האמנים הצעירים לשחקן המשנה הטוב ביותר (בראוולי נולטי). מדיה וקבצים בנושא כופר בוויקישיתוף "כופר", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "כופר", באתר נטפליקס "כופר", באתר AllMovie (באנגלית) "כופר", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "כופר", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "כופר", באתר Metacritic (באנגלית) "כופר", באתר אידיבי "כופר", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)