laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
סטיבן בואן

סטיבן בואן (באנגלית: Stephen Gerard Bowen;‏ נולד ב-13 בפברואר 1964, קוחאסט(אנ'), מסצ'וסטס) הוא מהנדס ואסטרונאוט בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א. הוא היה מפקד משימה SpaceX Crew-6. סטיבן בואן נולד בעיירה במסצ'וסטס. לאחר סיום בית ספר הוא למד באקדמיה הימית של ארצות הברית אותה סיים עם תואר ראשון בהנדסת חשמל בשנת 1986. בשנת 1993 הוא קיבל תואר שני בבניית ספינות במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס. בואן סיים קורס אנשי צוללות ושירת מספר שנים כחבר צוות צוללת USS Parche. בשנת 1997 הוא עבר לשירות בפיקוד המבצעים המיוחדים של ארצות הברית. בשנת 2000 בואן נבחר לצוות אסטרונאוטים. הוא סיים קורס במרכז החלל ג'ונסון וביצע מספר משימות בצוות הקרקע. בנובמבר 2008 בואן טס לחלל כמומחה משימה במשימה STS-126 במעבורת החלל אנדוור (כריסטופר פרגוסון היה מפקד צוות). המשימה נועדה להביא ציוד, אספקה, ואשת צוות החדשה לתחנת החלל הבין-לאומית. בואן ביצע 3 פעמים פעילות חוץ רכבית באורך כולל של 20 שעות וחזר לכדור הארץ לאחר כ-16 ימים בחלל. במאי 2010 בואן טס לחלל כמומחה משימה במשימה STS-132 במעבורת החלל אטלנטיס (קנת האם היה מפקד צוות). משימה זו נועדה להביא אל תחנת החלל הבין-לאומית חלקי חילוף בעזרת מנשא מטען משולב. בנוסף, מביאה המעבורת "מודול מחקר זעיר", מודול רוסי בשם "ראסווט", שהוצמד לחלקו התחתון של מודול "זאריה". בואן ביצע פעמיים פעילות חוץ רכבית באורך כולל של 14.5 שעות וחזר לכדור הארץ לאחר כ-11 ימים בחלל. בפברואר 2011 בואן טס לחלל כמומחה משימה במשימה STS-133 במעבורת החלל דיסקברי (סטיבן לינדזי היה מפקד צוות). המשימה מיועדת להביא אל תחנת החלל הבינלאומית את המנשא הלוגיסטי EXPRESS 4, ומודול לוגיסטי רב תכליתי. בואן ביצע פעמיים פעילות חוץ רכבית באורך כולל של 13 שעות וחזר לכדור הארץ לאחר כ-12 ימים בחלל. במרץ 2023 בואן טס לחלל כמפקד טיסה במשימה SpaceX Crew-6 בקרו דרגון אנדוור. צוות החללית הצטרף למשלחת מס' 68 בפיקוד סרגיי פרוקופייב. בהמשך הם פעלו במסגרת משלחת מס' 69 בפיקוד סרגיי פרוקופייב. בואן ביצע 3 פעמים פעילות חוץ רכבית באורך כולל של 18.5 שעות וחזר לכדור הארץ לאחר כ-185 ימים בחלל. מדיה וקבצים בנושא סטיבן בואן בוויקישיתוף ביוגרפיה
ולדיסלב ריכלביץ ואירנה נוסקוביץ (ריכלביץ)

ולדיסלב ריכלביץ ואירנה נוסקוביץ (ריכלביץ) (בלועזית: Władysław Rychlewic ‏1946-1900;‏ Irena Noskowicz; ‏ 1990-1923) הם אב ובתו מפולין שהצילו יהודים בשואה והוכרו כחסידי אומות העולם. פרופסור ולדיסלב ריכלביץ היה מרצה לכלכלה ולימד במכון הטכנולוגי של וואוולברג בוורשה. הוא התגורר עם בתו היחידה אירנה. עם פרוץ המלחמה וכיבוש פולין על ידי גרמניה נסגר המכון בו לימד ולדיסלב. ב-12 באוקטובר 1940 הוקם גטו ורשה שבו רוכזו יהודי העיר, עם סגירת הגטו ולדיסלב התגייס לעזרת מכריו היהודים וסייע להם בהברחת מזון לגטו. הוא השיג אישור כניסה לגטו והחל למכור אוכל וסחורות בגטו. לאחר חיסול הגטו הגיעו לביתו של ולדיסלב שבעה יהודים, פרופסור הירש סווירסקי, שלושת בני משפחת פינקלשטיין ושלושת בני משפחת הניגמן שביקשו מחסה. שניים מהם היו ילדים. למרות מצבו הבריאותי הרופף והמצוקה הכלכלית ממנה סבל בנה להם ולדיסלב מקום מסתור בתוך ביתו ודאג לכל צורכיהם. בתו אירנה הייתה מודעת לסכנה הכרוכה בהסתרת יהודים ולמרות בקשת אביה שתעזוב ולא תסכן את עצמה, החליטה להישאר ולעזור. אירנה הביאה מזון רב שרכשה בשוק השחור עבור אביה והיהודים שהסתיר. כאשר עלה חשד לגבי כמות המזון הגדולה אירנה הסבירה שהוא מיועד כמזון לארנבות. בעת חיפוש שביצעו אנשי אס אס בביתו של ולדיסלב הסתתרו היהודים בעליית הגג שבנה עבורם. במהלך מרד ורשה הפולני באוגוסט 1944 המשיכו היהודים להסתתר בביתו והתפזרו רק לאחר פינוי הפולנים מהאזור. כל שבעת היהודים שרדו את המלחמה אך הקשר בינם לבין אירנה ואביה ולדיסלב נותק. בתום המלחמה, הניצולים מבני משפחת פינקלשטיין היגרו לארצות הברית וסבירסקי לאוסטרליה. בינואר 1946 ולדיסלב הלך לעולמו בטרם עת כשהוא בן 45 בלבד. אירנה הכירה לאחר המלחמה יהודי בשם שמעון נוסקוביץ, בן העיר לודז', ונישאה לו בשנת 1956. בשנת 1957 עלו בני הזוג לישראל וקבעו את ביתם ברמת גן. אירנה הסבירה מדוע בחרה לקשור את גורלה עם מדינת ישראל: "החלטתי לאחר גמר המלחמה לעלות ארצה, לראות את היהודים במדינתם, וליטול חלק בשמחתם – שמחת אנשים חופשיים, בארצם שלהם". במרץ 1990 אירנה הלכה לעולמה והובאה למנוחות בבית הקברות של קיבוץ דגניה א'. שנה לאחר מכן נפטר בעלה שמעון שנקבר לצידה. ב-18 בפברואר 1975 הכיר יד ושם בפרופסור ולדיסלב ריכלביץ כחסיד אומות העולם. הטקס התקיים ב-1976 וניטע עץ לכבודו בגן חסידי אומות העולם. כ-10 שנים אחריו הוכרה גם בתו אירנה נוסקוביץ-ריכלביץ כחסידת אומות העולם ושמותיהם נחקקו בקיר הכבוד. במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב) . אותר קברה של אירנה בבית הקברות של קיבוץ דגניה א. פינצ'בסקי גרשון, חסד אחרון: סיפורם של חסידי אומות העולם בישראל, ירושלים: יד ושם, 2023, עמ' 112. Polish Center fpr Holocaust research: First name: Irena Surname: Rychlewicz-Noskowicz Given name: Władysław Family name: Rychlewicz קרן אור באפילה - סיפוריהם של חסידי אומות עולם החיים בארץ, מנהל חברה ונוער ולדיסלב ריכלביץ ואירנה נוסקוביץ, באתר יד ושם מתוך "חסד אחרון" - סיפורם של חסידי אומות העולם שחיו ונקברו במדינת ישראל, באתר יד ושם אור הלר, "חסד אחרון": המבצע של שב"כ ויד ושם להנצחת חסידי אומות העולם, באתר חדשות 13, 7 באפריל 2021 ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ולדיסלב ריכלביץ ואירנה נוסקוביץ (ריכלביץ)".
שלמה לוי (טייס)

שלמה לוי הוא טייס קרב לשעבר בחיל האוויר הישראלי, אלוף הפלות שלזכותו נזקפות 10 הפלות של מטוסי אויב, כולן במלחמת יום הכיפורים. שלמה לוי הוא בן לניצולי השואה. בדצמבר 1947 שט לארץ ישראל עם הוריו באוניית המעפילים "לא תפחידונו" שנתפסה על ידי הבריטים ומעפיליה גורשו למחנות המעצר בקפריסין. גדל בקיבוץ יגור. בנובמבר 1965 התגייס לצה"ל, סיים את קורס טיס מספר 53, ולאחר קורס אימון מבצעי הוצב בטייסת סמב"ד. במלחמת ההתשה שירת בטייסת 101. עבר לטייסת 113 של מטוסי מיראז' 3, ובסוף 1972 עבר לטוס על מטוס נשר שקלטה הטייסת. במטוס זה לחם כסמ"ט ב' במלחמת יום הכיפורים, שבמהלכה יצא ל-54 גיחות של יירוט והפצצה והפיל עשרה מטוסי אויב. בנוסף, שני מטוסי מיג 17 מצריים שרדפו אחריו ב-16 באוקטובר 1973 בעת שהיה בטיסה נמוכה פגעו בקרקע והתרסקו, ומטוס מיראז' 5 לובי שנמלט ממנו ב-18 באוקטובר פגע בים התיכון והתרסק. שלמה לוי, ‏ההפלות שלי, באתר "מרקיע שחקים", 30 בספטמבר 2021 סא"ל מיל. שלמה לוי מוותיקי ומבכירי טייסי הקרב בחיל בוגר קורס 53 ב-6.7.1967 פוגש את מדריכות המוזיאון, סרטון בערוץ "Avi Moshe Segal", באתר יוטיוב (אורך: 59:25) ותיקי 101 מארחים את סא"ל שלמה לוי, סרטון בערוץ "Jacob P", באתר יוטיוב (אורך: 01:23:40) מירב הלפרין, אהרון לפידות, חליפת לחץ - דפים בספר הטיסות של חיל האוויר, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2000, הפרק "מספיק עם המיגים האלה", עמ' 189–201. יצחק שטייגמן, מוכרחים להמשיך לנגן - חיל האוויר הישראלי במלחמת יום הכיפורים (מודן הוצאה לאור, 2023), עמ' 307–308, 634
פאפט וודואה

ּפַּאפֶּט ווֹדוּאָה (בצרפתית: Papet Vaudois או פשוט Papet) הוא מאכל שמקורו בקנטון וו השווייצרי. הוא מורכב בעיקרו מכרישה ותפוחי אדמה ומלווה בנקניקיות. לעיתים קרובות נחשב למאכל הלאומי של וו. לתפוחי האדמה והכרישה יש במקרה אותם צבעים כמו הדגל הקנטוני: לבן וירוק. פאפט וודואה מכינים על ידי הרתחת תפוחי אדמה וכרישה יחד, לעיתים קרובות עם שמנת ויין לבן. על אף שבדרך כלל מבושלים היטב עד שהמרכיבים משיגים סמיכות נמסה בפה, הכרישה ותפוחי האדמה שומרים על צורותיהם ואינם מעוכים ביחד. גם הנקניקיות מבושלות יחד עם תפוחי האדמה והכרישה. נקניקיית כרוב (צר') שמכילה גם כרוב מבושל או נקניקיות חזיר מעושנות אחרות מהקנטון משמשות בדרך כלל למנה. אלו נקניקיות לבישול ואינן מיועדות לאכילה במצב נא. המונח הצרפתי פאפט (papet) נגזר מפאפטה (papette), שפירושו "דייסה" או "נזיד". לא ידוע מתי הוכנה המנה בפעם הראשונה. היא מוגשת לעיתים קרובות ביום העצמאות (שהתרחש לראשונה ב-24 בינואר 1798), אבל המנה כנראה מאוחרת יותר. בשר חזיר היה יקר יחסית עד המאה ה-19, לכן נקניקיית כרוב לא הייתה נפוצה במיוחד. כרישה גם לא נצרכה באופן נרחב, והייתה בעלת מוניטין רע. פאפט וודואה נכלל ברשימת הרכוש התרבותי של הקנטון כנכס תרבותי בלתי מוחשי. מאז 2009, אגודת הקצבים וו מארגנת את "יום הפאפט וודואה" (Journée du Papet vaudois) ביום השישי הראשון של אוקטובר. המטבח השווייצרי רשימת מנות נקניקיות מדיה וקבצים בנושא פאפט וודואה בוויקישיתוף "Papet (cuisine suisse)" (בצרפתית). Gastronomiac. Michel Beuret (24 בינואר 2013). "Les origines mystérieuses du papet vaudois" [The mysterious origins of Papet Vaudois] (בצרפתית). University of Lausanne. {{cite web}}: (עזרה) "Papet vaudois" (בצרפתית). Canton of Vaud. נבדק ב-19 בפברואר 2023. {{cite web}}: (עזרה) "Le papet vaudois et les saucissons vaudois". Betty Bossi. Ce plat convivial et chaleureux fait partie des 70 traditions vaudoises vivantes qui constituent le patrimoine immatériel du canton de Vaud. Le terme papet est un vieux mot du dialecte romand qui désigne une bouillie ou une soupe épaisse. Collet, Cécile (18 בינואר 2023). "Dites papet!". 24 heures. Une assiette du fameux plat vert et blanc sera offerte aux passants, en collaboration avec l’Association charcuterie vaudoise IGP et la Fédération vaudoise des producteurs de légumes. {{cite news}}: (עזרה)
תוכנית לחקר האדם

תוכנית המחקר האנושי (HRP) נוסדה באוקטובר 2005 במרכז החלל ג'ונסון (JSC) כמענה לרצונה של נאס"א להעביר את ניהול פרויקטי המחקר האנושי מהמטה שלהם בוושינגטון הבירה ל-JSC. המטרות המוצהרות של התוכנית הן לספק ידע נרחב וטכנולוגיה על מנת למזער סיכונים לבריאות ולביצועים האנושיים ולפתח כלים שיאפשרו חקר חלל אנושי בטוח ופרודוקטיבי. תוכנית המחקר האנושי שואפת גם לחנך את הציבור על האתגרים של טיסה אנושית בחלל . מפת הדרכים למחקר האנושי (Human Research Roadmap - HRR) הוא כלי אינטרנטי המשמש להעברת התוכן של תוכנית המחקר המשולבת (Integrated Research Plan - IRP). ה-IRP משמש כדי לזהות את הגישה ואת פעילויות המחקר המתוכננות לטפל בסיכונים לבריאות האדם ולביצועים בחלל, אשר מוקצים לאלמנטים ספציפיים בתוכנית. כלי זה נועד לעזור למשתמשים לחפש פריטים כגון פערים הקשורים לסיכונים, המשימות הקשורות לפער נתון, שילוב של משימה על פני פערים או סיכונים פוטנציאלים, ותוצרים הקשורים לפער או סיכון. סקירות של העדויות המצטברות מהתיעוד הרפואי, פעולות טיסות בחלל וממצאי מחקר מקובצות לדוחות ראיות. עדויות אלה מספקות את הבסיס לזיהוי העדיפות הגבוהה ביותר של הסיכונים לבני אדם בחקר החלל, המרכיבים את תיק הסיכונים בתוך ה-HRP. הוא גם מספק את הבסיס לזיהוי פערים ומשימות בתוכנית המחקר. הסיכונים כוללים השפעות פיזיולוגיות של קרינה, כוח משיכה נמוך, סביבות ארציות ואתגרים ייחודיים בתמיכה רפואית, גורמים אנושיים ותמיכה בריאותית התנהגותית. סיכונים מזוהים במסמך דרישות התוכנית (PRD) ומוקצים לרכיב בתוך HRP כדי לכמת, להפחית או לנטר. עבור כל סיכון, ה-HRP מנסה לזהות פערים בידע לגבי הסיכון והיכולת להפחית את הסיכון. מידת אי הוודאות בהבנת הסבירות, התוצאה או מסגרת הזמן של סיכון מסוים הם הגורמים העיקריים שמניעים את הפערים. פערים בידע או הפחתת סיכונים מופיעים לרוב בסיכונים מרובים, ורבות ממשימות המחקר הספציפיות עונות על פערים מרובים. משימות חלל מצליחות לחדד את הידע בצורה מלאה או חלקית על ידי הגדרה טובה יותר של סיכון או פיתוח אסטרטגיות להפחית את הסיכון לרמה מקובלת. במקרים מסוימים, משימה יכולה לתת מענה לפערים מרובים על פני סיכונים מרובים. כל משימה מסתכמת בתוצר סופי או מוסכם אחר, כגון תקנים מומלצים, כללי טיסה, תהליכים, אמצעי נגד וטכנולוגיות חדשות. כרגע ישנם שבעה אלמנטים ב-HRP: אתר האינטרנט הרשמי של תוכנית לחקר האדם (באנגלית) מדיה וקבצים בנושא תוכנית לחקר האדם בוויקישיתוף אתר פרויקט מחקר אנושי Human Research Program Architecture Human Research Program Architecture "About Human Health and Safety". נבדק ב-8 באוגוסט 2012. {{cite web}}: (עזרה). "Human Research Roadmap". אורכב מ-המקור ב-2010-05-27. נבדק ב-10 בפברואר 2023. {{cite web}}: (עזרה). "Human Research Roadmap Architecture"."Human Research Roadmap Architecture".. "Human Research". נבדק ב-8 באוגוסט 2012. {{cite web}}: (עזרה).
אירית לנדאו-יאנקייביץ

אירית לנדאו (אירנה יאנקייביץ) (בפולנית: Irena Landau Jankiewicz;‏ 1922 –5 במרץ 2010) הייתה קתולית ילידת פולין, שהוכרה כחסידת אומות העולם, על הצלת יהודים בתקופת השואה וקשרה את גורלה עם מדינת ישראל. יאנקייביץ גדלה בעיר ורשה. אמה הייתה עקרת בית ואביה עבד בעיירה פריסוב באחוזה חקלאית שהייתה בבעלות משפחת גולדמן. לפני המלחמה אירנה עבדה אצל משפחת לנדאו היהודית. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ופלישת הצבא הגרמני לפולין עזבה אירנה את משפחתה ומצאה עבודה במפעל לייצור בירה בפאריסוב. ב-17 בספטמבר 1939 כבשו הגרמנים את פאריסוב. הגרמנים החרימו את אחוזת משפחת גולדמן וריכזו את היהודים בגטו פאריסוב. יאנקייביץ זיהתה את הסכנה שנשקפה להם. בעזרת השכר שהרוויחה הגניבה אוכל ליצחק גולדמן, המעסיק היהודי של אביה לפני המלחמה, ולמשפחתו, וכן לאהרון לנדאו, יהודי שהיה המנהל העסקי של יצחק גולדמן ומשפחתו. כאשר הגרמנים חיסלו את הגטו בסוף ספטמבר 1942 ברחו מגטו פאריסוב שלושה ניצולים וביניהם אהרון לנדאו. אהרון פנה ליאנקייביץ לעזרה והיא החביאה אותם במקום מסתור בבית, ולאחר זמן מה חששה שהשכנים ילשינו ולכן הבריחה את שלושתם ליער ושם החביאה אותם. ביער החביאה עוד מספר יהודים, ופעמיים בשבוע הייתה מביאה להם אוכל וסיפקה את כל צורכיהם. יאנקייביץ עזרה גם ליוסף צ'רני יהודי שברח מטרבלינקה כאשר פרץ המרד ב-2 באוגוסט 1943 והגיע לפאריסוב. הוא נשלח ליאנקייביץ שצירפה אותו לקבוצת היהודים שעזרה להם. יאנקייביץ הצליחה להציל 15 יהודים מגטאות, מחנות עבודה ומחנות השמדה. אחרי המלחמה יאנקייביץ נישאה לאהרון לנדאו שאותו הצילה. נולדו להם שלושה ילדים. בשנת 1957 אירנה ומשפחתה עלו לישראל. ב-5 במרץ 2010 בגיל 88 הלכה לעולמה ונקברה בקריית שאול בחלקה המיוחדת לחסידי אומות העולם. ב-6 בנובמבר 1986 אירית לנדאו הוכרה על ידי יד ושם כחסידת אומות העולם. בטקס שהתקיים ביד ושם ניטע לכבודה עץ בגן חסידי אומות העולם. במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב) אותר קברה של אירית לנדאו בקרית שאול והוספה לוחית זיכרון של חסד אחרון. פינצ'בסקי גרשון, חסד אחרון: סיפורם של חסידי אומות העולם בישראל, ירושלים: יד ושם, 2023, עמ' 108. The Funerals of Heroic Rescuers, עצו"מ, ‏14 באפריל 2010 Landau Irena (Jankiewicz), יד ושם אור הלר, "חסד אחרון": המבצע של שב"כ ויד ושם להנצחת חסידי אומות העולם, באתר חדשות 13, 7 באפריל 2021
ניקולאי לשינגר

ניקולאי לשינגר (ברוסית: Николай Лешингер;‏ 22 במאי 1912 - 3 בדצמבר 2003), מהנדס מאודסה, מחסידי אומות העולם, שהציל נער יהודי במלחמת העולם השנייה וקשר את גורלו עם מדינת ישראל. ניקולאי בן העיר אודסה, היה בן בכור להוריו שעבד במפעל לייצור שמן. בשנת 1939 נישא לרחל כהן, יהודייה. עם פלישת הצבא הגרמני לברית המועצות במבצע ברברוסה שלח ניקולאי את רחל עם בתם הקטנה מזרחה ועבר לגור בבית אימו טטיאנה באודסה. אודסה נכבשה על ידי הצבא הרומני ששיתף פעולה עם גרמניה הנאצית ב-11 באוקטובר 1941. חודשיים לאחר מכן ראה ניקולאי את היהודים המגורשים מן העיר כשהם מובלים לאורך הרחוב שבו גר. ניקולאי הבחין בילד כבן 11 שנורה על ידי שוטר נאצי בזמן שניסה לברוח. הנער נפל על הקרקע ואיבד את הכרתו. לאחר שהשיירה חלפה, ניגש ניקולאי אל הנער והבחין כי הוא נפצע ברגלו. ניקולאי נשא את הילד לביתו, טיפל בו וחבש את רגלו. לאחר שהנער חזר להכרה, סיפר לניקולאי ששמו אלכסנדר גילרמן. אלכסנדר סיפר שאמו חיה צעדה איתו בשיירת המגורשים והיא דחפה אותו כדי שימלט. ניקולאי החליט לקחת את אלכסנדר תחת חסותו והחביא אותו בבית אמו בזמן המלחמה. אלכסנדר הוחבא במזווה שהיה בדירה. המזווה היה בעל דלת מוסווית ושטיח כניסה שכיסה את פתח הכניסה אליו, ודלת המזווה נחסמה על ידי מיטת האם. ניקולאי טיפל באלכסנדר חודשים רבים עד שהבריא. כשנתיים וחצי, מדצמבר 1941 עד שחרור אודסה בידי הצבא האדום ב-10 באפריל 1944, החביא ניקולאי את אלכסנדר בתוך המזווה תוך ידיעה שאם הצבא הגרמני יגלה אותו, הם יהרגו אותו ואת משפחתו. בסיום המלחמה התאחד ניקולאי עם אשתו ובתו ששהו בקזחסטן במהלך המלחמה וחזרו לאודסה. ניקולאי עבד במפעל לייצור שמן עד יציאתו לגמלאות. באוקטובר 2001, כאשר היה בן 89, הוא ומשפחתו עלו לישראל וקבעו את ביתם בבית שמש. ב-3 בדצמבר 2003, הלך ניקולאי לעולמו בגיל 92. ב-30 בדצמבר 2001, ניקולאי הוכר כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם. בטקס שהתקיים לכבודו ביד ושם אמר ניקולאי: "מעולם לא חשבתי שמה שעשיתי היה כה משמעותי". במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב) אותר קברו של ניקולאי בבית העלמין בבית שמש. גרשון פינצ'בסקי. חסד אחרון: סיפורים של חסידי אומות העולם בישראל, ירושלים: יד ושם, 2023, עמ' 143 תיק חסיד אומות העולם מס' M.31.2/9600 ארכיון יד ושם Leschinger Nikolai, יד ושם ניקולאי לשינגר, באתר יד ושם אור הלר, "חסד אחרון": המבצע של שב"כ ויד ושם להנצחת חסידי אומות העולם, באתר חדשות 13, 7 באפריל 2021 ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ניקולאי לשינגר".
יוהנה ליכטנטל סמולוק

יוהנה ליכטנטל (סמולוק) (Joanna Lichtental-Samoluk;‏ 9 במאי 1913 – 2 במרץ 1995) הייתה עקרת בית פולנייה, מחסידי אומות העולם, שהצילה יהודים במלחמת העולם השנייה ממוות בשואה וקשרה את גורלה עם מדינת ישראל. יוהנה סומולוק חיה בביתה עם שלושת ילדיה. בעלה, יאן סמולוק, שהיה חייל בצבא הפולני, לא שב משדה הקרב, ולכן גידלה לבד את ילדיה. יוהנה עבדה כאם בית אצל וטרינר שעבורו נהג מאיר ליכטנטל לבצע הובלות, וכך הכירה אותו. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה מאיר ליכטנטל גויס לצבא הפולני, נפל בשבי הגרמני אך הצליח להימלט לעירו טרמבובלה. הוא הגיע לביתה של יוהנה וביקש ממנה עזרה. יוהנה הסכימה לקבלו לביתה בתמורה לכך שיעזור לה בעבודות המשק. העיר טרמבובלה נכבשה לראשונה על ידי הצבא האדום. לאחר כיבוש העיר על ידי הגרמנים, ב-7 ביולי 1941, יוהנה הסתירה את מאיר בביתה. לבקשתו היא הסכימה לסייע גם לבני משפחתו שהוכנסו לגטו שהוקם בעיר. יוהנה נהגה להיכנס לגטאות צ'ורטקוב וקופיצ'ינצה כשלעיתים התלווה אליה אחד מילדיה, בשביל להביא מזון וידיעות לקרוביו. מישה ליכטנטל, אחייניתו של מאיר, נולדה בגטו. בהיותה בת שבועיים, לבקשת הוריה, לקחה אותה יוהנה אל מחוץ לחומות הגטו ומאז עברה להתגורר איתם. כאשר הגרמנים חיפשו יהודים נמלטים בטרמבובלה, חששה יוהנה ששכניה ילשינו עליה, ולכן עברה לבית חצי הרוס בקצה העיר יחד עם ילדיה, מאיר ומישה התינוקת. בעקבות הלשנה של שכניה, הגרמנים הגיעו לביתה, אך מאיר הצליח לחמוק ולהתחבא. יוהנה הסבירה לגרמנים שמישה התינוקת היא בתה. בהמשך נולדו לה ולמאיר שני ילדים (דנקה ומיצ'סלב) והם חיו בבית בקצה העיר עד שהאזור שוחרר על ידי הצבא האדום במרץ 1944. לאחר המלחמה עברו יוהנה ומשפחתה לעיר ביטום שבפולין. יוהנה ומאיר ליכטנטל התחתנו. מרישיה, בתה הבכורה של יוהנה, נישאה ליהודי פולני, היגרה לפילדלפיה שבארצות הברית והתגיירה. בנה השני, יוז'ק, נותר בפולין. את בנה הקטן העבירה יוהנה לטיפול סבתה, ומאז לא נפגשו שוב. ב-1946, מישה נמסרה לאימוץ למשפחה יהודית בליברפול שבאנגליה. בשנת 1949, עלה מאיר לארץ עם שני ילדיו, דנקה (חיה) ומיצ'סלב (משה). יוהנה ובניה, דוד ומארק (ירחמיאל), הגיעו לישראל בשנת 1950 ועברו להתגורר זמנית במחנה העולים בחדרה. לאחר זמן מה התאחדה המשפחה מחדש, ויוהנה ומאיר הקימו את ביתם בכפר יונה יחד עם שבעת הילדים. במהלך השנים יוהנה ומאיר נפרדו, אך המשיכו להתגורר בסמיכות ושמרו על קשרי חברות טובים. בסוף ימיה, עברה יוהנה להתגורר בבית האבות ע"ש גרטרוד לוקנר בנהריה. יוהנה הלכה לעולמה ב-2 במרץ 1995, בגיל 81. היא הובאה למנוחות בבית העלמין בקיבוץ עין החורש. ב-17 ביוני 1987, הכיר יד ושם ביוהנה ליכטנטל כחסידת אומות העולם. לכבודה נשתל עץ בגן חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים. קברה של יוהנה ליכטנטל אותר במסגרת מיזם "חסד אחרון", מיזם משותף ליד ושם ולשב"כ שהתקיים ב-2021, במסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב. פנצ'בסקי גרשון, חסד אחרון: סיפורם של חסידי אומות העולם בישראל, יד ושם, 2023, עמ' 72–73 יד ושם, יוהנה ליכטנטל סמולוק, באתר יד ושם יד ושם, Samołuk Joanna (Gliwa), יד ושם (באנגלית) גרשון פנצ'סקי, חסד אחרון: סיפורם של חסידי אומות העולם בישראל, ירושלים, 2023, עמ' 72-73 מכתב עדות מאת מאיר ליכטנטל, 14 ביוני 1987, ארכיון יד ושם, תיק 3668 ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "יוהנה ליכטנטל סמולוק".
אפולוניה מיגדן ז'פצקה

אפולוניה מִיגדֶן זֶ'פֶּצְקָה (בפולנית: Apolonia Migden Rzepecka; 22 בספטמבר 1902 - 29 בנובמבר 1985), פולנייה שהוכרה כחסידת אומות העולם, על הצלת יהודים בתקופת השואה וקשרה את גורלה עם מדינת ישראל. אפולוניה ז'פצקה חייה בלבוב שבפולין עם בעלה סטניסלב ז'פצקי ובנם אפולוניוש. לאפולוניה ובעלה הייתה היכרות מוקדמת עם המשפחות היהודיות מיגדן וקוצובסקי. ב-15 בנובמבר 1941 התקבלה פקודה רשמית להקמת גטו לבוב, והיהודים נדרשו לעבור לגטו תוך חודש ימים. כאשר משפחת קוצובסקי ומיגדן נכלאו בגטו לבוב, סייעה להם אפולוניה במזון, בגדים חמים וחפצים בסיסיים הנחוצים למחיה. אפולוניה אף סידרה למשפחות תעודות אריות מזויפות. נוסף על כך בשנת 1942 ברחו שמעון מיגדן ורעייתו עמליה יחד עם בנם קרול ואחיו של שמעון, שלמה סטניסלב ממחנה ההשמדה והעבודה ינובסקה. מי שהעניקה להם מחסה הייתה אפולוניה ולבסוף הצטרפו אליהם יוסף לבהול והנריק קוצובסקי. לאחר השחרור, כאשר לאומנים אוקראינים רצחו את בעלה, סטניסלב, התחתן איתה סלומון מיגדן, ששרד את המלחמה בסיועה של אפולוניה, השניים עלו למדינת ישראל ב-23 באוקטובר 1966 ולאחר העלייה התגוררו בחולון. ב-29 ביולי 1968 הכיר יד ושם בסטניסלב ז'פצקי, אשתו אפולוניה מיגדן ז'פצה ובנם אפולוניוש זפצקי כחסידי אומות העולם. במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב) חקרו וחיפשו את מקום קבורתה אך לא אותר קברה של אפולוניה. גרשון, פינצ'בסקי. חסד אחרון: סיפורם של חסידי אומות העולם בישראל. הוצאת יד ושם, ירושלים 2023. עדותו של הניצול הנריק קוצובסקי ליד ושם, 4 בדצמבר 1966 תיק M.31.2/459 ארכיון יד ושם. המכון הבין-לאומי לחקר השואה ספר חסד אחרון אתר חסד אחרון אור הלר, "חסד אחרון": המבצע של שב"כ ויד ושם להנצחת חסידי אומות העולם, באתר חדשות 13, 7 באפריל 2021
פרס המכון הישראלי לעיתונות

פרס המכון הישראלי לעיתונות ותקשורת הוא פרס ישראלי בתחום העיתונות של המכון הישראלי לעיתונות ע"ש חצקל צבי קלצל. הפרס בסך 50,000 ש"ח מוענק החל משנת 2021 לעיתונאים, תחקירנים ועורכי תוכניות בתחום העיתונאות הכתובה ובתחום התקשורת האלקטרונית במטרה לעודד מצוינות והצטיינות מקצועית על פרסום תחקירים ומאמרים. לעודד עיתונאים שהצטיינו בעבודתם העיתונאית והטביעו את חותמם על העיתונות הכתובה/התקשורת האלקטרונית. להעניק תעודת הצטיינות למלאכת העיתונאות ולאיסוף עדויות וראיות תוך יצירת קשר של אמון עמוק עם המקורות לציין הישגים בולטים בתחום התחקיר העיתונאי בעיתונות הכתובה/תחקיר כתבות עומק ודוקומנטרי העיתונאי בתקשורת האלקטרונית. דליה דורנר - שופטת בית המשפט העליון בדימוס ענת פלג - עיתונאית ומנהלת המרכז לתקשורת ומשפט באוניברסיטת בר-אילן מירב ארלוזורוב - עיתונאית נדב איל - עיתונאי אתר האינטרנט הרשמי של פרס המכון הישראלי לעיתונות בין הזוכים בפרס המכון הישראלי לעיתונות: צלם ynet רועי עידן ז"ל, באתר ynet, 15 בינואר 2024 וואלה ברנז'ה‏, המכון הישראלי לעיתונות יעניק פרס בגובה 50,000 שקל לעיתונאי.ת מצטיינים, באתר וואלה, 4 ביולי 2021 פרסי המכון הישראלי לעיתונות 2023 יוענקו לארבעה עיתונאים, ביניהם רועי עידן ז"ל מ-Ynet, באתר כלכליסט, 15 בינואר 2024 בר פלג, פרס המכון הישראלי לעיתונות הוענק לעיתונאי "הארץ" אהרן רבינוביץ ושירה אלק, באתר הארץ, 2 במאי 2022 פרס המכון הישראלי לעיתונות הוענק למוחמד מג'אדלה, באתר הארץ, 9 במאי 2023 עידו דוד כהן, הגר שיזף ויוסי אלי בין זוכי פרס המכון הישראלי לעיתונות, באתר הארץ, 15 בינואר 2024 עיתונאית חדשות 12 לי נעים זכתה בפרס המכון הישראלי לעיתונות לשנת 2023, באתר ‏מאקו‏, 15 בינואר 2024 פרס המכון הישראלי לעיתונות לצלם רועי עידן שנרצח בטבח, באתר ערוץ 7, ‏15 בינואר 2024
קלר אפשטין

קלֵר אפשטין (18 בספטמבר 1911 - 18 באוגוסט 2000) הייתה ארכאולוגית וחוקרת ארץ ישראל. מומחית לארכאולוגיה של רמת הגולן בכלל, ושל התקופה הכלקוליתית בפרט. כלת פרס ישראל לארכאולוגיה לשנת 1995. אפשטין נולדה בלונדון בשנת 1911 למשפחה יהודית מסורתית, ובגיל 17 החלה ללמוד באוניברסיטת לונדון. בשנת 1932 קיבלה תואר ראשון בשפות ובספרות איטלקית. היא הייתה פעילה ומדריכה בתנועת "הבונים" באנגליה. בשנת 1937 עלתה לארץ ישראל, ובהמלצת ברל כצנלסון החלה לעבוד בוועד הפועל של ההסתדרות. בשנת 1942 היא התגייסה לחיל העזר לנשים בצבא הבריטי, והגיעה לדרגת רב-סמל. לאחר השחרור מן הצבא התגוררה אפשטין בקיבוץ עין גב. במלחמת העצמאות הגנה על הקיבוץ מן המשלט בסוסיתא. בעקבות כיבוש סוסיתא וגילוי הכנסייה בה, חפרה במקום, התאהבה במקצוע והחליטה להיות ארכאולוגית. בשנת 1953, בעקבות הפילוג בקיבוץ המאוחד, עברה להתגורר בגינוסר, שם שיתפה פעולה עם יגאל ידין בחפירות ארכאולוגיות בחצור. בשנת 1962 סיימה את עבודת הדוקטורט בארכאולוגיה באוניברסיטת לונדון, כתלמידתה של קתלין קניון. הדיסרטציה עובדה לכדי ספר (Palesinian biochrome ware,‏ ליידן: J. Brill,‏ 1966). ב-1965 ניהלה חפירות בתל קליל, ליד קיבוץ כפר סאלד. לאחר מלחמת ששת הימים ניהלה אפשטין את אחת משתי חוליות הסקר הארכאולוגי ברמת הגולן (בראש החוליה השנייה עמד שמריה גוטמן), ושם חשפה תרבויות שלא היו ידועות למחקר עד אז. אפשטין המשיכה בסקר במסגרת תפקידה כארכאולוגית מחוז צפון של רשות העתיקות, ונחשבה מומחית של הארכאולוגיה של רמת הגולן בכלל, התקופה הכלקוליתית, ותופעת הדולמנים בפרט. היא חשפה 25 אתרים כלקוליתיים שלא היו ידועים עד אז, והשתתפה בהגדרת התרבות שעזרה לגלות כ"כלקוליתית הגולן". בשנת 1985 קיבלה מטעם מוזיאון ישראל את פרס פרשיה שימל על תרומתה לארכאולוגיה של ישראל. בשנת 1995 זכתה אפשטין בפרס ישראל על מפעל חייה בתחום הארכאולוגיה. קלר אפשטין, התרבות הכלקוליתית של הגולן, רשות העתיקות, 1998. אורנה הס, קלר אפשטין, באנציקלופדיה לנשים יהודיות (באנגלית) רשימת המאמרים של קלר אפשטין באתר רמב"י קלר אפשטין (1911-2000), דף שער בספרייה הלאומית מנחם רהט, ממצאים מהתקופה הכנענית נחשפו בחפירות בכפר סאלד, מעריב, 17 באוגוסט 1965 קלר אפשטין, באנציקלופדיה לנשים יהודיות (באנגלית)