laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
תזמורת הרדיו של דרום-מערב גרמניה

תזמורת הרדיו של דרום מערב גרמניה (בגרמנית: Sinfonieorchester des Südwestrundfunks או SWR Sinfonieorchester) הייתה אחת משתי התזמורות הסימפוניות של רדיו רשת Südwestrundfunk. מקום מושבה היה בערים הגרמניות באדן-באדן ופרייבורג. התזמורת הוקמה לראשונה בשנת 1946, וחברי תזמורת הספא העירונית שהתפרקה, היו לגרעין נגניה של התזמורת החדשה. הקמתה מחדש של תזמורת הספא כעבור שנתיים כפתה ארגון מחדש על תזמורת הרדיו, שמינתה את הנס רוזבאוד למנצח הראשי הראשון שלה. רוזבאוד כבר עשה לו שם כמי שמצדד בביצועי מוזיקה מודרנית והיינריך שטרובל, המנהל המוזיקלי של התזמורת, היה שותף לאהדתו זו למוזיקה עכשווית. אחדות דעים זו הציבה את המוזיקה המודרנית במרכז תוכניותיה של התזמורת. ב-2016 מוזגה עם תזמורת רדיו שטוטגרט, ליצירת תזמורת SWR Symphonieorchester (גר'). פרנסואה קסאבייה רות: 2011 - 2016 סילביין קמברלינג: 1999 - 2011 מיכאל גילן: 1986 - 1999 קז'ימייז' קורד: 1980 - 1986 ארנסט בור: 1964 - 1979 הנס רוזבאוד: 1948 - 1962 Potts, Joseph E., "European Radio Orchestras: Western Germany" (September 1955). The Musical Times, 96 (1351): 473-475. מדיה וקבצים בנושא תזמורת הרדיו של דרום-מערב גרמניה בוויקישיתוף תזמורת הרדיו של דרום-מערב גרמניה, ברשת החברתית פייסבוק תזמורת הרדיו של דרום-מערב גרמניה, באתר ספוטיפיי תזמורת הרדיו של דרום-מערב גרמניה, באתר AllMusic (באנגלית) תזמורת הרדיו של דרום-מערב גרמניה, באתר MusicBrainz (באנגלית) תזמורת הרדיו של דרום-מערב גרמניה, באתר Discogs (באנגלית) דף הבית של התזמורת דיסקוגרפיה
דמיטרי קיטאיינקו

דמיטרי קיטאיינקו (רוסית Дмитрий Георгиевич Китаенко, נולד ב-18 באוגוסט 1940) הוא מנצח רוסי. קיטאיינקו נולד בלנינגרד ולמד בבית הספר למוזיקה ע"ש גלינקה ובקונסרבטוריונים של לנינגרד ומוסקבה. הוא זכה בפרס ראשון בתחרות הרברט פון קאראיין בשנת 1969. קיטאיינקו היה המנהל המוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית של מוסקבה במשך 14 שנים. כמו כן כיהן במשרות מנצח ראשי בפילהרמונית של ברגן (1990-1998), תזמורת הרדיו של פרנקפורט (1990-1996), תזמורת רשות השידור הקוריאנית (1999 – 2004) והתזמורת הסימפונית של ברן (1990-2004). כמו כן היה המנצח הראשי של תיאטרון האופרה של מוסקבה. מדיה וקבצים בנושא דמיטרי קיטאיינקו בוויקישיתוף דמיטרי קיטאיינקו, באתר AllMusic (באנגלית) דמיטרי קיטאיינקו, באתר MusicBrainz (באנגלית) דמיטרי קיטאיינקו, באתר Discogs (באנגלית)
יעקב בן-תור

יעקב בן-תוֹר (13 בפברואר 1910 – 29 באוקטובר 2002) היה פרופסור לגאולוגיה ומנהל המכון הגיאולוגי לישראל. בן-תור נולד בשם קורט וִינְטֶר בשנת 1910 בקניגסברג שבגרמניה. הוא למד משפטים בעיר הולדתו, ולאחר מכן משפטים בברלין ובלשנות בסורבון שבצרפת. בשנת 1933, בעקבות עליית הנאצים לשלטון, עלה לארץ ישראל ושינה את שמו. לאחר עלייתו הצטרף בן-תור ליהודה פיקרד והיה מראשוני החוג לגאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. הוא נשלח מטעמו של פיקרד ללימודים בשווייץ ולמד לימודי דוקטורט בנושא סלעים וולקניים. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נאסר בשווייץ כמרגל גרמני, וברח חזרה לארץ ישראל. ב-1945 הוענק לו תואר דוקטור בחוג לגאולוגיה והיה לראשון בתחום לו העניקה האוניברסיטה העברית תואר דוקטור. בשנת 1949 מונה למדריך באוניברסיטה העברית. בשנת 1957 הועלה לדרגת פרופסור חבר. בן-תור כיהן כחבר אספת הנבחרים הרביעית (1944–1948) מטעם מפלגת עלייה חדשה של יוצאי גרמניה. כן כיהן בוועד הקהילה של ירושלים. כיוון שהיה פעיל "ההגנה", גויס על ידי פרופ' ישראל דוסטרובסקי לשורות חיל המדע. בעיצומה של מלחמת העצמאות ביצע, יחד עם עקיבא פרומן ואחרים, סקר ומיפוי גאולוגי של הנגב. עבודתם נערכה לצורך איתור נפט ואורניום, אך ממצאיה התרכזו בחשיפת מרבצי הפוספטים בתמנע. על עבודתם זו זכו בן-תור ופרומן בפרס ישראל למדעי החיים לשנת ה'תשט"ו (1955). במקביל לעבודתו בשנים אלו השלים בן-תור דוקטורט נוסף, בהצטיינות, מהסורבון. בשנת 1952 כיהן כראש המחלקה למינרולוגיה ולפטרולוגיה במכון הגיאולוגי. בן-תור כיהן בשנת 1953 כנשיאהּ של החברה הגיאולוגית הישראלית. בשנת 1954 מוּנה למנהל המכון הגאולוגי, ולימים היה גם לראש החוג לגאולוגיה באוניברסיטה העברית. לאחר מלחמת ששת הימים יצא לסיני לצורך מחקר ומיפוי. ב-1977 פרש מהאוניברסיטה העברית. לאחר מכן עבד במכון סקריפס באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו. המינרל בנתוריט, שנתגלה ב-1980 על ידי הגאולוגית שולמית גרוס בתצורת חתרורים, נקרא על שמו. נפטר ב-2002, הותיר אחריו את רעייתו מרים קסטנר, פרופסור במכון סקריפס, ושלושה ילדים. בנו היה הארכאולוג אמנון בן-תור. ביוגרפיה באתר אוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו אורי דרומי, נפט לא נמצא, אבל הנגב מופה, באתר הארץ, 5 בפברואר 2002 יעקב ק. בן תור (1910-2002), דף שער בספרייה הלאומית מינויים באוניברסיטה העברית, קול העם, 17 במרץ 1949 העלאות באוניברסיטה העברית, חרות, 21 במרץ 1957 ועד הקהילה החדש בירושלים, דבר, 9 ביוני 1944 מפעל להפקת נחושת יוקם בקרוב בסביבת אילת, מעריב, 3 בדצמבר 1952 יצאו את הארץ, חרות, 11 באוקטובר 1959 נחום ברנע, מסע אל אוצרות סיני, דבר, 11 ביולי 1969
נתן זלץ

נתן זלץ (1912–2003) היה רופא כירורג ישראלי יליד ארצות הברית. חתן פרס ישראל לרפואה לשנת תשל"ח (1978) על תרומותיו לכירורגיה ולשירותים הכירורגיים בישראל. זלץ נולד בשנת 1912 בארצות הברית. בילדותו עבר עם משפחתו לפלורידה, ממנה עבר ללמוד רפואה באוניברסיטת אמורי באטלנטה. במהלך מלחמת העולם השנייה שימש רופא צבאי בצבא ארצות הברית ונכח בקרבות בצפון אפריקה ובאיטליה. בשובו לארצות הברית התמחה בכירורגיה ובשנת 1950 נענה לבקשת ארגון "הדסה" וייסד מחדש את המחלקה הכירורגית בבית החולים הדסה בירושלים, שפעילותה צומצמה לאחר מלחמת העצמאות. בסיום עבודתו שב לניו יורק, אך בשנת 1953 נתבקש להתמנות למנהל המחלקה ועלה לישראל. נתן זלץ היה פרופסור באוניברסיטה העברית. זלץ כונה בפי רבים "אבי הכירורגיה המודרנית בישראל" והנהיג בישראל את השיטה האמריקאית, המכשירה רופאים זוטרים וחדשים לבצע ניתוחים כירורגיים (בניגוד לשיטה הגרמנית, שבה הרופאים הזוטרים היו בעיקר מסתכלים, כיצד ראש המחלקה מנתח). תוכנית ההתמחות שהנהיג אומצה ושולבה במערך הרפואי הארצי. לאחר מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים יזם את הקמת מערך החירום בבתי החולים. לאחר פרישתו מ"הדסה" הוזמן לייסד ולנהל את המחלקה הכירורגית בבית החולים ביקור חולים, ממנה פרש בשנת 1991. בין תלמידיו ניתן למנות את הכירורגים: פרופ' יעקב (יקי) ברלצקי, פרופ' צבי גימון, פרופ' אריה דורסט, פרופ' יונה מני ופרופ' הרברט פרוינד. בשנת תשל"ח זכה בפרס ישראל לרפואה. בשנת 1984 הוענק לו התואר "יקיר ירושלים". כתבה על פועלו דברי ההספד על פרופ' זלץ מאת תלמידו - פרופ' צבי גימון אורי דרומי, כירורגיה היא לא הצגת יחיד, באתר הארץ, 13 באוגוסט 2003 חתני פרס ישראל תשל"ח, דבר, 10 במאי 1978 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מולה כהן

שמואל (מולה) כהן (23 ביוני 1923 - 17 בינואר 2002) היה מפקד חטיבת יפתח של הפלמ"ח, מייסד המשמר האזרחי וראש מועצה אזורית עמק יזרעאל. כהן נולד בשנת 1923 בקובנה שבליטא לדוד כהן. משפחתו עלתה ארצה כשנה לאחר לידתו והתיישבה בתל אביב. אביו דוד כהן היה האחראי על הנוער העובד מטעם ההסתדרות. את לימודיו עשה בבית חינוך לילדי עובדים, תיכון חדש וכפר הנוער בן שמן, בו חלק חדר עם שמעון פרס (אז פרסקי). בנעוריו היה חבר תנועת הנוער העובד, שאביו היה ממייסדיה, ופעיל בארגון ההגנה. עם הקמת הפלמ"ח נמנה בין חבריו הראשונים. לאחר תקופת הכשרה יצא לקורס מפקדי כיתות ומפקדי מחלקות, בהם גם הדריך. בשל בעיה משמעתית, הושעה מן הפלמ"ח לזמן מה, בו הוכשר גם בייצור נשק. כאשר חזר לפלמ"ח, שימש מפקד בקורס ימאות. לאחר מכן מונה כהן למדריך קורס מפקדי כיתות בגדוד הרביעי והיה סגן מפקד הפעולה בשרונה בליל המשטרות. כהן צורף לגדוד השלישי כסגן מפקד הגדוד והשתתף בלחימה בצפון הארץ, כולל הפשיטה בסעסע והקרבות בנבי יושע. במהלך הקרב על עמק הירדן פיקד על ניסיון פשיטת לילה למשטרת צמח. גדוד זה, בצוותא עם הגדוד הראשון וכוחות נוספים נטלו חלק במבצע יפתח, בו החל קידומו המהיר, תחילה מפקד הגדוד ואחר כך מפקד החטיבה, הצעיר ביותר בצה"ל. החטיבה בפיקודו לחמה בחזית המרכז במבצע יורם ובמבצע דני, במהלכו, בין היתר, פרץ צה"ל את הדרך לבן שמן, המוסד בו למד בנעוריו. בהמשך לחמה החטיבה הדרום, במבצע גי"ס, בקרב חרבת מחאז ובמבצע יואב. לאחר מבצע אחרון זה, חזרה החטיבה לצפון, ומולה כהן שימש ראש מטה פיקוד הצפון. בעקבות השתתפותו בכנס הפלמ"ח באוקטובר 1949 בניגוד לפקודות, קיבל התראה ונזיפה והודח מתפקידו. בשנת 1951 השתחרר מצה"ל בדרגת סגן-אלוף. באותה תקופה עבר, בעקבות הפילוג בתנועת הקיבוץ המאוחד, להתגורר בקיבוץ אלונים. במהלך השנים נבחר לשמש מזכיר המשק, סדרן עבודה, מרכז המשק ובתנועה הארצית נבחר למרכז ועדת הגיוס. ב-23 בספטמבר 1956, נפצע מולה כהן ברגלו בעת שחייל ירדני ירה על כנס ארכאולוגי ברמת רחל (מן הירי נהרגו ארבעה מיד, ועוד אחד נפטר אחר כך מפצעיו. צה"ל הגיב במבצע לולב). במהלך מלחמת יום הכיפורים סייע בידי אלוף פיקוד צפון יצחק חופי בטיפול ביישובי רמת הגולן. לאחר המלחמה (1974), נוכח התערערות תחושת הביטחון הציבורי, מולה כהן פעל להקמת המשמר האזרחי במשטרת ישראל, בראשו עמד במשך חמש שנים, בדרגת ניצב. בשנה הראשונה לקיומו של המשמר האזרחי התבססו כ-550 נקודות הפעלה ברחבי הארץ. לאחר מותו של יגאל אלון יזם את הקמת "בית יגאל אלון" בקיבוץ גינוסר. כמו כן היה מיוזמי "פרס יגאל אלון" וריכז את פעילות "פרס יצחק שדה". בינואר 1986 נבחר לכהן בראשות מועצה אזורית עמק יזרעאל, בראשה עמד עד 1999. בתקופת כהונתו פעל לעידוד הרחבתם והקמתם של יישובים קהילתיים. כהן נפטר ב-17 בינואר 2002, והובא למנוחות בבית העלמין שבקיבוץ אלונים. מולה כהן: לתת ולקבל - פרקי זכרונות אישיים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2000 מדיה וקבצים בנושא מולה כהן בוויקישיתוף אוריאל לוי, ‏ארבעה גברים, משפחה אחת - סיפורה של שושלת כהן: אברהם, דוד, מולה וגידי, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 8 באוגוסט 2021 מולה כהן, דף שער בספרייה הלאומית מכתבו של יצחק רבין ליגאל אלון, 23 באוקטובר 1949 בגנזך המדינה מכתב הרמטכ"ל יעקב דורי לשר הביטחון, אתר ארכיון צה"ל ומשרד הביטחון יזרעאל, מעריב, 16 בינואר 1986
פוספטאז

פוספטאז הוא אנזים המזרז את ריאקציית ההידרוליזה של קבוצת פוספט ממולקולה. ריאקציה זו קרויה גם דהפוספורילציה. לאחר ההידרוליזה של הקשר הפוספואסתרי מתקבל יון פוספט וקבוצת הידרוקסיל חופשית. הידרוליזה של פוספט היא ריאקציה ספונטנית ( Δ G < 0 {\displaystyle \Delta G<0} ) בה לוקחת חלק מולקולת מים. מולקולת המים, או שני יוני H+ ו- OH- שמקורם ממולקולת מים, נקשרים לשתי הקבוצות הנוצרות לאחר ניתוק הקשר הפוספואסתרי, יון H+ נקשר למולקולת הפוספט (לקבלת אורתופוספט), ויון OH- נקשר במקום קבוצת הפוספט ויוצר קבוצת הידרוקסיל. פוספטאזות משתתפות בתהליכים מטבוליים במקביל לקבוצת אנזימים נוספת הנקראת קינאזות, המזרזים את ריאקצית הזרחון (הוספת פוספט) של מולקולות. הסובסטראט יכול להיות חלבוני או לא חלבוני. במקרה שהסובסטרט חלבוני ניתן לקרוא לאנזים המזרז את ההידרוליזה בשם פרוטאין פוספטאז (ולאנזים המזרז את הזרחון בשם פרוטאין קינאז). אף שמדובר בשתי ריאקציות כימיות שונות, פעולת הפוספטאז בעצם הופכת את האפקט של הקינאז. הפעילות של חלבונים (ובניהם אנזימים) רבים מבוקרים על ידי רמת הזרחון עליהם. הוספת הזרחן גורמת לשינוי קונפורמציה (שינוי מבני) הגורם להפיכתם לפעילים, או במקרים אחרים להפסקת פעילותם. הפרוטאין פוספטאזות, במקרים אלו, יהוו את החלק המנוגד בבקרת פעילות חלבונים אלה, בכך שהם יחזירו את מבנה החלבון (ולכן את פעילותו) בחזרה לאופן הלא-מזורחן שלו. לא רק חלבונים יכולים לעבור דהפוספורילציה, אלא גם מגוון רחב של מולקולות אורגניות. בנוסף לבקרה החשובה על פעילות חלבונים, ישנן פוספטאזות שתפקידן להתמיר מטבלוליטים תאיים. לדוגמה, קבוצת הפוספט של גלוקוז-6-פוספט יכולה לעבור הידרוליזה, באמצעות האנזים גלוקוז-6-פוספטאז או בשמו הישן גלוקוז-6-פוספאט דהידרוגנאז שמשתתף בתהליך שנקרא מסלול הפנטוז פוספט, שהוא תהליך חיוני כשבסופו של התהליך מיוצרים קואנזימים CoA-SH, FAD, NAD ,NADP שהם משמעותיים בתהליכים הביוכימיים ובין היתר משתתף בייצור DNA, RNA ובביוסינתזה של מונונוקלאוטידים (AMP, GMP, TMP, CMP, UMP ואחרים). דוגמה נוספת היא גלוקונאוגנזה, תהליך בו פירובט הופך לגלוקוז תוך השקעת אנרגיה, משתתפים האנזים פרוקטוז-1,6-ביספוספטאז שמסיר מולקולת פוספט מהמולקולה פרוקטוז-1,6-ביספוספט. מדיה וקבצים בנושא פוספטאז בוויקישיתוף
נפץ

האם התכוונתם ל... פיצוץ - חומר נֶפֶץ נַפָּץ (מכשיר) – מכשיר לשימוש חד פעמי המכיל מעט חומר נפץ רגיש ומשמש בעיקר ליִזוּם פיצוץ של כמות גדולה של חומר נפץ אדיש (למשל נפץ חשמלי המשמש ליזימת פיצוץ לבנת חבלה) נפץ (צעצוע) – חזיז קטן המשמיע קול נפץ ומשמש נערים ונערות למשחק
מיכל מירון-שקד

מיכל מירון שקד (13 ביולי 1957 - 19 במאי 2007) הייתה עיתונאית שפעלה בתחומי העיתונות, הטלוויזיה והאינטרנט. מיכל מירון שקד נולדה ב-13 ביולי 1957 בירושלים. את דרכה בכתיבה החלה כילדה בעיתון דבר לילדים. בשנת 1978 החלה לכתוב בעיתון מעריב במקביל ללימודיה באוניברסיטת תל אביב. בתחילת שנות ה-80 החלה לעבוד במקומון "ירושלים", וכתבה בו את מדור "העיניים של מיכל". לאחר מכן עברה לכתוב במקומון הירושלמי "כל העיר", ובעיתון "ידיעות אחרונות". ב-1985 עברה להתגורר בניו יורק ככתבת השבועון "כותרת ראשית", בו כתבה טור בשם "מכתב מניו יורק". לאחר שראיינה את מייסד המגזין "פנטהאוז" בוב גוצ'יונה עבור "כותרת ראשית", הוא הציע לה תפקיד ככתבת במגזין ובעיתון "ספין". היא השתמשה בשם מישל מיירון שכתבה שם. במסגרת עבודה זו חשפה את שמו של יוסי גינוסר כבכיר השב"כ המעורב בפרשת קו 300. לאחר סגירת "כותרת ראשית" ב-1988, עברה לעבוד ככתבת העיתון "חדשות" בניו יורק. ב-1992 שבה לישראל והחלה לכתוב טור יומי בעיתון מעריב. ב-1993 הגישה בערוץ 2 את תוכנית השיחות הלילית "בין הסדינים", שעסקה בבעיות זוגיות ומיניות, ונחשבה לתוכנית הסקס הראשונה בטלוויזיה. התוכנית ספגה ביקורות קשות והורדה מהמסך, ומירון שקד אמרה על כך כי ""פתאום גיליתי שאני מלכת הפרובוקציות זה עצבן, כי התוכנית בעצם הקדימה את זמנה". ב-1994 כתבה את הספר "אם תיגע בי אני אצרח" שעסק בגילוי עריות ונפרשה בו מערכת יחסים קשה בין אב לבתו, הכוללת התעללות. עם פרסומו עורר הספר סערה באמצעי התקשורת, והועלו השערות האם הספר מבוסס על חומרים אישיים. לאחר שאישרה בריאיון עיתונאי כי הספר הוא אוטוביוגרפי, נפגע מכך אביה, אשר הכחיש את האשמותיה הכלולות בספר, וניתק את הקשר עמה. ב-1998 שימשה למשך תקופה של שנה כדוברת רשות השידור. בסוף שנות ה-90, כתבה במגזין האתר וואלה, וב-2000 הקימה וניהלה את האתר המגזיני "Iwomen", שקהל היעד שלו הוא נשים. בשנותיה האחרונות הייתה פעילה במיוחד בשיח הנשי והפמיניסטי בישראל. מירון שקד התגוררה בשנות חייה האחרונות ביישוב עין חמד שליד ירושלים. היא הייתה נשואה לאריק שקד ולהם שני בנים תאומים. נפטרה ממחלת הסרטן ב-19 במאי 2007 ונטמנה בקיבוץ מעלה החמישה. אם תיגע בי אני אצרח (ירושלים: כתר, 1994) ענדתי עגילים כחולים (ירושלים: 2011) גדעון לוי, בין התכריכים - פרידה ממיכל מירון-שקד, באתר הארץ, 21 במאי 2007 לי-אור אברבך, "היא היתה דעתנית וללא פחד", באתר nrg‏, 21 במאי 2007 חנה בית הלחמי, על מיכל מירון שקד ז"ל, באתר News1 מחלקה ראשונה, 21 במאי 2007 יואב קרני, הפְּרוֹזה של הכּאֵב והַקַלוּת הנִסבּלת של הזִכָּרון (אישי בהחלט), בלוג באתר "רשימות" האתר iwomen, שהקימה מירון-שקד מיכל מירון-שקד (1957-2007), דף שער בספרייה הלאומית מיכל מירון-שקד, בלקסיקון הספרות העברית החדשה כתבות של מיכל מירון: תראו מי באה - למבוא, מעריב, 14 בנובמבר 1978 מיכל מירון, מי רוצה בית בנחלאות?, מעריב, 16 ביולי 1979 אחת מהכתבות שלה: מיכל מירון, אצל פליני במלון, כותרת ראשית, 16 באפריל 1986 "פנטהאוז” החתים את מיכל מירון, חדשות, 28 ביולי 1986 אבי גנאור, " ג׳ מהשב״ב הוא יוסף גינוסר", חדשות, 7 בדצמבר 1986 שלום רוזנפלד, MICHELE MAYRON " תסמונת, מעריב, 17 בדצמבר 1986 מיכל מירון - טיסת לילה, היידיגר מת וחי בניו יורק, חדשות, 6 בנובמבר 1989 אביבה קרול, ‏מיכל מירון-שקד מונתה לדוברת רשות השידור, באתר גלובס, 3 במאי 1998 אוריה שביט, הכתבה שתסדר לכם את החיים, באתר הארץ, 28 בפברואר 2001
אנטוניו ראטין

אנטוניו אובלדו ראטין (בספרדית; Antonio Ubaldo Rattín נולד ב-16 במאי 1937 בעיר טיגרה, שבארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי לשעבר. ראטין נחשב לאחד מסמלי מועדון בוקה ג'וניורס וזכור לציבור האירופאי בעיקר בשל הסערה סביב הרחקתו במהלך משחק רבע גמר מונדיאל 1966 מול אנגליה. ראטין גבוה הקומה (1.91 מ') גדל ושיחק בבוקה ג'וניורס משנת 1956 עד פרישתו בשנת 1970. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת של בוקה ג'וניורס ב-9 בספטמבר 1956 בסופר קלאסיקו נגד היריבה המושבעת ריבר פלייט. במהרה הוא ביסס את מעמדו כאחד משחקני הקישור הטובים בארגנטינה, הוא שיחק כקשר אחורי, עמדה אשר מכונה בארגנטינה "5" ועד היום נחשב מגדולי קשרי ה"5" הארגנטינאים. הוא ערך 352 הופעות במדי הקבוצה וכבש לזכותה 26 שערים. הוא זכה עם הקבוצה ב-4 אליפויות (1962, 1964\ 1965, 1969). ראטין ייצג את ארגנטינה בשני מונדיאלים, במונדיאל 1962 בצ'ילה בה הודחה ארגנטינה בסיבוב הראשון וכקפטן במונדיאל 1966 אשר נערך באנגליה. במונדיאל 1966 קיוותה ארגנטינה לזכות לראשונה בתולדותיה בגביע, לאורך הטורניר התלוננו הארגנטינאים על עוינות אירופאית ששיאה הגיעה במשחק רבע הגמר מול המארחת אנגליה. ראטין הורחק על ידי השופט הגרמני רודולף קרייטלן בטענה שראטין קילל אותו אף על פי שלא הבין ספרדית ואילו ראטין דיבר רק ספרדית ורק הצביע על סרט הקפטן שעל זרועו. ראטין סירב לרדת מהמגרש ולבסוף התרצה וירד כשהוא מלווה בשוטרים, שמועות טענו שראטין התיישב לאחר מכן על השטיח האדום מול המלכה. המשחק שהסתיים בניצחון אנגליה 0:1 היה אבן הדרך הראשונה ביריבות שבין ארגנטינה לאנגליה. ראטין שיחק במדי הנבחרת 34 פעמים וכבש שני שערים. הוא זכה עם הנבחרת בגביע האומות שנערך בברזיל ב־1964 במסגרתו התחרתה ארגנטינה עם נבחרות ברזיל, אנגליה ופורטוגל. לאחר פרישתו אימן ראטין את חימנסיה לה פלאטה משנת 1977 עד שנת 1979 ואחריה אימן את בוקה ג'וניורס בשנת 1980. בשנת 2001 נבחר ראטין לבית התחתון בקונגרס הארגנטינאי וכיהן כיושב ראש וועדת הספורט עד פרישתו בשנת 2005. בוקה ג'וניורס אליפות ארגנטינה (4): 1962, 1964, 1965, 1969 (נסיונל) גביע ארגנטינה: 1969 מדיה וקבצים בנושא אנטוניו ראטין בוויקישיתוף אנטוניו ראטין, באתר Transfermarkt אנטוניו ראטין, באתר Soccerway אנטוניו ראטין, באתר National Football Teams אנטוניו ראטין, באתר FootballDatabase.eu
מלבד זאת אני סבור שיש להרוס את קרתגו

מלבד זאת אני סבור שיש להרוס את קרתגו (במקור, לטינית: "Ceterum censeo Carthaginem esse delendam", מקוצר לרוב ל"Carthago delenda est", מילולית: "קרתגו צריכה להיהרס") היא אמרת כנף לטינית שטבע קאטו הזקן, אחד המדינאים הרומאים הבולטים והמשפיעים בתקופתו. לפי פלוטרכוס, קאטו הזקן נהג לסיים כל נאום שלו (כולל נאומים שלא עסקו כלל בקרתגו) במשפט זה או בגרסאות שונות שלו, כדי לדרבן את הסנאט הרומאי להכריז מלחמה על קרתגו. קאטו רחש איבה עמוקה לקרתגו וחשש מפניה - רגשות שנבעו משנותיו כחייל במהלך המלחמה הפונית השנייה. בעקבות ביקור רשמי שערך בקרתגו בשנת 153 לפנה"ס השתכנע סופית, במילותיו של ההיסטוריון תאודור מומזן, "כי רומא לא תהיה בטוחה בקיומה כל עוד לא תיכחד קרת-חדשה (קרתגו) מתחת השמים". עם חזרתו לרומא החל במסע תעמולה בסנאט שמטרתו הייתה הכרזת מלחמה על קרתגו והשמדתה, מסע שיסוד מרכזי בו הייתה חזרתו על הסיסמה. לפי פרופ' מ. קארי, השילוב בין אישיותו "מהלכת האימה" של קאטו לבין השימוש החוזר ונשנה בפתגם בנאומיו הובילו לבסוף להכרזת המלחמה (כאשר הזדמנה עילה לכך). עדות נוספת ליעילותה של הרטוריקה של קאטו היא בכך שיריביו האידאולוגיים בסנאט, שהתנגדו להכרזת המלחמה, אימצו את הסיסמה בשינוי קל: פובליוס קורנליוס סקיפיו נאסיקה קורקולום נהג לסיים את נאומו בכך שאמר "סוף דבר, סבורני שיש לקיים את קרתגו". לפי גדליה אלקושי, שימוש במשפט, או באחד מניסוחיו המקוצרים: "מלבד זאת סבורני" ("Ceterum censeo") ו"על קרתגו להיחרב" ("Carthago Delenda" או "Carthago delenda est"), מחוץ להקשרו ההיסטורי מציין "דעה או השקפה שאדם דבק בה ברבים ומשמיע אותה תכופות". הביטוי מביע במקרים מסוימים גם עקשנות בלתי נלאית, נחישות ודבקות במטרה. בספרות העברית המקצועית וכן בשימוש הנרחב אין אחידות בתרגומו של המשפט. בעוד חוקרים מודרניים, כגון ההיסטוריון ישראל שצמן, מתרגמים את המשפט כ"מלבד זאת אני סבור שיש להרוס את קרתגו", בתרגומים מוקדמים יותר, כגון תרגומו של יוסף ליבס ל"חיי אישים" של פלוטרכוס, מתורגם הפתגם כך: "סוף דבר סבורני שיש להחריב את קרתגו". במהדורה הראשונה לספרו של אלקושי "אוצר פתגמים וניבים לאטיניים" תורגם המשפט לנוסח "מלבד זה דעתי היא, שמן ההכרח להחריב את קרתגו", ובמהדורה השנייה תורגם המשפט כ"מלבד זאת סבורני כי יש להחריב את קרתגו". שלום קרתגו "סיפור מעשה על אודות תאנה" (Plinius, Naturalis Historia, 15.20). תרגם מלטינית: ד"ר מאיר שָׂשׂ. פורסם לראשונה ב"תורן", דפים לבית צים, מס' 51, דצמבר 1964. העתק דיגיטלי בפרויקט בן יהודה. פלוטרכוס, חיי אישים, חיי קאטו הזקן, 27. תרגם מהמקור היווני והוסיף מבוא והערות יוסף ליבס, ירושלים, מוסד ביאליק, תשי"ד, עמ' 112. נזכר גם אצל אפיאנוס, המלחמות הפוניות, פרק 69. פלוטרכוס, חיי אישים, קאטו הזקן, פרקים כו–כז. גם חוקרים מודרניים כגון ישראל שצמן, מ. קארי ותיאודור מומזן מחזיקים בדעה זו תאודור מומזן, דברי ימי רומא, כרך א', תרגום דוד קלעי, הוצאת מסדה, תשכ"א, עמ' 323 מ. קארי, דברי ימי רומא, עד סוף תקופת קונסטאנטינוס, הוצאת ש. פרידמן, תל אביב, עמ' 197 גדליה אלקושי, אוצר פתגמים וניבים לאטיניים, הוצאת מאגנס, ירושלים, תשמ"ב, עמ' 98, סימן 358 ישראל שצמן, תולדות הרפובליקה הרומית, הוצאת מאגנס, ירושלים, 1989, עמ' 203 גדליה אלקושי, אוצר פתגמים וניבים לטיניים, תל אביב: י' שרברק, 1959
סם ווטרסטון

סמואל אטקינסון "סם" ווטרסטון (באנגלית: Samuel Atkinson "Sam" Waterston; נולד ב-15 בנובמבר 1940) הוא שחקן אמריקאי זוכה פרס אמי, פרס גלובוס הזהב ומועמד לפרס האוסקר. הוא ידוע במיוחד בזכות גילום דמותו של ג'ק מק'קוי בסדרת הטלוויזיה "חוק וסדר". ווטרסטון נולד בקיימברידג' (מסצ'וסטס) שבארצות הברית, למשפחה נוצרית-אפיסקופלית ממוצא סקוטי ואנגלי. ווטרסטון למד באוניברסיטת ייל. לאחר לימודיו הוא שיחק כהמלט במחזהו של שייקספיר, וכבנדיקט ב"מהומה רבה על לא דבר". בשנת 1984 כיכב בסרט הדרמה "דמעות של שתיקה". זהו סרט הקולנוע הראשון של במאי הטלוויזיה הבריטי רולנד ג'ופה. הסרט מתאר ידידות מופלאה בין עיתונאי אמריקאי ועוזרו הקמבודי, ומבוסס על סיפור אמיתי של כתב הניו יורק טיימס סידני סאנברג, אותו גילם ווטרסטון ואף קיבל מועמדות באותה שנה לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר. הוא שיחק בסרטים, בהם "חנה ואחיותיה" של וודי אלן, וזכה בפרס גלובוס הזהב ב-1993. ווטרסטון שיחק את הנשיא אברהם לינקולן במספר הזדמנויות. בשנת 1994 הוא החל להופיע בסדרת הטלוויזיה "חוק וסדר" בעונה החמישית שלה, כשהחליף את מייקל מוריארטי. הוא גילם את התובע המחוזי ג'ק מק'קוי במשך כל עונותיה של הסדרה עד לביטולה ב-2010. בשנת 2022 שב לגלם את דמות זו בעונה ה-21 במספר. בשנת 2016 שיחק לצד ג'סיקה צ'סטיין, גוגו אמבתה-רו וג'ון לית'גו בסרט המתח "מיס סלואן" בבימויו של ג'ון מאדן. ביבר הזכוכית (1973) גטסבי הגדול (1974) קפריקורן 1 (1978) רגשות (1978) שערי החופש (1980) משחקי ריגול (1980) דמעות של שתיקה (1984) אהבה חיה (1985) - סרט טלוויזיה רק בין חברים (1986) חנה ואחיותיה (1986) ספטמבר (1987) אהבה בשניים (1987) שנים של סיוט (1989) פשעים ועבירות קלות (1989) אמא סדרתית (1994) אויב מבית (1994) - סרט טלוויזיה של HBO המסע של אוגוסט קינג (1995) סודותיה של בעלת הבית (1996) חיים בצל השקר (2000) סיפורו של מת'יו שפרד (2002) - סרט טלוויזיה של ערוץ דיסני גירושין (2003) מיס סלואן (2016) המין החזק (2018) Six Triple Eight‏ (TBA) I'll Fly Away‏(1991–1993) חוק וסדר (1994–2010; 2022 הווה) - ג'ק מק'קוי חוק וסדר: משפט וצדק (2005) חדר החדשות (2012–2014) גרייס ופרנקי (2015–2022) חסרי אלוהים (2017) עלייתה ונפילתה של אליזבת' הולמס (2022) מדיה וקבצים בנושא סם ווטרסטון בוויקישיתוף סם ווטרסטון, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) סם ווטרסטון, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי סם ווטרסטון, באתר AllMovie (באנגלית) סם ווטרסטון, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) סם ווטרסטון באתר הרשמי של "חוק וסדר" ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יואב דותן (שחמטאי)

יואב דותן (נולד ב-6 בדצמבר 1955) הוא רב-אמן בינלאומי בשחמט בהתכתבות, אלוף ישראל לשחמט בהתכתבות בשנת 1997 (אליפות 37) ובשנת 2010 (אליפות 53), ואלוף פינלנד לשחמט בכתב בשנת 2001 (אליפות יובל ה-40). בשיאו עם מד כושר 2655, רביעי בעולם. דותן הוא בנו של פליקס דותן, הוגה ויוזם תוכנית תלפיות, שהיה פרופסור מן המניין לפיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים; ונינו של מרכוס שטיינר, שהיה רב העיר ביילסקו-ביאלה ופרופסור לפילוסופיה. גדל בשכונת רסקו בירושלים והתחנך בבית הספר היסודי ע"ש יוסף לוריא ובבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה (סיים בשנת 1973). זכה באליפות היובל של ICCF בגביע העולם בתוצאה של 10 נקודות מתוך 10 אפשריות. בקונגרס ICCF (אנ') בשנת 2009 קיבל עיטור כסף ברטל פון מאסו על פועלו בתחום השחמט בהתכתבות. דותן הוא תושב רמת השרון, עוסק בתכנות לפרנסתו. הוא נשוי לאילנה, שהייתה סגן-אלוף בחיל המודיעין והפכה ליקירת העיר רמת השרון, ואב לשלושה. הערה: "תוצאה בפועל" מודגשת - תוצאה המזכה בציון לתואר רב-אמן. דותן ייצג את ישראל במספר דו-קרבות. רוסיה מול שאר העולם, דותן בלוח השביעי מול רב-אמן בינלאומי כפול, הן פיד"ה והן ICCF וסילי מלינין (רו'). דותן ניצח 0–2. התחרות החלה בשנת 2004. במספר תוצאות המזכות בתואר רב-אמן חלק דותן את המקום השני בעולם (נכון לינואר 2020) עם 13 תוצאות רב-אמן אחרי השיאן העולמי וונדרליך עם 14 תוצאות כאלו. מדיה וקבצים בנושא יואב דותן בוויקישיתוף יואב דותן, באתר צ'סגיימס (באנגלית) יואב דותן, באתר פיד"ה (באנגלית) רשימת דירוג באתר ICCF אליפות ישראל לנוער 1971, דבר, 30 ביולי 1971 חמישה עשר מאמרים שפורסמו בכתב העת chessville יואב דותן, The value of analysis, מאמר שפורסם ב-8.1.2006 יואב דותן, Some thoughts on a Purdy game, מאמר שפורסם ב-21.1.2006 יואב דותן, A CC game won by Black in 20 moves at top level is a rare thing! Here we have two examples!,מאמר שפורסם ב-4.2.2006 יואב דותן, a few studies by IM Yochanan Afek and Mr. Gady Costeff, מאמר שפורסם ב-5.5.2006 יואב דותן, Games by FM Miki Granski and from GM Turkov, מאמר שפורסם ב-17.9.2006 טבלת הסיום של גביע אליפות ישראל לשנת 2010 בשחמט בכתב Player Details, www.iccf.com טבלת הסיום של גביע העולם בשחמט בכתב ICCF CONGRESS 2009 ששת המופלאים – נבחרו יקירי העיר רמת השרון לשנת 2020 יקירת העיר רמת השרון לשנת 2020 - הגב' אילנה דותן, באתר עיריית רמת השרון, ‏2021-05-05 ICCF International Correspondence Chess Federation INTERNATIONAL CORRESPONDENCE CHESS FEDERATION