אילוף הסוררת

אילוף הסוררת (אנגלית: The Taming of the Shrew) היא קומדיה מאת ויליאם שייקספיר. זהו אחד המחזות המוקדמים של שייקספיר, שנכתב כנראה בשנת 1593 או 1594. המרכיבים הבסיסיים של הסיפור מופיעים באגדה הקסטיליאנית מהמאה ה-14, על "איש צעיר שנשא אישה חזקה וחמת-מזג ביותר". תאריכי הפרסום וההצגות הראשונות של אילוף הסוררת אינם ודאיים, בשל קיומה של גרסה חלופית לסיפור, הנקראת "אילופה של סוררת" (The Taming of a Shrew). הדעה הרווחת היא שמדובר בגרסה "גנובה" ולא מדויקת של הקומדיה של שייקספיר, או ב"קוורטו פגום" של מחזה אחר שאבד בינתיים, שגם שימש את שייקספיר כמקור. בעוד ש"אילופה של סוררת" הודפס ב-1594 וב-1596, מחזהו של שייקספיר הודפס לראשונה רק עם הכללתו במהדורת הפוליו הראשונה של יצירותיו בשנת 1623. מהדורת קוורטו טובה של המחזה התפרסמה בשנת 1631. ההצגה הידועה הראשונה של אילוף הסוררת מתועדת ביומנו של האמרגן פיליפ הנסלו ב-13 ביוני 1594 בתור "the Tamynge of A Shrowe". שם זה עשוי להתייחס לשני המחזות, אך מקובל להניח כי היה זה מחזהו של שייקספיר. ידוע בוודאות שהגרסה המקורית השייקספירית הועלתה בפני המלך צ'ארלס הראשון והמלכה הנרייטה מריה ב-26 בנובמבר 1633. לאחר שזכה לעיבודים והמשכים רבים, חזר המחזה לבמה בגרסתו המקורית של שייקספיר בשנת 1844, בהפקה של השחקן והמחזאי בנג'מין ובסטר. האציל הצעיר לוצ'נטיו מגיע אל העיר האיטלקית פדואה, שם בכוונתו ללמוד פילוסופיה באוניברסיטה. העדפותיו משתנות משהוא רואה את ביאנקה היפהפייה ומתאהב בה. שתי בעיות עומדות בפניו: ראשית, לביאנקה יש כבר שני מחזרים: גרמיו והורטנסיו. שנית, אביה של ביאנקה, בפטיסטה העשיר, לא ייתן לאיש לחזר אחרי ביאנקה עד שישיא את אחותה הגדולה ורעת המזג, קתרינה. הוא אף מוכן לתת הון לאדם שישא את קתרינה, אולם אין קופצים על ההצעה. לוצ'נטיו מוצא דרך להתקרב אל אהובתו ביאנקה: הוא מתחפש למורה ללטינית ושולח את משרתו טרניו, לבקש את ידה של ביאנקה כשהוא מחופש כלוצ'נטיו. גם המחזרים האחרים פועלים בסתר. הורטנסיו מתחפש למורה למוזיקה וביחד עם גרמיו ומשרתו הם מחליטים לחפש חתן לקתרינה על מנת להסירה מדרכם. ואכן, לפדואה מגיע פטרוקיו, אציל מוורונה שבא לפדואה למצוא אישה עשירה. חברו הורטנסיו שואל אותו: "איזו רוח הביאה אותו לכאן? ופטרוקיו עונה: זו הרוח שמפזרת את האנשים צעירים לרחבי תבל בחיפוש אחר מזל וכסף". לפטרוקיו לא אכפת לו מה טיבה של האישה כל עוד היא מביאה עמה נדוניה מכובדת. בשומעו מגרמיו על הנדוניה שהבטיח בפטיסטה לבתו הוא מחליט לשאת את קתרינה אף לפני שפגש אותה. לאחר שהוא נפגש עם בפטיסטה ומוודא את גודל הנדוניה, הוא נפגש עם קתרינה עצמה לדו־קרב מילולי, מלא עלבונות ועקיצות הדדיות, שבסופו הוא מודיע לבפטיסטה כי קתרינה נאותה להינשא לו וכי החתונה תתקיים ביום ראשון הקרוב. ביום החתונה מחכים הכלה ופמלייתה, אך פטרוקיו מבושש להגיע. בהגיעו, הוא לבוש בצורה מגוחכת, רכוב על סוס עלוב ומתנהג בכנסייה בצורה מבישה. לאחר החתונה מאלץ פטרוקיו את קתרינה לעזוב את בית אביה לפני הסעודה החגיגית בהכריזו כי מעתה היא רכושו. בדרך לביתו של פטרוקיו נופלת קתרינה מסוסה ופטרוקיו משאירהּ בבוץ. היא מגיעה לביתו רטובה, עייפה ומורעבת, אלא שפטרוקיו מונע ממנה לאכול ולשתות ואינו מניח לה לישון, כל זאת בתירוץ כי האוכל או המיטות אינם טובים מספיק, ולמעשה על מנת לשבור את רוחה ולאלפה. בינתיים בפדואה, לוצ'נטיו משלב בלימודי הלטינית הכרזת אהבה לביאנקה. כך עושה גם הורטנסיו באמצעות לימוד המוזיקה, אולם ביאנקה בוחרת בלוצ'נטיו, והורטנסיו מסתפק בידה של אלמנה עשירה. בפטיסטה מקבל את הצעתו של טרניו (המחופש כזכור ללוצ'נטיו) לשאת את ביאנקה לאישה תמורת סכום עצום של כסף, אך דורש כי אביו של לוצ'נטיו יערוב לעסקה. טרניו הלהוט לממש את השידוך עבור אדונו מוצא איש זקן שיתחפש לאביו של לוצ'נטיו, אך בינתיים לוצ'נטיו וביאנקה נישאים בסתר. פטרוקיו מודיע לקתרינה כי הם מוזמנים לנישואיה הקרובים של אחותה. הוא מביא חייט שיתפור לה בגדי פאר ומעורר בלבה תקווה ליחס טוב יותר, אך קורע את הבגדים במוצאו בהם פגמים שונים, ולמרות תחנוניה משחית את כולם. באמצע הלילה הוא מעיר את קתרינה, ולאחר שהוא מאלצה להסכים איתו שעכשיו אמצע היום, הם יוצאים לפדואה. בדרך הם פוגשים בווינצ'נטיו, אביו של לוצ'נטיו, ההולך לפגוש את בנו בפדואה. פטרוקיו פונה אליו כאל נערה צעירה ודורש את קתרינה לעשות כמוהו - דרישה שהיא נענית לה ללא מחאה. וינצ'נטיו מגיע לפדואה ונחרד לגלות את טרניו מתחזה לבנו ואיש זר מתחזה לו עצמו. אלא שאז מופיעים ביאנקה ולוצ'נטיו, מתוודים על נישואיהם ומקבלים את ברכת שני האבות לזיווג. כל הדמויות נפגשות למשתה כלולות והמסובים נדהמים לחזות בקתרינה ה"מאולפת", שלא רק נענית לכל בקשותיו של פטרוקיו, אלא גם משתלחת באלמנה לפי הוראותיו של פטרוקיו ומטיפה לה מוסר. הנשים יוצאות מהאולם ופטרוקיו מתערב עם הורטנסיו ולוצ'נטיו על כסף רב, מי מנשותיהם תתייצב מיד לקריאת בעלה. האלמנה וביאנקה מסרבות להגיע, ואילו קתרינה מגיעה כשהיא סוחבת איתה את שתי האחרות ונושאת נאום חוצב להבות המבהיר לנשים את מקומן. פטרוקיו דורש כי תנשקו, היא נענית, והוא מכריז על ניצחונו ומברך את כולם בלילה טוב. המחזה אילוף הסוררת זכה למספר עיבודים קולנועיים. ב-1953 הופק הסרט המוזיקלי נשקיני קייט המבוסס על המחזה עם שירים של קול פורטר. הידוע ביותר הוא הסרט "אילוף הסוררת", משנת 1967, בכיכובם של אליזבת טיילור ובעלה באותו זמן, ריצ'רד ברטון. סרט נוסף המבוסס על המחזה הוא "10 דברים שאני הכי שונאת אצלך", משנת 1999 בכיכובם של הית' לדג'ר וג'וליה סטיילס. ב-1987 עלה המחזה בתיאטרון באר שבע, בתרגום אהוד מנור ובבימוי רוברט ווקר. ב-2001 עלה המחזה בתיאטרון חיפה, בתרגום דורי פרנס ובבימוי אלדד זיו. אברהם עוז, ‏היצירה השקספירית, סדרת אוניברסיטה משודרת, בהוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2006, פרק ב - אילוף הסוררת: משחק התפקידים החברתי, עמ' 54-44. מדיה וקבצים בנושא אילוף הסוררת בוויקישיתוף אילוף הסוררת, באתר "שקספיר – מימין לשמאל" - אוסף דן אלמגור אילוף הסוררת עם נתן דטנר | ריטה אבי קושניר ועוד | תיאטרון באר שבע, סרטון באתר יוטיוב (אורך: 2:18:50) Don Juan Manuel, wikisource:en:Libro de los ejemplos del conde Lucanor y de Patronio, Exemplo XXXVº - De lo que contesçió a un mançebo que casó con una muger muy fuerte et muy brava Anne Barton, in The Riverside Shakespeare, G. Blakemore Evans, textual editor; Boston, Houghton Mifflin, 1974; p. 106 יוסי עוזרד, בלכתו אל האישה - "אילוף הסוררת" מאת ויליאם שקספיר בתיאטרון באר־שבע; תרגום: אהוד מנור; בימוי: רוברט ווקר, חדשות, 2 בפברואר 1987 יואב לורך, לא ממריאים - "אילוף הסוררת" מאת ו. שייקספיר, הפקת תיאטרון באר־שבע, תרגום: אהוד מנור, בימוי: רוברט ווקר, כל העיר, 3 באפריל 1987 מיכאל הנדלזלץ, ומי יאלף את הבמאי?, באתר הארץ, 29 באוגוסט 2002 אילוף הסוררת, באתר הארץ, 27 ביוני 2002