laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
כלא קרסטי

כלא קרסטי (ברוסית: Кресты́, או СИЗО-1 Кресты УФСИН России по г. Спб и Ло) הוא בית מעצר לשעבר לפני משפט בסנקט פטרבורג, אחד המפורסמים והגדולים ברוסיה שנבנה בצורת פנאופטיקון. השם הרשמי עד דצמבר 2017 היה יחידת מעצר מספר 1 של סניף שירות בתי הסוהר הפדרלי בסנקט פטרבורג ובמחוז לנינגרד. ממוקם בגדות החימוש 7 בסנקט פטרבורג. כיום פועל המתקן כמושבת תיקון, כ-200 אסירים עוסקים בתיקון המתקן עצמו וביצוע שירותים אחרים. בתחילה, שימש כבית סוהר מבודד בפטרבורג, שנפתח בשנת 1893 בצד של ויבורג וכלל שני מבנים בצורת צלב, שיועדו לפושעים והכיל מעל אלף תאי כליאה בודדים, שאסיריהם נדרשו לעבוד. הכלא היה למופת לבניית בתי כלא מסוגו ברוסיה במאה ה-19 (ונבנו בתי כלא דומים בסמרה, צ'ליאבינסק וערים אחרות). בשנת 2017 הועברו כלל האסירים לכלא קרסטי החדש וכלא זה הפך למושבת תיקון. לאורך ההיסטוריה ידועים שלושה ניסיונות בריחה מהכלא: בליל 11 בנובמבר 1922, נמלט לנקה פנטלייב יחד עם כמה שותפים. הם נמלטו בעזרתו של אחד הסוהרים כדי לצאת מבניין הכלא, טיפסו על הקיר שעל העץ וירדו מבחוץ באמצעות חבלים ארוגים מראש מהשמיכות שלהם. בשנת 1991 ניסה השודד סרגיי מדוייב לברוח עם אקדח שהועבר אליו מהחוקרת נטליה וורונצובה. כשברח הוא פצע קשה מאבטח, אך הבריחה נכשלה והוא נלכד. בית המשפט גזר עליו הוצאה להורג בשנת 1995, שלאחר מכן הומר למאסר עולם. ב-23 בפברואר 1992 נעשה ניסיון בריחה של שבעה אסירים בראשות יורי פרפלקין ויורי שפראנוב. הם וחמשה אסירים נוספים לקחו שני מבקרים כבני ערובה. רובם נוטרלו וחוסלו במהלך הבריחה. פרפלקין נידון למוות בשנת 1995, לאחר מכן עונשו הומר למאסר עולם. ב-28 באפריל 1995, מול הכלא, בגדה הנגדית, הוקמה אנדרטה לזכר קורבנות הדיכוי הפוליטי בצורת שני ספינקסים מברונזה על כני גרניט על פי הפרויקט של מיכאיל שמיאקין. הספינקסים הלא שגרתיים הללו נראים מצד אחד כפנים נשיות צעירות, מצד שני הפונה לכלא, כגולגולות חשופות וחתוכות. בין הספינקסים על משטח הסוללה של האנדרטה נמצא חלון תא כלא מסוגנן. לאורך צדי כני הגרניט מונחות טבליות נחושת שעליהם חרוטות שורות מיצירותיהם של ניקולאי גומיליוב, אוסיפ מנדלשטם, אנה אחמטובה, נ. זבולוצקי, ד. אנדרה, דמיטרי ליכצ'וב, יוסף ברודסקי, יורי גלנסקוב, אלכסנדר סולז'ניצין, ולדימיר ויסוצקי וולדימיר בוקובסקי. ב-7 במאי 2015 נחנך לוח זיכרון שהוקדש למרשל מברית המועצות קונסטנטין רוקוסובסקי. באזור הקטן שבין רחוב שפלרנאיה וגדות יום ראשון, ניצבת אנדרטה למשוררת אנה אחמטובה, שבעלה (בשנת 1921) ובנה (בשנים 1938–1939) נכלאו בכלא קרסטי. האנדרטה הוקמה בדצמבר 2006. אנדרטה לזכר נפגעי הדיכוי הפוליטי (רו'), נהר הנייבה ומראה אל הכלא. כנסיית אלכסנדר נבסקי הקדוש במתחם הכלא מדיה וקבצים בנושא כלא קרסטי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של כלא קרסטי כלא קרסטי, ברשת החברתית אקס (טוויטר) היסטוריה וגורל (וידאו) חדשות רשמיות על כל המחלקות האזוריות בשירות בתי הסוהר הפדרלי של רוסיה האתר הרשמי של סניף סנקט פטרבורג ומחוז לנינגרד של שירות בתי הסוהר הפדרלי סרט תיעודי אודות הכלא, באתר smotrim.ru (ברוסית) "Документальный фильм «Последний бандит Советского Союза» из цикла Вахтанга Микеладзе «Приговорённые пожизненно»". В "Крестах" установят мемориальную доску маршалу Рокоссовскому Подробнее: https://neva.today/news/v-krestah-ustanovyat-memorialnuyu-dosku-marshalu-rokossovskomu-110683/
כלא קולפינו

כלא קולפינו הוא כלא שנפתח ב-22 בדצמבר 2017, והוא מהווה תחליף למרכז המעצר הישן שנודע בשם כלא קרסטי, ממנו ירש את התצורה, כמו גם את השם הרשמי והלא רשמי ("כלא קרסטי החדש"). מתקן המאסר ממוקם בסנקט פטרבורג, במחוז המשנה קולפינו, ברחוב קולפינסקאיה 9. כבר בשנות ה-90 של המאה ה-20, עלה רעיון לבנות תחליף לכלא קרסטי, עקב הצפיפות הרבה בו. אחת ממטרות הפרויקט הייתה העברת האסירים ממרכז העיר סנקט פטרבורג, אל פרברי העיר. כך, בניית הכלא החדש החלה בשנת 2007. הבנייה התקדמה באטיות מסיבות של אי-מימון וגם מבעיות טכניות וביורוקרטיות שונות. האדמה שנבחרה לבניית הכלא נמצאת לא רחוק מתחנת הרכבת אוקטיברסקאיה, במרחק קילומטר אחד מתחנת קולפינו. לאחר הכנת השטח החלה בניית הכלא עצמו. הבניינים עצמם הוקמו כבר בשנת 2010, אך מסירתם לשירות בתי הסוהר הפדרלי עוכבה שנים רבות. שניים משמונת הבניינים המתוכננים לא נבנו כתוצאה מליקויי בנייה. לכלא החדש יש שני קווי דמיון עם כלא קרסטי הישן. הראשונה היא התצורה, כתוצאה ממנה קיבל את שמו הלא רשמי "כלא קרסטי בחדש", אך בניגוד לכלא הישן, בו היו מבנים בני ארבע קומות, הכלא החדש כולל שמונה קומות. בדומה לכלא הישן, יש מרתף רב קומות, אך בניגוד אליו, גם מקלט תת-קרקעי. מבני הכלא מאסיביים וגדולים. ההיקף עצמו הוא שתי גדרות בטון בגובה של כמה מטרים. כושר התכולה של בית הסוהר הוא 4,000 איש; ארבעה אנשים בתא סטנדרטי אחד. השירותים בתאים מופרדים מן החלק העיקרי של התא על ידי דלת, השירותים עצמם דומים לעגלות, עשויות מתכת ופלסטיק כדי למנוע ונדליזם. את הבניינים מחברים מסדרונות ובכלא יש 11 קומות מעל הקרקע, התופסים יותר מ-30 הקטאר משטח הכלא הכולל, לכל הבניינים יש חיבורים זה לזה באמצעות מסדרונות מבלי שיהיה צורך לחצות את הרחוב בחורף. הכלא ממוקם רחוק ככל האפשר ממרכז העיר ונמצא כמעט על גבול מחוז המשנה קולפינו של העיר ומחוז המשנה טוסנו שבמחוז לנינגרד הסמוך, עם זאת, כמה מושבות תיקון נמצאות קרוב יותר למרכז העיר ומיועד לאסירים שניתן להם גזר דינם. למרות הקרבה למסילת הרכבת, אין דרכי גישה אליה, מה שמסבך את הובלת האסירים אליה. לאחר פתיחת הכלא החדש הופיע קו אוטובוס מספר 389 מתחנת קולפינו לבית הכלא החדש, כמו גם קו מספר 268, שבעבר הוביל מתחנת המטרו ריבצקוי לספיורני ועובר כעת אל הכלא החדש. לאחר פתיחת הגשר הדרומי עם התמשכות בניית הכלא, השתנה גם תוואי אוטובוס מספר 328. מדיה וקבצים בנושא כלא קולפינו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של כלא קולפינו מידע על עבודות הבנייה החל אכלוס כלא קולפינו, דיווח בערוץ זבזדה
יחסי האיטי–יפן

יחסי האיטי–יפן הם היחסים הדיפלומטיים בין רפובליקת האיטי לבין יפן. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים באפריל 1956. בשנת 2017, שוויו של הייצוא היפני להאיטי עמד על 7.3 מיליארד ין. באותה השנה, שוויו של היבוא היפני מהאיטי עמד על 455 מיליון ין. דצמבר 2012 – נשיא האיטי לשעבר, מישל מרטלי. על פי הלשכה היפנית המרכזית לסטטיסטיקה, באוקטובר 2017 חיו בהאיטי שלושים ושניים אזרחי יפן. לעומת זאת, ביוני 2018 התגוררו ביפן שלושים ואחד אזרחי האיטי. האיטי מיוצגת ביפן בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בטוקיו, בירת המדינה. יפן מיוצגת בהאיטי בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בפורט או פרינס, בירת המדינה. מדיה וקבצים בנושא יחסי האיטי–יפן בוויקישיתוף יחסי האיטי–יפן, באתר משרד החוץ היפני Embassy of Haiti in Japan, אתר השגרירות (בצרפתית) Embassy of Japan in Haiti, אתר השגרירות (בצרפתית)
רפאל צ'אסקובסקי

רפאל קז'ימייז' צ'אסקובסקי (בפולנית: Rafał Kazimierz Trzaskowski; נולד ב-17 בינואר 1972) הוא פוליטיקאי פולני וראש העיר הנוכחי של ורשה. הוא גם חוקר מדע המדינה המתמחה בלימודי אירופה. צ'אסקובסקי סיים את לימודיו במכון ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת ורשה ובמכללת אירופה בנטולין. הוא עבד כמתרגם סימולטני ומורה לאנגלית. הוא הרצה גם בבית הספר הארצי למינהל ציבורי ובקולגיום סוויטאס. הוא סיים את הדוקטורט בשנת 2004, עובד באוניברסיטה, וגם אנליסט. בעבר הוא למד בארצות הברית ובאוסטרליה, ושולט בכמה שפות זרות. הוא כיהן כחבר בפרלמנט האירופי (2009–2013), שר המינהל והדיגיטציה (2013–2014) וכן כמזכיר המדינה במשרד החוץ הפולני (2014–2015). הוא נבחר לסיים בשנת 2015. בבחירות המקומיות בפולין אוקטובר 2018 התמודד על ראשות עיריית ורשה מטעם הקואליציה האזרחית (פולין). צ'אסקובסקי גבר על מועמד חוק וצדק וקיבל 57 אחוז מהקולות בסיבוב הראשון והיה לראש עיריית ורשה. ב-15 במאי 2020 הוא נבחר למועמד הקואליציה האזרחית (פולין) לבחירות לנשיאות פולין. בבחירות שנערכו ביוני 2020 העפיל לסיבוב השני עם הנשיא המכהן אנדז'יי דודה, לאחר שזכה ב-30.4% מהקולות, אך הפסיד בסיבוב השני עם 48.9 אחוז (למעלה מ-10 מיליון קולות) מול 51.1 שקיבל יריבו, אנדז'יי דודה ממפלגת חוק וצדק השמרנית. מדיה וקבצים בנושא רפאל צ'אסקובסקי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של רפאל צ'אסקובסקי רפאל צ'אסקובסקי, ברשת החברתית פייסבוק רפאל צ'אסקובסקי, ברשת החברתית אקס (טוויטר) רפאל צ'אסקובסקי, ברשת החברתית אינסטגרם רפאל צ'אסקובסקי, סרטונים בערוץ היוטיוב Rafał Trzaskowski, wiadomosci "Małgorzata Kidawa-Błońska rezygnuje ze startu w wyborach prezydenckich". www.rmf24.pl (בפולנית). נבדק ב-2020-05-15. בחירות בפולין: הנשיא לא ניצח בסיבוב הראשון, באתר ynet, 28 ביוני 2020 ערך זה הוא קצרמר בנושא פוליטיקאים ובנושא פולנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מוחמד מחמוד חליל

מוחמד מחמוד ח'ליל (בערבית: محمد محمود خليل; 1877, קהיר – 27 בדצמבר 1953, פריז) היה משפטן, פוליטיקאי ואספן אמנות מצרי. כיהן כשר החקלאות ונשיא הסנאט המצרי. לאחר מותו הפך ביתו בקהיר למוזיאון מוחמד מחמוד ח'ליל, ובו חלק מאוסף האמנות שלו. לעיתים קרובות מופיע בצמוד לשמו תואר הכבוד ביי. מחמוד מחמוד ח'ליל נולד בקהיר בשנת 1877 למשפחה מצרית עשירה, שהייתה בעלת אדמות חקלאיות רבות. הוא למד חקלאות. לאחר מכן נסע לפריז ללימודי משפטים בסורבון. בשנת 1903 נשא את אמיליין הקטור לוס, שהיית זמרת ורקדנית. הוא שב עם אשתו לקהיר וחי באחוזתו הפרטית בגיזה. הוא פתח משרד לעריכת דין והחל לשבת בדירקטורים שונים של חברות מצריות גדולות, בהן "בנק החקלאות של מצרים". בשלבב מסוים בחייו החל לאסוף יצירות אמנות מודרניות. האוסף שלו היה באותה עת אחד היפים במזרח התיכון, והוא כלל יצירות מופת של אמנות צרפתית מהמאה ה-19. בשנת 1924 הקים בקהיר את "אגודת ידידי האמנויות היפות" בקהיר, אשר איגדה את בני משפחתו של הסולטאן, בעלי הון, מהנדסים בריטים, צרפתים ואיטלקים העובדים בקהיר. החל משנת 1925 מארגנת האגודה תערוכה שנתית של ציורים מזרחיים ומערבים. בשנת 1937 מונה לשר החקלאות במצרים. בשנת 1939 נבחר לנשיא הסנאט המצרי. בפברואר 1942 האשים אותו המלך פארוק בניסיון להקמת ממשלה חדשה, והוא הורחק מהשלטון. לאחר מלחמת העולם השנייה התמנה לכתב האקדמיה לאמנויות יפות בפריז. בשנת 1949 פיקח על התערוכה צרפת-מצרים שאורגנה בקהיר. מחמוד ח'ליל בילה שישה חודשים בשנה בצרפת. ב-27 בדצמבר 1953 הוא מת מהתקף לב, ללא ילדים. על פי חוקי הקוראן הוא הוריש לאשתו רבע מהונו. ביתו בגיזה והאוספים שבהם הפכו בשנת 1962 למוזיאון מוחמד מחמוד ח'ליל. Samir Raafat, "The House of Mohammed Mahmoud Khalil and How it became a National Museum," Cairo Times, 30 April 1998. נאדין נור א-דין, "פתיחת מוזיאון מוחמד מחמוד ח'ליל", אתר רסיף, 23.04.2021 [בערבית].
Free the Universe

Free the Universe (בעברית: שלום הוא המשימה) הוא אלבום האולפן השני של ההרכב מוזיקלי האמריקאי מייג'ור לייזר. האלבום יצא לאור ב-19 באפריל 2013, על ידי חברות התקליטים וורנר מיוזיק ו-Secretly Canadian. מתוך האלבום יצאו שמונה סינגלים. מידע על האלבום Free the Universe באתר MusicBrainz מידע על האלבום Free the Universe באתר AllMusic האלבום Free the Universe באתר Discogs Free the Universe, Genius (באנגלית) Free the Universe, נבדק ב-2020-05-11
הערה

האם התכוונתם ל... הערה (דין משמעתי) – ענישה ברמה הנמוכה ביותר בדין משמעתי הערה פיקודית – הערה הנרשמת בתיק האישי של קצין בצה"ל או במשטרת ישראל, בעקבות התנהגות שאינה הולמת או תפקוד לקוי כמפקד הערת אגב – אוֹבִּיטֶר, אמירה המופיעה בהחלטה של בית משפט, אך אינה נחוצה לצורך עצם ההכרעה בסכסוך הנדון הערת אזהרה – רישום במרשם המקרקעין בדבר התחייבות בכתב, של בעל המקרקעין או בעל הזכות במקרקעין, לעשות במקרקעין מסוימים עסקה או להימנע מלעשות בהם עסקה הערת עסק חי – הערה שמוסיף רואה חשבון לדוחות כספיים של חברה, ומשמעותה היא שיש ספק בהמשך קיומה של החברה לטווח של יותר משנה הערת שוליים – הערה המופיעה בשוליו (בדרך כלל בתחתיתו) של ספר או מאמר, ובה ניתן מידע, שמשיקולים שונים אינו ניתן בגוף הטקסט הערת שוליים (סרט) – סרט דרמה ישראלי בבימויו של יוסף סידר, שגם כתב את התסריט לסרט
רינלדו רינלדי

רינלדו רינלדי (באיטלקית: Rinaldo Rinaldi;‏ 1793, פדובה – 1873, רומא) היה פסל איטלקי. החל את הכשרתו בגילוף עץ אצל אביו בגיל שמונה, ובגיל ארבע עשרה החל בסיתות באבן, בגיל שמונה עשרה נשלח לאקדמיה לאמנויות יפות בוונציה אצל לאופולדו סיקוגנרה ומטייני, לאחר שנה קיבל מלגה ללמוד ברומא אצל אנטוניו קנובה, לאחר מותו של קנובה רינלדי הצטרף למועצה של הרפובליקה קצרת המועד ברומא ונעצר לזמן קצר. היה דקאן האקדמיה של סן לוקא. בשנת 1823 הפך רינלדי לחבר של כבוד באקדמיה לאמנויות יפות בוונציה ובאקדמיה ברומא. בשנת 1832 הפך רינלדי לחבר באקדמיה של הפנתיאון. ובשנת 1863 הפך רינלדי לחבר של כבוד באקדמיה לאמנויות יפות בפילדלפיה. רינלדי עוטר על ידי פיוס התשיעי ועל ידי ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה. מארי טליוני בארמיטאז' ארמיניה מחכה בארמיטאז' אדוניס בגלריית האקדמיה בוונציה כיירון ואכילס בקא' ד'אורו בוונציה האריה העצוב במונומנט לאנטוניו קנובה בבזיליקת סנטה מריה גלוריוזה דיי פרארי פרוטומה של טיציאן בקא' ד'אורו בוונציה אסטלה לפייטרו סטצ'יני נין של אנטוניו קנובה במוזיאון הלובר מדיה וקבצים בנושא רינלדו רינלדי בוויקישיתוף
הואנג ג'נג

הרפובליקה העממית של סין זהו שם סיני; שם המשפחה הוא הואנג. הואנג ג'נג (בסינית: 黄峥; פיניין: Huáng Zhēng) (נולד ב-1980) או בשמו המערבי קולין הואנג, הוא מיליארדר ואיש עסקים סיני. הוא מייסד ומנכ"ל חברת המסחר האלקטרוני Pinduoduo. בשש השנים מהקמת החברה בשנת 2015, ועד 2021, זינק הונו האישי למעל 72 מיליארד דולר. להואנג תואר שני במדעי המחשב מאוניברסיטת ויסקונסין. הואנג הצטרף לגוגל כמהנדס בשנת 2004. הוא גם התמחה במיקרוסופט. בשנת 2015 הקים את פינדואודואו. שלוש שנים מאוחר יותר, בעקבות הנפקה ראשונה לציבור של החברה ביולי 2018 בנאסד"ק, הוערך הונו של הואנג, שהחזיק ב-47% ממניות החברה בכ-14 מיליארד דולר בין רגע, מה שהקפיץ אותו למקום ה-13 ברשימת עשירי סין. בפברואר 2021 הגיע הונו למעל 69 מיליארד דולר. אתר האינטרנט הרשמי של הואנג ג'נג הפרופיל של הואנג, באתר פורבס "A Former Google Employee Just Became One of China's Richest People". fortune.com. נבדק ב-1 באוגוסט 2018. {{cite web}}: (עזרה) "How the pandemic boosted the net worth of China's fastest-rising billionaire". Fortune (באנגלית). נבדק ב-2020-06-24. ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פומפיי (פירושונים)

האם התכוונתם ל... פומפיי הוא שמה של עיר רומית עתיקה, וכן שמה של עיר מודרנית באיטליה הממוקמת בסמוך לחורבות פומפיי העתיקה. פומפיי – עיר רומית עתיקה במחוז קמפניה שבאיטליה פומפיי (עיר מודרנית) – עיר בנפת נאפולי שבמחוז קמפניה, איטליה פומפיי (ספר) – רומן בדיוני מאת רוברט האריס Pompeii (שיר) – שיר של הלהקה הבריטית באסטיל ימי פומפיי האחרונים (פירושונים)
וקטור M12

וקטור M12 (באנגלית : Vector M12) היא מכונית ספורט בתצורה קופה המוגדרת מכונית על מתוצרת יצרנית הרכב Vector Motors Corporation (אנ') חברת בת של Megatech (אנ') אשר יוצרה בארצות הברית בין השנים 1999–1995 דגם "וקטור M12" מבוסס על דגם למבורגיני דיאבלו יוצרו 17 יחידות (3 יחידות היו אב טיפוס) 2 דלתות - בתצורה "Scissor doors" (אנ') מספר מושבים : 2 מנוע מרכזי-אחורי 5.7 ליטר מנוע בנזין סוג הנעה : הנעה אחורית מרווח גחון - 13.2 ס"מ תאוצה בין 0–97 קמ"ש היא 304 קמ"ש יחידה בודדת שיוצרה השתתפה במרוצי מכוניות (ראו תמונות) "וקטור M12" דגם "ASR" "וקטור M12" "וקטור M12" וקטור WX-3 וקטור W2 וקטור W8 וקטור WX-8 מדיה וקבצים בנושא וקטור M12 בוויקישיתוף וקטור M12, סרטון באתר יוטיוב "וקטור M12" שנת 1996 - מכונית על supercars.net/blog/1996-vector-m12 "וקטור M12" auto.howstuffworks.com/vector-m12 "וקטור M12" - מפרט carfolio.com/specifications/models/car "וקטור M12" מכונית מספר 2, שנת 1997 bringatrailer.com/2016/11/13/number-two-of-14-1997-vector-m12
קול דודי (ניגון)

קול דודי הוא ניגון התעוררות מניגוני חב"ד, מהניגונים שהלחין רבי שניאור זלמן מלאדי מייסד חסידות חב"ד. מילות הניגון הם משיר השירים, המתפרש שבתוך הלב יש תמיד תשוקה לקבל את האור האלוקי, וה' מבקש רק "פתחי לי אחותי". קוֹל דּוֹדִי דוֹפֵק פִּתְחִי לִי אֲחֹתִי רַעְיָתִי יוֹנָתִי תַמָּתִי — מגילת שיר השירים, פרק ה', פסוק ב' בספר הניגונים חב"ד "קול דודי" הוא ניגון מספר ה' (5), הוא מופיע גם גרסה נוספת בספר הניגונים בחלק ב' ניגון מספר רי"א (211). הניגון הוא אחד מ"הניגונים המכוונים" שחיבר רבי שניאור זלמן. בחסידות חב"ד מנגנים אותו לרוב בהתוועדויות הנערכות בתאריכים הקשורים לאדמו"ר הזקן (כגון יום הולדתו ח"י באלול ויום ההילולא שלו כ"ד בטבת) ובעיקר בחודש אלול. ב-1961 הופיע הניגון באלבום "ניגוני חב"ד 2" של ניח"ח, בשנות ה-90 יצא לאור באלבום "ניגוני חב"ד 1" על ידי חנן בר סלע ב-2015 הופיע באלבום צמאה 2 בביצוע אביתר בנאי, באלבום "עצם הנשמה" 1 של הרב יאיר כלב. הניגון בוצע במהלך השנים גם על ידי יונתן רזאל, עמיר בניון, חיליק פרנק, ברי סחרוף, בני פרידמן, תזמורת ירושלים מזרח ומערב בניצוח תום כהן, הרב יצחק גינזבורג ואחרים. מידע על היצירה "קול דודי" באתר מיוזיק בריינז "קול דודי" באתר בית לזמר העברי לב לייבמן, ניגון 'קול דודי' - מעשרת ניגוני אדמו"ר הזקן ביצועים: שרים בהתוועדות אצל הרבי מלובביץ', י"ד אדר תשל"ב - 29 בפברואר 1972 טל נאה, טל נאה - קול דודי (חב"ד) להקת נשמחה - קול דודי דופק שמחה פרידמן ניגון "קול דודי דופק" מרדכי ברוצקי קול דודי דופק , וכן באלבום הניגונים המכוונים ב-2016 הופיע באלבום "התגלות" בביצוע של נמואל הרוש ודני אבידני - נמואל ודני אבידני - קול דודי ביוטיוב קולמוסהלב, ניגון 'קול דודי דופק' של אדמו"ר הזקן - בעל התניא שמואל זלמנוב (ובנו ישראל יוסף זלמנוב), ספר הניגונים, חלק ג', עמוד מ"ג ועמוד נ' | אלאור ולנר, "אוצר הניגונים חב"ד", ראשון לציון תש"פ, פרק ראשון, קטע "עשרת ניגוני אדמו"ר הזקן", בחלק א' עמוד 11 ביצוע קול דודי באתר חב"ד אורג חנן בר סלע, ניגוני חב"ד 1: עטיפת האלבום, השיר באלבום באתר הספרייה הלאומית (השנה לא נכונה), לשמיעת האלבום קול דודי אביתר בנאי קול דודי דופק - הרב יאיר כלב (עצם הנשמה מס' 1) Rabbi Yair Calev - Kol Dodi - Baal HaTanya קול דודי // מתוך מופע צמאה תש"פ // יונתן רזאל עמיר בניון מבצע את "קול דודי" חיליק פרנק: קול דודי דופק, 2010 בני פרידמן וחברים בניגון 'קול דודי' אתר רדיו קול חי קול דודי דופק, תזמורת ירושלים מזרח ומערב קול דודי, הרב יצחק גינזבורג, ביוטיוב ערך זה הוא קצרמר בנושא שירים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ג'ני אקין דלוני

ג'ני אקין דלוני, (באנגלית: Jenny Eakin Delony;‏ 1866–1949) הייתה ציירת ומחנכת אמריקאית. היא התמחה בדיוקנאות של דמויות מפורסמות והיסטוריות בארצות הברית, אך גם עשתה ציורי מיניאטורות, נוף, חיות בר, טבע דומם וציורי ז'אנר. דלוני נולדה בוושינגטון, ארקנסו, ב־13 במאי 1866, לאלצ'יני טרנר דלוני, עורך דין, ואליזבת פירסון דלוני. היא התחתנה עם נתנאל רייס מדנוור, קולורדו, ב -10 בדצמבר 1891, שנפטר בשנת 1893. נישואיה השניים היו לפול מיירוביץ', ב־19 בנובמבר 1910 בשיקגו, אילינוי. דלוני החלה את לימודיה המקצועיים באקדמיה לאמנות בסינסינטי משנת 1886 עד 1888. שנתיים לאחר מכן, נסעה לפריז, שם למדה באקדמיה ז'וליאן, האקדמיה דלקלה, ואצל הצייר פול-לואי דלנס. בהמשך למדה בבית הספר לאמנות בסנט לואיס בין השנים 1892 עד 1893, ואז נסעה ללמוד בוונציה, לפני שנת 1895, אצל הצייר האיטלקי סטפנו נובו. דלוני נכנסה "לבית ספר לאמנויות היפות" בפריז בשנת 1896, וזו הייתה השנה הראשונה שנשים יכלו ללמוד שם. היא הייתה בין הנשים הראשונות שלמדו אנטומיה אומנותית בבית הספר לרפואה בפריז. היא למדה בתקופה מסוימת אצל הצייר האמריקני ויליאם מריט צ'ייס והייתה מזכירתו האישית, בבית ספר הקיץ שצ'ייס ניהל בסאות'המפטון בלונג איילנד בשנים 1891–1902. שם עבדה לצד הציירת לידיה פילד אמט. ג'ני אקין דלוני הייתה אחת האמניות הראשונות מארקנסו שצברה מוניטין כציירת מצליחה בארצות הברית והכרה בינלאומית. היא הייתה חברה בליגה המקצועית לאמנים אמריקאיים, התאחדות ציירות ופסלים של נשים ובמועדון האומנויות הלאומי, שניהם בניו יורק. דלוני הפכה לאחת הראשונות שהציגו באקדמיה הלאומית לעיצוב. עבודותיה הוצגו בחברות ציירי המיניאטורות של פילדלפיה, בוסטון וניו יורק, מועדון האישה לאמנות של ניו יורק, האקדמיה הלאומית לעיצוב ומועדון צבעי המים של ניו יורק. דלוני הקימה את הסטודיו המקצועי הראשון שלה בליטל רוק, ובשנות ה-80 וה-1890 ציירה דיוקנאות של אזרחים מכובדים רבים. היא ייצגה את ארקנסו בתערוכות שונות: תערוכת המאה העולמית בניו אורלינס (1884), תערוכת המדינה בליטל רוק (1887), התערוכה הקולומביאנית העולמית בשיקגו (1893), ומדינות הכותנה והתערוכה הבינלאומית באטלנטה (1895). דלוני לימדה אמנות בווירג'יניה במשך שלוש שנים, תחילה במכון לנשים ברואנוק (1893–1894), אחר כך במכללה לנשים צעירות בנורפוק (1894–1896). משנת 1897 עד 1899, היא הייתה המנהלת הראשונה של מחלקת האמנות באוניברסיטת ארקנסו, בפאייטוויל. דלוני עזבה את פאייטוויל כדי להקים סטודיו בניו יורק בשנת 1900, והתעניינה באקטיביזם פמיניסטי בשנת 1903 היא הציגה באקדמיה הלאומית לאמנויות. היא נבחרה לייצג נשים אמריקאיות במועצה הבינלאומית של הנשים בברלין, גרמניה, שהתכנסה בשנת 1904 בין התאריכים 6 עד 18 ביוני. בשנת 1905, דיוקנה "האישה העשירה ביותר באמריקה", היל גרין, הוצגה כדף מלא ב"ניו יורק טיימס", והפך אותה לאמנית מפורסמת מאוד. הדיוקן נמצא כעת באוסף של מוזיאון ארקנסו ההיסטורי בליטל רוק. בשנת 1935 פרשה מעיסוק באמנות בניו יורק וחזרה לליטל רוק. היא גרה בבית הוריה לשעבר עם אחותה דייזי. נפטרה ב-1949 וקבורה בבית הקברות ההיסטורי באוקלנד בליטל רוק. מדיה וקבצים בנושא ג'ני אקין דלוני בוויקישיתוף Who's Who in Illinois. Chicago: Larkin, Roosevelt & Larkin, Ltd. 1947. p. 390. Pisano, Ronald G. A Leading Spirit in American Art: William Merritt Chase, 1849-1916. Seattle: Henry Art Gallery, 1983, p. 185.
מחוברים: לקט שירי ילדים

מחוברים: לקט שירי ילדים הוא מארז תקליטורים שאיגד שירי ילדים בולטים שהקליט הזמר אריק איינשטיין במהלך הקריירה שלו וגם אוסף שירים שהלחין קובי אשרת. המארז הופק על ידי חברת פונוקול ויצא לאור בשנת 2011. המארז כולל 2 תקליטורים: דיסק 1 - אוסף "לקט לילדים" של אריק איינשטיין (יצא בשנת 1981 ונערך מחדש על דיסק אחד, ללא השיר "פזמון ליקינטון" שנמצא באוסף המקורי). דיסק 2 - אוסף "הילדים" של קובי אשרת ובו 21 משירים שהלחין קובי אשרת, כאשר רובם לקוחים מפסטיבל שירי הילדים או פסטיגל בשנים שנערכו (הדיסק הרביעי מתוך אוסף מרובע שנקרא "דרך ארוכה" שיצא בשנת 2010 עם שירים של קובי אושרת). המוזיקה לשירים הולחנה על ידי קובי אשרת. האלבום באתר "דיסק סנטר" ל"אצא לי אל היער" ו"אני עומדת במעגל" ל"לרותי יש יום הולדת" ל"אצא לי אל היער" ו"אני עומדת במעגל" ל"לרותי יש יום הולדת"
יחסיות תרבותית

יחסיות תרבותית (באנגלית: Cultural Relativism) היא גישה הטוענת כי על-מנת להבין תרבות אחרת, יש להימנע משיפוט. כל תרבות מתאימה למאפיינים של חבריה. אין להעריך תרבות כטובה יותר או פחות מהאחרת, אלא יש ללמוד ולהבין תרבות על פי אמות המידה שלה עצמה. לפי גישה זו אפשר להתייחס לתרבות על פי הבנת הצרכים של אותה תרבות, ועל-פי הכרת מערכת המשמעויות שחברי התרבות עצמם נותנים למרכיבי תרבותם, ולא גורמים חיצוניים. גישת של היחסיות התרבותית תורמת לסובלנות כלפי אורחות חיים שונים ומעודדת את הבנתם. הסוציולוג ויליאם סאמנר ביטא השקפה זו באומרו: "המנהגים השוררים בזמן ובמקום כלשהם, ימצאו או לא ימצאו צידוקם ביחס לאותו זמן ולאותו מקום. מנהגים טובים הם אלה המתאימים היטב למצב. מנהגים רעים הם אלא שאינם מותאמים. תרבויות מתפתחות בתנאים הייחודיים לחברה נתונה: תנאי אקלים, משאבים טבעיים, פוליטיקה, כלכלה והיסטוריה, משום כך יימצאו הבדלים בין תרבויות." אחד המאמרים החשובים בתחום היחסיות התרבותית הוא פולחן הגוף של ה"יאקירמא" של הורס מינר. אתנוצנטריות יחסיות תרבותית במילון סוציולוגיה (תשע"ו), באתר האקדמיה ללשון העברית ערך זה הוא קצרמר בנושא מדעי החברה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מסילת הרכבת לתל ליטוינסקי

מסילת הרכבת מתחנת הרכבת כפר ג'יניס לבסיס הצבאי תל ליטוינסקי הייתה שלוחת רכבת צבאית, באורך כ-13 ק"מ, בבעלות הצבא האמריקאי שסללו הבריטים באביב 1943. המסילה הייתה פעילה בערך עד אוקטובר 1943. במהלך מלחמת העצמאות פעלה המסילה למשך מספר ימים לפינוי פצועים. במסגרת המערכה בצפון אפריקה, במחצית שנת 1942, נסלל בבסיס חיל האוויר הבריטי בלוד (RAF Lydda) מסלול נוסף על ידי חיל האוויר האמריקאי. ומחודש יולי 1942 ועד נובמבר 1943, הוצבו והופעלו מהשדה שתי הטייסות של מטוסי B-17‏ מבצר מעופף ו-B-24 ליברייטור של "חיל האוויר המזרח־תיכוני של צבא ארצות הברית" (US Army, Middle East Air Force - USAMEAF). בתל ליטוינסקי (תל השומר של היום) פעל בית חולים צבאי אמריקאי מס' 24 אליו הובאו פצועים מהחזית האפריקאי וכן מתקנים שונים הקשורים לשתי הטייסות האמריקאיות שחנו בשדה התעופה בלוד. על מנת לחבר את שדה התעופה בלוד ואת תל ליטוינסקי נבנתה השלוחה שהתפצלה מהמסילה המזרחית צפונית לתחנת הרכבת כפר ג'יניס, באורך כ-13 ק"מ עד לתל ליטוינסקי. המסילה הייתה בבעלות הצבא האמריקאי, אך תוכננה ונבנתה על ידי מהנדסים ופועלים של Palestine Railway, גם הציוד הנייד (קטרים וקרנות) וכוח האדם שנדרש להפעלת הרכבות בקו היה בחלקו הגדול של הרכבת המנדטורית ובחלקו הקטן הרכבת הצבאית לארץ ישראל של משרד המלחמה הבריטי ושל הצבא האמריקאי. עם התרחקות החזית באפריקה מערבה, בסתיו 1943, פונו הכוחות האמריקאים מהארץ, בעקבות כך הופסק שימוש במסילה, וזמן קצר לאחר מכן פורקו הפסים של המסילה הנטושה בקטע שמיהוד מערבה, על ידי תושבי כפר עאנה הערבית הסמוך, שהשתמשו בפסים ובאדנים לצרכים שונים. לכן ניתן לראות שמפות בריטיות משנת 1945 מופיע רק קטע המסילה בין תחנת כפר ג'יניס ליהוד. תקופת מלחמת העצמאות פעל בתל ליטוינסקי בית חולים צבאי מס' 5 של צה"ל. אליו הובאו פצועים רבים מקרבות התקפה על כיס פלוג'ה (מבצע חיסול), בין התאריכים 27 בדצמבר ועד 29 בדצמבר 1948. בעקבות מחסור בכלי רכב וצורך בפינוי מספר גדול של פצועים, באותם שלושה ימים הופעלו רכבות מיוחדות של קטר ושני קרונות משא שבתוכן הניחו שתי קומות של אלונקות עם פצועים. לצורך כך, בתחנת הרכבת של הר-טוב (תחנת רכבת בית שמש של היום) נפתחה תחנת איסוף ומיון פצועים, הרכבת חנתה בתחנה באופן קבוע והייתה מוכנה להפעלה. המסילה של השלוחה הגיעה רק עד כפר יהודייה ומשם בית החולים בתל ליטוינסקי אסף את הפצועים. ברגע שרכבת יצאה מתחנת הרכבת בהר טוב עם הפצועים, הרכבת הריקה נשלחה להרטוב מלוד. הפצועים הקשים הועברו באמבולנסים לבתי החולים בירושלים. בתחילת שנות החמישים נשקלו התוכניות לחידוש המסילה לבסיס תל השומר אולם הן נדחו עקב בעיות תקציב ושיקולי כדאיות כלכליים. באמצע שנות החמישים פורקו המסילות והאדנים. היום נשארו שרידים בודדים מהמסילה: עמודי גשר בטון מעל נחל בית עריף שני גשרוני בטון באזור התעשייה של יהוד שרידי הסוללה ליד בני עטרות, בסביבת צומת הטייסים שרידי הגשר נמצאים כ-400 מטר מזרחית לכביש 40, סמוך לגדר התעשייה האווירית. אמיר פניני, המסילה האמריקאית בארץ ישראל, באתר 'מאמרים', 15 בינואר 2007.