הממלכה התיכונה (מצרים)

ממלכת מצרים התיכונה (הידועה גם בשם תקופת האיחוד מחדש) היא התקופה בהיסטוריה של מצרים העתיקה לאחר תקופה של חלוקה פוליטית המכונה תקופת הביניים הראשונה (אנ'). הממלכה התיכונה התקיימה בין 2040 ל-1782 לפנה"ס בקירוב, החל מאיחודה מחדש של מצרים תחת שלטונו של מנתוחותפ השני (Mentuhotep II) בשושלת האחת עשרה (אנ') ועד לסוף השושלת השתים עשרה. שליטי השושלת האחת עשרה שלטו מתבאי ומלכי השושלת השתים עשרה שלטו מאל-לישט. המושג "הממלכה התיכונה" כאחת משלוש "תקופות הזהב" (אנ') נטבע בשנת 1845 על ידי האגיפטולוג הגרמני ברון פון בונסן (Christian Charles Josias von Bunsen), והגדרתו התפתחה באופן משמעותי לאורך המאות ה-19 וה-20. חלק מהחוקרים כוללים גם את השושלת השלוש עשרה של מצרים (אנ') במלואה לתקופה זו, ובמקרה זה הסתיימה תקופת הממלכה התיכונה בסביבות 1650 לפנה"ס, בעוד שאחרים כוללים אותה רק עד מרנפר איי (Merneferre Ay) בסביבות 1700 לפנה"ס, המלך האחרון של שושלת זו ששלט במצרים העליונה ומצרים התחתונה. במהלך תקופת הממלכה התיכונה הפך אוסיריס לאלוהות החשובה ביותר בדת העממית. אחרי תקופת הממלכה התיכונה באה תקופת הביניים השנייה של מצרים (אנ'), תקופה נוספת של חלוקה שלטונית שכללה שלטון זר במצרים התחתונה על ידי חיקסוס של מערב אסיה. לאחר קריסת הממלכה הקדומה, נכנסה מצרים לתקופה של כוח פרעוני מוחלש ומבוזר. תקופה זו נקראת תקופת הביניים הראשונה (אנ'). לקראת סוף תקופה זו, שתי שושלות יריבות, הידועות באגיפטולוגיה בשם העשירית והאחת-עשרה, נלחמו על השליטה על המדינה כולה. שושלת תבאי האחת-עשרה שלטה רק בדרום מצרים מהאשד הראשון ועד לנום העשירי של מצרים העליונה. מצפון, מצרים התחתונה נשלטה על ידי השושלת העשירית היריבה מהרקליאופוליס. המאבק היה אמור להסתיים על ידי מנתוחוטפ השני (אנ'), שעלה על כס המלכות בתבאי בשנת 2055 לפני הספירה. במהלך שנת מלכותו הארבע עשרה של מנתוחוטפ השני, הוא ניצל מרד בנום תיניס כדי לפתוח בהתקפה על הרקליאופוליס, שגילתה התנגדות מועטה. לאחר הפיכת השליטים האחרונים של השושלת העשירית, החל מנתוחוטפ השני לבסס את כוחו בכל מצרים, תהליך אותו סיים בשנה ה-39 למלוכתו. מסיבה זו, מנתוחוטפ השני נחשב כמייסד הממלכה התיכונה. מנתוחוטפ השני פיקד על מסעות קטנטנים עד דרומו של האשד השני בנוביה, שקיבלה את עצמאותה במהלך תקופת הביניים הראשונה (אנ'). הוא גם החזיר את ההגמוניה המצרית על אזור סיני, שאבדה למצרים מאז תום הממלכה הקדומה. כדי לבסס את סמכותו, הוא החזיר את פולחן השליט, תוך שהוא מציג את עצמו כאל בחייו, כשהוא עוטה את כיסויי הראש של אמון ומין. הוא מת לאחר שלטון של 51 שנים והעביר את כס המלכות לבנו, מנתוחוטפ השלישי (אנ'). מנתוחוטפ השלישי שלט רק שתים-עשרה שנים, במהלכן המשיך לבסס את שלטון תבאי על מצרים כולה, תוך בניית שורה של מבצרים באזור הדלתא המזרחית כדי להבטיח את מצרים מפני איומים מאסיה. הוא גם שלח את המשלחת הראשונה לפונת במהלך תקופת הממלכה התיכונה, באמצעות ספינות שנבנו בקצה ואדי חמאמאט, על הים האדום. מנתוחוטפ השלישי הוחלף על ידי מנתוחוטפ הרביעי (אנ'), ששמו, באופן משמעותי, מושמט מכל רשימות המלכים המצריים הקדומים. רשימת המלכים מטורינו טוענת שאחרי מנתוחוטפ השלישי הגיעו "שבע שנים ללא מלכים". למרות היעדר זה, שלטונו מעיד על כתובות בודדות בוואדי חמאמאת (אנ') המתעדות משלחות לחוף הים האדום ולחציבת אבן עבור האנדרטאות המלכותיות. מנהיג המשלחת הזו היה הווזיר שלו אמנמחת, שלפי ההנחה היה הפרעה לעתיד אמנמחת הראשון, השליט הראשון של השושלת השתים עשרה. היעדרותו של מנתוחוטפ הרביעי מרשימות המלך עוררה את התיאוריה שאמנמחת הראשון השתלט על כסאו. אמנם אין תיאורים עכשוויים של מאבק זה, אך עדויות נסיבתיות מסוימות עשויות להצביע על קיומה של מלחמת אזרחים בסוף השושלת ה-11. כתובות שהשאיר אחד נהרי, הטי-א (אנ') של הרמופוליס (אנ'), מעידות על כך שהוא הותקף במקום שנקרא שדיאט-שה על ידי כוחות השליט המכהן, אך כוחותיו ניצחו. חנומחוטפ הראשון (אנ'), פקיד תחת אמנמחת הראשון, טוען כי השתתף במשט של עשרים ספינות שנשלחו להרגעת מצרים העליונה. דונלד רדפורד הציע לפרש אירועים אלה כעדות למלחמה גלויה בין שני הטוענים לשושלת. מה שבטוח הוא שאמנמחת הראשון עלה לשלטון אף על פי שלא היה זכאי לכך מלידה מלכותית. ערך מורחב – השושלת השתים עשרה של מצרים החל מהשושלת השתים עשרה ואילך, החזיקו הפרעונים, לעתים קרובות, בצבאות יציבים ומאומנים היטב, שכללו כוחות נוביים. אלה היוו את הבסיס לכוחות גדולים יותר שגויסו להגנה מפני פלישה, או משלחות במעלה הנילוס או מעבר לסיני. עם זאת, הממלכה התיכונה הייתה בעצם הגנתית באסטרטגיה הצבאית שלה, עם ביצורים שנבנו באשד הראשון של הנילוס, בדלתא ומעבר למצר יבשה סיני. בתחילת תקופת שלטונו, נאלץ אמנמחת הראשון לצאת למערכה באזור הדלתא, שלא זכתה לתשומת לב רבה כמו במצרים העליונה במהלך השושלת האחת עשרה. כמו כן, הוא חיזק את ההגנות בין מצרים לאסיה, ובנה את "חומות השליט" באזור הדלתא המזרחית. אולי בתגובה לתסיסה התמידית הזו, בנה אמנמחת הראשון עיר בירה חדשה למצרים בצפון, הידועה בשם אמנמחת-איטיטאווי ("Amenemhet-Itjtawy"), פירושה "אמנמחת, שליט שתי הארצות". מיקומה של בירה זו אינו ידוע, אך מיקומה ככל הנראה ליד הנקרופוליס של העיר, אל-לישט (אנ') של היום. בדומה למנתוחותפ השני, חיזק אמנמחת את תביעתו לסמכות באמצעות תעמולה. בפרט, נבואת נפרטי מתוארכת בערך לתקופה זו, ומתיימרת להיות אורקל של כוהן הממלכה העתיקה, אשר חוזה מלך, אמנמחת הראשון, שיקום מהדרום הרחוק של מצרים כדי להחזיר את הממלכה לאחר מאות שנים של כאוס. למרות התעמולה, אמנמחת מעולם לא החזיק בכוח המוחלט שנקבע בתיאוריה על ידי פרעוני הממלכה הקדומה. בתקופת הביניים הראשונה, צברו נומארכים (אנ'), מושלי נומי מצרים, כוח ניכר. תפקידיהם הפכו למשפחתיים, ומספר נומארכים כרתו בריתות נישואים עם נומארכים של נומים שכנים. כדי לחזק את מעמדו, דרש אמנמחת רישום קרקעות, שינוי גבולות הנומים ומינוי נומארכים באופן ישיר כאשר התפנו משרות, אך השלים עם שיטת הנומארכים, כנראה כדי להרגיע את הנומרכים שתמכו בשלטונו. זה העניק לממלכה התיכונה ארגון פיאודלי מסודר יותר ממה שהיה במצרים לפני כן וגם לאחר מכן. בשנת מלכותו העשרים, מינה אמנמחת את בנו סנוסרת הראשון לשלטון קורגנטי (אנ') לצידו, והחל נוהג שישמש שוב ושוב בכל שאר הממלכה התיכונה ושוב במהלך הממלכה החדשה. בשנת מלכותו השלושים של אמנמחת, נרצח ככל הנראה במזימה שלטונית. סנוסרת, בקמפיין נגד הפולשים הלובים, חש לאיטיטאווי כדי למנוע השתלטות על הממשל. במהלך שלטונו, המשיך סנוסרת במנהג של מינוי ישיר של נומארכים, וערער את האוטונומיה של כוהנות מקומית על ידי בנייה במרכזי פולחן ברחבי מצרים. תחת שלטונו, התקדם צבא מצרים דרומה לתוך נוביה עד לאשד השני, בנו מבצר גבול בבוהן וסיפחו את כל נוביה התחתונה כמושבה מצרית. סנוסרת הראשון גם הפעיל את שליטתו על אדמת כוש, מהאשד השני ועד השלישי, כולל האי סאי. הכתובת הדרומית ביותר המכילה את שמו של סנוסרת הראשון (Sesostris I) נמצאה באי ארגו, מצפון לדונגולה המודרנית. במערב, הוא ביסס את כוחו על נאות המדבר, והרחיב מגעים מסחריים לתוך סוריה עד אוגרית. בשנת מלכותו ה-43, מינה סנוסרת את אמנמחת השני לתפקיד קורגנטי-זוטר, לפני שמת בשנת מלכותו ה-46. תקופת שלטונו של אמנמחת השני אופיינה כשקטה ברובה, אך תיעודים מיומניו הטילו ספק בהערכה זו. מבין הרישומים הללו, שנשמרו על חומות המקדש בטוד ובממפיס, ניתן למצוא תיאורים של הסכמי שלום עם ערים מסוימות באזור סוריה, וסכסוך צבאי עם אחרות. אמנמחת גם בנה משלחת שנעה דרומה דרך נוביה התחתונה כדי לבדוק את וואוואט (אנ'). לא נראה שאמנמחת המשיך במדיניות של קודמיו למינוי נומארכים, אלא נתן לה להפוך שוב לייחוס משפחתי. משלחת נוספת לפונט מתוארכת לתקופת מלכותו. בשנת מלכותו ה-33, הוא מינה את בנו סנוסרת השני לשלטון קורגנטי (אנ') לצידו. הוכחות לפעילות צבאית מכל סוג בתקופת שלטונו של סנוסרת השני אינן קיימות. נראה כי סנוסרת התמקד בסוגיות ביתיות, במיוחד בהשקיית הפיום (אנ'). פרויקט רב-דורי זה נועד להמיר את נווה המדבר פיום לשטח יצרני של קרקע חקלאית. בסופו של דבר הציב סנוסרת את הפירמידה שלו באתר אל-לחון (El Lahun), בסמוך לצומת הנילוס ותעלת ההשקיה העיקרית של פיום, בחר יוסף. הוא שלט רק חמש עשרה שנים, מה שמסביר את האופי הבלתי שלם של רבים מהמבנים שלו. בנו, סנוסרת השלישי, ירש אותו. סנוסרת השלישי היה שליט-לוחם, שלעתים קרובות יצא לשטח בעצמו. בשנתו השישית, חפר מחדש תעלה של הממלכה הקדומה סביב האשד הראשון כדי להקל על השיט טדרכי ההגעה לנוביה העליונה. הוא השתמש בה כדי להשיק סדרה של מסעות צבאיים אכזריים בנוביה בשנותיו השישית, השמינית, העשירית והשש-עשרה. לאחר ניצחונותיו, בנה סנוסרת סדרה של מבצרים כבירים ברחבי המדינה כדי לבסס את הגבול הפורמלי בין כיבושים מצריים לנוביה הבלתי נכבשת בסמנה (אנ'). אנשי המבצרים הללו חויבו לשלוח דיווחים תכופים לבירה על תנועותיהם ופעילויותיהם של ילידי מדג'יי (Medjay) המקומיים, שחלקם שרדו, וחושפים באיזו חזקה התכוונו המצרים לשלוט בגבול הדרומי. אנשי מדג'יי לא הורשו להגיע צפונית לגבול בסירה, וגם לא יכלו להיכנס דרך היבשה עם עדריהם, אבל הם הורשו להגיע למבצרים מקומיים כדי לסחור. לאחר מכן, החל סנוסרת במערכה נוספת בשנתו ה-19 אך חזר לאחור עקב רמות מפלס נמוכות חריגות של הנילוס, שסיכנו את ספינותיו. מצפון, תיעד אחד מחייליו של סנוסרת מסע לתוך כנען, אולי נגד שכם הקדומה. ההתייחסות היחידה למערכה צבאית נגד מקום מסוים בכנען מספרות הממלכה התיכונה, אם כי ישנן התייחסויות אחרות לפעולה נגד אסייתים. לא ידוע אם מצרים רצתה לשלוט בכנען כמו צפון נוביה, אך נמצאו בה חותמות אדמיניסטרטיביות רבות מהתקופה, כמו גם אינדיקציות נוספות לפעילות מוגברת צפונה בתקופה זו. כמו בממלכה הקדומה, הקשר היה חזק במיוחד עם גבל,שהייתה ידועה בעץ היקר שבשטחה. Allen, James P. Middle Egyptian Literature: Eight Literary Works of the Middle Kingdom. Cambridge, UK: Cambridge University Press, 2015. Bourriau, Janine. Pharaohs and Mortals: Egyptian Art in the Middle Kingdom. Cambridge, UK: Fitzwilliam Museum, 1988. Grajetzki, Wolfgang. The Middle Kingdom of Ancient Egypt: History, Archaeology and Society. Bristol, UK: Golden House, 2006. Kemp, Barry J. Ancient Egypt: Anatomy of a Civilization. 2d ed. London: Routledge, 2006. Oppenheim, Adela, Dieter Arnold, and Kei Yamamoto. Ancient Egypt Transformed: The Middle Kingdom. New York: Metropolitan Museum of Art, 2015. Parkinson, Richard B. Voices From Ancient Egypt: An Anthology of Middle Kingdom Writings. Norman: University of Oklahoma Press, 1991. Poetry and Culture in Middle Kingdom Egypt: A Dark Side to Perfection. London: Continuum, 2002. Szpakowska, Kasia. Daily Life in Ancient Egypt. Oxford: Blackwell, 2008. Wendrich, Willeke, ed. Egyptian Archaeology. Chichester, UK: Wiley-Blackwell, 2010. מדיה וקבצים בנושא הממלכה התיכונה בוויקישיתוף הממלכה התיכונה, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית) Scientific tool for converting calendar dates mentioned in Greek and Demotic Papyri from Egypt into Julian dates Egyptian art in the middle kingdom. Schneider, Thomas (27 August 2008). "Periodizing Egyptian History: Manetho, Convention, and Beyond". In Klaus-Peter Adam (ed.). Historiographie in der Antike. Walter de Gruyter. pp. 181–197. ISBN 978-3-11-020672-2. David, Rosalie (2002). Religion and Magic in Ancient Egypt. Penguin Books. p. 156 Grimal. (1988) p. 156 Grimal. (1988) p. 155 Shaw. (2000) p. 149 Habachi. (1963) pp. 16–52 Grimal. (1988) p. 157 Shaw. (2000) p. 151 Shaw. (2000) p. 156 Redford. (1992) p. 71. Gardiner. (1964) p. 124. Redford. (1992) p. 72. Gardiner. (1964) p. 125. Redford. (1992) p.74 "Guardian Figure". www.metmuseum.org. Metropolitan Museum of Art. Retrieved 9 February 2022. p5. 'The Collins Encyclopedia of Military History', (4th edition, 1993), Dupuy & Dupuy. Arnold. (1991) p. 20. Shaw. (2000) p. 148 Arnold. (1991) p. 14. Shaw. (2000) p. 158 Grimal. (1988) p. 159 Gardiner. (1964) p. 128. Grimal. (1988) p. 160 Gardiner. (1964) p. 129 Shaw. (2000) p. 160 Shaw. (2000) p. 175 Shaw. (2000) p. 162 Shaw. (2000) p. 161 Grimal, Nicolas (1994). A History of Ancient Egypt. Wiley-Blackwell (July 19, 1994). p. 164. Grimal. (1988) p. 165 Murnane. (1977) p. 5. Shaw. (2000) p. 163 Murnane. (1977) p. 7. Shaw. (2000) p. 164 Gardiner. (1964) p. 138. Grimal. (1988) p. 166 Shaw. (2000) p. 166 Gardiner. (1964) p. 136. Gardiner. (1964) p. 135. Redford. (1992) p. 76. Bar, S.; Kahn, D.; Shirley, J.J. (2011). Egypt, Canaan and Israel: History, Imperialism, Ideology and Literature (Culture and History of the Ancient Near East). BRILL. p. 198. The Middle Kingdom (1938–c. 1630 BCE) and the Second Intermediate period (c. 1630–1540 BCE) Gee, John (2004). "Overlooked Evidence for Sesostris III's Foreign Policy". Journal of the American Research Center in Egypt. 41: 23–31. doi:10.2307/20297185. JSTOR 20297185. Steiner, Margreet L.; Killebrew, Ann E. (2014). The Oxford Handbook of the Archaeology of the Levant: c. 8000-332 BCE. Oxford University Press. pp. 72–73.