laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
יחיא קורח

רבי יחיא קורח (ה'ת"ר, 1840 – ה'תרמ"א, 1880) היה מגדולי חכמי תימן במאה ה-19, מחבר פירוש "מרפא לשון" על תרגום אונקלוס ועוד. נולד בשנת 1840 בצנעא, בירת תימן, לרבי שלום קורח. בהיות רבי יחיא כבן עשר נפטרו הוריו. בגלל גזירת היתומים החביאו רבי יחיא חבשוש וגידלו. כשגדל למד תורה אצל הרב יוסף צאלח. מאוחר יותר המשיך את לימודיו בישיבה הכללית. גם כאן בלט רבי יחיא קורח בגדלותו בתורה, על אף היותו צעיר לימים. עני מרוד היה, והתפרנס מכתיבת ספרי תורה. השתייך לחבורת רבנים צנעאניים שהושפעו מתנועת ההשכלה היהודית באירופה, לצד הרב יחיא קאפח, האחים חיים וסלימאן חבשוש, הרב סעיד ערוסי ואחרים. חיבר את הספר "משכיל דורש" על התורה בדרך הפרד"ס, הכולל בירורי הלכה ומנהג. החשוב שבחיבוריו הוא ספרו "מרפא לשון", שהוא ביאור לתרגום אונקלוס על התורה, תוך בירור וחיפוש אחר הנוסחאות המדויקות של מסורת תימן. בין שני הספרים יש הבדלי סגנון בולטים: בראשון אין מן הפולמוס וההתקוממות לרומם ולהגן על המקובל במסורת תימן. גם כשהוא משיג על מפרשים שקדמוהו הוא כותב בנחת וברכות. לעומת זאת, בספר השני יש מן הקנאה למסורת אבות שחלילה לא תישכח ושנינות לשונו היא גם כנגד גדולים וטובים, למשל החזיק במנהג תימן באכילת חגבים נגד פסיקתו של הרב חיים בן עטר בפרט השיג על חיבורו של הרב נתן מרקוס אדלר, מחבר הספר "נתינה לגר" על תרגום אונקלוס, לדעתו, התייחס הנתינה לגר לדברי אונקלוס כאל דברי גר וכאילו שאונקלוס תרגם מדעתו. כשהנתינה לגר הקשה על התרגום מסוגיה שבתלמוד, דחה הרב קורח את דבריו בחריפות רבה. שני חיבוריו מצטיינים בעמקותם ובבקיאותו בתלמוד ובמפרשים. כמו כן חיבר את "משכיל שיר ידידות" ו"משכיל על נגינות" על שיריו של "גאון בני תימן", כלשונו, רבי שלום שבזי ומשוררים נוספים. הרב קורח נפטר בשנת 1880 בגיל 40 שנה. בנו עמרם, שהתייתם מאביו בגיל עשר, נתמנה לימים לרב הראשי האחרון לגלות תימן. שלמה קורח "הקדמה", בתוך יחיא קורח, משכיל דורש, 2005 [1964] עמרם קורח, סערת תימן, 1954 יחיא קורח, באתר "החכם היומי" יחיא בן שלום קרח (1840-1881), דף שער בספרייה הלאומית מרפא לשון, פרשת שמיני, "...ואסר אכילת הארבה המפורסם שהוא מותר בקצת אמתלאות והוכחות, לא מכח שום טענה אמיתית והרואה יראה דבריו שאינם מוכרחים לפי טעמיו, כל שכן וכל שכן נגד בעלי הקבלה ופירוש התרגום ודברי הגאונים ז"ל, שדבריהם דברי קבלה..." וכך הוא כותב: ...אמנם דע, כי לא מחכמה להקשות מהפסק על התרגום, שאינו אלא מפני שעולם הפוך הוא (הנתינה לגר) רואה, כאילו אונקלוס למד ש"ס, ושלמד אותו ואחר כך למד המקרא כמנהג האשכנזים, ועל פיו תרגם התורה, ואינו כן חס ושלום ...
1370

שנת 1370 היא השנה ה-70 במאה ה-14. זוהי שנה רגילה, שאורכה 365 ימים. באותה תקופה הלוח הגרגוריאני עוד לא היה קיים, ולכן שנה זו קיימת בלוח היוליאני בלבד. כל התאריכים שלהלן הם לפי הלוח היוליאני. טימור לנג מסיים את כיבוש מרכז אסיה ומייסד את האימפריה הטימורית. לאיוש הראשון מלך הונגריה מתמנה למלך פולין לודמיר נכבשת על ידי ליטא 24 במאי – הסכם שטרלזונד מסיים מלחמה בין דנמרק לבין ברית ערי הנזה אולף השני, מלך דנמרק, נסיך נורווגי (נפטר ב-1387). ויליאם, דוכס אוסטריה, (נפטר ב-1406). יוחנן השביעי פלאולוגוס, קיסר האימפריה הביזנטית (נפטר ב-1408). יאן ז'יז'ה, מנהיג הגוסיטים. נפטר ב-1424. 11 באפריל – פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה (נפטר ב-1428) 5 בנובמבר – קז'ימייז' הגדול, מלך פולין (נולד ב-1310) 19 בדצמבר – האפיפיור אורבנוס החמישי (נולד ב-1310) קז'ימייז' השלישי, מלך פולין (נולד ב-1310). להלן לוח שנה יוליאני – עברי משולב עם ימים בינלאומיים. חגים ומועדים עבריים: Nothing. ילידי 1370‎ נפטרים ב-1370‎ מדיה וקבצים בנושא 1370 בוויקישיתוף
הלגיון הספרדי

הלגיון הספרדי (בספרדית: Legión Española), לשעבר יחידת הזרים (בספרדית: Tercio de Extranjeros) הוא יחידה מיוחדת בצבא הספרדי, אשר הוקמה בשנת 1920 על פי הדגם של לגיון הזרים הצרפתי. החל משנת 1987 הופסקה קבלת אזרחים זרים ליחידה, לכן שונה שמה ל"הלגיון הספרדי". הלגיון הספרדי הוא יחידה מסדר גודל דיוויזיוני ומשרתים בו כ-8,000 חיילים. ב-28 בינואר 1920 פורסמה פקודתו של מלך ספרד אלפונסו ה-13 על הקמת רגימנט הזרים בצבא הספרדי. בספטמבר אותה שנה מונה כמפקדו סגן-אלוף חוסה מיליאן אסטראי (José Millán Astray), האיש שפעל רבות להקמת יחידת הזרים הזו. סגנו היה רב-סרן בשם פרנסיסקו פרנקו, לימים הדיקטטור ששלט בספרד במשך שנות דור. ב-20 בספטמבר 1920 נרשם מתנדב הראשון ליחידה, ועד היום נחשב תאריך זה ליום חג של הלגיון. בהתחלה הורכב הלגיון מרגימנט אחד, אשר כלל מפקדה ושלושה גדודים. כל גדוד הורכב משתי פלוגות רובאיות, פלוגת מקלעים ופלוגת מפקדה. מפקדת היחידה הייתה בעיר סאוטה שבמרוקו הספרדית והוא השתייך ל"צבא אפריקה". המלחמה הראשונה בה השתתף הלגיון היה מרד השבטים הברברים בצפון אפריקה (מרד הריף). הלגיון הצטיין בקרב במובלעת מלייה, כאשר מנע נפילת עיר נמל זו לידי המורדים האפריקניים בפיקודו של עבד אל כרים. בשנת 1936, עם פרוץ מלחמת האזרחים בספרד, עבר הלגיון לצד המורדים הלאומניים. בעזרת מטוסים גרמניים ואיטלקיים הועברו מרבית יחידות הלגיון מאפריקה לספרד כדי להילחם בצבא של הרפובליקנים. הלגיון היה לחוד החנית של הכוחות הלאומניים במלחמה זו. במהלך המלחמה כלל הלגיון 18 גדודי חיל רגלים, גדוד שריון, גדוד הנדסה קרבית ויחידה למבצעים מיוחדים. לאחר סיום מלחמת האזרחים צומצם הלגיון משמעותית, רוב יחידותיו פורקו והוא הוחזר לבסיסיו במרוקו הספרדית. בשנת 1956, כאשר מרוקו זכתה בעצמאותה, הפכו יחידות הלגיון לחיל מצב בשתי מובלעות ספרדיות שנשארו בצפון אפריקה. חיילי הלגיון לחמו גם במורדים אפריקאים בסהרה המערבית, עד שבשנת 1976 החליטה ספרד להוציא את כוחותיה משם ולהעניק למדינה זו עצמאות. בשנת 1987 החליטה ממשלת ספרד להפסיק קבלת אזרחים זרים ללגיון. מסיבה זו הוחלף גם שמו של הלגיון מ"יחידת הזרים" ל"הלגיון הספרדי". חשוב לציין שחלקם של הלא ספרדים בלגיון אף פעם לא עלה מעל ל-25% מכלל החיילים. רוב הזרים ששירתו בלגיון באו ממדינות דרום אמריקה. במהלך שנות ה-90 נטלו חיילי הלגיון חלק בכוח הרב לאומי בבוסניה. בשנת 2003 השתתפו יחידות הלגיון יחד עם הכוחות המזוינים של ארצות הברית במלחמת עיראק, אך בשל הלחץ הציבורי בספרד הוצאו משם במהרה. בשנת 2005 השתתף הלגיון בכוח רב לאומי לשמירת השלום באפגניסטן. הלגיון הספרדי כולל יחידות הבאות: רגימנט מס' 1 "גרן - קאפיטן" ("Tercio "Gran Capitan), מיקום מפקדת הרגימנט - מלייה רגימנט מס' 2 "רוזן דה אלבה" ("Tercio "Duque de Alba), מיקום מפקדת הרגימנט - סאוטה חטיבת "מלך אלפונסו ה-13" ("Brigada de la Legion "Rey Alfonso XIII), החטיבה מורכבת מ: רגימנט מס' 3 "דון חואן דה אוסטריה" ("Tercio "Don Juan de Austria), מיקום מפקדת הרגימנט - אלמריה. רגימנט מס' 4 "אלחנדרו פארנזיו" (" Tercio "Alejandro Farnesio) - מיקום מפקדת הרגימנט - עיר רונדה במחוז מאלגה. גדוד מס' 2 של תותחי שדה (Grupo de Artillería de Campaña II de la Legión) גדוד הנדסה קרבית מס' 2 (Bandera de Zapadores II de la Legión.) יחידת לוגיסטיקה (Grupo Logístico II de la Legión.) קיימת גם יחידת קומנדו עצמאית של הלגיון - היא נקראת BOEL. מדיה וקבצים בנושא הלגיון הספרדי בוויקישיתוף האתר הרשמי של הלגיון (בספרדית)
משה מזרחי (כדורסלן)

משה מזרחי (נולד ב-8 באפריל 1980) הוא כדורסלן עבר ישראלי . מזרחי היה ידוע כשחקן אתלטי בעל קליעה טובה מחוץ לקשת. מזרחי החל את הקריירה שלו בהפועל חולון, ושיחק בה עד שנת 2001. לאחר השתתפותו בקמפיין של נבחרת העתודה, עבר עם שחקנים אחרים מאותה הנבחרת (אורי יצחקי, איציק אוחנון ושחר גורדון) להפועל ירושלים, אותה אימן יורם חרוש, שאימן גם את נבחרת העתודה. מזרחי שיחק שלוש עונות מוצלחות בירושלים, ברובם פתח כמחליף. מאז, נדד בין מספר קבוצות. ב-2004 עבר להפועל גליל עליון, ואחרי עונה אחת בקבוצה עבר לאליצור אשקלון. בסיום העונה בישראל שיחק מספר משחקים באזובמאש מאריופול האוקראינית, אך חזר לישראל, ובשנת 2006 הצטרף לבני השרון. בשנת 2007 היה שותף להפסדה של הקבוצה בגמר גביע המדינה, תוך שהוא קלע 16 נקודות. בסיום העונה חתם בקבוצת ראסינג פריז הצרפתית, עמה ירד ליגה בסיום העונה. ב-2008 הצטרף למכבי חיפה והגיע איתה לגמר גביע המדינה. בעונת 2010/2011 סיכם מזרחי לשנתיים בקבוצת הפועל ירושלים. במהלך עונת 2011/2012 הועלתה האפשרות כי מזרחי יעבור בטרייד להפועל חולון בתמורה לדן גרונפלד, אך בסופו של דבר העסקה לא יצאה לפועל, ומזרחי נשאר בהפועל ירושלים בקיץ 2012, עם תום חוזהו בהפועל ירושלים, חתם מזרחי לשנתיים במכבי אשדוד. בספטמבר 2014, הודיע על פרישה מכדורסל בעקבות פציעה טורדנית בגבו. מזרחי היה חבר בנבחרת הנוער שסיימה במקום ה-6 באליפות אירופה בשנת 1998 ובנבחרת העתודה שסיימה במקום השני באליפות אירופה בשנת 2000. משנת 2001 שיחק בנבחרת הבוגרת. מדיה וקבצים בנושא משה מזרחי בוויקישיתוף פרופיל, באתר eurobasket פרופיל, באתר פיב"א פרופיל, באתר היורוליג איתי שנקמן, גליל עליון: משה מזרחי צפוי לחתום לעונה אחת, באתר ynet, 22 באוגוסט 2004 אודי כהנים, "משה מזרחי חתם בעירוני אשקלון", מאתר nrg, מיום 11 ביולי 2005, באתר nrg איתי שנקמן, משה מזרחי עזב את הגליל למריופול, באתר ynet, 19 באפריל 2005 חגי סגל, "בני השרון החתימה את משה מזרחי", מאתר nrg, מיום 26 באוגוסט 2006, באתר nrg אהוד כהנים, משה מזרחי חתם לעונה נוספת במכבי חיפה היט, באתר ynet, 3 באוגוסט 2009 עמר בנוביץ, "משה מזרחי סיכם לשנתיים בהפועל ירושלים", מאתר ספורט5, מיום 13 ביולי 2010 אור שקדי‏, מסתמן: דן גרונפלד לירושלים, משה מזרחי לחולון, באתר וואלה, 21 באוקטובר 2011 אסף שלו, ‏משה מזרחי חתם באשדוד: הגעתי למועדון גדול, באתר ONE‏, 30 ביולי 2012 ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורסלנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קרפ סוזט

קרפ סוזט (בצרפתית: Crêpe Suzette) הוא קינוח אופייני למטבחים הצרפתי והבלגי, אשר מורכב מקרפ עם רוטב העשוי מסוכר, מיץ תפוזים, מעט קליפת תפוז מגורדת וליקר (בדרך כלל גראן מרנייה), אשר מחוממים יחדיו. הדרך הנפוצה ביותר להכין את הקינוח היא על ידי מזיגת ליקר גראן מרנייה (או ליקר על בסיס תפוזים אחר) מעל קרפ שבושל לא מכבר עם סוכר שהפך לקרמל ושילהובו. הדבר יגרום להתנדפות האלכוהול, ויביא לכך שהרוטב יהפוך לסמיך וקרמלי. מקורותיו של הקינוח ושל שמו עלומים במקצת. הכול מסכימים שהוא הוכן בטעות על ידי אנרי שרפנטייה, עוזר טבח צרפתי בן 15 בשנת 1895. גרסה אחת מספרת שהקינוח הוכן ב"קפה דה פארי" שבמונטה קרלו (ולפי גרסה אחרת - במסעדה בפריז), עבור נסיך ויילס, לימים אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת. לקינוח, תכנן שרפנטייה להגיש קרפ עם רוטב. הארוחה התמשכה מעבר למתוכנן, ושרפנטייה חימם את הקרפ שנית לפני הגשתו. כשהחזיר את הקרפ למחבת, הוא הוסיף לו בטעות גם אלכוהול, והלהבה, שלא כבתה עם הגשת הקרפ לשולחן, הובילה להמצאת קרפ סוזט. עם זאת, אחרים מטילים ספק בטענה כאילו עוזר טבח שירת את הנסיך במקום הטבח הראשי. ידוע שהקינוח נחשב למומחיות של מסעדת Marie's בצרפת בשנת 1898. מדיה וקבצים בנושא קרפ סוזט בוויקישיתוף
שברירי

במיתולוגיה היהודית, שברירֵי (המילה הארמית לסנוורים) הוא שד הפועל בלילה, היוצא מתוך המים וגורם לעיוורון. שברירי מוזכר בברייתא שמצוטטת בתלמוד בבלי במסכת פסחים (דף קיב, א) ובמסכת עבודה זרה (דף יב, ב): "לא ישתה אדם מים לא מן הנהרות ולא מן האגמים בלילה, ואם שתה דמו בראשו מפני הסכנה. מאי סכנה? סכנת שברירי". רש"י מפרש כי שברירי הוא "שד הממונה על מכת סנוורים". למי שצמא ונאלץ לשתות, מורה התלמוד לומר: "פלניא, אמרה לי אמי, איזדהר משברירי ברירי רירי ירי רי, צחינא מיא בכסי חיורי" [=פלוני, אמרה לי אמי, היזהר משברירי... צמא אני למים בכוסות לבנות], ומפרש רש"י: "השד כאשר הוא שומע מיעוט תיבות אות אחר אות עד רי וכן הוא הלחש להבריחו משם". ניתן להסיק ששמו של שברירֵי מנוקד בצירה בסוף (כך: Shavri're), שכן אז מובן החרוז ל"כסֵי חיוורֵי", וכך אכן הוא התרגום של "סנוורים", בלשון רבים. מילת הקסם "שברירי ברירי רירי ירי רי" נרשמת לעיתים על קמעות, להגנה מצרה, בצורה: ש ב ר י ר י ב ר י ר י ר י ר י י ר י ר י י המבנה הוא בעקבות קמיע האברקדברה הכתוב בצורה דומה. כשם שבשברירי הטיפול הוא מיעוט כוחו באמצעות מיעוט אותיותיו, יש המפרשים כך גם את הסיסמה נ נח נחמ נחמן מאומן ההולכת בכיוון הפוך, לשם הגדלת כוחה הרוחני. השם שברירי הושאל לשמה של דמות בעלת שם זהה במשחק Elden Ring, שעוורה כעונש והחלה מפיצה שיגעון ואש. שלמה לוינשטיין, "וְיָת גֻּבְרַיָּא דִּי בִתְרַע בֵּיתָא מְחוֹ בְּשַׁבְרִירַיָּא" (אורכב 11.03.2007 בארכיון Wayback Machine), באתר "שופר" מאיר בר-אילן, גירוש שדים על ידי רבנים, באתר אוניברסיטת בר-אילן
פטרישה ניל

פטרישה ניל (אנגלית: Patricia Neal; ‏20 בינואר 1926 – 8 באוגוסט 2010) הייתה שחקנית אמריקנית זוכת פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, פרס גלובוס הזהב ופרס טוני. נולדה כפטסי לואיז ניל, בפאקרד, קנטקי וגדלה בנוקסוויל, טנסי. היא למדה משחק באוניברסיטה באילינוי, שבין חבריה לכיתה נמנה צ'רלטון הסטון, והחלה להופיע בברודוויי. היא אף זכתה בפרס טוני על ההצגה "צד אחר של היער" ב-1947, כשחקנית המשנה הטובה ביותר בדרמה, בטקס פרסי הטוני הראשון. את הופעת הבכורה הקולנועית שלה ערכה בקומדיה "הכלה המיותרת" (1949), בו כיכב רונלד רייגן בתפקיד הראשי. באותה שנה הופיעה בסרט "הלב הנמהר" לצדם של ריצ'רד טוד ורונלד ריגן. באותה שנה כיכבה בסרט "כמעיין המתגבר", לצד גרי קופר. השניים ניהלו רומן בתקופת הצילומים. בהמשך הרומן ניל הרתה, אך הפילה כשהבינה שקופר ואשתו לא ייפרדו. ההפלה גרמה לה רגשות אשמה במשך שנים רבות. היא כיכבה בסרטים כדוגמת "נקודת המפנה" על פי ספרו של ארנסט המינגוויי, אותו ביים מייקל קורטיז, "היום בו עמדה האדמה מלכת" שביים רוברט וייז ו"Operation Pacific" לצד ג'ון ויין. באותם ימים (1952) סבלה ניל מהתמוטטות עצבים, לקראת סיום מערכת היחסים בינה לבין קופר. ניל פגשה את הסופר הבריטי רואלד דאל בארוחת ערב שאירחה המחזאית ליליאן הלמן ב-1951. הם התחתנו ביולי 1953 ונולדו להם חמישה ילדים, כשהבכורה נפטרה מחצבת בגיל שבע. ב-1967, ניל כיכבה בדרמה "פנים בהמון" שביים איליה קאזאן, ובתפקיד משני בסרטים "ארוחת בוקר בטיפאני" ו"האד", עליו זכתה בפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר. ב-1959 שבה לברודוויי לתפקיד האם ב"בעל הנס", בו כיכבה גם אן בנקרופט. בפברואר 1965 פורסם בטעות בשבועון "Variety" כי פטרישה ניל נפטרה משבץ מוחי כפול, אולם האמת הייתה שהיא הייתה בקומה במשך 21 יום, כשבאוגוסט אותה שנה נולדה לה ילדה החמישי, שהייתה בת בריאה. בתום שלושים שנות נישואים התגרשה ניל מבעלה בנובמבר 1983. ניל סירבה לתפקיד של "גברת רובינסון" ב"הבוגר", כי חשבה שהתפקיד בא זמן קצר מדי לאחר האירוע המוחי שעברה. היא שבה אל המסך הגדול בדרמה "דבר אלי בוורדים" (1968), עליו קיבלה מועמדות לפרס האוסקר. ב-1971 הופיעה בסרט טלוויזיה בשם "The Homecoming: A Christmas Story", שהיה פיילוט לסדרה "משפחת וולטונס". למרות שזכתה על תפקידה בסרט בפרס גלובוס הזהב, היא לא הוזמנה לככב בסדרת הטלוויזיה. ב-1981 גילמה אותה השחקנית גלנדה ג'קסון בסרט הטלוויזיה על חייה "The Patricia Neal Story". בין תפקידיה המאוחרים נמנים "סיפורה של רוח רפאים", בו כיכבה לצד צוות שחקנים מרשים כפרד אסטר, מלווין דאגלס וג'ון האוסמן, בסרט הטלוויזיה "במערב אין כל חדש", גרסה מחודשת לסרט זוכה פרס האוסקר, עליו קיבלה מועמדות לפרס אמי, סרט הטלוויזיה "היידי בת ההרים" ובסרט המתח של רוברט אלטמן "מי רצח את קוקי?". מדיה וקבצים בנושא פטרישה ניל בוויקישיתוף פטרישה ניל, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) פטרישה ניל, באתר AllMovie (באנגלית) פטרישה ניל, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) פטרישה ניל, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) עינב שיף‏, השחקנית פטרישיה ניל הלכה לעולמה, באתר וואלה, 9 באוגוסט 2010 פטרישה ניל, באתר "Find a Grave" (באנגלית) פטרישה ניל, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
לודוויג במלמנס

לודוויג במלמנס (בגרמנית: Ludwig Bemelmans; ‏27 באפריל 1898 - 1 באוקטובר 1962) היה צייר וסופר אוסטרי. את ספריו כתב באנגלית. במלמנס נולד בעיר מראן שבדרום טירול (אז האימפריה האוסטרו-הונגרית) לאב צייר. ילדותו עברה עליו בנסיעות בין ערים ומלונות. לאחר שסיים את שנת לימודיו העשירית בפנימייה נוקשה ברוטנבורג שבבוואריה, החליט להגר לארצות הברית, עליה קרא תכופות בספרי ג'יימס פנימור קופר. במלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא האמריקני. לאחר שחרורו נרשם ללימודי ציור והחל מאייר כתבי-עת שונים. ב-1934 הופע ספרו הראשון, "האנזי", הרפתקה מצוירת של ילד החוגג עם דודו את בוא השנה החדשה על פסגה בהרי טירול. יצירתו הידועה ביותר של במלמנס היא "מדלנה". מדלנה (בשמה המקורי: מדליין) היא ילדה ערנית ופקחית המתגוררת ולומדת בפנימייה, אותה מנהלת מדמואזל קלאבל. מדליין היא חריגה בנוף האחיד של בנות המוסד והיא נוטה להסתבך בצרות ולצאת מהן בשלום, תוך שהיא מדאיגה את מדמואזל קלאבל עד אימה. הרעיון לכתוב על מדלנה נולד אצל במלמנס בעת שהגיע לבית חולים באי צרפתי, וראה שם ילדה קטנה המתגאה בצלקת שנותרה על בטנה לאחר שעברה ניתוח להסרת התוספתן מגופה. הספר הראשון בסדרת "מדלנה" עוסק בדיוק בנושא זה. "מדלנה" יצא לאור ב-1939 וזכה להצלחה מיידית. בהמשך יצאו ספרים נוספים המספרים על המשך עלילותיה של אותה הדמות, והופקו סרטים וסדרה המבוססים עליהם. גרסה עברית של הספר הראשון, בתרגומה של אבירמה גולן, יצאה לאור ב-1996. לודוויג במלמנס מת ב-1 באוקטובר 1962 ונקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון. יהודה אטלס, "לודביג במלמנס: צלקת על הבטן", בספר ילדים גדולים (כרך 2, עמ' 96-79), הוצאת ידיעות אחרונות, 2003. מדיה וקבצים בנושא לודוויג במלמנס בוויקישיתוף לודוויג במלמנס, ברשת החברתית Goodreads אתר הבית של מדליין לודוויג במלמנס, באתר "Find a Grave" (באנגלית) לודויג במלמנס (1898-1962), דף שער בספרייה הלאומית
האקסלי

האקסלי (באנגלית: Huxley) הוא שם משפחה. האם התכוונתם ל... אלדוס האקסלי – סופר אנגלי, נכדו של תומאס האקלי אנדרו האקסלי – פיזיולוג וביופיזיקאי בריטי, נכדו של תומאס האקלי רוב האקסלי – זמר, מלחין וגיטריסט בריטי שפעל בישראל תומאס הנרי האקסלי – ביולוג אנגלי
גשר למבת'

גשר למבת' (באנגלית: Lambeth Bridge) הוא גשר מעל הנהר תמזה במרכז לונדון המקשר בין רובע וסטמינסטר לבין רובע למבת'. הגשר מקשר בין הגדה המערבית של הנהר לגדתו המזרחית. במיקום זה, הנהר זורם לכיוון צפון. במורד הנהר מצוי גשר וסטמינסטר ובמעלה הנהר מצוי גשר ווקסהול. בצידו המזרחי של הגשר, ברובע למבת' מצויים ארמון למבת', רציף אלברט ובית החולים סנט תומאס. בצידו המערבי, ברובע וסטמינסטר מצוי בית התמזה (מפקדת ארגון MI5), מגדל מילבנק ומוזיאון טייט בריטניה. הגשר הראשון שעמד במקום זה היה גשר תלוי, שאורכו 252 מטרים (828 רגליים), אשר תוכנן על ידי פיטר ו. בארלו. גשר זה נבנה בעקבות חוק של הפרלמנט הבריטי משנת 1860, ונפתח לציבור בשנת 1862 כגשר אגרה. בשל חששות בעניין יציבות הגשר ובשל המעלה התלול שהוביל אליו, אשר הסוסים שמשכו את המרכבות באותה עת התקשו לעלות, הפך הגשר עד מהרה לגשר להולכי רגל בלבד. בשנת 1879 קיבלה מחלקת העבודות המטרופוליטינית את האחריות לתחזוקת הגשר, והמעבר בגשר הפך חופשי (בלא תשלום). מבנה הגשר הנוכחי תוכנן על ידי ג'פרי גרובס. הגשר נפתח לציבור ב-12 ביולי 1932 בנוכחות המלך ג'ורג' החמישי. הגשר כולל ארבעה מסלולי כלי רכב. אורך הגשר 252 מ' המחולקים לחמש קשתות פלדה, משני פתחי הגשר מצויים אובליסקים שבראשם אצטרובלים אשר סימלו ברומא העתיקה הכנסת אורחים. רבים טועים וחושבים כי מדובר באננס ולא באיצטרובל בשל צורת הפסל. צבעו של הגשר אדום - כצבע כיסאות בית הלורדים, בעוד שצבעו של גשר וסטמינסטר ירוק - כצבע כיסאות בית הנבחרים הבריטי. מדיה וקבצים בנושא גשר למבת' בוויקישיתוף מאתר מוזיאון התחבורה של לונדון: גדר למבת' 1923- מבט מכיוון מילבנק גשר למבת' 1923 - מבט מכיוון דרום
גשר ווקסהול

גשר ווקסהול (באנגלית: Vauxhall Bridge) הוא גשר פלדה מעל הנהר תמזה במרכז לונדון המקשר בין רובע וסטמינסטר בצפון מערב לבין שכונת ווקסהול בדרום מזרח. הגשר נמצא בין גשר למבת' לבין גשר גרובנור. מצידו הצפוני של הגשר, בגדה הצפונית של הנהר מצוי אזור וסטמינסטר ובו מוזיאון טייט בריטניה ומגדל מילבנק וכן שכונת פימליקו. מצידו הדרומי של הגשר, בגדה הדרומית של הנהר מצויים תחנת ווקסהול, בניין SIS והשכונות קנינגטון וווקסהול. נהר האפרה, אחד מהנהרות התת-קרקעיים של לונדון נשפך אל נהר התמזה מזרחית לגשר, בגדתו הדרומית של הנהר. הגשר הראשון שעמד במקום זה היה גשר קשתות שתוכנן על ידי ג'יימס ווקר ונפתח לציבור בשנת 1816 כגשר אגרה. גשר זה היה הרביעי מבין הגשרים שהוצעו במקום. שלוש תוכניות קודמות להקמת הגשר באתר זה כללו שתי תוכניות של ג'ון רני: גשר אבן ובו שבע קשתות, וגשר ברזל יצוק ובו 11 קשתות, ותוכנית של סר סמיואל בנת'ם. תוכניות אלה נזנחו עוד בשלב התכנון. לגשר שנבנה על ידי ווקר היו תשע קשתות עשויות ברזל, והוא היה מבנה הברזל הראשון שנבנה בלונדון. בשל סחף הגאות נחשפו יסודות המבנה ויציבותו התערערה. הוחלט שלא לתקן את היסודות משיקולי עלות, וגשר זמני מעץ נבנה בשנת 1898 על מנת לאפשר את הריסת הגשר. הגשר נהרס באותה שנה, אולם בניית הגשר החדש לא החלה עד שנת 1904. הגשר הנוכחי תוכנן על ידי סר אלכסנדר ביני. התוכנית עברה מספר שינויים על ידי מוריס פיצמוריס. הגשר הושלם בשנת 1906 ונפתח לציבור ב-26 במאי בנוכחות המלך ג'ורג' החמישי. גשר זה היה הגשר הראשון שאפשר לחשמלית לחצות את התמזה. רוחבו של הגשר 24 מטרים, ואורכו 246.5 מטרים. הגשר בנוי מחמש קשתות פלדה המוצבות על יסודות מגרניט. סדרה של פסלי נשים המסמלות את המדעים והאמנויות, מעטרת את הגשר משני צידיו. גשר ווקסהול. מבט במורד הזרם מכיוון הגדה הצפונית (ינואר 2006) אחד משמונה פסלי הגשר (2005) גשר ווקסהול בשנת 1829 מדיה וקבצים בנושא גשר ווקסהול בוויקישיתוף
ג'ק אלברטסון

ג'ונתן 'ג'ק' אלברטסון (אנגלית: Jack Albertson‏; 16 ביוני 1907 – 25 בנובמבר 1981) היה קומיקאי, רקדן, זמר ושחקן יהודי-אמריקאי. הוא אחד מהבודדים שזכה בכל שלושת הפרסים החשובים בתחום המשחק: פרס אוסקר, פרס אמי ופרס טוני. אלברטסון נולד בעיר מולדן (אנ') שבמסצ'וסטס לזוג הורים יהודים, פלורה קראפט, מהגרת רוסייה ולאו אלברטסון, מהגר פולני. גם שני אחיו היו לשחקנים. אחותו הגדולה הייתה השחקנית מייבל אלברטסון (אנ'). אלברטסון נשר מבית ספר תיכון ונסע לניו יורק כדי להצליח בשואו-ביזנס. הוא היה עני מדי מכדי לרכוש חדר במלון עלוב ולכן בחורף ישן בתחנת רכבת והתגנב לרכבות כשהסדרנים הלכו. בקיץ היה ישן בסנטרל פארק. עבודתו הראשונה בעסקי השעשועים הייתה בלהקת רקדני ווֹדְבִיל נודדת. עד מהרה החל להופיע כרקדן וכבדרן במקומות קבועים, כשמשם הגיע לככב בהצגות רבות בברודוויי הכוללים את "Top Banana" (שעובד אחר כך לסרט קולנוע בו כיכב אלברטסון), "The Cradle Will Rock" (שביים אורסון ולס והפיק ג'ון האוסמן), "Show Boat", "נערי הזהב" מאת ניל סיימון, עליו קיבל מועמדות לפרס הטוני לשחקן ראשי המחזה וב"הנושא היה שושנים" מאת פרנק. ד. גילרוי, עליו קיבל בשנת 1965 פרס טוני לשחקו המשנה הטוב ביותר. כשעל אותו תפקיד קיבל את פרס האוסקר ב־1969 בעיבוד הקולנועי למחזה, בו כיכבו גם פטרישה ניל ומרטין שין. הוא נודע גם בזכות שתי תוכניות רדיו מצליחות ששידר. עוד כיכב בקולנוע בסרט האסונות "הרפתקה בפוסידון", בקומדיה המוזיקלית "דודנים מתנשקים", בכיכובו של אלביס פרסלי, "כיצד לרצוח את אישתך", לצד ג'ק למון, בדרמה "הנושא היה שושנים" לצד פטרישה ניל, וגם תרם את קולו לסרט האנימציה "השועל והכלבלב", שהיה האחרון שנעשה ברוח האנימציה הקלאסית של חברת וולט דיסני ושיחק את התפקיד בסרט "וילי וונקה ומפעל השוקולד" ב-1971 את סבא של צ'ארלי. הוא נודע גם כשחקן טלוויזיה פורה. הבולט בתפקידיו היה בקומדיית מצבים מצליחה בשם "צ'יקו והאיש" ששודרה בין השנים 1974–1978. הוא גילם בסדרה את אד בראון (האיש) וזכה על תפקידו בפרס אמי בשנת 1976. אלברטסון הופיע גם בשורה של הופעות אורח בסדרות טלוויזיה, כגון "אזור הדמדומים", "לוסי אהובתי", "המופע של אנדי גריפית'", "בוננזה" ו"המלאכיות של צ'רלי". רובם שודרו במהלך שנות השבעים. אלברטסון גם דיבב את עמוס סלייד בסרט "השועל והכלבלב" של אולפני וולט דיסני, שיצא לאקרנים ב-10 ביולי 1981. אלברטסון נפטר בנובמבר אותה שנה, לאחר מאבק של שלוש שנים בסרטן המעי הגס שהתגלה אצלו. הוא לא סיפר על מחלתו וכך יכול היה להמשיך לעבוד עד ליום מותו. גופתו נשרפה ואפרו פוזר במימי האוקיינוס השקט. מדיה וקבצים בנושא ג'ק אלברטסון בוויקישיתוף ג'ק אלברטסון, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג'ק אלברטסון, באתר AllMovie (באנגלית) ג'ק אלברטסון, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ג'ק אלברטסון, באתר MusicBrainz (באנגלית) ג'ק אלברטסון, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ג'ק אלברטסון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אזרית

אַזֶרית, או אזרבייג'נית (Azərbaycanca, Azərbaycan dili), הוא מונח המתייחס לכמה ניבים קרובים המדוברים בקווקז ובאיראן. לרוב מקובל להתייחס אל הניבים האלה כאל שפה אחת, המשתייכת למשפחת השפות הטורקיות. שני הניבים העיקריים הם אזרית צפונית, שהיא השפה הרשמית ברפובליקת אזרבייג'ן, ואזרית דרומית המדוברת בעיקר באיראן. המונח "אזרית" מתייחס לפעמים גם לשפה שונה לגמרי, קרובה לפרסית, המכונה בדרך-כלל טאט, ג'וּהוּרי (çuhuri, жугьури, ז׳אוּהאוּראִ), הידועה גם כ"טאטית יהודית", היא שפתם של יהודי ההרים בקהילות שבצפון הקווקז ובמזרחו. השפה שייכת למשפחת הלשונות האיראניות. ג'והורי היא שפה יהודית, ניב של פרסית יהודית שבמשך הדורות קלט לתוכו מילים אזריות ועבריות עד שנוצרה השפה הנקראת היום ג'והורי או טאטית יהודית ואשר מדוברת באותו אזור, וגם בישראל בקרב יהודים יוצאי הקווקז. כל המידע שלהלן מתייחס לשפה האזרית השייכת למשפחת השפות הטורקיות. האזרית הצפונית, שהיא השפה הרשמית באזרבייג'ן, מדוברת בפי כ-6 מיליון תושבי המדינה – 4 מיליון כשפה יחידה, והשאר דוברים גם רוסית. בנוסף, דוברים אותה אנשים רבים במדינות השכנות (ארמניה, גאורגיה, קזחסטן, קירגיזסטן, טורקמניסטן, אוזבקיסטן ורוסיה) כשפה שנייה. בסך הכל עומד מספר דובריה על כ-15 מיליון. האזרית הצפונית מכונה לפעמים "טורקית אזרית". האזרית הדרומית מדוברת בפי כ-25 מיליון איש, רובם תושבי איראן (38% מתושביה). שאר הדוברים הם תושבי עיראק (כמיליון דוברים), טורקיה (כחצי מיליון דוברים), אזרבייג'ן, ירדן, אפגניסטן וסוריה. באיראן נפוצה השפה בעיקר באזור הצפון, ובכמה שכונות בטהראן. האזרית הדרומית נכתבת באלפבית הערבי. כל הניבים בשפה שייכים לענף הדרומי של השפות הטורקיות בתוך משפחת השפות האלטאיות ביחד עם טורקית, טורקמנית ו-36 שפות נוספות. השפה האזרית דומה במיוחד לטורקית, איתה היא חולקת את רוב אוצר המילים והדקדוק. שני הניבים העיקריים בשפה הושפעו רבות מפרסית, ונקלטו בהן מילים רבות מארמנית ומרוסית. בין שני הניבים בשפה האזרית ניכרים הבדלים בכל התחומים: אוצר מילים, תחביר ומורפולוגיה. השפה נכתבת כיום בעיקר באמצעות האלפבית הלטיני, אך רבים משתמשים גם בכתב הקירילי שהיה נפוץ טרם התפרקות ברית המועצות. ממשלת אזרבייג'ן מנסה, מאז שנת 1991, להטמיע את האלפבית הלטיני, אך התושבים מתרגלים למעבר באיטיות. באיראן האזרית נכתבת באלפבית הערבי. * מזוהים כ-[ʦ ʣ] בניבים בסביבות תבריז ומערבה, דרומה ודרום-מערב לה (כולל כירכוכ בעיראק); בניבי נחצ'יבאן ואן ואיירום, בג'אבראייל ובניבים באזור הים הכספי. * ברוב הניבים מזוהה כ-[ç] בסוף הברה/לפני עיצור אטום. דוגמאות: çörək ‏[ʧøˈɾæç] – 'לֶחֶם'/səksən ‏[sæçˈsæn] – 'שמונים'. * פונמה במילים שאולות מרוסית וצרפתית בלבד. [w] קיימת בניב כירכוךּ לעיל כאלופון /v/ במילים שאולות מערבית. אזרים לימוד אזרית באינטרנט (באנגלית) יש הערכות המונות 23–30 מיליון דוברים בלבד קיומה של משפחת שפות אלטאית שנוי במחלוקת בקרב העוסקים בבלשנות היסטורית Mokari, P. G.; Werner, S. (2016). "An acoustic description of spectral and temporal characteristics of Azerbaijani vowels". Poznań Studies in Contemporary Linguistics 52 (3).