אבולוציה טריטוריאלית של ארצות הברית

ארצות הברית של אמריקה נוסדה לאחר ששלוש עשרה מושבות בריטיות בצפון אמריקה הכריזו על עצמאותן מהאימפריה הבריטית ב-4 ביולי 1776. בהחלטת לי (אנ'), שהתקבלה על ידי הקונגרס הקונטיננטלי השני יומיים קודם לכן, קבעו המושבות כי הן מדינות חופשיות ועצמאיות. האיחוד הפך לרשמי עם תקנון הקונפדרציה, שנכנס לתוקף ב-1 במרץ 1781, לאחר שאושרר על ידי כל 13 המדינות. עצמאותן הוכרה על ידי ממלכת בריטניה הגדולה בחוזה פריז של 1783, שסיים את מלחמת העצמאות האמריקאית. הסכם זה הכפיל למעשה את גודל המושבות, שאז יכלו להתרחב מערבה מעבר לקו ההכרזה עד לנהר המיסיסיפי. קרקע זו אורגנה לשטחים ולאחר מכן למדינות, אם כי נותרו כמה סכסוכים עם המענקים הימיים עד הימיים שנטענו על ידי חלק מהמושבות המקוריות. עם הזמן, המענקים הללו הועברו לממשל הפדרלי. ההתרחבות הגדולה הראשונה של המדינה התרחשה עם רכישת לואיזיאנה בשנת 1803, שהכפילה את שטחה של המדינה, אם כי הגבול הדרום-מזרחי עם פלורידה הספרדית היה נושא למחלוקת רבה עד שפלורידה והתביעות הספרדיות למדינת אורוגון (אנ') הועברו לארצות הברית בשנת 1821. אזור אורגון נתן לארצות הברית גישה לאוקיינוס השקט, אם כי הוא היה משותף לזמן מה עם הממלכה המאוחדת.סיפוח רפובליקת טקסס בשנת 1845 הוביל ישירות למלחמת ארצות הברית–מקסיקושלאחר ניצחונה של ארצות הברית קיבלה את המחצית הצפונית של שטח מקסיקו, כולל מה שהפך במהירות למדינת קליפורניה. כשהתפתחות המדינה התקדמה מערבה, סוגיית העבדות הפכה לחשובה יותר, עם ויכוחים נמרצים לגבי האם הטריטוריות החדשות יאפשרו עבדות ואירועים כמו פשרת מיזורי ו"קנזס המדממת". הדבר הגיע לשיאו בשנים 1860 ו-1861, כאשר ממשלות מדינות הדרום הכריזו על פרישתן מהמדינה והקימו את קונפדרציית המדינות של אמריקה. מלחמת האזרחים האמריקאית הובילה לתבוסת הקונפדרציה ב-1865 ולבסוף לחזרת המדינות לקונגרס של ארצות הברית. המאמץ התרבותי והשאיפה ל"יעוד הגלוי" סיפקו דחף חזק להתרחבות מערבה במאה ה-19. ארצות הברית החלה להתרחב מעבר לצפון אמריקה בשנת 1856 עם חקיקת חוק איי הגואנו, שגרם לכך שאיים קטנים ולא מיושבים אך חשובים כלכלית בים הקריבי ובאוקיינוס השקט ייתבעו. רוב התביעות הללו ננטשו בסופו של דבר, בעיקר בגלל תביעות מתחרות ממדינות אחרות. ההתרחבות באוקיינוס השקט הגיעה לשיאה בסיפוח הוואי בשנת 1898, לאחר הפלת ממשלתה חמש שנים קודם לכן. אלסקה, הרכישה הגדולה האחרונה בצפון אמריקה, נרכשה מרוסיה בשנת 1867. תמיכה בעצמאות קובה מהאימפריה הספרדית וטביעת הספינה USS Maine הובילו למלחמת ארצות הברית-ספרד בשנת 1898, שבה זכתה ארצות הברית בפוארטו ריקו, גואם והפיליפינים, ותפסה את קובה למספר שנים. סמואה האמריקאית נרכשה על ידי ארצות הברית בשנת 1900 לאחר סיום מלחמת האזרחים השנייה בסמואה. ארצות הברית רכשה את איי הבתולה של ארצות הברית מדנמרק בשנת 1917. פוארטו ריקו וגואם נותרו טריטוריות, והפיליפינים הפכו למדינה עצמאית בשנת 1946, לאחר שהיו זירה מרכזית של מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה הפקידו האומות המאוחדות איים רבים מתוך טריטוריות הנאמנות של האומות המאוחדות בידי ארצות הברית. איי מריאנה הצפוניים הפכו לטריטוריה אמריקאית, איי מרשל, המדינות הפדרטיביות של מיקרונזיה ופלאו הפכו למדינות עצמאיות. השינוי הבינלאומי המשמעותי האחרון היה רכישת אזור תעלת פנמה בשנת 1904, והחזרתו לפנמה בשנת 1979, אזור שהיה טריטוריה בלתי מאוגדת של ארצות הברית ששלטה על תעלת פנמה. בשנת 1999 קיבלה פנמה את השליטה על התעלה באופן רשמי. המדינות שמרו בדרך כלל על גבולותיהן הראשוניים לאחר שהוקמו. רק שלוש מדינות (קנטקי, מיין ווירג'יניה המערבית) נוצרו ישירות משטח ששייך למדינה אחרת (אם כי בזמן הקבלה, ורמונט הסכימה לתשלום כספי לניו יורק כדי לוותר על תביעתה). כל שאר המדינות נוצרו משטחים פדרליים או מרכישות. ארבע מדינות (לואיזיאנה, מיזורי, נבדה ופנסילבניה) התרחבו באופן משמעותי על ידי רכישת שטח פדרלי נוסף לאחר קבלתן הראשונית לאיחוד. בשנת 1912, אריזונה הייתה המדינה האחרונה שהוקמה בארצות הברית הרציפה, המכונה בדרך כלל "48 התחתונות". בשנת 1959, הוואי הייתה המדינה ה-50 והאחרונה שהתקבלה. אמנת בנקו משנת 1905 בין ארצות הברית למקסיקו איפשרה במקרה של שינויים פתאומיים בנהר הריו גראנדה (למשל שיטפון), לשנות את הגבול בהתאם למסלול החדש. השינויים הפתאומיים יצרו לעיתים קרובות בנקוס (אדמה מוקפת בעיקולים בנהר שנפרדו משתי המדינות על ידי ניתוק, לעיתים קרובות עקב הצטברות מהירה או ספיגת ערוץ הסחף), במיוחד בעמק ריו גרנדה התחתון. כאשר אזורים אלה נוצרים, ועדת הגבול והמים הבינלאומית חוקרת אם יש לשקול קרקע שהשתייכה בעבר לארצות הברית או למקסיקו בצד השני של הגבול. בכל המקרים של ההתאמות הללו לאורך הריו גראנדה תחת אמנת 1905, שהתרחשה ב-37 תאריכים שונים מ-1910 עד 1976, הקרקע שהועברה הייתה זעירה (נע בין 1 ל-646 דונם) ולא מיושבת. גאוגרפיה של ארצות הברית הטריטוריות של ארצות הברית המערב הישן של אמריקה מדיה וקבצים בנושא אבולוציה טריטוריאלית של ארצות הברית בוויקישיתוף "History of the Northern Mariana Islands". Encyclopædia Britannica. Van Zandt, pp. 14–15 Van Zandt, pp. 151–153 Moore, John Bassett (1906). "A Digest of International Law as Embodied in Diplomatic Discussions, Treaties and Other International Agreements, International Awards, the Decisions of Municipal Courts, and the Writings of Jurists and Especially in Documents, Published and Unpublished, Issued by Presidents and Secretaries of State of the United States, the Opinions of the Attorneys-General, and the Decisions of Courts, Federal and State". Washington, DC: U.S. Government Printing Office. pp. 566–580. ארכיון מ-1 במאי 2016. {{cite web}}: (עזרה) Ryden, George Herbert. The Foreign Policy of the United States in Relation to Samoa. New York: Octagon Books, 1975. http://www.vinow.com/general_usvi/history/ Vinow.com. Virgin Islands History. Retrieved January 18, 2018. "Convention Between the United States and Mexico for the Elimination of the Bancos in the Rio Grande from the Effects of Article II of the Treaty of November 12, 1884" (PDF). 5 ביוני 1907. אורכב מ-המקור (PDF) ב-9 באוקטובר 2015. נבדק ב-19 באפריל 2015. {{cite web}}: (עזרה) Metz, Leon C. (12 ביוני 2010). "Bancos of the Rio Grande". Handbook of Texas Online. Texas State Historical Association. ארכיון מ-27 באוקטובר 2016. נבדק ב-13 ביולי 2015. {{cite web}}: (עזרה) "IBWC Minutes". International Boundary and Water Commission. נבדק ב-11 בספטמבר 2017. {{cite web}}: (עזרה) "USA-Mexico Bancos Map". נבדק ב-11 בספטמבר 2017. {{cite web}}: (עזרה) Mueller, Jerry E. (1975). Restless River, International Law and the Behavior of the Rio Grande. Texas Western Press. p. 64. ISBN 9780874040500.