laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
איילנד (סרט)

איילנד (במקור: The Island - "האי") הוא סרט מדע בדיוני אמריקאי משנת 2005, בבימויו של מייקל ביי, ובכיכובם של יואן מקגרגור וסקרלט ג'והנסון. העלילה מתרחשת בשנת 2019 במתקן אטום ומוגן מהעולם החיצון בארצות הברית המאכלס אלפי בני אדם, בעלי זיכרונות מינימליים מהעבר, שסבורים כי הם הניצולים היחידים בכדור הארץ ששרדו אסון אקולוגי שזיהם את העולם החיצון. מדי שבוע נערכות במתקן הגרלות שהזוכים בהם יוצאים לגן עדן מופלא ואוטופי המכונה "האי", לכאורה המקום האחרון על פני כדור הארץ שאינו מזוהם. סקרנותו של אחד התושבים במתקן המכונה "לינקולן 6-אקו" (מגולם על ידי יואן מקגרגור) מובילה אותו בהמשך לגלות במהלך מעקב חשאי כי הוא וכל יתר התושבים האחרים במתקן הם למעשה שיבוטים זהים של אנשים עשירים בעולם החיצון שהשקיעו מיליוני דולרים ביצירת ובשימור משובטיהם, וכי התושבים במתקן המועברים לכאורה למקום המכונה "האי" בפועל נרצחים על מנת שמפעילי המתקן יוכלו להוציא את איבריהם ולהשתילם באנשים המקוריים ששובטו. כאשר חברתו של לינקולן, ג'ורדן 2-דלתא (מגולמת על ידי סקרלט ג'והנסון) נקראת לעבור לאי, לינקולן מחליט להימלט עמה מהמתקן אל העולם החיצוני כאשר צוות אכזרי מטעם המתקן יוצא בעקבותם ומנסה להחזירם למתקן בכל מחיר, בעוד שהם מנסים להגיע אל האנשים המקוריים מהם שובטו. בסרט כיכבה מכונית הקונספט קדילאק סיאן. מדיה וקבצים בנושא איילנד בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של איילנד "איילנד", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "איילנד", באתר נטפליקס "איילנד", באתר AllMovie (באנגלית) "איילנד", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "איילנד", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "איילנד", באתר Metacritic (באנגלית) "איילנד", באתר אידיבי "איילנד", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) איילנד, קדימון הסרט באתר יוטיוב
צבי הנינג'ה 2: סודו של הריר

צבי הנינג'ה 2: סודו של הריר (באנגלית: Teenage Mutant Ninja Turtles II: The Secret of the Ooze) הוא סרט פעולה אמריקאי משנת 1991 בבימויו של מייקל פרסמן. הסרט הוא הסרט השני בזיכיון צבי הנינג'ה המבוסס על סדרת קומיקס בשם זה. בסרט המשך זה, שרדר שנקבר תחת ערימות זבל במגרש הגרוטאות בסוף הסרט הקודם, שורד ושב לנקום. כמה נערים מכנופיית "הרגל" שנותרו ברחו לאזור חדש שהמשטרה לא תחשוד לאחר שיותר ממאה נערים שהשתתפו בכנופיה נתפסו והושלכו לבתי סוהר. גם שרדר וגם הצבים מתחקים אחר מוצאם ומגלים שהם נוצרו על ידי חומר רדיואקטיבי ירוק. שרדר חוטף את הפרופסור ג'ורדן פרי ממציאו של החומר הרדיואקטיבי המכונה Ooze ("ריר") אשר יצר את הצבים ומנצל את שאריות החומר על מנת ליצור שתי מפלצות מוטנטיות דמויי צב אליגטור מצוי וזאב שילחמו בצבים ולהקים מחדש את כנופיית "הרגל". פייג' טורקו - אפריל או'ניל דייוויד וורנר - פרופסור ג'ורדן פרי ארני ריס הבן - קינו פרנסואה צ'או - שרדר קווין נאש - סופר שרדר, גרסה מוטנטית של שרדר מארק דור - פרדי בריאן טוצ'י - לאונרדו רובי ריסט - מיכלאנג'לו אדם קארל - דונטלו לורי פאסו - רפאל קווין קלאש - ספלינטר דייוויד מצ'ארן - אורוקו סאקי / השרדר מייקל מקונוהי - טאטסו פרנק ולקר - טוקה וראזאר, צב אליגטור מצוי וזאב מוטנטים שנוצרו על ידי שרדר באמצעות חומר רדיואקטיבי. הסרט הכניס $78,656,813 בצפון אמריקה. מדיה וקבצים בנושא צבי הנינג'ה 2: סודו של הריר בוויקישיתוף "צבי הנינג'ה 2: סודו של הריר", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "צבי הנינג'ה 2: סודו של הריר", באתר נטפליקס "צבי הנינג'ה 2: סודו של הריר", באתר AllMovie (באנגלית) "צבי הנינג'ה 2: סודו של הריר", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "צבי הנינג'ה 2: סודו של הריר", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "צבי הנינג'ה 2: סודו של הריר", באתר Metacritic (באנגלית) "צבי הנינג'ה 2: סודו של הריר", באתר אידיבי "צבי הנינג'ה 2: סודו של הריר", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) צבי הנינג'ה 2: סודו של הריר, קדימון הסרט באתר יוטיוב צבי הנינג'ה 2: סודו של הריר, באתר Box Office Mojo
טיימקופ

טיימקופ (באנגלית: Timecop) הוא מותחן מדע בדיוני משנת 1994 בבימויו של פיטר היימס ובכיכובם של ז'אן-קלוד ואן דאם, מיה שרה, רון סילבר וגלוריה ראובן. הסרט מבוססת על הקומיקס "Timecop" מאת מארק וורהיידן. עלילת הסרט, אשר מתרחשת בעתיד במציאות שבה מסע בזמן הוא אפשרי, מתמקדת במקס ווקר (מגולם על ידי ז'אן-קלוד ואן דאם), סוכן פדרלי אמריקני השייך לסוכנות אכיפת חוק חשאית המכונה "נציבות בקרת הזמן" (TEC) אשר נלחמת בפושעים שמנסים לחזור בזמן אל העבר כדי לשנותו לטובתם. בהמשך מגלה ווקר כי סנאטור שאפתני ומושחת בשם אהרון מקומב (מגולם על ידי רון סילבר) מסתייע במסע בזמן כדי להעשיר את הונו ועל מנת להפוך לנשיא הבא של ארצות הברית. בעקבות כך ווקר יוצא בעקבותיו של מקומב על מנת ללכוד אותו ולמנוע ממנו להוציא לפועל את מזימותיו. "טיימקופ", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "טיימקופ", באתר נטפליקס "טיימקופ", באתר AllMovie (באנגלית) "טיימקופ", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "טיימקופ", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "טיימקופ", באתר Metacritic (באנגלית) "טיימקופ", באתר אידיבי "טיימקופ", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) טיימקופ, קדימון הסרט באתר יוטיוב
בוב נייט

רוברט מונטגומרי "בוב" נייט (באנגלית: Robert Montgomery "Bob" Knight; 25 באוקטובר 1940 – 1 בנובמבר 2023) היה מאמן כדורסל בליגת המכללות האמריקאית. נייט ניצח ב-902 משחקים בליגה זו, שני רק לחניכו מייק ששבסקי. הוא נודע בעיקר בשל אימון קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת אינדיאנה בין השנים 1971–2000, עמה זכה שלוש פעמים בטורניר אליפות המכללות בכדורסל. בנוסף אימן את קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת טקסס טק (2001–2008) ואת קבוצת הכדורסל של האקדמיה הצבאית של ארצות הברית (1965–1971). הוא אימן את נבחרת ארצות הברית בכדורסל וזכה עמה במדליית זהב באולימפיאדת לוס אנג'לס ובמדליית זהב במשחקים הפאן-אמריקאיים ב-1979. ב-1991 נבחר להיכל התהילה של הכדורסל וב-2006 להיכל התהילה של כדורסל המכללות. ככדורסלן שיחק באוניברסיטת המדינה של אוהיו וזכה עמה באליפות המכללות ב-1960. מדיה וקבצים בנושא בוב נייט בוויקישיתוף פרופיל, באתר Sports-Reference פרופיל אולימפי, באתר olympedia.org פרופיל, באתר היכל התהילה של הכדורסל מידע על בוב נייט בוב נייט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אגדת הכדורסל בובי נייט הלך לעולמו בגיל 83, באתר וואלה, 2 בנובמבר 2023 ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורסלנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מארי דרסלר

מארי דרסלר (באנגלית: Marie Dressler‏; 9 בנובמבר 1868 – 28 ביולי 1934) הייתה שחקנית ראינוע וקולנוע קנדית-אמריקאית המזוהה במיוחד עם הקומדיות שהופקו בהוליווד בתקופת השפל הגדול. בשנת 1931 זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר בגיל 63 על תפקידה בסרט "מין וביל", היא הייתה השחקנית המבוגרת ביותר שזכתה בפרס זה (עד 1981, בה קיבלה קתרין הפבורן, שהייתה בת כ-75, את הפרס על "האגם המוזהב") והשחקנית עם שנת הלידה המוקדמת ביותר שזכתה בפרס. דרסלר נולדה באונטריו, קנדה להורים ממוצא אוסטרי. בשנת 1892 עברה לניו יורק על מנת להופיע באופרה, אך התקבלה לתפקידים בוודוויל והפכה לכוכבת וודוויל בעשור הראשון של המאה ה-20 עם להקה משלה. בשנים 1907–1909 הופעה באנגליה. בשנים 1909 - 1910 הקליטה גלילי פונוגרף בחברת התקליטים "אדיסון". במלחמת העולם הראשונה בידרה חיילים בצרפת. עד 1918 הופיעה במספר סרטים אילמים, רובם קומיים, אך המשיכה להופיע בעיקר בוודוויל. בין הסרטים הללו, "Tillie's Punctured Romance" מ-1914, בו כיכבה לצד צ'ארלי צ'פלין הצעיר. ב-1920 עברה להוליווד בחיפוש אחר קריירה קולנועית והיא בת 52. רק ב-1927 שכר אותה המפיק אירווינג תלברג להופעה בסרט האילם הקומי "The Callahans and the Murphys" והיא הופיעה בעוד מספר סרטים אילמים. דווקא המעבר לסרטים מדברים הזניק את הקריירה של דרסלר, שהייתה זמרת מקצועית, כישרון שלא יכול היה לבוא לידי ביטוי בסרט האילם, אך היווה יתרון בסרט בעל קול. ב-1930 כיכבה לצד גרטה גרבו בסרט "אנה כריסטי" לפי ספרו של יוג'ין או'ניל. בין 1930 ל-1933 הופיעה בתפקידים ראשיים ב-18 סרטים, רובם קומיים וזכתה במקום הראשון במשאלי השחקנית הפופולרית ביותר שלוש שנים ברציפות, כשיא מקדימה את גרטה גרבו וג'ין הארלו. ב-1932 הייתה מועמדת פעם נוספת לאוסקר על תפקידה הראשי בסרט "Emma". ב-1933 שיחקה בתפקיד הראשי בלהיטו של קיוקור "Dinner at Eight" לצד ג'ון וליונל ברימור וג'ין הארלו. יום ההולדת 65 שלה נחגג אותה שנה בפאר באולפני MGM ושודר ברדיו. שנה לאחר מכן נפטרה מסרטן. מדיה וקבצים בנושא מארי דרסלר בוויקישיתוף מארי דרסלר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מארי דרסלר, באתר AllMovie (באנגלית) מארי דרסלר, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) מארי דרסלר, באתר MusicBrainz (באנגלית) מארי דרסלר, באתר Discogs (באנגלית) אתר המוקדש לה תמונות וביבליוגרפיה קטעי שירה בביצועה מ-1910, להאזנה, ארכיון האינטרנט מארי דרסלר, באתר "Find a Grave" (באנגלית) מארי דרסלר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) גלילי השעווה של דרסלר
חיים יעקב נפתלי זילברברג

הרב חיים יעקב נפתלי זילברברג (כונה: ר' נפתלי וירשובר; תר"י, 1850 – י״ג באדר תר"ץ, 1930) היה מו"צ בוורשה, נודע כמו"ל ספרי מהרא"ל צינץ. נולד בפולין, בנו של הרב אברהם בנימין זילברברג, רב ואב"ד קוטנא ווירשוב. היה מתלמידי רבי ישראל מסלנט ורבי יוסף דב סולובייצ'יק מבריסק. היה מקורב לנצי"ב מוולוז'ין ולחפץ חיים, וכמו כן נסע לרבי אברהם בורנשטיין מסוכטשוב ולאדמו"ר בעל השפת אמת מגור. נישא למאניה בת רבי שמריה יוסף קלפפיש, אחיו של הרב שמואל זנוויל קלפפיש ראב"ד ורשה, ושימש במשך שנים רבות כמו"צ בוורשה. הרב זילברברג חיבר חיבורים תורניים רבים, אך רק מעט מהם הוציא בחייו. לאחר פטירתו עסק בהדפסתם בנו הרב מיכאל משה יהודה זילברברג. ערך לדפוס את כתבי אביו וסבו. כסבו אף הוא עסק בתורת רבי עקיבא איגר והחל בהכנתו לדפוס של ספרו של רבי עקיבא איגר "דרוש וחידוש – תנינא". את הספר השלים והוציא לאור נכדו הרב אברהם בנימין זילברברג בוורשה בשנת תרצ"ב. במשך שנים רבות הקדיש חלק נכבד מזמנו לביאורם ולהוצאתם לאור של ספרי מהרא"ל צינץ, שלפני מותו הבטיח בכתב ידו: "מי שישתדל בהדפסת ספריי אהיה לו למליץ". לאחר מותו המשיך בכך נכדו הרב אברהם בנימין זילברברג. כיום עוסק בכך נכדו של הרב אברהם בנימין, שמואל זילברברג. בנו, הרב מיכאל משה יהודה זילברברג, ילדיו: הרב אברהם בנימין זילברברג, מו"ץ בוורשה ולאחר מכן רב ואב"ד בפיטסבורג, פנסילבניה הרב יצחק יוסף זילברברג, רבן של פינטשנוב, וונסוב וקרסנשילץ בפולין, מחבר הספר "עצי זית". חתנו של הרב מאיר דן פלוצקי שרה, אשת הרב אליעזר לוין אב"ד נדרזין, בנו של רבי נפתלי אמסטרדם ילדים נוספים: שפרה מרים ויחיאל שטרנברג; ישכר יהונתן זילברברג, שמעון זאב זילברברג, וגיטל חיה קיילא בתו, סימה אשת הרב יצחק אוירבך בתו, אסתר בשא בנו, הרב יואל יצחק זליג זילברברג (נפטר י"ד סיון התש"ו) מחבר "פרי החיים" הרב יהונתן זילברברג רב באלבמה ובקליבלנד שבארצות הברית, ובסוף ימיו בישראל בנו, ר' חנוך הניך זילברברג, תל אביב פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה ועזרו לשכתב אותו. הסיבה היא חייבים להפריד בין ספרים שנדפסו (ולהוסיף פרטים ביבליוגרפיים) לבין כתבי יד. דרכי חיים – איגרת מוסר, פירוש תפילה וצוואה באר חיים - על סדר מועד זיכרון חיים - על סדר נשים ענפי זית - על סדר נזיקין ענפי זית - על מסכת שבועות, ורשה, תרצ"ב תורת חיים - על סדר קדשים תורת חיים - על השולחן ערוך תורת חיים - על הרמב"ם ציון לנפש חי – על התורה דעת הרבנים – נגד תנועת הציונות והמזרחי המשפט נחקק על מצבתו על המהרא"ל צינץ. שם ספר רומז לשם ספרו של סבו "זית רענן" ולשם ספרו של אביו "עלי זית".
יצחק אוירבך

הרב יצחק אוירבך (י"ב באב תרל"ז, יולי 1877 - כ"ח באדר א' תשי"א, 5 באפריל 1951) היה מרבני ישיבת עץ חיים ורב ומו"ץ שכונת רוחמה בירושלים. נולד בירושלים, בנו של הרב מנחם נתן נטע אוירבך ונינו של הרב מאיר אוירבך. אמו, צירל יכט, הייתה בתו של קרוב משפחתו הרב יהושע פלק אוירבך, אב"ד קלצ'בה שבפולין. למד בישיבת עץ חיים והיה מתלמידי הרב אליעזר דן רלב"ג והרב משה נחמיה כהניו. בשנת תרנ"ד (1894) נישא לסימה, בת הרב חיים יעקב נפתלי זילברברג. בין השנים תר"פ – תר"צ היה ראש ישיבה בישיבת עץ חיים. לאחר פטירת אביו, בשנת תר"צ (1930), התמנה תחתיו כרב ומורה צדק של שכונת רוחמה. עסק בהדפסת ספרי אביו "זכות אבות", "ענף אבות" ו"אורח נאמן", שאותו אף הגיה. בשנת תרס"ט (1909)שלח לראי" קוק את ספרו "אוצר הלכה" וקיבל בתשובה מכתב נרגש "...לכבוד אוהב אהוב..הרב הגדול לתורה ולתעודה, חריף ובקיא...מגזע יחס המעלה מו"ה יצחק נ"י לבית אויערבאך, מח"ס היקר "אוצר הלכה"...שמח ליבי ואורו עיני...ברכתי ברכת הנהנין, ברוך ד' אשר אור תורה זורח על הררי ציון, וגם מצעירי ת"ח יצא פרי קודש הילולים...הק. אברהם יצחק ה"ק" מכתב שהודפס ב"אגרות הראיה חלק א, מכתב קעא. נפטר בשנת תשי"א, ונקבר בבית הקברות סנהדריה. בנו הרב אברהם בנימין אוירבך כיהן כרב בברוקלין. אחותו שפרה הייתה אשת אברהם ברנט, בנו של זרח ברנט, ואחותו הנדל הייתה אשת מרדכי זוננפלד, בנו של הרב יוסף חיים זוננפלד. אוצר הלכה - 2 חלקים (חלק א', תרס"ט; חלק ב', תש"י) דוד תדהר (עורך), "הרב יצחק אויערבאך", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ט (1958), עמ' 3269
כביש 21 (ירושלים)

כביש 21 הוא כביש בצפון ירושלים, שמחבר בתכנון התחבורתי המחוזי בין כבישי הרוחב המחוזיים - כביש 9 (כביש 1 ארצי) לכביש 20 (כביש 4197 ארצי), ומשפר את הגישה לשכונות בית חנינא ושועפט. הכביש מחבר את שדרות יגאל ידין בדרום (כביש 9 מחוזי, כביש 1 ארצי) דרך כביש 20 מחוזי (כביש 4197 ארצי) (יקותיאל אדם) בואכה לדרך בית חורון, הכביש כולל 4 מקטעים: מקטע 1: מיגאל ידין (כביש 9 מחוזי, כביש 1 ארצי) עד לכניסה הדרומית לשכונת רמת שלמה - אורך כ-350 מ'. בתוך שטח ואדי נחל צופים שביער רמות. מקטע 2: מהכניסה דרומית לרמת שלמה, עד לכניסה הצפונית לרמת שלמה – אורך כ-1.2 ק"מ. מקטע 3: מהכניסה צפונית לשכונת רמת שלמה ועד לכביש 20 מחוזי (כביש 4197 ארצי) – אורך כ-2.7 ק"מ. מקטע 4: מכביש 20 ועד לדרך בית חורון (הקטע הצפוני) – אורך כ-3.1 ק"מ. תוואי הכביש תוכנן בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20, על ידי צוות תוכנית אב לתחבורה ירושלים, כחלק מפרוגרמה של עיריית ירושלים לפעול לצמצום הפערים בתשתיות בין מזרח העיר למערבה. בשנת 2002 סיימה חברת מוריה חברה לפיתוח ירושלים את התכנון המפורט שלו, בעלות של כ-60 מיליון שקל, ותכננה לפרסם את המכרז לביצוע עבודת הסלילה לקראת סוף שנת 2002. סלילת הכביש בפועל התעכבה במשך משפר שנים ובשנת 2011 בוצעו עבודות להכנת התוואי. בשנת 2013 החלה סלילת הכביש. בשנת 2014 נפתח חלקו הראשון של הכביש מדרך יגאל ידין עד לכניסה לרמת שלמה. בפברואר 2017 נפתח המקטע השני והשלישי עד כביש 20. ביוני 2020 נחנך המקטע האחרון בכביש 21, שמחבר בין כביש 9, דרך בית חנינא ועד לכביש 443. מדיה וקבצים בנושא כביש 21 בוויקישיתוף כביש 21 בירושלים, סרטון באתר יוטיוב (אורך: 1:12) גל ניסים, ‏ירושלים: מוריה מתכננת את כביש 21 ב-60 מיליון שקל, באתר גלובס, 10 במרץ 2002 ניר חסון, תנופת סלילת הכבישים בירושלים מסכלת חלוקה עתידית של העיר, באתר הארץ, 11 במאי 2013 מעיין הרוני, עומסי התנועה בצפון ירושלים: נפתח לתנועה כביש 21 החדש, באתר כל העיר, 28 בפברואר 2017 ציר עוקף בגין צפון: נחנך כביש גישה חדש ליציאה מירושלים, באתר כל העיר, 2 ביוני 2020
שיר לחמוטל

"שיר לחמוטל" הוא שיר ילדים של המשורר חיים נחמן ביאליק, שנכתב, כנראה, בשנות העשרים. הולחן על ידי המוזיקאי נחום נרדי בשנת 1928. השיר נעשה אהוד מאוד וצורף אל קובצי שירים לילדים, ואל תוכנית הלימודים בגני הילדים ובבתי הספר של היישוב החדש, וזכה למספר ביצועים במאה ה-20 וה-21, וביניהם של הזמרת ברכה צפירה. השיר מתאר ילדה מאושרת ושמה חמוטל, אשר חייה עוברים בנעימים; היא אוכלת מזון טעים כגון פירות, "מלוא הסל", ושותה משקה זך, כגון "אגלי טל". ובנימה חינוכית ומשועשעת גם יחד, מעיר המשורר, שהיא אינה עוסקת בלימודים, אולי משום שאינה רוצה בהם ואולי בשל גילה הרך. ועל כן מבקש המשורר מבן שיחו האלמוני: "אל תשאל", כלומר זו עובדה שאין להתפאר או להרחיב עליה את הדיבור ואולי גם תחלוף במהרה. "שיר לחמוטל" באתר בית לזמר העברי מילות השיר "שיר לחמוטל" והאזנה לו באתר זמרשת
כביש 4197

כביש 4197, המסומן בסימון התכנון המחוזי הירושלמי ככביש 20[דרוש מקור], הוא כביש רוחב המקשר בין הכניסה הצפונית-מזרחית לירושלים (כביש 437 ומחסום חיזמא), דרך השכונות פסגת זאב ובית חנינא לבין כביש 50 (שדרות בגין). קטע הכביש שבין בית חנינא ועד כביש בגין נפתח לתנועה ב-5 במאי 2013[דרוש מקור]. הכביש יוצר חיבור ישיר מפסגת זאב וישובי בנימין לכביש בגין, ללא מעבר בדרך עוזי נרקיס (כביש 60) ומחלף שער המזרח. הדרך מאפשרת תנועה משכונות אלו לכיוון מרכז ודרום ירושלים דרך כביש 50 או לכיוון תל אביב דרך כביש 443 וגישה קלה ליישובי דרום השומרון (דרך מחסום חיזמא בכניסה לכביש 437) מכביש 50 ו-443 ללא מעבר בצומת הגבעה הצרפתית. המחלף המחבר את כביש 4197 וכביש 50 נקרא מחלף בנציון, על שמו של פרופסור בנציון נתניהו. הכביש תוכנן להיפתח כבר בראשית 2011, אך בשל התנגדויות התעכבה בנייתו והוא נפתח רק בחודש מאי 2013. הקמתו כללה בניית גשרים הנושאים את מרבית התוואי באוויר ועלויות ההקמה הגיעו לכדי מאה ושמונים מיליון ש"ח, מרביתם במימון משרד התחבורה. הכביש נסלל כדו-מסלולי ודו-נתיבי. להקמת הכביש נלוו התנגדויות של ארגוני שמאל בטענה שהוא עובר בשטחים בבעלות פלסטינית. כדי להימנע מהפקעת אדמות אלו, נסלל חלקו המערבי של הכביש על גבי גשר באורך 200 מטרים, אשר עמודיו ניצבים על קרקע ישראלית מעל נחל עטרות. בחודש אוגוסט 2014 לאחר אירוע חטיפתם ורציחתם של שלושת הנערים הישראלים והנער הפלסטיני מוחמד אבו חדיר, היה הכביש לחלק ממוקד עימות ונתקבלו דיווחים רבים של ישראלים על ידויי אבנים אל עבר מכוניות ישראליות בידי תושבי המקום. אודות הכביש באתר חברת מוריה פרסום על פתיחת הכביש באתר עיריית ירושלים ניר חסון, בהליך מקוצר: נחנך מחלף בירושלים על שם אביו של נתניהו, באתר הארץ, 5 במאי 2013 נחנך כביש "עוקף צומת הגבעה הצרפתית", באתר ערוץ 7, 5 במאי 2013 יקותיאל צפרי, פטנט עולמי עוקף הפקעה - mynet ירושלים, באתר web.archive.org, ‏16 בנובמבר, 2008
ריכרד גליקס

ריכרד גליקס (בגרמנית: ‏Richard Glücks‏Ⓘ‏; 22 באפריל 1889, אודנקירכן, היום רובע במנשנגלדבך – 10 במאי 1945, פלנסבורג) היה קצין בכיר באס אס ופושע מלחמה נאצי, ששימש כמפקח הכללי של מחנות הריכוז מ-1939 ועד לסוף מלחמת העולם השנייה. גליקס, בנם של מורים, עזב את הגימנסיה של דיסלדורף ב-1907, לפני השלמת לימודיו, על מנת לעבוד בחברת הביטוח של הוריו. החל מ-1913 בילה את רוב זמנו מחוץ לגרמניה, בבריטניה ובארגנטינה, אך שב הביתה מבואנוס איירס בינואר 1915 על מנת להתנדב לשירות צבאי במלחמת העולם הראשונה. הוא הוצב כקצין תצפית ולאחר מכן כמפקד סוללת תותחנים בחזית המערבית. במהלך המלחמה, הוא עוטר בצלב הברזל מדרגה שנייה וראשונה וב-1934, יחד עם שאר לוחמי מלחמת העולם קיבל את צלב הכבוד. אחרי שביתת הנשק, התגייס גליקס לפרייקור ליכטשלאג, שפעל נגד המהפכנים הקומוניסטים בחבל הרוהר. לאחר מכן הצטרף לרייכסווהר, ובין מרץ 1920 ליולי 1926 היה קצין קישור עם ועדת השליטה הצבאית של בעלות הברית. אחרי שעזב את התפקיד, שירת באוגדה הפרוסית ה-6. הוא פרש מהצבא בסוף 1931, בדרגת סגן. גליקס הצטרף עוד ב-1927 לארגון הלאומני קסדת הפלדה (שטאלהלם), ובמרץ 1930 נעשה חבר במפלגה הנאצית (מס' חבר: 214,855). בנובמבר 1932 הצטרף לאס אס (מס' חבר: 58,706). מספטמבר 1933 עד ליוני 1935 היה חבר במטה הגזרה המערבית של הארגון, ולאחר מכן היה מפקד חטיבת האס אס ה-7 בשניידמיהל. ב-1 במרץ 1936 מונה לראש מטהו של תאודור אייקה, מפקד מערך המשמר (SS-Wachverbände) והמפקח על מחנות הריכוז. ב-18 בנובמבר 1939, כשאייקה עבר לפקד על דיוויזיית האס אס השלישית, מינה היינריך הימלר את גליקס למחליפו ואת גרהרד מאוורר מינה כסגנו של גליקס. עם הקמת המשרד הראשי למשק ומנהל באס אס מונה גליקס למנהל אגף D האחראי של ניהול מחנות הריכוז וההשמדה. בתור מנהל יחידת הפיקוח על מחנות הריכוז הוא היה זה שאישר מינויים של כל המפקדים במחנות הריכוז, בנוסף היה גליקס אחד מבכירי האחראים לשואה: כך, למשל, היה זה הוא שהמליץ ב-21 בפברואר 1940 להקים בבסיס פרשים נטוש של הצבא האוסטרו-הונגרי את מחנה הריכוז אושוויץ; בנוסף, אישר רכישת ציקלון בי לשימוש בתאי הגזים. גליקס השתתף בישיבה עם הימלר בה תוכננו ניסויים רפואיים באסירי המחנות, ואחד מתפקידיו העיקריים היה לדאוג לנצל אותם לעבודות כפייה בהיקף נרחב - הוא אף הנחה במפורש את מפקדי המחנות לגזוז את שיער הקורבנות לצרכים תעשייתיים. ב-29 במרץ 1942, כחלק מארגון-מחדש של האס אס, הפכה מחלקתו ל'חטיבת המשרדים ד' - ענייני מחנות ריכוז' במשרד הראשי למשק ומנהל של אוסוולד פוהל. ב-23 ביולי 1943 קודם גליקס לגרופנפיהרר וקיבל דרגת גנרל-לייטנט של הוואפן אס אס. בסך הכל, הוא היה אחראי לניהולם של חמישה עשר מחנות ריכוז וחמש מאות מחנות חוץ. ב-25 בינואר 1945 הוענק לגליקס עיטור הצלב הגרמני (Deutsches Kreuz) (כסף - עבור הצטיינות שאינה בקרב). באפריל 1945, נטש הימלר את ברלין, שהייתה על סף כיתור, יחד עם גליקס, רודולף פרנץ הס וקציני אס אס רבים אחרים. הם נסעו לפלנסבורג, שם התארגנה ממשלת המעבר של האדמירל קרל דניץ. גליקס - שנשא פנקס חייל מזויף עם השם זונמן - התאבד בבליעת כמוסת ציאניד בבית-החולים של הצי בפלנסבורג, יומיים אחרי סוף המלחמה. מדיה וקבצים בנושא ריכרד גליקס בוויקישיתוף ריכרד גליקס באתר יד ושם. ריכרד גליקס - האיש שניהל את אושוויץ. כתבה מאת הביוגרף של גליקס, ארנסט פייפר, בעיתון דר טאגסשפיגל (בגרמנית). ריכרד גליקס באתר המיזם לחקר השואה (באנגלית).
מקלע מדסן

מקלע מדסן הוא מקלע קל שתוכנן ויוצר ב-1902 בדנמרק ולאחר מכן יוצר על ידי 34 מדינות ב-12 קליברים שונים. המדסן הוא אחד מראשוני המקלעים הקלים, נחשב לנשק אמין ושימש מגוון צבאות במספר מלחמות ועימותים. צבא האימפריה הרוסית רכש 1,250 מקלעים במהלך מלחמת רוסיה–יפן שהתקיימה ב-1904–1905. המקלעים שימשו יחידות פרשים במלחמה בהצלחה, אולם מחירם הגבוה גרם לכך שהצבא הרוסי לא רכש עוד מקלעים. במלחמת העולם הראשונה השתמשו הרוסים במקלעים אלו, אולם הם היו שחוקים ומעטים. ב-1915 החלו הרוסים לתקן ולייצר העתקים של המקלע בעצמם והוא הפך לנשק יעיל ופופולרי בצבא הרוסי. ב-1914, עם הגעתו למצב של מלחמת חפירות, הבין הצבא הגרמני את הצורך במקלעים ניידים ורכש את המקלע בגרסת 7.92 מ"מ. בנוסף לכוחות לוחמים שונים, חומשו גם הלגיונות הצ'כוסלובקיים בסיביר במקלע מדסן. בשנות העשרים ובתחילת שנות השלושים התכוננה פרגוואי למלחמה מול שכנתה בוליביה. במסגרת ההכנות רכשה פרגוואי 400 מקלעי מדסון בקליבר 7.65x53 מאוזר, ששימשו אותה במלחמת הצ'אקו ובמשך המלחמה רכשה מקלעים נוספים. במהלך המלחמה הגיעו מקלעי מדסון גם לידי הצבא הבוליביאני שעשה בהם גם הוא שימוש. בסוף שנות השלושים רכשה ברזיל מאיטליה טנקים זעירים מסוג CV-35 שרובם חומשו במקלעי מדסון דו-קניים בקוטר 7 מ"מ. הצבא הנורווגי השתמש במדסן כמקלע סטנדרטי במלחמת העולם השנייה במסגרת המערכה בנורווגיה, וברשותו היו 3,500 מקלעים בחימוש של 6.5x5.5 מ"מ שבהם צוידה כל כיתת חי"ר. המקלע לא היה אהוד על החיילים הנורווגים כיוון שהוא היה מועד למעצורים תכופים ולכן זכה לכינוי "מדסן הבתולה". הצבא הגרמני שלקח מקלעים נורווגים כשלל, צייד בהם יחידות קו שני. גם הצבא הדני וההולנדי השתמשו בו במלחמת העולם השנייה ואף לאחריה, כשההולנדים השתמשו בו בקרב איי הודו המזרחיים ולאחר מכן במרד באינדונזיה בשנים 1945–1949 ודנמרק הוציאה אותו משימוש רק ב-1955. לאחר שניצחה יפן בקרב איי הודו המזרחיים, נפלו לידיה נשק וציוד רב מאירופה, ובכללם גם המקלע שנכנס לשימוש בצבא היפני. בשנות ה-60 וה-70 השתמש הצבא הפורטוגלי במקלעי מדסן במהלך מלחמתו במרד הקולוניות ואף הרכיב אותו על רכבי סיור מסוג דיימלר דינגו. המשטרה הצבאית של ברזיל השתמשה במדסן בקליבר 7.62 נאט"ו. למרות שחלק מהמקלעים שבשירות המשטרה נלקחו מכנופיות סמים (שקנו אותם מעודפי צבא ארגנטינה או גנבו אותם ממוזיאונים), רובם הועברו למשטרה מהצבא הברזילאי שהפסיק להשתמש בהם ב-1996 ועברו המרה מקליבר .30-06 ספרינגפילד ל-7.62 נאט"ו. ארגנטינה ארגנטינה אסטוניה אסטוניה אל סלוודור אל סלוודור אירלנד אירלנד בוליביה בוליביה ברזיל ברזיל האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית דנמרק דנמרק הונגריה הונגריה הולנד הולנד הרפובליקה הסינית הרפובליקה הסינית יפן יפן נורווגיה נורווגיה פרגוואי פרגוואי פורטוגל פורטוגל צ'כוסלובקיה צ'כוסלובקיה צ'ילה צ'ילה האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית שוודיה שוודיה תאילנד תאילנד מדיה וקבצים בנושא מקלע מדסן בוויקישיתוף תמונות המקלע בכמה צבאות בעולם סקירה על המקלע First World War.com - Encyclopedia - Madsen Gun The Madsen Light Machine Gun on the Eastern and Western Front 1914-17 Madsen machine gun http://histarmar.net/ArmadasExtranjeras/Paraguay/EjercitoParaguayo-breveHistoria.htm Brazil Weapons: Century Old LMGs Retire
מעלן

מעלן הוא חבל המושחל בתוך תורן של כלי שיט המשמש להעלאת המפרשים למעלה והחזקתם במקום. המעלן הוא באורך כפול מאורך התורן לפחות כדי לאפשר הורדת המפרש בלי להוציא את המעלן ממקומו. השחלת מעלן חדש במקרה שהישן נקרע או יצא ממקומו עלולה להיות מורכבת ולהשבית את כלי השייט עד החלפת המעלן, לכן לפעמים ישנם מעלנים רזרביים שמושחלים בתורן בדרך כלל ביאכטות כדי למנוע בעיות בלב ים. מסיבה זו מקפידים להחליף מעלנים בזמן, על ידי משיכת המעלן החדש בעזרת הישן. ערך זה הוא קצרמר בנושא תחבורה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אבני איקה

אבני איקה הן אוסף של אבנים מעוטרות בצורות גאומטריות, שנמצאו באזור איקה שבפרו, המוכרות כזיוף עתיקות. באיקה ישנו מוזיאון המציג לראווה כ-10,000 אבנים שנאספו לכאורה על ידי ד"ר חוויר קבררה החל משנות ה-60. האבנים הן בעלות מרקם שחור חלק, שעליו מגולפות דמויות אנשים ובעלי חיים. האבנים כבדות מאוד, וייתכן שהן מצופות בחומר מסוים המוסיף למשקלן. חלק מהאבנים כוללות ציורים המתארים דינוזאורים, רפואה מודרנית, כגון: עירוי דם וניתוחי השתלת איברים, עובדה שהוסיפה למסתורין סביב האבנים. בשנות השבעים הודה איכר מהאזור, שהוא זייף את האבנים על ידי העתקת ציורים ממגזיני קומיקס וספרים. מדיה וקבצים בנושא אבני איקה בוויקישיתוף Are the Ica Stones fake or real? ,Christopher J. E. Johnson
זמן התפוח

זמן התפוח הוא שמם של סדרת תשדירי שירות מונפשים קצרים וקומיים מטעם מועצת הפירות, ששודרו בטלוויזיה הישראלית החל מאוקטובר 1989, מאת הקומיקסאי ותסריטאי סרטי האנימציה הישראלי נעם נדב. הסדרה היוותה חלק ממגוון תשדירים ששודרו באותה העת תחת הסלוגן "קח פרי ותהיה לי בריא", אשר מטרתן הייתה ניסיון לשיפור תזונתם של ילדים על ידי הוספת פירות שונים. הפרקים תיארו את מעללי צוות "כוח תפוח", ההופכים לגיבורי-על על ידי שתיית משקאות או אכילת מאכלים העשויים מתפוחי עץ (בדומה לאסטריקס או פופאי המלח). סמלם של צוות תפוח הוא תפוח עץ, והוא מופיע על בטנם. כל חבר בצוות תפוח נושא על גבו תרמיל המכיל אספקת תפוחים. בפרסומות, בכל פעם כאשר הם נקלעים לצרה ונזקקים באופן מיידי לכוחות-על, הם מכריזים "זה זמן התפוח", ובעקבות כך הם מואכלים באופן אוטומטי בתפוחי-עץ אשר נורים מתוך התרמיל דרך צינורות אל פיותיהם. לאחר האכילה הם מקבלים כוחות על-אנושיים אשר מאפשרים להם להביס את אויביהם המושבעים - חיפושיות ענק דמויות אנוש המכונות "הקרפושים" - ההופכים חסרי-אונים מול עוצמתם. בסוף כל פרק פרסומת הייתה מוצגת המטרה של הפרקים השונים, כשנאמר: "ואתם, ילדים, איכלו תפוחים. להתראות בזמן התפוח הבא!". בפתיח, שמופיע לפני כל סרטון בסדרה, נעשה שימוש ראשוני באנימציית תלת-מימד בצורת כדור הארץ/תפוח, עם קריינות מפי השחקן יהויכין פרידלנדר עם השם "זה זמן התפוח". הפרסומת הופיעה בקלטות הווידאו מבית "הד ארצי": "ג'אמפי" "טיף וטף 4 - המשפחה שלי" "חלב ודבש". מיכל הולצמן, זמן התפוח, מעריב, 12 בספטמבר 1989 תפוח חינני, מעריב, 7 בנובמבר 1989