מעבר לקיר השינה

מֵעֵבֶר לְקִיר הַשֶּׁינָה או מֵעֵבֶר לְחוֹמַת הַשֶּׁינָה (באנגלית: Beyond The Wall Of Sleep) הוא סיפור קצר מאת הסופר האמריקאי ה.פ. לאבקרפט אשר נכתב ב-1919 ויצא לאור באוקטובר אותה שנה, במגזין החובבני פיין קונס. עלילתו מסופרת מפי מתמחה העובד בבית משוגעים, אליו מגיע יום אחד מטופל בשם ג'ו סלייטר, טיפוס כפרי ומטורף, אשר רצח את אחד משכניו. על פניו, לא נראה שקורה שום דבר מיוחד במוסד עם הגעתו, אך במהרה נפגשים השניים בחלומותיהם, וטבעו האמיתי של סלייטר נחשף בצורתו האמיתית. הסיפור מסופר מפיו של מתמחה העובד בבית משוגעים. הוא פותח בהרהורים על טבעם של חלומותינו, ועל העולם המעומעם אליו הם משתייכים. ממחשבות דומות לאלו, כך הוא טוען, התעורר בחורף שבין השנים 1900–1901, כאשר הגיע למוסד שבו עבד באותה תקופה מטופל, אשר מאז אותו יום, רדף את מחשבותיו. המטופל, ג'ו סלייטר, הוא טיפוס כפרי בעשור הרביעי לחייו, המגיע למוסד הרפואי בליווי מספר שוטרים, שמעידים עליו בתור אדם מסוכן ביותר. סלייטר, כך מסופר, נתפש בעיני חבריו ובני משפחתו כמקרה מוזר מאז ותמיד, אולם ככל שהתבגר הפכו התפרצויות הטירוף שלו לחמורות יותר ויותר. במקרה שהתרחש רק לאחרונה, התעורר סלייטר בפתאומיות משנתו ביבבות כה רמות ופראיות, עד שמספר שכנים הגיעו לבקתה בה התגורר בבהלה. הוא נאבק בשני גברים אשר ניסו לרסנו בעודו צורח בזעם כי ברצונו להרוג מעין ”דבר הזוהר, רועד וצוחק”, והכה את אחד מהם למוות עד שכל מה שנותר ממנו היה לא יותר מערימת בשר כתושה. סלייטר נמלט על נפשו, ונתפס כעבור שלושה ימים בעודו שוכב חסר הכרה בתוך גזע עץ חלול, לאחר שצרחותיו נשמעות מתוך אחד העמקים הסמוכים. כאשר נשאל לפשר מעשיו, מסביר שהתעורר יום אחד מחוץ לביתו, ידיו מגואלות בדם של שכנו, פיטר, אשר גופתו המבותרת נחה על השלג מולו. מזועזע, החליט להימלט אל תוך היער. בבוקר השלישי לאשפוזו מתחילות התפרצויותיו האלימות להתעורר שוב, והוא נתקף בטירוף כה עז, עד שנדרשים ארבעה אחים על מנת לרסנו לתוך כותונת משוגעים. הרופאים מנסים לפענח את דבריו, אולם סיפוריו המשונים על מבנים עשויי אור, אוקיינוסים של מרחב, מוזיקה מוזרה והרים מלאי צל, לא נשמעים קוהרנטים באוזניהם. יותר מכל, מתמקד סלייטר באובססיביות ב”ישות זוהרת ומסתורית אשר רעדה, צחקה ולעגה לו”; נראה כי אותה ישות עשתה לו רעה גדולה, והוא נשבע כי יהרוג אותה בניצחון נקמני לאחר שיעבור על פני תהום של ריקנות, וישרוף כל מכשול שיעמוד בדרכו. לאורך השבועות הבאים חוזרים התקפיו של סלייטר פעמיים נוספות, והרופאים מנסים לרדת לעומקם. בתור אדם כפרי ופשוט, אשר מעולם לא למד קרוא וכתוב, וכפי שנראה גם לא שמע בחייו אף אגדה או מעשיית פלאים, נראים תחילה סיפוריו הציוריים כבלתי מוסברים בעליל, אולם לבסוף הם מגיעים להנחה המתבקשת, כי הגיעו מתוך חלומותיו. המספר, כאמור, גילה עניין רב בעולם החלומות, ונזכר בפטנט שבנה בימיו כסטודנט, מעין מכשיר דמוי רדיו בעל מקלט ומשדר המכונה ”רדיו קוסמי”, אשר נועד לקשר בין מחשבותיהם של שני אנשים. מצבו של סלייטר מתדרדר במהרה והוא מתנדנד על סף החיים והמוות, כאשר המספר אוזר מספיק אומץ לנסות את המצאתו ב-22 בפברואר 1901, ומחבר אותה לשניהם. במשך מספר שעות לא קורה דבר, עד שלפתע, צליל מלודיה מוזרה מקפיצה את המספר הרדום. אקורדים, רעידות, ו”אקסטזה הרמונית” מתחילים להדהד בעוצמה בכל חלק מגופו. החדר בו הוא שוהה נעלם מעיניו, ונבלע במחזה של ”יופי אולטימטיבי”; קירות, עמודים וארכיטרבים עשויי אש חיה זוהרים כולם בעוצמה לנגד עיניו, כאשר הוא מבחין כי גופו למעשה מרחף באוויר, ומתנשא מעלה במהירות לאורך כיפה ענקית של פאר בל-יתואר. לאחר מבט חטוף בנופים הנשגבים של אותו עולם מסתורי, עם גבעותיו הרחבות ועמקיו השלווים, נתקל המספר בהילה זוהרת, מעין ישות עשוית אור וגז, ונוכח לגלות שהוא מתקרב אל לא אחר מג'ו סלייטר, נשמה לצד נשמה. השניים מרחפים לאיטם במשך זמן מה, עד שמציאותם החדשה מתחילה לדעוך, והם מתעוררים חזרה בבית המשוגעים. ”ג'ו סלייטר מת”, אומר קול רם ולא מוכר למספר המבוהל, ומזדהה בתור הישות הזוהרת שהופיעה זה עתה בחלומם. נאסר עליו לדבר על אויבו, כך הוא אומר, אולם הוא מכנה אותו בשם ”הצורר מאלגול, כוכב השדים”; עליו לעזוב כעת, הוא מאיץ בו, אך שניהם לבטח יפגשו שוב, אולי ב”ערפילאי חרבו של אוריון, במישורים העצובים של אסיה הפרהיסטורית, בחלומות הנשכחים של הלילה, או אולי בעוד נצח, לאחר שמערכת השמש תיסחף אל תוך היקום”. המספר מתוודה על חווייותיו בפני הממונה עליו, דוקטור פנטון, אשר פוטר את המקרה כלא יותר מהתמוטטות עצבים קלה, ומציע לו לצאת לחופשה ארוכה. המעשה תם כאשר כולם משוכנעים שג'ו סלייטר לא היה יותר מרוצח מטורף, אולם המספר מסיים את דבריו עם עדות מפי האסטרונום גרט פי. סרביס (אנ'), ”ב-22 בפברואר 1901, כוכב חדש ומופלא נתגלה בידי דוקטור אנדרסון מאדינבורו, לא הרחק מאלגול. אף כוכב לא נראה שם לפני כן”. המספר - מתמחה ב”מוסד מדיני לפסיכופטים” המגלה עניין רב בחלומות. בימיו כסטודנט בנה מכשיר המיועד לחבר בין תודעות. ג'ו סלייטר - טיפוס כפרי משונה, בן ארבעים ושתיים, המתגורר בהרי קטסקיל, ומגיע למוסד הרפואי בו עובד המספר, לאחר שרצח את אחד משכניו תוך כדי התקף טירוף. מוגדר כמסוכן ביותר. מראהו גבוה, שרירי, בעל עיניים כחולות, מימיות וישנוניות, שפתיו נפולות, זקנו צהוב ומלא, ראשו קירח, ושיניו רקובות. מתגלה בתור ישות זוהרת ועשוית אור בתוך עולם החלומות. לאבקרפט אמר כי ההשראה לסיפור הגיעה ממאמר שקרא בעיתון הניו-יורק טריבון (אנ') ב-27 באפריל 1919, אשר עסק במשפחת סלייטר או סלת'ר, בתור נציגה מטעם אוכלוסיית הרי קטסקיל. הנובה המוזכרת לקראת סוף הסיפור היא למעשה כוכב אמיתי, הידוע בשם ג'. ק. פרסי (אנ'), וציטוט האסטרונום גרט פי. סרביס איתו המספר מסיים את עדותו, נלקח מספרו, אסטרונומיה בעין בלתי מזוינת. ייתכן כי לאבקרפט קיבל את הרעיון לשמו של הסיפור מיצירתו של אמברוז בירס, מעבר לקיר (אנ'), שכן קרא את ספרותו לאורך שנת 1919. כמו כן, ספרו של ג'ק לונדון מ-1906, לפני אדם (אנ'), הנוגע בנושא הזיכרון התורשתי (אנ'), מכיל את הקטע, ”אף לא אחד מבני מיני האנושיים הצליח אי פעם לפרוץ מבעד לקיר שינתי”. בדומה ליצירות אחרות של לאבקרפט, עיקר הסיפור אינו מתמקד באירועים המתרחשים בעולמנו המוכר והידוע, אלא באלו הלוקחים חלק בעולם החלומות. אולם בניגוד לסיפורים בולטים אחרים כגון משימת החלום של קאדאת' האבודה, מפתח הכסף וסלפאיס, קיר השינה אינו נכלל בקבוצה הספרותית של כתבי לאבקרפט המכונה מעגל החלומות (אנ'), ככל הנראה בגלל טבעו החצוי. לאבקרפט נטה לצלול לעומק החלום ברבים מסיפוריו, ואף לבנות עולם עצמאי בתוכם, בעל אוכלוסיות, תרבויות וארצות משלו. בקיר השינה, לעומת זאת, נפרס סיפורן של שתי דמויות שטרם הצליחו לשבור את המחסום המפריד בין שני העולמות, ואחת מהן, זו של המתמחה, מצליחה רק להציץ באופן חטוף לתוך החלום על ידי שימוש במכונה. דעותיו הגזעניות של לאבקרפט, הבאות לידי ביטוי ברבים מסיפוריו, מופיעות גם בקיר השינה, בדמות תיאורם של סלייטר ושל אנשי ההרים; ”מראהו היה כשל תושב טיפוסי מאוכלוסיית הרי קטסקיל. אחד מצאצאיו הדוחים של אותו עדר פרימיטיבי, קולוניאלי, ומחליא”, שאת טבעו הוא מתאר ככזה ה”משויך לאנשים המוזרים הללו, אשר עונים במדויק על האלמנט הדקדנטי המכונה 'זבל לבן' בדרום, ואינם מכירים באף חוק או מוסר. כמו כן, מנת משכלם ככל הנראה נמצאת מתחת לזו של שאר האמריקאים”. לאון ספראג דה קמפ (אנ') תיאר את יצירתו של לאבקרפט באוטוביוגרפיה שכתב, ”קיר השינה, באותה צורה כמו הקבר, הוא סיפור המציג יותר הבטחות מאשר ביצועים”. אברט (אנ') וריצ'רד בליילר (אנ') תיארו את הסיפור כמעניין ביותר, אף על פי שהוא מנוסח בצורה ילדותית ונוקשה. הסרט מעבר לקיר השינה מ-2006 בבימוים של ת'ום מאורר וברט ג'. לי, ובכיכובו של ויליאם סנדרסון, הוא עיבוד לסיפורו של לאבקרפט. הסרט הקצר מעבר לקיר השינה מ-2009 בבימויו של נתן פישר ובכיכובם של ג'ייסון פינלי וגרג קאנון, הוא עיבוד בשחור-לבן לסיפורו של לאבקרפט. השיר של להקת ההבי מטאל בלאק סבאת', מאחורי קיר השינה, מתוך אלבומם הראשון, בלאק סבאת', עשוי להיות מחווה לסיפור. להקת האקסטרים מטאל מקברה (אנ') ביצעה גרסת כיסוי לשיר במסגרת מיני אלבום בעל אותו שם (אנ'). מדיה וקבצים בנושא מעבר לקיר השינה בוויקישיתוף מעבר לקיר השינה באתר הארכיון של ה.פ. לאבקרפט; אורכב מהמקור ב-11 באפריל 2013. בליילר, 1990; עמוד 454; "מעבר לקיר השינה. הוצאת ארקהם האוס; סאוק סיטי, ויסקונסין, 1943. נערך בידי אוגוסט דרלת ודונלד ונדריי"; "מעבר לקיר השינה (פיין קונס, אוקטובר 1919)". ג'ושי, שולץ, 2004; מעבר לקיר השינה; עמוד 19; "ה.פ. לאבקרפט ציין כי ההשראה לסיפור הגיעה מאזכור של תושבי הרי קטסקיל במאמר בטור המשטרתי של מדינת ניו יורק, בניו-יורק טריבון, 'כיצד הצליחה המשטרה לסלול את דרכה לתהילה', מאת פ. פ. ואן דה ואטר (27 באפריל 1919); הסיפור ככל הנראה נכתב לאחר מכן. המאמר למעשה מזכיר את משפחת הסלייטרים או הסלת'רים כנציגים מטעם האוכלוסייה המסכנה והדקדנטית של אנשי ההרים". ג'ושי, שולץ, 2004; מעבר לקיר השינה; עמוד 19; "ה.פ. לאבקרפט מסיים את הסיפור עם תיאור של נובה הנלקח מילה במילה מעותק ספרו של גרט פי. סרביס, אסטרונומיה בעין בלתי מזוינת מ-1908, אשר היה בבעלותו". ג'ושי, שולץ, 2004; מעבר לקיר השינה; עמוד 19; "יש הטוענים כי קיר השינה הושפע מסיפורו של אמברוס בירס, מעבר לקיר. ה.פ. לאבקרפט קרא את ספרותו של בירס לראשונה ב-1919, אם כי אין שום דמיון בין שני הסיפורים למעט שמותיהם. יצירתו של בירס היא סיפור מסורתי העוסק ברוחות רפאים, אשר אינו מזכיר בשום צורה את קיר השינה. ייתכן כי הייתה השפעה אחרת בדמות ספרו של ג'ק לונדון מ-1906, לפני אדם, על אף שאין בנמצא ראיות המצביעות על כך שלאבקרפט אכן קרא אותו. עלילתו עוסקת בזיכרון תורשתי, ומגוללת את סיפורו של אדם מהעידן המודרני החולם חלומות על אחד מאבותיו הקדומים, אשר חי בזמנים פרימיטיביים יותר. בתחילת הסיפור מציינת דמותו של לונדון כי, 'אף לא אחד מבני מיני האנושיים הצליח אי פעם לפרוץ מבעד לקיר שינתי'; קטעים נוספים מהדהדים אף הם בסיפורו של ה.פ. לאבקרפט. למעשה, מציג לאבקרפט מעין השתקפות הפוכה של הסיפור לפני אדם: בעוד שדמותו של לונדון היא אדם מודרני ומתורבת הנתקף בחזיונות על עברו הפרימיטיבי, ג'ו סלייטר הוא אדם פרימיטיבי הנתקף בחזיונות, אשר לדבריו של לאבקרפט, 'רק תודעה עליונה או מיוחדת במינה תוכל לתפוש'". ספראג דה קמפ, 1996; עמוד 5; "עד לשנים האחרונות בחייו, שנא לאבקרפט בני אדם על בסיס גזע, עד לרמת השיגעון. באופן כללי, הוא שנא את כל הזרים באשר הם, בייחוד מהגרים, וכינה אותם בשם 'שרצים דמויי חולדות אשר הגיעו מהגטו' או 'בני תערובת אוריינטלים בעלי פני חולדה ועיניים חרוזיות'. כאשר שהה בברוקלין וגילה שאחד משכניו היה סורי, הגיב לדבר כאילו מצא נחש פעמונים בחדר האמבטיה שלו". ספראג דה קמפ, 1996; ג'נטלמן רפאים; עמוד 137; "כמו כן החל לכתוב סיפורים נוספים. מוקדם ב-1919, כתב את הסיפור 'מעבר לקיר השינה', אשר בדומה לסיפורו 'הקבר', מציג יותר הבטחות מאשר ביצועים". בליילר, 1990; עמוד 454; "הרעיונות המוצגים בשני הסיפורים, 'מעבר' ו'מעבר לקיר השינה', מעניינים מאוד, על אף כתיבתם הילדותית והנוקשה". "מעבר לקיר השינה 2006", בסיס הנתונים האינטרנטי לסרטים; אורכב מהמקור ב-20 באפריל 2022. "מעבר לקיר השינה 2009", בסיס הנתונים האינטרנטי לסרטים; אורכב מהמקור ב-20 באפריל 2022. "עשרה שירים שקיבלו השראה מה.פ. לאבקרפט", לאודר, מלקולם דום, 21 באוגוסט 2014; אורכב מהמקור ב-20 באפריל 2022. "אחד עשר שירי מטאל אשר קיבלו השראה מה.פ. לאבקרפט", לאודוייר, קייטי איריזרי, 31 באוגוסט 2018; אורכב מהמקור ב-24 בנובמבר 2021. "עשרה שירים שהושפעו על ידי ה.פ. לאבקרפט", דרדסנטרל, ג'ונתן ברקן, 15 במרץ 2017; אורכב מהמקור ב-20 באפריל 2022.