פו פייטרס

פו פייטרס (Foo Fighters) היא להקת רוק אלטרנטיבי מצליחה שהוקמה בשנת 1994 כפרויקט צדדי של דייב גרוהל לבדו, בעבר המתופף של להקת הגראנג' נירוונה, עוד בימיו בנירוונה. לאחר התפרקות נירוונה עקב מותו של סולן הלהקה קורט קוביין, הפרויקט הצדדי של גרוהל הפך לחברות מלאה בלהקה שהוקמה. לאורך שנות פעילותה, זכתה הלהקה ב-12 פרסי גראמי, כולל 4 פרסים לאלבום הרוק הטוב ביותר של השנה. בנוסף זכתה הלהקה בפרס המוזיקה האמריקאית, 4 פרסי המוזיקה הבריטית ו-2 פרסי הווידאו קליפים של MTV. לפני יציאתו של אלבום הבכורה "Foo Fighters" ב-1995, שהיה בעצם אלבום של דייב גרוהל כחבר היחיד בלהקה, ליהק גרוהל את נייט מנדל להיות בסיסט הלהקה, את ויליאם גולדסמית' להיות המתופף (יוצאי להקת "Sunny Day Real Estate") וגם את גיטריסט החלקי של להקת נירוונה בסיבובי הופעות, פאט סמיר, והלהקה החלה להופיע בפורטלנד, אורגון. התחלתה של הלהקה עוד בימיו של גרוהל בנירוונה, אחת מהלהקות הגראנג' הידועות והמצליחות ביותר בשנות התשעים. גרוהל עוד כמתופף בנירוונה, כתב והקליט חומרים משלו אשר יצאו לאור בשנת 1992 בקלטת דמו מוערכת מאוד שאת כולה יצר בעצמו שנקראת Pocketwatch. כדי שהקלטת לא תקושר אליו הוא לא הוציא אותה תחת שמו אלא תחת השם "Late!" כאשר בקרדיטים נכתב רק דייב ג' במקום דייב גרוהל. זו הייתה למעשה ההתחלה האמיתית של הפו פייטרס. עם התאבדותו של סולן להקת נירוונה, קורט קוביין, הפסיקה הלהקה להתקיים. גרוהל חיכה מספר חודשים לפני שפתח בקריירה מוזיקלית משלו כדי לא לקשר בין תחילת הקריירה הזו להתאבדותו של קוביין ולאחר תקופה קצרה מאוד שבה אף שקל לפרוש מעסקי המוזיקה. בשנת 1994, לאחר מותו של קורט קוביין והתפרקותה של נירוונה, גרוהל קיבל הצעות לעבוד עם אמנים שונים, אך מיד דחה אותן. במקום זה הוא נכנס לאולפני רוברט לאנג באוקטובר 1994 כדי להקליט 12 מתוך 40 השירים שכתב. עם קצת עזרה בגיטרה בשיר X-Static מהגיטריסט גרג דולי מלהקת The Afghan Whigs, גרוהל הקליט כמעט לגמרי בעצמו את השירים וניגן בכל הכלים בשירים. בסופו של דבר, גרוהל סיים להקליט את האלבום לאחר חמישה ימים בלבד. גרוהל רצה להישאר אנונימי ולהוציא לאור את החומרים שלו תחת השם "Foo Fighters", (מושג ששימש את הכוחות האמריקאים במלחמת העולם השנייה לתיאור של עצם בלתי מזוהה). גרוהל הקים להקה כדי לתמוך באלבום, ולאחר ששמע על התפרקותה של להקת Sunny Day Real Estate (שהייתה חתומה בחברת ההקלטות סאב פופ שבה גם נירוונה הייתה חתומה), צירף גרוהל את הבסיסט של הלהקה נייט מנדל והמתופף ויליאם גולדסמית'. גרוהל פנה גם אל הגיטריסט פאט סמיר שניגן עם נירוונה במופע האנפלאגד ובסיבוב ההופעות של אלבומם משנת 1993, In Utero – וכך הושלם הליין-אפ. גרוהל חתם על חוזה עם חברת קפיטול רקורדס, והוציא אותו לאור בחברת הקלטות חדשה משלו, "Roswell Records". האלבום יצא לאור ביולי 1995 תחת השם Foo Fighters וכלל את הסינגלים "I'll Stick Around", "For All The Cows", "Big Me" ו-"This Is a Call", שיצא חודש לפני יציאת האלבום, ביוני 1995. בשנת 1996, גרוהל נכנס לסטודיו בוודינוויל שבוושינגטון עם המפיק גיל נורטון, כדי להקליט את אלבומה השני של הלהקה. גם באלבום הזה גרוהל כתב את כל השירים. כשההקלטות כמעט הסתיימו, דייב לקח אותן איתו ללוס אנג'לס כדי לסיים את חלקו בגיטרה ובשירה. גרוהל לא היה ממש מרוצה מההקלטות, וטען שצריך להקליט מחדש כמעט הכול. לאחר מכן במהלך שהייתו בלוס אנג'לס, גרוהל הקליט מחדש את קטעי התופים בשירים. גולדסמית' טען שגרוהל לא סיפר לו על כך שהקליט מחדש את התופים, ועזב את הלהקה. גולדסמית' הוחלף על ידי טיילור הוקינס, שהיה באותו זמן המתופף של הזמרת אלאניס מוריסט בסיבוב ההופעות שלה. האלבום לבסוף יצא זמן קצר לאחר הצטרפותו של הוקינס תחת השם "The Colour and the Shape", במאי 1997. האלבום כלל את הסינגלים שהפכו ללהיטים: "Monkey Wrench", "My Hero" ו-"Everlong" ואיגד בתוכו מגוון ז'אנרים מוזיקליים, כגון: רוק אלטרנטיבי, פוסט-גראנג' ופאנק רוק. כמה חודשים לאחר יציאת האלבום, בספטמבר 1997, הודיע הגיטריסט פאט סמיר על עזיבתו מהלהקה. את סמיר החליף הגיטריסט פרנץ סטאהל – מקים להקת Scream, בה היה חבר גרוהל לפני שהיה בלהקת נירוונה. בשנת 1998, הלהקה נסעה לווירג'יניה, לביתו של גרוהל, כדי לכתוב שירים לאלבום הבא. במהלך העבודה על החומרים, התגלו פערים אומנותיים בין גרוהל לסטאהל (הגיטריסט החדש), והם התקשו לשתף פעולה בכתיבה – "זה היה נראה כאילו אני (גרוהל) ושאר חברי הלהקה הלכו בכיוון אחד – וסטאהל הלך בכיוון אחר", כך אמר גרוהל למגזין "Kerrang!". לכן גרוהל החליט לפטר את סטאהל – למרות הקושי שבדבר, משום שגרוהל וסטהאל היו חברי ילדות. לאחר פיטוריו, שאר חברי הלהקה עבדו במשך כמה חודשים בהקלטת האלבום השלישי באולפן הביתי של גרוהל. האלבום יצא תחת השם "There Is Nothing Left to Lose", וכלל כמה סינגלים, מתוכם הסינגל "Learn to Fly", שהפך ללהיט והגיע לרשימת ה-100 להיטים במצעד הבילבורד של ארצות הברית. לפני שחרור האלבום, נשיא חברת התקליטים "קפיטול" גארי גרש עזב את החברה. בעקבות עזיבתו של גארי, הלהקה עזבה את החברה וחתמה בחברת תקליטים אחרת, RCA Records. לאחר הקלטת האלבום, הלהקה עשו אודישנים לגיטריסטים, ולבסוף בחרו את הגיטריסט כריס שיפלט, שהופיע בעבר עם הלהקה No Use for a Name, ובהמשך הופיע גם עם הלהקה Me First and the Gimme Gimmes. בשנת 2001, הלהקה החלה בהקלטת האלבום הרביעי שלה. לאחר ארבעה חודשים של הקלטה בסטודיו בלוס אנג'לס, חברי הלהקה חשבו שהאלבום לא נשמע טוב, ושהוא לא כל כך יצליח במכירות. כשהאלבום לא הגיע לרף הציפיות שלהם, גרוהל הלך להצטרף ולעזור ללהקה Queens of the Stone Age להשלים את אלבומם "Songs for the Deaf" שיצא בשנת 2002. פו פייטרס היו על סף פירוק כשסיבוב ההופעות שלהם החל. גרוהל כינס מחדש את הוקינס, שיפלט ומנדל להופיע באוסטרליה. הוקינס וגרוהל חשבו על לנסות להקליט מחדש את One by One ולראות לאן הם יגיעו אחרי זה. הלהקה לבסוף הקליטה מחדש כמעט את כל האלבום בעשרה ימים באולפן הביתי של גרוהל. האלבום הופץ באוקטובר 2002 תחת השם One by One, וכלל את הסינגלים "All My Life", "Times Like These", "Low" ו-"Have It All". לאחר שנה וחצי של סיבוב הופעות של האלבום "One by One", גרוהל לא רצה למהר להוציא עוד אלבום, ורצה להתעמק בכתיבת שירים אקוסטיים, אבל בסופו של דבר זה הפך לרצונה של כל הלהקה. הלהקה נסעה ללוס אנג'לס כדי להקליט את אלבומם החמישי, ובנתה שם אולפן שנקרא "Studio 606 West". גרוהל רצה שהאלבום יצא בשני דיסקים – דיסק אחד שיהיה כולו שירי רוק, ודיסק אחד שיהיו בו שירים אקוסטיים שקטים יותר. האלבום יצא ביוני 2005 תחת השם In Your Honor, וכלל את הסינגלים "Best of You", "DOA", "Resolve", "No Way Back/Cold Day in the Sun ו-"Miracle". בשנת 2006 הלהקה החליטה לארגן סיבוב הופעות אקוסטי קצר בקיץ, שכלל את הגיטריסט הקודם פאט סמיר, כשלאחר מכן הצטרף ללהקה כגיטריסט נוסף, פטרה היידן שניגן על כינור, דרו הסטר על כלי הקשה, ורמי ג'פי על הקלידים. השירים שנוגנו היו בעיקר מהאלבום "In Your Honor", אך הלהקה גם ניגנה שירים פחות מוכרים כגון "Aint It the Life", Floaty" ו-"See You". הלהקה גם ניגנה את השיר "Marigold", שיר במקור מ-Pocketwatch אבל ידוע גם כצד השני בסינגל "Heart-Shaped Box" של נירוונה. בנובמבר 2006, הלהקה הוציאה את הדיסק הראשון שלה של הופעה חיה, שנקרא Skin and Bones, שכלל ביצועים מתוך חמש-עשרה הופעות שצולמו במשך שלושה ימים בלוס אנג'לס. גם DVD של ההופעה הופץ, והכיל שירים שלא היו בדיסק הראשון. להקלטת האלבום השישי שלה, הלהקה החליטה לפנות אל מפיק האלבום The Colour and the Shape, גיל נורטון, כדי להפיק את אלבומם השישי. האלבום יצא לאור ב-25 בספטמבר 2007 תחת השם Echoes, Silence, Patience & Grace. הסינגל הראשון מהאלבום, "The Pretender", הופץ לרדיו בחודש אוגוסט של אותה השנה, והיה במצעד שירי הרוק המודרניים של בילבורד במשך 18 שבועות. הסינגל השני, "Long Road to Ruin", הופץ בדצמבר 2007 יחד עם וידאו קליפ שביים ג'ס פרץ, לשעבר חבר להקת The Lemonheads. בשנת 2008, הלהקה הייתה מועמדת לחמישה פרסי גראמי. הלהקה זכתה בפרס "אלבום הרוק הטוב ביותר" ובפרס "הופעת הרוק הכבד הטובה ביותר", על השיר "The Pretender". שאר הקטגוריות שהלהקה לא זכתה בהן היו "אלבום השנה", "שיר השנה" ו"הקלטת השנה" על השיר "The Pretender". בנובמבר 2009, הלהקה הוציאה לאור אלבום להיטים שנקרא Greatest Hits, שכלל שני שירים חדשים – "Word Forward" והסינגל "Wheels". הלהקה החלה להקליט את אלבומה השביעי באוגוסט 2010 עם המפיק בוץ' ויג. ויג הפיק בעברו עם להקת נירוונה, להקתו הקודמת של גרוהל, את האלבום Nevermind, וגם הפיק את שני השירים החדשים שהיו באלבום האוסף מ-2009. האלבום הוקלט במוסך של גרוהל תוך שימוש בציוד אנלוגי פשוט יחסית. פאט סמיר ניגן בכל שיר באלבום והפך שוב לחבר להקה. הסינגל הראשון מהאלבום, שנקרא "Rope", ויצא לאור ב-23 בפברואר 2011. 11 ימים לפני שחרורו של "Rope", העלתה הלהקה לעמוד היוטיוב שלה את השיר "White Limo" מאותו אלבום, יחד עם קליפ לשיר. בקליפ משתתף למי קילמיסטר, הסולן והבסיסט של להקת מוטורהד. האלבום הופץ תחת השם Wasting Light לקניה באינטרנט ב-11 באפריל של אותה השנה, אחרי הופעת הלהקה בתוכנית היומית של ג'ון סטיוארט, ויום אחרי הופץ האלבום גם בדיסק. סרט דוקומנטרי על ההיסטוריה של הלהקה, "Back and Forth" שזכה גם בגראמי, יצא לאקרנים ב-5 באפריל 2011 יחד עם מופע תלת־ממד של האלבום Wasting Light. הלהקה גם הוציאה לאור אלבום קאברים בשם "Medium Rare", ב-16 באפריל לזמן מוגבל בשביל ה-"Record Store Day". ב-15 באפריל, הלהקה ניגנה את האלבום במלואו באולפן של דייב גרוהל "Studio 606" והעלתה את ההופעה ליוטיוב במלואה. ב-2 ביוני הלהקה הוציאה קליפ לשיר Walk מהאלבום Wasting Light. ב-12 בפברואר 2012 הלהקה זכתה בפרסים: "הופעת הרוק הטובה ביותר", "שיר הרוק הטוב ביותר", "אלבום הרוק הטוב ביותר", "הקטע הטוב ביותר מקליפ וידאו" ובנוסף ב"הופעת ההארד רוק/מטאל הטובה ביותר" בטקס פרסי גראמי ה-54. כמו כן הלהקה הייתה מועמדת לפרס "אלבום השנה לשנת 2012" אך הפסידה לזמרת אדל. באוקטובר 2012 אחרי כשני עשורים שהלהקה פועלת הודיע גרוהל כי הם לוקחים הפסקה מסיבובי הופעות אך הבהירו כי הלהקה לא מתפרקת. בפברואר 2013 הודיע גרוהל כי הלהקה מתחילה לעבוד על אלבום חדש והוא מתוכנן לצאת במהלך שנת 2014. בינואר 2013 החלה הלהקה לעבוד על אלבומה ה-8. אלבום זה של הלהקה הוקלט בצורה שונה ולא רגילה, כאשר גרוהל ביים את הסדרה התיעודית שלו למשך שנה וחצי ובמהלכה הקליטו חברי הלהקה כל שיר מהאלבום בסטודיו אחר בערים שונות. גרוהל הגדיר את סדרתו כ"מפה מוזיקלית של אמריקה". ב-10 בנובמבר יצא כאמור אלבומם השמיני של הלהקה, פעם נוספת בהפקת בוץ' ויג. לכל שיר באלבום יש עטיפה שונה שמייצגת את אותה העיר שבה הוקלטו השירים. ב-15 בספטמבר 2017, הלהקה הוציאה את אלבומה ה-9, שהסינגל הראשון שלה יצא עוד ב-1 יוני 2017 וכבר טיפס להיות במקום ה-1 ב-"Billboard Mainstream Rock Songs", באותו החודש. האלבום הופק ביחד עם המפיק גרג קורסטין, המפיק של עשרות זמרים ולהקות מוצלחים. Medicine at Midnight הוא אלבום האולפן העשירי של הלהקה. האלבום הושלם טרם התפרצות מגפת הקורונה, אך הוצאתו לאור עוכבה בכל זאת מטעמים שיווקיים, עד ל-5 בפברואר 2021 בו יצא. התקליט זכה לביקורות אוהדות יחסית. ב-25 במרץ 2022 הודיעה הלהקה בעמוד האינסטגרם הרשמי על מותו של המתופף טיילור הוקינס. הוקינס נמצא ללא רוח חיים בעת ששהה בחדרו במלון בבוגוטה, קולומביה, במהלך סיבוב הופעות של הלהקה. לזכרו, ערכה הלהקה בשיתוף משפחתו שני מופעי מחווה גדולים, ב-3 בספטמבר 2022 באצטדיון וומבלי בלונדון, וב-27 בספטמבר באותה שנה בפורום קיה בלוס אנג'לס. במופעים אלו השתתפו מתופפים ומוזיקאים מפורסמים רבים, ביניהם בריאן מיי ורוג'ר טיילור מלהקת קווין, פול מקארתני, לארס אולריך, אלאניס מוריסט, מיילי סיירוס. ועוד. גם בנו של הוקינס, שיין, מתופף בעצמו, ניגן עם הלהקה שיר לזכרו של אביו. באפריל 2023 הודיע גרוהל כי אלבומה החדש של הלהקה, שנוצר לאחר מותו של הוקינס, יצא לאור ב-2 ביוני 2023 ויקרא But Here We Are. באלבום זה מתמודדת הלהקה עם אובדנו של הוקינס ועד כה יצאו מתוכו השירים "Under You" ו-"Rescued". בסיבוב ההופעות שייערך לרגל צאת אלבום זה, יחליף ג'וש פריז את הוקינס בתפקיד המתופף של הלהקה. באוגוסט 2024, פורסם כי הלהקה לא אישרה לדונלד טראמפ להשתמש בשירם "My Hero" במהלך עצרת בגלנדייל, אריזונה. הם הודיעו גם כי כל תמלוגים שיתקבלו מהשימוש הלא מורשה בשיר ייתרמו לקמפיין של קמלה האריס וטים וולז. השיר שומש כדי להכניס את רוברט קנדי ג'וניור לבמה לאחר שהפסיק את קמפיין הנשיאות שלו והביע תמיכה בטראמפ. דובר מטעם קמפיין טראמפ, סטיבן צ'אונג, טען כי ננקטו צעדים חוקיים לקבלת אישור לשימוש בשיר וכי יש להם רישיון לנגן אותו. דייב גרוהל – שירה וגיטרה (1995 – היום) נייט מנדל – גיטרה בס (1995 – היום) כריס שיפלט – גיטרה מובילה, קולות רקע (1999 – היום) פאט סמיר – גיטרה מובילה, קולות רקע (1995–1997), גיטרה (2006 – היום) רמי ג׳פי – קלידים (2017 – היום) טיילור הוקינס – תופים, כלי הקשה, קולות רקע (1997–2022) ויליאם גולדסמית' – תופים, כלי הקשה (1995–1997) פרנץ סטאהל – גיטרה (1997–1999) 1995 – Foo Fighters 1997 – The Colour and the Shape 1999 – There Is Nothing Left to Lose 2002 – One by One 2005 – In Your Honor 2007 – Echoes, Silence, Patience & Grace 2011 – Wasting Light 2014 – Sonic Highways 2017 – Concrete And Gold 2021 – Medicine At Midnight 2023 – But Here We Are 2009 – Greatest Hits 2011 – Medium Rare 2003 – DVD/EP 2005 – Five Songs and a Cover 2008 – Let It Die 2015 – Saint Cecilia 2006 – Skin and Bones מדיה וקבצים בנושא פו פייטרס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פו פייטרס פו פייטרס, ברשת החברתית פייסבוק פו פייטרס, ברשת החברתית אקס (טוויטר) פו פייטרס, ברשת החברתית אינסטגרם פו פייטרס, ברשת החברתית טיקטוק פו פייטרס, ברשת החברתית VK פו פייטרס, סרטונים בערוץ היוטיוב פו פייטרס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) פו פייטרס, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) פו פייטרס, באתר ספוטיפיי פו פייטרס, באתר סאונדקלאוד (באנגלית) פו פייטרס, באתר Last.fm (באנגלית) פו פייטרס, באתר AllMusic (באנגלית) פו פייטרס, באתר MusicBrainz (באנגלית) פו פייטרס, באתר דיזר פו פייטרס, באתר Discogs (באנגלית) פו פייטרס, באתר Songkick (באנגלית) פו פייטרס, באתר Genius פו פייטרס, באתר SecondHandSongs פו פייטרס, באתר בילבורד (באנגלית) פו פייטרס, באתר טיידל (באנגלית) פו פייטרס, באתר אמזון מיוזיק פו פייטרס באתר ה-MTV אור ברנע, פייטרים כל הדרך, באתר ynet, 4 באפריל 2011 דפנה לוסטיג‏, ותיקי מלחמה: "Wasting Lights" של פו פייטרז - בעייתי אבל מהנה, באתר וואלה, 6 באפריל 2011 עמי פרידמן, פו פייטרס ממשיכים עם הנוסחה המנצחת, באתר ynet, 11 בנובמבר 2014 אילה לוי ויובל יוספסון, הפו-ך מנירוונה: איך הפכה הפו פייטרס ללהקה שכולם אוהבים?, באתר nrg‏, 12 בנובמבר 2014 ניר גורלי‏, שביל בצד 05: 20 שנה לאלבום שגילה לנו את דייב גרוהל ולו את עצמו, באתר וואלה, 5 ביולי 2015 פו פייטרס במוסיכיפדיה של רדיו מוסיכיף 69FM. מני אבירם‏, 20 שנה לאלבום שגרם לנו לחשוב שפו פייטרז תהיה הלהקה הגדולה בעולם, באתר וואלה, 17 במאי 2017 מני אבירם‏, שבו בנים לגבולם: "Concrete and Gold" הוא האלבום הכי טוב של הפו פייטרז מזה 15 שנה, באתר וואלה, 17 בספטמבר 2017 אמיר שוורץ, החדש של פו פייטרס הוא אחד האלבומים הטובים של הלהקה, באתר ynet, 5 בפברואר 2021 Login • Instagram, www.instagram.com עמי פרידמן, בגיל 50: מתופף הפו פייטרס טיילור הוקינס הלך לעולמו, באתר ישראל היום, 26 במרץ 2022 Melinda Newman, Foo Fighters Did Not Allow Donald Trump to Use ‘My Hero’ at Rally, Will Donate Any Royalties to Harris Campaign, Billboard, ‏24 באוגוסט 2024 (באנגלית אמריקאית) Steven J. Horowitz, Trump Campaign Disputes Foo Fighters Over Unauthorized Use of Music at Rally, Variety, ‏26 באוגוסט 2024 (באנגלית אמריקאית) Morgan Enos, 2024 GRAMMYs: See The Full Winners & Nominees List, Grammy Awards, ‏26 באוגוסט 2024 (באנגלית אמריקאית) Guardian music, Brit awards 2024 – full list of winners, The Guardian, ‏2 במרץ 2024 (באנגלית בריטית) Steven J. Horowitz, Taylor Swift, SZA, Olivia Rodrigo Lead 2024 iHeartRadio Music Awards Nominations, Variety, ‏18 בינואר 2024 (באנגלית אמריקאית)