laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
רנה לאנק

רנה לָאנֵק (בצרפתית: René Laennec; ‏17 בפברואר 1781 - 13 באוגוסט 1826) היה רופא וממציא צרפתי. ידוע כמי שהמציא בשנת 1816 את המסכת (סטתוסקופ). לאנק התייתם בגיל חמש או שש מאמו, שמתה משחפת. בגיל 12 החל את לימודיו בפקולטה לרפואה, אשר הייתה שייכת לדודו, והתגלה כילד מחונן ומוכשר. בשנים אלו למד את השפות אנגלית וגרמנית. למרות הפצרותיו של אביו שימשיך ללמוד בעקביות רפואה, נטש לאנק בהמשך חייו את המקצוע ועסק בנושאים שונים, ובהם לימוד השפה היוונית, כתיבת שירה ועוד. בשנת 1799 חזר לאנק ללמוד רפואה. הדבר נעשה בין היתר תחת רופאי התקופה המפורסמים ביותר ובהם ז'אן-ניקולה קורביזר. לאנק היה נוצרי אדוק. הוא היה ידוע בחביבותו ונדיבות ליבו אשר גרמה לפרסומו בקרב עניי עירו. לאנק מת בשנת 1826 ממחלת השחפת אשר למרבה האירוניה אובחנה אצלו באמצעות המסכת, אותו המציא הוא עצמו. עד המצאת המסכת, הדרכים לבדוק את מצב דופק הלב היו לא מדויקות, ומביכות. הרופא היה נאלץ לרכון על חזה החולה, להצמיד את אוזנו ולהקשיב לפעימות. יעילותה של שיטה זו הלכה ופחתה ככל שהאדם המטופל היה שמן יותר, בשל התעמעמות הרחשים הבוקעים מן הלב. בנוסף, הדבר הביא לאי נעימויות רבות במיוחד במצבים בהם הרופא היה גבר אשר טיפל באישה, בשל הקונוטציות המיניות שהדבר יצר. בשנת 1816 טיפל לאנק באישה אשר בעקבות משקלה כמעט ולא היה ניתן לדעת על מצב ליבה. דבר זה הוביל את לאנק למחשבה אודות פתרון לבעיה. הוא ידע כי בזמן הצמדת פיסת עץ לאוזן, נשמע היטב כל רחש הנובע מפעולה המתבצעת על צידו החיצוני של העץ (כגון שריטה נקישה וכדומה). רעיונו של לאנק היה להשתמש בתופעה אקוסטית זו כדי להעביר את הקולות הבוקעים מתוך הלב אל אוזנו של הרופא. יישומו המעשי הראשון של רעיון זה הופיע בדמות גליל עץ פשוט אותו יצר לאנק, אשר הוצמד מצידו האחד לחזה החולה ומצידו השני לאוזנו של הרופא. לאנק כתב ספר אשר תיאר את הכלי שיצר, והדבר זכה לפרסום רב. הוא ראה בהמצאתו את שיא הקריירה הרפואית שלו והיה גאה בה מאוד. על שמו קרוי קרחון לאנק שבאנטארקטיקה. מסכת מדיה וקבצים בנושא רנה לאנק בוויקישיתוף רנה לאנק, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה הסבר על ה"דודל" (שרבוט גוגל) שפרסמה גוגל לציון יום הולדתו ה-235 של רנה לאנק, באתר מנוע החיפוש "גוגל" (באנגלית), 17 בפברואר 2016 biography/Rene-Laennec רנה לאנק, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) רנה לאנק באתר אנציקלופדיה בריטניקה.
נסיכות אנסבך

נסיכות אנסבך (בגרמנית: Fürstentum Ansbach) או מרקיזות ברנדנבורג-אנסבך (בגרמנית: Markgraftum Brandenburg-Ansbach) הייתה נסיכות בצפון בוואריה שבגרמניה. שטחה הגאוגרפי השתרע על כ-4,200 קמ"ר. בנסיכות זו שכנה העיר אנסבך. בשנת 1331 עברה הנסיכות כחלק מרוזנות העיר נירנברג לידי בית הוהנצולרן. בשנת 1398 לאחר מותו של פרידריך החמישי, רוזן העיר נירנברג, חולקה נחלתו בין בניו; בנו הבכור פרידריך השישי, רוזן העיר נירנברג קיבל את אנסבך, ואילו בנו הצעיר יוהאן השלישי, רוזן נירנברג קיבל את אזור ביירוית. לאחר מותו של יוהאן השלישי ב-11 ביוני 1420, התאחדו שתי הנסיכויות תחת פרידריך השישי, שקיבל בשנת 1415 את נסיכות הבוחר מברנדנבורג. לאחר מותו של פרידריך ב-21 בספטמבר 1440, חולקו שטחיו בין בניו; יוהאן קיבל את נסיכות ביירוית (ברנדנבורג-קולמבאך), פרידריך קיבל את נסיכות ברנדנבורג, ואלברכט קיבל את אנסבך. לאחר מכן אנסבך הייתה תחת יורשיו של אלברכט, עד לשנת 1791. בשנת 1791 מכר קרל אלכסנדר, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך את נחלותיו שכללו אף את ביירוית לפרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה, עקב היותו חשוך ילדים. קרל אלכסנדר עבר עם אשתו לבריטניה, וב-28 בינואר 1792 סופחה אנסבך באופן רשמי לממלכת פרוסיה. בשנת 1807 סיפח נפוליאון את העיר לממלכת בוואריה לאחר ניצחונותיו על פרוסיה, ובקונגרס וינה פוצתה על כך פרוסיה בדוכסות הגדולה של ברג. יצחק זימר, פרקים בתולדות היהודים בנסיכות אנסבך, אוניברסיטת בר-אילן, 1975. מדיה וקבצים בנושא נסיכות אנסבך בוויקישיתוף ברנדנבורג-אנסבך (מרקיזות), דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא גרמניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
Brave (אלבום)

Brave (בעברית אַמִיץ) הוא אלבום האולפן השישי של זמרת הדאנס-פופ האמריקאית ג'ניפר לופז, אשר יצא ב-4 באוקטובר 2007. האלבום הפיק שני סינגלים: הראשון "Do It Well", אשר יצא לאור ב-18 בספטמבר 2007, והוא הגיע ל-11 המובילים במצעד הפזמונים שבבריטניה, אף על פי שנחל כישלון רב במצעדים, והשני "Hold It, Do not Drop It" יצא לאור ב-11 בינואר 2008, וגם הוא נכשל במצעדים כאשר נכנס למקום ה-72 בלבד בבריטניה, ולא הצליח להיכנס למצעד הבילבורד. האלבום הכיל 13 שירים כולל הרמיקס לשיר הראשון מהאלבום "Do It Well". האלבום נחשב לאלבום הכושל ביותר של לופז מבחינה מסחרית, כאשר מכר 650,000 בלבד, ובנוסף השירים באלבום הם בין השירים הבודדים ביותר בקריירה של הזמרת אשר נחלו כישלון כל כך גדול, עד כדי כך שלא נכנסו לבילבורד הוט 100. "Do It Well" – יצא ב-21 באוגוסט 2007 כסינגל הראשון מהאלבום. הסינגל זכה להצלחה מועטה במצעדים אך עדיין הצליח לקדם את האלבום. את השיר כתב והפיק ראיין טדר ומרבית הביקורות על השיר היו טובות, אתר הרולינג סטון אף ציין כי זהו השיר היחיד המציג את לופז, בזכות הריקוד אותו רוקדת בקליפ. את הקליפ ביים דייוויד לה-שאפל שהפיק גם את להיטה I'm Glad ‏(2003). "Hold It Don't Drop It" – השיר הוקלט ב-2007 ויצא לאור ב-11 בינואר 2008 כסינגל השני והאחרון מהאלבום. הסינגל נכשל במצעדים והיה לסינגל הכושל ביותר של לופז בבריטניה, כאשר הגיע השיר למקום ה-72. כישלון הסינגל השפיע מאוד על האלבום ולא אפשר הוצאת סינגלים נוספים ממנו. מידע על האלבום Brave באתר MusicBrainz מידע על האלבום Brave באתר AllMusic האלבום Brave באתר Discogs האלבום Brave באתר יוטיוב Stats: Jennifer Lopez | The Receipts - Classic ATRL, classic.atrl.net (באנגלית) (ארכיון)
אוויטה (סרט)

אוויטה (במקור: Evita) הוא סרט מוזיקלי אמריקאי משנת 1996 בבימויו של אלן פארקר בכיכובם של מדונה, אנטוניו בנדרס, ג'ונתן פרייס וג'ימי נייל. עלילת הסרט מתארת את סיפור חייה ומותה של אווה דוארטה, לימים - אווה דוארטה דה פרון, החל מהיותה ילדה צעירה מן המעמד הנמוך, ועד להפיכה לגברת הראשונה ולמנהיגה הרוחנית של ארגנטינה. הסרט, אשר מורכב כמעט כולו שירה, מבוסס על המחזמר "אוויטה" מאת אנדרו לויד ובר וטים רייס. הסרט מתחיל בתאריך 26 ביולי 1952, עם ההודעה על מותה של אווה פרון (מדונה), הגברת הראשונה של ארגנטינה, הלוויה ציבורית והצגת דמותו של צ'ה (אנטוניו בנדרס), דמות המספר, בפני קהל צופי הסרט. צ'ה, אשר מתאר לאורך הסרט את סיפור עלייתה של אווה לשלטון, מחלתה ומותה, מופיע בתחפושות שונות ומשמש כמצפון של אווה וכמבקר שלה. הסרט חוזר אל ילדות של אווה, כאשר היא נערה צעירה המנסה להשתתף בהלוויה של אביה בעיירה קטנה אשר בבואנוס איירס, עם אמה ואחיה. אבל אשתו האחת של אביה ובני משפחתה (אשר מעמדם החברתי גבוה יותר) אוסרים על אווה מלהיכנס ומוציאים אותה החוצה, כשהיא צורחת כי זהו אביה. בשנת 1934, בהיותה בת 15, אווה מחליט לעזוב את העיירה, ולחפש חיים טובים יותר. היא תופסת טרמפ לבואנוס איירס ביחד עם זמר טנגו אוגוסטין מגאלדי (ג'ימי נייל), שאיתו היא מנהלת רומן. לאחר שמגאלדי עוזב אותה, היא מתקדמת, באמצעות קיומן של מספר מערכות יחסים עם גברים, כאשר בכל פעם - הגבר הבא הוא אדם בעל יותר ויותר השפעה מהקודם. אווה הופכת לדוגמנית ולשחקנית רדיו, עד למפגש הגורלי שלה עם הקולונל חואן פרון (ג'ונתן פרייס), בשעת אירוע התרמה. הקשר שלו עם אווה פרון מקנה לו פופולריות בקרב הציבור, שכן היא ממעמד הפועלים (כפי שפרון עצמו). אווה מנצלת את תוכנית הרדיו שלה על מנת לקדם את פרון, גם כאשר הממשל כולא אותו, בניסיון לגמד את המומנטום הפוליטי שלו. גלי התמיכה שמייצרת אווה מאלצים את כוחות הממשלה לשחרר פרון, וביחד עם אווה הם זוכים לתמיכה ציבורית מהעם. פרון זוכה בבחירות לנשיאות בשנת 1946, ואווה מבטיחה כי הממשלה החדשה תשרת את "חסרי החולצות" (עובדים עניים). אווה מקימה תשתית ומפיצה סיוע, בעוד מקורביו של פרון בוזזים את הקופה הציבורית. החברה הארגנטינית היא מאוד מעמדית, ולכן הקצונה הצבאית והאליטות החברתיות מתעבים את השורשים המשותפים של אווה ואת זיקתה לעניים. אוויטה, במהלך סיור בעולם, הופכת חולה וממהרת לשוב לארגנטינה. לקראת סוף חייה, היא מבינה כי היא חולה סופנית, וטוענת כי החיים שלה היו קצרים כי היא זרחה כמו "אש מבריקה" ומסייעת לפרון להתכונן להמשך חייו בלעדיה. קהל גדול מקיף את קאסה רוסאדה במשמרת נרות תפילה להחלמתה, עד אשר האור של החדר שלה נכבה, דבר המסמן את מותה, בגיל 33. ההלוויה של אווה מוצגת שוב. צ'ה מתקרב אל הארון שלה, ומנשק אותו/אותה. הסרט זכה לביקורות מעורבות, ציון 61% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 31 ביקורות. הסרט היה מועמד לחמישה פרסי אוסקר, מתוכם זכה באחד: השיר המקורי הטוב ביותר, You Must Love Me, שבוצע בידי מדונה. זכייה בפרס גלובוס הזהב עבור הסרט הטוב ביותר, שיר הנושא והשחקנית הטובה ביותר. "אוויטה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "אוויטה", באתר נטפליקס "אוויטה", באתר AllMovie (באנגלית) "אוויטה", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "אוויטה", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "אוויטה", באתר Metacritic (באנגלית) "אוויטה", באתר אידיבי "אוויטה", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) אוויטה, קדימון הסרט באתר יוטיוב "Evita‎", באתר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes (באנגלית)
הואיל (פירושונים)

האם התכוונתם ל... הואיל – כלל הלכתי בהלכות שבת וחג הואיל ויכול לנתקו – כלל בחוקי המשפט העברי שבת הואיל והותרה הותרה – כלל בהלכות עירובין
אנה גווארה

אנה גבריאלה גווארה אספינוזה (בספרדית: Ana Gabriela Guevara Espinoza; נולדה ב-4 במרץ 1977 בנוגלס, מקסיקו) היא אתלטית מקסיקנית. היא אלופת עולם (פריז 2003) וסגנית אלופה אולימפית (אתונה 2004) בריצת 400 מטר. בעלת התוצאה התשיעית בכל הזמנים (48.89 שניות). במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בוויניפג, קנדה בשנת 1999 השיגה גווארה את מדליית הזהב הראשונה שלה בתחרות בינלאומית בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.91 שניות. באולימפיאדת סידני (2000) סיימה גווארה במקום החמישי בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.96 שניות. באליפות העולם שנערכה באדמונטון, קנדה בשנת 2001 זכתה גווארה במדליית ארד בריצת 400 מטר, בתוצאה של 49.97 שניות. בשנת 2002 זכתה גווארה בליגת הזהב, בכל שש התחרויות בריצת 400 מטר, כמו הישאם אל גרוז' ממרוקו (ריצת 1500 מטר), מריון ג'ונס מארצות הברית (ריצת 100 מטר) ופליקס סאנצ'ז מהרפובליקה הדומיניקנית (ריצת 400 מטר משוכות) וארבעתם התחלקו בפרס מיליון דולר (כל אחד מהם קיבל 250,000 דולר). במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בסנטו דומינגו, הרפובליקה הדומיניקנית בתחילת אוגוסט 2003 הגנה גווארה על תוארה וזכתה במדליית זהב שנייה בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.36 שניות. שלושה שבועות לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בפריז, צרפת זכתה גווארה במדליית זהב בריצת 400 מטר בשיא אישי חדש, שיא מקסיקו חדש ותוצאת השנה בעולם של 48.89 שניות. באולימפיאדת אתונה (2004) נשאה גווארה את דגל מקסיקו בטקס הפתיחה. במשחקים עצמם היא זכתה במדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.56 שניות. בנוסף, היא סיימה במקום ה-11 בריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:27.88 דקות. באליפות העולם שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 2005 זכתה גווארה במדליית ארד בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.81 שניות. במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בריו דה ז'ניירו, ברזיל בשנת 2007 הגנה גווארה על תוארה וזכתה במדליית זהב פעם שלישית ברציפות בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.34 שניות. בנוסף, היא זכתה במדליית כסף בריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:27.75 דקות. בינואר 2008 פרשה גווארה מאתלטיקה. מדיה וקבצים בנושא אנה גווארה בוויקישיתוף אנה גווארה, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי אנה גווארה, באתר olympedia.org אנה גווארה, באתר התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית אנה גווארה, באתר Track and Field (נשים) ראו כאן ראו כאן ראו כאן ראו כאן ראו כאן ראו כאן
האישה ששרה

האישה ששרה (בצרפתית: Incendies, מילולית: אש) הוא סרט דרמה קנדי שנכתב ובוים על ידי דני וילנב. הסרט מספר את סיפור המסע של אח ואחות אשר חיים בקוויבק אחר עברה של אימם המהגרת הערביה לאחר מותה בהתאם לצוואתה. הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל ונציה ב-17 בספטמבר 2010. הסרט מבוסס על המחזה "שרופים", של וג'די מועווד. סיפור חייה של גיבורת הסרט נוואל מרואן מבוסס באופן חלקי על חייה של סוהא בשארה, נוצרייה שניסתה להתנקש בחייו של אנטואן לאחד מפקד צבא דרום לבנון. נוואל מרואן עובדת כמזכירה במשרדו של נוטריון בשם לבל בקוויבק שבקנדה. לאחר פטירתה הפתאומית מוקראת צוואתה לילדיה התאומים הבגירים ז'אן וסימון. בצוואתה מבקשת נוואל להיקבר עירומה, בקבר בלתי מסומן כשפניה כלפי מטה. עוד מבקשת האם מילדיה לחפש את אביהם ואת אחיהם. ז'אן וסימון היו מופתעים מאחר שנאמר להם על ידי אימם עוד מילדותם שאביהם נהרג ולא ידעו כלל שיש להם אח. סימון החליט שלא לבצע את הבקשה של אימו מאחר שתמיד הייתה אישה נוקשה ומשונה, אך אחותו ז'אן החליטה לצאת לארץ מולדתה של אמה, שהיא לבנון (זה מתברר לא רק ממה שקורה בסרט. כאשר ז'אן עולה לבקר את שרת בית הספר, אפשר לראות את דגל לבנון על מבנה בית הספר). מסע החיפושים מוביל את ז'אן בכפרים וערים שונות כשהיא אוספת פיסות מידע אודות עברה של אימה בשנות ה-70. במהלך המסע מתוודעת ז'אן לתרבות ולמנהגים של החברה המקומית הפרימיטיבית, האלימה, המפולגת והמסוכסכת. נודע לז'אן כי אמה בצעירותה התאהבה בפליט והרתה לו. בני משפחתה שנודע להם על הקשר של נוואל עם הפליט ניסו לרצוח אותה על רקע חילול כבוד המשפחה אך סבתה הצילה אותה וסייעה לה בתקופת ההריון. את התינוק מסרה הסבתא לבית יתומים ושלחה את נוואל ללמוד באזור מרוחק כדי שתתנתק מעברה ותשקם את חייה. נוואל עזבה את מחוז מגוריה והחלה את לימודיה באוניברסיטה. בשלב מסוים בחיפושים גילתה ז'אן כי במהלך מלחמת האזרחים בין מוסלמים לנוצרים שהתחוללה בראשית שנות השבעים במדינה התנקשה אימה שהייתה אז סטודנטית בעלת תודעה פוליטית שמאלנית במנהיג הנוצרים ובעקבות זאת נכלאה ל-15 שנה. לאחר שז'אן גילתה מידע זה טלפנה נסערת לאחיה סימון וביקשה שיצטרף אליה למסע. סימון הגיע מקנדה בלווית לבל (מעסיקה לשעבר של נואל) והשלושה המשיכו במסע החיפושים. השלושה גילו כי נוואל עברה בכלא התעללויות ונאנסה באופן מתמשך על ידי חוקר בשם "אבו טארק". בשנים האחרונות לכליאתה כתוצאה ממעשי האונס החוזרים הרתה נוואל לאבו טארק וילדה בבית הכלא תאומים. היו אלה ז'אן וסימון. לקראת סוף הסרט מגלים האחים כי אבו טארק היה בנה של נוואל אותה עינה ואנס מבלי שידע שהיא אימו לאחר שגויס כילד יתום בן חמש לשורות המוסלמים במהלך מלחמת האזרחים ובהמשך נשבה על ידי הנוצרים והחל לעבוד עבורם. כך גילו ז'אן וסימון שאביהם הוא בעצם גם אחיהם. הסרט זכה בשמונה פרסי ג'יני עבור השחקנית הטובה ביותר (לובנה אזאבל), הבמאי הטוב ביותר, העיבוד הטוב ביותר, הצילום, העריכה, סאונד ועוד. כמו כן זכה בפרס לומייר לסרט בשפה הצרפתית הטוב ביותר. בשנת 2011 היה הסרט מועמד לפרס אוסקר כסרט הזר הטוב ביותר. אתר האינטרנט הרשמי של האישה ששרה "האישה ששרה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "האישה ששרה", באתר נטפליקס "האישה ששרה", באתר AllMovie (באנגלית) "האישה ששרה", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "האישה ששרה", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "האישה ששרה", באתר Metacritic (באנגלית) "האישה ששרה", באתר אידיבי "האישה ששרה", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
אנסבך

האם התכוונתם ל... נסיכות אנסבך – נסיכות בצפון בוואריה שבגרמניה אנסבך (נפה) – נפה במחוז פרנקוניה התיכונה, במדינת בוואריה שבגרמניה אנסבך (עיר) – עיר בנפת אנסבך שבמחוז פרנקוניה התיכונה, במדינת בוואריה שבגרמניה אנסבך (רודן) – חלק מוניציפלי מהעיר רודן בבאייר, גרמניה
מוראביה

מוראביה (בצ'כית: Morava, ‏האזנה‏Ⓘ‏, גרמנית: Mähren, ‏האזנה‏Ⓘ‏) היא חבל הארץ המזרחי של צ'כיה. זהו אזור היסטורי, שאין לו מעמד רשמי כלשהו בתוך הרפובליקה הצ'כית. מקורו של השם הוא בנהר המוראבה. עיר הבירה של החבל היא ברנו, העיר השנייה בגודלה בצ'כיה. מוראביה שוכנת ברוב חלקו של השליש המזרחי של מדינת צ'כיה. בצפון גובל חבל מוראביה בגבול פולין ובחבל שלזיה הצ'כית; במזרח גובל החבל במדינת סלובקיה; בדרום באוסטריה ובמערב בבוהמיה. גבולו הצפוני של החבל תחום בהרי הסודטים ההופכים להרי הקרפטים במזרח. נתיבו המתפתל של נהר טאיה (Thaya או Dyje) יוצר את גבולו הדרומי של החבל עם אוסטריה, באזור זה הוכרזה שמורת טבע משני עברי הנהר. תושבי מוראביה הם ברובם נוצרים קתולים, המדברים בדיאלקטים מקומיים של השפה הצ'כית. במפקד מ-1991 הגדירו 1.36 מיליון תושבים את עצמם כמוראבים מבחינה לאומית, ואילו במפקד מ-2001 ירד המספר ל 380 אלף, והיתר הגדירו עצמם כצ'כים. שאלת קיומו של לאום מוראבי נפרד עולה לעיתים, אך אין לה מימד פוליטי חריף. תולדות הארץ שזורות באלה של בוהמיה, שכנתה ממערב, המהווה את החלק העיקרי השני של צ'כיה של היום. מקורה של האוכלוסייה הנוכחית בהתיישבות של קבוצות סלאביות שהגיעו למקום בתקופת המאה החמישית לספירה. בימי הביניים הייתה מוראביה לפרקים מדינה עצמאית (מרקיזות מוראביה), לפרקים יחידת משנה אוטונומית בדרגות עצמאות שונות ולבסוף חלק מהקיסרות ההבסבורגית. לאחר פירוק אוסטריה-הונגריה ב-1918 נעשתה חלק מצ'כוסלובקיה, ועם פירוקה ב-1993 נעשתה חלק מן הרפובליקה הצ'כית. יהדות מוראביה (מעהרין) הייתה קהילה יהודית עתיקה שהתקיימה כיחידה מובחנת במרחב האשכנזי עד התפרקות האימפריה האוסטרית. לקהילות יהדות מוראביה היה מבנה ארגוני מסודר, שלושה אזורים ("גלילים") ושבע קהילות מרכזיות: אונגריש ברוד, בוסקוביץ, הלישוי, טרייביטש, לייפניק, ניקלשבורג וקרמזיר (אנ'). רב המדינה היה הסמכות העליונה בכל ענייני הקהילות, ובדרך כלל נבחר לתפקיד זה רבה של ניקלשבורג שהייתה הקהילה החשובה ביותר במוראביה. עד ראשית המאה ה-18 נבחרו הרבנים לקדנציות של 3 ו-8 שנים, והמינוי היה צריך לקבל חידוש בתום כל תקופת כהונה. אך מאז בחירתו של רבי דוד אופנהיים בשנת 1701 כרב המדינה לכל ימי חייו, שונה המנהג וכל הרבנים שאחריו נבחרו אף הם לכהונה לכל ימי חייהם. הגוף העליון שניהל את ענייני יהדות מוראביה, היה ועד שהורכב מרבני שבע הקהילות הגדולות ושישה "ראשי מדינה". כל אחד משלושת גלילות מוראביה, היה יכול לבחור שני אנשים לתפקיד ראש המדינה, ופעם בשלוש שנים התכנס ועד המדינה וקיבל החלטות נחוצות באשר להנהגת יהדות מוראביה בשנים הבאות. לוועד המדינה היו סמכויות אוטונומיות מוכרות מטעם השלטונות, ונוהלי העבודה שלו אושרו בידיהם ולא ניתן היה לחרוג מחוקי הוועד שאושרו. ישיבות מוראביה, שפעלו עד אמצע המאה ה-19 (והיו כמעט האחרונות במרכז אירופה), היו מרובות וחשובות. תקנה קהילתית מ-1610 קבעה שכל קהילה שיש בה שלושים בעלי-בתים צריכים להחזיק ישיבה של שישה בחורים לפחות. מדיה וקבצים בנושא מוראביה בוויקישיתוף כרמית וייס, ‏טיול בדרום מוראביה - נופי הטבע והכפר, באתר GoTravel אוון רייל, הניו יורק טיימס, לא רק פראג: טיול בצ'כיה שלא הכרתם, באתר הארץ, 18 בדצמבר 2018 "מֵעֶהְרִין", יהודה דוד אייזנשטיין (עורך), אנציקלופדיה אוצר ישראל, ניו יורק: פרדס, תשי"ב, חלק ו, עמודים 263–265, באתר היברובוקס מוראביה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מורביה (צ'כיה), דף שער בספרייה הלאומית להרחבה ראו: צבי הירש הלוי הורוויץ, העלישויא, בתוך: לתולדות הקהילות בפולין, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשל"ח, עמ' 547–548.
J to tha L–O! The Remixes

J to tha L–O! The Remixes הוא אלבום הרמיקס הראשון של זמרת הפופ והשחקנית האמריקאית ג'ניפר לופז. האלבום יצא לאור בארצות הברית ב-5 בפברואר 2002 על ידי חברת התקליטים אפיק רקורדס. מהאלבום יצאו שלושה: "Ain't It Funny" (בגרסת הרמיקס לשיר המקורי שלה), "I'm Gonna Be Alright" (בגרסת הרמיקס של Track Masters), והשלישי והאחרון "Alive". שלושת הסינגלים זכו להצלחה עולמית, ואף הסינגל הראשון הצליח לכבוש את פסגת הבילבורד הוט 100, והיה לבין הרמיקסים הבודדים במצעד לעשות זאת. האלבום נכנס היישר אל המקום הראשון במצעד הבילבורד 200, עם מכירות של כ-156,000 עותקים בשבוע הראשון. האלבום הפך את לופז לראשונה בהיסטוריה להגיע לפסגת המצעד עם אלבום רמיקסים. האלבום נכנס לספר השיאים של גינס בשנת 2004, בתור אלבום הרמיקסים המצליח ביותר. האלבום מכר למעלה מ-3.8 מיליון עותקים בעולם, ובכך הפך לאלבום הרמיקסים השלישי הנמכר ביותר בכל הזמנים. "I'm Gonna Be Alright (Track Masters Remix)" – יצא כסינגל הראשון מן האלבום, ב-4 במרץ 2002. הסינגל הוא דואט בשיתוף הראפר ג'ה רול. שמו של הסינגל זה כשמו של להיטה הקודם "Ain't It Funny", מאלבומה השני, J.Lo. הסינגל בשיאו הגיע לפסגת מצעד הבילבורד הוט 100, בניגוד לקודמו אשר לא נכנס אל המצעד, ובנוסף הגיע למקום ה-12 בקנדה. "Alive" – יצא כסינגל השני מן האלבום ב-21 במאי 2002. הסינגל זכה להצלחה נאה ברחבי העולם כאשר הצליח להיכנס ישירות למקום ה-2 במצעד שירי הדאנס קלאב שבארצות הברית, אך לא הצליח להעפיל למקום הראשון. "(I'm Gonna Be Alright (Track Masters Remix" – יצא כסינגל השלישי מן האלבום, ב-1 ביולי 2002. הסינגל יצא בשיתוף הראפר נאז, וזכה להצלחה מרובה כמו קודמיו. להבדיל מ-"Alive", הסינגל הגיע למקום העשירי במצעד שירי הדאנס קלאב שבארצות הברית, וברחבי העולם הגיע הסינגל לעשיריות הפותחות. מידע על האלבום J to tha L–O! The Remixes באתר MusicBrainz מידע על האלבום J to tha L–O! The Remixes באתר AllMusic האלבום J to tha L–O! The Remixes באתר Discogs האלבום J to tha L–O! The Remixes באתר יוטיוב J. Lo. Kicks Jackson Out Of No. 1, באתר הבילבורד Diaz tops actress pay list, באתר ה-BBC,‏ 27 באוגוסט 2003 Stats: Jennifer Lopez | The Receipts - Classic ATRL, classic.atrl.net (באנגלית) (ארכיון) מידע על J to tha L–O! The Remixes, באתר המצעד האוסטרי, ארכיון מידע על J to tha L–O! The Remixes, באתר המצעד הגרמני מידע על J to tha L–O! The Remixes, באתר המצעד של ניו זילנד מידע על J to tha L–O! The Remixes, באתר המצעד הצרפתי, ארכיון מידע על J to tha L–O! The Remixes, באתר המצעד השוודי ARIA Charts - Accreditations - 2002 Albums, www.aria.com.au www.riaa.com Business information, news, and reports | HighBeam Business: Arrive Prepared, web.archive.org www.nvpi.nl(הקישור אינו פעיל) RIANZ, web.archive.org, ‏2008-12-04 Disque en France, web.archive.org, ‏2009-05-16 Parcours Albums, fanofmusic.free.fr Canadian Recording Industry Association (CRIA): Gold & Platinum - March 2005, web.archive.org, ‏2008-11-10
דליה אמוץ

דליה אמוץ (12 באוגוסט 1938 - 27 בנובמבר 1994) הייתה צלמת ישראלית. נולדה בקיבוץ גן שמואל, בתם של יפה פלגי ויצחק גלייכר. אביה נרצח לפני הולדתה ואימה נישאה מחדש. בשנת 1962 עברה להתגורר בירושלים. היא החלה לעסוק בצילום כאוטודידאקטית, לאחר שנחשפה להדפסת הצילום על ידי חבר הקיבוץ. עיקר תצלומיה של אמוץ עוסקים בתיאור הנוף המקומי. טכניקת הצילום שפיתחה עשתה שימוש באור הטבעי כאמצעי להפשטה של הטבע. בין השנים 1973–1976 הרבתה אמוץ לצלם בגדה המערבית. בשנת 1973 הציגה את תערוכת היחיד הראשונה שלה, בשם "דיר צמית", שתיארה את הנוף ומבנים פלסטיניים, וזכתה להערכה גדולה. אמוץ צילמה "את הכפרים, הדרכים, השדות, הקוצים והעצים באופן שלא נראה קודם לכן – צרובים, מסונוורים או שחורים, מתבוססים בשחור פחמי, לבן בוהק והרבה אפור, טובלים ב"בורות של אור", כפי שכינתה אותם המשוררת ליאת קפלן, בורות שכמו עומדים על סף בעירה" בין השנים 1977–1978 התגוררה באנגליה, וצילמה שם את הסדרה סטונהנג'. בשנתיים של ניסויים קדחתניים שברה את הרומנטיקה והנשגבות שאפיינה את השנים הראשונות. בשנת 1985 הפסיקה אמוץ להדפיס את התשלילים שיצרה. בשנת 1987 עברה ניתוח להסרת גידול סרטני, מחלה ממנה נפטרה בשנת 1994. היא הובאה למנוחות בקיבוץ גן שמואל בו נולדה וגדלה. תערוכות היחיד של יצירותיה ממשיכות להיות מוצגות זמן רב לאחר פטירתה. בשנת 1990 זכתה בפרס אוסקר הנדלר מטעם קיבוץ לוחמי הגטאות. פרס הצילום של מוזיאון ישראל פרס אנריקה קבלין למפעל חיים בתחום הצילום, הוענק לה בשנת 1976, כשחולק לראשונה. בשנת 2000 נערכה במוזיאון תל אביב תערוכה מיצירותיה בשם "ידיעת הארץ השחורה בדרך אל שדות האור" במסגרת זכייתה בפרס ליאון קונסטנטינר. עבודותיה מצויות באוסף מוזיאון ישראל. דליה, אמוץ, [צילום] / אריאל הירשפלד, [רשימות] / אורי כץ [עריכה], ירושלים בשחור לבן. קרע זיכרון, תל אביב: משכל - ידיעות אחרונות, ספרי חמד, 1997. דליה אמוץ, ידיעת הארץ השחורה, בדרך לשדות האור. הוצאת מוזיאון תל אביב לאמנות, 2000. דליה אמוץ, באתר מרכז המידע לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל שרה ברייטברג-סמל, קשה שפה - דליה אמוץ, צלמת חגי אולריך, מקום האמת באמנות של דליה אמוץ, הפרוטוקולים, גיליון מס' 21 (יולי 2011), המחלקה להיסטוריה ותאוריה בצלאל, בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים מידע על אמוץ, דליה, 1938-1994 בקטלוג הספרייה הלאומית דליה אמוץ באתר ההנצחה של קיבוץ גן שמואל יערה רז חקלאי, האמת של דליה אמוץ, בלוג צילום, באתר הארץ, 14 בנובמבר 2021 דליה אמוץ, דף שער בספרייה הלאומית שאול קנז, דליה אמוץ, באתר הנצחה של קיבוץ גן שמואל, ‏28.11.94 שרה ברייטברג-סמל, דליה אמוץ - גילוי מאוחר, באתר מכונת קריאה, בבל, ‏05/09/00 יונתן אמיר, יוצאת אל הנוף, חוזרת אל האדם, באתר מארב, ‏2008-06-01 דליה אמוץ, באתר מרכז המידע לאמנות ישראלית דליה אמוץ, באתר מוזיאון ישראל
חומר סיכה (הנדסה)

חומר סיכה, שמן סיכה או מֵסיך הוא חומר שנועד להפחית את מקדמי החיכוך הסטטים והדינאמים שבין שני משטחים שלפחות אחד מהם נע ונוגעים אחד בשני. אחד השימושים הנפוצים ביותר לשמן סיכה הוא כשמן מנוע. חומר זה מגן על המרכיבים הפנימיים של המנוע מפני שחיקה והתחממות יתר. בנוסף לשינוי מקדם החיכוך משמש חומר הסיכה גם להעברת חום (אולם חומר שנועד בעיקר לזה קרוי "משחה תרמית"), העברת כוח הידרוסטטי, שינוע מזהמים ופסולת, הגנה בפני שחיקה, מניעת חלודה, הקטנת הסיכויים לעשן ואש[דרוש מקור] ואיטום מפני יציאת גזים. הרומאים השתמשו בסמרטוטים טבולים בשומן מן החי כדי לשמן גלגלי עגלות, אולם המדע העוסק בשימון (טריבולוגיה) החל להתפתח רק עם המהפכה התעשייתית במאה התשע עשרה. מדיה וקבצים בנושא חומר סיכה בוויקישיתוף סיכה וחומרי סיכה, דף שער בספרייה הלאומית מֵסִיךְ במילון הנדסה כימית [כימיה] (תשמ"ט), באתר האקדמיה ללשון העברית ערך זה הוא קצרמר בנושא הנדסה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.