laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
דניאל ברנהם

דניאל הדסון ברנהם (באנגלית: Daniel Hudson Burnham;‏ 4 בספטמבר 1846 – 1 ביוני 1912) היה אדריכל ומתכנן ערים אמריקאי. ברנהם היה האדריכל הראשי של התערוכה העולמית של שיקגו (1893), תכנן את בניין פלאטאיירון בניו יורק, את בניין המרכז הסימפוני של שיקגו (ביתה של התזמורת הסימפונית של שיקגו) ואת "מקדש הבונים החופשיים של שיקגו", שהיה בשעתו (1892) המבנה הגבוה ביותר בעולם (יחד עם בניין ניו יורק העולמי). כמו כן ביצע תכנון עירוני לערים שיקגו, סן פרנסיסקו, וושינגטון די. סי. ומנילה (בירת הפיליפינים) המודרנית. מבקרו החריף, האדריכל המודרניסט לואיס סאליבן, תקף את חזונו המוגבל ואת אידיאלי היופי האירופאים והנאו-קלאסיים שלו שבלמו את האדריכלות המודרניסטית. ברנהם נולד בניו יורק וגדל בשיקגו. משפחתו הייתה נוצרית אדוקה והשתייכה ל"כנסיית ירושלים החדשה" וברנהם היה נוצרי מאמין כל חייו. בגיל 26 פגש את עמיתו ג'ון וולבורן רוט (John Wellborn Root), שהפך לשותפו וחברו. רוט, שהיה ממייסדי אסכולת שיקגו המודרניסטית, יצר תכנונים ברוח מודרנית. בתקופה זו תכננו רוט וברנהם את אחד מגורדי השחקים הראשונים, "מקדש הבונים החופשיים", שהיה בגובה 92 מטרים (302 רגל) ובניין מונטאוק. רוט אף הכין את התוכניות הראשונות לתערוכת שיקגו, תוכניות מודרניסטיות ששונו בתכלית לכיוון נאו-קלאסי מובהק על ידי ברנהם לאחר מותו של רוט ב-1891. לאחר מותו של רוט הפך ברנהם לאדריכל הראשי של התערוכה וגייס חבר אדריכלים מובילים עליהם ניצח בהקמת 200 מבנים ב"עיר הלבנה" בתוך שנה בלבד. בכך הוכיח שאינו רק אדריכל אלא גם איש ארגון וניהול יעיל ומוביל. בשנים 1894–1895 היה ברנהם נשיא המכון האמריקאי לאדריכלות (AIA). בהמשך להצלחתו בתערוכה, הוזמן ברנהם לתכנן בין 1906 ל-1909 את התוכנית העירונית לשיקגו. תכנונו הושפע מפריז של הברון האוסמן, עם שדרות רחבות ידיים. לאחר כיבוש הפיליפינים על ידי ארצות הברית הוזמן ברנהם לתכנן גם את העיר מנילה. בוושינגטון עיבד את התוכנית העירונית, תכנן את תחנת יוניון ואת המשכו של "המול" (השדרה הלאומית) מעבר לאנדרטת וושינגטון, לאנדרטת לינקולן ולכיוון אנדרטת ג'פרסון, שהוקמו מאוחר יותר. אריק לארסון, השטן בעיר הלבנה: רצח, קסם וטירוף ביריד ששינה את אמריקה, תרגם אור אלכסנדרוביץ', הוצאת בבל, תל אביב 2008 - ביוגרפיה מקבילה של ברנהם, התערוכה העולמית של שיקגו והרוצח הסדרתי הרמן ובסטר מדג'ט (הולמס) [1] Carl W. Condit, The Chicago School of Architecture: A History of Commercial and Public Building in the Chicago Area, 1875–1925, University of Chicago Press; Revised ed., 1998. מסת"ב 978-0226114552 LSchaffer, Kristen, Daniel H. Burnham: Visionary Architect and Planner, Rizzoli, 2003. מסת"ב 978-0847825332 Smith, Carl, The Plan of Chicago: Daniel Burnham and the Remaking of the American City, University of Chicago Press; 1st Edition, 2006. מסת"ב 978-0226764719 Hines, Thomas S., (Author), Harris; Neil, (Introduction), Burnham of Chicago: Architect and Planner, University of Chicago Press; 2nd ed., 2008. מסת"ב 978-0226341729 מדיה וקבצים בנושא דניאל ברנהם בוויקישיתוף דניאל ברנהם, ברשת החברתית Goodreads ברנהם בספריית מכון האמנות של שיקגו (באנגלית) על ברנהם ורוט (באנגלית) פרופיל באתר אדריכלות (באנגלית) דניאל ברנהם, באתר "Find a Grave" (באנגלית) דניאל ברנהם, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) דף הבניין Sullivan, Louis, The Autobiography of an Idea, Press of the American Institute of Architects, Inc, 1924 p. 320-25 נשיאי ה-AIA
מייק ב. אנדרסון

מייק בי אנדרסון (באנגלית: Mike B. Anderson) הוא במאי טלוויזיה ואנימטור אמריקאי העובד כבמאי מפקח של משפחת סימפסון. אנדרסון זכה פעמיים בפרס אמי על פרקים שביים: בשנת 1997 על הפרק "הפוביה של הומר" (בעקבותיו זכה גם בפרס "Annie" ובפרס "WAC") ובשנת 2001 על הפרק "HOMR". במהלך לימודיו ביים אנדרסון שני סרטים באורך מלא, ומאז 1990 הוא עוסק אך ורק בסרטי הנפשה, וביים שני סרטים נוספים. הוא השתתף בבימוי "משפחת סימפסון - הסרט" והשתתף בפיתוח המתקן "The Simpsons Ride" שבפארק השעשועים אולפני יוניברסל פלורידה. מדיה וקבצים בנושא מייק ב. אנדרסון בוויקישיתוף מייק ב. אנדרסון, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מייק ב. אנדרסון, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אלינוער ברגר

אלינוער ברגר (נולדה ב-30 ביולי 1933) היא מתרגמת ומרצה לתולדות האמנות. אלינוער ברגר (לבית אריאל) נולדה ברמת גן למשפחה ממוצא רוסי. אביה היה קצין משטרה ואינטלקטואל (ברשותו הייתה אחת הספריות הפרטיות הגדולות בזמנו). הוא למד משפטים, ובסמוך לסיום לימודיו בשנת 1925 פרש בעקבות אירוע אנטישמי ועלה לארץ ישראל. אמה למדה בסמינר לגננות של יצחק אלטרמן בקישינייב ועלתה ארצה ב-1926. אלינוער ברגר גדלה ברמת גן ולמדה בבית הספר התיכון אוהל שם. אחרי שירותה הצבאי כקצינה נישאה לעזרא ברגר, תעשיין. היא למדה ציור באופן פרטי אצל ישראל פלדי ואנטון גורביץ, ואחר כך, בסוף שנות ה-60, סיימה תואר ראשון ושני בספרות אנגלית ותעודת הוראה באוניברסיטת תל אביב. החל בשנות ה-70 למדה במדרשה לאמנות ברמת השרון ובד בבד לימדה שם קורסים בספרות, בהיסטוריה ובתאוריה של האמנות, בעיקר המודרנית. ברגר לימדה במדרשה עד לפרישתה בשנת 2002. בשנות ה-90 החלה לעסוק בתרגום מאנגלית, מלאכה שנעשתה בהמשך לקריירה שנייה מלאה. היא מתרגמת ספרות יפה קלאסית ובת זמננו וספרות מסאית. ב-1989 פרסמה (בהוצאת עם עובד) ספר לבני הנעורים, "היומן של אמא". דניאל דרונדה - ג'ורג' אליוט מלאכים וחרקים - א.ס. בייאט נערה פראית - ג'ינו קמאני רע - דניס קופר חוכמת הכאב - אנדרו מילר המוקצה - ג'ון באנוויל תיק הראיות - ג'ון באנוויל חצוצרה - ג'קי קיי שנת הבשרים שלי - רות אוזקי התיקונים - ג'ונתן פראנזן לקרוא בחושך - שיימוס דין כיסא הקשירה - קתרין הריסון שאלת ברונו - אלכסנדר המון ההרפתקאות המדהימות של קוואליר וקליי - מייקל שייבון פתרון סופי - מייקל שייבון אהבה - טוני מוריסון חסד - טוני מוריסון שלל פוינטון - הנרי ג'יימס התחדשות - פאט בארקר המכתב הגנוב ואחרים - אדגר אלן פו חירות של רגע: היומן המקוצר - וירג'יניה וולף תור הברזל - ג'ון מקסוול קוטזי ראיונות קצרים עם גברים נתעבים - דייוויד פוסטר וואלאס המפלים - ג'ויס קרול אוטס מדיה וקבצים בנושא אלינוער ברגר בוויקישיתוף רשימת הפרסומים של אלינוער ברגר, בקטלוג הספרייה הלאומית סיפור פשוט, חדרים מלאים ספרים עם אלינוער ברגר, באתר סיפור פשוט, ‏3 ביולי 2021 אלינוער ברגר, דף שער בספרייה הלאומית
הייסורים בגן

הייסורים בגן, או ליל הייסורים, הוא אירוע בתולדות ישו בלילה האחרון לחייו הארציים, החל בסעודה האחרונה ועד מעצרו. במהלך פרק זמן זה, שהה ישו בגת שמנים (שם גם נעצר), התפלל והתעמת עם האל האב לגבי גורלו, ולבסוף השלים עם גורלו. האירוע מתואר בכל ארבע הבשורות, ולפי התיאור, מיד לאחר הסעודה האחרונה יצא ישו והלך להתפלל. על פי הבשורות על פי מתי ומרקוס, מקום התפילה היה גת שמנים: "אַחֲרֵי־כֵן בָּא אִתָּם יֵשׁוּעַ אֶל־חָצֵר הַנִּקְרָא גַּת־שְׁמָנֵי וַיֹּאמֶר אֶל־הַתַּלְמִידִים שְׁבוּ לָכֶם פֹּה עַד־אֲשֶׁר אֵלֵךְ שָׁמָּה וְהִתְפַּלָּלְתִּי׃ וַיִּקַּח אִתּוֹ אֶת־פֶּטְרוֹס וְאֶת־שְׁנֵי בְּנֵי זַבְדָּי וַיָּחֶל לְהֵעָצֵב וְלָמוּג׃ וַיֹּאמֶר לָהֶם נַפְשִׁי מָרָה־לִי עַד־מָוֶת עִמְדוּ פֹה וְשִׁקְדוּ עִמִּי׃ וַיֵּלֶךְ מְעַט מֵאִתָּם וַיִּפֹּל עַל־פָּנָיו וַיִּתְפַּלֵּל לֵאמֹר אָבִי אִם־יוּכַל לִהְיוֹת תַּעֲבָר־נָא מֵעָלַי הַכּוֹס הַזֹּאת אַךְ לֹא כִרְצוֹנִי כִּי אִם־כִּרְצוֹנֶךָ׃ וַיָּבֹא אֶל־הַתַּלְמִידִים וַיִּמְצָאֵם יְשֵׁנִים וַיֹּאמֶר אֶל־פֶּטְרוֹס הִנֵּה לֹא־הָיָה בִיכָלְתְּכֶם לִשְׁקֹד עִמִּי שָׁעָה אֶחַת׃ שִׁקְדוּ וְהִתְפַּלְּלוּ פֶּן־תָּבֹאוּ לִידֵי נִסָּיוֹן הֵן הָרוּחַ חֲפֵצָה וְהַבָּשָׂר רָפֶה׃ וַיּוֹסֶף לָלֶכֶת־לוֹ שֵׁנִית וַיִּתְפַּלֵּל לֵאמֹר אָבִי אִם־לֹא תוּכַל הַכּוֹס הַזֹּאת לַעֲבֹר מֵעָלַי בִּלְתִּי אִם אֶשְׁתֶּה אֹתָהּ יְהִי כִּרְצוֹנֶךָ׃ וַיָּבֹא וַיִּמְצָאֵם גַּם בַּפַּעַם הַזֹּאת יְשֵׁנִים כִּי עֵינֵיהֶם כְּבֵדוֹת׃ וַיַּנִּיחֵם וַיּוֹסֶף לָלֶכֶת וַיִּתְפַּלֵּל שְׁלִישִׁית בְּאָמְרוֹ עוֹד־הַפַּעַם כַּדָּבָר הַזֶּה׃ וַיָּבֹא אֶל־הַתַּלְמִידִים וַיֹּאמֶר אֲלֵיהֶם נוּמוּ עוֹד וְנוּחוּ הִנֵּה הַשָׁעָה קְרוֹבָה וּבֶן־הָאָדָם נִמְסָר בִּידֵי חַטָּאִים׃ קוּמוּ וְנֵלֵכָה הִנֵּה הַמֹּסֵר אוֹתִי הֹלֵךְ וְקָרֵב." הייסורים בגן מדגישים את צידו האנושי של ישו: האדם המתייסר והדואב אל מול גורלו החתום, ובנוסף את בדידותו ואת בגידת השליחים המסמלת את התכחשות העם ואת דחיית הבשורה. כפי שכתוב, ישו לווה בפטרוס ובאחים יוחנן ויעקב בן זבדי, ואף שביקש מהם להישאר ערים ולהתפלל עמו, הם בגדו בו ונרדמו בשלוש הזדמנויות. על פי הבשורה על-פי לוקאס ירד מלאך מן השמיים כדי לחזק את רוחו של ישו, אך כשנפלו עליו חבלי מוות, "הִתְפַּלֵּל בְּיֶתֶר חָזְקָה וְזֵעָתוֹ הָיְתָה כְּנִטְפֵי דָּם יוֹרְדִים עַל הָאָרֶץ". האירוע מתואר במספר יצירות אמנות מפורסמות, בהן הציור "הייסורים בגן" של ג'ובאני בליני. בחזיתה המערבית של כנסיית כל העמים שבגת שמנים, הניצבת במקום בו התרחש ליל הייסורים לפי המסורת, קבוע פסיפס ענק המתאר את האירוע. בפסיפס נראה ישו כמתווך בין אלוהים ובני האדם, אך הוא ניצב בייסוריו ובבדידותו בין שתי קבוצות אנשים הנמצאות במרחק מה מימינו משמאלו. עוד נראה בפסיפס המלאך הנזכר בבשורה על-פי לוקאס, ומלאך נוסף האוחז בליבו של ישו כסמל לקורבנו. גת שמנים כנסיית כל העמים אפי זיו, הצופן הנוצרי באמנות, אור יהודה: כנרת, זמורה-ביתן, 2015, עמ' 163, מסת"ב 978-965-566-137-8 מדיה וקבצים בנושא הייסורים בגן בוויקישיתוף הבשורה על-פי מתי, 26, 36-46. הבשורה על-פי לוקאס, 22, 44. הייסורים בגן (בליני) ישו בגת שמנים, ציור של היינריך הופמן מלאך מנחם את ישו, ציור של קרל היינריך בלוך הייסורים בגן מאת פייטרו פרוג'ינו היסורים בגן בתבליט בכנסיית פטרוס בלוצרן
אונור אייר

אונור אייר (בטורקית: Onur Air Taşımacılık AŞ) הייתה חברת תעופה שבסיס הפעולה המרכזי שלה היה באיסטנבול, טורקיה. החברה הפעילה טיסות שכר ליעדים רבים באירופה, וכן לאיחוד האמירויות הערביות מנמל התעופה הבינלאומי איסטנבול אטאטורק. החברה הייתה בבעלות משותפת ובחלקים שווים של ג'אנקוט בגאנה (Cankut Bagana, המנכ"ל הקודם שלה), היאיירי איצ'לי (Hayri İçli, המנכ"ל) וטולבנטצ'י אונסל (Tülbentçi Unsal). החל מדצמבר 2021, היא נאלצה להשעות את כל הפעילות עד להודעה חדשה והוכרזה כפושטת רגל באפריל 2022. אונור אייר הוקמה ב-14 באפריל 1992 וחודש לאחר מכן החלה להפעיל טיסות לנמל התעופה הבינלאומי ארג'ן ליד לפקושה ברפובליקה הטורקית של צפון קפריסין באמצעות מטוס איירבוס A320 שכור. תוך 11 חודשים נוספו לחברה עוד כ-3 מטוסים ועד סוף שנת 1995 הפעילה תשעה מטוסים. בין השנים 1996-1999 פקדו קשיים כלכליים את החברה ומספר המטוסים צומצם. לאחר מכאן גדל צי החברה שוב, וכיום הוא מונה 30 מטוסים. החברה התבססה בעיקר על מטוסים חכורים. כחלק מפשיטת הרגל של החברה, אונור אייר החזירה את כל צי המטוסים לחוכרים. בעבר החברה ביצעה 17 טיסות שכר שבועיות מנמל התעופה הבינלאומי של אנטליה לנמל התעופה בן-גוריון. הטיסות מטורקיה בוצעו במטוסי האיירבוס A321 והאיירובוס A330 של החברה. ב-17 ביוני 2003, טיסה 2263 של החברה במטוס מסוג MD-88 נפגע בעת המראה. ב-15 במאי 2006 סירב טייס החברה להמריא מנמל התעופה הבינלאומי של אנטליה בטענה שהוא פוחד כי למטוס נשקפת סכנה. ב-1 בינואר 2007 נפתח תא המטען של מטוס החברה מסוג MD-88 וכל תכולתו נשפכה על המסלול. ב-7 בספטמבר 2007 אבד הלחץ בתא הנוסעים במטוס איירבוס A321 של החברה, והוא נאלץ לבצע נחיתת חירום בנמל התעופה הבינלאומי איסטנבול אטאטורק. מעדויות הנוסעים הסתבר כי עשן עלה מהמנועים ורק חלק ממסכות החמצן במטוס שוחררו. מדיה וקבצים בנושא אונור אייר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אונור אייר אונור אייר, ברשת החברתית פייסבוק אונור אייר, ברשת החברתית אקס (טוויטר) Türkei: Onur Air droht endgültiges Aus, Aviation Direct, ‏29 בדצמבר 2021 (בגרמנית) Luke Bodell, Bankruptcy Declared By Turkish Airline Onur Air, Simple Flying, ‏2022-04-15 (באנגלית)
איי אכזיב

איי אכזיב או איי חוף אכזיב הוא שמם של קבוצת איים ישראלים בים התיכון כקילומטר ממערב לחוף אכזיב. הקבוצה מכילה שני איים קטנים, אכזיב ושגביון, ושונית, שונית אכזיב. האיים הם יחידה גאולוגית אחת עם איי ראש הנקרה, הנמצאים מצפון להם. גודל האיים אכזיב ושגביון הוא כמה מאות מטרים רבועים בודדים, בעוד שהשונית קטנה יותר ומורכבת ממאות גושי כורכר. איי אכזיב הם חלק משמורת הטבע שמורת ים ראש הנקרה-אכזיב. האיים הם שריד של רכס הכורכר המערבי של מישור חוף הגליל. האי שגביון קרוי על שם שגביון, ראש בית כנסת בעיר אכזיב בתקופת המשנה. מעשה בשגביון ראש בית כנסת של אכזיב שלקח כרם רביעי מן הגוי מסוריה ונתן לו את דמיו ובא ושאל את רבן גמליאל שהיה עובר ממקום למקום... — תוספתא, תרומות ב, יג בדומה לשאר האיים שמול חופי ישראל בים התיכון, איי אכזיב נוצרו בעקבות תהליכי גידוד שגרמו להרס הרכס ולנסיגתו של קו החוף מזרחה. שני האיים והשונית הם הפסגות הדרומיות השורדות של הרכס. האיים נתונים להשפעה מתמדת של גלי ים, דבר היוצר תהליך מתמשך של בלאי וסחיפה בשטחם. הם מאופיינים בריבוי בריכות טבעיות ושלוליות, המשמשות אזור מחיה טבעי לבעלי חיים שונים. יחד עם זה, עקב רסס מי המלח ותהליכי גאות ושפל, הצמחייה באיים מעטה. בשנות ה-90 החלו לעבור ולנוח באיים להקות של קורמורנים. באיים יש שרידים לחציבת אבנים מימי קדם למטרות בנייה בחוף הסמוך. בקיץ 1987 הקים שמוליק ויזנגרין, יזם נהרייני, אתר תיירות על האי שגביון שמשך אליו תיירים ישראלים רבים והעניק לאי את הכינוי "אי האהבה". בתום אותו קיץ, בית הקפה נסגר בלחץ רשות שמורות הטבע. מדריך ישראל החדש, עורך מושן גבאי, כרך ב', הוצאת כתר, 2001. אנציקלופדיית מפה, הוצאת מפה, כרך שישי. זיו ריינשטיין, טורקיז, אבל כחול-לבן: הכירו את האי הסודי של ישראל, באתר רוטר.נט נעם עמית, ‏סיפורו של אי האהבה, באתר ‏מאקו‏, 21 במרץ 2010
מיליבנד

מיליבנד (באנגלית: Miliband) הוא שם משפחה האם התכוונתם ל... אד מיליבנד – פוליטיקאי בריטי, יושב ראש האופוזיציה בבית הנבחרים ומנהיג מפלגת הלייבור דייוויד מיליבנד – פוליטיקאי בריטי, בעבר השר לענייני חוץ וחבר העמים ראלף מיליבנד – סוציולוג בריטי מרקסיסט. אביהם של אד ודייוויד מיליבנד
צבי שמעוני

צבי שמעוני (27 בספטמבר 1936, חיפה - 25 באוגוסט 2010, ירושלים) היה פיזיקאי בתחום פיזיקה של פלזמה, ובולאי. את עבודת הגמר בפיזיקה בנושא "מחקרים בספקטרוסקופיה אטומית" עשה בהדרכת פרופ' יואל רקח. לאחר שירותו הצבאי במסגרת העתודה האקדמית, עשה דוקטורט בסטטיסטיקה על "פיתוחים תאורטיים בתחום הסדרות הסטטיסטיות-גאוגרפיות" בהדרכת פרופ' רוברטו בקי. השתלם בארצות הברית בנושא פיזיקת הפלזמה באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, והיה מרצה באוניברסיטה העברית בירושלים, בעיקר בנושא "פרקים בתאוריה של פיזיקת הפלזמה". יחד עם זאת לא זנח את תחביב הבולאות. אסף תחומי בולאות שונים, השתתף בתערוכות בולים רבות, וכן היה מייסד ויו"ר האגודה לתולדות הדואר של ארץ-ישראל בשנת 1979. הוא ערך את ביטאון האגודה לתולדות הדואר במשך למעלה מ-25 שנה. ה"אגודה לתולדות הדואר של ארץ-ישראל" מפרסמת רבעון מקצועי בשפה האנגלית, אשר שם דגש על גילויים חדשים, ומוציאה לאור ספרי מחקר בולאי בתחום. היה נשוי לכרמלה שמעוני, ד"ר לבוטניקה, ואב לשני בנים ובת. כתב שני ספרים על הדואר בארץ בתקופת המצור: "תולדות הדואר בירושלים ובצפת בתקופת המעבר בזמן מלחמת השחרור (1948)", המחברים: ד"ר צבי שמעוני, ד"ר ירמיהו רימון ואיתמר קרפובסקי. הספר, בשפה האנגלית, בן 440 עמודים, כולל כ-200 תמונות היסטוריות ופילטליות, מתוכן 30 עמודי צבע. הספר הוצא לאור על ידי האגודה לתולדות הדואר של ארץ ישראל (מלכ"ר). Leibu, E. and Zvi Shimʻoni. The Postal History of the Transition Period in Israel, 1948. Jerusalem: Society of the Postal History of Eretz-Israel, 1991. Part I: Jerusalem and Safad Postal Services in the Transition Period מאת: צבי שמעוני, ירמיהו רימון, ואיתמר קרפובסקי. יצא לאור בשנת 2004. Part II: Nahariya, Rishon Le Zion, The Negev Settlements, Sodom, Gush Etzion, Ben Shemen, Haifa "Messengers" & Tiberias, Affula & Nahalal - emergency Mail מאת: צבי שמעוני, איתמר קרפובסקי וצבי אלוני. יצא לאור בשנת 2009. צבי שמעוני (1936-), דף שער בספרייה הלאומית
1,000 מקומות מופלאים לראות לפני שנמות

1,000 מקומות מופלאים לראות לפני שנמות (באנגלית: Places to See Before You Die‏ 1,000) הוא ספר טיולים מאת פטרישיה שולץ. הספר ראה אור בשנת 2003, ושהה יותר מ-99 שבועות ברשימת רבי-המכר העולמית. בין "אלף המקומות" המוצגים בספר ניתן למצוא מקומות היסטוריים כגון ביתו של רוברט לואיס סטיבנסון בסמואה והמסלול של משלחת לואיס וקלארק בארצות הברית, מקומות בעלי היסטוריה תרבותית כמו הלה סקאלה באיטליה ומקומות בטבע כמו הגרנד קניון וים המלח בישראל. הספר "מערבב" בין מקומות ידועים ומקומות נשכחים. הספר שם דגש על בתי מלון מיוחדים ומסעדות. ב-29 במרץ 2007 העלו ערוץ הטיולים וערוץ דיסקברי לשידור סדרה המבוססת על המקומות שבספר, ששמה כשם הספר. פטרישיה שולץ אף הוציאה "ספר המשך" בשנת 2007 שנקרא "1,000 מקומות מופלאים לראות בארצות הברית וקנדה לפני שנמות". תרגום לעברית של הספר יצא לאור בשנת 2006 בהוצאת ידיעות אחרונות. Patricia Schultz, 1,000 Places to See Before You Die, 2003. ISBN 0-7611-0484-4 אתר האינטרנט הרשמי של 1,000 מקומות מופלאים לראות לפני שנמות 1,000 מקומות מופלאים לראות לפני שנמות, באתר OCLC (באנגלית) אתר הסדרה בערוץ הטיולים
וושינגטון בלייד

וושינגטון בלייד (באנגלית: Washington Blade) הוא עיתון שבועי בפורמט טבלואיד הפונה לקהל של הומואים, לסביות, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים (להט"ב). העיתון מופץ חינם באזור וושינגטון די. סי. שבארצות הברית, והוא הוותיק והגדול ביותר מסוגו ביותר בארצות הברית אחרי "Gay City News" היוצא בניו יורק. הבלייד נחשב לעיתון מהסוג המתעד (Newspaper of record), והוא נחשב לאמין ומקיף בכיסוי התקשורתי שלו של חדשות הקשורות ללהט"ב ברמה המקומית, הארצית והבינלאומית. הניו יורק טיימס כינה את העיתון "אחד מהעיתונים בעלי ההשפעה הרבה ביותר הנכתבים עבור קהל להט"ב". העיתון הושק לראשונה על ידי קבוצת מתנדבים בשנת 1969 במטרה להביא לחיזוק וקירוב קהילת הלהט"ב המקומית, והגיליון הראשון יצא ב-5 באוקטובר באותה השנה. בשנת 1997 החלה לצאת לאור מהדורה מקומית נוספת הניו יורק בלייד. בשנת 2001 נרכש העיתון על ידי חברת ההוצאה לאור הלהט"בית "Window Media", המוציאה לאור פרסומים בכל רחבי ארצות הברית.‏ כשהוא מורכב מקבוצת עיתונאים מקצועיים, הפך במהרה הבלייד למקור מידע מוביל בתחומו ושרת קוראים בכל רחבי המדינה. העיתון יוצא לאור מדי יום שישי, והמהדורה המודפסת שלו ניתנת לקריאה מקוונת או הורדה מאתר האינטרנט של העיתון. מדיה וקבצים בנושא וושינגטון בלייד בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של וושינגטון בלייד (באנגלית) וושינגטון בלייד, ברשת החברתית אקס (טוויטר) וושינגטון בלייד - לעיון במהדורה המודפסת וושינגטון בלייד - סקירה היסטורית של העיתון, באתר The Rainbow History Project "Verified Audit Circulation". Data Table. 2006. נבדק ב-2007-02-21. "Oldest US newspaper for gays and lesbians shutting down". Agence France-Presse. The Sydney Morning Herald. 16 בנובמבר 2009. נבדק ב-16 בנובמבר 2009. {{cite news}}: (עזרה) "Distant Voices - Alumni Updates…" (PDF). Newsletter. Vanderbilt University Alumni Association (5): 5. Spring 2006. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2007-09-28. נבדק ב-2007-02-21. Burnett, Richard (2006-10-28). "Double-edged Blade". Article. Fugues.com. נבדק ב-2007-02-21. Bugg, Sean (2002-04-18). "Hard News". Article. Metro Weekly. נבדק ב-2007-03-06. Segraves, Mark (16 בנובמבר 2009). "Longtime gay publication shutting its doors". WTOP-FM. wtop.com. נבדק ב-16 בנובמבר 2009. {{cite news}}: (עזרה) Pérez-Peña, Richard (17 בנובמבר 2009). "Washington Blade Newspaper Closes Down". The New York Times. nytimes.com. pp. B4. נבדק ב-17 בנובמבר 2009. {{cite news}}: (עזרה) "BladeRunners". Article. Washington City Paper. 2002-04-12. נבדק ב-2007-02-21.(הקישור אינו פעיל) Wolf, Buck (2006-07-14). "No Privacy for Lance Bass at Gay Bar". Article. ABC News. נבדק ב-2007-02-21. "Newspaper of Record: 35 Years of the Washington Blade" (PDF). Article. The Rainbow History Project. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2009-02-06. נבדק ב-2007-02-21. ערך זה הוא קצרמר בנושא תקשורת ובנושא להט"ב. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רמון אוליבר

רמון אוליבר (בצרפתית: Raymond Oliver; ‏27 במרץ 1909, לאנגון - ‏5 בנובמבר 1990, פריז) היה שף צרפתי ומחבר ספרי בישול. אוליבר למד לבשל בלאנגון (גסקוניה) אצל אביו שהיה מלונאי. לפני מלחמת העולם השנייה הוא עבד במספר מסעדות צרפתיות, בהן אלפ ד'ואז. החל מ-1948 הוא עמד בראש מסעדת לה גראן ופור בפאלה רויאל בפריז. לואי וודאבל, הבעלים של מסעדת מקסים, היה הבעלים של המסעדה, שהייתה סגורה מאז 1905, רכש אותה אחרי המלחמה ושיפץ אותה עבור אוליבר. היא הייתה אחת המסעדות הפריזאיות המפורסמות ביותר בשנות החמישים והשישים ומקום מפגש פופולרי לפוליטיקאים, תעשיינים, ידוענים ואמנים, בכללם קולט וז'אן קוקטו שחי בפאלה רויאל. ב-1953 רמון אוליבר קיבל שלושה כוכבים במדריך מישלן האדום, עליהם שמר עד לשנת 1980. ב-1953 אוליבר הנחה תוכנית בישול בטלוויזיה הצרפתית, "Art et magie de la cuisine" (האמנות והקסם במטבח), שהצליחה מאוד, הוא העביר אותה במשך 14 שנה ביחד עם קאתרין לאנז'ה. ב-1956 הוא ייסד ביחד עם שפים פריזאיים אחרים את איגוד המסעדות השולחנות הגדולים בעולם (Traditions & Qualité - Les Grandes Tables du Monde). ב-1976 הוא היה אחד מאחד עשר השופטים ב"שיפוט של פריז" (judgement of Paris). בדצמבר 1983 התבצע בגראן ופור פיגוע חבלני בו נפצעו 12 אנשים. ב-1984 מכר אוליבר את המסעדה לקבוצת טטינג'ה ופרש לפנסיה. אוליבר כתב 30 ספרי בישול. הוא היה אספן של ספרי בישול והיו לו למעלה מ-3000 ספרים באוסף, כמה מהם נשמרו היום תחת האקס ליבריס "Rouvier de Vaulgran". בנו, מישל אוליבר, גם הוא שף ומחברם של ספרי בישול. בתו, שנטל אוליבר, היא גם היא טבחית. קברו של רמון אוליבר נמצא בבית הקברות פר לשז בפריז. Larousse Gastronomique, Clarkson Potters Publishers, New York, 2001, p. 808. מדיה וקבצים בנושא רמון אוליבר בוויקישיתוף ריצ'רד ליון, "רמון אוליבר, שף צרפתי מפורסם, נפטר בגיל 81", הניו יורק טיימס, 6 בנובמבר 1990 רמון אוליבר, באתר "Find a Grave" (באנגלית) רמון אוליבר באתר בית הקברות פר לשז (אורכב 03.11.2007 בארכיון Wayback Machine) רמון אוליבר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) רמון אוליבר, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
ג'ון גו רי

קוריאה זהו שם קוריאני; שם המשפחה הוא רי. רי ג'ון גו (באנגלית: Rhee Jhoon Goo; בקוריאנית: 이준구; ‏7 בינואר 1932 – 30 באפריל 2018), נודע בדרך כלל כג'ון רי (Jhoon Rhee) היה מאסטר דרום קוריאני של טאקוונדו שהוכר כ"אבי הטאקוונדו האמריקני" משום שהביא את אמנות הלחימה הזו לארצות הברית. רי היה בדרגת דאן 10. רי נולד בקוריאה, בתקופת הכיבוש היפני בקוריאה. הוא החל להתאמן באמנויות לחימה מאז היותו בן 13, בלי ידיעתו של אביו. רי התאמן באמנויות לחימה בהדרכתו של Nam Tae Hi והוסמך ב-Chung Do Kwan, בית הספר הראשון שלימד טאקוונדו. במהלך שנות השישים התיידד לי עם ברוס לי - מערכת יחסים שתרמה לשניהם כאמני לחימה. ב-1973 השתתף רי בסרט אמנויות הלחימה היחידי שלו When Taekwondo Strikes. רי היה ידוע בוושינגטון די. סי. בשל השתתפותו בפרסומת לטלוויזיה עם זמריר של Nils Lofgren שהציגה את הסיסמה: "אף אחד לא מציק לי". ב-2000, רי היה הקוריאני-אמריקני היחידי ששמו נכלל בין 203 המהגרים המוכרים של הארץ בידי פורום ההגירה הלאומי ושירותי ההגירה והאיזרוח. רי הוכנס להיכל התהילה של הטאקוונדו ב-2007. הוא רשום שם כ-"חלוץ הטאקוונדו האמריקני" והן כ-"חלוץ הטאקוונדו ברוסיה". רי נכלל כחלוץ בארצות הברית (בשנות החמישים, שנות השישים ושנות השבעים) ברשימת מאסטר Choi Chang Keun של חלוצי הטאקוונדו. הוא יצר את "בלט הלחימה" (Martial Ballet), שהוא פורם (קאטה, סדרת תנועות המדמות קרב) של אמנות לחימה שמבצעים עם מוזיקה. בלט הלחימה מבוצע בידי אנשים שונים בדרכים שונות והוא נכלל במערך הלימודים של בית ספרו של רי. נפטר ב-30 באפריל 2018 בארלינגטון שבווירג'יניה לאחר מחלה. "רב אמן ג'ון רי שב הביתה כדי לכהן כפרופסור באוניברסיטת יונגסן, סיאול טיימס קאנג שין-וו,רב-האמן בטאקוונדו מרצה באוניברסיטת יונסיי, קוריאה טיימס, 1 באוקטובר 2008 הפרק "פילוסופיה" באתר של ג'ון רי ההיסטוריה המודרנית של הטאקוונדו תומאס נילסון, ביחד עם ברוס לי: חלוץ הטאקוונדו ג'ון רי נזכר בידידותו עם "הדרקון", חגורה שחורה, מאי 1996, עמ' 39–43 פרסים והוקרה לשנת 2007, היכל התהילה של הטאקוונדו מסמך ההכרה בג'ון רי, היכל התהילה של הטאקוונדו חלוצי הטאקוונדו Associated Press, Grandmaster Jhoon Rhee, ‘father of American taekwondo,' dies at 86, New York Daily News
אחרון

האם התכוונתם ל... אחרונים – הרבנים והיוצרים שפעלו באשכנז מן המאה ה-14 ואילך ומן המאה ה-16 ואילך בתפוצות יהודי ספרד אחרון (ספר) – ספר מאת חנוך לוין אישים: איזידור אחרון – פסנתרן ומלחין יהודי, אחיו הצעיר של יוסף אחרון יוסף אחרון – מלחין וכנר יהודי