laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ירוחם פישל יהושע ברנשטיין

רבי ירוחם פישל יהושע ברנשטיין (מכונה ר' פישל דיין) (ה'תר"ם 1880 לערך - כ"ט בחשוון תש"ט, 1948) היה רב עדת החסידים בירושלים, וראש ישיבת חיי עולם, חבר ועד הישיבות בארץ ישראל. היה ממקימי הרבנות הראשית. בהמשך פרש לאגודת ישראל ובסוף ימיו היה חבר העדה החרדית. נולד לרבי משה ישראל בירושלים בנו של רבי בנימין יהודה לייב ברנשטיין. צאצא של אדמו"רי לעלוב, קרלין ושל היהודי הקדוש מפשיסחה. היה מקורב לאדמו"ר רבי אברהם אלימלך מקרלין ולמד עמו בחברותא. לאחר הגעת רבי אברהם מרדכי אלתר מגור לישראל התקשר גם אליו. נישא לדינה, בתו של רבי יהושע אשר רבינוביץ. היה ממייסדי הרבנות הראשית. בכ"ו בטבת תרפ"ח (1928) פרש באופן רשמי יחד עם הרב צבי פסח פרנק מכנסת ישראל, הארגון הכללי של יהודי ארץ ישראל. השניים לא הצטרפו לאגודת ישראל אלא עמדו בראש ארגון חדש: "עדת ישראל החרדית". עם זאת, המשיכו שני הרבנים לשמש כחברים במועצת הרבנות הראשית. מצב זה גרם לתרעומת בציבור והיו שקראו להם להתפטר מתפקידם. עם זאת, הרב קוק סירב לגנותם ומנע ניסיונות להדיחם מן התפקיד. בשל קרבתו לרבי מגור פרש הרב ברנשטיין בתרצ"ה משותפותו עם הרב פרנק והצטרף למעשה לאגודת ישראל. בטבת תרצ"ז, לאחר שנבחרה מועצה חדשה לרבנות הראשית (ובין חבריה הרב פרנק), הצטרף הרב ברנשטיין באופן רשמי לבית הדין של העדה החרדית. כיהן כראב"ד בד"ץ כוללות החסידים בירושלים, שהיה בית הדין של הציבור החסידי בירושלים. בנוסף לכך כיהן כראש ישיבת חיי עולם וכיהן בתפקיד לאחר פטירת סבו רבי בנימין יהודה לייב, ראש הישיבה הראשון. לאחר פטירתו ירש את מקומו בראשות ישיבת חיי עולם הרב דב בריש ווידנפלד. הוא כיהן גם כחבר ועד הישיבות בנשיאות הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג ובראשות הרב איסר זלמן מלצר. כחודשיים לפני פטירתו, בי"ג באב תש"ח, כאשר כיהן כרב בעדה החרדית, חתם יחד עם רבנים נוספים מהעדה על כרוז המביע התנגדות חריפה לגיוס נשים לצה"ל. נקבר בבית העלמין הקטן ליד מבנה שערי צדק הישן. חידושיו נקבצו ונדפסו לאור בה'תשנ"ו בספר תורת ירוחם, שנדפס יחד עם הספר "פרי אהרון" שבו נקבצו שיעורי בנו רבי אהרון ברנשטיין. היה ברשותו אוסף של כתבי יד נדירים. כך למשל היו בידו כ"ח תשובות הלכתיות מהרב דוד שלמה אייבשיץ הלבושי שרד, שנדפסו על ידי בניו וחתניו בשנת תשכ"ב בספר "מי מנוחות". כתביו של היהודי הקדוש ששכנו אצלו, נדפסו בספר "כתר היהודי". לרב ברנשטיין היו שלושה בנים ושתי בנות. בנו יעקב חנניה היה מנהל ישיבת חיי עולם. בתו ברכה נישאה לרב משה אדלר, רב שיכון הרבנים. בנם הוא הרב בנימין אדלר, ממלא מקום אביו ברבנות, חבר בד"צ אגודת ישראל. בנו הרב אהרן היה חבר בד"ץ אגודת ישראל וראש ישיבת חיי עולם. ירוחם פישל יהושע בן משה ישראל ברנשטיין (1880-1948), דף שער בספרייה הלאומית בתפארת בית דוד (ויינשטוק) מופיע התאריך כ"ט בכסלו תש"ט ראו עוד בהצופה אודות האספה של זקני חסידי קרלין בראשות האדמו"ר רבי אברהם אלימלך מקרלין. היה נכד לאדמו"רי פוריסוב, דור רביעי ליהודי הקדוש מפשיסחא בן ציון מאיר חי עוזיאל, מכמני עוזיאל הפסקה כולה מבוססת על מנחם פרידמן, חברה ודת, ירושלים תשל"ח, עמ' 381-367 פאר הדור חלק ה' ראו בהקדמת הספר "מגילת סתרים" לרבי דוד שלמה אייבשיץ.
גדעון אלטשולר

גדעון אלטשולר (אלשור) (ט"ו בשבט תרפ"ח; 6 בפברואר 1928 – ט"ז בחשוון תשס"ט; 14 בנובמבר 2008) היה איש צבא, מוותיקי קציני חיל השריון בצה"ל, שימש ראש המטה של אריאל שרון במלחמת יום הכיפורים. היה חבר התנועה למען ארץ ישראל השלמה, ממייסדי התחייה ומזכ"לה, וממקימי חוג הקצינים לביטחון ושלום. ממייסדי היישוב כרמי יוסף. גדעון אלטשולר נולד בחיפה וגדל ברחובות. אביו הוא נקדימון אלטשולר, בנו של יצחק זאב אלטשולר, מחלוצי העלייה הראשונה וממייסדי המושבה רחובות. אמו, חיה לבית אפשטיין, הייתה נצר לעליית החסידים בשנת 1777. אמה פרל לבית יפה, ילידת חברון, הייתה מצאצאי ישראל יפה, "המדפיס מקאפוסט". בשנת 1942, בהיותו בכתה ח', גויס גדעון אלטשולר להגנה על ידי מדריכו במכבי צעיר, אך בנערותו הצטרף לאצ"ל, ואחר כך התנדב לבריגדה היהודית. הוא שירת בגדוד השלישי של הבריגדה במצרים, בהולנד ובבלגיה. במלחמת העצמאות שירת בגדוד 52 של חטיבת גבעתי ולחם בקרבות בלטרון, בתל א-ריש ובדרום. לאחר המלחמה למד מזרחנות ומדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים. היה ממקימי מערך המודיעין של צה"ל. אלטשולר הוא מוותיקי חיל השריון. בשנים 1964–1965 היה מפקד גדוד 52, והשתתף ב"מלחמה על המים" מול צבא סוריה. במלחמת ששת הימים היה סגן מפקד חטיבה 60 ונפצע בקרבות בסיני. בשנת 1969 הקים את חטיבה 274, שהייתה הכוח המשוריין הראשון של טנקים רוסיים מדגם "טירן" T-54 ו-T-55 אשר נלקחו שלל במלחמת ששת הימים. תג החטיבה עוצב על ידי בן דודו גרשון גרא. חטיבה 274 כללה ארבעה גדודים, שהתאמנו לצליחת תעלת סואץ, למקרה הצורך. במלחמת יום הכיפורים היה ראש המטה של אוגדה 143 בפיקודו של אריאל שרון, שלחמה בקרבות הבלימה בסיני וצלחה את תעלת סואץ לעומק מצרים. לאחר מלחמת יום הכיפורים, ב-1974, נשלח לכורדיסטן לארגן את אימון השריון של הפשמרגה, הצבא הכורדי, ונפגש עם המנהיג הכורדי מולא מוסטפא ברזאני. השתחרר מצה"ל ב-1975, בדרגת אלוף-משנה. אלטשולר היה בעל אידאולוגיה לאומית עקבית. עם שחרורו מצה"ל הצטרף לתנועה למען ארץ ישראל השלמה. נטל חלק בעליות על הקרקע באלון מורה ובקדומים. השתתף בשביתות הרעב מול משרד ראש הממשלה במחאה על הסכמים מדיניים שהיו כרוכים בפשרות מדיניות. כשהפגין נגד ביקור נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר בכנסת נעצר על ידי המשטרה ושהה במעצר מספר ימים. היה ממייסדי "התחיה" וכיהן כמזכ"ל התנועה. לימים הצטרף לצומת, ואחר כך פרש ממנה. היה בין מקימי חוג הקצינים לביטחון ושלום, ועבד בשיתוף פעולה עם חוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי. לפני יישום תוכנית ההתנתקות מגוש קטיף קרא לסרב פקודה. אלטשולר היה ממייסדי היישוב הקהילתי כרמי יוסף במועצה האזורית גזר, ובמשך שנים עמד בראש שני הוועדים ביישוב – ועד האגודה והוועד המקומי. גדעון אלטשולר היה נשוי לחרות, ולהם חמש בנות. בתם היא ד"ר מור אלטשולר. בתם בשמת שלומציון נשואה לרב ארז סלע, מחבר הספר "ארזי הלבנון" על מסכת נזיר, העומד בראש מיזם אוצר החכמה. "הוא היה ארץ ישראל", לזכרו של אבא, ד"ר מור אלטשולר אורי דרומי, מעולם לא חשש לומר את דעתו, באתר הארץ, 24 בנובמבר 2008 עדות אל"ם אלטשולר גדעון - רמ"ט אוגדה 143, 30.1.74, באתר המרכז למלחמת יום הכיפורים עדות אל"ם גדעון אלטשולר - רמ"ט אוגדה 143, בפני אוספי החומר בוועדת אגרנט, 17.2.1974, באתר המרכז למלחמת יום הכיפורים נדב שרגאי, אלפים נכחו בטקס אבל דתי נגד ההתנתקות: "שרון מכניס מיליוני יהודים לגבולות אושוויץ", באתר הארץ, 25 בפברואר 2005
קסטרא

האם התכוונתם ל... חורבת קסטרא – אתר ארכאולוגי מהתקופה הביזנטית ליד חיפה קסטרה פרטוריה – מחנה מגורים של המשמר הפרטוריאני ברומא העתיקה. קסטרא (קניון) – מרכז קניות ואמנויות המצוי במבואות הדרומיים של חיפה.
עמינדב אלטשולר

עמינדב אלטשולר (תרס"א, 1901 - ג' בניסן תשכ"ח; 1 באפריל 1968) היה איש "ההגנה", שותף לגאולת אדמות הנגב. נולד ברחובות, בנם הצעיר של מחלה ויצחק זאב אלטשולר, מחלוצי העלייה הראשונה, שהיו ממייסדי המושבה. בשנת 1918 התנדב אלטשולר לגדודים העבריים. בשנים 1923-1920 עסק באימון שוטרים בעיר טבריה, ולאחר מכן שירת במשטרה העברית של תל אביב עד 1930. היה חבר בהגנה. בשנת 1930 הצטרף אלטשולר למשה סמילנסקי במשימת גאולת קרקע בנגב. הוא דיבר ערבית על בוריה, הכיר את מנהגי הבדואים ונודע בכינוי חווג'ה אמין. הדבר סייע לו ליצור קשרים עם ראשי ההנהגה המקומית בנגב ובעזה, וכך יצר חוזי קנייה לכשישים אלף דונם של קרקעות שהיו בבעלות ערבית. בעקבות משבר כלכלי שפקד את היישוב, נבצר מסמילנסקי לקיים את החוזים ולשלם את סכומי הכסף למוכרים הערבים, וגאולת הקרקעות הועמדה בסכנה. קיום ההסכמים עבר לידי הקרן הקיימת לישראל, ואלטשולר המשיך לעסוק בתחום זה בשליחותה. למרות גזירות הספר הלבן, לפיה נכלל הנגב כולו באזור שבו אסורה לגמרי כל העברת קרקע ליהודים, הצליח אלטשולר להמשיך בגאולת הקרקעות. לשם כך הוא זייף תאריכים מוקדמים מן התקופה שקדמה לגזירות הספר הלבן. בסך הכל הצליחו אלטשולר ועמיתו חירם דנין לגאול כרבע מיליון דונם. השטחים שנרכשו והועברו לבעלות יהודית שימשו בסיס להתיישבות היהודית בנגב. במשך שנים היה אלטשולר התושב היהודי היחיד בבאר שבע הערבית, אך בתקופת המאורעות עקר מבאר שבע ועבר להתגורר בבית אשל. הוא נהג להסתובב במרחבי הנגב ברכב משוריין של "ההגנה" כדי שיוכל להמשיך בפעילותו. בשנת 1939 התמנה אלטשולר לקצין ביטחון בדרום ים המלח מטעם חברת האשלג. בשנת 1942 חזר לפעילות של גאולת האדמות בנגב, עד להחלטת האו"ם על הקמת מדינת ישראל, בכ"ט בנובמבר 1947. על השטחים שנגאלו על ידו הוקמו, בשנת 1943, שלושת המצפים הראשונים בנגב: גבולות, בית אשל ורביבים. על שטחים אחרים בנגב שנגאלו על ידו הוקמו כעבור שלוש שנים, ב-6 באוקטובר 1946, יישובי 11 הנקודות. הנשיא חיים ויצמן והרב אברהם יצחק הכהן קוק כינוהו "גואל אדמות הנגב". בהכירו את שפתם ומנהגיהם, התרועע אלטשולר עם בני השבטים הבדואים בנגב ועם נכבדי הערבים בבאר שבע ועזה, והדבר סייע לו לשאוב מהם מידע לצורך פעילותו. כאשר שמע כי שטח אדמה גדול בדרך לבית גוברין, שהיה שייך לעשיר ערבי, עומד להימכר לבנק הערבי, מיהר להגיע אל בעל האדמות ועל דעת עצמו נקב בסכום גבוה יותר מזה שהציע הבנק הערבי. רק לאחר מכן השיג את הסכמת יוסף ויץ (שהיה גיסו) לעסקה וסכומי הכסף גויסו לצורך ביצועה. על אדמות אלו הוקם הקיבוץ גלאון. לאחר קום המדינה המשיך אלטשולר להתגורר בנגב ועבד בשרות האפוטרופוס לנכסי נפקדים. בשנת 1952 שב לרחובות והתמנה לממונה על השמירה במושבה. אלטשולר היה נשוי לפנינה בת אליעזר וולטוך. בנותיהם: אביבה קופרמינץ, אמו של האמן יורם קופרמינץ, ודליה פלד. אחיו הוא נקדימון אלטשולר, אביו של גדעון אלטשולר. גיסיו, נושאי אחיותיו, הם: יוסף ויץ וגרו גרא. מדיה וקבצים בנושא עמינדב אלטשולר בוויקישיתוף דוד תדהר (עורך), "עמינדב אלטשולר", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יז (1968), עמ' 5246 דוד תדהר (עורך), "עמינדב אלטשולר", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך י (1959), עמ' 3597 חרות אלטשולר, משפחות אלטשולר-ויץ, בתוך: סיפורי משפחות, עורך זאב ענר, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1990, עמ' 26–32. נפטר ע. אלטשולר, מעריב, 8 באפריל 1968
הניה

האם התכוונתם ל... הניה - שמה השוודי של העיר הפינית האנקו האניה (Haanja) - עיירה במחוז וורו, אסטוניה הניה - סיפור קצר של גרשון שופמן אסמאעיל הנייה – ראש הלשכה המדינית של חמאס, ראש ממשלת הרשות הפלסטינית ה-5 אישים ששמם הפרטי הוא הניה
בראילוב

בראילוב (באוקראינית: Браїлів, בראיליב; בפולנית: Brajłów; ביידיש: בראלוב) הוא כפר עירוני במערב אוקראינה, כ-17 מיילים מהעיר ויניצה, אשר השתייך בעבר לחבל ארץ פודוליה, אך כיום משתייך למחוז ויניצה. השם בראילוב מופיע לראשונה בכתב במאה ה-15 בתקופתו של בוגדן חמלניצקי. בעיירה נבנתה טירת עץ שאת שרידיה ניתן לראות כיום במרכז העיירה. ב-1740 החלו בבניית כנסיית המנזר של מסדר השילוש הקדוש, אשר הסתיימה ב-1780. במאה ה-19 נרכשה הטירה על ידי קרל פון מק. אשתו נדז'דה פון מק הייתה מעריצה נלהבת של המלחין פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי, וב-1878 זימנה אותו להתארח בעיירה. הוא נענה להזמנה, ואף נישאר לגור במקום מספר שנים. צ'ייקובסקי גילה מקום שלו ופסטורלי שנתן לו השראה רבה, ובתקופה זו כתב את הסוויטה לתזמורת הראשונה שלו, האופרה The Maid of Orleans, ויצירות רבות נוספות. בקיץ 1881 הגיע מלחין נוסף לעיר, קלוד דביסי, שהוזמן כנגן בית, וקיבל השראה גדולה מיצירותיו של צ'ייקובסקי. בתחילת המאה ה-20 חיו בבראילוב כ-3,700 יהודים. ב-10 ביולי 1919 נערך ביישוב פוגרום, בו נרצחו 26 יהודים, ונאנסו למעלה ממאה נשים. עקב כך, הצטמצמה הקהילה היהודית ביישוב, והגיעה לכ-2,400 איש בשנות העשרים. בתקופה הסובייטית פעלה ביישוב מועצה יהודית, והתקיים בו בית ספר יידי. ב-17 ביולי 1941 נכבש היישוב בידי הגרמנים, ובו ביום נרצחו בו 15 יהודים. לאחר מכן, הוטלו על יהודי היישוב גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב, חובת תשלום סכומי כופר, הגבלות תנועה ואיסור על קשר עם לא יהודים. בהמשך רוכזו יהודי היישוב בגטו, ונאסר על יהודיות בו ללדת, כאשר העונש על כך היה הוצאה להורג של המשפחה כולה. בד בבד, מונה בגטו יודנרט, בראשות יוסף קוליק, אשר נצטווה לספק לגרמנים כוח אדם לעבודות כפייה. ב-13 בפברואר 1942 לפנות בוקר רוכזו כ-1,600 יהודים מהגטו בכיכר השוק ביישוב, כאשר מסתתרים וחולים שנמצאו בגטו נרצחו במקום. לאחר סלקציה, נלקחו כ-800 יהודים לבית העלמין היהודי ביישוב, ונרצחו בו. ב-23 במרץ וב-18 באפריל 1942 בוצעו בגטו אקציות נוספות, בהן נרצחו כ-480 יהודים. ב-25 באוגוסט 1942 חוסל הגטו, ו-503 היהודים שנותרו בו נרצחו. מדיה וקבצים בנושא בראילוב בוויקישיתוף בראילוב (Brailov), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם אלברט קגנוביץ' ומרטין דין (אנ'), בראילוב, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1520–1521), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) בראילוב, תיאור על הפרעות בבראילוב, בתוך: מגילת הטבח, על פרעות ביהודי אוקראינה ורוסיה, באתר HebrewBooks
גאו

גאו (בכתיב לועזי: Gao) היא עיר בצפון-מזרח מאלי על גדות הנהר ניז'ר, כ-320 ק"מ דרום-מזרחית לטימבוקטו. העיר היא בירת מחוז גאו. מניין תושבי העיר עמד, על פי מפקד האוכלוסין של 2009, על 86,633. גאו ממוקמת בגדה ה"שמאלית" של הניז'ר ובהצטלבות שלו עם עמק טילמסי (Tilemsi), בגובה של 226 מ' מעל גובה פני הים. מיקומה של העיר הפך אותה לאתר חשוב בסחר שחוצה את מדבר סהרה, בעיקר בסחר עם טימבוקטו ועם ג'נה. גאו הייתה בעבר בירת אימפריית סונגהאי ונוסדה במאה השביעית. במקורות ערביים היא מוזכרת כ"קאוקאו". כיבוש אימפריית מאלי ב-1325 הוסיף לכוחה של העיר ומאלי אימצה את חוקי סונגהרי. ב-1495 נבנה אחד המבנים החשובים בעיר, קבר אסקיה, קברו של אחד מקיסרי סונגהאי. הקבר נחשב כיום לאתר מורשת עולמית של אונסק"ו. העיר ירדה מגדולתה במאה ה-16. הפלישה המרוקאית לסונגהיי ב-1591 הרסה את העיר, והיא נותרה עיר בינונית בתקופת הקולוניאליזם הצרפתי וגם במהלך המאה ה-20. חוץ מקבר אסקיה, אתר מפורסם אחר הוא החולית של קוימה (Koyma, כשם העיירה שבבסיסה, וידועה גם בשם הצרפתי La Dune Rose), שנמצאת בגדה השנייה של הניז'ר וניתן להגיע אליה באמצעות חציית הנהר בסירה. היא נחשבת לאחד הסמלים של העיר גאו. צרפת טיונוויל, צרפת ארצות הברית ברקלי, ארצות הברית מדיה וקבצים בנושא גאו בוויקישיתוף גאו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אתר מפקד האוכלוסין, מידע על גאו, בקובץ PDF ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים באפריקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סלסטינוס הראשון

האפיפיור סלסטינוס הראשון (בלטינית: Caelestinus I; נפטר ב-26 ביולי 432) נבחר לכהן כאפיפיור לאחר פטירת קודמו, בוניפקיוס הראשון. כיהן בתפקיד מ-10 בספטמבר 422, וכיהן עד מותו. כהונתו של סלסטינוס התאפיינה רבות במאבק בכפירה. סלסטינוס נולד ברומא כרומאי. פרטים מועטים ידועים אודות ילדותו. ידוע כי שמו של אביו היה פריסקוס, וכי התגורר זמן מה במילאנו עם אמברוזיוס הקדוש. מסמך משנת 416 שנכתב עבור האפיפיור אינוקנטיוס הראשון מציין כי נשא את התואר "דיאקון". מסורות מייחסות מספר תפילות נוצריות לסלסטינוס, אף שהתפילות אינן מציינות זאת במפורש. סלסטינוס לא נכח בועידת אפסוס הראשונה בשנת 431, אולם שלח את עמדתו בכתב לוועידה, ונותרו עד היום מספר מכתבים ששלח להגמונים של אפריקה, איליריה, תסלוניקי ונרבון. סלסטינוס יצא נגד הפלגיאניזם, ושלח את פלדיוס לכהן כהגמון באירלנד בשנת 431 במטרה לנצר את האי (לימים פטריק הקדוש המשיך במלאכתו של פלדיוס). סלסטינוס יצא נגד המינות הנובאטיאנית ברומא, אסר את ההגמון הנובאטיני ורדף את המאמינים במינות זו. סלסטינוס נפטר ב-26 ביולי 432 ונקבר בבית הקברות שלצד ויה סאלאריה ברומא, אולם גופתו הועברה לבזיליקת סנטה פרסדה. לימים הוכרז סלסטינוס כקדוש נוצרי. יום חגו הוא 6 באפריל בכנסייה הקתולית, ו-8 באפריל בכנסיות המזרחיות. מדיה וקבצים בנושא סלסטינוס הראשון בוויקישיתוף סלסטינוס הראשון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) או ב-1 באוגוסט "Shea, John Gilmary. "Celestine I", Little Pictorial Lives of the Saints, Benziger Brothers: New York, 1894".
סלסטינוס

האם התכוונתם ל... מספר אפיפיורים נשאו שם זה: סלסטינוס הראשון (422–432) סלסטינוס השני (1143–1144) סלסטינוס השלישי (1191–1198) סלסטינוס הרביעי (1241) סלסטינוס החמישי (1294) כמו כן האנטי-אפיפיור סלסטינוס השני נשא כינוי זה בשנת 1124.
אסואי

מחוז אסואי (בספרדית: Provincia del Azuay) הוא מחוז באקוודור, שנוצר ב-25 ביוני 1824. שטח המחוז הוא למעלה מ-8,000 קמ"ר ובירתו היא העיר קואנקה. 712,127 תושבים מתגוררים במחוז (נכון ל-2010). המחוז ממוקם בדרום מרכז אקוודור על רמות הרי האנדים, ברמות ובשיאו, הוא מגיע לגובה של 4,500 מ' מעל גובה פני הים בפארק הלאומי אל קאחאס. אסואי גובל במחוז קניאר מצפון; במורונה סנטיאגו ממזרח; מדרום במחוזות לוחה וסמורה-צ'ינצ'יפה ומערבית לו נמצאים אל אורו וגואייס. הכביש הפאן-אמריקאי עובר דרך אסואי. במחוז נמצאת תחנת הכוח ההידרואלקטרית הגדולה באקוודור, המנצלת את זרמי הפאוטה ויוצרת את סכר פאוטה. המחוז מחולק ל-15 קנטונים. מושל המחוז הוא פאול קרסקו (Paúl Carrasco), שמשתייך למפלגה הסוציאל-דמוקרטית השמאל הדמוקרטי. למפלגה זו רוב גם בפרלמנט המחוזי וגם ראש עיריית קואנקה (שהיה מושל אסואי לפני קרסקו) הוא פעיל המפלגה. מדיה וקבצים בנושא אסואי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אסואי (בספרדית) תוצאות מפקד 2010 עבור מחוז אסואי, מכון הסטטיסטיקה והמפקדים הלאומי של אקוודור (בספרדית). ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של אמריקה הדרומית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אלסנדרו לונגו

אלסנדרו לונגו (באיטלקית: Alessandro Longo;‏ 31 בדצמבר 1864 - 3 בנובמבר 1945) היה מלחין, פסנתרן ומוזיקולוג איטלקי. לונגו נולד באמנטיאה. הוא החל לנגן בהדרכת אביו, הפסנתרן והמלחין אכילה לונגו ומשנת 1878 עד 1885 למד בקונסרבטוריון של נאפולי, פסנתר אצל בנימינו צ'זי, הלחנה אצל פאולו סראו ועוגב. בשנת 1887 התחיל ללמד פסנתר באלמה מאטר שלו, כעוזרו של צ'זי ותפס את מקומו כפרופסור לפסנתר בשנת 1897. בשנת 1934 פרש מעבודתו בקונסרבטוריון אך חזר ב-1944 כמנהל לתקופת ביניים. כפסנתרן, הרבה לונגו לנגן בהרכב קאמרי עם רביעיית פרני ועם רביעיית נפוליאון. הוא ייסד מוסדות מוזיקה שונים בנאפולי וקנה לו מוניטין נכבדים כפסנתרן קונצרטים. ב-1914 החל לערוך את כתב העת L'Arte Pianistica ("אמנות הפסנתרנות"), שנקרא בהמשך Vita musicale italiana ("חיי המוזיקה באיטליה"). כתב העת פעל עד שנת 1926. כיום לונגו זכור בעיקר כמי שהתקין וערך קטלוג כמעט מלא של יצירות המקלדת של דומניקו סקרלטי. במשך שנים רבות היה מקובל לזהות את הסונאטות לכלי מקלדת של סקרלטי באמצעות מספרי לונגו, אך במשך הזמן תפסו את מקומם מספרי הקטלוג של ראלף קירקפטריק. מקור הקטלוג של לונגו בפרסום המלא של יצירות סקרלטי ב-11 כרכים, ציון דרך חשוב, שבו אורגנו הסונאטות בהקבצות שרירותיות על פי סולמות. עבודתו זו, Domenico Scarlatti: Opere complete per clavicembalo, (מילאנו, 1906-10) הכילה 544 סונאטות ויצירות מקלדת אחרות של סקרלטי ובמשך זמן רב הייתה המקיפה ביותר בנושא ועוררה עניין מחודש במלחין. המחקר קירקפטריק לסקרלטי משנת 1953 ארגן וערך מחדש הקבצות אלה באופן שונה לחלוטין. נוסף לקטלוג יצירותיו של סקרלטי, נתן לונגו ביטוי לעניינו במלחין בייסוד "אגודת דומניקו סקרלטי" בנאפולי בסביבות 1893. כן חיבר את Domenico Scarlatti e la sua figura nella storia della musica (נאפולי,1913). לונגו ערך גם יצירות משל דומניקו גאלו. "מכלול יצירות סקרלטי לצ'מבלו" (מילאנו, 1906-13) "סקרלטי וטביעת חותמו בתולדות המוזיקה" (נאפולי,1913). כתבים לימודיים, בהם שיטות הוראה ואנתולוגיות לפסנתר, שזיכו אותו במדליית זהב בכנס לתולדות המוזיקה בתערוכה של פריז יצירותיו של לונגו כוללות, בין השאר, שתי יצירות לפסנתר בארבע ידיים, סרנדה וסוויטה; סוויטות לפסנתר ובסון, פסנתר ואבוב, פסנתר וחליל ופסנתר וקלרינט. סגנונן האינסטרומנטלי מתואר כגרמני עם מאפיינים ווקאליים איטלקיים. לונגו היה חבר ב"אקדמיה פונטאניאנה" וב"אגודה לארכאולוגיה, ספרות ואמנויות יפות". הוא מת בנאפולי. אלסנדרו לונגו, באתר MusicBrainz (באנגלית) אלסנדרו לונגו, באתר Discogs (באנגלית) echambermusic.net - A table of all Scarlatti's keyboard works. To find a work (or a group of works) - sort a column by the available information such as catalog # (Longo, Kirkpatrick or Pestelli) or an attribute (e.g. key, time signature). Then, it is also possible to find the corresponding unknown items of that work. קרולין ג'אנטורקו, "אלסנדרו לונגו" בגרוב אונליין ג'אנטורקו, גרוב אונליין
מריה קז'ימייז'ה

מריה קז'ימייז'ה (בפולנית: Maria Kazimiera;‏ 28 ביוני 1641 - 1 בינואר 1716) הייתה רעייתו של מלך פולין יאן סובייסקי משנת 1674 עד 1696. מארי קזימיר לואיז דה לה גראנז' ד'ארקין נולדה בנוור שבצרפת והגיעה לפולין בגיל חמש כבת לוויה למארי לואיז גונזאגה, מלכת פולין הצרפתייה במוצאה, שישבה על כס המלוכה משנת 1645 עד 1672 כרעיה לשני מלכים פולניים - ולדיסלב הרביעי ואזה ובהמשך אחיו, יאן השני קז'ימייז', מלך פולין. בשנת 1658, נשאה קז'ימייז'ה ליאן זאמויסקי, אך הוא מת בשנת 1665, וב-14 ביולי באותה שנה נשאה בשנית ליאן סובייסקי. לבני זוג נולדו ארבעה-עשר ילדים, אבל רק ארבעה מהם הגיעו לבגרות - יאקוב, אלכסנדר, קונסטנטי ותרזה (שהייתה בהמשך לרעייתו של מקסימיליאן השני עמנואל, הנסיך הבוחר מבוואריה ולאמו של קרל השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. יאן סובייסקי נבחר למלך פולין, לא בלי השפעת אשתו. כמלכת פולין, תמכה מריה קז'ימייז'ה בהצעת הברית בין פולין לצרפת, ובה בעת חתרה להשיג חסדים למשפחתה ממלך צרפת לואי הארבעה-עשר. הזוג המלכותי התפרסם במכתבי האהבה שהוחלפו ביניהם, רובם בשנים 1665 ל-1683, כאשר הפרידו ביניהם מסעותיו הצבאיים של יאן השלישי סובייסקי או מסעותיה של מריה לפריז. המכתבים שופכים אור לא רק על הרגשות האותנטיים של הזוג המאוהב, אלא גם על השקפותיהם על הבעיות והקשיים של תקופתם, כמו גם על דעותיהם בעניינים ארציים של ניהול בית המלוכה והחלטות זוטא של חיי היום-יום שקיבל המלך, במקרים רבים לאחר התייעצות עם אשתו. למכתבים אלה, שיצאו לאור זמן רב אחרי מות השניים, אפשר לייחס את הפופולריות שזכה לה שם החיבה שנתן המלך למלכה, "מרישנקה". זה השם שדבק בה בפולין ובשם זה מרבים להזכירה שם. מריה קז'ימייז'ה הייתה אישה קשה, יהירה ומרוכזת בעצמה. עם כל אהבתם, הרבו המלך והמלכה במריבות, ולאחר מות המלך, שלח בנם את אמו לגלות מכובדת ברומא, שם ציפתה להתקבל באותה מידה של כבוד ויקר שזכתה לה כריסטינה, מלכת שוודיה, פטרונית אמנות ידועת שם וממייסדות האקדמיה של ארקדיה, שהלכה לעולמה לפני בואה לרומא. אלא שמריה קז'ימייז'ה לא ניחנה בסגולותיה של המלכה כריסטינה, לא באצילותה, לא בתבונתה ולא באינטלקט שלה. היא סברה, שתמיכתה המסורה בקתוליות אל מול הטורקים תקנה לה קבלת פנים נלהבת מצד הכנסייה ברומא, אלא שגם כאן גברה עליה המלכה השוודית, שהמרת הדת שלה מן הפרוטסטנטיות השוודית לקתוליות רוממה את מעמדה פי כמה בעיני הוותיקן. אף על פי כן, גם מריה קז'ימייז'ה התקבלה בעין יפה וביצרה את מעמדה כפטרונית מוזיקה, שפרשה את חסותה בעיקר על דומניקו סקרלטי. בתפקידו כמאסטרו די קאפלה בחצרה חיבר והפיק שבע אופרות, בבחינת המשך לאופרות שחיבר אביו, אלסנדרו, בחצר כריסטינה, מלכת שוודיה. מדיה וקבצים בנושא מריה קז'ימייז'ה בוויקישיתוף מריה קז'ימייז'ה, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ראלף קירקפטריק, ביוגרפיה של דומניקו סקרלטי בגוגלבוקס, עמ' 45
טום אוקר

תומאס סמואל "טום" אוקר (Thomas Samuel "Tom" Okker; ‏ נולד ב-22 בפברואר 1944), הוא טניסאי יהודי הולנדי שזכה ב-2 טורנירי גראנד סלאם בזוגות. דורג במקום השלישי בעולם ביחידים ובמקום ראשון בעולם בזוגות. הוא החזיק בשיא זכיות באירועים במשחקי זוגות (78), השיא נישבר בשנת 2005 על ידי טוד וודברידג' מאוסטרליה. כינויו היה ה"הולנדי המעופף". אוקר נחשב לאחד הטניסאים היהודים הגדולים בכל הזמנים. חבר היכל התהילה של הספורט היהודי. אוקר נולד באמסטרדם. הוא יהודי מצד אביו ומזדהה כיהודי. אביו של אוקר, סמואל הטוג אוקר, היה יהודי ונכלא בידי הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה, אך הצליח להסתתר בעזרת מסמכים וניירות של אדם אחר. סבו, סימון אוקר, היה סייף אולימפי שהגיע למקום החמישי באולימפיאדת אתונה (1906) בתחרות הרומח. שבועיים לאחר הולדתו של טום, נרצח הסב באושוויץ. בשנים 1964–1968 הוא היה אלוף הולנד בטניס. בשנת 1965 הוא השתתף במשחקי המכביה השביעית וזכה בשתי מדליות זהב בטורניר הגברים ובטורניר זוגות מעורבים. לאחר מכן, הפך לשחקן מקצועני. בשנת 1968 הוא שיחק בשלב רבע הגמר באליפות וימבלדון וחודשיים לאחר מכן הוא הגיע להשג הגדול ביותר שלו ושיחק בגמר אליפות ארצות הברית הפתוחה והפסיד ב-5 מערכות לארתור אש מארצות הברית. בשנת 1978 הוא שיחק בשלב חצי הגמר באליפות וימבלדון. בזוגות זכה אוקר בשני תוארי גראנד סלאם - אליפות צרפת הפתוחה ב-1973 (עם ג'ון ניוקומב מאוסטרליה) ואליפות ארצות הברית הפתוחה ב-1976 (עם שותפו ברוב טורנירי הזוגות, מרטי ריסן מארצות הברית). אוקר גילה לכל אורך הקריירה שלו יחס חם לטניס בישראל, שהיה אז חובבני ברובו. מעבר לזכייה במכביה השביעית, הוא הרבה לבקר בישראל ולשחק בה משחקי ראווה וטורנירים בלתי רשמיים. בפרט תמך אוקר במרכז הטניס ברמת השרון, בשנים הראשונות להקמתו בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20, כאשר הטניס הישראלי עשה צעדים ראשונים לעבר מקצוענות. כאשר התמסד במרכז טורניר ATP מקצועני, הקפיד אוקר לשחק בו עד פרישתו ב-1981. הוא גם זכה במהדורה הראשונה של הטורניר שנערכה ב-1979, הן בטורניר היחידים (תואר היחידים האחרון שלו) והן בטורניר הזוגות יחד עם איליה נסטסה מרומניה. מדיה וקבצים בנושא טום אוקר בוויקישיתוף טום אוקר, באתר ה-ATP טום אוקר, באתר ה-ITF טום אוקר, באתר גביע דייוויס
מקאלן

מקאלן (באנגלית: McAllen) היא עיר במחוז הידלגו בדרום מדינת טקסס, ארצות הברית. העיר שוכנת חמישה קילומטרים צפונית מהגבול עם מקסיקו, מול העיר המקסיקנית ריינוסה, בעמק ריו גראנדה, במרחק של 110 ק"מ מערבית למפרץ מקסיקו. לפי מפקד התושבים שנערך בשנת 2010 חיו במקאלן 129,877 תושבים ו-774,769 תושבים באזור המטרופוליני מקאלן-אדינבורג-מישן. מקאלן ידועה כ'עיר הדקלים' בזכות הדקלים הרבים בעיר. דקל הוא העץ המתאים ביותר במזג אוויר אקלים סובטרופי גשום השורר באזור. הטמפרטורה הממוצעת בקיץ היא 32 מעלות צלזיוס והטמפרטורה הממוצעת בחורף היא 21 מעלות צלזיוס. עד לחתימת הסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה אשר נכנס לתוקף בשנת 1994 ענפי הכלכלה העיקרים היו חקלאות ונפט. דרומית-מערבית לעיר ישנו אזור סחר חופשי. מקסיקו מונטריי, מקסיקו (מ־1999) מדיה וקבצים בנושא מקאלן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מקאלן (באנגלית) מקאלן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.