laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
קופת חיסכון

קופת חיסכון (באנגלית: Piggy bank) היא קופסה שבה שומרים וצוברים מטבעות. בשיטה הכלכלית המודרנית, הקופסה הביתית מוחלפת פעמים רבות בקופה וירטואלית המנוהלת בבנקים ומכונה "תוכנית חיסכון". קופות חיסכון משמשת כיום בעיקר ילדים והן מעוצבות לעיתים כדמויות צעצוע. בעבר היה נפוץ במדינות המערב עיצוב בדמות חזיר, מקרמיקה או חרסינה. כיום עיצוביהן מגוונים והן עשויות בעיקר מפלסטיק. בין השאר קיימות קופות חיסכון מכניות וחשמליות. ביפן מקובל עיצוב מנקי נקו ("החתול הרומז" בתרגום חופשי), בדמות חתול. לקופות חיסכון המיועדות לילדים מטרה חינוכית - יצירה וחיזוק של תודעת חיסכון ותכנון הוצאות. בקופות מסורתיות הכסף משולשל לקופה דרך חריץ, ויש צורך לנתץ את הקופה על מנת לרוקנה, ובכך לחייב את הילד להצדיק את החלטותיו. הסיפור הקצר "לשבור את החזיר" שנכתב על ידי הסופר אתגר קרת עוסק בניסיון חינוך מעין זה לילד שנקשר רגשית אל קופת החיסכון שלו. קופות מודרניות כוללות לרוב פתח ריקון בתחתית הכלי ומייתרות את הצורך לשברו. קופות החיסכון הפכו גם לפריט אספנות והן אף נמכרות כחפצי אמנות מודרנית. בשנות השישים הפעילו הבנקים בישראל תוכניות חיסכון לילדים, שבמסגרתן קיבלו הילדים מהבנק קופת חיסכון עשויה מתכת, אספו בה כסף, והביאו אותה מפעם לפעם לסניף הבנק, לשם הפקדת הסכומים שהצטברו בקופה. תוכניות מסוג זה היו "דן חסכן" של בנק הפועלים ו"נח" (נוער חוסך) של בנק לאומי, הילדים שהשתתפו בתוכניות אלו קיבלו שי מהבנק שהתאים לגילם (לרוב שעשוע חינוכי). התוכניות הופסקו כאשר האינפלציה הגואה בין סוף שנות ה-70 לאמצע שנות ה-80 הפכה אותן לבלתי הגיוניות כלכלית. גם לאחר שהודברה האינפלציה לא חזרו לפעול, משום שהתפתחה הבנקאות לנוער במסגרתה נפתחים חשבונות בנק לנערים כבר מגיל צעיר יחסית (לרוב 16). דמי כיס קופת גמל קופות חיסכון מימי קדם ועד ימינו באתר קולקט הסיפור "לשבור את החזיר" מאת אתגר קרת עודד מרום, הכו את המומחה!, באתר nrg‏, 27 באוקטובר 2010 - למה כל קופות החיסכון מעוצבות בצורת חזיר?
מישל פיירלי

מישל פיירלי (באנגלית: Michelle Fairley; נולדה ב-17 בינואר 1964) היא שחקנית קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה צפון-אירית. מישל פיירלי נולדה בעיירה קולריין, מחוז לונדונדרי בצפון אירלנד, השנייה מתוך ששת ילדיהם של תרזה ובריאן פיירלי, ולאחר מכן גדלה בעיירה בייליקאסל. כיום מתגוררת בלונדון. הופיעה במבחר תוכניות טלוויזיה בריטיות מפורסמות כמו "החשבון", (The Bill), "הולבי סיטי" ו"פעימת לב". הופיעה גם בסדרה "המפקח מורס". הופיעה בסרט "הארי פוטר ואוצרות המוות" בתפקיד גברת גריינג'ר, אמהּ של הרמיוני גריינג'ר (תפקיד אותו מילאה הת'ר בליסדייל בסרט "הארי פוטר וחדר הסודות"). הופעותיה בתיאטרון כוללות את ההצגות "אותלו" (בתפקיד אמיליה) ו"מקבת'" (בתפקיד ליידי מקבת). עבור "אותלו", קיבלה מועמדות לפרס אוליבייה. בין השנים 2011–2014 הופיעה פיירלי כקייטלין סטארק בשלושת עונותיה הראשונות של סדרת הפנטזיה "משחקי הכס" מבית רשת הטלוויזיה האמריקאית HBO. בשנת 2014, עם חידושה של הסדרה "24" הוותיקה לעונה תשיעית, גילמה פיירלי תפקיד מרכזי בסדרה, כטרוריסטית מרגו אל-חרזי. בשנת 2015 הופיעה בעונה השנייה של הסדרה "תחיית המתים" כמרגרט לנגסטון, אמם של גיבורי הסדרה, ושיחקה בסרט המתח "בלב הים" בכיכובו של כריס המסוורת'. בשנת 2017 שיחקה במיני סדרה נסיכה לבנה, בתפקיד מרגרט בופורט, אימו של המלך הנרי השביעי, ושיחקה בעונה השנייה של המותחן הפסיכולוגי "רצח בדם קר". ב-2020 גילמה דמות ראשית במיני-סדרה "כנופיות לונדון". בשנת 2022 שיחקה בסרט הקצר "An Irish Goodbye" שזכה בפרס אוסקר לסרט הקצר הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-95 וזכה בפרס באפט"א לסרט הקצר הטוב ביותר בטקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-76. בשנת 2023 פיירלי כיכבה בתפקיד אוגוסטה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג במיני סדרה "ברידג'רטון: סיפורה של המלכה שרלוט". מדיה וקבצים בנושא מישל פיירלי בוויקישיתוף מישל פיירלי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מישל פיירלי, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי מישל פיירלי, באתר AllMovie (באנגלית) מישל פיירלי, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) מישל פיירלי, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) מישל פיירלי, באתר Discogs (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
צינור הגז מדגז

צינור הגז מדגז (באנגלית: Medgaz Gas Pipeline) הוא צינור גז המוביל גז טבעי מצפון אפריקה לאירופה. הצינור מוביל גז טבעי משדה הגז הסי ראמל באלג'יריה, דרך הים התיכון, לספרד. אורכו הכולל של הצינור הוא 757 ק"מ, עלות בנייתו הסתכמה ב-900 מיליון יורו והוא נמצא בשימוש משנת 2010. הרעיון לבניית צינור גז מאלג'יריה לספרד עלה במהלך שנות ה-70. אולם, מגבלות טכניות באותה התקופה לא איפשרו לבנות ולתחזק צינור גז במים עמוקים. ההכנות למימוש הפרויקט החלו בשנת 2001 עם הקמתה של Medgaz Pipeline Company. בדיקות ההיתכנות בוצעו בשנים 2002-2003 והבניה החלה ב-7 במרץ 2008 בעיר הספרדית אלמריה. הנחת הצינור התת-ימי הושלמה בחודש דצמבר אותה שנה. הצינור נחנך ב-1 במרץ 2010, שנתיים אחרי תחילת עבודות הבנייה. זרימת הגז לספרד דרך שני צינורות תת-מימיים ולאיטליה דרך הצינור הטרנס-ים תיכוני הגיעה ב 2018 לשיא של חמש שנים, 120 מיליון קוב ליום בממוצע. היתרונות העיקריים של אלג'יריה כספקית גז מרכזית לאירופה כוללים את שפע הפחמימנים שלה וכן 4.5 טריליון מטר מעוקב של מאגרי גז, המאגר ה-11 בגודלו בעולם והשני בגודלו באפריקה, לאחר ניגריה. כמו כן מעריכים כי אלג'יריה מחזיקה בכמות השלישית בגודלה של משאבי גז פצלים בעולם - יותר מ-20 טריליון רגל מעוקב - וכ-5.7 מיליארד חביות של גז פצלים בר-השבה שניתן לשחזר ומשאבי נפט. אלג'יריה היא יצואנית הגז השישית בגודלה בעולם, ושולחת למעלה מ-90% מיצוא הצינור שלה לספרד, איטליה ומדינות אירופה אחרות, כאשר השאר עובר למרוקו ותוניסיה כתשלום עבור דמי מעבר. מומחי אנרגיה אמרו כי ספרד הופכת את עצמה יותר ויותר למוקד גז לאירופה בזכות מיקומה בסמוך לצפון אפריקה המאפשר לה להיות מקפצה לגז הנכנס ליבשת דרך הים התיכון והאוקיינוס האטלנטי. ספרד, באמצעות Fenosa, Endesa ו- Union Fenosa Gas, השקיעה מאז שנת 2000 כ-1.16 מיליארד דולר כדי לשפר את יכולת הפיזור שלה ולהקים נמלים מיוחדים. שבעה מתוך 22 מפעלי הפיזור של גז לאירופה נמצאים בספרד. למרות ההצלחה של אלג'יריה עם השוק האירופי, היא שואפת לייצא מחצית מתפוקת הגז שלה למדינות נוספות, בעיקר באסיה. אורכו של צינור הגז הוא 757 ק"מ (470 מייל) מתוכם 210 ק"מ מתחת למים ו-547 ק"מ על הקרקע. הקיבולת של הצינור 8 מיליארד מטר מעוקב (BMC) לשנה. עלות בנייתו של הצינור הייתה 900 מיליון יורו, מתוכם 630 מיליון יורו עבור החלק התת-ימי. צינור הגז מגרב-אירופה צינור הגז הטרנס-סהרי אתר האינטרנט הרשמי של צינור הגז מדגז (בספרדית, בצרפתית ובאנגלית) מדיה וקבצים בנושא צינור הגז מדגז בוויקישיתוף Lamine Ghanmi, The Arab Weekly, Algeria renews major gas deal with Spain, ‏24-6-2018
סרג' לופו

סרג' לופו בנגלי סנג' (בצרפתית: Serge Lofo Bongeli Senge, נולד ב-13 באוקטובר 1983 בקונגו) הוא כדורגלן קונגולזי המשחק בעמדת החלוץ ב-AS Nika. לופו התחיל את קריירת הכדורגל שלו בקבוצת הנערים של א.ס פאולינו מקינשאסה. ב-1999 עלה לקבוצה הבוגרת, שם כבש 12 שערים ב-26 משחקים. ב-2002 הצטרף לופו לקבוצת ט.פ מזמבה בה שיחק שתי עונות, בהן היה שותף ב-5 משחקים והבקיע 2 שערים. ב-2004 עבר לשחק באנגולה בקבוצת א.ס אביאקאו, בה שיחק שלוש עונות, שותף ב-80 משחקים וכבש 26 שערים. לאחר מכן עבר לעונה אחת לקבוצת סגראדה אספרנסה, גם היא מאנגולה. לאחר מכן חזר לקונגו לשחק בקבוצת ויטה קלאב, בה שיחק שלוש עונות וכבש 26 שערים ב-39 משחקים בהם שותף. בשנת 2010 הושאל לקבוצת רון וויס אלן מהבונדסליגה השנייה בגרמניה. לאחר חצי עונה בה לא שותף באף משחק, עבר לפ.צ. בריסל מהליגה הבלגית השנייה. לאחר עונה אחת בה שותף במשחק אחד בלבד הגיע בקיץ 2012 לישראל, וחתם בקבוצת מכבי נתניה. ב-1 בדצמבר 2012 כבש את שערו היחיד בישראל, במשחק מול בית"ר ירושלים, ובתום עונה אחת שוחרר מהקבוצה. בשנת 2009 היה שותף לזכייתה של נבחרת קונגו באליפות האומות האפריקאיות. בתחרות זו הוא כבש שני שערים, כולל שער בשלב חצי הגמר מול זמביה, בו ניצחה נבחרתו בתוצאה 2:0, כאשר את השער השני לזכות נבחרתו כבש דיוקו קלויטוקה. אליפות אנגולה - 2004 מלך השערים של קונגו 2008 אליפות קונגו - 2001, 2011, 2012 סרג' לופו, באתר ההתאחדות לכדורגל בישראל סרג' לופו, באתר Transfermarkt סרג' לופו, באתר Soccerway סרג' לופו, באתר National Football Teams סרג' לופו, באתר FootballDatabase.eu ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "סרג' לופו".
דולסה דה ממבריז'ו

דולסה דה ממבריו (בספרדית: Dulce de membrillo "ריבת חבושים" בתרגום חופשי) הוא ממתק עשוי מחבושים, שמקורו בחצי האי האיברי והוא פופולרי בארגנטינה, אורוגוואי, צ'ילה ומקסיקו וכן באזורים רבים באיטליה. בגרסאות מעט שונות, הוא אהוד גם בצרפת, יוון וטורקיה. החבוש, מקורו באסיה הקטנה ובקווקז. היוונים והרומאים, שהביאו אותו לספרד אכלו את פריו מבושל וממותק בדבש ואף הכינו ממנו ליקר. הכנת דולסה דה ממבריו היא על ידי בישול כמויות שוות של פרי (מקולף ומגולען) וסוכר, ולאחר הקירור מתקבל גוש במרקם של ג'לי יציב מאוד. לעיתים הג'לי נחתך (לרוב לצורת מעוינים), ולעיתים מצופה בקוקוס טחון, שקדים או פיסטוקים טחונים גס. הוא נמכר בצורה מסחרית בקופסאות שימורים עגולות ושטוחות או בתיבות שטוחות שמאפשרות לפרוס אותו בקלות. מקובל לאכול אותו ללא כל תוספת כקינוח סעודה, בתור טאפה (טאפס) לפני הארוחה יחד עם חריץ גבינה פיקנטית, על לחם, בתור מילוי לעוגות ומאפים מתוקים, ולעיתים גם עם בשר. המאכל מכונה "לוזינה" בפי יהודי עיראק, ו"ממבריו" בפי צאצאי יהדות ספרד. מדיה וקבצים בנושא דולסה דה ממבריז'ו בוויקישיתוף סיפורו של מתכון: לוזינה או ממתק חבושים
כוכב אפריקה

כוכב אפריקה הוא הגדול מ-9 יהלומים שלוטשו מיהלום הקולינן, שהתגלה ב-1905 במכרה קולינן בדרום אפריקה. הקולינן נחשב ליהלום הגולמי הגדול ביותר שהתגלה עד כה. כוכב אפריקה מכונה גם "קולינן 1" (1 Cullinan), צבעו צהוב והוא בעל צורת אגס (74 משטחים), משקלו 530.2 קרט. עד ל-1985 נחשב כוכב אפריקה ליהלום המלוטש הגדול בעולם. היהלום הגולמי הוענק במתנה על ידי ממשלת דרום אפריקה למלך אדוארד השביעי, בשנת 1907, לרגל יום הולדתו ה-66. על מנת להעביר את היהלום ליעדו בבטחה, נוצר העתק שלו, שהועבר לבריטניה על ספינת מאובטחת, ואילו היהלום האמיתי נשלח ללונדון באמצעות שירות הדואר הרשום הרגיל, לאחר שבוטח בסכום של 1,250,000 דולר. בשנת 1908 נתן המלך את היהלום הגולמי לצורף המלכותי והלה בתר אותו למספר יהלומים קטנים יותר שעברו ליטוש, וכוכב אפריקה הוא הגדול שבהם. קיים גם "כוכב אפריקה הקטן" - היהלום השני בגודלו שהופק מן האבן (The Lesser Star of Africa) המכונה גם קולינאן II ומשקלו 317.40 קרט. בהוראת המלך אדוארד נקבע כוכב אפריקה בשרביט המלוכה הבריטי כאחד מ"תכשיטי הכתר של הממלכה המאוחדת" ונשמר עם שאר התכשיטים במצודת לונדון. עד לאמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 נחשב הכוכב ליהלום המלוטש הגדול בעולם. ב-1985 הודח מתוארו על ידי יהלום ה-"Golden Jubilee", המשובץ בכתרו של ראמה התשיעי מלך תאילנד, ומשקלו 547.67 קרט. בין המיתוסים שנקשרו בכוכב אפריקה, מסופר כי לקולינאן, היהלום הגולמי המקורי יש "חצי שני" שעדיין לא נתגלה. קולינן מדיה וקבצים בנושא כוכב אפריקה בוויקישיתוף כוכב אפריקה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
איידן גילן

איידן גילן (באנגלית: Aidan Gillen, נולד ב-24 באפריל 1968), הוא שחקן אירי. מוכר בעיקר בזכות תפקידו כתומאס קרקטי בסדרה "הסמויה", אברמה גולד בסדרה "כנופיית ברמינגהאם" ובתפקיד פיטר בייליש בסדרה "משחקי הכס". נולד בשם איידן מרפי (Aidan Murphy) בדרמקונדרה, דבלין שבאירלנד. למד בתיכון סיינט וינסנט בעיר. אחותו, פיונולה מרפי היא שחקנית, ואחיו, ג'ון פול מרפי הוא מחזאי. גילן החל את קריירת המשחק שלו בגיל צעיר בתיאטרון דבלין לנוער, כאשר שיחק את דמותו של ניק בוטום במחזה חלום ליל קיץ. לאחר מכן עבר ללונדון. בשנות התשעים שיחק במספר תפקידי משנה בטלוויזיה ובקולנוע. בשנת 1999 שיחק את דמותו של סטיוארט אלן ג'ונס בסדרה קוויר בעיר בערוץ 4 הבריטי. על תפקיד זה היה מועמד לפרס באפט"א בקטגוריית שחקן ראשי. גילן היה מועמד לפרס טוני על הופעתו במחזהו של הרולד פינטר, השַׁמָּשׁ. בשנת 2003 שיחק בקומדיית הפעולה "צוות שנחאי" בתפקיד הנבל הראשי לורד נלסון רת'בון. בשנת 2004, לאחר שרשת HBO התרשמה מביצועיו במחזה זה, הוא לוהק לתפקיד ראש העיר תומאס (טומי) קרקטי בסדרה הסמויה, עליו קיבל פרס מטעם אקדמית האירית למשחק, לשחקן הטוב בתפקיד ראשי בסדרת טלוויזיה. בתפקיד זה שיחק חמש שנים. בשנת 2010 הודיעה רשת HBO, על ליהוקו של גילן לסדרה משחקי הכס בתפקיד פיטר "אצבעון" בייליש, עליו היה מועמד בשנית לפרס השחקן הטוב ביותר מטעם האקדמיה האירית למשחק. הוא כיכב עם ג'ייסון סטיית'האם בסרט בליץ. גילן הופיע בתפקיד משני בסרט עלייתו של האביר האפל בשנת 2012. בשנת 2016 גילם את דמותו של פול סרין במשחק היריות quantum break. גילן נשא לאישה בשנת 2001 את חברתו אוליביה או'פלאניגן ולהם שני ילדים, ברי וג'ו. מדיה וקבצים בנושא איידן גילן בוויקישיתוף איידן גילן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) איידן גילן, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי איידן גילן, באתר AllMovie (באנגלית) איידן גילן, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) איידן גילן, באתר MusicBrainz (באנגלית) איידן גילן, באתר Discogs (באנגלית)
יעקב מאיר (פירושונים)

האם התכוונתם ל... יעקב מאיר – הראשון לציון והרב הספרדי הראשי הראשון של ארץ ישראל יעקב מאיר (אלזס) – רב באלזס במאות ה-18-19, מחבר "אמת ליעקב" יעקב מאיר (מחנך) – מחנך ירושלמי יעקב צ. מאיר – סופר ובעל טור ישראלי
בטי המקפצת

בטי המקפצת (Bouncing Betty) הוא כינוי שניתן על ידי חיילים אמריקאים למוקש-S (באנגלית: S-Mine; בגרמנית: Schrapnellmine) - מוקש נגד אדם אשר נודע ביעילותו הרבה. עקרון הפעלתו התבסס על שיגור המטען העיקרי לגובה של כמטר אחד (בערך לגובה המותן) והפעלתו בעודו באוויר. המוקש פותח על ידי גרמניה הנאצית בשנות השלושים של המאה ה-20, והוא שימש באופן נרחב במהלך מלחמת העולם השנייה. היו שתי גרסאות למוקש זה - SMi-35 ו-SMi-44, אשר נכנסו לשימוש בשנים 1935 ו-1944, בהתאמה. מוקש ה-S היה מרכיב מרכזי באמצעי ההגנה של הרייך השלישי. עד לסיום מלחמת העולם השנייה, בשנת 1945, יוצרו כמעט 2 מיליון מוקשים מסוג זה. מוקשים אלו גרמו לאבדות רבות בקרב חיילי בעלות הברית וסייעו בהאטת התקדמותם על אדמת גרמניה. החיילים הראשונים שנתקלו במוקש ה-S היו חיילים צרפתים שניסו לפלוש לאזור חבל הסאר בין ה-7 ל-11 בספטמבר 1939, עם פתיחת מלחמת העולם השנייה. מוקש ה-S היה אחראי כמעט לבדו להברחת החיילים התוקפים, והצרפתים כינו את המוקש "החייל השקט". ביצועיו של המוקש באזור הסאר הוכיחו את יעילותו כנשק הגנתי, והובילו את ארצות הברית ומדינות נוספות לנסות לחקות את עיצוב המוקש. במהלך הקרבות בצפון אפריקה ובאירופה השתמשו הגרמנים רבות במוקשי "בטי המקפצת". לדוגמה, הארמייה הגרמנית העשירית פרסה יותר מ-23,000 מוקשים שכאלו בהגנה מפני הפלישה של בעלות הברית לאיטליה. בדרך כלל השתמשו במוקשי-S בשילוב עם מוקשים נגד טנקים כדי ליצור מחסום העמיד בפני התקדמות של כוחות חיל רגלים וכוחות שריון כאחד. לכינויו "בטי המקפצת" זכה המוקש מפי חיילי בעלות הברית במהלך הקרבות באירופה. למוקש היה השפעה פסיכולוגית עצומה על החיילים - פעמים רבות הוא לא הרג חיילים, אלא הותיר אותם עם פציעות קשות בגפיים או באזור המפשעה. בספרו "לוחמת מוקשים ביבשה", מתאר לוטננט-קולונל סלואן את מוקש ה-S כ"ככל הנראה, הנשק המפחיד ביותר בו נתקלו חיילי בעלות הברית במלחמה". לאחר סיום המלחמה הופסק ייצורם של מוקשי-S בגרמניה. אין ידוע מה עלה בגורל המוקשים שנותרו במחסני התחמושת בעת סיום המלחמה, אך יש להניח שהם הושמדו כחלק מפירוק-נשקו של הצבא הגרמני לאחר הכניעה. למרות זאת, צבאות רבים בעולם אימצו את רעיון המוקש המקפץ ופיתחו גרסאות משלהם למוקש ה-S הגרמני. מוקשים מנתרים נמצאים עדיין בשימוש בעולם, כולל בישראל. מוקש מנתר שימש גם את ארגוני הטרור במהלך מלחמת וייטנאם, מלחמת עיראק, מלחמת אפגניסטן השנייה מלחמת לבנון הראשונה ומלחמת לבנון השנייה. בצה"ל, האחריות על הטיפול במוקשים אלה, בדומה לכל חומרי הנפץ ואמצעי החבלה, מוטלת על חיילי חיל ההנדסה. מוקש ה-S הגרמני הוא גליל פלדה בגובה של פחות מ-13 ס"מ (5 אינץ') ללא החיישן שלו, ורק 10 ס"מ בהיקפו (4 אינץ'). מראש המוקש יוצא מוט פלדה המחובר למרעום הראשי, אליו חובר החיישן. משקל המוקש עומד על 4 ק"ג בקירוב, כשהמשקל תלוי בסוג חומר-הנפץ אשר שימש את דגם המוקש הספציפי. המטען העיקרי של המוקש התבסס על חומר נפץ מסוג TNT, בעוד ששיגורו של המטען העיקרי לאוויר בוצע באמצעות מטען קטן של חומר נפץ הודף שמוקם מתחת למטען העיקרי. הפעלת המוקש התבססה על מרעום השהיה, אשר יזם את חומר הנפץ ההודף ארבע שניות לאחר ההפעלה הראשונית (בדרך כלל באמצעות דריכה של אדם על חיישן ההפעלה). יזימת המטען ההודף שיגרה את המוקש לאוויר, ומרעום השהיה נוסף יזם את המטען העיקרי כ-1 עד 1.5 שניות לאחר מכן (משך הזמן אשר אפשר למוקש לזנק לגובה הרצוי). מדיה וקבצים בנושא בטי המקפצת בוויקישיתוף Weapons of the Italian Campaign - פרטי השימוש במוקש-S ובכלי הנשק אחרים בזמן שחרור איטליה על ידי בעלות הברית
אליס (סרט, 2012)

אליס הוא סרט קולנוע ישראלי, משנת 2012 מאת ובבימויה של דנה גולדברג. זהו סרטה העלילתי הארוך הראשון של גולדברג. סרט זכה בשלושה פרסים בציון לשבח לסרט עלילתי, בפרס התסריט הטוב ביותר ובפרס השחקנית המצטיינת לאילנית בן יעקב. ימיה של אליס בת ה-38 (אילנית בן-יעקב) עוברים עליה בשינה. עבודה בשעות הלילה בפנימיה שיקומית מספקת לה תירוץ זמין, המכסה על שחיקה וקהות רגשית. יגאל, בעלה (חיים זנאתי), חש בודד ומיוסר מול יחסה הצונן והזעם הולך ומצטבר בו. אלי, בנה בן ה-9, משווע לאהבתה. בפנימייה גרות ומטופלות כשלושים נערות שחוו משבר רגשי. אליס ממעיטה בתקשורת עם הבנות ומקפידה למלא אחר הדרישות הבסיסיות של תפקידה: חלוקת תרופות, פיקוח על ארוחת הערב ועל שעת המקלחת. לאחר כיבוי האורות, בחדרה הקטן שבמתחם הצוות, פוגשת את יואל, אהובה. על מיטת היחיד הצרה מתעוררת תשוקה לחיים אחרים, למה שיכול היה להיות. קריאת תגר מצד נערה דומיננטית ותלותה של אחרת סוחפות אותה למשולש כוחות שיוצא מכלל שליטה. "אליס", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "אליס", באתר ספר הקולנוע הישראלי "אליס", באתר אידיבי "אליס", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית אליס באתר של דנה גולדברג אבנר שביט, פסטיבל ירושלים 2012: אליס, באתר וואלה!, 8 ביולי 2012 אורון שמיר, פסטיבל ירושלים 2012: דיווח - "אליס", באתר סריטה, 9 ביולי 2012 אורי קליין, פסטיבל ירושלים - השם והמטען, באתר הארץ, 8 ביולי 2012 אמיר בוגן, נערות בהפרעה: דנה גולדברג על "אליס", באתר ynet, 27 ביוני 2013 נירית אנדרמן, "אליס": סיפורה של אשה שלא היתה צריכה להביא ילד לעולם, באתר הארץ, 28 ביוני 2013 אורי קליין, סרט - למה היא עצובה כל הזמן, באתר הארץ, 29 ביוני 2013 שמוליק דובדבני, "אליס": סרט נשי שומר נגיעה, באתר ynet, 1 ביולי 2013 מרט פרחומובסקי‏, "אליס" הוא סרט ביכורים מכשף, גם אם בעל פגמים, באתר וואלה, 1 ביולי 2013 רוויטל מדר, כשגברים צופים בנשים, באתר "העוקץ", 1 באוגוסט 2013
ELP

האם התכוונתם ל... אמרסון, לייק ופאלמר – Emerson, Lake and Palmer (ELP) – להקת רוק מתקדם מארצות הברית בשנות ה-70. פרויקט השפות בסכנת הכחדה – Endangered Languages Project – מאגר מידע מקוון על שפות העולם.
אנקרה ארנה

אנקרה ארנה (בטורקית: Ankara Spor Salonu) הוא מתקן ספורט רב-תכליתי שנבנה בשנת 2010 בבירת טורקיה, אנקרה, במיוחד לקראת אליפות העולם בכדורסל 2010 שנערכה במדינה (אירח את שלב הבתים הראשון - בית ג'). לאולם קיבולת מושבים של 10,400 איש במשחקי כדורסל, והוא החליף את אולם אטאטורק (אנ') הישן בעל תכולה של 4,500 מושבים, בקרבתו, כמגרש הביתי של טורק טלקום המשחקת בליגת הבקו. האולם משמש גם כאולמה הביתי של מועדון הספורט אוניברסיטת הג'טפה (אנ') המשחקת מאז 2011 בליגת הבקו. המתקן משמש כמו כן לאירועי ספורט מקומיים ובינלאומיים שונים: כדורעף, אגרוף, וכו'; וכן כאולם הקונצרטים. הוא אירח, בין השאר, את אליפות העולם בכדורעף לנערות [עד גיל 18] 2011 (ביחד עם היכל באשקנט לכדורעף באנקרה); ואת אליפות העולם בוו-שו (אמנויות הלחימה הסיניות, "קונג-פו") בשנת 2011. אנקרה ארנה (2010) אנקרה ארנה (2010) אנקרה ארנה (2010) אנקרה ארנה מבחוץ (2011) מדיה וקבצים בנושא אנקרה ארנה בוויקישיתוף טורקיה 2010 באתר פיב"א - אנקרה ארנה (באנגלית)
אלברט אזריאן

אלברט וגרשקוביץ' אזריאן (ברוסית: Альберт Вагаршакович Азарян; בארמנית: Ալբերտ Ազարյան;‏ 11 בפברואר 1929 – 5 בספטמבר 2023) היה מתעמל סובייטי ממוצא ארמני. פעמיים ברציפות אלוף אולימפי (מלבורן 1956 ורומא 1960) ופעמיים ברציפות אלוף עולם (רומא 1954 ומוסקבה 1958) בתרגיל טבעות ובכך היה למתעמל הראשון במשחקים האולימפיים שזכה פעמיים ברציפות בתרגיל על הטבעות, התחום החזק שלו. בין השנים 1952–1962 הוא זכה ב-11 מדליות זהב באליפות ברית המועצות בהתעמלות, מהן 8 בתרגיל הטבעות. על שמו קרוי אחד האלמנטים המפורסמים בתרגיל הטבעות – "צלב אזריאן" או בקיצור "צלב". אזריאן נבחר על ידי איגוד עיתונאי הספורט בארמניה לגדול הספורטאים הארמנים במאה ה-20. אלברט אזריאן נולד בגנג'ה שברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האזרית. בהיותו בן 14 נפטר אביו והוא נאלץ לעזוב את לימודיו והחל לעבוד כנפח על מנת לסייע בפרנסת המשפחה. כשהיה בן 17 נערך מופע של בכירי המתעמלים בארמניה. לאחר המופע, הנערים המקומיים נבחנו וניסו להראות את כישוריהם. הוא הוזמן להתאמן בירוואן, אך למרות גילו המבוגר התקדמותו הייתה מהירה וכעבור 3 שנים זכה באליפות ארמניה בהתעמלות. באליפות העולם בהתעמלות שנערכה ברומא שבאיטליה בשנת 1954 זכה אזריאן בשתי מדליות זהב, בתחרות קרב-רב קבוצתי ובתרגיל על הטבעות. באולימפיאדת מלבורן (1956) זכה אזריאן בשתי מדליות זהב, בתחרות הקבוצתית ובתרגיל על הטבעות, תוך ביצוע תרגיל שנקרא על שמו עד היום "צלב אזריאן". באליפות העולם בהתעמלות שנערכה במוסקבה בשנת 1958 זכה אזריאן ב-3 מדליות – 2 מדליות זהב ומדליית כסף: מדליות זהב בתחרות קרב-רב קבוצתי ובתרגיל על הטבעות ובכך הגן על תואריו, ומדליית כסף בתרגיל על המתח. באולימפיאדת רומא (1960) זכה אזריאן בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בתרגיל על הטבעות ובכך זכה להגן על תוארו והיה למתעמל הראשון במשחקים האולימפיים שזכה פעמיים ברציפות בתרגיל על הטבעות, ומדליית כסף בתחרות הקבוצתית. בסיום הקריירה הספורטיבית שלו, החל אזריאן לאמן התעמלות בירוואן ושימש שופט בתחרויות בין-לאומיות. בנו, אדוארד אזריאן, שהתאמן בהדרכתו של אביו, אף הוא אלוף אולימפי לאחר שזכה במדליית זהב בתחרות הקרב-רב קבוצתי באולימפיאדת מוסקבה (1980). נוסף לכך, הוא סיים בשלב המוקדמות, במקום רביעי בתחרות הקרב-רב אישי, 4 פעמים במקום חמישי (קרקע, מתח, טבעות וסוס סמוכות) ופעמים במקום תשיעי (מקבילים וסוס קפיצות). אלברט אזריאן נפטר ב-5 בספטמבר 2023. מדיה וקבצים בנושא אלברט אזריאן בוויקישיתוף אלברט אזריאן, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי אלברט אזריאן, באתר olympedia.org תרגיל טבעות של אזריאן, סרטון באתר יוטיוב רק שלושה מתעמלים מאותה מדינה יכלו להשתתף בשלב הגמר בתחרות קרב-רב אישי ורק שניים בתחרויות בתרגילים האישיים הנוספים
סופיה מורטובה

סופיה איוונובנה פודוזדובה-מורטובה (ברוסית: Софья Ивановна Подуздова-Муратова; ‏13 ביולי 1929 לנינגרד – 28 בספטמבר 2006, מוסקבה) הייתה מתעמלת סובייטית. אלופה אולימפית (מלבורן 1956 ורומא 1960), בעלת 8 מדליות, מהן 2 מדליות זהב ואלופת עולם (רומא 1954, מוסקבה 1958 ופראג 1962). סופיה מורטובה נולדה בלנינגרד בשם סופיה פודוזדובה. במהלך המצור על לנינגרד, במהלך מלחמת העולם השנייה היא פונתה מהעיר ביחד עם גן ילדים בה היו ילדי אחותה. אימה נפטרה במהלך המצור. היא התגוררה במשפחת אחותה הגדולה. היא החלה להתאמן בשנת 1943. בשנת 1949 נכללה לראשונה בנבחרת ברית המועצות. בשנת 1951 היא התחתנה עם ולנטין מורטוב, אף הוא מתעמל אולימפי מצטיין, בעל 5 מדליות אולימפיות, מהן 4 זהב ו-1 כסף. לזוג נולדו שני ילדים, סרגיי (1952) ואנדריי (1961). היא התאמנה בהדרכתו של איגור ז'וראבלב. לפני אולימפיאדת הלסינקי (1952) נפצעה מורטובה ולכן לא השתתפה במשחקים. באליפות העולם בהתעמלות שנערכה ברומא שבאיטליה בשנת 1954 הובילה מורטובה את נבחרת ברית המועצות לניצחון בתחרות קרב רב קבוצתי. לאחר מכן, בתחרות האישית היא הובילה בתחרות קרב-רב אישי אך לקראת התרגיל האחרון על סוס הקפיצות היא שברה את ידה במהלך החימום ופרשה מהמשך התחרות. באולימפיאדת מלבורן (1956) היא זכתה ב-4 מדליות, מדליית זהב בתחרות קרב רב קבוצתי ו-3 מדליות ארד אישיות, בתחרות קרב-רב אישי (74.466 נק') אחרי כוכבות המשחקים בת ארצה לריסה לטינינה (74.933 נק') ואגנס קלטי היהודיה מהונגריה (74.633 נק'), בתרגיל על המקבילים המדורגים ובתרגיל על הקורה. באליפות העולם בהתעמלות שנערכה במוסקבה בשנת 1958 זכתה מורטובה ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 ארד. מדליית זהב בתחרות קרב-רב קבוצתי ושתי מדליות ארד אישיות בתרגיל על הקורה ובתרגיל על סוס קפיצות. בשנת 1959 הפציעה הישנה גרמה להפסקת אימוניה ולא היה ברור האם תוכל מורטובה להשתתף באולימפיאדת רומא (1960). שלושה חודשים לפני המשחקים היא עברה ניתוח והצליחה להשתקם. במשחקים עצמם היא זכתה ב-4 מדליות, 1 זהב, 2 כסף ו-1 ארד. מדליית זהב בתחרות קרב-רב קבוצתי. מדליות כסף, בתחרות קרב-רב אישי, שוב אחרי לריסה לטינינה ובתרגיל על סוס הקפיצות ומדליית ארד בתרגיל על הקורה. באליפות העולם בהתעמלות שנערכה בפראג, באותה העת צ'כוסלובקיה בשנת 1962 זכתה מורטובה במדליית זהב בתחרות הקרב-רב קבוצתי. באליפות העולם של שנת 1960 היא זכתה בקרב-רב קבוצתי. בשנת 1964 היא השתתפה במספר תחרויות כולל ביפן על מנת להשתתף באולימפיאדת טוקיו (1964) אף על פי שנכללה בסגל הנבחרת למשחקים האולימפיים היא הוחלפה ברגע האחרון במתעמלת צעירה יותר. בשנת 1965 החלה מורטובה לאמן ופעלה בתחום זה במשך כ-34 שנים. ב-25 בספטמבר 2006 נפטרה מורטובה שבועיים לפני מותו של בעלה ב-6 באוקטובר, ולנטין מורטוב. מורטובה זכתה בסך הכל ב-18 מדליות זהב, 11 מדליות כסף ו-9 מדליות ארד באליפות ברית המועצות בהתעמלות, מהן 5 מדליות זהב בתחרות קרב-רב אישי (1954, 1955, 1957, 1960 ו-1963), 4 מדליות כסף בתחרות קרב-רב אישי (1956, 1958, 1959 ו-1962) ומדליית ארד אחת בתחרות קרב-רב אישי (1951). מדיה וקבצים בנושא סופיה מורטובה בוויקישיתוף סופיה מורטובה, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי סופיה מורטובה, באתר olympedia.org סופיה מורטובה, באתר התאחדות ההתעמלות הבין-לאומית סופיה מורטובה, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
העיר (ספר)

העיר הוא ספר אשר נכתב על ידי הכלכלן והסוציולוג מקס ובר. הספר נכתב ככל הנראה בראשית שנות העשרה של המאה העשרים, פורסם לראשונה ב-1921, ובשנת 1924 הופיע כקובץ בתוך הספר The Wirtschaft und Gesellschaft. הספר תורגם לאנגלית מגרמנית ב-1958 אך מעולם לא תורגם לעברית. הספר מנסה להגדיר מהי עיר ובמה שונה העיר מהכפר ומהסביבה. ניתוח מבנה העיר מבוסס על נושאים שונים, בין היתר על למידת עקרונות הדת, בעיקר הנצרות הפרוטסטנטית והתפתחות הדמוקרטיה באירופה המערבית. בספר נטען כי התפתחות ערים בתרבות האירופאית (ערים אקראיות), באופן אוטנומי בעלות שלטון מקומי הושפעו ממספר גורמים ביניהם הדת הנוצרית, מעמד חוקי מועדף (פריווילגיות) לתושבי הערים, שהתבסס על מחויבות לשירות צבאי וכן החלשות עוצמת הסנקציות הדתיות כלפי סולידריות משפחתית, שהובילה ליצירת קהילה עירונית מאוחדת. ערך זה הוא קצרמר בנושא סוציולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.