laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אנרי פרנאן דנץ

אנרי פרנאן דנץ (בצרפתית: Henri Fernand Dentz;‏ 16 בדצמבר 1881 - 13 בדצמבר 1945) היה גנרל צרפתי, הנציב העליון מטעם שלטונות וישי בסוריה ולבנון בעת המבצע לכיבושן מידי שלטון וישי ב-1941. דנץ נולד בצרפת בשנת 1881. היה איש צבא מקצועי, בוגר האקדמיה הצבאית סן-סיר בשנת 1909. טיפס בסולם הדרגות, ובשנים 1934–1937 היה מפקד חטיבה. לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה מילא תפקידי מטה שונים. בפרוץ המלחמה מונה למפקד הקורפוס ה-15 ולאחר מכן למפקד הקורפוס ה-12, ובשנת 1940 נתמנה למפקד האזור הצבאי של פריז הבירה. בעת פלישת גרמניה הנאצית לצרפת ולארצות השפלה ב-10 במאי 1940, היה דנץ, כמפקד אזור פריז, אחראי להגנת העיר. עם תבוסת צרפת מסר דנץ את כניעת פריז לכוחות הגרמניים בפיקודו של גנרל גאורג פון קיכלר, ב-14 ביוני 1940. דנץ היה משמעתן קנאי, ועם התבוסה המשיך לסור למרותם של שלטונות וישי ולשרת בצבאם. בשנת 1941 נתמנה על ידי שלטונות וישי לנציב העליון בסוריה ובלבנון ולמפקד צבא וישי בארצות אלה שכונה צבא הלבאנט. בעת המבצע המשולב של בריטניה ושל כוחות צרפת החופשית, שהחל ב-8 ביוני 1941, לכיבוש סוריה ולבנון מידי כוחות וישי, גילו כוחותיו של הגנרל דנץ התנגדות עזה. לאחר כיבוש דמשק ב-21 ביוני 1941 ולאחר המשך התקדמות בעלות הברית נוכח הגנרל ביולי בתבוסת כוחותיו ושלח את נציגיו לעכו להיפגש עם מפקדי בעלות הברית על מנת לסכם את תנאי הכניעה של כוחותיו. את המשא ומתן על הכניעה ניהל הגנרל ז'וזף דה ורדיליאק המפקד הצבאי הצרפתי בלבאנט (דנץ היה, להלכה, הנציב האזרחי), מכיוון שדנץ סירב לנהל משא ומתן עם אנשי צרפת החופשית, ואילו דה ורדיליאק מצא עמם שפה משותפת. על פי הסכם הכניעה הותר לחיילי וישי, וגנרל דנץ בראשם, לשוב לצרפת (מלבד מיעוט של 6,000 איש שבחר להצטרף לכוחות צרפת החופשית). זמן קצר לאחר הכניעה התברר כי שבויים בריטים שנפלו בידי אנשי וישי במערכה, נשלחו בחיפזון לצרפת שבשלטון וישי. הבריטים חששו כי הם יוסגרו לידי הנאצים. כאשר נתגלה הדבר הושם הגנרל דנץ, ביחד עם קצינים בכירים נוספים, במעצר כבני ערובה. המעצר פעל את פעולתו והשבויים הבריטים שוחררו. דנץ שב לצרפת ומילא תפקיד משני בחשיבותו כיושב ראש הוועדה להענקת אותות הצטיינות. לאחר שצרפת שוחררה מידי גרמניה הנאצית נעצר דנץ, הועמד לדין בפני בית דין צבאי באשמת בגידה ונדון למוות ב-20 בינואר 1945. הגנרל שארל דה גול המתיק את עונשו למאסר עולם והוא מת בכלא זמן לא רב לאחר מכן, בדצמבר 1945. Julian Jackson, France, the dark years, 1940 - 1945, Oxford University Press, 2003 מדיה וקבצים בנושא אנרי פרנאן דנץ בוויקישיתוף
קליגה

קליגה (לטינית: Caliga; ברבים: קליגאי, Caligae. בלשון חז"ל סנדל המסומר) הם סנדלים שנועדו לשימוש צבאי וננעלו על ידי חיילי הלגיון הרומאי. הסנדלים הוכנו מעור ונקשרו במרכז כף הרגל ומעל הקרסול. בנוסף, מוסמרו מסמרי ברזל לסוליה כדי לחזק אותה ולאפשר תנועה קלילה. המסמרים גם היוו כלי נשק פוטנציאלי משום שאפשרו גרימת נזק רב יותר בבעיטה. בתנאי קור החיילים הרומאים נהגו לגרוב גרביים עם הקליגה. במהלך המאה השנייה יצאה הקליגה משימוש והוחלפה על ידי מגפיים שסיפקו הגנה טובה יותר לרגליים. משמעות שמו של הקיסר הרומאי קליגולה (קיסר בשנים 37–41 לספה"נ) היא "קליגה קטנה" - כינוי שניתן לו בידי החיילים כשעוד היה ילד. לפי אחת הסברות, מקור המלה "קַלְגַּס" ששימשה ככינוי לחייל רומאי בלשון חז"ל, הוא מסנדלי הקליגה שהחיילים הרומאים נהגו לנעול. בגזירת סנדל המסומר אסרו חז"ל לבישת קליגה בשבת, בעקבות מעשה דריסה המוני. מדיה וקבצים בנושא קליגה בוויקישיתוף חנן אשל, "סנדלים מסומרים במקורות היהודיים, וממצא חדש ממערה בכתף יריחו", ציון נג, חוברת ב, תשמ"ח 1988, עמ' 191.
אסטיפליה

אסטיפליה (ביוונית: Αστυπάλαια, באיטלקית: Stampalia, בטורקית עות'מאנית: استانبوليه (איסטאנבוליה)), הוא אי מאיי הדודקאנס, המהווים מחוז משנה במחוז דרום הים האגאי ביוון. ב-2011 מנתה אוכלוסיית האי 1,334 נפשות. אורכו של האי 18 ק"מ, ורוחבו לכל היותר 13 ק"מ. שטחו של האי 99 קמ"ר. חופי אסטיפליה הם סלעיים ובהם חופי רחצה קטנים רצופים בחלוקי אבן. הבירה, וכן הנמל העיקרי, היא אסטיפליה, או הורה כפי שקוראים לה המקומיים. אסטיפליה מקיימת קשרי מעבורת עם פיראוס ועם איי הדודקאנס האחרים, וקשר תעופה עם אתונה. במיתולוגיה היוונית הייתה אסטיפליה אישה שפותתה על ידי פוסידון, שהופיע בצורת ברדלס מכונף בעל זנב דג. אסטיפליה הייתה למושבה של מגארה, ולאחר מכן הכירו בה הרומאים כמדינה עצמאית. במהלך ימי הביניים הייתה אסטיפליה חלק מהאימפריה הביזנטית עד לשנת 1207, כאשר בעקבות מסע הצלב הרביעי הפכה לאחוזה פיאודלית של משפחה ונציאנית עד לשנת 1522. בשנה זו נפלה אסטיפליה, ביחד עם שאר איי הדודקאנס, לידי האימפריה העות'מאנית. בין 1648 ל-1668 במהלך מלחמת כרתים שבו הוונציאנים וכבשו את האי, ובין 1821 ל-1828 במהלך מלחמת העצמאות היוונית הייתה אסטיפליה בידיים יווניות, עד ששבה ונמסרה לטורקים. ב-12 באפריל 1912 במהלך מלחמת איטליה-טורקיה נכבשה אסטיפליה על ידי האיטלקים, והייתה האי הראשון בדודקאנס שנפל לידיהם. מבסיסם באסטיפליה יצאו האיטלקים לכיבוש רודוס, הגדול באיי הדודקאנס. במהלך שיחות השלום באוגוסט-ספטמבר 1912 הסכימה איטליה עקרונית להשיב את שאר האיים הדודקאנסיים לטורקיה, בהתמלא תנאים מסוימים, אך דרשה לעצמה את אסטפיליה לצמיתות כתחנת מעגן בים התיכון. האי נותר בשליטת האיטלקים עד למלחמת העולם השנייה. בין 1943 ל-1945 היה האי בידי גרמניה הנאצית עד ששוחרר, ולאחר תקופה קצרה של שלטון צבאי בריטי, הועבר ב-1947 לריבונות יוונית, ביחד עם שאר איי הדודקאנס. באסטיפליה שני נמלים טבעיים עם מים בעומק של 50–60 מטר בקרבת החוף, באופן המאפשר מאגן מוגן של מאות אוניות. רובו של האי מאופיין בטופוגרפיה הררית. מדיה וקבצים בנושא אסטיפליה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אסטיפליה סטמפליה, הצבי, 20 במאי 1912 בממלכה ובסביבותיה - תנאי השלום, הצבי, 23 באוגוסט 1912 המשא ומתן בדבר השלום, החרות, 23 בספטמבר 1912
ויקטור צ'ורביה

ויקטור צ'ורביה (ברומנית: Victor Ciorbea; נולד ב-26 באוקטובר 1954) הוא פוליטיקאי רומני, כיהן כראש עיריית בוקרשט בשנים 1996–1997 ולאחר התפטרותו מראשות העירייה נבחר לראש ממשלת רומניה וכיהן בתפקיד מ-12 בדצמבר 1996 ועד 30 במרץ 1998. עבר בהמשך למפלגה הלאומית ליברלית ובסוף שנת 2012 נבחר מטעמה לסנאט. ב-2014 נבחר לתפקיד "סניגור העם" (מבקר המדינה) של רומניה מדיה וקבצים בנושא ויקטור צ'ורביה בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מגדל ספאסקאיה

מגדל סְפַּאסְקַיַה (ברוסית: Спасская башня - "סְפַּאסְקַיַה בַּאשְנְיָה") הוא מגדל שעון בקרמלין במוסקבה, והוא ניצב בחומת הקרמלין בצמוד לכיכר האדומה. בזכות קרבתו לכנסיית וסילי הקדוש ולמאוזוליאום של לנין זהו המגדל הידוע ביותר בקרמלין. השער שבו שימש לתהלוכות ממלכתיות ודתיות, וכן לקבלות פנים לשגרירים. שמו של המגדל בא משמו של האיקונין "סְפַּאס נֵרוּקוֹטְבוֹרְנִי" (Спас Нерукотворный - "מושיע שנוצר לא בעמל כפיים") שהיה תלוי לפני כן מעל שער סּפַּאסְקִיֵה (Спасские ворота). האיקונין עצמו לא השתמר, אך המקום בו היה קבוע עדיין נראה בבירור. גובהו של המגדל עד הכוכב שהותקן בראשו בתקופה הסובייטית ב-1935 הוא 67.3 מטר, ויחד איתו הוא נישא לגובה של 71 מטר. קוטרו של הכוכב הוא 3.75 מטר. הוא מאיר בלילה וסב על צירו לפי כיוון הרוח, כמו שבשבת. שמו הראשון של המגדל היה "מגדל פרולובסקיה" (Фроловская) והוא בא משמה של כנסיית "פרולה אי לאוורה" (Фрола и Лавра). זו הוצבה ברחוב מיסינצקאיה (Мясницкая) שהוביל מהקרמלין דרך השער אל הכיכר האדומה. המגדל נבנה בשנת 1491 במהלך תקופת שלטונו של נסיך מוסקבה ושליט רוסיה איוואן השלישי על ידי האדריכל פייטרו אנטוניו סולארי (Pietro Antonio Solari). פרטים אלו נלמדים מלוחות אבן לבנים עם כיתוב זיכרון שקבועים על המגדל עצמו מהצד של הקרמלין. בסוף המאה ה-16 נקבע סמל העיט הדו ראשי של רוסיה על המגדל. המגדל התנשא בתחילה למחצית מגובהו הנוכחי, אך בשנים 1625-1624 הוסיפו לו האדריכל הרוסי בַאזֶ'ן אוֹגוּרְצוֹב (Бажен Огурцов) והסקוטי כריסטופר גלווי (Christopher Galloway) גג ובו מספר מפלסים. ב-16 באפריל 1658 קבע צו רשמי את שמו הנוכחי של המגדל. העיטורים נוספו בזמן כהונתו של מייסד שושלת רומנוב, הצאר מיכאיל הראשון. מגדל ספאסקיה ידוע בעיקר בזכות ארבעת השעונים המוזהבים הקבועים בו והפונים לארבעה כיוונים. השעון הראשון הותקן במגדל בשנת 1707, וב-1763 הותקן בו שעון מצלצל חדש, אשר תוקן בשנת 1851. החל ב-1920 ניגן השעון את נעימת האינטרנציונל. קוטרו של השעון הוא 6.12 מטר, וגובהן של הספרות הוא 72 ס"מ. אורכו של מחוג השעות הוא 2.97 מטר ומחוג הדקות מגיע לאורך של 3.28 מטר. מדיה וקבצים בנושא מגדל ספאסקאיה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מגדל ספאסקאיה אודות המגדל באתר Kremlin.ru (באנגלית) המגדל באתר הקרמלין (באנגלית)
Thankful

Thankful הוא אלבום הבכורה של הזמרת קלי קלרקסון. האלבום יצא לאור ב-15 באפריל 2003 בארצות הברית. A Moment Like This - זהו שיר שנכתב לקלי בעבור הופעתה בגמר אמריקן איידול. צולם לשיר גם וידאוקליפ שכלל חלקים מתוך אמריקן איידול. Miss Independent - בהתחלה כריסטינה אגילרה, שהשתתפה בכתיבת השיר, הייתה אמורה לשיר אותו. קלרקסון השתתפה בעיבוד השיר. Low - זהו השיר הראשון שהחל את קו הפופ-רוק של קלי. נכתב על ידי ג'ימי הארי. The Trouble with Love Is - השיר הזה נכלל בפסקול הסרט אהבה זה כל הסיפור. קליפ הווידאו של השיר כולל חלקים מהסרט. ארצות הברית: 15 באפריל 2003. אוסטרליה: 15 בספטמבר 2003. מידע על האלבום Thankful באתר MusicBrainz מידע על האלבום Thankful באתר AllMusic האלבום Thankful באתר Discogs
רובין הוב

מרגרט אסטריד לינדהולם אוגדן (באנגלית: Margaret Astrid Lindholm Ogden; נולדה ב־5 במרץ 1952) הידועה יותר בשם העט רובין הוב (Robin Hobb), היא סופרת פנטזיה אמריקאית אשר ידועה בעיקר בזכות ספריה המתרחשים ב"ממלכה של המבוגרונים" (The Realm of the Elderlings) אותם היא החלה לכתוב החל מ־1995 עם ספרה "שוליית הרוצח", הראשון מטרילוגיית הרואים למרחק. אוגדן נולדה בשנת 1952 בקליפורניה, וכיום היא חיה בטקומה במדינת וושינגטון. אוגדן כתבה בעבר תחת השם מייגן לינדהולם (Megan Lindholm) ופרסמה לא מעט נובלות, והיום היא כותבת בשם העט "רובין הוב" (Robin Hobb). שתי הסדרות הראשונות – טרילוגיית הרואים למרחק וטרילוגיית סוחרי הספינות החיות – הוצאו על ידי הוצאת אסטרולוג, לאחר מכן הוצאת אופוס הוציאה את הטרילוגיה "האיש הזהוב" וסדרת "פיץ והליצן". שוליית הרוצח רוצח מלכותי שליחותו של רוצח ספינת קסם הספינה המשוגעת ספינת הגורל שליחותו של ליצן הליצן המוזהב גורלו של ליצן סדרה זו לא תורגמה לעברית. Dragon Keeper Dragon Haven City of Dragons Blood of Dragons הרוצח של הליצן המסע של הליצן הגורל של הרוצח טרילוגיה המתרחשת בעולם חדש, שאינו קשור לשאר הסדרות. לא תורגמה לעברית. Shaman's Crossing Forest Mage Renegade's Magic "Homecoming" (השיבה הביתה) שפורסם ב"Legends II" בעריכתו של רוברט סילברברג. 'The Reindeer People' 'Wolf's Brother' 'Harpy's Flight' 'The Windsingers' 'The Limbreth Gate' 'Luck of the Wheels' קוסם היונים (הוצאת אופוס) 'Cloven Hooves' 'Alien Earth' 'The Gypsy' לעברית תורגמו הסדרות הבאות: הרואים למרחק (אסטרולוג), סוחרי הספינות החיות (אסטרולוג), האיש הזהוב (אופוס) ופיץ והליצן (אופוס). סדרת הרואים למרחק תורגמה על ידי שתי מתרגמות שונות וכתוצאה מכך – שמות הדמויות מתחלפים במהלך הטרילוגיה. דוגמאות: בספר הראשון (שוליית הרוצח), קיימת דמות ושמה "פסיינס" (עיוות של המילה Patience). החל מהספר השני – לדמות קוראים "סבלנות". סדרת האיש הזהוב תורגמה אף היא על ידי שתי מתרגמות שונות וגם בה קיימת אותה התופעה. דוגמה: בספר אחד קיימת דמות ששמה "נימוסי", בספר אחר הוא קרוי "אדיב" ובספר אחר התבצע תעתיק מאנגלית והוא קרוי "סיביל". מדיה וקבצים בנושא רובין הוב בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של רובין הוב (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של מרגרט לינדהולם (באנגלית) רובין הוב (1952-), דף שער בספרייה הלאומית רובין הוב, ברשת החברתית פייסבוק רובין הוב, ברשת החברתית אקס (טוויטר) רובין הוב, ברשת החברתית אינסטגרם רובין הוב, ברשת החברתית Goodreads אסף שור, לא על הדרקון לבדו, באתר הארץ, 4 בספטמבר 2007
שקע עזה

שקע עזה הוא מושג במטאורולוגיה ישראלית, המתאר שקע ברומטרי שמרכזו בסמוך לחופים הדרומיים של ישראל, הנוצר בעיקר בתקופת הסתיו. שקע עזה נוצר כאשר אפיק רום מתעמק מעט דרומית מהרגיל. במידה ולשקע מצטרפים תנאים המעודדים התפתחות עננות ממטירה, שקע עזה גורם לכך שעדיפות המשקעים ניתנת למישור החוף הדרומי והמרכזי, המקבלים זרימות ימיות המורידות גשמים, ואילו צפון הארץ זוכה לזרימות דרומיות-דרומיות מזרחיות יבשות ולמיעוט גשמים. אוויר חם מעודד היווצרות מערכת ציקלונית (שקע/אפיק), מכאן שטמפרטורת מי ים גבוהה, תתרום להיווצרות השקע. במהלך הסתיו, כאשר אפיק ים סוף בעל ציר מערבי מתעמק לים, בעזרתו של אפיק רום, הוא נוטה לסגור (ליצור) בתוכו שקע עזה. סינופטיקה מודלים לחיזוי מזג אוויר
מדברית עינונית

מדברית עינונית (שם מדעי: Mesalina guttulata) היא אחת הלטאות של ארץ ישראל ושייכת למשפחת לטאיים. אורך מדברית עינונית הוא עד 18 ס"מ (כולל הזנב). נפוצה בחבל המדברי ובספר המדבר, מכאן נגזר השם העברי של הסוג מדברית. צבעה הוא בגוני חום ואפור, והגב מגובב בכתמים עגלגלים, קטנים ובהירים, בחלקם דמויי עיניים קטנות ומכאן נגזר השם העברי של המין. לעיתים נוצרות מספר שורות (לרוב 6) על ידי הכתמים, שחלקן מגיעות עד הרגליים. מאפיין של הסוג מדברית הוא צורתו של האף. ישנן שתי התרחבויות, מעין תפיחות על האף, כאשר על כל אחת מהן יש נחיר. אורך חייהם הוא כשנה. המדברית ניזונה מחרקים ומשאר פרוקי רגליים קטנים. פעילותה יומית. בשעות הבלתי נסבלות בקיץ מקפידה המדברית לשהות במקום מסתור מהשמש, כגון מתחת לאבנים, בתוך מחילה וכדומה. מדברית עינונית איננה מצויה בחולות אלא רק בבתי גידול סלעיים בחבל המדברי ובספר המדבר - דרום בקעת הירדן, ככר ים המלח, מדבר שומרון, מדבר יהודה, הנגב, הערבה, הרי אילת וכן בחצי האי ערב, חצי האי סיני ומדבר סהרה. בנגב ובדרום מישור החוף ניתן למצוא מין קרוב אליה, מדברית פסים (שם מדעי: Mesalina olivieri) על קרקעות של חולות מיוצבים (לא נודדים) ולס. עונת החיזור באביב. הנקבה מטילה בקיץ 2-4ביצים פעם או פעמים בשנה. הצעירים בוקעים אחרי 5-7שבועות ואורכם 5 סנטימטרים. רק מעטים מגיעים לבגרות. אביעד בר, גיא חיימוביץ ואמיר ארנון, זוחלים ודו-חיים בישראל - מדריך שדה, מהדורה שלישית 2022. ISBN 978-965-91880-2-4, עמודים: 111-112 מדיה וקבצים בנושא מדברית עינונית בוויקישיתוף מדברית עינונית, באתר NCBI (באנגלית) מדברית עינונית, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) מדברית עינונית, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) מדברית עינונית, באתר GBIF (באנגלית) מדברית עינונית באתר הרשימה האדומה של IUCN ערך זה הוא קצרמר בנושא זוחלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ג'לי

גֵ'לִי (בעברית: מִקְפָּא או קְרִישׁ) הוא מאכל מתוק במרקם ג'ל, בדרך כלל בטעמי פירות. את הג'לי מכינים בדרך כלל באמצעות הוספה של ג'לטין או פקטין לנוזלי מאכל, לרוב מיצי פירות. הג'לי יכול להוות מרכיב בקינוח אחר, אך גם להיאכל לבד כקינוח בפני עצמו. הוא לרוב מוגש קר או בטמפרטורת החדר, זאת מכיוון שבמהלך הכנתו יש לקרר ואף להקפיא אותו. למילה "ג'לי" (jelly) משמעויות שונות באנגלית בריטית ובאנגלית אמריקנית. בבריטניה, "ג'לי" הוא שמו של קינוח מבוסס ג'לטין, המכונה בארצות הברית "ג'לו" (jello) או "ג'לטין" (gelatin). בארצות הברית, המונח "ג'לי" מתאר כמעט באופן בלעדי ממרח המורכב ממיץ פירות שהתמצק באמצעות פקטין, מוצר המכונה בבריטניה spread או preserves. בכך הופכת המילה "ג'לי" (jelly) לאחת מהמילים הבולטות ביותר המייצגות את ההבדלים הלשוניים בין ארצות הברית ובריטניה. בדרך כלל, ההבדל בין ג'לי וריבה באנגלית האמריקנית הוא שהריבה מכילה זרעי פרי וחתיכות פרי הנראים לעין, בעוד שהג'לי לא מכיל אותם. ריבה גם בדרך כלל סמיכה יותר וניתנת למריחה בקלות רבה יותר. בתהליך הייצור המסורתי של הג'לי, שמים את מרכיביו בתוך שק: נוזל זורם פנימה, ולא נלחץ פנימה ונהפך לג'לי שקוף. בניגוד לכך, את הריבה מכינים מפרי שלם ומהנוזל שהנותר לאחר בישולו. בבישול, מספר מושגים נמצאים בשימוש כדי לסווג מיני מקפא מבוססי פקטין: מקפאים "אמיתיים" הם בעלי מרקם חלק שעשוי ממיץ פירות, כמו ג'לי ענבים. ריבות, המכילות גם מיץ פרי וחתיכות פרי. קריש פירות (נקרא בקיצור גם: קריש או: בצק פירות) ממתק צבעוני במקור העשוי מפירות טחונים. במטבח העיראקי נהוג להכין ממתק מפירות הדר טחונים שנקרא גם: "לוזינה". מרמלדה, סוג של ריבה שמכילה גם חלק מקליפת הפרי. פירות הדר משמשים פעמים רבות כבסיס למרמלדות. חמאות מפירות, כמו חמאת תפוחים, הן ממרחים מתוקים עשויים מפירות, שממותקים באופן קל לאחר שבושלו לממרח. צמחונים וטבעונים (ולעיתים גם שומרי כשרות) מכינים ג'לי באמצעות אגר, בניגוד לג'לי הנפוץ שעשוי מג'לטין, המופק מעצמות ומעור של בהמות או דגים. "תינוקות ג'לי" (Jelly babies) הן ממתקים עבים דמויי-ג'לטין הנפוצים בבריטניה. סוכריות ג'לי (Jelly beans) הן ממתק נפוץ בארצות הברית ודומות לריבה בטעמן ובהרכב שלהן. בבריטניה, "גלידה וג'לי" היה בעבר קינוח פופולרי שנאכל לאחר ארוחת הערב, אך מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 חלה ירידה בפופולריות הקינוח. בארצות הברית, אכילת ריבה עם קלי שכיחה, וקלי עם ריבה נחשב לאחד מסמלי ארוחת הבוקר האמריקנית. פירות מסוימים מכילים אנזימים שכאשר הם מתערבבים עם תערובת ג'לי, הם שוברים את הג'לטין ובכך הורסים את מבנה הג'לי. פירות אלה הם אננס המכיל את האנזים ברומליאן (bromelain), פפאיה ופאו פאו (pawpaw) המכילים את האנזים פפאין, קיווי המכיל אקטינידין (actinidin) ותאנים המכילות פיסין (ficin). כדי להכין מפירות אלו מקפא, מבשלים אותם, ובכך הופכים את האנזימים ללא-פעילים. רונית ורד, הרטיטי את לבי, וואלה, 11 בספטמבר 2010 ג'לי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
פירות יבשים

פירות מיובשים (נקראים גם פירות יבשים) הם פירות או אגוזים שיובשו באופן טבעי על ידי ייבוש בשמש למשך כמה שעות או כמה ימים, או באמצעות מיכון והוספת חומרים משמרים, בצורה מודרנית. פירות יבשים נפוצים הם צימוקים, תמרים, תאנים ושזיפים. ניתן לייבש פירות נוספים, כגון תפוח, אפרסק, בננה, קיווי, מנגו, אננס, אגס, חבוש, פפאיה, משמש, אפרסמון, חמוציות, תות שדה, עגבנייה. לפירות יבשים חיי מדף ארוכים, ובכך הם עשויים להוות חלופה לפירות מחוץ לעונה, בעיקר בהיעדר אמצעי קירור. את הפירות היבשים אוכלים כחטיף, כתוספת לגרנולה, ליוגורט ולדגני בוקר, והם משמשים באפייה כתוספת לתערובות של עוגות או עבור בישול כגון ליים פרסי. בתהליך הייבוש הפירות מאבדים מים רבים ומצטמקים עד כדי שביעית ממשקלם המקורי. עקב איבוד המים טעמם מודגש ועז יותר משל פרי טרי. תהליך הייבוש גורם לאובדן מרבית ויטמין C שהיה בפרי. ריכוז הסוכר בפרי יבש גבוה הרבה יותר מזה שבפרי טרי, כך שהם מקור מזון עתיר אנרגיה ולפיכך גם עתיר קלוריות. לפירות יבשים המשווקים לצרכנים מוסיפים לעיתים גופרית דו-חמצנית, ל"תיקון" צבעו של הפרי. תוסף זה עלול לעורר אסתמה אצל הרגישים לו. פירות יבשים אורגניים מיוצרים בלעדיו, ולכן צבעם כהה יותר וטעמם דומה יותר לזה של הפרי הטרי. ישנם פירות שניתן "לתקן" את צבעם על ידי הוספת מיץ לימון, העשיר בוויטמין C, לפני ייבושם. תוסף אחר שמוסיפים לפירות יבשים כגון צימוקים הוא חומר זיגוג, למשל E905 – תוצר של תעשיית הנפט. תוסף זה נקשר לסרטן הקיבה. פירות יבשים נחשבים מאכל מסורתי בט"ו בשבט, כיוון שבעבר, לפני שהיו קיימים אמצעי קירור, הייתה זו הדרך היחידה בה יהודי הגולה המרוחקים (כגון ארצות אשכנז) יכלו לאכול מפירות ארץ ישראל בחג.[דרוש מקור][מפני ש...] יש האופים בט"ו בשבט עוגת פירות יבשים דחוסה מאוד, שלאחר אפייתה פורסים אותה לפרוסות דקיקות. ובקרב קהילות אחרות היו נוגים מאכלים דומים כגון הבולו שהוא לחם מתוק המלא בפירות הנהוג בקרב קהילות איטליה לוב ופרס. עוגיות פלורנטין מהמטבח האיטלקי מבוססות על שקדים ופירות יבשים. לדר מדיה וקבצים בנושא פירות יבשים בוויקישיתוף אביב לביא, פירות יבשים: טעים ולא בריא, באתר nrg‏, 9 בינואר 2009 דנה ויינר וד"ר גילה רוזן, פירות יבשים: ממה כדאי להיזהר ומה כדאי לצרוך יותר, באתר The Pulse, ‏7 בפברואר 2012 יאיר קראוס, לא בריאים, לא טריים, לא ישראליים: למה אנחנו אוכלים פירות יבשים?, באתר מקור ראשון, ‏28 בינואר 2018
גבינה מעושנת

גבינה מעושנת היא גבינה קשה שעברה תהליך עישון. כתוצאה מתהליך זה, צבעה החיצוני של הגבינה בדרך כלל זהוב. עם הגבינות שמקובל לעשן ניתן למנות את הגאודה, הסקאמורצה והצ'דר. בישראל מייצרת חברת "תנובה" את הגבינה המעושנת "בשן" שהיא גרסה מקומית לגבינת הפרובולונה האיטלקית. עישון גבינות מתבצע בשתי דרכים אפשריות - עישון קר (בטמפרטורה של 32°-21°) ועישון חם (בטמפרטורה של 88°-38°). על מנת להוזיל את העלויות, יצרנים מסוימים כלל לא מעבירים את הגבינות בתהליך עישון, אלא מוסיפים חומרי טעם וצבעי מאכל שמעניקים לגבינה ארומה של עשן ומראה של גבינה מעושנת. ערך זה הוא קצרמר בנושא מזון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מרכז בגין-סאדאת למחקרים אסטרטגיים

מרכז בֶּגין-סַאדאת למחקרים אסטרטגיים (בֶּסַ"א) הוא גוף אקדמי עצמאי ישראלי השואף לתרום לקידום הביטחון והשלום במזרח התיכון באמצעות מחקרים בנושאי ביטחון לאומי במזרח התיכון. המרכז פועל ליד המחלקה למדע המדינה של אוניברסיטת בר-אילן. מנהלו של המרכז הוא ד"ר איתן שמיר, מרצה בכיר במחלקה למדע המדינה באוניברסיטת בר-אילן. המרכז הוקם בשנת 1993 על ידי ד"ר תומאס הכט, ממנהיגי הקהילה היהודית בקנדה, כמכון עצמאי ולא-מזוהה פוליטית, המסונף למחלקה למדעי המדינה באוניברסיטת בר-אילן. הוא מוקדש לזכרם של מנחם בגין ואנואר סאדאת, אשר חתמו על הסכם השלום בין ישראל למצרים - הסכם השלום הראשון בין ישראל לבין מדינה ערבית. לדעת מקימי המכון, ההסכם מהווה את אבן הפינה לפתרון הסכסוכים במזרח התיכון. במהלך 24 השנים לקיומו, המרכז הפיק כ -750 מחקרים ומסמכי מדיניות וכן 25 ספרים. הארגון ערך למעלה מ-600 ועידות בינלאומיות וימי עיון בתחום ההגנה, התעשייה הצבאית, מודיעין ומדיניות חוץ, דיפלומטיה, עסקים, אקדמיה ופוליטיקה. ב-14 ביוני 2009 בחר ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, במתחם המרכז כאתר הסכמתו לפתרון שתי המדינות בנאום בר-אילן. פרסומי המרכז והמלצות המדיניות מכוונים למספר קהלים, כולל מקבלי החלטות בכירים בישראל, אנשי צבא ואזרחים, בממסד הביטחוני ובמשרד החוץ, הסגל הדיפלומטי, הקהילה האקדמית, התקשורת, הקהל הרחב, ומנהיגים בקהילות היהודיות בעולם. כמו כן מארגן בס"א כנסים, סדנאות, הרצאות, סימפוזיונים ותדריכים עבור קהלים בינלאומיים ומקומיים, ומקבץ מומחים מהשטח ומהאקדמיה, מישראל ומחו"ל. מרכז בס"א פיתח קשרי שיתוף פעולה עם מרכזי מחקר מובילים בעולם, מאנקרה ועד וושינגטון, ומלונדון ועד סיאול. מרכז בס"א מקושר עם מומחים עולמיים בתחום היחסים הבינלאומיים, החברים בוועדה האקדמית המייעצת הבינלאומית שלו. מאז היווסדו, פרסם המרכז מעל 60 פרסומים בעברית ובאנגלית. חשיבה אסטרטגית ישראלית הרתעה וביטחון אזורי אלטרנטיבות אסטרטגיות בתהליך השלום מדיניות חוץ ופנים של הרשות הפלסטינית דעת קהל בישראל על ביטחון לאומי יחסי ישראל-ארצות הברית טרור ואלימות בעצימות נמוכה היחסים האסטרטגיים בין ישראל וטורקיה ביטחון באזור המזרח התיכון מקורות מים במזרח התיכון תפוצת נשק להשמדה המונית בקרת נשק במזרח התיכון תעשיות צבאיות צה"ל בעתיד יחסי ישראל-אסיה מרכז בס"א מפיץ שתי סדרות של פרסומים: עיונים בביטחון המזרח התיכון דיונים בביטחון לאומי אתר האינטרנט הרשמי של מרכז בגין-סאדאת למחקרים אסטרטגיים פרסומי המרכז אוניברסיטת בר אילן, מרכז בגין סאדאת למחקרים אסטרטגיים, דף שער בספרייה הלאומית ​
ממשלת ישראל הרביעית

ממשלת ישראל הרביעית, בראשותו של דוד בן-גוריון, פעלה מ-24 בדצמבר 1952 עד 26 בינואר 1954, בזמן כהונתה של הכנסת השנייה. ממשלת ישראל השלישית בראשות דוד בן-גוריון שהחלה את כהונתה לאחר הבחירות לכנסת השנייה כללה את המפלגות הדתיות והחרדיות אך לא את מפלגות המרכז (הציונים הכלליים והמפלגה הפרוגרסיבית) ולא את מפלגת השמאל המרכזית אז מפ"ם. ב-23 בספטמבר 1952 עזבו אגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל את הקואליציה בגלל התנגדותן לגיוס נשים לצה"ל והשאירו את הקואליציה עם 60 חברי כנסת בלבד.. בגלל ויכוח על החינוך הדתי התפטר בן-גוריון ב-19 בדצמבר 1952, מה שהוביל לדיונים על הקמת הממשלה הרביעית. אחרי התפטרותו מממשלת ישראל השלישית, בן-גוריון החליט להרכיב ממשלה חדשה. לאחר שקיבל את תמיכת מפא"י, מפלגות הלוויין שלה והמפלגות הדתיות-ציוניות, החליט להרחיב את הבסיס הקואליציוני. לאחר ריכוך מדיניות הקיצוב, הסכימו הציונים הכלליים להצטרף לממשלה, וגם המפלגה הפרוגרסיבית הסכימה. הממשלה נהנתה מרוב של 87 חברי כנסת. ערך מורחב – הסכם השילומים במקביל למדיניות הכלכלית החדשה, ממשלת גרמניה העבירה לישראל כספי פיצוי על נזקי השואה לעם היהודי. הסכם זה עורר מחאה ציבורית גדולה, אך הצליח להוריד את האינפלציה לרמה נמוכה מאוד. ערך מורחב – חוק חינוך ממלכתי בתקופת כהונתה של ממשלה זו נחקק חוק חינוך ממלכתי, שנועד לבטל את שיטת הזרמים בחינוך שהייתה נהוגה עד אז. בטרם קבלת החוק התנהל מאבק על תוכנו: בקרב ההסתדרות הכללית היה רצון לשמר את מאפייני זרם העובדים, שהיה קשור אליה, גם לאחר המעבר לחינוך הממלכתי ולכן הוחלט במפא"י לאפשר את הנפת הדגל האדום ושירת האינטרנציונל לצד שירת התקוה בבתי הספר שבהם רוב ההורים ירצו בכך. הדבר הוביל למשבר ממשלתי (שכונה "משבר הדגל") ולפרישת הציונים הכלליים מהממשלה ב-26 במאי 1953. ב-2 ביוני שבו שרי הציונים הכלליים לממשלה, לאחר שנחתם עמם הסכם פשרה. כאמור, חוק חינוך ממלכתי נחקק באוגוסט 1953. בן-גוריון התפטר מהממשלה ב-7 בדצמבר 1953, והחליט להתיישב בקיבוץ שדה בוקר שבנגב. מספר הח"כים החברים בקואליציה: 87 ח"כים לפני פרישת סיעת הציונים הכלליים (24 בדצמבר 1952 - 26 במאי 1953). 64 ח"כים לאחר פרישת סיעת הציונים הכלליים מהקואליציה (26 במאי 1953 - 2 ביוני 1953). 87 ח"כים לאחר חזרת סיעת הציונים הכלליים לקואליציה (2 ביוני 1953 - 26 בינואר 1954). הממשלה מנתה לכל אורך כהונתה 16 שרים, ללא חילופין בזהות השרים. חמישה מהשרים היו חדשים ו-11 שרים כיהנו גם בממשלה השלישית. השרים הממשיכים היו: בן-גוריון, אשכול, בורג, שפירא, שרת, דינור, נפתלי, שטרית, מאיר, יוסף ולבון. השרים החדשים היו: יוסף ספיר, יוסף סרלין, ישראל רוקח, פנחס רוזן ופרץ ברנשטיין השרים סרלין וספיר התחלפו בתיקים ממשלת ישראל הרביעית באתר משרד ראש הממשלה ממשלת ישראל הרביעית באתר הכנסת פועלי אגודת ישראל ואגודת ישראל עזבו את הקואליציה הממשלתית, שערים, 19 בספטמבר 1952 סופרנו בכנסת, משבר בקואליציה הממשלתית בשאלת החינוך הממלכתי, דבר, 26 במאי 1953.
המרכז לחקר הביטחון הלאומי

המרכז לחקר הביטחון הלאומי (NSSC) נוסד באוניברסיטת חיפה בשנת 2000 בידי צוות חוקרים שבראשו פרופסור גבריאל בן דור מהחוג למדע המדינה ופרופסור ארנון סופר מהחוג לגאוגרפיה. צוות החוקרים המגוון של המרכז, המורכב מחוקרים בכירים מתחומי האקדמיה בשילוב עם אנשי שטח מזרועות הביטחון השונות, מכשיר את הקרקע לפעילות המחקרית של המרכז הן בתחום התאורטי והן בתחומים השונים של המחקר היישומי. המרכז לחקר הביטחון הלאומי מעורב בתוכניות מחקר, מפיק תוכנית פרסומים ומקיים פעילות במסגרת ימי עיון וכנסים תוך שילובם של אנשי מחקר ומומחים מהארץ ומהעולם. אחת ממטרות המרכז היא לסייע למקבלי החלטות וגורמים ציבוריים המעצבים את תפישת הביטחון של ישראל. אתר האינטרנט הרשמי של המרכז לחקר הביטחון הלאומי
צ'אדי

צ'אדי (בגאורגית: ჭადი) או מצ'אדי (მჭადი) הוא מאפה מקמח תירס (ללא שאור/שאינו תפח) נפוץ בעיקר בסמגרלו שבגאורגיה. נקרא גם לחם תירס. צבעו בדרך כלל הוא צהוב אלא אם משתמשים בקמח תירס לבן. נהוג לאכול אותו יחד עם גבינה (סולוגוני למשל). המושג אכילת צ'אדי וגבינה ("ჭადი და ყველი", "צ'אדי דא קווֶלי") מציין אכילת ארוחה פשוטה ומשביעה. המטבח הגאורגי דרה גולדשטיין, הסעודה הגאורגית:התרבות מלאת החיים והאוכל הטעים של הרפובליקה של גאורגיה עמ' 32, (באנגלית), ISBN 0520219295 ערך זה הוא קצרמר בנושא גאורגיה ובנושא מזון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.