laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
חסוס נבאס

חסוס נבאס גונסאלס (ספרדית: Jesús Navas González; נולד ב-21 בנובמבר 1985 בסביליה, אנדלוסיה, ספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת המגן הימני והקיצוני בסביליה. הוא בילה את רוב הקריירה שלו עם סביליה, וזכה בשמונה תארים כולל ארבעה פעמים בליגה האירופית ופעמיים בגביע המלך. נבאס הוא מלך ההופעות של סביליה בכל הזמנים עם 685. נבאס הוא גם השחקן המבוגר ביותר בהיסטוריה שהגיע לגמר היורו, בגיל 38, ביורו 2024. נבאס הצטרף לסביליה ב', קבוצת המילואים של סביליה, בשנת 2002 כאשר היה בן 16 בלבד. הוא שיחק בשישה משחקים בקבוצת המילואים בעונת 2002/2003. בעונה שלאחר מכן הרשים, ולכן זכה למספר רב יותר של משחקים; הוא שותף ב-22 משחקים והבקיע שלושה שערים. לאור ביצועיו הוחלט להעלות אותו לקבוצת הבוגרים, במדיה נטל חלק בחמישה משחקים עד תום העונה. נבאס חזר לקבוצת המילואים בעונת 2004/2005, במטרה לצבור ניסיון נוסף. למרות זאת, כבר בתחילת העונה מאמנה של הקבוצה הבוגרת החליט שהוא בשל לשחק עם הבוגרים. הוא שותף ב-23 משחקים בלה ליגה והבקיע פעמיים. ב-4 במאי 2005 חתם נבס על חוזה חדש, עד שנת 2010. בזכות הצלחתו בקבוצה, הוא זומן לנבחרת ספרד הצעירה. בעונת 2005/2006 מעמדו של נבאס בסביליה היה מבוסס היטב. הוא הופיע 35 פעמים במדי הקבוצה, והבקיע שני שערים. כמו כן, הוא שותף ב-11 משחקים בגביע אופ"א, ועזר לקבוצה לזכות בגביע לאחר ניצחון 0–4 במשחק הגמר מול מידלסברו. בעונה שלאחר מכן, סביליה זכתה בגביע בשנית, לאחר ניצחון על אספניול במשחק הגמר, כאשר נבאס היה אחד השחקנים הבולטים בזכייתה. ב-10 ביוני 2013 עזב נבאס את סביליה, וב-12 ביוני חתם על חוזה לחמש שנים במנצ'סטר סיטי מהפרמייר ליג וקיבל את המספר 15. ב-1 באוגוסט 2017 חזר לקבוצת נעוריו סביליה בהעברה חופשית. ב-15 בדצמבר שבר את שיא ההופעות למשחק בסביליה.[דרוש מקור] סביליה גביע אופ"א: 2005/2006, 2006/2007 גביע המלך הספרדי: 2006/2007, 2009/2010 הסופר קאפ האירופי: 2006 הסופר קאפ הספרדי: 2007 הליגה האירופית: 2019/2020, 2022/2023 מנצ'סטר סיטי אליפות אנגליה: 2013/2014 גביע הליגה האנגלית: 2013/2014, 2015/2016 נבחרת ספרד זכייה במונדיאל: 2010 זכייה באליפות אירופה בכדורגל: 2012, 2024 מקום שני בגביע הקונפדרציות: 2013 מדיה וקבצים בנושא חסוס נבאס בוויקישיתוף חסוס נבאס, ברשת החברתית אקס (טוויטר) חסוס נבאס, באתר Transfermarkt חסוס נבאס, באתר Soccerway חסוס נבאס, באתר BDFutbol חסוס נבאס, באתר WorldFootball.net חסוס נבאס, באתר National Football Teams חסוס נבאס, באתר FootballDatabase.eu חסוס נבאס, באתר ESPN Sevilla FC - Record-holding players, www.transfermarkt.com (באנגלית) UEFA.com, The official website for European football, UEFA.com (באנגלית) הידיעה ב-nrg מעריב
מבול (אלבום)

מבול הוא אלבומה השני של הזמרת היוצרת קרן פלס. האלבום יצא לאור ב-7 באפריל 2008, על ידי חברת התקליטים הד ארצי. את האלבום הפיק לואי להב. מן האלבום יצאו הסינגלים "מבול", אשר הוביל במצעדי הפזמונים וזכה להשמעות רבות, "רצה הביתה", שיצא סמוך לצאת האלבום, "במכונית ליד הים" שיצא במאי, "פיז'ו 92'", שיצא ביולי, ו"תקופה של שינויים" שיצא בנובמבר. שיר הנושא של האלבום, "מבול", עוסק בהתמודדות של קרן פלס עם הביקורות שקיבלו שיריה בתקשורת. בתאריך 10 בספטמבר 2008, הגיע האלבום למעמד אלבום זהב, על מכירות של מעל ל-20 אלף עותקים בישראל. מילים ולחן של כל השירים: קרן פלס. עיבודים: קרן פלס ואודי שמחון. מבול (בימוי: אביב קוזלוב), סרטון באתר יוטיוב רצה הביתה (מתוך "הלילה עם ליאור שליין") במכונית ליד הים (בימוי: אסף ליבני), סרטון באתר יוטיוב פיז'ו 92' (בימוי: אודי אפרת), סרטון באתר יוטיוב קרן פלס - פסנתר, סינתי, כותבת מילים, מלחינה, מעבדת אודי שמחון - גיטרות חשמליות, גיטרות אקוסטיות, מעבד, מפיק מוזיקלי לואי להב - מפיק מוזיקלי עדי מאירי - חצוצרה פילוני - קלידים, תכנותים עדי גולדשטיין - קלידים, תכנותים גליה חי - ויולה שחר חזיזה - תופים מאיה בלזיצמן - צ'לו מיקי ורשאי - גיטרה בס סלעית להב - אקורדיון על האלבום סיפרה פלס: כשהתחלתי להקליט את האלבום הקודם הייתי מבוהלת לחלוטין", היא מספרת. "לא ידעתי איך יתפשו אותי, איך איראה בעיני העולם. מאז הופעתי לפחות 100 פעמים והבנתי כל מיני דברים, כמו איך להכניס את ההופעה לאולפן. השתדלתי הפעם להתנהג באולפן כמו זמרת שמופיעה מול קהל, לא הקטנתי ו'ניקיתי' את עצמי כדי שייצא דיסק אחיד ונעים — קרן פלס, ריאיון לעכבר העיר תמר סוקניק, עכבר העיר אונליין, "כל השירים שלך אותו דבר", באתר הארץ, 12 בפברואר 2008
קתדרלת סיוני

קתדרלת הדורמציון סיוני היא קתדרלה גאורגית אורתודוקסית בטביליסי, בירת גאורגיה. היא נקראת גם סיוני של טביליסי כדי להבדילה מכנסיות אחרות ברחבי גאורגיה אף הן נקראות "סיוני". הקתדרלה ממוקמת בחלק העתיק של העיר. היא נבנתה במאה ה-6. מאז, היא נהרסה על ידי פולשים חיצוניים, ונבנתה מחדש על ידי הגאורגים מספר פעמים. המבנה הנוכחי שלה הוקם במאה ה-13, והתווספו לו מספר שינויים במאות ה-17 וה-19. בתור קתדרלה הגאורגית-אורתודוקסית הראשית, קתדרלת סיוני הייתה מושבה של הקתולים-פטריאכים (ראשי הכנסייה האורתודוקסית) של גאורגיה, עד שהוחלפה בידי קתדרלת סמבה בשנת 2004. בהתאם למסורת הגאורגית הימי-ביניימית של נתינת שמות של מקומות על שם ארץ הקודש, נקראה סיוני על שם הר ציון בירושלים. קתדרלת סיוני ממוקמת בחלק ההיסטורי של "רחוב סיוני" ("סיוֹניס כּוּצָ'ה) במרכז טביליסי, כאשר החזית המזרחית שלה פונה לעבר הסוללה הימנית של נהר הקורה. קתדרלת סיוני היא קתדרלה טיפוסית לארכיטקטורה של כנסייה גאורגית מימי הביניים, בעל אפסיס עם מצולעים בולטים בחזית הפונה למזרח. מקורו של הטוף הצהוב, שממנו נבנתה הקתדרלה הוא מבולניסי, עיר מדרום-מערב לטביליסי. מצפון לקתדרלה, במבנה נפרד שבחצר הפנימית שלה, עומד מגדל פעמון בעל שלוש קומות, המתוארך ל-1425. הוא ניזוק בחלקו הגדול בשנת 1795 בידי הפרסים הקאג'ארים לאחר קרב קרצניסי, ושוחזר למצבו הנוכחי בשנת 1939. מצידו השני של הרחוב עומד מגדל הפעמון השני, אף הוא בעל שלוש קומות, שמתאפיין באדריכלות ייחודית. הוא נבנה בשנת 1812 לזכר ניצחון האימפריה הרוסית על האימפריה העות'מאנית במלחמת רוסיה-טורקיה, 1806–1812. מגדל זה הוא אחד הדוגמאות העתיקות אדריכלות הרוסית הנאו-קלאסית בעבר הקווקז. על פי הרשומות הגאורגיות מימי הביניים המבנה המקורי של הקתדרלה החל להיבנות במיקומו הנוכחי בסביבות שנת 575, על ידי גואראם הראשון מאיבריה, הנסיך ששלט בממלכת איבריה (כארתלי), והושלם בשנת 639 על ידי יורשו אדרנסה. הקתדרלה נהרסה לחלוטין בידי הערבים ונבנתה שוב מההתחלה. האלמנטים הבסיסיים של המבנה הנוכחי מתוארכים למאה ה-13. אף על פי שהמבנה ניזוק קשות, הקתדרלה שרדה את ההתקפות של הפולשים החיצוניים: ג'לאל אד-דין מינגבורנו - השאה החווארזמי הפליט שברח מהמונגולים, הפלישה הטימורית לגאורגיה, הפרסים והסלג'וקים. בשנת 1657, בישוף טביליסי רבתי, אליסה סאגינאשווילי, שיחזר את כיפת הצריח של הקתדרלה והוסיף את כיפת הצריח הדרומית. בשנת 1710, עוצר כארתלי, הנסיך וחטנג בטונישווילי, ביצע עבודות שיקום של כיפת הצריח וקירות הקתדרלה. בשנים 1850–1860 הקתדרלה קיבלה מראה אחר כאשר האמן הרוסי, גנרל קניאז גיאורגי גגרין (1810–1893), הוסיף סדרת פרסקאות מעניינות וחדשות, במקום הפרסקאות הגאורגיות שאבדו. חלק מהפרסקאות על הקיר המערבי שוקמו על ידי האמן הגאורגי לבאן צוצקירידזה בשנות ה-80 של המאה ה-20. מדיה וקבצים בנושא קתדרלת סיוני בוויקישיתוף
יוהאן מאוריץ ואן נסאו-זיגן

יוהאן מאוריץ ואן נסאו-זיגן (בהולנדית: Johan Maurits van Nassau-Siegen‏; 20 ביוני 1604 – 20 בדצמבר 1679) היה רוזן ונסיך נסאו-זיגן. מאוריץ נולד בעיירה דילנבורג שבגרמניה, מקום מוצאה של שושלת בית אורנז'. אביו היה יוהאן השביעי, רוזן נסאו-זיגן. סבו, יוהאן השישי, רוזן נסאו-דילנבורג, היה אחיו של השליט ההולנדי - וילם השתקן. יוהאן מאוריץ הצטרף לצבא ההולנדי בשנת 1621, בגיל צעיר מאוד. בשנת 1626 הוא הפך למפקד. הוא השתתף בכיבוש דן בוס בשנת 1629. בשנת 1636 הוא כבש את מבצר סכנקנסכאנס. הוא מונה למושל מושבות הולנד בברזיל על ידי חברת הודו המערבית ההולנדית בשנת 1637. הוא נחת ברסיפה, נמלה של פרנמבוקו והמעוז החשוב של ההולנדים בברזיל, בינואר 1637. לאחר סדרה של משלחות, הוא הרחיב לבסוף את ברזיל ההולנדית מסרז'יפה בדרום עד לסאו לואיס בצפון. באופן דומה הוא כבש את המושבות הפורטוגזיות באלמינה, סאו טומה, ואת לואנדה בחוף המערבי של אפריקה (כיום בירת אנגולה). בעזרתו של האדריכל המפורסם, פיטר פוסט מהארלם, הוא שינה את פניה של רסיפה בכך שבנה עיירה חדשה, מקושטת בבניינים ציבוריים מפוארים וגנים, שנקראה על שמו, מאוריצסטאד. בזכות מדיניותו הוא הביא את המושבה ההולנדית לכדי מצב משגשג, ואף הצליח להשכין שלום עם המתיישבים הפורטוגזים. הנהגתו המעולה בברזיל עוררה השראה לכתיבת שני אפוסים לטיניים, האחד משנת 1647, יצירתו של קספר ברליאוס (או ון בארלה) Rerum per octennium in Brasilia et alibi nuper gestarum ("תיאורן של שמונה שנים לאחרונה בברזיל ובמקומות אחרים"), והשנייה, יצירתו של פרנסיסקוס פלנטה "מאוריטיאס". הצייר אברהם ווילארטס שירת כחבר בפמלייתו של מאוריץ. מאוריץ הקים מועצה עירונית בה לקחו חלק קתולים, פרוטסטנטים ויהודים. מלבד סובלנות זו, הוא גם עודד את התפתחותה של רסיפה, והנהיג בעיר מעין פרויקט של שיכון ציבורי. תוכניותיו והוצאותיו הגדולות הדאיגו את מנהליו החסכנים מחברת הודו המערבית ההולנדית, ומשסירב להמשיך בתפקידו אלא אם תינתן לו יד חופשית, הוא הוחזר לאירופה ביולי 1644. זמן קצר לאחר מכן, מינה אותו הסטאדהאודר פרדריק הנדריק, נסיך אורנז' למפקד חיל הפרשים ההולנדי, והוא לקח חלק בקרבות בין השנים 1645 ו-1646. כשהמלחמה נגמרה בהסכם מינסטר, בינואר 1648, הוא קיבל מאלקטור ברנדנבורג את תפקיד המושל של קלווה, מארק, ראוונסברג, ומאוחר יותר גם של מושל מינדן. הצלחתו בחבל הריין הייתה גדולה כמו הצלחתו בברזיל, והוא הוכיח את עצמו כשליט חכם ומוכשר. בסוף שנת 1652, הוא מונה לראשו של מסדר יוחנן הקדוש (Johanniterorden) בברנדנבורג, והפך לנסיך באימפריה הרומית הקדושה. בשנת 1664 הוא חזר להולנד. כשחודשה המלחמה עם אנגליה, שנתמכה על ידי הנסיך-בישוף של מינסטר, הוא מונה למפקד הכללי של כוחות היבשה ההולנדים. אף על פי שהפרלמנט ההולנדי ניסה להכשילו, הוא הדף את הפלישה, ולכן הבישוף של מינסטר, ברנהרד פון גאלן, הוכרח להכריז על שלום. פעילותו עוד לא הגיעה לסופה: בשנת 1673 הוא מונה על ידי הסטאדהאודר וילם מאורנז' לפקד על הכוחות בפריזיה ובחרונינגן, ולהגן על החזית המזרחית של שבעת המחוזות. משנת 1675 מנעה ממנו בריאותו מלהמשיך לתפקד בצבא. בשנותיו האחרונות הוא חי בעירו האהובה קלווה, שם נפטר בדצמבר 1679. הבניין שבנה בהאג נקרא כיום מאוריצהאוס, ומשמש כמוזיאון לאמנות הולנדית. היוצר הברזילאי פאולו סטובאל חיבר נובלה היסטורית על יוהאן מאוריץ ועל ההתיישבות ההולנדית בברזיל, "O Príncipe de Nassau" ("נסיך נסאו"). מדיה וקבצים בנושא יוהאן מאוריץ ואן נסאו-זיגן בוויקישיתוף יוהאן מאוריץ ואן נסאו-זיגן, באתר "Find a Grave" (באנגלית) יוהאן מאוריץ ואן נסאו-זיגן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
כפר עבודה (תל מונד)

כפר עבודה (גם כפר עבודה לנערים או חברת נעורים) הוא מוסד לחינוך מיוחד בשרון, כ-2 ק"מ מזרחית לתל מונד. נוסד בשנת 1942, ומנוהל על ידי משרד הרווחה. הכפר הוקם בשנת 1937 על אדמת הקרן הקיימת ליד גבת כמוסד לנערים עזובים בפיקוח הוועד הלאומי. הכפר הופקע על ידי הצבא הבריטי לצורך הרחבת בסיס רמת דוד והוא עבר בשנת 1942 באופן זמני לחדרה ולאחר מכן לתל מונד שם הוא נמצא עד היום. מטרת המוסד הייתה להחזיר ילדים על דרך הישר של לימודים ועבודה. בשנת 1945 תואר המוסד בעל המשמר כמוזנח, ללא יד מכוונת. מנהל המוסד טען שהבעיות נובעות מהעדר תקציב וחוסר בעובדים מנוסים, אך אחרים טענו שהבעיות נובעות גם מניהול כושל. אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. כפר עבודה לנערים, משמר, 7 ביולי 1947 כפר עבודה לנערים עזובים, דבר, 14 באוקטובר 1937 י. פרויד, כפר עבודה, דבר, 18 באפריל 1947 ס. נחום, ביקור בכפר עבודה, משמר, 13 בפברואר 1945 עניין כפר העבודה טעון הסדר, משמר, 11 ביוני 1945; המשך ערך זה הוא קצרמר בנושא חינוך. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בוהמון הראשון, נסיך אנטיוכיה

בוהמון הראשון, נסיך אנטיוכיה (Bohémond de Tarente, בוהמונד מטרנטו; 1054 - 3 במרץ 1111) היה ממנהיגי מסע הצלב הראשון. בוהמון נולד בדוכסות קלבריה שבדרום מערב איטליה בשנת 1054, כבנו הבכור של מנהיג הנורמנים רובר גיסקאר ושל אשתו הראשונה אלברדה (אנ'). בין 1081 ו-1085 השתתף במבצעים הצבאיים של אביו נגד האימפריה הביזנטית, ועם מות אביו (17 ביולי 1085) ירש את דוכסיות פוליה, קלבריה וסיציליה. ב-1096, כאשר השתתף במצור על אמאלפי לצד דודו, רוג'רו הראשון, נודע לו כי מסע הצלב הראשון יצא לדרך. הייתה זו הזדמנות בעבורו לכבוש לעצמו ולאנשי הצבא הנורמנים, ובהם אחיינו טנקרד (מאוחר יותר טנקרד, נסיך הגליל), נחלה מן הטריטוריה של האימפריה הביזנטית במזרח התיכון. בוהמון הקים צבא נורמני, צלח את הים האדריאטי, הגיע לקונסטנטינופול באפריל 1097 וניהל משא ומתן עם אלכסיוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית. באוקטובר של אותה שנה הגיע לאנטיוכיה (כיום אנטקיה שבדרום טורקיה) שהייתה בידי הסלג'וקים והטיל עליה מצור. ב-3 ביוני 1098 לכד את העיר ולקח אותה לעצמו כנחלתו הפרטית, למרות מחאותיו של המנהיג הצלבני רמון הרביעי, רוזן טולוז, שגם הוא השתתף במצור על העיר. בינתיים הסתבך מצבו של בוהמון, שהוכתר כנסיך אנטיוכיה, בהיותו נתון במאבק תמידי נגד אלכסיוס הראשון, שנתמך על ידי רמון הרביעי, ונגד הסלג'וקים שלטשו את עיניהם לצפון סוריה. באוגוסט 1100 נפל בוהמון בשבי האמיר של סיוואס, שליט הטורקים הדנישמנדים, והשתחרר רק כעבור שלוש שנים לאחר ששולם בעבורו כופר נפש. בתקופה זו, אחיינו טנקרד מילא את מקומו כשליט אנטיוכיה. לאחר שהסלג'וקים פלשו לרוזנות אדסה, יצא בוהמון הראשון לעזרתו של בלדווין השני ותקף את העיר חרן (כיום אתר ארכאולוגי בדרום מזרח טורקיה) ביחד עם אחיינו טנקרד. בקרב חרן (אנ') ביום (7 במאי 1104) נחלו הצלבנים מפלה ניצחת מידי הסלג'וקים. בוהמון חזר לאירופה כדי לגייס עזרה ושם נשא לאישה את קונסטאנס (אנ'), בתו של פיליפ הראשון, מלך צרפת. הוא לא שב עוד לאנטיוכיה. ב-1105 ניסה לתקוף את האימפריה הביזנטית כשנחת עם צבאו באזור דלמאטיה (כיום בקרואטיה) כפי שעשה אביו רובר גיסקאר עשרים שנה לפני כן, ובסוף 1107 הטיל מצור על דורס - עיר הנמל הביזנטית בחוף הים האדריאטי. אך ב-1108 ניצחו הביזנטים את צבאו בעזרת ונציה והוא נאלץ לחתום על חוזה דבול עם אלכסיוס הראשון שלפיו תשוב אנטיוכיה לשליטת האימפריה הביזנטית אחרי מותו, והוא עצמו הפך לוואסל של הקיסר. הסכם זה לא היה מקובל על טנקרד, שב-26 במרץ 1111, עשרים ושלושה ימים בלבד אחרי מותו של בוהמון הראשון, דאג להכריז על ביטולו, והמשיך לשמש כעוצר נסיכות אנטיוכיה בשם בנו של בוהמון, בוהמון השני (אנ'). במשך שלוש השנים האחרונות לחייו היה בוהמון הראשון מדוכדך. הוא נפטר ב-1111 בעיר בארי ונקבר בעיר קאנוסה די פוליה (אנ') בדרום מזרח איטליה. ההיסטוריונית הביזנטית אנה קומננה, בתו של אלכסיוס הראשון, השאירה עדות ממקור ראשון על מאורעות אלה בחיבורה האלכסיאדה. לפי תיאוריה המפורטים היה בוהמון אדם משכיל ומרשים, גבוה וחסון, בעל שיער בלונדיני ופנים מגולחות. מדיה וקבצים בנושא בוהמון הראשון, נסיך אנטיוכיה בוויקישיתוף בוהמון הראשון, נסיך אנטיוכיה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) בוהמון הראשון, נסיך אנטיוכיה, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
האכסדרה האוקטביאנית

האכסדרה האוקטביאנית (בלטינית: Porticus Octavia - "פורטיקוס אוקטביה") הייתה אכסדרת עמודים שהוקמה ברומא העתיקה על ידי גנאיוס אוקטביוס בשנת 168 לפנה"ס על מנת להנציח את ניצחון צי רומא על פרסאוס ממקדוניה. האכסדרה, שהייתה ממוקמת בין תיאטרון פומפיוס לבין הקירקוס פלאמיניוס, נחשבה לאכסדרה המפוארת ביותר ברומא, ונקראה גם "אכסדרת קורינתיה" (בלטינית: porticus Corinthia) בשל כותרות העמודים מהסדר הקורינתי שהיו באכסדרה - כותרות שהיו עשויות ברונזה. ככל הנראה היה זה המבנה הראשון שנבנה ברומא העתיקה תוך שימוש בסדר הקורינתי. המבנה שופץ על ידי הקיסר אוגוסטוס בשנת 33 לפנה"ס. כיום לא נותרו שרידים של מבנה זה. אכסדרת אוקטביה סמיואל בול פלאטנר, מילון טופוגרפי של רומא העתיקה וליוס פאטרקולוס (אנ'), ההיסטוריה של רומא, ספר II, פרק 1 פליניוס הזקן, "תולדות הטבע" ספר XXXIV, פרק 7 Monumentum Ancyranum, (Res Gestae Divi Augusti), חלק IV, פרק 19
ذ

דַ'אל/דַֿאל (בערבית: ذَال) היא האות התשיעית באלפבית הערבי. לפניה באה האות דאל ואחריה באה האות רא. ד'אל מייצגת את העיצור /ð/ (כמו הצירוף th במילה האנגלית brother. זהו גם הצליל הישן של דל"ת רפה בעברית, אם כי כיום רוב הדוברים הוגים אותה כדל"ת רגילה). התעתיק המקובל שלה לעברית הוא "ד'". בערבית לבנטינית ד'אל נהגית כעיצור /z/ (כמו זי"ן), וברוב הניבים המצריים והצפון אפריקאים היא נהגית כעיצור /d/ (כמו דל"ת). יוצאים מן הכלל הם הניבים הפלסטינים הכפריים, התוניסאים, האלג'יראים הכפריים וחלק מהלוביים, שם ד'אל נותרת כהגייתה הסטנדרטית. ד'אל היא אחת משש האותיות הערביות שאין להן מקבילה באלפבית הפיניקי (האחרות הן ת'א, ח'א, צ'אד, ט'א וע'ין). על אף שבאלפביתים פרוטו-שמיים, כמו האלפבית הדרום-ערבי, מופיעה אות לייצוג הפונמה הזו, שהשתמרה עד היום בשפות שמיות דרומיות, דוגמת ዘ בכתב האתיופי, הרי שבאלפבית הפיניקי, שהוא המקור לאלפבית הערבי, כבר לא הייתה אות לייצוג הפונמה הזו. כך עוצבה ד'אל כגרסה של דאל, ללא שום מקבילה פיניקית. (הסיבה שד'אל עוצבה דווקא כדאל היא כנראה עקב דמיון פונטי של העיצור /ð/ לעיצור /d/, ואולי גם בהשפעת הארמית והעברית, שבהן כבר קרה תהליך בג"ד כפ"ת, כך שאותה האות – דל"ת – שימשה בהן לייצוג שני העיצורים הללו). בכתיבה, האות מתחברת מצד ימין אך לא מצד שמאל, כמו בשאר אותיות דוד'ארז. מדיה וקבצים בנושא ذ בוויקישיתוף
סופר

סופר הוא אדם העוסק בכתיבת סיפורת – רומנים, נובלות, סיפורים קצרים ומסות (לעיתים נקרא כך גם מי שעוסק בכתיבת ספרי עיון). התואר "הסופר" מופיע בתנ"ך כתפקיד של אישים שונים כגון עזרא הסופר ושפן הסופר. מדרש המובא בתלמוד הבבלי ובמדרש תנחומא מקשר את התואר לספירת האותיות שבתורה. הספירה נעשתה בתקופה הקדומה, כדי למנוע שיבושים בנוסח המקרא והעידה על בקיאות במקרא ובמסורת המובעת על ידו. אף על פי כן, לפי רבים ממפרשי המקרא ולפי המחקר המודרני המונח נגזר מהמילה סֵפֶר. בתקופת חז"ל שימש המונח "סופר" במשמעותו הבסיסית – אדם העוסק בכתיבה (כך למשל, סופר סת"ם, שהוא סופר הכותב ספרי תורה, תפילין ומזוזות, או הממונה בבית הדין על כתיבת גיטין). בדרך כלל לתואר זה זוכה מי שאיננו בקי בכתיבה גרידא אלא נחשב למומחה בתחום עיסוקו, כולל הדינים השונים שנלווים לכתיבתו הדתית. בתקופה זו היה מקובל שלכל עיר ישנו "סופר מתא", הסופר המקומי. רש"י ותוספות נחלקים ביניהם האם הכוונה לסופר סת"ם, או לכותב שטרות חוב מקצועי (מעין נוטריון). כך או כך, עד להתפתחות העברית המודרנית במאה ה-19, לא שימש המונח "סופר" לתיאור כותב יוצר, והמונח המקובל היה "מחבר". המונח "סופרים" (ברבים בלבד) התרחב עוד יותר ומהווה בחז"ל כינוי כללי לחכמים ולתלמידיהם, שדבריהם קרויים דברי סופרים, ועליהם נאמר "קנאת סופרים תרבה חכמה". הכשרה לכתיבה של ספרות יפה ניתנת בסדנאות המיועדות למטרה זו, וכן במסגרת החוג לספרות באוניברסיטאות. הכשרה זו אינה הכרחית, ורבים מהסופרים עוסקים בכתיבה ללא הכשרה מסוג זה. על פי רוב סופרים אינם נוטים לפרסם את ספריהם באופן עצמאי, והם עושים זאת באמצעות חברות הוצאה לאור. בתמורה לעמלו מקבל הסופר שכר סופרים, שהוא אחוז מסוים ממכירות הספר, ולא שכר קבוע. בישראל רק סופרים מעטים מוצאים את כל פרנסתם (או את עיקרה) בשכר הסופרים המשולם להם, ומרביתם עוסקים בעבודה נוספת, המספקת את פרנסתם העיקרית. בין יוצאי הדופן היו ש"י עגנון, שכבר בשלב מוקדם למדי ביצירתו קיבל תשלום חודשי קבוע מהמו"ל שלו, הוצאת שוקן, כך שיכול היה להקדיש את כל זמנו לכתיבה, ועמוס עוז שקיבל שכר קבוע מכתר הוצאה לאור, תוך התחייבות לבלעדיות ההוצאה על פרסום ספריו. סופרים מצליחים הכותבים באנגלית ובשפות נפוצות אחרות זוכים לשכר סופרים נאה מאוד. אגודת הסופרים העבריים מקבלת לשורותיה, בדרך כלל, כל סופר שפרסם לפחות שני ספרים שהגיעו לרף מינימלי של הישגים ספרותיים. מחבר משורר רנה ליטוין, הייתי כאן, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2005: מסעות בעקבות סופרים שתרגמה המחברת. (הספר בקטלוג ULI) מאיה קגנסקיה, דמדומי אלים – על דוסטויבסקי, בולגקוב, סולז'ניצין צווטאייבה, נבוקוב ועוד, הוצאת ידיעות אחרונות, 2004. (הספר בקטלוג ULI) פיליפ רות, ענייני עבודה – סופר, עמיתיו ועבודתם, זמורה ביתן, 2008. מי אמר שאי אפשר להתעשר מכתיבת ספרים?, באתר כלכליסט, 31 באוגוסט 2010 עמר לחמנוביץ, ‏סופרי סתם, באתר "ישראל היום", 1 ביוני 2012 סופרים? את הדולרים!, באתר כלכליסט, 14 בנובמבר 2013 סופר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ספר נחמיה, פרק י"ב, פסוק כ"ו ספר דברי הימים ב', פרק ל"ד, פסוק כ' מסכת חגיגה ט"ו ב' ומסכת קידושין ל' א' מדרש תנחומא פרשת בשלח ט"ז ראו תלמוד בבלי גיטין ב, ב. רש"י ותוספות בבא בתרא כא, ב. תלמוד בבלי בבא בתרא כב, א. תנאי קבלת חברים, באתר אגודת הסופרים העבריים ערך זה הוא קצרמר בנושא סופרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
תזמורת הרדיו של מינכן

תזמורת הרדיו של מינכן (בגרמנית: Münchner Rundfunkorchester) נוסדה ב-1952 כהרכב התזמורתי השני של הרדיו הבווארי, לצד תזמורת רדיו בוואריה. התזמורת שמה דגש בעיקר על מוזיקה קלה, וניגנה במספר רב של אופרטות. קונצרטי יום ראשון של התזמורת במינכן זכו גם הם להצלחה בלתי רגילה. עם הזמן התרחב הרפרטואר לכיוון האופרה האיטלקית, ובניהולו של מרצ'לו ויוטי גם בכיוון מוזיקה של המאה ה-20. אף על פי שבניצוחו של מרצ'לו ויוטי זכתה התזמורת בשנים האחרונות להצלחה אמנותית יוצאת מגדר הרגיל, וזכתה לאהדה גדולה בציבור, היא נועדה להיסגר כחלק מן הצעדים במסע התייעלות. ב-27 באפריל 2005 התקבלה החלטה שהצילה את התזמורת מסגירה. מאז 1 בספטמבר 2006 ממשיכה התזמורת לנגן בגרסה קטנה יותר (50 מוזיקאים במקום 72 עד אז), והדגש הוא מאז על תחום העבודה החינוכית עם בני נוער. ורנר שמידט-בלקה (1952 - 1967) קורט אייכהורן (1967 - 1975) היינץ ואלברג (1975 - 1981) למברטו גארדלי (1982 - 1985) ג'וזפה פאטאנה (1988 - 1989) רוברטו אבאדו (1992 - 1998) מרצ'לו ויוטי (1998 - 2005) אולף שירמר (2006 - 2017) איוון ראפיוזיק (2017 - ממשיך) אתר האינטרנט הרשמי של תזמורת הרדיו של מינכן (בגרמנית) תזמורת הרדיו של מינכן, באתר ספוטיפיי תזמורת הרדיו של מינכן, באתר AllMusic (באנגלית) תזמורת הרדיו של מינכן, באתר MusicBrainz (באנגלית) תזמורת הרדיו של מינכן, באתר Discogs (באנגלית) תזמורת הרדיו של מינכן, באתר Songkick (באנגלית) Münchner Runkfunkorchester auf der Homepage des Bayerischen Rundfunks
מרצ'לו ויוטי

מרצ'לו ויוטי (באיטלקית: Marcello Viotti,‏ 29 ביוני 1954, וואלורב, שווייץ - 16 בפברואר 2005, מינכן) היה מנצח שווייצרי, שנודע בעיקר בניצוח על אופרה. ויוטי נולד במחוז דובר הצרפתית של שווייץ להורים איטלקים. הוא למד צ'לו, פסנתר ושירה בקונסרבטוריון של לוזאן. וולפגנג זאוואליש, שהיה מורו של ויוטי, עודד אותו להתחיל את הקריירה שלו בתיאטרון. כמנצח צעיר ליטש ויוטי את אמנותו עם תזמורת הנגנים הצעירים הבינלאומית "Jeunesses Musicales" בעיר האיטלקית פרמו ועם הרכב כלי נשיפה מעץ. ויוטי היה המנצח הראשי של תזמורת הרדיו של זארבריקן משנת 1991 עד 1995. הוא היה אחד מצוות משותף של שלושה מנצחים ראשיים לתזמורת הסימפונית של לייפציג משנת 1996 עד 1999. ויוטי היה המנצח הראשי של תזמורת הרדיו של מינכן משנת 1998 עד 2004, אז התפטר במחאה על קיצוצי תקציב, שאיימו על המשך קיומה של התזמורת. בינואר 2002 התמנה למנהל מוזיקלי בתזמורת של תיאטרו לה פניצ'ה בוונציה. ויוטי עבר אירוע מוחי בשעת חזרה במינכן בפברואר 2005 ונותח להרחקת קריש דם ממוחו. לאחר הניתוח אושפז ביחידת טיפול נמרץ, אך לא חזר להכרתו ומת ב-16 בפברואר 2005. הוא היה נשוי ואב לארבעה ילדים. אתר האינטרנט הרשמי של מרצ'לו ויוטי מרצ'לו ויוטי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מרצ'לו ויוטי, באתר AllMusic (באנגלית) מרצ'לו ויוטי, באתר MusicBrainz (באנגלית) מרצ'לו ויוטי, באתר Discogs (באנגלית) מרצ'לו ויוטי, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
אצטדיון בוריס פאיצ'דזה

האצטדיון הלאומי בוריס פאיצ'דזה (בגאורגית: ბორის პაიჭაძის სახელობის ეროვნული სტადიონი, אצטדיון דינמו לשעבר) הוא אצטדיון הכדורגל הביתי של דינמו טביליסי בטביליסי גאורגיה. האצטדיון נבנה מחדש בשנת 1976, בתקופת גאורגיה הסובייטית, בידי הארכיטקט הגאורגי, גיאה כּוּרדִיאָנִי. האצטדיון המקורי נקרא אצטדיון ולדימיר איליץ' לנין. הוא נוסד בשנת 1963 והיה קטן יותר – בעל תפוסה מקסימלית של 35,000 איש. מבנה זה נהרס לטובת בניית האצטדיון מחדש, שארכה 10 שנים. הופעותיה המוצלחות של קבוצת הבית של האצטדיון, דינמו טביליסי, הובילה את אדוארד שוורדנדזה, מהנהגת המפלגה השלטת במוסקבה, לדרוש מגרש הולם להצלחות הקבוצה. כשנסתיימה בניית המגרש היה זה המגרש השלישי בגודלו בכל רחבי ברית המועצות, עם תפוסה מקסימלית של 78,000 איש, ועמד גם בסטנדרטים של אופ"א. המשחק הרשמי הראשון שהתקיים באצטדיון בוריס פאיצ'דזה היה ב־29 בספטמבר 1976 במסגרת גביע אופ"א, בו שיחקה דינמו טביליסי כנגד קארדיף סיטי מויילס. המשחק הסתיים בניצחונה של דינמו טביליסי 3:0. המשחק אירח משחקים מהוללים עבור דינמו בתקופת הניצחון בשנים 1978 ו־1979. בשנת 1981 עמדו 80,000 אוהדי הקבוצה במגרש עם אבוקות כדי לברך אותה על ניצחונה בגביע אירופה למחזיקות גביע בעונת 1980/1981. כיום נחשב האצטדיון כאחד מהאצטדיונים הטובים ביותר במזרח אירופה. רוב המושבים בשורה השנייה מקורים בגג. נבחרת ברית המועצות בכדורגל שיחקה מספר משחקים בינלאומיים באצטדיון דינמו. גם קבוצות כמו ספרטק מוסקבה מרוסיה ודינמו קייב מאוקראינה שיחקו תכופות, במשחקי הסתיו הבינלאומיים, במגרש. בפתיחת משחקי אליפות גאורגיה בכדורגל, משחק בין דינמו טביליסי נגד קולחתי 1913 פותי, נוכחו 100,000 אוהדים. בשנת 1979 תמכו 110,000 מאוהדי דינמו בקבוצה במשחק הניצחון של דינמו על ליברפול 3:0 ועלו לרבע גמר ליגת האלופות. בתקופת ברית המועצות היה אצטדיון דינמו בעל ממוצע הנוכחות הגבוה ביותר עם 45,000 איש בממוצע למשחק. הנוכחות הגבוהה של האוהדים חזרה גם בשנת 1995 במשחק גאורגיה נגד גרמניה, עם 110,000 איש. בשנת 1995 שונה שם המגרש לאצטדיון הלאומי בוריס פיאצ'דזה על שם שחקן העבר האגדי של הקבוצה בוריס פאיצ'דזה. במשך מספר שנים היה האצטדיון מגרשה הביתי של נבחרת גאורגיה בכדורגל. גאורגיה ניצחה ניצחונות בלתי נשכחים על ויילס (5:0), פולין (3:0). באפריל 2006 חכרה חברת "דינמו אינווסט קומפני" את המגרש ל־25 שנה, חידשה אותו והפכה אותו לאצטדיון כלל מושבי (All‐seater stadium) ‏ שהקטין את התפוסה המקסימלית של האצטדיון ל־55,000 איש. בחידוש המגרש הושקעו 10 מיליון דולר, ששיפרו את האצטדיון והתאימו אותו לסטנדרטים הגבוהים בעולם. מספר המושבים הוא כאמור 55,000 מושבים אישיים מודרניים, מקומות המוקצים לנכים, אולמות VIP,‏ 120 מושבים לעיתונאים, כרי דשא חדשים ומתקני תאורה חדשים. כל המצלמות הניידות לשידורי טלוויזיה תוקנו. בשנת 2007 נבנה אצטדיון אימונים חדש בעל תפוסה של 5,000 מושבים ומקושר ישירות למלון. בשנת 2015 אירח האצטדיון את גמר הסופר קאפ האירופי בו גברה ברצלונה על סביליה בתוצאה 5-4. מדיה וקבצים בנושא אצטדיון בוריס פאיצ'דזה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אצטדיון בוריס פאיצ'דזה אצטדיון בוריס פאיצ'דזה באתר World Stadiums אצטדיון בוריס פאיצ'דזה באתר The Stadium Guide אצטדיון כלל־מושבי (All‐seater stadium) אצטדיון ספורט שבו לכל צופה יש מושב.
מריה אלכסנדרובנה

השם מריה אלכסנדרובנה היה שמן של שתיים מבנות משפחת המלוכה הרוסית: האם התכוונתם ל... מארי, נסיכת הסה (מריה אלכסנדרובנה) (1824-1880) - קיסרית רוסיה, רעייתו של אלכסנדר השני, קיסר רוסיה מריה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (1853-1920) - בתם של אלכסנדר השני, קיסר רוסיה והקיסרית מריה אלכסנדרובנה