דויטשלנד (אוניית מערכה, 1904)

"דויטשלנד" (בגרמנית: SMS Deutschland) הייתה הראשונה מחמש אוניות מערכה פרה-דרדנוט מסדרת דויטשלנד שנבנו עבור הצי הקיסרי הגרמני בין 1904 ל-1906. האונייה הייתה חמושה בסוללה של ארבעה תותחי 28 ס"מ (11 אינץ') והגיעה למהירות מרבית של 18 קשרים (33 קמ"ש). היא נבנתה במספנת "Germaniawerft" בקיל, שם היא הונחה ביוני 1903 והושקה בנובמבר 1904. היא נכנסה לשירות ב-3 באוגוסט 1906, כמה חודשים לפני אה"מ דרדנוט שהייתה חמושה בעשרה תותחים בעלי קליבר גדול, והייתה הראשונה בסטנדרט חדש ומהפכני של אוניות דרדנוט שהפך את דויטשלנד ושאר אוניות הסדרה שלה למיושנות. דויטשלנד שימשה כאוניית הדגל של צי הים הפתוח עד 1913, אז הועברה לשייטת אוניות המערכה השנייה. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ביולי 1914, דויטשלנד ואחיותיה נשלחו מיד למשימות שמירה בשפך נהר האלבה בזמן ששאר הצי התגייס.. דויטשלנד ושאר הספינות של שייטת אוניות המערכה השנייה השתתפו ברוב פעולות הצי בקנה מידה גדול בשנתיים הראשונות של המלחמה, שהגיעו לשיא בקרב יוטלנד ב-31 במאי –1 ביוני 1916. מאוחר ביום הראשון של הקרב, דויטשלנד ושאר הפרה-דרדנוטים לחמו לזמן קצר בכמה סיירות מערכה בריטיות לפני שנסוגו. לאחר הקרב, שבו התגלו הפרה-דרדנוטים כפגיעות מדי מול אוניות מערכה מודרניות יותר, דויטשלנד ושלוש אחיותיה שנותרו בחיים הוקצו לתפקידי הגנת החוף. עד 1917, הם הוצאו משירות קרבי לחלוטין, פורקו מנשקם והוטלו עליהן תפקידי עזר. דויטשלנד שימשה כאוניית בסיס בווילהלמסהאפן עד סוף המלחמה. היא נמחקה מרשימות הצי ב-25 בינואר 1920, נמכרה לגורטי ספינות באותה שנה, ופורקה לגרוטאות עד 1922. העברת חוק הצי השני בשנת 1900 בהנחייתו של ויצה-אדמירל אלפרד פון טירפיץ השיג מימון לבניית עשרים אוניות מערכה חדשות במהלך שבע עשרה השנים הבאות. הקבוצה הראשונה, חמש אוניות המערכה מסדרת בראונשווייג, הונחו בתחילת שנות ה-1900, וזמן קצר לאחר מכן החלה עבודת התכנון על עיצוב המשך, שהפך לסדרת דויטשלנד. אוניות הסדרה היו דומות בגדול לאוניות מסדרת בראונשווייג, והן כללו שיפורים מצטברים בהגנה על שריון. הם גם נטשו את צריחי התותחים עבור תותחי הסוללה המשניים, והעבירו אותם בחזרה לקזמטים מסורתיים כדי לחסוך במשקל. אוניית המערכה הבריטית אה"מ דרדנוט - חמושה בעשרה תותחי 12 אינץ' (30.5 ס"מ) - נכנסה לשירות בדצמבר 1906. העיצוב המהפכני של דרדנוט הפך כל אוניית ראשה של הצי הגרמני למיושנת, כולל האוניות מסדרת דויטשלנד. אורכה של דויטשלנד היה 127.6 מ' (418 רגל 8 אינץ') בסך הכל, רוחב של 22.2 מ' (72 רגל 10 אינץ'), ושוקע של 8.21 מ' (26 רגל 11 אינץ'). הדחק האונייה היה 13,191 טון (12,983 טון ארוך) בתפוסה סטנדרטית ו-14,218 טון (13,993 טון ארוך) בתפוסה מלאה. האונייה צוידה בשני תרנים צבאיים כבדים ומנועים תלת דרגתיים שדורגו ב-15,781 כוחות סוס (11,768 קילוואט) והעניקו לה מהירות מרבית של 18 קשרים (33 קמ"ש). קיטור סופק על ידי שנים עשר דוודי שולץ-ת'ורניקרופט; שלוש ארובות הוציאו עשן משריפת פחם בדוודים. לאונייה הייתה קיבולת דלק של עד 1,540 טון (1,520 טון ארוך) של פחם. במהירות שיוט של 10 קשרים (19 קמ"ש), היא יכלה להפליג לטווח של 4,580 מיילים ימיים (8,980 ק"מ). הצוות שלה מנה 35 קצינים ו-708 מלחים. החימוש העיקרי של דויטשלנד כלל ארבעה תותחי SK L/40 בקוטר 28 ס"מ (11 אינץ') בשני צריחים תאומים. החימוש ההתקפי שלה חוזק עם סוללה משנית של 14 תותחי 17 ס"מ (6.7 אינץ') SK L/40 שהותקנו בנפרד. בקזמטים. סוללה של 22 תותחי 8.8 ס"מ (3.5 אינץ') SK L/45 בצריחים בודדים סיפקה הגנה מפני סירות טורפדו. הספינה הייתה חמושה גם בשישה צינורות טורפדו בקוטר 45 ס"מ (17.7 אינץ'), כולם שקועים בגוף הספינה. אחד בחרטום, אחד בירכתיים וארבעה בצד הרוחב. שריון מוצק של קרופ הגן על האונייה. חגורת השריון שלה הייתה בעובי של 140–225 מילימטרים (5.5–8.9 אינץ') בחלק המרכזי, שם היא הגנה על מחסני התחמושת ועל חללי המכונות שלה, בעוד ציפוי דק יותר כיסה את קצוות הגוף. שריון הסיפון הראשי שלה היה בעובי 40 מ"מ (1.6 אינץ'). לצריחי הסוללה הראשיים היו 280 מ"מ (11 אינץ') של ציפוי שריון. דויטשלנד הייתה כלי השיט השני שנשא את השם הזה - אחרי הפריגטה המשוריינת דויטשלנד משנת 1874. הספינה המודרנית נועדה להילחם במערך הקרב הגרמני עם אוניות מערכה אחרות של הצי הקיסרי הגרמני. היא הונחה ב-20 ביולי 1903 במספנת Germaniawerft בקיל, והושקה ב-19 בנובמבר 1904. משפטיה נמשכו מ-3 באוגוסט 1906 עד סוף ספטמבר. דויטשלנד החליפה את אוניית המערכה קייזר וילהלם השני כאוניית הדגל של צי הקרב הפעיל ב-26 בספטמבר, כאשר האדמירל הנסיך היינריך הניף את דגלו. המפקד הראשון שלה היה קפיטן צור זי וילהלם בקר, אם כי הוא שירת על סיפון האונייה רק חודש והוחלף על ידי קפיטן צור זי גינתר פון קרוסיגק בספטמבר. היא שובצה מבחינה טקטית בשייטת אוניות המערכה השנייה, ודחקה את אוניית המערכה הוותיקה וייסנבורג, אם כי כספינת הדגל של הצי היא לא הייתה כפופה למפקד השייטת. הנסיך היינריך היה חדש בפיקוד, והוא פנה לאמן את הצי, תוך שימת דגש על ירי מדויק ותמרון כיחידה. היא השתתפה באימונים בים הצפוני, בדצמבר 1906, לפני שחזרה לקיל. ב-16 בפברואר 1907 שונה שמו של הצי לצי הים הפתוח. תמרוני הצי בים הצפוני הובילו, בתחילת 1907, לשייט לסקיין, דנמרק, ולאחר מכן התקפות מדומה על בסיס הצי הראשי בקיל. תרגילים נוספים בוצעו במאי-יוני. ביוני, שייט נערך לנורווגיה בעקבות הכשרת הצי. לאחר החזרה מנורווגיה, דויטשלנד הפליגה לשווינמינדה בתחילת אוגוסט, שם הצאר ניקולאי השני, קיסר רוסיה פגש את הצי הגרמני ביאכטה שלו Standart. לאחר מכן, הצי התאסף לתמרוני צי הסתיו השנתיים, שנערכו עם עיקר הצי מדי אוגוסט וספטמבר. באותה השנה התעכבו התמרונים כדי לאפשר סקירת צי גדול, כולל 112 ספינות מלחמה, עבור הקייזר וילהלם השני בנתיבי שיליג. בתמרוני הסתיו שלאחר מכן, הצי ערך תרגילים בים הצפוני ולאחר מכן תמרונים משותפים עם הקורפוס התשיעי סביב אפנרד. דויטשלנד חזרה לקיל ב-14 בספטמבר, לאחר סיום התמרונים. בנובמבר היא השתתפה באימוני יחידות בקטגט, לפני שנלקחה למבדוק יבש לצורך שיפוץ שנתי. בפברואר 1908, דויטשלנד השתתפה בתמרוני צי בים הבלטי. עם וילהלם השני על סיפונה, היא נכחה בהשקת הדרדנוט הגרמנית הראשונה, נסאו, ב-7 במרץ, ולאחר מכן נשאה את הקייזר לביקור באי הלגולנד שבמפרץ הגרמני, מלווה בסיירת הקלה ברלין. בחודשים מאי-יוני נערכו אימוני צי מול הלגולנד; יורש העצר וילהלם, בנו של הקייזר, צפה בתרגילים על סיפון דויטשלנד. ביולי 1908, דויטשלנד ושאר הצי הפליגו לאוקיינוס האטלנטי כדי לבצע שיוט אימונים גדול. הנסיך היינריך לחץ לשייט כזה בשנה הקודמת, בטענה שהוא יכין את הצי למבצעים מעבר לים וישבור את המונוטוניות של האימונים במימי גרמניה, אם כי המתיחות עם בריטניה על מרוץ החימוש הימי האנגלו-גרמני המתפתח הייתה גבוהה. הצי עזב את קיל ב-17 ביולי, עבר דרך תעלת הקייזר וילהלם לים הצפוני, והמשיך לאוקיינוס האטלנטי. במהלך השייט, דויטשלנד עצרה בפונשל, פורטוגל וסנטה קרוס דה טנריפה באיים הקנריים. הצי חזר לגרמניה ב-13 באוגוסט. תמרוני הסתיו נמשכו מ-27 באוגוסט עד 12 בספטמבר. מאוחר יותר באותה שנה סייר הצי בערי החוף בגרמניה כחלק ממאמץ להגביר את התמיכה הציבורית בהוצאות הצי. השנה שלאחר מכן - 1909 - עקבה כמעט באותו דפוס. קפיטן צור זי אהלר בהרינג החליף את קרוסיגק באפריל. ביוני, דויטשלנד זכתה ב-Kaiser's Schießpreis (פרס ירי) על קליעה מצוינת. שייט נוסף לאוקיינוס האטלנטי נערך בין 7 ביולי ל-1 באוגוסט, במהלכו דויטשלנד עצרה בבילבאו, ספרד. במהלך הדרך חזרה לגרמניה, צי הים הפתוח התקבל על ידי הצי המלכותי הבריטי בספיטהד. לאחר סבב נוסף של תרגילים, דויטשלנד נכנסה לשיפוץ תקופתי. במהלך השיפוץ, היא קיבלה זרקורים נוספים על הכן והייתה לספינה הראשונה בצי הגרמני שהצטיידה במכונת רנטגן. בסוף 1909 הוחלף הנסיך היינריך באדמירל הנינג פון הולצנדורף, ששמר על דויטשלנד כאוניית הדגל שלו. כהונתו של הולצנדורף כמפקד הצי התאפיינה בניסויים אסטרטגיים, בשל האיום המוגבר של הנשק התת-ימי החדיש והעובדה שאוניות המערכה מסדרת נסאו היו רחבות מכדי לעבור דרך תעלת הקייזר וילהלם. בהתאם לכך, הצי הועבר מקיל לווילהלמסהאפן ב-1 באפריל 1910. במאי 1910 ערך הצי תרגילי אימון בקטגט. אלה היו בהתאם לאסטרטגיה של הולצנדורף, שציפתה למשוך את הצי המלכותי למים הצרים שם. הפלגת הקיץ השנתית הייתה לנורווגיה, ואחריה התקיימה הכשרת צי, במהלכה נערכה סקירת צי נוספת בדנציג ב-29 באוגוסט. דויטשלנד שוב זכתה ב-Schießpreis באותה השנה. בנובמבר, דויטשלנד, בליווי הספינה Hela וספינת המשלוח Sleipner, אירחו את וילהלם השני במהלך חגיגת פתיחת האקדמיה הימית Mürwik בפלנסבורג. לדויטשלנד היה שוקע עמוק מכדי להיכנס למפרץ גלטינג מחוץ לפירת פלנסבורג, אז וילהלם השני עבר לזלייפנר. בסוף השנה נערך שייט אימונים באזור הבלטי. בתחילת מרץ 1911, דויטשלנד נשאה שוב את וילהלם השני להלגולנד; מסע זה לווה בתרגילי צי בסקאגרק ובקטגט באותו חודש. דויטשלנד ושאר הצי קיבלו את שייטות הצי הבריטי והצי האמריקאי בקיל ביוני ויולי. תמרוני הסתיו של השנה היו מוגבלים לים הבלטי ולקטגט, ודויטשלנד זכתה שוב ב-Schießpreis פעם שלישית. מסקר צי נוסף נערכה במהלך התרגילים עבור משלחת אוסטרו-הונגרית שביקרה, שכללה את הארכידוכס פרנץ פרדיננד ואדמירל רודולף מונטקוקולי. תאובלד פון בתמן-הולווג, קנצלר גרמניה, השתתף גם הוא בסקירה, על סיפון דויטשלנד. ב-1 באוקטובר, דויטשלנד שוחררה ממשימתה הטקטית לשייטת השנייה, כאשר הרייכסטאג אישר לצי להחזיק 17 אוניות מערכה בשירות - שייטות I ו-II הכוללות שמונה אוניות מערכה כל אחת, כך שהצי יכול היה כעת להחזיק שתי שייטות מלאות בנוסף לאוניית הדגל. באמצע שנת 1912, עקב משבר אגאדיר, שיט הקיץ יצא לאזור הבלטי רק כדי להימנע מחשיפת הצי במהלך תקופת המתיחות המוגברת עם בריטניה וצרפת. בספטמבר, בעקבות תמרוני הסתיו, דויטשלנד קורקעה בזמן שהותו באזור הבלטי. הנזק שנגרם הצריך עגינה במבדוק יבש, והתיקונים הושלמו עד נובמבר, ואיפשרו לספינה להשתתף בשייט החורף באזור הבלטי. באוקטובר, בתקופת התיקון, קיבל קפיטן צור זי הוגו מירר את הפיקוד על האונייה. ב-30 בינואר 1913, הולצנדורף הוחלף כמפקד הצי, בעיקר בשל מורת רוחו של וילהלם השני מחזונו האסטרטגי. ויצה-אדמירל פרידריך פון אינגנול תפס את מקומו של הולצנדורף באותו יום; אך רק יום אחד לאחר מכן, ב-31, הוא הוריד את דגלו מסיפון דויטשלנד והעבירו לדרדנוט החדשה פרידריך דר גרוסה, שהחליפה את דויטשלנד כאוניית דגל. עיטור החרטום הזהוב שסימן את אוניית הדגל הוסר, ודויטשלנד חזרה לשורות שייטת אוניות המערכה השנייה. האימונים של השנה התנהלו באותו דפוס כמו בשנים קודמות. דויטשלנד חידשה לזמן קצר את תפקידה כאוניית הדגל בסוף 1913, כאשר פרידריך דר גרוסה הייתה במבדוק יבש לצורך תחזוקה תקופתית. ב-14 ביולי 1914 החל שייט הקיץ השנתי לנורווגיה. איום המלחמה במהלך משבר יולי גרם לקייזר וילהלם השני לסיים את השייט מוקדם, לאחר שבועיים בלבד; ועד סוף יולי הצי חזר לנמל. דויטשלנד הגיעה לקיל ב-29, ועברה לווילהלמסהאפן ב-1 באוגוסט. עם פרוץ המלחמה ביולי 1914, דויטשלנד ואחיותיה קיבלו תפקידי סיור בשפך נהר האלבה בזמן ששאר הצי התגייס. תפקיד זה נקטע בין 2 ל-23 באוקטובר, כאשר חזרה האונייה לווילהלמסהאפן, וב-27 באוקטובר עד 4 בנובמבר, לצורך שיפוץ בקיל. ב-10 בנובמבר היא השתתפה בסריקה אל הים הבלטי לכיוון בורנהולם, שהסתיימה ללא אירועים יומיים לאחר מכן. עד 17 בנובמבר, הספינה שוב הוצבה מול החוף ליד האלבה. בעוד אחיותיה חיפו על הפשיטה על החוף האנגלי ב-15–16 בדצמבר, דויטשלנד נשארה בתפקידי שמירה בשפך האלבה. דויטשלנד חזרה לוילהלמסהאפן ב-21 בינואר, שם, יומיים לאחר מכן, אינגנול הפך את האונייה זמנית לאוניית הדגל שלו בזמן שפרידריך דר גרוסה הועברה לאזור הבלטי לצורך אימונים. בתקופה זו התרחש קרב שרטון דוגר, שם הוטבעה הסיירת המשוריינת הגרמנית בליכר ואוניות המערכה של צי הים הפתוח לא הצליחו להתערב. אינגנול, שחזר לפרידריך דר גרוסה ב-1 בפברואר, שוחרר מתפקידו והוחלף על ידי ויצה-אדמירל הוגו פון פול. דויטשלנד חזרה לתפקידי סיור החופים שלה ליד האלבה. ב-21 בפברואר 1915 נכנס דויטשלנד למעגן בקיל, שם נמשכו העבודות עליה עד 12 במרץ. לאחר מכן, דויטשלנד חזרה לאלבה לתפקיד שמירה, וב-14 במרץ היא הפכה לאוניית הדגל של השייטת השנייה תחת קונטר-אדמירל פליקס פונקה, אם כי הוא הוחלף בקונטר-אדמירל פרנץ מאובה ב-12 באוגוסט. ב-21 בספטמבר יצאה האונייה לאימון בים הבלטי, שהסתיים עד 11 באוקטובר, ולאחר מכן נכנסה שוב למבדוק בקיל לצורך תחזוקה. תפקידי הגנת החופים נמשכו בתחילת 1916. דויטשלנד הועברה למבדוק היבש AG Vulcan בהמבורג לצורך תחזוקה נוספת שהתקיימה בין 27 בפברואר ל-1 באפריל 1916. ב-24–25 באפריל 1916, הנובר ואחיותיה הצטרפו לדרדנוטים של צי הים הפתוח כדי לתמוך בסיירות המערכה, שעליהם הוטל שוב לבצע פשיטה על החוף האנגלי. במהלך הדרך אל המטרה, מוקש פגע בסיירת המערכה זיידליץ. היא נותקה כדי לחזור הביתה, ושאר הספינות המשיכו במשימה. עקב ראות לקויה, סיירות המערכה ערכו הפגזה קצרה של נמלי ירמות' ולואוסטופט. המבצע הופסק במהירות, מה שמנע מהצי הבריטי להתערב. ב-4 במאי, דויטשלנד השתתפה בגיחה נגד ספינות בריטיות מול שונית הורנס, ללא תוצאה. תרגילי שייטת באזור הבלטי נמשכו בין 11 ל-22 במאי. ויצה-אדמירל ריינהרד שר, המפקד החדש של צי הים הפתוח, תכנן מיד גיחה נוספת לים הצפוני, אך הנזק לזיידליץ עיכב את המבצע עד סוף מאי. שייטת אוניות המערכה השנייה - בעלת אוניות המערכה החלשות ביותר שהיו מעורבות בקרב, וחסרת כוח בגלל היעדרותם של פרוסן, השומרת על שפך האלבה, ולותרינגן, השחוקה שהוצאה משירות פעיל - הוצבה בחלקו האחורי של מערך הקרב הגרמני. קצת לפני 16:00 CET, סיירות המערכה של קבוצת הסיור I נתקלו בשייטת סיירות המערכה הראשונה הבריטית בפיקודו של דייוויד ביטי. הספינות היריבות החלו בדו-קרב ארטילרי שהביא להשמדתן של אינדפטיגבל, מעט לאחר השעה 17:00, וקווין מרי, פחות מחצי שעה לאחר מכן. בשלב זה, סיירות המערכה הגרמניות הפליגו דרומה כדי למשוך את הספינות הבריטיות לעבר הגוף העיקרי של צי הים הפתוח. לאחר שהבין שהצי הגרמני מגיע לטווח, ביטי הפנה את ספינותיו בחזרה לכיוון הצי הגדול. שר הורה לצי לרדוף אחרי אוניות המערכה הנסוגות של שייטת אוניות המערכה החמישית הבריטית במהירות שיא. דויטשלנד והפרה-דרדנוטים האחרות היו איטיים משמעותית מהדרדנוטים, ונקלעו במהירות לפיגור. עד השעה 19:30, הצי הגדול הגיע למקום ועימת את שר עם עליונות מספרית משמעותית. הצי הגרמני נפגע קשות מהנוכחות של אוניות המערכה מסדרת דויטשלנד האיטיות יותר; אם שר יורה לפנות מיידית לכיוון גרמניה, הוא יצטרך להקריב את הספינות האיטיות יותר כדי לשפר את סיכויי בריחתו. שר החליט להפוך את מסלול הצי בפנייה בו זמנית, תמרון שחייב כל יחידה בקו הגרמני לפנות 180° בו זמנית. כתוצאה מפיגור, האוניות של שייטת אוניות המערכה השנייה לא יכלו להתאים למסלול החדש בעקבות הפנייה, ולכן דויטשלנד וחמש האוניות האחרות של השייטת היו ממוקמות בצד המנותק של הקו הגרמני. מאובה שקל להזיז את ספינותיו לחלק האחורי של הטור, אחרי הדרדנוטים של שייטת אוניות המערכה השלישית, אך החליט נגד זה כשהבין שהתנועה תפריע לתמרון של סיירות המערכה של היפר. במקום זאת, הוא ניסה להציב את ספינותיו בראש הטור. אבל עד שהשייטת השנייה הגיעה למעמדה בראש המערך, הורה שר על פנייה לאחור נוספת, שהציבה אותם בחלק האחורי של הצי הגרמני. עד השעה 21:00, שר הפנה את הצי בפעם השלישית, אך המהירות האיטית של שלזיין ושאר הפרה-דרדנוטים בשייטת גרמו להם לצאת מעמדתם, לצד המנותק של הצי. מאוחר יותר בערב היום הראשון של הקרב, סיירות המערכה של קבוצת הסיור I הלחוצות קשות נרדפו על ידי הבריטים. הנובר ושאר מה שנקרא "ספינות חמש דקות" באו לעזרתם על ידי הפלגה בין שייטות סיירות המערכה המנוגדות. אוניות אלו היו מעורבות בקרב לזמן קצר מאוד, בעיקר בגלל הראות הלקויה. בגלל הראות הלקויה הירי שלהם לא היה יעיל. דויטשלנד ירתה רק פגז אחד מתותחי ה-28 ס"מ שלה בשלב זה. מאובה החליט שלא מומלץ להמשיך במאבק נגד סיירות המערכה החזקות בהרבה מאוניותיו, ולכן הורה לפנות 8 נקודות דרומה. מאוחר בליל 31 במאי, הצי התגבש מחדש למסע הלילה חזרה לגרמניה; דויטשלנד, פומרן והנובר נסוגו מאחורי קניג ושאר הדרדנוטים של שייטת אוניות המערכה השלישית לכיוון האחורי של הטור. הנובר אליה הצטרפו שאר חברי השייטת שלה: הסן, שלזיין ושלזוויג-הולשטיין. הסן התמקמה בין הנובר ופומרן, בעוד שתי האוניות האחרות התמקמו בחלק האחורי של הטור. משחתות בריטיות ביצעו סדרה של התקפות נגד הצי, שחלקן כוונו נגד דויטשלנד. בתגרה, דויטשלנד וקניג התרחקו מהמשחתות התוקפות, אך לא הצליחו לזהות מטרות בבירור מספיק כדי לירות בהן ביעילות, דויטשלנד ירתה רק כמה פגזי 8.8 ס"מ בערפל ללא השפעה. זמן קצר לאחר מכן, פומרן נפגעה על ידי טורפדו אחד לפחות מהמשחתת אונסלאוט; הפגיעה פוצצה מחסן תחמושת שהשמיד את האונייה בפיצוץ אדיר. שברי האונייה ירדו כגשם על דויטשלנד. למרות האכזריות של הלחימה הלילית, צי הים הפתוח הצליח לעבור דרך הכוחות הקלים הבריטיים מבלי למשוך את תשומת לב אוניות המערכה של ג'ליקו, ובהמשך הגיע לשונית הורנס בשעה 04:00 ב-1 ביוני. הצי הגרמני הגיע לווילהלמסהאפן כמה שעות לאחר מכן, שם תפסו הדרדנוטים אוניות המערכה מסדרת נסאו ואוניות המערכה מסדרת הלגולנד עמדות הגנה, בעוד האוניות שניזוקו ואוניות השייטת השנייה נכנסו לתוך הנמל. במהלך הקרב, דויטשלנד ירתה רק פגזי 28 ס"מ בודדים וחמישה פגזי 8.8 ס"מ. לא נגרם לה נזק במהלך הקרב. אחרי קרב יוטלנד, הצי החליט אז למשוך את ארבע האוניות שנותרו מסדרת דויטשלנד, בשל התיישנותן ופגיעותן להתקפות תת-מימיות, כפי שהוכח מאובדן פומרן, לפיכך, הם נותקו מצי הים הפתוח והוחזרו לתפקידי שמירה באלבה. הניסיון ביוטלנד הוכיח שלפרה-דרדנוטים לא היה מקום בקרב ימי עם דרדנוטים, ולכן הם נותרו מאחור כשצי הים הפתוח יצא שוב לפעולה ב-18 באוגוסט. ביולי החליף קפיטן צור זי רודולף ברטלס את מירר כקברניט האונייה; הוא החזיק בתפקיד רק חודש, לפני שהוא הוחלף בתורו על ידי המפקד האחרון של דויטשלנד, קפיטן צור זי ריינהולד שמידט. בסוף 1916 הוצאו אוניות השייטת השנייה מצי הים הפתוח. מ-22 בדצמבר 1916 עד 16 בינואר 1917, דויטשלנד עגנה ללא מעש במפרץ קיל. ב-24 בינואר נלקחה האונייה להמבורג, שם נכנסה למבדוק היבש לצורך תחזוקה; עבודה זו נמשכה עד 4 באפריל. בתקופה זו במספנה, הזוג הקדמי ביותר של תותחי 8.8 ס"מ במבנה העילי של דויטשלנד הוסרו ושני תותחי 8.8 ס"מ נגד מטוסים הותקנו במקומם. דויטשלנד הפליגה מנתיבי אלטנברוך בשפך האלבה ב-28 ביולי ולאחר מכן אל הים הבלטי להמשך תפקידי שמירה. במהלך תקופה זו, היא שימשה לזמן קצר כאוניית הדגל של פיקוד הגנת החוף במערב הבלטי, אם כי ב-10 בספטמבר החליפה אותה הסיירת שטטין. ב-15 באוגוסט פורקה שייטת אוניות המערכה השנייה. כעבור שבועיים, ב-31 באוגוסט, הגיעה דויטשלנד לקיל, שם היא הושבתה ב-10 בספטמבר. לאחר מכן, הוסרו מדויטשלנד התותחים שלה לפני שהיא הועברה לוילהלמסהאפן כדי לשמש כספינת בסיס. רבים מהתותחים שלה הוסבו לשימוש בחוף, כתותחי חוף, תותחי שדה או תותחי רכבת. ב-25 בינואר 1920 האונייה נמחקה מרשימות הצי ונמכרה לגריטה, אשר הושלמה עד 1922. עיטור החרטום של האונייה מוצג בבית הספר לנשק תת-מימי אקנרפורדה, והפעמון שלה נמצא במאוזוליאום של הנסיך היינריך באחוזת המלמרק. מדיה וקבצים בנושא דויטשלנד בוויקישיתוף