laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
קרחון אוטאגו

קרחון אוטגו (באנגלית: Otago Glacier) הוא קרחון ברכס המלכה אליזבת, חלק מרכס המלכה אלכסנדרה שבההרים הטראנס-אנטארקטיים, הממוקם באזור חוף שקלטון, של שטח חסות רוס, שבאנטארקטיקה. אורכו של הקרחון 37 קילומטרים. גובהו של הקרחון 300 מטרים מעל פני הים. הקרחון מנקז את המדרונות הצפון-מזרחיים של הר מרקהאם. הקרחון נשפך אל קרחון נמרוד, בסמוך ממזרח לפסגות סבאטון. שמו של הקרחון ניתן לו על ידי משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד, אשר חקרה את אנטארקטיקה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1961 – 1962. הקרחון נקרא על שמה של אוניברסיטת אוטגו שבניו זילנד. קרחון אוטאגו באתר הסקר הגאולוגי של ארצות הברית קרחון אוטאגו באתר הגאזט האנטארקטי של ממשלת ניו זילנד קרחון אוטאגו באתר הגאזט האנטארקטי של ממשלת אוסטרליה קרחון אוטאגו באתר הגאזט האנטארקטי המשווה SCAR של ממשלת אוסטרליה קרחון אוטאגו באתר mindat מחשבון מרחקים - המרחק מקרחון אוטאגו לאתרים סמוכים מזג אוויר נוכחי עדכני בקרחון אוטאגו (וכן זמני זריחת/שקיעת שמש/ירח עדכניים) תחזית מזג אוויר עדכנית ארוכת טווח עבור קרחון אוטאגו נתוני מזג אוויר היסטוריים עבור קרחון אוטאגו סטטיסטיקות מזג אוויר עבור קרחון אוטאגו ההודעה הרשמית על מתן שמות אנטארקטיים בצו פרסום השמות הרשמי של ממשלת ניו זילנד גאזט השמות האנטארקטיים הרשמי של ארצות הברית מידע גאוגרפי והיסטורי מידע גאוגרפי
מוריס מאירסון

מוריס מאירסון (17 בדצמבר 1893 – 25 במאי 1951) היה בעלה של גולדה מאיר (לימים ראש ממשלת ישראל). מאירסון נולד ב-17 בדצמבר 1893 בשיקגו, אילינוי, ליצחק וללסה רבקה לבית פליישמן. מאירסון אהב מוזיקה ושירה ובבחרותו הצטרף לחבורת הצעירים היהודים הסוציאליסטים. בשנת 1915 הכיר מאירסון את גולדה מאבוביץ' בתקופה בה שהתה גולדה אצל אחותה ובעלה. בהשפעת בואם למילווקי של מבקרים מארץ ישראל כדוד בן-גוריון ויצחק בן-צבי, התגבשה בגולדה נחישות לעלות לארץ ישראל, והיא הצליחה לשכנע את מוריס לעלות עימה בעתיד. ב-24 בדצמבר 1917 התחתנו השניים בבית הוריה של גולדה במילווקי, ועל אף שהעדיפה חתונה אזרחית, שוכנעה על ידי אמה לערוך נישואים יהודיים. בחורף 1918 זכתה גולדה להכרה על פעילותה כשנבחרה על ידי הקונגרס היהודי האמריקאי לאחת מהצירות של מילווקי. למורת רוחה של משפחתה, היא הרבתה בנסיעות פוליטיות על חשבון זמנה עם בעלה. ב-1921 הפליגו מאירסון יחד עם אחותה של גולדה ומשפחותיהן לארץ ישראל בספינה רעועה בשם "פוקהונטס" (SS Pocahontas). הנסיעה, שהייתה צפויה לארוך שבועיים, ארכה 44 ימים והייתה רצופת אסונות ואירועים מוזרים אחרים, בהם שביתת מלחים, התאבדותו של רב החובל, והתערערות נפשו של אחיו. הספינה הגיעה ליפו, אולם הסבלים הערבים סירבו להוריד את העולים לחוף, והספינה המשיכה לנמל אלכסנדריה שבמצרים. משם הגיעו מאירסון ושאר העולים ביולי 1921 ברכבת לתל אביב. עם הגעתם לארץ ישראל התגוררו שתי המשפחות בדירה שכורה בתל אביב. מתל אביב עברו הזוג מאירסון למרחביה בעמק יזרעאל, שבו היה לזוג מאירסון ידיד ותיק מאמריקה. במרחביה חששו תחילה ממי שנראתה כבת תפנוקים אמריקאית שבהגיעה לארץ ישראל העדיפה לעסוק בהוראת אנגלית ולא בעבודת כפיים, אולם בסוף ניאותו לקבלה. מוריס התקשה להסתגל לתנאי החיים הקשים ולחוסר הפרטיות. הוא גם סירב בעקשנות להביא ילד לעולם כל עוד התגוררו בקיבוץ, ויאלצו לגדלו בדרך השיתופית שהייתה נהוגה בקיבוץ. בעקבות מחלתו ונפילתו למשכב למשך כמה שבועות, המליץ להם הרופא לעזוב את מרחביה בהקדם האפשרי. במרץ 1923, לאחר שהות של כשנה וחצי בקיבוץ, חזר הזוג לתל אביב ואחר כך עבר לירושלים, שם סידר להם דוד רמז עבודה במשרדי סולל בונה. מוריס עבד בהנהלת חשבונות וגולדה עבדה כקופאית במשרה חלקית. בירושלים נולדו להם בן ובת - מנחם ושרה. ב-1928 הציע לה דוד רמז, שהתיידד עמה, היה ער למצוקתה, ולימים אף הפך למאהב שלה, לשמש מזכירת מועצת הפועלות בהסתדרות. תפקיד זה הפך את מאירסון, שהייתה שייכת למפלגת "אחדות העבודה" שלימים הפכה למרכיב מרכזי של מפא"י, לראש ארגון נשים ציוני גדול. היא ניהלה חיים עמוסי פעילות ונסיעות, והייתה לנואמת נחשבת. מפאת העבודה היה עליה לעבור ב-1928 לתל אביב עם ילדיה. באותה תקופה בעלה פקד אותה רק בסופי שבוע. חיי הנישואים שלהם החלו להתפורר, ובשנת 1943 נפרדו במוצהר, אולם הם מעולם לא התגרשו, ונותרו נשואים עד לפטירתו. ב-25 במאי 1951 נפטר מוריס מאירסון בגיל 57 בעת שביקר בביתה של מאיר בירושלים, כאשר התכוננה לחזור ארצה מניו יורק ולא שהתה בביתה. הוא נטמן בבית העלמין נחלת יצחק. מוריס מאירסון באתר seligman Golda Meir: An Outline of a Unique Life יוסי גולדשטיין, גולדה: ביוגרפיה, עמ' 300–301. בצילה ולבד: מוריס מאירסון באתר חיים של אחרים, 30 בנובמבר 2019 מוריס מאירסון באתר GRAVEZ
פארסכור

פארסכור (בערבית: فارسكور) היא אחת הערים במחוז דמיאט במצרים, והיא הבירה של נפת פארסכור. בעיר נערך קרב פארסכור בשנת 1250, במהלך מסעות הצלב. לפני מהפכת הקצינים החופשיים, פארסכור הייתה חלק ממחוז א-דקהלייה. נכון ל-2006, כיום יש בפארסכור כ-36,850 תושבים. קרב פארסכור WebCite query result, www.webcitation.org ערך זה הוא קצרמר בנושא מצרים ובנושא יישובים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סמל גיברלטר

סמל גיברלטר הוא שלט אצולה שהוענק לגיברלטר לראשונה עם הרשאה מלכותית בטולדו, ב-10 ביולי 1502, על ידי איזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה בתקופת השלטון הספרדי על גיברלטר. שלט האצולה מורכב ממגן ותיאור של מבצר בעל שלושה מגדלים אדומים מעל מפתח מזהב התלוי מהפתח הקדמי של המבצר. שלט האצולה מתואר בהרשאה המלכותית של המלכה איזבלה הראשונה כך: מגן אשר על שני שלישיו העליונים להיות תחום לבן; בתחום הנ"ל נמצא מבצר אדום; מתחת למבצר הנ"ל, בשליש האחר של המגן, המוכרח להיות תחום אדום כאשר מוכרחת להיות רצועה לבנה בין המבצר והתחום האדום הנ"ל; שם יהיה מפתח מזהב שעליו להיות תלוי בשרשרת למבצר הנ"ל... הסמל הוא שלט אצולה הכולל מגן הצבוע בשני השלישים העליונים בלבן (ארז'ן) ובתוכו מתוארת טירה אדומה בת שלושה מגדלים. השליש התחתון צבוע אדום (גולס) ובמרכזו תלוי מפתח בצבע זהב (אור) אשר תלוי ממרכז הטירה. שלט האצולה של גיברלטר יונק את שורשיו מההרלדיקה של ממלכת קסטיליה, הממלכה הגדולה והחשובה ביותר בספרד של ימי הביניים, בה הייתה המלכה איזבלה הראשונה. בפתיחה להרשאה המלכותית לשלט האצולה של גיברלטר נאמר כך: ואנחנו, בהערכה נכונה, ובהכרה כי העיר הנ"ל היא מאוד חזקה ועל ידי מיקומה היא המפתח בין ממלכותינו לימים המזרחיים והמערביים [הים התיכון והאוקיינוס האטלנטי] והזקיף והמגן של המיצר של הימים הנ"ל, אשר אין ספינות של אחד מהעמים היושבים בימים הללו יכולות לעבור ללא בקשת רשות. הרעיון שגיברלטר היא המפתח לספרד או לים התיכון מקורו עוד לפני הכיבוש הספרדי. על ממשיכיו של המפקד המוסלמי ברברי טאריק בן זיאד, שפלש לספרד דרך גיברלטר בשנת 711, נאמר שהם אימצו את הסמל של המפתח בעת שהתיישבו בגרנדה. כיום, שלט האצולה הרשמי הנמצא בשימוש אצל ממשלת גיברלטר מורכב משלט האצולה המקורי בתוספת מוטו:Montis Insignia Calpe, שמשמעותו "הסמל של הר הצוק" (Mons Calpe היה השם הלטיני של צוק גיברלטר בפי הרומאים) שניתן על ידי המכללה להרלדיקה בשנת 1836 במטרה להנציח את המצור הגדול על גיברלטר שהתרחש בשנים 1779-1783. זהו שלט האצולה העתיק ביותר הנמצא כיום בשימוש בטריטוריות הבריטיות שמעבר לים, והיחיד במינו בשל העובדה שזהו הסמל המגן היחיד שמקורו בתקופה שלפני שלטונה של בריטניה הקולוניאלית במקום. הסמל שונה מהחותם הרשמי של גיברלטר המכיל את צוק גיברלטר ולפניו ספינה שטה. לא ידוע מתי נוצר החותם הרשמי. החל משנת 1982 שימש הסמל גם כדגל גיברלטר וכן כדגל מושל גיברלטר. סמל ממשלת גיברלטר זהה לסמל הממלכה המאוחדת עם סמל גיברלטר בתחתיתו. דגל גיברלטר המנון גיברלטר גלריית סמלי הממלכה המאוחדת מדיה וקבצים בנושא סמל גיברלטר בוויקישיתוף הסמלים הלאומיים של גיברלטר באתר מושל גיברלטר (באנגלית) ויליאם ג'קסון (1990), "The Rock of the Gibraltarians. A History of Gibraltar", מהדורה שנייה. גרנדון, נורת'האמפטונשייר, הממלכה המאוחדת. עמ' 72 אלכסנדר סליזל מקנזי (1829), "A Year in Spain", עמ' 332 Discover Pocket Guide to Gibraltar עמ' 68 לן סאמנר, "British Colours & Standards 1747-1881 (2): Infantry", הוצאת אוספריי, 2001, עמ' 9
ז'אן-באטיסט לאנדה

ז'אן-באטיסט לָאנְדֶה (בצרפתית: Jean-Baptiste Landé, מת ב-26 בפברואר 1748) היה רקדן בלט צרפתי, שפעל בשוודיה, דנמרק ורוסיה. הוא מייסד בלט מריאינסקי הרוסי. לנדה עבד בשירות חצר המלכות הפולנית בדרזדן כאשר פרדריק הראשון, מלך שוודיה הזמין אותו לחצרו בשנת 1721. הוא מונה למנהל המחולות של החצר השוודית וב-1723 היה למנהל תיאטרון האופרה הצרפתי בבולהוסט בסטוקהולם, שלו נתן את השם "האקדמיה המלכותית למוזיקה ולמחול". ב-1726 היה למנהל בלט אורח של התיאטרון הראשון בדנמרק, ה"Lille Grönnegade theatre" ‏ (1728-1722), שם הופיע עם אשתו. הוא עזב את שוודיה ב-1728, בעקבות סכסוך עם השחקן שארל לנגלואה, שקרא תגר על מעמדו בתיאטרון כשארגן בעצמו את מחזותיו הוא בבולהוסט. לנדה יצא לדנמרק, שם נסגר באותה שנה התיאטרון היחיד הפעיל, וניסה לפתוח תיאטרון משלו, אבל בשנים 1730–1746 חל איסור על תיאטרון בדנמרק, ולאנדה התפרנס מהוראת מחול. בשנת 1734 הוזמן לאנדה לרוסיה, שם התמנה למנהל בלט באקדמיה הצבאית. לאחר הופעת בלט לפני אנה, קיסרית רוסיה בשנת 1735, נוסד בית הספר הרוסי לבלט בשנת 1738, עם לאנדה כמנהל הבלט. הוא הכשיר את הרקדנים הראשונים ברוסיה, שנאספו מבין אנשי הסגל בארמון המלכו תי: טימופיי בובליקוב, ניקולאי צ'וגלוקוב, אפאנאסי טופורקוב, איוואן שאטילוב, ניקולאי טולובייב, סרגיי צ'אלישקין, אנדריי זאמרין ואנדריי נסטרוב. מן הנשים גויסו יליזווטה, אבדוטיה טימופייבה ואקסיניה סרגייבה. לאנדה היה מדריך הריקוד של קתרינה הגדולה אחרי בואה לרוסיה בשנת 1744. מדיה וקבצים בנושא ז'אן-באטיסט לאנדה בוויקישיתוף vaganova.ru michaelminn.net From the Biography of the First Russian Ballet Company, By Ludmila Starikova, Ph.D. The history of the Royal Danish Ballet, by Erik Aschengreen מייקל מין, ביוגרפיה של ז'אן-באטיסט לאנדה אוגוסט 1988 אריק אשנגרין, היסטוריה של הבלט המלכותי של דנמרק, אוניברסיטת קופנהגן אישים מפורסמים בסנקט פטרבורג, ז'אן-באטיסט לאנדה מתוך הביוגרפיה של להקת הבלט הראשונה, סטובייטסקי בלט, גיליון 5 1988, ד"ר לודמילה סטאריקובה
עשרה ברמדאן (עיר)

עשרה ברמדאן (בערבית: العاشر من رمضان, תעתיק מדויק: אלעאשר מן רמצ'אן) היא עיר במחוז א-שרקיה שבצפון מצרים. עשרה ברמדאן היא בין הערים המתועשות ביותר במצרים. לפי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2023 אוכלוסיית העיר מנתה 263,321 בני אדם. היא נהנית מקרבה לבירת מצרים, קהיר, ונחשבת לחלק מקהיר רבתי. העיר נוסדה בשנת 1977 במטרה למשוך מהגרים ומקומיים מתוך כוונה לספק הזדמנויות תעסוקה לנוער המדינה, כמו גם להרחיק אנשים מעמק הנילוס כדי להקל על הלחץ על התשתיות הקיימות ולהפחית עומסים. העיר נקראה על שם התאריך בלוח המוסלמי בו פרצה מלחמת יום הכיפורים, ומבחינה זו יש בשם דמיון אטימולוגי למקרה של העיר שישה באוקטובר. עשרה ברמדאן ממוקמת על הכביש המהיר המדברי של קהיר-איסמעיליה, במרחק 46 ק"מ מקהיר ו-20 ק"מ מהעיר בילביס. 47 מיליון לירות מצריות הושקעו בייעור בעיר. חלק מהתעשיות הקיימות בעיר כוללות תעשיות אלקטרוניקה, עיבוד מזון, בגדים מוכנים, פלסטיק, נייר, טקסטיל, חומרי בניין, פלדה, תרופות ורהיטים. ישנם אזורי תעשייה רבים בעיר. מדיה וקבצים בנושא עשרה ברמדאן בוויקישיתוף Egypt: Governorates, Major Cities & Towns - Population Statistics, Maps, Charts, Weather and Web Information, citypopulation.de Wayback Machine, web.archive.org, ‏2016-03-18 ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים במצרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הקורפוס ה-16 (האימפריה העות'מאנית)

הקורפוס ה-16 של האימפריה העות'מאנית (בטורקית: 16 ncı Kolordu או On Altıncı Kolordu) היה קורפוס של הצבא העות'מאני. הוא הוקם במהלך מלחמת העולם הראשונה. הקורפוס לחם במהלך קרב ביטליס, כחלק מהמערכה בקווקז במלחמת העולם הראשונה, תחת פיקודו של מוסטפא כמאל פאשה, אשר הביא לעצירת ההתקדמות הצבאית הרוסית לעבר אסיה הקטנה. לאחר הקרב מונה מוסטפא כמאל למפקד הארמייה השנייה. באוגוסט 1916, בדצמבר 1916, הקורפוס נבנה כך: הקורפוס ה-16 (קווקז) הדיוויזיה ה-5, הדיוויזיה ה-8 באוגוסט 1917 נבנה הקורפוס כדלקמן: הקורפוס ה-16 (קווקז) הדיוויזיה ה-5, הדיוויזיה ה-8 Edward J. Erickson, Order to Die: A History of the Ottoman Army in the First World War, Greenwood Press, 2001, ISBN 0-313-31516-7, p. 134, 154. Edward J. Erickson, Order to Die: A History of the Ottoman Army in the First World War, Greenwood Press, 2001, ISBN 0-313-31516-7, p. 170.
יחסי אוסטריה–כווית

יחסי אוסטריה–כווית הם יחסי החוץ בין אוסטריה וכווית. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1965. השגרירות האוסטרית בכווית סיטי נחנכה רשמית בשנת 1979. השגריר האוסטרי הראשון נכנס לתפקידו בשנת 1983. בשנת 1984 כווית פתחה את שגרירותה בבירה האוסטרית וינה. החשיבות הגוברת של כווית כשוק הסחורות, כמדינת מעבר ושוק פיננסי גרמה להעצמת היחסים הדו-צדדיים. ביקורו של קנצלר אוסטריה ברונו קרייסקי בשנת 1981 עמד בתחילת ההתפתחות הזו. שר החוץ האוסטרי ארווין לנץ ביקר בכווית בשנת 1984, ובשנת 1986 הגיע שר החוץ הכוויתי והאמיר הנוכחי, שייח' סבאח אל-אחמד אל-ג'אבר אל-סבאח לווינה. נקודת שיא נוספת ביחסים הדו-צדדיים הייתה ביקורם של נשיא אוסטריה קורט ולדהיים וסגן הקנצלר אלויס מוק בכווית בשנת 1988. בשנת 1996 ביקרה מזכירת המדינה האוסטרית בניטה פררו-ולדנר בכווית, ובעקבותיה הגיע ביקור נוסף במאי 2003. בנובמבר 2004 נשיא יו"ר המועצה הלאומית של אוסטריה, אנדראס קול, נפגש עם חברי הנהגת המדינה בכווית. במאי 2007, שרת החוץ האוסטרית, אורסולה פלסניק, נפגשה גם עם נציגי המדינה הכווייתיים המובילים, האמיר, ראש הממשלה, שר החוץ ויו"ר העצרת. השיא האחרון ביחסים בין שתי המדינות היה בביקור הרשמי של נשיא הבנק המרכזי האוסטרי היינץ פישר בפברואר 2009, אשר לווה על ידי שר הכלכלה האוסטרי, ריינהולד מיטרלהנר ושר הבריאות האוסטרי, אלויס שטגר. התקיימו שיחות עם האמיר, נסיך הכתר, סגן ראש הממשלה וכן יו"ר האספה. הנשיא הפדרלי חנך גם את הפורום הכלכלי האוסטרי-כווית. סגן נשיא אוסטריה של לשכת המסחר האוסטרית יחד עם נשיא לשכת המסחר והתעשייה של כווית חתמו על פרוטוקול של שיתוף פעולה דו-צדדי. ב-2019 ביקר בכווית הקנצלר סבסטיאן קורץ אשר נפגש עם האמיר ובכירים נוספים בממשל ובעולם העסקים. במהלך המחצית הראשונה של שנות השמונים, היקף הסחר השנתי היה סביב 45–48 מיליון אירו לפני ירידה לכ-22–23 מיליון אירו בשנים שלאחר הפלישה העיראקית לכווית ב-1990. בשנת 1996, שוב הגיע הסחר לסכום של יותר מ-40 מיליון אירו. באמצע שנות האלפיים היקף חילופי הסחורות טיפס לקצת פחות מ-70 מיליון אירו בשנה. בשנת 2008 נחצה לראשונה רף 100 מיליון אירו. השיא הגיע בשנת 2013 כאשר היקף המסחר, בין היתר בשל ייצוא הנפט הכוויתי לאוסטריה, עמד על 520 מיליון אירו. בשנת 2016 הוחלפו סחורות בשווי כולל של 120 מיליון אירו. עשרות אלפי כוויתים מבקרים באוסטריה באופן קבוע, רובם מגיעים במהלך חודשי הקיץ. מדינות זלצבורג, וינה וטירול הן בין היעדים המובילים לתיירים מכווית. כווית מחזיקה באוסטריה שגרירות בווינה. אוסטריה מחזיקה בכווית שגרירות בכווית סיטי. מדיה וקבצים בנושא יחסי אוסטריה–כווית בוויקישיתוף יחסי אוסטריה–כווית באתר שגרירות כווית באוסטריה כלכלה באתר שגרירות אוסטריה בכווית שגרירות אוסטריה בכווית
הדיוויזיה ה-19 (האימפריה העות'מאנית)

הדיוויזיה ה-19 של הצבא העות'מאני (בטורקית: 19. Piyade Tümeni) הייתה דיוויזיה עות'מאנית שלחמה במלחמת העולם הראשונה. ב-20 בינואר 1915 מונה מוסטפא כמאל פאשה למפקד הדיוויזיה, ועד מהרה היא הוצבה בחצי האי גליפולי. הדיוויזיה לחמה בגבורה במהלך מערכת גליפולי ולזכותה נזקף חלק גדול מעמידת הכוחות העות'מאניים נגד כוחות מדינות ההסכמה. בינואר 1916 הועברה הדיוויזיה יחד עם הדיוויזיה ה-20 לגליציה, שם הן לחמו כחלק מהקורפוס ה-15 נגד כוחות צבא האימפריה הרוסית. באוגוסט 1917 הועברה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-15 לארץ ישראל, שם היא לחמה במהלך קרב באר שבע. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות בארץ ישראל, עד להשמדתה בקרב מגידו. 20 בינואר 1915 - 8 באוגוסט 1915: מוסטפא כמאל אטאטורק 8 באוגוסט 1915 - 16 באוקטובר 1916: מהאמט שפיק אקר (אנ') החל מ-16 באורטובר 1916: אהמט סאדאת דוגרואר (Ahmet Sedat Dogruer) סמי סאביט קאראמאן (אנ') רגימנט הרגלים ה-57 רגימנט הרגלים ה-72 רגימנט הרגלים ה-77 מחלקת מקלעים גדוד הפרשים החמישי 4 גדודי ארטילריה ארצ'יבלד וייוול, מסעי המלחמה בארץ-ישראל, הוצאת מערכות, 1951, בתרגום עמיהוד ארבל (עמודים 114-115, 143, 168) ג'ון ד. גריינג'ר, הלחימה על ארץ-ישראל 1917, הוצאת מודן בשיתוף הוצאת 'מערכות', 2006 ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה צבאית ובנושא האימפריה העות'מאנית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יחסי ונואטו–קובה

יחסי ונואטו–קובה הם היחסים הבילטרליים שבין ונואטו לקובה. יחסים אלו החלו זמן קצר לאחר שונואטו קיבלה את עצמאותה מצרפת ובריטניה ב-1980. ונואטו וקובה החלו לקיים יחסים דיפלומטיים רשמיים בשנת 1983. ונואטו הצטרפה לארגון המדינות הבלתי-מזדהות בשנת 1983, ויצרה בשנת 1986 יחסים דיפלומטיים הן עם ברית המועצות והן עם ארצות הברית. בשנת 1984, ביקרה משלחת דיפלומטית קובנית בוונואטו על מנת לחזק את היחסים בין המדינות. ונואטו הייתה מקום הולדתו של הסוציאליזם המלנזי (אנ'), דוקטרינה שקודמה על ידי ראש הממשלה וולטר ליני (אנ'), המשלבת בין סוציאליזם, נצרות וערכים מלנזיים מסורתיים, שהקנתה לוונואטו וקובה מידה מסוימת של שותפות אידאולוגית - אם כי ניתן לראות את הסוציאליזם המלנזי כקרוב יותר לקומוניזם הנוצרי מאשר למרקסיזם. אולם בשנת 1983, שר החוץ של ונואטו, סלה מוליסה הצהיר כי הצטרפותה של ונואטו למדינות הבלתי-מזדהות נולדה מתוך רצון לנייטרליות, וכי "ממשלת ונואטו אינה דבקה באידאולוגיה כלשהי". ליני איבד את תפקידו ב-1991, ותחת יורשו מקסים קרלוט קורמן, ההתקרבות לקובה, לוב וברית המועצות דעכה. בשנות ה-2000, התעוררו היחסים הרדומים שבין שתי המדינות, במיוחד לאור המעורבות האזורית של קובה באוקיינוס השקט. קובה מעניקה כיום סיוע רפואי לוונואטו ולמדינות אחרות באוקיאניה. החל מספטמבר 2008, שבעה עשר ונואטים לומדים רפואה בקובה, כאשר הוצאותיהם משלמות על ידי הממשלה הקובנית. במקביל, רופאים קובנים נשלחו לעבוד בוונואטו. בספטמבר 2008 התקיימה ועידה בינלאומית בהוואנה עם נציגי ונואטו וקובה. בוועידה דנו המשתתפים ב"חיזוק שיתוף הפעולה בתחומי הבריאות, הספורט והחינוך. בנוסף על כך, הרשויות הקובניות התחייבו לסייע למדינות האוקיינוס השקט בהתמודדות עם משבר האקלים. Huffer, Elise (1993). Grands hommes et petites îles: La politique extérieure de Fidji, de Tonga et du Vanuatu (בצרפתית). ISBN 2-7099-1125-6. MILES, William F.S., Bridging Mental Boundaries in a Postcolonial Microcosm: Identity and Development in Vanuatu, Honolulu: University of Hawaii Press, 1998, ISBN 0-8248-2048-7, pp.25-6 "Small Island States and Global Challenges", Cuban News Agency, September 30, 2008 "Cuban Physicians to Aid 81 Nations", Prensa Latina, March 29, 2008 "Pacific and Cuba meet to discuss co-operation". Radio New Zealand International. 17 בספטמבר 2008. אורכב מ-המקור ב-22 במאי 2011. נבדק ב-2009-06-20. Representatives from Kiribati, Tuvalu, Nauru, Solomon Islands, Fiji, Tonga, Vanuatu, Samoa, Micronesia and Papua New Guinea are attending the first Cuba-Pacific Islands ministerial meeting that ends on Thursday. {{cite news}}: (עזרה) "Cuban Foreign Minister Opens Cuba-Pacific Islands Meeting". Cuban News Agency. 16 בספטמבר 2008. אורכב מ-המקור ב-14 ביוני 2009. נבדק ב-2009-06-20. Perez Roque expressed Cuba's special interest in helping small developing islands which are threatened to be submerged by the ocean as a result of climate change. {{cite news}}: (עזרה)
Battlefield V

Battlefield V הוא משחק ירי בגוף ראשון שפותח על ידי DICE ושווק על ידי Electronic Arts. המשחק, כמו קודמיו בסדרת באטלפילד, תומך במצב משחק און ליין מרובה משתתפים (Multiplayer) בנוסף למצב שחקן יחיד "קמפיין" (Single Player). המשחק יצא לאור ב-20 בנובמבר 2018 לפלטפורמות Windows, פלייסטיישן 4 ו-Xbox One. המשחק מתרחש בזמן מלחמת העולם השנייה. המשחק מתרחש במהלך מלחמת העולם השנייה, ולאורך עלילתו מציג את השדרוגים שהוצגו בשדה הקרב בחזיתות השונות. "My Country Calling" - פרולוג המשחק נפתח בסצנה מתוך המשימה "Storm of Steel" בבאטלפילד 1 ובה חייל אמריקאי מתייצב מול חייל גרמני והשניים לא יורים אחד בשני, אלא מורידים את הנשק כלפי מטה. לאחר מכן נשמעת הכרזת המלחמה של בריטניה נגד גרמניה הנאצית על ידי נוויל צ'מברלין. השחקן מבקר בחמש חזיתות שונות, הראשונה כצנחן בריטי בנרוויק, השנייה כמפקד טנק טיגר גרמני ליד טוברוק (במשימה האחרונה יחזור השחקן לשחק כאותו מפקד), השלישית כצלף צרפתי בתוניסיה שאורב ליחידה גרמנית, הרביעית כטייס קרב גרמני הנלחם נגד הפצצת חיל האוויר המלכותי מעל המבורג והחמישית והאחרונה כחייל בריטי שנלחם עד כוחותיו האחרונים נגד מתקפה נאצית. 1942 - Under No Flag המשימה הראשונה בקמפיין מספרת את סיפורו הדמיוני של בילי ברידג'ר, שודד בנקים בריטי שנעצר וחתם על עסקה עם הצבא הבריטי. ברידג'ר נשלח יחד עם ג'ורג' מייסון, לוחם קומנדו מבוגר ומנוסה בשירות הסירות המיוחד לצפון אפריקה. מטרת המשימה היא להניח פצצות על מטוסי שטוקה גרמניים. לאחר מכן צריך השחקן להרוס את האספקה של הלופטוואפה בבסיס אחר ולהרוס שתי תחנות רדאר שנמצאות בקרבת מקום. בנוסף צריך ברידג'ר לנטרל בונקר תמיכה גרמני לאחר שגרם לפציעתו של מייסון בחלק הראשון של המשימה, הוא אוסף את הציוד הנדרש וגם משדר קוד מורס לחמ"ל הבריטי, שאותו הגרמנים קולטים ובתגובה שולחים לכיוון ברידג'ר ומייסון גלי תקיפה של חיל רגלים ושריון, לקראת סוף המשימה מגיעה התגבורת של הבריטים והם מחלצים את ברידג'ר ומייסון. המשימה מספרת את סיפורם של לוחמי שירות הסירות המיוחד (SBS) שביצעו משימות שתרמו לצבא הבריטי. 1943 - Nordlys המשימה השנייה במערכה מספרת את סיפורה של סולביג פיה ביורנסטאד, לוחמת גרילה נורווגית הפועלת לחילוץ אמה שנאסרה על ידי הגרמנים במטרה שתעזור להם להפיק מים כבדים על מנת ליצור פצצת אטום. סולביג חודרת לתוך תחנת הכוח בנרוויק, שמה היא מוצאת את אמה ומחלצת אותה. הן נפגשות מחדש בגשר שם הן נתפסות על ידי הגרמנים. אמה של סולביג נותנת לה את המעטפה שמכילה את המידע הדרוש להריסת התהליך האטומי ולאחר מכן דוחפת אותה מהגשר ונכנעת לגרמנים. בחלק השני של המשימה צריך לשרוד ולהילחם בהיפותרמיה שממנה השחקן ימות אם לא ימצא מדורה להתחמם בה, בנוסף צריך להילחם בחיילים שנמצאים בקרבת המדורות. בחלק השלישי של המשימה צריך להרוס שלושה מבנים ברחבי העיירה נרוויק ולבסוף להגיע לבונקר שבו נשמרים המים הכבדים. המשימה מבוססת על החבלה בייצור המים הכבדים בנורווגיה. מדיה וקבצים בנושא Battlefield V בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של Battlefield V (באנגלית) Battlefield V, באתר PCGamingWiki (באנגלית) Battlefield V, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
מיוטיים

מיוטיים (שם מדעי: Myotinae) הוא תת-משפחה של עטלפים ממשפחת הנשפוניים. תת-משפחה זו הוגדרה ב-1942 בידי הזואולוג ג'ורג' הנרי המילטון טייט (אנ'). בתחילה היה בתת-המשפחה רק סוג אחד - נשפון (Myotis), אך בהמשך שויכו אליה מיני נשפונים נוספים שאינם שייכים לתת-המשפחה נשפונים, לרוב לאחר שהופרדו מהסוג הראשי. עטלפים אלה קטני ממדים והם פעילי לילה מובהקים המשתמשים באקולוקציה. הם נחים לרוב במערות רחבות וחללים אחרים ויוצאים בלילות בלהקות גדולות, העוזרות להם להתגונן מטורפים. הם ציידי חרקים המסייעים להדברת מזיקים רבים. עם זאת חלקם בסכנה עקב פעילות אנושית. סוג ומין יחיד עטלף כסוף-שיער (Lasionycteris noctivagans) סוג: נשפון (Myotis) - כולל מעל 90 מינים. סוג: Cistugo - כולל שני מינים. בעבר השתייכו לסוג נשפון. סוג: Submyotodon - כולל שני מינים. בעבר השתייכו לסוג נשפון. סוג ומין יחיד: נשפון דיסקתי (Eudiscopus denticulus) מיוטיים, באתר ITIS (באנגלית)
ארתור דסמאס

ארתור דסמאס (בצרפתית: Arthur Desmas; נולד ב-7 באפריל 1994) הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת השוער בלה האבר. דסמאס התחיל את הקריירה שלו במועדון הנוער של ברסט, אך לא הצליח לעלות לקבוצה הראשונה והצטרף בקיץ 2015 לנירוט. הוא התחיל את הקריירה המקצועית שלו בנובמבר 2016 במשחק בגביע הצרפתי נגד סטיד מוריס ואת הופעת הבכורה בליגה ערך יותר מאוחר במהלך העונה. דסמאס נולד בברסט בצפון מערב צרפת. הוא שיחק בקבוצת הילדים של פולוגומור לפני הצטרף לברסט בגיל 11, בהתחלה כשחקן שדה אך עבר לשער בגלל גובהו. במהלך עשר השנים הבאות הוא שיחק בברסט, וייצג את נבחרת צרפת עד גיל 17. הוא שיחק מספר משחקים בשביל הקבוצה בליגה החמישית בצרפת בין 2012 ל־2015. בסוף עונת 2014/2015 דסמאס עבר לתקופת ניסיון לקבוצת הליגה שנייה נירוטס, שחיפשה שוער חדש בעקבות עזיבתם של רודולף רודס ולוקאס בוב. תקופת הניסיון הייתה מוצלחת ודסמאס חתם לעונה אחת ב-23 ביולי 2015. במהלך העונה הראשונה הוא היה השוער השלישי אחרי פול דלקרסיס וסטורין אלאגבה, ולכן שיחק בעיקר בקבוצת המילואים, שם הופיע ב-17 משחקים. הוא גם שימש כמחליף בקבוצה הראשונה שש פעמים במהלך העונה ובסופה הוצע לו חוזה לשנתיים. בעקבות מכירת דלקרסיס ללוריאן בקיץ 2016, דסמאס קודם לשוער השני אחרי אלגאבה ולפני הרכש החדש אלכסנדר בוכרד. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במהלך עונת 2016/2017 בניצחון 2–1 על סטייד מוניטס בסיבוב השביעי של הגביע הצרפתי. הוא המשיך לשחק בכל חמשת המשחקים בגביע באותה העונה, עד הריצה שהסתיימה בהפסד לאלופה פריז סנט ז'רמן. ב-17 במאי 2017 דסמאס ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה השנייה בצרפת, כשנבחר לשחק במקום אלגאגבה במשחק הבית האחרון של העונה שנגמר תוצאה 2-2 מול שטרסבורג. ארתור דסמאס, באתר Transfermarkt ארתור דסמאס, באתר Soccerway ארתור דסמאס, באתר WorldFootball.net ארתור דסמאס, באתר FootballDatabase.eu Desmas : Franchir un cap - 03/07/2015 - La Nouvelle République Deux-Sèvres, web.archive.org, ‏2017-07-23 Arthur Desmas - Clermont, footballdatabase.eu Niort : Trois nouveaux joueurs dont un CV PRO arrivent (off.), web.archive.org, ‏2017-07-23 Trois recrues pour la rentrée - 24/06/2015 - La Nouvelle République Deux-Sèvres, web.archive.org, ‏2017-07-23 Niort : Prolongation pour le portier (off), web.archive.org, ‏2017-07-23 Niort se sort du piège - 12/11/2016 - La Nouvelle République Deux-Sèvres, web.archive.org, ‏2017-07-23 DIRECTION LE PROCHAIN TOUR - Chamois Niortais FC, web.archive.org, ‏2017-07-23 Joueur, Ligue2 (ב־) Desmas titulaire dans le but niortais - 28/02/2017 - La Nouvelle République Deux-Sèvres, web.archive.org, ‏2017-07-23 Joueur, Ligue2 (ב־) Feuille de match, Ligue2 (ב־) Dans le coup jusqu'au bout - 14/05/2017 - La Nouvelle République Deux-Sèvres, web.archive.org, ‏2017-07-23 ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ארתור דסמאס".