laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
בנימין גיגר

בנימין (בני) גיגר (נולד ב-1947) הוא פרופסור לביולוגיה, חבר האקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית). בין השנים 2004-2009 שימש דקאן הפקולטה לביולוגיה במכון ויצמן למדע. מנהל מרכז יד אברהם לחקר הסרטן, ומנהל מרכז קלור לפיזיקה ביולוגית בַּמכון. נשיא הפורום האירופי לציטוסקלטון. בין השנים 2009-2019 היה יושב ראש הוועדה האקדמית של הקרן הלאומית למדע. בנימין גיגר נולד בחיפה, וסיים את לימודיו בבית הספר הריאלי העברי בעיר בשנת 1965. הוא בוגר תואר ראשון במיקרוביולוגיה מאוניברסיטת תל אביב ואימונולוגיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים. בעל תואר שלישי באימונולוגיה כימית ממכון ויצמן למדע, בהנחיית פרופ' רות ארנון. את הבתר-דוקטורט עשה באוניברסיטת סן דייגו, שבארצות הברית. ב-1980 החל לעבוד במכון ויצמן. בשנת 1984 הפך לפרופסור ובשנת 1988 לפרופסור מן המניין. בין השנים 1989-1995 כיהן כדיקן מדרשת פיינברג וכראש המחלקה לביולוגיה מולקולרית של התא. בין השנים 1996-2004 היה מרַכז הפעילות החינוכית של בשער. במרץ 2020 גילה יחד עם פרופ' ערן סגל ממכון ויצמן ופרופ' יובל דור מהאוניברסיטה העברית בירושלים שיטה לניטור, זיהוי וניבוי אזורי התפשטות של נגיף קורונה. בנימין גיגר נשוי לד"ר סלי גיגר, אב לענת, תמר ואבנר וסב ליותם, שירה, איילה ואור. בתו היא חוקרת הסרטן פרופ' תמר (תמי) גיגר, אף היא חברת סגל במכון ויצמן למדע. אחיו, מיכה גייגר, הוא נציג חברת שמרוק באירופה ובישראל, חברת ההשקעות של משפחת וולט דיסני. ראש ועדות התוכנית למדע וטכנולוגיה בחטיבות הביניים ובבתי הספר היסודיים חבר הוועד המנהל של הקאמרטה הישראלית ירושלים יו"ר ועדת המקצוע למדע וטכנולוגיה בחברה (מוט"ב) בחטיבה העליונה חבר ועדת ההיגוי של "היוזמה למחקר יישומי בחינוך". האתר של פרופ' גיגר במכון ויצמן למדע פרופ' גיגר באתר Google Scholar פרופ' בנימין גיגר באתר האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית פרופ' בנימין גיגר נבחר לאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית הקרן הלאומית למדע - היסטוריה בנימין גיגר בביה"ס הריאלי, 1965 פרופ' יואכים שפאץ ופרופ' בנימין גיגר: ביולוגיה סינתטית צעד אחד לפני התפשטות הנגיף ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ג'ים שרידן

ג'ים שרידן (באנגלית: Jim Sheridan; נולד ב-6 בפברואר 1949) הוא מפיק, תסריטאי ובמאי קולנוע אירי. מבין סרטיו הבולטים ביותר ניתן למנות את "כף רגלי השמאלית" (1989) ו"בשם האב" (1993). שרידן נולד וגדל בדבלין, אירלנד, ובין השנים 1969–1972 למד אנגלית והיסטוריה ביוניברסיטי קולג' דבלין. בשנים הבאות עסק בכתיבת מחזות בדבלין, יחד עם אחיו פיטר. בשנת 1981 היגר לקנדה, ושנה לאחר מכן עבר להתגורר בשכונת הלס קיצ'ן שבניו יורק, ארצות הברית. עד סוף שנות ה-80 היה המנהל האמנותי של המרכז לאמנות אירית באוניברסיטת ניו יורק. בשנת 1989 חזר לאירלנד, וביים את סרט הבכורה שלו – "כף רגלי השמאלית" – המבוסס על האוטוביוגרפיה של הצייר האירי כריסטי בראון. הסרט זכה לביקורות אוהדות ולהצלחה מסחרית מפתיעה; על אף התקציב הצנוע, אשר עמד על כ-730,000 דולר, גרף הסרט כ-14.7 מיליון דולר בסך הכול. בטקס פרסי אוסקר ה-62 זכו כוכבי הסרט דניאל דיי-לואיס וברנדה פריקר בפרסי השחקן הטוב ביותר ושחקנית המשנה הטובה ביותר, בהתאמה, בעוד שרידן עצמו היה מועמד לפרסי הבמאי הטוב ביותר והתסריט המעובד הטוב ביותר, והמפיק (נואל פירסון) היה מועמד לפרס הסרט הטוב ביותר. בשנת 1990 ביים את ריצ'רד האריס וג'ון הרט בסרט "השדה". שנתיים לאחר מכן כתב את התסריט לסרטו של מייק ניואל "אל המערב הקסום". בשנת 1993 יצא סרטו השלישי "בשם האב", גם הוא בכיכובו של דניאל דיי-לואיס. הסרט, אשר עוסק בפיצוץ פאב גילפורד, היה מועמד לשבעה פרסי אוסקר – בהם פרסי הסרט, הבמאי והתסריט המעובד הטובים ביותר, אליהם היה מועמד שרידן. בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין זכה הסרט בפרס דוב הזהב, המוענק לסרט הטוב ביותר בפסטיבל. בשנת 1996 כתב והפיק את הסרט "בזכות האם", בכיכובה של הלן מירן. בשנה העוקבת ביים את דיי-לואיס בפעם השלישית, בסרט האירי "המתאגרף". בשנת 1999 הפיק את סרטה של אנג'ליקה יוסטון "אגנס בראון". בשנת 2002 יצא סרטו הסמי-אוטוביוגרפי "באמריקה", אותו כתב יחד עם שתי בנותיו נעמי וקירסטן. הסרט מספר על קשייה של משפחת מהגרים אירים בניו יורק, ומבוסס חלקית על ניסיונו של שרידן עצמו בשנות ה-80. בטקס פרסי אוסקר ה-76 קיבלו שרידן ובנותיו מועמדות לפרס התסריט המקורי הטוב ביותר, ושני השחקנים הראשיים סמנתה מורטון ודג'ימון הונסו היו מועמדים לפרסי השחקנית הטובה ביותר ושחקן המשנה הטוב ביותר, בהתאמה. בשנת 2005 ביים את הראפר קרטיס ג'קסון ("50 סנט") בסרט "תתעשר או תמות בדרך", המבוסס חלקית על חייו האישיים של ג'קסון שהפך מסוחר סמים לזמר מצליח. היה זה סרטו הראשון של שרידן אשר לא צולם כלל באירלנד. בשנת 2009 ביים את הסרט "אחים", בו משחקים ג'ייק ג'ילנהול, טובי מגווייר ונטלי פורטמן. בשנת 2011 ביים את המותחן "בית החלומות", ובשנת 2016 יצא סרטו "הכתובים הסודיים". מדיה וקבצים בנושא ג'ים שרידן בוויקישיתוף ג'ים שרידן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג'ים שרידן, באתר AllMovie (באנגלית) ג'ים שרידן, באתר Box Office Mojo (באנגלית) ג'ים שרידן, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ג'ים שרידן, באתר MusicBrainz (באנגלית) שרידן: "קולנוע זה הרג, הרג, הרג", באתר אייריש טיימס, 9 במאי 2015 ג'ים שרידן, באתר iar.ie סרטים דלי-תקציב שהצליחו בקופות הקולנוע, באתר gdnonline.com,‏ 27 באוגוסט 2017 פרסים ומועמדויות של הסרט "כף רגלי השמאלית", באתר IMDb פרסים ומועמדויות של הסרט "בשם האב", באתר IMDb פרסים ומועמדויות של הסרט "באמריקה", באתר IMDb
מישל הידלגו

מישל הידלגו (בצרפתית: Michel Hidalgo;‏ 22 במרץ 1933 – 26 במרץ 2020) היה כדורגלן ומאמן צרפתי, ששיחק בעמדת הקשר. היה המאמן של נבחרת צרפת בין השנים 1976–1984. הידלגו נולד ב-22 במרץ 1933 ב-Leffrinckoucke, נורמנדי, שבצרפת. הוא נקרא על שמו של הכומר המקסיקני מיגל הידלגו וקוסטילה. כשהיה נער שיחק בקבוצה נורמנדי US, וזכה עימה באליפות המחוזית נורמנדי לנערים. הידלגו התחיל את הקריירה שלו בקבוצה לה האבר שם שיחק במשך כשתי עונות, לפני שעבר לסטאד ריימס. עם ריימס זכה בליגה הצרפתית ובגביע האלופות הצרפתי, והגיע עמה לגמר גביע אירופה לאלופות הראשון אי פעם. במשחק הגמר נגד ריאל מדריד כבש הידלגו שער, אך ריימס הפסידה בסיום 4–3. בשנת 1957 עבר הידלגו לשחק במונקו עמה זכה פעמיים בליגה ובגביע, ופעם אחת בגביע האלופות הצרפתי. לאחר שפרש מקריירת משחק, פנה הידלגו לקריירת אימון. בשנת 1976 מונה למאמן בנבחרת צרפת. הידלגו הוביל את הנבחרת לחצי גמר מונדיאל 1982, בו הודחה לאחר שהפסידה לגרמניה בפנדלים, וזכה עימה ביורו 1984, לאחר ניצחון בגמר על ספרד. לאחר ניצחונו בגמר היורו, הוא העביר את המושכות להנרי מישל שנהיה למאמן, והוא קיבל את תפקיד המנהל הטכני של הנבחרת תפקיד אותו מילא עד שנת 1986. הידלגו נפטר ב-26 במרץ 2020, במרסיי. ריימס אליפות צרפת: 1954/55 גביע האלופות הצרפתי: 1955 מונקו אליפות צרפת (2): 1960/61, 1962/63 הגביע הצרפתי (2): 1959/60, 1962/63 גביע האלופות הצרפתי: 1961 נבחרת צרפת יורו: 1984 אישיים המאמן הצרפתי של השנה: 1982 מאמן השנה של אירופה: 1984 מאמן השנה של מגזין world soccer לשנת 1984 מדיה וקבצים בנושא מישל הידלגו בוויקישיתוף מישל הידלגו, באתר Transfermarkt מישל הידלגו, באתר WorldFootball.net מישל הידלגו, באתר National Football Teams מישל הידלגו, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt
קבוצת תדהר

קבוצת תדהר בע"מ, המוכרת בשם המקוצר "תדהר", היא חברה פרטית ישראלית העוסקת בייזום, הקמה, ושיווק פרויקטים למגורים, מסחר ותעשייה בישראל ומחוצה לה, ומחזיקה נכסים מניבים בישראל ומחוצה לה. תדהר נוסדה בשנת 1993 על ידי המהנדס אריה בכר ושותפו גיל גבע. במקור היה שייך השם "תדהר" לחברת ביצוע קטנה שנקלעה לקשיים ואותה רכשו בכר וגבע ב-29 בנובמבר 1993. בשנת 2005 השניים מכרו חלק מהחזקותיהם בחברה לאיש העסקים האמריקאי מארק וייסמן והוא הצטרף כשותף שלישי בחברה. לאחר הקמתה זכתה במכרז לבניית יחידות דיור בפרויקט גני אביב שבלוד, ובמסגרתו היא בנתה כ-1,606 יחידות דיור. בשנת 2000 הופכת לחברת הבנייה הראשונה בישראל המוסמכת לתקן האיכות ISO9001, בשנת 2005 הקימה את "אופירה", תאגיד להעסקת עובדים זרים בענף הבנייה. הקבוצה מחזיקה במחצית הבעלות על מלון "ריץ קרלטון" בהרצליה. הזכויות שאיפשרו את הקמת הפרויקט נרכשו על ידי תדהר ואיש העסקים עדי שטראוס ב-2006. במלון 115 חדרים ו–82 דירות נופש והוא נחנך ב–2013. ב-2009 רכשה החברה קרקע ביבנה, עליה הקימה 1,000 יחידות דיור אשר שווקו במבצע משותף עם ארגון חבר. אנשי הקבע וכוחות הביטחון זכו בהנחות ברכישת דירות בפרויקט. שיתוף פעולה נוסף עם "חבר" נעשה בשיווק פרויקט פסגות אפק בראש העין. הפרויקט הוקם בשותפות עם קבוצת CPM. בימים אלו (2023) מתבצעות העבודות להקמת מגדל ברחוב רוטשילד בתל אביב - בקומות התחתונות יוקם בית מלון של רשת six senses ובקומות העליונות יוקמו 72 יחידות דיור. ב-2014 נכנסה החברה לתחום הפינוי בינוי - החברה הרסה שלושה בניינים בשכונת מורשה ברמת השרון ובהמשך הקימה שני מגדלים ובהם 192 דירות. ב-2016 רכשה תדהר קרקע בהרצליה ועליה הקימה בתוך שלוש שנים, בשותפות עם החברות ישראל קנדה ואקרו נדל"ן את הקמפוס של מיקרוסופט ישראל ושל מיקרוסופט ישראל מחקר ופיתוח. בניית הקמפוס הושלמה ב-2019. נכסים מניבים נוספים של החברה כוללים קומפלקס הייטק פארק ברעננה, פארק העסקים Cu ברמת החייל, מגדל רוגובין תדהר במתחם הבורסה ברמת גן ועוד. לחברה פעילות גם בחו"ל - בין היתר, ב–2003 הקימה תדהר, בשותפות עם אפריקה ישראל, קומפלקס של תשעה בנייני משרדים בהיקף של 80 אלף מ"ר בבלגרד, סרביה. הפרויקט מאכלס בנקים וחברות תוכנה, כמו גם את משרדי ענקית הקניונים הישראלית ביג מרכזי קניות, שלה כמה קניונים בעיר. ביולי 2019 רכשה אפריקה ישראל את חלקה של תדהר בפרויקט ב–66 מיליון יורו. לפי מעקב עמותת קו לעובד, באתרי הבנייה של קבוצת תדהר נהרגו מאז 2018 ועד 9 בפברואר 2022 ארבעה בני אדם. אתר האינטרנט הרשמי של קבוצת תדהר שלומית צור, מיכאל רוכוורגר, "ההנחה שצריך להיות 'קצת בן זונה' לא נכונה כשמדובר בצמד הזה": האתגר הגדול של תדהר, באתר TheMarker‏, 28 באפריל 2023 שלומית צור, משפחת שטראוס מכרה את חלקה במלון ריץ קרלטון בהרצליה ב-150 מיליון שקל, באתר כלכליסט, 11 באוקטובר 2021 בר פלג ורן שמעוני, הפיגום קרס, ושני פועלים נפלו אל מותם מגובה של כ-40 קומות בתל אביב, באתר הארץ, 9 בפברואר 2022 ערך זה הוא קצרמר בנושא כלכלה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מדף הקרח אבוט

מדף הקרח אבוט (באנגלית: Abbot Ice Shelf) הוא מדף קרח גדול, הגובל בחוף אייטס בין כף וייט לבין נקודת פפרוגנר שבאנטארקטיקה. אורכו של מדף הקרח 400 קילומטרים ורוחבו 60 קילומטרים. בקצה הצפוני של המחצית המערבית של מדף הקרח מצוי האי ת'רסטון. מספר איים גדולים נוספים מוקפים במלואם או בחלקם על ידי מדף הקרח: שרמן, קרפנטר, דסטין, ג'ונסון, מקנמרה, פרוול ודנדטלר. שטחו של מדף הקרח 35,028 קמ"ר. מדף הקרח התגלה (נצפה מן האוויר) בטיסות שנערכו על ידי השירות האנטארקטי של ארצות הברית בפברואר 1940. חלקו המערבי של מדף הקרח מופה בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית במסגרת מבצע קפיצה לגובה בין השנים 1946–1947. מדף הקרח כולו מופה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בשנת 1966. שמו של מדף הקרח ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים. מדף הקרח נקרא על שמו של אדמירל הצי ג'יימס לוייד אבוט, הבן (James Lloyd Abbot, Jr), מפקד היחידה הימית של חיל התמיכה של צי ארצות הברית לאנטארקטיקה בין פברואר 1967 ליוני 1969. מדף הקרח אבוט, באתר הסקר הגאולוגי של ארצות הברית מדף הקרח אבוט, באתר הגאזט האנטארקטי המשווה SCAR של ממשלת אוסטרליה מידע גאוגרפי והיסטורי
קרחון המפטון

קרחון המפטון (באנגלית: Hampton Glacier) הוא קרחון בחלק הצפון-מזרחי של האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה. הקרחון ממוקם בין הר האן והר ניקולאס. הקרחון זורם לכיוון צפון - צפון-מזרח, לאורך המדרונות המערביים של רכס דאגלס, ונשפך אל מפרץ שוקאלסקי. אורכו של הקרחון 46 קילומטרים, ורוחבו 9 קילומטרים. הקרחון צולם מהאוויר בשנת 1937 על ידי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם. הקרחון מופה בהתבסס על סקרים שנערכו על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד בשנת 1948. הקרחון נקרא על שמו של וילפרד אי. המפטון (Wilfred E. Hampton), שהיה נווט המטוס של המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם, אשר צילמה מהאוויר (וגילתה) את הקרחון. • Defense Mapping Agency 1992, Sailing Directions (planning Guide) and (enroute) for Antarctica, P 153 קרחון המפטון באתר הסקר הגאולוגי של ארצות הברית קרחון המפטון באתר הגאזט האנטארקטי המשווה SCAR של ממשלת אוסטרליה קרחון המפטון באתר נאס"א תצלום לוויין של אזור קרחון המפטון גאזט שהמות האנטארטיים הרשמי של ארצות הברית מידע גאוגרפי והיסטורי
פרויקט אמאד

פרויקט אמאד (בפרסית: پروژه آماد) הוא המיזם האיראני לייצור נשק גרעיני שהחל בשנת 1992 ובשנת 2003 השתנה באופן רשמי לפרויקט ספאנד (.S.P.N.D). מטרת הפרויקט לייצר חמש פצצות גרעיניות במשקל 10 קילוטון כל אחת ולהרכיב אותן על טילי שיהאב 3. הצמרת האיראנית המליצה להתחיל בפרויקט שאושר על ידי שר ההגנה, עלי שמח'אני, המועצה לטכנולוגיות מתקדמות, המועצה העליונה לביטחון לאומי, ונשיא איראן, חסן רוחאני. המלאכה הוטלה על המהנדס מוחסן פח'רי-זאדה ומהנדסים משניים שבהם דוקטור עבאסי-דוואני ראש הפקולטה לפיזיקה באונברסיטת אימאם חוסיין שבטהראן ועמיתו מג'יד שהריארי מאוניברסיטת שהיד בהשתי, שנהרג (לפי פרסומים זרים) על ידי המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים בהצמדת פצצה לרכב שבו ישבו שהריארי ודוואני, אך דוואני ניצל. פרויקט אמאד עלה לשולחן הצמרת האיראנית כבר ב-1979 לאחר המהפכה האיראנית, אך המנהיג העליון, רוחאללה ח'ומייני, התנגד כיון שחשב שהרעיון אינו עולה בקנה אחד עם האסלאם. לאחר מותו החליטה איראן להתחיל בפיתוח של פרויקט אמאד ובייצור נשק גרעיני במסווה של מטרות אזרחיות. בשנת 1992 החליטה איראן להתחיל בפרויקט אמאד. בשנת 2003, לאחר הפלישה האמריקאית לעיראק, חשפו מיליציות אופוזיציה את התוכנית. איראן הודיעה שהיא מפסיקה את תוכנית אמאד לנשק גרעיני צבאי ובמקומה הגיעה פרויקט ספאנד שאיראן הודיעה שהוא רק לצורך מחקר אבל מחשיפת הארכיון הגרעיני האיראני עולה כי פרויקט ספאנד מתחלק לשניים: החלק הראשון הוא למחקר ורפואה וכולי והשני ממשיך את פרויקט אמאד כמתכונתו. פרויקט ספאנד פועל עד היום. ערך מורחב – חשיפת תוכנית הנשק הגרעיני של איראן ב-30 באפריל 2018, ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו חשף את פרויקט אמאד כדי לטעון שאיראן ממשיכה לקדם תוכנית לפיתוח נשק גרעיני. בהתבסס על 100,000 מסמכים שהוברחו על ידי המוסד מאיראן, הוא טען כי "המשימה של פרויקט אמאד הייתה לתכנן, לייצר ולבדוק חמישה ראשי נפץ, כל אחד עם עוצמה של עשרה קילוטון TNT לשילוב בטיל". שר החוץ של איראן מוחמד ג'וואד זריף צייץ שהראיות הן "חזרה על טענות ישנות" שכבר טופלו על ידי הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית. 2015: איראן ומעצמות העולם חותמות על הסכם לעצירת הפרויקט הגרעיני 2017: המוסד למודיעין ותפקידים מיוחדים פורץ לארכיון הגרעין האיראני וגונב חצי טון חומר מודיעיני וחושף כי על אף ההסכם איראן המשיכה בפרויקט הגרעין. מיד לאחר חשיפת מידע זה, ארצות הברית פרשה מההסכם. 2020: איראן פורשת כמעט מכל סעיפי ההסכם לאחר חיסולו של מפקד כוח קודס קאסם סולימאני בידי ארצות הברית. "Netanyahu claims Israel has proof Iran still trying to develop a nuclear weapon". The Independent (באנגלית בריטית). 2018-04-30. נבדק ב-2018-04-30. Routledge Handbook of Nuclear Proliferation and Policy, Joseph F. Pilat, Nathan E. Busch, pp. 48–49, 2015 Rezaei, Farhad (2017). Iran's Nuclear Program: A Study in Proliferation and Rollback (באנגלית). Springer. ISBN 978-3319441207. "Israel says Iran hid nuclear arms programme". BBC News (באנגלית בריטית). 2018-04-30. נבדק ב-2018-04-30. DiChristopher, Tom (2018-04-30). "Netanyahu: Iran had secret 'Project Amad' to design, produce and test warheads". CNBC (באנגלית). נבדק ב-2018-04-30.
ז'יגולי (רכב)

ז'יגולי היה מותג של מכוניות, שיוצרו ברוסיה ובברית המועצות, על ידי AvtoVAZ בשנים 1970–2012 ובמשך מספר שנים במקומות אחרים בחו"ל. גרסאות הייצוא היו ממותגות בשם לאדה. המכונית יוצרה גם באוקראינה ובמצרים, בה המכונית האחרונה מדגם זה נוצרה בשנת 2013. המותג נקרא על שם הרי ז'יגולי על יד נהר וולגה, כדי להתאים לשם המפעל ('VAZ' הוא ראשי התיבות של "וולז'סקי אבטומובילני זאבוד" או "מפעל הרכב וולגה"). היו 7 דגמים של מותג זה: VAZ-2101, VAZ-2102, VAZ-2103, VAZ-2104, VAZ-2105, VAZ-2106, VAZ-2107, עם שינויים המסומנים על ידי ספרה נוספת. הדגם החדש ביותר מסדרה זו היה VAZ-2105 (1979-2010). מדיה וקבצים בנושא ז'יגולי בוויקישיתוף "40 ЛЕТ ПО КОНВЕЙЕРУ" ( "40 Years by the Conveyor Belt"; a brief timeline of AvtoVAZ) Lada возвращается в Египет ערך זה הוא קצרמר בנושא כלי רכב. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מדף הקרח ג'ורג' השישי

מדף הקרח ג'ורג' השישי (באנגלית: George VI Ice Shelf) הוא מדף קרח נרחב, המכסה את מפרץ ג'ורג' השישי, המפריד בין האי אלכסנדר וארץ פאלמר שבאנטארקטיקה. מדף הקרח משתרע בין פתח רון (בקצה הדרומי של המפרץ), לבין האי ניזניק (הממוקם 56 קילומטרים דרומית לכניסה הצפונית של המפרץ, בין כף בראון וכף ג'רמי). שמו של מדף הקרח ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה. מדף הקרח, כמו גם מפרץ ג'ורג' השישי, נקראים על שמו של המלך ג'ורג' השישי. • J.Loynes, J.R.Potter, J.G.Paren, Current, temperature, and salinity beneath George VI Ice Shelf, Antarctica, Deep Sea Research Part A. Oceanographic Research Papers Volume 31, Issue 9, September 1984, Pages 1037-1055 • Jenkins, A., and S. Jacobs (2008), Circulation and melting beneath George VI Ice Shelf, Antarctica, JOURNAL OF GEOPHYSICAL RESEARCH, VOL. 113, C04013, doi:10.1029/2007JC004449, 2008 • M.H. Talbot, OCEANIC ENVIRONMENT OF GEORGE VI ICE SHELF, ANTARCTIC PENINSULA, Annals of Glaciology 11 1988 • Millennial-Scale History of the George VI Ice Shelf, Antarctic Peninsula • Bentley, M.J.; Hodgson, D.A. ; Sugden, D.E.; Roberts, S.J.; Smith, J.A.; Leng, M.J. ; Bryant, C. 2005, Early Holocene retreat of the George VI Ice Shelf, Antarctic Peninsula, Geology, 33 (3). 173-176. https://doi.org/10.1130/G21203.1 מדיה וקבצים בנושא מדף הקרח ג'ורג' השישי בוויקישיתוף מדף הקרח ג'ורג' השישי באתר הסקר הגאולוגי של ארצות הברית מדף הקרח ג'ורג' השישי באתר הגאזט האנטארקטי המשווה SCAR של ממשלת אוסטרליה מידע גאוגרפי והיסטורי
לאדה סמרה

ה-VAZ-2108, המכונה לאדה סמרה בחלק גדול של מערב אירופה (שהוגדר רשמית כ"לאדה ספוטניק" ברוסיה), היה סדרת מכוניות משפחתיות קטנות שיוצרו על ידי יצרנית הרכב הסובייטית / רוסית AvtoVAZ תחת המותג לאדה, בשנים 1984–2013. שם הדגם סמרה שימש במקור רק לדגמי ייצוא, בברית המועצות אותו דגם נקרא ספוטניק ("מטייל עמית", "לוויין") עד 1991, אז נכנסה גרסת הסדאן של הסמרה לייצור, תוך שימוש בשם הייצוא. זה היה הרכב הראשון בעל הנעה קדמית למכונית בייצור סדרתי שנבנה בברית המועצות לאחר דגם LuAZ-969V. הסמרה שונתה והופצה מחדש במהלך שנות הייצור לפני שהייצור הופסק סופית בדצמבר 2013. לאדה 110 Thompson, Andy (2008). Cars of the Soviet Union. Haynes Publishing. ISBN 978-1844254835. Nowill, Julian (2000). East European Cars. Sutton Publishing. ISBN 0-7509-2369-5. מדיה וקבצים בנושא לאדה סמרה בוויקישיתוף רכבי לאדה. ביקורות, תמונות, מידע (באנגלית) לאדה סמארה I, II פורום, עזרה, מידע (ברוסית) נתונים ותמונות בקטלוג AutoInf (ברוסית) "Ao"Азия Авто"". Aziaavto.kz. אורכב מ-המקור ב-16 ינואר 2011. נבדק ב-18 פברואר 2012. [1] (אורכב 11.12.2010 בארכיון Wayback Machine) ערך זה הוא קצרמר בנושא כלי רכב. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
לשכת מורוזוב לעיצוב ובניית מכונות בחרקוב

לשכת מורוזוב לעיצוב ובניית מכונות בחרקוב, המכונה לעיתים קרובות לשכת העיצוב מורוזוב או בקיצור KMDB, היא חברה בבעלות המדינה בחרקוב, שבאוקראינה, המתכננת כלי רכב משוריינים, כולל טנקי המערכה העיקריים T-80UD ו-T-84, כמו גם רק"מים. הלשכה הייתה אחראית לתכנון ובניית רכבי הקרב המשוריינים החשובים ביותר בברית המועצות, כולל סדרת הטנקים BT והטנקים T-34, T-54 ו-T-64. ללשכה קשר הדוק עם מפעל מאלישב. KMDB התחיל כצוות עיצוב טנקים של מפעל הקטר קומינטרן (KhPZ, כיום מפעל מאלישב) בשנת 1927, בחרקוב, הרפובליקה הסוציאליסטית הסובייטית הסובייטית האוקראינית והיה אחראי על תכנון T-12 ו-T-24. בשנות השלושים הוגדר צוות התכנון כמשרד עצמאי לעיצוב טנקים בשם T2K והחל לעבוד על סדרת הטנקים BT. בשנת 1936 נקבע המפעל מחדש כ"מפעל מספר 183" ולשכת העיצוב "KB-190". המפעל ייצר גם כמויות קטנות של טנקי T-35 מרובי צריחים והייתה לו לשכת תכנון נפרדת (KB-35) כדי לסייע בפיתוחם. בשנת 1937 הוקמה לשכת עיצוב נפרדת לבניית תחליף לסדרת הטנקים BT, תחת פיקוחו של מיכאיל קושקין. קושקין דחף את גבולות המפרט שניתן לו והמשיך בפיתוח שהוביל ליצירת T-34, הטנק המיוצר ביותר ואחד הטנקים הטובים ביותר של מלחמת העולם השנייה. ייצורו הסדרתי החל ביוני 1940 בחרקוב, ובהמשך במפעל הטרקטורים בסטלינגרד ובמפעל בניית הספינות סורמובו. באותה שנה מת קושקין ואלכסנדר מורוזוב מונה למעצב הראשי של לשכת העיצוב, תפקיד אותו ימלא במשך שלושים ושש שנות חייו הבאות. בשנת 1939 אוחדו לשכות עיצוב הטנקים של חרקוב לסוכנות אחת בשם מחלקה 520. בשנת 1941, בגלל ההתקדמות הגרמנית, פונו חנויות המפעל וחנויות העיצוב להרי אורל. המפעל אוחד עם מפעל אוראלווגונזבוד בניז'ני טאגיל למפעל אחד שנקרא מפעל הטנקים של אורל מספר 183. למרות שיפורי הייצור וההתרכזות בייצור T-34, נמשכו גם עבודות עיצוב חדשות במהלך המלחמה. ה-T-44 החל להיות מיוצר במפעל בחרקוב בשנת 1945, והאבטיפוסים הראשונים של ה-T-54 נבנו במפעל זה. לאחר תום המלחמה העביר המפעל בהדרגה את הפעילות חזרה לאוקראינה הסובייטית (כיום כמפעל דיזל של חרקוב מספר 75). ייצור T-54 החל באורל וחרקוב בשנים 1947–1948, והמהלך הסתיים עם הקמתה של לשכת העיצוב KB-60M בחרקוב. במהלך התקופה שלאחר המלחמה העביר מורוזוב פיתוח נוסף של ה-T-54/55 למשרד העיצוב של מפעלי אוראלווגונזבוד, והחל לעבוד על טנק מערכה עיקרי מהדור הבא, שיהפוך לטנק T-64, שעליו אלכסנדר מורוזוב יקבל את אות עיטור לנין. מפעל מספר 75, ששינה את שמו ל"מפעל מאלישב" בשנת 1957, בנה מנועי טנקים ובהמשך לקח חלק בייצור של T-54, T-55 (בשנת 1958, זה היה הטנק המיוצר ביותר אי פעם) וטנקי T-64 (שנוצר ב-1967). ה-T-64 הורכב גם במפעל קירוב בלנינגרד ובמפעל אוראלווגונזבוד. בשנות ה-60 עיצבה הלשכה גם טנקים בעלי להביור מדגם OT-54 ו-TO-55, לייצור במפעל הבנייה למכונות התובלה של אומסק. בשנת 1966 שולבו לשכת עיצוב הטנקים (מחלקה 60) וחנות לייצור טנקים ניסיוניים (חנות 190) למשרד העיצוב לבניית מכונות של חרקוב (KMDB). בשנת 1979, לאחר מותו של מורוזוב, שמו שונה לשמו הנוכחי של המפעל. KMDB עיצב את טנק T-80UD, גרסת מנועי דיזל של ה-T-80 המופעלת על ידי טורבינת הגז, בשנת 1985. מאז התפרקות ברית המועצות זהו אחד ממפעלי הנשק החשובים באוקראינה והוא יצרן הרק"מים החשוב במדינה. מדיה וקבצים בנושא לשכת מורוזוב לעיצוב ובניית מכונות בחרקוב בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של לשכת מורוזוב לעיצוב ובניית מכונות בחרקוב היסטוריה של הטנקים הראשונים בשטח אוקראינה (באוקראינית)
מפעל מאלישב

מפעל מאלישב (באוקראינית: Завод імені В.А. Малишева), לשעבר מפעל הקטרים של חרקוב, הוא יצרן של ציוד כבד בבעלות המדינה בחרקוב, אוקראינה. המפעל נקרא על שם הפוליטיקאי הסובייטי ויאצ'סלב מאלישב (אנ') והוא חלק מתאגיד אוקראובורונפרום (UkrOboronProm) המהווה לחוד החנית בתעשיות הביטחוניות של אוקראינה. המפעל מייצר מנועי דיזל, מכונות חקלאיות, מכונות כריית פחם, זיקוק סוכר וציוד לחוות רוח, אך ידוע בעיקר בייצור הטנקים הסובייטים, כולל סדרת הטנקים המהירים של BT, ה-T-34 המפורסם של מלחמת העולם השנייה וטנקי המלחמה הקרה T-64 ו-T-80, ויורשם האוקראיני המודרני, ה-T-84. המפעל קשור קשר הדוק עם לשכת העיצוב מורוזוב (KMDB), שמעצבת כלי רכב קרביים משוריינים צבאיים ולשכת העיצוב למנועים של חרקוב (KEDB), המעצבת מנועים. במהלך שנת 1958 בנה המפעל את "ח'רקובצנקה", רכב שטח שהגיע לקוטב הדרומי בשנה שלאחר מכן. בשיאו במהלך התקופה הסובייטית, העסיק המפעל 60,000 מתושבי 1.5 מיליון חרקוב. בתחילת 2015 עבדו במפעל 5,000 איש. החברה נוסדה בשנת 1895 כמפעל הקטרים של חרקוב (באוקראינית: Харківський паровозобудівний завод, ХПЗ). בשנת 1923 החלו בייצור טרקטורים מדגם קומונאר. בשנת 1928 המפעל שינה את שמו ל"קומינטרן" והוקמה לשכה לעיצוב טנקים. בשנת 1936 המפעל הפך ל"מפעל מספר 183" ובשנת 1941 פונה המפעל לניז'ני טאגיל שבהרי אורל ומוזג יחד עם מפעל הטנקים של אורל, שקיבל את מספר 183. בשנת 1945 הוקם המפעל מחדש, הפעם בחרקוב ונקרא בשם מפעל הדיזל של חרקוב מספר 75. בשנת 1957 שינה את שמו ל"מפעל מאלישב" (Завод імені В.А. Малишева). מאז התפרקות ברית המועצות זהו יצרן טנקי המערכה של אוקראינה ואחת מחברות התעשייה הביטחונית האוקראינית החשובות ביותר. Zaloga, Steven J.; James Grandsen (1984). Soviet Tanks and Combat Vehicles of World War Two. London: Arms and Armour Press. ISBN 0-85368-606-8. מדיה וקבצים בנושא מפעל מאלישב בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מפעל מאלישב (באוקראינית) "Харьковское конструкторское бюро по двигателестроению (ХКБД) (Kharkiv Engine Design Bureau building (KEDB))". Status quo. אורכב מ-המקור ב-13 במרץ 2014. {{cite web}}: (עזרה) Tank factory workers decry war that pits Ukrainian against Ukrainian, Al Jazeera America (27 February 2015)