laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ימין ושמאל בכלי שיט

בכלי שיט, נהוג לכנות את הצדדים ימין ושמאל באופן יחסי לכיוון החרטום. כשאדם עומד על סיפון אונייה ומביט לכיוון החרטום, מצדו הימני ה-starboard של האונייה (ולא right side) ומצדו השמאלי port side (ולא left side). הפירוש המילולי של המונח האנגלי starboard הוא "צד משוט ההגה" או "צד ההגה". מקור המונח באנגלית עתיקה: stérbord (צירוף של stéor, משוט הגה, ו-bord, צד). עד אמצע המאה ה-13, אז נכנס לשימוש לוח ההגה התלוי המוכר לנו כיום, נוהגו כלי השיט באמצעות משוט הגה מן החלק האחורי של הספינה. על פי רוב נמצא משוט זה בצד ימין של כלי השיט, ולכן הקשירה לרציף נעשתה בדופן שמאל, כדי לאפשר היגוי ועל מנת להגן על משוט ההגה מפני פגיעה. צד שמאל נקרא לפנים larboard, שפירושו המילולי "צד ההטענה" (מאנגלית עתיקה ladebord); מקור המונח, ככל הנראה, מפתח הטענת המטען (loading or lading port), שהיה ברוב אוניות הסוחר בדופן שמאל. מאחר שצלילי הפקודות להגאי "סטארבורד" ו-"לארבורד" דומים, הוא עלול היה להתבלבל; ואמנם, בתחילת המאה ה-19 הוחלף השם מ-larboard ל-port, והוא נקבע רשמית כצד שמאל של האונייה ב-1844. צד ימין באונייה היה שמור לתאו של רב-החובל או הקברניט, כדי שיימצא קרוב להגאי האוחז במשוט ההגה. מסורת זו המשיכה להתקיים גם כשפסק השימוש באמצעי היגוי זה. זו הסיבה ההיסטורית, מדוע בכלי שיט מלחמתיים מניפים את נס הקצין הבכיר בצד ימין של התורן. התקנות הבינלאומיות למניעת התנגשויות בים קובעות כי כלי שיט הנמצאים בדרך בין שקיעת השמש וזריחתה יציגו, בנוסף לאורות אחרים, גם אורות צד: אור ירוק בצד ימין ואור אדום בצד שמאל. לכן נהוג לעיתים לכנות את צדדי כלי השיט בשמות הצבעים האלה - ירוק לצד ימין ואדום לצד שמאל. תקנות למניעת התנגשות בים. (אורכב 24.08.2007 בארכיון Wayback Machine) תקנות הנמלים (מניעת התנגשויות בים), תשל"ז-1977
יוזף זמאן

יוזף זמאן (בצ'כית: Josef Zeman;‏ 23 בינואר 1915 – 3 במאי 1999) היה כדורגלן ומאמן צ'כוסלובקי, ששיחק בעמדת החלוץ. זמאן נולד ב-23 בינואר 1915 באימפריה האוסטרו-הונגרית של אז. את הקריירה התחיל ב-SK צ'סקה בודייוביצה לפני שעבר ל-SK פלזן בשנת 1936. זמאן לא היה יכול להישאר שם זמן רב ולאחר כמה חודשים חתם בספרטה פראג. הוא זכה עימה פעמיים באליפות ובעונת 1937/38 סיים במקום השני במלכות השערים של הליגה. הוא סבל מפציעה בברך לזמן ממושך ולכן עזב אותה ל-SK פרדוביס בעונת 1943/44. לאחר מלחמת העולם השנייה שיחק בכמה קבוצות נוספות לפני שסיים את הקריירה בקדנציה שנייה ב-SK צ'סקה בודייוביצה. במדי נבחרת צ'כוסלובקיה עשה את הופעת הבכורה ב-1 בדצמבר 1937 בהפסד 5–4 לאנגליה. זמאן היה שותף במונדיאל 1938, וכבש את אחד משלושת שערי הנבחרת בהארכה נגד הולנד בשמינית הגמר. משחק זה היה גם לאחרון שלו. יוזף זמאן, באתר Transfermarkt יוזף זמאן, באתר Soccerway יוזף זמאן, באתר WorldFootball.net יוזף זמאן, באתר National Football Teams יוזף זמאן, באתר FootballDatabase.eu
ספר שחור

האם התכוונתם ל... הספר השחור (ארנבורג וגרוסמן) – ספרם של איליה ארנבורג ווסילי גרוסמן. הספר השחור (גרמניה) – רשימת אישים ומנהיגים בבריטניה, שהוכנה על ידי הנאצים בשנת 1940, לקראת מבצע ארי הים לכיבושה של בריטניה. הספר השחור (יזידי) – אחד משני ספרי האמונה של הדת היזידית. הספר השחור (קרפ) – ספרו של מתתיאס קרפ. הספר השחור (פאמוק) – ספרו של אורהאן פאמוק ספר שחור (סרט) – סרטו של פול ורהובן.
הבטח לי, אבא

הבטח לי, אבא: שנה של תקווה, קשיים ותכלית (באנגלית: Promise Me, Dad: A Year of Hope, Hardship, and Purpose) הוא ספר זיכרונות מאת נשיא ארצות הברית, ג'ו ביידן. הספר פורסם לראשונה ב־14 בנובמבר 2017 ויצא לאור בעזרת הוצאת Flatiron Books. בדצמבר 2018 ערך ביידן אירוע שמטרתו הייתה קידום מכירות של הספר. האירוע התקיים במיזולה שבמונטנה. מקור שמו של הספר הוא משיחה שניהל ג'ו ביידן עם בנו, בו ביידן לאחר שהחלה החמרה במצבו של בו ומותו כבר נראה באופק. בשיחה התוודה בו בפני אביו כי הוא משלים עם כך שעומד למות והבטיח לאביו שלא משנה מה יקרה, הוא יהיה בסדר. לאחר מכן ביקש מאביו להבטיח לו הבטחה דומה. לאחר השיחה ובעקבות מות בנו, המילים שאמר בו לאביו באותו לילה הפכו עבור ביידן לסוג של מוטו לתקווה, ובשל כך החליט לתת את השם "הבטח לי, אבא" לספר הזיכרונות שכתב. בספר ביידן כותב על אירועים וזיכרונות בחייו, החל מיחסיו עם נשיא ארצות הברית לשעבר והבוס שלו, ברק אובמה, דעתו על קמפיין הבחירות של הילרי קלינטון בבחירות לנשיאות שנערכו ב-2016, ורצח של שוטר שנרצח בעקבות הריגתו של אריק גארנר. ביידן מזכיר בספר בספר את בחירתו הראשונה לסנאט, לאחר ניצחנו בבחירות לסנאט בדלאוור שנערכו ב-1972. פחות משישה שבועות לאחר מכן אשתו ובתו נהרגו ושני בניו נפצעו בתאונת דרכים. ביידן מסקר את מותו של בנו הבכור, בו ביידן שנפטר מסרטן המוח ואת השפעת מותו על משפחת ביידן. בנוסף לכך ביידן מדבר גם על ההשלכות הפוליטיות של מותו של בו, אחת מהבולטות שבהן הייתה ההחלטה שלא להתמודד בבחירות לנשיאות בשנת 2016. מלבד התייחסות למשפחתו כלל ביידן בספר גם זיכרונות מעבודותו כפוליטיקאי. כך למשל התייחס ביידן לנשיא הראשון של הרפובליקה של סרביה (שהייתה אז חלק ממסגרת הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה), סלובודן מילושביץ' ולפגישה בין השניים לאחר נסיעה של ביידן לאזור הבלקן. בספר כתב ביידן כי מילושביץ' שאל אותו מה הוא חושב עליו וביידן ענה לו "אני חושב שאתה חתיכת פושע מלחמה ושצריך לשפוט אותך ככזה". בנוסף לכך ביידן כתב כי הדבר שהוא הכי גאה בו בחייו המקצועיים הוא פעילותו בתחום הדיפלומטיה ויחסי חוץ. ביידן נותן לעצמו קרדיט על קבלת פסק הדין אוברגפל נגד הודג'ס בשנת 2015 וזאת לאחר הצהרתו של ביידן חרף חוסר התיאום עם הבית הלבן, כי הוא תומך בנישואים חד-מיניים. דבר זה בא לאחר התנגדותו של ביידן למינוי רוברט בורק לשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית כאשר ביידן היה יו"ר ועדת המשפטים בסנאט. המגזין האמריקאי, ואניטי פייר תיאר את הספר כ"תוצאה של עליזות וכנות של כותב הספר". פנקס שירות חלומות מאבי Biden, Joe (14 בנובמבר 2017). Promise Me, Dad: A Year of Hope, Hardship, and Purpose. ISBN 978-1250171672. {{cite book}}: (עזרה) המרוץ ל-2020: ביידן מכריז כי הוא בעל הכישורים הרבים ביותר להיות נשיא, באתר וואלה, 5 בדצמבר 2018 Trombetta, Sadie (15 בנובמבר 2017). "This Is The Tragic Story Behind The Title Of Joe Biden's Memoir". Bustle. נבדק ב-11 באוגוסט 2020. {{cite news}}: (עזרה) Kaiser, Charles (26 בנובמבר 2017). "Promise Me, Dad review – moving Biden memoir that wonders: could he have beaten Trump?". The Guardian. נבדק ב-11 באוגוסט 2020. {{cite news}}: (עזרה) אייל להמן, דוד ג'ו בא להציל את אמריקה. הכירו את ביידן, באתר ynet, 1 באוגוסט 2020 קריסטי פרסונס, Biden 'comfortable' with equal rights for gays who wed, באתר לוס אנג'לס טיימס, 6 במאי 2012 (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קונצ'רטו לפסנתר מספר 4 (בטהובן)

הקונצ'רטו לפסנתר מס' 4 אופוס 58 של לודוויג ואן בטהובן בסול מז'ור, נכתב בין השנים 1805–1806. בטהובן בעצמו היה הסולן בבכורה הציבורית במסגרת קונצרט בטהובן, 1808 בתיאטרון וינה . הקונצ'רטו נכתב לפסנתר סולו ותזמורת הכוללת חליל, שני אבובים, שני קלרינטים, שני בסונים, שתי קרנות, שתי חצוצרות, טימפני, וסקצית מיתרים. הקונצ'רטו נוגן לראשונה במרץ 1807 בקונצרט פרטי בביתו של הנסיך פרנץ ג'וזף פון לובקוביץ .גם האוברטורה של קוריולן והסימפוניה הרביעית של בטהובן נוגנו לראשונה באותו קונצרט. עם זאת, לא הייתה בכורה ציבורית עד לקונצרט ב־22 בדצמבר 1808 בתיאטרון וינה. בטהובן שוב עלה לבמה כסולן. קונצרט המרתון היה הופעתו האחרונה של בטהובן כסולן עם תזמורת. בטהובן הקדיש את הקונצ'רטו לחברו, הסטודנט והפטרון, הארכידוכס רודולף . ביקורת במהדורת מאי 1809 של Allgemeine musikalische Zeitung קובעת כי ”הקונצ'רטו הזה הוא המדהים, היחיד, האמנותי והמורכב ביותר בין הקונצ'רטי של בטהובן”. עם זאת, לאחר הופעתה הראשונה, היצירה הוזנחה עד 1836, אז נוגנה שוב על ידי פליקס מנדלסון. כיום, היצירה בוצעה והוקלטה באופן נרחב, והיא נחשבת לאחת היצירות המרכזיות של ספרות הקונצ'רטו לפסנתר. אלגרו מודרטו – הפרק הראשון נפתח על ידי הפסנתר, שמנגן אקורדים פשוטים בסולם היצירה, סול מז'ור. לאחר מכן נכנסת התזמורת עם אותו הנושא, רק בסי מז'ור, הסולם המתווך העיקרי. אותו הנושא מלווה את כל היצירה בצורות שונות. התזמורת ממשיכה לנגן פתיחה ארוכה שכוללת בתוכה את אותו הנושא. פליקס סלצר אומר את הדברים הבאים על פתיחה זו, "זו אחת הפתיחות המרתקות ביותר בספרות המוזיקה כולה...". הכניסה לפסנתר דומה ל-Eingang, קטע אלתור מימיו של מוצרט שהיה מתרחש לאחר האקורד הדומיננטי האחרון של התזמורת, אך לפני שהפסנתר ניגן על הנושא המרכזי. בטהובן לוכד את הסגנון המאולתר הזה על ידי האצת הקצב בתפקיד הפסנתר. בסוף הפרק הפסנתר מנגן קדנצה ארוכה האופיינית לקונצ'רטי באותה התקופה המגוללת את כל נושאי היצירה. אנדנטה קון מוטו – הפרק השני מייצג את אורפיאוס המנסה לאלף את האריניה בשערי האדס, הצעה של הביוגרף של בטהובן מ־1859 אדולף ברנהרד מרקס. הפרק נכתב במי מינור המוביל ללא הפסקה לאקורדים בדו מז'ור הפותחים את הפרק האחרון. רונדו (ויוואצ'ה) – בניגוד לפרקים הקודמים, הפרק השלישי, נכתב בצורת רונדו מסורתית, פשוטה יותר, המאופיינת בנושא קצבי מאוד. הנושא המרכזי מתחיל בסובדומיננטה של סולם דו מז'ור לפני שהוא מתקן את עצמו כדי להגיע לקדנצה בסול מז'ור. קדנצות לקונצ'רטו נכתבו על ידי מספר פסנתרנים ומלחינים לאורך ההיסטוריה; יוהנס ברהמס, קלרה שומאן, פרוצ'ו בוזוני, הנס פון בילוב, איגץ מושלס, קאמי סן סנס, אנטון רובינשטיין, וילהלם קמפף, ניקולאי מטנר, אז'ן ד'אלבר, ליאופולד גודובסקי, וילהלם בקהאוס, סמיל פיינברג וכו'. מדיה וקבצים בנושא קונצ'רטו לפסנתר מספר 4 בוויקישיתוף מידע על היצירה "קונצ'רטו לפסנתר מספר 4" באתר מיוזיק בריינז מידע על הקומפוזיציה "קונצ'רטו לפסנתר מספר 4" באתר AllMusic Steinberg, Michael. The Symphony: A Listeners Guide. pp. 19–24. Oxford University Press, 1995. Allgemeine musikalische Zeitung, 17 May 1809, p. 523 Wilson, Conrad (2005). Notes on Beethoven: 20 Crucial Works. Wm. B. Eerdmans Publishing. p. 44. ISBN 0802829309. Swafford, Jan (1992). The Vintage Guide to Classical Music. Vintage Books. p. 192. ISBN 0679728058. ISBN 978-0-486-22275-2 Jander, Owen (1985). "Beethoven's 'Orpheus in Hades': the Andante con moto of the Fourth Piano Concerto". 19th-Century Music. 8 (3): 195–212. doi:10.2307/746511. JSTOR 746511.
שלמה חביליו

שלמה חביליו (1 באפריל 1921 – 23 במאי 2017) היה איש מערכת הביטחון ודיפלומט ישראלי, שירת כקצין בארגון ההגנה ובצה"ל. במוסד היה ראש יחידת "מסגרת" ופעל בצפון אפריקה להגנה על הקהילות היהודיות המקומיות והעלאת היהודים. כיהן כשגריר ישראל בקמרון ובקולומביה וראש המרכז לשיתוף פעולה בינלאומי במשרד החוץ. חביליו נולד בעיר העתיקה בירושלים, בן למשפחה ספרדייה ותיקה. אביו היה בעל מפעל לייצור ממתקים. הוא למד בבית ספר אליאנס. בגיל 14 הצטרף לארגון ההגנה. בגיל 18 הצטרף למנגנון הקבע של ההגנה ושימש בתקופת המרד הערבי הגדול כנוטר. הוא היה מפקד הגדנ"ע בירושלים, עבר קורס מפקדי מחלקות בג'וערה וקורס קשרים הראשון ושימש מפקד החי"ש בירושלים. ב-1945 נשלח במסווה של סוחר ארמני למצרים במטרה להקים את שלוחת ההגנה במקום, שתפעל כמחתרת להגנה על הקהילה היהודית המקומית. חביליו נישא ב-1947 לחיה לבית רוזנבלט אותה הכיר בעת שליחותו למצרים כשהייתה פעילה בתנועת החלוץ וגויסה על ידו להגנה. לזוג נולדו ארבעה ילדים. במלחמת העצמאות שירת כמפקד גדוד בחטיבת ירושלים ומפקד מרחב דרום ירושלים. הוא פיקד על החלק הדרומי של מבצע קלשון. במהלך המלחמה נפצע באורח קשה בקרבות באזור בעיר העתיקה. ב-1950 מונה לסגן מפקד חטיבת ירושלים וב-1953 מונה למפקד חטיבה 10. בעקבות ניסיונו במצרים, גויס ב-1954 למוסד ונשלח לצפון אפריקה לבחינת הקמת מחתרות שיגנו על היהודים המקומיים. הוא ערך סיור של מספר חודשים במרוקו, אלג'יריה ותוניסיה, בשובו לישראל ייסד את יחידת "מסגרת", שהתבססה תחילה על קבוצה של כ-20 מפקדים בעלי עבר ביטחוני, כולל רעייתו של חביליו. הקבוצה בראשותו נשלחה לצרפת וממנה עברו אנשיה למדינות היעד השונות בצפון אפריקה לסיוע לקהילות המקומיות. במשך שש שנים פיקד חביליו על שליחי המוסד וארגן את מבצע יכין להעלאתם החשאית של יהודי מרוקו. ב-1961 שב לישראל והצטרף למשרד החוץ בו שירת עד 1978. ב-1962 מונה לקונסול כללי באיסטנבול, ב-1964 מונה לשגריר בקמרון וב-1969 מונה בנוסף גם לשגריר ישראל (לא תושב) בגינאה המשוונית. ב-1971 מונה לראש המרכז לשיתוף פעולה בינלאומי וכן שימש שגריר ישראל בקולומביה. לאחר פרישתו שימש יושב ראש ארגון המחתרת והעפלה בצפון אפריקה וחבר הנהלת עמותת "ביחד", תנועה רעיונית של יוצאי צפון אפריקה. ב-1997 הוענק לו תואר יקיר ירושלים. חביליו היה בוגר החוג להיסטוריה והחוג ליחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית. הערכים על ה"הגנה" במצרים אצל מרדכי נאור בלקסיקון כח המגן – ההגנה, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1992 נרי ליבנה, חביליו, מוסד, כותרת ראשית, 7 במאי 1987 (מתוך ארכיון עיתונות יהודית היסטורית) ערוץ הכנסת - שלמה חביליו, 12 באוגוסט 2012 יואב גיל, יקיר ירושלים שלמה חביליו נפטר בערב יום ירושלים, mynet ירושלים, 24 במאי 2017 עופר אדרת, הישראלי שפיקד על המחתרת היהודית במרוקו: סיפורו של שלמה חביליו, באתר הארץ, 31 ביולי 2017 מתן חביליו, ‏התיעוד הנדיר של איש המוסד ממרוקו נחשף, באתר ‏מאקו‏, 22 בספטמבר 2017
כיסא קורולי

כיסא קוּרוּלי (בלטינית: sella curulis) הוא סוג של כיסא המוכר בשימוש בתקופתה של רומא העתיקה ובאירופה, עד המאה ה-20. הייצוג שלו ברומא הקדומה כסמל לכוח פוליטי או צבאי עבר במרוצת הדורות בין תרבויות אחרות, כאשר עשו בו שימוש בהקשר זה מלכים באירופה, נפוליאון ושליטים אחרים. ברפובליקה הרומית ובאימפריה הרומית, היה הכיסא הקורולי (מקורה של המילה קורולי כנראה מ-currus שפירושה "מרכבה") המושב עליו קיבלו מגיסטרים אשר החזיקו בסמכות האימפריום, זכות ישיבה. בין בעלי תפקידים אלה נכללים דיקטטורים, מגיסטר אקוויטום, קונסולים, פראיטורים, קורולי איידלים ופרומגיסטראטים, זמניים או נושאי משרה בפועל. בנוסף, קנסורים וכן כוהני יופיטר הורשו לשבת על כיסא קורולי, הגם שבעלי תפקידים אלו לא החזיקו בסמכות האימפריום. ההיסטוריון הרומאי טיטוס ליוויוס כתב שכוהני שלושת האלים הגדולים זכו בכבוד לשבת על כיסא קורולי. לפי ליוויוס הכיסא הקורולי, כמו הטוגה הרומאית, מקורו באטרוריה והוא שימש על מצבות זיכרון אטרוסקיות כדי לזהות מאגיסטרים. עם זאת, כיסאות קדומים יותר הנתמכים על מסגרת דמוית צלב מוכרים מהממלכה החדשה של מצרים. אחת הדוגמאות הקדומות ביותר שתועדו לשימוש בכיסא קורולי ממש היא משנת 494 לפנה"ס כאשר הזכות לשבת על כיסא קורולי בקירקוס מקסימוס ניתנה לדיקטטור הרומאי מאניוס ולריוס מקסימוס לאחר ניצחונו על הסאבינים. לפי ההיסטוריון הרומאי דיו קסיוס בתחילת שנת 44 לפנה"ס הוציא הסנאט צו לפיו זכה יוליוס קיסר לכיסא קורולי בכל מקום פרט לתיאטרון, לשם הובאו כיסא מוזהב וכתר נושא יהלום שהציבו אותו בדרגה אחת עם האלים. כסוג של כתר, הרשות לכיסא קורולי הוענקה גם למלכים זרים אשר נחשבו באופן פורמלי לבני ברית של העם הרומאי. כיסא קורולי ניתן גם כסוג של מדליה או כמצבת זיכרון ומבטא מעמד מגיסטרי. כאשר הוא חצוי על ידי האסטה הכיסא הקורולי הוא סמלו של האל יונו. באופן מסורתי, הכיסא הקורולי שברומא הוכן או צופה בשנהב. רגליו המעוקמות של הכיסא יצרו צורת X רחבה והוא לא כלל משענת אחורית או זרועות אחיזה. למרות היוקרתיות שבו, כיסא זה נבנה במכוון כך שלא יהיה נוח לישיבה לפרק זמן ארוך, וסימל בצורה דו משמעית הן את הציפייה שנושא התפקיד הרשמי ימלא את תפקידו הציבורי בצורה יעילה המדודה בזמן, והן שהתפקיד מטעם הרפובליקה הוא זמני, לא נצחי. את הכיסא ניתן היה לקפל ולפיכך להעבירו בקלות ממקום אחד למשנהו. הדבר תואם את תפקידם המקורי של מגיסטרים ופרומגיסטראטים כמפקדים המצויים בשטח הנדרשים לעבור ממקום למקום. המסורת הקשורה בכיסא הקורולי התפתחה לדרגת חשיבות סמלית גבוהה שהתבטאה, בכיסאות שנועדו לשמש כמצבות זיכרון, סמל של כוח שאף פעם לא נשכח במסורת האירופאית, גם לאחר ירידתה של רומא מהבמה ההיסטורית. מדיה וקבצים בנושא כיסא קורולי בוויקישיתוף כיסא קורולי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
טארקו תעופה

טארקו תעופה (בערבית: تاركو للطيران, באנגלית: Tarco Aviation) היא חברת תעופה סודאנית, שבסיסה בנמל התעופה הבינלאומי ח'רטום, אשר הוקמה בשנת 2009 תחת השם Tarco Airlines וקוד בינלאומי TRQ. בשנת 2018 החברה שינתה את שמה ל-Tarco Aviation וכתוצאה מכך גם שונה הקוד ל-TQQ. החברה מעסיקה כיום קרוב ל-1,000 עובדים, מחזיקה בצי של 7 מטוסים ומפעילה טיסות פנים וטיסות בינלאומיות ל-14 יעדים על בסיס סדור וכן טיסות שכר. לחברה ישנה ברית בשם BDAT יחד עם חברה סודאנית נוספת, באדר איירליינס (אנ'), יחד מתאפשרת רשת של טיסות פנים בתוך סודאן. ב-11 בנובמבר 2010 התרחשה תאונה אווירית (אנ') כאשר מטוס החברה מסוג אנטונוב An-24 כשל בנחיתתו בעיר זלינגיי (אנ') שבמערב סודאן, בטיסה שהגיעה מהבירה ח'רטום. כתוצאה מכך, נספו מספר קורבנות שנע בין 1 ל-6 לפי דיווחים שונים. מדיה וקבצים בנושא טארקו תעופה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של טארקו תעופה
קלאוס צ'יצ'ר

קלאוס צ'יצ'ר (בגרמנית: Klaus Tschütscher; נולד ב-8 ביולי 1967) הוא פוליטיקאי מליכטנשטיין שכיהן כראש הממשלה ה-12 של ליכטנשטיין מטעם מפלגת האיחוד הפטריוטי (אנ') מ-25 במרץ 2009 ל-27 במרץ 2013. צ'יצ'ר נולד בואדוץ, נסיכות ליכטנשטיין ב-8 ביולי 1967. הוא למד בבית ספר יסודי ותיכון בואדוץ ולאחר מכן בין השנים 1987 ל-1993 למד משפטים באוניברסיטת סנט גאלן. הוא השלים את הדוקטורט במשפטים בשנת 1996. בתקופת לימודי הדוקטורט עבד באוניברסיטה כעמית מחקר במשך כשנתיים (עד שנת 1995). לאחר מכן התמנה לראש המחלקה המינהלית לשירותים משפטיים וכלכלה ברשות הפיסקלית של ליכטנשטיין. לאחר כחודשיים היה גם לסגן מנהל הרשות הפיסקלית. בין השנים 1998–2005 לימד צ'יצ'ר כמרצה במשרה חלקית באוניברסיטת ליכטנשטיין. בין השנים 2002–2005 עשה תואר שני במשפטים, עם התמתחות במשפט עסקי בינלאומי באוניברסיטת ציריך. לקראת הבחירות לפרלמנט בשנת 2005 הצטרף למפלגת האיחוד הפטריוטי. בבחירות איבדה מפלגת האזרחים הפרוגרסיבית (אנ') את הרוב המוחלט שלה בפרלמנט ולכן נאלצה להקים קואליציה עם האיחוד הפטריוטי כדי להקים ממשלה. עם הקמת הממשלה, צ'יצ'ר מונה לסגן ראש הממשלה בממשלתו של אוטמר הסלר. בתפקידו זה היה מופקד על משרדי המשפטים, כלכלה וספורט. בבחירות 2009 לפרלמנט, ניצחה מפלגת האיחוד הפטריוטי. לאחר הבחירות, הגיש אוטמר הסלר את התפטרותו וצ'יצ'ר מונה לראש ממשלת ליכטנשטיין ב-25 במרץ 2009. צ'יצ'ר לא התמודד לכהונה נוספת בבחירות לפרלמנט של שנת 2013 ובמקומו מונה כראש ממשלה, אדריאן הסלר. מאז פרישתו מהפוליטיקה בשנת 2013 מכהן כחבר בדירקטוריון חברת ביטוח החיים הגדולה בשווייץ, סוויס לייף (אנ') והחל מינואר 2014 הוא הבעלים ויושב ראש הדירקטוריון של חברת "Tschütscher Networks&Expertise AG". בנוסף משמש החל משנת 2014 כקונסול כבוד של הפדרציה הרוסית בליכטנשטיין וכחבר הוועד המנהל של "יוניס"ף שווייץ" וכחבר מועצת אוניברסיטת ליכטנשטיין משנת 2018. צ'יצ'ר נשוי לארזו צ'יצ'ר-אלניורט, טורקיה-אוסטרית, ולהם שני ילדים. מתגורר ברוגל. מדיה וקבצים בנושא קלאוס צ'יצ'ר בוויקישיתוף Klaus Tschütscher, Swiss Life-Gruppe (בגרמנית (שוויץ)) (ארכיון) Tschütscher, Klaus – Historisches Lexikon, historisches-lexikon.li (בגרמנית) "Archived copy". אורכב מ-המקור ב-2012-12-06. נבדק ב-2013-01-01. {{cite web}}: (עזרה) http://www.presseportal.de/pm/81381/2941158 עותק בארכיון (ארכיון) "Archived copy" (PDF). אורכב מ-המקור (PDF) ב-2015-04-09. נבדק ב-2015-06-20. {{cite web}}: (עזרה)
קלרה טיש

קלרה טיש (בגרמנית: Cläre Tisch;‏ 14 בינואר 1907 – נובמבר 1941) הייתה כלכלנית יהודייה-גרמנייה, שנרצחה בשואה בגטו מינסק. קלרה טיש הייתה בתם של הסוחר ליאו טיש ואשתו אדל. היא למדה תחילה בבית הספר היסודי בעיר מגוריה אלברפלד, כיום וופרטל, מאוחר יותר למדה בתיכון "Realgymnasiale" באונטרברמן. החל משנת 1926 למדה כלכלה באוניברסיטאות בבון, ז'נבה, ברלין ולבסוף שוב בבון. בבון, מוריה היו ארתור שפיטהוף, הרברט פון בקראת וג'וזף שומפטר, שבהנחייתם קיבלה את הדוקטורט שלה. התזה שלה הייתה על דיון החישוב הסוציאליסטי, שזכה לתשומת לב רבה בקהילה האקדמית. שומפטר תמך בה מאוחר יותר כשהיה פרופסור באוניברסיטת הרווארד והחליף איתה מכתבים עד לגירושה לגטו מינסק. עבודת התזה של טיש, שהסתיימה בשנת 1932. נקראה "Economic Calculation and Distribution in the Centrally Organized Socialist Commonwealth" (גרמנית: Wirtschaftsrechnung und Verteilung im zentralistisch organisierten sozialistischen Gemeinwesen). התזה שלה בן ה-24 נחשבת ל"משפיעה "(מק'קרו) ו"הישג יוצא דופן" (הגמן), והפכה אותה למבשרת של הסוציאליזם הנאו-קלאסי כמו הנרי די דיקינסון, אוסקר לנגה ואבא לרנר. פרידריך אוגוסט האייק ציטט את עבודתה וכן את שומפטר בספרו "קפיטליזם, סוציאליזם ודמוקרטיה". עד 1933 טיש עבדה כמדענית. נוסף על כך, היא הייתה עוזרת של ארתור שפיטהוף. בשל הרדיפות של יהודי גרמניה הנאצית, לאחר עליית הנאצים לשלטון, היא נאלצה לעזוב את האוניברסיטה. עבדה בעבודות שונות במגזר הפרטי כדי להתקיים. בשנת 1936 הפכה למנהלת ארגון האימוץ של ארגון הנשים היהודיות בוופרטל-אלברפלד. היא דחתה הזדמנויות שונות לעזוב את גרמניה, כנראה בגלל רצונה לעזור לילדים. שומפטר סיפק עבורה תצהיר על מנת להקל על הגירתה לארצות הברית. ב־10 בנובמבר 1941 גורשה טיש יחד עם אחיותיה מארי וגרדה, גיסה ליאו מרקוס, ואחייניתה ארנהילד מרקוס בקבוצה ביחד עם 992 אזרחים יהודים מוופרטל, דיסלדורף ואסן לגטו מינסק, שם היא נרצחה באותו חודש. מול הבית ב-Neumarktstraße 46 בוופרטל, בו התגוררה בעבר, הוטבעה אבן נגף לזכרה. בבית הכנסת העתיק בוופרטל מוצגת תערוכת קבע ובין היתר מוקדש לה מקום בתצוגה. מדיה וקבצים בנושא קלרה טיש בוויקישיתוף קלרה טיש, בארכיון יד ושם מאמר, ב"ארכיון הגלות" "אבן הנגף" לקלרה טיש שהוטבעה ליד ביתה באלברפלד According to Hans Singer, his close circle of student-colleagues at Bonn included Klara Tisch, August Lösch, Wolfgang Stolper, and Herbert Zassenhaus: "Transcript of Interview of Hans W. Singer by Richard Jolly, Sussex, 2 January 2000," United Nations Intellectual History Project, p. 42. According to Allen, she was one of Schumpeter's "favorite students": Robert Loring Allen, Opening doors. The Life and Work of Joseph Schumpeter, New Brunswick 1991, Bd. 1, S. 282; S.109; similar: Thomas K. McCraw, Joseph A. Schumpeter. Eine Biographie, Hamburg 2008, S. 228 u.662. C. Nishiyama/K. R. Leube (ed.), The Essence of Hayek, Stanford 1984, S. 60 (The Impossibility of Socialist Calculation) Tübingen 2005, S. 277, in the 16. chapter ("Der sozialistische Grundplan").
ראלף ארל

ראלף ארל (באנגלית: Ralph Earl‏; 11 במאי 1751 – 16 באוגוסט 1801) היה צייר אמריקאי, הידוע בדיוקנאותיו. הוא גם צייר שישה נופים, כולל תצוגת פנורמה של מפלי הניאגרה. ראלף ארל נולד ב-11 במאי 1751 בשרוסברי או בלסטר, מסצ'וסטס, הבכור מבין ארבעת ילדיהם של ראלף ארל ופיבי ויטמור ארל. ב-1774 עבד בניו הייבן בקונטיקט כצייר פורטרטים. בסתיו 1774 חזר ארל ללסטר שבמסצ'וסטס כדי להתחתן עם בת דודתו שרה גייטס. כעבור כמה חודשים נולדה בתם פיבי בינואר 1775. ארל השאיר את שתיהן עם הוריה של שרה וחזר לניו הייבן כדי להמשיך לצייר דיוקנאות. אשתו ובתו של ארל הצטרפו אליו לניו הייבן בנובמבר 1776, והם התגוררו שם עד מאי 1777, אז נולד בנם ג'ון. בהמשך העידה שרה כי תקופת ששת החודשים הזאת "הייתה כל הזמן שאחזקנו בית ביחד." כמו רבים מהאומנים הקולוניאליים, ארל היה אוטודידקט, ובמשך שנים רבות היה צייר נודד. בשנת 1775 ביקר ארל בלקסינגטון ובקונקורד, שהיו אתרי הקרבות האחרונים במהפכה האמריקאית. אביו אמנם היה אלוף-משנה בצבא המהפכה, אך ארל עצמו היה נאמן למלוכה הבריטית. בעבודה בשיתוף עם החרט עמוס דוליטל, ארל צייר ארבע סצנות קרב שהפכו להדפסי תעמולה פרו-מהפכניים. בשנת 1778 הוא השאיר אחריו את אשתו ובתו וברח לאנגליה כשהתחפש למשרתו של קפטן בצבא הבריטי ג'ון מאני. בלונדון הוא נכנס לסטודיו של בנג'מין וסט, וצייר את המלך ואצילים מוכרים רבים. ארל המשיך לצייר דיוקנאות בעיירה נוריץ'. מאוחר יותר הוא התחתן עם אן וויטסייד, אישה אנגליה, אף על פי שמעולם לא סיים את נישואיו עם שרה גייטס. ב-1785 או 1786 חזר ארל לארצות הברית עם אשתו החדשה. לאחר שובו לאמריקה, הוא צייר דיוקנאות של טימותי דווייט, המושל כאלב סטרונג, רוג'ר שרמן ואנשים בולטים אחרים. הוא גם צייר תמונה גדולה של מפלי הניאגרה. בספטמבר 1786, בעודו גר בעיר ניו יורק, נכלא ארל על כך שלא שילם את חובותיו האישיים. גם בעת שהיה בכלא צייר דיוקנאות של מבקריו, חבריו ומשפחתו כדי להקלה על החובות. הוא שוחרר בינואר 1788. ארל ככל הנראה הכשיר את בנו, הצייר ראלף אליסר וייטסייד ארל, [2] והייתה לו השפעה על אחיינו אוגוסטוס ארל, שנחשב לאמן האירופי הראשון שביקר בכל חמש היבשות. אחיו של ראלף ג'יימס ארל (1761–1796) היה גם צייר פורטרטים. הוא נפטר מאלכוהליזם בבולטון, קונטיקט, ב-16 באוגוסט 1801. הקצין ריצ'רד וריק פרדריק אוגוסטוס ברון אליזבת סקיילר קלריסה סימור אליה ברודמן אסתר ברודמן אוליבר ואביגיל אלסוורת' גברת טלמדג' וילדיה מרינוס וילט מדיה וקבצים בנושא ראלף ארל בוויקישיתוף ראלף ארל, באתר "Find a Grave" (באנגלית) Early American Paintings" (biography),, www.worcesterart.org
מוריץ דאובלבסקי-שטרנק

מוריץ גאורג יוזף פרנץ מריה פרייהר דאובלבסקי-שטרנק (בגרמנית: Moritz Georg Josef Franz Maria Freiherr Daublebsky-Sterneck;‏ 29 בפברואר 1912 – 10 בינואר 1986) היה חסיד אומות העולם אוסטרי. נולד למוריץ יעקב דובלבסקי פון שטרנק (1871–1917) ואשתו מריה פריין סלבדורי פון ויזנהוף (1872–1962). הוא נולד בעיירה בילובץ שהייתה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית עם אוכלוסייה גרמנית בעיקר. דאובלבסקי-שטרנק היה דוקטור למשפטים, ושימש כקצין הוורמאכט בשטח שכיום מהווה חלק של סלובקיה. הוא התגורר בבית קטן בכפר בוריצה, שהיו שותפים לו קרוביו. כאשר חיילי הוורמאכט נכנסו לסלובקיה, מגדלנה ליביה דובניצקה ואמה, שתי נשים יהודיות מווינה נמלטו אל הרי סלובקיה, שם הגיעו לכפר בוריצה. הם הגיעו אל ביתו של דאובלבסקי-שטרנק וביקשו מחסה. הוא הסכים להסתיר אותם, אף על פי שידע שהעונש על הסתרת יהודים הוא מוות. הוא טיפל בהם זמן רב, עד שנודע שבכפר השכן הוא עורר חשד. הוא סיפר למגדלנה ולאמה על הסיכון ההולך וגדל, ולכן פחדו להישאר בביתו. הם החליטו לחזור לעיר הולדתם בתקווה שהגרמנים יוותרו על חיפושם. ד"ר דאובלבסקי-שטרנק ידע שהדרך היחידה לצאת מהכפר היא גשר מעבר לנהר ואה, עליו שמרו חיילים גרמנים. אז הוא לבש את מדי הוורמאכט והוביל את שתי היהודיות מעבר לגשר, בלילה. מגדלנה ואמה חצו בהצלחה את הנהר, אך בסופו של דבר נעצרו על ידי גרמנים זמן קצר לאחר מכן. הם הועברו למחנה הריכוז ראוונסבריק, שם נפטרה האם. מאוחר יותר הועברה מגדלנה למחנה הריכוז ברגן-בלזן, בו שרדה עד לשחרור. לאחר סיום מלחמת העולם השנייה הוא התגורר באוסטריה. לדאובלבסקי-שטרנק הוענק אות חסיד אומות העולם ומאוחר יותר ניטע עץ לכבודו בגן חסידי אומות העולם ביד ושם . מוריץ דאובלבסקי-שטרנק - פעילותו להצלת חיי יהודים בתקופת השואה, באתר יד ושם (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.