laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
רחמים בן עמארה

הרב רחמים בן עמארה (סביב ה'תרע"ד, 1914 - א' בתשרי ה'תשס"ב, 18 בספטמבר 2001) היה רבה של מאזאגאן, דיין בקזבלנקה, ורבה של שכונת קריית מנחם ועיר גנים בירושלים. נולד במקנס שבמרוקו לאביו רבי ברוך ולאימו הרבנית רבקה לבית בירדוגו. בקטנותו למד אצל ר' שלמה טולידאנו תורה שבכתב, ואחר כך למד בישיבת רבי ידידיה ורבי חביב טולידאנו ורבי משה דרעי. לאחר מכן למד במשך ארבע שנים בישיבה לתלמידי חכמים מתקדמים בראשות רבי יצחק סבאג. ובישיבת הערב בראשות רבי שלום משאש. בשנת תשט"ז התמנה לרבה של מאזאגאן בעקבות פרישת קודמו רבי שלמה הכהן אזאגורי שעלה ארצה. לאחר עשרה חודשים, התמנה לדיין בקזבלנקה בבית דינו של רבי שלום משאש, לצד חביריו רבי משה מלכה, רבי יצחק חזן ורבי חיים שושנה. עסק בין היתר בהכנת ספרים לדפוס, והשתדל בהדפסת הספר 'מטה אהרן' של רבי אהרן חסין, וספר 'קרן לדוד' של רבי דוד הכהן סקלי. בשנת ה'תשל"ה עלה לארץ ישראל. בהמשך התמנה לרב השכונות קריית מנחם ועיר גנים בירושלים, עד שנת תשמ"ט בהגיעו לגיל פרישה. נפטר בירושלים בא' תשרי ה'תשס"ב. לאחר פטירתו הוציאו בני משפחתו ספר 'אהבת רחמים' לזכרו. במרוקו, לקח חלק פעיל במפעל הציוני, וכך העיד על עצמו: ” ומתוך חבת הארץ הייתי מסור לכל עניני הציונות בקק"ל, בק"ה, בעלייה וכו'”. בשנת תשי"א, הודות לפעילותו הציוניות, שלחו לו אנשי קק"ל אתרוג מארץ ישראל, רבי רחמים העניק את האתרוג לרבי יוסף משאש. לעת מצוא - ב' חלקים, דרשות. תשועת צדיקים - שבחי צדיקים ודרשות על תלמידי חכמים. מדריך לאורחות חיים במשפחה - דרשות לשמחות במעגל החיים. ראו רב רבנן עמ' 276. ראו וייקץ שלמה דרוש פב. ראו הקדמת רבי שמואל בן עמרם לספר מטה אהרן. ראו: הסכמת רבי יוסף משאש לספר קרן לדוד. אהבת רחמים עמ' 6. אהבת רחמים עמ' 19. ראו אוצר המכתבים חלק ג, סימן א'תקפג.
נסאוואלקויוטל

נסאוואלקויוטל (בספרדית: Nezahualcóyotl; קרויה גם סיודד נסאוואלקויוטל (Ciudad Nezahualcóyotl) או בקיצור סיודד נסה (Ciudad Neza) או נסה (Neza)) היא עיר במקסיקו. העיר ממוקמת במדינת מקסיקו, בסמוך למזרח של מקסיקו סיטי. העיר נסאוואלקויוטל נקראת על שם נסאוואלקויוטל (אנ'), שהמה שליט עיר-המדינה טצקוקו (אנ') ומשורר ושמשמעות שמו בנאוואטל היא "זאב ערבות צם". לכן ההרלדיקה העירונית (שפורסמה בשנות ה-90 של המאה ה-20 עוצבה בהתאם. כיום, נסאוואלקויוטל היא עיר גדולה המאכלסת למעלה ממיליון תושבים, אך נחשבת לעיר ענייה במיוחד המאכלסת מהגרים רבים. בעיר יש גם שיעור פשיעה גבוה מאוד וכנופיות רבות. מאז תחילת שנות ה-2000 תושבים רבים היגרו לארצות הברית, בדגש על הגירה לעיר ניו יורק. עד המאה ה-20, האדמה שעליה ממוקמת נסאוואלקויוטל הייתה מתחת לאגם טקסקוקו (אנ') ולא מיושבת. ייבוש מוצלח של האגם בתחילת המאה ה-20 יצר פיסת אדמה חדשה, שבסופו של נמכרה על ידי הממשלה לידיים פרטיות. עם זאת, שירותים ציבוריים כמו מים ראויים לשתייה, חשמל וביוב היו חסרים עד להפיכת ההתיישבות לעירייה עצמאית ב-1963. ניקוז האגמים באזור עמק מקסיקו החל בתקופה הקולוניאלית המוקדמת. פרויקט הניקוז הגדול הראשון החל בשנת 1590, במטרה לחסל את ההצפות הכרוניות שפקדו את מקסיקו סיטי. בזמן מלחמת העצמאות של מקסיקו במאה ה-19 עדיין היו הצפות רבות באזור. אזור אגם טקסקוקו הוכרז כרכוש פדרלי בשנת 1912, ולאחר מכן החלו מאמצים לנקז לחלוטין את האגם שנמשכו עד שנות ה-30. ב-1933 כבר נבנה הכביש המהיר ממקסיקו סיטי לפואבלה דרך אזור זה. בשנת 1945 נבנו באזור סכר ומנהרות שאיפשרו בניית שכונות קובנציונאליות ראשונות. עד 1949 כבר התגוררו באזור כ-2,000 תושבים. בשנות ה-50 אוכלוסיית האזור גדלה במהירות עם מהגרים רבים מכל מקסיקו. למרות מחסור בחשמל, ב-1954 כבר התגוררו באזור כ-40,000 תושבים. עד אז האזור היה חלק מהמועצה האזורית של צ'ימלוואקאן (אנ'). ב-1960 עלה הרעיון ליצור מועצה אזורית חדשה. בשלב זה מנתה אוכלוסיית האזור כ-80,000 תושבים. הקמת המועצה האזורית העצמאית ב-1963 אפשרה הקמת תשתיות ראויות בשנות ה-60 וה-70. עם זאת, הלאמת הקרקע הייתה מסובכת מבחינה משפטית והתמשכו באופן הדרגתי עד שנות ה-90. העיר גדלה במהירות במהלך שנות ה-80 עם שכונות חדשות, בתי חולים, בתי ספר, ספריות ומרכזי קניות. בשנת 1995 מספר התושבים חצה את רף המיליון. אתר האינטרנט הרשמי של נסאוואלקויוטל מדיה וקבצים בנושא נסאוואלקויוטל בוויקישיתוף "Enciclopedia de los Municipios de México Estado de Mexico Nezahualcóyotl" (בספרדית). Mexico: INAFED. אורכב מ-המקור ב-30 בספטמבר 2007. נבדק ב-18 בינואר 2010. {{cite web}}: (עזרה) Poniatowska, Elena (12 במאי 2005). "Ciudad Nezahualcóyotl". La Jornada (בספרדית). Mexico City: UNAM. אורכב מ-המקור ב-4 ביוני 2011. נבדק ב-18 בינואר 2010. {{cite news}}: (עזרה) Kugel, Seth (15 בפברואר 2004). "Urban Tactics – Destination, Neza York". The New York Times. New York. נבדק ב-18 בינואר 2010. {{cite news}}: (עזרה) "Ejército-seguridad" [Army-security]. El Universal. (בספרדית). Mexico City. Agencia el Universal. 4 בינואר 2010. {{cite news}}: (עזרה) López Peña, Susana. "Los cholos de 'Nezayork'" [The cholos of "Neza York"]. Noticieros Televisa (בספרדית). Mexico City. אורכב מ-המקור ב-8 בדצמבר 2008. נבדק ב-18 בינואר 2010. {{cite news}}: (עזרה)
עיתון רחוב

עיתון רחוב הוא עיתון או מגזין הנמכר על ידי אנשים חסרי בית או עניים ומיוצר בעיקר כדי לתמוך באוכלוסיות אלו. עיתונים מסוג זה מספקים בעיקר כיסוי של נושאים הקשורים לחוסר בית ועוני ושואפים לחזק את הקשרים החברתיים בתוך הקהילות שלהם. המטרה של עיתוני רחוב היא להעניק לאנשים אלו הזדמנויות תעסוקתיות וקול בקהילה שלהם. בנוסף לכך, רבים מהעיתונים נכתבים חלקית על ידי המוכרים עצמם. בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, פורסמו מספר פרסומים על ידי ארגוני צדקה, דת ועבודה שניסו למשוך את תשומת הלב לבעיית החוסר בית, אך עיתוני רחוב החלו להתפשט רק לאחר הקמתו של "חדשות הרחוב" בניו יורק בשנת 1989. כיום, עיתונים דומים מתפרסמים ביותר מ-30 מדינות, רובם בארצות הברית ובמערב אירופה. הם נתמכים על ידי ממשלות, גופי צדקה, ואיגודים כמו הרשת הבינלאומית של עיתוני רחוב ואיגוד עיתוני הרחוב של צפון אמריקה. עיתוני רחוב החלו להופיע באופן נרחב בארצות הברית בשנות ה-80 של המאה ה-20, בתגובה לרמות המחסור הגוברות והתמוטטות התמיכה החברתית לחסרי בית. עיתונים אלה נוצרו במטרה להתמודד עם הצגת השלילית של חסרי בית בתקשורת הממסדית. "חדשות הרחוב" שהוקם בניו יורק ב-1989, זכה להכרה כעיתון הרחוב המודרני הראשון והוא הפך לקטליזטור להקמת עיתונים נוספים. עיתוני רחוב התפשטו בערים גדולות ברחבי העולם, במיוחד בגרמניה ובשוודיה, והם הוקמו גם בקנדה, אפריקה, דרום אמריקה ואסיה. במהלך שנות ה-90, הוקמו קואליציות כדי לחזק את תנועת עיתוני הרחוב, כאשר הרשת הבינלאומית של עיתוני רחוב (INSP) ואיגוד עיתוני הרחוב של צפון אמריקה (NASNA) מציעים תמיכה ומחזיקים בסטנדרטים אתיים לפעילות. למרות התרחבותם, רבים מעיתוני הרחוב עדיין נתקלים בקשיים כולל מימון לקוי, צוות לא אמין וקושי ליצור עניין ולשמר קהל קוראים. בנוסף, קיימת מחלוקת בין המו"לים לגבי סוג החומרים שצריכים להיכלל ומידת השתתפותם של חסרי בית בכתיבה ובהפקה. "הנושא הגדול", עיתון פופולרי, הפך למוקד של מחלוקת מכיוון שהוא מתמקד במשיכת קהל קוראים רחב על ידי כיסוי של נושאים מרכזיים ותרבות פופולרית, בעוד שעיתונים אחרים מדגישים פעילות למען חסרי בית ונושאים חברתיים ומרוויחים פחות. מדיה וקבצים בנושא עיתון רחוב בוויקישיתוף Harman, Danna (17 בנובמבר 2003). "Read all about it: street papers flourish across the US". The Christian Science Monitor. נבדק ב-13 בינואר 2009. {{cite web}}: (עזרה) Archived version Boukhari, Sophie (1999). "The press takes to the street". The UNESCO Courier. UNESCO. אורכב מ-המקור ב-7 באפריל 2019. נבדק ב-13 במרץ 2009. {{cite web}}: (עזרה) Holender, Robert (22 במאי 2006). "De hemlösas tidningar prisades". Dagens Nyheter (בשוודית). נבדק ב-11 בפברואר 2009. {{cite news}}: (עזרה) "Röster åt utsatta fick publicistpris". Ekot (בשוודית). Sveriges Radio. 22 במאי 2006. אורכב מ-המקור ב-14 ביוני 2006. נבדק ב-11 בפברואר 2009. {{cite news}}: (עזרה)
מעקה הפרדה

מעקה הפרדה משמש לשמירה על כלי רכב בתוך מסלול הנסיעה שלהם ומונעים מהם להתנגש במכשולים מסוכנים כגון סלעים, צוקים, עמודי שילוט, עצים, כנפי גשרים, בניינים, קירות ובורות ביוב גדולים, או לעבור מדרונות תלולים שאין אפשרות חזרה מהם או להיכנס למים עמוקים. כמו כן, הם מותקנים במרכזי כבישים מחולקים כדי למנוע מרכבים שסטו ממסלולם להיכנס לנתיב הנגדי ולעזור בהפחתת תאונות פגיעה חזית בחזית. חלק ממחסומים אלה, המעוצבים להתמודדות משני צדדי המחסום, נקראים מחסומי מרכז. למרות שמעקי הפרדה מעוצבים בדרך כלל כך שיבטיחו את מינימום הפגיעה בנוסעים ברכב, עדיין יש מקרים בהם אנשים נפגעים בהתנגשות עם מחסומי התנועה. התקנתם של מעקי הפרדה מומלצת רק במקומות שבהם התנגשות עם המחסום צפויה להיות פחות חמורה מהתנגשות עם המכשול שמאחוריו. ככל שניתן, עדיף להסיר, להזיז או לשנות את המכשול במקום להגן עליו באמצעות מחסום. בכדי להבטיח את בטיחותם ויעילותם של מחסומי התנועה, הם עוברים בדיקות ריסוק מדומות וממושכות לפני שהם מאושרים לשימוש כללי. למרות שבדיקות הריסוק אינן יכולות לשחזר כל סוג של התנגשות אפשרית, תוכניות הבדיקות מיועדות לקבוע את גבולות הביצועים של מחסומי התנועה ולספק רמת הגנה מספקת למשתמשי הדרך. מכשולי דרכים חייבים להיבדק לפי הסכנה שהם מהווים לנהגים העוברים לידם, על פי גודלם, צורתם, קשיחותם, והמרחק שלהם משולי הדרך. לדוגמה, שלטים קטנים לצד הדרך וגם כמה שלטים גדולים המותקנים על עמודים הניתנים לניתוק (breakaway post) לרוב אינם דורשים הגנה מצד הדרך מכיוון שהמחסום עצמו עשוי להוות סכנה גדולה יותר לבריאות ולשלומם של הציבור מאשר המכשול שהוא אמור להגן נגדו. במקומות רבים בעולם, נלקחת בחשבון המושג של "אזור נקי" בעת בחינת המרחק של מכשול או סכנה משולי הדרך. "אזור נקי" מוגדר כמרחק האופקי בו נהג על מדרון הניתן להתאוששות יכול לנסוע מחוץ לדרך ולהחזיר את רכבו בבטחה לכביש. המרחק הזה נקבע לרוב כפרצנטיל ה-85 במחקר השוואתי לשיטה שבה נקבעים מגבלות מהירות בכבישים דרך מחקרי מהירות ומשתנה בהתאם לדירוג הכביש. על מנת לספק הגנה מספקת בתנאי שפת הדרך, יש למקם רכיבים מסוכנים כגון מכשולים קבועים או מדרונות תלולים מחוץ ל"אזור הנקי", כדי להפחית או לבטל את הצורך בהגנה לצד הדרך. אתרים נפוצים להתקנת מחסום תנועה כוללים: קצוות גשרים ליד מדרונות תלולים משפת הדרך במעברי ביוב או תעלות בהן ישנם נפילות תלולות או אנכיות ליד שלטים גדולים, עמודי תאורה או רכיבי דרך אחרים העלולים להוות סכנה כאשר יש צורך במחסום, מבוצעות חישובים מדוקדקים לקביעת אורך הצורך. החישובים לוקחים בחשבון את מהירות ונפח התנועה בדרך, המרחק משולי הדרך למכשול, והמרחק או ההיסט משולי הדרך למחסום. מדיה וקבצים בנושא מעקה הפרדה בוויקישיתוף Roadway Design Manual: Cross-Sectional Elements, onlinemanuals.txdot.gov
מחמוד עאסי

מחמוד עאסי (בערבית: محمود عاصي) כיהן כראש מועצת כפר ברא בשנים 2008–2024. עאסי למד לתואר ראשון בניהול ארגונים בקריה האקדמית אונו. בבחירות לרשויות המקומיות ב-2008 התמודד לראשות המועצה המקומית כפר ברא וזכה בתפקיד בבחירות החוזרות, עם 43.7% מהקולות. בבחירות לרשויות המקומיות ב-2013 התמודד שוב לראשות המועצה המקומית, מול אכרם עאסי, ונשאר בתפקיד, עם 45.4% מהקולות. בבחירות לרשויות המקומיות ב-2018 התמודד מול טארק ריאן, ונשאר בתפקידו (53% מול 47%). בתקופת כהונתו, שימש כחבר דירקטוריון החברה למשק וכלכלה של השלטון המקומי בע"מ. בבחירות לרשויות המקומיות ב-2024 התמודד שוב והפסיד ליריבו עמאד עאסי (43% מול 57%). ריאיון עם מחמוד עאסי, ראש מועצת כפר ברא, כאן 11 محمود عاصي يتحدث عن الأوضاع في بلدة كفربرا, ראיון באתר יוטיוב חברי המועצה 2023, באתר כפר ברא رئيس كفر برا محمود عاصي: المرشح اكرم عاصي لا يشكل اي خطر, 08/06/2013 הארץ, תוצאות הבחירות המקומיות 2013, באתר הארץ, 23 באוקטובר 2013 פורטל הבחירות, באתר משרד הפנים חברי דירקטוריון החברה למשק וכלכלה של השלטון המקומי בע"מ חסן שעלאן, סיון חילאי, "אין אמון באף אחד": ירידה במוטיבציה בחברה הערבית לקראת הבחירות המקומיות, באתר ynet, 25 בפברואר 2024 مرشحان يتنافسان على رئاسة مجلس محلي كفر برا هما محمود عاصي وعماد عاصي اللذان كانا حليفين في السابق, اخبار، راديو، ديجيتال، بث مباشر والمزيد | مكان، هيئة البث الإسرائيلي, ‏28 בספטמבר 2023 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נאוקלפן

נאוקלפן דה חוארס (בספרדית: Naucalpan de Juárez), או בקיצור נאוקלפן, היא עיר הממוקמת צפונית-מערבית למקסיקו סיטי במדינת מקסיקו שבמקסיקו. משמעות השם בנאוואטל הוא "ארבע השכונות" או "ארבעה בתים". ב-1874 נוספה המילה "חוארס" לכבודו של הנשיא בניטו חוארס. עמק מקסיקו, שנאוקלפן היא חלק ממנו, מיושב על ידי בני אדם כבר למעלה מ-20,000 שנה. ההתיישבות המודרנית החלה בתקופת השלטון האצטקי. בשנת 1521 האזור נכבש על ידי האימפריה הספרדית בהובלת הרנאן קורטס. בשנים שלאחר מכן הוקמו מנזרים וכנסיות רבות. האזור היה חשוב בתקופה הקולוניאלית לכריית חומרי בנייה עבור מקסיקו סיטי (ששימשו אף את בניית הארמון הלאומי. נאוקלפן הוכרזה רשמית כעיר בשנת 1957, ועד 1975 הפכה לאחת הערים המתועשות ביותר במקסיקו. נאוקלפן נחשבת לאחת הערים העשירות והמבוססות במקסיקו כולה. באזור זה פועלים הרבה עסקים קטנים ובינוניים ובהן מעבדות פרמצבטיות, עסקים לחלקי חילוף ומפעלים לייצור מוצרים כימיים וטקסטיל. מאז פתיחת קניון פלאסה סטליטה ב-1971 צמחו בעיר ענפי המסחר והשירותים בעיר. על פי המחקר מ-2007 העיר יצרה מספיק עושר כדי לכסות את צורכי האזרחים פעמיים, בניגוד לעיריות אחרות במקסיקו. ארצות הברית דה מוין, איווה, ארצות הברית קנדה קלגרי, אלברטה, קנדה קוריאה הדרומית אניאנג (אנ'), קוריאה הדרומית אתר האינטרנט הרשמי של נאוקלפן מדיה וקבצים בנושא נאוקלפן בוויקישיתוף "Enciclopedia de los Municipios de Mexico Estado de Mexico Naucalpan de Juárez" (בספרדית). INAFED. נבדק ב-2010-02-15.
חוק העובדים הסוציאליים

חוק העובדים הסוציאליים, התשנ"ו-1996 הוא חוק ישראלי המסדיר את מקצוע העבודה הסוציאלית. החוק הגדיר לראשונה מי ראשי לעבוד כעובד סוציאלי, ולמעשה הכיר לראשונה בעובדים הסוציאליים כמקצוע נפרד וייחודי. כמו כן החוק הגדיר מהי רמת ההשכלה הנדרשת מעובד סוציאלי, וקבע איסור העסקה למי שאינו מוכר כעובד סוציאלי מקצועי ואיסור על התחזות לעובד סוציאלי. החוק קבע עוד כי עובד סוציאלי כפוף לוועדת האתיקה וחייב להרשם כעובד סוציאלי בפנקס העובדים הסוציאליים. זכות הציבור לדעת היא אחת מזכויות היסוד של האזרח במשטר דמוקרטי. זכות זו עוגנה בחקיקה שהייתה קיימת טרם חקיקת חוק העובדים הסוציאליים בחוקים חוק הגנת הפרטיות (1981), ובחוק זכויות החולה (1996), ואף הורחבה מאוחר יותר בחוק חופש המידע (1998). במסגרת חוק העו"ס, נידונה גם בזכותו של האדם לקבל מידע אודות עצמו ומפורטים גם מהם התנאים בהם רשאי עובד סוציאלי לא למסור מידע זה (כגון אם יש חשש שהמידע עלול לפגוע במבקש המידע או באדם אחר). בנוסף לכך, החוק מגדיר את החובה לשמור סודיות במסגרת הטיפול בלקוח, ומפרט מהם התנאים בהם חובה זו לא חלה על העובד הסוציאלי (בתוכם כלולה גם חובת הדיווח). החוק דן גם בתנאים הבריאותיים בהם ניתן לדון בפסילה של אדם מלהיות עובד סוציאלי או למנוע רישום מלכתחילה בפנקס העובדים הסוציאליים, כאשר החוק כולל הן סכנה בריאותית פיזית והן סכנה בריאותית נפשית. במקרים בהן יש חשש שמפאת מחלה תפגע יכולתו של אדם לעסוק במקצוע, הוא ראשי לעמוד בפני וועדה רפואית אותה ממנה השר הממונה. עו"ס שמואל גולדשטיין, עו"ס יצחק רוזנר, "חוק העובדים הסוציאליים הלכה ומעשה",תל אביב : הוצאת רמות - אוניברסיטת תל אביב חוק העובדים הסוציאליים, התשנ״ו–1996, ספר החוקים הפתוח, באתר ויקיטקסט היסטוריית החקיקה של חוק העובדים הסוציאליים, במאגר החקיקה הלאומי באתר הכנסת קוד האתיקה של העובדים הסוציאליים, איגוד העובדים הסוציאליים עמנואל גרופר ומירב סלקובסקי, אתיקה מקצועית לעובדים חינוכיים-טיפוליים בעבודה עם ילדים ומתבגרים במצבי סיכון, מפגש לעבודה חינוכית סוציאלית, כרך ל', תשפ"ב מידע על שמירה על סודיות רפואית, כל זכות חוק העובדים הסוציאליים, פרק ג' סעיפים 7 - קבלת מידע, סעיף 8 - סוד מקצועי
צלע בשר

צלע בשר היא נתח בשר החתוך בניצב לעמוד השדרה, שכולל לרוב חלק מהצלעות ולעיתים גם קטע מעמוד השדרה, ומוגש כמנה לסועד יחיד. הנתחים משמשים להכנת מנות שונות ומגוונות במטבחים רבים על פני העולם, וניתן להכין אותם באמצעות שיטות בישול שונות כגון עישון, צלייה ובישול איטי. צלעות בשר נחתכות בדרך כלל מכבש, עגל או חזיר, אך גם מבשר ציד, כגון בשר צבי. החיתוך נעשה בניצב לעמוד השדרה וכולל בדרך כלל חלק מהצלע וקטע מעמוד השדרה. עובי החיתוך של הצלעות משתנה, אך הוא נע בדרך כלל בין 10 ל-50 מילימטרים. חיתוך צלעות בשר ניתן לבצע בשתי שיטות עיקריות: בשיטה הראשונה מפרידים את הצלעות באמצעות סכין ולאחר מכן חותכים את עמוד השדרה באמצעות מסור-יד או קופיץ. בשיטה השנייה חותכים בניצב לעמוד השדרה באמצעות מסור סרט, שבו החיתוך מתבצע באלכסון על פני מספר צלעות. לעיתים מכים בצלעות באמצעות צידו של קופיץ או בפטיש בשר כדי להפוך אותן לדקות ורכות יותר. צלעות בשר ניתנות לבישול במגוון רחב של שיטות, שכל אחת מהן מעניקה טעמים ומרקמים שונים למנה. בישול בתנור הוא אחת השיטות הנפוצות, כאשר הצלעות מתבשלות בחום גבוה עד להשגת פנים רכות וקרום חיצוני מזהיב. עישון הצלעות הוא שיטה פופולרית נוספת, במיוחד בדרום ארצות הברית, שם הצלעות מתבשלות בחום נמוך למשך שעות רבות, מה שמאפשר לעשן לחדור לבשר ולתת לו טעם עשיר ומעושן. במזרח אסיה, צלעות בשר נפוצות במיוחד במטבח הקוריאני והסיני. בקוריאה, צלעות נאכלות בדרך כלל כ"גלבי", שם הן מוגשות ממורחות ברוטב סויה מתובל, ג'ינג'ר, שום וממתיקים. בסין, צלעות הבשר נפוצות במנות כמו צלעות בצ'אר סיו, שהן מצופות ברוטב מתוק ומוגשות עם אורז לבן פריך. בעולם הערבי, צלעות בשר מתבשלות לעיתים קרובות בתנורי טאבון, שם הן מקבלות טעם עשיר ומעושן מהעצים הבוערים. ניתן למצוא צלעות בשר גם במאכלים כמו מחבושה,[דרוש מקור] שהיא תבשיל עם אורז ובשר טלה או חזיר, המתובל בתבלינים מזרח-תיכוניים כגון כמון וכורכום. בסופו של דבר, צלעות בשר מהוות מרכיב מרכזי במטבחים רבים ומגוונים על פני הגלובוס, וכל אזור מתאים את שיטות הבישול לטעמים המקומיים ולמסורת הקולינרית הייחודית לו. ספייר ריבס מדיה וקבצים בנושא צלע בשר בוויקישיתוף
מטאנסס

מטאנסס (בספרדית: Matanzas) היא בירת מחוז בעל אותו השם בקובה. מטאנסס ידועה בשל המשוררים, התרבות והפולקלור האפרו-קובני שלה. העיר ממוקמת על החוף הצפוני של האי, על מפרץ בעל אותו השם, כ-90 קילומטרים (56 מיל) מזרחית לבירה הוואנה. מטאנסס נקראת גם עיר הגשרים, על שבעה עשר הגשרים שחוצים את שלושת הנהרות שחוצים את העיר (ריו יומורי, סן חואן וקאנימאר). מסיבה זו היא כונתה "ונציה של קובה". היא נקראה גם "La Atenas de Cuba" ("אתונה של קובה") בהקשר למשורריה. בשנת 2022 מנתה אוכלוסיית מטאנסס כ-163,631 תושבים. שטח העיר הכולל הוא כ-317 קילומטרים רבועים (122 מילים רבועים), עם צפיפות אוכלוסין של כ-520 נפש לקילומטר רבוע. מטאנסס נוסדה בשנת 1693. זאת בעקבות צו מלכותי מה-25 בספטמבר 1690, שקבע התיישבות של משפחות מהאיים הקנריים. אזור מטאנסס חווה פיתוח אינטנסיבי של גידולי הסוכר במהלך התקופה הקולוניאלית.לשם כך עבדים אפריקאים רבים הובאו כדי לתמוך בתעשיית הסוכר, במיוחד במהלך המחצית הראשונה של המאה התשע-עשרה. בשנת 1792 היו במטנזס 1,900 עבדים, שהיוו בערך כ-30% מהאוכלוסייה. בשנת 1817, אוכלוסיית העבדים של מטאנסס גדלה ל-10,773 עבדים, שהיוו כמעט 50% מכלל האוכלוסייה. עד 1841, 53,331 עבדים היוו 62.7% מאוכלוסיית מטאנסס. ב-1859 כבר חיו באזרו זה כ-104,519 עבדים. במהלך התקופה התרחשו כמספר מרידות עבדים. בשנת 1898 מטאנסס הפכה לאחת מזירות הקרב הראשונות במלחמת ארצות הברית–ספרד. העיר הופצצה על ידי כלי שיט של הצי האמריקני ב-25 באפריל 1898, מיד לאחר תחילת המלחמה. מדיה וקבצים בנושא מטאנסס בוויקישיתוף "Matanzas (Municipality, Cuba) - Population Statistics, Charts, Map and Location". www.citypopulation.de. נבדק ב-2024-02-03. Statoids (ביולי 2003). "Municipios of Cuba". נבדק ב-2007-10-07. {{cite web}}: (עזרה) Guije.com. "Matanzas" (בספרדית). נבדק ב-2007-10-07. "Matanzas". www.cubagenweb.org. Bergad, Laird W. Cuban Rural Society in the Nineteenth Century: The Social and Economic History of Monoculture in Matanzas. Princeton University Press, 1990.
ארטימסה

ארטמיסה (בספרדית: Artemisa) היא עיר בקובה, ובירת מחוז בעל אותו השם. שטח העיר הוא 642 קילומטרים רבועים ואוכלוסייה של למעלה מ-86,444 תושבים (נכון ל-2022). שטח העיר הכולל הוא כ-690 קילומטרים רבועים (270 מילים רבועים). צפיפות האוכלוסין עומדת על כ-130 נפש לקילומטר רבוע. העיירה נוסדה בשנת 1818.הצורך להקמת העיר עלה בעקבות שריפה שהתרחשה ב-25 באפריל 1802 במספר שכונות בהוואנה. בעקבות השריפה נותרו משפחות רבות חסרות בית. ב-1818, הודות לתרומתו של דון פרנסיסקו דה ארנגו אי פניאלבר, החלה בניית הכנסייה המקומית שנחנכה ב-22 בדצמבר 1825. מקור השם ארטמיסה אינו ברור. נטען שמקורו מהאלה היוונית ארטמיס. העיירה זכתה למעמד עצמי ב-9 ביוני 1878, על פי צו מלכותי. ב-1 בינואר 1879 התקיימה הישיבה הראשונה של מועצת העיר. באזור לא התקיימה לחימה במהלך מלחמת עשר השנים, מכיוון שלא התרחשה כלל לחימה במערב האי. ארטמיסה הייתה מקור חשוב לכח אדם צבאי בכוחותיו של פידל קסטרו במהפכה הקובנית. במהלך המאה ה-19 העיירה התפתחה ושגשגה מבחינה כלכלית בזכות ייצור הקפה בתחילה ולאחר מכן העיר ייצרה גם טבק וסוכר. הפיתוח הכלכלי הואץ על ידי הגעת הרכבת ב-1864 ובניית הכבישים הארציים שקישרו את העיר לשאר הארץ. הכלכלה הנוכחית של ארטמיסה מבוססת על חקלאות (הכוללת בעיקר גידולי פירות, אורז וקני סוכר), גידול חזירים, תעשיית מלט וחומרי בנייה, ייצור טבק, ייצור טקסטיל וחומרי הדברה. בתחילת המאה ה-21 ענף הסוכר חדל מלהיות דומיננטי בעיר. בעיר נמצאת אוניברסיטת ארטמיסה, אשר מכשירה אנשי מקצוע במדעי החקלאות ומורים לבתי ספר תיכון. באוניברסיטה פועלת גם הפקולטה למדעי הרפואה, שמכשירה רופאים, רופאי שיניים ואנשי מקצוע אחרים בתחום הבריאות. מדיה וקבצים בנושא ארטימסה בוויקישיתוף "Artemisa (Municipality, Cuba) - Population Statistics, Charts, Map and Location". www.citypopulation.de. נבדק ב-2024-02-03. Statoids (ביולי 2003). "Municipios of Cuba". ארכיון מ-12 באוקטובר 2007. נבדק ב-2007-10-07. {{cite web}}: (עזרה)
אנטיוכוס (אביו של סלאוקוס הראשון)

אנטיוכוס (ביוונית: Ἀντίοχος; המאה ה-4 לפסה"נ) היה אדם מקדוני שחי בתקופתו של פיליפוס השני, מלך מקדון (שלט בשנים 359–336 לפסה"נ). הוא הגיע במקור מאורסטיס, מקדוניה עילית (אנ') (כיום קסטוריה (אנ'), יוון). אנטיוכוס שירת כקצין תחת פיליפ השני, וזכה להצטיינות כמצביא. אנטיוכוס היה ממשפחת אצילים גבוהה. אביו נקרא כנראה סלאוקוס, לאחיו קראו תלמי (אנ'), והיה לו כנראה אחיין בשם סלאוקוס. אנטיוכוס נישא לאישה מקדונית בשם לאודיקה (אנ'), ובשנת 358 לפסה"נ לערך היא ילדה את בנם, סלאוקוס הראשון ניקטור, שהיה למצביא של אלכסנדר מוקדון ומאוחר יותר ייסד והיה למלך הראשון של הממלכה הסלאוקית; לאודיקה גם ילדה את בתם, דידימיה (אנ'). ההיסטוריון הרומאי יוסטינוס (המאה ה-2 או ה-3 לספירה) מספר על כך שלאודיקה סיפרה שחלמה, שהאל אפולו עיבר אותה והוא אביו האמיתי של סלאוקוס. כאשר סלאוקוס הפך למלך, הוא ייסד וקרא על שם אביו 16 ערים, כולל העיר אנטיוכיה בסוריה (כיום בטורקיה). דרך סלאוקוס היו 13 מלכים בשושלת הסלאוקית שנשאו את שמו של אנטיוכוס, כמו גם מלכים שונים ממלכת קומגנה. Smith, Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology, v. 3, Antiochus, page 769 Smith, Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology, v. 1, Seleucus, page 195 יוסטינוס, 15, 4.
עמארה

עמארה (בערבית: ٱلْعَمَارَة) היא עיר בדרום-מזרח עיראק ובירת מחוז מיסאן. עמארה ממוקמת על רכס נמוך ואדמות הביצות בין החידקל לפרת, דרומית לבגדאד וכ-50 קילומטרים (31 מייל) מגבול איראן–עיראק. אוכלוסיית העיר מנתה כ-340,000 ב-2002, 420,000 ב-2005 ו-1,100,000 ב-2020. עמארה היא מרכז מסחר מרכזי לאזור החקלאי שמסביב, וידועה בסחורות ארוגות וכלי כסף. המוצרים הכלכליים העיקריים המיוצרים בצפון עמארה הם דגני חורף כגון חיטה ושעורה, וכן ייצור הקשור לכבשים ולסוסים. העיר נוסדה בשנות ה-60 של המאה ה-19 כמוצב צבאי עות'מאני שממנו ניסתה האימפריה לשלוט על השבטים המקומיים. בשנת 1915 נכבשה עמארה על ידי הבריטים במסגרת מלחמת העולם הראשונה. לפני מהפכת 14 ביולי 1958 עמארה הייתה ידועה בשיטה הפיאודלית שלה עם בעלי אחוזות מקומיות בהפעילו מיליציות פרטיות. עבדול רחים אל-רחמני ייסד את חנות הספרים הראשונה בעמארה ב-1922, ואת בית הקולנוע הראשון בעיר ב-1950. העיר הייתה מוקד לקרבות רבים במלחמת איראן–עיראק. לאחר מלחמת המפרץ, עמארה הייתה מוקד משמעותי גם במרידות הלאומיות כנגד סדאם חוסיין. מורדים רבים ברחבי עיראק נסוגו למקלטים בטוחים באזור עמארה. רבים נהרגו ונקברו בקבר אחים מחוץ לעיר. סדאם חוסיין גם נקט בטקטיקה של ניקוז הביצות המקיפות את עמארה וניקוז המים מאזור עמארה. מדיה וקבצים בנושא עמארה בוויקישיתוף Kjeilen, Tore. "Al Amarah". Encyclopaedia of the Orient. אורכב מ-המקור ב-21 באוקטובר 2006. נבדק ב-2006-10-20. {{cite encyclopedia}}: (עזרה) "Al 'Amarah". Encarta Online Encyclopedia. Microsoft. 2001. נבדק ב-2006-10-20. "al-'Amarah". Encyclopædia Britannica. נבדק ב-2006-10-20. Muhammad, Zayer (2009). Hayati Fi al-Iraq: Thikrayat Awal Tabeeb Iraqi Sakan al-Siweed [My life in Iraq: The memories of the first Iraqi doctor in Sweden] (בערבית). al-Markaz al-Arabi al-Duwali Lil I'lam. ISBN 9789775783264.
דהוכ (עיר)

דהוכ (בערבית: دهوك, בכורדית: دهۆک) היא עיר בכורדיסטן העיראקית ובירת מחוז דהוכ. דהוכ היא העיר ה-14 בגודלה בעיראק. להתיישבות באזור דהוכ יש היסטוריה הנמשכת עוד מתקופת אשור, חורים וממלכת אוררטו. העיר הצטרפה לנסיכות הכורדית בדינאן מתישהו במאות ה-13 או ה-14 תחת ייסוד שבט הקארי הכורדי. ב-1820 דהוכ תוארה כעיירה קטנה הכוללת 300 בתים. המיסיונר הנרי אהרון שטרן סקר ב-1851 את אוכלוסייתו המגוונת של דהוכ, שכללה גם תושבים יהודים. ב-1859 תועדו שני מניינים יהודיים בעיירה. הקהילות הנוצריות המוסלמיות והאשוריות כללו כמאה בתי אב. בשנת 1929 הגיעה האוכלוסייה בעיירה לכ-3,500 תושבים, כשרובם כורדים. מבין 550 משקי הבית, 65 היו נוצרים-אשורים ו-30 יהודים. אוניברסיטת דהוכ נוסדה ב-31 באוקטובר 1992. העיר היא ביתם של קבוצות אתניות מגוונות: הרוב הוא כורדי-עיראקי והמיעוטים הבולטים הם אשורים, יזידים וערבים. העיר מארחת גם עשרות אלפי עקורים יזידים ואשורים בעקבות המלחמה עם ארגון המדינה האסלאמית. לפי הארגון הבינלאומי להגירה מחוז דהוכ אירח כ-326,106 עקורים ב-169 מיקומים שונים. אתר האינטרנט הרשמי של דהוכ מדיה וקבצים בנושא דהוכ בוויקישיתוף "Duhok City". dhk-pti.com. נבדק ב-2023-10-16. Zaken, M. (2007-01-01), "Chapter Three. Dohuk", Jewish Subjects and Their Tribal Chieftains in Kurdistan (באנגלית), Brill: 79–96, doi:10.1163/ej.9789004161900.i-376.24, ISBN 978-90-474-2212-9, נבדק ב-2023-10-10 "University of Duhok (UoD)". נבדק ב-19 באוקטובר 2022. {{cite web}}: (עזרה) "DTM-IOM-Iraq Mission". iraqdtm.iom.int. נבדק ב-2019-08-08.
זובייר

זובייר (בערבית: الزبير) היא עיר במחוז בצרה שבעיראק, דרומית לעיר בצרה. זובייר נקראה בשמה מכיוון שאחד מהצחאבה (מלוויו) של מוחמד, אל-זובייר בן אל-עוואם, נקבר בה. במאה ה-19 היגרו לאזור רבים מנג'ד שמהרה הפכו לרוב התושבים בעיירה. העיר נחשבה למוקד סוני, בניגוד לבצרה השיעית הסמוכה. עד שנת 2008 מנתה העיר כ-240,000 תושבים והיא חלק ממטרופולין בצרה הכולל כמעט 3 מיליון תושבים בסך הכל. כמו בבצרה, לעיריית זובייר יש כיום רוב שיעי. אך בניגוד לבצרה, יש בזובייר עדיין מיעוט סוני גדול. מדיה וקבצים בנושא זובייר בוויקישיתוף