laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
הנשיקה (ברנקושי)

"הנשיקה" (ברומנית: Sărutul) הוא שמה של סדרת פסלים מאת קונסטנטין ברנקושי. את הגרסה הראשונה לעבודה יצר ברנקושי בשנת 1907 או 1908, כשהוא חוצב לראשונה ישירות באבן. הפסל מצוי באוסף המוזיאון לאמנויות בקראיובה, רומניה. מפסל זה יצר ברנקושי שישה העתקים יצוקים מגבס. גרסה נוספת של הפסל נוצרה בשנת 1908. גרסה שלישית של הפסל נוצרה בשנת 1909. על פי טרטיי פלאולוג הפסל נעשה כחלק מתכנון ל"מקדש אהבה", אותו ברנקושי תכנן להקים ביחד עם אמדאו מודיליאני. הפסל, אשר עוצב כעמוד, גולף "לזכרה של טניה, נערה מסכנה שמתה בגלל האהבה.". הפסל הוצב כמונומנט על גבי מצבה בבית הקברות מונפרנאס שבפריז. גרסה רביעית משנת 1916 מצויה במוזיאון פילדלפיה לאמנות, תרומת זוג האספנים לואיז וולטר ארמברג (Louise and Walter Arenberg). זו היא גרסה בעלת פרופורציה מוארכות יותר, בגובה של 85.4 ס"מ ואף היא עשויה אבן גיר. מוטיב "הנשיקה" קיבל צורת ביטוי חדשה במעבר מן הפיסול קטן הממדים אל גודל מונומנטלי. בשנת 1930 הציג ברנקושי בתערוכה בניו יורק "עמוד נשיקה" בגובה של 3 מטר, כחלק מפרויקט "מקדש האהבה".. ביטוי מונומנטלי נוסף הוא "שער הנשיקה" בטרגו ז'יו שברומניה. הפסל מציג את אקט הנשיקה כאקט של איחוד בין גבר לאישה. ברנקושי מעצב את הדמויות בפשטות, תוך הדגשת האבן ממנה הם מגולפים. הדמויות מגולפות מגוש אבן אחד המופרד בסימונים לשתי דמויות. הוא נמנע מיצירת מאפיינים אינדיבידואלים לדמויות, כגון תווי פנים, ומעצב אותן בצורות גאומטריות, ברוח הפיסול הפרימיטיבי. ברנקושי מדגיש את האיחוד על ידי הדמיון הצורני בין שתי הדמויות המחבקות זו את זו. הדמויות מנשקות זו את זו ובאקט זה הן מחוברות, ללא הפרדה, כחיבור פיזי - בחומר - ורוחני בין דמות הגבר לדמות האישה. שתי הדמויות מגולפות באופן דומה, וההבחנה וההבדל האנטומי בין הגבר לאישה מתבטא בשיער מסוגנן הארוך, קו עדין של חזה האישה ובתאור בטן עגלגלה יותר לאישה. בנוסף, לכל דמות מסומנת חצי מן העין, אשר הופכת לתיאור של עין שלמה בחיבורן. יש הסבורים כי ברנקושי שאב השראה לעבודתו מיצירתו של אוגוסט רודן - שהדריך אותו בתחילת דרכו לחודשים אחדים בסדנתו - "הנשיקה" משנת 1882. אם כי, ישנם הבדלים בולטים בין היצירות, כשזו של ברנקושי בעלת סגנון אבסטרקטי מובהק, וזו של רודן ריאליסטית. מדיה וקבצים בנושא הנשיקה בוויקישיתוף "הנשיקה" (1912), באתר מוזיאון פילדלפיה לאמנות. פלאולוג, טרטיי, שיחות עם ברנקוזי, הקיבוץ המאוחד, 2004, עמ' 62-63. על פי קטלוג אוסף פטסי וריימונד נאשר, המצטט מחקרים שונים, גרסה זו מתוארכת לשנת 1912. ראו: נאש, סטיבן א. (עורך), מאה שנות פיסול מודרני, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 1989, עמ' 115. אתר האינטרנט של מוזאון פילדלפיה מציג תיארוך שלה לשנת 1916. פלאולוג, טרטיי, שיחות עם ברנקוזי, הקיבוץ המאוחד, 2004, עמ' 65, הערה מס' 66. Constantin Brancusi - The Kiss (1907), Artschaft, January 16, 2018 (באנגלית) Ezgi Turgut, Brancusi vs Rodin - Experience Perspective of Audience, To be a marble Or Not to be a marble, medium.com, February 8, 2017 (באנגלית)
עיתוק רכבות

עיתוק רכבות הוא הפעולה של העברת ציוד נייד ממסילה אחת לאחרת לצרכים תפעוליים (כלומר שלא כחלק מנסיעת הרכבת אל יעדה). ניתן להעתיק רכבת שלמה, למשל על מנת לדיירה על עקלתון או במוסך, להעתיק חלק מרכבת, למשל על מנת לפצל רכבת, שלה יעדים שונים או לאחד שתי רכבות בעלות יעד משותף, או להעתיק קרונות בין המסילות על מנת לערוך מהם רכבת חדשה או על מנת לפרק רכבת קיימת לקרונותיה השונים. כמו כן מעתיקים קרונות משא על מנת להעמיס אותם ולפרוק מהם את המטען. העיתוק מתבצע באמצעות קטרי עיתוק, שיכולים להיות חלשים ואיטיים ביחס לקטרים הגוררים רכבות שלמות, שכן פעולת העיתוק מתבצעת במהירות נמוכה, למרחקים קצרים ובדרך כלל בתנאי שטח נוחים. עם זאת, קטרי העיתוק הם בעלי מומנט גבוה המושג באמצעות תמסורת מתאימה על מנת להגיע למהירות הגרירה של הציוד, האיטית יחסית, כמה שיותר מהר. תכונה זו נדרשת על מנת לסייע בזירוז העיתוק, כיוון שעיתוק עשוי לכלול גרירות קצרות רבות, ולכן קטרים המשמשים כקטרי עיתוק נבנים בדרך כלל במיוחד למטרה זו. עיתוק מתבצע בתחנת רכבת תפעולית ובפרט בתחנות עריכה ומיון, שבהן יש עקלתונים רבים לדיור הקרונות השונים ולביצוע עבודת העריכה. מדיה וקבצים בנושא עיתוק רכבות בוויקישיתוף
יוהאן דויד הייניכן

יוהאן דוד הייניכן (בגרמנית: Johann David Heinichen;‏ 17 באפריל 1683 – 16 ביולי 1729) היה מלחין ותאורטיקאי מוזיקה גרמני מתקופת הבארוק, שהביא את הגאוניות המוזיקלית של ונציה אל חצרו של אוגוסט השני מדרזדן. המוזיקה של הייניכן מקורית, עתירת דמיון ומקצביה מלאי חיים, אך על אף כל אלה, נידונה, באופן בלתי מוסבר, לאלמוניות במשך שנים רבות. יוהאן דויד הייניכן נולד בכפר הקטן קרסולן, סמוך לווייסנפלס. אביו מיכאל הייניכן למד מוזיקה בתומסשולה, בית הספר המהולל למוזיקה שליד כנסיית תומאס בלייפציג, שירת כמנצח מקהלה בפראג וככומר בכנסיית קרסולן. יוהאן דויד למד גם הוא בתומסשולה בלייפציג אצל יוהאן שלה ובהמשך קיבל שיעורי עוגב וצ'מבלו מיוהאן קונאו. גם המלחין-לעתיד כריסטוף גראופנר היה תלמידו של קונאו באותה תקופה. הייניכן נרשם בשנת 1702 ללימודי משפטים באוניברסיטה של לייפציג ובשנת 1705-06 הוסמך כעורך דין (בראשית המאה ה-18 היו לימודי המשפטים מסלול מקובל על מלחינים; יוהאן קונאו, גראופנר וגאורג פיליפ טלמן היו גם הם עורכי דין). הייניכן עסק בעריכת דין בווייסנפלס עד 1709. הייניכן לא ויתר על עניינו במוזיקה ובמקביל לעבודתו המשפטית גם חיבר אופרות. ב-1710 פרסם את המהדורה הראשונה של חיבורו הגדול על הבס הכולל, או בסו קונטינואו. הוא יצא לאיטליה ועשה שם שבע שנים מעצבות, רובן בוונציה. בשנת 1717 היה הייניכן לעמיתו של יוהאן סבסטיאן באך בחצר הנסיך ליאפולד מאנהאלט-קותן, אחר התמנה לממונה על המוזיקה בחצר הנסיך הבוחר של סקסוניה. בין תלמידיו היו יוהאן גיאורג פיזנדל ויאן דיסמאס זלנקה. ב-1721 נשא אישה בווייסנפלס ולידת הצאצא היחיד שלו מתועדת ברשומות בינואר 1723. בשנותיו האחרונות התערערה מאוד בריאותו של הייניכן, עד שמחלת השחפת הכריעה אותו לבסוף. ב-16 ביולי 1729, הובא למנוחתו האחרונה בבית הקברות יוהנס. המוזיקה של הייניכן נהנית מפופולריות חדשה; אחדות מן המיסות שלו ויצירתו האחרונה, מגניפיקט זוכות עכשיו לתשומת לב בעולם ההקלטות. מעגל הקווינטות מדיה וקבצים בנושא יוהאן דויד הייניכן בוויקישיתוף יוהאן דויד הייניכן, באתר AllMusic (באנגלית) יוהאן דויד הייניכן, באתר MusicBrainz (באנגלית) יוהאן דויד הייניכן, באתר Discogs (באנגלית) Biography at classical.net Deutsche Grammophon catalogue entry of Heinichen CD, with audio samples
יוהאן גיאורג פיזנדל

יוהאן גיאורג פיזנדל (בגרמנית: Johann Georg Pisendel;‏ 26 בדצמבר 1687 – 25 בנובמבר 1755) היה מלחין וכנר גרמני בן תקופת הבארוק, שעמד שנים רבות בראש תזמורת החצר בדרזדן, שהייתה אז ההרכב האינסטרומנטלי הטוב ביותר באירופה. פיזנדל נולד בקאדולצבורג, עיר קטנה סמוך לנירנברג. אביו, סימון פיזנדל, כיהן כמנצח המקהלה ונגן העוגב בכנסייה המקומית. כשמלאו לו תשע הצטרף יוהאן גיאורג למקהלת החצר באנסבך. המנהל המוזיקלי שם היה הזמר הווירטואוז פרנצ'סקו אנטוניו פיסטוקי והכנר הראשי היה הכנר והמלחין הנודע ג'וזפה טורלי. הסברה היא, שפיזנדל למד כינור אצל טורלי. אחרי שהתחלף קולו, התקבל פיזנדל ככנר בתזמורת החצר, אבל ב-1709 עזב את דרזדן ועבר ללייפציג להמשיך בלימודי המוזיקה. בדרכו ללייפציג, פגש את יוהאן סבסטיאן באך בוויימאר ולאחר הגיעו לשם, הוצג לפני גאורג פיליפ טלמן. פיזנדל היה חבר נלהב באגודת הסטודנטים "קולגיום מוזיקום" שייסד טלמן והשניים היו לידידים קרובים. ב-1711, אחרי הופעה בדרמשטאדט, הוצע לפיזנדל מקום בתזמורת החצר בעיר, אך הוא דחה את ההצעה. בשנה שלאחריה התקבל לתזמורת החצר בדרזדן. הוא נשאר בתזמורת דרזדן עד סוף חייו, אם כי נלווה אל אדונו החדש, נסיך הכתר, במסע באירופה, שבמהלכו ביקר בוונציה את אנטוניו ויוואלדי (שכמה מיצירותיו לכינור כבר ניגן). בסביבות 1718 החל פיזנדל ללמוד הלחנה אצל יוהאן דויד הייניכן. ב-1728 התמנה לכנר ראשי של תזמורת החצר בדרזדן. בין תלמידיו של פיזנדל היו פרנץ בנדה ויוהאן גוטליב גראון, והוא היה גם ידיד קרוב של יאן דיסמאס זלנקה, שכמה מיצירותיו עזר להוציא לאור לאחר מות המלחין. כמות יצירותיו של פיזנדל נמוכה אבל איכותן גבוהה. כל יצירותיו ששרדו הן אינסטרומנטליות ובהן 10 קונצ'רטי לכינור, 4 קונצ'רטי לתזמורת, 2 סונאטות לכינור, סינפוניה וטריו. על אף מיעוט יצירותיו של פיזנדל עצמו, השפעתו על המוזיקה הייתה רבה. מלחינים כמו תומאזו אלבינוני, אנטוניו ויוואלדי וגיאורג פיליפ טלמן הקדישו לו כולם קונצ'רטי לכינור. פיזנדל היה הכנר הגרמני הראשון במעלה בזמנו והיה אחראי במישרין או בעקיפין ליצירת כמות ניכרת של מוזיקה בת-קיימא. י. ג. פיזנדל: דרזדן קונצ'רטי, Concerti con varii strumenti (קונצ'רטי לכלים שונים), בביצוע תזמורת הבארוק של פרייבורג עם הכנרים גוטפריד פון דר גולץ ופטרה מיליאנס. על התזמורת מנצח גוטפריד פון דר גולץ. (קארוס 83301) Per Monsieur Pisendel (לאדון פיזנדל). סונאטות לכינור מאת ויוואלדי, אלבינוני ופיזנדל. בביצוע "לה סרנסימה" בניצוח אדריאן צ'נדלר (אבי 0018). שש סונאטות מוקדשות לפיזנדל או בחיבורו הוא. מדיה וקבצים בנושא יוהאן גיאורג פיזנדל בוויקישיתוף יוהאן גיאורג פיזנדל, באתר AllMusic (באנגלית) יוהאן גיאורג פיזנדל, באתר MusicBrainz (באנגלית) יוהאן גיאורג פיזנדל, באתר Discogs (באנגלית)
אינסולה

אינסולה (בלטינית: insula, ברבים insulae) היה הכינוי לסוג של מבנים, בהם נהגו להתגורר תושבי המעמדות הנמוכים ברומא העתיקה. מקור השם הוא במילה הלטינית ל"אי", וזאת בשל דמיונו של המבנה, ממעוף הציפור, לאי בין הרחובות שסביבו. בקומת הקרקע של האינסולה היו חנויות או טברנות, ובקומות העליונות היו דירות מגורים. מבנים אלו החלו להיבנות בשל הצפיפות הגדולה בעיר רומא ובשל המחסור בקרקעות לבנייה בתוך העיר. מבני אינסולה הגיעו לגבהים של 6 - 8 קומות, כאשר מספר הדירות הלך וקטן ככל שהקומה הייתה גבוהה יותר. המבנים, שהיו למעשה משכנות עוני, נבנו באיכות נמוכה ונטו להתמוטט. כמו כן מבנים אלה היו רגישים לשריפות. הדירות בקומות העליונות היו הזולות ביותר, בשל הצורך להגיע אליהן במדרגות, ובשל החשש להילכדות בהן בעת שרפה, בשל הקושי להיחלץ. בשל כך התגוררו בדירות העליונות בעיקר בני המעמד הנמוך ביותר מקרב הפלבאים, ההומיליורס (Humiliores). סטראבו מציין כי בחלק מהאינסולות היו מים זורמים ואף ביוב, אולם מרביתן היו מבני מגורים צפופים בתנאים סניטריים קשים. תושבי האינסולה נאלצו להעלות את המים לדירתם במדרגות, ולשפוך את השפכים מחלונות הדירה לרחוב. בקומות הנמוכות היו יותר דירות, עד שמונה או תשע בקומה, והן היו מרווחות יותר ויקרות יותר. קומה זו אכלסה לעיתים את דירתו של בעל האינסולה, שהתגורר בה והשכיר את שאר הדירות. במבנה אינסולה של כ-400 מ"ר יכלו להתגורר למעלה מ-40 אנשים. בשל החשש מהתמוטטות המבנים, הורה הקיסר אוגוסטוס על הגבלת גובהן של האינסולות ל-70 רגל (כ-20.7 מטרים). בעקבות השרפה הגדולה של רומא בשנת 64 הורה הקיסר נירון על החמרת הגבלת הגובה ודרש שהמבנים לא יעלו על גובה של 17.7 מטרים. בשלהי המאה השנייה היו ברומא למעלה מ-50,000 מבני אינסולה, לעומת כ-2,000 מבנים פרטיים. רק עם ירידתה של האימפריה הרומית והצמצום באוכלוסיית העיר, פחת הצורך במבני המגורים הצפופים. דגם של אינסולה שרידי אינסולה שהתגלתה בפומפיי תיאור בית דירות רומי אינסולה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
סידור באפור ובשחור: אמו של האמן

סידור באפור ובשחור: אמו של האמן (באנגלית: Arrangement in Grey and Black: The Artist's Mother) הידוע גם בכינויו "אמו של ויסלר" (Whistler's Mother) הוא ציור שמן משנת 1871 מעשה ידי הצייר האמריקאי ג'יימס מקניל ויסלר. גובהו של הציור 162.4 ס"מ ורוחבו 144.3 ס"מ. הציור מוצג בתוך מסגרת שוויסלר עיצב במיוחד עבורו. כיום הציור והמסגרת מוצגים במוזיאון ד'אורסה בפריז, ונמצאים בבעלות המוזיאון. הציור הוצג בארצות הברית בין השנים 1932–1934, ובגלריה הלאומית לאמנות בשנת 1994, במכון דטרויט לאמנות בשנת 2004 ובמוזיאון בוסטון לאמנויות בשנת 2006. אנה מקניל ויסלר דגמנה עבור היצירה בעת שהתגוררה עם בנה בלונדון. ישנה סברה לפיה מילאה מקום של דוגמנית אחרת שלא הגיעה במועד. לפי סברה אחרת, ויסלר תכנן לצייר את הדוגמנית עומדת, אולם אמו המבוגרת התעקשה לשבת. אין כל תיעוד התומך בסברות אלה. היצירה הוצגה לראשונה בשנת 1872 בתערוכת הקיץ של האקדמיה המלכותית לאמנות בשם "סידור באפור ובשחור", וכמעט נדחתה על ידי חברי האקדמיה. בשל ביקורתם של חברי האקדמיה, סירב ויסלר להציג יצירות נוספות שלו במסגרת תערוכות האקדמיה. ביקורת רבה הוטחה בשמה של היצירה - הציבור הוויקטוריאני אשר צפה ביצירה לא הבין מדוע דיוקן מכונה בשם "סידור". רק בעקבות ביקורת זו נוסף הסיפא של שם היצירה "אמו של הצייר". לימים דווקא הסיפא של השם הפך לכינוי המקובל של היצירה - "אמו של ויסלר". לאחר שצפה תומאס קרלייל ביצירה, הוא ביקש להיות מצויר באותה קומפוזיציה - שנקראה "סידור באפור ובשחור, מס' 2" (באנגלית: Arrangement in Grey and Black, No. 2). בשל קשיים כלכליים נאלץ ויסלר למשכן את התמונה, וזו נרכשה בשנת 1891 על ידי מוזיאון לוקסמבורג בפריז, שם זכה הציור לעניין רב, והביא לו פרסום וכבוד ברחבי אירופה. אולם ויסלר כעס על המבקרים והמלומדים שראו ביצירה "דיוקן", ובספרו משנת 1890 "האמנות העדינה של עשיית אויבים" (The Gentle Art of Making Enemies) כתב: קחו לדוגמה את תמונת אמי, שהוצגה באקדמיה המלכותית כ"סידור באפור ושחור". זו מהות היצירה. לי זו תמונה מעניינת של אמי, אולם מה אכפת לציבור על זהות הדיוקן? — ברבות השנים הפכה היצירה לסמל לאמהות, ובשנת 1934 הונפק בול דואר של שירות הדואר של ארצות הברית ובו הוצגה היצירה ונכתב "לזכר ולכבוד אימהות אמריקה". בסרט מופע הקולנוע של רוקי בבימויו של ג'ים שרמן מוצגת תמונה בעלת דמיון עז ליצירה זאת, ומוצגת כתמונה של אמו של אחד מדמויות המשנה, אדי. השחקן מיט לוף המגלם את אדי, מגלם גם את אמו בתמונה זו. דמותו של אדי מייצגת את קלקלתה של התרבות השמרנית של אמריקה המיוצגת ביצירה. ליצירה מקום מרכזי בעלילת הסרט "בין" בכיכובו של רואן אטקינסון. בסרט מסופר על שליח (אטקינסון) שנשלח מאנגליה לארצות הברית על־מנת לנאום בנושא התמונה במוזיאון בקליפורניה, אולם בין הורס את התמונה, ומחליף אותה בפוסטר. בפועל, הציור המופיע בסרט קטן משמעותית מהיצירה המקורית. כמו כן מוזכרת היצירה בשירו של ניל דיימונד משנת 1970 "Done Too Soon" ובשירו של קול פורטר "You're the Top" המהווה חלק מהמחזמר משנת 1934 "Anything Goes". Take the picture of my mother, exhibited at the Royal Academy as an "Arrangement in Grey and Black." Now that is what it is. To me it is interesting as a picture of my mother; but what can or ought the public to care about the identity of the portrait? In Memory and In Honor of the Mothers of America
מוזיאון לוקסמבורג

מוזיאון לוקסמבורג (בצרפתית: Musée du Luxembourg; "מוזה דה לוקסמבור") הוא מוזיאון הממוקם בעיר פריז בירת צרפת, בסמוך לארמון לוקסמבורג. מ-1750 עד 1780 הייתה זו גלריית הציור הציבורית הראשונה בפריז, שהציגה את אוסף המלך שכלל את המדונה של הארנב של טיציאן, משפחתו הקדושה של דה וינצ'י (הבתולה והילד עם אנה הקדושה או בתולת הסלעים) בעבר הוצגו במוזיאון יצירות אמנות רבות מהמאה ה-19, אולם עם הקמת מוזיאון ד'אורסה בשנת 1986, הועברו אליו יצירות אלה. כיום משמש המוזיאון לתערוכות מתחלפות, המוצגות לפי תוכנית של משרד התרבות הצרפתי וסנאט צרפת. מדיה וקבצים בנושא מוזיאון לוקסמבורג בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מוזיאון לוקסמבורג מוזיאון לוקסמבורג, ברשת החברתית פייסבוק מוזיאון לוקסמבורג, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מוזיאון לוקסמבורג, ברשת החברתית אינסטגרם מידע על המוזיאון ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיאונים ובנושא פריז. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
תמלילן (תוכנה)

תמלילן (בגרסה האנגלית: Microsoft Write ובגרסת הווינדוס: Windows Write) הוא תוכנת מעבד תמלילים פשוטה מבית מיקרוסופט, אשר נכללה בגרסאות 1.0 עד 3.x של ווינדוס. מעבד תמלילים זה היה פשוט ביותר, שנעדר אפשרויות עיצוב מורכבות (דוגמת טבלאות, הערות שוליים או טורי טקסט). הסיומת של קובצי תמלילן הייתה WRI. החל מגרסת חלונות 95 הוחלף ׳תמלילן׳ במעבד תמלילים מתקדם יותר, בשם כתבן. גרסאות למחשבי מקינטוש ואטארי ST יצאו בשנים 1987 ו-1988 בהתאמה. תמלילן נעדר ממערכות ההפעלה החדשות של מיקרוסופט. ערך זה הוא קצרמר בנושא תוכנה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רעים (פירושונים)

האם התכוונתם ל... רעים – שם נרדף לחברים רעים – קיבוץ במערב הנגב קרב רעים צמד רעים – שני הזמרים ישראל גוטסדינר ובני רוזנבאום, השרים בעיקר מוזיקה חסידית הורה רעים - חולון להקת מחול מחולון בחורים רעים – בחורים רעים 2 - סרטי פעולה בבימויו של מייקל ביי, 1995, 2003 הרגלים רעים – אלבומו השני של יוני בלוך, 2007 ראם (פירושונים)
ליגת העל היוונית בכדורסל

איי 1 אתניקי (ביוונית: Πρωτάθλημα Ελλάδας καλαθοσφαίρισης) היא ליגת הכדורסל הבכירה ביוון. הליגה נוסדה בשנת 1927 כליגה חובבנית, ורק ב-1992 הפכה להיות ליגה מקצוענית. הליגה משחקת תחת חוקי הכדורסל של פיב"א. במהלך העונה הסדירה כל קבוצה משחקת פעמיים נגד כל קבוצה אחרת בשיטה של בית חוץ, הווה אומר שבעונה הסדירה יש 26 משחקים. 8 הקבוצות המסיימות ראשונות עולות לסדרות פלייאוף של סדרת הטוב מ-5 כאשר בסופן מוכתרת האלופה. נכון לעונת 2018/2019: א.א.ק. אתונה אגו רת'ימנו פרישטרי הולרגוס אריס סלוניקי איפסטוס לימנו לאווריו פאוק סלוניקי פנאתינייקוס פרומיטאס פטרס קולוסוס רודוס אולימפיאקוס קימיס פאניוניוס אתר האינטרנט הרשמי של ליגת העל היוונית בכדורסל (ביוונית מודרנית) ליגת העל היוונית בכדורסל, ברשת החברתית פייסבוק ליגת העל היוונית בכדורסל, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ליגת העל היוונית בכדורסל, ברשת החברתית אינסטגרם ליגת העל היוונית בכדורסל, סרטונים בערוץ היוטיוב
מכללת דייווידסון

מכללת דייווידסון (באנגלית: Davidson College) היא מכללה פרטית במדינת צפון קרוליינה בארצות הברית. המכללה נוסדה בשנת 1837 על ידי שליחי הכנסייה הפריסביטאריאנית של קרוליינה הצפונית. המכללה ממוקמת בעיירה דייווידסון השוכנת כ-30 קילומטר צפונית מהעיר שארלוט. נכון ל-2008, כ-1,700 תלמידים לומדים במכללה. המכללה נחשבת ל"Liberal Arts College", ומדורגת בין עשר המכללות מסוג זה הטובות ביותר בארצות הברית. מאז היווסדה, יצאו משורותיה 23 בוגרים שזכו במלגת רודס. בשנת 2007, דייווידסון החליטה כי הסיוע לתשלום שכר הלימוד והוצאות המחייה, לתלמידים שהוכיחו כי הם זקוקים לכך, יהיה בצורת מענקים ולא הלוואות. במכללה נהוג "קוד כבוד", לפיו מתחייבים הסטודנטים בתצהיר חתום על ידם להימנע מהעתקות, גנבות וכדומה, ובהתאם לכך זוכים לחופש בדמות מבחני בית, מבחנים ללא השגחה ועוד. למרות גודל המוסד יש למכללה ייצוג ב-21 ענפי ספורט שונים ברמת Division 1 Athletics, ליגת הספורט התחרותית ביותר בין אוניברסיטאות ארצות הברית. מדיה וקבצים בנושא מכללת דייווידסון בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מכללת דייווידסון (באנגלית) מכללת דייווידסון, ברשת החברתית פייסבוק מכללת דייווידסון, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מכללת דייווידסון, ברשת החברתית אינסטגרם מכללת דייווידסון, סרטונים בערוץ היוטיוב מכללת דייווידסון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) http://colleges.usnews.rankingsandreviews.com/usnews/edu/college/rankings/brief/t1libartco_brief.php http://www3.davidson.edu/cms/x17777.xml ערך זה הוא קצרמר בנושא ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
עורב (אלבום)

עורב הוא האלבום השני של יובל גורביץ'. האלבום יצא בשנת 2007 בהוצאת הלייבל אירסיי מבית האוזן השלישית ובהפקתו המוזיקלית של ספי אפרתי. באלבום עשרה שירים ורצועת בונוס. הטקסטים והלחנים של רוב השירים נכתבו על ידי יובל גורביץ', השיר "חול" נכתב על ידי חן קליין ורצועת הבונוס "פעם ב", הולחנה והוקלטה על ידי יגאל כרמל. השיר "חולף עובר" יצא כסינגל והוא מושמע בתחנות הרדיו השונות. בדיסק ניגנו חברי "המדור לחיפוש קרובים: אסף אנגל (תופים), דרור גלוברמן (קלידים ושירה), טל מרקוס (באס ושירה) ורועי צעדי (גיטרה חשמלית), וכן דודי כהן ורון בונקר (שהיו חברים בו בעבר) ודני אברג'ל (חבר להקת טיפקס), ששימש כטכנאי הקלטה. השיר "לוטו" הוקלט על ידי שלום ויינשטיין. אסף נבו, קריאת העורב, Mooma בן שלו, תפילה עדינה, באתר הארץ, 20 בספטמבר 2007 תימורה לסינגר, עורב שהוא זמיר, באתר ynet, 19 בספטמבר 2007 ערך זה הוא קצרמר בנושא אלבומים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גורביץ' (אלבום)

גורביץ' הוא אלבום הבכורה של יובל גורביץ'. האלבום יצא בשנת 2003 בהוצאת הלייבל אירסיי של האוזן השלישית. ניגנו בו דודי כהן, עידו גונן, ארז דורי, אורי גת (מתופף להקת מרסדס בנד) ואסף שריג (יוצא להקת איפה הילד?), שגם הפיק את האלבום. שיהיה לו הסכין, אבי אפרתי, עיתון תל אביב, 12 בספטמבר 2003 ערך זה הוא קצרמר בנושא אלבומים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סוף העולם

האם התכוונתם ל... בהקשר הקוסמולוגי לגבי גורל היקום ישנן מספר השערות. אומניסייד אסכטולוגיה אחרית הימים ארמגדון שנת ו' אלפים – זמן סוף העולם לפי חלק ממקורות היהדות יום הדין יום פקודה הכחדת האנושות – כיליון המין האנושי. קולנוע סוף העולם (סרט, 1999) – סרט קולנוע בכיכובו של ארנולד שוורצנגר סוף העולם (סרט, 2013) – סרט קולנוע בבימויו של אדגר רייט סוף העולם שמאלה – סרט קולנוע ישראלי שודדי הקאריביים: סוף העולם – סרט קולנוע מוזיקה סוף העולם - שיר של אביב גפן, מאלבומו "ירח מלא - האוסף"
השפלה השווייצרית

הַשְּׁפֵלָה השווייצרית (גרמנית Schweizer Mittelland ; צרפתית Plateau Suisse) היא אחד משלושת אזורי הנוף העיקריים של שווייץ והיא חוצצת בין שני האחרים – האלפים השווייצרים (אנ') מדרום-מזרח והרי היורה מצפון-מערב. השפלה מכסה כ-30% משטחה של שווייץ, נופה שטוח עד גבעי, והיא שוכנת בגבהים של 400 עד 700 מטר. השפלה היא האזור המיושב ביותר בשווייץ ושוכנות בה כל הערים הגדולות במדינה. באזור זה ממוקמים גם המרכזים הכלכליים, התעשייתיים והתחבורתיים של המדינה. השפלה השווייצרית תחומה באופן ברור ממערב על ידי הרי היורה, אך בצידה הדרומי והמזרחי מתרוממים הרי האלפים בהדרגה יחסית, וקו הגבול אינו ברור לחלוטין. מקובל שזה עובר בסביבות קו הגובה של 1,500 מטר, והאזורים ההרריים יחסית, כמו בקנטון פריבור ובקנטון אפנצל משויכים לשפלה למרות שהם חלק מהרי הפרה-אלפים. בקצה הצפון-מזרחי של השפלה משתרע אגם קונסטנץ והריין תוחם אותה מצפון, ובצידה הדרום-מערבי היא תחומה באגם ז'נבה. עם זאת, גבולות אלה הם מדיניים בעיקרם, ומבחינה גאוגרפית השפלה ממשיכה אל תחומי צרפת בדרום-מערבה ואל גרמניה ואל אוסטריה בצפונה ובצפון-מזרחה. אורכה של השפלה השווייצרית בתחומי שווייץ הוא כ-300 ק"מ, ורוחבה הולך וגדל בהדרגה מכ-30 ק"מ סמוך לז'נבה בדרום-מערבה, ועד לכ-70 ק"מ ליד אגם קונסטנץ בצידה הצפון-מזרחי. מדיה וקבצים בנושא השפלה השווייצרית בוויקישיתוף
זאדיג

זאדיג או הגורל (בצרפתית: Zadig, ou La Destinée) הוא ספר פרי עטו של הפילוסוף וולטר. הספר הכתוב כנובלה היסטורית דן בשאלה האם צדיק וטוב לו רשע ורע לו? זאדיג, גיבור הסיפור, אשר שמו נגזר מהמילה העברית "צדיק", הוא אדם חכם, ישר ובעל מידות טובות, אשר חי בבבל בעת העתיקה, ונקלע להרפתקאות שונות בשל אהבתו לנערה בשם שמיר. בדומה ליצירתו הנודעת קנדיד, וולטר השתמש בעלילת הספר כדי למתוח ביקורת חריפה על התרחשויות היסטוריות בתקופתו. וולטר מבטא בנובלה רעיונות ברוח הקלאסיציזם של צרפת במאה ה-18 ויוצא כנגד תחלואים חברתיים כגון ריבוד מעמדי, דת מאורגנת ושחיתות שלטונית. זאדיג - גיבור הסיפור, פילוסוף בבלי שמיר - אהבתו של זאדיג אורקאן - מתחרהו של זאדיג על אהבתו שמיר ואחיין של שר בבלי אזורה - אהבתו השנייה של זאדיג מובדאר - מלך בבל אסטארטה - מלכת בבל, אהבתו האחרונה של זאדיג סתוק - סוחר מצרי, ומעבידו של זאדיג בזמן עבדותו אלמונה - אלמנה ג'סראד - מלאך המתחזה לפילוסוף ולנזיר זאדיג, או, הגורל, תרגם מנשה לווין, הוצאת הקבוץ השומר הצעיר מרחביה, 127 עמודים, 1945. יצא שוב בהוצאת ספריית פועלים בשנת 1991. צדיק, או הגורל, תרגם אהרן ראובני, הוצאת משרד הביטחון תל אביב, 126 עמודים, 1974. צדיק, או, הגורל, תרגם אהרן ראובני, בתוך הספר לילות לבנים מאת פיודור דוסטויבסקי, הוצאת משרד הביטחון, 1982 מדיה וקבצים בנושא זאדיג בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
תיאטרון פומפיוס

תיאטרון פומפיוס (בלטינית: Theatrum Pompeium - "תיאטרום פומפיום"; באיטלקית: Teatro di Pompeo - "תיאטרו די פומפיו") הוא שמו של מבנה תיאטרון רומי שהוקם בשנת 55 לפנה"ס בשדה מרס שברומא העתיקה, והיה אחד התיאטראות הגדולים ביותר שנבנו בעת העתיקה. מבנה זה היה תיאטרון האבן הראשון שנבנה ברומא העתיקה (המבנים הקודמים היו עשויים עץ). המבנה הוקם על ידי גנאיוס פומפיוס מגנוס על מנת לצבור תמיכה ציבורית במהלך כהונתו השנייה כקונסול. תיאטרון פומפיוס נבנה באופן שונה מאשר התיאטראות היוונים שנבנו עד אותה עת. בעוד שהתיאטראות היוונים נבנו על צלע גבעה, על מנת להשתמש בשיפוע הטבעי של הגבעה, התיאטרון נבנה כמבנה מעגלי על יסודות של בטון, כאשר מסדרונות מקושתים יצרו את הבסיס למושבים שעליהם. בתיאטרון הוצגו מחזות דרמטיים ואירועים מוזיקליים, אירועי הקראה ספרותיים, וכן שימש התיאטרון כאתר עצרות. בסמוך לתיאטרון היה גן ציבורי גדול, וכן אולם הצגת יצירות אמנות פסלים, וכן מקדש לאלה ונוס. בסמוך לתיאטרון ניצבו ארבעה מקדשים מוקדמים יותר (שרידיהם מצויים כיום בלארגו די טורה ארג'נטינה). המבנה שופץ מספר פעמים מאז הקמתו, ועד הריסתו בשנת 1455. בשלהי ימי הביניים וראשית תקופת הרנסאנס שימש המבנה כ"מחצבה" ואבניו נלקחו על מנת לבנות את ארמונות עשירי רומא. הסנאט הרומאי נהג להיפגש בקוריה שבחלקו האחורי של התיאטרון. במיקום זה, ב-15 במרץ (אידו של מרץ) בשנת 44 לפנה"ס נרצח יוליוס קיסר. כיום מיקום הרצח המדויק נמצא מתחת לכביש, באזור כיכר ארגנטינה. מאז שלהי ימי הביניים והרנסאנס נבזזו אבני התיאטרון ועמודיו לשימושים משניים ברחבי רומא. נותרו שרידי המרתפים של המבנה, ואלה כוסו עם השנים בעפר, או הפכו ליסודות הבתים שנבנו באתר התיאטרון. החל מאמצע המאה ה-18 התגלו שרידים של המבנה בשימושים משניים ברחבי רומא, והחל חיפוש אחר המבנה המקורי. לואיג'י קאנינה חקר את מיקומו של התיאטרון, וניסה לתאר את המבנה על סמך הממצאים שהתגלו. ויקטואר באלטאר הצרפתי עשה מספר חפירות ארכאולוגית באזור התיאטרון, וגילה את שרידי הבמה. בשנת 1865 במהלך חפירת יסודות לבניין חדש, התגלה מקדש ונוס ויקטריקס. המקדשים הסמוכים לתיאטרון התגלו בחפירות שנעשו ביוזמת השלטון הפשיסטי, בשנות ה-30 של המאה ה-20. רק בשנת 1997 נערכה חפירה ארכאולוגית יסודית בראשות הארכיאולגים ריצ'רד ביצ'האם וג'יימס פאקר מאוניברסיטת ווריק. האתר בו היה התיאטרון, משמש כיום כאזור מגורים צפוף, ואולם, על אף הרס התיאטרון ובניית מבני מגורים במקומו, ניתן עדיין לראות את מבנה התיאטרון במבט אווירי על מיקום הרחובות - המבנים ניבנו על יסודות התיאטרון ומרתפיו, ובשל צורתו המעגלית, הרחובות שסביבו, עד ימינו, הם בעלי צורה מעגלית, וכך גם חלק מהמבנים. שיחזור של מבנה התיאטרון ומיקומו שחזור ואיורים של התיאטרון, ותיאור חלקיו השונים סמיואל בול פלאטנר, מילון טופוגרפי של רומא העתיקה - תיאור התיאטרון מארק א. טמיליני, הפוליטיקה של פומפיוס, והקמת התיאטרון תמונות ומידע על ממצאים שהתגלו בכיכר ארגנטינה ההיסטוריה של התיאטרון