דינה בליי-שור

דינה בליי-שור (נולדה ב-3 בדצמבר 1957) היא שחקנית ישראלית. דינה בליי נולדה וגדלה בבואנוס איירס, ארגנטינה. בהיותה בת ארבע עשרה הצטרפה לחוג הנוער של התיאטרון היהודי-קומוניסטי בבואנוס איירס (IFT). המורה הראשון שלה היה גיירמו בטגליה, מגדולי שחקני התיאטרון והקולנוע בארגנטינה באותה עת, ממנו שמע לראשונה על שיטת העבודה של סטניסלבסקי, על שייקספיר ועל התיאטרון היווני העתיק. עלתה לישראל לבדה ב-1976, ולאחר שסיימה בגרות בתיכון החקלאי כפר סילבר, התיישבה בקיבוץ געתון, בו התגוררה שבע שנים. למדה משחק בהדרכת הבמאית הלנה קורקין בחוג לתיאטרון של בימת הקיבוץ (1982-1980). למדה משחק והוראת תיאטרון בסמינר הקיבוצים (1985-1982). בין המורים שהשפיעו על עבודתה: חנן שניר, רנה ירושלמי, מימי ויזנברג, גזה פרטוש ושמוליק שילה (מנהל החוג לדרמה של סמינר הקיבוצים באותם הימים). במהלך הקריירה בליי השתתפה בסדנאות רבות ולמדה אמנות הקול אצל מרדית מונק מארצות הברית ופסיכודרמה אצל הניה ארצי (שניהם ב-1986), תיאטרון הנו אצל קזואו אונו מיפן ותנועה אצל רות זיו אייל (שניהם ב-1987), מסיכות של קומדיה דל'ארטה אצל ז'ילברטו טופאנו מאיטליה (1988), תיפוף וכלי הקשה אצל קאי אקומורה מיפן (1989) ותיפוף, שירה וריקוד אפריקאיים אצל מאירה אשר (1993). סדנת משחק אצל מייקל אלפרדס (2000). מייד בתום לימודיה הזמינה אותה הבמאית רנה ירושלמי לשחק בתיאטרון חיפה. שם גילמה את דמותו של נער שתקן התלוי באימו במחזה "שש נפשות מחפשות מחבר" מאת לואיג'י פיראנדלו. תפקידה השני היה במחזה "חפצים" מאת א.ב. יהושע בו גילמה את דמותה של עוזרת בית ערביה. היא נשארה בתיאטרון חיפה ארבע עונות. בין השאר שיחקה בו בתפקיד חנה בלצר, מתורגמנית רוסיה במחזה "כשהיא רוקדת" מאת מרטין שרמן, הדודה ב"שידוכין" מאת גוגול והאם ב"סינדרום ירושלים" מאת יהושוע סובול. ב-1989 גילמה את תפקיד אופליה ב"המלט" במסגרת תיאטרון הקאמרי ואנסמבל עיתים בבימויה של רנה ירושלמי, לצידו של שולי רנד בתפקיד המלט, הפקה שהייתה בסיבוב הופעות ברחבי תבל. מאוחר יותר שיחקה בליי בעוד שלוש הפקות בבימויה של רנה ירושלמי: בתפקיד הדוקטור המרושע ב"וויצק" מאת גאורג ביכנר, ובהצגות "ויאמר" וב"ויאמר וילך". ב-1990 שיחקה ב"חתונת הדמים" מאת לורקה בבימויו של חנן שניר שהועלתה בתיאטרון הבימה. גילמה את דמותה של הלבנה לבושה לבן כשהיא מטפסת על קיר ומשקיפה על האוהבים האבודים; היא זכתה בפרס פינקל על התפקיד. בהצגה "הדיבוק" בבימויו של חנן שניר (1998) גילמה את דמותה של חנה רובינא המשחקת את לאה, אחת מארבע דמויותיה של הגיבורה במחזה, הרוקדת בתיאטרליות בשולי הבמה ומשקיפה על גורלה של לאה דהיום. במהלך השנים שיחקה לסירוגין בקאמרי, הבימה, בית ליסין ותיאטרון חיפה. באופרת הרוק "פיקניק בחוסמסה" מאת חיים נגיד בקאמרי (1990), גילמה את אשתו המתאבדת, יוצאת רוסיה, של עורך דין, עטתה תכריכים ופרצה במחול. ב-1992 שיחקה בהצגת יחיד "השוטה" במסגרת התיאטרונטו. ההצגה הייתה מורכבת מ-79 פסקאות מתוך 40 מחזות (שכתבו בין השאר שקספיר, טום סטופארד, לואיס קרול, ניטשה, אוסקר ויילד ובקט), אותם ליקטה וביימה רינה ברוך. ב-1993 הכירה את המחזאי והבמאי חנוך לוין, והחלה לשחק במחזותיו. בין תפקידיה: הילד בן השבע בהצגה "הילד חולם", שולית המענה בהצגה "כריתת ראש" (שתיהן בתיאטרון הבימה) וכרוב עצוב ב"אשכבה" בתיאטרון הקאמרי, תפקיד אותו מגלמת עד היום (2022). ב-2014 החלה לשחק בתפקיד אנטיגונה בהצגה "אנטיגונה" מאת סופוקלס בבימויו של גדי צדקה בתיאטרון העברי ובהצגה "היריקה" בהבימה מאת גדעון רייכר. פרדי רוקם כתב עליה במאמר בכתב העת 'תיאטרון': "משחקה של דינה בליי מבטא בעיניי, בראש ובראשונה, משהו אופייני ביותר לתיאטרון הישראלי: עוצמה רגשית, חום אנושי ואפילו סנטימנטליות ורגשנות יתר, המופנים ישירות אל הקהל. תכונות אלו מצטרפות לאמירה אידאולוגית ורעיונית, שאף היא מגייסת את השחקן, ובמקרים רבים גם את הקהל – מעורבות ו'רלוונטיות', לעיתים ללא פשרות... מה שלדעתי מייחד את דינה בליי כשחקנית היא היכולת שלה לגלם רעיון או סמל אבסטרקטיים, שאינם בהכרח כפופים לאמירה אידאולוגית חד-ממדית, אך יש להם בוודאי השלכות אידאולוגיות. יכולת זו... מעניקה ייחודיות למשחקה בהקשר הישראלי, ומשווה לעיתים מימד מטאפיזי למשחקה. היא לא משחקת "דמות" במובן המקובל אלא איכויות על-אינדיבידואליות." בשנים 1996–1997 הדריכה שחקנים ולימדה תנועה בקבוצה הצעירה של הבימה. ב-1998 העבירה סדנת משחק וביימה הצגה בנושא הזיקנה בסל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין. בשנים 2008-2008 העבירה סדנאות משחק לבמאים מטעם עיריית תל אביב. דינה בליי-שור נשואה למנואל שור-בליי ולהם בת, סימונה. 1991 - פרס פינקל על תפקיד הלבנה ב"חתונת הדמים" מאת פדריקו גארסיה לורקה, בימוי חנן שניר, הבימה. 2006 – פרס הבמה לילדים ונוער לשחקנית השנה על תפקיד הבובה ב"גטו" בתיאטרון אורנה פורת מאת יהושע סובול בבימוי גדי צדקה בתיאטרון העברי. 2010 – פרס השחקנית על קריאת תפקיד האמא במחזה "שתיקה רועמת" מאת אנדראה באואב, בימוי אורי אגוז, פסטיבל קריאת מחזות בבית ליסין. תיאטרון הבימה תיאטרון חיפה תיאטרון הקאמרי אנסמבל עתים ותיאטרון הקאמרי תיאטרון בית ליסין תיאטרון אנסמבל הרצליה בתיאטראות שונים תיאטרון ילדים ונוער "אשכבה" בפסטיבלים בינלאומיים 2000 – אתונה, יוון; הנובר, גרמניה; בודפשט, הונגריה. 2001 – ורשה, פולין; ברלין, גרמניה. 2004 – בוקרשט/סיביו, רומניה; בייג'ינג, סין. 2006 – איסטנבול, טורקיה; בייג'ינג, סין. 2007 – צ'כיה. 2010 – פרם, רוסיה. "המלט" בפסטיבלים בינלאומיים 1990 – פסטיבל Theater Formen בראונשוויג, גרמניה. 1992 – הפסטיבל הבינלאומי של הולנד, אמסטרדם. 1992 - Brookyn Academy of Music ‏(BAM), ניו יורק, ארצות הברית. פסטיבלים בארץ רשימה חלקית: אלוף בן, "בא לעיר: מיטה, מטבח", בעיתון העיר, עמ' 65–72. "איזידורה לא רוקדת" - (אמש בתיאטרון), בעיתון מעריב, 1986. עופרה טבת, "אופליה היא בסך-הכל ילדה בת 15", בעיתון עולם האשה, 1989, עמ' 64–65, 144. תמי לוביץ', "לקחתי בחשבון שאני עלולה להתרסק", 10 במרץ 1992. בתיה מלמד, "החיים זה לא פיקניק", בעיתון לאשה, גיליון מספר 2232, 22 בינואר 1990, עמ' 15, 139. .Festival – Formen 90', January 1991, p. 25 נילי לנדסמן, "הגוף עדיין רועד", עיתון תל אביב, אוקטובר 1991. ירמי עמיר, "אשה חולמת", במוסף 7 לילות של ידיעות אחרונות, 11 ביוני 1993, עמ' 2–3. ציפי שוחט "אנשים בחזית – דינה בליי", במוסף הארץ, 12 בפברואר 1993, עמ' 9. ציפי שוחט, "שחקן לא צריך לשלם כל מחיר כדי להרוויח", במוסף גלריה של העיתון הארץ, ינואר 1996. פרדי רוקם, "מלאכית בשמי הבימה - תדמיתה של השחקנית דינה בליי", התיאטרון – רבעון לתיאטרון עכשווי, אביב 1999, עמ' 60–62. לילך דקל-אבנרי, ריאיון עם דינה בליי-שור, בכתב העת במה, 21 בדצמבר 2004. דינה בליי-שור, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית דינה בליי-שור, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) דינה בליי-שור, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי דינה בליי-שור, באתר MusicBrainz (באנגלית) דינה בליי-שור, בארכיון הבימה פרדי רוקם, "מלאכית בשמי הבימה - תדמיתה של השחקנית דינה בליי", התיאטרון – רבעון לתיאטרון עכשווי, אביב 1999, עמ' 61.