מלחמת השימפנזים בגומבה

מלחמת השימפנזים בגומבה הייתה סכסוך אלים בין שתי קהילות שימפנזים בפארק הלאומי גומבה בטנזניה בין השנים 1974–1978. שתי הקבוצות היו בתחילה מאוחדות תחת קהילה אחת, קהילת קסאקלה. בשנת 1974 הבחינה החוקרת ג'יין גודול כי הקהילה מתחילה להתפצל. במשך תקופה של 8 חודשים, קבוצה גדולה של שימפנזים הפרידה את עצמה מהקהילה בכך שהיגרה לאזור הדרומי של קסאקלה, ועל כן שמה שונה לקהילת קהאמה. הבדלנים כללו 6 זכרים בוגרים, 3 נקבות בוגרות וצאצאיהם. בקאסקלה נותרו שמונה זכרים בוגרים, 12 נקבות בוגרות וצאצאיהם. במהלך העימות בן 4 השנים נהרגו כל הזכרים בקהילת קהאמה, מה שפירק את הקהילה. קהילת קסאקלה התרחבה לטריטוריה נוספת, אך התפשטותה נעצרה לבסוף בידי קהילת שימפנזים אחרת. לפני המלחמה, ולפני שהפך לגן לאומי, הפארק הלאומי גומבה היה ידוע בשם מרכז המחקר של נחל גומבה. הפארק ממוקם באזור התחתון של עמק קאקומבה, וידוע באפשרויות מחקר הקופים הרבות שבו, שנוצלו לראשונה על ידי החוקרת ג'יין גודול, מנהלת מרכז המחקר באותה תקופה. האתר עצמו מורכב ממורדות תלולים ומיוערים, הנמצאים מעל עמקים השופעים ביערות ונהרות. השימפנזים הסתובבו על פני גבעות אלה בקהילות טריטוריאליות, שחילקו את השימפנזים ללהקות שגודלן נע בין חבר אחד לארבעים חברים. המונח קאסקלה מתייחס לאחד משלושה אזורי מחקר בעמק המרכזי, כאשר הקאסקלה נמצאו בצפון העמק, והקקומבה והמקנקה בדרום. גודול תיעדה לראשונה את התנהגותם הטריטוריאלית והתוקפנית של השימפנזים כאשר היא צפתה בהם בזמני האכלה. ברם, אף היא לא צפתה את העימות הקרב. לאחר התפצלותה מקהילת קסאקלה הובילו את קהילת קהאמה האחים יו וצ'ארלי, כאשר הזכרים האחרים נקראו גודי, דה, גוליית וסניף הצעיר. זכרי קסאקלה כללו את פיגאן, שטן, שרי, אוורד, רודולף, ג'ומאו והאמפרי. קהילת קסאקלה הייתה הראשונה שתקפה, ב-7 בינואר 1974. קבוצה של שישה זכרים מבוגרים מקסאקלה, המורכבת מהאמפרי, פיגן, ג'ומאו, שרי, אוורד ורודולף, ערכה מארב לגודי, זכר מקהאמה, בעוד הוא אוכל לבדו על עץ. זו הייתה הפעם הראשונה בה שימפנזים תועדו רוצחים במכוון שימפנזה זכר אחר. לאחר הרצח המוצלח, השימפנזים חגגו בקולניות רבה, כאשר הם זורקים וגוררים ענפים תוך שריקות וצעקות. לאחר מפלתו של גודי, דה היה היעד הבא, ולאחריו יו. מאוחר יותר הגיע תורו של גוליית המבוגר. במהלך המלחמה, גוליית התנהג בידידות עם שכניו מקסאקלה כאשר נתקל בהם. התוקפים מקסקאלה לא התחשבו בטוב לבו, והרגו אותו. לאחר מותו של גליית נותרו בקהאמה רק שלושה זכרים – צ'רלי, סניף וווילי וואלי, שהיה נכה מפוליו. צ'רלי נהרג, ווילי וואלי נעלם לאחר מכן, ולא נמצא, והזכר האחרון שנותר מקהאמה, סניף הצעיר, שרד למעלה משנה. נדמה היה לזמן מה שהוא יוכל לברוח לקהילה חדשה או להתקבל חזרה בקסאקלה, אך הדבר לא קרה. סניף נפל אף הוא קרבן לאלימות קסאקלה. מהנקבות מקהאמה, אחת נהרגה, שתיים נעלמו ושלוש הוכו ונחטפו על ידי זכרי קסאקלה. לאחר מכן הצליחו הקאסקלה להשתלט על השטח שהיה בשליטת הקאהמה. עם זאת, הזכיות הטריטוריאליות הללו לא נשמרו לזמן רב. עם היעלמות הקהאמה, שטח קסאקלה נגע כעת ישירות בשטח של קהילת שימפנזים אחרת, הנקראת קלנדה. לאחר מספר עימותי גבול אלימים, הקסאקלה נבהלו מהעליונות המספרית והפיזית של הקלנדה, ווויתרו על חלק גדול מהטריטוריה החדשה שלהם. כשחזרו צפונה, הקסאקלה הוטרדו על ידי שוחרי מזון מקהילת מיטומבה, שעברו אף הם במספרם את קהילת קסאקלה. לאחר זמן מה, העימותים נגמרו וסדר הדברים הרגיל הושב. פרוץ המלחמה גרם להלם וטרדה עבור ג'יין גודול, אשר הניחה עד אז כי השימפנזים פחות אלימים בהתנהגותם מהאדם, למרות הדמיון בין המינים. אלימות מלחמת גומבה, לצד תצפיות מ-1975 שהוכיחו קיום התנהגות קניבלית כלפי גורים בידי נקבות ראשיות מהקהילה, הציגו בפני גודול את "הצד האפל" שבהתנהגות השימפנזים. היא הוטרדה מאוד מהגילוי הזה; וכתבה בספר זכרונותיה מ-1990 "דרך חלון: שלושים שנותיי עם השימפנזים של גומבה": במשך מספר שנים התקשיתי להשלים עם הידע החדש הזה. לעיתים קרובות, כאשר התעוררתי בלילה, צצו בראשי ללא כל רצון תמונות איומות - שטן [אחד הקופים], שם את ידו בצורת כוס מתחת לסנטרו של סניף, על מנת לשתות את הדם שזלג מהפצע הגדול שעל פניו. רודולף הזקן, שבדרך כלל היה טוב לב, עומד זקוף על מנת להטיל אבן בגודל שני קילוגרם על גופו המותש של גודי. ג'ומאו קורע רצועת עור מירכו של דה. פיגן, מסתער ומכה שוב ושוב את גופתו המוכה והרוטטת של גוליית, אחד מגיבורי ילדותו... כאשר גודול דיווחה על אירועי המלחמה, תיעודה בדבר מלחמה הפורצת באופן טבעי בין שימפנזים לא התקבל באופן אוניברסלי. באותו הזמן, מודלים מדעיים של התנהגות אנושית והתנהגות חייתית לא השתלבו בדרך כלל. מספר מדענים האשימו את גודול בהאנשה מוגזמת. אחרים טענו כי נוכחותה ומנהגה להאכיל את השימפנזים יצרו קונפליקט אלים בחברה הנמצאת בשלום בדרך כלל. ברם, מחקרים מאוחרים יותר המשתמשים בשיטות פולשניות פחות אישרו כי שימפנזים מסוגלים לנהל מלחמה גם במצבם הטבעי. מחקר שפורסם ב-2018 טען כי המלחמה בגומבה הייתה ככל הנראה תוצאה של מאבק כוח בין שלושה זכרים בעלי דירוג חברתי גבוה, אשר החמיר בעקבות מחסור לא שגרתי בנקבות פוריות. Nancy K. Frankenberry, The faith of scientists in their own words, Princeton: Princeton University Press, 2008, ISBN 978-0-691-13487-1 ג'יין גודול, Through a Window: My Thirty Years with the Chimpanzees of Gombe, Houghton Mifflin Harcourt, 2010 (מהדורה ראשונה ב-1990), ISBN 978-0547488387 Ian Moriss, War! What Is It Good For?: The Role of Conflict and the Progress of Civilisation from Primates to Robots, MacMillan Publishers, 2014, ISBN 978-1847654540 Goodall 2010, p. 120 Morris, p. 288 Goodall 2010, p. 121 Goodall 2010, p. 105 Goodall 2010, pp. 105–106 Goodall 2010, p. 106 Goodall 2010, p. 107 Goodall 2010, p.108 Morris, p.289 Goodall 2010, pp. 129–130 Goodall 2010, p. 128 Morris, p. 290 "How infighting turns toxic for chimpanzees". ScienceDaily. 26 במרץ 2018. {{cite web}}: (עזרה)