laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מחוז הדרום

מחוז הדרום הוא המחוז הגדול ביותר מבחינת שטח מבין שבעת מחוזותיה האדמיניסטרטיביים של מדינת ישראל, והוא כולל את כל שטחי הנגב, מישור החוף הדרומי ועמק הערבה. שטחו הכולל 14,185 קילומטר רבוע ורובו מדברי. צפיפות האוכלוסייה של מחוז זה היא הנמוכה ביותר מבין כל המחוזות בארץ – כ-90 נפש לקמ"ר. מחוז הדרום הוא המחוז היחיד בישראל שממנו גישה לשלושה ימים – הים התיכון בחופי אשקלון ואשדוד, ים סוף שלחופי אילת, וים המלח במזרח. בירת המחוז היא העיר באר שבע. העיר המאוכלסת ביותר היא אשדוד והעיר הגדולה ביותר מבחינת שטח שיפוט היא דימונה. בתחום המחוז פועלים מוסדות אקדמיים כגון המכללה האקדמית אשקלון, המכללה האקדמית להנדסה בבאר שבע ובאשדוד, אוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע והאוניברסיטה הפתוחה באילת. המחוז כולל שתי נפות: נפת אשקלון נפת באר שבע אוכלוסיית המחוז מונה כ-1,330,600 נפש (למ"ס, נכון לשנת 2019), מתוכם, הלמ"ס מסווגת לפי שיוך דתי: 953,600 (כ-71.7%) מאוכלוסיית המחוז רשומים כיהודים. 280,300 (כ-21.1%) מאוכלוסיית המחוז רשומים כמוסלמים. 6,500 (כ-0.5%) מאוכלוסיית המחוז רשומים כנוצרים. 89,900 (כ-6.7%) מאוכלוסיית המחוז רשומים ללא סיווג דת. הערה: הנתונים לערים נכונים לסוף ספטמבר 2024, מועצות מקומיות ואזוריות עדכניות לסוף ינואר 2022. מדיה וקבצים בנושא מחוז הדרום בוויקישיתוף Statistical Abstract of Israel 2012 - No. 63 Subject 1 - Table No. 1 ה' באב ה'תש"פ, 26 יולי 2020 אוכלוסייה - שנתון סטטיסטי לישראל 2020 - מספר 71, באתר הלמ"ס ""8. אוכלוסייה ביישובים ובאזורים סטטיסטיים, לפי דת, סוף 2019"". Central Bureau of Statistics (Israel). שנת יסודה של העיר העברית החדשה, אשדוד העתיקה קיימת מהאלף השני לפני הספירה
מחוז ירושלים

המונח "נפת ירושלים" מפנה לכאן. לערך העוסק בנפה במחוז ירושלים בתקופת המנדט, ראו נפת ירושלים (המנדט). מחוז ירושלים הוא אחד מששת המחוזות של מדינת ישראל. בירת המחוז והעיר הגדולה ביותר בו היא ירושלים. במחוז יש רק נפה אחת, היא נפת ירושלים. שטח המחוז (והנפה) 653 קמ"ר. יש בו שני אזורים טבעיים: הרי יהודה, ששטחם 316 קמ"ר ושפלת יהודה ששטחה 337 קמ"ר. מחוז ירושלים הוא היחיד בישראל ללא חוף-ים כלל (למחוז יהודה ושומרון יש חוף בים המלח). במחוז יש שתי ערים ושלושה יישובים באחריות מועצות מקומיות. שאר היישובים במחוז תחת אחריות מועצה אזורית מטה יהודה. מחוז ירושלים אינו כולל יישובים הסמוכים לירושלים שמעבר לקו הירוק, כגון מעלה אדומים, גבעת זאב, הר אדר ויישובי גוש עציון, שנספרים כחלק ממחוז יהודה ושומרון. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. מחוז ירושלים קיים עוד מתקופת האימפריה העות'מאנית והמנדט הבריטי, אך במשך השנים עבר שינויים רבים ומגוונים בגבולותיו, צביונו וההיבט החוקתי והמשפטי בו שונו. כמו כן ב־1946 היה חלק מששת מחוזות ארץ ישראל של המנדט הבריטי וכלל בתוכו את הנפות ירושלים, רמאללה וחברון. מיד אחרי מלחמת ששת הימים החילה ממשלת ישראל את ריבונותה – החוק הישראלי, על מזרח ירושלים לפי צו בהתאם לסעיף 11ב לפקודת סדרי השלטון והמשפט. החוק הישראלי הוחל על השטח שהרשויות הירדניות הגדירו כשטח המוניציפלי, 6.4 קמ"ר, ובנוסף לו על כפרים, עיירות ושטחים פתוחים בסמוך – סה"כ 64 קמ"ר, שהתווספו לשטח המחוז. כ־68.4% מאוכלוסיית המחוז יהודים. כ־29.8% מהאוכלוסייה ערבים (28.3% מוסלמים, 1.8% נוצרים). הערה: נתוני האוכלוסייה נכונים למאי 2023. מדיה וקבצים בנושא מחוז ירושלים בוויקישיתוף בהמשך לסעיף 1 לפקודת שטח השיפוט והסמכויות, תש"ח-1948 – חקיקה של מועצת המדינה הזמנית, שקבעה: "כל חוק החל על מדינת ישראל ייראה כחל על כל השטח הכולל גם את מדינת ישראל כולה וגם כל חלק מארץ-ישראל אשר שר הביטחון הגדיר אותו בצו כמוחזק על ידי צבא-הגנה לישראל", מתוך ע"ר תש"ח, תוספת א', עמ' 61 ""8. אוכלוסייה ביישובים ובאזורים סטטיסטיים, לפי דת, סוף 2019"". Central Bureau of Statistics (Israel). זוהי המאה שלפי המסורת נכבשה העיר בידי דוד המלך, במקום היה יישוב קבע כבר מהמאה ה-14 לפנה"ס. ירושלים הייתה העיר השנייה באימפריה העות'מאנית בה הוקמה עירייה, לאחר איסטנבול.
ג'ימי ניוטרון

ג'ימי ניוטרון (באנגלית: Jimmy Neutron: Boy Genius) הוא סרט הנפשה ממוחשבת אמריקאי משנת 2001, שהופק על ידי סרטי פרמאונט. בהשראת הסרט הופקה סדרת הטלוויזיה "ג'ימי ניוטרון" ששודרה בערוץ ניקלודיאון. הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר, אך הפסיד לסרט "שרק". בארץ, הסרט לא יצא לקולנוע, ויצא רק ל-DVD בהפצת פורום פילם, עם תרגום עברי. לאחר שחייזרים חטפו את כל ההורים שעל כדור הארץ, ג'ימי ניוטרון וחבריו בונים חללית ויוצאים למסע להצלתם. מדיה וקבצים בנושא ג'ימי ניוטרון בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ג'ימי ניוטרון (באנגלית) "ג'ימי ניוטרון", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "ג'ימי ניוטרון", באתר נטפליקס "ג'ימי ניוטרון", באתר AllMovie (באנגלית) "ג'ימי ניוטרון", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "ג'ימי ניוטרון", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "ג'ימי ניוטרון", באתר Metacritic (באנגלית) "ג'ימי ניוטרון", באתר אידיבי "ג'ימי ניוטרון", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שמואל כהן

האם התכוונתם ל... שמואל כהן (חלוץ) – חלוץ ומלחין סמואל כהן – פיזיקאי אמריקאי-יהודי, ממציא פצצת הנייטרון שמואל (מולה) כהן – מפקד חטיבת יפתח וראש מועצת עמק יזרעאל שמואל כהן-יוחננוף – ממייסדי תל אביב שמואל כהן (משורר) – משפטן, סופר ומשורר ישראלי.
סלספילס (מחנה ריכוז)

סלספילס (בלטבית: Salaspils) היה מחנה ריכוז שהוקם בסוף 1941, 18 ק"מ דרומית-מזרחית לריגה שבלטביה, בו ריכזו הנאצים אסירים יהודים, אסירים פוליטיים, שבויי מלחמה וילדים יתומים. חלק מהם מצאו בו את מותם. באוקטובר 1941, החל בתכנון מחנה סלספילס בלטביה בראשות קצין האס אס רודולף לנגה, מפקד משטרת הביטחון במדינה. תחילה תוכנן המחנה למטרת כליאת אנשים שנעצרו על ידי המשטרה ושבויי מלחמה. לאחר מכן תוכנן להכיל בו יהודים שגורשו מגרמניה וממדינות אחרות ללטביה לצורך עבודות כפייה, תוך הריגת הילדים בהתאם לתוכנית הפתרון הסופי. המקום שנבחר, סמוך לעיר סלספילס, היה נגיש לרכבת הראשית המחברת בין ריגה לדאוגבפילס, שתי הערים הגדולות בלטביה. באוקטובר 1941 המחנה הכיל שבויי מלחמה סובייטים ממחנה סטאלג 350z, וכן אסירים יהודים צ'כים וכמה יהודים גרמנים ממחנה הריכוז יונגפרנהוף. באמצע ינואר 1942, כ-1,000 יהודים גרמנים מגטו ריגה נאלצו לעבוד בבניית המחנה. מחסור בשינה, תנאים סניטרים גרועים, חוסר תזונה חמור ומזג האוויר הקר גרמו למספר גבוה במיוחד של הרוגים מתוכם. רק כשליש מהם חזר לגטו ריגה במצב בריאותי קשה ורובם מתו לאחר מכן. הנאצים תכננו לגרש את היהודים האחרונים שנותרו בגרמניה בסוף קיץ 1942. לצורך כך עודכנו תוכניות המחנה במאמץ לאפשר לו להכיל 15,000 יהודים שיגורשו מגרמניה. בסתיו של שנת 1942 היו במחנה רק 15 צריפים מתוך 45 שתוכננו, דיור ל-1,800 אסירים. התוכנית להרחבתו של סלספילס כמחנה ריכוז גדול ליהודי גרמניה לא יצאה לבסוף אל הפועל, אך למרות שהוגדר כבית מאסר משטרתי, הוא הפך להיות דומה למחנה ריכוז בדרך ארגון העבודה שבו, סוג האסירים ודרך הטיפול בהם. לאחר מכן הוגדר רשמית כמחנה ריכוז. עד סוף שנת 1942 מחנה סלספילס הכיל אסירים פוליטיים בעיקר (שבתחילה היו כלואים בכלא המרכזי של ריגה), זרים שנכלאו כשביקשו לחזור מרוסיה ללטביה שהנאצים ראו בהם חשודים מבחינה פוליטית, ואסירים מקומיים. באותה עת שהו בו רק עשרה אסירים יהודים, לאחר שמרבית היהודים מתו או הוחזרו לגטו ריגה במצב קשה. כתוצאה מביצוע "קרב נגד הכנופיות" באזור הגבול הלטבי-רוסי בין ינואר למרץ 1943, נוספו לסלספילס 2,228 נפשות בנוסף ל-1,990 אסירים שהיו בו. בין הכלואים היו 1,100 "ילדי כנופיות" כפי שנקראו, שנאספו ללא קרובי משפחה או משגיחים. התנאים הגרועים בבלוק הילדים הביאו לכך שכמה מאות מהם מתו מטיפוס. המחנה פורק בסוף ספטמבר 1944 ואחרוני האסירים בו הועברו באונייה למחנה ריכוז שטוטהוף. כ- 12,000 אסירים עברו במחנה במהלך קיומו. בנוסף לכ-1,000 יהודי גרמניה שנספו במהלך שלב הבנייה 3,000-2,000 בני אדם נוספים מתו כאן, מהם מספר גבוה במיוחד של ילדים צעירים ("ילדי הכנופיות"). טענות קודמות כי סלספילס היה מחנה השמדה שבו 53,000 אנשים מצאו את מותם, נדחו על ידי היסטוריונים. החל משנת 1949 נפתחו הליכים משפטיים כנגד חלק מהאחראים לפשעי הנאצים בלטביה, כולל בגטו ריגה, ומחנות יונגפרנהוף וסלספילס. חלקם נידונו למאסר עולם. בשנת 1967 הוקמה אנדרטה לזכר הנרצחים בסלספילס, שכללה חדר תערוכה ומספר פסלי שיש ענקיים. מראה כללי של אתר הזיכרון סלספילס פסל אסיר קורס במחנה סלספילס מדיה וקבצים בנושא סלספילס בוויקישיתוף
הארי הס

הארי האמונד הס (אנגלית: Harry Hammond Hess‏; 24 במאי 1906– 25 באוגוסט 1969) היה גאולוג ומפקד בסיס צוללות אמריקני בזמן מלחמת העולם השנייה. הס נחשב למי שגילה את הכוח המניע את נדידת היבשות – זרמי הערבול במעטפת כדור הארץ. התאוריה שפיתח הס, הנוגעת להתפשטות קרקעית הים, מהווה בסיס לתאוריית טקטוניקת הלוחות. הארי הס נולד בעיר ניו יורק ב-24 במאי 1906, לדניאל וג'ילאן האס. למד בבית ספר תיכון בניו ג'רזי. סיים תואר ראשון באוניברסיטת ייל בשנת 1927 ואת הדוקטורט באוניברסיטת פרינסטון ב-1932. היה נשוי לאנט ברנס, והותיר אחריו שני בנים. נפטר מהתקף לב בוודס הול מסצ'וסטס, ב-25 באוגוסט 1969, תוך כדי ניהול ישיבה של האקדמיה הלאומית למדעים. נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון. לאחר סיום לימודיו, בשנה האקדמית 1932/3, לימד באוניברסיטת ראטגרס. לאחר מכן שימש במשך שנה כעוזר מחקר (research associate ) במעבדת הגאופיזיקה של מכון קארנג'י בוושינגטון. בשנת 1934 התקבל לסגל של אוניברסיטת פרינסטון, מקום בו נשאר כל חייו. בין השנים 1950-1966 כיהן כראש המחלקה לגאולוגיה באוניברסיטת פרינסטון. בשנת 1965 שימש כפרופסור אורח באוניברסיטת קיימברידג', באנגליה. השתתף בתכנון מבצע הנחתת אדם על הירח. הס תרם תרומה חשובה לתאוריית נדידת היבשות, שהגה אלפרד וגנר, בעת שפיקד על נחתת אמריקנית בזמן מלחמת העולם השנייה. בנחתת זו היה מכשיר סונאר למדידת עומק קרקעית האוקיינוס, ששירת את הס למטרות צבאיות וגאולוגיות כאחת – מיפוי קרקעית האוקיינוס. במדידותיו גילה הס שקעים אוקייניים וגוּיוֹ – הרי געש תת-ימיים שנוצרו מעל נקודות חמות, שהפכו דחוסים יותר ופסגותיהם נסחפו כאשר התרחקו ממנה והתקררו. הס קרא להרי געש אלה "גויו" על-שם הגאולוג והגאוגרף ארנולד הנרי גויו (Arnold Henry Guyot) יליד שווייץ, שהיה פרופסור לגאוגרפיה פיזית וגאולוגיה באוניברסיטת פרינסטון. בשנת 1960 הגה את תאוריית התפשטות קרקעית האוקיינוסים, לפיה הקרקעית נוצרת באמצעות התפרצות געשית ברכסים מרכז-אוקייניים. התאוריה מניחה כי זרמי הערבול במעטפת הם הכוח המניע את תנועת היבשות. תאוריה זו הסבירה את גילם הצעיר של הסלעים במרכז האוקיינוסים, את האנומליה המגנטית של קרקעית האוקיינוס, קשתות איים, שקעים אוקייניים ואת היווצרות הגויו. זכה במדליית פנרוז לשנת 1966. הס השתתף בתכנון מבצע הנחתת אדם על הירח, ועוד לפני מותו בגיל 63, זכה לראות את צעדיו הראשונים של האדם על הירח במשימת אפולו 11. מאז שנת 1984 האיגוד הגיאופיזי האמריקאי מעניק מדליה על שם הס לחוקרים מצטיינים במחקר המבנה והאבולוציה של כדור הארץ וכוכבי הלכת. מדיה וקבצים בנושא הארי הס בוויקישיתוף קורות חייו של הס (באנגלית) מהאתר The Eternal Portal מהאתר של האקדמיה הלאומית למדעים
גבעת וולפסון

גבעת וולפסון היא קבוצה של שישה בתים פרטיים בכרמל, בצדו המערבי של הר ערקן, בהמשך הדרך העולה מ "חניון האגם" שבנחל אורן בסמוך לכביש 721. השכונה נקראת על שמו של דוד וולפסון. ב-1934 רכשה חברת "כרמל להשקעות" שהוקמה על ידי יהודים יוצאי גרמניה בראשות יוסף לוי אדמות באזור. הפרויקט נקרא על ידם "יערות הכרמל", ומטרתו הייתה לשווק את השטחים לבניית התיישבות יהודית באזור. המקום בו שוכנת גבעת וולפסון, היה חלק מהתוכנית הכללית. ב-1935 החלו בעבודות התשתית, אך אלו הופסקו בעקבות מאורעות המרד הערבי הגדול. בחודש מרץ 1938 בעת סלילת דרך לאזור הותקפו הפועלים, רובם נמלטו לכוון גבעת א-שלאלה. בעקבות האירוע פסקה עבודות הסלילה. לימים נקראה הגבעה לזכרו של מרדכי בר שנהרג בקרב - "גבעת מרדכי". בשנת 1947 "איגוד המתיישבים" אשר הוקם כדי לקדם את ההתיישבות באזור, בעקבות השלמת סלילת הכביש למקום וחיבור המקום בצינור מים, שכנע מספר בעלי קרקעות להקים בתי קיץ ב"גבעת מרדכי", הבניה התממשה בשנת 1950. במקום ניבנו שישה מבנים וצריפי מגורים. שם המקום הוסב לגבעת וולפסון. לאחר הקמת מדינת ישראל, בעקבות הכרזת פארק הכרמל כשמורת טבע הופסקה הבנייה במקום, וכיום משמשים הבתים המעטים בעיקר לצורכי נופש. בשנות ה-80 של המאה ה-20 הוגשה תוכנית בנייה להרחבת היישוב, בעקבות התנגדות של גופים ירוקים ההרחבה לא אושרה בשרפה בכרמל שפרצה ב-2 בדצמבר 2010 נפגעו במקום מספר בתים, והמקום פונה מתושביו. בשריפה נשרפו 5 מתוך 6 בתים שהיו ביישוב (בית אחד ניצל עקב פעולות מנע שביצע אחד מהתושבים). לאחר השרפה התושבים פנו למדינה בבקשה לשקם את הבתים (היה צורך באישור מיוחד מכיוון שהישוב יושב בתוך שמורת טבע) לאחר זמן מה הושגו האישורים והתושבים הורשו בפעם הראשונה מאז הקמת היישוב לבנות ולשפץ את הבתים. כיום היישוב מונה כשישה בתים המארחים כשש משפחות. מדריך ישראל החדש : אנציקלופדיה, מסלולי טיול. כרך 5 : הכרמל וחופו ורמות מנשה. עמ' 62, 64 מדיה וקבצים בנושא גבעת וולפסון בוויקישיתוף אחיה ראב"ד ורענן בן-צור, השריפה: נותק קשר עם 20 איש בגבעת וולפסון, באתר ynet, 2 בדצמבר 2010 איך נפל מרדכי בר, דבר, 3 באפריל 1938 יוסי בן-ארצי,"פרשת יערות הכרמל", להפוך מדבר לכרמל הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2004, עמ' 265, 276-275 מדריך ישראל החדש, כרך 5: הכרמל וחופו ורמות מנשה, "גבעת וולפסון". בעריכת יעקב שורר וסלמאן אבו רוכן, הוצאת משרד הביטחון, 2001, עמ' 64 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מחוזות ישראל

מדינת ישראל, באמצעות משרד הפנים, פועלת בחלוקה למחוזות מנהליים, בכל אחד מהמחוזות קיימים משרדי בית משפט מחוזי ומוסדות נוספים. החלוקה למחוזות מתפרסמת בילקוט הפרסומים כצו ממשלתי – "הודעה על חלוקת שטח המדינה למחוזות ונפות ותיאור גבולותיהם" ועוברת תיקונים מפעם לפעם. הסמכות לקביעת מחוזות ניתנה לממשלה בסעיף 3 לפקודת סדרי השלטון והמשפט, תש"ח–1948. ישראל מחולקת לשישה מחוזות: מחוז הצפון, מחוז חיפה, מחוז תל אביב, מחוז המרכז, מחוז ירושלים ומחוז הדרום, ולצדם קיימת במשרד הפנים מחלקה נפרדת אשר אחראית על היישובים היהודיים ביהודה ושומרון. זו החלוקה הראשית, ולפיה נוהגת גם מערכת המשפט ועל פיה מוצגת הסטטיסטיקה הרשמית של הלמ"ס. עם זאת, למשרדי ממשלה ולגופים שלטוניים שונים יש חלוקות שונות. ששת מחוזות המדינה נחלקים לשלושה מחוזות עירוניים: ירושלים, תל אביב וחיפה; שלושה מחוזות מרחביים: הצפון, המרכז, הדרום. המחוזות מתחלקים בתורם לחמש-עשרה נפות. עקב התמשכות השלטון הישראלי ביהודה ושומרון והתיישבות של אזרחים ישראלים רבים באזור זה, נוצרו עם השנים צרכים מנהליים בשטחים אלו. היות שישראל לא סיפחה את השטח, והריבון בו הוא עדיין אלוף פיקוד מרכז, לא ניתן היה ליצור באופן רשמי מחוז שביעי, וכל גוף ממשלתי יצר פתרונות עצמאיים. לדוגמה: במשרד הפנים נוצר מִנהל בשם "ממונה על היישובים היהודיים ביהודה ושומרון", או "מנהל אגף יישובים ישראלים ביו"ש", אשר מכונה לעיתים גם "מחוז יהודה ושומרון"; במשטרת ישראל נוצר "מחוז ש"י" אשר מכיל גם את יהודה ושומרון; וכדומה. גופים אחרים, כמו רשות העתיקות, וועדת הבחירות המרכזית ועוד, נמנעו מיצירת מחוז ייחודי ליהודה ושומרון, וחילקו את השטח בין מחוזות קיימים. בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל, הארץ חולקה למחוזות באופן שהשתנה מספר פעמים. החלוקה האחרונה שנערכה בשנת 1945 קבעה שישה מחוזות: דמוגרפיה של ישראל נפות ישראל מדיה וקבצים בנושא מחוזות ישראל בוויקישיתוף ראו למשל הודעה זו של ממשלת נתניהו הראשונה, מידע ממשלתי בדבר תוכניות מתאר מחוזיות, חלוקת המחוזות לפי למ"ס ועוד ראו למשל בחלוקה הרשמית של למ"ס הנתונים נכונים ל־2022. תיאור בעלי התפקידים באתר המשרד תרשים המבנה הארגוני באתר המשרד ראו למשל את החלוקה ברשות העתיקות ובוועדת הבחירות המרכזית
סוהר

סוהר הוא עובד בבית סוהר, שתפקידו להשגיח על האסירים הכלואים ולאבטח את בית הסוהר. תפקידי הסוהר כוללים: פיקוח על הסדר והמשמעת בבית הסוהר, בהתאם לכללים. מניעת בריחה מהכלא. ליווי אסירים לפעולות מחוץ לכלא, כגון הופעה בבית משפט או טיפול רפואי. בדיקת המבקרים בכלא, ובפרט מניעה של הברחה אל הכלא וממנו. טיפול מיידי במהומות המתרחשות בכלא. לסוהרים יש מדים ייחודיים, ומערכת דרגות, שכמקובל בגופי ביטחון, מוצגת על המדים. בישראל הסוהרים פועלים במסגרת שירות בתי הסוהר הכפוף למשרד לביטחון פנים. מדיה וקבצים בנושא סוהר בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא חוק ומשפט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קובץ יסודות וחקירות

'קובץ יסודות וחקירות הוא ספר המכיל ליקוט מקיף של יסודות וחקירות תורניים המבוססים על ספרי הראשונים והאחרונים. מחבר הספר הוא הרב אחיקם קשָת. הספר יצא לאור במהדורה ראשונה בחוברת בכריכה דקה, ולאחר מכן במספר מהדורות. בשנת תשס"ז יצאה מהדורה בת כ-700 עמודים. מהדורה נוספת יצאה בתשע"ג בת כ-1,230 עמ'. הספר מסודר לפי הא"ב. הספר כולל כמה נספחים: "לקט חקירות" מלקט כ-1,500 חקירות על סדר הא"ב "סוגי הסברות" - "חלוקת הסברות שבש"ס ובמפרשים לשמונה סוגים" "סוגי החקירות" "לשיטתם" - מדגים כיצד דעותיהם ההלכתיות של תנאים ואמוראים הן לפי שיטה לימודית מסוימת. כמו כן מרכז הספר לשונות המיוחדים לכל אמורא, כמו "פלוני ופלוני בשיטה אחת", או "תברא". המחבר מביא אחרונים שעסקו בעניין זה של "לשיטתם", כגון הרב ראובן מרגליות והאדר"ת. הנספחים סוגי הסברות, סוגי החקירות ולשיטתם לא נכללו במהדורת תשע"ג, אלא יצאו לאור כחוברת נפרדת, מפאת חוסר מקום. הספר קיבל את הסכמותיהם של הרב אביגדֹר נבנצל, הרב אברהם שפירא, הרב שמחה הכהן קוק והרב זלמן נחמיה גולדברג. הספר מופיע בפרויקט השו"ת, באוצר החכמה, בהיברובוקס בספריא ובתא שמע . הרב אחיקם קשָת הוא מעביר שיעורי דף יומי בישיבת מרכז הרב, היה מתלמידי הרב אברהם שפירא. בנוסף הוא חוקר במכון אורות הירושלמי. בעבר הרב קשת היה ר"מ בישיבת שלום בנייך. מלבד ספר זה חיבר גם את הספרים הבאים: פלפולא דאורייתא, ספר המנגיש לתלמידי ישיבה סוגיות קלאסיות בעיון ליטאי מתוך מטרה לפתח ללומד חשיבה עיונית. אמרי במערבא, ליקוט המחלוקות העיקריות בין הירושלמי לבבלי ובירורן. דרכי התלמודים, שרשיהם של חילוקים רבים בין הבבלי לירושלמי. יש סדר לש"ס, באתר פורטל הדף היומי ארבעה קונטרסים, ספר המכיל ארבעה קונטרסים: כללי הקורבנות, טומאה וטהרה, למד להכין לוח שנה ודברי הימים. כול אחד מהקונטרסים יצא כחוברת עצמאית ובשנת תשפ"ב יצאו יחד כספר אחד. הרב קשת מפורסם בשל דרכו המיוחדת ללימוד הגמרא, לפי הרב קשת יש לסדר את הלימוד בכדי להבין אותו וכל הש"ס בעצם מסודר לפי עניינים, כולל בתוך המסכתות עצמם. בשיעוריו הרב קשת מקפיד גם לתת סימנים לכל דף בגמרא. הרב קשת נשוי ומתגורר בשכונת קריית משה בירושלים. אנציקלופדיה תלמודית מחבר:אחיקם קשת, באתר ויקיטקסט קובץ יסודות וחקירות - מהדורת תשע"ג באתר פורטל הדף היומי יסודות וחקירות, באתר ויקישיבה, המרכז את תוכן הספר לפי ערכים. קובץ יסודות וחקירות השלם - בגרסת PDF באתר ישיבה קובץ יסודות וחקירות השלם, מהדורת תשס"ז, באתר היברובוקס קובץ יסודות וחקירות, באתר אוצר החכמה קובץ יסודות וחקירות, באתר היברובוקס ראו כאן ראו כאן לשיעוריו ראו: האם יש פסיקה בתחומי האגדה והמחשבה, סרטון בערוץ "אחיקם קשת", באתר יוטיוב (אורך: 39:27) הרב אחיקם קשת, איך ללמוד בקיאות, ישיבת מרכז הרב, ל' אדר א' תשפ"ב, סרטון בערוץ "בית מדרש וירטואלי - ישיבת מרכז הרב", באתר יוטיוב (אורך: 55:50) המרד השנאה והחורבן • הרב אחיקם קשת • ישבה"ז תשפ"ג • ישלצ, סרטון בערוץ "ישיבת ירושלים לצעירים • ישלצ", באתר יוטיוב (אורך: 53:55) אחיקם קשת באתר בינינו על תפקידה של העריכה התורנית בזמנינו | הרב אחיקם קַשָת | הכנס לעריכה תורנית 3#, סרטון בערוץ "צריך עיון", באתר יוטיוב (אורך: 25:23) מידע על אחיקם קשת בקטלוג הספרייה הלאומית
ברקליום

בֵּרְקֵלִיּוּם (Berkelium) הוא יסוד כימי רדיואקטיבי מסדרת האקטינידים, שסמלו הכימי Bk ומספרו האטומי 97. היסוד הטרנס-אורני החמישי. הברקליום נוצר לראשונה בדצמבר 1949 על ידי סטנלי ג. תומפסון, גלן תיאודור סיבורג, קנת סטריט ג'וניור ואלברט גיורסו באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. ארבעת המדענים הפגיזו 241Am בקרינת אלפא באמצעות ציקלוטרון, ובכך יצרו את האיזוטופ 243Bk ו-2 נייטרונים חופשיים. היסוד קרוי על שם האוניברסיטה. האיזוטופ היציב ביותר שלו הוא 247Bk שנוצר על ידי הפצצת 243Am בחלקיקי אלפא. זמן מחצית החיים של איזוטופ זה הוא 1,380 שנה. מאז שנת 1949 הצליחו ליצור כמה תרכובות של ברקליום: ברקליום כלורידי (BkCl3)- התרכובת נוצרה בשנת 1962 והצליחו להפיק ממנה כמות של 3 ננוגרם (0.000000003 גרם). ברקליום אוקסיכלורידי (BkOCl). ברקליום פלואורידי (BkF3). ברקליום דו-חמצני (BkO2). ברקליום שלוש-חמצני (BkO3). למרות התרכובות הרבות שיצרו מאז גילוי הברקליום, עדיין לא נמצאו שימושים מיוחדים לתרכובות אלו וגם לברקליום עצמו מלבד שימושי מחקר. לברקליום נמצאו עד כה כ-19 איזוטופים שונים וביניהם 6 ידועים: 243 - בעל זמן מחצית חיים של 4.5 שעות. 245 - בעל זמן מחצית חיים של 4.94 ימים. 246 - בעל זמן מחצית חיים של 1.8 ימים. 247 - בעל זמן מחצית חיים של 1,380 שנה. 248 - בעל זמן מחצית חיים של 9 שנים. 249 - בעל זמן מחצית חיים של 320 ימים. תכונות כימיות של ברקליום (באנגלית) הפקת ברקליום (באנגלית) ברקליום, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אהובה תומר

אהובה תומר (י"ט בתשרי תשי"ח, 14 באוקטובר 1957 – כ"ט בכסלו תשע"א, 6 בדצמבר 2010) הייתה קצינת משטרה ישראלית, ופיקדה על תחנת חיפה, הגדולה בישראל. תומר נספתה באסון השרפה בכרמל בשנת 2010, על תפקודה באירוע קיבלה את עיטור המופת ממשטרת ישראל. אהובה תומר נולדה כלובוב בוריסובנה טבצ'ניק, בת לריבה ובוריס טבצ'ניק, בעיר לבוב שברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית של ברית המועצות. כשהייתה בת שנתיים עלתה לישראל עם משפחתה (לאחר שהות בפולין ובאוסטריה), במטוסו של ראש הממשלה דאז, דוד בן-גוריון. תומר גדלה בקריית אתא. את שירותה הצבאי עשתה כקצינת חיב"ה (חיילות בשירות המשטרה) בפיקוד הצפון, ולאחר שחרורה מהצבא הצטרפה בשנת 1982 למשטרת ישראל. זמן לא רב לאחר מכן, מונתה לקצינת מבצעים במרחב חיפה ושירתה גם כדוברת מרחב חיפה. בשנת 1997 מונתה למפקדת תחנת נהריה. בשנת 1999 הושעתה מעבודתה במשטרה בעקבות האשמות נגדה ונגד בן זוגה בגין קבלת כספים במרמה. כן הואשמה שעשתה שימוש במידע משטרתי על מנת לסייע לבן זוגה בעסקים. חמש שנים לאחר מכן זוכו השניים מכל ההאשמות ותומר שבה למשטרה. תומר שירתה כסגנית מפקד תחנת חיפה, בין היתר בתקופת מלחמת לבנון השנייה. לאחר מכן שימשה כראש אגף המבצעים של מחוז הצפון בדרגת ניצב משנה. בשנת 2009 מונתה תומר למפקדת תחנת חיפה, הגדולה בתחנות המשטרה בישראל, לסגניתה מונתה אתי מאירסון. ב-2 בדצמבר 2010, במהלך הטיפול בשרפת הענק בכרמל, נקלע הרכב שבו נהגה למלכודת אש והיא נכוותה כוויות אנושות, וכעבור ארבעה ימים ב-6 בדצמבר 2010 נפטרה מפצעיה. תומר הספיקה לפני לכידתה במלכודת האש להתראיין לחדשות, מה שהייתה הופעתה הטלוויזיונית האחרונה. עם מותה הועלתה לדרגת תת ניצב. בטקס שנערך בפברואר 2011 העניק שגריר ארצות הברית בישראל, ג'יימס קנינגהם בעיריית חיפה, תעודת מועמדות לקבלת "אות האומץ הנשי הבינלאומי" לדני רוזן, בן זוגה של תומר. האות עצמו לא הוענק לבסוף לתומר. במרץ 2011 אישרה ועדת עיטורים במשטרת ישראל הענקת עיטור המופת לתומר על גילוי התמדה, דבקות במשימה ואומץ לב, הראויים לשמש מופת באירוע בו נספתה. מדיה וקבצים בנושא אהובה תומר בוויקישיתוף קורות החיים של אהובה תומר, באתר "יזכור" של משרד הביטחון אהובה תומר באתר הזיכרון של משטרת ישראל יוסי כ"ץ, אהובה על הבריות • הראיון האחרון של המפקדת, אתר בחדרי חרדים בראש תחנת המשטרה הגדולה בארץ - אישה, אתר מקור ראשון משטרת חיפה מציגה: כח נשי בפיקוד הבכיר, אתר מקור ראשון אחיה ראב"ד ועדי סרדס, נצ"מ אהובה תומר נפצעה אנוש, 2 שוטרים נעדרים, באתר ynet, 2 בדצמבר 2010 אחיה ראב"ד ויואב זיתון, תנ"צ תומר מתה מפצעיה; "איבדנו אישה גדולה", באתר ynet, 6 בדצמבר 2010 אחיה ראב"ד ורענן בן-צור, הספר האחרון של אהובה: "הנערה ששיחקה באש", באתר ynet, 10 בדצמבר 2010 אחיה ראב"ד, שנה בלי אהובה תומר: "אנחנו פשוט מתגעגעים", באתר ynet, 27 בנובמבר 2011 אחיה ראב"ד, היסטוריה בחיפה: אשה מפקדת תחנת המשטרה, באתר ynet, 1 במרץ 2009 עירונט-עיריית חיפה - "אות האומץ הנשי הבינלאומי" מוענק מדי שנה על ידי מחלקת המדינה של ארצות הברית למספר נשים ברחבי העולם, שגילו במעשיהן אומץ לב, תושייה ונכונות להקרבה יוצאת דופן למען הזולת. איציק סבן, דניאל סיריוטי ודני ברנר, גאווה בצל הכאב, באתר ישראל היום, 7 באפריל 2011
פרנסיס יאנגהאזבנד

פרנסיס אדוארד יאנגהאזבנד (אנגלית: Francis Edward Younghusband;‏ 31 במאי 1863 - 31 ביולי 1942) היה קצין צבא בריטי וחוקר, נשיא החברה הגאוגרפית המלכותית. התפרסם בעקבות מסעותיו הרבים במזרח הרחוק ובמרכז אסיה, ועמד בראש המשלחת הבריטית לטיבט בשנת 1904. פרנסיס יאנגהאזבנד נולד בשנת 1863 במוּרִי (אנ') שבמחוז פנג'אב (אז בהודו הבריטית, ומאז 1947 בפקיסטן). אביו היה מייג'ור גנרל בצבא הבריטי. דודו, רוברט ברקלי שו (אנ'), היה חוקר ידוע של ארצות מרכז אסיה. בעודו ילד קטן עבר עם אמו לגור באנגליה, אבל בשנת 1867 שבה האם להודו והותירה אותו בידיהן של שתי דודות קפדניות ואדוקות. בשנת 1870 שבו ההורים לאנגליה והמשפחה התאחדה מחדש. הוא חונך בבית הספר קליפטון קולג' בבריסטול, ובשנת 1881 החל ללמוד במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט (אנ'). בשנת 1887 ערך מסע דרך מנצ'וריה, והיה האירופי הראשון שחצה את הרי הקארקוראם דרך מעבר מוסטאג (Mustagh Pass) והגיע לאזור עבר קארקוראם. בין 1889 ו-1895 השתתף במשלחות שונות אשר ביקרו באזורי ההרים שבצפון מערב הודו. במהלך אחד ממסעות אלו נפוצה בהודו שמועה שלפיה נרצח על ידי הרוסים עקב חשד להיותו מרגל, שמועה שכמעט והביאה למלחמה בין האימפריה הרוסית לבין הודו. בסוף שנת 1903 נשלח לטיבט בידי מושל הודו, הלורד קרזון, על מנת לכונן קשרי מסחר עמה. מאמצים אלו נועדו להקדים ניסיונות רוסיים בעניין זה. היות שהדלאי לאמה סירב לשאת ולתת עם הבריטים, הייתה דרכו של יאנגהאזבנד ללהסה עקובה מדם. בשנת 1904 הגיעה המשלחת לעיר להסה, לאחר מספר קרבות שבהם השמיד את מתנגדיו הטיבטים, אשר היו נחותים ממנו בהרבה בציודם הצבאי. בלהסה הוכרחו הטיבטים לחתום על הסכם מסחרי, והבריטים כוננו שם נקודת אחיזה צבאית. בהמשך הדיונים נקבע עוד שמלך סין יהיה באופן נומינלי שליט טיבט, שיוקמו נקודות מעבר לשיירות מסחריות, וכי הטיבטים יוותרו על שליטתם בשטחים מסוימים במזרח אזור הרי ההימלאיה. יאנגהאזבנד לא מצא בטיבט כל זכר לרוסים. במהלך המסע השתמש במפות שהוכנו עבור הבריטים על ידי נאין סינג (Nain Singh) ארבעים שנים קודם לכן. בשנת 1908 קודם לדרגת לויטננט קולונל. לאחר מלחמת העולם הראשונה ערך מסעות בהרי ההימלאיה. פעם אחת בשנת 1922, כאשר שמע על מותם של שבעה מבני השרפה (תושבי ההימלאיה הילידיים) במפולת שלגים במהלך אחד המסעות הללו, הפטיר: "תודה לאל שאף אירופאי לא נהרג". מאוחר יותר בחייו עסק בפרסום תיאורי מסעותיו וחיבורים פילוסופיים ודתיים. הוא תמך במאמצי הודו לעצמאות מבריטניה. בשנת 1936 ייסד את "הקונגרס העולמי לדתות" (World Congress of Faiths). יאנגהאזבנד היה גם פעיל בספורט: במשך תקופה מסוימת היה אלוף העולם בריצה ל-300 יארד. בשנת 1942 יאנגהאזבנד עבר שבץ מוחי לאחר הרצאה שנשא בכינוס של "הקונגרס העולמי לדתות" בברמינגהאם. הוא נפטר מדום לב ב-31 ביולי 1942, בדורסט. The heart of a continent: a narrative of travels in Manchuria (1896) Kashmir (1909) India and Tibet (1910) Wonders of the Himalaya (1924) The epic of Mount Everest (1931) Yingguo qin lue Xizang shi (1934) Everest: the challenge (1936) מדיה וקבצים בנושא פרנסיס יאנגהאזבנד בוויקישיתוף פרנסיס יאנגהאזבנד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כתבי פרנסיס יאנגהאזבנד בפרויקט גוטנברג (באנגלית) פרנסיס יאנגהאזבנד, באתר "Find a Grave" (באנגלית)