מלחמת הולנד–אנגליה השנייה

מלחמת הולנד–אנגליה השנייה או מלחמת הולנד השנייה (4 במרץ 1665 – 31 ביולי 1667; בהולנדית: Tweede Engelse Oorlog "המלחמה האנגלית השנייה") הייתה סכסוך בין ממלכת אנגליה לרפובליקה ההולנדית, בין השאר על השליטה בימים ועל דרכי המסחר. אנגליה ניסתה לסיים את השליטה ההולנדית בסחר העולמי בתקופה של יריבות מסחרית אירופאית עזה, אך גם כתוצאה ממתחים פוליטיים. לאחר הצלחות ראשוניות של האנגלים, המלחמה הסתיימה בניצחון הולנדי. זו הייתה השנייה מתוך סדרה של מלחמות ימיות שהתנהלו בין האנגלים להולנדים במאות ה-17 וה-18. באופן מסורתי, סברו היסטוריונים רבים כי המלחמות האנגלו-הולנדיות הראשונה והשנייה נוצרו מיריבות מסחרית וימית בין אנגליה להולנד. למרות שהמתיחות המסחרית המתמשכת היוו את הרקע למלחמה השנייה, קבוצה של פוליטיקאים וקציני צי אנגלים שאפתניים תסכלו מאמצים דיפלומטיים להגיע לכל התאמה בין הצדדים. הבדלים דתיים ופוליטיים בין המלוכנים האנגליקנים באנגליה לבין הרפובליקנים הקלוויניסטים שהרכיבו את הקבוצה השלטת בהולנד, כל אחד ראה בשני איום אידאולוגי, פגעו בהסכמות בין הצדדים. הקרב הגדול האחרון במלחמת הולנד–אנגליה הראשונה היה ניצחון אנגלי בקרב סכוונינגן באוגוסט 1653. עם זאת, לאחר מכן ההולנדים פנו להשתמש בספינות מלחמה קטנות יותר ובפריבטירים, ובנובמבר, אוליבר קרומוול היה מוכן לעשות שלום מכיוון שההולנדים לכדו ספינות סוחר אנגליות רבות. התנייתו היחידה הייתה שאף נסיך אורנז' או חבר אחר בבית אורנז' לא ימלא את תפקיד הסטאדהאודר או כל תפקיד ציבורי אחר בהולנד. כאשר דרישה זו פורסמה ברבים, היא זכתה להתנגדות נחרצת מצד אורנג'יסטים, ולכן היא נשמטה מהמשא ומתן הרשמי. הפנסיונר הגדול המשפיע של מחוז הולנד, יוהאן דה ויט, הבין שהוא לא ישכנע את רוב המחוזות לקבל את הדרת חברי בית אורנז' מתפקידים ציבוריים כחלק מהסכם שלום, ולכן התנאים שנחשפו לציבור של אמנת וסטמינסטר לא הזכירו זאת. עם זאת, שני חברי צוות המשא ומתן מהולנד, ללא ידיעת עמיתיהם, הסכימו לנספח סודי המקנה, למרות שהפרובינציות המאוחדות יאשררו את האמנה ללא דיחוי, אנגליה תעשה זאת רק לאחר שמדינות הולנד יעבירו חוק של הסתגרות, להחריג את בית אורנז' מלמלא תפקידים ציבוריים במחוז הולנד. המדינות הכלליות של המחוזות המאוחדים אישרו ואשררו את חוזה וסטמינסטר, מבלי לדעת את הנספח הסודי שצורף לגרסה של האמנה שהאנגלים יאשררו. דה ויט נאלץ להשתמש בהשפעתו כדי לשכנע נציגים מעיירות הולנד, שרבים מהם לא היו חיוביים בתחילה, לתמוך בהדרה, וחלק מהפנסיונרים שלהם התנגדו עד הסוף, למרות שלא ניסו לערב מחוזות אחרים. הולנד העבירה את חוק ההדרה שלה ב-4 במאי 1654. תגובות שליליות מהציבור במחוזות אחרים היו חזקות, אבל האסיפות המחוזיות שלהן לא יכלו להתגבר על המחלוקות הפנימיות שלהן או לפעול עם מחוזות אחרים כדי להתנגד לה. עם זאת, כל ציפייה שהפרובינציות האחרות יחוקקו את חוק ההדרה שלהן לאחר שהולנד תעביר את החוק שלה לא התממשה בטווח הקצר, אם כי בפועל לא הייתה התנגדות למדיניות. רק לאחר המלחמה אימצו ארבעה מחוזות מלבד הולנד את הצו הנצחי (1667) המאשר את ההדרה. ממשלת חבר העמים של אוליבר קרומוול רצתה להימנע מעימות נוסף עם הרפובליקה ההולנדית, שכן היא תכננה מלחמה עם ספרד, שהחלה כמלחמה האנגלו-ספרדית של 1654–1660 לאחר חתימת הסכם וסטמינסטר. האנגלים חששו מהתערבות הולנדית במלחמה זו לצד הספרדים, שכן הרפובליקה הכילה מפלגה אורנג'יסטית עוינת לקרומוול. עם זאת, רגשות אורנג'יסטים נמצאו יותר בקרב פשוטי העם מאשר בעלי השפעה פוליטית. המחלוקת על ההדרה חיזקה את מעמדו של דה ויט בהולנד והגבירה את השפעתה של הולנד על שאר המחוזות. מעמדו של דה ויט התחזק עוד יותר על ידי הגברת הדומיננטיות ההולנדית בסחר הבינלאומי, שהחליפה את הסחר האנגלי עם ספרד ונחלותיה באיטליה ובאמריקה במהלך המלחמה האנגלו-ספרדית. לאחר שהולנד דחקה את אנגליה באזורים אלו, הסוחרים בה נרתעו מאוד לראות יריבים אנגלים מתקבלים מחדש. לאחר המלחמה האנגלו-הולנדית הראשונה, יוהאן דה ויט, שמונה לפנסיונר הגדול של הולנד, תפס את השליטה האפקטיבית במדיניות החוץ של הולנד עד מותו ב-1672. הוא הבין שהולנד לעולם לא תוכל לנצח במלחמה עם אנגליה או צרפת באופן סופי, ושגם לשרוד מלחמה עם כל אחת מהמעצמות יהיה אפשרי רק במחיר עצום. לכן הוא חתר לנייטרליות שבה המסחר ההולנדי יוכל לשגשג, תוך שהוא נתמך על ידי כוחות יבשתיים וימיים חזקים מספיק כדי להרתיע כל אחת משתי המדינות הללו מלהפוך ליריבה. למרות העוינות ההולנדית המסורתית כלפי ספרד, דה ויט סירב להצטרף לקרומוול בתקיפתה, אך להולנדים לא היה רצון לסייע לאדונם לשעבר השנוא, ולכן נשארו נייטרליים. עם זאת, דה ויט היה מוכן לפעול לבדו נגד שוודיה ב-1655, ובשיתוף עם דנמרק, שוב ב-1658. למרות שחבר העמים הייתה בעלת ברית של שוודיה, היא לא נחלצה לעזרת בעלת בריתה, גם כשההולנדים סיכלו את הניסיון השוודי לכבוש את דנמרק בקרב על הסאונד ב-8 בנובמבר 1658. המטרה של דה ויט הייתה לכונן שלום באזור הבלטי לטובת המסחר ההולנדי שם. במטרה דומה, הוא ניסה לסיים את הסכסוך הממושך עם פורטוגל, ואפשר לה לשמור על ברזיל על רקע המחאות של שניים מחמשת המחוזות של הולנד ב-1661 ההולנדים ניצלו את שנות השלום כדי לבנות שוב את הצי המסחרי שלהם, בעקבות השמדתו במלחמת הולנד–אנגליה הראשונה. דה ויט השיג גם השלמה שלאחר המלחמה של ספינות מלחמה חדשות רבות, שנצטוו במהלך המלחמה להגדיל את הצי הקיים, כולל מספר ספינות גדולות הדומות בחימוש לאניות האנגליות הגדולות פרט לגדולות ביותר. ספינות אלו קיבלו חוזק בנייה גדול יותר וקורה רחבה יותר כדי לתמוך בתותחים כבדים יותר. עם זאת, למרות הפצרותיהם של האדמירלים לעוד מהספינות החזקות הללו, רבות מאלו שנבנו היו קטנות יחסית ועוצבו כמלווי שיירות, המגנים על נתיבי מסחר, ולא להילחם בפעולות הצי. בנוסף, חברת הודו המזרחית ההולנדית בנתה ספינות היברידיות שיכלו לשמש לנשיאת מטען, כמלווי שיירות או בקרב, אם כי הן לא נבנו חזקות כמו ספינות מלחמה טהורות. בעוד האנגלים ניצחו ברוב הקרבות הימיים והשמידו או לכדו הרבה מאוד ספינות סוחר הולנדיות במהלך המלחמה האנגלו-הולנדית הראשונה, הם לא הצליחו לנצח במלחמה. הרפובליקה הייתה במצב פיננסי טוב יותר מאשר חבר העמים של אנגליה, מה שאולי אפשר להולנדים להשלים את ההצטיידות של הצי הימי שלהם כדי להחליף את ההפסדים שלהם בקצב מהיר יותר מאנגליה. עם זאת, דה ויט לא הצליח להעמיד את הכספים הימיים על בסיס ריכוזי, שכן כל אחת מחמש האדמירליות ושלושת המחוזות ששמרו עליהן שמרו על עצמאות ניכרת. בנוסף, מכיוון שהצי ההולנדי לא הסתמך על גיוס כפוי לצי, הבטחת כוח אדם מספיק הייתה עלולה להיות בעיה, אם כי נטישת הנוהג של תשלום לימאים והנחת ספינות בחורף קידמה גוף מלחים מקצועי וקבוע יותר המחויב לשירות ימי. בזמן שהמלחמה נמשכה, ההולנדים היו חופשיים גם להרחיב את רשתות הסחר שלהם לאורך נתיבי הים הראשיים מחוץ למים הביתיים של אנגליה ללא חשש מנקמה אנגלית, שכן רוב ספינות המלחמה האנגליות היו במים הביתיים, עם מעט ספינות זמינות מעבר לים. המסחר האנגלי נעצר כשהם איבדו את הגישה לים הבלטי והים התיכון, וכאשר שני הצדדים חתמו על הסכם השלום ב-1654, האנגלים היו בעצם באותה עמדה שבה הם התחילו: צפייה ברפובליקה ההולנדית מפתחת את הכלכלה שלה להפוך למעצמת הסחר המובילה באירופה. כדי להחמיר את המצב עבור אנגליה, סיום המלחמה האנגלו-הולנדית הראשונה גררה מיד את המלחמה האנגלו-ספרדית בשנים 1654–1660, אשר שיבשה את שרידי הסחר שהיה לחבר העמים עם ספרד ודרום איטליה. ההולנדים נותרו חופשיים להרחיב את השפעתם באזור: תקופה זו הייתה אחת הנקודות הגבוהות ביותר בתור הזהב ההולנדי, ולמרבה האירוניה ההתערבות האנגלית הייתה אחראית חלקית לשגשוג זה. בעיה מרכזית במערכת המסחר האנגלית הייתה שהיא התבססה על איסורים, כמו חוקי הניווט, תעריפים ומכס, והסדרת ייצור. כל האמצעים הללו, אפילו תעריפים שנועדו במקור להעלות הכנסות, כוונו להגנה על הסחר האנגלי. למרות שנאמר כי המערכת ההולנדית מבוססת על סחר חופשי, זה חל רק על אירופה, ולא על תחנות סחר הולנדיות במקומות אחרים. המחירים של סחורות הולנדיות היו אטרקטיביות יותר ברחבי העולם מכיוון שמערכת המיסוי ההולנדית הטילה בלו על הצרכנים שלה, ולא מכס על המשתמשים הזרים של היצוא שלה. סיומה של המלחמה האנגלו-הולנדית הראשונה לא שינה את הדינמיקה הזו. ואכן, סיום המלחמה שחרר את הפרובינציות המאוחדות להרחיב את המסחר שלהן בעוד האנגלים עדיין הופרעו על ידי אותה שיטת תעריפים. לפיכך, מלחמה נוספת נראתה בלתי נמנעת לאנשים רבים באותה תקופה, שכן לא סביר היה שחבר העמים יוותר על עליונותו הימית והכלכלית ללא קרב. הרסטורציה של צ'ארלס השני, ב-1660, יצרה תחילה גל כללי של אופטימיות באנגליה. רבים קיוו להפוך את הדומיננטיות ההולנדית בסחר העולמי. אולם בהתחלה, צ'ארלס השני ביקש להישאר ביחסי ידידות עם הרפובליקה, שכן הוא היה חייב באופן אישי בחובות רבים לבית אורנז', שהלווה סכומים גדולים לצ'ארלס הראשון במהלך מלחמת האזרחים האנגלית הראשונה. למרות זאת, עד מהרה התפתח סכסוך בין הפרלמנט של הולנד למרי הנרייטה על השכלתו והסיכויים העתידיים של וילם השלישי, נסיך אורנז', בנו שלאחר מותו של הסטאדהאודר ההולנדי וילם השני, נסיך אורנז' ואחיינו של צ'ארלס. וילם הוגדר כ"ילד המדינה" ב-1660, מה שרימז שהוא יוכשר לתפקיד בכיר על ידי המדינות הכלליות. מרי הנרייטה מתה ב-1661, לאחר שהיא מינתה את צ'ארלס כשומר של וילם, מה שאפשר לאנגליה מידה של השפעה בפוליטיקה ההולנדית. ההולנדים, בצעד שתאמו קורנליס ואנדריס דה גראף, ניסו לפייס את המלך במתנות נפלאות, כמו המתנה ההולנדית של 1660. משא ומתן החל בשנת 1661 לפתרון סוגיות אלו, שהסתיים בהסכם של 1662, שבו הודו ההולנדים ברוב הנקודות. בשנת 1663, לואי הארבעה עשר, מלך צרפת הצהיר את תביעתו לחלקים מארצות השפלה הדרומיות, מה שהוביל להתקרבות קצרה בין אנגליה לרפובליקה. במהלך תקופה זו, לורד קלרנדון, שכיהן כשר הראשי של מלך אנגליה צ'ארלס השני, חש שצרפת הפכה לסכנה הגדולה ביותר לאנגליה. אולם בשנת 1664, המצב השתנה במהירות: אויבו של קלרנדון, לורד ארלינגטון, הפך לחביבו של המלך, והוא ולקוחו סר תומאס קליפורד חבר הפרלמנט, לימים לורד קליפורד, החלו לשתף פעולה עם אחיו של המלך ג'יימס, דוכס יורק, האדמירל העליון ג'יימס, ארלינגטון וקליפורד, שהיה יושב ראש ועדת בית הנבחרים שחקרה את השפל כביכול במסחר הימי האנגלי הסכימו שיש לחנוק את התחרות המסחרית ההולנדית, גם אם זה יוביל למלחמה עם הפרובינציות המאוחדות, מאחר שהם חשבו שהפרובינציות המאוחדות מהוות איום גדול יותר על האינטרסים האנגלים מאשר צרפת. הם תיאמו את מאמציהם על מנת לצמצם את התחרות ההולנדית באמצעות מדיניות של פעולות תגמול נגד ספינות הולנדיות, שנלכדו במספרים משמעותיים. וציפו לרווח אישי משמעותי מפוליסה זו. ג'יימס, הדוכס מיורק, עמד בראש החברה המלכותית האפריקאית וקיווה לתפוס את נחלותיה של חברת הודו המערבית ההולנדית, כולל ניו אמסטרדם. מדיניות תוקפנית זו נתמכה על ידי השגריר האנגלי בהאג, סר ג'ורג' דאונינג, שפעל כסוכן של ג'יימס, ארלינגטון וקליפורד מתפקידו בהאג, דאונינג נתן דין וחשבון מלא ומפורט על כל העניינים הפוליטיים בפרובינציות המאוחדות לצ'ארלס כמו גם לג'יימס ולמקורביו. דאונינג דיווח בחזרה ללונדון שהרפובליקה מפולגת פוליטית ושההולנדים ייכנעו לדרישות האנגלים במקום לצאת למלחמה. גם לאחר שהצי האנגלי החל להשתלט על ספינות הולנדיות והתקיף נחלות הולנדיות במערב אפריקה, הוא דיווח באוגוסט 1664 כי ההולנדים יסכימו כנראה להפחית את חלקם בסחר מעבר לים לטובת אנגליה, אם כי מקורות הולנדים בני זמנו דיווחו על התחזקות של התנגדות הולנדית לפרובוקציות הללו. מאז 1661, דאונינג היה בקשר עם האורנג'יסטים, שלדעתו ישתפו פעולה עם אנגליה נגד אויביהם, סיעת המדינות הרפובליקניות. עם זאת, אף על פי שחלק מהאורנג'יסטים התקשרו עם אנגליה בהתכתבויות בוגדניות בניסיון לסיים את המלחמה ולהפיל את דה ויט, המעצר המהיר וההוצאה להורג של דה בואט הראו את חולשתם. צ'ארלס הושפע מג'יימס וארלינגטון כשחיפש מלחמת חוץ פופולרית ורווחית בים כדי לחזק את סמכותו כמלך. קציני צי רבים בירכו על הסיכוי לסכסוך עם ההולנדים מכיוון שהם ציפו לעשות את שמם ואת הונם בקרבות שבהם קיוו לנצח באופן מכריע כמו במלחמה הקודמת. כשההתלהבות ממלחמה התגברה בקרב האוכלוסייה האנגלית, החלו פריבטירים להצטרף לספינות הצי בתקיפת ספינות הולנדיות, לכידתן ולקיחתן לנמלים אנגלים. עד שהפרובינציות המאוחדות הכריזו מלחמה על אנגליה, הובאו כמאתיים ספינות הולנדיות לנמלים אנגלים. ספינות הולנדיות חויבו על פי האמנה החדשה להצדיע תחילה לדגל האנגלי. ב-1664 החלו ספינות אנגליות להתגרות בהולנדים בכך שלא הצדיעו בתמורה. למרות שהממשלה ההולנדית הורתה להמשיך להצדיע תחילה, מפקדים הולנדים רבים לא יכלו לשאת את העלבון. בין אם כדי להבטיח ויתורים מההולנדים או לעורר איתם סכסוך גלוי, ג'יימס כבר בסוף 1663 שלח את רוברט הולמס, כדי להגן על האינטרסים של החברה המלכותית האפריקאית. הולמס כבש את עמדת הסחר ההולנדית של כף ורדה ביוני 1664 והחרים מספר ספינות של חברת הודו המערבית ההולנדית במערב אפריקה, לכאורה כפעולות תגמול על ספינות אנגליות שנלכדו על ידי אותה חברה, ואנגליה סירבה לכל פיצוי בגין לכידות אלו, בגין שיבוש פעולות המסחר של אותה חברה או בגין פעולות עוינות אחרות. מעט מאוחר יותר, האנגלים פלשו למושבה ההולנדית הולנד החדשה בצפון אמריקה ב-24 ביוני 1664, והשתלטו עליה עד אוקטובר. המדינות הכלליות הגיבו בשליחת צי בפיקודו של מיכיל דה רויטר שכבש מחדש את עמדות המסחר האפריקאיות שלהם וכבש את רוב תחנות הסחר האנגליות שם, ואז חצה את האוקיינוס האטלנטי למסע ענישה נגד האנגלים בצפון אמריקה. בדצמבר 1664 תקפו האנגלים לפתע את צי סמירנה ההולנדי. למרות שהמתקפה נכשלה, ההולנדים בינואר 1665 אפשרו לספינותיהם לפתוח באש על ספינות מלחמה אנגליות במושבות כשהן מאוימות. צ'ארלס השתמש בכך כעילה להכרזת מלחמה על הולנד ב-4 במרץ 1665. דה רויטר נהדף בברבדוס באפריל 1665 ונאלץ לשקם את כוחו במרטיניק. בהפליגו צפונה משם, דה רויטר לכד כמה כלי שיט אנגליים ומסר אספקה למושבה ההולנדית בסנט אוסטטיוס. לאור הנזק שספגו ספינותיו בברבדוס, הוא החליט שלא לצאת להתקפה על ניו יורק, לשעבר ניו אמסטרדם, שהייתה נחוצה לו היו ההולנדים רוצים להשתלט מחדש על המושבה הולנד החדשה שהייתה בעבר שלהם. לאחר מכן המשיך דה רויטר לניופאונדלנד, לכד ספינות סוחר אנגליות וכבש את העיירה סנט ג'ונס לפני שחזר לאירופה, ונסע ברחבי צפון סקוטלנד כאמצעי זהירות. המלחמה נתמכה באנגליה על ידי תעמולה בנוגע לטבח אמבוינה של 1623 שהתרחש הרבה יותר מוקדם. באותה שנה, עשרה סוכנים אנגלים, תושבי המבצר ההולנדי ויקטוריה ועשרה עובדים יפנים ופורטוגלים של חברת הודו המזרחית ההולנדית באמבון הוצאו להורג בעריפת ראשים בעקבות האשמות בבגידה. לאחר מעצרם, רבים מהאסירים האנגלים עונו, על פי רישומי המשפט, על ידי עינויים שהונחו על פניהם מטלית, שעליה נשפכו מים כדי לגרום לחנק כמעט, הנקרא כיום waterboarding. עינויים אחרים, סדיסטיים יותר, תוארו על אף שנדחו על ידי ההולנדים. התקרית עוררה משבר גדול ביחסי אנגליה–הולנד באותה תקופה וכעס עממי מתמשך, למרות שהעניין הוסדר רשמית עם הסכם וסטמינסטר. חברת הודו המזרחית האנגלית פרסמה את טענתה נגד חברת הודו המזרחית ההולנדית בחוברת שפורסמה ב-1631, אשר שימשה לתעמולה אנטי-הולנדית במהלך המלחמה האנגלו-הולנדית הראשונה וקמה לתחייה על ידי כותבי עלונים כאשר נצפתה באופק מלחמה שנייה. כאשר דה רויטר כבש מחדש את עמדות הסחר של מערב אפריקה, נכתבו חוברות רבות על זוועות הולנדיות חדשות לכאורה, אם כי אין בהן כל בסיס לעובדות. סיבה נוספת לסכסוך הייתה תחרות סחר. חברות המסחר האנגליות המונופוליסטיות הגדולות סבלו מאובדן סחר בשנות ה-50 של המאה ה-17, שאותו ייחסו לסחר בלתי חוקי בסחורות ולתחרות הולנדית. הם רצו שהממשלה תוציא את ההולנדים מסחר עם מושבות בריטיות, ותאלץ את המושבות הללו לסחור רק עם חברות המסחר האנגליות המורשות. ההולנדים, שהסחר הימי שלהם היה בעיקרו של תיווך, דחו את מדיניות המרקנטיליזם לטובת ה-mare liberum היכן שהיה באינטרס שלהם לעשות זאת, תוך אכיפת מונופול קפדני באיי הודו המזרחיים ההולנדיים, וניסו להרחיב זאת ליישובים אחרים שלהם. לאחר תבוסתם במלחמה האנגלו-הולנדית הראשונה, ההולנדים הפכו מוכנים הרבה יותר. משנת 1653 החל דה ויט לתכנן בניית "צי חדש", עם ליבה של שישים וארבע אוניות קו חדשות וכבדות יותר עם 40 עד 60 תותחים ו-90 מלווי שיירות קטנות יותר, וחיפש קפטנים מקצועיים יותר בשביל אוניות אלו. עם זאת, אפילו הספינות ההולנדיות הכבדות יותר היו קלות בהרבה מעשר ה"ספינות הגדולות" של הצי האנגלי, וב-1664, כשגברו איומי המלחמה, התקבלה ההחלטה להחליף את ליבת הצי ההולנדי בספינות כבדות עוד יותר, אם כי עם פרוץ המלחמה ב-1665, כלי השיט החדשים הללו היו ברובם בבנייה, ולהולנדים היו רק ארבע אוניות קו כבדות יותר. בזמן קרב לווסטפט, הצי ההולנדי כלל שמונה עשרה ספינות מלחמה ישנות יותר שהופעלו מחדש לאחר שהונחו לאחר המלחמה האנגלו-הולנדית הראשונה, וכמה ספינות גדולות מאוד של חברת הודו המזרחית ההולנדית שבנתה ספינות היברידיות שיכלו לשמש לנשיאת מטען או בקרב, אם כי לא היו בנויות חזק כמו ספינות מלחמה טהורות. במהלך המלחמה השנייה הייתה הרפובליקה ההולנדית במצב כלכלי טוב יותר מאנגליה והשלימה במהירות את הספינות החדשות, כאשר עוד עשרים הוזמנו ונבנו, בעוד שאנגליה יכלה לבנות רק תריסר ספינות, בגלל קשיים כלכליים. עם זאת, דה ויט ראה שבעיות כח אדם, ולא בעיות חומריות, הם קריטיים, וניסה להתמודד עם חוסר הכניעה, חוסר המשמעת והפחדנות לכאורה בקרב קפטנים בתחילת המלחמה. בשנת 1665, אנגליה התגאתה באוכלוסייה גדולה פי ארבעה מזו של הרפובליקה ההולנדית. עם זאת, אוכלוסייה זו נשלטה על ידי איכרים עניים, ולכן המקור היחיד למזומנים זמינים היו הערים. האוכלוסייה העירונית ההולנדית עלתה על זו של אנגליה במונחים פרופורציונליים ומוחלטים, והרפובליקה תוכל להוציא יותר מפי שניים מסכום הכסף על המלחמה מאשר אנגליה, שווה ערך ל-11,000,000 ליש"ט. פרוץ המלחמה גרם למגפה הגדולה והשרפה הגדולה של לונדון, ופגעו במרכז העירוני הגדול היחיד של המדינה. אירועים אלה, שהתרחשו ברצף כה קרוב, הורידו למעשה את אנגליה על ברכיה, שכן הצי האנגלי סבל ממחסור במזומן עוד לפני האסונות הללו, למרות שהפרלמנט האנגלי הצביע על תקציב שיא של 2,500,000 פאונד. עם זאת, מכיוון שצ'ארלס חסר אמצעים יעילים לאכיפת מיסוי; המיסים האלו שהוטלו לא נגבו לא במלואם ולא במהירות. במשך רוב המלחמה, צ'ארלס היה תלוי בהלוואות שגויסו בעיר לונדון בשיעורי ריבית שעלו ככל שהמלחמה התקדמה, כדי לכסות הן עיכובים בגבייה והן עבור הוצאות החורגות מהתקציב. למרות שהדוכס מיורק ניסה לעשות רפורמה בכספים של מועצת הצי, תזרים המזומנים נותר בעיה, והמלחים לא קיבלו תשלום מלא במזומן, אלא בעיקר באמצעות "כרטיסים", או איגרות חוב, שנפדו רק לאחר עיכובים ארוכים כאשר כסף מזומן היה זמין. קבלות ממכירת סחורות שנשאו על ידי ספינות הולנדיות שנתפסו על ידי ספינות מלחמה של הצי המלכותי או, במידה פחותה, על ידי פריבטירים, והספינות עצמן היו מקור יקר ערך למימון של מועצת הצי, וההתקפה על צי הודו המזרחי ההולנדי בברגן היה זה לפחות אחד ממטרותיו. עם זאת, חלק גדול מהרווחים של לכידות אלו נשמר על ידי הלוכדים, אם שלא כדין או הוחזר להם ככספי שלל, ולמרות שנטען כי עוגמת הנפש האנגלית הפכה את תוצאות המלחמה לתלויות בהון שלה. פריבטירים, זה אף פעם לא היה יותר מנקודת רווח לא סדירה, וההזדמנויות לתפיסת ספינות סוחר הולנדיות היו הגדולות ביותר לפני ומיד לאחר הכרזת המלחמה, והצטמצמו ככל שהמלחמה אילצה אותם להישאר בנמל. הצי המלכותי לכד הרבה פחות שלל מאשר במלחמה האנגלו-הולנדית הראשונה, ובסך הכל ובמיוחד לאחר 1665, הפריבטירים ההולנדים יהיו המצליחים יותר. הסכם צרפתי-הולנדי נחתם ב-1662, אשר כלל ברית הגנה בין שתי המדינות, העניק להולנד הגנה מפני התקפה אנגלית והבטיח לצרפת שהולנד לא תסייע לספרד בארצות השפלה הספרדיות. למרות שלואי הארבעה עשר, מלך צרפת חתם על הסכם זה, הוא סבר שמלחמה אנגלו-הולנדית עלולה לסכל את תוכניותיו לרכוש שם שטח הבסבורגי. שגרירו של צ'ארלס בצרפת דיווח שההתנגדות הצרפתית לפרוץ מלחמה כזו נתנה לו את התקווה שאם ההולנדים יתגרו להכריז מלחמה, הצרפתים יתחמקו מהתחייבויות ההסכם שלהם, ויסרבו להיגרר למלחמה עם אנגליה. בקיץ 1664, לואי ניסה למנוע את המלחמה האנגלו-הולנדית שעמדה בפתח או, אם נכשל בכך, להגביל אותה לאפריקה ולאמריקה. מאמצים אלו לתווך הסכם נכשלו, והמלחמה החלה בהכרזת מלחמה על ידי ההולנדים ב-4 במרץ 1665, לאחר התקפות אנגלים על שתי שיירות הולנדיות ליד קדיס ובתעלת למאנש. גם לאחר תחילת המלחמה, לואי ניסה להתחמק מחובתו על ידי חיזוק שגרירות צרפת בלונדון בשני שליחים תחת שם ה-Célèbre ambassade, שכללה שגריר יוצא דופן בנוסף לשגריר התושב, להתחיל במשא ומתן ליישוב הסכסוך האנגלו-הולנדי. הוראותיהם היו להציע תנאים הכוללים את השבת הספינות של כל מדינה שנתפסו מול אמריקה ואפריקה, ואת הבסיסים שלהן במערב אפריקה, וכן פיצוי כספי לאניות אנגליות שנתפסו קודם לכן במערב אפריקה. עם זאת, ההוראות לא הציעו כי הולנד החדשה תיכלל באמנה כלשהי, אלא זה ייקבע על ידי לחימה מקומית שלא תהיה כרוכה במלחמה אירופית. ההולנדים התלוננו שהתנאים הללו שוללים את זכויותיהם על הולנד החדשה. בתחילת המלחמה, שני הצדדים חשבו שקרב מכריע מוקדם הוא רצוי, שכן כספי הממשל האנגלי לא יכלו להחזיק מעמד מלחמה ארוכה, ומצור אנגלי על נמלים הולנדים והתקפות על ציי הסוחר והדייג שלהם יביאו בקרוב לחורבן הכלכלי שלהם. דה ויט והמדינות הכלליות הפעילו לחץ על מפקדם יאקוב ואן ואסנאר אובדם לחפש את הצי האנגלי ולהביאו לקרב, למרות שהצי שלו היה נחות בארגון, באימונים, במשמעת ובכוח האש מהצי האנגלי. לראשונה בקרב לווסטפט ב-13 ביוני 1665, ההולנדים ספגו את התבוסה הקשה ביותר בהיסטוריה של הצי של הרפובליקה ההולנדית, כאשר לפחות שש עשרה ספינות אבדו, ושליש מאנשיו נהרגו או נשבו. עם זאת, האנגלים לא הצליחו לנצל את ניצחונם ב-Loestoft, מכיוון שרוב הצי ההולנדי נמלט. הפוליטיקאי ההולנדי המוביל, הפנסיונר הגדול של הולנד, יוהאן דה ויט, ניסה להחזיר את האמון על ידי הצטרפות אישית לצי וטיפל בקפטנים כושלים או לא יעילים על ידי הוצאת שלושה מהם להורג והגליה ופיטורים של אחרים. מיכיל דה רויטר מונה להוביל את הצי ההולנדי ביולי 1665, למרות מינויו הקודם של קורנליס טרומפ לתפקיד המפקד הראשי בפועל. דה רויטר קבע טקטיקות חדשות. צי התבלינים מאיי הודו המזרחיים ההולנדיים הצליח לחזור הביתה בשלום לאחר קרב ווג'ן, למרות שהוא נחסם תחילה בברגן, מה שגרם למצב הפיננסי להתנדנד לטובת ההולנדים. בקיץ 1665 שוכנע הבישוף של מינסטר, ברנהרד פון גאלן, אויב ותיק של ההולנדים, על ידי הבטחות לסובסידיות אנגליות לפלוש לרפובליקה. במקביל, האנגלים התקרבו לספרד. לואי הארבעה עשר היה מודאג כעת מהתקפת מינסטר ומהסיכוי לקואליציה אנגלית-ספרדית, ומההשפעה שעשויה להיות לכך על כיבוש ארצות השפלה הספרדיות. תחילה דאג לכך שמדינות גרמניות אחרות יחסמו את מעברם של חיילי מינסטר והבטיח לשלוח חיל צבא צרפתי לגרמניה. לואי עדיין לא היה מוכן לפעול נגד אנגליה במסגרת הסכם ההגנה של 1662, ולכן הוא החיה את ניסיונותיו לתווך להסדר. השגרירים הצרפתיים, בהסכמתו של דה ויט, הציעו לקבל את אובדן הולנד החדשה ושתי עמדות מערב אפריקאיות שנתפסו על ידי הולמס ולהחזיר עמדה שלישית שנתפסה על ידי דה רויטר. עם זאת, הצלחתו של הצי האנגלי בלאוסטופט גרמה לצ'ארלס ושריו לדחות הצעה זו ולדרוש כניעות נוספות של שטחים והסכם הולנדי לשאת בעלויות המלחמה. כאשר, בדצמבר 1665, סירב צ'ארלס להצעה נגדית צרפתית, לואי הוציא את שני השגרירים שלו, מה שאותת על כוונתו להכריז מלחמה. אירועים אלו עוררו תדהמה בחצר המלוכה האנגלית. כעת נראה היה שהרפובליקה עלולה לגמור כנחלה הבסבורגית או כמדינת חסות צרפתית: כל אחת מהתוצאות תהיה הרת אסון עבור מעמדה האסטרטגי של אנגליה. קלרנדון נצטווה לעשות שלום עם ההולנדים, במהירות וללא תיווך צרפתי. דאונינג השתמש במגעיו עם האורנג'יסטים כדי לגרום למחוז אוברייסל, שכפריו הושחתו על ידי חייליו של גאלן, לבקש מהמדינות הכלליות שלום עם אנגליה האורנג'יסטים רצו בתמימות להשיג שלום על ידי היענות לדרישת האנגלים שווילם השלישי הצעיר ימונה לקפטן-גנרל ואדמירל-גנרל של הרפובליקה, מה שיבטיח את מינויו בסופו של דבר לסטאדהאודר. אולם עמדתו של דה ויט הייתה חזקה מכדי שהניסיון האורנג'יסטי הזה לתפוס את השלטון יצליח. בנובמבר, הוא הבטיח ללואי לעולם לא לערוך הסכם שלום נפרד עם אנגליה. ב-11 בדצמבר הוא הכריז בגלוי כי תנאי השלום היחידים המקובלים יהיו או חזרה לסטטוס קוו אנטה בלום, או סיום מהיר לפעולות האיבה במסגרת סעיף Uti possidetis juris‏. בסוף 1665, אנרי בואט, צרפתי עם קשרים לבית אורנז', היה מעורב בהתכתבות לא רשמית עם סר גבריאל סילביוס, שפעל בשמו של הלורד ארלינגטון, שרו של צ'ארלס השני. ההתכתבות שלהם הייתה אמצעי לממשלות הולנד ואנגליה לבחון אפשרויות שלום ללא מחויבות. בשלב מוקדם, בואט גרם לפנסיונר הגדול יוהאן דה ויט להיות מודע לחלוטין להתכתבות זו, ובואט הוסיף חומר שסיפק דה וויט למכתבו, כולל תנאי שלום אפשריים, אם כי דה ויט לא היה בטוח אם צ'ארלס באמת מחפש שלום. יתר על כן, בשנת 1665 סקוטלנד נכנסה למלחמה, בעיקר כפריבטירים שבזה הם הוכיחו את עצמם כמוצלחים במיוחד. עם זאת, פעילויות הפריבטירים הסקוטים ב-1665 היו מוגבלות, בגלל עיכובים בהוצאת האדמירליות הסקוטית פקודות רגילות בתחילת המלחמה. לאחר קרב לווסטפט, לואי הארבעה עשר היה מודאג מכך שהשמדת הצי ההולנדי תאפשר לצי האנגלי להתערב בתוכניותיו בארצות השפלה הספרדיות, ולכן הוא הציע שוב תיווך, אך מכיוון שאמינותו כמתווך התערערה, הצעה זו נדחתה על ידי אנגליה. לואי הכריז מלחמה על אנגליה ב-16 בינואר 1666, והברית האנטי-אנגלית התחזקה בחורף 1666, כאשר בפברואר, גם פרדריק השלישי, מלך דנמרק הכריז מלחמה לאחר שקיבל סובסידיה גדולה. לאחר מכן, נסיכות הבוחר מברנדנבורג, אשר קודם לכן הונחתה על ידי צרפת להציע תיווך, איימה לתקוף את מינסטר ממזרח: מאחר שהסובסידיות האנגליות שהובטחו נותרו היפותטיות ברובן, פון גאלן עשה שלום עם הרפובליקה באפריל בקלווה. בפברואר 1666, המשא ומתן באמצעות בואט כמתווך התקדם לשלב שבו דה ויט הזמין את צ'ארלס השני להתחיל במשא ומתן רשמי לשלום. מתווה של הצעות השלום האנגליות הועבר דרך בואט אך נדחה על ידי דה ויט עד להבהרת תנאיו. לא סופקו הבהרות, רק התעקשות חוזרת ונשנית של אנגליה שיש לשלוח מישהו שהוסמך כדין ללונדון כדי לנהל משא ומתן על שלום. גם מדינות הולנד וגם שגריר צרפת דחו הצעה זו. במהלך המשא ומתן הזה, בואט היה בקשר עם אורנג'יסטים מובילים, כולל הלורד של זוילשטיין והעוצר של רוטרדם, יוהאן קייביט, למרות שהנסיך עצמו לא היה מעורב. באביב 1666, ההולנדים בנו מחדש את הצי שלהם עם ספינות כבדות בהרבה, שלושים מהן היו בעלות מספר תותחים רב יותר מכל ספינה הולנדית שהייתה זמינה בתחילת 1665, ואיימו לשלב כוחות עם הצרפתים. חלקו הגדול של הצי הצרפתי היה בים התיכון תחת הדוכס דה בופור, ולואי התכוון שחלק גדול מזה יובא לאוקיינוס האטלנטי כדי להצטרף לשייטת האוקיינוס האטלנטי בפיקודו של אברהם דוקסן. הצי המשולב יחבור אז להולנדים בתעלת למאנש ויהיה עדיף במספרו על הצי האנגלי. למרות קשיים אדמיניסטרטיביים ולוגיסטיים, צי אנגלי של כשמונים ספינות, בפיקודם המשותף של הדוכס מאלבמארל והנסיך רופרט מהריין, יצא להפלגה בסוף מאי 1666. הכוונה הצרפתית להביא את מרבית צי הים התיכון שלהם להצטרף לצי ההולנדי בדנקרק נודעה לנסיך רופרט ב-10 במאי ונדונה על ידי צ'ארלס והמועצה המלכותית שלו ב-13 במאי. כאשר הודיעו לדוכס מאלבמארל, הוא הסכים לנתק שייטת של 20 ספינות מהירות או חמושות היטב תחת הנסיך רופרט כדי לחסום את מצר דובר, בתנאי שיוותרו לו לפחות 70 ספינות להילחם בהולנדים. רופרט התפצל ב-29 במאי (לפי הלוח היוליאני) כדי למנוע מבופור לעבור בתעלת למאנש כדי להצטרף לצי ההולנדי. הצי הצרפתי לא הופיע, משום שבופור, שעזב את טולון באפריל 1666 עם 32 ספינות לחימה, התעכב בליסבון במשך שישה שבועות, ובמהלך השבועות האלו נלחמו הצי האנגלי וההולנדי קרב ארבעת הימים, אחת הקרבות הימיים הגדולים ביותר בעידן המפרש. ביציאה מהדאונס, אלבמארל נתקל בצי 85 ספינות של דה רויטר שעגנו, והוא מיד תקף את הספינה ההולנדית הקרובה ביותר לפני ששאר הצי יכלו לבוא לעזרתה. המגן האחורי ההולנדי בפיקודו של לוטננט-אדמירל קורנליס טרומפ נסוג בתמרון ימני, ומשך את הקרב לעבר השרטון הפלמי, מה שאילץ את אלבמארל להסתובב כדי למנוע את איגופו על ידי העורף והמרכז ההולנדי. זה הגיע לשיאו בקרב אכזרי בלתי פוסק שהתחולל עד רדת הלילה. עם אור היום ב-2 ביוני, כוחו של אלבמארל בכלי השיט הניתנים להפעלה הצטמצם ל-44 ספינות, אך עם אלו, הוא חידש את הקרב על פני האויב ארבע פעמים בפעולה צמודה. כשהצי שלו במצב גרוע מכדי להמשיך לאתגר, הוא פרש לכיוון שפך התמזה כשההולנדים במרדף. למחרת הורה אלבמארל על הספינות שנפגעו להוביל, והגן עליהן מפני הצי ההולנדי על ידי הצבת ספינותיו החזקות ביותר כמשמר עורפי ב-3, עד שהנסיך רופרט, שחזר עם עשרים ספינותיו, הצטרף אליו. במהלך שלב זה של הקרב, תת-אדמירל ג'ורג' איסקיו, קרקע בטעות את Prince Royal, אחת מתשע "הספינות הגדולות" שנותרו ונכנע. זו הייתה הפעם האחרונה בהיסטוריה שאדמירל אנגלי נכנע בקרב. לאחר אובדן זה והחזרה של מספר ספינות שניזוקו קשות לנמל, לאלבמארל, מחוזקת בשייטת הטרייה של רופרט, היו 52 ספינות להתמודד מול ההולנדים עם 57 ספינות. לאחר שרופרט שבר את הקו ההולנדי ועם אלבמארל תקף את טרומפ במספרים מעולים, דה רויטר הכריע את הקרב ביום הרביעי, בהתקפה מפתיעה כאשר נראה היה שטרומפ עומד להיות מובס. כאשר האנגלים נסוגו, דה רויטר לא רצה ללכת בעקבותיו, אולי בגלל מחסור באבק שריפה. הקרב הסתיים כששני הצדדים טענו לניצחון: האנגלים בגלל שהם טענו שהלוטננט אדמירל ההולנדי מיכיל דה רויטר נסוג ראשון, ההולנדים בגלל שהסבו הפסדים גדולים הרבה יותר לאנגלים, שאיבדו עשר ספינות מול ארבע ההולנדים. למרות שהטענה ההולנדית נראית תקפה יותר, שמחתם לא הייתה פרופורציונלית למה שהושג. לקח להם ארבעה ימים להכריע אויב חלש מהם, ולפני שובו של רופרט, יריב אנגלי חלש הרבה יותר שהיה קרוב להביס אותם בימים השני והרביעי ואמונתם שהצי האנגלי הושמד ככוח לוחם הוכחה כשגויה כמה שבועות לאחר מכן. עוד קרב ימי גדול אחד נערך בסכסוך. קרב יום סנט ג'יימס ב-4 וב-5 באוגוסט הסתיים בניצחון האנגלי, אך לא הצליח להכריע במלחמה שכן הצי ההולנדי נמלט מהשמדה, למרות שסבל אבדות כבדות. בשלב זה, פשוט הישרדות הספיקה להולנדים, שכן האנגלים בקושי יכלו להרשות לעצמם להחליף את ההפסדים שלהם גם לאחר ניצחון. חוסר החלטיות טקטית, כשההולנדים איבדו שתי ספינות והאנגלים ספינה אחת, לקרב היו השלכות פוליטיות עצומות. קורנליס טרומפ, שפיקד על הכוח האחורי ההולנדי, הביס את מקבילו האנגלי, אך הואשם על ידי דה רויטר באחריות למצוקת הכוח הראשי של הצי ההולנדי על ידי מרדף אחרי השייטת האחורית האנגלית עד לחוף האנגלי. מכיוון שטרומפ היה מנהיג מפלגת האורנג'יסטים, הסכסוך הוביל לסכסוכים מפלגתיים רבים. בשל כך, טרומפ פוטר על ידי מדינות הולנד ב-13 באוגוסט. בנוסף להצעת השלום לדה ויט, ארלינגטון וסילבוס זממו לעורר הפיכה אורנג'יסטית נגד הרפובליקה, להחזיר את הסטאדהאודר, להפיל את דה ויט ולסיים את המלחמה. חמישה ימים לאחר קרב יום סנט ג'יימס, צ'ארלס שלח הצעת שלום נוספת, ושוב השתמש בבואט כמתווך. סילביוס גם שלח לבואט פרטים על העלילה: אלה היו עבור אנשי הקשר שלו במפלגת האורנג'יסטים אך נכללו בטעות על ידי בואט עם הצעת השלום שנמסרה לפנסיונר הגדול. בואט נעצר והמעורבים ביותר בקנוניה, כולל קייביט, נמלטו לאנגליה. דה ויט השתמש בעדויות המזימה כדי לבודד את תנועת האורנג'יסטים ולאשר מחדש את מחויבותו לברית הצרפתית. בואט נידון על בגידה וראשו נערף באוקטובר 1666. מצב הרוח ברפובליקה הפך כעת ללוחמני מאוד, משום שב-19 באוגוסט, תת-האדמירל האנגלי רוברט הולמס פשט על שפך ה-Vlie ובזז עד 150 סוחרים שחיו שם בשווי של כמיליון פאונד, כשרק עשרה נמלטו, בפעולה שנודעה מאוחר יותר כמדורה של הולמס. למחרת נחתו גם אנשיו של הולמס באי טרשלינג, ומשלא מצאו ערך רב, הם שרפו את העיירה הקטנה ווסט-טרשלינג עד היסוד, מעשה שנחשב בעיני ההולנדים כהרס חסר טעם של כפר דייגים לא מזיק. בכך, הוא נעזר בקפטן הולנדי, לורנס הימסקרק, שברח מהולנד בגלל פחדנות שהתגלתה במהלך קרב לווסטפט, ולאחר מכן נידון בהיעדרו לגירוש תמידי מהולנד. לאחר השרפה הגדולה של לונדון בספטמבר, מועצת הצי לא הייתה מסוגלת לשלם את שכרם של אנשי הצי והחלה לשחרר מלחים רבים מבלי לשלם את שכרם, מה שהבטיח שלא יהיה אפשר לשלוח צי גדול ב-1667. הצעת גישור שוודית הוצעה בסתיו והחלו דיונים לא רשמיים, שהובילו לפתיחת המשא ומתן הרשמי במרץ שלאחר מכן. צ'ארלס היה מוכן לעשות כמה ויתורים, למרות שעדיין דרש את החזרת אי המוסקט פולאו ראן ופיצויים מסוימים. ההולנדים לא היו מוכנים להתפשר אפילו על דרישותיו המופחתות, למרות שהדיונים נמשכו. היקף הפיראטיות הסקוטית גדל מאוד בשנה זו עם הנפקת עשרים וחמש עמלות בשלושת החודשים מאפריל 1666, תחילתה של תקופה אינטנסיבית של 17 חודשים שבה תועדו 108 כלי שיט הולנדים, צרפתיים ודנים שנלכדו על ידי עשרים פריבטירים סקוטים. הצלחתם נבעה מהעמדה האסטרטגית של סקוטלנד, לאחר שרוב הסחר הים האטלנטי של צפון אירופה הוסט סביב סקוטלנד כדי להימנע ממעבר בתעלת למאנש, וציי ציד הלווייתנים וההרינג ההולנדי פעלו במים מצפון וממזרח לסקוטלנד, כך שהם היו פגיעים לפריבטירים סקוטיים. מלבד ספינות של חברת הודו המזרחית ההולנדית, ספינות סוחר הולנדיות רבות ושל בעלת בריתה הדנית היו חמושים ומאוישים בצורה גרועה. בתחילת 1667, מצבו הפיננסי של הכתר האנגלי נעשה נואש. לממלכה לא היה מספיק כסף כדי לשמור על כושר הצי שלהם, ולכן הוחלט בפברואר שהספינות הכבדות יישארו מקורקעות בצ'טהאם, כשרק צי מעופף קטן מאויש לתקוף את ספינות המסחר ההולנדיות, מה שהוריד את המורל בצי ומנע מספינות סוחר מלהגיע ללונדון ללא חשש ליירוט הולנדי. קלרנדון הודיע לצ'ארלס באשר לשתי האפשרויות היחידות שלו: לעשות ויתורים מהותיים מאוד לפרלמנט, או ליזום שיחות שלום עם ההולנדים בתנאים שלהם, שהחלו במרץ. צ'ארלס ייחל ששיחות שלום יתקיימו באנגליה או, אם לא שם, בהאג, אבל ההולנדים הציעו שלוש ערים אחרות שבהן התמיכה בבית אורנז' הייתה פחותה וצ'ארלס בחר בברדה, בארצות הכלליות הדרומיות. בינתיים הורכב צי הולנדי בטקסל בפיקודו של וילם ואן גנט. אחד המניעים היה להשמיד את צי הפריבטירים הסקוטי בפירת' אוף פורת'. בסדרה של קרבות עם פריבטירים סקוטיים בים, וסוללות חוף שונות (במיוחד בברנטיסלנד) ספגו ההולנדים אובדן של שלוש ספינות שניזוקו. לאחר מכן, פריבטירים סקוטיים הלכו בעקבות ההולנדים אל הים הצפוני, שם הם ללא כל קושי אספו את הנכשלים. בחלק הדרומי של בריטניה הדברים לא הלכו כל כך טוב. מכיוון שאנגליה גם הייתה במלחמה עם צרפת, שלח צ'ארלס שליחים לפריז במרץ לשיחות מקדימות לא רשמיות על תנאי שלום. לאור הידרדרות ביחסי צרפת–הולנד, פנו שיחות אלו לאפשרות שלישית שלא נשקלה על ידי קלרנדון: ברית סודית עם צרפת. באפריל, סיים צ'ארלס את ההסכם הסודי הראשון שלו עם לואי, וקבע כי אנגליה לא תתקשר בבריתות שעשויות להתנגד לכיבוש צרפתי של ארצות השפלה הספרדיות. במאי, פלשו הצרפתים, והחלו במלחמת האצלה. צ'ארלס קיווה, באמצעות עצירת השיחות בברדה, להרוויח מספיק זמן כדי להכין את הצי שלו להשיג ויתורים מההולנדים, תוך שימוש בהתקדמות הצרפתית כמנוף. דה ויט היה מודע לכוונותיו הכלליות של צ'ארלס - אם כי לא היה מודע להסכם הסודי. הוא החליט לנסות לסיים את המלחמה במכה אחת. מאז פעולותיו בדנמרק ב-1659, שכללו נחיתות רבות לשחרור האיים הדנים, ערך הצי ההולנדי מחקר מיוחד על פעולות אמפיביות; חיל הנחתים ההולנדי הוקם בשנת 1665. לאחר קרב ארבעת הימים, יחידת נחתים הולנדית הייתה מוכנה לנחות בקנט או באסקס בעקבות ניצחון הולנדי אפשרי בים. הצי ההולנדי, עם זאת, לא היה מסוגל לכפות מעבר בטוח לתוך התמזה מכיוון שמצופי ניווט הוסרו ושייטת אנגלית חזקה הייתה מוכנה לחסום את מעברם. אך כעת לא היה צי אנגלי שיכול להתמודד עם מתקפה דומה. דה ויט הגה את התוכנית להנחתת נחתים, שתפוקח על ידי אחיו קורנליוס, בצ'טהאם, שם עגן הצי למעשה ללא הגנה, כדי להשמיד אותו. ביוני, דה רויטר, עם קורנליס דה ויט כמפקד המשלחת, פתח בפשיטה ההולנדית על מדווי בשפך נהר התמזה. לאחר שכבש את המבצר ב-Sherness, הצי ההולנדי המשיך לפרוץ את השרשרת האדירה המגנה על הכניסה למדווי, וב-13, תקף את הצי האנגלי שהוצב שם.תבנית:Cn [ צריך ציטוט ] הפשיטה הנועזת נותרה אחד האסונות הגדולים בהיסטוריה של הצי המלכותי וקודמיו. חמש עשרה מהספינות הנותרות של הצי המלכותי הושמדו, בין אם על ידי ההולנדים או שהוטבעו על ידי האנגלים כדי לחסום את הנהר. שלוש מתוך שמונה ה"ספינות הגדולות" שנותרו נשרפו: רויאל אוק, Loyal London החדשה ורויאל ג'יימס. ספינת הדגל האנגלית הגדולה ביותר, תבנית:HMS, ננטשה על ידי הצוות השלדי שלה, נלכדה ללא ירייה, ונגררה בחזרה למחוזות המאוחדים כשלל. עיטור הירכתיים שלה המתאר את הנשק המלכותי מוצג ברייקסמוזיאום. למרבה המזל של האנגלים, הנחתים ההולנדים חסו על מחסן צ'טהאם, באותה תקופה המתחם התעשייתי הגדול ביותר באנגליה; התקפה יבשתית על הרציפים עצמם הייתה מחזירה לאחור את כוח הצי האנגלי בדור. אולם, התקפה הולנדית על המעגן האנגלי בהארוויץ' נאלצה לסגת לאחר שהקרב על פורט לנד גארד הסתיים בכישלון הולנדי. ההצלחה ההולנדית השפיעה מאוד פסיכולוגית ברחבי אנגליה, כאשר לונדון חשה פגיעה במיוחד שנה בלבד לאחר השרפה הגדולה של לונדון. עם זאת, בפעם השנייה, ההולנדים לא הצליחו להנחית כוחות יבשה משמעותיים בבריטניה, או אפילו לגרום נזק משמעותי לרציף צ'טהאם. הפשיטה, יחד עם המשבר הפיננסי האנגלי, האיץ את המשא ומתן. כל זה, יחד עם עלות המלחמה, המגפה הגדולה וההוצאות המוגזמות של חצרו של צ'ארלס, יצרו אווירה מרדנית בלונדון. קלרנדון הורה לשליחים האנגלים בברדה לחתום על שלום במהירות, שכן צ'ארלס חשש ממרד גלוי. המלחמה האנגלו-הולנדית השנייה התפשטה לאיים הקריביים, ובסוף 1665 לכד במהירות כוח אנגלי, שהורכב בעיקר מבוקאנירים בפיקודו של לוטננט-קולונל אדוארד מורגן, סגן מושל ג'מייקה, בסיוע אחיינו תומאס מורגן את האיים ההולנדים סנט אוסטטיוס וסאבא. לאחר מותו של דודו בדצמבר 1665, מונה תומאס מורגן למושל שני האיים הללו. בסוף 1665, כוח אנגלי מג'מייקה וברבדוס כבשו את הנחלה ההולנדית של טובגו . הכרזת המלחמה הצרפתית לצד ההולנדים שינתה את מאזן הכוחות בקריביים והקלה על מתקפת נגד הולנדית. ההצלחות הראשונות של בעלות הברית החדשות היו כיבוש הצרפתים מחדש של טובגו באוגוסט 1666, כיבוש משותף של סנט אוסטטיוס הצרפתית-הולנדית בנובמבר 1666 ותפיסה צרפתית של האי האנגלי אנטיגואה באותו חודש. הגעתה של שייטת צרפתית בפיקודו של ז'וזף-אנטואן דה לה באר בינואר 1667 אפשרה לצרפתים לכבוש את החצי האנגלי של סנט קיטס ומונטסראט, והותירה רק את נוויס מאיי ליווארד בידי אנגליה, יחד עם ג'מייקה וברבדוס. כוח הולנדי בפיקודו של אדמירל אברהם קרינסן, שאורגן על ידי מחוז זיילנד, ולא על ידי כל המדינות, הגיע לקאיין בפברואר 1667 וכבש את סורינאם מידי האנגלים באותו חודש. קרינסן התעכב בסורינאם עד אפריל, ואז הפליג לטובגו, שפונתה על ידי הצרפתים לאחר שגירשו את חיל המצב האנגלי, שם בנה מחדש את המצודה והשאיר חיל מצב קטן. למרות שקרינסן קיבל הוראה לא להתעכב, רק בתחילת מאי הוא ודה לה באר איחדו כוחות, והסכימו לפלישה צרפתית-הולנדית לנוויס, שהפליגה ב-17 במאי 1667. עם זאת, ההתקפה שלהם נהדפה בקרב על נוויס ב-17 במאי על ידי כוח אנגלי קטן יותר. הפעולה הימית המבולבלת הזו הייתה היחידה במלחמה הזו שבה נלחמו כל שלושת הציים: היא נכשלה בעיקר בגלל חוסר היכולת של דה לה בר. לאחר התקפה כושלת זו, קרינסן עזב בשאט נפש והפליג צפונה כדי לתקוף את המושבה וירג'יניה, בעוד הצרפתים, בפיקודו של דה לה בר, עברו למרטיניק. הקרב על נוויס החזיר את השליטה הימית האנגלית באיים הקריביים ואפשר כיבוש מוקדם של אנטיגואה ומונטסראט והתקפה לא מוצלחת על סנט קיטס זמן קצר לאחר מכן. באפריל הפליגה שייטת אנגלית חדשה של תשע ספינות מלחמה ושתי ספינות אש בפיקודו של האדמירל משנה סר ג'ון הרמן לאיי הודו המערבית, והגיעה אליהן בתחילת יוני. הרמן נתקל בצרפתים עם שבע ספינות מלחמה גדולות יותר ו-14 ספינות מלחמה קטנות יותר ושלוש ספינות אש תחת לה באר שעוגנו תחת הסוללות של פורט סן פייר, מרטיניק. הוא תקף ב-6 ביולי והטביע, שרף או כבש את כל הספינות הצרפתיות מלבד שתיים. כשהצי הצרפתי נוטרל, הרמן תקף את הצרפתים בקאיין ב-15 בספטמבר ואילץ את חיל המצב שלו להיכנע. הצי האנגלי המשיך לכבוש מחדש את מבצר זילנדיה בסורינאם באוקטובר. החדשות על ניצחונות אנגליה אלו הגיעו לאנגליה רק בספטמבר, לאחר שנחתם הסכם ברדה, והרכוש שנתפס לאחר 31 ביולי היה צריך להיות מוחזר. קרינסן הפליג בחזרה לאיים הקריביים רק כדי למצוא את הצי הצרפתי מושמד ואת האנגלים מחזיקים חזרה את סורינאם. ב-31 ביולי 1667, נחתם הסכם ברדה בין אנגליה להולנד. האמנה אפשרה לאנגלים להחזיק בהולנד החדשה, בעוד ההולנדים שמרו על השליטה על פולאו ראן ועל מטעי הסוכר היקרים של סורינאם והחזירו לעצמם את טובגו, סנט אוסטטיוס ותחנות הסחר שלה במערב אפריקה. פתרון uti possidetis זה אושר מאוחר יותר בהסכם וסטמינסטר. חוק הניווט שונה לטובת ההולנדים על ידי הסכמת אנגליה להתייחס לגרמניה כחלק מהעורף המסחרי של הולנד, כך שספינות הולנדיות יורשו כעת לשאת סחורות גרמניות לנמלים אנגלים. באותו תאריך וגם בברדה, נחתם הסכם ציבורי בין אנגליה לצרפת שקבע את החזרתם לאנגליה של החלק האנגלי לשעבר של סנט כריסטופר ואת האיים אנטיגואה ומונטסראט, אותם כבשו הצרפתים במלחמה, וכי על אנגליה לוותר על תביעתה לאקדיה לצרפת, למרות שהיקף אקדיה לא הוגדר. קדם לאמנה ציבורית זו נחתם הסכם סודי ב-17 באפריל, ובו, בנוסף לחילופי השטחים הללו, הסכימו לואי וצ'ארלס לא לכרות בריתות מנוגדות לאינטרסים של האחר, שבאמצעותה הבטיח לואי את הנייטרליות של אנגליה. במלחמה שתכנן נגד ספרד. סדר העדיפויות לפיו ההולנדים העדיפו לוותר על מה שיהפוך לחלק מרכזי של ארצות הברית, ובמקום זאת לשמור על מושבה טרופית, ייראה מוזר בסטנדרטים של ימינו. עם זאת, במאה ה-17 מושבות טרופיות שייצרו מוצרים חקלאיים שלא ניתן היה לגדל באירופה נחשבו יקרות יותר מאלה עם אקלים דומה לזה של אירופה, שם האירופים יכלו להתיישב בנוחות. השלום נתפס בדרך כלל כניצחון אישי עבור יוהאן דה ויט ומבוכה עבור האורנג'יסטים, שנראו מסרבים לתמוך במלחמה ולהוטים לקבל שלום מוקדם שלילי. הרפובליקה צהלה על הניצחון ההולנדי. דה ויט ניצל את ההזדמנות כדי לגרום לארבעה מחוזות לאמץ את הצו הנצחי משנת 1667 המבטל את הסטאדהאודר לנצח. הוא השתמש בעמדתו החלשה של צ'ארלס השני כדי לאלץ אותו להיכנס לברית המשולשת של 1668 אשר שוב אילצה את לואי לנטוש זמנית את תוכניותיו לכיבוש ארצות השפלה הדרומיות. אבל הצלחתו של דה ויט תביא בסופו של דבר לנפילתו וכמעט את נפילתה של הרפובליקה איתו. שני המלכים המושפלים העצימו את שיתוף הפעולה החשאי שלהם באמצעות האמנה הסודית של דובר ותקפו, יחד עם הבישוף של מינסטר, את ההולנדים ב-1672 במלחמה האנגלו-הולנדית השלישית. דה ויט לא הצליח להתנגד להתקפה זו, מכיוון שלא יכול היה להקים צבא הולנדי חזק מחוסר כסף ומחשש שזה יחזק את מעמדו של וילם השלישי הצעיר. באותה שנה נרצח דה ויט, ווילם הפך לסטאדהאודר. מדיה וקבצים בנושא מלחמת הולנד–אנגליה השנייה בוויקישיתוף Rommelse 2006, p. 42. Rommelse 2010, p. 492. Rommelse 2010, p. 493. Pincus 2002, pp. 246–262. Israel 1995, pp. 721–722. Israel 1995, p. 722. Rommelse 2006, p. 23. הפרלמנט ההולנדי Israel 1995, pp. 722–723. Israel 1995, pp. 723–724. Rommelse 2006, p. 24. Israel 1995, pp. 726–727. Israel 1995, p. 727. Rommelse 2006, pp. 23–24. Israel 1995, p. 736. Rommelse 2006, pp. 25,31. Bruijn 2011, pp. 64–66. Bruijn 2011, p. 66. Israel 1995, pp. 716–717. Bruijn 2011, p. 74. Israel 1995, p. 717. Israel 1995, p. 721. Bruijn 2011, p. 67. Bruijn 2011, p. 32. Bruijn 2011, pp. 71–72. Vries 2015, p. 340. Hughes 1934, p. 125. Ashley 1961, p. 365. Israel 1995, pp. 713–714. Groenveld 1991, pp. 960, 963. Israel 1995, pp. 751–753. Israel 1995, p. 750. Rommelse 2006, p. 92. Lynn 1999, pp. 33–34. Rommelse 2006, p. 49. Rommelse 2006, pp. 101–102. Rommelse 2006, p. 102. Rommelse 2006, p. 105. Rommelse 2006, p. 103. Israel 1995, p. 2. Rommelse 2006, pp. 105–106. Rommelse 2006, p. 83. Rommelse 2006, p. 168. Rodger 2004, p. 65. Rommelse 2006, p. 93. Israel 1995, p. 766. Rodger 2004, p. 67. Rommelse 2006, pp. 93–94. Pomfret 1973, p. 22. Rodger 2004, p. 68. Rommelse 2006, pp. 135,139. Kloster 2016, p. 103. Armitage 2000, p. 87. Pincus 2002, pp. 290–291. Rommelse 2006, pp. 46–47. Rommelse 2006, pp. 90–91. Bruijn 2011, pp. 64–5. Fox 2018, p. 127. Rodger 2004, p. 79. Rommelse 2006, p. 43. Rommelse 2006, pp. 42,193. Rommelse 2006, pp. 123–125. Rodger 2004, p. 78. Rommelse 2006, pp. 124–125,149. Rommelse 2006, pp. 175,195. Rommelse 2006, pp. 33–4. Rommelse 2006, p. 109. Fox 2018, pp. 69, 136. Davenport 2004, p. 119. Fox 2018, pp. 67–68. Davenport 2004, pp. 119, 120. Rommelse 2006, pp. 151, 152. Fox 2018, pp. 69–70. Fox 2018, pp. 83–85. Fox 2018, pp. 126–127. Fox 2018, pp. 125–127. Rodger 2004, p. 70. Rommelse 2006, p. 143. Davenport 2004, p. 120. Rommelse 2006, p. 146. Rommelse 2006, p. 151. Molhuysen & Blok 1911, p. 509. Murdoch 2010, pp. 237–254. Graham 1982, p. 68. Fox 2018, p. 136. Rommelse 2006, pp. 148, 152. Rommelse 2006, pp. 147, 151–152. Rommelse 2006, p. 169. Rodger 2004, p. 71. Fox 2018, pp. 123–127. Fox 2018, pp. 116–117. Fox 2018, p. 143. Rodger 2004, p. 72. Fox 2018, pp. 173–175, 180. Rodger 2004, p. 73. Fox 2018, pp. 234–236. Fox 2018, pp. 236–238. Rodger 2004, p. 74. Rodger 2004, p. 75. Fox 2018, p. 248. Fox 2018, pp. 254–256. Fox 2018, pp. 263–264. Fox 2018, pp. 276–277. Fox 2018, p. 276. Fox 2018, pp. 295–296. Fox 2018, pp. 296–297. Van der Aa 1867, p. 349. Fox 2018, pp. 299–300. Fox 2018, p. 300. Rommelse 2006, p. 18. Graham 1982, pp. 68–70. Wilson 2012, p. 139. Davenport 2004, pp. 121. Murdoch 2010, pp. 247–251. Rommelse 2006, p. 206. Rodger 2004, p. 76. Davenport 2004, p. 122. Fox 2018, p. 287. Fox 2018, p. 301. Boxer 1974, p. 39. Rodger 2004, p. 77. Fox 2018, p. 302. Rommelse 2006, p. 175. Wilson 2012, p. 140. Goslinga 2012, pp. 38–39. Goslinga 2012, p. 40. Goslinga 2012, p. 41. Goslinga 2012, pp. 41–42. Jones 2013, p. 36. Goslinga 2012, p. 42. Goslinga 2012, pp. 42–3. Rommelse 2006, p. 183. Goslinga 2012, p. 43. Fox 2018, p. 303. Rommelse 2006, p. 223. Israel 1995, p. 774. Goslinga 2012, p. 47. MacInnes 2008, p. 114. Davenport 2004, pp. 122, 132. Israel 1995, pp. 774–775.