ישעיהו ליבוביץ

ישעיהו ליבוביץ (נהגה: לֵיְבּוֹבִיץ' 29 בינואר 1903, ריגה – 18 באוגוסט 1994, ירושלים) היה מדען והוגה דעות ישראלי. שימש עורך האנציקלופדיה העברית והיה פרופסור לביוכימיה, לכימיה אורגנית ולנוירופיזיולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. נודע כמבקר חריף של ממשלות ישראל וזכה לכינוי "נביא הזעם של החברה הישראלית". ליבוביץ פרסם ספרים ומאמרים רבים, שבהם פירט את משנתו הפילוסופית, הדתית והפוליטית. בהגותו הפילוסופית ניכרים יסודות קאנטיאניים מובהקים; יסודות אלה ניכרים גם בגישתו של ליבוביץ לפילוסופיה של המדע, בעיקר בכך שהוא ראה את השיטה המדעית ככפויה על הכרת האדם, ובכך שהוא ראה חלקים ניכרים של ענפי הפסיכולוגיה כעומדים מחוץ לתחום המדע. בהגותו הדתית גרס ליבוביץ כי עיקרה של היהדות הוא המצוות המעשיות, ולא האמונה. הוא התנגד בחריפות לתפיסה הדתית/חרדית-לאומית, שקידשה בין היתר ערכים כגון אדמה ולאום. מבחינה פוליטית זוהה ליבוביץ עם השמאל, וכמו כן תמך בהפרדת הדת מהמדינה. ליבוביץ נודע בסגנון החריף, ובכלל זה בהתבטאויות רדיקליות ופרובוקטיביות, כגון טענתו שבמדינת ישראל ישנם חוגים בעלי מנטליות "יהודונאצית". עמדותיו עוררו עניין בקרב חוגים רחבים, גם בקרב מי שהתנגדו להן. ליבוביץ נולד בריגה שבאימפריה הרוסית (כיום בירת לטביה), לסוחר העצים מרדכי קלמן ולפריידה (לבית נימצוביץ) ליבוביץ. הוריו היו אמידים והמשפחה הייתה דתית וציונית. אחותו הצעירה ממנו בשנתיים, נחמה ליבוביץ, הייתה לימים לפרשנית מקרא נודעת. בילדותם, למדו ישעיהו ונחמה אצל מורים פרטיים ולא ביקרו בבית-ספר יסודי. כילד שיחק ליבוביץ שחמט עם בן-דודו, אהרון נימצוביץ', שהיה לימים רב אמן ואחד משחקני השחמט הטובים בעולם. אולם הוריו, שחששו שיתפקר, מנעו ממנו להתפתח בכיוון זה. בשנת 1919 נמלטה משפחתו מריגה לברלין בעקבות מלחמת האזרחים ברוסיה. בגרמניה היה ליבוביץ פעיל בתנועת "צעירי המזרחי". בגיל 16 עמד בבחינות הבגרות מבלי שביקר בבית ספר, ובגיל 18 החל ללמוד כימיה ופילוסופיה באוניברסיטת פרידריך וילהלם, ובין מוריו היו חתני פרס נובל אוטו מאיירהוף, אוטו היינריך ורבורג ופריץ הבר. בשנת 1923, לאחר שנבחן בהצלחה אצל הבר, הציע לו זה לעבוד עמו, אך הדבר לא יצא אל הפועל, כיוון שליבוביץ נמנע מעבודה בשבת. בשנת 1924 ליבוביץ קיבל תואר דוקטור בכימיה. בשנה זו יצא לאור ספר שכתב יחד עם מנחהו, הנס פְּרִינְגְסְהיים (גר'), שעסק בכימיה של הסוכרים, והיה מראשוני ספרי הלימוד בתחום זה. ב-1927 הצטרף למכון קייזר וילהלם בברלין, ועסק בחקר הסוכרים. ב-1928 עבר לאוניברסיטת קלן, שם מונה לעוזרו של ברונו קיש (גר') ועסק בחקר פעולת הלב והמוח. בקלן הכיר את רעייתו גרֶטה וינטר. הוא המשיך ללמוד ביוכימיה ורפואה, אך לא התכוון לעסוק בטיפול רפואי. לאחר שהגסטאפו חיפש אחר ליבוביץ בבית הוריה של גרטה בבון, עברו בני הזוג ליבוביץ לבזל שבשווייץ, וליבוביץ סיים את הדוקטורט ברפואה באוניברסיטת בזל בשנת 1934. בשנת 1935 עלה ליבוביץ לארץ ישראל. שנה מאוחר יותר, ב־1936, החל ללמד ולחקור באוניברסיטה העברית, ובמקביל לימד בבית הספר התיכון "בית הכרם" (לימים התיכון ליד האוניברסיטה). ב־1955 הועלה לדרגת פרופסור חבר לכימיה אורגנית. בשנת 1961 התמנה לפרופסור מן המניין לכימיה אורגנית וביולוגית ונוירופיזיולוגיה. מחקריו בכימיה עסקו בסוכרים ואנזימים, ומחקריו בפיזיולוגיה עסקו במערכת העצבים של הלב. בשנת 1970 פרש לגמלאות, אך המשיך ללמד היסטוריה של המדע, פילוסופיה של המדע ולימודים כלליים. במלחמת העצמאות היה מפקד מחלקה בפלוגה הדתית ב"הגנה" בירושלים. היה, יחד עם אהרן זאב אשכולי, מראשוני יחידת הקשר להורים שכולים. בראשית ימי המדינה עסק בפעילות פוליטית, במסגרת סיעת "העובד הדתי" בהסתדרות. בבחירות לאספה המכוננת שנערכו בראשית 1949 התמודד ליבוביץ' בראשות "הרשימה המאוחדת של פועלים דתיים". הרשימה קיבלה 1,280 קולות בלבד ולא זכתה בנציגות באספה. בראשית שנות ה-50 היה פעיל בשורת המתנדבים, במסגרתו פרסם האשמות בשחיתות כלפי פוליטיקאים. בשנת 1957, לאחר שהצעה שלו ושל יצחק שלו להקים מפלגה של שורת המתנדבים נדחתה, התרחק מפעילות בשורת המתנדבים. ליבוביץ היה מהבולטים שבהוגי הדעות היהודים במאה ה-20. הוא עסק בשאלות פילוסופיות כלליות, כמו גם בשאלות יהודיות-הלכתיות ובנושאים פוליטיים. הוא שימש עורך מחלקת מדעי הטבע של הכרכים א'-כ' והעורך הראשי של הכרכים י'-י"ג, ט"ז-כ' ומילואים א' באנציקלופדיה העברית, וכתב ערכים רבים באנציקלופדיה. ב-1971 פוטר מעריכת האנציקלופדיה על ידי המוציאים לאור, שרצו לזרז את קצב הוצאת הכרכים, בניגוד לעמדתו שהדבר יפגע באיכות הערכים. הוא פרסם ספרים ומאמרים בנושאי מדע ופילוסופיה של המדע. הוא עסק רבות בבעיית גוף-נפש, בייחודם של החיים ובפילוסופיה של המוסר. כמו כן פרסם ספרי הגות והרבה לעסוק בהגותו של הרמב"ם. הוא פרסם מאמרים רבים שבהם עסק בשאלת משמעותה הדתית של מדינת ישראל ליהודי שומר-מצוות בדורנו. ליבוביץ שלט בשבע שפות – עברית, יידיש, רוסית, גרמנית, אנגלית, צרפתית ולטינית. בכל הנושאים האלה הרבה ליבוביץ לצאת מתחומי האקדמיה ולפנות לציבור הרחב, והיה, בין השאר, מרצה פופולרי בסדרת "אוניברסיטה משודרת" של גלי צה"ל. למעשה, חלק ניכר ממפעלו היה פופולריזציה של תחומים בפילוסופיה יהודית, בפילוסופיה מערבית, ובפילוסופיה של המדע, שלא היו די נגישים בזמנו לציבור דובר העברית. פנייתו אל הציבור הרחב ניכרת גם בכך שהִרבה לענות למכתבים שנשלחו אליו. במכתבים, שחלקם קובצו לספר לאחר מותו ("רציתי לשאול אותך, פרופ' ליבוביץ..."), עולות בקשות להבהרות בנושאים שעסק בהם במאמריו, אבל גם בקשות לייעוץ אישי. לרוב המכתבים ענה ליבוביץ בפירוט, ובהם הוא התנסח בסגנון עדין בהרבה מזה שניכר במאמריו ובהרצאותיו. ביתו הצנוע ברחוב אוסישקין בשכונת רחביה בירושלים שימש מוקד עלייה לרגל לצעירים, שראו בליבוביץ מורה וסמכות פילוסופית-מדעית. ליבוביץ נפטר בירושלים בגיל 91 ונטמן בהר המנוחות. אחותו הייתה פרופ' נחמה ליבוביץ, מומחית לפרשנות המקרא. יהושע ליבוביץ, שלמה לבב ורנה לייבוביץ היו בני דודיו. אשתו הייתה ד"ר גרטה ליבוביץ, מתמטיקאית. לזוג ליבוביץ נולדו שישה ילדים, שניים מהם נפטרו בחייו. פרופ' אורי ליבוביץ, רופא, נוירולוג, מת ממחלת הסרטן בגיל 38. בנו של אורי הוא הפסיכיאטר פרופ' יורם יובל. פרופ' אלחנן ליבוביץ, מתמטיקאי-פיזיקאי ומרצה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, מת מתופעות לוואי של הרדמה בניתוח בגיל 47. בנו הוא עורך הדין שמאי ליבוביץ. ד"ר יוסי יובל, כימאי. פרופ' אליה ליבוביץ, אסטרופיזיקאי. ד"ר מירה עופרן, פיזיקאית המתמחה בהוראת מדעים. לאחר מותו של פרופ' ליבוביץ ערכה חלק מכתביו. עו"ד יסכה ליבוביץ, פרקליטת מחוז דרום לשעבר. בשנת 1993 החליטה ועדת פרס ישראל פה אחד, באישורה של שרת החינוך, שולמית אלוני, להעניק לליבוביץ את הפרס על "מפעל חיים – תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה". באספה מטעם "המועצה לשלום ישראלי-פלסטיני" שהתקיימה באולם "צוותא" בתל אביב השמיע ליבוביץ התנגדות חריפה לגירוש פעילי חמאס והג'יהאד האסלאמי ללבנון שעליו הורה ראש הממשלה יצחק רבין כחודש לפני כן. בנוסף, ליבוביץ' גינה באותה אספה את פעולת יחידות המסתערבים של צה"ל, והצהיר כי "המסתערבים הם החמאס שלנו". התבטאותו זו של ליבוביץ פורסמה בהרחבה בראש מהדורות החדשות באותו ערב. הדבר הוביל לסערה ציבורית ולדרישות לשלול ממנו את הפרס, תוך אזכור התייחסותו של ליבוביץ למדיניות ממשלת ישראל, בייחוד כפי שבאה לידי ביטוי לטענתם בכינוי "יהודונאצים", עניין שהוכחש על ידי ליבוביץ מכל וכל (ראו להלן), וקריאתו הגלויה לסרבנות. משה דרזי, אביו השכול של המסתערב דורון דניאל דרזי, הגיש תביעה לבית המשפט בגין הוצאת דיבה. רבין הודיע שאם ההחלטה על הענקת הפרס "לאיש הזה" לא תבוטל, הוא לא יבוא לטקס הממלכתי. מאוחר יותר התארח ליבוביץ' בתוכנית פופוליטיקה ואמר כי מלכתחילה הוא העדיף שלא יוצע לו פרס ישראל, אך לא סירב לקבלו מכיוון שיש בכך ביטוי יהירות. עוד אמר שאינו חוזר בו מהביטוי כי קיימים בישראל חוגים בעלי מנטליות "יהודונאצית" ובד בבד תקף בחריפות את אלה שייחסו לו ביטוי זה ביחס למדינת ישראל או לחברה כולה. לאחר מספר ימים הודיע ליבוביץ על החלטתו לוותר על הפרס. ליבוביץ לא העמיד משנה פילוסופית סדורה וכוללת. יתרה מזו, הוא סבר שאין בנמצא השקפת עולם שלמה ואחידה וטען שהשקפה כוללת על המציאות יכולה להיות אך ורק לאלוהים. לאדם, הוא טען, יכולה להיות רק השקפה על דברים מסוימים בעולם. כשנשאל על סתירות פנימיות בהגותו אמר שאמנם יש בכתביו אמרות ורעיונות שאינם מתיישבים אלה עם אלה, אבל כך גם במדע: בתורת הקוונטים, בקיברנטיקה ועוד. בכתביו הוא מתייחס רבות לרמב"ם ולקאנט. בקרב הוגי המאה העשרים הוא מצא עניין בהגותם של קרל פופר ולודוויג ויטגנשטיין. הגותו של ליבוביץ מאופיינת במציאתן ובניסוחן החד של בעיות ושאלות פילוסופיות, ומציאת ניגודיות בלתי ניתנת ליישוב בין תחומים שאחרים רואים מעבר רציף ביניהם. מציאת הניגודים נעשתה באמצעות חקירת מושגים והגדרתם המדויקת, לעיתים אף בצורה שונה מן ההגדרה המקובלת. באשר לבעיית גוף-נפש, אותה כינה ליבוביץ "הבעיה הפסיכופיזית" (מלשון פסיכופיזיקה), הוא נקט בגישה שלפיה הבעיה בלתי ניתנת לפתרון מטבעה. הוא אחז בעמדה שלפיה אין לערבב את הדיון על הרקע הפיזי להתנהגות בדיון על הנפש עצמה. זאת בניגוד לגישות בפילוסופיה של הנפש אשר מנסות ליישב את הדיכוטומיה. לדעתו, לא ניתן להבין קשר בין תהליכים פיזיים שהם אובייקטיביים ושייכים ל"רשות הרבים של ההכרה" לבין תהליכים נפשיים שהם סובייקטיביים ושייכים ל"רשות היחיד של ההכרה", לא ניתן להבין רציונלית את עצם קיומו של הקשר שבו אירוע נפשי מחולל אירוע פיזי ולהפך, ולא ניתן להבין הצמדה סינכרונית מתמדת בין אירועים נפשיים לאירועים פיזיים ללא הבנת הסיבה הראשונה שחוללה הצמדה זו. מכאן שכל חשיבה על קשר שכזה מובילה לאנטינומיות ולפרלוגיזמים (הפרה בלתי מודעת של כללי ההיגיון). לדעתו אי ההבנה של הקשר הפסיכופיזי היא מהותית לשכל וההכרה האנושיים, וכל תוספת ידע על העולם הפסיכי או תוספת ידע מדעי נוירופיזיולוגי לא יכולים לקרב אותנו להבנת קשר זה. המסגרת הפילוסופית אשר שימשה לליבוביץ נקודת מוצא מושגית ותשתית אובייקטיבית, שבתוכה שיכן את עמדותיו הערכיות הסובייקטיביות, היא הבחנתו בין ערך לבין צורך: לשיטתו, ערך מוגדר כמטרה סובייקטיבית, שאת הגשמתה אדם רוצה ובוחר להשיג בכל מחיר ותמורת כל קורבן שיידרש, בעוד שצורך הוא כל מה שמתחייב מן המציאות הטבעית. לדעת ליבוביץ, אין שום קנה מידה אובייקטיבי המאפשר להכריע איזה ערך "נכון" או "טוב" יותר, ולכן שום בחירה או דחייה של ערך כלשהו אינה ניתנת לנימוק רציונלי. עם זאת, מרגע שאדם בוחר בערך כלשהו, נכפות עליו כל ההשלכות הנגזרות מבחירתו הערכית, כולל האמצעים המאפשרים את השגת הערך. להבחנה זו של ליבוביץ בין ערך לצורך הייתה השפעה מכרעת על הדרך שבה הוא ניתח את המציאות הפוליטית. ליבוביץ הדגים את השקפתו זו ביחס למהותם של הערכים הרווחים בחברה האנושית: פאשיזם: תפיסה המעמידה במרכז את המדינה, אשר למענה ולמען קיום החלטותיה נדרש בעל-הערך להקדיש את חייו, כולל הנכונוּת להקריב את חייו. את הניגוד הקוטבי לערך זה ראה ליבוביץ באנרכיזם. ליבוביץ דחה את האידאולוגיה הפאשיסטית והוא תמך בסירוב להוראות מסוימות של המדינה, אבל הצהיר כי הוא איננו אנרכיסט והבהיר שהוא רואה את המדינה כצורך, כלומר כהכרח עבור קיומו של הפרט (כמאמר חז"ל: "הוי מתפלל בשלומה של מלכות שאלמלא מוראה איש את רעהו חיים בלעו"), ועצמאותו של העם. אתנוצנטריזם/לאומנות: ערך המעמיד במרכז את העם, אשר למענו נדרש בעל-הערך להקדיש את חייו, כולל הנכונות להקריב את חייו. את הניגוד הקוטבי לערך זה ראה ליבוביץ בקוסמופוליטיות. אך אף על פי שליבוביץ סלד מהלאומנות, ולעיתים אף הפגין עמדות שיכולות להיחשב קוסמופוליטיות – למשל בקריאתו לבטל כל אפליה מעמדית בין יהודים לפלסטינים – הוא הצהיר שאינו קוסמופוליט, והכריז על עצמו כיהודי וכציוני (בהגדירו את הציונות כרצונו של חלק מהעם היהודי לקיים שלטון מדיני עצמאי). מיליטריזם: ערך המעמיד במרכז את הצבא, ודורש מבעל-הערך למלא מתוך ציות עיוור כל פקודה שהוא מקבל ממפקדו, כולל הנכונות להקרבת חייו לשם מילוי הפקודה. את הניגוד הקוטבי לערך זה ראה ליבוביץ בפציפיזם. על אף שליבוביץ שנא את המיליטריזם, ואף הפגין עמדות שיכולות להיחשב פציפיסטיות – למשל בפעילותו במסגרת הוועד לפירוז גרעיני של המזרח התיכון, ובקריאתו לסרב לשרת במסגרת מלחמת לבנון הראשונה – הוא הצהיר כי הוא איננו פציפיסט, ושהוא מאמין בצורך במלחמות (ואף במלחמות אזרחים, שלדעתו אינן בהכרח גרועות יותר מסתם מלחמות). הומניזם/מוסר: ערך המעמיד במרכז את האדם, ודורש מבעל-הערך לבכר על פני כל שיקול אחר את טובתם ורווחתם של בני האדם באשר הם. אף שליבוביץ הדגיש כי הוא איננו הומניסט, ניכר שהוא רחש כבוד לערך זה. תיאוצנטריות/דת: ערך המעמיד במרכז את עבודת האל, ודורש מבעל-הערך למלא את כל מצוות הדת ולהקדיש לקיומן את חייו, ואף למסור את נפשו כאשר הדת תובעת זאת ("ייהרג ואל יעבור"). בערך זה בחר ליבוביץ עצמו. בהתאם לדרך שלפיה הוא הגדיר (כדלעיל) את המונח "ערך", נהג ליבוביץ לעמוד על הסתירה הקיימת לדעתו בין הערכים השונים: ליבוביץ טען שהומניסט אמיתי, הרי הוא בהכרח גם: קוסמופוליט, אנרכיסט, פציפיסט ואתאיסט. ליבוביץ התנגד בתוקף לקשירה בין ערך הדת, לבין ערכי לאום ומדינה, והתבטא בחריפות על הרצי"ה קוק: "הרב קוק הבן... אשר באמת מעלה את העוצמה המדינית והצבא הישראלי לדרגה של קדושה... האדם הזה הוא עובד אלילים ממש, עובד אלילים פשיסטי". ליבוביץ התנגד בתוקף לקשירה בין ערך הדת לערך המוסר, וטען שקיים הבדל מהותי בין שני הערכים. כראיה לסתירה הקיימת, לדעתו, הביא ליבוביץ את הפסוק "ולא תתורו אחרי לבבכם", אשר פירושו, לפי ליבוביץ, הוא שעל האדם הדתי לקיים את המצוות, גם אם הן נוגדות את מצפונו. כדוגמה להבדל שבין שני הערכים, טען ליבוביץ כי קיים הבדל עמוק בין הצו המוסרי "ואהבת לרעך כמוך", לבין הצו הדתי "וְאָהַבְתָּ לְרֵעֲךָ כָּמוֹךָ אֲנִי ה'". ליבוביץ טען כי המילים "אני ה'" עומדות על המטרה העליונה שלשמה נדרש האדם הדתי לקיים את מצוות אהבת הזולת, ובכך הן משקפות את ההבדל הגדול בין הגישה הדתית לגישה המוסרית-הומאנית: בעוד שהתכלית שאליה מתכוון האדם הדתי היא עבודת ה', הרי שהתכלית של האדם המוסרי היא "עבודת האדם". בדומה להבחנה של ליבוביץ (כדלעיל) בין ערך לצורך, ליבוביץ ערך דיכוטומיה בין ערך לעובדה. על פי הבחנה זו, שראשיתה בהגותו של דייוויד יום, הכרת העובדות (שהכרתן וההודאה בהן כפויה על תודעתו של כל אדם המבין אותן, ואין זה בגדר החלטה, הכרעה או ברירה), לא יכולה לחייב את האדם לשום פעולה. הכרת מה שקיים (is) אינה מעידה ולא כלום על מה שצריך (ought). המחשבה כי בין שני התחומים קיימת הַקְבּלָה (קורלציה) מכונה הכשל הנטורליסטי. בדרך זו מנתק ליבוביץ את הקשר בין המדע המודרני לבין ערכיו של האדם. ליבוביץ גרס כי המושג רציונליות חל אך ורק בתחום עיסוקו של המפעל המדעי, והוא הבסיס למתודה המדעית. לדעתו, למושג "רציונליות" אין תוקף בתחומים אחרים בחיי האדם, ובפרט בכל הנוגע לרצון האדם ולאמונה שהוא בוחר לחיות לאוֹרה. הניסיון להחיל את המושג "רציונליות" בכל הנוגע לערכיו של האדם (כגון הומניות, עבודת השם, הגנה על המולדת, מוות למען אידיאל) לוקה בכשל המכונה בפי הלוגיקנים "טעות בקטגוריה" (category mistake). עוד טען ליבוביץ כי אין שום קשר בין ידיעותיו של אדם (הכרת ה-is), שמהן נובעות מסקנות על הקיים, לבין רצונו (קביעת ה-ought) שהוא מקור להכרעות על מה שלדעתו ראוי שיהיה. לרצון האדם אין סיבה הנובעת מהמציאות, אלא הוא מהותו ואישיותו. בפרט, שום ידיעה שרוכש האדם על העולם אינה משפיעה על רצונו. האדם יכול לשנות את רצונו מעצמו אך ללא סיבה חיצונית, ולא מפאת תוספת ידע. משנתו הדתית של ליבוביץ היא יוצאת-דופן בהגדרתו את המושג אמונה. בניגוד לתפיסת האמונה המקובלת, המדגישה את חשיבות קבלתן של הנחות מטאפיזיות על המציאות (כגון בריאת העולם ומתן תורה) ורואה בקיום המצוות נגזרת של הנחות אלו, טען ליבוביץ שהאמונה ביהדות אינה אלא עבודת ה'. לשיטתו, כל מה שאיננו קשור לעבודת ה' אין לו משמעות דתית. האמונה היא הכרת האדם בחובתו לעבוד את ה' ויישומה של הכרה זו בקיום תורה ומצוות (והכפירה היא הסירוב לעבוד את ה'). כל הכרה אחרת, גם אם היא חשובה, אינה אלא ידע שאין בו תוכן דתי. לכן לשיטתו האמונות הדתיות המקובלות, החל בבריאת העולם ועד לתחזיות אחרית הימים, גם אם יש להן חשיבות אנושית רבה, הן נטולות חשיבות דתית. אף על פי שבהגותו הדתית ליבוביץ לא התייחס במפורש לקאנט, רבים עמדו על השפעתו על ליבוביץ גם בפילוסופיה הדתית שלו. דת המצוות האוטונומית של ליבוביץ דומה במידה רבה למוסר האוטונומי של קאנט, בעיקרון ובפרטים רבים. אך זהו דמיון צורני ולא תוכני – ליבוביץ ראה בתורת המוסר של קאנט תורה אתאיסטית, המעוגנת בראיית האדם כערך עליון. ליבוביץ העריץ את הרמב"ם, הרבה לצטט אותו והתיימר לשאוב את הגותו הדתית מכתביו. עם זאת, קיימות בהגותו סתירות רבות לדברי הרמב"ם. ליבוביץ ראה בקיום המעשי של המצוות את מהותה של הדת היהודית, ואף של האמונה היהודית. לטענתו האמונה מתגלמת במערכת המצוות, ומחוץ לה אין היא קיימת. ליבוביץ טען שהדבר היחיד המשותף לכל היהודים המאמינים בכל הדורות הוא מחויבותם להלכה, שהרי באמונות ודעות היו בתוך עולמה של היהדות הבדלים עצומים, ולמרות זאת כולם נחשבים לחלק מהיהדות ההיסטורית; ולעומת זאת, היהדות הוציאה מקרבה את הנצרות, הקראות, השבתאות ואף את הציונות החילונית כיוון שלא היו נאמנים להלכה. מכאן, הוא טען, שהדבר היחיד המאפיין את היהדות הוא הכרת החובה לעבוד את ה' על פי ההלכה.[דרוש מקור] ליבוביץ טען שהיהדות נועדה להכתיב ליהודי כיצד לעבוד את ה', ולא לספק את צרכיו ורצונותיו – כולל הרצון לדעת (שנחשב לרצון נעלה וראוי, על פי תפיסות פילוסופיות רבות). לשיטתו, הדת היהודית רק דורשת מהאדם, ואינה נותנת לו מאומה בתמורה: לא שכר על נאמנותו, לא צדק וגם לא תשובות לשאלותיו.[דרוש מקור] ליבוביץ זיהה את עצמו כיהודי אורתודוקסי[דרוש מקור], אם כי לדעת מיעוט, השקפותיו בנושא אמונה היו רחוקות מהאורתודוקסיה. בניגוד לתפישה המסורתית, הוא לא האמין שהתורה שבעל-פה נתקבלה במעמד הר סיני והועברה במסורת מדור לדור. ליבוביץ כתב: "ניתן להגדיר את היחס שבין המקרא ובין ההלכה כמשוב: ההלכה של תורה שבע"פ שהיא יצירה אנושית – שואבת את סמכותה מדברי אלהים חיים שבמקרא, אולם היא הקובעת מהו תכנה, מהו מובנה ומהי משמעותה של תושב"כ." לכן לשיטתו אין משמעות אמונית לדרך התהוותם של ספרי המקרא או לסתירות בין התורה שבעל-פה לתורה שבכתב[דרוש מקור] ליבוביץ טען שההלכה, שהיא דרך עבודת ה' שמתגבשת על ידי רוב עובדי ה' לדורותיהם, היא זו שמחייבת את היהודי. ובסמכותה של הלכה זו לחדש חידושים ואף לעקור את הכתוב במקרא. ליבוביץ הדגיש את ההבחנה בין עבודת ה' לשמה לבין עבודת ה' שלא לשמה. לדעתו, אף על פי שגם העובד שלא לשמה הוא יהודי כשר, שהרי ההלכה מתירה עבודת ה' שלא לשמה (לשמור מצוות מתוך תקווה לשכר ולהימנע מעברות משום פחד מעונש), השלמות הדתית היא קיום המצוות לשמן, ולא לשם שום תכלית אחרת: לא למען גמול בעולם הזה או בעולם הבא, לא לשם תועלת גופנית או שיפור המידות, לא לשם סיפוק רוחני ("חוויה דתית") או צורך נפשי ואף לא לצרכים חברתיים ומדיניים, מכיוון שבכל אלו האדם למעשה עובד את עצמו. לכן בשיטתו אין מקום לטעמי המצוות. ליבוביץ טען שסמלה העליון של האמונה ביהדות היא עקדת יצחק. בעקדה מתגלה אברהם אבינו כמי שמוכן להקריב את בנו יחידו, ובכך גם לוותר על כל ההבטחות שניתנו לו על ריבוי זרעו וירושת הארץ, מפני יראת ה' ואהבת ה'. לדעת ליבוביץ, זהו האידיאל שהאדם המאמין אמור לשאוף אליו, וזהו הניצחון של האדם על טבעו. לפי אמונתו של ליבוביץ, האל הוא טרנסצנדנטי. הוא טען שלאדם לא יכולה להיות שום ידיעה על האל או קשר איתו[דרוש מקור]. כמו כן, הוא טען שאין התערבות אלוהית בטבע או בהיסטוריה. לדעתו, ההשגחה האלוהית היא ראיית המאמין את המציאות כולה ("עולם כמנהגו נוהג") כרצונו של ה'[דרוש מקור]. לדעתו, הדבר היחיד שהפסוק הראשון בתורה: "בְּרֵאשִׁית בָּרָא אֱלֹהִים אֵת הַשָּׁמַיִם וְאֵת הָאָרֶץ" בא ללמד, הוא ש"העולם איננו אלוהים, ואלוהים איננו בעולם" כלומר, שלילת הפוליתאיזם, הפנאנתאיזם, הפנתאיזם והאתאיזם. ליבוביץ טען שהדת אינה עוסקת באלוהים, אלא בעבודת אלוהים. לכן לשיטתו כל הוויכוחים על קיומו או אי קיומו של אלוהים כלל לא רלוונטיים מבחינת הדת. לדברי יוסף אגסי, ליבוביץ עצמו סירב לענות על השאלה האם יש אלוהים. כמו כן, ליבוביץ טען שבעולם אין ערך מצד עצמו, והאדם בכלל זה, כדברי קהלת: "וּמוֹתַר הָאָדָם מִן-הַבְּהֵמָה אָיִן, כִּי הַכֹּל הָבֶל". אלא שלדעתו, במעמדו של האדם לפני אלוהים בכך שהוא מקיים את המצוות יש חריגה מן ההבל[דרוש מקור]. לגבי הנבואה טען ליבוביץ שאילו היו הנבואות קובעות מה יקרה בעתיד באופן עובדתי – הן היו חסרות ערך דתי, כשם שכל ההיסטוריה חסרת ערך. לדעתו, הנבואות אינן הבטחות אלא דרישות המוצגות לאדם לגבי העתיד, אף על פי שהן אמורות בסגנון של תיאור מה שעתיד לקרות. בעקבות המאמר בתוספות: "אין הנביא מתנבא אלא מה שראוי להיות אם לא היה חוטא", אמר ליבוביץ : "שום דבר איננו מובטח, והנביא אומר מה שראוי להיות". לכן לשיטתו גם אם נבואות מסוימות בתנ"ך לא התקיימו, אין זה אומר שנביאי התנ"ך אינם נביאי אמת. לדעת ליבוביץ, בתפילות החובה הקבועות, יש לכוון לקיים מצוות תפילה בלבד, מתוך תודעת החובה, לא לבקש שיתגשם רצונו של האדם, כגון שירד גשם או שפלוני יתרפא, שהרי זו עבודה שלא לשמה. ליבוביץ זלזל באנשים המתפללים על בקשותיהם האישיות, ועושים את אלוהים "ממונה על החברה האנושית, הממלא בשבילה תפקידים של שר-הבריאות העילאי, שר-המשפטים העילאי, שר-המשטרה העילאי, שר-הסעד העילאי ושר-הכלכלה העילאי". בתשובה לחיים כהן שאמר שבעקבות השואה איבד את האמונה באלוהים, ענה ליבוביץ שגם קודם לכן כהן לא האמין באלוהים, אלא בעזרת אלוהים. הבחנתו של ליבוביץ בין ערכים לעובדות (כדלעיל), והגדרת הדת כערך, הופכת כל סתירה בין תורה ומדע לסתירה מדומה. לדוגמה, ליבוביץ התייחס אל תולדות התפתחות המינים על כדור הארץ, כפי שהיא מתגלה על ידי המדע המודרני, כאל עובדה ("אינני חושב, אני יודע שהייתה אבולוציה. כמו שאני יודע – לא מאמין – שקיימת יבשת אוסטרליה, אף שלא ראיתיה מעודי"). בתפקידו כעורך האנציקלופדיה העברית כתב את הערך "דרוויניזם", ועל תורת האבולוציה של זמנו בערך "התפתחות", וכן כתב הקדמה להוצאה בעברית של "מוצא המינים". לדעת ליבוביץ, הידיעה אינה זו שמביאה את האדם לקיים מצוות, שהרי אדם יכול לבחור להיות "יודע את רבונו ומתכוין למרוד בו", כשם שאין לימודי המדעים משפיעים על רצון האדם או מונעים ממנו לקבל עליו עול תורה ומצוות (או כל ערך אחר). עוד אמר כי הוא אינו יודע מה היה בהר סיני, ולא מפני שהאל התגלה בסיני הוא מקבל עליו את המצוות, אלא מפני שהוא מקבל עליו את המצוות הוא מאמין שהאל התגלה בסיני. לדעת ליבוביץ, מטרת התורה אינה סיפוק מידע לאדם, אלא הצגת דרישה ערכית בפניו. התורה היא הדרישה המוצגת לאדם לעבוד את ה', ודרישה זאת מנוסחת בצורות שונות: קודם כל במערכת המצוות, אבל גם בחלקיה הסיפוריים, השירים וההיסטוריים של התורה. האירוע ההיסטורי כשלעצמו אינו רלוונטי מבחינה דתית, כמו כל ההיסטוריה האנושית. השכינה לא "ירדה על הר סיני" כדי ללמד את בני האדם פיזיקה, כימיה, ביולוגיה ואסטרונומיה. זהו תפקידם של בני האדם עצמם לעסוק בתחומים המדעיים, ללא קשר לתורה. לפיכך, לא תיתכן סתירה בין המדע לבין הדת משום שתוכניהם שונים בתכלית: המדע, הן מדעי הטבע והן מדעי החברה, תכליתם ללמדנו עובדות על העולם. ואילו הדת, שהיא ערך, עניינה במעמדו של האדם לפני האל. יחסו של ליבוביץ לתורת הסוד היה שלילי ביותר. את ספר הזוהר הוא הגדיר "ספר אלילי מוחלט". דעתו של ליבוביץ על הקבלה הוצגה במכתב ששלח לגרשם שלום בשנת 1941: לשאלתך שהעמדת בראש הרצאותיך: מה גרם לקבלה להשתלט על מוחותיהם ונפשותיהם של המוני ישראל במשך תקופה ממושכה ולהפך לגורם היסטורי חי, בו בזמן שהפילוסופיה הרציונליסטית נשארה דבר שבעיון לציבור מצומצם בלבד ועקבותיה כמעט לא נודעו כעבור דורות מועטים. תשובתך היתה שהקבלה קרובה יותר ליהדות הקלסית והפיחה חיים חדשים באינסטיטוציות הדתיות - המצוות המעשיות והתפילה, בו בזמן שהפילוסופיה היתה מחוסרת יחס חי ופרודוקטיבי לאינסטיטוציות הנ"ל. נדמה לי שאתה בעצמך בהמשך דבריך ובפרטי תשובתך סתרת את התיזה הזאת. אני שואלך: לאיזו יהדות קלסית אתה מתכוון? האם לאותה היהדות הספציפית והמהווה חטיבה בפני עצמה בעולם הדתות שהתגבשה במפעלה הספרותי - התלמוד ואבזרייהו – ובאינסטיטוציות הקבועות של ההלכה והתפלה, או ליהדות האנונימית העממית של אותה התקופה הקלסית, יהדות של דתיות אינדיבידואלית הנובעת מרחשי לב ומתסביכי נפש דתיים המקננים כמובן בלבו של היהודי הדתי כשם שהם מקננים בכל אדם דתי העובד עבודה זרה? נדמה לי שכל עצמה של היהדות הקלסית אינה אלא האבקות איתנים בין שתי דתיות (Religiositäten) הללו, ומפעלה הכביר והיחיד במינו של היהדות התלמודית-הרבנית (שבו היא ממשיכה את קו התורה והנביאים) הוא דיכוי יסודות המיתוס וריסון הדתיות האינדיבידואלית החופשית הפרועה שאינה אלא ביטוי ליצרים ותאוות ("יודעים היו ישראל בעבודה זרה שאין בה ממש אלא שביקשו להתיר להם עריות בפרהסיה", סנהדרין) והטייתה למסלול של כיבוש היצר ושל הטלת חובות ופיתוח הרגשת החובה ("גדול מצווה ועושה משאינו מצווה ועושה !") במובן זה דווקא הפילוסופיה הרציונליסטית, על אף כליה השאולים מהנכר, היא היא הממשיכה את הקו של היהדות המקורית, ז.א. של הצד המיוחד והספציפי שביהדות, בעוד שהקבלה, על אף המקוריות המדומה של סמליה וכוונותיה, אינה אלא התפרצות של אותה הדתיות האנושית-כללית, ז.א. אלילית, אשר היהדות הקלסית השתדלה לדכאה, עם כל ה-psychopathia sexualis הכרוכה בה (עיין ספר החסידים). — ישעיהו ליבוביץ, "מכתב לפרופ' גרשום שלום", יולי 1941, בספר רציתי לשאול אותך פרופ' ליבוביץ, עמ' 255 בסוף המכתב הוא מסכם את דבריו כך: סוף דבר: לעומת התיזה שלך אני מעיז להעמיד את התיזה הזאת: הקבלה ניצחה בעם ישראל, מפני שהיא היתה קרובה יותר לאותם האינסטינקטים האליליים אשר היהדות הקלסית נלחמה נגדם ולא הצליחה לעקרם. הפילוסופיה של הרמב"ם לא ניצחה, מפני שהיא ממשיכה את קו אותה היהדות הקלסית שתמיד היתה ותמיד נשארה נחלתם של בני עלייה מועטים. ולא לחינם אומר הרמב"ם עצמו כשהוא מתאר את אהבת ה' הצרופה "שלא כל חכם ולא כל חסיד זוכה לה ואין היא אלא מדרגתו של אברהם אבינו", ואלה הם ממש גם דברי שפינוזה "כל דבר נעלה הוא קשה כשם שאינו שכיח" (סיום האתיקה). כאמור, לשיטתו של ליבוביץ, מהותה של הדת היא קבלת עול מצוות ולא מתן סיפוק לאדם. לכן, יחסו אל היהדות הרפורמית לא היה כאל תנועה דתית אלא כאל תנועה חילונית-הומניסטית. הוא הסביר זאת בכך שאת השינויים בצורת עבודת ה' הרפורמים חוללו על מנת לספק צרכים אנושיים, בין צרכים גשמיים ובין צרכים רגשיים ומוסריים, וכדי להתאים את ההלכה להשקפותיהם האישיות ולרוח הזמן. הוא חזה שכמו כל הזרמים האנטינומיסטיים ביהדות (כגון הנצרות והשבתאות) גם הרפורמים עתידים לפרוש ממנה. עם זאת, ליבוביץ גילה פתיחות יחסית כלפי הקונסרבטיבים ואמר עליהם: "במידה שהוא מבסס את הדבר הזה על הכרתו בהלכה, אז הדבר הזה הוא לגיטימי. ולדעתי השאלה, באיזו מידה הוא מבסס את זה על הכרתו בהלכה. וזה מה שהרפורמים בפירוש אינם עושים. אלא הם עומדים מול ההלכה ובוחרים מקרבה את מה שמתאים להם ולא מתוך הכרה שמבחינת ההלכה יש לקבל את הדברים האלה, אלא מנימוקים אחרים. ואצל הקונסרבטיבים, אי אפשר למצוא להם מכנה משותף בעניין זה, בינם לבין עצמם. אם יש כאלה שמערערים על דברים שנקבעו בהלכה ומבססים את הערעור הזה על הבנתם בהלכה, אז זאת היא מחלוקת לגיטימית בעולמה של היהדות. ויש כאלה ביניהם. אבל יש אחרים שאמנם טוענים שהם רוצים בהמשכה של ההלכה, אבל הם כאילו לא נמצאים בהלכה אלא נמצאים מחוץ לה והם בוחנים את ההלכה כפי שהיא נראית להם מן החוץ. אולי זהו הניסוח: השאלה היא האם אני בוחן את ההלכה מתוך ההלכה עצמה, או שאני בוחן אותה מתוך איזשהו אספקט חיצוני". ברוח זו, ליבוביץ עצמו סבר כי יש לבצע רפורמות מסוימות בהלכה מצד כללי ההלכה עצמם. בצעירותו השתייך ליבוביץ לחוגי הציונות הדתית. טרם עלייתו לישראל היה פעיל בחוגי תנועת המזרחי. עם עלייתו לישראל, הטיף ליבוביץ להתחדשות של השיח ההלכתי ולעיצוב החיים הפוליטיים והחברתיים תוך פירושה של התורה בהתאם למציאות המודרנית. בשנות ה-40 טען כלפי הציונות הדתית שהיא מסתגרת. עם זאת, בשלב זה פעל ליבוביץ עדיין במסגרותיה של הציונות הדתית, והייתה לו השפעה בחוגים כמו הקיבוץ הדתי. בשלבים מאוחרים יותר ובפרט לאחר מלחמת ששת הימים, ליבוביץ היה ממתנגדיה החריפים ביותר של הציונות הדתית, והאשים אותה שביטלה את ההבדלה בין קודש לחול. בהגותו של ליבוביץ, בניגוד לזו של הראי"ה קוק – מאבות הציונות הדתית – המציאות כולה היא חול. רק אלוהים קדוש, והאדם יכול לשאוף לקדושה על ידי קיום מצוותיו. לשיטתו אין שום קדושה למדינה. ליבוביץ נהג לבסס את יחסו השלילי לקידוש כל מה שאינו אלוהים על דברי רבי מאיר שמחה הכהן בפירושו לתורה. בעיתון הארץ צוטט ליבוביץ ביחס למתנחלים: למרצחים מעבר לקו הירוק, שהתנחלו ביהודה ושומרון, יש נשק. לכן אני קורא לכם לאחוז בנשק. להחזיק בנשק נגדם - לפני שהם יכניסו אתכם ככלבים מצורעים למחנות ריכוז. כן, לאחוז בנשק. — ישעיהו לייבוביץ', עיתון "הארץ", 27.9.85 בפרט התנגד ליבוביץ למושגים "קדושת העם" ו"קדושת הארץ". לדעת ליבוביץ, רבי יהודה הלוי, רוב המקובלים, המהר"ל מפראג והרב קוק הם "תלמידיו של קורח", מפני שהאמינו בקדושתם הבלתי-תלויה של עם ישראל וארץ ישראל. בזאת, ומחמת ששלל חלק מי"ג העיקרים, עורר את חמתם של רוב החוגים הדתיים בישראל (ובפרט בקרב הציונות הדתית), אשר ראו בו אפיקורס[דרוש מקור]. כמו כן, בדומה לחרדים ובניגוד לדתיים לאומיים, טען ליבוביץ כי להקמת מדינת ישראל אין כל משמעות דתית, כיוון שמנהיגיה ואזרחיה הם "פורקי עול תורה ומצוות", אין קשר בין הבטחת הארץ לאברהם לבין הקמת המדינה, שכן לדידו של ליבוביץ קיום ההבטחה האלוהית מותנה בכך שעם ישראל יקיים את חלקו בברית – קיום המצוות. במיוחד התקומם ליבוביץ על שהקשר ההיסטורי של עם ישראל עם יהודה ושומרון שימש נימוק של הציונות הדתית ושל הימין הפוליטי החילוני, להצדקת השליטה בשטחים אלו וההתיישבות בהם. המשמעות המשיחית שמייחסים רבים מאנשי הציונות הדתית לשיבת עם ישראל לארץ ולהקמת המדינה ("אתחלתא דגאולה") נתפסה בעיניו כאמונה שקרית, והוא הרבה להשוות אותה לתנועה השבתאית, אשר אמונתם בשבתי צבי נתבדתה וסופם היה לעזוב את היהדות ולהתאסלם, כיוון שאמונתם התבססה על משיח שקר, ולא על מה שליבוביץ ראה כמהות הדת היהודית – קיום המצוות המעשי. בראיון איתו אף הקביל ביחס שבין הלאומיות הדתית לדת, ליחס שבין הנאציונל-סוציאליזם לסוציאליזם. ליבוביץ ראה בעצמאותו המדינית המתחדשת של העם היהודי בבחינת הזדמנות היסטורית לעמת את ערכי המורשת היהודית מול מבחן המציאות - "הציבור של יהודים שומרי תורה שהשתתפו במפעל הציוני חולל בהקמת המדינה את המהפכה הדתית הגדולה ביותר בתולדות ישראל". השקפה זו הוצגה בחיבורו "לאחר קיביה", שפורסם בעקבות פעולת קיביה (14 באוקטובר 1953), שבה נהרגו למעלה מ-60 מתושבי הכפר: מבחינה מוסרית ומצפונית התקיימנו במשך דורות בחממה מלאכותית, שבה יכולנו לגדל ולטפח ערכים ותכני-תודעה שלא הועמדו במבחן המציאות. מוחזקים היינו בעיני עצמנו, ובמידה מסוימת אף בעיני זולתנו, ככובשי אחד היצרים האיומים האורבים לנפש האדם וכסולדים מפני גילויי-זוועותיו השכיחים של חברה אנושית: יצר שפיכות-הדמים הבין-קיבוצית. בהחזיקנו טובה לעצמנו על כך, התעלמנו – או השתדלנו להתעלם – מן העובדה, שבסיטואציה ההיסטורית שלנו לא הייתה שפיכות-דמים זו מן האמצעים שבהם יכול היה קיבוצנו להשתמש לשם הגנה על קיומו ולשם סיפוקם של צרכיו ומאווייו. מבחינת התפקיד המוסרי, כמבחינת ההגשמה הדתית, היה במציאות הגלותית משום השתמטות מן המבחן המכריע. — ישעיהו ליבוביץ, לאחר קיביה, "בטרם", קפ"ט, ב'/קצ"א, 1953/4 ליבוביץ שב ומדגיש את היעדר הקדושה במדינה, שאינה אלא כלי חילוני להגשמת צרכיו השוטפים של העם. הוא טען כי הפעולה בקיביה מלמדת על בעיה דתית מובהקת; שורש הרע, לשיטתו, מונח בייחוס קדושה לענייני חולין, והוא ראה בו חילול השם. לצד עבודתו באוניברסיטה העברית ועיסוקו בכתיבה, ליבוביץ הביע בפומבי את דעותיו בעניינים שעמדו על סדר היום, ואף היה פעיל בעצמו במספר ארגונים פוליטיים. לליבוביץ היו דעות נחרצות בתחומים רבים של השיח הציבורי: פוליטיקה, מלחמה, שלום, אתיקה, דת, מדינה ועוד. בענייני פנים, ביקר ליבוביץ בחריפות את החברה הישראלית, על הפיכתה, לדעתו, לפשיסטית, לאומנית ומיליטריסטית. כמו כן הוא הרבה לבקר את שלטון מפא"י על שחיתותו. בענייני חוץ ליבוביץ מיקם את עצמו בקצה השמאלי של המפה הפוליטית בישראל, והזהיר מהתנוונותו המוסרית ההכרחית של צה"ל כתוצאה מהחזקה בכוח בשטחי יהודה ושומרון. לאחר מלחמת ששת הימים היה ליבוביץ נרגש מכך שהעיר העתיקה בידי מדינת ישראל. עם זאת, מעט לאחר מכן הוא הביע את עמדתו נגד החזקת השטחים. כבר מימי פעולת קיביה מחה ליבוביץ נגד מה שלדעתו היה הפיכה של המדינה והצבא לערכים עליונים, ומפני שכרון הכוח שלדעתו הוביל את החיילים לבצע את הטבח. בתחילה התלבט ליבוביץ בנוגע לפתרון לשטחים שנכבשו במלחמה, אך מעט לאחר מכן היה ליבוביץ מהראשונים שקראו לנסיגה מכל השטחים שנכבשו גם ללא שלום, והזהיר מפני הבעיה הדמוגרפית והמוסרית שעלולה לצמוח כתוצאה מהשליטה על הפלסטינים. לדברי ליבוביץ, המשך התנהגות כמו זו של ישראל ביהודה ושומרון תוביל בהכרח למדיניות דומה לזו של הנאצים, ואפילו באשר להקמת מחנות השמדה נוסח אושוויץ אמר ליבוביץ כי "אין זה מן הנמנע". ב-20 ביוני 1982 כינה את מדיניות ישראל בלבנון "יהודו-נאצית". לאחר שחברי ועדת לנדוי התירו הפעלת "מידה מתונה של לחץ פיסי" על נחקרים לצורך סיכול פעולות טרור, הוא כינה אותם "יהודונאצים" משום שלדבריו התירו "להשתמש בעינויים כדי לסחוט הודאות משבויים ערבים". ליבוביץ התבטא בפומבי בדבר הצורך במלחמת אזרחים במדינת ישראל, כדוגמת מלחמת האזרחים האמריקנית. בהקשר זה קרא להקים פלוגות אנשים אשר "ישברו את העצמות" ל"כנופיות הבנדיטים השורצות היום ברחובותינו". ליבוביץ נתן פומבי לדעותיו, תוך שימוש בביטויים פרובוקטיביים. לפי עדותו של ליבוביץ, הוא אימץ לעצמו סגנון התבטאות חד, ולעיתים קיצוני, על מנת למשוך את תשומת לבם של השומעים[דרוש מקור]. לאחר קום המדינה עסק בפעילות פוליטית במסגרת סיעת "העובד הדתי" בהסתדרות. ליבוביץ היה חבר ב"שורת המתנדבים", קבוצה של אזרחים שביצעו פעולות התנדבות חברתיות בקרב ציבור העולים במעברות וביישובי העולים בפרוזדור ירושלים, בעיקר לימוד השפה העברית לעולים. בסוף שנות החמישים, הצטרף לתנועת "המשטר החדש", שהקים שמואל תמיר, וששמה לה למטרה להילחם בשלטון מפא"י החד-מפלגתי. הוא פרש מפעילות זו ב-1960. שנים רבות לאחר משפט אייכמן, אמר ליבוביץ: "כל משפט אייכמן היה כישלון טוטלי... אני חושב שהייתה זו קנוניה בין אדנאואר לבן-גוריון כדי לטהר את העם הגרמני. בתמורה הם שילמו לנו במיליארדים ... (אייכמן) הוא הפרודוקט של אלפיים שנות היסטוריה של הנצרות, שכל משמעותה היא השמדת היהדות... הוא למעשה ביצע את רצון האנושות כלפי העם היהודי!". ליבוביץ דגל בהפרדת הדת מהמדינה, הוא טען שהואיל ובמצב הנוכחי מדינת ישראל היא מדינה חילונית, שילובה של הדת במנגנון השלטוני של מדינה חילונית וביסוסה של המציאות הדתית על מנגנון זה תגרום לחילול השם, ביזיון התורה והרס הדת. לכן, לדעת ליבוביץ, צריכה להיות הפרדה מוחלטת בין הדת למדינה, כדי שהדת תהיה אופוזיציה ואלטרנטיבה לשלטון החילוני. הוא סיפר כי בשנים הראשונות לקום המדינה, באחת מהשיחות שהיו לו עם ראש הממשלה דוד בן-גוריון, אמר לו בן-גוריון בנושא הפרדת הדת והמדינה: "אני מבין יפה מאוד למה אתה דורש בכל תוקף את הפרדת הדת מן המדינה. אתה מתכוון לכך שדת ישראל תהיה גורם עצמאי אשר השלטון היהודי יצטרך להתמודד עמו. ולכן אני לעולם לא אסכים להפרדת הדת מהמדינה. אני רוצה שהמדינה תחזיק את הדת בידה". על כך ענה לו ליבוביץ: "ואני רוצה שדת ישראל תשתחרר משלטונך!" ליבוביץ הרבה לבקר את החברה הישראלית על שבחרה בערכים שמהם סלד. בפרט בז ליבוביץ לגל הפטריוטיות שאחז בעם, חילונים ודתיים כאחד, אחרי הניצחון הגדול במלחמת ששת הימים. במכתב שהתפרסם בעיתון "הארץ" ב־21 ביולי 1967, תחת הכותרת "הדיסכותל", זמן קצר לאחר מלחמת ששת הימים, גינה ליבוביץ את הנהירה לכותל המערבי הכרוכה בחילולי שבתות וחגים המוניים, והוסיף: "אשר לליכוד הלאומי בצלו של הכותל – הנה הצעתי: תתוקן הרחבה שלפני הכותל כדיסקוטק הגדול ביותר במדינת ישראל, וייקרא שמו "דיסקוטק השכינה". דבר זה ישביע את רצונם של כל החוגים והפלגים בעם: של החילוניים – בשל היותו דיסקוטק, של הדתיים – בשל שם השכינה הנקרא עליו". בשנת 1982 אמר: "המניע הנפשי החזק ביותר בקרבי זה שנאת עבודה זרה ועבודת אלילים, כשאני רואה את הפולחן של אבני הורדוס האלה... שיהודים מחללי שבת, אוכלי טריפות ובועלי נידה באים לכותל המערבי ומתפעלים שם התפעלות דתית זו תועבה!". ליבוביץ' ראה במדינה "צורך", אך סבר שיש לצמצם ולהגביל את כוחה למינימום ההכרחי (מינארכיזם), כדי לאפשר לבני האדם לממש את ערכיהם. לצד תמיכתו בחירויות אזרחיות התנגד ליבוביץ' לסוציאליזם ולמדיניות הרווחה, הקצבאות והפרוטקציוניזם שהנהיגה מפלגת מפא"י, ותמך תחת זאת בליברליזם כלכלי. התנגד להתחמשות גרעינית – ב־1962 פעל במסגרת הוועד לפירוז גרעיני של המזרח התיכון והיה מראשי הקוראים לפירוז המזרח התיכון מנשק גרעיני, וטען כי ארצות הברית תפציץ את הכור בדימונה.[דרוש מקור] התנגד לשליטה על השטחים – במיוחד נודע בהתנגדותו החריפה לשליטת ישראל בתושבי השטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים. כבר בימיה הראשונים, הטיף לוויתור על שטחי יהודה שומרון ועזה, ונגד ארץ ישראל השלמה, ועורר בכך פולמוס ציבורי רב. מדבריו בסוגיה זו: "לא הטריטוריה היא הבעיה, אלא האוכלוסייה של כ-1.25 מיליון ערבים היושבים בה ושעליהם נצטרך לכפות את מרותנו. הכללתם של ערבים אלה (נוסף על 300,000 שהם אזרחי המדינה) בתחום שלטוננו פירושה – חיסול מדינת ישראל כמדינת העם היהודי, חורבן העם היהודי כולו, התמוטטות המבנה הסוציאלי שהקימונו במדינה והשחתת האדם – היהודי והערבי כאחד. כל זה יקרה אפילו אם הערבים לא ייהפכו לרוב במדינה (בעקבות ריבויים הטבעי הגבוה) אלא יישארו שליש או 40% של אוכלוסייתה. המדינה לא תהיה עוד מדינה יהודית אלא מדינה "כנענית"... המדינה השלטת על אוכלוסייה עוינת של 2-1.4 מיליון זרים תהיה בהכרח מדינת ש.ב., עם כל מה שמתחייב מזה כהשלכות על רוח החינוך, על חופש הדיבור והמחשבה ועל המשטר הדמוקרטי... לפיכך אין לנו ברירה – מתוך דאגה לעם היהודי ולמדינתו – אלא להסתלק מן השטחים המיושבים 1.25 מיליון ערבים, וזאת ללא קשר לבעיית השלום." וטען כי "אחרי מלחמת ששת הימים מדינת ישראל פסקה מלהיות דמוקרטיה." ביטחון ושלום – למרות תמיכתו הנלהבת ביציאה מהשטחים, ליבוביץ היה מודע לכך שהתבצרות בגבולות 67 לא תבטיח ביטחון: "'ביטחון' אינו אלא שלום-אמת בין שכנים (כגון הולנד-בלגיה, שוודיה-נורווגיה, ארצות הברית-קנדה); בהיעדר שלום אין ביטחון, ואין הסדר גאוגרפי-אסטרטגי שבכוחו לשנות מציאות זו. אין קשר ישיר בין בעיית הביטחון ובעיית השטחים: אין 'גבולות בטוחים'. ביסוס ההגנה על קווים מבוצרים – המנטאליות של קו מאז'ינו – סופו תמיד היה כישלון, מימות החומה הסינית והלימס הרומי ועד לחומה האטלנטית של היטלר." על רקע עמדותיו זכה ליבוביץ להערכה רבה ורחבה, אבל גם להתנגדות גדולה לא פחות. מחד גיסא, היו שראו בו את גדול הוגי-הדעות היהודיים בדורו, ומאידך גיסא ראו בו רבים "כופר שומר מצוות". כנגדו נכתבו הספר "שלילה לשמה: כלפי ישעיהו ליבוביץ" (קובץ מאמרים מאישים נודעים), והספר "אמונה משלו", מאת משה גרנות. בין היתר נטען כלפיו: גישתו הדתית, שאותה תלה ברמב"ם, מהווה למעשה כפירה בעיקרי האמונה של הרמב"ם: נבואה, תורה מן השמים, השגחה פרטית, שכר ועונש, ביאת המשיח ותחיית המתים, ושוללת את דעותיו של הרמב"ם בנושאים רבים: ידיעת ה', תכלית התורה והמצוות, תכלית האדם, חשיבותם הדתית של המדע והפילוסופיה ועוד. נטען שהרעיון הדתי של ליבוביץ הוא מעגלי: האדם נדרש לעבוד את ה' כי הוא האלוהים, ואילו הדבר היחיד שניתן לומר על אלוהים הוא שעובדים אותו. ליבוביץ, מצידו, טען שהאדם אינו נדרש לעבוד את ה' אלא אם כן הוא בוחר מרצונו בדת כערך, ללא קשר למה שהוא יודע (או חושב שהוא יודע) על אלוהים. על כך ניתן להשיב כי לייבוביץ' למעשה טען בפה מלא כי לאדם יש הדרישה האובייקטיבית שאינה תלויה בקבלתו אותה לקיים את המצוות. אלא שלייבוביץ' הציב עובדה הברורה אף מהתנ"ך, כי על אף המקור האלוהי והחיוב האלוהי האובייקטיבי בקיום המצוות, לחיוב זה אין שום משמעות מעשית כל עוד אין האדם עצמו מקבל את החיוב הזה כערך. נטען כי אמונה מהסוג שמציע ליבוביץ אינה יכולה להתקבל על דעתם של רבים ואין לה סיכוי לעבור מדור לדור. הדבר מצטרף לכך שליבוביץ גרם לרבים שנחשפו אליו ולמשנתו להפוך ממאמינים לאתאיסטים או אגנוסטים, או לחזק את עמדתם האתאיסטית. מאשימים את ליבוביץ שעשה שימוש מסולף במקורות תורניים והוציא אותם מהקשרם. לעיתים, כך נטען, ניתן לראות כיצד הוא מבסס את טענותיו על מראי מקומות שעיון בהם מגלה תוכן שונה לחלוטין מפרשנותו של ליבוביץ.[דרוש מקור] רבים הצביעו על הפרדוקס בעמדותיו הפוליטיות של ליבוביץ: מחד – הוא הגדיר את עצמו כ"תיאוצנטרי", ומאידך – הוא שיתף פעולה בצורה עקבית עם מחנה השמאל, המורכב ברובו הגדול מחילונים גמורים ויצא עמם למאבק נגד תנועת גוש אמונים הדתית. מנגד, יש המסבירים התנהגות זו בכך, שבניגוד לאנשי שמאל אחרים, ליבוביץ לא נאבק בכיבוש משום דאגה יתרה לזכויות הפלסטינים, אלא מתוך דאגה לעם היהודי ולמדינתו, שהרי לטענתו השלטון על עם אחר יגרום לאיבוד צביונה היהודי של המדינה, יפגע במעמדה של ישראל בעולם, ישחית מוסרית את שני העמים ויהפוך את מדינת ישראל ל"מדינת שב"כ". מבקריו מצביעים על סתירה בין תמיכתו בהפרדת הדת מהמדינה לבין קריאותיו, משלהי שנות ה-20 עד ראשית שנות ה-50, לחדש את ההלכה על מנת לאפשר את יישומה במדינה ריבונית שתהיה "מדינת התורה". מנגד, יש המסבירים סתירה זו בכך שלמעשה אין כאן שינוי באידיאה אלא שינוי בתחושת המציאות: בתחילה ליבוביץ חשב שאם ההלכה תחודש בהתאם למצב הנוכחי (שיש ליהודים עצמאות מדינית), ויהיו אזרחים רבים שיחפצו בכך, כינונה של מדינת הלכה היא דבר אפשרי. ומאוחר יותר, עקב הנסיבות, הוא התייאש מאפשרות זו והגיע למסקנה שצריך להביא את הדת היהודית לידי עימות מכריע עם המדינה, על ידי הפרדתה ממנה. ליבוביץ הדגיש כי בהיותו אדם דתי הוא איננו הומניסט, מנגד נטען כי רבות מפעולותיו ומהשקפותיו נבעו בבירור ממניעים הומאניים. מאידך, ליבוביץ טען שבני אדם מערבבים את המושג הומניזם, במושגי ההומניות או הומניטאריות. הומניות היא צורת התנהגות מסוימת של האדם כלפי אדם אחר; הומניזם זוהי תפיסה מסוימת על האדם: ראיית האדם – לא המין האנושי אלא האינדיבידואום האנושי – כערך עליון[דרוש מקור]. בשנת 2006 הוציאו ברי סחרוף ורמי פורטיס באלבומם "על המשמרת" את הקטע האינסטרומנטלי "ישעיהו ליבוביץ'". בדצמבר 2007 דנה מועצת העיר הרצליה בהצעה לקרוא על שמו רחוב בעיר, אך ההצעה נדחתה. במרץ 2011 שונתה ההחלטה והוחלט לקרוא רחוב על שמו של ליבוביץ, ובכך הפכה הרצליה לעיר הראשונה בישראל שעשתה זאת. בשנת 2007 דחתה עיריית ירושלים הצעה דומה, אך באפריל 2013 שונתה ההחלטה והיא אישרה קריאת רחוב על שמו בקמפוס גבעת רם של האוניברסיטה העברית, אשר נחנך באוגוסט 2014. פרס מיסודה של תנועת "יש גבול" ע"ש של ליבוביץ' ניתן מדי שנה "על עשייה ציבורית משמעותית בתחומים אשר עניינו את ישעיהו ליבוביץ, כמו המאבק בכיבוש, הפרדת דת ומדינה ועוד". משפחתו הפקידה את ארכיונו בידי הספרייה הלאומית. בפברואר 2013 עלתה לשידור בערוץ 8 סדרה תיעודית בשלושה חלקים אודותיו, בשם "ליבוביץ – אמונה, אדמה, אדם". בעונה ה-11 של ארץ נהדרת שיחק ערן זרחוביץ' פארודיה של דמותו אשר כונתה "פרופסור מעשיהו לייבניץ". תורה ומצוות בזמן הזה, תל אביב: הוצאת שוקן, 1954 יסודות הבעיה הפסיכופיזית, ירושלים: הוצאת מכון ון ליר, 1974 יהדות, עם יהודי ומדינת ישראל, תל אביב: הוצאת שוקן, 1975. התפתחות ותורשה – פרקי יסוד, תל אביב: הוצאת משרד הביטחון, בסדרת אוניברסיטה משודרת, 1978 שיחות על פרקי-אבות ועל הרמב"ם, תל אביב: הוצאת שוקן, 1979 אמונתו של הרמב"ם, תל אביב: הוצאת משרד הביטחון, בסדרת "אוניברסיטה משודרת", 1980 גוף ונפש – הבעיה הפסיכו-פיזית, תל אביב: הוצאת משרד הביטחון, בסדרת "אוניברסיטה משודרת", 1982 אמונה, היסטוריה וערכים, ירושלים: הוצאת אקדמון, 1982 שיחות על 'שמונה פרקים' לרמב"ם, ירושלים: הוצאת כתר, 1985 שיחות על מדע וערכים, תל אביב: הוצאת משרד הביטחון, בסדרת "אוניברסיטה משודרת", 1985 בין מדע לפילוסופיה, ירושלים: הוצאת אקדמון, 1987. חלק מהערכים שכתב באנציקלופדיה העברית. הערות לפרשיות השבוע, ירושלים: הוצאת אקדמון, 1988 על עולם ומלואו – שיחות עם מיכאל ששר, ירושלים: כתר הוצאה לאור, 1988 עם, ארץ, מדינה, ירושלים: הוצאת כתר, 1991 יצאו לאור לאחר מותו: חמישה ספרי אמונה, ירושלים: הוצאת כתר, 1995 שיחות על "מסילת ישרים" לרמח"ל, הוצאה עצמית, 1995 שיחות על הפילוסופיה של המדע – ישעיהו ליבוביץ ויוסף אגסי, תל אביב: הוצאת משרד הביטחון, 1996 מגבלות השכל: על מחשבה, מדע ואמונה – ישעיהו ליבוביץ ויוסף אגסי משוחחים, ירושלים: הוצאת כתר, 1997 שיחות על תורת הנבואה (פרקים נבחרים ב"מורה נבוכים" של הרמב"ם), הוצאה עצמית, 1997 מה שלמעלה ומה שלמטה – דיאלוגים עם טוני לביא, תל אביב: הוצאת ספריית מעריב, 1997 שיחות על חגי-ישראל ומועדיו, ליאור-רשף הפצות, 1999 רציתי לשאול אותך, פרופ' ליבוביץ..., ירושלים: הוצאת כתר, 1999 שבע שנים של שיחות על פרשת השבוע, הוצאה עצמית, 2000 שיחות על פרקי טעמי המצוות (מתוך "מורה נבוכים" לרמב"ם), הוצאה עצמית, 2003 שיחות על מבחר פרקי ההשגחה (מתוך "מורה נבוכים" לרמב"ם), הוצאה עצמית, 2003 נפש ומוח, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2005 ויכוחים על אמונה ופילוסופיה – שיחות עם אביעזר רביצקי, תל אביב: הוצאת משרד הביטחון, 2006 שייע: כתבי שחרות של פרופ' ישעיהו ליבוביץ ורעייתו גרטה לבית וינטר, בעריכת הנרי וסרמן, ירושלים: הוצאת כרמל, 2011 פרקי אבות, לפי פירוש 'רוח חיים' של ר' חיים מוולוז'ין, תל אביב: אגם הוצאה לאור, 2012 ליבוביץ' מתפלמס, (עורך: יוסי אבישר), ירושלים: הוצאת כרמל, 2013 אסא כשר ויעקב לוינגר (עורכים), ספר ישעיהו ליבוביץ, הוצאת אגודת הסטודנטים, אוניברסיטת תל אביב, 1977 ח. בן ירוחם וחיים קוליץ (עורכים), שלילה לשמה כלפי ישעיהו ליבוביץ, הוצאת אל השורשים, 1983 משה גרנות, אמונה משלו – היהודי החילוני ומשנתו של י' ליבוביץ, הוצאת מודן, 1993 משה גלבוע, ישעיהו ליבוביץ – דברים והפוכם, הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון, 1994 אבי שגיא (עורך), ישעיהו ליבוביץ – עולמו והגותו, ירושלים: הוצאת כתר, 1995 מיכאל ששר, מדוע פוחדים מישעיהו ליבוביץ?, תל אביב: הוצאת ידיעות ספרים, 1995 נעמי כשר, ‏אמונתו של ישעיהו ליבוביץ, סדרת אוניברסיטה משודרת, בהוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2000 אליהו זערור, ישעיהו ליבוביץ – איש הרוח וההגות, הוצאת רקפת, 2001 מיכאל ששר, ליבוביץ – כופר או מאמין, ירושלים: הוצאת כתר, 2002 משה רבפוגל, התחיה, הוצאת חיש, 2005 מיכאל אוחנה, ישעיהו ליבוביץ: מהגות לחינוך, הוצאת אח ומכללת גורדון לחינוך, 2007 אביעזר רביצקי (עורך), ישעיהו ליבוביץ: בין שמרנות לרדיקליות, הוצאת מכון ון ליר בירושלים והקיבוץ המאוחד, 2007 טל זסלר, ליבוביץ ולוינס – בין יהדות לאוניברסליזם, הוצאת רסלינג, 2008 ניב גולדשטיין, ישעיהו ליבוביץ ואסא כשר – על דת, פוליטיקה ומוסר, תל אביב: רסלינג, 2011 נעמי ואסא כשר, דרך ליבוביץ: הגותו של ישעיהו ליבוביץ, פרשנות וביקורת, הוצאת כתר, 2018 דניאל הורוביץ, ליבוביץ או היעדרו של אלוהים, הוצאת ספרי ניב, 2020 גדעון כ״ץ, בדממה וקול: ליבוביץ בהקשר ישראלי, למדא עיון ומכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, 2021. מעשה ישעיהו: העבודה האנושית על פי ליבוביץ. "אש זרה", פודקסט (הסכת) מאת: נדב הלפרין, תאגיד השידור ישראלי, 2022 אתר ישעיהו ליבוביץ (עמותת "לשמה") – ארכיון מאמרים, עיתונות, וידאו ואודיו של ליבוביץ. רשימת המאמרים של ישעיהו ליבוביץ באתר רמב"י ישעיהו ליבוביץ, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית ישעיהו ליבוביץ, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ישעיהו ליבוביץ, דף שער בספרייה הלאומית ישעיהו ליבוביץ, בלקסיקון הספרות העברית החדשה דניאל ריינהולד, ישעיהו ליבוביץ, באנציקלופדיה לפילוסופיה של סטנפורד (באנגלית) יום עיון במשנתו הפוליטית באונ' הפתוחה ראיון מצולם(הקישור אינו פעיל, 27.4.2021) עם ליבוביץ ופרופ' אסא כשר, בנוגע למשמעות החיים והמוות (תקציר) עמוס ברדע, ישעיהו ב', באתר nrg‏, 18 בספטמבר 2005 עמוס ברדע, סולם מוצב ארצה וראשו בשמיים, באתר nrg‏, 4 בספטמבר 2006 מירון ח. איזקסון, פרופ' ליבוביץ, האם יש לאדם גם נשמה?, באתר הארץ, 6 באוגוסט 2007 אביב לביא, ישעיהו ליבוביץ חי, באתר הארץ, 18 בפברואר 2003 פרופ' ישעיהו ליבוביץ' ז"ל. צילום ארכיון: פלאש 90, יוחזר ישעיהו ליבוביץ'! , באתר nrg‏, 1 באוקטובר 2004 צבי ינאי, אבן האכילס, באתר ynet, 15 באוגוסט 2004 שלום רוזנברג, הפלא האפל, באתר nrg‏, 3 ביוני 2007 זאב בכלר, אין בתוכן אלא מה שמתגלם בקליפה, באתר הארץ, 27 בספטמבר 2001 מיכה אודנהיימר, הטרגדיה של ישעיהו ליבוביץ, מגזין ארץ אחרת, 2005 לוראן כהן, מחכים לגודו – על רעיון התיקון בהגותו של ישעיהו ליבוביץ, מגזין ארץ אחרת יצחק לאור, דיוקנו של הנביא כאיש צעיר, באתר הארץ, 20 במאי 2011 יצחק לאור, גיבור ששנא גבורה, חידת סמכותו של ישעיהו ליבוביץ, באתר הארץ, 28 בספטמבר 2012 "מפגשי בראשית" עם ישעיהו ליבוביץ - הרצאות על פרשות מספר בראשית (1986), וקישור לריאיון עמו, באתר הטלוויזיה החינוכית הישראלית פרופסורים בנעלי בית - איש אשכולות, דבר, 6 בינואר 1956 נורית ברצקי, שטח פרטי - פרופסור ישעיהו ליבוביץ, מעריב, 18 באוקטובר 1985 גיל דקל, מסקנות מהספר: שיחות על תורת הנבואה, פרקים נבחרים במורה נבוכים של הרמב’ם תמר רותם, עשֵֹה לך ליבוביץ, באתר הארץ, 15 בפברואר 2013 עמוס ברדע, "עירו של ליבוביץ", מטרופוליס, 2013 אריאל הורוביץ, אחרי עשרים שנה, כתבה על ליבוביץ באתר בית אבי חי Joel Greenberg, Yeshayahu Leibowitz, 91, Iconoclastic Israeli Thinker, הניו יורק טיימס, August 19, 1994 גילי איזיקוביץ, לנחש את סבא ליבוביץ, באתר הארץ, 14 בפברואר 2013 (עם הסדרה "ליבוביץ – אמונה, אדמה, אדם") ערן סבאג, "חיים של אחרים" על ישעיהו ליבוביץ‏, 11 במרץ 2013 דוד אסף‏, 'אלהים הוא לא קופת חולים': כאן גר ישעיהו ליבוביץ, בבלוג "עונג שבת", 13 ביולי 2018 ליאור טל שדה, אילעאי עופרן, חגית עופרן, שלושה פרקי פודקאסט על משנתו של ליבוביץ – ערכים, יהדות, מדינת ישראל, במסגרת הפודקאסט 'קולות של רוח', מרץ-אפריל 2019 אדמיאל קוסמן, נגד ליבוביץ, באתר הארץ, 17 באוקטובר 2018 אדמיאל קוסמן, ליבוביץ, קנאותו חסרת הסובלנות, באתר הארץ, 13 בנובמבר 2018 נתנאל ומיכאל ליבוביץ, דמוקרטיה לגבי חלק אחד באוכלוסייה יכולה להיות רודנות לגבי חלק אחר ממנה, באתר הארץ, 16 באוגוסט 2021 ברוך פלח, תגובה | לא המוח חושב אלא בעל המוח חושב, באתר הארץ, 1 בספטמבר 2021 סרטונים בערוץ של ליב וביץ, באתר יוטיוב מכּתביו: הפילוסוף, הפוסק, המאמין, באתר ynet, 27 במרץ 2008 התזונה בשעת חרום, מערכות 7, מאי 1941 דת ישראל - נגד עם ישראל?, דבר, 9 באוקטובר 1953 ספר ויקרא, פרק י"ט, פסוק י"ח. אמנם בעלי התוספות עצמם לא התכוונו לגישה כזו המבטלת את הצורך בהתגשמות הנבואה (שהרי התורה קבעה שנביא שאין נבואותיו מתגשמות הוא נביא שקר), אלא שלדעתם ההבטחה הנבואית מותנית. בספרו הכוזרי. עם זאת, ליבוביץ שיבח שם את ריה"ל כ"משורר האלוהי של תפילות וסליחות, שהן התעודות הנעלות ביותר של האמונה הטהורה". או, כפי שניסח זאת בחריפות: "לרוב היהודים שרצונם להיות יהודים אין תוכן אחר ליהדותם, מלבד הסמרטוט הצבעוני המחובר למוט, מדי הצבא, והפעולות הנעשות בשמם של סמלים אלה. מחוץ לגבורה צבאית ולשלטון אין תוכן אחר ליהדות. עכשיו מתגלם הכל במדיניות ובמנטליות יהודו-נאצית“.[דרוש מקור] תמר רותם, עשֵֹה לך ליבוביץ, באתר הארץ, 15 בפברואר 2013 איתמר מרילוס, אחד היה ישעיהו, באתר מקור ראשון, ‏11 באפריל 2011 לפי הערך עליו באנציקלופדיה העברית. "נולד בר"ח שבט תרס"ג 1903"; אפרים יעקב, לימודים – בית מדרש כתוב, כתב עת המוקדש לתורתם ולתחומי התעניינותם של האחים נחמה וישעיהו ליבוביץ, יוצא לאור על ידי חוג ידידי נחמה וישעיהו ליבוביץ, ירושלים 2001, גיליון א, עמ' 5. חיותה דויטש, נחמה, הוצאת ידיעות אחרונות, עמ' 30. העלאות באוניברסיטה, דבר, 15 באוגוסט 1955. כרזות הרשימה המאוחדת של פועלים דתיים באתר ארכיון המדינה כרזות הרשימה המאוחדת של פועלים דתיים באתר ארכיון המדינה נתן ינאי, השורה שנתדלדלה, דבר, 20 בדצמבר 1957. צבי אלגת, מדוע בן-גוריון לא הגיב..., מעריב, 6 בינואר 1967. פרופ' לייבוביץ' פוטר מתפקידו כעורך האנציקלופדיה העברית, מעריב, 7 ביולי 1971 לדוגמה במאמרו: "הרמב"ם – האדם האברהמי", "בטרם" רי"א (תשט"ו), עמ' 20–22. "חייו של המוכשר באדם", הספד שהתפרסם בעיתון דבר ב-19/8/1994. מרכז רבין: רבין לא פסל מועמדות ליבוביץ לפרס ישראל, באתר News1 מחלקה ראשונה, 9 במרץ 2015. אמנם אסא כשר טען בשנת 2018 שרבין לא אמר זאת: ראו כאן. ישעיהו ליבוביץ - Yeshayahu Lelbowitz, באתר www.leibowitz.co.il ליבוביץ ופרס ישראל, מתוך פופוליטיקה (הקישור אינו פעיל) ארכוב: פופוליטיקה - פרס ישראל לישעיהו ליבוביץ, סרטון בערוץ "ליב וביץ", באתר יוטיוב (אורך: 22:11) פרופ׳ ישעיהו ליבוביץ הודיע כי הוא מוותר על פרס ישראל הארץ, 1/25/1993 ארכוב אביעזר רביצקי, חירות על הלוחות, תל אביב תשנ"ט 1999, עמ' 209. פרלוגיזם הוא טעות. מאיפה זה בא ואיפה זה קורה? - הפילוסופיה - 2020, באתר Public welfare משנה, מסכת אבות, פרק ג', משנה ב'. ישעיהו ליבוביץ' – על מלחמת אזרחים. מלחמה בתוך העם – לא דבר שלילי בהכרח. הכוונה למוסר של קאנט. "שיחות על אמונה ופילוסופיה", אביעזר רביצקי משוחח עם ליבוביץ, האוניברסיטה המשודרת 1992, פרק 4 ישעיהו ליבוביץ - ויכוחים על אמונה ופילוסופיה- דת ומדינה, באתר www.leibowitz.co.il, מתוך שידורי האוניברסיטה המשודרת של גלי צה"ל, ‏ינואר 1992, הודפס דצמבר 2005 ישעיהו ליבוביץ, לשמה ושלא-לשמה, באתר www.leibowitz.co.il, פורסם ב"דעות", מ', תשל"א; וגם בספר יהדות, עם יהודי ומדינת ישראל. אברהם נוריאל, "האומנם קיימים יסודות רמב"מיים בפילוסופיה של ליבוביץ?", ספר ישעיהו ליבוביץ, תשל"ז ישעיהו ליבוביץ באתר האנציקלופדיה לפילוסופיה של סטנפורד. ישעיהו ליבוביץ, "מצוות מעשיות", בספר יהדות, עם יהודי ומדינת ישראל; "קדושתם של כתבי-הקודש", שם. כפי שאמר הגר"א בפירושו לתורה, בהתבסס על הנאמר בתלמוד בבלי, מסכת סוטה, דף ט"ז, עמוד א'. ישעיהו ליבוביץ - ויכוחים על אמונה ופילוסופיה- תפילה וכוונה, באתר www.leibowitz.co.il אילן לוקאץ', ‏מאחורי הפרובוקציות של ליבוביץ', באתר ‏מאקו‏, 1 בפברואר 2013. בשיחה של ליבוביץ עם אבי שגיא שואל שגיא את ליבוביץ אם הוא מודה בקיום האל, והוא עונה שהוא קיים, במובן זה שליבוביץ אינו מדליק סיגריה בשבת. ראו: ליבוביץ בשיחה עם אבי שגיא, דקה 39:36 מגילת קהלת, פרק ג', פסוק י"ט. תוספות על תלמוד בבלי, מסכת יבמות, דף נ', עמוד א'. ישעיהו ליבוביץ, פרקי אבות: לפי פירוש "רוח חיים" של ר' חיים מוולוז'ין, אגם, הוצאה לאור, 2012, עמ' 161 ישעיהו ליבוביץ, "על התפילה", בספר יהדות, עם יהודי ומדינת ישראל. מתוך: מדוע פוחדים מישעיהו ליבוביץ?, 1995. ריאיון עם ישעיהו ליבוביץ,"ידיעות אחרונות" 31.3.1994 ישעיהו ליבוביץ, "דרוויניזם", האנציקלופדיה העברית, כרך י"ג עמ' 108–117, תשכ"א ישעיהו ליבוביץ, "התפתחות: תורת ההתפתחות הפילוגנטית, בין אונטוגנזה לפילוגנזה", האנציקלופדיה העברית, כרך ט"ו עמ' 717–739, תשכ"ב ספרא על ספר ויקרא, פרק כ"ו, פסוק י"ד. מ' בוזגלו, שפה לנאמנים - מחשבות על המסורת, הוצאת קרן מנדל והוצאת כתר, 2008, עמוד 25 הערה 6. ליבוביץ בשיחה עם אליעזר גולדמן ויעקב לוינגר. "ויכוחים על אמונה ופילוסופיה", פרק 3 ישעיהו ליבוביץ, "חינוך לתורה בחברה המודרנית", הרצאה בסמינריון של מדריכי הנוער הדתי – פורסם לאחר מכן ב"יהדות, עם יהודי ומדינת ישראל" ישעיהו ליבוביץ, "קריאת-שמע", בספר אמונה, היסטוריה וערכים. ישעיהו ליבוביץ, "יהודים וערבים בישראל", בספר אמונה, היסטוריה וערכים. ישעיהו ליבוביץ על "לאומיות דתית", ראיון באתר יוטיוב יוסי זיו, מלחמת היום השביעי, באתר הארץ, 22 בספטמבר 2004 מרדכי שלו, נגד ליבוביץ', באתר הארץ, 22 בספטמבר 2004 ישעיהו ליבוביץ' – על מגמת הלאומיות היהודית. תום שגב, המיליון השביעי, ז, 2, עמ' 376; עמ' 526, הערה 19. ישעיהו ליבוביץ' – יש יהודונאצים. דקה: 2:30 תום שגב, המיליון השביעי: הישראלים והשואה, ו, 2, עמ' 343. ישעיהו ליבוביץ, "הפרדת הדת והמדינה", בספר יהדות, עם יהודי ומדינת ישראל. דת ומדינה: ישעיהו ליבוביץ ודוד בן-גוריון. אילן לוקאץ', ‏מאחורי הפרובוקציות של ליבוביץ', באתר ‏מאקו‏, 1 בפברואר 2013 "אנו, שאין אנו פאשיסטים, אין אנו מבקשים מן המדינה אלא שלא תפריע לבני-אדם לחתור לקראת אותם דברים שהם בשבילם ערכים. מבחינה זו, יתרונו של משטר מתבטא במידת חולשת המנגנון השלטוני: ככל שהמנגנון השלטוני מסוגל פחות לכוף את רצונו על נשלטיו, טוב יותר. אמנם, מן ההכרח לתת למנגנון השלטוני כוח-כפייה... אבל את הכוח הזה יש לצמצם למינימום". באתר יוטיוב "רציתי לשאול אותך פרופ' ליבוביץ", הוצ' כתר, עמ' 449: "השחיתות הכספית והכלכלית (העלמת מס, הברחת מטבע, קבלת שוחד וכדומה) איננה 'נגע פושה' בגוף המשטר הכלכלי והחברתי הישראלי, אלא תכונה מהותית של משטר זה. משטר זה מושחת מיסודו, באשר הוא פאראזיטי... אינם מושתתים על מאמצים והישגים ואינם מותנים בהם, אלא מקויימים בחסדם של מענקים... האדם במדינה זו מתחנך להרגשה, שאין קשר בין כישרונו, יכולתו, מאמציו והישגיו בעבודה – מזה, ובין התגמול שהוא מקבל – מזה". ישעיהו ליבוביץ, "שטחים", בספר יהדות, עם יהודי ומדינת ישראל. ישעיהו ליבוביץ' – יש יהודונאצים. ליבוביץ ורביצקי משוחחים, סרטון בערוץ "ליב וביץ", באתר יוטיוב (אורך: 39:52) דקה 30:20 גילי כהן, הרצליה תהיה העיר הראשונה לחנוך רחוב על שם פרופסור ישעיהו ליבוביץ', באתר הארץ, 16 במרץ 2011. ניר חסון, בתום מאבק ארוך: יהיה רחוב ע"ש ליבוביץ בירושלים, באתר הארץ, 25 באפריל 2013. רענן שמש-פורשנר, אחרי מאבק ארוך: נחנך רחוב ישעיהו ליבוביץ בירושלים, באתר "שיחה מקומית", 24 באוגוסט 2014 לשון המודעה להצעת מועמדים (אתר שתיל). ארכיון ישעיהו ליבוביץ, בספרייה הלאומית מעשיהו לייבניץ באתר מאקו ב. י. יואל, ‏צלה של מורשת כפולה : בשולי ספרו של ישעיהו ליבוביץ, מולד 247–248, 1976, עמ' 472–480 ירין רבן, "בדממה וקול" חוזר אל האיש שהראה לנו איפה כולנו טועים, באתר הארץ, 21 באוקטובר 2021