laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
נחום לוין

נחום (ניומה) לוין (8 ביוני 1905 – 8 ביוני 1967) היה חבר הכנסת מטעם תנועת החרות וגח"ל. לוין נולד ברוסיה, בה למד בגימנסיה מקומית והיה חבר מרכז הסתדרות ”החבר”. לאחר מאסרו על ידי השלטונות הסובייטיים, עלה בשנת 1924 לארץ ישראל. הוא למד הנדסת בניין בטכניון והיה יו"ר אגודת הסטודנטים. של המוסד. בשנים 1924–1931 שימש מפקד פלוגה בארגון ההגנה ובמקביל החלה פעילותו במסגרת התנועה הרוויזיוניסטית. בשנת 1931 עבר לוין לשמש מפקד בארגון ב' (ההגנה הלאומית), בו פעל עד 1937. הוא היה קצין הקומיסריון של בית"ר ארץ ישראל וסגנו של הקומיסריון בארגון ב'. חבר ההנהלה הלאומית של ברית חרות-הצה"ר ומאוחר יותר של תנועת החרות. בשנים 1955–1965 כיהן לוין כחבר הכנסת מטעם התנועה. בכהונותיו, מהכנסת השלישית ועד לתום הכנסת החמישית, היה חבר ועדת הכספים. לוין עמד בראש אגודת יצרני העץ ונבחר לחבר נשיאות התאחדות בעלי התעשייה בישראל. אחד מבניו הוא עו"ד מייק לוין, שהיה בעבר יו"ר ועד העובדים במשרד התחבורה. אשת בנו היא העיתונאית והכתבת לענייניי משפט טובה צימוקי לוין. נחום לוין, באתר הכנסת נחום לוין, באתר כנסת פתוחה דוד תדהר (עורך), "נחום לוין", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ז (1956), עמ' 2839 נחום לוין למנוחות, על המשמר, 11 ביוני 1967. ערך זה הוא קצרמר בנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
כריסטופר קין

כריסטופר קין (באנגלית: Christopher Keene;‏ 21 בדצמבר 1946 – 8 באוקטובר 1995) היה מנצח אמריקאי. קין נולד בברקלי, קליפורניה ולמד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. כמי שעמד בקשר עם פסטיבל ספולטו משנת 1968 (וכיהן כמנהל המוזיקלי שלו בשנים 1972 עד 1976), היה שותף לייסוד "פסטיבל ספולטו ארצות הברית", שם כיהן כמנהל מוזיקלי מ-1977 עד 1980. משנת 1969 עד 1971 היה המנהל המוזיקלי של "להקת הבלט האמריקאי" של אליוט פלד. בשנת 1969 הצטרף קין לסגל האופרה של ניו יורק וכעבור שנה ניצח שם לראשונה על "דון רודריגו" של חינסטרה. בשנים הבאות ניצח בבית אופרה זה על מספר רב של אופרות, ביניהן הצגת הבכורה העולמית של "האיש החשוב ביותר" של מנוטי (עם הארי תייארד, 1971), וכן לה טרוויאטה, נישואי פיגארו (עם מיכאל דוולין בתפקיד פיגארו), "פרשת מאקרופולוס", "סוזאנה", "טוסקה" (עם מאריסה גלוואני), "ביאטריקס צ'נצ'י", "פאוסט", חליל הקסם (עם סיביל יאנג בתפקיד מלכת הלילה), "הכתרת פופיאה", "אריאדנה בנאקסוס", "מדיאה" (בגרסה האיטלקית), "הפוריטנים" (עם בוורלי סילס, "סלומה", "רומיאו ויוליה כפריים", "הנערה מן המערב", "אנדראה שנייה", "אהבה לשלושה תפוזים", "טבעת החנק" (עם פיליס טרייגל בתפקיד מיס ג'סל), "משה ואהרון" של שנברג ו"החיילים" של צימרמן. קין ניצח גם במטרופוליטן אופרה במשך עונה אחת, על צמד האופרות אבירות כפרית וליצנים בערב אחד (עם טרזה סטראטאס בתפקיד נדה) בשנת 1971. מ-1974 עד 1989 היה מנהל מוזיקלי של פסטיבל ארטפארק בבאפאלו, ומ-1975 עד 1985 כיהן באותו תפקיד בתזמורת הסימפונית של סירקיוז. קין ייסד את הפילהרמונית של לונג איילנד ב-1979 וניהל אותה עד 1990. ב-1976 ניצח על הצגת הבכורה העולמית של "הבובה של בילבי" מאת קרלייל פלויד, בגראנד אופרה של יוסטון. באופרה של ניו יורק מינתה אותו סילס למנהל מוזיקלי משנת 1982 עד 1986 והוא החליף אותה כמנהל כללי ב-1989, משרה בה החזיק עד מותו. קין אושפז לטיפול באלכוהוליזם במרכז בטי פורד ומת מלימפומה כתוצאה מאיידס בבית חולים בניו יורק בגיל ארבעים ושמונה. הופעתו האחרונה, באופרה של ניו יורק, הייתה במאטיס הצייר של הינדמית. קין ניצח על "הקונסול" של מנוטי ב-1977 ועל "ונסה" של בארבר ב-1979 בשידורי הטלוויזיה הציבורית מפסטיבל ספוליטו האמריקאי ועל הפקות של מאדאם באטרפליי (1980) וכרמן (1984) באופרה של ניו יורק ששודרו בטלוויזיה. רשימת הקלטותיו של קין כוללת את ההקלטה הראשונה של "סאטייגראהה" מאת פיליפ גלאס (ל-CBS/סוני, 1984) ואת פסקול הסרט "מצבים משתנים" של קן ראסל שהלחין ג'ון קוריליאנו (RCA 1980). James R. Ostreich "Christopher Keene Is Dead; Head of City Opera Was 48", The New York Times, October 9, 1995. כריסטופר קין, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) כריסטופר קין, באתר MusicBrainz (באנגלית) כריסטופר קין, באתר Discogs (באנגלית) כתבה אודות מותו של כריסטופר קין באתר העיתון הניו יורק טיימס, מתאריך 9/10/1995.
יוסף שופמן

יוסף שופמן (12 ביוני 1903 – 10 בספטמבר 1978) היה חבר הכנסת מטעם תנועת החרות וגח"ל ושגריר ישראל בוונצואלה. שופמן נולד ב-1903 בעיר ורשה שבפולין. למד בחדר מתוקן, בגימנסיה הרוסית ובגימנסיית "חינוך" בוורשה. בצעירותו עבד בבית חרושת לתמרוקים שבבעלות משפחתו ובנעוריו הצטרף לתנועת "השומר הצעיר". לאחר מכן למד משפטים באוניברסיטת ורשה והוסמך כעורך דין. משנת 1923 היה פעיל בהסתדרות הסטודנטים הציונית "ירדניה". בשנים 1925–1926 שימש מנהל לשכת העיתונות בפולין של קרן קיימת לישראל, לאחר מכן יצא לצרפת ושימש בין 1926–1927 ככתב-קורספונדנט עבור העיתון היהודי בשפה הפולנית "נאש פשגלונד" (Nasz Przegląd). בשובו לפולין הצטרף שופמן לשורות התנועה הרוויזיוניסטית, ובשנת 1930 נבחר לחבר מרכז התנועה. בשנת 1937 נבחר לכהן כיושב ראש ההסתדרות הציונית החדשה בפולין, ובשנת 1940 עלה לארץ ישראל, בה הוא ניהל את המפעל הראשון לתמרוקים, מפעל "עדיף", שאותו ניהל עם גיסו (בעלה של אחותו), ד"ר שמואל אריאל (זילברדיק). שופמן שימש גם כמנהל חברת "אוריאלי" ועמד בראש הנהלת האוצר העממי. בשנת 1946 נבחר ליושב ראש ההסתדרות הציונית החדשה בארץ ישראל והיה מראשי הצה"ר בארץ ישראל. ביוני 1946 נעצר שופמן על ידי שלטונות המנדט הבריטי. בשנת 1947 יצא בשליחות התנועה לדרום אפריקה. בשנים 1955–1969 כיהן שופמן כחבר הכנסת, החל בכנסת השלישית ועד לתום הכנסת השישית. בשנים 1964–1966 כיהן במקביל גם כיושב ראש הנהלת תנועת החרות. לאחר תום כהונתו בכנסת, מונה שופמן לכהן כשגריר ישראל בוונצואלה, תפקיד בו שימש בשנים 1971–1974. יוסף שופמן, באתר הכנסת יוסף שופמן, באתר כנסת פתוחה דוד תדהר (עורך), "יוסף שופמן", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ב (1947), עמ' 1037 מת ד"ר יוסף שופמן, דבר, טור 2, 11 בספטמבר 1978 (נקרולוג) שמואל כץ, חוק שופמן האחר, מעריב, 23 במאי 1979 ערך זה הוא קצרמר בנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שבתאי שיכמן

שבתאי שיכמן (10 בספטמבר 1915 - 9 בינואר 1987), היה חבר הכנסת מטעם תנועת החרות וגח"ל. שיכמן נולד בקולקי שבפלך ווהלין בשנת 1915. לאחר מלחמת העולם הראשונה עבר עם משפחתו לעיר קובל שבווהלין, שם סיים את לימודיו ב"תרבות"- הגימנסיה העברית בקובל. בנעוריו היה פעיל בתנועת בית"ר, והיה מפקד קן התנועה בקובל, חבר מפקדת התנועה בווהלין ומפקד פלוגת הכשרה של התנועה. בקובל נבחר לסגן יו"ר המפלגה הרוויזיוניסטית. בשנת 1935 עלה שיכמן לארץ ישראל, ועד 1941 שימש בתפקיד מזכיר "העובד הלאומי". בשנת 1949 נמנה עם מייסדי חברת השיכון "סלע" ועמד בראשה כמנהל כללי. פעילותו בתנועה נמשכה במסגרת תנועת החרות, שמטעמה נבחר בשנת 1959 לכהן כחבר הכנסת בכנסת הרביעית. כהונתו נמשכה לאורך הכנסת החמישית, ולאורך שנות כהונתו הוא היה חבר ועדת הכספים. על שמו רחוב בתל אביב. מדיה וקבצים בנושא שבתאי שיכמן בוויקישיתוף שבתאי שיכמן, באתר הכנסת שבתאי שיכמן, באתר כנסת פתוחה ערך זה הוא קצרמר בנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רובע

לחצו כדי להקטין חזרה לחצו להגדלה רובע (רבים: רְבעים) הוא יחידה מנהלית מקובלת במספר מדינות או ערים גדולות. המונח "רובע" מתאר מחוז בשליטה-עצמאית אף על פי שלמעשה המונח משמש לתיאור דברים שונים. במקור, שימשה המילה 'רובע' מלשון רבע, כשנהגו לחלק את העיר לארבעה מחוזות מנהליים, כיום נעשה שימוש במונח גם כאשר ישנם יותר מארבעה חלקים. בימי הביניים, רבעים היו יישובים שלהם ניתנה רשות שלטון עצמאית. רבעים היו נפוצים במיוחד באנגליה, בגרמניה ובסקוטלנד. באנגליה של ימי הביניים, רבעים היו זכאים להציע מועמדים לפרלמנט. פעמים רבות, רובע הוא עיר אחת עם ממשל מקומי משלה. אך עם זאת, במספר ערים הרבעים הם חלוקת המשנה של העיר – כך בלונדון, ניו יורק (שם חמשת הרבעים מכונים בּוֹרוֹז) ומונטריאול, וכן פריז עם 20 רבעיה (Arrondissements) העשויים כשבלול. במקרים כאלו, לרובע בדרך כלל יהיו כוחות אוטונומיים מוגבלים, או שלא יהיו לו כלל. בזמנים שונים, ללונדון לא היה ממשל מקיף אחיד, כי אם רבעיו שימשו יחידות עיקריות של ממשל מקומי. במקומות אחרים, לדוגמה באלסקה, רובע אינו מתאר עיירה יחידה, אלא מחוז (County) שלם. באוסטרליה, רובע מתאר לעיתים עיר יחד עם האזור שמסביבה – למשל מחוז קווינסקליף. רבעים קיימים באירלנד ובממלכה המאוחדת, במיוחד באנגליה ובצפון אירלנד. כך גם מתקיימים רבעים בפרובינציות הקנדיות קוויבק ואונטריו, במספר מדינות בארצות הברית, בישראל, ובעבר גם בניו זילנד. בעיר העתיקה בירושלים למשל יש חלוקה קדומה לרבעים לפי האוכלוסייה שהתגוררה בהם בימי קדם וצביונה ברובע היה השליט. למשל, הרובע המוסלמי, הרובע היהודי, הרובע הנוצרי והרובע הארמני. עד היום החלוקה של הרבעים נשמרה, ובחגים של הדתות השונות ניתן להבחין בה ביתר שאת. המילה "רובע" נגזרת מהמילה "רבע". שם זה מקורו בשיטת חלוקת הערים שהייתה נהוגה באימפריה ההלניסטית שכונתה טטריאכיה במסגרתה חולקו הערים לארבעה מחוזות מנהליים. מקור המושג הוא בתסליה שנהגה לחלק את שטחה בחלוקה מנהלית לארבעה מחוזות. לאחר כיבוש המזרח על ידי אלכסנדר מוקדון והקמת האימפריות ההלניסטיות אחרי מותו, הפכה הטטררכיה לסוג חלוקה מנהלית מקובלת, אולם בניגוד למושג המקורי הטטרכיה לא היוותה בהכרח רבע משטח המדינה. עם כיבוש המזרח על ידי רומא המשיכה הטטררכיה להתקיים, תחילה במדינות החסות של רומא שלא נשלטו ישירות על ידיה, לעיתים שליטי הטטררכיה היו כפופים לסמכות מקומית גבוהה משלהם ולעיתים הם נחשבו כשליטים עצמאיים שחייבים בדין וחשבון רק לאדוניהם הרומאים. היוקרה של התואר טטראך הייתה פחותה מזו של וסאלים אחרים של רומא שקיבלו את התואר מלך. לבסוף שולבה השיטה עם הדרך הרומית לבניית הערים באימפריה, שחולקו לארבעה רבעים על ידי שתי שדרות מצטלבות בשם "קארדו מקסימוס" ו"דקומנוס". לכן המושג "רובע" בשפות רבות, ובמיוחד בשפות לטיניות, דומה למילה "רבע". כיום השם מתייחס לחלק בעיר גם אם ישנם בה יותר מארבעה חלקים. צ'יינהטאון רובע המדינה מלאח מדיה וקבצים בנושא רובע בוויקישיתוף רֹבַע, באתר האקדמיה ללשון העברית הקארדו, החברה לשיקום הרובע היהודי רפי כפיר, הקרדו בירושלים ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אברהם טיאר

אברהם אלברט ראול טיאר (29 בינואר 1924 – 25 באפריל 2011) היה חבר הכנסת מטעם תנועת החרות. טיאר נולד בגבס שבתוניסיה, וסיים בה את לימודיו בבית הספר התיכון הממלכתי-צרפתי. בגיל 13 הצטרף לתנועת בית"ר בעיר, נבחר בה בשנת 1942 לראש הקן המקומי ומשנת 1945 היה ממונה על התנועה בגבס וסביבתה. בשנים 1946–1947 כיהן כמזכ"ל תנועת בית"ר ויו"ר המפלגה הרוויזיוניסטית בתוניסיה. לאחר מכן העפיל לארץ ישראל על סיפון האנייה "בן הכט", אך הגיע רק באפריל 1948 לאחר שהות במחנות המעצר בקפריסין. פעילותו התנועתית נמשכה בישראל כחבר תנועת החרות, שבה שימש משנת 1956 חבר מרכז התנועה ומשנת 1961 מזכיר סניף התנועה בחיפה. בשנים 1961–1969 כיהן טיאר כחבר הכנסת בכנסת החמישית והשישית. הוא היה חבר בוועדות הכנסת השונות, בהן הוועדה לענייני הרפורמה בחינוך. במקביל, בשנים 1963–1966 עמד בראש חטיבת הצעירים בתנועת החרות. כמו כן הוא היה בין מקימי סיעת תכלת לבן בהסתדרות העובדים הכללית ושימש ממלא מקום יו"ר הסיעה. בשנת 1967 התפלג טיאר אל סיעת המרכז החופשי בכנסת, ושימש מטעמה יו"ר הסיעה בהסתדרות ועורך ירחון התנועה, "עידן חדש". בשנת 1977 חזר לשורות תנועת החרות. בשנת 1966 מונה לוועדה הציבורית לעניין ביטוח מפני אבטלה. בשנים 1979–1982 היה טיאר ראש שליחי הסוכנות היהודית באירופה. טיאר למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים והוסמך לעורך דין. נפטר ב-25 באפריל 2011, בגיל 87. אברהם טיאר, באתר הכנסת אברהם טיאר, באתר כנסת פתוחה
מנחם ידיד

מנחם ידיד (15 בינואר 1918 - 5 במאי 2013) היה חבר הכנסת מטעם גח"ל והליכוד בכנסות השישית עד השמינית. אביו הוא הרב המקובל יום טוב ידיד הלוי. ידיד נולד בשנת 1918 בחלב שבסוריה ולמד שם בבית ספר תיכון ובישיבה. בשנת 1935 עלה לארץ ישראל, הצטרף לתנועת בית"ר, בשנת 1942 היה ראש פלוגה בסניף נווה צדק ובשנת 1946 היה ראש קן ירושלים. לאחר הפילוג בתנועה היה בין פעילי האצ"ל. בשנים 1939 ו-1946 אף נעצר בגין פעילותו בארגון. לאחר קום המדינה היה ידיד בין חבריה הראשונים של תנועת החרות, ייסד את סניף התנועה בשכונת התקווה ועמד בראשו. לצד פעילותו בחרות היה גם חבר הוועד הפועל ומזכירות ההסתדרות הלאומית ובשנים 1950–1960 עובד עיריית תל אביב. בשנת 1965 היה ראש מחלקת הנוער של עיריית תל אביב. ידיד היה מפעילי העדה החלבית בישראל ונבחר למזכיר ועד יוצאי חלב וסוריה. שימש כחבר ועד האפוטרופסים של "כתר ארם צובא". בשנת 1965 הוא נבחר מטעם גח"ל לכנסת השישית. כהונתו נמשכה לאורך שתי כנסות נוספות, עד 1977. בשנת 1994 הוענק לו תואר יקיר העיר תל אביב-יפו. בשנת 2001 פרסם את הספר "ידיד נפש" המספר על פעילותו. בבחירות 2006 הוצב במקום ה-112 הסמלי ברשימת הליכוד לכנסת. ידיד נפטר ב-5 במאי 2013 בגיל 95. מדיה וקבצים בנושא מנחם ידיד בוויקישיתוף מנחם ידיד, באתר הכנסת מנחם ידיד, באתר כנסת פתוחה מנחם בן יום טוב ידיד (1919-2013), דף שער בספרייה הלאומית מסבה חגיגית במועדון בית"ר נווה צדק, המשקיף, 2 באוקטובר 1942 ימי תל חי בבית"ר אר"י, המשקיף, 5 באפריל 1946 שבוע חנוכה בסניף תל אביב, חרות, 15 בדצמבר 1953 עתיד המדינה ובניה לא מובטח כל עוד שולטים מבצעי הסיזון, חרות, 25 במרץ 1958 במועצת עובדי תל אביב, חרות, 28 במאי 1965 הקמת איגוד ציוני של עולי ארצות־ערב, המשקיף, 22 בספטמבר 1943 בהתאחדות יוצאי ארם צובא, הד-המזרח, 25 בספטמבר 1950 ערך זה הוא קצרמר בנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אולדהאם

אולדהאם (באנגלית: Oldham) היא עיר באנגליה השייכת למנצ'סטר רבתי. אולדהאם ממוקמת 11 קילומטר צפון-מזרחית ממנצ'סטר, ומסביבה עיירות קטנות רבות אשר נחשבות למטרופולין של אולדהאם - ובכך זהו בעצם מטרופולין בתוך מטרופולין. העיר מונה כ-100,000 תושבים והיא משתרעת על שטח של 67 קילומטרים רבועים. העיר נקראת על שמו של הבישופ של אקסטר, האג אולדהאם (1450-1512), שהיה תושב המקום. אולדהאם נוסדה במאה ה-9 כעיירה קטנה על הדרך בין מנצ'סטר ליורק. רק בתקופת המהפכה התעשייתית הפכה אולדהאם לעיר משגשגת, בזכות מפעלים רבים ליצור טקסטיל שנוסדו בה, והייתה לעיר מובילה בתחום יצור הטקסטיל והכותנה בכל אנגליה. בשנת 1849 הפכה אולדהאם לרשות מקומית. במאה ה-20 החלה ירידה בתעשיית הטקסטיל המקומית ומפעלים החלו להיסגר. בשנת 1998 נסגר המפעל האחרון. בעקבות סגירת המפעלים פוטרו העובדים וגל גדול של אבטלה פקד את העיר. בנוסף לתעשיית הכותנה העיר התהדרה בכריית פחם. בשיא הכרייה היו 150 מכרות פחם ליד אולדהאם. בניין העירייה הישן - נבנה בשנת 1841 עוד לפני שאולדהאם הפכה רשמית לעיר. הבניין בנוי בסגנון הסדר האיוני. כיום הבניין אינו משמש כבניין עירייה. מצבת זיכרון לחללי מלחמה - מצבה לזכר בני אולדהאם שנהרגו במלחמת העולם הראשונה, נבנתה על ידי האמן אלברט טופט בשנת 1919. מגדל המרכז העירוני - (באנגלית: Civic Centere Tower) מגדל בן 15 קומות המתנוסס לגובה של 61 מטר והוא המגדל הגבוה באולדהאם. הבניין נבנה בשנת 1977 ומאגד בתוכו את רוב משרדי המועצה המקומית של אולדהאם. אולדהאם לא יושבת על מסילה ראשית, והחיבור שלה לשירות הרכבות הוא דרך קו-סיבובי אולדהאם. הקו הסיבובי, המתחיל במנצ'סטר ועובר דרך פרברים שונים, כולל את אולדהאם וחוזר לתחנת היציאה שלו במנצ'סטר, הנקראת "מנצ'סטר ויקטוריה". אורך המסילה 9.7 קילומטר. חברת הרכבות המשרתת את העיר כמו את כל האזור היא נורת'רן. בעבר היו 6 תחנות רכבת באולדהאם, כיום יש רק 4. מנצ'סטר מטרו-לינק, חברה המפעילה את הרכבת הקלה של מנצ'סטר מתכוונת לבנות קו שיחבר את מנצ'סטר עם אולדהאם ויעבור דרך פרברים נוספים בדרך. בעבר הייתה רכבת קלה בין אולדהאם למנצ'סטר בשנים 1990-1946. מתחנת האוטובוסים המרכזית של אולדהאם ישנם אוטובוסים של חברת נשיונל אקספרס למנצ'סטר, לערים ועיירות מסביב ולמערב יורקשייר דרך הרי פנינס. כביש M60 ו-A627 מחברים בין אולדהאם לכביש המהיר M62 העובר 6 קילומטרים מצפון לעיר. כביש זה הוא כביש מהיר העובר ממזרח למערב ומחבר את האל וליברפול. לאולדהאם אין כיום אף קבוצה בליגה הבכירה באף ענף ספורט. בשנת 1876 הוקמה קבוצת ראגבי אולדהאם רוגיידס. בשנת 1895 הוקמה קבוצת הכדורגל אולדהאם אתלטיק תחת השם פיין וילה. הקבוצה משחקת כיום בליגה האנגלית השלישית. בשנת 1964 הוקמה קבוצת כדורגל נוספת, אולדהאם טאון. הקבוצה משחקת כיום ב"ליגת המחוזות הצפון-מערבים של אנגליה" (באנגלית: North West Counties Football League) בדרג התשיעי. בית הספר הראשון שנבנה באולדהאם הוקם ב-1834. עד היום הוא נחשב לבית הספר התיכון הטוב ביותר בעיר. העיר היא גם ביתה של מכללת אולדהאם אשר הוקמה בשנת 1839. כ-14,000 תלמידים לומדים במכללה. תחומי הלימוד מתמקדים בכלכלה, הנדסה, עבודה סוציאלית, ספרות, ספורט, תיירות, אמנות, אמנות ויזואלית ואמנות מודרנית, מחשבים, ועוד. בעיר קיים גם סניף של אוניברסיטת האדרספילד. במרכז אולדהאם ממוקם תיאטרון הקוליסאום של אולדהאם אשר הוקם בשנת 1887. מדיה וקבצים בנושא אולדהאם בוויקישיתוף אתר עיריית אולדהאם
מנצ'סטר מטרו-לינק

מנצ'סטר מטרו-לינק (Manchester Metrolink) היא מערכת רכבת קלה באזור מנצ'סטר רבתי אשר החלה לפעול באפריל 1992. המערכת נמצאת בבעלות רשות התחבורה למנצ'סטר רבתי (Transport for Greater Manchester – TfGM) ומופעלת ומתוחזקת על ידי חברת RATP. הרכבת הקלה של מנצ'סטר פעילה בשישה קווי רכבת. אורך המסילות הוא כ-76.8 קילומטר ולאורכן 76 תחנות העלאת והורדת נוסעים. בשנת 2012 השתמשו 25 מיליון נוסעים בשירותי המטרו-לינק. המערכת כוללת שילוב של רכבת קלה ייעודית (בה הפרדה מתנועה אחרת) וחשמלית (Tram) ברחוב (משותפת עם הולכי רגל וכלי רכב). בין השנים 2007–2011 היה הזיכיון לתפעול מערכת המטרו-לינק בידי תאגיד Stagecoach Group אשר מפעיל רכבות, רכבות קלות, אוטובוסים וספינות מעבורת בכל רחבי בריטניה. בחודש אוגוסט 2011 נמסר הזיכיון לחברת RATP (האיגוד האוטונומי של התחבורה הפריזאית), מפעילת המטרו ושל התחבורה הפנימית בפריז. מערכת הרכבת קלה למנצ'סטר רבתי נולדה מרצון של מועצת מחוז מנצ'סטר רבתי לפתח "מערכת משולבת ויעילה של תחבורה ציבורית". רשת מסילות הברזל של מנצ'סטר רבתי סבלה מחוסר חיבוריות בין צפון לדרום הרשת, עקב המיקום של שתי תחנות הרכבת המרכזיות של מנצ'סטר, פיקדילי וויקטוריה, שממוקמים בקצוות מנוגדים של מרכז העיר. פיקדילי וויקטוריה נבנו בשנות הארבעים של המאה ה-19 על ידי חברות יריבות על קרקע זולה יותר בשולי מרכז העיר, שהתפתחה למרכז העסקים הראשי של המטרופולין. כבר בשנת 1839, בזמן בניית התחנות, הוצעה לבנות מנהרת רכבת מתחת לעיר שתחבר ביניהם. אך הרעיון ננטש מטעמים כלכליים. ב-1974 הציגה מועצת מחוז מנצ'סטר רבתי טיוטת הצעה למנהרת Picc-Vick, תוואי מוצע לרכבת מתחת למרכז העיר שתהיה במרכזה של רשת רכבות חשמלית חדשה לאזור. אך מועצת מחוז מנצ'סטר רבתי לא הצליחה להשיג את המימון הדרוש, והפרויקט ננטש על רקע כלכלי, והתוכניות בוטלו בשנת 1977. בשנת 1982 הגיעה רשות התחבורה למנצ'סטר רבתי למסקנה כי מערכת רכבת קלה עילית שתחליף או תשלים את מערכת מסילות הברזל הכבדות במטרופולין היא הפתרון החסכוני ביותר לשיפור רשת התחבורה הציבורית של מנצ'סטר רבתי, שסבלה מחיבוריות גרועה ותשתיות מיושנות. מועצת מחוז מנצ'סטר רבתי אישרה את התוכנית באופן רשמי בשנת 1984 והחליטה שהמערכת תיבנה בשלבים. שלב א' נחנך ב-15 ביוני 1992 על ידי המרה של שני קווי רכבת כבדים מצפון ומדרום למרכז מנצ'סטר לרכבת קלה וחיבור ביניהם במפלס הרחוב במרכז העיר כחשמלית, כך שיפעלו כקו אחד באורך 30.9 קילומטר. מדיה וקבצים בנושא מנצ'סטר מטרו-לינק בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מנצ'סטר מטרו-לינק מנצ'סטר מטרו-לינק, ברשת החברתית פייסבוק מנצ'סטר מטרו-לינק, ברשת החברתית אקס (טוויטר)
נורת'רן

נורת'רן (באנגלית: Northern Rail) הייתה חברה שהפעילה רכבות באזור צפון אנגליה בשנים 2004 עד 2016. החברה היא איחוד בין שתי חברות: "NedRailways" - חברת רכבות בהולנד; ו-"Serco", המפעילה רכבות באוסטרליה ורכבת קלה בלונדון וקופנהגן. החברה הפעילה רכבות דיזל וחשמל למרחקים ארוכים וכן רכבות פרברים. הרכבות הופעלו בכל אזור המטרופולין של הערים מנצ'סטר, ניוקאסל, מידלסברו, בלקברן, וויגן, ליברפול, בולטון, שפילד, האדרספילד, אולדהאם, לידס, בלקפול, יורק, דונקסטר, האל, סקיפטון וברנסלי. כן פעלו רכבות החברה במחוזות קומבריה, צ'שייר, לנקשייר, מרזיסייד, יורקשייר ועוד, בצפון אנגליה. מדיה וקבצים בנושא נורת'רן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של נורת'רן נורת'רן, ברשת החברתית פייסבוק נורת'רן, ברשת החברתית אקס (טוויטר)
הפארק הלאומי דסאמבארקו דל גראנמה

הפארק הלאומי דסאמברקו דל גראנמה (בספרדית: Parque Nacional Desembarco del Granma) משתרע על פני 261.80 קמ"ר בחופה הדרום מזרחי של קובה, בתחום מחוז גראנמה. הוא הוכרז כפארק לאומי ב-1986. פירוש שמו של הפארק הוא "נחיתת הגראנמה". הוא ניתן לו משום שבשנת 1956 עגנה במקום בו הוקם מאוחר יותר היאכטה "גראנמה", שעל סיפונה 82 מורדים וגולים קובנים, ובראשם פידל קסטרו, אחיו ראול, קמילו סיינפואגוס וצ'ה גווארה. בשנת 1999 הכריז אונסק"ו על הפארק כאתר מורשת עולמית. נופי הפארק מאופיינים בתופעות קרסטיות. סלעי הגיר יוצרים מצוקים מעל החופים, ושוניות ומדרגות טבעיות מתחת לפני הים. בתחומי הפארק חיים 196 מינים בעלי חיים ו-612 מינים של צמחים. עם בעלי החיים האופייניים לחופי הפארק נמנים תחש הנהרות, צב הים החום וצב הים הירוק. הצמחייה בפארק כוללת כמה מאחרוני יערות הגשם של קובה, לצד קקטוסים בני למעלה מ-400 שנה. עשרה מהצמחים הגדלים בפארק מצויים רק בו, תשעה מהם בסכנת הכחדה. על אף הקמתו של הפארק, בעלי החיים והצמחייה עדיין סובלים מציד, כריתת עצים, ורעייה שמביאה עימה מינים פולשים. במקום המדויק בו נחתה הגראנמה, חוף לאס קולורדאס שבקצהו הצפון-מערבי של הפארק, הוקם מוזיאון (Museo Las Coloradas) הסוקר את מסעה. במוזיאון גם העתק של היאכטה בקנה מידה של 1:1 (המקורית מוצגת בהוואנה). אחד השבילים הפופולריים בפארק מוביל לאידולו דל אגואה (Ídolo del Agua), פסל עשוי נטיפים מעשה ידיהם של תושבים מקומיים בתקופה הטרום-קולומביאנית. מדיה וקבצים בנושא הפארק הלאומי דסאמבארקו דל גראנמה בוויקישיתוף
בן-ציון קשת

בן-ציון קשת (5 באוגוסט 1914 – 8 באוגוסט 1984), היה איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם גח"ל והליכוד. קשת נולד בשם בן-ציון קצנלנבוגן בריגה שבלטביה ולמד שם בבית ספר עברי. הוא נמנה בין פעילי בית"ר בריגה ובשנת 1932 מייסדי התנועה באסטוניה[דרושה הבהרה]. לאחר עלייתו לארץ ישראל היה חבר פלוגות הגיוס של התנועה (1935–1939) וחבר נציבות התנועה (1935 - 1937). בשנים 1939–1942 היה קשת חבר מרכז ההסתדרות הציונית הלאומית. במהלך תקופה זו הוא הצטרף לאצ"ל, היה חבר מטה הארגון (1942 - 1943) ובשנת 1944 הוגלה עם חברי ארגון נוספים לאריתריאה. קשת נותר בגלות עד 1948 ובשובו לישראל נמנה בין מייסדי תנועת החרות. בשנים שלאחר קום המדינה היה קשת מנהל "שיקום לוחמי חופש (של"ח)" יו"ר המועצה הציבורית למען יהדות ברית המועצות ויו"ר ועדת הביקורת של משרד הבינוי והשיכון. בתנועת החרות הוא עמד בראש האגף המוניציפלי ובשנת 1969 נבחר מטעמה לכנסת השביעית. כהונתו נמשכה עד 1977 ובמהלך הכנסת השמינית הוא כיהן כסגן יושב ראש הכנסת ישראל ישעיהו-שרעבי ועמד בראש ועדת המשנה לבתי סוהר, סוהרים ושוטרים. באוקטובר 1973 הוא הכה וסילק בכוח מדוכן הנואמים את מאיר וילנר לאחר שזה האשים את גח"ל באחריות למלחמת יום הכיפורים. ועדת הכנסת הביעה צער על התקרית ועל דבריו של וילנר. לאחר פרישתו עמד קשת בראש מכון ז'בוטינסקי, משנת 1981 ועד פטירתו. בן-ציון הוא נכדו של הרב דוד יעקובסון. בן-ציון קשת, באתר הכנסת בן-ציון קשת, באתר כנסת פתוחה נפטר בן-ציון קשת, מעריב, 9 באוגוסט 1984. ערך זה הוא קצרמר בנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יעקב שמאי

יעקב שמאי (22 במאי 1940 – 4 באוקטובר 2016) היה פוליטיקאי ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם הליכוד. שמאי נולד בירושלים. שירת בצה"ל בשנים 1958–1961. פעילותו הציבורית החלה כחבר הסתדרות העובדים הכללית בסיעת "תכלת לבן" של תנועת החרות. החל משנת 1982 שימש כראש סיעת הליכוד בהסתדרות ומחזיק מטעם המפלגה בתפקידים שונים, בהם: ממלא מקום יו"ר ההסתדרות (משנת 1998), ראש אגף מנהל משאבי אנוש (1998–2002) ויו"ר רשת "עמל" (2002–2008). בין השנים 1997–1999 כיהן גם כחבר דירקטוריון חברת החשמל. בשנת 1985 נבחר לכנסת ה-11 במקומו של יצחק זיגר. כהונתו נמשכה לאורך הכנסת ה-12 וה-13, במהלכן היה חבר בוועדת הכספים וועדת העבודה והרווחה. יעקב שמאי נפטר בראש השנה תשע"ז, 4 באוקטובר 2016. נקבר בבית העלמין בגבעת עדה. שמאי היה נשוי למרים ואב לשלוש בנות. בתו, יפעת, נשואה לשר המשפטים, ח"כ יריב לוין, שמכהן אף הוא בכנסת מטעם הליכוד. יעקב שמאי, באתר הכנסת יעקב שמאי, באתר כנסת פתוחה לאה ענבל, מצח נמוך להסתדרות, כותרת ראשית, 6 במרץ 1985 מורן אזולאי, הלך לעולמו חבר הכנסת לשעבר יעקב שמאי, באתר ynet, 4 באוקטובר 2016 ערך זה הוא קצרמר בנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ישעיהו פורדר

ישעיהו (הרברט) פורדֶר (לעיתים פֶרדֶר; בגרמנית: Foerder;‏ 25 במרץ 1901 – 9 ביוני 1970) היה איש ציבור, כלכלן ובנקאי ישראלי, חבר הכנסת מטעם המפלגה הפרוגרסיבית ומנכ"ל ויו"ר מועצת המנהלים של בנק לאומי. פורדר נולד בשנת 1901 בשרלוטנבורג שבברלין בירת גרמניה. למד באוניברסיטאות פרייבורג, היידלברג וקניגסברג, בהן השלים תארים בכלכלה ובשנת 1923 קיבל תואר דוקטור למשפטים. משנת 1926 עבד לפרנסתו כעורך דין, לצד ראשית פעילותו הציבורית כמזכיר המדיני של ההסתדרות הציונית בגרמניה וחבר נשיאות התאחדות עולי גרמניה (1932–1935). בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, עלה פורדר לארץ ישראל. נמנה בין מייסדי חברת "רסקו" ושימש כמנהלה. בשנת 1944 נבחר מטעם מפלגת עלייה חדשה, מייסודה של התאחדות עולי גרמניה, לחבר באספת הנבחרים הרביעית והיה חבר הוועד הלאומי. עם קום המדינה מונה פורדר למפקח על המזונות בממשלה הזמנית ועם עריכת הבחירות לאספה המכוננת התמודד אליה מטעם המפלגה הפרוגרסיבית. נבחר לכנסת הראשונה. לכנסת השנייה נכנס לאחר פרישתו של אברהם גרנות, והמשיך עד הכנסת השלישית בשנת 1957 כדי לעמוד בראש בנק לאומי לישראל. היה חבר ועדת הכספים וועדת הכלכלה. משנת 1957, עמד פורדר בראש בנק לאומי לישראל. משנת 1926 היה נשוי לגרטרוד לבית סימון. היה אב לבת, מרים. נפטר בשנת 1970 מסרטן. לאחר מותו נקראו על שמו מכון למחקר כלכלי באוניברסיטת תל אביב והמדרשה הליברלית בתל אביב. ישעיהו פורדר, באתר הכנסת ישעיהו פורדר, באתר כנסת פתוחה דוד תדהר (עורך), "ישעיהו (הרברט) פורדר", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ז (1956), עמ' 2856 נפטר ד"ר ישעיהו פורדר, מראשי הבנקאות בארץ: נחשב דוברו העיקרי של המשק הפרטי, מעריב, 11 ביוני 1970 משה קול, לזכרו של ד"ר פורדר ז"ל, מעריב, 14 ביוני 1971 ישעיהו פורדר (1901-1970), דף שער בספרייה הלאומית מינויים בהנהלת הבאנק הלאומי, הצופה, 3 ביולי 1957 ערך זה הוא קצרמר בנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קאפו (פירושונים)

האם התכוונתם ל... קאפו – בשואה, אסיר שהיה ממונה על אסירים אחרים במחנות הריכוז קאפו (כדורגלן) – כדורגלן ברזילאי קאפו (אביזר) – אביזר נגינה