laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ניקולאי קריוצ'קוב

ניקולאי קריוצ'קוב (ברוסית: Николай Афанасьевич Крючков; ‏6 בינואר 1911 - 13 באפריל 1994) הוא שחקן קולנוע סובייטי. הוא זכה בפרס סטלין (1941) והוענק לו התואר האמן העממי של ברית המועצות (1965). על הפעילות בתחום הקולנוע הוענקו לו מספר עיטורים ותואר גיבור העמל הסוציאליסטי. ניקולאי קריוצ'קוב נולד במוסקבה. בגיל 14 הוא התחיל ללמוד בבית הספר המקצועי ליד מפעל טקסטיל ולאחר סיומו עבד במפעל. במקביל, שיחק בתיאטרון ליד המפעל. בשנים 1928-1930 קריוצ'קוב למד משחק במקביל לעבודה במפעל. בתחילת שנות ה-30 הוא שיחק בתיאטרון של הנוער העובד במוסקבה. בשנת 1933 קריוצ'קוב לראשונה הצטלם בסרט קולנוע. בשנת 1939 קריוצ'קוב השתתף בסרט של איוואן פירייב "הטרקטוריסטים" לצד בוריס אנדרייב ופיוטר אלייניקוב. הסרט זכה להצלחה גדולה. על השתתפות בסרט זה קריוצ'קוב קיבל בשנת 1941 פרס סטלין. במהלך שנות ה-30 וה-40 קריוצ'קוב השתתף במספר רב של סרטים בהם גילם נער צעיר שפועל נמרצות לטובת המולדת הקומוניסטית. בשנת 1949 הצטלם בסרט "הכוכב" לפי רומן של עמנואל קזקביץ'. יוסיף סטלין לא אהב את הסרט והקרנתו נאסרה עד לשנת 1953. בסך הכול השתתף בכ-120 סרטים, האחרון צולם בשנת 1993. על פעילותו בתחום הקולנוע הוענקו לו מספר עיטורי ברית המועצות כולל עיטור לנין, עיטור הדגל האדום, עיטור מהפכת אוקטובר ועוד. בשנת 1980 הוענק לו תואר גיבור העמל הסוציאליסטי. קריוצ'קוב היה נשוי 4 פעמים. אשתו השלישית נהרגה בשנת 1959 בתאונת דרכים לנגד עיניו. עם אשתו הרביעית הוא התחתן בשנת 1961, היא הייתה צעירה ממנו בכ-20 שנים והם היו נישואים מעל 30 שנים עד למותו. קריוצ'קוב נפטר במוסקבה בה התגורר כל חייו והוטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה. מדיה וקבצים בנושא ניקולאי קריוצ'קוב בוויקישיתוף ניקולאי קריוצ'קוב, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ניקולאי קריוצ'קוב, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) ניקולאי קריוצ'קוב, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
פורתוס

האם התכוונתם ל... פורטוס יוליוס – נמל באיטליה ששימש את הצי הרומי; שכן בקצהו המערבי של מפרץ נאפולי. פורתוס (דמות ספרותית) – אחד משלושת המוסקטרים; דמות בדיונית מתוך הרומן הקלאסי מאת אלכסנדר דיומא האב. פורתוס (מסע בין כוכבים) – שמו של כלב ביגל המשמש כחיית המחמד של קפטן ג'ונתן ארצ'ר ("מסע בין כוכבים: אנטרפרייז").
קהליתנו

קְהִליתנו הוא קובץ ספרותי שהוציאו לאור אנשי תנועת הנוער "השומר הצעיר" בארץ ישראל בשנת תרפ"ב 1922. ב"קהיליתנו" נפרש מנעד הרעיונות, הדעות, הרגשות והחוויות המייצגות של הכותבים, עולים חדשים וחלוצים, כמו של רבים מבני דורם אנשי העלייה השלישית. על כן, הוא מוקד למחקר ענף בהיסטוריוגרפיה הישראלית. השתתפו בקובץ חניכי "השומר הצעיר" וחבריהם, בהם: אליהו רפפורט, דוד כהנא, דוד שמטרלינג, נתן ביסטריצקי, מיכאל אסף, יהושע בירר, הוגו ברגמן, ודוד הורוביץ. אזכרה I. המעגל המצלצל II. אנחנו בארץ III. מיומן הקיבוץ IV. מהרהורינו V. מכתבים VI. באוהלים משתתפי הקובץ היו צעירים בשנות העשרים לחייהם, וחבריהם בשנות השלושים לחייהם, אשר ביטאו בקובץ קשת של דעות ורעיונות, שנשמעו באותה תקופה במערב. הם הכירו את ארון הספרים היהודי, את הספרות היוונית הקלאסית, ספרות עברית חדשה והגות ציונית בת זמנם. הקובץ זכה בעת יציאתו לאור, לתשומת לבם ולהתייחסותם, בעל פה ובכתב, של אישי רוח חשובים ביישוב, בהם המשורר חיים נחמן ביאליק, הוגה הדעות הוגו ברגמן ורבי בנימין. מהדורת פקסימיליה של "קהליתנו" ראתה אור (עם שינויים זעירים אחדים) על ידי אנשי "השומר הצעיר" בשנת תשכ"ד 1964, ובמהדורה מהודרת בעריכתו של מוקי צור בהוצאת יד יצחק בן-צבי בירושלים בשנת תשמ"ח 1988. קשת שולה, נקודת הבראשית : גלגולו של מיתוס ביתניה בספרות העברית, (הביאה לדפוס: ורדה בכור), אפעל: הוצאת יד טבנקין, תשס"ט 2009. עופרה מצוב-כהן, בין שיח חברתי לשיח ספרותי : הקבצים "קהליתנו" ו"מחיינו" מול "רומן רוסי" ו"כימים אחדים" של מאיר שלו, עבודת דוקטור, רמת גן, אוניברסיטת בר-אילן, תשס"ד-2004. עופרה מצוב-כהן, "הווידוי ככלי שיחני בקובצי פועלים של חברי העלייה השלישית, 'קהליתנו' ו'מחיינו', מול הווידוי במבדה, 'רומן רוסי', של מאיר שלו, מורשת ישראל, 7 יולי 2010, עמ' 135–168. עופרה מצוב-כהן, "בין שיח חברתי לשיח ספרותי: עיצוב השיח הפמיניסטי בקובצי פועלים מול עיצובו ברומן על התקופה החלוצית", מורשת ישראל 4, אוקטובר תשס"ח, עמ' 185–209. יעל ויילר (ישראל), הקסם של השומר הצעיר, קתדרה, 88, תשנ"ח-1998, עמ' 73–94. תמר הס, כלום תשאל מהו שעור-קומה של מרבד - דימויים של נשיות בקובץ קהליתנו וברומן ימים ולילות מאת נתן ביסטריצקי, עבודת דוקטור, האוניברסיטה העברית בירושלים, 1995. אביבה אופז, עולם הסמלים של קובץ "קהליתנו", קתדרה, 59, תשנ"א-1991, עמ' 126–143.
אליפות העולם בשחייה 2012 (בריכת 25 מטר)

אליפות העולם האחת עשרה בשחייה (בריכת 25 מטר), נערכה באיסטנבול, טורקיה, ב-12 בדצמבר - 16 בדצמבר 2012. האליפות כללה תחרויות שחייה, בבריכת 25 מטר, בהשתתפות 958 ספורטאים מ-161 מדינות ב-40 משחים שונים (17 משחים אישיים ו-3 משחי שליחים לנשים ולגברים). פדרציית השחייה הבינלאומית (FINA) הודיעה ב-12 באפריל 2008 במנצ'סטר, בריטניה שהעיר איסטנבול זכתה לארח את אליפות העולם ה-11 בשחייה (בריכת 25 מטר) על פני המתמודדת הנוספת וינה, אוסטריה בבריכת השחייה סינן ארדם דום, המכילה 22,500 מקומות ישיבה. ארצות הברית (ארצות הברית) זכתה באליפות לאחר שזכתה במרבית מדליות הזהב (11), במרבית מדליות הכסף (8), במרבית מדליות הארד (8) וכמובן בסך הכל של המדליות (27) בפער ניכר לפני יתר המדינות. בסך הכל נקבעו באליפות זו 2 שיאי עולם חדשים, על ידי ראיין לוכטה (ארצות הברית ארצות הברית). ראיין לוכטה קבע שיא עולם חדש בשלב הגמר משחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 1:49.63 דקות ב-14 בדצמבר 2012. ראיין לוכטה קבע שיא עולם חדש בשלב חצי הגמר משחה ל-100 מטר מעורב אישי בתוצאה של 50.71 שניות ב-15 בדצמבר 2012. (*) שחייניות ששחו בשלב המוקדמות במשחי השליחות וזכו אף הן במדליות. (*) שחיינים ששחו בשלב המוקדמות במשחי השליחים וזכו אף הם במדליות. משלחת של 4 שחיינים ייצגה את ישראל. הישגה העיקרי של הנבחרת היה של גל נבו, לאחר שסיים במקום חמישי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי לגברים בשיא ישראלי חדש. בשלושה משחים, אחד של גיא ברנע ושניים של גל נבו, הם סיימו במקום תשיעי, מקום אחד מכניסה לשלב הגמר. נוסף לכך, שניהם קבעו כל אחד שני שיאים ישראלים במהלך התחרות כולה. אתר האינטרנט הרשמי של אליפות העולם בשחייה 2012 (באנגלית) תוצאות התחרות (באנגלית)
מורג

מורג הייתה התנחלות ברצועת עזה שהשתייכה למועצה האזורית חוף עזה, אשר פונתה בתוכנית ההתנתקות. מורג הוקמה בט"ו בסיון תשל"ב (מאי 1972) בין ח'אן יונס לרפיח והייתה ההתנחלות הדרומית ביותר ברצועת עזה. היא הוקמה כהיאחזות נח"ל של איחוד הקבוצות והקיבוצים ושכנה תחילה באוהלים. חצי שנה לאחר הקמתה התקיים טקס העלייה על הקרקע בנוכחותו של שר החקלאות חיים גבתי. במקום הוקם גן ירק של 60 דונם ונחפרה באר מים במליחות נמוכה יחסית, אולם הכוונה לאזרח את המקום בשנת 1974 לא יצאה אל הפועל והתפתחות המקום נבלמה בגלל מחסור במים. בסוף יוני 1978 אוזרח המקום על ידי גרעין יבול של האיחוד החקלאי, ולא כקיבוץ כפי שתוכנן מלכתחילה. עם הקמת מועצה אזורית חוף עזה הוכלל בו היישוב מורג. גרעין יבול קיבל על עצמו ליישב את מורג, ולאחר שלוש וחצי שנים עבר ליישוב הקבע יבול שבפתחת שלום. ביולי 1979, עם חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים, עלה הרעיון לשכן במורג חלק ממפוני חבל ימית. בחורף תשמ"ב (דצמבר 1981) הגיעה למורג קבוצת משפחות, ששהתה במקום 4 שנים לגיבוש והכשרה חקלאית. הקבוצה עברה ליישוב הקבע שלה, בדולח, בתחילת אדר א' תשמ"ו. בסוף שנת תשמ"ז (ספטמבר 1987) הגיעו למורג 10 משפחות, והחלה התיישבות קבע במקום. בשנת 1992 התגוררו ביישוב כ-20 משפחות שקיימו חקלאות בחממות שהשתרעו על שטח של 150 דונם. ההתנחלות הייתה מבודדת יחסית. היא נפגעה פגיעות חוזרות ונשנות מפצצות מרגמה שנורו במהלך האינתיפאדה השנייה על ידי פלסטינים. בחודש אוקטובר 2004 חדרו שני מחבלים למוצב הצבאי ביישוב והרגו שלושה חיילים מחטיבת גבעתי. כמה שעות לאחר הפיגוע ירה מחבל שהסתתר בסמוך למוצב צרור יריות לעבר קבוצת עיתונאים שהגיעו לסקר את הפיגוע. כתוצאה מהירי נפצע ברגלו כתב ידיעות אחרונות באותה עת איציק סבן. במורג גרו כ-30 משפחות, רובן עסקו בחקלאות והשאר במקצועות חופשיים. ביישוב היה בית כנסת מרכזי, סניף של בני עקיבא וצהרון. היישוב פונה בשנת 2005 כחלק מתוכנית ההתנתקות. לאחר הפינוי עברו 12 משפחות להתיישב בטנא-עומרים שבדרום הר חברון. השאר התפזרו בין אתרי הקרווילות של יד בנימין וניצן. ב-9 בספטמבר 2008 קראה עיריית אשקלון לארבעה רחובות בשכונת "הנשיא הרצוג" על שם יישובים בגוש קטיף. במסגרת זו נקרא אחד הרחובות על שם מורג. קיימת תוכנית לבנות בשטח שייח' ח'ליפה סיטי. מדיה וקבצים בנושא מורג בוויקישיתוף מורג, באתר קטיף.נט מורג (רצועת עזה), דף שער בספרייה הלאומית חגי הוברמן, שורשים בחולות, עמוד 58. החלה הכשרת הקרקע לנחל מורג ברצועה, דבר, 26 ביולי 1972 היום טקס עליה על הקרקע של נח"ל מורג, דבר, 9 בנובמבר 1972 דני צדקוני, טקס עלייה על הקרקע של נחל מורג, דבר, 10 בנובמבר 1972 נח"ל מורג מתאזרח, דבר, 19 ביוני 1973 א. סדומי, המשפחות הראשונות במושב מניין, דבר, 8 ביוני 1973 דני צדקני, התיישבות מצומצמת בפתחת רפיח, דבר, 5 ביולי 1976 האחזות מורג הפכה למושב, דבר, 26 בספטמבר 1978 עזרא ינוב, הוקמה המועצה אזורית קטיף בחבל עזה, מעריב, 10 במאי 1979 בוקי נאה, יבול ראשון ביבול אחרי שבע השנים הרזות, מעריב, 23 באוקטובר 1981 סוכם להיכן יעברו ישובי חבל ימית, מעריב, 22 ביולי 1979 שורשים בחולות, עמוד 119. שורשים בחולות, עמוד 167. סלמאן אל שאפי, היישוב מורג ברצועה בונה על קרקע של ערבים, חדשות, 13 באוגוסט 1992 עיתון "ארץ ישראל שלנו" תאריך כ"ה תשרי תשס"ח עמוד 8
שליו (יישוב)

שליו היה התנחלות ויישוב קהילתי דתי בגוש קטיף אשר השתייך למועצה אזורית חוף עזה. היישוב הוקם בשנת 1980 כהיאחזות נח"ל שננטשה אחרי זמן קצר. אחרי הנסיגה מסיני בשנת תשמ"ב (1982), עברו למקום מפוני היישוב עצמונה, והמקום קיבל את השם "מצפה עצמונה". אנשי עצמונה עברו ליישוב הקבע בשנת תשמ"ז, והמקום הפך למחנה צבאי. בשנת 1989 הוקם בתוך המחנה הצבאי היישוב פאת שדה, שעבר בשנת 1993 למקום הקבע שלו. לאחר מכן ננטש המקום שוב, עד שיושב מחדש בחודש אלול תשס"א (2001). היישוב נקרא על שמו של השליו, אותו אכלו בני-ישראל במהלך מסעם במדבר כאשר עלו ממצרים. היישוב פונה בשנת 2005, כחלק מתוכנית ההתנתקות. מהיישוב פונו אחת עשרה משפחות. משפחה אחת עברה לניצן, ארבע משפחות גרות כיום ביתד, משפחה נוספת עברה ליד בנימין ומשפחה נוספת הצטרפה לקהילת נצרים באריאל. שאר המשפחות התפזרו אף הן. שליו, באתר קטיף.נט כאן ביתי: שליו, באתר nrg חגי הוברמן, שורשים בחולות עמוד 277. שורשים בחולות שם. שורשים בחולות, עמוד 126. שורשים בחולות עמוד 167. שורשים בחולות עמוד 277.
גן אור

גן אור הייתה התנחלות ומושב עובדים דתי במרכז גוש קטיף אשר השתייכה למועצה אזורית חוף עזה. במרץ 1979 הוקמה היאחזות נח"ל גן אור. בחודש יולי 1980 הגיעו חברי גרעין גן אור ליישוב נצרים, ששימש אז מחנה מעבר לגרעיני התיישבות, ונשארו במקום במשך שלוש שנים עד שעברו ליישוב הקבע בשנת 1983. היישוב הוקם בשנת 1983 על ידי חברי בני עקיבא ותלמידי ישיבות ההסדר, והיה מושב עובדים חקלאי שנמנה עם מושבי "הפועל המזרחי" בעל צביון דתי לאומי. ביישוב התגוררו לפני פינויו למעלה מ-50 משפחות. רוב תושבי גן אור התפרנסו מגידולי ירקות ועלים בחממות, מקצתם היו בעלי מקצועות חופשיים. ביישוב פעלו גני ילדים ומעונות יום. ילדי בית הספר למדו בנווה דקלים בבית הספר האזורי "נאות קטיף". ב-8 במרץ 1993 נרצח תושב היישוב אורי מגידיש בדקירות סכין על ידי שניים מן הפועלים הפלסטינים שהעסיק בחממה. במחאה על הרצח, יצאו לאחר ההלוויה רבים מתושבי גן אור וחסמו את הכביש בקרבת מחסום ארז. בעקבות כך פרץ עימות קשה עם פלסטינים רבים שלא יכלו להמשיך בדרכם הביתה ובמהלכו נורה למוות נעים מחמוד אלמדהון, תושב מחנה הפליטים ג'באליה. בשנת 2000 הוקמה בגן אור מדרשת טהר לבנות כחלק מישיבת תורת החיים. המדרשה שילבה לימודי קודש, שבהם לימדו רבנים מגוש קטיף, עם לימודים אקדמאים, שנערכו בשלוחת אשקלון של אוניברסיטת בר-אילן ובאוניברסיטה העברית. לאחר שלוש שנים עברה המדרשה לנווה דקלים. מאוחר יותר נבנו ביישוב גם בית כנסת מפואר ואולם אירועים. בעקבות תוכנית ההתנתקות מ-2004, הקימו מתיישבים מגן אור, גדיד ובדולח בתחילת שנת 2005 את "הפורום החקלאי" במטרה להגיע להדברות על הפינוי. נציגי הפורום אף נפגשו עם ראש הממשלה שרון באפריל אותה שנה. גן אור פונה ב-18 באוגוסט 2005 כחלק מתוכנית ההתנתקות. 20 משפחות עזבו מרצון עוד לפני יום הפינוי, לאחר שקיבלו פיצויים. במהלך הפינוי כ-200 איש הסתגרו בבית הכנסת ביישוב ופונו בכוח על ידי כוחות הביטחון. לאחר הפינוי פוזרו המשפחות בבתי מלון שונים, ומאוחר יותר פוצלו בין אתרי הקרווילות בניצן ויד בנימין. מרבית תושבי גן אור מתגוררים מ-2012 ביישוב באר גנים, בו הוקם מחדש בית הכנסת של היישוב. מדיה וקבצים בנושא גן אור בוויקישיתוף גן אור, באתר קטיף.נט אורי גליקמן, כאן ביתי: גן-אור, באתר nrg‏, 5 ביולי 2005 גן אור (רצועת עזה), דף שער בספרייה הלאומית גן-אור - היאחזות נח"ל חדשה בדרום הרצועה, דבר, 21 במרץ 1979 עזרא ינוב, "אם לא יקומו יישובים נוספים בקטיף, - אין קיום ל־3 המושבים הקיימים", מעריב, 8 ביוני 1980 איגוד מושבי הפועל המזרחי, מעריב, 7 באוגוסט 1987 ידיעות אחרונות, ‏רמאות אורגנית בגוש קטיף, באתר גלובס, 7 ביולי 1997 אפרת וייס, סגירת המעגל של משפחת מגידיש, באתר ynet, 29 ביולי 2004 ISRAELI AND ARAB DIE IN GAZA STRIFE באתר הניו יורק טיימס, 9 במרץ 1993 נדב שרגאי, יובל יועז, ניר חסון, "אופטימיות זהירה" של נציגי מתנחלי גוש קטיף בתום הפגישה עם רה"מ שרון, באתר הארץ, 4 באפריל 2005 גדי גולן, ‏הפינוי בכח מגוש קטיף מתחיל כבר הלילה; ניסנית, דוגית ואלי סיני - פונו, באתר גלובס, 16 באוגוסט 2005 ניר חסון, תושבים: אין חדוות פיצויים, לפחות לא נהיה פראיירים, באתר הארץ, 11 ביוני 2004 יואב בורוביץ, תפילת "שמע ישראל" לא הבריחה משום מה את החיילים, באתר הארץ, 19 באוגוסט 2005 דליה טל, ‏הממשלה תשכור עוד 1,000 חדרי מלון מפונים, באתר גלובס, 16 באוגוסט 2005 אסף מרדכי, ‏יד בנימין, דרם-מזרחית לגדרה, באתר גלובס, 10 בספטמבר 2006 דליה טל, ‏הופקדה תוכנית לקליטת 150 מפוני גוש קטיף ביד בנימין, באתר גלובס, 21 במאי 2006 מיכאל יעקובסון, עשור אחרי ההתנתקות, המפונים חיים יחד ומעדיפים להתפלל בנפרד, באתר Xnet‏, 9 באוקטובר 2016
פאבל קדוצ'ניקוב

פאבל קדוצ'ניקוב (ברוסית: Павел Петрович Кадочников; ‏29 ביולי 1915 - 2 במאי 1988), שחקן קולנוע סובייטי. הוא זכה שלוש פעמים בפרס סטלין (1948,1949,1951) והוענק לו התואר האמן העממי של ברית המועצות (1979). על הפעילות בתחום הקולנוע הוענקו לשחקן מספר עיטורים ותואר גיבור העמל הסוציאליסטי. פאבל קדוצ'ניקוב נולד בסנקט פטרבורג. במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה המשפחה עברה לכפר באזור הרי אורל. בהיותו בכפר פאבל הצעיר הלך לבית הספר והחל להתעניין בציור. בשנת 1927 המשפחה חזרה ללנינגרד. תוך זמן קצר אביו חלה ופאבל קדוצ'ניקוב נאלץ להתחיל לעבוד במפעל לפרנסת המשפחה. במקביל לעבודה קדוצ'ניקוב המשיך לצייר והשתתף בפגישות חוג לציור. בקרבת חוג לציור נערכו פגישות חוג תיאטרון ומנהלו הציע לפאבל קדוצ'ניקוב להשתתף באחד ההצגות. לאור ההצלחה, הוא הציע לנער להתחיל ללמוד משחק בבית הספר למשחק. בשנת 1931 קדוצ'ניקוב התחיל ללמוד בבית הספר למשחק ששודרג לאוניברסיטה לתיאטרון במהלך לימודיו. לאור אישיותו והופעתו לקדוצ'ניקוב הייתה הצלחה אצל בנות בית הספר וכבר בשנת 1932 נולד לו בן מחוץ לנישואין. בשנת 1935 קדוצ'ניקוב סיים את לימודי משחק ועל בסיס בוגרי הקורס הוקם תיאטרון חדש בלנינגרד. תוך זמן קצר קדוצ'ניקוב התחתן עם אחד משחקניות התיאטרון החדש. לקדוצ'ניקוב היו תפקידים רבים בהצגות התיאטרון החדש והוא הפך להיות אחד השחקנים הראשיים של הלהקה. העבודה הראשונה של קדוצ'ניקוב בקולנוע בשנת 1935 לא הייתה מוצלחת. כאשר בשנת 1937 הבמאי סרגיי יוטקביץ' הציע לו להשתתף בסרטו, קדוצ'ניקוב תחילה סירב אך בסופו של דבר הסכים. התפקיד היה מוצלח ותוך זמן קצר הוא הצטלם בסרט נוסף של אותו במאי. עם תחילת מלחמת העולם השנייה פאבל קדוצ'ניקוב ביקש להצטרף לשורות הצבא האדום ונענה בשלילה. באותה תקופה סרגיי אייזנשטיין הציע לו להשתתף בסרטו "איוואן האיום". צילומי סרט נמשכו שלוש שנים וקדוצ'ניקוב שיחק בו אחד התפקידים המרכזיים. הפרק השלישי של הסרט, בו קדו'צינוקוב גילם שני תפקידים, לא הושלם מעולם ורק כמה דקות מתוכו צולמו. לאחר סיום המלחמה קדוצ'ניקוב חזר ללנינגרד. התברר לו שתיאטרון בו הוא עבד במהלך שנות ה-30 נסגר. הוא קיבל מספר הצעות להיכנס ללהקה של תיאטרון אחר אך סירב והמשיך להצטלם בסרטי קולנוע בלבד. בשנת 1947 הוא הצטלם בתפקיד ראשי בסרט "גבורת המרגל" (Подвиг разведчика) על פעילות מרגל סובייטי בעורף הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה. לסרט הייתה הצלחה בלתי רגילה. בשנים 1948, 1949 ו-1951 השחקן קיבל 3 פעמים פרס סטלין עבור סרטים בהם שיחק כמו סיפור של איש אמיתי. בשנת 1954 קדוצ'ניקוב גילם תפקיד גברי ראשי לצד ליודמילה קסטקינה בסרט "מאלפת הטיגריסים". בשנות ה-60 קדוצ'ניקוב החל לביים סרטים. באותה תקופה הוא ביים שני סרטים שבהם השתתף גם כשחקן. במחצית שנות ה-70 ניקיטה מיכלקוב הציע לקדוצ'ניקוב תפקיד בסרטו החדש. לאור ההצלחה קדוצ'ניקוב בהמשך השתתף בסרט נוסף של אותו במאי. בשנת 1987 הוא ביים את סרטו האחרון. קדוצ'ניקוב מת בשנת 1988 מהתקף לב. נכדתו היא השחקנית, הזמרת והדוגמנית ילידת-דנמרק, נינה ברגמן. בשנת 2000 הוקרנה בטלוויזיה סדרת סרטי שרלוק הולמס בה שולבו פרקים בהם השתתף קדוצ'קניקוב אך לא הוקרנו. בסך הכול קדוצ'ניקוב השתתף כבמאי או שחקן בכ-70 סרטים. מדיה וקבצים בנושא פאבל קדוצ'ניקוב בוויקישיתוף פאבל קדוצ'ניקוב, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) פאבל קדוצ'ניקוב, באתר AllMovie (באנגלית) פאבל קדוצ'ניקוב, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) פאבל קדוצ'ניקוב, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
גנים

גנים הייתה התנחלות ויישוב קהילתי באזור השומרון, שהשתייכה למועצה אזורית שומרון, כ-5 ק"מ דרום־מזרחית לעיר ג'נין. היישוב הוקם בשנת 1983 תחילה בתור היאחזות נח"ל בשם "גנים ב'"[דרוש מקור] והתאזרח באותה שנה על ידי ארגון "העובד הלאומי". שמו של היישוב ניתן לו על שם העיר המקראית עין גנים. ביוני 2001 נרצחה יקטרינה (קטיה) ויינטראוב בפיגוע ירי בכביש הגישה לגנים־כדים. לקראת ביצוע תוכנית ההתנתקות, עזבו יותר ממחצית מהמשפחות את היישוב בטענה כי אינן רוצות להישאר במקום עד יום הפינוי. היישוב פונה מיושביו וכל 77 המבנים שבו נהרסו ב-24 באוגוסט 2005 כחלק מתוכנית ההתנתקות אך שטח היישוב נותר במעמד שטח C (שליטה אזרחית וביטחונית ישראלית), וכך גם דרך הגישה אליו (כביש 6010) ממעבר גלבוע (מחסום ג'למה). בשנת 2022 פורסם על בנייה בלתי חוקית של פלסטינים על אדמות היישוב. ביוני 2023, בעקבות תיקון חוק ההתנתקות, הוקם גרעין התיישבות "עין גנים וכדים" הפועל להתיישב מחדש בגנים ובכדים. במאי 2023 תיקנה הכנסת את חוק ההתנתקות והפיצויים לנפגעיה כך שלא יחול על צפון השומרון. למרות זאת, צו יישום תוכנית ההתנתקות תוקן רק ביחס למרחב חומש ולא לשאר צפון השומרון. ב־22 במאי 2024 חתם שר הביטחון יואב גלנט על הרחבת ביטול תחולת החוק לכלל המרחב שטח C שבצפון השומרון. צו נפרד, עליו חתם אלוף פיקוד המרכז יהודה פוקס, עדין אוסר את הכניסה ליישובים אלו כשטח צבאי סגור. כדים שא-נור חומש גנים, מתוך האתר של מועצה אזורית שומרון. מפרט הריסת היישובים במהלך תוכנית ההתנתקות, באתר משרד הביטחון. ערבים משתלטים על חורבות הישובים גנים וכדים, באתר הקול היהודי לא רק חומש: גרעין מתיישבים פועל לבנות מחדש את גנים וכדים, בעיתון מקור ראשון, 15 ביוני 2023 א, גלנט חתם על ביטול חוק ההתנתקות בגנים, כדים ושא-נור, ליד ג'נין, באתר ישראל היום, 22 במאי 2024 צו בדבר יישום תוכנית ההתנתקות (ביטול ביחס לצפון השומרון) (יהודה ושומרון) (מס' 2190), התשפ"ד-2024, באתר צה"ל אחרי הודעת גלנט על ביטול חוק ההתנתקות: צו אחר יגביל את השהות בצפון השומרון, באתר כיפה, 22 במאי 2024
יום פתוח

יום פתוח הוא יום פעילות יזומה המתוכננת ומאורגנת על ידי ארגון או מוסד, במטרה להציג בפני המתעניינים את הפעילות וההישגים של הארגון, ולשווק אותו לקהל הרחב. ביום זה מתאפשרת גישה חופשית למתקני הארגון, שלרוב אינם פתוחים בפני הציבור, ומתקיימות בו פעילויות שונות בהן הארגון מוצג ומשווק בפני הקהל. ימים פתוחים מתקיימים לעיתים קרובות במוסדות אקדמיים שונים, במטרה להציג בפני המתעניינים בלימודים אקדמיים את אפשרויות הלימודים במוסד. היום הפתוח מתקיים במכללות ובאוניברסיטאות פעם בשנה או מספר פעמים בשנה, סמוך למועדי הרישום לשנת הלימודים האקדמית הבאה או לסמסטר הלימודים הקרוב. במהלך היום הפתוח מוצגים תכנים הנלמדים במוסד האקדמי, הישגים של המוסד, מתקניו וכיתות הלימוד שלו ועוד. נערכים מפגשים עם סגל המרצים, סטודנטים ובוגרים, ומוצע ייעוץ אקדמי לבחירת מסלול לימודים, כך שאלו משמשים כממליצים או סוכני מידע עבור ציבור המתעניינים בלימודים. זאת במטרה להשפיע על המתעניינים לבחור בו כמוסד האקדמי ללימודיהם. הפעילות מלווה בהגשת כיבוד קל, הרצאות והסברים על מוסד הלימודים בחוגים השונים, חלוקת חוברות מידע, ואפשרות לבקר במתקני הקמפוס פתוחים לרשות הקהל (לרבות כיתות לימוד, אולפני רדיו, מעבדות ועוד). במהלך היום הפתוח נערכים מאמצי שיווק שונים, כגון שימוש בתמריצים להרשמה ביום הפתוח (חלק מהמוסדות האקדמיים מקנים הנחות בשכר לימוד או בדמי ההרשמה לנרשמים במהלך היום הפתוח), שירות ייעוץ אקדמי חינם למתעניינים, שימוש במסרים פרסומיים בתוך תחומי המוסד (כגון הצבת פוסטרים, שלטים, שימוש במותג ובצבעי המותג של המוסד, ועוד), פעילויות בילוי, פנאי ומופעים חיצוניים שונים, ועוד. מדיה וקבצים בנושא יום פתוח בוויקישיתוף לוח ימים פתוחים במוסדות לימוד בישראל, באתר "לימודים בישראל" דוגמה ליום פתוח במכללה האקדמית כנרת דוגמה ליום פתוח המסלול האקדמי המכללה למנהל דוגמה לשיווק יום פתוח באוניברסיטת תל אביב אביב ברטלה, יום פתוח באוניברסיטה: קרנבל בסגנון פריימריז, באתר, ynet ינואר, 2014 תומר רוטליין, סלבס וסיוע בעבודה: כך משווקים תואר אקדמי, באתר ynet, 31 בדצמבר 2013
אורוגנזה

אורוגנזה (ביוונית: "יצירת הרים" Ορογένεσις) היא תהליך גאולוגי של יצירת רכסי הרים בטבע כתוצאה מהתכנסותם של לוחות טקטוניים. במהלך אורוגנזה נוצרים בקרום כדור הארץ מבנים אופייניים, דוגמת קמטים, גלישונים והעתקים. תהליך האורוגנזה מתבטא בהיווצרות אורוגנים – רכסי הרים, דוגמת האלפים והאנדים. אורוגנים אלה מכסים על פי רוב שטחים נרחבים לאורך הגבול בין הלוחות הטקטוניים. במהלך היווצרותם ולאחריה חלים באורוגנים תהליכי שחיקה, בליה וסחיפה המסירים מעל פני הרכס את השכבות העליונות של המסלע – במרבית המקרים סלעי משקע צעירים, וחושפים שכבות פנימיות, בהן סלעי יסוד וסלעים מותמרים שנוצרו כתוצאה מהלחץ הרב שפעל על הרכס במהלך היווצרותו. הגובה הטופוגרפי של אורוגן תלוי באיזוסטזיה, ציפה של סלעים קלים על פני מעטפת כדור הארץ הצפופה. אורוגנזה היא תהליך של בניית הרים ממישורים על פני שטח ואפילו מקרקעית האוקיינוס, תהליך האורך זמן רב. מדובר בפרקי זמן של מיליוני שנים במהלך התנגשות בין יבשות. הסלעים שבונים את האורוגן עוברים תהליכים של יצירה וגיבוש מחדש ואפילו התמרה חוזרת ונשנית. אורוגנזה יוצרת בדרך כלל שרשרת הרים המורכבת מרצועות מקבילות וארוכות, בעלות תכונות ומאפיינים דומים לאורך הרצועה. דוגמה לכך ניתן לראות בהרי היורה שנוצרו בקדמת הרי האלפים במהלך הקימוט האלפיני. האורוגנזה הקיבארית הקימוט האלפיני החגורה האלפידית פרופסור משה ברור, "אורוגנזה", לקסיקון גאוגרפי, (עמ' 3), הוצאת יבנה, תשס"א אורוגנזה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
צמר גפן מתוק

צמר גפן מתוק (נקרא גם: "שערות סבתא", "סוכר צמר גפן", "סוכר" (במלעיל), "ימבמבם" או "שמבלולו") הוא הכינוי לממתק נפוץ העשוי מסוכר לבן. הממתק הוצג לראשונה בתערוכה העולמית של שיקגו (1893), ואופן ייצורו לא השתנה מאז באופן משמעותי. על אף חזותו הצמרירית של צמר הגפן המתוק, הוא דביק למגע, ומרקמו נפגע מלחות. לממתק אין ריח, אם כי במהלך ההכנה מוסיפים חומרי ריח. עקב זמן-המדף הקצר שלו הוא לא מיוצר בייצור המוני ונמכר בחנויות אלא מיוצר במקום ונמכר במסגרת אירועים. נהוג לחלק צמר גפן מתוק לילדים במסיבות יום הולדת, וכן למכור אותו באירועים כדוגמת חגיגות יום העצמאות או חגיגות פורים, בפסטיבלים, בירידים, ובפארקי שעשועים. כמות הסוכר הטיפוסית הדרושה ליצור יחידה אחת של סוכר צמר גפן מתוק, היא רבע עד שליש כוס סוכר. המחיר ליחידה של צמר גפן מתוק עולה באלפי אחוזים על מחיר חומרי הגלם. דבר זה מאפשר רווח גולמי גבוה מאוד. מכונת ייצור צמר גפן מתוק, בנויה משלושה חלקים עיקריים: צילינדר המסתובב במהירות גוף חימום קערת איסוף היקפית. הצילינדר המסתובב, מחורר בחורים זעירים. הסוכר מושם במרכז הצילינדר, וכתוצאה מהכוח הצנטריפוגלי, מוצמד בכוח לדפנות הצילינדר. גוף החימום מחמם את הסוכר הנמצא בצילנדר, עד להתכתו. עם ההתכה, נזרק הסוכר בכוח דרך החורים בצילינדר, ויוצר שערה. השערה מתקשה במהירות עקב מגע הסוכר עם האוויר הקר יחסית הנמצא מסביב. השערות מצטברות על דפנות הקערה ההיקפית, ונאספות על ידי המפעיל באמצעות מקל עץ מחוספס, ובאמצעות תנועה סיבובית משולבת של המקל ושל היד בדפנות הקערה. במכונות ביתיות קטנות, מקובל להחליף את הצילינדר המסתובב בשתי צלוחיות המוצמדות אחת לשנייה, כאשר הסוכר נזרק מהחריץ שנוצר ביניהן. יש הנוהגים להוסיף צבע מאכל מבוסס אבקה, על מנת לצבוע את צמר הגפן בגוונים שונים, כגון ורוד, כחול או צהוב. פעולת החימום יכולה להתבצע באופן חשמלי, או באמצעות גז בישול. דבר זה נוח כאשר מדובר במכונה ניידת. האנרגיה הדרושה לסיבוב אינה גדולה, ויכולה להגיע ממצבר. בישראל, צמר גפן המתוק ידוע בשם שערות סבתא. המכונות הראשונות ליצור צמר גפן מתוק בישראל חוממו בגז והונעו על ידי גלגל תנופה. המוכר הסיע את המכונה על תלת אופן מהסוג המשמש להסעת סחורות, וגלגל התנופה של מכונת הסוכר התחבר לדוושות לצורכי הנעה. המוכר התנייד לרוב בין בתי ספר והקונים היו ילדים. בשנות השמונים החלו להגיע לארץ מכונות בהן ההנעה והחימום היו באמצעות חשמל. מכונות אלה נפוצות בארץ עד היום והן דורשות חיבור לשקע חשמל ביתי או לגנרטור נייד, אך עקב כך ניידות פחות מהמכונות הישנות. מסיבה זו הממכר היום הוא בדרך כלל בדוכנים קבועים או במקומות בעלי חיבור לרשת החשמל. כיום בזכות התחרות בענף ירדו מחירי המכונות ומוסדות חינוך רבים קונים לעצמם מכונות אלו לתפעול עצמי. בשנות התשעים החלו להופיע מכונות קטנות "ביתיות" אותן ניתן להפעיל במסיבות קטנות להנאת המשתתפים. לקראת סוף שנות התשעים החלו להופיע בשוק מקלות נייר. אלה מחליפים לאט את מקלות העץ, העלולים לפצוע ילדים. אך כיום למרות עלותו הנמוכה כמעט ולא ניתן למצוא בישראל מקלות מנייר משום שהצמר גפן מתוק נוטה להחליק ממנו ואינו נתפס עליו טוב. בשנת 2022 נכנסה מכונה שמייצרת צמר גפן מתוק בתשלום, ויכולה לייצר מספר דוגמאות וצבעים. Fluffy Stuff Cotton Candy - 12 / Box, באתר CandyFavorites.com