מלחמת הוונדלים (461–468)

מלחמת הוונדלים (461–468) הייתה מלחמה ארוכה בין שני חצאי האימפריה הרומית מחד והוונדלים בצפון אפריקה מאידך. מלחמה זו נסבה סביב ההגמוניה בים התיכון ובאימפריה של המערב. הוונדלים כמעצמה עולה היוו איום עצום על יציבות האימפריה הרומית. פיראטיות ושוד היו מכת מדינה, שאיימה על הסחר ברחבי הים התיכון. מאמץ המלחמה הרומי משנת 466 ואילך היה מכוון להשמדת ממלכת הוונדלים על מנת להחזיר את האימפריה לשטחה המקורי. סכסוכים מזוינים התחלפו בשיחות שלום ושני חלקי האימפריה הרומית לא תמיד פעלו ביחד. גאיזריק (429–477), מלך הוונדלים, מילא תפקיד חשוב מאז שהוביל את עמו לאפריקה ב-429. הוא קיבל את התפקיד הזה כשיצא מנצח בסדרה של מלחמות עם הרומאים. בסכסוך בין 461 ל-468 היו מתנגדיו העיקריים: ריקימר, מפקד הצבא הרומי המערבי והאיש החזק במערב מאז הפיכתו ב-461, ולאון הראשון (457–474), קיסר החלק המזרחי של האימפריה הרומית, שהעסיק את עצמו לעיתים קרובות בחלק המערבי בשל היעדר מקבילה מערבית. הקיסר המזרחי פיקח על תוכניות פוליטיות וצבאיות שאפתניות רבות, שנועדו בעיקר לסייע לאימפריה הרומית המערבית המדשדשת ולהחזיר את השטחים הקודמים שלה. יתר על כן, הגנרל הרומי מרקלינוס, יריב עז של ריקימר, מילא תפקיד בולט מלכתחילה. תפקידו של הקיסר הרומאי המערבי ליביוס סוורוס (461–465) היה מינימלי, בעוד שתפקידו של יורשו אנתמיוס (467-472), לעומת זאת, היה גדול בהרבה. בסיליסקוס לפחות, גנרל רומאי מזרחי, מילא תפקיד חשוב בתום המלחמה. לאחר מלחמת הוונדלים המוקדמת יותר של 439–442, צפון אפריקה נפלה במידה רבה לידי הוונדלים. באופן רשמי כפוידרטוס של הרומאים, אבל דה פקטו הם שלטו בחלק זה של האימפריה לפי שיקול דעתם. מאז, הוונדלים שלטו בחלק מצי הים התיכון והתמקדו בפיראטיות, תחילה בקנה מידה קטן אך היא נהייתה משמעותית יותר ויותר עם הזמן. לאימפריה הרומית המערבית לא היו מספיק משאבים כדי להתמודד עם זה ביעילות. בשנת 455, מקסימוס רצח את הקיסר המערבי ולנטיניאנוס השלישי. הוא אילץ את אלמנתו של ולנטיניאנוס להינשא לו ואילץ את בתו של ולנטיניאנוס להינשא לבנו. המלך הוונדלי גאיזריק ראה בהחלטתו של מקסימוס לבטל את אירוסי בנו עם בת הקיסר הקודם הפרה גלויה של החוזה שלו עם הרומאים, והזדמנות לפלוש לרומא עם הצי שלו. העיר נבזזה במשך שבועיים (ביזת רומא). לפי יוהנס מלאס, שכתב כרוניקה מאה שנה מאוחר יותר, גאיזריק זומן על ידי אודוקסיה, אשתו של הקיסר שנרצח ולנטיניאנוס השלישי כדי לנקום את רצח בעלה. הוא לכד את אודוקסיה ושתי בנותיה, אודוקיה ופלסידיה, כשניסו לברוח. בשנת 460, הצבא הרומי בפיקודו של הקיסר מיוריאנוס פעל בספרד לחיזוק הסמכות הרומית. בעוד הגנרלים שלו ניצחו את הסואבים בלוסיטניה (סנטארם המודרנית, פורטוגל), נעשו הכנות למערכה נגד הוונדלים. הקיסר אסף כוח גדול איתו יצא מגאליה ל-Carthaginensis, שם עגנה הצי שלו ב-Portus Illicitanus (ליד אלש). גאיזריק, שחשש מהפלישה הרומית, ניסה לעשות שלום עם מיוריאנוס, שדחה זאת. גאיזריק השתמש אז באמצעים אחרים. בוגדים ששלמו על ידי הוונדלים הציתו את הצי ב-13 במאי 460. עוד בטרם הגיע הצבא הצי הושמד. מיוריאנוס ביטל את המתקפה על הוונדלים ונאלץ לפרק את הצבא הגדול שהקים. בארל קיבל שליחים מגאיזריק, איתם הסכים לעשות שלום, מה שהיה כנראה אישור לשלום 442. עבור מיוריאנוס, המערכה הכושלת נגד הוונדלים הייתה נסיגה עצומה ששמה קץ לתוכניותיו להחזיר את האימפריה לתפארתה, והיא גם ערערה את מעמדו כקיסר המערב. באוגוסט 461, חזר מיוריאנוס לאיטליה, שם נכלא על ידי ריקימר, המפקד העליון של הצבא הרומי, ולאחר מכן נרצח ב-7 באוגוסט. ההפיכה של ריקימר הטילה את האימפריה הרומית המערבית למשבר עצום. בגאליה, הפוידראטים הבורגונדי והגותי, שזכו לדרגה גבוהה של עצמאות בתמורה לתמיכה במיוריאנוס, התרחקו מהסמכות הרומית, בעוד שריקימר קיבל תמיכה מועטה מהצבא הרומי מחוץ לאיטליה. הגנרלים איגידיוס בגאליה, נפוטיאנוס בספרד ומרקלינוס בסיציליה התנגדו וסירבו למלא אחר פקודות מאיטליה. נראה שהצבא הגאלי הכריז על איידיוס כקיסר ובסיציליה היו למרקלינוס שאיפות בכיוון זה. לאחר מכן, הייתה תקופת אינטרגנום של שלושה חודשים, בהם לא נתבע התואר קיסר מערבי. במהלך תקופת הביניים הזו היה מאבק פוליטי על הירושה בין ריקימר, הקיסר המזרחי לאון הראשון וגאיזריק. לבסוף, ליביוס סוורוס (461-465) מונה לקיסר על ידי ריקימר ונחנך על ידי הסנאט ברוונה ב-19 בנובמבר 461. מינוי זה לא הוכר על ידי החלק המזרחי ועבור הוונדלים זו הייתה סיבה מוצדקת להפר את הסכם השלום עם הרומאים. מלחמה חדשה עם הוונדלים פרצה ובסוף 461, הצי הימי של גאיזריק כבש מידי הרומאים את האיים קורסיקה, סרדיניה, מלטה והאיים הבלאריים ופשטו על חצי האי האיטלקי ויוון. ריקימר, כעת האיש החזק במערב, אכן היה השליט בפועל באיטליה, אך בנוסף להתקפות העוינות באזור הים התיכון, הוא נאלץ להתמודד עם התנגדות צבאית גלויה מצד הגנרלים אגידיוס, נפוטיאנוס ומרקלינוס. במרקלינוס, ששהה מדרום לאיטליה בסיציליה, ראה ריקימר סכנה למעמדו. ריקימר פנה לתחבולה כדי להוציא את הגנרל המוכשר הזה מדרכו. צבאו של מרקלינוס כלל בעיקר חיילי עזר הונים. שוחד מריקימר גרם להונים לנטוש את שירותו של מרקלינוס ולהיכנס תחת חסותו. משולל מרוב חייליו, עזב מרקלינוס לדלמטיה. עם זאת, ריקימר לא התערב צבאית, משום שמרקלינוס נתמך על ידי הקיסר הרומי המזרחי לאון הראשון. נפוטיאנוס ואטיוס לא היוו עוד סכנה לריקימר לאחר שהצליח למשוך אליו את הפוידראטים הגותי והבורגונדי בטובות הנאה נדיבות. לאחר עזיבתו של מרקלינוס, סיציליה שוב נהרסה על ידי התקפות ונדלים, אך למשא ומתן של ריקימר לא הייתה השפעה. משימת שלום תחת מטרייתו של הקיסר הרומי המזרחי לאון בשנת 462 הייתה מוצלחת יותר. נשות השושלת התאודוסיאנית חזרו מהשבי שלהן. אודוקיה, הכלה של הונריק, ניצלה, אך אמה אודוקסיה ואחותה פלסידיה נשלחו לקונסטנטינופול. בתמורה, גאיזריק ניהל משא ומתן על חלק מסוים מנחלתו של ולנטיניאנוס השלישי כאוצר אודוקיה. הוא כבר כבש וספח את מחוזות מאוריטניה, כמו גם את סרדיניה, קורסיקה והאיים הבלאריים, ותכנן לשמר את נישואי בנו הונריק לאודוקיה. לוויתור של גאיזריק הייתה מטרה פוליטית ברורה. המונרך הוונדלי התגלה כעת כתומך השושלת התאודוסיאנית נגד ריקימר והקיסר שהוא העלה לגדולה. פלסידיה הייתה נשואה לאוליבריוס, בן למשפחה רומית בולטת, וגאיזריק דרש מאוליבריוס לעלות על כס המלכות באיטליה. מאוים מצד אחד על ידי הוונדלים, מצד שני על ידי מרקלינוס בדלמטיה, ביקשו ריקימר והסנאט הצייתן תיווך מהקיסר הרומי המזרחי. לאון התבקש להביא לפיוס עם גאיזריק ומרקלינוס. לאון הסכים, ולאחר מכן מרקלינוס חדל מפעולות האיבה. עם זאת, השליחים שלאון שלח לגאיזריק חזרו מקרתגו ללא תוצאות. גאיזריק טען בשם כלתו שכל רכושו הפרטי של אביה באיטליה שייך לו, כמו גם הירושה של אאטיוס, שאת בנו גאודנטיוס החזיק כאסיר. במרדף אחר הטענות הללו, גאיזריק הוביל משלחת גדולה נגד איטליה וסיציליה, והרס מחוזות כפריים ועיירות לא מוגנות. לריקימר לא היה מה לומר נגד זה, צבאו וציו לא הצליחו לעצור את הוונדלים בים. בשנת 463 התרחש מחזה מבלבל, כאשר ריקימר, בשם הקיסר המערבי ליביוס סוורוס, העסיק גותים כדי לתקוף חלק מהצבא הרומי בגאליה. במהלך הקרב באורליאן, איגידיוס ניצח. המרד שלו לא דוכא עד סתיו 465, אז הוא נרצח. באותה תקופה, איגידיוס היה עסוק במשא ומתן עם מלך הונדלים גאיזריק, בניסיון לבנות מאזן חלופי של כוחות מערביים כדי לערער על הדומיננטיות של ריקימר. ב-464 או 465 שוב פעל מרקלינוס נגד הוונדלים. בפקודת הקיסר לאון הראשון, הוא חזר לסיציליה כדי להגן על האי מפני הוונדלים שהיוו איום ישיר על כוחו ויוקרה האישית של ריקימר, שקרא לליאו לשכנע את מרקלינוס לא לבצע נגדו פעולות איבה. הקיסר ליביוס סוורוס, שלא היה יותר מבובה של ריקימר, מת ב-15 באוגוסט 465. סיבת המוות שלו אינה ידועה: גם רצח וגם סיבות טבעיות אפשריות. העלאתו של אוליבריוס, אשר הייתה יכולה להיות השבתה של השושלת התאודוסיאנית, אולי נראתה כפתרון מלא תקווה לחלק מקשיי המצב, אך העובדה שהוא היה המועמד וקרוב משפחתו של גאיזריק הייתה סיבה לא לקבלו. שנה ושמונה חודשים לאחר מותו של ליביוס סוורוס, לא מונה יורש. בשנת 467, התקפות הים של הוונדלים נעשו יותר ויותר נרחבות. ספינות המלחמה של גאיזריק הופיעו כעת גם מול חופי הפלופונסוס ומצרים. חשש שתהיה מתקפה על אלכסנדריה שתהיה לה השלכות על אספקת התבואה של הבירה הרומית המזרחית. האיום הזה מסביר מדוע הקיסר הרומי המזרחי לאון הראשון החליט לא לעמוד עוד בחיבוק ידיים. הוא נטש את הדרך הדיפלומטית ונקט צעדים להשגת שיתוף פעולה הדוק יותר עם ממשלת רומא המערבית באיטליה. כעת, כשלא רק איטליה וסיציליה היו מאוימות אלא הסחר של הים התיכון כולו, היה צורך לאחד את כוחות המזרח עם אלו של איטליה ודלמטיה נגד האויב האפריקאי. לאון הסכים עם ריקימר שאנתמיוס, גנרל בצבא המזרחי, יהפוך לקיסר החדש של המערב. תמיכתו של ריקימר הובטחה על ידי הסדר שיתחתן עם בתו של אנתמיוס. באביב 467 הגיע אנתמיוס, מלווה במרקלינוס, עם צבא לאיטליה. לאחר עלייתו לכס המלכות ב-12 באפריל 467, הוכנה מערכה רחבת היקף נגד הוונדלים, שתתבצע על ידי צי רומאי מזרחי עם חיילי יבשה בפיקודו הכולל של גיסו של הקיסר לאון, בסיליסקוס. אנתמיוס מינה את מרקלינוס, גם כדי לאזן את ריקימר, לגנרל הקיסרי השני ולמפקד העליון של החיילים הרומאים המערביים המעורבים במערכה. תוכנית התקיפה שחשבו עליה הרומאים התבססה על הרעיון שצבאות המזרח והמערב יפעלו יחד ולתקוף את הוונדלים בו זמנית בשלוש חזיתות. לשם כך היה צורך לחלק את הצבא המזרחי לשניים. צי נכבד הורכב, שלכאורה מורכב מ-1,113 ספינות, כדי לשאת צבא של 100,000 איש. מרקלינוס, קיבל פקודה לכבוש את סרדיניה ולאחר מכן להפליג לחוף צפון אפריקה כדי להתאחד עם הצי המזרחי תחת בסיליסקוס. לאחר מכן יפליג בסיליסקוס ישירות לקרתגו עם הצי המשותף. הרקליוס, גנרל נוסף, יאסוף כוחות מזרחיים במצרים, ירד לטריפוליטניה, ולאחר מכן יתקוף ביבשה בקרתגו. פרוקופיוס העריך את עלות המשלחת ב-130,000 ליבראות של זהב; יוהנס לורנטיוס לידיוס העריך את העלות ב-65,000 ליבראות של זהב ו-750,000 ליבראות של כסף. מרקלינוס כבש מחדש את סרדיניה בקושי רב, והרקליוס נתקל בהתנגדות מועטה של הוונדלים בטריפוליטניה, ושניהם עברו ליצור קשר עם כוחותיו של בסיליסקוס. לפי פרוקופיוס, הצי של בסיליסקוס פיזר את צי הוונדלים ליד סיציליה, אך בסיליסקוס לא ניצל יתרון זה והנחית את חייליו בכף בון, מיקום אסטרטגי במרחק שישים קילומטרים מקרתגו. לפי ההיסטוריונים מייקל קוליקובסקי, פריל וויליאמס, גאיזריק פנה לשלום והציע שביתת נשק של חמישה ימים כדי לתת לעצמם זמן להתכונן בינתיים. הת'ר מציין כי הרומאים העדיפו הימנעות מקרב ימי, וכי ייתכן שזו הייתה הסיבה שבסיליסקוס היסס לתקוף את הוונדלים. בימים שנקבעו לו, גאיזריק הרכיב צי חדש עם מספר ספינות אש ובסיוע רוחות טובות תקף את הצי הרומי. הצי הרומי הובס בשילוב של ספינות האש, רוחות רעות והפתעה, כשמחציתו הושמדו. בסיליסקוס ברח עם שאר הצי לסיציליה, כדי להתגבש עם כוחותיו של מרקלינוס; המורל והאספקה שלהם היו עשויים להבטיח ניצחון, אבל מרקלינוס נרצח, אולי בפקודת ריקימר. הרקליוס, שעדיין לא הגיע לקרתגו, חזר לאימפריה הרומית המזרחית על ידי חזרה על הנתיב שעשה, ובסיליסקוס חזר לקונסטנטינופול עם מחצית הצי שלו. לתוצאה הגרועה שהשיגו הרומאים במבצע רחב ההיקף בתום מלחמת הונדלים הייתה בוודאי השפעה מוראלית גדולה. האימפריה הרומית הביאה את כל כוחה לידי ביטוי ונכשלה במשימתה להשמיד את הממלכה הוונדלית. לפי הת'ר, הקרב נחשב כמי שסיים את סיכויי ההישרדות של האימפריה הרומית המערבית. ללא גישה למשאבים של המחוז הרומאי לשעבר של אפריקה, המערב לא יכול היה להחזיק צבא חזק מספיק כדי להביס את אויביו הרבים. למרות זאת, עברו שנתיים עד שגאיזריק החזיר לעצמו מספיק ביטחון כדי לחדש את התקפותיו על איטליה. בשנת 472, משטרו המערבי של ריקימר השלים עם גאיזריק, והפך את גיסו של בנו, אוליבריוס, לקיסר. גאיזריק לא עשה שלום עם האימפריה הרומית המזרחית עד 476, אז הוא חתם על הסכם עם הקיסר החדש זנון בשם שלום נצחי. הסכם זה נשמר בנאמנות רבה משני הצדדים תחת יורשיו. מהפכה בקרתגו בשנת 531 העניקה לבסוף לאימפריה הרומית, שהתקיימה אז רק במזרח, את ההזדמנות הרצויה להתערבות, שהובילה למלחמת הוונדלים (533–534). Edward Gibbon, The Decline and Fall of the Roman Empire, (The Modern Library, 1932), ch. XXXVI., p. 1258. Johannes Malalas, Chronographia 14:26 Priscus, fr. 36.1; Hydatius, Chron., p. 32 The treaty has not been preserved: it can be deduced from the fragment of Priscus (fr. 36.2) that it was not favorable to the Romans, even though another fragment (fr. 38) makes it clear that the Vandals were not recognized for their power over Sicily; it is possible that this treaty was based on the one signed in 442 (Ch. Courtois, Les Vandales et l'Afrique, Paris 1955, p.199). John of Antioch, fragment 203; Marcellinus, sa 461; Fasti vindobonenses priores, No 588 Priscus, fr. 14, De leg. ghent. Hodgkin, Thomas (1892). "Book II, Chapter VI" Priscus of Panium, fragments 29 Hydatius, chronicles 208; Anderson 2012, pg. 25 Hydatius, chronicles 216; Priscus, fr. 10 (in De leg. Rom.). Kulikowski 2019, p. 220 Hydatius, Chronicles 220, 224 John M. O'Flyn (1983), pg. 116 Procopius, Vand. 1, 6, 25 Cassiodorus, Chron., sub 491; Dracontius, Satisfactio, vv. 213-214.