laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
שמישות

שְׁמִישׁוּת (לעיתים שימושיות; Usability בלעז) היא מידת הקלות שבה ניתן להשתמש במוצר מסוים. לרוב מדובר במוצרים טכנולוגיים בעלי ממשק משתמש. מידת השמישות נקבעת על פי הפשטות, היעילות והמהירות שבה מבוצעות מטלות ספציפיות במוצר. המונח נמצא בשימוש בתחום הנדסת אנוש. שמישות יכולה להיות מושגת באמצעות עיצוב מכוון-משתמש (User-centered design) או עיצוב מונחה משימה (Task-centered design). "נגישות" היא שמישות לאנשים עם לקויות. יועץ השמישות ג'ייקוב נילסן ופרופ' בן שניידרמן הגדירו את מאפייני השמישות כדלקמן:[דרוש מקור] לימודיות - המידה שבה הממשק ניתן ללמידה על ידי המשתמש. יעילות - המידה שבה השימוש בממשק הוא יעיל. זכירות - מידת הקלות שבה המשתמש זוכר את פעולות הממשק. שגיאות - כמות הטעויות הפוטנציאלית הקיימת בממשק. שביעות רצון - מידת שביעות הרצון של המשתמש מהממשק. הנדסת אנוש חוויית משתמש ilities עיוורון כרזות מדיה וקבצים בנושא שמישות בוויקישיתוף useit.com: Jakob Nielsen's Website פראנאב מיסטרי: האפשרויות המלהיבות בטכנולוגיית חוש-שישי – הגברת השמישות של טכנולוגיה דיגיטלית בעולם הממשי. הרצאה באנגלית מאתר TED עם כתוביות בעברית ערך זה הוא קצרמר בנושא טכנולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
IrfanView

IrfanView היא תוכנה חינמית לצפייה בקובצי תמונה התומכת גם בקובצי וידאו ושמע. היא מאפשרת גם פעולות עריכה בסיסיות של קובצי תמונה והמרה מפורמט אחד למשנהו. התוכנה נכתבה על ידי Irfan Skiljan, ומכאן שמה. לתוכנה זמינים תוספים רבים, המאפשרים הרחבת היכולות שלה, למשל לטיפול בפורמטים נוספים. תוכנה מסחרית בעלת תכונות דומות היא ACDSee. מדיה וקבצים בנושא IrfanView בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של IrfanView (באנגלית ובגרמנית) אתר התוכנה ערך זה הוא קצרמר בנושא תוכנה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מייקל טיפט

מייקל טיפט (באנגלית: Michael Tippett;‏ 2 בינואר 1905 - 8 בינואר 1998) היה מלחין בריטי הנחשב לאחד המלחינים הבריטים הבולטים במחצית השנייה של המאה ה-20. בהיותו נער שמע קונצרט תזמורתי בניצוחו של מלקולם סרג'נט, שהביא להחלטתו להיות מלחין. בשנת 1923 נרשם לקולג' המלכותי למוזיקה בלונדון, שם למד קומפוזיציה מראלף ווהן-ויליאמס וניצוח מאדריאן בולט עד שנת 1928. באותה תקופה החל להלחין אבל גנז את יצירותיו. הוא התפרנס מהוראה וניצוח. ב-1930 שב לקולג' המלכותי לתקופת לימודים נוספת, והתרכז במוזיקה האנגלית של המאה ה-16, וביצירות באך ובטהובן. בתקופה זו התגבש סיגנונו הקונטרפונקטי האופייני, שבא לביטוי ביצירתו המוצלחת - קונצ'רטו לתזמורת מיתרים כפולה (1938). טיפט היה פציפיסט ללא פשרות. הוא התייחס למצב הפוליטי בעולם ביצירת המופת שלו - האורטוריה "ילד בן זמננו" ("A Child of Our Time"‏ 1939 -1940). בשנת 1943 נידון לתקופת מאסר של שלושה חדשים בעקבות סירובו לשרת כחייל בלתי קרבי, כמו שנדרש בזמנו מסרבני גיוס מטעמי מצפון. משנת 1940 עד 1951 שימש טיפט כמנהל מוזיקלי ב-Morley College. פרסומו של טיפט החל בתקופה מאוחרת בחייו. ב-1945 השלים את הסימפוניה הראשונה שלו וב-1952 השלים את האופרה הראשונה שלו - "נישואי אמצע הקיץ". מכאן ואילך החל להלחין באינטנסיביות אופרות, סימפוניות ועוד, וזכה בתהילה בארצו ובעולם. ב-1966 קיבל תואר סר וב-1983 התקבל כחבר ב"מסדר ההוקרה". ב-1991 פרסם את האוטוביוגרפיה שלו-Those Twentieth Century Blues. בנובמבר 1997 נסע לסטוקהולם להשתתף בקונצרט חגיגי לסיכום כל יצירותיו לתזמורת, וחלה שם בדלקת ריאות. הוא הספיק להתאושש ולחזור לארצו שם נפטר בשלווה בגיל 93. 5 אופרות, טיפט כתב גם את הליברית ליצירותיו: חתונת אמצע הקיץ (1952) המלך פריאמוס (1961) גן הקשרים (1970) שבירת הקרח (1976) שנה חדשה (1988) 4 סימפוניות 5 רביעיות לכלי קשת 4 סונטות לפסנתר. יצירות למקהלה ותזמורת, אורטוריות ויצירות תזמורתיות שונות. זו היצירה המפורסמת ביותר של טיפט. היא נכתבה בשנים 1939–1940 בעקבות מאורע שהסעיר אותו מאד. טיפט היה כאמור פציפיסט והתנגד לכל אלימות ועוולות. בשנת 1938 רצח הנער היהודי הרשל גרינשפן דיפלומט נאצי בפריז, ועורר גל רדיפות אנטישמי נגד היהודים בגרמניה, שנודע כליל הבדולח. טיפט חיבר גם את המילים. הטקסט משקף את אמונתו של טיפט בפאציפיזם וכי הטבע האנושי מכיל אורות וצללים. האורטוריה כתובה ל-4 סולנים, מקהלה ותזמורת. זו אורטוריה הומניטרית על דגם הפאסיונים של באך, עם שילוב ספיריצ'ואלים שחורים המחקים את הכוראלים של באך. אתר האינטרנט הרשמי של מייקל טיפט מייקל טיפט, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מייקל טיפט, באתר ספוטיפיי מייקל טיפט, באתר קומפוניסטן דר גגנווארט מייקל טיפט, באתר AllMusic (באנגלית) מייקל טיפט, באתר MusicBrainz (באנגלית) מייקל טיפט, באתר Discogs (באנגלית) מייקל טיפט, באתר Songkick (באנגלית) מייקל טיפט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
נתנאל בן ישעיה

רבי נתנאל בן ישעיה (חי במחצית הראשונה של המאה ה-14), היה מגדולי רבני יהדות תימן הראשונים. רבי נתנאל היה פרשן מקרא והלכה. הוא חיבר את הפירוש "נור אלצ'לאם" ("מאור האפלה") על התורה. ספר זה נכתב מקצתו בערבית יהודית ומקצתו בעברית בסביבות שנת 1640 לשטרות (ה'פ"ט, 1329). רובו ככולו של החיבור נתון להלך הרוח והמחשבה הפילוסופית הרציונלית שהתווה הרמב"ם, אם כי רבי נתנאל לא נמנע מלשלב בחיבורו רעיונות מחשבתיים שאינם מבית מדרשו של הרמב"ם אלא מתורתם של רבי יהודה הלוי והרמב"ן. גם מעט רעיונות הנראים קבליים הובאו בחיבורו אף כי בזמנו טרם נתפשטו בתימן ספרי חכמי הקבלה. בהקדמה לפירושו מודיע רבי נתנאל כי בחיבורו דברים המתאימים להמוני העם ודברים המתאימים לבעלי החכמה "ודברים שלא יתאימו למקצת בני אדם אז יחשבוהו כאילו לא נכתב והוא מה שהביאו בעלי הדרשות מדברים הנמנעים". מתוך חיבורו מאור האפלה ניכר שרבי נתנאל היה בקיא במיוחד בכל חדרי הספרות המדרשית העתיקה. במקרים רבים הוא מאיר עיניים בפרשנותו הבהירה ובגישתו הישרה לכל עניין. מלבד פירושו על התורה, הוא חיבר עוד פירוש על "משנה תורה" לרמב"ם. הרב יחיא קאפח מעיד כי ספר זה היה נלמד כמעט עד הדור האחרון לגלות תימן בבית מדרשו של רבו הרב חיים קורח. על פי עדותו, היה רבי נתנאל מציין את מקורות דברי הרמב"ם בשני התלמודים וזולתם ומפרש דברים שלכאורה סתומים בדברי הרמב"ם. כמו כן כתב פירוש על הלכות שחיטה לרמב"ם, ייתכן שחיבור זה כלול בחיבורו הגדול על הרמב"ם. לעת עתה נמצאו רק שרידים מעטים מחיבור זה. התייר ר' יעקב ספיר שביקר באמצע המאה ה-19 בתימן כותב בספרו אבן ספיר כי ראה את חיבורו מאור האפלה בבית אחד הרבנים והוסיף "והספר הזה נחשב אצלם טהור וקדוש אשר לא יכולתי להשיגו". הספר "מאור האפלה" יצא לראשונה לאור במקור ותרגום על ידי הרב יוסף קאפח בשנת ה'תשי"ז (1957). "נְתַנְאֵל בן ישעיה", יהודה דוד אייזנשטיין (עורך), אנציקלופדיה אוצר ישראל, ניו יורק: פרדס, תשי"ב, חלק ז, עמוד 129, באתר היברובוקס בסוף הקדמתו כתב שהתחיל בט"ו בתמוז אותה שנה אבל בפרשת בהר הוא מחשב את השנים ביובל בשנת ה'פ"ח שהיא 1639 לשטרות ערך זה הוא קצרמר בנושא רבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שושניים

שושניים (שם מדעי: Liliaceae) היא משפחה בסדרת השושנאים הנפוצה בעיקר באזורים ממוזגים כולל אירופה ואסיה. צמחים רבים במשפחה זו הם צמחי נוי, אותם מגדלים בשל פרחיהם המושכים. מרבית הסוגים רעילים לאכילה. פעמים רבות משתמשים בשושניים בתחום ההרלדיקה. מרבית מיני השושניים הם צמחים רב שנתיים עשבוניים. רבים הם גאופיטים. לשושניים 6 עלי עטיף, 6 אבקנים, ועמוד עלי יחיד. עליהם אינם בעלי פטוטרת. משפחת השושניים הייתה בעבר פרפילטית וכללה הרבה סוגים, שחלקם נכללים כיום במשפחות אחרות ואף בסדרות אחרות. מחקרים מתחום המיון הגנטי שנוספו עם השנים (האחרון הוא ה-APG III מ-2009) הפכו את המשפחה לקטנה משמעותית מגודלה בעבר, אם כי גם לפי מיון זה המשפחה מונה עשרות סוגים שונים. בארץ ישראל גדלים 4 סוגים ממשפחת השושניים (על-פי המיון המעודכן): גביעונית זהבית צבעוני שושן במרבית מדריכי הבוטניקה מופיע המיון הישן, לפיו המשפחה כוללת סוגים נוספים. להלן המיון המעודכן של הסוגים הנ"ל: אספרגאים נרקיסיים (Amaryllidaceae) - שום ואחישום אספרגיים (Asparagaceae) - יקינתון, כדן, נץ-החלב, זמזומית, מצילות, יקינטונית, כתרים, חצב, בן-חצב ועצבונית Xanthorrhoeaceae - עירית, אלוי, עיריוני ועריר שושנאים סתווניים (Colchicaceae) - סתוונית ובצלציה קיסוסיתיים (Smilacaceae) - קיסוסית. מדיה וקבצים בנושא שושניים בוויקישיתוף שושניים, באתר ITIS (באנגלית) שושניים, באתר NCBI (באנגלית) שושניים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) שושניים, באתר Tropicos (באנגלית) שושניים, באתר GBIF (באנגלית) שושניים, באתר IPNI (באנגלית) שושניים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
המודל הטהור של הבירוקרטיה

המודל הטהור של הבירוקרטיה, שניסח מקס ובר, מתאר את העקרונות לפיהם בנויה בירוקרטיה. בין העקרונות: חלוקת אחריות (דיפרנציאציה) קבועה בין בעלי תפקידים בעלי הכשרה פורמלית לתפקידם, על פיה לכל אדם אחריות חלקית ביותר והוא אינו נדרש להכיל את שאר חלקי המערכת. במובן זה קיימת דיפרנציאציה אופקית (חלוקה בין עובדים שעוסקים בתחומים שונים) ודיפרנציאציה אנכית (חלוקה בין ממונים, שרצונם בביצוע העבודה, לכפופים, שרצונם בתגמול). היררכיה מעמדית ברורה, התואמת את עיקרון האחידות – לכל עובד ממונה ישיר אחד בלבד. קיום מערך חוקים אבסטרקטיים רשומים וסופיים, מדויקים ורציונליים, שאינם ניתנים לשינוי על פי שיקולי רגע. חוקים אלו הם אוניברסליים – אינם תלויים באופיים ותכונותיהם של בני האדם המעורבים בהם. אימפרסונליות: אין חשיבות לאישיות, לתודעתו ולרגשותיו המסוימים של האדם העוסק בבירוקרטיה, וההירארכיה הביורוקרטית מורכבת אך ורק מחוקים ומשרות פורמליים. מומחיות של העובדים בתחום הבירוקרטיה, ותפישתם אותה כקריירה אישית הדורשת את מרב זמנם. הפרדה של רכוש המערכת ביורוקרטית מרכושם של העובדים בה, המונעת ניגודי אינטרסים מסוימים. המילה "טהור" מציינת שמדובר במודל אידיאלי. במציאות, רק לעיתים נדירות יציג ארגון נתון את כל העקרונות. כך שאם חוקרים ארגון ומאפיין אחד או יותר מאלו המתוארים לעיל חסר, עדיין אין זה שולל את עובדת היותו ארגון ביורוקרטי. מונחים במבנה ארגוני יהודה שנהב, אידאולוגיות ניהול בעידן הרציונליות, 1991.
קלאוס טנשטדט

קלאוס טנשטדט (בגרמנית: Klaus Tennstedt; ‏6 ביוני 1926, מרסבורג, גרמניה – 11 בינואר 1998) היה מנצח גרמני. קלאוס טנשטדט למד נגינה בכינור ופסנתר בקונסרבטוריון של לייפציג. בשנת 1948 התקבל ככנר ראשי לתזמורת התיאטרון העירוני בהאלה, אולם פגיעה באצבעו שמה קץ לקריירה שלו ככנר, ולאחר מכן עבד כמדריך זמרים באותו תיאטרון. בהמשך ניתב טנשטדט את כשרונותיו לניצוח. בשנת 1958 התמנה למנהל מוזיקלי באופרה של דרזדן, ובשנת 1962 למנהל המוזיקלי של התזמורת והתיאטרון של שוורין. טנשטדט היגר מגרמניה המזרחית בשנת 1971, וקיבל מקלט מדיני בשוודיה. הוא ניצח בגטבורג על תזמורת התיאטרון, ובסטוקהולם על התזמורת הסימפונית של רדיו שוודיה. בשנת 1972 התמנה למנהל מוזיקלי כללי של האופרה של קיל בצפון גרמניה. משנת 1979 עד 1982 כיהן כמנצח ראשי של תזמורת רדיו צפון גרמניה בהמבורג. במהלך 1974 הופיע לראשונה בצפון אמריקה, בניצוח על התזמורת הסימפונית של טורונטו. זמן קצר אחר כך, בדצמבר של אותה שנה, הופיע לראשונה בארצות הברית, עם התזמורת הסימפונית של בוסטון בניצוח על הסימפוניה השמינית של אנטון ברוקנר. נורמן לברכט מספר בספרו "אגדת המאסטרו" שכאשר שאלה הנהלת תזמורת בוסטון את טנשטדט על מה ירצה לנצח, השיב: "אתם רוצים להגיד שאני יכול לבחור?" הקונצרטים שלו נחלו הצלחה רבה, וכתוצאה מכך הופיע כמנצח אורח בפסטיבל טנגלווד בשנת 1975. הופעתו הראשונה כמנצח אופרה בארצות הברית הייתה במטרופוליטן אופרה בניו יורק, בשנת 1983, שם ניצח על הפקת "פידליו" של בטהובן. כמנצח אורח הופיע גם עם תזמורת פילדלפיה, התזמורת הסימפונית של שיקגו והפילהרמונית של ניו יורק. הופעתו הראשונה בלונדון הייתה עם התזמורת הסימפונית של לונדון בשנת 1976. בשנת 1977 ניצח לראשונה על הפילהרמונית של לונדון, הופעה שאחריה התמנה למנצח אורח ראשי של התזמורת משנת 1980 ובהמשך, משנת 1983, למנצחה הראשי. בריאותו הרעועה אילצה אותו לפרוש מן התפקיד בשנת 1990 ולאחר מכן הכתירה אותו הפילהרמונית של לונדון בתואר מנצח כבוד. הוא חזר אומנם לנצח על קונצרטים של מאהלר בנובמבר 1991 (הסימפוניה השישית) ובמאי 1993 (הסימפוניה השביעית), אך בעצת רופאיו פרש כליל מן הניצוח באוקטובר 1994. בשנת 1978 טנשטדט ניצח על הפילהרמוניה הישראלית, המנצח הגרמני הראשון מדורו לנצח עליה; עד אז הפילהרמוניה לא הזמינה מנצחים גרמנים בגלל קשריהם עם משטר הנאצי. הקלטותיו כוללות את מחזור הסימפוניות השלם של גוסטב מאהלר. מדיה וקבצים בנושא קלאוס טנשטדט בוויקישיתוף קלאוס טנשטדט, באתר AllMusic (באנגלית) קלאוס טנשטדט, באתר MusicBrainz (באנגלית) קלאוס טנשטדט, באתר Discogs (באנגלית)
Fortran

פורטרן (באנגלית: FORTRAN) היא שפת תכנות פרוצדורלית מהראשונות שפותחו, והראשונה עבורה נכתב מהדר. נכתבה בעיקר לשימושים מדעיים, ונמצאת בשימוש נרחב עד היום, בעיקר עבור יישומים מדעיים הדורשים חישובים תובעניים. בגרסאות ראשונות שלה נכתב שם השפה כ-FORTRAN ובמאוחרות שונה הכתיב ל-Fortran. השפה התפתחה במידה ניכרת במהלך שנות קיומה, וגרסאות עדכניות שלה תומכות גם בתכנות מונחה עצמים. המהדר הראשון של פורטרן פותח למחשב IBM 704 בשנים 1954–1957 על ידי קבוצה של עובדי IBM בראשות ג'ון באקוס. בגרסתה הראשונה התבססה השפה על מספור השורות ושימוש נרחב בפקודת GOTO. בגרסאות הבאות טופלו בעיות אלה, ובגרסה FORTRAN 77 נוספה פקודת IF-THEN-ELSE. שפת התכנות זכתה לתפוצה רחבה בקרב מדענים העוסקים בפיתוח תוכנה עתירת חישובים, והדבר היווה תמריץ לפיתוח מהדרים המייצרים קוד מהיר ככל האפשר. במקביל התפתחה השפה עצמה, וגרסאות בולטות שלה הן FORTRAN IV, FORTRAN 66, FORTRAN 77, Fortran 90, Fortran 95, Fortran 2003. הגרסה Fortran 90 היוותה שדרוג מהותי, בהוסיפה לשפה הקצאת זיכרון דינמית, פעולות על מערכים, סוגי נתונים מופשטים, רקורסיה ומצביעים. Fortran 95 הוסיפה לשפה תמיכה בתכנות מקבילי. התקן האחרון של השפה, שפורסם בשנת 2004, קרוי Fortran 2003, ובו נוספה תמיכה בתכנות מונחה עצמים וקישוריות טובה יותר עם שפת C. יצרנים של מחשבי-על פיתחו גרסאות מיוחדות של השפה לשם ניצול תכונות מיוחדות של מחשביהם, לשם השגת ביצועים מהירים ביותר. גרסה נוספת, WATFOR, פותחה באוניברסיטת ווטרלו וזכתה להצלחה רבה באוניברסיטאות. נאס"א השתמשה במחשבי IBM עליהם מורצת שפת התיכנות פורטרן, כחלק מהמירוץ לחלל, לאחר שההסתמכות על חישובים אנושיים הפכה פחות ופחות רלוונטית לעומס החישובים הנדרש (הדבר מוזכר בסרט "מאחורי המספרים" ). הקוד של הגשושיות וואיג'ר כתוב בשפת Fortran 5. תוכנית למציאת מחלק משותף מקסימלי * euclid.f (FORTRAN 77) * Find greatest common divisor using the Euclidean algorithm PROGRAM EUCLID PRINT *, 'A?' READ *, NA IF (NA.LE.0) THEN PRINT *, 'A must be a positive integer.' STOP END IF PRINT *, 'B?' READ *, NB IF (NB.LE.0) THEN PRINT *, 'B must be a positive integer.' STOP END IF PRINT *, 'The GCD of', NA, ' and', NB, ' is', NGCD(NA, NB), '.' STOP END FUNCTION NGCD(NA, NB) IA = NA IB = NB 1 IF (IB.NE.0) THEN ITEMP = IA IA = IB IB = MOD(ITEMP, IB) GOTO 1 END IF NGCD = IA RETURN END ANSI X3.198-1992 (R1997). Title: Programming Language "Fortran" Extended. Informally known as Fortran 90. Published by ANSI. ISO/IEC 1539-1:1997. Title: Information technology - Programming languages - Fortran - Part 1: Base language. Informally known as Fortran 95. There are a further two parts to this standard. Part 1 has been formally adopted by ANSI. ISO/IEC 1539-1:2004. Title: Information technology -- Programming languages -- Fortran -- Part 1: Base language. Informally known as Fortran 2003. מדיה וקבצים בנושא Fortran בוויקישיתוף נסים פרנסיז וגדעון עמיר, שפת FORTRAN הלכה ומעשה, 1987. אתר האינטרנט הרשמי של Fortran (באנגלית) Fortran, ברשת החברתית אקס (טוויטר) Fortran, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) שפת תכנות מחשבים, FORTRAN, דף שער בספרייה הלאומית Manned mission control computers Computers in Spaceflight: The NASA Experience אסור לפספס‏, גשושית החלל וויאג'ר 1 שולחת מסרים מסתוריים שמדאיגים את נאס"א, באתר וואלה, 18 בדצמבר 2023
דגנאים

דגנאים (שם מדעי: Poales) הם סדרה גדולה של צמחים חד־פסיגיים. הסדרה מונה מעל עשרים אלף מינים, הפזורים בכל רחבי העולם, והיא לוקחת חלק חשוב במערכת האקולוגית של כדור הארץ. הסדרה מורכבת בדרך־כלל מעשבים וצמחים עשבוניים, לעיתים רחוקות מטפסים או שיחים. הפרחים קטנים לרוב, ובעלי חפים. מסודרים בתפרחות בצורות שונות, (מלבד הסוג Mayaca שלו פרחים מבודדים). הזרעים לרוב מכילים עמילן. אחת התכונות הבולטות בקרב נציגי הסדרה היא התאמה מצוינת להאבקה באמצעות הרוח, אם כי הצורה הזאת איננה יחידה, ובמשפחות אחדות קיימת האבקה באמצעות חרקים או מים. הסדרה מונה 18 משפחות, ובהן כ־850 סוגים ומעל 20,000 מינים. המשפחות החשובות ביותר בסדרה הן משפחת הדגניים עם כ־12,000 מינים, הגמאיים עם כ־5,000 מינים, ברומליים עם 1,400 מינים ו-Eriocaulaceae עם 1,150 מינים. בצמחיית הבר בישראל מיוצגות חמש משפחות, ובהן 340 מינים. כיום סדרת הדגנאים היא המשגשגת ביותר, ובעלת חשיבות אקולוגית וכלכלית ראשונה במעלה מקרב כל הצמחים העשבוניים. על־פי הערכות מודרניות, המבוססות על ניתוח של קצב המוטציות ברמה המולקולרית ונתוני התפוצה, ראשיתם של הדגנאים לפני כ־115 מיליון שנה (אמצע תור הקרטיקון) באמריקה הדרומית. השרידים המאובנים העתיקים ביותר הידועים כיום כוללים אבקה ופירות והם שייכים לקרטיקון העליון. המיון המודרני נוטה לכלול בסדרת הדגנאים את שמונה־עשרה המשפחות הבאות: ברומליים (Bromeliaceae, משפחת האננס) גמאיים (Cyperaceae) - בו הסוג גומא דגניים (Poaceae) כדורניים (Sparganiaceae) סופיים (Typhaceae) סמריים (Juncaceae) - בו המין סמר חד Anarthriaceae Centrolepidaceae Ecdeiocoleaceae Eriocaulaceae Flagellariaceae Hydatellaceae ז'ואנוויליים (Joinvilleaceae) Mayacaceae Rapateaceae Restionaceae (רסטיוניים ?) Thurniaceae Xyridaceae המשפחה החשובה ביותר מבחינה כלכלית היא משפחת הדגניים, המספקת מזון לאדם (חיטה, אורז, קנה סוכר), הדשא שבשטחי מרעה, ועוד. כמו כן יש לציין את האננס ממשפחת הברומליים. משפחת הגמאיים מתאפיינת בעיקר בעשבים שוטים שלה, כגון גומא הפקעים, אבל יש לה גם חשיבות היסטורית, שכן המין גומא הפפירוס שימש בעבר להכנת נייר. ליתר המשפחות שימוש מוגבל בתעשיות מקומיות כחומר להסקה, לבניה כפרית, צמחי נוי וסידורי פרחים, שזירת כובעים וסלים. דגנאים, באתר ITIS (באנגלית) דגנאים, באתר NCBI (באנגלית) דגנאים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) דגנאים, באתר Tropicos (באנגלית) דגנאים, באתר GBIF (באנגלית) דגנאים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) שיפון פרי האננס Typha orientalis אורז Luzula sylvatica יער במבוק Alopecurus aequalis
גאוגליף

גאוגליף – (יוונית "גאו" – ארץ, "גליף" לגלף) הוא ציור, מוטיב או תרשימים גדולים הנוצרים על הקרקע בעזרת סידור של קלאסטים או גילוי אדמה מתחת למצע. גאוגליף מסוג פוזיטיב הוא תבנית של אבנים או תל עפר וגאוגליף מסוג תשליל (נגטיב) נעשה על ידי חשיפת אדמה, בדרך כלל פטינה, לצורך רישום הצורות. בין הגאוגליפים המפורסמים ביותר הם קווי נסקה בפרו. אזורי גאוגליפים אחרים כוללים את בוליביה, ברזיל, מדבר אטאקמה בצ'ילה, אוסטרליה המערבית וחלקים במדבר האגן הגדול שבדרום-מערב ארצות הברית. דמויות גבעה בבריטניה, מבוכי צמחים ומבוכי האבן של סקנדינביה, איסלנד, לפלנד וברית המועצות לשעבר, הם סוגים של גאוגליפים. הגאוגליף הגדול ביותר הוא "אדם מארי" (Marree Man) בדרום אוסטרליה ([1] [2]) סיימון רומרו, הניו יורק טיימס, סודות האמזונס נחשפים, באתר הארץ, 16 בפברואר 2012 ערך זה הוא קצרמר בנושא ארכאולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מריה רייכה

מריה רייכה (בגרמנית: Maria Reiche‏; 15 במאי 1903 – 8 ביוני 1998) הייתה מתמטיקאית וארכאולוגית ילידת גרמניה, שהתפרסמה בחקר קווי נסקה בפרו. רייכה נולדה בדרזדן שבגרמניה . היא למדה מתמטיקה, פיזיקה, גאוגרפיה ושפות באוניברסיטה הטכנית של דרזדן. ב-1932 החלה לעבוד כאומנת וכמורה לילדיו של הקונסול הגרמני בקוסקו שבפרו. ב-1934 איבדה אחת מאצבעותיה עקב נמק. באותה שנה, עם תום החוזה, עברה ללימה, בירת פרו ועבדה בעבודות מזדמנות כמורה לשפות וכמתורגמנית של ספרי מדע. החל מ-1937 עסקה גם בעבודת שחזור בדים היסטוריים במוזיאון הלאומי לארכאולוגיה, אנתרופולוגיה והיסטוריה של פרו (אנ') בלימה. כשפרצה מלחמת העולם השנייה החליטה שלא לחזור לגרמניה. ב-1940 הצטרפה מריה רייכה כעוזרת לארכאולוג האמריקאי פול קוסוק (אנ') שגילוי קווי נסקה נזקף לזכותו. החל בשנת 1946 החלה למפות את הדמויות של קווי נסקה. כשעזב קוסוק ב-1948, המשיכה את עבודתה במיפוי האזור. התאוריה של רייכה לגבי קווי נסקה הייתה שיוצריהם השתמשו בהם כלוח שנה מבוסס על שנת השמש וכמצפה כוכבים. משום שניתן לראות את הקווים בבירור רק מהאוויר, פנתה לחיל האוויר הפרואני (אנ') בבקשת עזרה בביצוע סקרי הצילום. חלק מהצילומים נעשו ממסוק כשרייכה חגורה לאחד המגלשים. את רוב זמנה בילתה לבדה בתנאים ספרטניים בביתה בנסקה. את התאוריות שלה היא הסבירה בספרה "המסתורין של המדבר" והשתמשה ברווחים ממכירת הספר לנהל מסע תעמולה לשימור המדבר ולשכור שומרים ועוזרים. רייכה דאגה לשמור על קווי נסקה בפני סלילת כבישים עבור התחבורה המתפתחת (האזור קרוב לכביש חוצה אמריקה) ובפני תוכניות ממשלתיות שונות, והוציאה את רוב כספה לשם כך. היא הצליחה לשכנע את הממשל להגביל את הגישה לציבור לאזור. רייכה מימנה בניית מגדל בקרבת הכביש, שממנו יכלו המבקרים לראות את הקווים בצורה טובה יותר. ב-1993 קיבלה מדליית כבוד וב-1994 את האזרחות הפרואנית (לאחר שכבר חיה 62 שנים במדינה זו). אונסק"ו הכריז על קווי נסקה אתר מורשת עולמית ב-1995. בריאותה של רייכה התדרדרה במשך השנים. היא הייתה מוגבלת לכיסא גלגלים, סבלה ממחלות עור, ואיבדה את יכולת הראייה, בשנותיה האחרונות סבלה גם ממחלת פרקינסון. מריה רייכה מתה מסרטן השחלות ב-8 ביוני 1998 בבית החולים של חיל האוויר בלימה; היא נקברה בקבורה ממלכתית סמוך לנסקה. ביתה לשעבר הפך למוזיאון. מדיה וקבצים בנושא מריה רייכה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מריה רייכה ד"ר רמי דברת, מסע אל לימה ונסקה מגזין את מריה רייכה – תאוריית קווי נסקה (באנגלית) מריה רייכה, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
Dying Fetus

Dying Fetus (בעברית - עוּבּר גוסס) היא להקת דת' מטאל ברוטאלי/טכני אשר נוסדה בשנת 1991 באנפוליס, מרילנד שבארצות הברית. המוזיקה של דיינג פיטוס מאופיינת בעיקר בזכות נגינת התופים בסגנון הבלאסט ביטס, ריפינג מסובך וטכני וריפי הסלאם/ברייקדאונים איטיים. דיינג פיטוס היא אחת הלהקות היחידות שמשלבות שני סולנים שמשתלבים שניהם באותו השיר- ג'ון גלגר (הגיטריסט) שר גראולינג בצורה מחוספסת ועמוקה יותר, ועל כן יותר קשה להבין את המילים, ואילו שין בייסלי (הבסיסט) מבצע את הגראולינג בצורה צרחנית יותר, שנותנת לו אפשרות להגות את המילים בדיוק יותר, אך עדיין לא תמיד מבינים את פשר המילים. מבחינה לירית, הלהקה כתבה בעבר בסגנון הגור הישן והמוכר, אך באלבומיה המאוחרים פנתה אל ליריקה פוליטית יותר, שמציגה בעיקר ביקורות אגרסיביות שממוענות לקראת דברים כמו דת, תאגידים, ובעיקר מלחמה. לאחר שחרור האלבום Destroy the Opposition וסיבוב ההופעות שנעשה אחריו, בשנת 2001, עזבו הסולן/בסיסט ג'ייסון נטרטון והמתופף קווין טלרי את הלהקה כדי להקים להקה אחרת. לאחר מכן עזב את הלהקה גם הגיטריסט ספרקי ווילס. כדי לשמור על הלהקה, גייס ג'ון גלגר צוות חדש לגמרי, וביחד הם הקליטו את האלבום "Stop At Nothing", האלבום הראשון שלהם לאחר הפיצול. מאז שהוקמה הלהקה, דיינג פיטוס פיתחו לעצמם שם בסצנת הדת' מטאל על ידי הופעות קשוחות ונמרצות, מה שהכתיר אותם כאחת הלהקות החשובות ביותר בז'אנר עד כה. שיטותיהם השפיעו על המון מעריצים בז'אנר והם ממשיכים להשפיע עד היום. ג'ון גלגר - גיטרה, שירה שין בייסלי - בס, שירה טריי ויליאמס - תופים וינס מת'יוז - שירה ניק ספליוס - גיטרה בריין לטה - גיטרה ספרקי ווילס - גיטרה ג'ייסון נטרטון - בס, שירה קווין טלרי - תופים רוב בלטון - תופים אריק סיינגה - תופים מייק קימבל - גיטרה דווין טימלין - תופים מדיה וקבצים בנושא Dying Fetus בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של Dying Fetus Dying Fetus, ברשת החברתית פייסבוק Dying Fetus, ברשת החברתית אקס (טוויטר) Dying Fetus, ברשת החברתית אינסטגרם Dying Fetus, באתר Last.fm (באנגלית) Dying Fetus, באתר AllMusic (באנגלית) Dying Fetus, באתר MusicBrainz (באנגלית) Dying Fetus, להקה באתר Encyclopedia Metallum (באנגלית) Dying Fetus, באתר Discogs (באנגלית) Dying Fetus, באתר Songkick (באנגלית) Dying Fetus, באתר Genius Dying Fetus, באתר בנדקמפ Dying Fetus, באתר בילבורד (באנגלית)
הבנאי מנולה (בלדה)

הבנאי מנולה (ברומנית: Meşterul Manole) היא בלדה עממית רומנית. הבלדה נחשבת לאחת היצירות החשובות ביותר של הפולקלור העממי הרומני. המשורר וסילה אלכסנדרי ליקט אותה והעבירה בכתובים. קיימת בלדה סרבית דומה בשם "בנין הקרת סקאדר". הבלדה מספרת על בנייתו של המנזר בקורטאה דה ארג'ש, בירתה הקדומה של ולאכיה. על פי הבלדה, ליקט השליט המקומי את עשרת הבנאים הטובים ביותר ובראשם המכונה מנולה, כדי שייבנו את המנזר ואת חומותיו. הבנאים בנו ביום ובלילה נפלו החומות, שוב ושוב. לילה אחד חלם מנולה חלום ולמחרת סיפר לחבריו שבחלומו, רק אם יקריבו בתוך החומות אשה, הרעיה או האחות הראשונה של מי מהבנאים שתבוא בבוקר אליהם, רק אז יעמדו איתן החומות. הבנאים נשבעו לשמור את הסוד והמתינו לבוקר המחרת. בבוקר, ממרומי הפיגומים, ראה מנולה שמתקרבת רעייתו האהובה, אנה, הנושאת ברחמה את ילדם ובידיה ארוחתו. מנולה התפלל לאלוהים שיירד גשם זלעפות וזרמי מים יפריעו לרעייתו וכך תשוב מדרכה. האל נענה לו והגשם המבוקש ירד, אך הרעיה הנאמנה המשיכה בדרכה למרות הגשם וזרמי המים. מנולה התפלל הפעם שתנשוב רוח חזקה ותפריע לאשתו בדרכה ושוב נענה לו האל, אך הרעיה הנאמנה המשיכה בדרכה, וגברה על הרוח. הרעיה מגיעה ומנולה מחבק אותה, צוחק איתה ואומר לה שהבנאים יעשו עצמם כאילו הם קוברים אותה "בצחוק" בתוך החומה. הרעיה מסכימה וצוחקת ומנולה בונה מסביבה. ככל שהבניה מתקדמת מתחלף יחס הרעיה ומצחוק היא עוברת לבכי ומתלוננת על לחץ המבנה על גופה, אך מנולה שותק וממשיך בבניה עד שכבר לא רואים אותה. בגמר הבניה בא השליט וצוחק בהנאה למראה החומות והמבנה ושואל את הבנאים אם יוכלו לבנות במקום אחר מנזר יפה מהמנזר הזה. הבנאים מתגאים ביכולתם ומשיבים שיכולים הם. השליט חושב על העניין ומצווה להוריד את הפיגומים ולהשאיר את הבנאים תקועים על הגג הגבוה. חלק מהבנאים מנסים לבנות לעצמם כנפיים מעץ, אך נופלים אל אבדנם. מנולה נשאר אחרון וכשהוא שומע את קול אשתו הקורא לו מתוך הקיר, הוא משליך עצמו ומתרסק ארצה. בתוך היצירה משולבים אלמנטים מתוך המיתוסים על דדלוס ואיקרוס, איפיגניה ו/או בת יפתח. 1948 - האופרה "הבנאי מנולה" מאת המלחין היהודי-רומני אלפרד מנדלזון הבנאי מנולה בוויקיטסקט (ברומנית)