ויסקונסין (BB-9)

אוניית המערכה ויסקונסין (BB-9), הייתה אוניית מערכה פרה-דרדנוט מסדרת אילינוי שנבנתה עבור צי ארצות הברית. היא הייתה האונייה השלישית בסדרה שלה, והראשונה שנקראה על שם המדינה ה-30. השדרית שלה הונחה בפברואר 1897 במפעל הברזל של יוניון בסן פרנסיסקו, והיא הושקה בנובמבר 1898. האונייה הוכנסה לשירות בצי בפברואר 1901. האונייה הייתה חמושה בסוללה ראשית של ארבעה תותחי 13 אינץ' (330 מילימטרים) ויכלה להפליג במהירות מרבית של 16 קשרים (30 קמ"ש). ויסקונסין שימשה כאוניית הדגל של צי האוקיינוס השקט מכניסתה לשירות עד 1903; במהלך תקופה זו, היא ערכה שייט אחד למרחקים ארוכים לסמואה האמריקאית בסוף 1901. ב-1903 היא הועברה לצי האסייתי, שם שירתה כאוניית הדגל של השייטת הצפונית. היא חזרה לארצות הברית בסוף 1906, שם עברה שיפוץ מקיף. ביולי 1908 היא הצטרפה לצי הלבן הגדול לשלב השני של השיוט שלו מסביב לעולם, שנמשך עד פברואר 1909. האונייה נשארה בשירות הצי האטלנטי עד תחילת 1910, אז צומצמה למעמד מילואים. האונייה הועסקה כספינת אימונים החל משנת 1912, בעיקר עבור צוערים מהאקדמיה הימית של ארצות הברית. לאחר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה באפריל 1917, משימות ההכשרה של ויסקונסין התרחבו לאנשי חדר המכונות. היא גם שובצה לשייטת סיירת אוניות המערכה החופיות. היא השתתפה בסקירת צי בדצמבר 1918 לאחר סיום המלחמה. היא שירתה לזמן קצר בצי ב-1919, אם כי במאי 1920, היא הוצאה משירות. אוניית המערכה הישנה, שהייתה כבר מאוד מיושנת, נמכרה לגריטה בינואר 1922 ונגרטה. עבודת התכנון על סדרת אילינוי של אוניות מערכה פרה-דרדנוט החלה ב-1896, אז היו לצי ארצות הברית מעט אוניות מערכה מודרניות בשירות. הוויכוח הראשוני בשאלה האם לבנות תכנון חדש עם לוח חופשי נמוך כמו סדרת אינדיאנה שהייתה בשירות או כלי שיט עם לוח חופשי גבוה יותר כמו איווה (אז בבנייה) הוביל להחלטה לאמץ את הסוג האחרון. החימוש המשני המעורב של תותחי 6 ו-8 אינץ' (152 ו-203 מ"מ) של סדרות קודמות שונה לתותחי 6 אינץ' בלבד כדי לחסוך במשקל ולפשט את אספקת התחמושת. שינוי גדול נוסף היה הצגתם של צריחים מודרניים ומאוזנים עם חזית משופעת במקום הצריחים הישנים יותר בסגנון "מוניטור" של אוניות מערכה אמריקאיות קודמות. ויסקונסין הייתה באורך כולל של 374 רגל (114 מטרים), רוחב של 72 רגל 3 אינץ' (22.02 מטרים) ושוקע של 23 רגל 6 אינץ' (7.16 מטרים). ההדחק הסטנדרטי של האונייה היה 11,565 טונות ארוכות (11,751 טונות) וההדחק המרבי 12,250 טונות ארוכות (12,450 טונות). הונעה על ידי מנועי קיטור תלת דרגתיים, שהניעו שני מדחפים. שני המנועים פיתחו יחד הספק אינדיקטורי של 16,000 כוחות סוס (12,000 קילוואט). קיטור סופק על ידי שמונה דוודי צינורות אש פחמיים, שנפלטו לזוג ארובות שהונחו זה לצד זה. מערכת ההנעה העניקה מהירות מרבית של 16 קשרים (30 קמ"ש). כפי שנבנתה, הותקנו לה תרנים צבאיים כבדים, אך אלה הוחלפו בתרני כלוב ב-1909. היה לה צוות של 536 קצינים ומלחים, שגדל ל-690–713. האונייה הייתה חמושה בסוללה ראשית של ארבעה תותחי 13 אינץ' (330 מ"מ) /35 קליבר בשני צריחי תותחים תאומים על קו האמצע, לפני ומאחורי המבנה העילי. הסוללה המשנית כללה 14 תותחי 6 אינץ' (152 מ"מ) /50 קליבר Mark IV, אשר הונחו בתאים משוריינים בגוף האונייה. להגנה מטווח קרוב נגד סירות טורפדו, היא נשאה 16 תותחי 6 פאונד המורכבים בתאים משוריינים לאורך דופן הגוף ושישה תותחי 1 פאונד. כפי שהיה מקובל עבור אוניות ראשה של התקופה, היא נשאה שני צינורות טורפדו בקוטר 18 אינץ' (457 מילימטרים), במשגרים רכובים על הסיפון. חגורת השריון הראשית של ויסקונסין הייתה בעובי 16.5 אינץ' (419 מילימטרים) מעל מחסני התחמושת וחללי מכונות ההנעה ובעובי 4 אינץ' (102 מילימטרים) בשאר האזורים. לצריחי תותחי הסוללה הראשיים היו חזיתות בעובי 14 אינץ' (356 מילימטרים), והברבטות התומכות היו עם חיפוי שריון בעובי 15 אינץ' (381 מילימטרים) על הצדדים החשופים שלהם. שריון בעובי 6 אינץ' (152 מ"מ) הגן על הסוללה המשנית. בצריח הניתוב היו דפנות בעובי 10 אינץ' (254 מילימטרים). השדרית של ויסקונסין הונחה ב-9 בפברואר 1897 במפעל הברזל יוניון בסן פרנסיסקו. היא הושקה ב-26 בנובמבר 1898 והוכנסה לשירות בצי ב-4 בפברואר 1901. האונייה יצאה מסן פרנסיסקו ב-12 במרץ לאימון ראשוני במפרץ מגדלנה, מקסיקו בין 17 במרץ ל-11 באפריל. היא חזרה לסן פרנסיסקו ב-15 באפריל לצורך תיקונים, שנמשכו עד 28 במאי. לאחר מכן היא עזבה לפורט אורצ'רד, וושינגטון, והגיעה לשם ב-1 ביוני. ויסקונסין שהתה שם תשעה ימים לפני שחזרה לסן פרנסיסקו. מאוחר יותר באותו חודש, היא הצטרפה לאוניות המערכה אורגון ואיווה, לסיירת הממוגנת פילדלפיה ולספינת הטורפדו פאראגוט לסיור בחוף המערבי של ארצות הברית. הן הגיעו לפורט אנג'לס, וושינגטון ב-29 ביוני והמשיכו לפורט וואטקום, וושינגטון ב-2 ביולי, שם השתתפו בחגיגות יום העצמאות. למחרת הן חזרו לפורט אנג'לס והשתתפו בתרגילי אימון שנמשכו עד אמצע יולי. ויסקונסין נכנסה למבדוק היבש במספנת הצי בפיוג'ט סאונד בברמרטון, וושינגטון ב-23 ביולי לצורך תיקונים שנמשכו עד 14 באוקטובר. לאחר מכן היא הפליגה להונולולו, הוואי, והגיעה ב-23 באוקטובר. שם, היא העמיסה פחם והמשיכה לסמואה האמריקנית, תוך כדי אימוני ירי תוך כדי דרכה. היא הגיעה לטותילה ב-5 בנובמבר, ושהתה עם המובלת פחם Abarenda ואוניית בית החולים Solace במשך כשבועיים לפני שהפליגה לאפיה שבבסמואה הגרמנית. ויסקונסין עזבה את האי ב-21 בנובמבר להוואי, משם המשיכה למרכז אמריקה. היא הגיעה לאקפולקו, מקסיקו ב-25 בדצמבר ונשארה שם שלושה ימים לטעינת פחם. היא ביקרה בקייאו, פרו ובולפראיסו, צ'ילה לפני שחזרה לאקפולקו ב-26 בפברואר 1902. לאחר מכן, האונייה ערכה מגוון רחב של תרגילי אימון במפרץ מגדלנה ובמפרץ פיצ'ילינקה בין 5 ל-22 במרץ, לפני שהפליגה לעבר החוף המערבי של ארצות הברית, ועצרה בקורונדו, סן פרנסיסקו ופורט אנג'לס. היא הגיעה למספנת הצי בפיוג'ט סאונד ב-4 ביוני לצורך תיקונים שנמשכו עד 11 באוגוסט. האונייה השתתפה באימוני ירי ליד טקומה וסיאטל לפני תחזוקה נוספת בפיוג'ט סאונד ב-29 באוגוסט. ויסקונסין עזבה את וושינגטון ב-12 בספטמבר לפנמה - אז עדיין חלק מקולומביה - כדי להגן על האינטרסים האמריקאיים במדינה. בשלב זה היא שימשה כאוניית הדגל של שייטת האוקיינוס השקט, תחת אדמירל משנה סילאס קייסי השלישי. מלחמת אלף הימים התנהלה בפנמה, ולכן קייסי הביא נציגים משני הצדדים לסיפונה של ויסקונסין למשא ומתן שבסופו של דבר סיים את הסכסוך. האונייה יצאה מפנמה ב-22 בנובמבר וחזרה לסן פרנסיסקו, לשם הגיעה ב-5 בדצמבר. ב-9, קייסי העביר את דגלו לסיירת המשוריינת ניו יורק. ויסקונסין ערכה לאחר מכן אימוני ירי עד 17 בדצמבר, ולאחר מכן שהתה תקופה נוספת במבדוק יבש בפיוג'ט סאונד מ-20 בדצמבר עד 13 במאי 1903. לאחר מכן היא שובצה לצי האסייתי; היא הטעינה פחם בהונולולו לפני שהגיעה ליוקוהמה, יפן ב-12 ביוני. אדמירל משנה פיליפ ה. קופר, מפקד השייטת הצפונית, הצי האסייתי הניף את דגלו על סיפון ויסקונסין ב-15 ביוני. ויסקונסין שירתה במהלך שלוש השנים הבאות בצי האסייתי; במהלך תקופה זו, השגרה שלה כללה פעולות בצפון סין ויפן בקיץ ובפיליפינים בחורף. היא ביקרה בנמלים רבים במזרח אסיה, כולל קובה, יוקוהמה, נגסאקי ביפן ואמוי, שאנגחאי, ינטאי, נאנג'ינג וטאקו בסין. האונייה עזבה את הצי האסייתי ב-20 בספטמבר 1906 כאשר עזבה את יוקוהמה, לכיוון הונולולו. לאחר שהטעינה שם פחם בין 3 ל-8 באוקטובר, היא המשיכה לסן פרנסיסקו, והגיעה לשם ב-18 באוקטובר. ויסקונסין בילתה שם שבוע לפני שהפליגה צפונה לפיוג'ט סאונד, שם היא הושבתה ב-16 בנובמבר לצורך שיפוץ ממושך שנמשך עד סוף אפריל 1908. לאחר מכן היא יצאה דרומה לסן פרנסיסקו, לשם הגיעה ב-6 במאי כדי להשתתף בסקירת צי. היא חזרה לפיוג'ט סאונד ב-21 במאי כדי להתקין ציוד בקרת אש חדש; העבודה נמשכה עד 22 ביוני. לאחר מכן, האונייה הפליגה בחזרה לסן פרנסיסקו בתחילת יולי. שם, היא הצטרפה לצי הלבן הגדול, שיצא מהמפטון רודס, וירג'יניה, בשנה הקודמת, בשלב הראשון של השיוט העולמי שלו. השייט של הצי הלבן הגדול נתפס כדרך להפגין כוח צבאי אמריקאי, במיוחד כלפי יפן. המתיחות החלה לעלות בין ארצות הברית ליפן לאחר ניצחונה של האחרונה במלחמת רוסיה–יפן ב-1905, במיוחד בשל התנגדות גזענית להגירה היפנית לארצות הברית. העיתונות בשתי המדינות החלה לקרוא למלחמה, ורוזוולט קיווה להשתמש בהפגנת הכוח הימי כדי להרתיע את התוקפנות היפנית. הצי הלבן הגדול החל אז בחציית האוקיינוס השקט, עם ביקור בהוואי. העצירות בדרום האוקיינוס השקט כללו את מלבורן, סידני ואוקלנד. לאחר שעזב את אוסטרליה, פנה הצי צפונה לפיליפינים, ועצר במנילה, לפני שהמשיך ליפן שם נערך טקס קבלת פנים ביוקוהמה. לאחר מכן ערך הצי שלושה שבועות של תרגילים במפרץ סוביק בפיליפינים בנובמבר. האוניות חלפו על פני סינגפור ב-6 בדצמבר ונכנסו לאוקיינוס ההודי; הם הטעינו פחם בקולומבו לפני שהמשיכו לתעלת סואץ והטעינו שוב פחם בפורט סעיד, מצרים. הצי ביקר במספר נמלים ים תיכונים לפני שעצר בגיברלטר, שם צי בינלאומי של ספינות מלחמה בריטיות, רוסיות, צרפתיות והולנדיות קיבל את פני האמריקנים. לאחר מכן חצו האוניות את האוקיינוס האטלנטי כדי לחזור להמפטון רודס ב-22 בפברואר 1909, לאחר שעברו 46,729 מיילים ימיים (86,542 ק"מ). שם ערכו סקירת צי עבור תאודור רוזוולט. ויסקונסין יצאה מהמפטון רודס ב-6 במרץ לפורטסמות', ניו המפשייר, והגיעה לשם ב-9 במרץ. שם היא נכנסה למבדוק היבש לצורך תיקונים ושינויים, כולל סכמת צבע אפור חדשה. לאחר שחזרה לשירות ביוני, היא שובצה לצי האטלנטי, והיא הצטרפה ליחידה שלה בהמפטון רודס בסוף החודש. היא חזרה מיד צפונה לפורטלנד, מיין, שם השתתפה בחגיגות יום העצמאות ב-4 ביולי. ויסקונסין הצטרפה שוב לצי בהמפטון רודס ב-6 באוגוסט לאימוני ירי ליד כף וירג'יניה. במהלך תקופה זו בוצעה תחזוקה שוטפת בהמפטון רודס. בסוף ספטמבר היא יצאה לניו יורק לחגיגת הדסון-פולטון. בחגיגה הצטרפה צי בינלאומי של ספינות מלחמה מגרמניה, בריטניה, צרפת, איטליה ומדינות אחרות לצי האטלנטי כדי להנציח את גילוי נהר ההדסון על ידי הנרי הדסון. ויסקונסין עזבה את הטקסים ב-5 באוקטובר לתיקונים בפורטסמות', שנמשכו בין 7 באוקטובר ל-28 בנובמבר. לאחר מכן היא חזרה להמפטון רודס, דרך ניופורט, רוד איילנד, שם היא עלתה על מלחים שהוקצו לצי האטלנטי. האונייה ערכה תרגילים עם שאר הצי מול כף וירג'יניה עד אמצע דצמבר, אז יצאה לניו יורק, שם שהתה בחג המולד וביום השנה החדשה. בתחילת ינואר 1910, היא יצאה דרומה למימי קובה לצורך תרגילים. במהלך תקופה זו, שנמשכה בין 12 בינואר ל-19 במרץ, היא התבססה במפרץ גואנטנמו, קובה. לאחר סיום התרגילים, ויסקונסין ביקרה בטומפקינסוויל, ניו יורק, ובניו אורלינס, לואיזיאנה. ב-22 באפריל היא חזרה לניו יורק, שם פרקה את מלאי התחמושת שלה, לפני שהמשיכה למספנת הצי של פורטסמות'. שם היא הוצבה בצי העתודה האטלנטי. היא הועברה לפילדלפיה באפריל 1912 ומאוחר יותר באותה שנה היא השתתפה בסקירת צי, שהתקיימה ליד יונקרס, ניו יורק. לאחר מכן חזרה האונייה לצי העתודה האטלנטי; היא הושמה באחסנה ב-31 באוקטובר 1913. בתחילת 1915, ויסקונסין שובצה לשייטת האקדמיה הימית של ארצות הברית, יחד עם אוניות המערכה מיזורי ואוהיו. שלוש האוניות ערכו שייט לחוף האוקיינוס השקט דרך תעלת פנמה שהושלמה לאחרונה; ויסקונסין הייתה אוניית המערכה השלישית שעברה את התעלה מאז פתיחתה. ויסקונסין המשיכה בשירותה כספינת אימונים לתוך 1917; היא הייתה במספנת הצי של פילדלפיה ב-6 באפריל כאשר ארצות הברית הכריזה מלחמה על גרמניה, ונכנסה למלחמת העולם הראשונה. ב-8 באפריל החלה האונייה לקלוט אנשים מהמיליציה הימית כדי לעצב את הצוות שלה. היא הוחזרה לשירות פעיל מלא ב-23 באפריל ושובצה בשייטת סיירת אוניות המערכה החופיות, יחד עם מיזורי ואוהיו, בפיקודו של קפטן דייוויד פ. סלרס. ב-6 במאי, ויסקונסין יצאה לכף וירג'יניה, והגיעה ליורקטאון, וירג'יניה למחרת. מאז ועד תחילת אוגוסט הועסקה האונייה כספינת הדרכה לאנשי חדר המכונות באזור מפרץ צ'ספיק. לאחר מכן השתתפה בתרגילי שייטת בין 13 ל-19 באוגוסט; אלה כללו את אוניות המערכה קירסיירג', אלבמה, אילינוי, קנטקי, אוהיו, מיזורי ומיין. ויסקונסין המשיכה לאחר מכן לפורט ג'פרסון, ניו יורק לתרגילים נוספים. לאחר מכן האונייה הפליגה לנהר יורק במערב צ'ספיק בתחילת אוקטובר, ולאחריה תקופה קצרה במבדוק יבש במספנת הצי של פילדלפיה בין 30 באוקטובר ל-18 בדצמבר. היא חזרה לצ'ספיק, שם נשארה בתחילת 1918. תיקונים נוספים בפילדלפיה נערכו לאחר מכן מ-13 במאי עד 3 ביוני, ולאחר מכן היא יצאה לאנאפוליס. תוך כדי הפלגה היא קיבלה פקודות לשייט קרוב לחוף, שכן הצוללת הגרמנית U-151 פעלה באזור מאז 23 במאי, והטביעה מספר ספינות. ויסקונסין הגיעה לאנאפוליס ב-7 ביוני, לאחר שעצרה בנהר דלאוור כדי להמתין לנסיגת U-151. קבוצה של 175 צוערים עלו על סיפון ויסקונסין ב-8 ביוני לשייט אימונים לצ'ספיק. ב-29 באוגוסט היא חזרה לאנאפוליס והורידה את הצוערים לפני שחזרה ליורקטאון למחרת. שם היא לקחה 217 צוערים לסבב אימונים נוסף. ב-11 בנובמבר חתמה גרמניה על שביתת הנשק שסיימה את הלחימה באירופה. ויסקונסין המשיכה בתפקידיה בספינת האימונים עד 20 בדצמבר, אז נשלחה לניו יורק לסקירת צי עבור מזכיר הצי ג'וזפוס דניאלס ועוזר מזכיר הצי פרנקלין ד' רוזוולט ב-26 בדצמבר. לאחר הכניעה הגרמנית בנובמבר 1918, רוב אוניות המערכה של הצי האטלנטי שימשו כאוניות תובלה להסעת חיילים אמריקאים חזרה מצרפת. עם זאת, ויסקונסין ואחיותיה לא הועסקו במשימה זו, בשל הטווח הקצר שלהן וגודלן הקטן, מה שלא אפשר מספיק מגורים נוספים. ויסקונסין במקום זאת יצאה לקובה לאימון עם הצי האטלנטי בשנת 1919. היא יצאה לשייט הכשרה של צוערים לאיים הקריביים באמצע 1919. ב-15 במאי 1920, ויסקונסין הושבתה; היא סווגה מחדש כ-BB-9 ב-17 ביולי. בסופו של דבר היא נמכרה ב-26 בינואר 1922 ונגרטה. מדיה וקבצים בנושא ויסקונסין בוויקישיתוף הספק אינדיקטורי (indicated horsepower) הוא ההספק "ברוטו" של המנוע, המחושב על פי הלחץ והנפח המשתנים של הקיטור בצילינדר בזמן עבודת המנוע. נתונים אלה נמדדים באמצעות מכשיר הנקרא "אינדיקטור", ומכאן השם.(אנ')