laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
הנרי דייל

סר הנרי האלט דייל (אנגלית: Henry Hallett Dale; ‏9 ביוני 1875 – 23 ביולי 1968) היה פרמקולוג אנגלי. חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1936, ביחד עם הפרמקולוג אוטו לוי, וזאת בשל תגליתם המשותפת, האצטילכולין - מוליך עצבי נוזלי (כימי) של המערכת המוטורית ומערכת העצבים הפאראסימפתטית בגוף האדם. הנרי האלט דייל נולד בשכונת איזלינגטון שבלונדון, לצ'ארלס ג'יימס דייל, יצרן כלי חרסינה ממחוז סטפורדשייר שבצפון-מזרח אנגליה ולפרנסס אן האלט, בתו של יצרן רהיטים, והיה שלישי מבין שבעה ילדים (אחיו היה המלחין בנג'מין דייל). את חינוכו החל בבית הספר הפרטי טולינגטון, המשיך בבית ספר ליי שבקיימברידג', ובשנת 1894 עבר ללמוד בקולג' טריניטי שבקיימברידג'. בקיימברידג' למד דייל רפואה, כאשר תחום התמחותו היה מחקר רפואי, בתחילה עסק במחקר בבית חולים 'סנט ברתולומיו' בלונדון, ולאחר מכן שימש כמנהל מעבדות המחקר של חברת וולקום. בין השנים 1928–1942, כיהן כמנהל 'המכון הלאומי למחקר רפואי' של לונדון. בתקופה זאת פרסם שורה של מאמרים מדעיים בתחומי הפיזיולוגיה, הפרמקולוגיה, הביוכימיה, הפתולוגיה, והטיפול ההורמונלי. עבודות אלה הקנו לו שם עולמי, תוארי כבוד, ותפקידים נכבדים. בשנת 1932, הוענק לו תואר האבירות - סר, בשנת 1944 קיבל את אות מסדר ההצטיינות, ובשנת 1948 קיבל תואר אביר הצלב הגדול של מסדר האימפריה הבריטית. בין השנים 1940–1945 שימש כנשיא החברה המלכותית. תגליותיו של דייל היו בתחום המכניזם הכימי של העברת הגירוי העצבי, בסינפסות (אזורי המפגש בין תא עצב המעביר אות לתא המטרה בו נקלט האות) של מערכת העצבים. כמו גם בתחום המעברים בין העצבים ובין השרירים. בשנת 1914 גילה דייל את הפעילות הכפולה של האצטילכולין (הפעילות המוסקרינית והפעילות הניקוטינית), ובשנת 1929 הצליח לבודד את המוליך מרקמת בעלי חיים. דייל היה החוקר הראשון שחילק את מערכת העצבים האוטונומית לתאי עצב כולינרגיים (המפרישים אצטילכולין), ולתאי עצב אדרנרגיים (המפרישים אדרנלין). חלוקה זאת שנעשתה בשנת 1934, החליפה את ההבחנה המסורתית שהצביעה רק על ההבדלים האנטומיים בין מערכת העצבים הסימפתטית לבין מערכת העצבים הפאראסימפתטית. הנרי דייל חקר גם את האנזים אצטילכולין אסטראז, ובשנת 1938 גילה את המנגנון האנזימטי של ייצור אצטילכולין מכולין בהשפעת הגירוי העצבי בסינפסות. חשיבות גדולה נודעת למחקריו של דייל בנושא ההיסטמין, וחומרים אנטיהיסטמיניים, בהבנת ומניעת אלרגיות. פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה מוענק מדי שנה, על ידי מכון קרולינסקה, לאנשים אשר תרמו תרומה ייחודית או ביצעו מחקר יוצא דופן בתחום הפיזיולוגיה או הרפואה. במהלך עבודתו בקולג' האוניברסיטאי של לונדון הכיר דייל עובר הפרמקולוג אוטו לוי. יחד הם ביססו את הרעיון שהמסר העצבי מועבר לתא המטרה באמצעות חומר כימי, המוליך העצבי (נוירוטרנסמיטור), ולא באמצעות מסר חשמלי. ושני החוקרים שהפכו לידידים וחברים, שיתפו פעולה במחקריהם. תגלית זו הביאה אותם לזכייה משותפת בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1936. סר הנרי נישא בשנת 1904 לבת דודתו, אלן הארייט האלט. בתם הבכורה, שרה אליסון, נישאה ללורד אלכסנדר טוד, חתן פרס נובל לכימיה, לשנת 1957. מדיה וקבצים בנושא הנרי דייל בוויקישיתוף הנרי דייל, באתר פרס נובל (באנגלית) הנרי דייל, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) הנרי דייל, באתר "Find a Grave" (באנגלית) https://wellcome.org/who-we-are/history-wellcome The Nobel Prize in Physiology or Medicine 1936, NobelPrize.org (באנגלית אמריקאית)
היכל הבונים החופשיים של סנטה קרוס דה טנריפה

היכל הבונים החופשיים של סנטה קרוס דה טנריפה (בספרדית: Templo Masónico de Santa Cruz de Tenerife) הוא לשכת בונים חופשיים בעיר סנטה קרוס דה טנריפה שבאיים הקנריים (השייכים לספרד). ההיכל נמצא ברחוב סן לוקאס. הבניין נבנה לשימוש על ידי הלשכה המקומית בשנים 1899–1902. הוא נחשב לאחד מהיכלי הבונים החופשיים העיקריים בספרד, והראשון באיים הקנריים. ההיכל נחשב למייצג היכלי הבונים החופשיים בספרד. מדיה וקבצים בנושא היכל הבונים החופשיים של סנטה קרוס דה טנריפה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של היכל הבונים החופשיים של סנטה קרוס דה טנריפה Masonería en Canarias. El Templo histórico de Santa Cruz de Tenerife
רחמן

האם התכוונתם ל... הרחמן - כינוי לאלוהים באבא רחמן – כדורגלן גנאי גדעון רחמן – עיתונאי בריטי שבאנה רחמאן – סופרת נורווגית מוסלמית רחמני
בעיית הזזת הספה

בעיית הזזת הספּה (באנגלית: Moving sofa problem) היא הפשטה גאומטרית דו-ממדית של בעיה ממשית בעולם האמיתי, הנובעת מהזזת ריהוט בתוך מבנה צר. במוקד הבעיה ניסיון לגלות את שטחהּ המקסימלי A של צורה דו-ממדית ("הספה") אותה ניתן לתמרן דרך אזור מישורי בצורת האות "L" (ה"מסדרון"), שרוחבו יחידה אחת. חישוב הערך המדויק של A הוא בעיה פתוחה במתמטיקה. הפרסום הרשמי הראשון של הבעיה היה בשנת 1966, על ידי המתמטיקאי האוסטרי-קנדי ליאו מוסר (אנ'). ידוע כי עוד קודם לכן היו התייחסויות בלתי-רשמיות לבעיה. למרות שגודלו המדויק של השטח A לא חושב, חושבו במרוצת השנים חסמים עליונים ותחתונים לגודלו האפשרי. לדוגמה, ניתן לראות בקלות כי A ≥ π / 2 ≈ 1.57079 {\displaystyle \scriptstyle A\,\geq \,\pi /2\,\approx \,1.57079} , אם נבחר ספה בצורת חצי עיגול בעל רדיוס יחידה, אותה ניתן לסובב בפינת המסדרון. המתמטיקאי הבריטי ג'ון המרסלי (אנ') חישב בשנת 1968 את החסם התחתון A ≥ π / 2 + 2 / π ≈ 2.2074 {\displaystyle \scriptstyle A\,\geq \,\pi /2+2/\pi \,\approx \,2.2074} , תוך שימוש בצורת שפופרת טלפון: שני רבעי-עיגול ברדיוס יחידה בשני קצותיו של מלבן בגודל 1 × 4 / π {\displaystyle \scriptstyle 1\times 4/\pi } , ממנו הוסר חצי עיגול ברדיוס 2 / π {\displaystyle \scriptstyle 2/\pi \,} (ראו תרשים מצורף). בשנת 1992 חישב ג'וזף גרבר חסם תחתון גדול יותר, שערכו A ≥ = 2.21953166887197... {\displaystyle \scriptstyle A\,\geq \,=2.21953166887197...} , באמצעות שינויים קלים שביצע על צורת הספה שגילה המרסלי. מאידך, המרסלי חישב חסם עליון לשטח הספה, והוכיח כי הוא לא יכול לעלות על 2 2 ≈ 2.8284 {\displaystyle \scriptstyle 2{\sqrt {2}}\,\approx \,2.8284} . יואב קלוס ודן רומיק הוכיחו ביוני 2017 כי חסם עליון לשטח הספה הוא 2.37. מדיה וקבצים בנושא בעיית הזזת הספה בוויקישיתוף The Sofa Problem, Neal R. Wagner, 1976 Moving Sofa Constant, Steven Finch at MathSoft Moving Sofa Problem, Steven Finch at MathWorld בעיית הזזת הספה, באתר MathWorld (באנגלית)
יוהאן גוטפריד קלר

יוהאן גוטפריד קלר (גרמנית: Johann Gottfried Köhler;‏ 15 בדצמבר 1745 - 19 בספטמבר 1801) היה אסטרונום גרמני שידוע בעיקר בשל גילוין של הגלקסיות M59 ו-M60 בשנת 1779 והצביר הפתוח M67. קלר נולד בעיירה גאורניץ (Gauernitz) שבחבל מייסן, כיום במדינת סקסוניה שבגרמניה. הוא עבד משנת 1771 ועד לשנת 1776 כמזכיר החברה האסטרונומית של דרזדן ובשנת 1776 הוא מונה למפקח על שני מוזיאונים: הסלון למתמטיקה ופיזיקה (Mathematisch-Physikalischen Salon) שהציג כלים ומכשירים מדעיים וחדר האומנות (Kunstkammer) שהציג חפצי אומנות. בשנת 1784 הוא הפך להיות המנהל בפועל של הסלון למתמטיקה ופיזיקה. הוא בנה בעצמו מספר כלים אסטרונומיים וצפה בשמים באמצעות טלסקופים שעמדו לרשותו. בין השנים 1772 ו-1779 הוא הרכיב רשימה של 20 ערפיליות שבהן צפה ושהתפרסמה בשנתון האסטרונומי לשנת 1784 שיצא לאור ב-1782. מתוך 20 הערפיליות רק אחת, M67, הייתה תגלית שלו וחלק מהערפיליות שברשימה לא זוהו עד היום. בשנת 1779 בזמן שעקב אחרי שביט שעבר בקבוצת הכוכבים בתולה הוא גילה את הגלקסיות M59 ו-M60 ימים ספורים לפני שנצפו על ידי האסטרונומים ברנבה אוריאני ושארל מסיה שעקבו גם כן אחרי אותו שביט. בשנת 1782 פרסם יוהאן אלרט בודה את הצעתו של קלר לסמל של אורנוס שהתקבלה ונמצאת בשימוש עד היום. קלר נפטר בשנת 1801 בדרזדן. יוהאן גוטפריד קלר באתר SEDS יוהאן גוטפריד קלר באתר האסטרונומיה של ד"ר וולפגנג שטייניקה J. A. Bode: Von dem neu entdeckten Planeten, Astronomisches Jahrbuch für das Jahr 1785, P. 191 (1782)
קונסיי דה ל'אנטאנט

קונסיי דה ל'אנטאנט (בצרפתית: Conseil de l'Entente; תרגום מילולי: מועצת מדינות ההסכמה) הוא קואופרטיב פיננסי אזורי של מערב אפריקה שנוסד במאי 1959. המדינות המייסדות הן דהומיי (כיום בנין), וולטה עילית (כיום בורקינה פאסו), חוף השנהב וניז'ר, ואליהן הצטרפה טוגו בשנת 1966. הארגון הוקם על ידי צרפת במטרה להוות משקל מערבי כנגד צעדי ההקמה של הפדרציה של מאלי בעלת האוריינטציה המרקסיסטית-פאן-אפריקאית. צרפת הציעה למדינות המצטרפות שלטון ריבוני מיידי והעניקה להן עצמאות מלאה באוגוסט 1960. הארגון עצמו הוקם על בסיס איחוד סאהל-בנין, אשר הוקם על ידי ארבע המדינות המייסדות כיורשה של הפדרציה האזורית של אפריקה המערבית הצרפתית. איחוד המכס של אפריקה המערבית, אשר נוסד על ידי ארבע המדינות המייסדות של הקונסיי דה ל'אנטאנט, בנוסף למאלי, הפך לבסיס של הקהילה הכלכלית של מדינות אפריקה המערבית. משנת 1966, למועצה מיקום אדמיניסטרטיבי קבוע באביג'אן שבחוף השנהב. למועצה קרן רווחה המיועדת לרווחת החברות העניות ביותר בארגון. אתר האינטרנט הרשמי של קונסיי דה ל'אנטאנט קונסיי דה ל'אנטאנט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
דאס פרייע ווארט

דאס פרייע ווארט היה עיתון אנרכיסטי שיצא במשך זמן קצר בליברפול ב-1898 על ידי רודולף רוקר. ב-1898 שכנע מוריס יגר (Morris Jeger), אנרכיסט יהודי מליברפול ובעליו של בית דפוס קטן, את רודולף רוקר והידועה בציבור שלו מילי ויטקופ לעבור לשם אחרי שרוקר לא היה יכול למצוא עבודה בלונדון. הוא גם שכנע אותו לערוך את העיתון ביידיש דאס נייע ווארט. רוקר התנגד בנימוק שאינו יודע את השפה וגם שאין לו ידע מספיק על התנועה האנרכיסטית היהודית באנגליה למרות ששהה זמן מה בוייטצ'אפל עם האנרכיסטים היהודים שם. יגר הציע לתרגם את מאמריו של רוקר מגרמנית. דאס נייע ווארט הכיל ארבעה עמודים בכל גיליון ותפוצתו הייתה כמה מאות עותקים. הוא יצא לאור לראשונה בסוף יולי 1898 והיה לכתב העת האנרכיסטי היחיד ביידיש משום שארבייטער פריינד פסק להופיע בשל מחסור בכסף. העיתון התקבל יפה על ידי האנרכיסטים היהודים הבריטים אבל רוקר לא היה מרוצה ממנו. חלק מאי שביעות הרצון הייתה מכך שיגר הגניב רבים מרעיונותיו בזמן שתרגם את מאמריו של רוקר. אחרי ארבעה או חמישה גיליונות קיבל רוקר הזמנה מתומס אייגס (Thomas Eyges) מזכיר ועדת הארבייטער פריינד, שהתרשם מעבודתו של רוקר בעיתון בליברפול, לחזור ללונדון ולהיות עורכו של ארבייטער פריינד המתחדש. רוקר לא היה יכול לדחות את ההצעה וכך הגיליון האחרון של דאס נייע ווארט הופיע ב-17 בספטמבר 1898. Fishman, William J. (1974). Jewish Radicals: from Czarist stetl to London ghetto. New York: Pantheon Books. ISBN 0-394-49764-3 Wienand, Peter (1981). Der "geborene" Rebell: Rudolf Rocker - Leben und Werk (in German). Berlin: Karin Kramer Verlag. ISBN 3-87956-106-0
אמריקה (ספר)

אמריקה או הנעדר (בגרמנית: Der Verschollene) היא נובלה בלתי גמורה של פרנץ קפקא. ספר זה היה הרומן הראשון שכתב קפקא ונכתב בין השנים 1911–1914, אך פורסם רק ב-1927, כ-4 שנים לאחר מותו של קפקא. הספר כולל היבטים רבים שהושפעו מקרובי משפחתו של קפקא אשר היגרו לארצות הברית. שמו של הספר במקור, "Der Verschollene" הוא האדם שנעלם, אך השם "אמריקה" נבחר על ידי מקס ברוד, כאשר אסף את החלקים הבלתי גמורים של הספר ופרסם אותם לאחר מותו של קפקא. הספר מתחיל עם סיפור קצר בשם "המסיק", שפורסם בשנת 1913. קפקא כתב את הסיפור במטרה שיהיה הפרק הראשון של הספר, אך לבסוף זנח את עבודתו על הספר ופרסם את הסיפור בנפרד. קפקא הושפע מאוד מהאוטוביוגרפיה של בנג'ימין פרנקלין (אנ') ומספריו של צ'ארלס דיקנס, וכתב ביומנו כי בכוונתו לכתוב ספר בסגנונו של דיקנס. קרל רוסמן, נער גרמני שפותה על ידי המשרתת של הוריו והכניס אותה להיריון, נשלח על ידי הוריו לארצות הברית. אחרי ההגעה לנמל ניו יורק הוא נזכר ששכח את המטרייה שלו באונייה. הוא מפקיד את המזוודה שלו בידי אחד משותפיו להפלגה וחוזר לבטן האונייה המתרוקנת, שם הוא כמעט הולך לאיבוד ופוגש את מסיק התנורים שמתלונן בפני רוסמן על יחס מזעזע כלפיו בידי שוּבּאל, המכונאי הראשי. בשלב זה רוסמן כבר לא בטוח אם השותף להפלגה שמר על המזוודה או הלך לדרכו, והוא הולך עם המסיק ומגיע לישיבה של הקברניט והצוות. לאחר הדיון בנושא המסיק, מתגלה שאחד הנוכחים בישיבה הוא איש עשיר ומוכר בארצות הברית, שהוא דודו הרחוק של רוסמן. הדוד מבטיח לאמץ אותו ולקחת אותו לביתו. בבית הדוד לומד רוסמן אנגלית וזוכה לחדר ואף להבטחות לעתיד אקדמי וקריירה בארצות הברית, אך בעת מפגש עם חברו של דודו, שמגלה ידידות רבה כלפי רוסמן, ולאחר שהלך לאיבוד בווילה שלו, שמתוארת בצורה אבסורדית כענקית ואינסופית, יחד עם בת חברו של דודו, ולאחר שלקח הזמנה מחברו בלי אישורו של דודו בעל העקרונות המחמירים, דודו מגרש אותו מביתו. לאחר שרוסמן חזר להיות כמעט חסר כל, הוא עובר לאכסניה, שם הוא פוגש מהגר אירי בשם רובינזון ומהגר צרפתי בשם דילאמארש שמדיחים אותו לדבר עבירה. הוא מצליח להשתחרר מהם ומוצא עבודה כבל-בוי בבית מלון המתואר גם הוא כענק ואינסופי. לאחר תקופת הסתגלות ומשמרות ארוכות, מואשם רוסמן בידי המלצר הראשי על עבירה שלא ביצע ונזרק מהמלון בבושת פנים. הוא נתקל שוב בדילאמארש ורובינזון, שגרים עכשיו בדירה יחד עם זמרת בשם ברונילדה ומזמינים אותו לגור איתם. אחרי חיכוכים נוספים עם דילאמארש ורובינזון, מצטרף רוסמן לתיאטרון נודד ענק מאוקלהומה, שם הוא רושם את עצמו בתור "נגרו, עובד טכני" והולך לאיבוד בתוכו. סוף זה הוא יחסית אופטימי ליצירת קפקא, ומצד שני אמביוולנטי ומעורפל. פרנץ קפקא, אמריקה: רומן; תרגם: יצחק שנברג, ירושלים: שוקן, תש"ה. (מהדורה שנייה, תשכ"ד) פרנץ קפקא, הנעדר (אמריקה); תרגום מגרמנית: אברהם כרמל, ירושלים ותל אביב: שוקן, תשנ"ח 1997. אמריקה, באתר OCLC (באנגלית) אמריקה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) גרשון שקד, סיזיפוס ואהסוורוס: הסינדרום הסיזיפי ו"הנעדר" של פרנץ קפקא, מחקרי ירושלים במחשבת ישראל, י"ט (דרך הרוח ב'), תשס"ה, באתר JSTOR רוברט אלטר, התפתלות עם המקרא: מוטיבים מקראיים ברומן "אמריקה" של פראנץ קפקא, מאזנים, אוגוסט-ספטמבר 2000, עמ' 22–28, באתר JSTOR שלמה גרוניך - אמריקה, רשימת השמעה, באתר יוטיוב פרנץ קפקא (1883-1924.), הנעדר, דף שער בספרייה הלאומית הספר "אמריקה", באתר "סימניה" JEAN JOFEN, NEW SOURCES FOR KAFKA'S "AMERIKA", Proceedings of the World Congress of Jewish Studies, 1993, in JSTOR במהדורה זו מופיע המתרגם בשמו המעוברת: יצחק שנהר.
קמפיין סרט לבן

קמפיין סרט לבן (White Ribbon Campaign) היא תנועה המקיפה מיליוני אנשים בכל העולם, של גברים ונערים שפועלים לשים קץ לאלימות נגד נשים ונערות, וכן לקדם שוויון מגדרי, יחסים בריאים בין המינים וחזון חדש של גבריות. התנועה הוקמה בקנדה בשנת 1991 ופועלת כיום ביותר מ-60 מדינות ברחבי העולם.. הקמפיין שהיא מובילה מתבסס על שני אלמנטים מרכזיים: התחייבות של גברים לעולם לא לנקוט אלימות כלפי נשים, לא להקל ראש או להצדיק אלימות כלפי נשים, ולא לשתוק לנוכח גילויי אלימות כלפי נשים. ייזום והשתתפות באירועים שונים במסגרת המאבק באלימות נגד נשים, בהם מוזמנים הגברים לענוד על דש הבגד סרט לבן כאות למחויבותם למאבק. הסרט הלבן היווה לאורך השנים סמל של מאבקים חברתיים ופוליטיים שונים הנוגעים בזכויות נשים במדינות רבות. הוא החל לשמש במשמעות זו לאחר הטבח באקול פוליטכניק בשנת 1989 בו נרצחו 14 נשים. בשנת 1991 הפעיל מיכאל קאופמן ופעילים נוספים הקימו את הקמפיין הקנדי בטורונטו, שהתפשט והגיע לכ-60 מדינות, ביניהן בריטניה, אוסטרליה, ניו זילנד, ברזיל, פקיסטן, פינלנד, קנדה, איטליה, אוסטריה, דנמרק, ומדינות נוספות. תנועת[דרושה הבהרה] 'סרט לבן' מקדמת את חזונה ורעיונותיה באמצעות פעילויות חינוכיות, העלאת מודעות, הפצת חומרי הסברה, פעולות שטח, הקמת שותפויות וקמפיינים יצירתיים במטרה ליצור שינוי חברתי ותרבותי שיסייע לצמצם ולמגר את תופעת האלימות נגד נשים, תוך בחינת מקורותיה והשלכותיה של תופעה חברתית קשה זו. התנועה מאמינה כי גברים הם חלק מהפתרון ושותפים ביצירת חברה בטוחה, צודקת ושוויונית יותר עבור נשים וגברים כאחד. בנובמבר 2013 התארגנה בישראל קבוצה של פעילים ופעילות לשינוי חברתי המאמינים בחזונה ורעיונותיה של תנועת 'סרט לבן' והחליטו להביא את המסר לארץ ולהקים את אסל"י - ארגון 'סרט לבן' ישראל. אסל"י פועל להפצת מסריו באמצעות דף פייסבוק של הארגון, וכן באמצעות חלוקת חומרי הסברה, הפצת מסרים בכלי התקשורת וקיום סדנאות והרצאות לקהלים מגוונים. חברי הארגון משתתפים בהפגנות ואירועים של ארגונים פמיניסטיים שקשורים למאבק בתופעת האלימות כלפי נשים על ביטוייה השונים. בשנת 2016 הפך אסל"י לעמותה רשומה. אתר האינטרנט הרשמי של קמפיין סרט לבן (באנגלית) קמפיין סרט לבן, ברשת החברתית פייסבוק קמפיין סרט לבן, ברשת החברתית אקס (טוויטר) קמפיין סרט לבן, ברשת החברתית אינסטגרם אתר עמותת אסל״י - ארגון סרט לבן ישראל דניאל וייל, אסל"י ארגון סרט לבן ישראל (אורכב 15.09.2016 בארכיון Wayback Machine), אתר איגי - ארגון נוער גאה על קמפיין הסרט הלבן באתר האגודה הישראלית ללימודים פמיניסטיים ולחקר המגדר עמותת אסל״י באתר גיידסטאר מיכאל קאופמן, 20 שנה לקמפיין סרט לבן, באתר האישי, 24 בנובמבר 2011(באנגלית) על קמפיין הסרט הלבן באתר האגודה הישראלית ללימודים פמיניסטיים ולחקר המגדר כך למשל ארגון בשם "אגודת סרט לבן" (אתר) הוא ארגון הפועל למען זכותן של נשים ללידה בטוחה אתר 'סרט לבן' בריטניה (באנגלית) אתר 'סרט לבן' אוסטרליה (באנגלית) אתר סרט לבן ניו זילנד(באנגלית) אתר 'סרט לבן' ברזיל (בפורטוגזית) אתר 'סרט לבן' פינלנד (באנגלית) אתר 'סרט לבן' קנדה (באנגלית) אתר סרט לבן איטליה(באיטלקית) אתר סרט לבן אוסטריה(בגרמנית) דף הפייסבוק של הקמפיין בדנמרק רשימה חלקית של המדינות באתר סרט לבן האוסטרלי דף הפייסבוק של ארגון אסל"י
ליפופיליות

ליפופיליות (בעברית: אהבת שומן) היא תכונה כימית של תרכובות המסיסות בשומנים, שמנים וליפידים. פעמים רבות, במיוחד בהתייחס למולקולות אורגניות, נהוג להתייחס אל ליפופיליות כזהה להידרופוביות, הגם שקיימות תרכובות הידרופוביות שאינן ליפופיליות, כמו סיליקון ופחמן פלואורי. חומרי גלם לתעשייה לעיתים מסומנים כ-LP כדי לזהותם כליפופילים, בניגוד ל-HP. Thomas L. Lemke, Review of Organic Functional Groups: Introduction to Medicinal Organic Chemistry, page 1
Ka-band

Ka-band או Ka band הוא תחום תדרים בספקטרום האלקטרומגנטי, המכסה את התדרים של 26.5–40 גיגה-הרץ, כלומר אורכי גל ממעט מעל סנטימטר אחד ועד לכ-7.5 מ"מ. Ka  הוא חלק מ K-band השייך לתדרי מיקרוגל של הספקטרום האלקטרומגנטי. סמל זה מתייחס ל "K-העליון": במילים אחרות, התדרים שישירות מעל K-band. תדרי 30/20GHz משמשים לווייני תקשורת, בתדר 27.5 גיגה הרץ ו-31 גיגה הרץ , ומכ"מים ברזולוציה גבוהה לטווח קרוב, על מטוסים צבאיים. כמה תדרים בתחום משמשים לאיכון מהירות רכב על ידי רשויות אכיפת החוק. טלסקופ החלל קפלר משתמש בטווח תדרים זה כדי להוריד נתונים שנאספו על ידי טלסקופ החלל. הכינוי Ka הוא ראשי התיבות של Kurz-above, הנובע מן המילה הגרמנית "קורץ", שמשמעה "קצר". בתקשורת לוויינית, Ka מאפשר תקשורת ברוחב פס גבוה יותר. הוא משמש את מערכת אינמרסט I-5. וישמש את סדרת הלוויינים הבאה Iridium Next ואת טלסקופ החלל ג'יימס ובּ. Ka רגיש יותר לדעיכת גשם (Rain attenuation) מאשר Ku, אשר בתורו רגיש יותר מאשר C band. ר לודוויג, פ Bretchko, RF תכנון מעגלים, תאוריה ויישומים, פרנטיס הול, ניו ג ' רזי, 2000. היסודות של טיסה בחלל סעיף I. הסביבה של החלל. Ka band" http://www.itwissen.info/definition/lexikon/K-Band-K-band.html (גרמנית) Inmarsat Announces $1.2bn Investment in Next Generation Ka-band Satellite Network ערך זה הוא קצרמר בנושא פיזיקה ובנושא תקשורת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
צלופחוליים

צלופחוליים (שם מדעי: Ammodytidae) היא משפחת דגים דקי גזרה המתחפרים בבוץ ובחול הימי. למרות שמם הם אינם קשורים כלל לצלופחים אלא שייכים לסדרת הדקראים. הם נפוצים בעיקר בצפון האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט. לדגים אלה חוטם מחודד וגוף צר וארוך. הם בעלי סנפירים קטנים, עיניים גדולות וקשקשים אפורים וכסופים. הם מגיעים לאורך 18–35 ס"מ והמין Hyperoplus lanceolatus יכול להגיע לאורך 40 ס"מ. הם חסרי שלפוחית שחייה ושוחים בצורה גרועה ועל כן מרבים להיצמד לחול הים. הצעירים וגם הבוגרים אוכלים בעיקר שטרגליים וניזונים מהם בלהקות. חלק מהמינים חיים במים עמוקים והם התגלו לאחרונה למדע. אחרים קרובים דווקא לשפת הים והחופים החוליים. דגים אלה הם דגי מאכל חשובים הן לאדם ולפתיונות ציד והן לחיות ימיות אחרות לרבות דגים טורפים כמו הבקלה והסלמון, לווייתנים שונים, כלבי ים ועופות ים רבות כמו ממשפחת האלקיים (בעיקר מהסוג תוכי ים), עופות הריסה, שחפיתיים, סולתיים וקורמורנים. בעת סכנה הם נוהגים להסתחרר במעגלים שמבלבלים את הטורף או אם הם קרובים לקרקע, שוקעים לתוך החול. משפחה צלופחוליים (Ammodytidae) סוג צלופחול (Ammodytes) – בו 8 מינים, ביניהם צלופחול קטן סוג Ammodytoides – בו 10 מינים סוג Bleekeria – בו 6 מינים סוג Gymnammodytes – בו 3 מינים סוג Hyperoplus – בו 2 מינים סוג ומין יחיד Lepidammodytes macrophthalmus סוג Protammodytes – בו 3 מינים מדיה וקבצים בנושא צלופחוליים בוויקישיתוף צלופחוליים, באתר ITIS (באנגלית) צלופחוליים, באתר NCBI (באנגלית) צלופחוליים, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) צלופחוליים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) צלופחוליים, באתר GBIF (באנגלית) צלופחוליים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
קשה לומר אני אוהב אותך

קשה לומר אני אוהב אותך (מיפנית: 素直になれなくて,‏ Sunao ni Narenakute) היא סדרת דרמה יפנית (ג'יי דרמה) ששודרה ברשת פוג'י מ-15 באפריל עד ל-24 ביוני 2010. הסדרה עוסקת בחייהם של חמישה צעירים בגילאי ה-20. הסדרה עוסקת בחייהם של חמישה צעירים בגילאי העשרים: נקג'ימה (איטה) הוא בחור צעיר שחולם ללכת בעקבות אביו שהיה צלם מלחמה מצליח. אך כרגע העבודות שהוא מצליח להשיג הם רק עבודות כעוזר למגזינים פורנוגרפיים. מיזונו (ג'ורי אואנו) היא מורה זמנית בבית הספר תיכון, הססנית ותמימה, שלא התנסתה במערכות יחסים עם גברים. נישימורה (מגומי סקי) היא חברתה הטובה של מיזונו, שהחבר שלה מתעלם ממנה לאחר שהיא גילתה שהיא בהריון. איצ'יארה (טצוג'י טמיימה) עובד במגזין ונסחט מינית על ידי המעסיקה שלו. פרק ("דוקטור", קים ג'ייה-ג'ונג) מעמיד פנים שהוא רופא כשלמעשה הוא עובד בחברה שמוכרת ציוד רפואי לרופאים. הוא מגיע ליפן מקוריאה הדרומית יחד עם אחותו הקטנה לאחר שהסתכסך עם אביו. כל החמישה נפגשים דרך טוויטר, והסדרה עוסקת במערכות היחסים שנרקמות ביניהם. מיזונו מתאהבת בנקג'ימה, אך היא מגלה שהוא מנהל מערכת יחסים עם אישה נשואה, חברתו משכבר ימים שנישאה בנישואי שידוך בשל אילוץ משפחתי לאדם אחר. דוקטור מתאהב במיזונו, אך היא לא מעוניינת לצאת איתו. לאחר שהוא מציל אותה מתקיפה, היא מוכנה לצאת איתו, למרות שהיא לא בטוחה לגבי הרגשות שלה לגביו. איצ'יארה מתאהב אף הוא בנקג'ימה, אך יודע שזו אהבה בלתי אפשרית. לקראת סוף הסדרה הוא מתאבד, דבר שמערער את כל חבריו. לאורך כל הסדרה מנהלים מיזונו ונקג'ימה יחסי ידידות, אך אף על פי שלשניהם יש רגשות אחד כלפי השני, נקג'ימה לא מגלה למיזונו על אהבתו משום שהיא יוצאת עם דוקטור, ואילו מיזונו חושבת שנקג'ימה אינו מעוניין בה. בסופו של דבר, דוקטור מחליט לחזור לקוריאה הדרומית בעקבות בקשת הוריו, והוא מבקש ממיזונו לבוא עמו. היא מסרבת, ונשארת ביפן. בסוף הסדרה משתמע שמיזונו ונקג'ימה יוצאים בסופו של דבר זה עם זה. אתר האינטרנט הרשמי של קשה לומר אני אוהב אותך
יעקב גליפת

יעקב גליפת (נולד ב-1961) הוא מנהל מפעל מלמ של התעשייה האווירית. במסגרת שירותו הצבאי, בין השנים 1983–2006, מילא שורה של תפקידים הנדסיים בחיל האוויר ובמפא"ת, וסיים שירותו בדרגת אלוף-משנה. יעקב גליפת נולד בשנת 1961 בטבריה, כאחד מחמשת ילדיהם של הורים שעלו מתוניס. הוא גדל בטבריה עד כיתה ח' ולאחר שאובחן כילד מחונן, המשיך את לימודיו התיכוניים בפנימיית "אורט" למחוננים בנתניה במגמת חשמל ואלקטרוניקה. שם גם הכיר את ניצה, לימים זוגתו ואם שלושת ילדיו. סיים בהצטיינות תואר ראשון (.B.Sc) בהנדסת מחשבים בטכניון, ותואר שני (.M.Sc), בהצטיינות, בהנדסת חשמל ואלקטרוניקה מאוניברסיטת תל אביב. השירות הצבאי של גליפת כלל הובלה של שלל פרויקטים ופיתוחים טכנולוגיים חדשניים. בשנת 1983 עם סיום לימודי התואר הראשון, התגייס לחיל-האוויר. לאחר קורס קצינים, הוצב במחלקת מטוסים. לאחר כניסתו לשירות קבע הצטרף (1986) לפרויקט "רעות" שכלל קידום לדרגת רס"ן עם מינוי. שש שנים עסק בתחום בקרת המנועים בחיל-האוויר. בהתחלה עבד בפרויקט מטוס "הלביא", שהיה אז בעיצומו, אולם נסגר בשנת 1987. הפיתוחים שעליהם עסק יצאו לפועל לאחר מכן והוסבו למנועי F15 ו-F16. בשנת 1991, לאחר לימודי תואר שני באלקטרוניקה באוניברסיטת תל אביב במימון הצבא, עבר לתפקיד פיקודי כקצין טכני ביב"א (יחידת בקרה אווירית) הצפונית ואז גם חזר עם משפחתו לטבריה, עיר הולדתו. בשנת 1993 חזר למטה חיל-האוויר וכיהן במשך שמונה חודשים כראש מדור מכ"ם בענף גילוי וזיהוי שבמחלקת מערכות. לאחר מכן יצא לקורס פו"ם (פיקוד ומטה) ועם קבלת דרגת סא"ל מונה לראש ענף חיישנים במנהלת חומה במפא"ת (מנהלת פיתוח אמצעי לחימה ותשתיות) במשרד הביטחון. במסגרת זו היה אחראי על פיתוח מכ"ם "אורן ירוק". לאחר שנתיים וחצי במפא"ת שב באוגוסט 1996 למטה חיל האוויר ומונה לראש ענף גילוי וזיהוי, תפקיד בו כיהן עד אוקטובר 2000. באותה שנה הועלה לדרגת אל"ם. קיבל את פרס מפקד חיל-האוויר על פיתוח פרויקט "גביש כחול", מערכת הבונה תמונה ברורה לגבי מיקום נפילות הטילים מכל הנתונים שנאספו. בשנת 2002 התמנה לראש מחלקת תכנון ובקרה הנדסית, האחראית על פיתוחם של אמצעים מיוחדים. הוא כיהן בתפקיד זה במשך שלוש שנים. ב-21 באוגוסט 2002, בעת ששהה בנופש עם משפחתו בבית מלון, נתקף גליפת בכאבי גב חזקים, שבדיעבד התבררו כגידול בחוט השדרה. שעות ספורות לאחר מכן, נותח בבית-החולים רמב"ם בחיפה ולבסוף נשאר עם נכות אשר ריתקה אותו לכיסא גלגלים. לאחר שיקום בתל השומר חזר לשירות מלא. בשנת 2006 סיים את שירותו בצה"ל. בשנת 2008 הצטרף לשורות התע"א ומילא בה שורה של תפקידים בכירים. תפקיד ראשון מילא כראש מינהל מערכות תדלוק ומערכות צבאיות במפעל תוכניות מטוסים בחטיבת בדק. הוא הוביל את הפיתוח העסקי של מטוסי תדלוק אווירי והסבות מטוסי תדלוק של חיל האוויר. משנת 2010 כיהן כראש מינהל מערכות ימיות במפעל מערכות הגנה אווירית של חטיבת מערכות טילים וחלל. בינואר 2014 מונה למנהל מפעל מערכות הגנה אווירית בחטיבת מערכות טילים וחלל. בסוף 2016 מונה למנהל מפעל מלמ שאחראי בין השאר על פיתוח טילי החץ, משגר הלוויינים שביט ועוד. בוגר תוכנית המנהיגות הבכירה של קרן וקסנר. מינויים חדשים בתעשייה האווירית לישראל, באתר i-hls, ינואר 2014