המלחמה הוויליאמית באירלנד

המלחמה הוויליאמית באירלנד, הידועה גם בשם באירית: Cogadh an Dá Rí; או "מלחמת שני המלכים", התרחשה ממרץ 1689 עד אוקטובר 1691. המלחמה הייתה בין תומכי ג'יימס השני ליורשו, ויליאם השלישי, והסתיימה בניצחון וויליאמי. המלחמה נחשבת בדרך כלל כקונפליקט הקשור למלחמת תשע השנים 1688 עד 1697. בנובמבר 1688, המהפכה המהוללת החליפה את ג'יימס הקתולי בבתו הפרוטסטנטית מרי ובעלה ויליאם, אשר שלטו כמונרכים משותפים של אנגליה, אירלנד וסקוטלנד. ג'יימס שמר על תמיכה ניכרת באירלנד הקתולית ברובה, שם תומכיו, הידועים כיעקוביטים, קיוו שיתייחס לתלונות ארוכות שנים על בעלות על קרקע, דת וזכויות אזרחיות. רוב הפרוטסטנטים האיריים נלחמו עבור ויליאם, למרות שחלק מחברי הכנסייה הפרוטסטנטית של אירלנד תמכו בג'יימס. המלחמה החלה במרץ 1689 עם סדרה של עימותים בין הצבא האירי של ג'יימס, שנשאר נאמן ב-1688, לבין המיליציה הפרוטסטנטית. הלחימה הגיעה לשיאה במצור על דרי, שם היעקוביטים לא הצליחו להחזיר לעצמם את השליטה באחת מעיירות המפתח של הצפון. זה איפשר לוויליאם להנחית חיל משלוח, שהביס את הצבא היעקוביטי הראשי בבוין ביולי 1690. ג'יימס חזר לצרפת לאחר הקרב, בעוד שהיעקוביטים הובסו באופן מכריע באוגרים ב-1691. המלחמה הסתיימה עם הסכם לימריק באוקטובר 1691. עד אחד בן זמנם, ג'ורג' סטורי, חישב את המלחמה שגרמה ליותר מ-100,000 מתים בגלל מחלות, רעב ובקרב. ההתקוממויות היעקוביטיות שלאחר מכן הוגבלו לסקוטלנד ואנגליה, אך למלחמה הייתה השפעה מתמשכת על הנוף הפוליטי והתרבותי של אירלנד, והיא חיזקה את השלטון הבריטי והפרוטסטנטי על המדינה במשך למעלה ממאתיים שנה. בעוד שהסכם לימריק הציע סדרה של ערבויות לקתולים, הארכה שלאחר מכן של חוקי העונשין, במיוחד במהלך מלחמת הירושה הספרדית, הרעה עוד יותר את זכויותיהם האזרחיות. המלחמה החלה במרץ 1689 כאשר ג'יימס השני והשביעי נחת באירלנד בניסיון להפוך את המהפכה המפוארת של נובמבר 1688, שהחליפה אותו באחיינו ויליאם השלישי ובתו מרי. הסכסוך היה חלק ממלחמת תשע השנים בין 1688 ל-1697 בין לואי ה-14 מלך צרפת לבין הברית הגדולה, קואליציה בראשות ויליאם כסטאדהאודר של הרפובליקה ההולנדית. גם לואי וגם ויליאם ראו באירלנד זירת משנית, וכך גם ג'יימס, שמטרתו העיקרית הייתה להחזיר לשלטונו את אנגליה. אירלנד נבחרה מכיוון שכ-75% מהאוכלוסייה חלקו את הקתוליות של ג'יימס, כאשר הפרוטסטנטים היו מרוכזים באלסטר, שם הם היוו כמעט 50% מהאוכלוסייה. היה לה גם צבא קתולי גדול, שנבנה על ידי הרוזן מטירקונל מאז 1687; למרות שרובם היו מצוידים גרוע, מגויסים ללא שכר, ג'יימס הביא איתו כלי נשק וסדירים צרפתים כדי לספק הכשרה. עם זאת, הוויתורים שדרשו הקתולים האירים בתמורה לתמיכתם ערערו את התמיכה היעקוביטית באנגליה ובסקוטלנד, שהיו פרוטסטנטיות ברובן. זה חל גם על אלסטר, שבלעדיה לא יכול ג'יימס לתמוך בהתקוממות בסקוטלנד, לפלוש לאנגליה או למנוע מוויליאם להביא חיילים ואספקה. הדרישות העיקריות שלהם כללו ביטול החרמת קרקעות אשר הפחיתו את הבעלות הקתולית על קרקעות מ-90% ב-1600 ל-22% עד 1685. לכך התנגדו הן פרוטסטנטים והן חברי האליטה האירית הקתולית שנהנו מהתיישבויות קודמות, ביניהם טירקונל וג'יימס עצמו. עניין אחר היה האוטונומיה של הפרלמנט של אירלנד, רעיון שהתנגש עם האידאולוגיה של סטיוארט, שהייתה מאוד יוניוניסטית. מטרות חיצוניות ופנימיות שונות אלה ערערו את המערכה היעקוביטית. לפני נובמבר 1688, ג'יימס היה כל כך בטוח השלטונות באירלנד שהוא הורה להעביר לאנגליה 2,500 חיילים, או כ-40% מהצבא האירי. זה שלל מטירקונל כוח אדם מיומן חיוני, בעוד שנוכחותם הובילה למרד כמעט בכמה מהיחידות האנגליות האמינות ביותר של ג'יימס. רבים מהלוחמים האירים נעצרו לאחר נחיתתו של ויליאם ולאחר מכן נשלחו לשרת תחת הקיסר לאופולד במלחמת האימפריה העות'מאנית–הליגה הקדושה. ככל הנראה בשל תדהמתו ממהירות הנפילה של ג'יימס, טירקונל פתח במשא ומתן עם ויליאם, אם כי ייתכן שזו הייתה טקטיקה של עיכוב. אשתו, פרנסס טלבוט, הייתה אחותה הבכורה של שרה צ'רצ'יל, שבעלה מרלבורו היה חבר מרכזי במזימה הצבאית האנגלית נגד ג'יימס. אחד מאלה שהועברו לאנגליה בספטמבר היה ריצ'רד המילטון, חייל מקצועי אירי קתולי. מאחר שהיה מרותק במצודת לונדון לאחר הנחיתה של ג'יימס, שלח אותו ויליאם בינואר לנהל משא ומתן עם טירקונל: עם זאת, לאחר שחזר לאירלנד, רווחה הסברה שהוא שכנע את טירקונל לנטוש את המשא ומתן. בינואר, טירקונל הוציא צווים לגיוס של עוד 40,000 מגויסים, כמעט כולם קתוליים ומאורגנים לפי קווים גדודיים סטנדרטיים. באביב 1689, תאורטית כלל הצבא כ-36,000 איש, אם כי נותר מחסור בקצינים מנוסים. תשלום, ציוד והכשרה של חיילים כה רבים היה בלתי אפשרי ורבים היו מאורגנים כראפרים או בלתי סדירים, במידה רבה מעבר לשליטתו של טירקונל. למרות הבטחות ההגנה, הדרך הקלה ביותר להשיג אספקה או כסף הייתה להחרים אותם מהפרוטסטנטים; רבים נמלטו לצפון או לאנגליה, והפיצו "תחזיות של קטסטרופה מתקרבת". הפחדים גברו כאשר אזורים מחוץ לעיירות הפכו ליותר ויותר חסרי חוק, והחריפו כאשר טירת דבלין הורתה על פירוק המיליציה הפרוטסטנטית. הדבר גרם לעזיבת הכפרים; אוכלוסיית דרי גדלה מ-2,500 בדצמבר ליותר מ-30,000 באפריל. הספקות לגבי יכולתו של משטרו של טירקונל להבטיח חוק וסדר לא היו מוגבלים לפרוטסטנטים; קתולים רבים חיפשו גם ביטחון בחו"ל או בעיירות גדולות. ג'יימס נחת בקינסייל ב-12 במרץ, מלווה בסדירים צרפתים בפיקודו של קונרד פון רוזן, יחד עם מתנדבים אנגלים, סקוטים ואירים. החדשות עוררו הפגנות פרו-ויליאמיות בבלפסט, שקוזזו על ידי תגובה זהירה יותר במקומות אחרים. ארתור רודון, שלימים ארגן את צבא הצפון, הציע להילחם עבור ג'יימס נגד מונמות' ב-1685 ולא נשבע אמונים לוויליאם עד מרץ 1689. הפרוטסטנטים התרכזו באלסטר ובמרכזים עירוניים כמו סלייגו ודבלין, אשר טירקונל ביקש לאבטח באמצעות יחידות קתוליות של הצבא האירי. חיילים קתולים סורבו להיכנס לדרי ב-7 בדצמבר, אם כי מועצת העיר הפרוטסטנטית הכריזה בו-זמנית על "חובתם ונאמנותם לאדוננו הריבוני, (ג'יימס)". ויליאם ראה בכך פלישת פרוקסי צרפתית, שעדיף לטפל בה על ידי תקיפת צרפת והסכים להסיט משאבים רק משום ש"נטישת" פרוטסטנטים איריים נצורים אינה מקובלת מבחינה פוליטית באנגליה ובסקוטלנד. ב-8 במרץ, אישר הפרלמנט האנגלי מימון לכוח משלחת אירי של 22,230 איש, המורכב ממגויסים חדשים ושכירי חרב אירופיים. בתמורה, הסכים הפרלמנט להצטרף לברית הגדולה ולהיות חלק ממלחמת תשע השנים הרחבה יותר. המילטון מונה למפקד היעקוביטים בצפון, וב-14 במרץ הוא אבטח את מזרח אלסטר על ידי כיתור מיליציה ויליאמיטית בדרומור. ב-11 באפריל, ויסקונט דנדי החל מרד יעקוביטי בסקוטלנד; ב-18, ג'יימס הצטרף למצור על דרי וב-29, הנחיתו הצרפתים עוד 1,500-3,000 יעקוביטים במפרץ באנטרי. כאשר הגיעה תגבורת מאנגליה לדרי באמצע אפריל, המליץ להם המושל רוברט לנדי לחזור, בטענה שהעיר אינה ניתנת להגנה. מפקדיהם, ריצ'רדס וקנינגהם, פוטרו מאוחר יותר על ידי ויליאם בגלל פחדנות ולנדי נמלט מהעיר במסווה. ההתמקדות היעקוביסטית במערב אלסטר, במיוחד דרי ואניסקילן, תוארה כשגיאה אסטרטגית. לאזור המזרחי הייתה משמעות רבה יותר, שכן הוא אפשר תמיכה הדדית בין יעקוביטים אירים וסקוטים, ואם הוא היה נכבש, האספקה המחודשת מאנגליה הייתה הופכת לקשה בהרבה. באמצע מאי, עמדת הוויליאמיטים השתפרה; ב-16, כוחות הממשלה שמרו על השליטה בקינטייר, תוך ניתוק קשרים ישירים בין סקוטלנד לאירלנד. הצבא היעקוביטי הראשי היה תקוע מחוץ לדרי, והתגבורת הצרפתית התבררה כבלתי פופולרית יותר בקרב עמיתיהם האירים מאשר יריביהם. ב-11 ביוני, ארבעה גדודים של תגבורת ויליאמיטית תחת פרסי קירק הקשוח והמנוסה הגיעו ל-Foyle, מצפון לדרי. המלחמה בצפון עוררה שלושה אירועים בשבוע האחרון של יולי. ניצחונו של דנדי בקיליקרנקי ב-27 קוזז על ידי מותו שלו ואבידות כבדות בקרב חייליו, מה שסיים את ההתקוממות הסקוטית כאיום רציני. ב-28, כוחותיו של קירק שברו את המצור היעקוביטי בתמיכה ימית והסירו את המצור על דרי; הנצורים ירו על האזור הכפרי שמסביב ונסוגו דרומה. ב-31, התקפה יעקוביטית על אניסקילן הובסה בניוטאון בוטלר; יותר מ-1,500 איש נהרגו ומנהיגו Mountcashel נתפס. מעמדה של שליטה וירטואלית, היעקוביטים איבדו את אחיזתם באלסטר תוך שבוע. ב-13 באוגוסט נחת שומברג בבלפסט לואו עם הצבא הוויליאמיטי הראשי; עד סוף החודש היו לו יותר מ-20,000 איש. קאריקפרגוס נפל ב-27 באוגוסט; ג'יימס התעקש להחזיק את דאנדוק, בניגוד לעצת יועציו הצרפתים שרצו לסגת מעבר לנהר השאנון. טירקונל היה פסימי לגבי סיכוייהם, אך הוחמצה הזדמנות עבור שומברג לסיים את המלחמה על ידי כיבוש דנדלק, בעיקר בשל כישלון לוגיסטי מוחלט. אירלנד הייתה מדינה ענייה יחסית עם אוכלוסייה קטנה, מה שחייב את שני הצבאות להיות תלויים בתמיכה חיצונית. למרות שהדבר הוכח בסופו של דבר כבעיה גדולה יותר עבור היעקוביטים, לאנשיו של שומברג חסרו אוהלים, פחם, מזון וביגוד, בעיקר בגלל שהסוכן חסר הניסיון שלו בצ'סטר לא הצליח לשכור מספיק ספינות. מצב זה החמיר על ידי בחירת אתר למחנה על קרקע נמוכה וביצתית, שגשמי סתיו וחוסר היגיינה הפכו אותה במהירות לביצה מסריחה. כמעט 6,000 גברים מתו ממחלות לפני ששומברג הורה על נסיגה למחנות החורף בנובמבר. בבדיקת המחנה הנטוש, ג'ון סטיבנס, קתולי אנגלי ששירת בגדוד הגראנד פריור, רשם כי "מספר עצום של גופות נמצאו שם לא קבורות, ולא מעטים עדיין נושמים אבל כמעט נטרפים בכינים ושרצים אחרים". היעקוביטים התערערו על ידי יעדים פוליטיים ואסטרטגיים שונים, שבאו לידי ביטוי בפרלמנט האירי שישב ממאי עד יולי. מאחר שלא נערכו בחירות בפרמנה ובדניגול, הוועד הנבחר היה נמוך ב-70 חברים והורכב ברובו מקתולים; מתוכם, מיעוטם היו בני האצולה הגאלית הישנה או ה'אולד אירי', הרוב היו מה שמכונה 'אנגלית עתיקה' ממוצא אנגלו-נורמני. חמישה אצילים פרוטסטנטים וארבעה בישופים של כנסיית אירלנד ישבו בלורדים, כאשר אנתוני דופינג, בישוף מית' משמש כמנהיג האופוזיציה. האספה כונתה "פרלמנט הפטריוטים" על ידי ההיסטוריון הלאומני של המאה ה-19 צ'ארלס דאפי, למעשה הוא היה מפולג מאוד. ג'יימס ראה בכס המלכות האנגלי את מטרתו העיקרית וכל ויתור שנעשה באירלנד היה עלול להחליש את מעמדו באנגליה ובסקוטלנד. בשלבים המוקדמים של המלחמה, התמיכה היעקוביטית הפרוטסטנטית הייתה משמעותית יותר מכפי שהוערכה לעיתים קרובות וכללה חברים רבים בכנסייה הממוסדת של אירלנד, כשהבולט ביותר היה הוויקונט מאונטג'וי. התנגדותו לאוטונומיה האירית פירושה שג'יימס עשה ויתורים בחוסר רצון רב ולמרות הקתוליות שלו עצמו, התעקש על זכויות הכנסייה הממוסדת. בעודו נאמן באופן אישי לג'יימס, טירקונל ראה את עמדתו כמשנית לשמירה על זכויות קתוליות, אם כי יש מעט עדויות התומכות בהצעות שהוא ניהל שיחות עם לואי ה-14 על מדינת חסות שנתמכת על ידי צרפת. הוא ייצג את מיעוט הקתולים שנהנו מהסדר הקרקעות של 1662 ולא היה לו רצון לשנותו; בראשות הרוזן מלימריק, פלג זה דחק בהסדר פשרה עם ויליאם בינואר. זה העמיד אותם בהתנגדות ל'אירים הישנים', שדרישתם העיקרית הייתה ביטול החרמת הקרקע בעקבות הכיבוש הקרומווליאני, כאשר רבים מהם איבדו אחוזות. פלגים משמעותיים בפרלמנט האירי העדיפו לנהל משא ומתן, שפירושו היה הימנעות מקרב כדי לשמור על הצבא ולשמור על שטחים רבים ככל האפשר. מאחר שאנגליה הייתה המטרה העיקרית שלו, ג'יימס ראה באירלנד הסחת דעת; פלישה מעבר לתעלה הייתה האפשרות הקיימת היחידה וההצעה הצרפתית לעשות זאת דרך הים האירי התעלמה מהמציאות. ראשית, ההיסטוריה הראתה כי מעורבות אירלנד היא הדרך הטובה ביותר לחזק את ההתנגדות האנגלית; משמעות הדבר הייתה שהניצחון עשוי להחליש את סיכוייו, אם כי כפי שציין ג'יימס, הצרפתים סיפקו כוחות בהיקף שהיה מספיק כדי להמשיך את המלחמה, לא לנצח בה. שנית, הצי הצרפתי לא יכול היה להציל את אלסטר או אפילו לספק כוחות משלהם, מה שהפך את זה לא סביר שהם יוכלו לשלוט בים האירי מספיק זמן כדי להנחית חיילים מול אוכלוסייה עוינת. מרידות פריפריאליות באירלנד ובסקוטלנד היו דרך חסכונית עבור צרפת להסיט משאבים בריטיים מאירופה. משמעות הדבר הייתה שהארכת המלחמה הייתה שימושית יותר מאשר ניצחון בה, למרות שעלולה להיות הרסנית עבור האוכלוסייה המקומית, דילמה שעלתה מחדש במרד הסקוטים ב-1745. בשנת 1689, האיץ השליח הצרפתי ד'אוו את היעקוביטים לסגת מעבר לשאנון, והרס תחילה את כל האזור ממנו נסוגו, כולל דבלין. באופן לא מפתיע, הצעה זו נדחתה, בעוד האירים היו מאוחדים בסלידה מהצרפתים בכלל ומד'אוו בפרט. התחושה הייתה הדדית; כאשר הוחלף באפריל 1690, אמר ד'אוו ליורשו לאוזון שהאירים הם 'עם עני ופחדן, שחייליו לעולם לא נלחמים ושקציניו לעולם לא יצייתו לפקודות'. באפריל 1690 הגיעו עוד 6,000 אנשי קבע צרפתים, בתמורה למאונטקאשל ו-5,387 ממיטב החיילים של הצבא האירי, שנשלחו לצרפת. כדי לשמור על שטח רב ככל האפשר, החזיקו היעקוביטים קו לאורך נהר בוין, תחילה השמידו או הסירו יבולים ובעלי חיים מצפון. זה הוריד את האוכלוסייה המקומית לאומללות מוחלטת; פקיד צרפתי תיעד את הזוועה שלו כשראה אותם "אוכלים דשא כמו סוסים" או שוכבים מתים בצדי הדרך. לקח יותר מחמישים שנה עד שהאזור סביב דרוהדה התאושש מהחורבן הזה. מול דרישות אנגליה לפתור את העמדה באירלנד, ויליאם החליט לקחת פיקוד אישי ולשגר שם את רוב כוחותיו הזמינים, ללא קשר למצב הצבאי בפלנדריה. ב-14 ביוני 1690, 300 ספינות הגיעו לבלפסט לוך נושאות כמעט 31,000 איש, שילוב של רגימנטים הולנדים, אנגליים ודנים. הפרלמנט תמך בו במימון מוגדל והבעיות בהן נתקל שומברג תוקנו, עלויות התחבורה לבדן עלו מ-15,000 ליש"ט ב-1689 ליותר מ-100,000 ליש"ט ב-1690 היעקוביטים הקימו עמדות הגנה על הגדה הדרומית של הבוין באולדברידג', מחוץ לדרוגהדה. ב-1 ביולי חצה ויליאם את הנהר במספר מקומות, ואילץ אותם לסגת אך הקרב לא היה מכריע. סך ההרוגים משני הצדדים היה מתחת ל-2,000, אחד מהם היה שומברג; תוך שהוא נחלש על ידי עריקה, הצבא היעקוביטי נסוג ללימריק ויליאם נכנס לדבלין ללא התנגדות. במקום אחר, הניצחון בפלורוס ב-1 ביולי העניק לצרפתים את השליטה בפלנדריה; באותו יום של הקרב על הבוין, הם הביסו צי אנגלו-הולנדי משולב בביצ'י הד, וגרמו לבהלה באנגליה. כמפקד הצי האנגלי לשעבר, ג'יימס זיהה שהשליטה בתעלה היא הזדמנות נדירה וחזר לצרפת כדי לעודד פלישה מיידית. עם זאת, הצרפתים לא הצליחו לנצל את ניצחונם ועד אוגוסט, הצי האנגלו-הולנדי החזיר לעצמו את השליטה על הים. טירקונל בילה את החורף של 1689 עד 1690 בשכנוע לואי ה-14 לתמוך ב"נחיתה על אנגליה" ולהימנע מלחימה על אדמת אירלנד. בקשותיו נדחו; פלישה דרשה הוצאה עצומה ולואי לא בטח לא בג'יימס ולא בתומכיו האנגלים. אמנם היו סיבות אסטרטגיות טובות לעזיבתו הממהרת, שנתמכו על ידי מפקדיו הבכירים, אבל ג'יימס נכנס להיסטוריה האירית בתור Séamus an Chaca או "ג'יימס הנבזה/פחדן". הזדמנות לסיים את המלחמה הוחמצה כאשר ויליאם העריך יתר על המידה את עוצמת מעמדו. הצהרת פינגלס מ-17 ביולי החריגה מחנינה כללית את הקצינים היעקוביטים ואת מעמד אצולת הקרקעות הקתולי, ועודדה אותם להמשיך להילחם. זמן קצר לאחר מכן, ג'יימס דאגלס ו-7,500 גברים ניסו לפרוץ את קו ההגנה היעקוביטי לאורך השאנון על ידי לקיחת אתלון; חסרה להם ארטילריית מצור ובעקבות כך הם נאלצו לסגת. לימריק, מפתח אסטרטגי למערב אירלנד, הפכה ליעד הבא של ויליאם, היעקוביטים רכזו את עיקר כוחותיהם בעיר. יחידה בפיקודו של מרלבורו כבשה את קורק וקינסיל אך לימריק הדפה סדרה של תקיפות, וגרמה להם אבדות כבדות. פשיטות פרשים בראשות פטריק סארספילד הרסו את קרונות הארטילריה של ויליאם וגשם כבד מנע הבאת תגבורות. מול איומים מרובים ביבשת אירופה, ויליאם נסוג ועזב את אירלנד בסוף 1690, כשהיעקוביטים שמרו על חלקים נרחבים ממערב אירלנד. הגנרל ההולנדי דה גינקל קיבל את הפיקוד, שבסיסו בקילקני, עם דאגלס באלסטר והדנים בפיקודו של וירטמברג בווטרפורד. הממשל הפרוטסטנטי הוקם מחדש במחוזות שהוחזקו בידי ויליאמיטים, עם מעצרים והחרמת אחוזות יעקוביטים, שנועדו לתגמל את תומכיו של ויליאם. גינקל הצביע על כך שלעשות זאת במזומן, לא בקרקע, זול יותר מחודש של מלחמה ודחק לתנאים נדיבים יותר. ב-24 ביולי, מכתב מג'יימס אישר כי ספינות היו בדרכן לפנות את הבריגדה הצרפתית וכל מי שרצה לעזוב; הוא גם שחרר את הקצינים האירים שלו מהשבועות שלהם, ואיפשר להם לחפש סיום משא ומתן למלחמה. טירקונל והחיילים הצרפתיים הפליגו מגולוויי בתחילת ספטמבר; בנו הבלתי חוקי של ג'יימס, ברוויק, נותר בפיקוד, נתמך על ידי מועצת קצינים שהורכבה מתומס מקסוול, דומיניק שלדון, ג'ון המילטון וסארספילד. טירקונל קיווה להשיג תמיכה צרפתית מספקת כדי להאריך את הסכסוך ולהשיג תנאים טובים יותר, דבר שלדבריו יכול להיעשות עם מספר מוגבל של חיילים צרפתיים. הסכם שלום שנקבע במשא ומתן דרש ממנו גם להפחית את השפעתה של המפלגה התומכת במלחמה, בראשות סארספילד, שהפכה יותר ויותר פופולרית בצבא. הוא אמר לג'יימס שהקבוצה התומכת במלחמה רוצה אוטונומיה אירית או אפילו עצמאות, בעוד שהוא רוצה לראות את אירלנד קשורה בתקיפות לאנגליה; לשם כך, הוא נזקק לנשק, לכסף ולגנרל צרפתי 'מנוסה' שיחליף את סארספילד וברוויק. עד סוף 1690 התרחבו המחלוקות בין "מפלגת השלום" היעקוביטית ל"מפלגת המלחמה". מי שתמכו במאמצי טירקונל לנהל משא ומתן עם ויליאם כללו את הקצינים הבכירים תומאס מקסוול וג'ון המילטון, בנוסף לדמויות פוליטיות כמו לורד ריברסטון ודניס דאלי. "מפלגת המלחמה" של סארספילד טענה שעדיין ניתן להביס את ויליאם; בעוד שהמפלגה אופיינה כמייצגת את האינטרס ה"אולד אירי", מנהיגיה כללו את הקצין האנגלי דורינגטון ו"אולד אנגלי" פרסל ולוטרל. מעודד מכישלונו של ויליאם לכבוש את לימריק ובקשתו לצמצם את השפעתו של טירקונל, סיעתו של סארספילד פנתה ישירות ללואי ה-14 בבקשה שטירקונל וברוויק יודחו מתפקידם. הם גם ביקשו סיוע צבאי צרפתי משמעותי, אם כי קבלת הסיוע הייתה לא סבירה שכן המשטר הצרפתי ראה בפלנדריה, הריין ואיטליה סדרי עדיפויות אסטרטגיים גדולים יותר. לבסוף השיג גינקל את רשותו של ויליאם להציע ליעקוביטים תנאי כניעה מתונים, כולל ערובה לסובלנות דתית, אך כאשר בדצמבר עשתה "מפלגת השלום" מהלכים לקבל את ההסכם, סארספילד דרש מברוויק שהמילטון, ריברסטון ודיילי ייעצרו. ברוויק נענה, אם כי ככל הנראה באישורו השקט של טירקונל, שחזר מצרפת כדי לנסות להחזיר את השליטה על ידי הצעת ויתורים לסארספילד. מבוהל עמוקות מהקרע בין תומכיו האירים, ג'יימס שוכנע לבקש תמיכה צבאית נוספת ישירות מלואי. לואי שיגר את הגנרל שארל שאלמו, מרקיז דה סן-רוה, להחליף את ברוויק כמפקד הצבא האירי, בהנחיות סודיות להעריך את המצב ולעזור ללואי לקבל החלטה אם לשלוח סיוע צבאי נוסף. סן-רוה, מלווה בלוטננט-גנרלים דה טסה וד'אוסון, הגיע ללימריק ב-9 במאי; הם הביאו מספיק נשק, תירס וקמח כדי לקיים את הצבא עד הסתיו, אבל לא חיילים או כסף. עד סוף האביב, מודאג מכך ששיירה צרפתית תוכל להנחית תגבורת נוספת בגאלווי או בלימריק, גינקל החל לעשות הכנות להיכנס לשטח במהירות האפשרית. במהלך חודש מאי, שני הצדדים החלו לאסוף את כוחותיהם למסע קיץ, היעקוביטים בלימריק והוויליאמיטים במולינגר, בעוד ההתכתשות נמשכה ברמה נמוכה. ב-16 ביוני החל חיל הפרשים של גינקל לסייר מבאלימור לעבר אתלון. סן-רוה תחילה חילץ את כוחותיו מאחורי קו השאנון, אך ב-19 ביוני הוא הבין שאתלון היא המטרה והחל לרכז את חייליו ממערב לעיר. גינקל פרץ את קווי ההגנה היעקוביטים וכבש את אתלון ב-30 ביוני לאחר מצור קצר אך עקוב מדם, ולקח את מקסוול בשבי; סן-רוה נכשל בניסיונותיו להקל על חיל המצב ונסוג חזרה מערבה. אתלון נתפס כניצחון משמעותי לכוחותיו של ויליאם, שכן האמינו שצבאו של סן-רוה יתמוטט ככל הנראה אם יחצה את קו השאנון. האדון השופט בדבלין פרסם כרוז המציע תנאים נדיבים ליעקוביטים שנכנעו, לרבות חנינה חינם, החזרת אחוזות מעוקלות, והצעה לדרגה דומה או גבוהה יותר ושכר אם ירצו להצטרף לצבאו של ויליאם. הפיקוד היעקוביטי התפרק בהאשמות הדדיות: סיעתו של סארספילד האשימה את מקסוול, תומכו של טייקונל, בבגידה, בעוד שכפופו של סן-רוה ד'אוסון צידד בטירקונל, שמינה אותו למושל גאלווי. מבלי לדעת את מיקומו של הצבא הראשי של סן-רוה, ובהנחה שהוא כולל כוח גדול יותר, ב-10 ביולי המשיך גינקל בהתקדמות זהירה דרך בלינסלו במורד הכביש הראשי של לימריק וגאלווי. התוכנית הראשונית של סן-רוה, שאושרה על ידי טירקונל, הייתה לסגת ללימריק ולאלץ את הוויליאמיטים להיכנס לשנה נוספת של מערכה, אך ברצונו לתקן את שגיאותיו באתלון, נראה כי במקום זאת החליט לכפות קרב מכריע. גינקל, עם 20,000 איש, מצא את דרכו חסום על ידי צבאו של סן-רוה בגודל דומה באוגרים בשעות הבוקר המוקדמות של 12 ביולי. למרות הגנה אמיצה ועקשנית מצד חיל הרגלים האירי חסר הניסיון, במהלך קרב אוגרים נהרג סן-רוה, קצינים בכירים יעקוביטים רבים נתפסו או נהרגו, והצבא היעקוביטי התנפץ. ד'אוסון אשר ירש את הפיקוד הכללי, נכנע לגאלווי ב-21 ביולי, בתנאים נוחים. בעקבות קרב אוגרים שרידי צבאו של סן-רוה נסוגו אל ההרים לפני שהתקבצו מחדש תחת פיקודו של סארספילד בלימריק, שם ההגנות עדיין היו בתהליך תיקון: רבים מגדודי הרגלים היעקוביטים התרוקנו כמעט לחלוטין, אף על פי שכמה נכשלים הגיעו מאוחר יותר. טירקונל, שהיה חולה זמן מה, מת בלימריק זמן קצר לאחר מכן, ומנע מהיעקוביטים את המשא ומתן העיקרי שלהם. סארספילד והצבא העיקרי של היעקוביטים נכנעו בלימריק באוקטובר לאחר מצור קצר. סארספילד, שהיה כעת המפקד הבכיר של היעקוביטים, וגינקל חתמו על הסכם לימריק ב-3 באוקטובר 1691. ההסכם הבטיח שהקתולים יישארו חופשיים להחזיק בדתם ונתנה הגנה משפטית לכל יעקוביטי שמוכן להישאר באירלנד ולהעניק שבועת נאמנות לוויליאם ומרי, למרות שאחוזות ההרוגים לפני ההסכם עדיין היו עלולות להיחלט. האמנה הסכימה גם לדרישתו של סארספילד כי אלה שעדיין משרתים בצבא היעקוביטי יוכלו לעזוב לצרפת. התהליך הידוע באירלנד כ"מעוף אווזי הבר", התהליך החל כמעט מיד, תוך שימוש בספינות אנגליות שהפליגו מקורק; ספינות צרפתיות השלימו אותו עד דצמבר. הערכות מודרניות מצביעות על כך שכ-19,000 חיילים ורפארים עזבו: נשים וילדים הביאו את המספר לקצת יותר מ-20,000, או כאחוז אחד מאוכלוסיית אירלנד. נטען כי היה צורך להכריח חלק מהחיילים לעלות על הספינות כאשר נודע להם שהם יצטרפו לצרפתים. רובם לא הצליחו להביא או ליצור קשר עם משפחותיהם ונראה שרבים ערקו בדרך מלימריק לקורק. "אווזי הבר" התגבשו בתחילה לצבאו של ג'יימס השני בגלות. לאחר מותו של ג'יימס, הם אוחדו לתוך הבריגדה האירית של צרפת, שהוקמה ב-1689 תוך שימוש ב-6,000 החיילים שליוו את מאונטקאשל. יעקוביטים מפוזרים עדיין היוו סיכון ניכר לביטחון באירלנד ולמרות התנגדות של הפרלמנט האנגלי והאירי, ויליאם המשיך לעודד אותם להצטרף לצבא שלו; עד סוף 1693 הצטרפו עוד 3,650 יעקוביטים לשעבר לכוחותיו של ויליאם שנלחמו ביבשת. הלורד לוטננט ויסקונט סידני הגביל בסופו של דבר את הגיוס ל"פרוטסטנטים ידועים", ובעקבות כך נשלחו הביתה השרידים האחרונים של הצבא היעקוביטי שעדיין באירלנד עם תמריץ כספי לשמור על השלום. בינתיים בית המחוקקים האנגלי, אשר פעל בלחץ של פליטים אירים פרוטסטנטים בלונדון, העביר חוק משנת 1691 "לביטול שבועת העליונות באירלנד וקביעת שבועות אחרות". הדבר דרש מכל מי שנשבע את שבועת העליונות, כגון בעת עיסוק בעריכת דין, כרופא, או בעת ישיבה בפרלמנט האירי, להכחיש טרנסובסטנציאציה; למעשה, הוא חסם את כל הקתולים, אם כי כלל סעיף הפטור את הנהנים מסעיפי הסכם לימריק בנסיבות מסוימות. למרות זאת, פרוטסטנטים רבים זעמו בתחילה על תפיסתם כי ההסכם הותיר את היעקוביטים "חסינים לעונשי התבוסה". העובדה שהממשל בחר לאסור חיפושים אחר נשק וסוסים יעקוביטים על מנת למנוע סגירת חשבונות פרטיים נלקחה כעדות להטיה פרו-קתולית, ואף עלתה שמועה שהלורד צ'נסלור סר צ'ארלס פורטר היה "יעקוביטי סודי". החששות המתמשכים מפני תמיכתם הפוטנציאלית של הקתולים בפלישה צרפתית ומינויו בשנת 1695 של קאפל כסגן הלורד הביאו לשינוי בגישה. באותה שנה, הפרלמנט האירי העביר את חוק פירוק הנשק, שאסר על קתולים מלבד אנשי ה"סעיפים" של לימריק וגאלווי להחזיק נשק או סוס בשווי של יותר מחמישה פאונד. הצעת חוק שנייה משנת 1695, שנועדה להרתיע את הקתולים האירים "מהתכתובת חוץ ותלותם" וכוונה במיוחד ל"משפחות העתיקות האנגליות" של המדינה, מנעה את הקתולים מלחנך את ילדיהם בחו"ל. האדונים הקתוליים ראו בפעולות כאלה הפרת אמונה חמורה, המסוכמת בביטוי cuimhnigí Luimneach agus feall na Sassanaigh ("זכור לימריק ובגידה סכסונית") שלכאורה השתמשו בהם בשנים מאוחרות יותר על ידי גולי הבריגדה האירית. עם זאת, למרות הרחבה מאוחרת יותר של חוקי העונשין, ה'סעיפים' של לימריק, גאלווי, דרוגהדה וחילות מצב אחרים הכפופים לסעיפים של כניעה ויליאמית, נשארו בדרך כלל פטורים למשך שארית חייהם. לניצחון הוויליאמיטי במלחמה באירלנד היו שתי תוצאות עיקריות לטווח ארוך. הראשון היה שזה הבטיח שג'יימס השני לא יחזור לכיסאותיו באנגליה, אירלנד וסקוטלנד באמצעים צבאיים. השני היה שזה הבטיח דומיננטיות בריטית ופרוטסטנטית קרובה יותר על אירלנד. עד המאה ה-19, אירלנד נשלטה על ידי מה שנודע כ"העילית הפרוטסטנטית", המעמד השליט הפרוטסטנטי ברובו. רוב הקהילה האירית הקתולית וקהילת הסקוטים של אלסטר הפרסביטריאנית הודחו באופן שיטתי מהשלטון, שהתבסס על בעלות על קרקע. במשך למעלה ממאה שנה לאחר המלחמה, הקתולים האירים שמרו על קשר סנטימנטלי לעניין היעקוביטים, כשהם מציגים את ג'יימס והסטיוארטים כמלכים החוקיים שהיו נותנים הסדר צודק לאירלנד, כולל שלטון עצמי, השבת אדמות שהוחרמו וסובלנות כלפי קתוליות. אלפי חיילים אירים עזבו את המדינה כדי לשרת את הטוענים לכתר מבית סטיוארט בצבאות ספרד וצרפת. עד 1766, צרפת והאפיפיור נשארו מחויבים להחזיר את הסטיוארטים לממלכותיהם הבריטיות. לפחות גדוד אירי אחד (500 איש) כלל חיילים אירים בשירות הצרפתי, נלחם בצד היעקוביטי במרידות היעקוביטים הסקוטים עד לקרב קלודן ב-1746. המלחמה החלה גם את חדירת האצילים הפרוטסטנטים האירים לחבר הקצינים של הצבא הבריטי; בשנות ה-70 של המאה ה-18, הפרוטסטנטים האירים היוו כשליש מחיל הקצינים בכללותו, מספר לא פרופורציונלי מאוד לאוכלוסייתם. הפרוטסטנטים תיארו את הניצחון הוויליאמיטי כניצחון למען חופש הדת והאזרח. ציורי קיר המהללים את המלך ויליאם עדיין מעטרים באופן שנוי במחלוקת את קירות הגמלון באלסטר, ותבוסתם של הקתולים במלחמת הוויליאמיטים עדיין מונצחת על ידי יווניסטים פרוטסטנטים, על ידי מסדר אורנג' ב-12 ביולי. מדיה וקבצים בנושא המלחמה הוויליאמית באירלנד בוויקישיתוף Chandler (2003), Marlborough as Military Commander, p. 35 Bartlett & Jeffery 1997, p. 190. Manning 2006, p. 398. Maguire 1990, p. 2. O Ciardha & 2002 p.52. Hayton 2004, p. 22. Harris 2007, pp. 435–436. McKay 1983, pp. 138–140. Harris 2005, pp. 88–90. Harris 2005, p. 426. McKay 1983, pp. 143–145. Stephen 2010, pp. 55–58. Harris 2005, pp. 106–108. Childs 2007, p. 3. Miller 1978, p. 196. Lenihan 2001, p. 16. Szechi 1994, pp. 42–44. Childs 1987, p. 16. Hayes-McCoy 1942, p. 6. Bartlett & Jeffery 1997, pp. 189–190. לוחמי גרילה אירים Simms 1986, p. 169. Gillespie 1992, p. 130. Bartlett & Jeffery 1997, p. 198. Gillespie 1992, p. 127. Hayes-McCoy 1942, pp. 4–5. Gillespie 1992, p. 131. Szechi 1994, pp. 43–45. Bartlett & Jeffery 1997, p. 193. Bartlett & Jeffery 1997, p. 189. Lenihan 2001, p. 18. Childs 2007, p. 114. Childs 2007, p. 145. Lenihan 2001, p. 202. Lenihan 2001, p. 203. Childs 2007, p. 17. Lenihan 2001, p. 204. Bartlett & Jeffery 1997, p. 195. Stevens, p. 96. Szechi 1994, p. 47. Moody, Martin & Byrne 2009, p. 489. Szechi 1994, p. 44. Harris 2005, p. 435. Moody, Martin & Byrne 2009, p. 490. Hayton 1991, p. 201. Harris 2005, p. 436. Szechi 1994, p. 48. Clarke 1816, p. 387. Pearsall 1986, p. 113. Zimmerman 2003, p. 133. Childs 2007, p. 197. Bartlett & Jeffery 1997, p. 201. Connolly 2008, p. 191. O'Sullivan 1992, p. 435. Bartlett & Jeffery 1997, p. 196. Lenihan 2001, p. 205. Harris 2005, p. 446. Chandler 2003, p. 35. Lynn 1999, p. 215. Hayton 1991, p. 202. Moylan 1996, p. 234. Childs 2009, pp. 232–233. Szechi 1994, pp. 47–48. Childs 2009, pp. 259–260. Bartlett & Jeffery 1997, p. 205. Childs 2009, pp. 250–251. Hayton 2004, p. 27. Bradshaw 2016, p. 221. Hayton 2004, p. 28. Childs 2007, p. 293. Childs 2007, p. 279. Childs 2007, p. 295. Childs 2007, p. 304. Childs 2007, p. 316. Childs 2007, pp. 326–327. Childs 2007, p. 331. Childs 2007, p. 332. Doherty 1995. Murtagh 1953, p. 11. Manning 2006, p. 397. McGrath 1996, p. 30. Kinsella 2009, p. 20. Bartlett & Jeffery 1997, p. 238. Kinsella 2009, p. 21. McGrath 1996, p. 44. Kinsella 2009, pp. 34–35. Bartlett & Jeffery 1997, pp. 216, 218.