laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
קלאס (ספר)

קלאס (בספרדית: Rayuela; באנגלית: Hopscotch) הוא ספרו עטור הפרסים של הסופר הארגנטינאי חוליו קורטאסר, שראה אור בבואנוס איירס ב-1963. הספר תורגם לעשרות שפות. "קלאס" יכול להיקרא לפחות בשני אופנים: אפשרות אחת היא לקוראו לפי הסדר, מפרק 1 ועד פרק 56, כששאר הפרקים (מפרק 57 ועד פרק 155) אינם רלוונטיים בקריאה זו. האפשרות השנייה היא לקרוא את הרומן "באופן פעיל", לפי טבלת ההתמצאות שהוסיף המחבר בתחילת הספר, בדילוגים, כשהפרק הראשון הוא פרק 73; בסוף כל פרק עוברים לבא אחריו לפי הטבלה ולא לפי הסדר הליניארי. קורטאסר הושפע רבות מהסוריאליזם, וסוגה זו נוכחת מאוד ברומן. הספר רצוף במאות אזכורים של נגני ג'אז, זמרים ויצירות מוזיקליות, סופרים ויצירות ספרותיות, בודהיזם, פילוסופיה, אזכורים מהמיתולוגיה ומהתרבות הקלאסית ועוד. בכך הוא נחשב בעיני מבקרים רבים כלקסיקון התרבותי של המחצית הראשונה של המאה ה-20. קורטאסר המציא ברומן מילים חדשות והשתמש במשלבים לשוניים מגוונים של ספרות ולשון דיבור. כן שיבץ בטקסט שגיאות כתיב מכוונות, ומשפטים שלמים בשפות אחרות (צרפתית, לטינית, איטלקית, אנגלית, גרמנית ושוודית). הסופר הרכיב בספר מבנים ספרותיים באופן ייחודי שאינו מקובל כל כך גם כיום. למשל, הוא חיבר פרק הכתוב בשורות לסירוגין ומכיל למעשה שני פרקים יחד, כשעל הקורא להתאמץ ולפענח איך לקוראו ב"קריאה פעילה". פרק אחר בספר כולל טקסט שרובו מורכב ממילים שקורטאסר המציא, ובכל זאת יכולים הקוראים להבין במה הדברים אמורים. ל"קלאס" נודעת חשיבות רבה בהתוויית אפשרויות חדשות לספרות בשפה הספרדית בפרט, ולספרות העולמית בכלל. הרומן הפך לספר פולחן בקרב דורות של קוראי ספרדית, ונחשב לאחד הספרים החשובים במאה ה-20. רבים כוללים את "קלאס" במסגרת ספרות ה"בום" באמריקה הלטינית, לצד הרומנים הגדולים של גבריאל גרסיה מרקס, מריו ורגס יוסה, קרלוס פואנטס ואחרים. אך בניגוד אליהם, הרומן של קורטאסר אינו הולך בדרך הריאליזם המאגי אלא בורא עולם משלו, הן מבחינת התפיסה המרחבית, הן מבחינת הלשון והן מבחינת עולם הרעיונות המשתקפים בו. כטקסט העוסק בקשר בין תודעה, מקום ושפה, "קלאס" עומד בפני עצמו כיצירה חשובה בתולדות הספרות בשפה הספרדית ובתרבות העולם בכלל. הספר יצא לאור בעברית בהוצאת כרמל (סדרת אלדורדו) בשנת 2013 בתרגומו של יורם מלצר ובעריכת ינון קחטן, עם אחרית דבר מאת אדם גיא, בתמיכת המפעל לתרגום ספרות מופת ומשרד התרבות והספורט. קלאס, באתר הוצאת כרמל דניאל בלאושטיין, קסמי קורטאסר: להיות באפור ולהרגיש בוורוד, באתר הארץ, 13 במרץ 2013 מידע על קלאס, חוליו קורטאסר בקטלוג הספרייה הלאומית קלאס, באתר OCLC (באנגלית) השקת הספר "קלאס" בסינמטק ירושלים, 12 בפברואר 2013.
טמפרה (ציור)

טֶמפֶּרָה (Tempera) היא צבע על בסיס חומר מתחלב מכמה סוגים. המונח "טֶמְפֶּרָה" היה המונח שבו כונו כל הצבעים שעורבבו (tempered) בחומר קישור כדי שאפשר יהיו למרוח אותו על מצע. ציורי טמפרה התגלו בעיטורי סרקופגים במצרים העתיקה. ברבים מדיוקנאות המומיות מפיום נעשה שימוש בטמפרה, כמו גם בציורי הקיר בבית הכנסת דורה אירופוס, שנמצא בעיר דורה אירופוס בסוריה שנבנה במאה ה-3. עם זאת, רק בימי הביניים נהייתה הטמפרה המדיה המועדפת באירופה. במאה ה-15 החלו צבעי השמן להחליף בהדרגה את צבעי הטמפרה כמדיום המועדף וזאת בשל היותם נוחים יותר לשימוש – לא נדרש להכינם מיד לפני העבודה, הם מאפשרים עבודה ועיבוד של הצבע לאורך זמן ולא מחייבים עבודה בשכבות. הטמפרה נותרה והיא עדיין המדיום המרכזי בציור איקונות. תערובת הצבע תכיל פיגמנט עם חומר מאגד ותוספים שונים. בין סוגי הטמפרה השונים ישנם טמפרת ביצים (עשויה חלמון וחלבון או חלמון בלבד), טמפרת קוקיין, טמפרת עמילן, טמפרת שעווה וטמפרת גומי ערבי. לציור הועדפו בדרך כלל טמפרת הביצים וטמפרת הקזאין. כמרכיב שומני השתמשו לרוב בשמנים "יבשים" (שמן פשתן, פרג, אגוז מלך או חמניות), מודיפיקציות כימיות של שמנים אלו, שעווה, טרפנטינים וכדומה. צבע הטמפרה מתייבש יחסית מהר, וכמעט שאי אפשר לאחסן אותו בלא שיתקלקל. לכן נהוג לצייר בטמפרה תוך הכנת הצבעים בכמות קטנה, המספיקה רק לאותו יום. הדבר מכתיב סגנון ציור שונה מזה של צבעי שמן, שדורשים זמן רב עד אשר הם מתייבשים ומאפשרים ערבוב ומעבר בין צבעים באותה שכבה. בתהליך הייבוש נוטים הצבעים להשתנות כך שהגוון לאחר הייבוש עז יותר מהגוון כשהצבע עוד לח. הגוון הסופי לאחר ייבוש של צבע הטמפרה נקבע לפי סוג הטמפרה, התוספים ותנאי הייבוש (חשיפה לאור, טמפרטורה וכו') כך שעל הצייר להיות בעל ידע רב וניסיון כדי לדייק בעבודתו. טמפרות אינם נוטות להיסדקות בייבוש אך הן יוצרות שכבת צבע לא גמישה יחסית ולכן עשויות להתפורר. לרוב תימצא לכה או ורנית על ציור טמפרה, כדי להגן על הצבע ולהוסיף לו ברק. אנציקלופדיה לאמנות הציור והפיסול, כרך 1, עמ' 140–141, הוצאת כתר, 1997. מדיה וקבצים בנושא טמפרה בוויקישיתוף * Making Egg Tempera * Step-by-step Egg Tempera Technique * The Society of Tempera Painters אנציקלופדיה לאמנות הציור והפיסול, כרך 1, ירושלים: הוצאת כתר, 1981, עמ' 140 Ken Sutherland, Rachel C. Sabino, Federica Pozzi, Challenges in the Characterization and Categorization of Binding Media in Mummy Portraits, J. Paul Getty Trust, ‏2020 (באנגלית) Interior of the synagogue, https://www.tumblr.com/, ‏18 בנובמבר 2013 (באנגלית) אנציקלופדיה לאמנות הציור והפיסול, כרך 4, ירושלים: הוצאת כתר, 1981, עמ' עמוד 93
בוריסוב (פירושונים)

האם התכוונתם ל... בוריסוב – עיר בבלארוס ארקדי בוריסוב – גנרל יהודי בצבא האדום, נרצח בידי הגרמנים ב-1942 באטה בוריסוב – מועדון כדורגל מהעיר בוריסוב בויקו בוריסוב – פוליטיקאי בולגרי איגור בוריסוב – שחקן קולנוע ישראלי
מורן רבינוביץ'

מורן רבינוביץ'-בוסקו (נולדה ב-19 בינואר 1981) היא שחיינית עבר ומאמנת שחייה ישראלית. היא אלופת ישראל בשחייה. הייתה שותפה לשיא ישראל במשחי השליחות. בעלת שתי מדליות, כסף וארד מהמכביה. רבינוביץ' נולדה וגדלה בירושלים. למורן אחות תאומה, שני. היא החלה לשחות בגיל 9 בהפועל ירושלים בהדרכתם של ליאוניד שייחט וימית אבידור. היא קבעה שיאי גילאים במשחה ל-50 מטר פרפר ובמשחה ל-50 מטר גב. באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בשנת 1996 זכתה רבינוביץ' בשתי מדליות זהב במשחה ל-100 מטר גב ובמשחה ל-200 מטר גב. בתחרויות השחייה של המכביה החמש-עשרה שנערכו בווינגייט בשנת 1997 זכתה רבינוביץ' בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב ומדליית ארד במשחה ל-200 מטר גב. לאחר שפרשה משחייה תחרותית החלה רבינוביץ' את לימודיה במכון וינגייט, שם קיבלה תואר ראשון ותואר שני. בתום לימודיה החלה לאמן באקדמיה למצוינות בווינגייט בשנים 2012-2006. נוסף לכך, היא אימנה את נבחרת הקדטים של ישראל בשנים 2009-2008 ואת נבחרת הנוער של ישראל 2013-2011. היא מרצה במכללת זינמן במכון וינגייט, רכזת ומרצה בקורסי מדריכים ומאמנים בשחייה. רבינוביץ' ריכזה את פרויקט אתנה בשחייה, לקידום נשים בספורט בשנים 2011-2007. רבינוביץ' מתגוררת עם משפחתה בכפר סבא. היא נשואה לניר בוסקו, ולהם שני ילדים, גל ואור. כיום, היא עובדת כרכזת תחום שחייה במכללת וינגייט, מלמדת שחייה בסמינר הקיבוצים ומורה לחינוך גופני בתיכון הדסים שליד אבן יהודה. מדיה וקבצים בנושא מורן רבינוביץ' בוויקישיתוף
מיכה כגן

מיכה כגן (נולד בשנת 1962) הוא טריאתלט ישראלי, אלוף ישראל בטריאתלון בשנים 1987–1991. כגן נולד בקיבוץ שמיר. הוא השתתף בתחרויות הטריאתלון הראשונות בארץ וניצח ברובן. זכה באליפות ישראל בכל חמש אליפויות ישראל הראשונות שהתקיימו באילת בין השנים 1987–1991, כשהגיע במקום הראשון בין הטריאלתטים הישראלים. בשנת 1989 ייצג כגן את ישראל באליפות העולם הראשונה בטריאתלון למרחק שהפך מאוחר יותר לאולימפי באביניון, צרפת וסיים במקום ה-73 מבין 113 משתתפים בתוצאה של 2:13:46 שעות. בשנת 1990 השתתף כגן במרתון תל אביב וסיים במקום הראשון בין הישראלים בתוצאה של 2:46:16 שעות. בשנת 2002 חזר כגן להשתתף בטריאתלון אילת בתחרות לקבוצות גיל, וזכה במקום הראשון לגילאי 45-40. חמש פעמים אלוף ישראל בטריאתלון ברצף. במשך שבע שנים ניצח בין הישראלים בכל התחרויות בהן השתתף. מדיה וקבצים בנושא מיכה כגן בוויקישיתוף אבי פלד, אלוף הטריאתלון מחפש בחורה, מעריב, 12 במאי 1991 טריאתלון אילת-ההיסטוריה תוצאות תחרויותה ITU גלגולו של המרתון חלק שלישי: מרתון תל אביב וירושלים
דוד בן-שאול

דוד (דדי) בן-שאול (1932 - 30 ביולי 2018) היה צייר ואמן קרמיקה ישראלי. דוד (דדי) בן-שאול נולד בירושלים. בין השנים 1949-1947 התגורר בכפר גלעדי ואחר כך עין גב. בין השנים 1962-1959 שהה באירופה, בעיקר בלימודים בצרפת ואיטליה, אך גם בהולנד, אנגליה וספרד. בשנות השישים והשבעים של המאה ה-20, לאחר לימודי אמנות בפריז, היה שותף לפעילות אמנותית אוונגרדית, כמו זו של קבוצת "עשר פלוס". במקביל לפעילותו האוונגרדית יצר בן שאול כלי יין ופסלי שוורים קרמיים, שסגנונם מושפע מן האמנות ה"הכנענית". בשנות השבעים היה בן-שאול שותף לפעילות קבוצת "משקוף", שביקשה לקדם שילוב אמנויות. לאחר שהפעיל סדנת ליתוגרפיה בביתו, שימש בין השנים 1974–1975 כדפס ליתוגרפיה בסדנת ההדפס ירושלים. בשנות השמונים עבר לציור מסורתי יותר, בסגנון אקספרסיבי ופוסט-אימפרסיוניסטי, שכלל בעיקר דיוקנאות, תאורי טבע דומם וציורי נוף. 1951-1945 - קרמיקה ופיסול אצל הדוויג גרוסמן להמן ורודי להמן, ירושלים 1951-1949 - סמינר הקיבוצים, תל אביב-יפו 1952-1950 - פיסול אצל טרודה חיים, תל אביב-יפו 1956-1954 - חיתוך עץ אצל יעקב פינס ואיזידור אשהיים, ירושלים 1959 - השתלמות בציור והדפס אבן, האקדמיה לאמנויות יפות, פירנצה, איטליה 1962-1959 - ציור והדפס אבן, הבוז-אר (École des Beaux Arts), אקדמיה לאמנויות יפות, פריז, צרפת. 1998-1972 - בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים 1979-1977 - ראש המחלקה לאמנות, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים 1998-1988 - ראש הקתדרה לחקר טכנולוגיות וחומרים בציור, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים. 1994 - פרס מפעל חיים ע”ש מרדכי איש-שלום ללא כותרת (דוד בן-שאול) דיוקן עצמי (דוד בן-שאול) אתר האינטרנט הרשמי של דוד בן-שאול דוד בן-שאול, באתר מרכז המידע לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל דוד בן-שאול באתר סדנת ההדפס ירושלים דוד בן-שאול, דף שער בספרייה הלאומית תמוז, בנימין (עורך), סיפורה של אמנות ישראל, מסדה, 1980, עמ' 146-145. ראו: דוד בן שאול - נוף, דיוקן, טבע דומם: שלושה עשורים - תערוכה חדשה בבית האמנים ירושלים, 2012
מונווי

מונווי (באנגלית: Monowi) הוא כפר קטן בנברסקה שבארצות הברית. הכפר זכה לפרסום תקשורתי נרחב, עקב העובדה שאוכלוסייתו מונה אדם אחד בלבד. מאז ייסודו, היה מונווי יישוב מבודד, כאשר שיא האוכלוסין שבו היה 150 תושבים בתחילת המאה ה-20. בשנת 2000 חיו בו רק שני אנשים – אלזי איילר ובעלה, רודי, שנפטר ב-2004. אלזי החליטה להמשיך ולהתגורר במונווי, ואף הקימה שם מסעדה וספרייה. כיום אלזי איילר היא תושבת הכפר היחידה, והיא משמשת אפוא גם כראש המועצה. רויטרס, רק בארה"ב: ראש העיר היא גם התושבת היחידה, באתר ynet, 3 באפריל 2011 ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אזרבייג'ן איירליינס

אזרבייג'ן איירליינס (באזרית: Azərbaycan Hava Yolları, באנגלית: Azerbaijan Airlines) ידועה בשם: AZAL, היא חברת התעופה הלאומית של אזרבייג'ן. החברה שהוקמה ב-7 באפריל 1992, מבצעת טיסות מבסיס האם שלה שבבאקו לכשלושים יעדים באסיה ואירופה. כמו כן מפעילה החברה טיסות עבור הממשלה האזרית, באמצעות מטוסים ייעודיים. לאזרבייג'ן איירליינס הסכמי שותפות קוד עם החברות הבאות: צי המטוסים של החברה נכון לדצמבר 2018: אזרבייג'ן איירליינס מפעילה שלוש טיסות שבועיות מבסיסה שבבאקו לנמל התעופה בן-גוריון, הטיסות מבוצעות באמצעות במטוסי איירבוס A320, בואינג 757-200, בואינג 767-300ER ובואינג 787-8. טיסה 56 של אזרבייג'ן איירליינס טיסה 217 של אזרבייג'ן איירליינס מדיה וקבצים בנושא אזרבייג'ן איירליינס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אזרבייג'ן איירליינס אזרבייג'ן איירליינס, ברשת החברתית פייסבוק אזרבייג'ן איירליינס, ברשת החברתית אינסטגרם מדיה וקבצים בנושא אזרבייג'ן איירליינס באתר Airliners.net פרטי צי המטוסים של אזרבייג'ן איירליינס, באתר airfleets.net (באנגלית)
יורי ניקולין

יורי ניקולין (ברוסית: Юрий Никулин;‏ 18 בדצמבר 1921 – 21 באוגוסט 1997 מוסקבה) היה ליצן קרקס ושחקן קולנוע סובייטי ורוסי. הוא היה בעל תואר אמן העם של ברית המועצות (1973), גיבור העמל הסוציאליסטי (1990), עוטר בשני עיטורי לנין (1980, 1990). יורי ניקולין נולד בעיירה במחוז סמולנסק למשפחת שחקני תיאטרון מקומי. בשנת 1925 המשפחה עברה למוסקבה. בשנת 1939 ניקולין גויס לצבא האדום. הוא שירת ביחידת נ"מ. ניקולין השתתף במלחמת החורף ובמלחמת העולם השנייה בקרבות בחזית לנינגרד. בשנת 1943 הוא נפצע ולאחר החלמה חזר לחזית. ניקולין השתחרר מהצבא בשנת 1946 בדרגת סמל. לאחר סיום השרות הצבאי ניקולין ניסה להתקבל ל-VGIK אך ללא הצלחה. בסופו של דבר הוא התחיל ללמוד בבית הספר לליצנים ליד קרקס מוסקבה. לאחר סיום הלימודים הוא התחיל לעבוד ליד קרנדאש. במהלך עבודתו ניקולין הכיר שחקן-ליצן מיכאיל שויידין. בשנת 1950 דרכיהם של ניקולין וקרנדאש נפרדו והוא המשיך להופיע כליצן ביחד עם מיכאיל שוידין. ניקולין הופיע בקרקס עד לשנת 1981. כאשר הוא הפסיק להופיע הוא התמנה למנהל הקרקס של מוסקבה וכיהן בתפקיד זה עד מותו. במקביל להופעות בקרקס כליצן, החל משנת 1957 ניקולין הצטלם בסרטי קולנוע. על תפקידים בקולנוע הוא זכה לפופולריות רבה. בשנות ה-90 ניקולין החל להיות מנחה בתוכניות טלוויזיה, בעיקר תוכניות בידור. ניקולין נפטר בשנת 1997 במהלך ניתוח לב והוטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה. בגיל 36 ניקולין הצטלם בפעם הראשונה. בשנים הראשונות ניקולין שיחק תפקידים קומיים תוך ניצול יכולות שלמד בקרקס. בשנות ה-60 הוא הצטלם בסרטים של לאוניד גאידאי שזכו לפופולריות עצומה ברחבי ברית המועצות: מבצע חיריק והרפתקאות נוספות של שוריק (Операция «Ы» и другие приключения Шурика) ‏ (1965) "השבויה מקווקז או ההרפתקאות החדשות של שוריק" (Кавказская пленница, или Новые приключения Шурика) ‏ (1967) יד היהלום (Бриллиантовая рука) ‏ (1968) "12 כיסאות" (12 стульев) ‏ (1971) בנוסף לכך ניקולין הצטלם בסרטים בהם גילם תפקיד דרמטי: "כאשר עצים היו גדולים" של לב קולידז'נוב "אנדריי רובליוב" של אנדריי טרקובסקי "הם לחמו עבור המולדת" של סרגיי בונדרצ'וק "20 ימים ללא מלחמה" בסך הכול ניקולין השתתף בכ-40 סרטים. על שמו נקרא אסטרואיד (4434) ניקולין (רו') מ-1996 הקרקס המוסקבאי על שדרת טצבטנוי נושא את שמו של יורי ניקולין יורי ניקולין היה אוהד של דינמו מוסקבה כל חייו ועל שמו נקרא רחוב יורי ניקולין (רו') בקרבת אצטדיון דינמו אנדרטה לניקולין (רו') בכניסה לקרקס ניקולין המוסקבאי על שדרת טצבטנוי במוסקבה קברו של יורי ניקולין בבית העלמין נובודוויצ'יה שבמוסקבה בול דואר רוסי לכבוד ניקולין בול דואר לכבוד ניקולין בקירגיזסטן מדיה וקבצים בנושא יורי ניקולין בוויקישיתוף יורי ניקולין, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) יורי ניקולין, באתר AllMovie (באנגלית) יורי ניקולין, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) יורי ניקולין, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) יורי ניקולין, באתר Last.fm (באנגלית) יורי ניקולין, באתר MusicBrainz (באנגלית) יורי ניקולין, באתר Discogs (באנגלית) שיר על ארנבים מהסרט "יד היהלום", סרטון באתר יוטיוב יורי ניקולין בהופעות קרקס וטלוויזיה, סרטון באתר יוטיוב יורי ניקולין, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
קמהאמהה החמישי

קמהאמהה החמישי (Kamehameha V, ‏11 בדצמבר 1830 - 11 בדצמבר 1872) היה המלך החמישי של ממלכת הוואי והיורש של אחיו קמהאמהה הרביעי. הוא התנגד לחוקה שהועברה על ידי קמהאמהה השלישי ב-1852 והעביר חוקה חדשה ב-1864, כשנה לאחר תחילת כהונתו כמלך הוואי. ב-1866 שהה הסופר האמריקאי מארק טוויין בהוואי למשך ארבעה חודשים. במכתביו תיאר את המלך: "הוא היה שליט פיקח; הוא ראה כבר עולם; הוא היה מחונך, מצטיין, עבד קשה על מנת להטיב עם עמו והצליח. הוא לא דבק בשטויות המלכותיות הקבועות[...] הוא היה אהוד, מוערך מאוד ואף נערץ" בתקופת כהונתו, פיתח ויזם מיזמי בנייה רבים שגרמו למחסור קשה במשאבים בממלכה והגדילו את החוב הלאומי. הוא היה לאחרון בשושלת בית קמהאמהה ולא הותיר אחריו יורש. מדיה וקבצים בנושא קמהאמהה החמישי בוויקישיתוף קמהאמהה החמישי, באתר "Find a Grave" (באנגלית) קמהאמהה החמישי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
דונבאסאירו

דונבאסאירו (באוקראינית: Донбасаеро, באנגלית: Donbassaero) הייתה חברת תעופה אוקראינית שבסיסה היא ממוקם בנמל התעופה הבינלאומי של דונצק. החברה הפעילה טיסות לכ-15 יעדים באירופה ובמזרח התיכון וכן לנתב"ג. מרבית מניות החברה הוחזקו על ידי פריבט-בנק, שבשליטת איש העסקים היהודי איגור קולומויסקי. ב-14 בינואר 2013 פשטה החברה את הרגל. מדיה וקבצים בנושא דונבאסאירו בוויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא דונבאסאירו באתר Airliners.net
ניקולאי ז'וקובסקי

ניקולאי ז'וקובסקי (ברוסית: Николай Егорович Жуковский; ‏5 בינואר (17 בינואר) 1847 - 17 במרץ 1921) היה פיזיקאי ומתמטיקאי רוסי ממייסדי ניתוח דינאמיקה של אוויר, נחשב לאבי התעופה ברוסיה. ניקולאי ז'וקובסקי נולד בכפר במחוז ולדימיר למשפחת מהנדס שעבד במערכת מסילות רכבת הרוסית. בשנת 1858 הוא התחיל את לימודיו בגימנסיה במוסקבה. ז'וקובסקי רצה כאביו להיות מהנדס רכבות, אך לאור כך שעלות הלימודים באוניברסיטת מוסקבה הייתה נמוכה בהרבה הוא התקבל לאוניברסיטה. בשנת 1868, לאחר סיום האוניברסיטה, הוא ניסה בפעם נוספת להתקבל למכון ללימודי רכבת אך ללא הצלחה. בשנת 1870 ז'וקובסקי התחיל לעבוד כמורה לפיזיקה בבית הספר לבנות. בשנת 1871 הוא סיים לימודי תואר שני והתחיל ללמד באוניברסיטה טכנית במוסקבה. בשנת 1882 ז'וקובסקי סיים את עבודת הדוקטורט והתחיל ללמד באוניברסיטת מוסקבה. בשנת 1886 הוא קודם לדרגת פרופסור. מתחילת שנות ה-90 ז'וקובסקי החל במחקרים בתחום התעופה. בשנת 1891 הוא פרסם עבודה על מעוף הציפורים. בהמשך הוא חקר את זווית ההתקפה. בשנים 1897-1898 ז'וקובסקי חקר תקלות במערכת אספקת המים של מוסקבה ופיתח נוסחאות של הלם מים. בשנת 1904 ז'וקובסקי פיתח נוסחאות לחישוב כוח עילוי שנמצאות בשימוש עד היום. בשנת 1905 ז'וקובסקי נבחר ליושב ראש של החברה המתמטיקאית המוסקבאית. בשנת 1908 ז'וקובסקי יסד באוניברסיטה הטכנית של מוסקבה חוג תעופה בו למדו חלוצי תעופה רוסית כולל אנדריי טופולב. בשנת 1918 בהתאם להמלצותיו הוקם המכון האווירוהידרודינמי המרכזי במוסקבה שהפך למכון מחקר תעופה ואווירודינמיקה המשמעותי בברית המועצות, המכון פעיל גם היום ונקרא על שמו של ז'וקובסקי. בשנת 1920 ולדימיר לנין חתם על צו לפי החלה חלוקת "פרס ז'וקובסקי" עבור עבודות מחקר בתחום התעופה. ז'וקובסקי נפטר בשנת 1921 ונטמן בשטח מנזר דונסקוי במוסקבה. בשנת 1950 צולם סרט על חייו ובמקום הולדתו פועל מוזיאון לזכרו. מדיה וקבצים בנושא ניקולאי ז'וקובסקי בוויקישיתוף ניקולאי ז'וקובסקי, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה ניקולאי ז'וקובסקי, באתר MacTutor (באנגלית)
בן הלפגוט

סר בנג'מין "בן" הלפגוט (באנגלית: Sir Benjamin "Ben" Helfgott;‏ 22 בנובמבר 1929 – 16 ביוני 2023) היה מרים משקולות יהודי בריטי, 3 פעמים ברציפות אלוף המכביה (1950, 1953 ו-1957), 4 פעמים אלוף בריטניה וזוכה מדליית ארד במשחקי האימפריה הבריטית וחבר העמים (קארדיף 1958). הלפגוט נולד בפיוטרקוב טריבונלסקי שבפולין, המקום בו, לאחר כיבושו במלחמת העולם השנייה הקימו הגרמנים את הגטו הראשון על אדמת פולין. הוא נשלח לבוכנוולד, אך שרד את השואה. הוא שוחרר ב-1945, אך היה חלש מאוד. בשואה איבד את הוריו ואחת משתי אחיותיו. לאחר השואה נכלל בן בקבוצת יהודים, שקיבלו מקלט בבריטניה, שם התחיל ללמוד כלכלה. ב-1948 התחיל לעסוק בהרמת משקלות ובמהרה היה לאלוף אנגליה. במכביה השלישית שנערכה בשנת 1950 זכה במדליית זהב בשיא מכביה חדש של 272.5 ק"ג (90, 75, 107.5), לפני עזרא ששון מישראל (257.5 ק"ג - 80, 75, 102.5) ודוידסון מבלגיה (175 ק"ג - (פסילה, 75, 100). במכביה הרביעית שנערכה ב-1953 זכה במדליית זהב בתוצאה של 305 ק"ג (100, 92.5, 112.5), לפני הרמרן כהן מארצות הברית (287.5 ק"ג - 90, 90, 107.5) וג'ו ברן מפינלנד (237.5 ק"ג - 72.5, 70, 95). באליפות בריטניה שנערכה בשנת 1954 זכה במדליית זהב לראשונה בקריירה שלו. באולימפיאדת מלבורן (1956) סיים במקום 13 בתוצאה של 340 ק"ג. במכביה החמישית שנערכה בשנת 1957 זכה במדליית זהב בשיא מכביה חדש של 320 ק"ג. במשחקי האימפריה הבריטית וחבר העמים שנערכו בקארדיף 1958 זכה במדליית ארד בתוצאה של 340 ק"ג, אחרי טאן האווה ליאנג (358 ק"ג) והארי וובר מדרום אפריקה (340 ק"ג). באולימפיאדת רומא (1960) סיים במקום 18 בתוצאה של 337.5 ק"ג. נפטר ביוני 2023. סיפור חייו הוצג בסרט הבריטי ילדי וינדרמיר. מדיה וקבצים בנושא בן הלפגוט בוויקישיתוף בן הלפגוט, באתר olympedia.org שאול אדר, ניצול השואה שייצג את בריטניה באולימפיאדה ובמכביה, באתר הארץ, 19 באפריל 2012 ישראל - דרום אפריקה 0:4 בכדורגל, חרות, 28 בספטמבר 1953
טייגראייר

טייגראייר (באנגלית: TigerAir) הייתה חברת תעופה זולה סינגפורית. החברה הפעילה טיסות מבסיסה בנמל התעופה סינגפור צ'נגי, לדרום-מזרח אסיה, סין, הודו, ואוסטרליה. ביולי 2017 אוחדה עם חברת התעופה Scoot. טייגראייר הוקמה בדצמבר 2003, והחלה בפעילות ב-25 במרץ 2005. עד למיזוג החברה עם חברת התעופה Scoot, חברת ההחזקות קבוצת טייגר תעופה "(Tiger Aviation Group)" החזיקה ב-100% ממניות החברה. בפברואר 2007 הקימה טייגר איירווייז את חברת התעופה הזולה טייגר איירווייז אוסטרליה. במאי 2011 רכשה טייגר איירווייז 33% ממניות חברת התעופה האינדונזית מנדלה איירליינס. בפברואר 2011 רכשה 40% ממניות חברת התעופה הפיליפינית סאות' איסט אסיה איירליינס. באוקטובר 2014 הפכה לחברת בת של סינגפור איירליינס לאחר שזו רכשה 56% ממניות החברה. ביולי 2017 מוזגה פעילות טייגר איירווייז לחברת Scoot, חברת הלואו-קוסט של סינגפור איירליינס. מדיה וקבצים בנושא טייגר איירווייז בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של טייגראייר טייגראייר, ברשת החברתית פייסבוק טייגראייר, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מדיה וקבצים בנושא טייגר איירווייז באתר Airliners.net
דירוג

האם התכוונתם ל... דירוג (צי מסחרי) – שם כללי לאיש צוות באוניית סוחר שאינו קצין. דירוג (צי מלחמתי) – שם כללי לחוגר בצי מלחמתי, שדרגתו נמוכה מהדרגה המקבילה לנגד בצה"ל ובחיל הים. דירוג מטריצות – הפעלה של פעולות מתמטיות מסוימות על מטריצה, שאינן משנות את מרחב פתרונות שלה. דירוג אשראי – ציון הניתן לאנשים פרטיים, חברות או מדינות, ומגדיר את יכולתם לפרוע הלוואות דירוג מלונות
מודל ראשון

מודל ראשון: סיפורי מדע בדיוני הוא קובץ של תשעה סיפורי מדע בדיוני מאת סופרים שונים, שאסף ותרגם עודד פלד בשנת 1981. אני רובוט (I, Robot) – מאת איאנדו בידנר זירה (Arena) – מאת פרדריק בראון טיסתו המוזרה של ריצ'רד קלייטון (The Strange Flight of Richard Clayton) – מאת רוברט בלוך שיעור בהיסטוריה (History Lesson) – מאת ארתור סי. קלארק הולך רגל (The Pedestrian) – מאת ריי ברדבורי ארוחת בוקר עם דמדומים (Breakfast at Twilight) – מאת פיליפ ק. דיק מודל ראשון (Early Model) – מאת רוברט שקלי שחקן ראשי (Leading Man) – מאת לויד ביגל ידיד - מאת ג'ון ברונר הספר "מודל ראשון", באתר "סימניה" מודל ראשון, באתר OCLC (באנגלית)
KOffice

KOffice היא חבילת יישומים משרדיים הזמינה למערכות ההפעלה FreeBSD, לינוקס, OS X, וחלונות. היא מכילה מעבד תמלילים, גיליון אלקטרוני, תוכנה לעריכת תמונה בגרפיקה וקטורית, ותוכנת מצגות. לאחר שחבילת היישומים המשרדיים Calligra התפצלה מ-KOffice בשנת 2010 המיזם החל לשקוע, ועד שנת 2012 לא יצאה כל הכרזה ממנו על חידוש כלשהו. תחילת העבודה על פיתוח KOffice החלה ב-1997 על ידי רגינלד שטדיבאואר עם KPresenter, ולאחר מכן ב-1998 עם KWord. ב-1999 צוטטה עדות koffice במשפט על הפרת הגבלים עסקיים "ארצות הברית נגד מיקרוסופט", על ידי מי שהיה אז מנכ"ל מיקרוסופט פול מריץ כעדות להיות תחרות בתחום מערכות ההפעלה וחבילות התוכנות המשרדיות. ההפצה הרשמית של koffice היית ב-23 באוקטובר 2000, כשיצאה כחלק רשמי מסדרת גרסאות ה-KDE אשר נקראו "K Desktop Environment 2.0". גרסה 1.1 יצאה בהמשך בשנת 2001,‏ 1.2 ב-2002,‏ 1.3 ב-2004,‏ 1.4 ב-2005, ו-1.5 ו-1.6 יצאו בשנת 2006. החל משנת 2005 בחבילה כלולה תוכנת צביעה Krita. KOffice עברה שינוי משמעותי בשנים האחרונות בהיותה חלק מסט התוכנות המופצת כיום יחד עם KDE הנקרא "SC4". במקביל לפיתוח הכללי של SC4 עבדה קבוצת KOffice על פיתוח גרסה חדשה ומשמעותית, אשר נקראה KOffice 2.0, והייתה חלק מספריות פלטפורמת KDE ‏4. אף על פי שגרסה 2.0 יצאה באופן רשמי בשנת 2009, היא תוייגה בהתחלה כ"הפצת תוכנה המיועד לפלטפורמות", והומלצה רק לבודקים ומפתחים, ולא לשימוש צרכנים רגילים. מאז הפצת KOffice 2.0 היו חסרים תכונות ויישומים מרכזיים מסדרת הגרסה היציבה הקודמת, כגון Kexi, ‏ Kivio, ו-Kugar אשר לא נכללו. מדיה וקבצים בנושא KOffice בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של KOffice (באנגלית) "koffice/kpresenter". "Reginald Stadlbauer" "koffice/kword". "Microsoft's 3rd man speaks out fear of KOffice". "KDE 2.0 Release Announcement". "KOffice 1.1 Release Announcement". "KDE Ships KOffice 1.2, an Integrated Office Suite for Linux/Unix". "KOffice 1.3 Released". "KOffice 1.4 Released". "KOffice 1.5 Released". "KOffice 1.6 Released". קיצור של KDE Software Compilation 4 "KOffice 2.0.0 released"
אוניית הפילוסופים

אוניית הפילוסופים (ברוסית: Философский пароход) הוא כינוי לשתי ספינות שבהן גורשו אנשי רוח, רופאים וסופרים מרוסיה הסובייטית, שהשלטון הסובייטי הגדירם כמתנגדי משטר . הגירוש בוצע לפי הנחיית ולדימיר לנין במהלך סוף שנת 1922. בשתי הספינות הגרמניות הוגלו יותר מ-160 אינטלקטואלים ובני משפחותיהם במהלך ספטמבר ונובמבר 1922. הם הועברו מפטרוגרד אל שצ'צ'ין (שהייתה אז בשטח גרמניה). אינטלקטואלים נוספים הוגלו במהלך 1922 ברכבת לריגה, ובספינה מאודסה לאיסטנבול. מרץ-אוקטובר 1922 - במוסקבה נערכות ועידות של מספר איגודים מקצועיים (אגרונומים, רופאים, גאולוגים וכו') שבהן נשמעת ביקורת על מדיניות הממשל הסובייטי. מאי 1922 - ולדימיר לנין הציע להחליף הוצאות להורג של מתנגדי המשטר בגירושם אל מחוץ לגבולות המדינה. לב טרוצקי ציין ש"מגורשים הוצאו מחוץ לגבולות המדינה כי לא היו סיבות להוציא אותם להורג אך לא היה ניתן להמשיך ולסבול אותם". יוני - גירוש ראשי הוועדה הציבורית למאבק ברעב שפוזרה על ידי הממשל באוגוסט 1921. 27-28 ביוני - מעצרים של משתתפי ועדת הרופאים. 16 ביולי - ולדימיר לנין הציע לעצור ולגרש כמה מאות אנשי רוח ללא מתן סיבות למגורשים. 10 באוגוסט - אישור צו מנהלי על אפשרות גירוש מחוץ לגבולות המדינה או לאזורים מרוחקים של מתנגדי המשטר. תקופת גירוש מוגבלת ל-3 שנים. קיץ 1922 - הג.פ.או מכין רשימות מגורשים (67 אנשים ממוסקבה, 51 אנשים מפטרוגרד ו-77 מאוקראינה). 16-17 באוגוסט - מעצר אנשים הכלולים ברשימות. 31 באוגוסט - בעיתון "פראבדה" פורסם מאמר על הגירוש הצפוי של מתנגדי המשטר. 31 באוגוסט - בישיבת ועדה בראשות פליקס דזרז'ינסקי הוחלט לבטל את הגירוש בהקשר ל-9 אנשים הכלולים ברשימה הפטרוגרדית ו-19 אנשים ברשימה המוסקבאית. 1 בספטמבר - מעצר מיועדים לגירוש בקרב הסטודנטים. 19 בספטמבר - באונייה היוצאת מאודסה וקונסטנטינופול נמצאים מגורשים מהרשימה האוקראינית. בהמשך הם הגיעו לפראג. 23 בספטמבר - ברכבות מוסקבה-ריגה ומוסקבה-ברלין גורשו אנשי רוח מהרשימה המוסקבאית. 23 בספטמבר - מפטרוגרד יצאה אונייה לכיוון שצ'צ'ין (אז בשטח גרמניה) ועל סיפונה מגורשים ממוסקבה, מקאזאן ומפטרוגרד. 16 בנובמבר - מפטרוגרד יצאה אונייה לכיוון שצ'צ'ין ועל סיפונה מגורשים ממוסקבה, מקאזאן ומפטרוגרד. מדיה וקבצים בנושא אוניית הפילוסופים בוויקישיתוף