הפעולות הימיות במערכת הדרדנלים

המבצעים הימיים במערכת הדרדנלים (17 בפברואר 1915 – 9 בינואר 1916) נערכו נגד האימפריה העות'מאנית במהלך מלחמת העולם הראשונה. אוניות של הצי המלכותי, הצי הצרפתי, הצי הרוסי הקיסרי והצי המלכותי האוסטרלי, ניסו לפרוץ בכוח דרך מיצרי הדרדנלים, מיצר צר, נתיב מים באורך 41 מיל (66 קילומטרים) המחבר את הים התיכון עם ים מרמרה והים השחור צפונה יותר. הפעולות הימיות הובסו על ידי המגינים העות'מאנים, בעיקר באמצעות מוקשים ימיים. מדינות ההסכמה ניהלו את מערכת גליפולי, פלישה יבשתית לחצי האי גליפולי כדי לחסל את הארטילריה העות'מאנית לאורך המיצרים לפני חידוש הפעולות הימיות. מדינות ההסכמה גם העבירו צוללות דרך הדרדנלים כדי לתקוף את הספנות העות'מאנית בים מרמרה. פתח המיצר הוא ברוחב 2.3 מייל (3.7 ק"מ) עם זרם מהיר מהים השחור אל הים האגאי. המרחק מכף הלס לים מרמרה הוא כ-41 מייל (66 ק"מ), שנשלטים על ידי הגבעות בחצי האי גליפולי והגבעות הנמוכות יותר על החוף האסייתי. המעבר מתרחב ל-5 מייל (8.0 ק"מ) למפרץ ארן קאוי, הנקודה הרחבה ביותר של המיצר בגובה 4.5 מייל (7.2 ק"מ), ואז מצטמצם למשך 11 מייל (18 ק"מ) לקפז פוינט, שם נתיב המים הוא ברוחב 1.75 מייל (2.82 ק"מ) ואז מתרחב עד מפרץ סארי סיגלאר. החלק הצר ביותר של המיצר הוא 14 מייל (23 ק"מ) במעלה הזרם, מצ'אנאק עד קיליד באהר שם רוחבו הוא 1,600 יארד (1,500 מטר), שבו הערוץ פונה צפונה ומתרחב במשך 4 מייל (6.4 ק"מ) לנקודת Nagara. מהנקודה, המעבר פונה צפון-מזרח ל-23 מייל (37 ק"מ) האחרונים לים מרמרה. העות'מאנים השתמשו במונח "מבצר" כדי לתאר את הגנות הים של הדרדנלים משני צידי נתיב המים מהתקרבות האגאי אל צ'אנאק. ב-1914 רק ההגנות מכניסת המיצרים ו-4 מייל (6.4 ק"מ) מהקצה הצפוני של מפרץ קפז ועד צ'אנאק בוצרו. עד סוף אוקטובר 1914, אופי ההגנות בכיוון הים של הדרדנלים היה ידוע לבריטים ולצרפתים, אך לאחר שהחלו פעולות האיבה, מידע על שיפורים בביצורים העות'מאניים נעשה קשה יותר להשגה. בתחילת המאה ה-20 היה לאימפריה העות'מאנית מוניטין של האיש החולה של אירופה. לאחר מלחמות הבלקן של 1912 ו-1913, הצרפתים, הבריטים והגרמנים הציעו סיוע כספי. בדצמבר 1913 שלחו הגרמנים משלחת צבאית לקונסטנטינופול, בראשות הגנרל אוטו לימאן פון זאנדרס. המיקום הגאוגרפי של האימפריה העות'מאנית גרם לכך שלרוסיה, צרפת ובריטניה היה עניין משמעותי בנייטרליות העות'מאנית. במהלך משבר סרייבו ב-1914 הציעו דיפלומטים גרמנים לטורקיה ברית אנטי-רוסית והישגים טריטוריאליים, כאשר הפלג הפרו-בריטי בקבינט היה מבודד, עקב היעדרותו של השגריר הבריטי. ב-30 ביולי 1914, יומיים לאחר פרוץ המלחמה באירופה, המנהיגים העות'מאנים, שלא ידעו שהבריטים עלולים להיכנס למלחמה אירופית, הסכימו לברית סודית עות'מאנית-גרמנית נגד רוסיה, למרות שזה לא דרש מהם לפעול צבאית. ב-2 באוגוסט, הבריטים השתלטו על אוניות המערכה המודרניות סולטאן עות'מאן הראשון ורשאדייה שמספנות בריטיות בנו עבור הצי העות'מאני, תוך הרחקת גורמים פרו-בריטיים. ממשלת גרמניה הציעה את SMS גבן ו-SMS ברסלאו כתחליף. במרדף אחר גבן וברסלאו, האוניות נמלטו כאשר הממשלה העות'מאנית פתחה בפניהן את הדרדנלים, למרות שהחוק הבינלאומי מחייב צד נייטרלי לחסום את הספנות הצבאית. בספטמבר הוחזרה המשלחת הימית הבריטית אל האימפריה העות'מאנית וקונטר-אדמירל וילהלם סושון מהצי הקיסרי הגרמני קיבל את הפיקוד על הצי העות'מאני. הנוכחות הימית הגרמנית, והצלחת הצבאות הגרמניים, העניקו לפלג הפרו-גרמני בממשלה העות'מאנית מספיק השפעה כדי להכריז מלחמה על רוסיה. באוקטובר 1914, בעקבות תקרית ב-27 בספטמבר, כאשר שייטת הדרדנלים הבריטית לכדה סירת טורפדו עות'מאנית, הורה המפקד הגרמני של ביצורי הדרדנלים לסגור את המעבר, מה שהוסיף לרושם שהעות'מאנים היו פרו-גרמנים. פעולות האיבה החלו ב-28 באוקטובר, כאשר הצי העות'מאני, כולל גבן וברסלאו (שהניפו את הדגל העות'מאני ושמן שונה לסולטאן יעבוז סלים ומידילי, אך עדיין תחת פיקודם של קצינים גרמנים ומאוישות בצוותים גרמניים) ניהלו את פשיטת הים השחור. אודסה וסבסטופול הופגזו, ומקשת וסירת תותחים הוטבעו. העות'מאנים סירבו לדרישה של מדינות ההסכמה שיגרשו את הנציגויות הגרמניות וב-31 באוקטובר 1914 הצטרפו רשמית למעצמות המרכז. רוסיה הכריזה מלחמה על האימפריה העות'מאנית ב-2 בנובמבר והשגריר הבריטי עזב את קונסטנטינופול למחרת. שייטת הצי הבריטי הפגיזה את מבצרי ההגנה החיצוניים של הדרדנלים בקום קאלה ובסדולבאהיר; פגז פגע במחסן תחמושת והפיצוץ הפיל את התותחים מהתושבות שלהם והרג 86 חיילים בריטניה וצרפת הכריזו מלחמה על האימפריה העות'מאנית ב-5 בנובמבר והעות'מאנים הכריזו על ג'יהאד (מלחמת קודש) מאוחר יותר באותו חודש. מערכת הקווקז, מתקפה עות'מאנית על רוסיה דרך הרי הקווקז החלה בדצמבר, מה שהוביל את הרוסים לקרוא לסיוע מבריטניה בינואר 1915. המערכה במסופוטמיה החלה עם נחיתה בריטית לכיבוש מתקני הנפט במפרץ הפרסי. העות'מאנים התכוננו לתקוף את מצרים בתחילת 1915, לכבוש את תעלת סואץ ולנתק את נתיב הים התיכון להודו הבריטית ולמזרח הרחוק. פילדמרשל לורד קיצ'נר תכנן נחיתה אמפיבית ליד אלכסנדרטה בסוריה ב-1914, כדי לנתק את הבירה מסוריה, ארץ ישראל ומצרים. תת-אדמירל סר ריצ'רד פיירס, המפקד העליון, הודו המזרחית, הורה על לאה"מ דוריס להפליג לאלכסנדרטה ב-13 בדצמבר 1914 כאשר הסיירת הרוסית אסקולד והסיירת הצרפתית רקין ערכו פעולות דומות. הנחיתה באלכסנדרטה נזנחה מכיוון שהיא דרשה יותר משאבים ממה שצרפת יכלה להקצות, ומבחינה פוליטית צרפת לא רצתה שהבריטים יפעלו בתחום השפעתם, עמדה לה הסכימה בריטניה ב-1912. עד סוף 1914 החלה לוחמה סטטית בחזית המערבית, ללא סיכוי לניצחון מכריע מהיר ומעצמות המרכז סגרו את נתיבי הסחר היבשתיים בין בריטניה, צרפת ורוסיה. הים הלבן בקוטב הצפוני וים אוחוצק במזרח הרחוק היו חסומים בקרח בחורף והים הבלטי נחסם על ידי הצי הקיסרי הגרמני. הצי העות'מאני סגר את הדרדנלים, נתיב האספקה שנותר לרוסיה. בנובמבר 1914 הציע השר הצרפתי אריסטיד בריאן התקפה על האימפריה העות'מאנית אך הרעיון נדחה וגם ניסיון של הבריטים לקנות את העות'מאנים נכשל. ב-2 בינואר 1915, ניקולאי ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה פנה לבריטניה בבקשה לסיוע נגד מתקפת ארזורום העות'מאנית בקווקז והחל תכנון להפגנה ימית בדרדנלים, כהסחה. וינסטון צ'רצ'יל, הלורד הראשון של האדמירליות, הציע פלישה דרך הים לשלזוויג-הולשטיין, למשוך את דנמרק למלחמה ולפתוח מחדש את נתיב הים הבלטי לרוסיה והתקפה על הדרדנלים, כדי לשלוט באספקה הים התיכון והים השחור ולעודד בולגריה ורומניה להצטרף למדינות ההסכמה. הדחיפות של הפנייה הרוסית והזלזול בכוח הצבאי של האימפריה העות'מאנית גרמו למערכה בדרדנלים להיראות אפשרית. ב-11 בינואר 1915 הציע מפקד שייטת הים התיכון הבריטית, תת אדמירל סאקוויל המילטון קארדן תוכנית לפרוץ את הדרדנלים באמצעות אוניות מערכה, צוללות ושולות מוקשים. ב-13 בפברואר אישרה מועצת המלחמה הבריטית את התוכנית וקארדן קיבל עוד אוניות מערכה פרה-דרדנוט, אוניית המערכה המודרנית אה"מ קווין אליזבת וסיירת המערכה אה"מ אינפלקסיבל. צרפת תרמה שייטת הכוללת ארבע פרה-דרדנוטים והצי הרוסי סיפק את הסיירת הקלה אסקולד. בתחילת פברואר 1915, נוספו לכוחות הימיים כוחות של נחתים מלכותיים והדיוויזיה ה-29, הדיוויזיה הסדירה הבלתי מחויבת האחרונה, שהצטרפה לאימונים של דיוויזיות אנזא"ק במצרים. כוחות הרגלים נועדו לכיבוש קונסטנטינופול לאחר שהמיצרים ייכבשו על ידי צי מדינות ההסכמה. באוגוסט 1914, ההגנות החיצוניות היו שני מבצרים בקצה חצי האי גליפולי ושניים על החוף האסייתי. למבצרים היו 19 תותחים, ארבעה עם טווח של 9 מיל (14 קילומטרים) והשאר עם טווחים של 3.4–4.5 מיל (5.5–7.2 קילומטרים). ארבעה תותחי הוביצר שדה מוקמו בחפירות בטקה בורנו (כף טקה) בצד האירופי, ולאחר מכן היה פער של 10 מיל (16 קילומטרים) הבאים, עד להגנת הביניים בקפז פוינט, עם ארבע מצודות הגנה בחוף הדרומי ואחת בחוף הצפוני. המצודות נבנו כדי לחפות על שדה מוקשים, שבאוגוסט 1914 היה פרוס קו מוקשים על פני המצר מקפז פוינט לחוף האירופי. פורט דרדנוס היה המצודה העיקרית שהיו בה שני תותחים ימיים חדשים בקוטר 6 אינץ' והשאר הכילו עשרה תותחים קטנים לירי מהיר עם מגני תותחים. בנארוס, להגנה הפנימית היו התותחים הכבדים ביותר וכמה הוביצרים קלים ניידים ותותחי שדה. חמישה מבצרים נבנו בצד האירופי ושישה בצד האסייתי עם 72 תותחים כבדים ובינוניים. רוב הארטילריה הייתה מיושנת אבל היו חמישה תותחי 14 אינץ' (360 מילימטרים) ארוכי טווח עם טווח של 9.7 מיל (15.6 קילומטרים) ושלושה תותחים 9.4 אינץ' (240 מילימטרים) עם טווח של 8.5 מיל (13.7 קילומטרים)ווח. שאר התותחים בהגנה הפנימית היו ברובם מיושנים ולא היו מסוגלים לירות מעבר לטווח של 5.7 מיל (9.2 קילומטרים). מתוך 100 תותחים בהגנה לפני המלחמה, רק 14 היו כלי נשק מודרניים ארוכי טווח, השאר היו תותחי נטעני עכוז מיושנים על קרונות קבועים. התותחנים היו מאומנים בצורה גרועה, הייתה מעט תחמושת וסיכוי מועט להחלפה. תאורת הלילה כללה זרקור בכניסה למיצרים ואחד בנארוס. המבצרים נראו בקלות, היו מעט מגני תותחים ומאפייני הגנה אחרים עבור צוותי התותחים וחיפוש טווחים, תצפית ארטילרית ובקרת אש היו תלויים בטלפונים מקושרים בחוט על עמודי טלפון, פגיעים לירי ארטילרי. ההיסטוריון הרשמי העות'מאני כתב, בגיוס, הביצור והחימוש של הדרדנלים היו מאוד לא מספקים. לא רק שרוב התותחים היו בדגם ישן, עם קצב אש איטי וטווח קצר, אלא שגם אספקת התחמושת שלהם הייתה מוגבלת. — היסטוריה רשמית עות'מאנית הגרמנים הבטיחו את מינויו של גנרל-לויטננט אריך ובר כיועץ למטכ"ל העות'מאני, ובסוף אוגוסט 1914 נשלחו ויצה-אדמירל גידו פון אוזדום, כמה מומחים ו-500 לוחמים לתגבר את המבצרים בדרדנלים ובבוספורוס. בספטמבר, אוזדום מונה למפקח הכללי של הגנות החופים והמכרות וויצה-אדמירל יוהנס מרטן החליף את ובר בצ'אנאק עם יחידת צי כדי להפעיל את התותחים המודרניים. עד אמצע ספטמבר דיווחו היועצים הגרמנים כי התותחים בנארוס שופצו והם ניתנים לשימוש. עד אוקטובר, רוב התותחים בסוללות הראשיות היו עם צוותים גרמניים, שפעלו כיחידות אימון אך יכלו לאייש את התותחים בשעת חירום. תוכננו להיבנות עוד ביצורי הגנה באזור הביניים ולהכניס הוביצרים ניידים וירי מהיר שהורדו מאוניות עות'מאניות ישנות יותר. מספר הוביצרים כבדים הגיעו באוקטובר, אך רמת האימונים הירודה של התותחנים העות'מאנים, חימוש מיושן והמחסור הכרוני בתחמושת, שעליו דיווח אוזדום הספיקו רק כדי להתגונן מפני מתקפה חמורה אחת, הביאו אותו לבסס את הגנת המיצרים על שדות מוקשים. עוד שלושה שורות של מוקשים הונחו לפני הגעתו של אוזדום ועוד 145 מוקשים נבדקו, טופלו והונחו בתחילת נובמבר. הכיסוי של שדות המוקשים הוגדל עם יורים מהירים קטנים וארבעה זרקורים נוספים. עד מרץ 1915, היו עשרה שורות של מוקשים ו-12 זרקורים כאשר האימפריה העות'מאנית יצאה למלחמה ב-29 באוקטובר 1914, ההגנות של המיצרים שופרו בהרבה, אך הגנת הביניים עדיין לא הייתה מאורגנת כראוי וחסרה תותחים, זרקורים ומוקשים. ב-3 בנובמבר הופגזו המבצרים החיצוניים על ידי ספינות בעלות הברית, מה שעורר את המגינים העות'מאנים להפחית את החסימות שלהם נגד היועצים הגרמנים. מפקד המבצר, ג'וואד פאשה, כתב מאוחר יותר כי עליו לשפר את ההגנות בכל מחיר. ההפגזה הקצרה הייתה מוצלחת בצורה יוצאת דופן, והרסה את המבצרים בסיד אל בהר בשתי יריות, שפוצצו את המחסן והפילו את התותחים. המגינים העות'מאניים והגרמנים הגיעו למסקנה שניתן להרוס את ההגנות החיצוניות על ידי אוניות שיורות מעבר לטווח התגובה העות'מאנית. המבצרים תוקנו אך לא חוזקו ועיקר המאמץ הופנה להגנה על שדה המוקשים וההגנה הפנימית. ב-3 בנובמבר 1914 הורה צ'רצ'יל להתקפה על הדרדנלים בעקבות פתיחת פעולות האיבה בין האימפריות העות'מאנית והרוסית. סיירות המערכה של שייטת הים התיכון, אינדומיטבל ואינדפטיגבל ואוניות המערכה הצרפתיות המיושנות סיפרן ווריט הותקפו לפני הכרזת מלחמה רשמית על ידי בריטניה נגד האימפריה העות'מאנית. ההתקפה נועדה לבחון את ההגנות העות'מאניות ובהפגזה של עשרים דקות, פגז פגע במחסן התחמושת של המבצר בסיד אל באהר, הפיל עשרה תותחים והרג 86 חיילים עות'מאנים. סך הנפגעים במהלך ההתקפה היו 150, מתוכם ארבעים גרמנים. השפעת ההפגזה התריעה בפני העות'מאנים על חשיבות חיזוק ההגנות שלהם והם החלו בהנחת מוקשים נוספים. ההגנות החיצוניות ניצבו בכניסה למיצרים, חשופות להפגזות ופשיטות אך ההגנות הפנימיות חיפו על נארוס ליד צ'אנקלה. מעבר להגנות הפנימיות, המיצרים היו כמעט בלתי מוגנים אך ההגנה על המיצרים הייתה תלויה בעשרה שדות מוקשים, עם 370 מוקשים הונחו ליד נארוס. ב-19 בפברואר 1915, שתי משחתות נשלחו לחקור את המיצרים והירייה הראשונה נורתה מקומקאלה על ידי תותחי ה-240 מילימטרים (9.4 אינץ') תותחי קרופ של סוללת אורח'נייה טפה בשעה 07:58. אוניות המערכה קורנווליס וונג'נס נכנסו כדי לירות לעבר המבצרים וקורנווליס פתחה באש בשעה 09:51. ההשפעה של ההפגזה ארוכת הטווח נחשבה למאכזבת וכי יידרש פגיעה ישירה בתותחים כדי להפיל אותם. עם תחמושת מוגבלת, אש עקיפה לא הספיקה ואש ישירה תצטרך לעגן את האוניות כדי ליצור פלטפורמות תותחים יציבות. דווח על כמה נפגעים עות'מאניים שנהרגו בחוף האירופי ושלושה לוחמים באורקני. ב-25 בפברואר תקפו מדינות ההסכמה שוב, העות'מאנים פינו את ההגנות החיצוניות והצי נכנס למיצרים כדי לירות לעבר הגנות הביניים. מפלגות ההריסה של הנחתים המלכותיים פשטו על המבצרים סיד אל בהר וקום קאלה, ונתקלו במעט התנגדות. ב-1 במרץ, ארבע אוניות מערכה הפגיזו את הגנות הביניים, אך התקדמות מועטה הושגה בפינוי שדות המוקשים. שולות המוקשים, בפיקודו של הרמטכ"ל, רוג'ר קיז, היו ספינות מכמורת לא משוריינות מאוישות על ידי הצוותים האזרחיים שלהן, שלא היו מוכנים לעבוד בזמן שהם תחת אש. הזרם החזק במיצרים הקשה עוד יותר על ניקוי המוקשים וחיזק את הנחישות העות'מאנית שהתנדנדה בתחילת המתקפה; ב-4 במרץ נהרגו עשרים ושלושה חיילי נחתים כשהם פשטו על ההגנה החיצונית. קווין אליזבת נקראה לירות לעבר ההגנות הפנימיות, תחילה מהחוף האגאי ליד גאבה טפה, תוך ירי על פני חצי האי ולאחר מכן במיצרים. בליל 13 במרץ, הסיירת אמטיסט הובילה שש שולות מוקשים בניסיון לפנות את המוקשים. ארבע מספינות המכמורת נפגעו ואמת'יסט ניזוקה קשות עם תשעה עשר מסיקים שנהרגו מפגיעה אחת. ב-15 במרץ, האדמירליות קיבלה תוכנית של קארדן להתקפה נוספת לאור יום, כששולות המוקשים מוגנים על ידי הצי. קארדן חלה באותו יום והוחלף על ידי אדמירל משנה ג'ון דה רובק. קצין ירי ציין ביומנו כי דה רובק כבר הביע דאגות לגבי השתקת התותחים העות'מאניים באמצעות הפגזה ימית וכי דעה זו רווחה על סיפון האונייה. האירוע שהכריע את הקרב התרחש בליל 18 במרץ, כאשר המקשת העות'מאנית נוסרט הניחה שורה של מוקשים מול שדה המוקשים קפז, מעבר לראש מפרץ ארן קוי, מפרץ רחב לאורך החוף האסייתי ממש בתוך הכניסה אל המיצרים. העות'מאנים הבחינו באוניות הבריטיות שהופנו לכיוון הימני אל המפרץ בעת נסיגה. השורה החדשה של 20 מוקשים נמתחה במקביל לחוף, עוגנו בעומק 15 מטרים (49.2 רגל) והיו מרווחים בערך 100 יארד (91 מטרים) בנפרד. המשמעות של המים הצלולים הייתה שניתן היה לראות את המוקשים דרך המים באמצעות מטוסי סיור. התוכנית הבריטית ל-18 במרץ הייתה לשתק את ההגנות השומרות על חמשת שדות המוקשים הראשונים, אשר יפונו בן לילה על ידי שולות המוקשים. למחרת יובסו ההגנות הנותרות מסביב לנארוס וחמשת שדות המוקשים האחרונים יפונו. המבצע יצא לדרך כשהבריטים והצרפתים לא ידעו על התוספות האחרונות לשדות המוקשים העות'מאניים. אוניות המערכה היו מסודרות בשלושה קווים, שניים בריטים ואחד צרפתי, עם אוניות תומכות באגפים ושתי אוניות בעתודה. הקו הבריטי הראשון פתח באש מחוץ למפרץ ארן קוי בסביבות השעה 11:00. זמן קצר לאחר הצהריים הורה דה רובק לקו הצרפתי לעבור ולסגור את מבצרי נארוס. הירי העות'מאני החל לגבות את שלה עם פגיעות בגולואה, סיפרן, אגממנון ואינפלקסיבל. בעוד שהאש הימית לא השמידה את הסוללות העות'מאניות, היא הצליחה לצמצם זמנית את האש שלהן. עד 13:25, ההגנות העות'מאניות היו דוממות ברובן, אז דה רובק החליט להסיג את הקו הצרפתי ולהקדים את הקו הבריטי השני כמו גם את סוויפטשור ומג'סטיק. כוחות מדינות ההסכמה לא הצליחו לטהר כראוי את כל האזור ממוקשים. סיור אווירי על ידי מטוסים של נושאת המטוסים הימיים ארק רויאל גילה מספר מוקשים ב-16 וב-17 במרץ, אך לא הצליח לזהות את קו המוקשים שהניחה נוסרט במפרץ ארן קוי. ביום התקיפה ספינות מכמורת אזרחיות טיהרו מוקשים מול קו "A" גילו והשמידו שלושה מוקשים באזור שנחשב פנוי, בטרם נסוגו המכמורות תחת אש. מידע זה לא הועבר לדה רובק. בשעה 13:54, בובה - לאחר שפנתה ימינה לתוך מפרץ ארן קוי - פגעה במוקש, התהפכה וטבעה תוך מספר דקות, יחד עם 639 אנשי צוות, רק 48 חולצו. בתחילה נראה היה שהאונייה נפגעה במחסן התחמושת ודה רובק חשב שהאונייה פגעה במוקש צף או טורפדה. הבריטים המשיכו בהתקפה. בסביבות השעה 16:00, אינפלקסיבל החלה לסגת ופגעה במוקש סמוך למקום שבו טבעה בובה, 30 אנשי צוות נהרגו ולאונייה חדרו 1,600 טונות ארוכות (1,600 טונות) של מים. סיירת המערכה נותרה על פני המים, ובסופו של דבר הועלתה על האי בוזג'אאדה ותוקנה באופן זמני עם סכר קור. אירזיסטיבל הייתה הבאה שמוקשה וכשהחלה להיסחף, הצוות הורד. דה רובק אמר לאושן לגרור את אירזיסטיבל אבל המים נחשבו רדודים מכדי להתקרב. בשעה 18:05, אושן פגעה במוקש שתקע את ציוד ההיגוי והותיר את האונייה נסחפת. אוניות המערכה הנטושות עדיין צפו כאשר הבריטים נסוגו אך כאשר משחתת בפיקודו של קומודור רוג'ר קיז חזרה לגרור או להטביע את הכלים, לא ניתן היה למצוא אותן למרות חיפוש של 4 שעות. ב-1934, קיז כתב את זה הפחד מהירי שלהם היה למעשה הגורם המכריע של מזל היום. במשך חמש שעות [המשחתת] ויר והסירות חוו, ללא הפרעה וללא כל אובדן, אש הרבה יותר עזה מהן ממה שנתקלו שולות המוקשים... לא ניתן היה לגרום לאלה לעמוד מולה, ולטהר לפני האוניות בקו השני... היה לי הרושם הכמעט בל יימחה שאנחנו נוכח אויב מוכה. חשבתי שהוא הוכה בשעה 2 ידעתי שהוא הוכה בשעה 16 אחר הצהריים - ובחצות ידעתי בבהירות רבה יותר שהוא הוכה לחלוטין; ונשאר לנו רק לארגן כוח טיהור ראוי ולתכנן כמה אמצעים להתמודדות עם מוקשים סחופים כדי לקצור את פירות מאמצינו. — קיז במחיר של 118 הרוגים, הטביעו העות'מאנים שלוש אוניות מערכה, גרמו נזק חמור לשלוש אחרות וגרמו לשבע מאות הרוגים לשייטת הבריטית-צרפתית. היו קריאות בקרב הבריטים, במיוחד מצ'רצ'יל, להמשיך במתקפה הימית ודה רובק יעץ ב-20 במרץ שהוא מארגן מחדש את שולות המוקשים שלו. צ'רצ'יל השיב כי הוא שולח ארבע אוניות חלופיות; למעט אינפלקסיבל, האוניות היו מתכלות. זה לא נכון שהתחמושת של התותחים הייתה נמוכה: הם יכלו להדוף עוד שתי תקיפות. הצוותים של אוניות המערכה הטבועות החליפו את האזרחים על שולות המוקשים של המכמורת והיו מוכנים הרבה יותר להמשיך ולטהר תחת אש. שגריר ארצות הברית בקונסטנטינופול, הנרי מורגנטאו, דיווח כי קונסטנטינופול צפויה להיות מותקפת וכי העות'מאנים חשו שהם יכולים להחזיק מעמד רק לכמה שעות אם המתקפה תתחדש ב-19 במרץ. יתרה מכך, הוא חשב שהאימפריה העות'מאנית עצמה עלולה להתפורר כמדינה ברגע שהבירה תיפול. שדות המוקשים העיקריים במצר, בעומק של למעלה מעשר שכבות, היו עדיין שלמים ומוגנים על ידי תותחי החוף הקטנים יותר שלא ראו שום פעולה ב-18 במרץ. הגנות אלו ואחרות בהמשך המצר טרם מיצו את התחמושת והמשאבים שלהן. זה לא היה מובן מאליו שמתקפה נוספת של הצי הייתה מביאה למעבר לים מרמרה. צ'רצ'יל צפה אבדות וראה בהם מחיר טקטי הכרחי. ביוני 1915 הוא שוחח על המערכה עם כתב המלחמה אליס אשמד-ברטלט, שחזר ללונדון כדי להעביר דיווחים לא מצונזרים. אשמד-ברטלט התרגז על אובדן אוניות וחיי אדם, אך צ'רצ'יל השיב שהאוניות ניתנות להתכלות. כדי להעמיד את האבדות בפרספקטיבה, הצי הזמין שש מאות ספינות חדשות בתקופה שבה אדמירל פישר היה לורד הים הראשון, בהתאמה בערך לאורך המערכה בדרדנלים. דה רובק כתב ב-18 במרץ, אחרי שאיבדתי כל כך הרבה ספינות, ברור שאמצא את עצמי מוחלף מחר בבוקר. הצי איבד יותר אוניות ממה שסבל הצי המלכותי מאז קרב טרפלגר; ב-23 במרץ מסר דה רובק לאדמירליות שיש צורך בכוחות יבשה. מאוחר יותר הוא אמר לוועדת הדרדנלים שחקרה את המערכה, שהסיבה העיקרית שלו לשנות את דעתו היא דאגה למה שעלול לקרות במקרה של הצלחה, שהצי עלול למצוא את עצמו בקונסטנטינופול או בים מרמרה נלחם באויב שלא נכנע בקלות כפי שהנחתה התוכנית, ללא חיילים שיבטיחו את השטח שנכבש. עם כישלון המתקפה הימית, הרעיון שכוחות היבשה יכולים להתקדם סביב גב מבצרי הדרדנלים ולכבוש את קונסטנטינופול זכה לתמיכה כחלופה וב-25 באפריל החלה המערכה בגליפולי. בעקבות כישלון המערכה היבשתית עד מאי, הציע דה רובק שאולי רצוי לנסות שוב מתקפה ימית. צ'רצ'יל תמך ברעיון הזה, לפחות בכל הנוגע להתחלה מחדש של ניסיונות לפנות מוקשים, אבל התנגדו לכך פישר וחברים אחרים במועצת האדמירליות. מלבד הקשיים בדרדנלים, הם היו מודאגים מהסיכוי שייתכן שיידרשו להסיט אוניות נוספות מה"גרנד פליט" ("הצי הגדול") בים הצפוני. אי הסכמה זו תרמה להתפטרותו הסופית של פישר, ולאחריה הצורך של אסקווית' לחפש שותפים קואליציוניים כדי לחזק את ממשלתו ולפיטוריו של צ'רצ'יל כתוצאה מכך. התקפות ימיות נוספות נגנזו. קיז נותר תומך נחוש בפעולה ימית וב-23 בספטמבר הגיש הצעה נוספת לעבור דרך הדרדנלים לדה רובק. דה רובק לא אהב את התוכנית אבל העביר אותה לאדמירליות. הסיכון לאוניות גדל מאז מרץ, עקב נוכחותן של צוללות גרמניות בים התיכון ובים מרמרה, שם האוניות הבריטיות יזמנו מטרות אם התוכנית תצליח. כוח ניקוי המוקשים של מדינות ההסכמה היה מצויד יותר ולחלק מהאוניות היו רשתות או פגזי מוקשים, אשר קיוו שישפרו את סיכוייהם נגד מוקשים. האימפריה העות'מאנית השיבה לעצמה את הקשר היבשתי עם גרמניה מאז נפילת סרביה והדרישות מהצי האנגלו-צרפתי לעוד אוניות לתמוך בניסיון היו צריכים להתווסף למחויבותן של אוניות למערכה היבשתית ולפעולות בסלוניקי בניסיון לתמוך בסרביה. קיצ'נר הציע הצעה לכבוש את האיסטמוס של בולייר באמצעות ארבעים אלף איש כדי לאפשר אספקה של אוניות בריטיות הפועלות בים מרמרה על פני היבשה ממפרץ סארוס. דעת האדמירליות הייתה שלא ניתן לבצע מתקפה ימית נוספת ללא תמיכה של כוחות יבשתיים שתוקפים את מבצרי הדרדנלים, דבר שנחשב בלתי מעשי בשל מחסור בכוחות. קיצ'נר ביקר באזור כדי לבדוק את העמדות ולשוחח עם המפקדים הנוגעים בדבר, לפני שדיווח על נסיגה. ועדת המלחמה, שעמדה בפני בחירה בין מערכה חדשה לא ודאית לשבור את הקיפאון או נסיגה מלאה, המליצה ב-23 בנובמבר להסיג את כל הכוחות. הקבינט הבריטי בכללותו היה פחות להוט לנטוש את המערכה, בגלל ההשלכות הפוליטיות של כישלון והשלכות מזיקות לרוסיה. דה רובק הוחלף זמנית על ידי אדמירל רוסלין ומיס בנובמבר 1915 מסיבות של בריאות לקויה. בניגוד לדה רובק, ומיס תמך בפעולות נוספות והיה אופטימי במידה ניכרת לגבי סיכויי ההצלחה. בעוד דה רובק העריך את ההפסדים ב-12 אוניות מערכה, ומיס חשב שהוא צפוי לאבד לא יותר משלוש. הוצע כי חיסול ההתחייבות של סלוניקי, שבה הכוחות המעורבים מעולם לא הצליחו לסייע לסרביה ולחמו מעט, יכול לספק את התגבורת, אך הצרפתים הטילו וטו על כך. ומיס המשיך בקמפיין לקידום סיכויי ההצלחה. הוא היה נוכח כאשר דה רובק קיבל את הפיקוד מקארדן והיה בכיר יותר אך פיקד על הבסיס במודרוס בעוד דה רובק היה עם הצי. צ'רצ'יל בחר בעדיפות בדה רובק. ב-7 בדצמבר הוחלט על ידי הקבינט לנטוש את המערכה. התקפות צוללות בריטיות החלו ב-1914, לפני שהמערכה עצמה החלה. ב-13 בדצמבר, הצוללת צה"מ B11 (לוטננט-קומנדר נורמן הולברוק) נכנסה למיצרים, נמנעה מחמישה קווים של מוקשים וטרפדה את אוניית המערכה העות'מאנית מסודייה, שנבנתה ב-1874, ועוגנה כמבצר צף במפרץ סארי סיגלאר, דרומית לצ'אנקלה. מסודיה התהפכה תוך עשר דקות, ולכדה רבים מאנשי הצוות המונה 673 איש. כשהיא הפוכה במים רדודים, הגוף נשאר מעל פני השטח כך שרוב הגברים חולצו על ידי חיתוך חורים בגוף האונייה אך 37 אנשי צוות נהרגו. הטביעה הייתה ניצחון עבור הצי המלכותי. להולברוק הוענק צלב ויקטוריה - הראשון של הצי המלכותי במלחמה - וכל 12 חברי הצוות האחרים קיבלו עיטורים. יחד עם ההפגזה הימית של ההגנות החיצוניות ב-3 בנובמבר, הצלחה זו עודדה את הבריטים להמשיך במערכה. גם מבצע הצוללות הצרפתי הראשון קדם לתחילת המערכה; ב-15 בינואר 1915, הצוללת הצרפתית ספיר חלפה על פני נארוס, עברה את עשרת קווי המוקשים לפני שעלתה על שרטון בנגארה פוינט. דיווחים שונים טוענים שהיא מוקשה, הוטבעה באש או הוטבעה, והותירה ארבעה עשר אנשי צוות הרוגים ושלושה עשר שבויי מלחמה. ב-17 באפריל, הצוללת הבריטית צה"מ E15 ניסתה לעבור את המיצרים אך לאחר שצללה עמוק מדי, נתפסה בזרם ועלתה על שרטון ליד קפז פוינט, הקצה הדרומי של מפרץ סארי סילר, מתחת לתותחים של סוללת דרדנוס. שבעה מאנשי הצוות נהרגו והשאר נלכדו. ה-E15 שעל החוף הייתה פרס יקר ערך עבור העות'מאנים והבריטים עשו מאמצים רבים כדי למנוע זאת מהם והצליחו להטביע אותה לאחר ניסיונות רבים. הצוללת הראשונה שעברה את המיצרים הייתה הצוללת האוסטרלית AE2 (לוטננט-קומנדר הנרי סטוקר) שעברה בליל 24/25 באפריל. נחיתות הצבא בכף הלס ובמפרץ אנזא"ק החלו עם עלות השחר ב-25 באפריל. למרות ש-AE2 הטביעה משחתת עות'מאנית אחת, שנחשבה לסיירת, הצוללת סוכלה על ידי טורפדות פגומות במספר התקפות אחרות. ב-29 באפריל, במפרץ ארטאקי ליד פנדרמה, נראתה AE2 ונפגעה על ידי סירת הטורפדו העות'מאנית Sultanhisar. הצוות נטש את הצוללת, ונלקח בשבי. לצוללת השנייה שעברה דרך המיצרים היה יותר מזל מאשר ל-AE2. ב-27 באפריל, צה"מ E14 (לוטננט-קומנדר אדוארד בויל), נכנסה לים מרמרה ויצאה לגיחה של שלושה שבועות שהייתה אחת הפעולות המוצלחות של מדינות ההסכמה במערכה. הכמות והערך של אוניות התובלה שטובעו היו מזעריים יחסית אך ההשפעה על התקשורת והמורל העות'מאנית הייתה משמעותית. בשובו, זכה בויל מיד בצלב ויקטוריה. בויל ו-E14 ערכו מספר סיורים בים מרמרה. סיורו השלישי החל ב-21 ביולי, כשעבר את המיצרים, למרות שהעות'מאנים התקינו רשת נגד צוללות ליד נארוס. צה"מ E11 (לוטננט-קומנדר מרטין נאסמית') שייטה גם היא בים מרמרה ונאסמית' זכה בצלב ויקטוריה וקודם לקומנדר על הישגיו. E11 הטביעה או השביתה אחת עשרה ספינות, כולל שלוש ב-24 במאי בנמל רודוסטו על החוף התראקי. ב-8 באוגוסט, במהלך סיור מאוחר יותר במרמרה, E11 טרפדה את ח'יר א-דין ברברוסה. מספר משימות הריסה בוצעו על ידי לוחמים או גורמים שנחתו מצוללות. ב-8 בספטמבר, לוטננט ראשון ה. ו. לאיון מצה"מ E2 שחה לחוף ליד Küçükçekmece (תראקיה) כדי לפוצץ גשר רכבת. הגשר נהרס אך לאיון לא הצליח לחזור. נעשו גם ניסיונות לשבש את מסילות הברזל העוברות קרוב למים לאורך מפרץ איזמיט, על החוף האסייתי של הים. בליל 20 באוגוסט שחה לוטננט גאי ד'אולי-יוז מ-E11 לחוף ופוצץ קטע מקו הרכבת. ב-17 ביולי, צה"מ E7 הפציצה את קו הרכבת ולאחר מכן גרמה נזק לשתי רכבות שנאלצו לעצור. ניסיונות הצרפתים להיכנס לים מרמרה נמשכו. בעקבות ההצלחה של AE2 ו־E14, הצוללת הצרפתית Joule ניסתה לעבור ב-1 במאי, אך היא פגעה במוקש ואבדה עם כל צוותה. הניסיון הבא נעשה על ידי מריוט ב-27 ביולי. מריוט נתפסה ברשת נגד צוללות ש - E14 חמקה ממנה ונאלצה לעלות על פני השטח. לאחר שהופגזה מסוללות החוף, מריוט הושמדה. ב-4 בספטמבר, אותה רשת לכדה את E7 כשהחלה בסיור נוסף. הצוללת הצרפתית הראשונה שנכנסה לים מרמרה הייתה טורקיז אך היא נאלצה להסתובב לאחור וב-30 באוקטובר, כשחזרה דרך המיצרים, עלתה על שרטון מתחת למבצר ונלכדה בשלמותה. הצוות שכלל עשרים וחמישה איש נפל בשבי והתגלו מסמכים המפרטים את פעולות מדינות ההסכמה, שכללו מפגש עם צה"מ E20 מתוכנן ל-6 בנובמבר. המפגש נשמר על ידי הצוללת UB-14 הגרמנית, אשר טרפדה והטביעה את E20 והרגה את כל אנשי הצוות מלבד תשעה. טורקיז ניצלה ושולבה (אך לא הוכנסה לשירות) בצי העות'מאני כ-Onbasi Müstecip, על שם התותחן שאילץ את המפקד הצרפתי להיכנע. מסע הצוללות של מדינות ההסכמה בים מרמרה היה ההצלחה המשמעותית היחידה של המערכה בגליפולי, ואילצה את העות'מאנים לנטוש אותה כנתיב תובלה. בין אפריל לדצמבר 1915, תשע צוללות בריטיות וארבע צרפתיות הטביעו אוניית מערכה אחת, משחתת אחת, חמש סירות תותחים, 11 ספינות תובלות חיילים, 44 ספינות אספקה ו-148 ספינות מפרש במחיר של שמונה צוללות של מדינות ההסכמה שטבעו במיצר או בים מרמרה. חיל המשלוח הים תיכוני (גנרל סר איאן המילטון) הוקם ב-12 במרץ עם כ-70,000 חיילים. בוועידה ב-22 במרץ, ארבעה ימים לאחר הניסיון הכושל של הצי, הוחלט להשתמש בחיל הרגלים כדי לכבוש את חצי האי גליפולי ולתפוס את המצודות, תוך פינוי דרך מעבר הצי אל ים מרמרה. ההכנות לנחיתה ארכו חודש, והעניקו למגנים העות'מאנים מספיק זמן להתחזק. המתכננים הבריטים זלזלו בעות'מאנים וציפו שהפלישה תסתיים במהירות. הנחיתות הראשוניות בוצעו בגאבה טפה על ידי כוחות אנזא"ק. הנחיתה נכשלה והכוחות עלו לחוף רחוק מדי צפונה במקום הידוע כיום בשם מפרץ אנזא"ק. בשתי הנחיתות, כוח החיפוי עלה לחוף מספינות מלחמה למעט V Beach בהלס, שם הספינה קלייד ריבר שימשה כלי נחיתה מאולתר עבור 2,000 איש. בנחיתה במפרץ אנזא"ק, הגל הראשון עלה לחוף מסירות של שלוש אוניות המערכה מסדרת פורמידבל, ואוניות המערכה לונדון, פרינס אוף ויילס וקווין. הגל השני עלה לחוף משבע משחתות. בתמיכה היו אוניות המערכה מג'סטיק וטריומף והסיירת באקצ'אנט וכן נושאת המטוס הימי ארק רויאל וספינת הכדורים הפורחים, מאניקה, שממנה נגרר בלון קשור כדי לספק זיהוי ארטילרי. הנחיתה בכף הלס על ידי הדיוויזיה ה-29 התפרסה על פני חמישה חופים כאשר העיקריים שבהם היו חופים V ו-W בקצה חצי האי. בעוד הנחיתה באנזא"ק תוכננה כהפתעה ללא הפצצה מוקדמת, הנחיתה בכף הלס בוצעה לאחר שהחופים והמבצרים הופצצו על ידי ספינות המלחמה. הנחיתה בחוף S בתוך המיצרים בוצע מאוניית המערכה קורנווליס ולמעשה ללא התנגדות. כוח W Beach הגיע מהסיירת יוריאלוס ואוניית המערכה אימפלייסבל, אשר נשאה גם את החיילים בכיוון חוף X. הסיירת דבלין ואוניית המערכה גוליית תמכו ב-נחיתה על חוף X וכן נחיתה קטנה צפונה על החוף האגאי בחוף Y, שננטשה מאוחר יותר. הצי היה אמור לתמוך בנחיתה, תוך שימוש בתותחים ימיים כתחליף לתותחי שדה, אשר היה בהם מחסור חמור. למעט כמה חריגים מרהיבים, הביצועים של תותחים ימיים על מטרות יבשתיות לא היו מספקים, במיוחד נגד עמדות מבוצרות. התותחים חסרו גובה ולכן ירו במסלול שטוח, אשר יחד עם פלטפורמת התותחים הלא יציבה מטבעה, הביא לדיוק מופחת. התותחים של אוניות המערכה אכן הוכיחו את עצמם כיעילים נגד קווים חשופים של חיילים. ב-27 באפריל, במהלך התקפת הנגד העות'מאנית הראשונה באנזא"ק, רגימנט הרגלים העות'מאני ה-57 תקף במורד המדרון הפונה לים של גבעת הקרב לטווח ראייה של קווין אליזבת שירתה מטח של שישה פגזי 15 אינץ' (380 מילימטרים), ובלמה את ההתקפה. ב-28 באפריל, ליד חוף הנחיתה הישן Y, קווין אליזבת ראתה פלוגה של כמאה טורקים. פגז רסס אחד בקוטר 15 אינץ' שהכיל 13,000 רסיסים נורה לטווח קצר והרג את כל הפלוגה. ב-27 באפריל, משקיף על ספינת בלוני תצפית זיהה ספינת תובלה עות'מאנית נעה ליד נארוס. קווין אליזבת, שהוצבה ליד גאבה טפה, ירתה על פני האי בטווח של יותר מ-10 מיל (8.7 מיל ימי; 16 קילומטרים), והטביעה את אוניית התובלה עם הירייה השלישית. במשך רוב המערכה, העות'מאנים העבירו חיילים באמצעות רכבת, אם כי אספקה אחרת המשיכה להיות מועברת באונייה על פני ים מרמרה והדרדנלים. בהלס, שהייתה בתחילה שדה הקרב העיקרי, סדרה של קרבות יקרים הצליחה רק לקדם את קו החזית קרוב יותר לקריתיה. הצי המשיך לספק תמיכה באמצעות הפגזות, אך במאי, אוניית המערכה גוליית הוטבעה על ידי סירת הטורפדו העות'מאנית Muâvenet-i Millîye במפרץ מורטו ב-12 במאי ו-U-21 טרפדה והטביעה את טריומף מול אנזא"ק ב-25 במאי ואת מג'סטיק ליד חוף W ב-27 במאי. התמיכה הקבועה של אוניות המערכה הוסרה עם נתינת הפקודה לחזרתה של קווין אליזבת על ידי האדמירליות ברגע שהגיעה הידיעה על אובדן גוליית. במקום אוניות המערכה, ניתנה תמיכה ארטילרית ימית על ידי סיירות, משחתות ומונטרים ייעודיים אשר נועדו להפגזת חוף. ברגע שהצי נזהר מאיום הצוללות, האבדות פסקו. למעט המשך פעילותן של צוללות מדינות ההסכמה בדרדנלים ובים מרמרה, האובדן הימי המשמעותי היחיד לאחר חודש מאי היה המשחתת לאפורי. לאפורי עלתה על שרטון ליד סובלה במהלך סערה ב-31 באוקטובר ונהרסה. השמדת הספינה התקועה הואצה באש עות'מאנית. היבט חשוב נוסף של המבצעים הימיים של בעלות הברית היה הובלת אלפי חיילים אל הדרדנלים וממנו על פני הים התיכון. האיומים העיקריים היו התקפות של צוללות גרמניות ואוסטריות-הונגריות וכן של מוקשים ימיים. ההפסד הגרוע ביותר במהלך מערכת הדרדנלים היה טביעת רויאל אדוארד ב-13 באוגוסט 1915. הספינה הפליגה מאלכסנדריה, מצרים לגליפולי עם 1,367 קצינים וחיילים על סיפונה וטורפדה על ידי SM UB-14 ליד הדודקאנס, עם 935 הרוגים שאבדו. המרדף אחר גבן וברסלאו מדיה וקבצים בנושא הפעולות הימיות במערכת הדרדנלים בוויקישיתוף יד שמאל של המילטון, המושבתת חלקית מפציעה במלחמת הבורים הראשונה, נראית בבירור.