laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מרכז ישראל פלסטין למחקר ומידע

מרכז ישראל-פלסטין למחקר ומידע (ראשי התיבות באנגלית הן IPCRI - איפקרי) הוא ארגון ישראלי-פלסטיני משותף, שמושבו בירושלים. הארגון נוסד בשנת 1988 כשמטרתו המוצהרת היא קידום פתרון בר קיימא לסכסוך הישראלי פלסטיני. איפקרי רשום בישראל כחברה לתועלת הציבור וברשות הפלסטינית כארגון לא-ממשלתי. בתפקידי היו"ר והמנהל בארגון משמשים במקביל נציג ישראלי ונציג פלסטיני. יושבי ראש הדירקטוריון הם ד"ר גרשון בסקין ומוסטפא עלמי, מנהלי הארגון הם ניבין סאנדוקה וליאל מגן. הארגון מתמקד בקידום שיתוף פעולה אזורי ותחומי פעילות העיקריים של הארגון הם: מחלקת מחקר – עוסקת ב"סוגיות הליבה" שבמחלוקת – חלוקת ירושלים, מעמד הפליטים הפלסטינים, ביטחון, גבולות, וכדומה. פועלים בה צוותים ששותפים בהם ישראלים ופלסטינים. צוות המחלקה מוציא ניירות מדיניות אשר מופצים לקובעי מדיניות בשני הצדדים וכן לדיפלומטים מהקהילייה הבינלאומית. המחלקה לחינוך לשלום – עוסקת בהעברת תכנים ומערכי לימוד בישראל וברשות הפלסטינית. המחלקה ארגנה בעבר סמינרים והשתלמויות למורים כדי שיידעו איך ללמד על פי המטרות של הארגון. כמו כן, שודרה תוכנית רדיו שבועית בשם "על פרשת דרכים" בקול השלום שעסקה בנושאים אלו והועברה על ידי צוות הארגון. המחלקה לפיתוח כלכלי - מחלקה זו שואפת לשינויים מבניים במערכת היחסים הכלכלית שבין הפלסטינים לישראליים. צוות המחלקה תומך באנשי מסחר פלסטינים, פועל לשינוי נהלים ומקדם שיתופי פעולה עסקיים בין הצדדים. המחלקה לאיכות הסביבה – הפגישה בעבר בין אנשי מקצוע ישראלים ופלסטינים העוסקים בנושאי ניהול משק המים, חקלאות, איכות הסביבה, וכדומה. חוקרים ישראלים ופלסטינים פועלים יחד במחקרים בינלאומיים על נושאים אלו. אתר האינטרנט הרשמי של מרכז ישראל פלסטין למחקר ומידע אתר האינטרנט של גרשון בסקין מרכז ישראלי-פלסטיני למחקר ולמידע, דף שער בספרייה הלאומית
היאבקות בשמן זית

היאבקות בשמן זית (בטורקית: Yağlı güreş) היא ענף ספורט לחימה טורקי מסורתי. ההיאבקות הייתה ענף ספורט חשוב במשחקים האולימפיים ביוון העתיקה. המתאבקים משחו עצמם בשמן זית, הן כדי להגן על עורם מקרינת השמש (התחרויות נערכו בעירום) והן על מנת להקשות על היריב. תחרויות ההיאבקות בטורקיה נערכו באופן מעט שונה. ראשית, ההיאבקות הייתה בסגנון חופשי, ולפיכך הותר שימוש ברגליים. שנית, לא נעשה שימוש בשמן זית. החל מהמאה העשירית החלו המתאבקים הטורקים לכסות את פלג גופם התחתון (בין הטבור לברכיים), בהתאם לחוקי האסלאם. מאוחר יותר, אומץ גם שמן הזית היווני. בתקופת האימפריה העות'מאנית החלה ההיאבקות לבסס את מעמדה כענף ספורט חשוב. בתי ספר מיוחדים שהוקמו ברחבי האימפריה שימשו גם כמרכזים רוחניים. אף שתחרויות נערכו ברחבי טורקיה במהלך כל השנה, הטורניר המרכזי נערך במהלך שלושה ימים בקיץ בקרקפנאר (Kırkpınar) הסמוכה לאדירנה, והמנצח מבין 1,000 המשתתפים מוכרז כ-"başpehlivan" ("ראש הגיבורים"). הטורניר בקרקפנאר נערך באופן כמעט רצוף מאז 1361, מה שהופך אותו לטורניר הספורט הוותיק בעולם. לפי אגדה מקומית, ראשיתו של הטורניר בתחרות בין 40 מלוחמיו של מורט הראשון ששהו באזור. קרב הגמר התנהל ללא הכרעה, ושני הלוחמים נאבקו עד שמתו מתשישות. המקום בו נערך הטורניר הוזז בכמה קילומטרים ב-1924, בעקבות הסכם לוזאן, שבמסגרתו הועברו שטחים ליוון. מתאבק בטורניר בקרקפנאר מכונה פֶּהְלִיוַואן ("גיבור"). המתאבקים לובשים מכנסי עור, הכרוכים סביב מתניהם בחבל. הטורניר נפתח בטקס שבו המתאבקים מושחים עצמם בשמן זית, תוך כדי שירה של שירים מסורתיים. ראש הטקס, הג'אזגר (Cazgır), מזמין את המתאבקים לתפילה, ולאחר מכן נותן את האות לפתיחת הטורניר. בשלב זה מבצעים המתאבקים פעולות חימום, שכוללות הצגה מופגנת של שריריהם, לצלילי תופים וזורנה, שילוו גם את המשך הטורניר. החימום עצמו כולל אף הוא אלמנטים טקסיים - המתאבקים הולכים קדימה ואחורה 3 פעמים, ולאחר מכן כורעים על ברכם השמאלית, ונוגעים בידם הימנית באדמה, בברך, בשפתיים ובמצח (גם על פעולה זו חוזרים 3 פעמים). גם ההכנה לקרב כוללת פעולה טקסית. משיחת הגוף בשמן זית נעשית בסדר מסוים - ראשית יד ימין מושחת את פלג הגוף השמאלי, לאחר מכן יד שמאל מושחת את פלג הגוף הימני. כדי לנצח בקרב, על המתאבק להפוך את יריבו על גבו. לשם כך, מותר להכות, להיעזר ברגליים ואף להכניס ידיים למכנסי היריב ולמעוך את אשכיו. הפעולות האסורות הן נשיכה, פגיעה בעיניים או דיבור עם היריב. בעבר לא הוגבלו זמני הקרבות, אך ב-1975 נקבע כי כל קרב ייערך 40 דקות, מחשש לבריאותם של המתאבקים. אם לא מושגת הכרעה בזמן זה, מוארך הקרב ב-15 דקות נוספות, שבמהלכן צוברים המתאבקים נקודות על פעולותיהם, בדומה לקרבות איגרוף או ג'ודו. המתאבקים מחולקים ל-11 מקצים, לפי הבדלי הרמות. המקצה החזק ביותר הוא מקצה ה-Baş Güreşler ("המתאבקים הראשיים"). המנצח בכל מקצה זוכה בתואר באשפהליוואן, וביומו האחרון של הטורניר מתחרים כל הבאשפהליוואנים ביניהם, עד לקרב הגמר. המנצח בקרב זה, ולמעשה בטורניר כולו, זוכה בגביע מזהב ובפרס כספי, שהחליף את הסוסים והפרים שהיו מוענקים בעבר. מתאבק שמצליח לזכות בטורניר 3 פעמים ברציפות זוכה גם בחגורת זהב. אתר טורניר ההיאבקות של קרקפנאר יאיר קדר, גברים בשמן זית, באתר מסע אחר (אורכב 22.01.2020 בארכיון Wayback Machine)
מזרח אפריקה

מזרח אפריקה הוא אזור גאוגרפי בחלקה המזרחי של יבשת אפריקה. הגדרת תחומיו של האזור איננה קבועה. על-פי חלוקת אזורי העולם של האו"ם, כולל מזרח אפריקה את המדינות והטריטוריות הבאות: סומליה, ג'יבוטי, אריתריאה ואתיופיה שמהוות יחד את האזור המכונה קרן אפריקה. טנזניה, קניה, אוגנדה ודרום סודאן – מדינות החברות בקהילייה המזרח-אפריקנית. בורונדי ורואנדה – מדינות שהצטרפו לקהילייה המזרח-אפריקנית ביולי 2007, ונחשבות לעיתים כחלק ממרכז אפריקה. מוזמביק, מדגסקר, מלאווי, זמביה וזימבבואה – מדינות המשתייכות לעיתים לאזור הגאוגרפי של דרום אפריקה. קומורו, מאוריציוס ואיי סיישל – מדינות אי קטנות באוקיינוס ההודי. הטריטוריות הצרפתיות מיוט וראוניון, אף הן איים באוקיינוס ההודי. נוסף על ארצות אלה, יש הכוללים במזרח אפריקה גם את סודאן ומצרים, הנחשבות על-פי הגדרות האו"ם לחלק מצפון אפריקה. לעיתים מתייחס המושג מזרח אפריקה לאזור מצומצם יותר, הכולל את המדינות הסמוכות לאגמים גדולים באזור: קניה, טנזניה ואוגנדה, ולעיתים גם רואנדה ובורונדי. חלקים מסוימים במזרח אפריקה ידועים בשל הריכוז הגבוה של חיות פרא באזור, כגון צבועים פילים, תאואים, אריות, נמרים וקרנפים צרי-שפה. הגאוגרפיה של מזרח אפריקה היא בעלת נוף מרהיב לדעת רבים. בשל השבר הסורי אפריקני מזרח אפריקה הוא מקום הימצאם של הר קניה ורכס ההרים קילימנג'רו, הפסגות הגבוהות ביותר במזרח אפריקה. בנוסף, נמצא במזרח אפריקה אגם המים המתוקים השני בגודלו בעולם, אגם ויקטוריה ואגם טנגניקה, האגם העמוק ביותר בעולם אחרי ימת באיקל שבסיביר. האקלים של מזרח אפריקה הוא שונה למדי משאר האזורים שבאזור קו המשווה. עקב השילוב בין אזור בעל גובה רב ומדבר צל הגשם לבין רוח מונסון מערבית שנוצרת על ידי הרכס הרוונזורי והרמה האתיופית, מזרח אפריקה הוא אזור קריר ויבש בהשוואה לאזורים הנמצאים בקרבתו. האזורים הנמוכים בקניה ובסומליה, יבשים. למעשה, לאורך חופי הים של סומליה ופונטלנד, שנים רבות לא הופיעו משקעים כלשהם. בדרך כלל, במזרח אפריקה, המשקעים מופיעים בשתי עונות גשמים עיקריות המתרכזות בין החודשים אפריל, אוקטובר ונובמבר. כמות הגשם באזור מושפעת מתופעת אל ניניו, שנוטה להגביר את כמות הגשמים ברוב האזורים. השפעה זו של תופעת אל ניניו על אזורים מסוימים אינה תקפה לחלקים הצפוניים והמערביים של אתיופיה ואריתריאה, במיוחד באזורים ההריים. הטמפרטורות במזרח אפריקה, מלבד אזורי החופים החמים והלחים, הן מתונות. הטמפרטורות נעות בין 15 ל-25 מעלות צלזיוס בגובה של 1,500 מטרים מעל פני הים. באזורים השרויים בגובה רב יותר, מעל 2,500 מטרים מעל פני הים, נפוצה מאוד תופעת הקרה, והטמפרטורות באזורים אלה הן כ-21 מעלות צלזיוס ומטה. הגאוגרפיה ותנאי החקלאות הייחודיים לה, הפכו את מזרח אפריקה כיעד נרחב למגלי ארצות, חוקרים, ניצול וקולוניאליזם לאורך המאה ה-19 ועד אמצע המאה ה-20. כיום, מדינות רבות, ובהן קניה, טנזניה, אתיופיה, אוגנדה ורואנדה הן מטרות תיירות בכל העולם. מזרח אפריקה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אפריקה המזרחית, דף שער בספרייה הלאומית Composition of macro geographical (continental) regions, geographical sub-regions, and selected economic and other groupings, United Nations Statistics Division, revised 31 October 2013
אדוניה

אֲדֹנִיָּהו (או אֲדֹנִיָּה) הוא דמות מקראית; בנו השני של דוד המלך, מאשתו חגית. נולד בעת שאביו מלך בחברון, והיה הבא בתור בסדר הירושה לאחר מות אבשלום. כמוהו כאבשלום היה אדוניה יפה תואר ושאפתן. הודח מכס המלוכה והוצא להורג מאוחר יותר בפקודת שלמה. פרשת הדחתו והוצאתו להורג מתוארת בתחילת ספר מלכים. אדוניה, הבן הגדול מבין הבנים שנותרו לדוד (לאחר שאמנון ואבשלום נרצחו), הכין לעצמו סמלי סטטוס כמו מרכבות, סוסים ורצים, ואביו מעולם לא נזף בו. לקראת מותו של דוד, טען אדוניה לזכותו לרשת את כס המלוכה לאחר אביו. בשלהי מלכותו של דוד, ביקש אדוניה לתפוס את השלטון ולמנוע את עליית שלמה לכס המלוכה. אדוניה והמלכתו נתמכו בידי האנשים והגופים הבאים, שגם הוזמנו לטקס הכתרתו: יואב בן צרויה שר הצבא סיעת הכוהנים של בני עלי בהנהגת אביתר הכהן "כל אחיו בני המלך" "כל אנשי יהודה עבדי המלך" (נכבדי העם). אנשי העם מקורבי דוד שלא הוזמנו לטקס ותמכו בהמלכת שלמה: נתן הנביא צדוק הכהן משמר המלך (הכרתי והפלתי) ומפקדו בניהו בן יהוידע יועצי דוד וחביריו ("שמעי ורעי") גיבורי דוד שלמה עצמו לקראת ההכתרה, פנה נתן הנביא לבת שבע אמו של שלמה בטענה כי חייה וחיי בנה בסכנה, ותכנן יחד עמה כיצד יפנו למלך דוד וישכנעו אותו לפעול על מנת לממש את הנבואה של מלוכת שלמה. הכתוב מתאר את מהלך השיחה בין בת שבע לדוד, שאליה מצטרף נתן הנביא בשלב מאוחר יותר. הדמות הנוספת המצוינת כעדה לשיחה זו היא אבישג השונמית. בסוף הדיון החליט דוד להמליך את שלמה תחתיו, ושלח את צדוק הכהן, נתן הנביא ובניהו בן יהוידע להמליך את שלמה בנחל גיחון. אדוניה מתבשר על ידי יונתן בן אביתר כי שלמה הומלך. בשמוע תומכיו של אדוניה על המלכת שלמה, נחרדו כולם והתפזרו "איש לדרכו". אדוניה עצמו ביקש מקלט בכך שהחזיק בקרנות המזבח. שלמה העניק לו חנינה, בתנאי ש"יהיה לבן חיל". לאחר מות דוד, פנה אדוניה לבת שבע, ושלח דרכה בקשה לשלמה לשאת את אבישג השונמית, ששירתה את דוד בזקנתו. שלמה ראה בכך ניסיון מחודש מצד אדוניה לשים ידיו על כיסא המלוכה וציווה על בניהו להוציא את אדוניה להורג, מאחר שהפר את תנאי חנינתו. בהמשך הוצא להורג גם יואב בן צרויה בפקודת שלמה, ואביתר הכהן הוגלה לענתות. "אדניה מה שביקש לא ניתן לו, ומה שבידו ניטל ממנו". בראשית רבה. מדרש קהלת רבה מציג את פסק דינו של אדוניה בידי שלמה על דרך האגדה: "אמר שלמה: 'טוב כעס משחוק' (קוהלת ז', ג') - אילו כעס אבא על אדוניהו קימעא, טוב היה לו משחוק ששחקה עליו מידת הדין". עץ משפחה של דמויות מקראיות - מתרח ועד שלמה מדיה וקבצים בנושא אדוניה בוויקישיתוף סיפור ניסיון המלוכה של אדניה, במלכים א' פרק א, אתר מכון ממרא. סיפור מותו של אדוניה, במלכים א פרק ב', אתר מכון ממרא (בפרק מתוארים אירועים נוספים). אדוניה בן חגית, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח אדוניה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אדוניהו (בן דוד המלך), דף שער בספרייה הלאומית ספר שמואל ב', פרק ג', פסוקים ג'–ד' ספר מלכים א', פרק א', פסוקים ה'–ו' ספר מלכים א', פרק א', פסוק ו' ספר מלכים א', פרק א', פסוק ט' ספר מלכים א', פרק א', פסוקים מ"ג–מ"ט ספר מלכים א', פרק א', פסוקים נ'–נ"ג ספר מלכים א', פרק ב', פסוקים י"ג–כ"ה
פרדיננד פון ברדוב

פרדיננד פון בְּרֵדוֹב (בגרמנית: Ferdinand von Bredow;‏ 1884 – 1934) היה ראש שירות הביון של הצבא הגרמני בתקופת רפובליקת ויימאר ושר ההגנה של גרמניה בשנים 1932 – 1933. פרדיננד פון ברדוב נולד בגרמניה למשפחת אצולה. במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא לחם בחזית המערבית וקיבל בעבור שירותו אות הצטיינות. לאחר המלחמה נשאר ברדוב בצבא, שהיה אז קטן יחסית (כמאה אלף חיילים). הוא עלה במהירות בסולם הדרגות, קיבל דרגת גנרל וכיהן כראש המודיעין הצבאי הגרמני. בשנת 1932, לאחר שידידו קורט פון שלייכר מונה לשר ההגנה בממשלתו של פרנץ פון פאפן, מונה ברדוב ליועצו האישי של שלייכר. לאחר ששלייכר מונה לקנצלר על ידי הנשיא פאול פון הינדנבורג, הפך ברדוב לשר ההגנה בפועל. ב-1933, לאחר פרישת מראשות הממשלה ועליית היטלר לשלטון, פרש ברדוב לגמלאות באחוזתו בברלין. בבוקר 30 ביוני 1934, עם תחילת ליל הסכינים הארוכות, הופיעה כיתה של האס אס בפתח ביתו של ברדוב, וכשפתח את הדלת הוא נורה למוות. אשתו ניסתה לסייע לו ונורתה גם היא. גם ידידו שלייכר נורה בליל הסכינים הארוכות. לאחר הטיהור האשים היטלר את ברדוב, שלייכר וארנסט רהם בניסיון למסור את גרמניה לידי המעצמות הזרות, דוגמת צרפת. מדיה וקבצים בנושא פרדיננד פון ברדוב בוויקישיתוף
אן ז'נבייב דה בורבון-קונדה

אן ז'נבייב דה בורבון-קונדה (בצרפתית: Anne Geneviève de Bourbon-Condé; ‏28 באוגוסט 1619–5 באפריל 1679) הייתה דוכסית לוז'נוויל. אן ז'נבייב הייתה בתם היחידה של אנרי השני דה בורבון, נסיך דה קונדה, ושל שרלוט מרגריט דה מונמורנסי, ואחותו של לואי השני דה בורבון, נסיך דה קונדה. היא נולדה בכלא וינסן שבו ריצתה אמה עונש מאסר על שהתנגדה למרשל ד'אנקר, שהיה איש סודה של העוצרת מארי דה מדיצ'י (אמו של לואי השלושה עשר מלך צרפת לעתיד). היא התחנכה במנזר של המסדר הכרמליתי ברחוב סן ז'אק בפריז. שנותיה הראשונות עברו בצל הוצאתם להורג של דודה מצד אמה, אנרי השני דה מונמורנסי, באשמת קשר נגד הקרדינל רישלייה (1632), ושל בן דודה של אמה, הרוזן פרנסואה דה מונמורנסי-בוטוויל, באשמת השתתפות בדו-קרב (1635). אך הוריה השלימו עם רישלייה, והיא הפכה במהרה לכוכבת החוג הספרותי של קתרין דה ראמבוייה. ב-1642 נישאה לאנרי השני מאורליאן דוכס לונז'וויל, מושל נורמנדי, אלמן שגילו היה כפול מגילה. אחרי מות רישלייה, שימש אביה כראש מועצת המדינה, ואחיה הביס את צבא ספרד בקרב רוקרואה (1643). היא התלוותה לבעלה במסעו לגרמניה, אליה נשלח ב-1646 כנציגו של הקרדינל מזראן למשא ומתן שהביא לשלום וסטפאליה. היא הקסימה את הדיפלומטים הגרמנים וזכתה בכינוי "אלילת השלום וההסכמה". אחרי שובה מגרמניה התאהבה בפרנסואה דה לה רושפוקו (מחבר האמרות הנודע) שניצל אהבה זו כדי להתוודע לאחיה, ולזכות באמצעותו בכבוד ובתהילה. היא הייתה הרוח החיה במרד הפרונד הראשון, והצליחה לגייס לצד המורדים את בעלה ואת אחיה, ארמנד דה בורבון, נסיך קונטי. אך לא עלה בידיה לגייס לצידה את אחיה הנסיך דה קונדה, שנשאר נאמן לבית המלוכה. במשך תקופה זו התגוררה בבית העירייה בפריז וילדה שם את בנה הראשון. היא לקחה חלק גדול במרד הפרונד השני, ושכנעה תחילה את דה קונדה ואחר כך את מרשאל טורן, לעבור לצד המורדים. ב-1653, אחרי כישלון מרידות הפרונד, איבדה את השפעתה בחצר המלוכה. היא התגוררה עם בעלה בנורמנדי, והקדישה את זמנה למטרות צדקה. ב-1663 אחרי מות בעלה, שבה לפריז, אימצה לעצמה את היאנסניזם, והפכה לתומכת של אנשי מנזר פור רויאל. המלך לואי הארבעה עשר סלח לה, וכל עוד הייתה בחיים נמנע מלגרש את הנזירות ממנזר פור רויאל שבשדות (ליד ורסאי). כאשר מצב בריאותה התערער שבה למנזר הכרמליתי בפריז, שבו התחנכה בימי ילדותה, ונפטרה שם ב-5 באפריל 1679. מדיה וקבצים בנושא אן ז'נבייב דה בורבון-קונדה בוויקישיתוף אן ז'נבייב דה בורבון-קונדה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אן ז'נבייב דה בורבון-קונדה, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
פאון ארכימדי

בגאומטריית המרחב, פאון ארכימדי הוא פאון קמור משוכלל למחצה, שאינו מנסרה או אנטי-מנסרה, ושלא כמו בפאונים האפלטוניים, לא כל פאותיו חופפות. בפרט, כל הפאות של פאון ארכימדי חופפות לאחד משני מצולעים משוכללים או יותר, אשר כולם בעלי אותו אורך צלע. כמו כן, כל הקודקודים זהים, כלומר, כל הפאות הנפגשות בקודקוד אחד חופפות לפאות הנפגשות בכל קודקוד אחר. את הפאונים הארכימדיים אפשר לבנות מחבורת הסימטריות שלהם באמצעות בניות ויטהוף. הפאונים הארכימדיים נקראים על שם ארכימדס, שעסק בהם בספר שכל עותקיו אבדו. בתקופת הרנסאנס, אמנים ומתמטיקאים העריכו "צורות טהורות", וגילו מחדש את הפאונים הללו. החיפוש הושלם בסביבות 1619, כאשר יוהאנס קפלר הגדיר את המנסרות, אנטי-מנסרות והגופים הבלתי-קמורים הידועים בשם פאוני קפלר-פוינסוט. יש שלושה-עשר פאונים ארכימדיים, מהם שניים בעלי כיווניות ימנית או שמאלית, וביחד 15 פאונים שונים (עד כדי דמיון במרחב). פאון ארכימדי מאופיין על ידי תבנית הקודקודים, המכתיבה אלו מצולעים נפגשים בכל קודקוד. לדוגמה, בפאון שתבניתו 4.6.8 נפגשים בכל קודקוד ריבוע, משושה משוכלל, ומתומן משוכלל. הקוביה המסותתת והדודקהדרון המסותת הם כיווניים, משום שיש להם גרסה ימנית (בלטינית - levomorph) וגרסה שמאלית (dectromorph). צורות אלה הן תמונות מראה זו של זו. זוגות בעלי תכונה זו נקראים (למשל בכימיה) אננטימורפיים. הפאונים הדואליים לפאונים הארכימדיים נקראים פאוני קטלן. יחד עם הדו-פירמידות והטרפזוהדרונים, אלו הם הפאונים שכל הפאות שלהם חופפות (גם אם אינן משוכללות). Robert Williams, The Geometrical Foundation of Natural Structure: A Source Book of Design, 1979 פאון משוכלל למחצה פאון אחיד שמות פאונים פאון ארכימדי, באתר MathWorld (באנגלית)
תמלוגים

תמלוגים הם התשלומים שמועברים לבעלים של נכס או זכות מסוימת, עבור השימוש בה. לרוב מדובר בכסף המשולם לבעלי זכויות יוצרים על שימוש ביצירות, למשל השמעה של מוזיקה בתחנות רדיו, לסופרים על מכירת ספריהם או השאלתם או לבעלי פטנטים בקשר לשימוש בהמצאותיהם. השימוש במונח תמלוגים יכול להתייחס גם לתשלומים הניתנים לבעל קרקע תמורת היתר לחיפוש משאבי טבע ולניצולם. לדוגמה פסק-דין זודקביץ' (דיני מיסים), וסעיף 2(6) לפקודת מס הכנסה. תמלוגים נקבעים, בדרך כלל, לבעלי הזכויות על ידי הסכם הנחתם בין בעל הזכויות ובין הרוצה להשתמש בקניין הרוחני או בפטנט. התמלוגים יכולים להינקב באחוזים מתוך הרווח שנעשה מהשימוש בזכות או בנכס, בסכום קבוע עבור כל מוצר שנמכר או אפילו כסכום המשולם כל פרק זמן. ככלל, גודל סכום הכסף נתון למשא ומתן בין בעל הזכויות או הפטנט והצד הרוצה להשתמש בהם. כמו כן, ניתן למכור את הזכויות עצמן תמורת סכום חד-פעמי. במקרה שכזה היוצר המקורי לא יקבל תמלוגים והם ישולמו לבעלים החדשים של הזכויות. ערך מורחב – מכס על תמלוגים מכס על תמלוגים הוא התשלום הנגבה על ידי רשויות המכס על ייבוא סחורה ממותגת. גובה המכס הנגבה תלוי בטיב ההסכמים בין היבואנית לבעלת סימן המסחר ובאופן בו הוא מיושם. בישראל יבואנים רבים המייבאים סחורה ממותגת, ובה מוצרי הלבשה והנעלה, מוצרי חשמל ואלקטרוניקה, ועוד. הלכה מרכזית בתחום זה היא ״הלכת מרוידקס״ שיסודה בפסק דין תקדימי משנת 2013. האתר הרשמי של תל"י - חברת התמלוגים של יוצרי הקולנוע והטלוויזיה בישראל תמלוגים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא חוק ומשפט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מוסה קזם קראבקיר

מוסה קזם קראבקיר (בטורקית Musa Kâzım Karabekir‏; 1882 - 26 בינואר 1948) היה איש צבא ומדינאי טורקי, חבר ויושב ראש האספה הלאומית הגדולה של טורקיה. קראבקיר נולד באיסטנבול בשם קזם זיירק (Kazım Zeyrek). הוא היה בנו של קצין צבא עות'מאני ובשנותיו הראשונות נדד באזורים שונים באימפריה לרגל שירותו של אביו. עם מות אביו ב-1893 הוא שב לאיסטנבול עם אימו וקיבל חינוך בבתי ספר צבאיים. ב-1902 סיים את לימודיו בקולג' הצבאי באיסטנבול בהצטיינות. את שנותיו הראשונות בצבא העות'מאני עשה בעיקר בבלקן ולקח חלק במלחמת הבלקן הראשונה שבמהלכה נפל בשבי הבולגרי. במלחמת העולם הראשונה הוא השתתף בקרב גליפולי ב-1915 ושנה לאחר מכן נשלח לחזית העיראקית והשתתף במצור על כות שהסתיים במפלה מבישה של הצבא הבריטי. במהלך 1917 נלחם בקרב כות השני ובהמשך אותה שנה שירת במערכה בקווקז ונלחם נגד צבא רוסיה ולוחמים ארמנים. למרות קידומו המהיר עד שלב זה והעובדה שזכה לשבחים, את עיקר תהילתו קנה במהלך מלחמת העצמאות של טורקיה. קראבקיר סירב להוראתו של הסולטאן מהמט השישי להיכנע למדינות ההסכמה, ונותר במזרח אסיה הקטנה. כאשר נפתחה ועידת ארזורום של התנועה הלאומית הטורקית ביולי 1919, הופקד קראבקיר על הגנת הוועידה ובאיה. הוא הצטרף לתנועה הלאומית הטורקית והופקד על החזית המזרחית. תחת פיקודו של קראבקיר הביסו הטורקים את הארמנים במלחמת טורקיה–ארמניה. ב-7 בנובמבר 1920 כבש קראבקיר את אלכסנדרופול היא גיומרי בארמניה של ימינו והציג לארמנים אולטימטום לפיו אם לא יכנעו יכבוש את ירוואן. הארמנים נכנעו ותנאי הכניעה נדונו בין קראבקיר לשר החוץ של ארמניה. בסופו של משא ומתן נחתם הסכם אלכסנדרופול ב-2 בדצמבר 1920, ולפיו אולצה ארמניה לוותר על כל השטחים שניתנו לה מכוח הסכם סוור. קראבקיר חתם גם על הסכם קארס בין רוסיה הבולשוויקית לאספה הלאומית הגדולה של טורקיה ב-23 באוקטובר 1921. ב-26 באוקטובר 1924 סיים קראבקיר את שירותו הצבאי וזכה ב"מדליית העצמאות" (İstiklal Madalyası) לאות הוקרה על תרומתו. עם תום מלחמת העצמאות של טורקיה, הגיע קראבקיר לאנקרה והיה לחבר האספה הלאומית מטעם אדירנה ולאחר מכן מטעם איסטנבול. קראבקיר תמך במוסטפא כמאל בהחלטתו לבטל את הח'ליפה ב-1924, אך סבר כי טרם בשל הזמן לכך. על רקע זה נגלתה יריבות בין השניים, וקראבקיר ייסד את "מפלגת הרפובליקה הפרוגרסיבית" (Terakkiperver Cumhuriyet Fırkası) ב-17 באוקטובר 1924 והיה למנהיגה. לאחר ניסיון ההתנקשות במוסטפא כמאל והמרד הכורדי שבשניהם האשים האחרון את קראבקיר, פוזרה מפלגתו ב-5 ביוני 1925 ופעולתה נאסרה. קראבקיר וחלק מחברי מפלגתו נאסרו, והוא נאלץ לפרוש מהפוליטיקה והושם במעצר בית משך 13 שנה. הוא התמסר לכתיבה אך הממשלה הטורקית התנכלה לו וכתביו הועלו באש. רק עם מותו של מוסטפא כמאל אטאטורק ב-1938 ומינוי איסמט אינני שהיה ידידו של קראבקיר לנשיא, הוא היה יכול לשוב אל החיים הפוליטיים. בשנת 1939 שוב נבחר קראבקיר לאספה הלאומית וב-1946 אף היה ליושב ראש האספה, אך הוא נפטר לאחר כשנה וחצי בעודו נושא בתפקיד. גופתו הועברה ב-1988 אל בית העלמין הממלכתי של טורקיה באנקרה. מלחמת טורקיה–ארמניה מדיה וקבצים בנושא מוסה קזם קראבקיר בוויקישיתוף
פסלי הארד המוזהבים מקרטוקטו די פרגולה

פסלי הארד המוזהבים מקרטוקטו די פרגולה (באיטלקית: Bronzi dorati da Cartoceto di Pergola) היא סדרת פסלים של קבוצת רוכבים, העשויים מארד מוזהב. סדרת הפסלים הזו היא הסדרה הרומית היחידה שקיימת עד היום, אשר עשויה מארד מוזהב. במקור הסריה הייתה מורכבת משני אבירים, שני סוסים, ושתי נשים עומדות. מבין פסלי האבירים והסוסים, נשאר רק פריט אחד מכל סוג. כיום קיימים ארבעה פריטים מהסדרה, וכל אחד מהם במצב שימור שונה. ביוני 1946, מאות של חתיכות קטנות של ארד מוזהב, חלקן שוקלות מאות קילוגרמים, נתגלו בסנטה לוסייה די קלמלו (Santa Lucia di Calamello), ליד קרטוקטו די פרגולה שבאיטליה. הגילוי עצמו נזקף לזכותו של קנון ג'ובאני ורנארצ'י (Canon Giovanni Vernarecci), שהיה באותו זמן האחראי הארכאולוגי של פוסומברונה (Fossombrone), ונסיבות ואופן הגילוי ידועים מעדותו הכתובה. הפסלים שוקמו וחוברו מחדש על ידי ורנארצ'י ונראו אלפירי (Nereo Alfieri), המפקח האזורי על ה- Soprintendenza alle Antichità delle Marche. השיקום החל ב-1949 ונערך בהפסקות, עד שהסתיים ב-1988. בכל שלבי השיקום יחד, חוברו 318 חלקים שהרכיבו את ארבעת הפסלים הקיימים כיום. מקום מציאת הפסלים, המבודד מכל מרכז עירוני, הוביל להשערה כי היצירות הוזזו ממקומן המקורי והושלכו למקום מבודד מתישהו בשלהי העת העתיקה, או לפני תקופת האימפריה הביזנטית. שוער כי אם מעשה כזה נעשה, אז הוא נעשה כדומנטיו ממוריאה - פירוש: "הכחדת הזיכרון" - פעולה של חיסול זיכרון של בוגדים ודומיהם שהנהיגו השלטונות הרומיים. עדיין לא ידוע בוודאות מקום הימצאותם המקורי של הפסלים. ההשערה המקובלת היא שהם נמצאו במקור במקום ציבורי כלשהו, ככל הנראה פורום של עיר רומית שליד מקום גילוי הפסלים. פורומים שהועלו כאפשריים הם: פורום סמפרוני (Forum Sempronii), אשר בפוסומברונה, העיר הקרובה ביותר למקום התגלית; סנטינום (Sentinum), אשר בססופרטו (Sassoferrato), ששם, לפי ממצאים, הוצגו פסלים רבים; או סואסה (Suasa), משום ששם נמצאו חלקים גדולי־ממדים של פסל סוס מארד מוזהב דומה. הסדרה מורכבת משני פרשים, שתי נשים ושני סוסים. ארבעת הגברים והנשים ככל הנראה היו כולם ייצוג של אנשי סנאט. זיהוים של האנשים הוא לא־ודאי, והוצעו מספר הנחות לגבי זהותם. בתחילה, הקבוצה קושרה עם השושלת היוליו-קלאודית, והפסלים תוארכו לתקופה שבין השנים 20 ו-30 לספירה: שיערו ששני הפרשים היו נירון קיסר ודרוסוס קיסר, בניו של גרמאניקוס, ושהנשים היו ליוויה ואגריפינה, סבתו ואשתו של גרמאניקוס. ההשערה המקובלת ביותר כיום מתארכת את זמן פיסול הפסלים לתקופה שבין ה-50 ל-30 לפנה"ס, ומזהה את האנשים כמשפחת של לגאטוס מכובד שמוצאה באזור בו הפסלים נמצאו, אגר גליקוס (Ager Gallicus). האפשרויות שהוצעו לזהותם היו: משפחתו של דומיטיוס אהנוברבוס (Domitius Ahenobarbus); משפחתו של מרקוס סטריוס (Marcus Satrius), חבר-סנאט בסנטינום (Sentinum); ומשפחתו של לוקיוס מינוסיוס בסילוס (Lucius Minucius Basilus), מייסד הקוֹמוּנֶה קופרה מריטימה - Cupra Maritima. לפי השערה אחרונה, הקבוצה היא משפחתו של מרקוס טוליוס קיקרו, ואחד הפרשים הוא קיקרו עצמו, ובנוסף לכך - מקום מוצאם הוא האי סאמוס. מדיה וקבצים בנושא פסלי הארד המוזהבים מקרטוקטו די פרגולה בוויקישיתוף Archeologia nelle Marche, Mario Luni, 2003, ISBN 88-392-0744-9
חרב דמוקלס

הביטוי חרב דָּמוֹקְלֶס מתייחס לסכנה המתמדת העומדת בפני אנשים בעלי משרה רמה או כוח רב. בהכללה, משמש הביטוי לתיאור הרגשה של סכנה מתקרבת. מקור הביטוי בכתביו של המדינאי הרומי קיקרו, שמסר בספרו "שיחות בטוסקולום"(אנ') את המאורע הבא: דמוקלס היה אחד מאנשי חצר המלוכה של דיוניסיוס השני מלך סירקוזה. בניסיון להחמיא לדיוניסיוס ולהתחנף אליו, ציין דמוקלס כי כאדם בעל עושר וכוח עצומים, אשר חי את חייו במותרות ופאר, דיוניסיוס ודאי מרגיש בר-מזל ומאושר מאוד. בתגובה, הציע דיוניסיוס לדמוקלס להתחלף בתפקידים ליום אחד, ודמוקלס הסכים מיד. באותו ערב נערכה סעודה, ודמוקלס נהנה מהיחס המלכותי לו זכה המלך: הוא הושב על כיסא מפואר, והוגשו לו מאכלים ומשקאות על ידי נערים יפים. בעיצומו של האירוע, הוא הבחין לפתע כי מעל ראשו תלויה חרב על שערת סוס יחידה. טעמם של המאכלים סר בעיניו, וכל היופי והעושר שסביבו לא עניינו אותו עוד. לבסוף, התחנן דמוקלס בפני דיוניסיוס שיתחלפו בחזרה, מכיוון שהוא איננו מעוניין עוד להיות עשיר. השפעת השפה היוונית על העברית, באתר "השפה העברית" חרב דמוקלס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Cicero, Tusculan disputations, 5.61 ערך זה הוא קצרמר בנושא בלשנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פורמולה 1 עונת 2001

במסגרת פורמולה 1 של שנת 2001 נערכו 17 מרוצים. באליפות העולם זכה מיכאל שומאכר שנהג במסגרת קבוצת פרארי בהפרש גדול מאוד מדייוויד קולטהרד שזכה במקום השני. כבכל עונה, חלו מספר שינויים בתקנון. העיקריים שבהם היו: כל קבוצה הורשתה להכין לכל סוף שבוע 40 צמיגים "יבשים" ו-28 צמיגי "גשם" (במקום 32 יבשים קודם לכן). כל המנועים חייבים להיות מנועי 4 פעימות הפועלים בלחץ אטמוספירי, תצורת V10 ונפח של 3000 סמ"ק. אישור שימוש במערכות אוטומטיות למניעת החלקה. הגדלת גודל תא הנהג. הגדלת קוטר צמיגי הגשם בסנטימטר אחד. הרמת הכנפון הקדמי בחמישה סנטימטרים. מדיה וקבצים בנושא פורמולה 1 עונת 2001 בוויקישיתוף תוצאות מרוצי העונה באתר Formula1.com. סיכום העונה באתר MotorSport Magazine.