הכפיל (ספר)

הכפיל (ברוסית Двойник, 'דְבוֹיְניק') הוא רומן מאת פיודור דוסטויבסקי העוסק בתחושותיו הפנימיות ובמאבקו של אדם בשם גוליאדקין עם כפיל הזהה לו, ומתעלה עליו בכל קנה מידה. הספר פורסם לראשונה ב-30 בינואר 1846 ויצא בשנת 1866 בגרסה מתוקנת על ידי דוסטויבסקי עצמו. הסיפור עוסק במאבק פסיכולוגי פנימי של הדמות הראשית, יעקב פטרוביץ גוליידקין, פקיד נוירוטי הנפגש באמצע חייו עם אדם הזהה לו לחלוטין מבחינה חיצונית. אך בניגוד אליו, לכפיל ביטחון עצמי, אגרסיבי ומוחצן. הכפיל מביס את גוליאדקין בכל מובן ואף בעבודתו. הוא פוגע במעמדו החברתי ולועג לו בפומבי.  גוליאדקין הוא חבר מועצה אשר היה במקום התשיעי בטבלת הדרגות הרוסית (שהיא טבלה המסמלת את מקומו החברתי של הפקיד שנוסדה על ידי פיוטר הגדול.) גוליאדקין הולך לטיפול אצל הפסיכיאטר דוקטור רוטנשפיץ, החושש לשפיותו ואומר לו שהתנהגותו מסוכנת. כתרופה, רושם לו הדוקטור "חברה מאושרת". גוליאדקין מחליט לנסות את הצעת הדוקטור ועוזב את המשרד בו הוא עובד. הוא נוסע למסיבת יום ההולדת של קלרה אולסופיינבה, בתו של מנהל המשרד שלו. מאחר שהוא כלל לא הוזמן, חבורה של משוגעים גורמת לגירושו. בדרכו הביתה דרך סופת שלג, הוא פוגש את הכפיל שלו, אדם שנראה בדיוק כמוהו. שאר הרומן עוסק ביחסים המתפתחים ביניהם. בתחילה, גוליאדקין המקורי (הדמות הראשית) וגוליאדקין המשני (הכפיל שלו) הופכים לחברים, אבל גוליאדקין המשני מנסה להשתלט על חייו של המקורי, והם הופכים לאויבים מרים מאחר שלגוליאדקין המשני יש קסם אישי, חדות, וכישורים חברתיים שחסרים לגוליאדקין המקורי. בסיומו של הסיפור, גוליאדקין המקורי מתחיל לראות הרבה העתקים של עצמו, ותוך סצנה פסיכוטית הוא נגרר לבית משוגעים על ידי דוקטור רוטנשפיץ. היצירה מושפעת מניקולאי גוגול אף יותר מכל יצירותיו של דוסטויבסקי. באחד הפרקים בספר "שירת פטרבורג" נושבת רוח יצירתו של גוגול הנשמות המתות. רבים אחרים הדגישו את הקשר בין סיפורו של גוגול לשירת פטרבורג. ולדימיר נבוקוב טען ש"הכפיל" הוא פרודיה על האדרת. מבקר בן זמננו, קונסטנטין אקסאקוב, העיר כי "דוסטויבסקי משנה וחוזר על ביטויו של גוגול". רוב החוקרים, לעומת זאת, רואים את "הכפיל" כתגובה של דוסטויבסקי לעבודתו של גוגול. לדוגמה, א.ל. בם קרא לסיפור "הסתה ספרותית ייחודית". "הכפיל" נחקר במספר דרכים. במבט לאחור, הוא נתפס כחידוש של דוסטויבסקי על יצירותיו של גוגול. במבט קדימה, הוא נקרא לעיתים קרובות כגרסה פסיכו-סוציאלית של יצירותיו האתיות-פסיכולוגיות המאוחרות. שתי ההגדרות הללו מעידות על זמן היצירה בנקודת זמן קריטית בכתיבתו של דוסטויבסקי, שבה הוא עדיין שילב את מה שקדם לו, והוסיף לא מעט אלמנטים משלו. כפי שניתן לראות שאצל דוסטויבסקי השתנתה נקודת המבט החברתית על פני יצירותיו של גוגול, בהם הדמויות הראשיות נתפסות ומתפרשות מבחינה חברתית בהקשר פסיכולוגי המעניק לדמויות עומק רגשי יותר ומוטיבציה פנימית. אשר לפרשנות היצירה עצמה, ישנן שלוש תזות עיקריות במחקר. האחת, רבים אמרו כי גוליאדקין הולך ומשתגע, וכנראה חי עם סכיזופרניה. השקפה זו נתמכת על ידי רוב הטקסט, במיוחד הזיותיו הרבות של גוליאדקין. התזה השנייה בה רבים התמקדו בחיפוש אחר הזהות של גוליאדקין. מבקר אחד כתב שהרעיון המרכזי של הכפיל הוא ש"הרצון האנושי בחיפושו אחר חופש ביטוי מוחלט הופך לדחף הרס עצמי". ההתמקדות האינדיבידואליסטית הזאת מקושרת לעיתים קרובות על ידי חוקרים, כגון ג'וזף פרנק, המדגישים כי זהותו של גוליאדקין נמחצת על ידי הביורוקרטיה והחברה החונקת שבה הוא חי. התזה האחרונה על "הכפיל" עוסקת בוויכוח מתמשך על איכותו הספרותית. בעוד שרוב החוקרים ראו בו "שברירי מדי מכדי לשאת את משמעותו". דוסטויבסקי כתב ביומנו כי "בהחלט לא הצלחתי עם הרומן הזה, אבל הרעיון שלו היה צלול למדי, ומעולם לא ביטאתי בכתבי דבר חמור יותר, ובכל זאת, מבחינת הצורה, נכשלתי לגמרי." ולדימיר נבוקוב, שבדרך כלל ראה בדוסטויבסקי סופר "בינוני למדי" טען ש"הכפיל" הוא הדבר הטוב ביותר שכתב אי פעם ואמר כי "זוהי יצירה מושלמת של אמנות". הסיפור עובד למחזה אנגלי באותו שם. וב-2013 הפך לסרט בשם "הכפיל", בבימויו של ריצ'רד איואדי ובכיכובו של ג'סי אייזנברג. פ"מ דוסטויבסקי, הכפיל: פואמה פטרבורגית, תורגם מרוסית בידי מ"ז ולפובסקי, תל אביב: עם עובד, תשל"ג. פיודור דוסטויבסקי, הכפיל, תרגמה מרוסית דינה מרקון, תל אביב: עם עובד ("הקלסיקונים"), תשס"ח 2008. מדיה וקבצים בנושא הכפיל בוויקישיתוף תקציר "הכפיל" באתר עם עובד. הטקסט המלא באנגלית הכפיל, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) הטקסט המלא בשפת המקור, רוסית