פומרניה השוודית

פומרניה השוודית (בשוודית: Svenska Pommern; בגרמנית: Schwedisch-Pommern) הייתה דומיניון תחת הכתר השוודי מ-1630 עד 1815 על מה שהוא כיום החוף הבלטי של גרמניה ופולין. לאחר המלחמה הפולנית-שוודית ומלחמת שלושים השנים, שוודיה החזיקה בשליטה נרחבת על האדמות בדרום החוף הבלטי, כולל פומרניה וחלקים מליבוניה ופרוסיה (dominium maris baltici). שוודיה, שהייתה נוכחת בפומרניה עם חיל מצב בשטרלזונד מאז 1628, השיגה שליטה יעילה בדוכסות פומרניה עם הסכם שטטין ב-1630. בשלום וסטפאליה ב-1648 ובחוזה שטטין ב-1653, קיבלה שוודיה את מערב פומרניה, עם האיים ריגן, אוזדום ו-וולין, ורצועה של פומרניה הרחוקה (Hinterpommern). הסכמי השלום נערכו בעוד שהמלכה השוודית כריסטינה הייתה קטינה, והאימפריה השוודית נשלטה על ידי בני האצולה הגבוהה. כתוצאה מכך, פומרניה לא סופחה לשוודיה כמו הרווחים הצרפתיים במלחמה, מה שהיה אומר ביטול הצמיתות, שכן חוקי האיכרים של פומרניה משנת 1616 היו נהוגים שם בצורה החמורה ביותר. במקום זאת, היא נשארה חלק מהאימפריה הרומית הקדושה, מה שהפך את השליטים השוודים לרייכספירסטן (נסיכים אימפריאליים) והותיר את האצולה באחריות מלאה על האזורים הכפריים ותושביה. בעוד שאצילי פומרניה השוודים היו נתונים לצמצום כאשר המלכים של סוף המאה ה-17 חזרו לשלטון הפוליטי, הוראות השלום של וסטפאליה המשיכו למנוע את החתירה למדיניות האחידות בפומרניה עד לפירוק האימפריה הרומית הקדושה ב-1806. בשנת 1679 איבדה שוודיה את רוב נחלותיה הפומרניות ממזרח לנהר האודר בהסכם סן ז'רמן-אן-לאי, ובשנת 1720 איבדה שוודיה את נחלותיה מדרום ל-Peene וממזרח לנהר Peenestrom במסגרת הסכם סטוקהולם. אזורים אלו נמסרו לברנדנבורג-פרוסיה ושולבו בפומרניה הברנדנבורגית. כמו כן, בשנת 1720, שוודיה השיגה את שארית שליטתה בחוזה פרדריקסבורג, שאבדה לדנמרק ב-1715. בשנת 1814, כתוצאה ממלחמות נפוליאון, נמסרה פומרניה השוודית לדנמרק בתמורה לנורווגיה בחוזה קיל, ובשנת 1815, כתוצאה מקונגרס וינה, הועברה לפרוסיה. הערים הגדולות ביותר בפומרניה השוודית היו שטרלזונד, גרייפסוואלד ועד 1720, שטטין (כיום שצ'צ'ין). ריגן הוא היום האי הגדול ביותר בגרמניה. פומרניה הייתה מעורבת במלחמת שלושים השנים במהלך שנות ה-20 של המאה ה-16, וכשהעיר שטרלזונד הייתה במצור על ידי חיילים קיסריים, שליטה בוגיסלאב הארבעה עשר, דוכס פומרניה, חתם על הסכם עם גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה ביוני 1628. ב-10 ביולי 1630, החוזה הוארך לכדי הסכם 'נצחי' בהסכם שטטין (1630). עד סוף אותה שנה השלימו השוודים את הכיבוש הצבאי של פומרניה. לאחר נקודה זו, גוסטבוס אדולפוס היה השליט היעיל של המדינה, ואף על פי שהוכרו זכויות הירושה לפומרניה, המוחזקות על ידי גאורג וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג בשל הסכם גרימניץ, המלך השוודי עדיין דרש ממרקיזות ברנדנבורג להיפרד מהקיסר פרדיננד השני. בשנת 1634, האצולה של פומרניה הקצתה את ממשלת הביניים לדירקטוריון בן שמונה חברים, שנמשך עד שברנדנבורג הורה על פירוק הדירקטוריון ב-1638 בזכות המינוי הקיסרי. כתוצאה מכך, פומרניה עברה למצב של אנרכיה, ובכך אילצה את השוודים לפעול. משנת 1641 הובל הממשל על ידי מועצה ("סטטוס קונסיליום") משטטין (שצ'צ'ין), עד שהסכם השלום בשנת 1648 הסדר את הזכויות על המחוז לטובת שוודיה. במשא ומתן לשלום באוסנבריק קיבלה ברנדנבורג-פרוסיה את פומרניה הרחוקה (Hinterpommern), החלק של דוכסות פומרניה לשעבר ממזרח לנהר אודר מלבד שטטין. רצועת אדמה מזרחית לנהר האודר המכילה את המחוזות דאם וגולנוב והאי וולין ומערב פומרניה עם האיים ריגן ואוזדום, נמסרה לשוודים כמחסה מידי הקיסר פרדיננד השלישי הסכם שטטין ב-1653 יישב את הגבול עם ברנדנבורג בצורה נוחה לשוודיה. הגבול מול מקלנבורג, לאורך הטרבל והרקניץ, סודר בעקבות הסדר מ-1591. האצולה של פומרניה התבססה היטב והחזיקה בהרשאות נרחבות, בניגוד לקצה השני של הספקטרום שהיה מאוכלס במעמד של צמיתים רבים. אפילו עד סוף המאה ה-18 היוו הצמיתים שני שלישים מאוכלוסיית הכפר. האחוזות שבבעלות האצולה חולקו למחוזות ותחומי המלוכה, שכיסו כרבע מהארץ, חולקו למשרדים ממשלתיים. רבע מנחלות האצולה ה"אבירות" (Rittergut) בפומרניה השוודית הוחזקו על ידי אצילים שוודים. האחוזות הדוכסיות (Domäne), שחולקו בתחילה בין אצילים שוודים (שני שלישים) ופקידים, הפכו ב-1654 לנחלות בניהולה של המלכה השוודית לשעבר כריסטינה. האצולה השוודית והפומרנית נישאו זו בזו והפכו לבלתי ניתנות להבחנה מבחינה אתנית במהלך המאה ה-18. מעמדה של פומרניה בממלכה השוודית היה תלוי בשיחות שנפתחו בין אצולת פומרניה לבין ממשלת שוודיה. השיחות הראו מעט תוצאות עד שניתן היה להציג את מכשיר הממשל מ-17 ביולי 1663 (שפורסם בהפסקה ב-10 באפריל 1669), ורק בשנת 1664 קיבלה האצולה הפומרנית את המלך השוודי כשליטם החדש. הממשלה המלכותית של פומרניה (die königliche Landesregierung) הורכבה מהמושל הכללי, שתמיד היה חבר מועצת בית שוודי, כיושב ראש וחמישה חברי מועצה של הממשלה המלכותית, ביניהם נשיא בית המשפט לערעורים, הקנצלר וקפטן הטירה של שטטין, מעל המפקח של ה-Royal Amts. כאשר הנסיבות דרשו, ניתן היה לזמן את האצולה, הבורגנים, ועד שנות ה-90 של המאה ה-16 - הכמורה לישיבות של פרלמנט מקומי בשם לנדטאג. האצולה יוצגה על ידי סגן אחד לכל מחוז, והצירים הללו קיבלו בתורם מנדט על ידי מועצות מחוזיות של אצילים. אחוזת הבורגנים כללה סגן אחד לכל עיר בעלת זיכיון פוליטי, במיוחד שטרלזונד. בראש הלנדטאג עמד מרשל (Erb-landmarschall). מרכיב שלישי באספת האחוזות היו חמשת, בתחילה עשרה, חברי מועצת לנדטאג שמונו על ידי הממשלה המלכותית של פומרניה בעקבות מועמדותם על ידי האחוזות. חברי המועצה של לנדטאג הקימו את מועצת הקרקע, שתיווכה עם ממשלת שוודיה ופיקחה על החוקה. האצילים, שהפעילו סמכות רבה תחת הדוכסים של פומרניה, לא יכלו להפעיל שום השפעה משמעותית על שוודיה, למרות שהחוקה משנת 1663 סיפקה להן וטו בכל הנוגע לפומרניה. אולם זכויות העתירה שלהם לא היו מוגבלות, ובזכותו של פרדריק הראשון, מלך שוודיה בשנת 1720 הייתה להם גם זכות מפורשת להשתתף בחקיקה ובמיסוי. העיירות שטרלזונד, שטטין, גרייפסוואלד ואנקלם קיבלו סמכות שיפוט אוטונומית. מערכת המשפט בפומרניה הייתה במצב של בלבול גדול, בשל היעדר חקיקה עקבית או אפילו אוסף חוקים בסיסי ביותר ובמקום זאת מורכבת מאוסף שונה של עקרונות משפטיים. השלטון השוודי הכניס, אם לא אחר, לפחות את שלטון החוק למערכת בתי המשפט. החל משנת 1655, ניתן היה לערער על תיקים מבתי המשפט בערכאה הראשונה לבית המשפט לערעורים בגרייפסוואלד (שנמצא בוולגאסט משנת 1665 עד 1680), שם ניתנו גזרי דין לפי חוק הערעור משנת 1672, שנערך על ידי דוד מוויוס. תיקים לפי החוק הקנוני הופנו לקונסיסטוריה בגרייפסוואלד. מבית המשפט לערעורים ניתן היה לערער על תיקים לבית המשפט העליון עבור השליטה השוודית בגרמניה, בית הדין הגבוה בוויסמר, שנפתח ב-1653. משנת 1657 עד 1659 במהלך מלחמת הצפון השנייה, חיילים פולנים, אוסטרים וברנדנבורגרים הרסו את המדינה. השטח נכבש על ידי דנמרק וברנדנבורג מ-1675 עד 1679 במהלך מלחמת סקונה, שבה דנמרק תבעה את ריגן וברנדנבורג את שאר חלקי פומרניה. שתי המלחמות היו לשווא עבור המנצחים כאשר פומרניה השוודית הוחזרה לשוודיה בחוזה סן ז'רמן-אן-ליי ב-1679, מלבד גולנוב ורצועת האדמה בצד המזרחי של האודר, שהוחזקו בידי ברנדנבורג. כמשכון תמורת פיצויים, עד שאלו שולמו בשנת 1693. מכיוון שפומרניה כבר נפגעה קשה ממלחמת שלושים השנים והתקשתה להתאושש במהלך השנים הבאות, ממשלת שוודיה פרסמה בשנים 1669 ו-1689 צווים (Freiheitspatente) המשחררים ממס כל מי שבנה או בנה בית מחדש. גזירות אלה היו בתוקף, אם כי שונו לעיתים קרובות, עד 1824. השנים הראשונות של מלחמת הצפון הגדולה לא השפיעו על פומרניה. אפילו כאשר כוחות דנים, רוסים ופולניים חצו את הגבולות ב-1714, ממלכת פרוסיה הופיעה לראשונה כמתווך מהוסס לפני שהפכה לתוקפן. קרל השנים עשר, מלך שוודיה בקרב שטרלזונד הוביל את ההגנה על פומרניה במשך שנה שלמה, נובמבר 1714 עד דצמבר 1715, לפני שנמלט ללונד. הדנים כבשו את ריגן ומערב פומרניה מצפון לנהר פינה (הנסיכות הדנית לשעבר של ריגן, שלימים נודעה בתור פומרניה המערבית החדשה או נופורפומרן), ואילו אזורי פומרניה המערבית מדרום לנהר (שנקראו מאוחר יותר פומרניה המערבית העתיקה או אלטפורפומרן) נלקחו על ידי פרוסיה. פומרניה הדנית נשלטה מאז אפריל 1716 על ידי ועדה ממשלתית שישבה בשטרלזונד, המורכבת מחמישה חברים. בניגוד לממשל השוודי, הוועדה הפעילה סמכות שופטת וביצועית כאחד. דנמרק שאבה בכך מהחוויות בברמן-ורדן הכבושה הדנית (1712–1715), מהתפאורה של הקנצלרית הדנית ומהאבסולוטיזם הדני תחת פרדריק הרביעי, מלך דנמרק. הוועדה כללה את לנדרוס פון פלאטן, לימים פון קוצשאו, היועצים היינריך ברנהרד פון קמפפרבק, J. B. Hohenmühle ופטר פון Thienen, ומזכיר הקנצלר אוגוסט ג. פון ג'ון. בשנת 1720, פון קמפפרבק מת והוחלף על ידי אנדריאס בואי. על פי חוזה פרדריקסבורג, מ-3 ביוני 1720, דנמרק נאלצה להחזיר את השליטה על השטח הכבוש לידי שוודיה, אך בחוזה סטוקהולם, ב-21 בינואר באותה שנה, הותר לפרוסיה לשמור על כיבושיה, כולל שטטין. בכך ויתרה שוודיה את החלקים שממזרח לנהר האודר שהושגו ב-1648 וכן את מערב פומרניה דרומית לפינה ואת האיים וולין ואוזדום לברנדנבורג-פרוסיה. דנמרק החזירה את שטחי פומרניה לממשל השוודי ב-17 בינואר 1721. הרישומים המנהליים מהתקופה הדנית הועברו לקופנהגן וזמינים בארכיון הלאומי הדני (rigsarkivet). ניסיון שוודי קלוש להחזיר את השטחים האבודים במסעות הפומרנים של מלחמת שבע השנים (1757–1762, "מלחמת פומרניה") נכשל. כוחות שוודים נאבקו לתאם עם בעלות בריתם הצרפתיות והרוסיות, ומה שהחל כפלישה שוודית לפומרניה הפרוסית הוביל עד מהרה לכך שהפרוסים כבשו חלק גדול מפומרניה השוודית ואיימו על שטרלזונד. כאשר רוסיה עשתה שלום עם פרוסיה ב-1762, גם שוודיה פרשה מהמלחמה עם חזרה לסטטוס קוו לפני המלחמה. הביצועים המאכזבים של שוודיה במלחמה פגעו עוד יותר ביוקרה הבינלאומית שלה. בהכרזה מלכותית ב-26 ביוני 1806, הוכרזה חוקת פומרניה כמושעית ומבוטלת. מכשירי הממשל השוודים משנת 1772, חוק האיחוד והביטחון משנת 1789 והחוק משנת 1734 הוכרזו כבעלי עדיפות והיו אמורים להיות מיושמים לאחר ה-1 בספטמבר 1808. הסיבה לביצוע ההפיכה המלכותית הזו הייתה שהאצילים, למרות האיסור המלכותי, פנו לבתי המשפט כדי לערער על החוקים המלכותיים, ובמיוחד על החוק מ-30 באפריל 1806 בנוגע לגיוס צבא פומרני. בסדר החדש ניסה מלך שוודיה גוסטב הרביעי אדולף להנהיג ממשלה מחולקת למחוזות. הוכנס חוק הכנסייה השוודי. המדינה חולקה לארבע מאות (Härad) המכילות קהילות (Socken) בהתאם למודל הממשל השוודי. ניתן היה להתקשר לאצולת פומרניה רק בנוגע לשאלות הנוגעות ספציפית לפומרניה וריגן. הסדר החדש של הלנדטאג עוצב על פי דגם ה-Riksdag השוודי של האצולה ופגישה על פי הסדר החדש התקיימה גם באוגוסט 1806, שהכריזה על נאמנותה למלך והכתירה אותו כשליטן. בעקבות מהפכה זו בוצעו ותוכננו מספר רפורמות חברתיות; החשוב ביותר היה ביטול הצמיתות על ידי חוק מלכותי ב-4 ביולי 1806. כמו כן בשנת 1806, גוסטב הרביעי אדולף, מלך שוודיה החל בבניית עיר נמל גדולה נוספת בפומרניה, גוסטביה. אולם כבר בשנת 1807 כבשו הכוחות הצרפתיים את המקום. הכניסה לקואליציה השלישית ב-1805, שבה נלחמה שוודיה ללא הצלחה את מלחמתה הראשונה נגד נפוליאון, הובילה לאחר מכן לכיבוש פומרניה השוודית על ידי כוחות צרפתים מ-1807 עד 1810. לאחר חתימת הסכם פריז ב-1810, הוחזר השטח לשוודיה. בשנת 1812, כאשר שוב צעדו כוחות צרפת לתוך פומרניה, הצבא השוודי התגייס וסייע נגד נפוליאון בקרב לייפציג ב-1813, יחד עם חיילים מרוסיה, פרוסיה ואוסטריה. שוודיה תקפה גם את דנמרק, ועל פי הסכם קיל ב-14 בינואר 1814, שוודיה ויתרה לדנמרק על פומרניה בתמורה לנורווגיה. גורלה של פומרניה השוודית נקבע במהלך קונגרס וינה באמצעות ההסכמים בין פרוסיה לדנמרק ב-4 ביוני ועם שוודיה ב-7 ביוני 1815. בתמרון זה זכתה פרוסיה לפומרניה השוודית בתמורה ל- Saxe-Lauenburg, אשר הפכה לדנית, כאשר פרוסיה החליפה את סקסוניה-לאוונבורג שהייתה בעבר תחת שליטת הנובר רק 14 שנים קודם לכן בתמורה לפריזיה המזרחית שנמסרה להנובר. דנמרק קיבלה גם 2.6 מיליון טאלרים מפרוסיה. 3.5 מיליון טאלרים ניתנו לשוודיה בפיצויי מלחמה. "פומרניה השוודית" שולבה בפרוסיה בתור פומרניה המערבית החדשה (Neuvorpommern) בתוך פרובינציית פומרניה הפרוסית. אוכלוסיית פומרניה השוודית מנתה 82,827 איש בשנת 1764, (58,682 תושבים כפריים, 24,145 תושבים עירוניים, 40% מהאוכלוסייה הכפרית היו צמיתים); 89,000 בשנת 1766, 113,000 בשנת 1802, כאשר כרבע מתגוררים באי ריגן, והגיעו ל-118,112 בשנת 1805 (79,087 כפריים, 39,025 תושבים עירוניים, 46,190 מהאוכלוסיית הכפריים היו צמיתים). מדיה וקבצים בנושא פומרניה השוודית בוויקישיתוף Werner Buchholz, Pommern, Siedler, 1999, p.239, מסת"ב 3-88680-272-8 Werner Buchholz, Pommern, Siedler, 1999, p.255, מסת"ב 3-88680-272-8 Werner Buchholz, Pommern, Siedler, 1999, p.259, מסת"ב 3-88680-272-8 Werner Buchholz, Pommern, Siedler, 1999, p.253, מסת"ב 3-88680-272-8 Heitz, Gerhard; Rischer, Henning (1995). Geschichte in Daten. Mecklenburg-Vorpommern (בגרמנית). Münster-Berlin: Koehler&Amelang. pp. 239–241. ISBN 3-7338-0195-4. Heitz, Gerhard; Rischer, Henning (1995). Geschichte in Daten. Mecklenburg-Vorpommern (בגרמנית). Münster-Berlin: Koehler&Amelang. p. 241. ISBN 3-7338-0195-4. Felix Schönrock's studies in: Frank Braun, Stefan Kroll, Städtesystem und Urbanisierung im Ostseeraum in der frühen Neuzeit: Wirtschaft, Baukultur und historische Informationssysteme: Beiträge des wissenschaftlichen Kolloquiums in Wismar vom 4. Und 5. September 2003,2004, pp.184ff, מסת"ב 3-8258-7396-X, מסת"ב 978-3-8258-7396-7, Olesen, Jens (2004). "Auswirkungen der dänischen Herrschaft auf Verständnis und Praxis der Tribunalstätigkeit, pages 111-132". In Alvermann, Dirk; Regge, Jürgen (eds.). Justitia in Pommern. Geschichte (בגרמנית). Vol. 63. Berlin-Hamburg-Münster: LIT. p. 132. ISBN 3-8258-8218-7. Olesen, Jens (2004). "Auswirkungen der dänischen Herrschaft auf Verständnis und Praxis der Tribunalstätigkeit, pages 111-132". In Alvermann, Dirk; Regge, Jürgen (eds.). Justitia in Pommern. Geschichte (בגרמנית). Vol. 63. Berlin-Hamburg-Münster: LIT. p. 131. ISBN 3-8258-8218-7. Olesen, Jens (2004). "Auswirkungen der dänischen Herrschaft auf Verständnis und Praxis der Tribunalstätigkeit, pages 111-132". In Alvermann, Dirk; Regge, Jürgen (eds.). Justitia in Pommern. Geschichte (בגרמנית). Vol. 63. Berlin-Hamburg-Münster: LIT. p. 126. ISBN 3-8258-8218-7. Olesen, Jens (2004). "Auswirkungen der dänischen Herrschaft auf Verständnis und Praxis der Tribunalstätigkeit, pages 111-132". In Alvermann, Dirk; Regge, Jürgen (eds.). Justitia in Pommern. Geschichte (בגרמנית). Vol. 63. Berlin-Hamburg-Münster: LIT. p. 130. ISBN 3-8258-8218-7. Asmus, Ivo. "Gustavia - Ein schwedisches Hafen- und Stadtprojekt für Mönchgut" (בגרמנית and שוודית). rügen.de. אורכב מ-המקור ב-18 ביוני 2010. נבדק ב-20 בדצמבר 2009. {{cite web}}: (עזרה) Pommern, Werner Buchholz (ed.), Werner Conze, Hartmut Boockmann (contrib.), Berlin: Siedler, 1999, pp. 363 seq. מסת"ב 3-88680-272-8 Jan M Piskorski, Pommern im Wandel der Zeiten, 1999, p.191, מסת"ב 83-906184-8-6 פומרניה השוודית, באתר OCLC (באנגלית)