laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מדליית השירות הכללי בהודו (1854)

מדליית השירות הכללי בהודו (באנגלית: India General Service Medal, בר"ת: IGSM) הייתה מדליית מערכה אשר אושרה ב-11 במרץ 1854 והוענקה עבור מערכות וקרבות באזור תת-היבשת ההודית בין השנים 1895–1852. המערכות השונות עליהן ניתנה המדליה צוינו על ידי אבזמים אשר נענדו על סרט העיטור וכללו את שם המערכה. המדליה ניתנה בלווי אחד מ-24 האבזמים האפשריים. ככל הנראה, מספר האבזמים הגדול ביותר שניתנו לחייל אחד היה שבעה. המדליה היא דיסק עשוי כסף בקוטר 36 מ"מ, אשר מצדו האחד מאויר ראשה של המלכה ויקטוריה עם המילים ויקטוריה רגינה (Victoria Regina) משני צידי האיור. מהצד השני מאוירת דמותה של ניקה אלת הניצחון, אשר מכתירה חייל ישוב בכתר עלי דפנה. מהיווסדותו של העיטור, הוא ניתן כשהוא עשוי כסף לכלל הדרגות הן לחיילים הבריטים והן לחיילים ההודים, אך החל מהמערכה בבורמה ב-1885, ניתנה גרסת ארד לתומכי לחימה מקומיים (כגון נהגים ונושאי ציוד). דיסק הכסף תלוי מסרט ברוחב 32 מ"מ אדום בעל שני פסים כחולים. סרט זה הוא גם תצורתו של אות העיטור (גרסה מוקטנת של העיטור אשר נענדת לא באירועים פורמליים). מדיה וקבצים בנושא מדליית השירות הכללי בהודו בוויקישיתוף תיאור המדליה והאבזמים, כולל תמונות המציגות את פרטי המדליה באתר 'נורט' איסט מדלס'. פירוט המדליה והאבזמים באתר 'מדלס'.
סוואו קאטו

סוואו קאטו (ביפנית: 加藤 沢男; נולד ב-11 באוקטובר 1946) הוא מתעמל יפני בעבר. הוא אלוף אולימפי בעל 12 מדליות מהן 8 זהב, 3 כסף ו-1 ארד. הוא הספורטאי היפני המעוטר ביותר במדליות זהב אולימפיות ושני בכמות המדליות אחרי המתעמל טקאשי אונו (13, 5 זהב). הוא המתעמל המעוטר ביותר במדליות זהב (8) בכל הזמנים מבין הגברים, לפני ניקולאי אנדריאנוב ובוריס שאחלין (7 כל אחד) ושמיני בכל הזמנים מבין כל הספורטאים שזכו במרב מדליות הזהב במשחקים האולימפיים. באופן די מוזר לא זכה קאטו בתואר אישי כל שהוא באליפות העולם בהתעמלות. קאטו נולד במחוז ניאיגטה. הבן הצעיר מבין חמישה אחים. אחיו טאקשי קאטו אף הוא אלוף אולימפי בהתעמלות מכשירים. באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכה קאטו ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 ארד. 3 מדליות זהב בתחרות הקרב-רב אישי, בתחרות הקבוצתית ובתרגיל הקרקע ומדליית ארד בתרגיל על הטבעות. אחיו טאקשי, זכה ביחד עמו במדליית זהב קבוצתית, במדליית ארד בתרגיל הקרקע שבו הוא זכה במדליית זהב ובמקום חמישי בתרגיל הקרב רב אישי. באולימפיאדת מינכן (1972) זכה קאטו ב-5 מדליות, 3 זהב ו-2 כסף. 3 מדליות זהב בתחרות הקרב-רב אישי פעם שנייה ברציפות, בתחרות הקבוצתית ובתרגיל על המקבילים ו-2 מדליות כסף בתרגיל על סוס הסמוכות ובתרגיל על המתח. באליפות העולם בהתעמלות שנערכה בוארנה, בולגריה בשנת 1974 זכה קאטו במדליית זהב בתחרות הקבוצתית (571.40 נק'), לפני ברית המועצות (567.350 נק') ומזרח גרמניה (562.400 נק'). אולימפיאדת מונטריאול (1976) זכה קאטו ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב בתחרות הקבוצתית ובתרגיל על המקבילים פעם שנייה ברציפות. מדליית כסף בתחרות הקרב-רב אישי אחרי ניקולאי אנדריאנוב מברית המועצות ולא הצליח לזכות בפעם שלישית ברציפות בתחרות זו. בשנת 2001 זכה קאטו להיכלל בהיכל התהילה הבינלאומי בהתעמלות. מדיה וקבצים בנושא סוואו קאטו בוויקישיתוף סוואו קאטו, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי סוואו קאטו, באתר olympedia.org סוואו קאטו, באתר התאחדות ההתעמלות הבין-לאומית סוואו קאטו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) סוואו קאטו באתר International Gymnastics Hall of Fame
עיטור נשיא מדינת ישראל

עיטור נשיא מדינת ישראל (בקצרה: עיטור הנשיא) הוא עיטור אזרחי המוענק החל משנת 2012, על ידי נשיא מדינת ישראל למי "שתרמו תרומה יוצאת דופן למדינת ישראל או לאנושות, בכישרונם, בשירותם או בדרך אחרת". על הענקת העיטור הוכרז לראשונה ב-2012, והוא הוענק לחמישה אנשים ולארגון אחד, על ידי הנשיא שמעון פרס במסגרת ועידת הנשיא, לאחר המלצת ועדה בראשות נשיא בית המשפט העליון בדימוס מאיר שמגר. עד סיום כהונתו של פרס בתפקיד הנשיא הוענק העיטור 26 פעמים. בתקופת כהונת הנשיא ראובן ריבלין (2014 עד 2021) לא הוענק העיטור. ב-2022, לאחר כניסתו לתפקיד של הנשיא יצחק הרצוג פורסם קול קורא להגשת מועמדויות לעיטור. באותה השנה נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן קיבל את עיטור הנשיא בביקורו בישראל בשנת 2022. לפי התקנון, העיטור יוענק לאדם או ארגון שקיים לפחות אחת מאמות המידה שנקבעו במעשה בודד או בפעילות מתמשכת: (א) המועמד תרם תרומה ייחודית למדינת ישראל או לתיקון עולם או הטביע חותם על החברה בתחום פעילותו או בהישגיו. (ב) המועמד העלה את קרנה של מדינת ישראל ותרם תרומה ייחודית לתדמיתה בעולם. (ג) המועמד מהווה דוגמה ומופת ליזמות, חדשנות, יצירתיות וחזון. העיטור מוענק בטקס על ידי הנשיא בהמלצת ועדה מייעצת שבה 5–9 אישי ציבור, הממונים לתקופות של שנתיים הניתנות להארכה ופוקעות עם סיום כהונת הנשיא הממנה. העיטור מוענק לאנשים חיים, אך יכול להיות מוענק למי שנפטר אם מועמדותו הוגשה בעודו בחיים. את המועמדות יכול להציע כל תושב מדינת ישראל וכל ארגון הפועל בישראל, בצירוף מסמכים והמלצות. העיטור הראשון עוצב על ידי יוסי מתתיהו והוא מורכב ממדליית זהב עגולה, עליה שילוב בין העגלה הקטנה שבראשה כוכב הצפון וסמל המנורה. בראשה הכיתוב עיטור נשיא מדינת ישראל ובתחתיתה "משכמו ומעלה" (שמואל א' ט', ב'). ב-2023 לכבוד חגיגות שנת ה-75 למדינת ישראל, פרסם בית הנשיא קול קורא לעיצוב מחדש של עיטור הנשיא. העיטור שנבחר, בעיצובה של האמנית שרי סרולוביץ', מעוצב בצורת דסקית קמורה בצבע זהב, ובשני צדיה מנוסרות אותיות הא'-ב' העברי בכתב רש"י באופן שמאפשר מעבר של אור מבעד לחיתוכי האותיות. האור הוא אלמנט שעובר כחוט השני בייצוגי התרבות האנושית, היהודית והישראלית. בגב העיטור חרוט סמל המנורה. עיטורי נשיא מדינת ישראל מדיה וקבצים בנושא עיטור נשיא מדינת ישראל בוויקישיתוף עיטור הנשיא באתר נשיא מדינת ישראל שלמה פיוטרקובסקי, פורסמו שמות ששת מקבלי "עיטור הנשיא", באתר ערוץ 7, 9 בפברואר 2012 אריק בנדר, מדליה מפרס: הוכרזו הזוכים בעיטור הנשיא, באתר nrg‏, 9 בפברואר 2012 יצחק גולדמן, “עיטור הנשיא” יוענק לראשונה מאז 2014, באתר חדשות מבזק לייב, ‏14 באפריל 2022 עדו בן פורת, הרצוג יעניק לביידן את "עיטור הנשיא" בעת ביקורו בישראל, באתר ערוץ 7, 7 ביולי 2022. קול קורא לעיצוב ׳עיטור נשיא המדינה׳, 21 במרץ 2023, פרסומי בית הנשיא. מערכת כיפה, עיטור נשיא המדינה יוענק לרב אלימלך פירר, 12 בספטמבר 2013, באתר כיפה. אורלי הררי, עיטור הנשיא הוענק לשמונת החתנים, באתר ערוץ 7, 30 בינואר 2014 מבזק, הנשיא פרס יעניק לקנצלרית גרמניה מרקל את 'עיטור הנשיא', באתר ערוץ 7, 20 בפברואר 2014 הנשיא העניק את עיטור הנשיא לרב ישראל מאיר לאו ולרב רפי פויירשטיין, באתר כיפה, 10 ביולי 2014 איתמר אייכנר, עיטור הנשיא למנהיג קפריסין: "ידידות של אמת", באתר ynet, 8 בנובמבר 2022 יורי ילון, חוה אלברשטיין, כרמלה מנשה וביברס נאתכו: פורסמו שמות מקבלי עיטור הנשיא, באתר ישראל היום, 2 ביולי 2023
ספר המעשים לבני ארץ ישראל

ספר המעשים לבני ארץ ישראל או "ספר המעשים שלבני ארץ ישראל" הוא קובץ מנהגים של בני ארץ ישראל שנכתב לאחר חתימת התלמוד הירושלמי. הוא נערך בארץ ישראל במאות ה-7 וה-8 לספירה הנוצרית, לערך. החיבור היה נחשב לאבוד והוא נודע בזכות אזכור יחיד שלו בתשובה של רב האיי גאון, אשר טען שבעל הלכות גדולות הכניס פסקאות מהחיבור הזה לתוך חיבורו. בנימין מנשה לוין היה הראשון שמצא קטעים מספר המעשים בגניזה הקהירית, והוא פרסם אותם בשנת תר"ץ בגיליון הראשון של כתב העת תרביץ. בעקבות תגליתו פורסמו קטעים נוספים ונכתבו מחקרים על החיבור בידי החוקרים הבולטים בתחום, ביניהם, יעקב נחום אפשטיין, יעקב מאן, שאול ליברמן, אביגדור אפטוביצר, עקיבא פרידמן ושמחה עמנואל. בנוסף לשרידי החיבור בגניזה הקהירית, זיהו החוקרים, באמצעות טרמינולוגיה מקבילות וסימנים נוספים, פסקאות מתוך החיבור ששולבו בספרות הגאונים והראשונים, שנכתבו בימי הביניים. ספר המעשים נכתב בסגנון הדומה לשאלות ותשובות קצרות. בכל פיסקה ('מעשה') מופיע פסק הלכה קצר, לרוב בלי אזכור של דעות שונות, שמות של מקורות או חכמים. פסקי ההלכה בחיבור משקפים בעיקרם את המסורת ההלכתית שנהגה בארץ ישראל בימי שלטון הביזנטיים, קודם לכיבוש הערבי. אולם, חלק מהקטעים שהשתמרו בגניזה הקהירית מכילים עירוב של פסקים מספר המעשים הארץ-ישראלי עם פסקי הלכה המיוסדים על המסורת ההלכתית הבבלית, כפי שהיא משתקפת בתלמוד הבבלי. על אף החומר שהתגלה והמחקרים שנכתבו על ספר המעשים, ישנן שאלות יסוד בנוגע לחיבור שעדיין לא התבררו. למשל, לא ברור אם היה חיבור אחד שנקרא 'ספר המעשים לבני ארץ ישראל' או שזו סוגה של חיבורים שונים (בדומה לחיבורי ה'תוספות'). כמו כן, לא ברור הרקע המדויק לכתיבת החיבור. אחת מההצעות שהועלתה במחקר היא שספר המעשים היה מעין פנקס של בית הדין בארץ ישראל שבו תועדו הנושאים שעלו לדיון בבית הדין ופסקי ההלכה של הדיינים. הלכות אלה פותחות צוהר אל חיי היהודים בארץ-ישראל בתקופה האמורה, לא רק מנקודת מבט של תולדות ההלכה, אלא חושפות גם היבטים היסטוריים של חיי החברה, התרבות והכלכלה. תורתן של גאונים, ג: ספר המעשים לבני ארץ ישראל, י' יודלוב וש"ז הבלין (עורכים), ירושלים תשנ"ב הלל ניומן, המעשים לבני ארץ ישראל, הוצאת יד בן-צבי, תשע"א–2011 ISBN 9789652173249. א' שרלו וע' ברויאר, 'שרידים מ'המעשים לבני ארץ ישראל' כתובים על מגילה', תרביץ, פט (תשפ"ג), עמ' 369–392 מידע על ספר המעשים לבני ארץ ישראל בקטלוג הספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרות תורנית ובנושא הלכה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
SU-85

SU-85 (ר"ת של: Samokhodnaya Ustanovka-85 - 'כן תותח בעל היסע עצמי') הוא משחית טנקים שפותח בברית המועצות במהלך מלחמת העולם השנייה, אשר נבנה על בסיס ה-SU-122. שלא כמו תותחים מתנייעים אחרים שפותחו על ידי הסובייטים במלחמה כגון ה-SU-122 וה-SU-76, ששימשו כתותחי סער וככלי נ"ט, ה-SU-85 תוכנן במיוחד כמשחית טנקים כדי להתמודד עם האיום מצד טנק הטיגר הגרמני. בינואר 1943 שבו הסובייטים בשלמותו טנק גרמני חדש באזור לנינגרד, הטיגר. השריון של הטיגר היה עבה ביותר וחסין מפני תותחי ה-7.62 ס"מ של ה-T-34 וה-KV (הטנקים המתקדמים ביותר של הצבא האדום בתקופה) בטווחי קרב סבירים, מה שהוביל את המהנדסים הסובייטים לנסות ולפתח במהרה משחיתי טנקים עם תותחים חזקים יותר שיוכלו להתמודד עם האיום החדש. העדיפות הראשונה של המפתחים הייתה לפתח תותח ארוך קנה כמו תותח ה-88 מ"מ הגרמני, שיוכל לחדור את השריון של הטיגר. במבחני שדה שנעשו על ידי הסובייטים התברר כי גם תותח הנ"מ בקוטר 85 מ"מ וגם תותח השדה מדגם A-19 בקוטר 122 מ"מ מסוגלים לחדור את הטיגר. צוות הפיתוח בראשותו של פ. פטרוב (Fyodor Petrov) נתבקש לפתח תותח 85 מ"מ חדש אשר ישתמש באותה התחמושת של תותח הנ"מ 85 מ"מ, ויורכב על כלי משוריין. לאחר שניסיון להרכיב את תותח ה-122 מ"מ על התותח מתנייע SU-122 בתור ה-SU-122P נכשל בגלל משקלו של התותח, פנו המפתחים להרכבת התותח החדש של פטרוב, ה־D-5 בקוטר 85 מ"מ על ה-SU-122 ‏. מאחר שה-SU-122 (שנבנה על תובת ה-T-34) תוכנן לשאת תותח הוביצר, לא היה לו את הציוד האופטי הדרוש להרכבת תותח נ"ט. המפתחים במפעל Uralmash התגברו על הבעיה בעזרת התקנתו של בסיס תותח בצורת כדור, שהוסיף למיגון ושיפר את צידוד התותח. התקנת התותח דרשה שינויים במבנה העל של הכלי, אולם המתאר הכללי שלו נשאר זהה. הכלי חולק לשני תאים, כשמאחור יושב המנוע מסוג V-12 דיזל בעל הספק של 500 כ"ס, ומקדימה תא הלחימה בו ישבו ארבעת אנשי הצוות. ייצורו של ה-SU-85, שדגם האבטיפוס שלו נבנה בזמן קצר, החל באמצע 1943 במפעלי אורלמש. 100 הכלים הראשונים נכנסו לשירות בחודש אוגוסט 1943. ייצורו של ה-SU-85 נפסק בספטמבר 1944 מאחר שה-T-34-85, שהיה בעל תותח 85 מ"מ זהה נכנס לשירות ולא היה טעם בהמשך ייצורו של משחית טנקים ללא כוח אש עדיף. את מקומו של ה־SU-85 ביחידות השדה תפס ה-SU-100, שהיה בעל כוח אש עדיף ושריון משופר. בסך הכל נבנו 2,050 יחידות של ה-SU-85 ‏. ה-SU-85, שנכנס לשירות באוגוסט 1943, הופעל ביחידות של אגד ארטילרי עצמאי אשר הורכבו מ-12 כלים כל אחד. ב-1944 הופעלו ה-SU-85 גם בגדודי משחיתי טנקים. כל גדוד הורכב תחילה מ-16 SU-85 מחולקים לשלוש סוללות, כלאחר מכן גדל מספר הכלים בכל גדוד ל-21. ה-SU-85 תוכנן לפעול בקרב מאחורי הכוח העיקרי לו הוא סייע, ולתקוף את הטנקים הכבדים של האויב מטווחים רחוקים. ה-SU-85 לא התאים לקרבות פנים אל פנים, מאחר שמחסור במקלעים הפך את הכלי לפגיע מאוד לחיילים רגלים. בסך הכל הוכיח עצמו הכלי כמצליח ויעיל במיוחד כנגד טנקי אויב כמו הטיגר והפנתר הגרמנים. מלבד הצבא האדום, שירתו SU-85 במהלך המלחמה בצבא הפולני, שם הורכבו מהם שני אגדים עצמיים - מס' 13 ומס' 28. כמו כן בחטיבת השריון הצ'כוסלובקית ה-1 היו 2 SU-85 בפלוגת המפקדה.. SU-85 באתר wwiivehicles Zaloga Steven J., James Grandsen (1984). Soviet Tanks and Combat Vehicles of World War Two, London: Arms and Armour Press עמ' 165-164. Rickard, J (16 September 2008), SU-85 Tank Destroyer Zaloga, עמ' 181-180. Zaloga, עמ' 181 [1]
סיווייז ג'איינט

סיווייז ג'איינט (באנגלית: Seawise Giant, ומאוחר יותר נקרא שמה Happy Giant, Jahre Viking, Knock Nevis ולבסוף Mont) הייתה מכלית נפט בקטגוריית מכלית-על. סיווייז ג'איינט הייתה האונייה הארוכה ביותר ובעלת המעמס הגדול ביותר שנבנתה אי-פעם. בתפוסה מלאה היא הייתה במעמס 564,763 טון, בשוקע 24.6 מטר, בקטגוריית קייפסייז, ממדים שבעטיים לא יכלה לעבור בתעלת פנמה, תעלת סואץ או תעלת למאנש. הסיווייז ג'איינט היא העצם הגדול ביותר בעל הנעה עצמית שנבנה על ידי האדם. שימושה האחרון היה כמצבור נפט גולמי צף שעגן בסמוך לחופי קטר במפרץ הפרסי. למרות גודלה העצום הסיווייז ג'איינט לא הייתה האונייה הגדולה ביותר בעולם במונחי תפוסה ברוטו, אלא החמישית בגודלה בהיסטוריה, 260,941 טון. ארבע האוניות בעלות התפוסה ברוטו הגדולה ביותר היו מכליות-על מדגם בטילוס (Batilus), אשר נבנו במחצית השנייה של שנות ה-70. בדצמבר 2009 נמכרה האונייה לגורטי אוניות הודים, ולמסעה האחרון מן המפרץ הפרסי להודו נקראה בשם "מונט" (Mont). היא הועלתה באופן מכוון על החוף באלאנג, במדינת גוג'ראט בהודו ופורקה לצורך מיחזור בינואר 2010. סיווייז ג'איינט נבנתה בשנת 1979 על ידי חברת סומיטומו תעשיות כבדות (Sumitomo Heavy Industries) ביפן, במספנת אופמה, בעיר יוקוסוקה, כמכלית-על במעמס 418,000 טון ושמה הראשון היה "אופמה" (Oppama) על שם המספנות בהן נבנתה, זאת לאחר שבעליה היווניים לא עמד בתשלומים ולא יכול היה לקבל לידיו את האונייה. האונייה נמכרה לחברת אוניות מהונג קונג בשם Orient Overseas Container Line, אשר הורה למספנות להאריך את האונייה ולהוסיף לה 156,000 טון מעמס. לאחר שנתיים נוספות קיבלה האונייה את השם "סיווייז ג'איינט", והחלה לפעול. לאחר הגדלת האונייה היא הייתה במעמס של 564,763 טון, באורך כולל של 458.45 מטר ובשוקע של 24.6 מטר. באונייה היו 46 מכלים ו-31,541 מטר מרובע של סיפון. הגה הכיוון של האונייה שקל 230 טון והמדחף 50 טון. ב-14 במאי 1988, במהלך מלחמת איראן–עיראק, ניזוקה האונייה בהתקפת חיל האוויר העיראקי בעודה חולפת במצר הורמוז כשהיא נושאת נפט גולמי מאיראן. היא טבעה והוכרזה אבודה. זמן קצר לאחר תום המלחמה, האונייה חולצה ממקומה והובאה בגרירה למספנות חברת קפל (Keppel Company) בסינגפור. באוקטובר 1991 היא שבה לשרות בשם הפי ג'איינט (Happy Giant). עוד באותה שנה היא נקנתה על ידי איל הספנות הנורווגי יורגן יארה (Jørgen Jahre) ב-39 מיליון דולר ונקראה יארה ויקינג (Jahre Viking). עד לשנת 2004 הפליגה בדגל נורווגי. בשנת 2004 נקנתה על ידי חברת המכליות הנורווגית אולסן (First Olsen Tankers), שמה שונה לנוק נביס (Knock Nevis) והיא הפכה למצבור נפט גולמי צף אשר עגן באופן קבוע סמוך לשדה נפט בקטר. בדצמבר 2009 נמכרה כגרוטאה לסוחרי פירוק אוניות הודים והפליגה בדרכה האחרונה להודו בשם מונט. היא פורקה בהודו בינואר 2010. עוגן האונייה, שמשקלו 36 טון, נשמר ונשלח לתצוגה במוזאון הימי בהונג קונג. מדיה וקבצים בנושא סיווייז ג'איינט בוויקישיתוף Jahre Viking במאגר הנתונים של משמר החופים האמריקני (באנגלית) Jahre Viking, סרטון באתר יוטיוב מתוך תוכניתו של ג'רמי קלארקסון
ברית מלח

ברית מֶלַח הוא ביטוי לברית איתנה ויציבה. מלח בישול היה בעבר מצרך נדיר וחשוב [דרוש מקור], ולכן ישנה תאוריה שכדי לסמל את חשיבות הברית היו כורתים אותה על מלח. ערך מורחב – ברית הכהונה בספר ויקרא, מצווה אלוהים להמליח כל קרבן במלח: ”וכל קרבן מנחתך במלח תמלח ולא תשבית מלח ברית אלהיך מעל מנחתך, על כל קרבנך תקריב מלח” (ויקרא, ב', י"ג)". רש"י שם מסביר שהכוונה ב"מלח ברית" היא לברית הכרותה למלח "מששת ימי בראשית", אז חילק, לפי הכתוב, אלוהים את המים על ידי הרקיע להבדיל בין "המים אשר מתחת לרקיע ובין המים אשר מעל לרקיע" (בראשית א' ו'-ז'), ואז הבטיח הקב"ה ל"מים התחתונים" שיקריבו מהם מלח על כל קרבן כאמור, זאת בתור פיוס על כך שלא זכו להיות קרובים לאלוהים כמו "המים העליונים". בתנ"ך משמש הביטוי לתיאור הברית החזקה של אלוהים עם הכהנים ועם בית דוד. בתנ"ך נכתב על הברית עם הכהנים בני אהרן: ”כֹּל תְּרוּמֹת הַקֳּדָשִׁים אֲשֶׁר יָרִימוּ בְנֵי יִשְׂרָאֵל לַה', נָתַתִּי לְךָ וּלְבָנֶיךָ וְלִבְנֹתֶיךָ אִתְּךָ לְחָק עוֹלָם, בְּרִית מֶלַח עוֹלָם הִוא לִפְנֵי ה', לְךָ וּלְזַרְעֲךָ אִתָּךְ” (במדבר, י"ח, י"ט). המשמעות היא ברית הכרותה ועומדת לעולם, כמו שמפרש רש"י: ”ברית מלח – כברית הכרותה למלח שאינו מסריח לעולם”. גם על מלכי בית דוד כתוב: ”הֲלֹא לָכֶם לָדַעַת כִּי ה' אֱלֹהֵי יִשְׂרָאֵל נָתַן מַמְלָכָה לְדָוִיד עַל יִשְׂרָאֵל לְעוֹלָם לוֹ וּלְבָנָיו בְּרִית מֶלַח” (דברי הימים ב', י"ג, ה'). שם אומר המצודת דוד: ”ברית מלח – בכריתת ברית המתקיים כמלח הזה המתקיים ואינו מסריח”. כשם שהמלח אינו מתקלקל ונשאר בעינו לעולם - כך גם הברית, ברית המלח, תתקיים לעד. עם זאת, יש שמסמיכים את פירוש הביטוי למלח הקרבנות: ”וְכָל קָרְבַּן מִנְחָתְךָ בַּמֶּלַח תִּמְלָח וְלֹא תַשְׁבִּית מֶלַח בְּרִית אֱלֹהֶיךָ מֵעַל מִנְחָתֶךָ עַל כָּל קָרְבָּנְךָ תַּקְרִיב מֶלַח” (ויקרא, ב', י"ג). כמו שהמלח תמיד מוקרב עם הקרבן ומועלה על המזבח, כך גם הברית קיימת לעולם. לחם ומלח רוחמה וייס, שתהיה לכם אהבה מלוחה, באתר ynet, 27 במרץ 2009
רייני ניקל

רייני ניקל (באנגלית: Raney nickel) הוא זרז מוצק המורכב מאבקה אפורה-דקה של סגסוגת ניקל ואלומיניום. הזרז פותח בשנת 1926 על ידי מהנדס המכונות האמריקני מורי רייני, כאלטרנטיבה לזרזים שהיו מקובלים בזמנו בתהליכי הידרוגנציה של שמנים צמחיים. כיום הוא משמש כזרז הטרוגני במגוון סינתזות בכימיה-אורגנית, ובייחוד בתגובות הידרוגנציה. בתהליך הכנת הזרז, בלוק סגסוגת ניקל-אלומיניום, מטופל בבסיס נתרן-הידרוקסיד מרוכז. כתוצאה מטיפול זה, שקרוי "אקטיבציה", מרבית האלומיניום מתמוסס החוצה מהסגסוגת, ומשאיר מבנה נקבובי בעל שטח פנים גדול ביחס לנפח, דבר המגדיל את הפעילות הקטליטית של הזרז. רייני ניקל המיוצר מסחרית כולל שטח-פנים של כ-100 מטר רבוע לגרם זרז. תהליך סילוק האלומיניום ניתן לתיאור במשוואה הבאה: Al + 2 NaOH + 6 H2O → 2 Na[Al(OH) )4] + 3 H2 כדי להבטיח את היווצרותו של [Na[Al(OH)4 נעשה שימוש בריכוזי בסיס גבוהים, עד ל-5 מולר. בריכוזים נמוכים יותר עלול להיווצר אלומיניום הידרוקסיד, ששוקע כמוצק גבישי (גיבסיט) ועלול לסתום את הנקבוביות שנוצרות בזרז ולהפחית את יעילותו. בסיום תהליך ההכנה הזרז נשטף במים מזוקקים בטמפרטורת החדר, על מנת להרחיק שאריות של אלומיניום הידרוקסיד. הזרז מאוחסן על-פי-רוב במים שהחמצן המומס הוצא מהם, על מנת למנוע תהליכי חימצון שיפגעו ביעילות הזרז. כמו סגסוגות אחרות, גם סגסוגת הניקל-אלומיניום מורכבת ממספר תרכובות שהיחס ביניהן נקבע לפי הטמפרטורה, הלחץ והרכב הסגסוגת, וניתן לתיאור בדיאגרמת פאזות. בתהליך האקטיבציה, האלומיניום מורחק מתוך פאזות NiAl3 ו-Ni2Al3, כך שמרבית האלומיניום שנשאר לאחר הטיפול בבסיס קיים בתור התרכובת NiAl. נמצא, שפאזת NiAl מסייעת ליציבות הזרז. רייני ניקל הוא חומר יציב יחסית ואינו נוטה להתפרק, מה שמאפשר לאחסן אותו ולעשות בו שימוש חוזר לאורך תקופות ארוכות. הפעילות הקטליטית הגבוהה של הזרז, יחד עם העובדה שהוא סופח מולקולות מימן לפני השטח הנקבוביים שלו, הופכים את הרייני-ניקל לזרז יעיל בתגובות הידרוגנציה רבות. עמידותו בטמפרטורות גבוהות, כמו גם יציבותו הרבה, מאפשרים את השימוש בו בתגובות שונות ובתנאי-תגובה מגוונים. נוסף על כך, העדר המסיסות של רייני ניקל במרבית הממסים שנמצאים בשימוש שוטף במעבדות (מלבד חומצות מינרליות), וצפיפותו הגבוהה (כ-6.5 g/cm3), מקלים על הפרדתו מהפאזה הנוזלית בסיום התגובה. בשל שטח הפנים הגדול והיכולת לספוח כמויות גדולות של מימן, רייני ניקל יבש ומאוקטב הוא חומר דליק שצריך להישמר תחת אטמוספירה אינרטית, ולא באוויר רגיל. אפילו לאחר תום התגובה, הזרז עדיין מכיל כמות מימן גדולה, ועלול להתלקח ספונטנית במגע עם האוויר. חשיפה רבה לרייני ניקל עלולה לגרום לגירוי כלי הנשימה. בליעה עלולה להביא לעוויתות ובעיות במערכת העיכול, ומגע עם העין והעור עלול אף הוא לגרום גירוי. בנוסף, החומר מוגדר כגורם מסרטן אפשרי בבני אדם על ידי ה-IARC. מדיה וקבצים בנושא רייני ניקל בוויקישיתוף גרייס דוינסון - זרז הניקל, כולל פסקת היסטוריה השפעות בריאותיות אפשריות של רייני ניקל וכללי זהירות
ישימונית תמנע

ישימונית תמנע (שם מדעי: Stenodactylus doriae) היא שממית סוליטרית, המוגבלת לבית הגידול החולי. אורכה עד 18 ס"מ; ניתן להבדיל בין הזוויגים על פי גודל גוף (הנקבה גדולה מהזכר) ועל פי בסיס הזנב הרחב יותר אצל הזכרים. זהו מין פעיל לילה, שבשעות היום נמצא במחילה אותה סתם בחול בעזרת הזנב. ככל הנראה אין לישימונית תמנע נאמנות למחילה מסוימת. תפוצה היא בדרום מערב אסיה, איראן ומזרחה עד סיני. תפוצה בארץ: בישראל נפוצה הישימונית בכתמי חולות שנותרו בערבה. בישראל מין זה נמצא בסכנת הכחדה חמורה על פי רמת הסיכון האזורי. בעונת הרבייה שבתחילת הקיץ הנקבה מטילה 2 ביצים בכל תטולה. הנקבה מטילה עד 5 פעמים בעונה. הצעירים בוקעים כחודשיים וחצי לאחר ההטלה ואורכם בעת הבקיעה כ-5 סנטימטרים. אביעד בר, גיא חיימוביץ ואמיר ארנון, זוחלים ודו-חיים בישראל - מדריך שדה, מהדורה שלישית 2022. ISBN 978-965-91880-2-4, עמודים: 67-69, 278 מדיה וקבצים בנושא ישימונית תמנע בוויקישיתוף ישימונית תמנע, באתר ITIS (באנגלית) ישימונית תמנע, באתר NCBI (באנגלית) ישימונית תמנע, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) ישימונית תמנע, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) ישימונית תמנע, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) ישימונית תמנע, באתר GBIF (באנגלית) ישימונית תמנע באתר הרשימה האדומה של IUCN הספר האדום של החולייתנים בישראל בהוצאת רשות הטבע והגנים והחברה להגנת הטבע, עמוד 87 ערך זה הוא קצרמר בנושא זוחלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אנריקה קפרילס רדונסקי

אנריקה קפרילס רדונסקי (בספרדית: Henrique Capriles Radonski; נולד ב-11 ביולי 1972) הוא פוליטיקאי ונצואלי ממוצא יהודי. קפרילס רדונסקי נולד בקראקס. הוריה של אימו היו שניהם יהודים ניצולי השואה, ממוצא פולני, הולנדי ורוסי ואביו הוא נוצרי קתולי ממוצא יהודי ספרדי. הוא מגדיר את עצמו כקתולי. למד משפטים באוניברסיטה הקתולית אנדרס בלו והתמחה בדיני מיסים ובמשפט מסחרי. חבר ב-"International Fiscal Association". בדצמבר 1998, בגיל 26 בלבד, נבחר לכהן בפרלמנט של ונצואלה ובכך הפך לחבר הצעיר ביותר שכיהן בפרלמנט זה אי פעם. חודשים ספורים לאחר בחירתו, מונה על ידי חבריו למפלגת המרכז הנוצרית-סוציאליסטית למשרת סגן נשיא הפרלמנט, תפקיד בו כיהן עד פיזור הפרלמנט באוגוסט 1999. ביולי 2000 נבחר מטעם מפלגת "Primero Justicia" (שהוקמה ב-1992 על ידי לאופולדו לופס) לראשות עיריית בארוטה המשתייכת למטרופולין של קראקס. באוקטובר 2004 נבחר שוב למשרה כשהוא גורף כ-79% מהקולות. ב-2008 הציג את מועמדותו לתפקיד מושל מדינת מירנדה ובבחירות שנערכו בנובמבר אותה שנה נבחר לתפקיד. ב-12 בפברואר 2012 התקיימו פריימריז בין מועמדי האופוזיציה בוונצואלה. בבחירות השתתפו כ-2.9 מיליון אזרחים, וקפרילס זכה בכ-62% מהקולות ונבחר למועמד האופוזיציה בבחירות לנשיאות ונצואלה שיתקיימו ב-7 באוקטובר 2012. בבחירות אלו הפסיד לצ'אווס, אך זכה לאחוזי תמיכה נרחבים ביותר ביחס לאנשי אופוזיציה שהתמודדו מול צ'אווס בעבר באותה שנה של מערכת הבחירות בוונצואלה הוא הצהיר על כך שאם הוא יבחר לנשיאה של וונצואלה הוא יהיה מוכן לכונן יחסים עם מדינת ישראל וכן גם ארצות הברית לאחר הבחירות. הבחירות לנשיאות ונצואלה (2013) מדיה וקבצים בנושא אנריקה קפרילס רדונסקי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אנריקה קפרילס רדונסקי אנריקה קפרילס רדונסקי, ברשת החברתית פייסבוק אנריקה קפרילס רדונסקי, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אנריקה קפרילס רדונסקי, ברשת החברתית אינסטגרם אנריקה קפרילס רדונסקי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) שלמה פפירבלט, הוגו צ'אבס והשאלה היהודית, באתר הארץ, 23 בדצמבר 2011 יואב קרני, "הסוכן הציוני" נגד "המהפכה הבוליבארית", ‏18 בפברואר 2012 אלי לאון, הסיוט הציוני של הוגו צ'אבס, באתר ישראל היום, 28 בספטמבר 2012 ברק רביד, "ישראל מקווה לשינוי ביחסים אבל לא בונה עליו", "הארץ", 7 במרץ 2013 Barney Henderson, ‏Hugo Chavez faces presidential challenge from state Governor Henrique Capriles, The Telegraph, 13 February 2012 אתר חדשות ערוץ 2, ‏למרות הכל: צ'אבס זכה בקדנציה שלישית בבחירות בוונצואלה, באתר גלובס, 8 באוקטובר 2012 סוכנויות הידיעות, ונצואלה בחרה: צ'אבס ימשיך לכהונה נוספת, באתר ynet, 8 באוקטובר 2012
יהודה יהב

יהודה יהב (נולד ב-1948) הוא אדריכל, פסל וצייר ומעצב אנדרטאות וחדרי מורשת ישראלי. יהב נולד בחיפה שם גם למד אדריכלות בטכניון. לאחר גמר לימודיו האקדמיים בשנת 1975 עבד מספר שנים בפתח תקווה ובשנת 1979 פתח משרד אדריכלים עצמאי. יהב הוא אדריכל פעיל שתכנן מבני מגורים פרטיים, מבני חינוך ומסעדות, אך תרומתו המשמעותית ביותר היא תכנון חדרי מורשת ואנדרטאות בכל רחבי הארץ, ובמיוחד אנדרטאות לזכר קרבות ופעולות בהם השתתפו חיילי חטיבת אלכסנדרוני. אנדרטה לזכר חללי חטיבת אלכסנדרוני, נתניה. אנדרטה לזכר "ההעפלה", נתניה. אנדרטה לזכר נופלי בית הספר אורט יד לבוביץ, נתניה. אנדרטה לזכר חללי אוגדה 252, לטרון. אנדרטת אוגדה 143, לטרון. אנדרטה לזכר חללי גדוד 32 מחטיבת אלכסנדרוני, לטרון. אנדרטה לזכר הנופלים בקרבות תל מוטילה, אלמגור. אנדרטה לזכר "הקרב על המים", אלמגור. אנדרטה לזכר חללי גדוד 33 מחטיבת אלכסנדרוני, כפר סבא. אנדרטה לזכר קורבנות השואה בעיירה גור (פולין), חולון. אנדרטה לזכר קורבנות השואה, בית יצחק. אנדרטה לזכר תנועת הנוער "עקיבא", בית יהושע. חידוש אנדרטה קיימת לחטיבת אלכסנדרוני, גבעת כ"ח. חידוש אנדרטה קיימת לחטיבת אלכסנדרוני, טנטורה. אנדרטת גדוד 184, אבירי לב, תרום. אנדרטה לזכר חללי גדוד 33 מחטיבת אלכסנדרוני, קאקון. אנדרטה לזכר חללי חטיבת אלכסנדרוני, עין איילה. אנדרטה לזכר חללי חטיבת אלכסנדרוני, תל השומר. חדר זיכרון יחש"מ חאיון, חאיון. חדר זיכרון יחידת קשת, צריפין. חדר זיכרון חטיבת אלכסנדרוני, נתניה. חדר זיכרון חטיבת גבעתי, בא"ח קציעות. חדר זיכרון חטיבת הנגב. חדר זיכרון חיל החימוש, בית יד לבנים, נתניה. מיצב לאלוף ישראל טל במוזיאון יד לשריון בלטרון. אנדרטת ההגנה בפתח תקווה אנדרטת עקיבא בבית יהושע אנדרטת מחנה המעצר בלטרון מדיה וקבצים בנושא יהודה יהב בוויקישיתוף יהודה יהב, ברשת החברתית פייסבוק יהודה יהב, ברשת החברתית LinkedIn