laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
עלקת הבילהרציה

עלקת הבילהרציה (שם מדעי: Schistosoma) היא תולעת ממערכת התולעים השטוחות ממחלקת העלקות. עלקת הבילהרציה חיה בשלבים השונים של מחזור חייה במים מתוקים וכטפילה בגוף יונק ובגוף חילזון. היא גורמת למחלת הבילהרציה בבני אדם ויונקים אחרים. העלקת זוהתה בשנת 1851 במצרים, על ידי הפתולוג הגרמני תיאודור מקסימיליאן בילהרץ, וב-1908 מופה מחזור החיים שלה על ידי המדען הברזילאי דה סילבה פיראז'ה (Manuel Augusto da Silva Pirajá). מחזור החיים של עלקת הבילהרציה אופייני מאוד למחלקת העלקות. יש בו שלב רבייה מינית, שלב רבייה א-מינית, פונדקאי ביניים ופונדקאי סופי. בניגוד לחלק מהטפילים ממערכת התולעים השטוחות (כגון שרשורים) ישנו שלב פעיל במעבר מטפיל לטפיל. עלקת זו תקפה את אבי בשנת שבעים ושלוש עלקת הבילהרציה מתחילה את חייה בגוף הפונדקאי הסופי, שם היא מוטלת כביצה המופרשת בצואה או בשתן (תלוי במין העלקת). כאשר היא מגיעה לסביבת מים מתוקים הביצה בוקעת, וממנה מגיח מירצידיום (עובר עטוף בריסים). המירצידיום בוקע לזחל לאחר מספר ימים, ושוחה בחופשיות במים עד לפוגשו בחילזון (לרוב בובילי), חודר לגופו, מתנחל בו וניזון ממנו. בגוף החילזון הנגוע מתפתח הזחל לשק נבגים (ספורוציט אם), בו מתרחשת רבייה א-מינית. שלב ההתנחלות בחילזון מסתיים כאשר שק הנבגים מתבקע. השפעות העלקת על החילזון הן הרות אסון מנקודת מבטו. הוא אומנם נעשה חזק וגדול וקונכיתו מתעבה ביחס לחילזון לא נגוע, אבל הוא גם הופך עקר עקב השפעת הטפיל. כאשר שק הנבגים מתבקע (נקרא רדיה בשלב זה), מגיחים ממנו צרקריות, שלב לא בוגר בעל ריסים וזנב תנועה, השוחות בחופשיות במים. בשלב זה הצרקריות תרות אחר יונק (אדם במקרים רבים) שיהווה את פונדקאי סופי עבורן. כאשר הצרקריה מוצאת פונדקאי (שטבל במים, תולעים שטוחות חייבות סביבה מימית), הן קודחות בבשרו, משירות את הזנב והופכות לשיסטולות, המתפתחות לתולעים בוגרות מזוויג מסוים. כאשר זכר ונקבה פוגשים זה את זה הם נודדים לאיבר בבטן הפונדקאי, שם הנקבה נכנסת לכיס מין בגוף הזכר (שם היא תשכון כל חייה) והזכר נצמד בעזרת כפתור הצמדה לדופן מעי או למערכת השתן, ניזון ממזון הפונדקאי, והזוג עוסק בהתרבות אינטנסיבית. בשלב סופי זה מתחילה מחלת הבילהרציה אצל היונק כתגובה חיסונית להטלת הביצים. הבילהרציה נפוצה באזורי מקווי מים מתוקים, בעיקר במקומות בהם תנאי הסניטציה גרועים והפרשות מגיעות אל מקורות המים. ניתן למצוא אותה באפריקה ממצרים עד כמעט דרום אפריקה, באמריקה הדרומית, בעיקר באזור אגן הניקוז של נהר האמזונאס, ובאזורים בדרום-מזרח אסיה. סרטן הנהרות האפריקאי הוא הטורף הטבעי של העלקת הבילהרציה ולכן מנצלים אותו להקטנת האוכלוסייה שלה. נחל הירקון מוגדר כאזור סיכון (כיום אינו נגוע עקב הזיהום הרב שהרג את החלזונות בנחל). מדיה וקבצים בנושא עלקת הבילהרציה בוויקישיתוף עלקת הבילהרציה, באתר ITIS (באנגלית) עלקת הבילהרציה, באתר NCBI (באנגלית) עלקת הבילהרציה, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) עלקת הבילהרציה, באתר GBIF (באנגלית) animal/blood-fluke עלקת הבילהרציה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
המצוד הגדול

המצוד הגדול (באנגלית: The Great Hunt, בתרגום הראשון שיצא בעברית תורגם כ"החיפוש הגדול"), הוא הספר השני מתוך סדרת הפנטזיה מחזור כישור הזמן מאת רוברט ג'ורדן. בגרסה העברית הספר מחולק לשני חלקים (בתרגום הראשון בעברית ניתן לכל כרך שם נפרד; לראשון "החיפוש הגדול" ולשני "קרן ואלר"). במהדורה השנייה של הספר באנגלית הוא גם חולק לשני כרכים "החפוש מתחיל" ו"איומים בתבנית". בציור כריכת הגרסה החדשה (באנגלית) לחלק השני, מופיעה אגווין בכריכה, כשהיא קשורה באדאם לרנה, ומאחור חייל סינצ'ני משגיח עליהם. סיואן סנצ'ה מודיעה לרנד שהוא הדרקון שנולד שוב. מצודת פאל דארה מותקפת, ופדן פיין, ידיד האופל המטורף בורח. הוא לוקח איתו את הפגיון המקולל משאדר לוגות ואת קרן ואלר. רנד וחבריו יוצאים ביחד עם קבוצת חיילים בפיקודו של לורד אינגטר השאינרי, כדי למצוא את פדן פיין ואת קרן ואלר, ובמקביל מוריין מובילה את אגווין, ונינאב למגדל הלבן. נינאב הופכת למקובלת, ואגווין לחניכה. חבורת החיילים השאינרים ישנה ליד אבן מעבר, ורנד מעביר בטעות את לויאל והורין איתו לעולם אחר. אישה מסתורית בשם סלין עוזרת להם לחזור למציאות העכשווית. קיצור הדרך עוזר להם למצוא את ידידי האופל ולהחזיר את הקרן והפגיון. בינתיים, פרין מתחבר לזאבים עוד יותר. רנד מגיע לקאירייהין ולפני שהוא מספיק להתחבר לחבורה מחדש, החפצים נגנבים ממנו שוב. רנד מקבל הודעה מפדן פיין שאם הוא רוצה את החפצים עליו לבוא לכף תומאן, הנמצאת בצידה השני של היבשת, וכבושה כרגע על ידי הסינצ'נים, שבאו מעבר לים. ליאנדרין, אאס סדאי מהאג'ה אדומה (ולמעשה שחורה) מפתה את אגוין ונינאב לבוא איתה לפאלם שבכף תומאן בשקרים, בטענה שרנד בצרה. מין ואליין מצטרפות אליהן, אך בהגיעם לפאלם ליאנדרין מסגירה אותם לסינצ'נים. מתברר שהסינצ'נים שמים על אאס סדאי קולר בשם א'דאם ועל ידי כך הם שולטים ומשתמשים בכוחה, נינאב ואליין מצליחות לברוח, אך מין ואגוין נתפסות, אחת הסינצ'ניות בשם רנה קושרת את אגוין בקולר אדאם, ומתעללת בה. רנד מגיע לפאלם הורג את מנהיג הסינצ'נים לורד טוראק, ולוקח בחזרה את הקרן והפגיון. במקביל נינאב מתעלת זרזיף קטן של סאידר, לעבר אאס סדאי בקולר ומצליחה לשחרר אותה. היא ואליין משתמשות בקולר על הסינצ'נית שעד עכשיו כבלה נשים, סטה, ומגלות שזה עובד גם עליה. הן הולכות לכלא של אגוין משחררות אותה. וכובלות את רנה. רנד, מאט והשאינרים מנסים לברוח דרך היבשה, כשהם נלכדים בין שני צבאות הנלחמים ביניהם הגלימות הלבנות והסינצ'נים הבאים לקראתם מהעיר. מאט תוקע בקרן ואלר ומזמן את גיבורי הקרן לעזרה. ארתור הוקינג ושאר הגיבורים קוראים לרנד "לואיס תרין". תוך כדי המלחמה בעלזמון מופיע, ונלחם ברנד בשמי העיר בקרב שנראה לעיני כל, אך רנד מביסו. בעקבות זאת, רנד הכריז על עצמו כדרקון שנולד מחדש. המצוד הגדול, באתר OCLC (באנגלית)
מגדול

מִגְדֹּל היא אחת התחנות במסעי בני ישראל ממצרים לארץ ישראל. בספר במדבר כתוב: ”וַיִּסְעוּ מֵאֵתָם וַיָּשָׁב עַל פִּי הַחִירֹת אֲשֶׁר עַל פְּנֵי בַּעַל צְפוֹן וַיַּחֲנוּ לִפְנֵי מִגְדֹּל"” (פרק ל"ג, פסוק ז'). בתבליטי המלך פרעה סתי הראשון, מלך מצרי, המצויים במקדש אמון שבעיר כרנךְ. מובא תיאור מסעו מהדלתה של הנילוס עד ארץ ישראל. בתבליט מופיעים ציורי מבצרים בחצי האי סיני, בהם מצודה, עליה כתוב בכתב חרטומים: "מגדול של מנמרע" - אולי מגדול המקראית. בתקופת הרומית והביזנטית היה במקום יישוב בשם "מגדולום", בסביבות קנטרה. נדודי בני ישראל במדבר צבי אילן, אתמולים - מחקרים ותגליות בעברה של הארץ, מודן הוצאה לאור, 1988 זאב וילנאי, אריאל אנציקלופדיה לידיעת ארץ ישראל, עם עובד - תרבות וחינוך - תל אביב, 1978, הדפסה שלישית, עמודים 4158 - 4159 צבי אילן, מגדול של יציאת מצרים, דבר, 14 באפריל 1976
פיתום ורעמסס

פיתום ורעמסס הן שתי ערים הנזכרות במקרא, שבנו בני ישראל במצרים. הערים כונו "ערי מסכנות", ככתוב: ”וַיָּשִׂימוּ עָלָיו שָׂרֵי מִסִּים, לְמַעַן עַנֹּתוֹ בְּסִבְלֹתָם; וַיִּבֶן עָרֵי מִסְכְּנוֹת לְפַרְעֹה, אֶת פִּתֹם וְאֶת-רַעַמְסֵס” (ספר שמות, פרק א', פסוק י"א). "מסכנות" הן אוצרות לאחסון תבואה. ביציאת מצרים יצאו בני ישראל מרעמסס 'וַיִּסְעוּ בְנֵי יִשְׂרָאֵל מֵרַעְמְסֵס סֻכֹּתָה כְּשֵׁשׁ מֵאוֹת אֶלֶף רַגְלִי הַגְּבָרִים לְבַד מִטָּף'. ערך מורחב – פר-רעמסס מקובל כיום על מרבית החוקרים כי העיר רעמסס הייתה בירת מצרים "פר-רעמסס" שמיקומה בקאנטיר (אנ') השוכנת 2 ק"מ מצפון לאתר העתיק של אווריס שבמזרח דלתת הנילוס. העיר קרויה על שם אחד מהפרעונים שנקראו רעמסס מהשושלת ה-19. חלקה הדרומי של העיר היה מיושב בתקופות קודמות באוכלוסייה ממוצא כנעני (החיקסוס) ששלטה באזור עד לכיבוש העיר בידי פרעה יעחמס או יורשו. לאחר כיבוש העיר נבנו על חורבותיה מאגורות. התרגום הירושלמי (שמות, פרק א', פסוק י"א) מזהה את פילוסין עם רעמסס המקראית. יצוין, כי המסורה מבחינה בין "רַעַמְסֵס", עיר המסכנות, לבין "רַעְמְסֵס", העיר בה ישבו בני ישראל בבואם למצרים וממנה יצאו בסופו של דבר. מקובל כיום על החוקרים כי מקור השם פיתום הוא "פי אתום", שפרושו במצרית עתיקה בית (האל) אתום שהיה אל השמש. עיר נוספת על שם האל אתום הייתה הליופוליס (ביוונית: "עיר השמש"), כיום בפרברי קהיר. בעבר זוהו הערים בתל-מסחותה ובקנאטיר שבמזרח הדלתה של הנילוס, סמוך לוואדי תומילאת, שיש הרואים בו את ארץ גושן. באגרת רב שרירא גאון מסופר על רב סעדיה גאון שהיה ידוע בעיר "פיתום" במצרים ובגרסה הצרפתית לאגרת נקראת העיר "פאיום" המוכרת בשמה פיום בימינו. (כך כתב רבי דוד צבי הופמן בפירושו לספר שמות א, יא). העיר רעמסס הוקמה על ידי אחד הפרעונים הראשונים של השושלת ה-19, פרעה רעמסס הראשון או השני, על חורבות בירת החיקסוס אווריס. המאגורות הוקמו בעיר בתקופה שקדמה לשושלת ה-19, לאחר הכנעת החיקסוס בשנת 1530 לפנה"ס, כך שטווח התאריכים הנוגע לסיפור המקראי נע בין 1530 לפנה"ס ל-1300 לפנה"ס. בפפירוס ליידן מספר 348, מצוין כי ניתנו הוראות לספק מזון לחבירו ולחיילים ש"סחבו אבנים למקדש רעמסס". כמו כן העיר נזכרת באוסטרקון שנכתב בכתב היראטי, שבו מוזכרים החבירו (אפשר לקרוא גם ע'פירו או עבירו) כעובדים בעבודת פרך בבניית העיר פר-רעמסס. היו חוקרים שהציעו כי החבירו הללו הם העברים המקראיים ששועבדו על ידי פרעה. בנוסף, נמצא כי ליד המקדשים, שנבנו מאבן, נבנו בתי לבנים, שיוצרו מחומר ומקש, בדומה לכתוב בספר שמות: ”וַיְמָרְרוּ אֶת-חַיֵּיהֶם בַּעֲבֹדָה קָשָׁה, בְּחֹמֶר וּבִלְבֵנִים, וּבְכָל עֲבֹדָה בַּשָּׂדֶה אֵת כָּל-עֲבֹדָתָם אֲשֶׁר-עָבְדוּ בָהֶם בְּפָרֶךְ...וַיְצַו פַּרְעֹה...לֹא תֹאסִפוּן לָתֵת תֶּבֶן לָעָם לִלְבֹּן הַלְּבֵנִים כִּתְמוֹל שִׁלְשֹׁם הֵם יֵלְכוּ וְקֹשְׁשׁוּ לָהֶם תֶּבֶן...וַיָּפֶץ הָעָם בְּכָל אֶרֶץ מִצְרָיִם לְקֹשֵׁשׁ קַשׁ לַתֶּבֶן.” צבי אילן, אתמולים - מחקרים ותגליות בעברה של הארץ, מודן הוצאה לאור, 1988. מדיה וקבצים בנושא פיתום ורעמסס בוויקישיתוף פיתום ורעמסס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ר' ספר דברי הימים ב', פרק ל"ב, פסוק כ"ח ורש"י שם ראו: הערך אווריס. ספר בראשית, פרק מ"ז, פסוק י"א וספר שמות, פרק י"ב, פסוק ל"ז Biblical Archaeology: Documents from the British Museum באתר גוגל ספרים יהודה בלו, משעבד העברים: המסע לגילוי זהותו של פרעה, באתר ynet, 27 ביוני 2007 ספר שמות: פרק א פסוק י"ד, ופרק ה פסוקים ז' י"ב.
הידאקי אנו

יפן זהו שם יפני; שם המשפחה הוא אנו. הִידֵאָקי אַנּוֹ (ביפנית: 庵野 秀明; נולד ב-22 במאי 1960) הוא אנימטור, במאי, תסריטאי ושחקן יפני אשר נודע במיוחד בזכות זיכיון נאון ג'נסיס אוונגליון אשר לו הייתה השפעה ניכרת לאורך השנים על תעשיית האנימה ועל התרבות הפופולרית היפנית. סגנונו של אנו מאופיין בגישתו הפוסטמודרניסטית ותיאורים מורחבים של המחשבות והרגשות של דמויות, לעיתים קרובות באמצעות סצנות יוצאות דופן המתמקדות בדקונסטרוקציה הנפשית של אותן הדמויות. אנו נולד בעיר אובה אשר ממוקמת במחוז ימאגוצ'י שביפן. אמן גילה עניין רב באמנות ובקולנוע בצעירותו. בבית הספר התיכון החל ליצור סרטים קצרים לפסטיבלי תרבות. אנו החל את הקריירה שלו כאנימטור בעת שלמד באוניברסיטת אוסקה לאמנויות. בשנים 1982 עד 1983 אנו לקח חלק בפיתוח סדרת האנימה "The Super Dimension Fortress Macross". פריצת הדרך של אנו הגיעה כאשר עבד כמעצב בסרטו של הייאו מיאזאקי משנת 1983 "הנסיכה מעמק הרוחות" בו הוא הצליח להרשים את מיאזאקי ומילא תפקיד מכריע בציור סצנות מורכבות. אאנו ייסד את חברת ההפקות היפנית גאינאקס בשנת 1984, וביים את הסרט העלילתי הראשון של חברת ההפקות "Royal Space Force: The Wings of Honnêamise"(אנ') בשנת 1987, ולאחר מכן סדרות אנימה כמו "Gunbuster"(אנ') בשנת 1988 ו-"Nadia: The Secret of Blue Water"(אנ') בשנים 1990 עד 1991. בעקבות הפקת הסדרה Nadia, שבה הוגבל החופש האמנותי שלו, ועל אף הצלחתה, נכנס אננו לתקופת דיכאון עמוק, שארכה ארבע שנים. את התובנות שהשיג בסיום תקופה זו ביטא ביצירה שבזכותה נתפרסם, הסדרה "נאון ג'נסיס אוונגליון", שכללה 26 פרקים וגררה שני סרטים נוספים שהופיעו כשנתיים לאחר סיום שידורה, וגם סדרת סרטי ריבוט שהחלה לצאת ב-2007. הסדרה זכתה לפופולריות עצומה לאורך השנים והפכה ליצירה הכי פופולרית של אנו. מאז אוונגליון ממשיך אנו ליצור סרטים בסגנון האנימה וגם סרטים חיים. סרטיו כוללים אקספרימנטליות קולנועית עם מחשבה מופשטת, ועיסוק ברגשות אנושיים ובנפש האנושית. Gunbuster Nadia: The Secret of Blue Water נאון ג'נסיס אוונגליון Evangelion: Death and Rebirth The End of Evangelion Kare Kano Love & Pop Revival of Evangelion Shiki-Jitsu Cutie Honey Rebuild of Evangelion Shin Godzilla טעם התה (2004) Funky Forest‏ (2005) מדיה וקבצים בנושא הידאקי אנו בוויקישיתוף הידאקי אנו, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) הידאקי אנו, באתר AllMovie (באנגלית) הידאקי אנו, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) הידאקי אנו, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) הידאקי אנו, באתר Last.fm (באנגלית) הידאקי אנו, באתר AllMusic (באנגלית) הידאקי אנו, באתר MusicBrainz (באנגלית) הידאקי אנו, באתר Discogs (באנגלית) הידאקי אנו, באתר Genius "Personal Biography - 庵野秀明公式web". khara.co.jp. אורכב מ-המקור ב-14 ביוני 2016. נבדק ב-19 ביולי 2016. {{cite web}}: (עזרה) ערך זה הוא קצרמר בנושא יפנים ובנושא במאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
לני יחיל

לני יחיל (ינואר 1912 – 26 בדצמבר 2007) הייתה חוקרת השואה ופרופסור באוניברסיטת חיפה. יחיל נולדה בדיסלדורף כהלנה וסטפל למשפחה מצאצאי משה מנדלסון ועברה עִמה בגיל צעיר לפוטסדם. היא גדלה כנוצרייה, אך בגיל 18 חזרה לחיק היהדות. לאחר עליית הנאצים לשלטון עלתה לארץ ישראל עם חברי תנועת הנוער הציונית "ורקלויטה", שהייתה מראשיה, והם הקימו את קיבוץ הזורע. היא עזבה את הקיבוץ ולמדה היסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים. עבדה כמזכירתו של ברל כצנלסון, כעיתונאית בעיתון "דבר", ונישאה לחיים הופמן (יחיל). לאחר מלחמת העולם השנייה יצאה עם משפחתה לגרמניה בשליחות הסוכנות היהודית לסייע לשארית הפליטה. לאחר חזרתה ארצה החלה לחקור את השואה בהדרכתו של בן-ציון דינור. עבודת הדוקטור שלה דנה בהצלת יהודי דנמרק, ופורסמה בשם: "הצלת יהודי דניה: דמוקרטיה שעמדה במבחן". לגולת הכותרת של עבודתה נחשב מחקרה השאפתני "השואה: גורל יהודי אירופה 1932–1945". היא זכתה בפרסים שונים, בהם פרס שז"ר (1987). ליחיל ובעלה נולדו שני ילדים: עמוס, פרופסור אמריטוס לאסטרונומיה באוניברסיטת סטוני ברוק, ויונתן, שנהרג במלחמת ששת הימים בקרב על ירושלים. ראול ולנברג, שליחותו ופועלו בהונגריה, יד ושם, קובץ מחקרים טו, תשמ"ד. השואה: גורל יהודי אירופה 1932–1945, ירושלים ותל אביב: שוקן ויד ושם, 1987. על נאצים, יהודים ומצילים, יד ושם, 2002. הצלת היהודים בדניה - דמוקרטיה שעמדה במבחן, ירושלים, מאגנס ויד ושם, תשכ"ז שרית שביט ודן מכמן, "כיצד לערוך מחקר של גיהנום?" חמישים שנות מחקר של לני יחיל על השואה, בתוך: יד ושם קובץ מחקרים ל"ו, ירושלים תשס"ח 1, עמ' 9–26. שרית שביט ודן מכמן, חנה ארנדט ולני יחיל: חברות שלא עמדה במבחן, יד ושם; קובץ מחקרים לז, 2, תש"ע, עמ' 17-54 (מידע בקטלוג רמב"י) לני יחיל, ברשת החברתית Goodreads לני יחיל, דף שער בספרייה הלאומית הספרים של לני יחיל, באתר "סימניה" לני יחיל, הייחוד שבהצלתם של יהודי דניה: ניסיון לאבחנה שיטתית של תנאי הצלה אורי דרומי, מפעל חייה - גורל יהודי אירופה, באתר הארץ, 15 בינואר 2008 אנשיל פפר, חנה היקרה, באתר הארץ, 2 במאי 2008 תקוה פטאל-כנעני, לני יחיל, באנציקלופדיה לנשים יהודיות (באנגלית) לני יחיל (1912-2007), דף שער בספרייה הלאומית צבי בכרך, השואה: דרמה של כוחות שלובים, הארץ, סקירה על הספר "השואה: גורל יהודי אירופה 1932–1945", 6 בנובמבר 1987 Astronomy ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הבשורה על-פי יוחנן

הבשורה על-פי יוחנן היא הבשורה הרביעית בקנון של הברית החדשה. על פי המסורת, היא מיוחסת ליוחנן בן זבדי, הוא יוחנן השליח. כמו שלוש הבשורות הסינופטיות (הבשורות על-פי לוקאס, מרקוס ומתי), היא מכילה תיאור של כמה ממעשיו ואמירותיו של ישו, אך היא שונה מהן בהדגשים התאולוגיים וברוחה. מטרת הבשורה על-פי יוחנן היא לשכנע שישו הוא המשיח ובן האלוהים. חוקרים מודרניים מייחסים את כתיבת הבשורה ליוחנן כותב הבשורה. מבין ארבע הבשורות, הבשורה על-פי יוחנן מציגה את הכריסטולוגיה הגבוהה ביותר, ומתארת את ישו כלוגוס (המילה היוונית ל"מילה", "רציונליות", "שפה" או "שיח") שהוא מקור הכול והיה קיים בראשית הבריאה, ועל פי רוב החוקרים גם מצביעה על ישו כאל. המושג "לוגוס" מופיע גם אצל חכמי האסכולה הסטואית הקדומה, ולכן ניתן להניח כי מי שחיבר ספר זה היה בקי בפילוסופיה יוונית. לעומת הבשורות הסינופטיות, הבשורה על-פי יוחנן מדגישה כי משימתו של ישו היא הבאת הלוגוס אל תלמידיו. מתוך כל הבשורות, רק בבשורה על-פי יוחנן ישו מדבר באריכות על עצמו. אלמנטים מסוימים המצויים בבשורות האחרות (משלים, השבעות, והביאה השנייה) אינם מצויים בבשורה על-פי יוחנן. בין היתר היא כוללת קטע "ישו והאישה הנואפת". מאז ביקורת המקרא במאה ה-19, היסטוריונים רבים התייחסו אל הבשורה על-פי יוחנן בתור מקור היסטורי בלתי מהימן. תיארוך הספר הוא לשנים 90 עד 100 לספירה בערך, ואין אישור לכך שהוא אכן נכתב בידי יוחנן. הבשורה כוללת ביטויי עוינות חריפים ליהודים ומצוינת לעיתים כאנטי-יהודית ביותר בכל הברית החדשה. סגנון זה הביא בעבר חוקרים רבים לסבור כי הכיתה הנוצרית הקדומה מתוכה יצאו מחברי הספר ("נצרות יוחננית", שאנשיה כתבו גם את אגרות יוחנן וחזון יוחנן) הייתה מורכבת מגויים או לכל הפחות מיהודים מתיוונים. כמו כן מספר רעיונות לא מוכרים מהמקורות היהודיים המסורתיים רומזים לשורשים לא יהודיים של הבשורה, למשל הדואליזם המודגש בה. ניתוח ספרותי וגילויים חדשים ובראשם מגילות קומראן הפכו את המסקנות, וכיום מקובל כי הבשורה על פי יוחנן היא דווקא "היהודית ביותר" מבין הבשורות שבברית החדשה, כי ככל הנראה התחברה במקור בארמית ורק אז תורגמה ליוונית וכי חוגי סופריה היו מקורבים או זהים עם הכיתות היהודיות-נוצריות כמו האביונים. חוקרים כמו ויין א. מיקס שיערו כי הטון החריף שלה וההתייחסות אל "היהודים" לעומת ראיית המחברים את עצמם כשארית "ישראל" שייוושע, משקפים את המחלוקות בין הכתות השונות שהתקימו ביהדות בתקופת הבית השני, ואת גירוש כת היוחננים מבתי-הכנסת והקאת הנוצרים בכלל בימי התגבשות היהדות הנורמטיבית על ידי סנהדרין יבנה. פרופ' דוד פלוסר שיער שאת הבשורה לפי יוחנן חיברו חברי הכת שחיברה את מגילות מדבר יהודה. למשל, השימוש בביטויים כמו "בני-אור" ו"רוח האמת" שאינם מוכרים מכתבי חז"ל מוכרים מכתבי כת קומראן. הבשורה גדושה בתיאורי חקירות ומשפטים, המשקפים כנראה את מעמדם של היוחננים בימיהם, וגם בגינויים משתמעים לנוצרים מתונים יותר שנותרו בתוך הקהל היהודי הרחב. הבשורה בעברית (תרגום פרנץ דליטש) הבשורה בעברית (תרגום חדש) James F. McGrath,‏?Johannine Christianity: Jewish Christianity, אוניברסיטת באטלר, 1996 הבשורה על-פי יוחנן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) W. A. Meeks, "'Am I a Jew?' Johannine Christianity and Judaism", בתוך: יעקב ניוזנר (עורך), Christianity, Judaism and Other Greco-Roman Cults, הוצאת בריל, 1975. עמ' 163-186. ערך זה הוא קצרמר בנושא נצרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שאול רסקין

שאול רסקין (באנגלית: Saul Raskin;‏ 1866–1966) היה צייר יהודי במאה ה-20. רסקין נולד באוקראינה ולמד אמנות באודסה. לאחר סיום הלימודים ערך סיור באירופה ובסופו של דבר בסביבות 1904–1905 היגר לארצות הברית. הוא היה פעיל מאוד בעיתונות היהודית בעיר ניו יורק. ידוע במיוחד באיוריו לספרי קודש יהודיים קלאסיים: פרקי אבות, הגדה של פסח וחמש מגילות. כרך מוצלח אחר של ציוריו מאוגד סביב חלומות שהיו לו. איורים פרי עטו עיטרו גם את מהדורת "חיי אדם" מאת הסופר שלום עליכם בהוצאת שטיבל. כציוני גאה, הוא סייר בארץ ישראל כמה פעמים (החל משנות העשרים) ואף הוציא ספר ובו מבחר מציוריו מנופיה והווייתה של ארץ ישראל, בדגש על ההווי החלוצי. שאול רסקין (1878-1966), דף שער בספרייה הלאומית
אלכסנדר בלוק

אלכסנדר אלכסנדרוביץ' בְּלוֹק (ברוסית: Александр Александрович Блок;‏ 28 בנובמבר 1880 - 7 באוגוסט 1921) היה משורר רוסי. נולד בסנקט פטרבורג במשפחה אריסטוקרטית. אביו היה פרופסור באוניברסיטת ורשה. אחרי שהתגרשו הוריו, בלוק אומץ על ידי משפחת בֶּקֶטוֹב, משפחת משכילים מצד אמו. במשפחה זו גדל והתחנך, ורכש השכלה ספרותית נרחבת. אמו הייתה אשת ספרות ומתרגמת, וגם אחיותיה של האם היו קרובות לעולם השירה והספרות. בלוק הצעיר השתלם בלימודי היסטוריה וחקר שפות. בשנת 1898 פגש את ליוּבּוֹב מֶנְדֶלֶייבָה, בתו של המדען הידוע דמיטרי מֶנדֶלֶייב, מי שהייתה לימים לאשתו. אמו של בלוֹק הבחינה בכישרונו ושלחה את שיריו המוקדמים לבת דודתה במוסקבה. בסיועה הגיעו שיריו לידי הסופר והמשורר אַנְדְרֵיי בֶּילִי, שקיבל אותם בהתלהבות. זאת הייתה ההכרה הראשונה במשורר הצעיר. זמן קצר אחר כך, משנת 1902, הפך בלוֹק לאורח של קבע בסלון הספרותי של המשוררת זינאידָה גִיפּיוּס ובעלה, המשורר והחוקר דמיטרי מֶרֶזְ'קוֹבְסְקי, והשתתף במערכת כתב העת "נוֹבִיי פּוּט" (הדרך החדשה) שהשניים ערכו והוציאו לאור. יצירתו המוקדמת של בּלוֹק בין השנים 1900 - 1904, קוּבצה בספרו הראשון "שירים לגברת הנפלאה", שיצא לאור בשנת 1905. הספר ספוג באווירה מיסטית, שבה כל תופעות העולם נתפסות כסימנים ואותות של המתרחש בעולמות אחרים. בספר "שירים לגברת הנפלאה" ובמחברו, הכירה הביקורת הרוסית בת הזמן, את ממשיך דרכו של הפילוסוף ולדימיר סולוביוב. מבקרים רוסיים טענו שהוא הושפע מהמשורר אָפָנַסיי פֵט, (1820 - 1892), שכתב שירים מחורזים וטקסטים לרומנסות רוסיות שהולחנו והושרו. בלוק היה מגדולי המשוררים הסימבוליסטים הרוסים. הוא מת ב-1921, אך דעיכתו הספרותית החלה עוד קודם לכן: בשנת 1918, מיד אחרי שכתב את שתי פואמות-הענק שלו, ה"סקיתים" ו"שנים-עשר" הוא השתתק. אלכסנדר בלוק סיפר לקוֹרניי צ'וּקוֹבְסקי, משורר, סופר חוקר הספרות, שאחרי שכתב את הפואמה "שנים-עשר" הרגיש שסיים את הקריירה הספרותית שלו. נפטר בשנת 1921 ממחלת לב. יש מבקרים חוקרים והיסטוריונים של ספרות, המשייכים את בלוק לעידן הספרותי של תור הכסף בשירה הרוסית. עם יציאתו של ספר תרגומיה החדש, של מירי ליטווק, משירת בלוק, יש לציין ששתי הפואמות שלו, "סקיתים" ו"שנים-עשר", זכו לשלושה תרגומים נדפסים, המצוינים מטה: אלכסנדר בלוק - מבחר משירתו, תרגמה וערכה מירי ליטווק, גוונים תל אביב 2007. סקיתים, פואמה, תרגם אברהם שלונסקי, מרחביה תש"ג 1943. שנים עשר, פואמה, תרגם אברהם שלונסקי, איורים ג. אננקוב, ספרית פועלים תל אביב תשל"ב 1972. השנים עשר; סקיתים, תרגם מרוסית ברוך מורן, ירון גולן תל אביב 1991. אלישבע (ייליזאבאֶטה ז'ירקובה-ביחובסקי), משורר ואדם : על שירתו של אלכסנדר בלוק, תל אביב, תומר, תרפ"ט, 1929. כתבי אלכסנדר בלוק בפרויקט בן-יהודה על אלכסנדר בלוק ועל מבחר שיריו שתרגמה וערכה מירי ליטווק, באתר הספרים של "טקסט" רונן סוניס, קו המשווה | כל הנחתומרים והשחסומים, באתר הארץ, 28 בספטמבר 2022 אלכסנדר בלוק, באתר "Find a Grave" (באנגלית) אלכסנדר בלוק, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אלכסנדר בלוק, באתר MusicBrainz (באנגלית) אלכסנדר בלוק, באתר Discogs (באנגלית) אלכסנדר בלוק, דף שער בספרייה הלאומית
נבחרת פיג'י בכדורגל

נבחרת פיג'י בכדורגל לגברים (בפיג'ית: Timi ni soka ni Viti) קיימה בשנת 1951 את משחקה הבינלאומי הראשון מול ניו זילנד, פיג'י הפסידה 1–3. הדירוג הנוכחי של נבחרת פיג'י ברשימת הדירוג של פיפ"א, הוא המקום ה-150 בעולם, נכון ל-19 בספטמבר 2024; הניקוד הוא 1,038.29 – עלייה של 3 נקודות לעומת ניקוד קודם. דירוג השיא 94 נמדד לראשונה ביולי 1994, והדירוג הנמוך ביותר 199 נמדד לראשונה ביולי 2015. הנבחרת רשמה הישג כשהגיעה לראשונה להשתתף בטורניר הכדורגל באולימפיאדה, וזה קרה בריו 2016. הנבחרת הפסידה 8-0 לדרום קוריאה, 5-1 למקסיקו ו-10-0 לגרמניה. עד 1978 - לא נכנסה 1982 - לא העפילה 1986 - לא נכנסה 1990 עד 2022 - לא העפילה משחקי תיקו כוללים גם משחקים שהוכרעו בבעיטות הכרעה מדיה וקבצים בנושא נבחרת פיג'י בכדורגל בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של נבחרת פיג'י בכדורגל דירוג לנבחרות לאומיות לגברים באתר פיפ"א החל מאוגוסט 1993 – אז החל דירוג פיפ"א לנבחרות גברים בכלל
מת מצווה

מת מצווה על פי ההלכה הוא אדם שמת ואין מי שמופקד על קבורתו. כל הנתקל במת מצווה חייב לקוברו, גם אם כתוצאה מכך ייגרם לו הפסד או יתבטל ממצווה חשובה (אפילו כזו שדינה כרת, כגון קרבן פסח). קבורתו נחשבת לחובה משום כבוד הבריות. גם נזיר וכהן גדול שאסור להם להיטמא למתים (ואפילו לאביו ואמו), מצווים להתעסק בקבורת מת מצווה. אחת מהתקנות המיוחסות ליהושע בן נון היא ש"מת מצווה קונה מקומו". כלומר, ניתן לקבור אותו במקום בו הוא נמצא, גם אם זהו שטח פרטי. נחלקו הראשונים בעניין היתר זה, האם טומאת כוהנים ונזירים הותרה למת מצווה, או שמא היא רק דחויה למת מצווה. רש"י הבין שטומאת מת מצווה הותרה ולא דחויה, שמעולם לא נאמר איסור טומאה לכוהנים לגבי מת מצווה, "דמעיקרא כשנכתב לא תעשה דטומאה לא על מת מצווה, נכתב כשם שלא נכתב על הקרובים". אולם, התוספות נחלקו עליו בזה, וכתבו בפשטות שאיסור טומאה נאמר לגבי כל מת שאינו קרוב לכהן, ומכל מקום האיסור נדחה מפני כבוד הבריות, ודומה למה שבדרך כלל עשה דוחה לא תעשה. כאמור, יש לקבור מת מצווה במקום בו נמצא. החזון אי"ש חקר האם יש רשות לקבור אותו במקום בו נמצא, או שזו חובה. המנהג הוא להוליך את המת למקום אחר ולקבור אותו שם. מהרש"ל נימק זאת בחשש שאם ייקבר הנפטר בשדה הוא עלול לבוא לידי זלזול על ידי אנשים שיוציאו אותו מקברו. בהשאלה מקובל להשתמש במונח "מת מצווה" לתיאור נושאים תורניים שונים שכמעט ואין עוסקים בהם, כדוגמת לימוד מסכתות מסוימות (בעיקר מסדר קודשים וסדר טהרות), או קיום מצוות לא שכיחות, כדוגמת פדיון פטר חמור או ראשית הגז. אהוב לך את המצווה הדומה למת, מצווה שאין לה עוסקים. כאשר תראה מצווה בזויה שאין לה עוסקים, כגון שתראה שבני עירך לומדים סדר מועד וסדר נזיקין, ואתה תלמוד סדר קדשים. ואם תראה שאינם [צ"ל: שהם] חוששים ללמוד מועד קטן ומי שמתו מוטל לפניו, אתה תלמדם ותקבל שכר גדול כנגד כולם. כי הם דוגמת מת מצווה, אותם מסכתות ואותם הלכות שבני אדם אין רגילים בהם. — ספר חסידים, סימן א, עמ' 2 מת מצווה באתר "אספקלריה" מת מצווה באתר "מחלקי המים" הרב יהודה זולדן, השפלה והסתכנות למען קבורת לוחמים הרב יהודה זולדן, טומאת כהן והעברת קברים על פי שפתי כהן לשולחן ערוך, יורה דעה, סימן קנ"ז, סעיף א' ס"ק ג' גם למצווה עוברת אין חיוב להוציא יותר מחומש ממונו תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף כ', עמוד א'. תלמוד בבלי, מסכת בבא קמא, דף פ', עמוד ב' - דף פ"א, עמוד א': "תנו רבנן: עשרה תנאין התנה יהושע... ומת מצווה קונה מקומו". רש"י, מסכת ברכות, דף כ', עמוד א', ד"ה שב ואל תעשה שאני תוספות, מסכת ברכות, דף כ', עמוד א', ד"ה שב ואל תעשה שאני ראו שולחן ערוך, יורה דעה, סימן שס"ד, סעיף ג' יורה דעה סימן רט ס"ק יב ש"ך על שולחן ערוך, יורה דעה, סימן שס"ד, סעיף ג', ס"ק י ערך זה הוא קצרמר בנושא הלכה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.