יצחק גרינבוים

יצחק גִרִינְבּוֹיְם (בפולנית: Izaak Grünbaum‏; 24 בנובמבר 1879, ורשה – 7 בספטמבר 1970, גן שמואל) היה מנהיג ציוני, מראשי התנועה הציונית של יהודי פולין בין שתי מלחמות העולם. היה חבר הנהלת הסוכנות היהודית וההסתדרות הציונית העולמית, ושר הפנים הראשון של ישראל. מחותמי מגילת העצמאות. גרינבוים, בן יהושע, נולד בוורשה. התחנך בפלונסק, שם למד בחדר ובגימנסיה. סיים לימודי משפטים באוניברסיטת ורשה. עוד בהיותו סטודנט החל לפעול למען הציונות ועסק בפעילות עיתונאית; ערך את העיתון העברי "הצפירה", השבועון העברי "העולם" והעיתון היידי "היינט", שביטאו בעריכתו עמדות פרו-ציוניות. נשא את מרים ולזוג נולדו שלושה ילדים. גרינבוים עמד בפולין בראש פלג ציוני רדיקלי בשם "על המשמר". היה חבר הסיים (הפרלמנט) הפולני מאז שנת 1919. לקראת הבחירות לסיים ב-1922 ארגן את כל המיעוטים בפולין (גרמנים, אוקראינים, רוסים, יהודים ועוד) להתמודדות במסגרת גוש משותף, על מנת להתגבר על חוקת הבחירות הפולנית, שנועדה לנטרל, באמצעות יצירת מחוזי בחירה מורכבים, את כוחם של המיעוטים. במסגרת גוש המיעוטים הלאומיים השיגו המפלגות היהודיות בפולין הישג תקדימי וחד-פעמי, עם בחירתם של 35 צירים יהודיים לסיים, כמו גם השפעה ישירה על בחירת נשיא פולין. בבחירות לסיים של 1928, החרים גרינבוים את נציגי אגודת ישראל והביא לכך שאף אחד מנציגי האגודה לא נבחר לסיים בבחירות אלו. בבחירות של 1930 העמידו נציגי אגודת ישראל בתגובה את הרב אהרן לוין, שהיה פופולרי מאוד בקרב היהודים, לבחירה במחוז הבחירה של גרינבוים בוורשה, וגרינבוים הפסיד את מקומו בסיים לרב לוין. גרינבוים היה ידוע בעמדותיו הלוחמניות כנגד האנטישמיות ובעד זכויות המיעוטים בפולין, והיה מתנגד חריף של אגודת ישראל. במסגרת זו האשים את החרדים מעל דוכן הסיים בכך שבעת מלחמת העולם הראשונה הם נותרו נאמנים לשלטונות הזרים בפולין (רוסיה, גרמניה ואוסטרו-הונגריה) ולא תמכו בתנועת העצמאות המקומית. גרינבוים עלה לארץ ישראל בשנת 1933. היה חבר הנהלת הסוכנות היהודית וההסתדרות הציונית העולמית, ושימש גם כראש מוסד ביאליק. בזמן השואה היה חבר בוועדת ההצלה שנבחרה עם פרוץ מלחמת העולם השנייה כדי לקיים קשרים עם יהודי פולין ולסייע בהצלתם. בשנת 1942, כשהגיעו לארץ ישראל ידיעות על דבר ההשמדה ההמונית, הוא נבחר לעמוד בראש ועד ההצלה של הסוכנות היהודית, גוף בן 12 אנשים מהמפלגות השונות, שנועד לפעול לשם הצלת יהודי אירופה מההשמדה, אולם בנסיבות אותם ימים לא צלחה פעולתו. בתום המלחמה, בנו, ניצול השואה אליעזר גרינבוים הואשם בפריז על ידי שני ניצולים כי התאכזר לאסירים כקאפו במחנה בירקנאו. גרינבוים ליווה את בנו במהלך המעצר והחקירה בפריז, שנסגרה בסופו של דבר. בנו זה נהרג בקרב רמת רחל במלחמת העצמאות. בעקבות סיפורו הייחודי התפרסמו שני סרטים "הבן של גרינבוים" (2002) והסרט "הקאפו מירושלים" (2014). בשבת השחורה (1946) היה גרינבוים אחד מחברי הנהלת הסוכנות שנאסרו על ידי הבריטים ונכלאו במחנה המעצר בלטרון. לקראת הקמת מדינת ישראל היה גרינבוים לאחד מ-13 חברי מנהלת העם, חבר ועדת המצב, ומחותמי מגילת העצמאות. ביום הכרזת המדינה היה בין הנצורים בירושלים, ולפיכך לא השתתף בטקס, אולם את חתימתו הוסיף למגילה במועד מאוחר יותר. היה חבר מועצת המדינה הזמנית ושר הפנים הראשון של מדינת ישראל בממשלה הזמנית, בין השנים 1948–1949. הוא התנגד אידאולוגית לכך שמשרד הפנים יהיה אחראי גם על המשטרה וסירב להיות גם שר המשטרה. ביולי 1948 עמד בראש "ועדת החמישה", שכונסה בעקבות המחלוקת בין ראש הממשלה דוד בן-גוריון לבין הפיקוד העליון בצה"ל במהלך מלחמת העצמאות, לאחר פירוק הפלמ"ח וקרבות לטרון. גרינבוים, שהגיע ארצה כאיש הציונים הכלליים, נטה במרוצת הזמן שמאלה: היה לתומך מפ"ם, ונודע כאיש בעל השקפת עולם חילונית מוצהרת. בשנת 1946 הוא לקח חלק באיחוד של הציונים הכלליים. בעת ניסוח המצע של הציונים הכלליים באוגוסט 1948 יצא נגד מה שקרא "המגמה להפוך את הציונות הכללית למפלגה של המעמד הבינוני" ובעקבות זאת פרש עם חברי סיעה א' מהציונים הכלליים ונעשו ניסיונות לגבש הסכמה סביב הקמת המפלגה הפרוגרסיבית. אולם בעוד שחברי סיעה א', בראשות אברהם גרנות חברו להקמת המפלגה הפרוגרסיבית, גרינבוים עמד בראש רשימה עצמאית בבחירות לאספה המכוננת (הכנסת הראשונה), אשר לא הצליחה לעבור את אחוז החסימה. בשנים שלאחר מכן ערך גרינבוים מספר ספרים, בהם "האנציקלופדיה של הגלויות" ו"התנועה הציונית בהתפתחותה". היה אחד המועמדים לכהונת נשיא המדינה בבחירות הנשיאותיות ב-1952, אך הפסיד ליצחק בן-צבי. בשנותיו האחרונות חי בקיבוץ גן שמואל לצד בנו בנימין, שם נקבר. על שמו המוסד החינוכי אלוני יצחק ורחובות בערים שונות בישראל. בימי חורבן ושואה: ת"ש-תש"ו, ירושלים – תל אביב: חברים, תש"ו. דור במבחן, ירושלים: ההסתדרות הציונית ומוסד ביאליק, 1951. מלחמות יהודי פולניה: תרע"ג-ת"ש, ירושלים – תל אביב: חברים, תש"א. נאומים בסיים הפולני (ערך והוסיף הערות: מרדכי חלמיש; תורגם מן המקור הפולני בידי המחבר), ירושלים: מ. ניומן, 1963. נאומים בקונגרסים הציוניים ירושלים – תל אביב: מ. ניומן, 1967. פני הדור: מורים, חברים, יריבים (2 כרכים), ירושלים: הספרייה הציונית על-יד הנהלת ההסתדרות הציונית, תשי"ח-תשכ"א. התנועה הציונית בהתפתחותה, ירושלים: ר. מס, תש"ב-תשט"ז. 'גרינבוים, יצחק', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 146–148. (הספר בקטלוג ULI) רומן פריסטר, ללא פשרה, תל אביב: זמורה-ביתן, תשמ"ז – ביוגרפיה של יצחק גרינבוים. יוסף קרוק, תחת דגלן של שלוש מהפכות - כרך ב', תל אביב, מחברות לספרות 1970, פרק 15 יצחק גרינבוים, באתר הכנסת יצחק גרינבוים, באתר כנסת פתוחה דוד תדהר (עורך), "יצחק גרינבוים", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך א (1947), עמ' 211 יצחק גרינבוים, באתר תנועת העבודה הישראלית הפיצול הפוליטי של יהודי פולין, כולל ציטוטים נרחבים מעמדותיו של גרינבוים, באתר "דעת" יצחק גרינבוים, באתר יד ושם יצחק גרינבוים, באתר התאחדות בולאי ישראל יהודה וורשביאק, האיש שאין לו פנאי לרצות, העולם, 18 בפברואר 1930 י. מ. ניימן, י. גרינבוים - המרדן הנצחי (ליום הולדתו ה-75), דבר, 24 בנובמבר 1954 משה סנה, לדמותו של יצחק גרינבוים, דבר, 28 בנובמבר 1969 יצחק גרינבוים, בקטלוג הארכיון הציוני המרכזי בירושלים יצחק גרינבוים, במיזם "אישי רחוב" יצחק גרינבוים, באתר הבנק אוצר התיישבות היהודים ש. רימאלט, יציאתו של גרינבוים מפולין, דבר, 5 במאי 1932 יוסף קרוק, תחת דגלן של שלוש מהפכות - כרך ב', תל אביב, מחברות לספרות, 1970, עמ' 413-414 הד הבחירות בפולין, הארץ, 20 במרץ 1928 תום שגב, פרשת חייו הטראגית של אליעזר גרינבוים, באתר הארץ, 28 באוגוסט 2009; דליה קרפל, שטן או מלאך? תעלומת חייו של אליעזר גרינבוים, בנו של שר הפנים הראשון, באתר הארץ, 9 באוקטובר 2009 מתוך אתר הכנסת, בעמוד: http://www.knesset.gov.il/birthday/heb/QuizBDay.htm, נדלה ב-24/1/11 יהודית היבנר, החיים כסיפור, הוצאת ששר, 2001, עמ' 155 הציונים הכלליים התאחדו, משמר, 7 ביוני 1946 הימין דוחף את גרינבוים לפילוג, על המשמר, 11 באוגוסט 1948