laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ביטלג'וז

ביטלג'וז (באיות אחר: ביתלג'וז; באנגלית: Betelgeuse) או α באוריון הוא כוכב על-ענק אדום המרוחק כ-650 שנות אור ממערכת השמש. בעברית מקובלים גם השמות הבאים לכוכב זה: בית אל-ג'וז, בית אגוזה ובית אגוזי. כוכב זה הוא השני בבהירות בקבוצת הכוכבים אוריון, והתשיעי בבהירותו בשמי הלילה. הכוכב ממוקם בתוך משושה החורף ומהווה את אחד מקודקודיו של משולש החורף. ביטלג'וז הוא מסיווג ספקטרלי M1 Ia-Iab - על-ענק אדום הנמצא בשלב מתקדם של התפתחותו לאחר שכילה את כל המימן שבליבתו להליום ועבר להתכת הליום לפחמן ולחמצן. תהליך זה הביא להתנפחותו לקוטר של כ-440 מיליון ק"מ, כמרחקה של חגורת האסטרואידים מהשמש. הוא אחד מכוכבי השבת היחידים בשמיים שניתן למדוד את קוטרו הזוויתי באמצעות צילום טלסקופי ישיר. למרות היותו בשלב התפתחות מתקדם, זמן חייו קצר יחסית, גילו מוערך ב-8 - 8.5 מיליוני שנים בלבד והתפתחותו המהירה נובעת ממאסתו הגדולה - כ-14 מסות שמש. תהליכי ההיתוך בליבת הכוכב צפויים להסתיים בתוך כ-10,000 שנים ואז הכוכב יתפוצץ בסופרנובה ובשל הקרבה היחסית למערכת השמש, היא תהיה עם בהירות דומה לשל הירח ותראה גם באור יום. לאחר מכן תהפוך ליבת הכוכב לכוכב נייטרונים. אם מסת הכוכב נמוכה יותר מההערכות (כ-12 מסות שמש בלבד) ייתכן שהכוכב יהפוך לננס לבן נדיר המורכב מחמצן ומניאון. ביטלג'וז הוא משתנה סדיר למחצה שבהירותו נעה בין דרגה 0.3 (אז הוא הופך להיות השמיני בבהירות) ובין דרגה 1.2 (אז הוא יורד למקום ה-18). השינוי בבהירות נובע מהתנפחות והתכווצות של השכבות החיצוניות של הכוכב, מה שמשנה את רדיוסו מ-550 רדיוסי שמש ועד ל-920 רדיוסי שמש. כאשר הרדיוס קטן, צפיפות הגז עולה ויותר קרינה נבלעת בשכבות הגז ומחממת אותן, ההתחממות מביאה להתפשטות הגז והגדלת הרדיוס, כך שצפיפות הגז יורדת, יותר קרינה עוברת דרך הגז אל מחוץ לכוכב והגז מתקרר ומתכווץ בחזרה. בראשית 2020, התעמעם אורו של ביטלג'וז במידה שלא נראתה מאז תחילת המדידות האסטרונומיות, אירוע שמכונה בשם "העמעום הגדול". הירידה הפתאומית ברמת האור שנפלט מן הכוכב העלתה סברות כי הוא עומד להפוך לסופרנובה. עם זאת, עד אפריל באותה שנה שבה בהירותו של הכוכב לקדמותה. חוקרים משערים כי מקורה של הדהייה באורו של ביטלג'וז היא בגזים שנפלטו ממנו. הגזים התעבו והפכו לענן אבק, שצמצם לכמה שבועות את האור המגיע מהכוכב לכדור הארץ. השם "בית אל-ג'וז" הוא שיבוש של השם הערבי يد الجوزاء (בתעתיק מדויק: יד אלג'וזאא'), שהיה כינויו של מזל תאומים, אך בהמשך שימש לכינויו של אוריון. בתעתיק ימי הביניים מערבית ללטינית השתבשה האות "י" הערבית (נכתבת עם שתי נקודות דיאקריטיות מתחתיה: ي) ל"ב" (נכתבת עם נקודה דיאקריטית אחת: ب), ו"יד אֶל-ג'וּזַא" הפך ל"בית אל-ג'וז" (או: "אִיבְּט-אֶל-ג'וּזַא"). מדיה וקבצים בנושא ביטלג'וז בוויקישיתוף תעלומה: למה הכוכב בטלג'וז מתכווץ?, באתר ynet, 10 ביוני 2009 יוניברס טודיי, ‏2012 – שיגעון חדש: ביטלג'וז יתפוצץ והדבר לכאורה יפגע בכדור הארץ, באתר "הידען", 23 בינואר 2011 אסף קוזין, מדע בין כוכבים: על-הענק האדום שעומד להתפוצץ, באתר ynet, 4 באוגוסט 2017 גיא ניר, מכון דוידסון, על-ענק אדום: האם ביטלג'וס עומד להתפוצץ?, באתר ynet, 2 בינואר 2020 ביטלג'וז ב-Solstation ביטלג'וז, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ביטלג'וז, בבסיס הנתונים SIMBAD לגרמי שמיים אסטרונומיים Jonathan Amos, 'Great Dimming' of Betelgeuse star is solved, BBC, 16 June 2021 ניו יורק טיימס, חוקרים גילו למה הכוכב המרוחק ביטלג'וז התעמעם - הוא "התעטש", באתר הארץ, 16 באוגוסט 2020 ניו יורק טיימס, למה ביטלג'וז התעמעם? כי הוא פלט אבק כוכבים שכיסה אותו, באתר הארץ, 24 ביוני 2021
ברנאר ורבר

בֶּרְנָאר וֶרְבֵּר (בצרפתית: Bernard Werber; נולד ב־18 בספטמבר 1961 בטולוז) הוא סופר, מחזאי, תסריטאי ובמאי יהודי צרפתי. בבית הספר היסודי, החל ורבר בכתיבת סיפורים קצרים, סיפורו הראשון: ״הרפתקאות של פרעושית״. בגיל 15, כעשר שנים מאוחר יותר, הקים עיתון מיוחד לבית הספר שרובו קומיקס לא שגרתי במובן של שילוב של מוזיקה ובשמים. בסוף אותה שנה, התפנה ורבר לכתיבת הרומן שלו הנמלים וערכים עבור אנציקלופדיה שכינה אותה האנציקלופדיה של הידע היחסי והמוחלט. בעיר הולדתו למד משפטים באוניברסיטה כשנתיים, ובמקביל קרימינולוגיה. בפריז למד עיתונאות והצעתו לסיקור נמלים אפריקניות זיכתה אותו במלגה שבעקבותיה למד את התופעה בחוף השנהב. עבד כשבע שנים בתור כתב. שנות התשעים, מסמנים מפנה בדרכו וחזרתו המלאה לאמנות. נרשם ללימודי תסריטאות ומשנת 1991 הצליח לפרסם יצירות, בעיקר פרוזה (שלעיתים עובדה למחזה או סרט), כל שנה. ברנאר ורבר מבחירה אישית מפרסם יצירה בשבוע הראשון של אוקטובר לטענתו ״כדי לקבוע פגישה עם הקוראים״ זאת על אף שהוא כותב שתי יצירות בשנה בממוצע (ולכן אחת נשארת במגירה), לפי ורבר זהו גם מנהגו של סטיבן קינג. ברנאר ורבר משלב מספר ז'אנרים: מדע בדיוני, פילוסופיה ומטאפיזיקה וכן ספרות בלשית ואוטופיה. ספריו הפכו לרבי מכר, מספר ספרים זכו לכך עוד ביום יציאתם: האב של אבותינו (1998), אימפריית המלאכים (2000), הסוד האולטימטיבי (2001), עץ האפשרים: ועוד סיפורים (2002). ורבר מעיד על עצמו שיש לו עושר וחדווה של יצירה. תהליך עבודתו מבוסס על סדר יום כמעט קבוע של כתיבת סיפורים קצרים, הרחבה או חיבורם. הנמלים (1998): רומאן. תרגום: יהודה שפיגלר. כתר. יומם של הנמלים (1999): רומאן. תרגום: יהודה שפיגלר, כתר. עץ האפשרים: ועוד סיפורים (2005): סיפורים קצרים. תרגום: חגית בת-עדה. כנרת, זמורה-ביתן. אתר האינטרנט הרשמי של ברנאר ורבר (בצרפתית) ברנאר ורבר, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ברנאר ורבר, ברשת החברתית Goodreads ברנר ורבר (1964-), דף שער בספרייה הלאומית ברנאר ורבר - האתר הרשמי, ביוגרפיה מפורטת (בצרפתית) שם boldtype - an online literary magazine, contributors (בצרפתית) ברנאר ורבר - האתר הרשמי, שם ברנאר ורבר - האתר הרשמי, שם Parlon net. Olivier Emond inviting Bernard Werber. Diffused on FranceInfo. 41:06 min. 1/10/2010. (בצרפתית) ברנאר ורבר - האתר הרשמי, שם Parlon net, op. cit.
Guilty (אלבום של ברברה סטרייסנד)

Guilty הוא אלבום אולפן של הזמרת והשחקנית ברברה סטרייסנד, אשר יצא בשנת 1980. בארי גיב, חבר ההרכב הבי ג'יז, אחד ההרכבים המצליחים של שנות השבעים, כתב והלחין את כל השירים באלבום ואף הפיק אותו, ביחד עם צוות ההפקה שאיתו עבד ההרכב באופן קבוע, אלבי גלוטן וקארל ריצ'רדסון. Guilty הוא האלבום הנמכר ביותר של סטרייסנד עם מכירות של למעלה מ-20 מיליון עותקים. האלבום זכה בפרס גראמי מתוך ארבעה אליהם היה מועמד. בין היתר, היה מועמד לאלבום השנה. סטרייסנד הוציאה, בשנת 2005, אלבום המשך בשם Guilty Pleasures, שגם בו היה גיב, שותף להפקה, כתיבה והלחנת רוב השירים. מקור: מידע על האלבום Guilty באתר MusicBrainz האלבום Guilty באתר Discogs האלבום Guilty באתר ספוטיפיי האלבום Guilty באתר יוטיוב מידע על Woman in Love, באתר הבילבורד האמריקאי, ארכיון מידע על Woman in Love, במצעד הבריטי הרשמי מידע על Guilty, באתר המצעד האוסטרי, ארכיון מידע על Guilty, באתר המצעד הגרמני מידע על Guilty, באתר המצעד הנורווגי מידע על Guilty, באתר המצעד של ניו זילנד מידע על Guilty, באתר המצעד הצרפתי, ארכיון מידע על Guilty, באתר המצעד השוודי זוכי פרסי גראמי ה-23 - 1981
סקוט ויינגר

סקוט אריק ויינגר (אנגלית: Scott Eric Weinger; נולד ב-5 באוקטובר 1975) הוא שחקן יהודי-אמריקאי, הידוע בזכות תפקידו של סטיב בסדרה "צער גידול בנות". בנוסף השתתף בסדרת ההמשך ״צער גידול בנות- הדור הבא״ בשנת 2016. כמו כן דיבב את דמותו של אלאדין החל מסרט ההנפשה "אלאדין" של חברת וולט דיסני. ויינגר נולד בניו יורק סיטי לזוג הורים יהודים, בייבס, מורה ואליוט ויינגר שעבד כמנתח. גדל בפלורידה ועבר ללוס אנג'לס כדי לשחק באופן מקצועני. התגלה בפעם הראשונה בסיטקום "איש המשפחה", ויינגר קיבל מחמאות רבות על התפקיד. הופיע בתחילת ואמצע שנות ה-90 ב-32 פרקים בסדרת הקאלט "צער גידול בנות", בתפקיד סטיב הייל החבר של די.ג'יי. טאנר. בשנת 1992 נבחר ויינגר כשהיה בן 16 לדבב את קולו של אלאדין בשובר הקופות "אלאדין". ויינגר זכה בפרס סאטורן לשחקן הצעיר הטוב ביותר על ודיבב את אלאדין גם בשני סרטי ההמשך "שובו של ג'אפר" ו"אלאדין ומלך הגנבים". זנח לאחר מכן את תחום המשחק כדי להתקבל וללמוד באוניברסיטת הרווארד, סיים את לימודיו בהצלחה בשנת 1998. מדיה וקבצים בנושא סקוט ויינגר בוויקישיתוף סקוט ויינגר, ברשת החברתית אקס (טוויטר) סקוט ויינגר, ברשת החברתית אינסטגרם סקוט ויינגר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) סקוט ויינגר, באתר AllMovie (באנגלית) סקוט ויינגר, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) סקוט ויינגר, באתר MusicBrainz (באנגלית)
טקוסה

טקוסה (געז: ጣቁሳ, גם: דגוסה) מחוז היסטורי ונפה בצפון מערב אתיופיה. הנפה גובלת בנפת אלפה מדרומה, אגם טאנה במזרחה, נפת דמביה בצפון-מזרחה, נפת צ'ילגה בצפונה, נפת מטמה בצפון-מערבה ונפת קווארה במערבה. הנפה ידועה כמקום שבו התרחש הקרב ההיסטורי בין כוחותיו של דג'זמץ קאסה היילו לבין ראס עלי השני והדג'זמץ וובה היילה מריאם. לאחר מכאן התרחשו בנפה שני קרבות נוספים כנגד היילו, הראשון כנגד הכוחות בראשות אמו של עלי, מנאן והשני ברשותו של ראס ברו עליגז. על פי נתוני הסוכנות המרכזית לסטטיסטיקה האתיופית לשנת 2007 האוכלוסייה מנתה 129,097 נפשות שרק 5.48% מהם חיים בערים. רוב תושבי הנפה הם אמהרים שלצידם ישנה אוכלוסייה השייכת למיעוט הוואיטו שהיא אחת מהקבוצות האתניות המסתוריות באתיופיה. Tsega Endalew Etega & Alain Gascon, "Ṭaqussa" in Siegbert Uhlig (Editor), Encyclopaedia Aethiopica: O-X, Harrassowitz, 2010, ISBN 3447062460, p. 862 Census 2007 Tables: Amhara Region
משפחת אלייב

משפחת אלייב הם הרכב מוזיקלי טג'יקי-ישראלי ייחודי, המאגד בתוכו 8 נגנים מ-3 דורות שונים של משפחת אלייב. הלהקה מנגנת מוזיקה בוכרית עממית, מז'אנר מוזיקת עולם, ולאחרונה שיתפה פעולה עם המפיק תמיר מוסקט (איש הבלקן ביט בוקס) והוציאה לאור אלבום בכורה מודרני בשם "The Alaev Family and Tamir Muskat" בלייבל עולמלא. בהרכב משתתפים 3 דורות של משפחת אלייב. הסב אללו (דוירה ושירה), שני ילדיו אריאל (זמר ראשי ואקורדיון) ואמין (כלי הקשה), ונכדיו צביקה (קלרינט), אלן (כלי הקשה), אמיר (קאנון ודוירה), אביבה (כינור) אמנדה (כינור ושירה) ואברהם (קלרינט). פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ב-1991, עם נפילת ברית המועצות, עלתה המשפחה כולה לישראל והשתלבה בסצנת המוזיקה המקומית. בני המשפחה היו מעורבים, ביחד ולחוד, בהפקות מוזיקליות שונות לצד אמנים בכירים, ביניהם ריטה, ברי סחרוף ואהוד בנאי. אולם רק לאחר כשני עשורים בארץ, הוציאה לאור הלהקה מספר אלבומים ובניהם אלבום עם המפיק המוזיקלי תמיר מוסקט ומיתגה את עצמה תחת השם "גרוב בוכרי". שילוב של מוזיקה עממית וצלילים נושנים, עם מקצבים מודרניים ואלקטרוניים. בהופעת ההשקה של האלבום, במועדון הלבונטין 7, השתתפו אורחים רבים- ביניהם ריטה, דודו טסה, ואורי כינרות (בום פם). ב-2005 השתתפה הלהקה בקדם אירוויזיון הישראלי עם השיר "אספרנסה" שכתב דורון דוידסקו והלחין אלי ניסמן שזכה במקום השישי אך בהמשך זכה להצלחה גדולה ומהווה סימן היכר של הלהקה. הלהקה השתתפה בעונתה הרביעית של התוכנית הכוכב הבא לאירוויזיון. המשיח בוא יבוא היא עוד תשוב Naraye Sheron The Alaev Family and Tamir Muskat(הוצאת עולמלא, 2011) אתר האינטרנט הרשמי של משפחת אלייב משפחת אלייב, באתר MusicBrainz (באנגלית) משפחת אלייב, באתר Discogs (באנגלית) משפחת אלייב, באתר Songkick (באנגלית) רותי קדוש, "אנחנו נזריק לישראלים את המוזיקה לדם": הסיפור המופלא של פאפא אלייב, באתר nrg‏, 10 בינואר 2017 ישי הולנדר, ‏המשפחה שמוכיחה שמוזיקה באמת זורמת בוורידים, בעיתון מקור ראשון, 18 בפברואר 2018 הגרוב של משפחת אלייב באתר ynet בן שלו, המקצבים הבוכריים של משפחת אלייב נשמעים כמו הגרוב של הרגע, באתר הארץ, 11 ביולי 2011
אמיר ראובני

אמיר ראובני (נולד בנובמבר 1936) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף, שירת כמפקד חטיבת גולני. במלחמת יום הכיפורים פיקד כמג"ד על המעוזים בגזרה הצפונית בתעלת סואץ. אמיר ראובני נולד בקיבוץ אשדות יעקב בנובמבר 1936. באוגוסט 1955 התגייס לצה"ל שירת בחטיבת גולני כלוחם בגדוד 13 (גדעון). כקצין שימש סגן מפקד סיירת גולני. לאחר שחרורו חזר לעבודה חקלאית במשק הקיבוץ. ב-1963 יצא לשליחות באפריקה מטעם המרכז לשיתוף פעולה בינלאומי של משרד החוץ. במלחמת ששת הימים היה מפקד פלוגה בסיירת חרוב ולחם עמה בחזית הירדנית. במלחמת ההתשה שימש ראש זירת צפון וזירת משולבים באג"ם מבצעים. בדצמבר 1970 מונה לסגן מפקד גדוד 12 (ברק) ב-1971 פיקד כארבע חודשים על כוחות מגולני במעוזי התעלה במרכזה ובדרומה. וב-1972 מונה למפקדו. באותה שנה פיקד על אחד הכוחות שפעלו במסגרת "כוח ברק" במבצע קלחת 4 מורחבת בדרום לבנון. ב-1973 מונה למג"ד בקורס קצינים, במינוי חירום פיקד על גדוד 68, גדוד מילואים של חטיבת ירושלים. ערב מלחמת יום הכיפורים הוצב הגדוד בתעסוקה מבצעית בקו בר-לב והחזיק במעוזים הצפוניים. הגדוד מנה 363 חיילים מהם 230 איישו 16 מתוך כלל 20 המעוזים והיו תחת פיקוד החטיבה המרחבית וחטיבה 14. החיילים היו מבוגרים יחסית, כחצי מהם היו ללא הכשרה קרבית (שלב ב'), וללא שעברו אימון מקדים, (אך עברו אימון בשטח על ידי ראובני ואנשיו). בתדריכים שנמסרו לגדוד על ידי מח"ט הגזרה פנחס נוי, נאמר כי לא צפויה מלחמה בזמן התעסוקה. התרעות שהעביר הגדוד לדרגים הממונים על הכנות המצריים וריכוז הכוחות לא זכו להתייחסות רצינית. במלחמה עצמה נפלו כל המעוזים שתפס הגדוד מלבד מעוז בודפשט, בקרבות נהרגו 76 מחיילי הגדוד ומעל 60 נפלו בשבי. לאחר המלחמה יצא ראובני ללימודים בבית הספר הגבוה למלחמה בפריז. בשנים 1976–1977 פיקד על עוצבת חירם, החטיבה המרחבית המזרחית בגבול הצפון. ב-1977 מונה למפקד חטיבת גולני, בתקופתו יזם את ההקמה של פלוגת החבלה וההנדסה כפלוגה סדירה בחטיבה, ואת ההקמה המחודשת של הפלנ"ט. הוא פיקד על החטיבה במהלך מבצע ליטני. בשנים 1981–1984 שירת כנספח צה"ל וראש משלחת משרד הביטחון באירופה בדרגת תא"ל. הוא זכה לעיטור אות לגיון הכבוד הצרפתי. מדיה וקבצים בנושא אמיר ראובני בוויקישיתוף אמיר ראובני, באתר "50 שנה למלחמת יום הכיפורים" של ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון אמיר ראובני, באתר חטיבת גולני העדויות מהחזית: "הרגשנו שתהיה שואה", באתר ynet, 1 בספטמבר 2013 אמיר ראובני, גדוד 68 במעוזי קו בר-לב: המבט של המג"ד, באתר News1 מחלקה ראשונה, 1 באוגוסט 2014 אורי מילשטיין, ‏בלי בג"צ ובלי בצלם: כך ניצחה מדינת ישראל באינתיפאדה הראשונה, באתר מעריב אונליין, 15 בינואר 2016 יוסי אלי,‏, קציני צה"ל באגרנט: "כשרוצים לחיות, נאחזים בציפורניים", באתר וואלה, 1 בספטמבר 2013. העדויות מהחזית: "הרגשנו שתהיה שואה", באתר ynet, 1 בספטמבר 2013 רתם קליגר, עשרה טיפים למח"ט המתחיל, באתר צה"ל (דרך ארכיון האינטרנט), 3 בנובמבר 2014 מבצע ליטני, מתוך האתר הרשמי של גדוד הסיור של חטיבת גולני
אלן סימונסן

אלן סימונסן (בדנית: Allan Simonsen; נולד ב-15 בדצמבר 1952) הוא כדורגלן עבר דני, מהבולטים בכדורגלני דנמרק בכל הזמנים. סימונסן נולד בקופנהגן שבדנמרק. שיחק בוויאלה בי קיי, בבורוסיה מנשנגלדבך, בברצלונה ובצ'רלטון אתלטיק. בנבחרת דנמרק שיחק 55 משחקים וכבש 20 שערים. ב-1977 זכה בתואר כדור הזהב. בתקופתו במנשנגלדבאך, אז אחת הקבוצות הבכירות באירופה, היה משחקני המפתח של קבוצת הפלא של המאמן הנס וייסויילר, יחד עם גינטר נצר וברטי פוגטס. סימונסן הוא השחקן היחידי בהיסטוריה שהבקיע שערים בגמר אליפות אירופה לקבוצות, לגביע המחזיקות וגביע אופ"א. אף על פי שהגיע לשיאו בשנות השבעים ובתחילת שנות השמונים, זכה לשחק במונדיאל בשלב מאוחר יחסית בקריירה, פעם אחת, ב-1986. לאחר פרישתו אימן את נבחרת איי פארו וכן את נבחרת לוקסמבורג. וויאלה בי קיי אליפות דנמרק (3): 1971, 1972, 1984 הגביע הדני: 1972 בורוסיה מנשנגלדבך אליפות גרמניה (3): 1974/75, 1975/76, 1976/77 הגביע הגרמני: 1972/73 הסופר קאפ הגרמני: 1977 הליגה האירופית (2): 1974/75, 1978/79 ברצלונה הגביע הספרדי: 1980/81 גביע המחזיקות: 1981/82 נבחרת דנמרק מקום שלישי באליפות אירופה: 1984 אישיים כדור הזהב: 1977 קבוצת השנה של הליגה הגרמנית (3): 1974/75, 1975/76, 1976/77 מלך השערים בגביע אירופה לאלופות: 1977/78 מלך השערים בליגה האירופית: 1978/79 היכל התהילה של דנמרק מדיה וקבצים בנושא אלן סימונסן בוויקישיתוף אלן סימונסן, באתר Transfermarkt אלן סימונסן, באתר Fussballdaten.de (בגרמנית) אלן סימונסן, באתר BDFutbol אלן סימונסן, באתר WorldFootball.net אלן סימונסן, באתר National Football Teams אלן סימונסן, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגלנים ובנושא דנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ממשלת אנדורה

ממשלת אנדורה היא הגוף בעל הכוח הביצועי באנדורה, המהווה יחד עם הנסיכים-שותפים של אנדורה את הרשות המבצעת שלה. חוקת אנדורה העבירה את הרוב המכריע של סמכויות הביצוע באנדורה מידי הנסיכים-שותפים של אנדורה לממשלתה. ערך מורחב – ראש ממשלת אנדורה אחת לארבע שנים מתקיימות בחירות כלליות באנדורה. לאחר הבחירות ממנה המועצה הכללית באנדורה את ראש הממשלה (Cap de Govern), והוא ממנה את שרי הקבינט ואת סגנו. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. באנדורה ישנם שבעה שרים הממונים על ידי ראש ממשלתה. פוליטיקה של אנדורה אנטוני מרטי מדיה וקבצים בנושא ממשלת אנדורה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ממשלת אנדורה (בקטלאנית) ממשלת אנדורה - האתר הממשלתי הראשי (בקטאלנית)
המועצה הכללית של העמקים

המועצה הכללית של העמקים (בקטלאנית: Consell General d'Andorra) היא הגוף המחוקק של אנדורה הבנוי מבית אחד - פרלמנט המונה 28 חברים. החברים נבחרים ישירות על ידי העם, 14 מהם ממחוז הבחירה היחיד של המדינה ו-14 מייצגים כל אחד מ-7 מחוזות אנדורה - 2 מכל מחוז; הנבחרים מכהנים במשך ארבע שנים. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ערך מורחב – דמוקרטים למען אנדורה דמוקרטים למען אנדורה, היא מפלגת השלטון באנדורה ואחת משתי המפלגות העיקריות בה. כיום (2011) יש למפלגה רוב במועצה הכללית של העמקים - היא הפרלמנט של אנדורה. אפיונה הפוליטי של המפלגה הוא מרכז-ימין. שורשי המפלגה נטועים באיחוד של המפלגה הליברלית, מפלגת מרכז חדש ואלמנטים שונים מהמפלגה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. בנוסף, המפלגה זכתה לתמיכתה של מפלגת איחוד לורידיאנה. עד בחירות ב-2011 באנדורה, היא הייתה מפלגת האופוזיציה המרכזית במדינה. בבחירות אלו, התחרתה המפלגה בעיקר במפלגה הסוציאל-דמוקרטית, אותה היא ניצחה וזכתה ב-20 מושבים בפרלמנט, הנתון הגבוה ביותר מאז תחילת תקפותה של חוקת אנדורה, בשנת 1993. כיום, עומד בראש המפלגה שאווייר אספוט זמורה, המכהן גם כראש ממשלת אנדורה. ערך מורחב – המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (אנדורה) המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של אנדורה, היא מפלגת האופוזיציה באנדורה ואחת משתי המפלגות העיקריות בה. כיום (2011) יש למפלגה מיעוט במועצה הכללית של העמקים - היא הפרלמנט של אנדורה. אפיונה הפוליטי של המפלגה הוא מרכז-שמאל. ראשית המפלגה בשנת 2000, עת הוקמה המפלגה. בבחירות שנערכו באפריל 2005 באנדורה, זכתה המפלגה ב-38.1% מקולות בחורים וב-11 מושבים בפרלמנט (מתוך 28); בכך הפסידה המפלגה את השלטון למפלגה הליברלית. בבחירות שנערכו ארבע שנים מאוחר יותר, באפריל 2009, זכתה המפלגה ב-45.03% מקולות בחורים וב-14 מושבים בפרלמנט; בכך ניצחה המפלגה, וזכתה בשלטון במדינה. לאחר שנתיים (אפריל 2011), נערכו בחירות בשלישית, ובהם הפסידה המפלגה את השלטון לטובת מפלגת דמוקרטים למען אנדורה; בבחירות אלו זכתה המפלגה ל-34.80% מקולות בחורים וב-6 מושבים בפרלמנט. כיום, עומד בראש המפלגה ז'אומה ברטומאו קסאני, אשר כיהן בעבר בשנים 1010–2009 כראש ממשלת אנדורה. אחת לארבע שנים, מתקיימות בחירות כלליות למועצה הכללית של העמקים, הפרלמנט של אנדורה. פוליטיקה של אנדורה בתי מחוקקים לפי מדינה מדיה וקבצים בנושא המועצה הכללית של העמקים בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של המועצה הכללית של העמקים (בקטלאנית) המועצה הכללית של העמקים, ברשת החברתית פייסבוק המועצה הכללית של העמקים - האתר הרשמי של הפרלמנט של אנדורה "Toni Martí obté una victòria aclaparadora amb 21 escons". Diari d'Andorra. 3 באפריל 2011. אורכב מ-המקור ב-2011-04-06. נבדק ב-3 באפריל 2011. {{cite news}}: (עזרה)
משה מורו

משה מוּרוֹ (Murro;‏ 1888, מינסק, רוסיה הלבנה (האימפריה הרוסית) – 3 במאי 1957, ירושלים) היה צייר ופסל ישראלי, ממשיך דרכם של בוריס שץ וזאב רבן. הקים את בית המלאכה "הקמיע" בבצלאל בירושלים ועסק ביצירת קמיעות בשן ובאבן ותבליטים. בינואר 1921 נבחר מורו להיות חבר ועד "אגודת בית הספר בצלאל", שבו זכה שץ להיות נשיא של כבוד. מורו ייסד קבוצה בבצלאל שיצרה תכשיטים וקמיעות למדליונים, וסיכות ומיניאטורות לטבעות. בעלי מוטיבים יהודיים, תוך העתקה של יצירות מאמנים שמרביתם יהודים. מיצירותיו המפורסמות: לוחית נחושת שיצר עבור אליעזר בן-יהודה. בן יהודה העניק לו תמונה של הלוחית בחזרה בצירוף הקדשה: ”לזכרון להאמן משה מורו ברגשי יקר בעד פעל כפיו זה”. יצירות נוספות הן; "סביבון מעוטר בדימוי יהודה השבויה ויהודה המשוחררת" (1929), התבליט "אליעזר ורבקה" 1929 המבוסס על רישום של זאב רבן ומתארת את הסיפור התנ"כי של אליעזר, עבדו של אברהם, שנשלח על ידו להביא כלה עבור בנו יצחק, ובמהלך אותה השליחות הוא פוגש את רבקה בסמוך לבאר. "בִּירוּשָׁלֵם" לוחית נחושת עם דמות של יהודי תימני על רקע העיר העתיקה של ירושלים, מחזיק ספר ביד אחת ומקל באחרת. משה מורו נפטר ב-3 במאי 1957 ונקבר בהר המנוחות. בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב (ירושלים) משה מורו, באתר מרכז המידע לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל משה מורו, באתר ארכיון בצלאל. תערוכת הזכרון של הפרופ' שץ, דואר היום, 28 במרץ 1933 ירושלים יום יום, דואר היום, 10 בינואר 1926 משה מורו "בצלאל", דואר היום, 11 בספטמבר 1921 דרישת שלום, דבר, 10 בפברואר 1944 מתוך: מי ומי באמנות ישראל, ירושלים: אמנות ישראל – מרכז מידע ע"ש גבריאל שרובר – מוזיאון ישראל, תשנ"ו 1996. ירושלים יום יום, דואר היום, 24 בינואר 1921. מתוך: בצלאל, ירושלים: מבחר מאוסף אלן ב’ סליפקה במוזיאון ישראל / [האוצרת] - חיה בנז'מין (עריכה: תמי מיכאלי), ירושלים: מוזיאון ישראל, 2008. משה מורו באתר GRAVEZ
צלמת

צלמת (למפת אתיופיה מוגדלת)   אדיס אבבה דירה דאווה מקלה גונדר אווסה ג'ימה ג'יג'יגה אריתריאה סודאן דרום סודאן קניה סומליה ג'יבוטי צלמת (למפת אתיופיה רגילה)   אדיס אבבה דירה דאווה מקלה גונדר אווסה ג'ימה ג'יג'יגה אריתריאה סודאן דרום סודאן קניה סומליה ג'יבוטי צלמת צלמת (בגעז: ጸለምት, גם צלמתי) הוא מחוז היסטורי בצפון אתיופיה בין הרי סימן (שבאזור סימן) בדרום לנהר התכזה בצפון. בצלמת יישבה קהילה יהודית מימי קדם. בתחילת המאה ה-14 סופח האזור לאימפריה האתיופית ובשלהי אותה המאה התקוממו יהודי האזור יחד עם אלו שבסמין בראשותו של הנזיר קוזמוס כנגד השלטון האתיופי. המרד עצמו לא צלח ודוכא בידי האתיופים. עם השליטה האתיופית החלה גם פעילות מיסיונרית בקרב יהודי האזור ואלו באמצע המאה ה-15 התקוממו שוב, הפעם עם יחד עם הנוצרים המקומיים ובראשם מושל המחוז היהודי. במאה ה-16 ועד לנפילת ממלכת הגדעונים היהודית, היה האזור לחלק מאותה ממלכה. באותה המאה מזכיר הרב אברהם בן אליעזר הלוי בכתביו את המחוז: (...) ופלאס"ה מלכות קשה של יהודים גיבורי כוח נוסעים וחונים באוהלי שער לרעות מקניהם כי אנשי מקנה והם והארץ רחבת ידיים לפניהם והיא על הרים גבוהים ואין מי שיכול לעלות למלחמה ומשם יורדים לארץ אחרת נקראת סלימ"ת ובלשון הקדש נקראת שלם והיא מלכות אחרת והיא גם כן תחת מלכות פלאס"ה והיא זבת חלב ודבש. — בשלהי המאה ה-16 ותחילת ה-17 מרדו תושבי האזור בקיסר אתיופיה מספר פעמים תוך שהם מקבלים גיבוי מהמלך היהודי גדעון שישב בסמין. בתקופת הזמן הרע היגרו אל האזור יהודים שנמלטו מן הרעב שבמחזותיהם. בתחילת המאה ה-20 היה האזור לחלק ממחוז סמין ולאחר מכאן שולב יחד עם שאר סמין לתוך מחוז בגמדר. כיום שטח המחוז מחולק בין שלוש נפות כאשר חלקו הדרומי נכלל בנפות צלמת ואדי ארקאי שבמחוז צפון גונדר שבמדינת אמהרה וחלקו הצפוני בנפת צלמת שבמחוז המחוז הצפון-מערבי שבמדינת תיגראי. James Arthur Quirin, The Evolution of the Ethiopian Jews: a History of the Beta Israel (Falasha) to 1920, University of Pennsylvania, 1992, ISBN 9780812231168, p. 51 Quirin, p. 58 מנחם ולדמן, מעבר לנהרי כוש - יהודי אתיופיה והעם היהודי, משרד הביטחון, תשמ"ט, עמ' 62 Quirin, p. 169
אתלטיקה באולימפיאדת סטוקהולם (1912)

אולימפיאדת סטוקהולם (1912) נערכה בסטוקהולם, שוודיה. תחרויות האתלטיקה נערכו בין ה-6 ביולי לבין ה-15 ביולי 1912. נערכו 30 תחרויות באתלטיקה במשחקים אלו, בהשתתפות 534 משתתפים מ-27 מדינות. אורכו של מסלול הריצה היה באורך לא מקובל של 383 מטר. הוא תוכנן על ידי מאמן האתלטיקה הבריטי צ'ארלס פרי שעזר בתכנון המסלולים במשחקים האולימפיים שנערכו באתונה (1896 ו-1906) ובלונדון (1908). הייתה הזו האולימפיאדה הראשונה שבה נערכו תחרויות בריצת 5000 מטר, בריצת 10,000 מטר, בריצת שליחים 4x100 מטר ובריצת שליחים 4x400 מטר, והפעם היחידה במשחקים האולימפיים שריצת 400 מטר משוכות נעדרה מהמשחקים. הייתה זו האולימפיאדה היחידה שבה נערכו תחרויות בהדיפת כדור ברזל, זריקת דיסקוס והטלת כידון בשתי הידיים. לכל משתתף היו שלושה ניסיונות ביד ימין ושלושה ניסיונות ביד שמאל והתוצאה הסופית הייתה, צירוף של התוצאה הטובה ביותר בכל יד. הנס קולמיינן (רוסיה פינלנד) שזכה ב-4 מדליות מהן 3 מדליות זהב, רלף קרייג (ארצות הברית ארצות הברית), צ'ארלס ריידפאת' (ארצות הברית ארצות הברית), טד מרדית' (ארצות הברית ארצות הברית) וג'ים תורפ (ארצות הברית ארצות הברית) שזכו כל אחד בשתי מדליות זהב. בשלב המוקדמות קבע דונלד ליפינקוט (ארצות הברית ארצות הברית) שיא עולם חדש בריצת 100 מטר 10.6 שניות, אך בשלב הגמר הוא זכה רק במדליית הארד. אריק למינג (שוודיה שוודיה) שזכה בפעם השלישית ברציפות במדליית זהב בהטלת כידון, כולל מאולימפיאדת אתונה (1906). אבל קיוויאט (ארצות הברית ארצות הברית) שזכה בשתי מדליות, זהב וכסף ואלווה מאייר (ארצות הברית ארצות הברית) שזכה במדליית כסף בריצה היוקרתית ביותר, ל-100 מטר, שניהם יהודים. האחים אדמס פלאט ובנג'מין (ארצות הברית ארצות הברית) זכו ביחד ב-4 מדליות בתחרויות קפיצות מהמקום: גובה ורוחק (פלאט זכה במדליית זהב ובמדליית כסף ובנג'מין זכה במדליית כסף ובמדליית ארד). רלף קרייג מנצח בריצת 100 מטר רלף קרייג מנצח בריצת 200 מטר צ'ארלס ריידפאת' מנצח בריצת 400 מטר בשיא עולם טד מרדית' מנצח בריצת 800 מטר בשיא עולם ארנולד ג'קסון מנצח בריצת 1,500 מטר בשיא אולימפי הנס קולמיינן (שמאל) בדרך לעקוף את ז'אן בואה ולקבוע שיא עולם בריצת 5000 מטר הנס קולמיינן מנצח בריצת 10000 מטר ג'ורג' גולדינג מנצח 10 ק"מ בהליכה קן מקארתור מנצח בריצת המרתון אלברט גטרסון מנצח בקפיצה לרוחק הארי בבקוק מנצח בקפיצה במוט ג'ים ת'ורפ מנצח בקרב חמש ובקרב עשר מדליות הזהב נשללו מג'ים ת'ורפ בשנת 1913 על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי והוחזרו אליו בשנת 1982. יתר המדליות שחולקו לאחר שנלקחו ממנו מדליות הזהב נשארו אצל הספורטאים. מדיה וקבצים בנושא אתלטיקה באולימפיאדת סטוקהולם בוויקישיתוף אתלטיקה באולימפיאדת סטוקהולם (1912), באתר סימוכין ספורט אולימפי