laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
הגביע הגאורגי

שגיאות פרמטריות בתבנית:תחרות ספורט פרמטרים ריקים [ כינוי, מפעל נמוך ] לא מופיעים בהגדרת התבנית פרמטרים [ שם מלא ] לא מופיעים בהגדרת התבנית הגביע הגאורגי בכדורגל (בגאורגית: საქართველოს თასი) הוא טורניר כדורגל הנערך מדי שנה בידי התאחדות הכדורגל הגאורגית ובו לוקחים חלק מועדוני כדורגל מקצוענים מגאורגיה. כל המועדונים המשחקים בליגת העל הגאורגית ובליגה הגאורגית הראשונה מתחרים בגביע האוקראיני. הטורניר נערך תחת שיטת "נוק-אאוט". בכל השלבים שהתחרות הקבוצות משחקות ביניהן שני משחקים (בית וחוץ) משחק הגמר נערך כמשחק בודד באצטדיון מיכאיל מסחי בטביליסי . משחקי הסיבוב הראשון משוחקים תמיד באוגוסט, בעוד הגמר משוחק במאי. הקבוצה שזוכה בגביע מתמודדת בעונה שלאחר מכן בסופר קאפ הגאורגי מול זוכת אליפות גאורגיה. ערך מורחב – הגביע הסובייטי משחקי הגביע הלאומיים בכדורגל ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הגאורגית, החלו למעשה מ-1944, עוד בתקופה שבה שלטה ברית המועצות בשטחה של גיאורגיה, ובה השתתפו כללה מועדוני הכדורגל הגאורגים. ב-1989 עם התפרקותה של ברית המועצות, הוקמה מדינת גאורגיה והתחרות הראשונה תחת התאחדות הכדורגל הגאורגית הייתה ב-1990. קבוצות אשר זכו בדאבל (בליגת העל הגאורגית) באותה העונה מסומנות בכתב מודגש. גביע זה לא מוכר על ידי ההתאחדות הגאורגית כיום. תוצאות גמר הגביע הגאורגי באתר rsssf
שריף (תפקיד)

שריף (באנגלית: Sheriff) הוא נציג רשמי של הדין עם אחריות לאזור או למחוז. בפועל, השילוב הספציפי של חובות משפטיים, פוליטיים וטקסיים שעל השריף למלא שונה מאוד ממדינה למדינה. לדוגמה, בסקוטלנד השריף הוא שופט, בעוד שבאנגליה תפקיד השריף הוא טקסי. בארצות הברית בה ישנן רשויות אכיפה שונות ומקבילות בכל אזור נתון, השריף הוא פעמים רבות המפקד הבכיר ביותר של מנגנון אכיפת החוק המחוזי (county). המילה האנגלית שֱריף היא התפתחות לשונית של התואר האנגלי העתיק shire-reeve שמשמעותו "אוכף חוק מחוזי". תפקיד השריף מתקיים במספר מדינות: השריף הוא גורם משפטי מנהלי באירלנד, באוסטרליה, בדרום אפריקה ובקנדה. השריף הוא שופט בסקוטלנד. השריף משמש כתפקיד טקסי באנגליה, בוויילס, בצפון אירלנד ובהודו. בארצות הברית השריף הוא כוח משטרתי הפועל לאכיפת החוק במחוז אליו הוא שייך. לרוב לכל שריף יהיו יחידות המשטרה שלו. משרד השריף נותן מענה ביטחוני ופרטני למחוז עליו הוא מופקד, לרבות מעצרים, חקירות הסגת גבול (פלילית או אזרחית), ענייני תנועה וכולי. משרדי השריף מחולקים לפי מחוזות ולפי יישובים. בכל ישוב יש מחלקה שממונה על אכיפת החוק מטעם משרד השריף המחוזי. משרד השריף אינו ישות פדרלית. לרוב הוא פועל בשיתוף פעולה מלא עם משטרת המדינה אך תיתכן מחלוקת סמכות בין רשויות אכיפת החוק. בארצות הברית חקירות בענייני סגני שריף שסרחו או התרשלו בתפקידם יחקרו בידי מחלקת חקירות שוטרים הארצית שהיא ישות פדרלית עצמאית, ניהול אירוע שמתרחש על פני כמה מחוזות ינוהל על ידי משטרת המדינה. באירועי שגרה שריף מחוזי מאבד את סמכותו ברגע שהוא יוצא מתחום השיפוט שלו והוא אינו רשאי לאכוף את החוק ללא אישור מפורט מהגורם המופקד על האזור בו הוא נמצא. שוטר העיר רשאי לאכוף את החוק על השריף המחוזי אשר נכנס לתחום שיפוטו. תקציבי משרד השריף מנוהלים על ידי המחוז. כמו כן תביעות לפיצויים כלפי שריפים או סגניהם אשר הסבו נזק לא חוקי לגורמים חפים מפשע. שריף, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא חוק ומשפט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מריה מוזיצ'וק

מריה אולגיבנה מוזיצ'וק (באוקראינית: Марія Олегівна Музичук; נולדה ב-21 בספטמבר 1992) היא שחמטאית אוקראינית בדרגת רב-אמן, לשעבר אלופת העולם בשחמט לנשים. אחותה, אנה מוזיצ'וק, הייתה אלופת העולם בשחמט מהיר ובשחמט בזק לנשים לשנת 2016. נכון למאי 2019, מדורגת במקום ה-31 בדירוג הכללי באוקראינה לפי מד כושר. בשנת 2005 דורגה כאמן בינלאומי (נשים), בשנת 2007 דורגה כרב-אמן (נשים) ובשנת 2008 דורגה כאמן בינלאומי. בשנת 2010 דורגה כשחקנית השחמט החמישית ברמתה בעולם (בקרב השחמטאיות). באליפות שנערכה בשנת 2015 בסוצ'י שברוסיה הוכתרה לאלופת העולם בשחמט לנשים, לאחר שניצחה בגמר את נטליה פוגונינה מרוסיה, קיבלה דרגת רב-אמן. בין השנים 2010 ל-2022 השתתפה מריה מוזיצ'וק ב-6 אולימפיאדות שחמט: מדיה וקבצים בנושא מריה מוזיצ'וק בוויקישיתוף מריה מוזיצ'וק, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מריה מוזיצ'וק, באתר צ'סגיימס (באנגלית) מריה מוזיצ'וק, באתר פיד"ה (באנגלית) Albert Silver, Mariya Muzychuk is the 15th World Champion, ChessBase, April 6, 2015 (באנגלית) Muzychuk, Maria - Women's Chess Olympiads, באתר אולימפבייס (באנגלית) http://chess-results.com/tnr368909.aspx?lan=1&art=20&fed=UKR&flag=30 http://chess-results.com/tnr653632.aspx?lan=1&art=20&fed=UKR&flag=30 ערך זה הוא קצרמר בנושא שחמטאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מור גולן

מור גולן (נולד ב-23 ביוני 1983) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ. גולן התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של בני יהודה תל אביב. ב-18 במאי 2001 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 0-1 נגד הפועל צפרירים חולון. ב-5 בנובמבר 2002 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 3-2 למ.כ. נצרת עילית במסגרת גביע הטוטו. ב-21 בינואר 2003 הבקיע צמד שהציל את קבוצתו מהפסד לאחר שהייתה בפיגור 3-1 במשחק נגד מ.כ. נצרת עילית גם הוא במסגרת גביע הטוטו. בעונת 2003/2004 סיים את גיל הנוער ותפס מקום בהרכב של בני יהודה. ב-6 בדצמבר 2003 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגת העל בניצחון 1-2 נגד מכבי אחי נצרת. בתחילת עונת 2004/2005 נפצע וגמר את העונה. בקיץ 2005 התאושש מהפציעה והושאל להכח עמידר רמת גן מהליגה הלאומית. בסיום העונה עלה עם הקבוצה לליגת העל ונשאר במועדון גם לקראת עונת 2006/2007. לאחר שהכח חזרה לליגה הלאומית, חתם בעירוני ראשון לציון. את העונה סיים 10 שערים והיה מלך השערים של המועדון, אך בסיום העונה המועדון ירד לליגה הארצית. בקיץ 2008 חתם בהפועל רמת-גן גבעתיים, ועם 8 שערים בליגה הוא היה שותף לחזרה של המועדון לליגת העל לראשונה לאחר 20 שנה בליגות הנמוכות. בקיץ 2010 הצטרף לבית"ר שמשון תל אביב. ב-29 בנובמבר 2010 הבקיע את צמד הבכורה שלו בקריירה בהפסד 5-2 נגד עירוני ראשון לציון. בקיץ 2013 פרש מכדורגל. גולן שיחק בצעירותו בכל נבחרות הנוער והנבחרת הצעירה של ישראל, אך לא זכה לשחק עבור הנבחרת הבוגרת. בספטמבר 2010 נישא לבחירת ליבו, שירן. מור גולן, באתר Transfermarkt מור גולן, באתר Soccerway מור גולן, באתר FootballDatabase.eu פרופיל, באתר מוזיאון בני יהודה
האי שלא יתואר

האי שלא יתואר (באנגלית: Inexpressible Island) הוא אי טרשים קטן במפרץ טרה נובה, ארץ ויקטוריה, אנטארקטיקה. משלחת טרה נובה של רוברט פלקון סקוט (1913-1911) הייתה מורכבת מכמה קבוצות. אחת מהן, קבוצת הצפון, בהנהגת ויקטור קמפבל, לא ליוותה את סקוט אל פנים היבשת אלא חרפה בכף אדייר. ב-1912, החלה הקבוצה הזאת (שמנתה שישה אנשים בסך הכל), את המסע הארוך הביתה, שראשיתו בהתקדמות בכיוון כף אוונס (דרך האט פוינט). ואולם, הם הושארו במפרצוני אוונס עם מלאי מצרכים למסע מזחלות של שישה שבועות, בכוונה להשלים עבודה גאולוגית. אחרי שנעשתה העבודה, נשארו להם מצרכים לארבעה שבועות בערך, כיוון שאיש לא צפה שהאוניה תיתקל בקשיים בנסיונותיה לאסוף אותם בפברואר. אבל האונייה "טרה נובה" לא יכלה להגיע אליהם מחמת הצטברות של קרח דחוס כבד. כל כמה שניסה רב החובל פנל להתקרב, לא עלה בידו, עד שלבסוף נאלץ לחזור על עקבותיו או להיכלא בתוך הקרח. קבוצת הצפון המנותקת מאונייתה נאלצה לעבור עוד חורף באנטארקטיקה. במרץ 1912 כרו אנשי הקבוצה מערת קרח קטנה, 3.60 על 2.70 מ' גודלה, בסחף שלג, וכינו את מעונם הכפוי בשם "האי שלא יתואר". שם עשו את החורף בתנאים קשים ביותר, תוך השלמת מנות המזון המתכלות שלהם בבשר כלב ים, מזדמן נדיר, ופינגווינים. קבוצת הצפון בנתה קודם מצבור צידה ב"מורנה שער הגיהנום" ('52 74° דרום, '50 163° מזרח) על "האי שלא יתואר" כאמצעי ביטוח למקרה שה"טרה נובה" לא תצליח לאסוף אותם. המצבור הכיל מלכתחילה מזחלת טעונה מצרכי מזון וציוד. על אף עובדת קיומו של המצבור הזה, החורף שעבר על האנשים במערת הקרח ובמחסה הסלעים הבנוי בחלקו על האי היה קשה ורצוף-תלאות. האנשים סבלו מכוויות קור, רעב, דיזנטריה ומן הרוחות האיומות שנשבו על האי. כפי שאמר רופא האונייה ג'ורג' מאריי לוויק: הדרך לגיהינום רצופה אולי בכוונות טובות, אבל מתקבל על הדעת, שהגיהינום עצמו יהיה בנוי פחות או יותר בסגנון האי שלא יתואר האנשים החלו בדרכם הביתה אל האט פוינט ב-30 בספטמבר 1912, כשלוש-מאות עשרים ק"מ לאורך החוף, דרך שהייתה עתידה לכלול את חציית לשון הים דריגאלסקי. בראונינג היה חולה מאוד והדיזנטריה עשתה שמות בדיקאסון, עד כדי כך, שחברי הקבוצה שקלו להשאיר אותו בדרך עם לוויק עד שיוכלו להשיג תרופות ומזון מתאים מכף אוונס, אך בכף רוברטס מצאו מצבור מזון שהשאיר שם טיילור בחורף שעבר, ואחרי שאכלו ביסקוויטים, חמאה וצימוקים עד שובע, המשיכו בדרכם ומצאו עוד שני מצבורי מזון. אין ספק, שהשינוי בדיאטה הציל את חיי בראונינג. הם הגיעו אל האט פוינט ב-5 בנובמבר. אתר מערת הקרח שם חרפה קבוצת הצפון של קמבל הוכרז כאתר היסטורי או מונומנט (HSM 14), בעקבות פנייה של ניו זילנד לוועדה המייעצת של הברית האנטארקטית. שלט עץ, לוח זיכרון ועצמות כלב ים מציינים את האתר. מדיה וקבצים בנושא האי שלא יתואר בוויקישיתוף *Antarctic Historic Sites Historic Huts in the Antarctic from the Heroic era (Scott Polar Research Institute) תמונות מסע ותיאור האי באתר קול-אנטארקטיקה Apsley Cherry-Garrard, The Worst Journey in the World, Carrol & Graf, 1922, p. xlii Cherry-Garrard, p XLV Cherry-Garrard, PP xlvii-xlviii
גואנגג'ואו (כדורגל)

מועדון הכדורגל גואנגג'ואו (במנדרינית: 广州足球俱乐部) הוא מועדון כדורגל סיני המשחק בליגת העל הסינית מהעיר גואנגג'ואו. המועדון נמצא בבעלותן של קבוצת עליבאבא וקבוצת אוורגראנד. על פי פורבס, זהו מועדון הכדורגל העשיר ביותר ברפובליקה העממית של סין עם שווי הכנסות של 282 מיליון דולר ורווח של 57 מיליון דולר בשנת 2015. המועדון הוקם בשנת 1954 כמועדון חובבים. בשנת 1993 הפך למועדון מקצועני. בשנת 2007 עלה המועדון לליגת העל הסינית לאחר 10 שנים בליגה השנייה. בשנת 2009 המועדון נרכש על ידי קבוצת הנדל"ן אוורגראנד, Evergrande Group. בשנת 2011 זכה המועדון באליפות הראשונה שלו והוא שמר על התואר גם בחמש השנים שלאחר מכן. בשנת 2013 המועדון הפך למועדון הסיני הראשון שזוכה בליגת האלופות האסיאתית והשתתף באליפות העולם לקבוצות כדורגל 2013 אותה סיים במקום הרביעי. בשנת 2015 זכה המועדון שנית בליגת האלופות האסיאתית. איטליה אלברטו ג'ילארדינו איטליה אלסנדרו דיאמנטי ברזילפאוליניו פרגוואי לוקאס באריוס הרפובליקה העממית של סין ז'אנג ז'י קולומביה ג'קסון מרטינס הרפובליקה העממית של סין גאו לין ליגת העל הסינית: זכייה (8): 2011, 2012, 2013, 2014, 2015, 2016, 2017, 2019 סגנות (2): 1992, 1994 ליגת המשנה הסינית: זכייה (5): 1956, 1958, 1981, 2007, 2010 סגנות (2): 1983, 1990 הגביע הסיני: זכייה (2): 2012, 2016 סגנות (2): 1991, 2013 הסופר קאפ הסיני: זכייה (4): 2012, 2016, 2017, 2018 סגנות (3): 2013, 2014, 2015 ליגת האלופות האסייתית: זכייה (2): 2013, 2015 אליפות העולם לקבוצות: מקום רביעי: 2013, 2015 מדיה וקבצים בנושא גואנגג'ואו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של גואנגג'ואו אוורגראנד (בסינית) גואנגג'ואו, ברשת החברתית אקס (טוויטר) פרופיל, באתר Transfermarkt פרופיל, באתר Soccerway פרופיל, באתר WorldFootball.net "Chinese Soccer's Most Valuable Teams". Forbes.
דייוויד

דייוויד הוא ההגייה האנגלית לשם דוד. האם התכוונתם ל... דייוויד הראשון, מלך סקוטלנד – ממלכי סקוטלנד דייוויד השני, מלך סקוטלנד – ממלכי סקוטלנד ג'ואנה דייוויד – שחקנית בריטית האל דייוויד – תמלילן יהודי-אמריקאי לארי דייוויד – קומיקאי אמריקאי קרייג דייוויד – זמר בריטי-יהודי אישים ששמם הפרטי הוא דייוויד דוד (פירושונים)
אפרים וייל

אפרים וייל (15 בפברואר 1926 – 28 ביוני 2011) היה איש רדיו, מוזיקאי ומלחין ישראלי, מראשוני קול ישראל. נולד בשנת 1926 במינכן, בנם של קליר ולודויג וייל, בעליו של מוסך במינכן. ב-1939 בעקבות עלית הנאצים והתגברות התנכלותם ליהודים בגרמניה ברחה המשפחה באישון לילה מגרמניה ועלתה לארץ ישראל באניית "גלילאה" שיצאה מנמל המבורג והגיעה לנמל חיפה. תחילה התגוררו בגבעתיים, וכעבור כשנה, עברה המשפחה לרמתיים (שלימים הפך להוד השרון). אפרים למד בבית הספר בכפר מל"ל. לאחר שסיים לימודיו בכפר מל"ל נשלח ללמוד מסגרות בבית הספר למקצועות המלאכה ע"ש לודוויג טיץ בקיבוץ יגור. במקביל למד אפרים נגינה באבוב בקיבוץ יגור. בשנת 1945 החל אפרים וייל לעבוד כספרן בתקליטיית " קול ירושלים". כעבור מספר שנים בשנות ה-50 עבר לתל אביב ונמנה עם מקימי התקליטייה של הרדיו בתל אביב. אפרים נמנה עם מקימי חטיבת הבידור של קול ישראל שכללה, בן השאר, את: דרורה בן-אב"י, אדי הלפרין, דליה און פריזנט, עופרה סמואל, עזריה רפופורט, משה וילנסקי, יוסף "פפו" אריה, אמיתי נאמן בשנות ה-60 המוקדמות היה אפרים וייל ממקימי "תזמורת הבידור של קול ישראל" ביחד עם אדי הלפרן, משה וילנסקי ואחרים, שליוותה את פסטיבלי הזמר בשנות ה-60. ועסקה בהקלטת וחידוש שירים עבריים ישנים. במשך עשרות שנים, הפיק וערך תוכניות רדיו רבות בקול ישראל ובהן: "בידור 61-62", "דלת פתוחה" "רגעי קסם" ועוד. כמו כן עסק גם בלווי אמנים באמצעות נגינה באקורדיון. בן האמנים שליווה נמנים: רבקה מיכאלי, רחל אטאס, שולמית לבנת, שושנה דמארי, אורי זהר ורבים אחרים. בשנות ה-60 לבקשת ראש עיריית רמלה, מאיר מלמד, הקים אפרים את הקונסרבטוריון ברמלה הוא גייס מורים ופיקח עליהם במהלך שיעורי המוזיקה. ילדים מכל רחבי העיר הגיעו לקונסרבטוריון ללמוד מוזיקה בשנות ה-80 ערך אפרים וייל את תוכנית המוזיקה המיתולוגית "רגעי קסם" למעשה עד פרישתו לגמלאות בסוף שנות ה-80. החליפה אותו בעריכת התוכנית עליזה דיסטניק. גם לאחר שפרש לגמלאות המשיך אפרים וייל לעבוד ברדיו ב קול המוזיקה וערך את והתוכנית היומית "קלאסי-קל" עד שנתו האחרונה בגיל 85. זמן מה לפני מותו אושפז בבית חולים. הוא נפטר ב-28 ביוני 2011 בגיל 85 ונטמן בבית העלמין ירקון בתל אביב, ליד קבר רעייתו חסיה שנפטרה בשנת 2001. הותיר אחריו שלושה ילדים: עודד וייל, אילן וייל, מוזיקאי וזמר, ואורית שריה-וייל וכן נכדים. "זה עוד לא הכל" -מילים: אבי קורן "בקרן רחוב" - מילים: אפרים וייל. בביצוע גדעון גרייף (הושר לראשונה בתוכנית הראשונה של "תשואות ראשונות" 1965. "חג האורות"- מילים: עודד בורלא "שיר הצחוק"- מילים: משה דור אפרים וייל, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית אפרים וייל, באתר MusicBrainz (באנגלית) אפרים וייל, דף שער בספרייה הלאומית אלי אלון, סיפורו של איש הרדיו אפרים וייל, באתר News1 מחלקה ראשונה, 8 באפריל 2015
אליקים גצל שלזינגר

רבי אליקים געצל (גטשליק) שלזינגר (ה'תקע"ג 1813, פלהינגן - ה'תר"ס 1900) היה דיין בהמבורג ורב הקלויז הישן והחדש כחמישים שנה, כיהן גם כרבה של המבורג לתקופה קצרה. ידוע כתלמידו המובהק של יעקב אטלינגר בעל הערוך לנר. נולד לדוד ואדל (לבית אטלינגר) בב' באב תקע"ג (29 ביולי 1813) בעיר פלהינגן (סמוך לקרלסרוהה). למד אצל רבי יוסף עטטלינגר ואצל רבי ליב בדננהיימר בקרלסרוה. אחר כך למד בישיבת רבי יעקב אטלינגר (הערוך לנר) במנהיים. בשנת תקצ"ו כשנתמנה הערוך לנר לכהן כרבה של אלטונה, לקח עמו את תלמידו רבי אליקים ואת רבי שמעיהו הלוי לייסד שם ישיבה. כאשר רבי אליקים מונה לכהן כראש הישיבה שם. באותה תקופה היה מוסר בשבתות שיעורים בקהילת וונדסבק. בשנת תר"ה, לאחר פטירת רבי יוסף הנובר, בכ"ג באב, נבחר לכהן כמוסר השיעורים בקלויז הישן והחדש בהמבורג, שם כיהן בתפקיד כחמשים שנה. לאחר פטירת רבי אשר אנשיל שטרן (גר') רבה של המבורג מונה למלאות את מקומו בתפקיד. לאחר כשנה התפטר בעקבות מחלוקת בפרשת קידושי טעות שהייתה בהמבורג. נפטר בשעת קבלת שבת כ' באלול תר"ס (14 בספטמבר 1900). נקבר ביום ראשון שלאחריו בבית הקברות לנגנפלדה (בגרמנית: Längenfeld) בהמבורג. היה נשוי לחוה ביילא, ולהם ארבעה בנים. דוד (חתן רבי מרדכי מיכאל יפה), אליעזר ליפמן, יחיאל מיכל, משה (רב בפיינה ובבינגן). ובת אחת חנה (היימן). שניים מנכדיו - בני בנו אליעזר ליפמן - הם הרב יחיאל מיכל שלזינגר, מייסד וראש ישיבת קול תורה בירושלים, ואחיו ד"ר פאלק שלזינגר, רופא ראשי ומנהל בית החולים שערי צדק בירושלים. יחזקאל דוקקעס, חכמי אה"ו, מעמ' 144 שלום מאיר וולך, אש תמיד, ירושלים תש"ס, מעמ' תתכח יעקב רוזנהיים, זכרונות, מעמ' כג היה רב בפיינה ובבינגן, ואחר כך דיין בהלברשטאדט. בסוף ימיו עלה לארץ ישראל, ונפטר בשנת ה'תש"ו. ראו עליו אצל הרב עזריאל הילדסהיימר, "רבני הלברשטט וחכמיה", ספר אביעד, מוסד הרב קוק תשמ"ו, עמ' רנה–רנו.
דניאלה קולוט

דניאלה קולוט-פריש (בגרמנית: Daniela Kulot-Frisch, נולדה ב-1966) היא סופרת ילדים, ציירת ומאיירת גרמנייה. ספריה מאופיינים בסגנון עליז ובהומור בלתי שיגרתי. קולוט נולדה בעיירה שונגאו שבבוואריה. החלה לצייר כבר בשנות ילדותה המוקדמות, ולדבריה "ציירה וצבעה בכל מה שנגעו אצבעותיה". למדה עיצוב באוניברסיטת אוגסבורג למדע שימושי. קולוט גרה ועובדת בעיר אוגסבורג שבגרמניה. היא כותבת ספרים מצוירים, מאיירת ספרים של סופרים אחרים, ומציירת. ציוריה הוצגו בתערוכות יחיד בגרמניה ובמדינות אחרות. בראיון שנערך עימה, השיבה קולוט כי לדעתה ספרה הטוב ביותר הוא "בולדווין וגונדולה". "אני מאמינה שהצלחתי להעביר נושא לא קל (אבות ואימהות חד-הוריים) בצורה קלילה ולא עצובה." ספריה תורגמו ליותר מעשרים שפות. התנין הקטן והאהבה הגדולה (תרגום: דובי לנץ) תנין וג'ירפה - משפחה שכזאת (תרגום: דובי לנץ) איזה כיף לחטט באף (תרגום: דובי לנץ) תנין קטן ורגש לו גדול (תרגום: דובי לנץ) תנין וג'ירפה - זוג מוזר ומאוהב (תרגום: דובי לנץ) מר שניף מוצא חבר (עם הורטנזה אולריך) אתר האינטרנט הרשמי של דניאלה קולוט הבלוג של דניאלה קולוט באתר וורדפרס (בגרמנית) דניאלה קולוט (אורכב 09.04.2015 בארכיון Wayback Machine) באתר האינטרנט של פרויקט קלנדרקה (בספרדית) יהודה אטלס, מעשה בתנין שהתאהב בג'ירפה - התנין הקטן והאהבה הגדולה, באתר הארץ, 30 במרץ 2005 אריאנה מלמד, תלמדו מהחיות: שלושה ספרי ילדים, באתר ynet, 10 ביולי 2007 דניאלה קולוט-פריש, דף שער בספרייה הלאומית
בנימין כספי

בנימין כספי (סרברניקוב) (19 במארס 1885 – 18 במאי 1946) היה מחנך, סופר ופזמונאי עברי. כספי נולד כבנימין סרברניקוב ברוסיה ב-1885. למד בחדר ובישיבה. המשיך בלימודי חול בהומל, בבריסק ועוד. מ-1909 עד 1912 נתן שיעורים פרטיים לעברית, לתנ"ך וכדומה בקייב. ב-1912 החל ללמד בחדר מתוקן של ש"ז פוגצ'וב בוורשה, ועבד שם עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה. נדד בערים אחדות, בהן קייב, סראטוב, פטרובסק ומוסקבה ועסק בהוראה. היה מראשוני המורים לעברית למבוגרים, בין השאר באמצעות ספרי לימוד שחיבר. יחד עם ש"ז פוגצ'וב ויצחק אלתרמן היה חבר פעיל בחברת "חובבי שפת עבר" שפעלה במחתרת עקב הגבלות על השימוש בעברית בימי המלחמה. היה מקורב לאנשי "הבימה" במוסקבה, ותרגם למענם את המחזות "הגולם" ו"המבול". עסק גם בכתיבה הומוריסטית. בשלב זה עברת את שם משפחתו לכספי. בשנת 1926 עלה עם משפחתו לארץ ישראל. תחילה התפרנס זמן מה מהוראה בשיעורי ערב. אחר כך עבד כמורה בבית החינוך לילדי העובדים בתל אביב, וב-1933 עבר ללמד בבית הספר "אחד העם" בפתח תקווה, שם לימד עד למותו, בעיקר כמחנך לכיתות א'-ב'. כספי חגג את סדר הפסח בקביעות בקיבוץ בית הערבה עם משפחת בתו, תמר, שנמנתה על מייסדי הקיבוץ. חיבר דרמה בשם "במדבר: חזיון קדומים מימי ראשית עם ישראל" שיצאה לאור לאחר מותו. כן נמצאו בעזבונו דרמה תנ"כית בשם "דבורה", ושירים ופזמונים רבים. כתב גם שירים לילדים, שהנודעים שבהם הם "השפן הקטן" ו"שישו ושמחו בשמחת חג". בנימין כספי נפטר בי"ח באייר תש"ו מהתקף לב (1946) ונטמן בבית העלמין סגולה בפתח תקווה. הותיר אחריו בת (תמר כספי-רעיף), בן ונכדים. בנימין כספי, באתר זמרשת בנימין כספי, דף שער בספרייה הלאומית בנימין כספי, בלקסיקון הספרות העברית החדשה בנימין כספי, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" מידע על בנימין כספי בקטלוג הספרייה הלאומית עינת אמיתי, חד-גדיא - חלק ב - בפסח זוכרים את בית הערבה..., 14 באפריל 2011 בנימין כספי BillionGraves Record, באתר BillionGraves (באנגלית) דוגמה: בנימין כספי, הגדה של פסח, דבר, 24 באפריל 1929 אליהו הכהן, ‏דפים מן המגירה - השפן הקטן, "חדשות בן עזר" 200, 14 בדצמבר 2006 אליהו הכהן, ‏"השפן הקטן" – אחרית דבר, "חדשות בן עזר" 620, 24 בפברואר 2011 דותן ארד ודוד אסף, גלגולו של ניגון: שישו ושמחו בשמחת חג, מחאו כפיים, בבלוג "עונג שבת", אפריל 2015 בנימין כספי, דבר, 20 במאי 1946 ערך זה הוא קצרמר בנושא משוררים ישראלים ובנושא סופרים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
Dance of Death

Dance Of Death (ריקוד המוות) הוא אלבום האולפן ה-13 של להקת ההבי מטאל האנגלית איירון מיידן שיצא לאור בשנת 2003. Dance Of Death הוא האלבום השני שהוציאה הלהקה מאז חזרתם של הסולן ברוס דיקינסון והגיטריסט אדריאן סמית' ללהקה. לדעת מעריצים רבים, האלבום הוא בין הטובים שמיידן הוציאו, ובעיני אחרים הוא בין החלשים. מה שניתן להגיע להסכמה הוא שהאלבום עלה על הציפיות מהלהקה, מיידן הוכיחו שגם אחרי יותר מ-20 שנות הצלחה הם יכולים גם לחדש וגם לשמור על סגנון הלהקה הייחודי. האלבום יחד עם האלבום הקודם, Brave New World, מכר פחות ביחס לאלבומים הישנים של מיידן עם ברוס, אך ניתן ליחס לזה את ירידת הפופולריות של הלהקה ושל הרוק בעולם מאז, ולאו דווקא לשפוט לפיכך את איכות האלבומים. אחד הדברים שמייחדים את האלבום הוא השינוי בסאונד: "הזזת" הבס והתופים לעמדות פחות מרכזיות לטובת שלוש הגיטרות. שירים בולטים באלבום הם No More Lies, Paschendale ו-Dance Of Death.עד היום, השיר New Frontier הוא השיר היחידי בו יש למתופף ניקו מק'בריין מעורבות בכתיבה. דנס אוף דת' ("ריקוד המוות") הוא שיר הנושא של האלבום, השיר מספר על נקודת מבטו של אדם הבטוח שרקד עם המוות, והוא מספר ומעביר את חווייתו בשיר. השיר בנוי מ-3 חלקים עיקריים, בחלק הראשון מתאר המספר את המתרחש עד לתחילת הריקוד, לרקע מלודיה שהולכת ותופסת מורכבות, עד לשקט של פחות משנייה המפריד בין החלק הראשון לשני. בחלק השני נכנסת המלודיה המסחררת (והפרוגרסיבית מעט) של השיר, מלודיה ברמה של איירון מיידן הישנה, ממכרת וסוחפת. המלודיה תופסת תאוצה לקראת סוף החלק השני ונגמרת במעין "התפוצצות". החלק השלישי מתחיל בערך 50 שניות לפני סיום השיר, והוא מעין חזרה למלודיה הרגועה של ההתחלה, עם סוף שסוגר את השיר. רוב המעריצים מסכימים שזהו אחד השירים שעשו את איירון מיידן ה"חדשה", והחזירו את מיידן אל מרכז עולם ההבי מטאל. כל השירים נכתבו והולחנו על ידי סטיב האריס אלא אם צוין אחרת.  ברוס דיקינסון - סולן סטיב האריס - גיטרה בס אדריאן סמית' - גיטרה חשמלית דייב מארי - גיטרה חשמלית יאניק גרס - גיטרה חשמלית ניקו מק'בריין - תופים מידע על האלבום Dance of Death באתר MusicBrainz מידע על האלבום Dance of Death באתר AllMusic האלבום Dance of Death באתר Discogs האלבום Dance of Death באתר ספוטיפיי ביקורת על האלבום באתר "מטאליסט"
ליגת העל הסינית

האם התכוונתם ל... ליגת העל הסינית בכדורגל ליגת העל הסינית בכדורסל
מר דגדוג

מר דגדוג או מר דיגידוג (באנגלית: Mr. Tickle) הוא הספר הראשון בסדרת הספרים "מר וגברת" מאת רוג'ר הרגריבס, אשר יצא לאור בשנת 1971. סיפורו של מר דגדוג מתחיל כשהוא נמצא במיטה ומכין לעצמו ארוחת בוקר מבלי לקום, הודות לידיו הארוכות בצורה יוצאת דופן. הוא מחליט שאותו יום הוא יום מסוג דגדוג, ובכך מסתובב ברחבי העיר ומדגדג אנשים - מורה, שוטר, ירקן, כרטיסן רכבת, רופא, קצב ודוור. הספר נחתם באזהרה לכך שמר דגדוג עלול לארוב בצד הדלת ולהתכונן לדגדג את הקוראים. לפי רותה קופפר, ספריו של הרגריבס נרקחו על פי מתכון קבוע ובדוק, ונועדו לשעשע ולא תמיד לחנך. שום מוסר השכל לא מצפה לילד המקשיב לסיפור, רק כמה דגדוגים מפתיעים בסופו. הספר תורגם לראשונה לעברית על ידי יורם טהרלב ונקרא "מר דיגידוג". לימים תורגם מחדש על ידי אפרים סידון עם הכתיב "מר דגדוג", ששימש גם במהדורות הבאות. הספר מופיע תחת הכותרות הבאות: אתר האינטרנט הרשמי של מר דגדוג רותה קופפר, מר דגדוג מדגדג בכל מצב, באתר הארץ, 5 בינואר 2004
רנה משל

רנה משל גרוניס (נולדה ב-22 ביוני 1947) היא משפטנית ישראלית ושופטת בדימוס. נולדה בשם רנה שהם ב-22 ביוני 1947 בפולין. הוריה, ברטה ומשה בלזנשטיין, ניצולי שואה, עלו לישראל בשנת 1950. בשנת 1965 סיימה את הלימודים לתעודת בגרות עיונית במגמות המדעיות מתמטיקה ופיזיקה בבית הספר התיכון על שם חיים קוגל בחולון. בשנים 1965–1967 שירתה בשירות סדיר בצבא ההגנה לישראל. בשנים 1967–1968 למדה במסלול מתמטיקה וסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1972 הוסמכה לתואר בוגר במשפטים מאוניברסיטת תל אביב. את התואר הראשון סיימה בהצטיינות. בשנת 1973 התמחתה אצל השופט שלמה לוין (כיום המשנה לנשיא בית המשפט העליון בדימוס) ואמנון גולדנברג – עורך דין שעמד בראש משרד "ש. הורוביץ ושותפים". בסיום התמחותה עמדה בבחינות לשכת עורכי הדין וקיבלה רישיון עריכת דין ב-2 בדצמבר 1973. עבדה עבור משרד עורכי הדין "פורת, צ'רנובילסקי ושותפיו" בשנים 1977–1981. עסקה בעריכת דין פרטית כעצמאית בין השנים 1982–1984 בתחומים: משפט פלילי ומשפט אזרחי. כבעלת תואר במשפטים, ייעצה עבור המל"ח במסגרת שירות מילואים. ב-3 בספטמבר 1984 מונתה לכהונת שופטת בבית משפט השלום בתל אביב. ב-1 בדצמבר 1997 קודמה לתקופה של שנה לתפקיד שופטת בפועל בבית המשפט המחוזי בתל אביב וביולי 1998 קיבלה את מינוי הקבע. במהלך כהונתה, הרצתה במכון להשתלמות שופטים והייתה חברה בנציגות השופטים הארצית והמחוזית. עסקה, בין היתר, בתחומי המשפט המסחרי והימי. ב-3 בספטמבר 2007 פרשה לגמלאות מכהונתה כשופטת, לטענתה, בשל העומס הרב בבית המשפט המחוזי בתל אביב. למעשה, מדובר בפרישה מוקדמת – זאת משום שנותרו עוד 10 שנים עד למועד שבו נוהגים שופטים בישראל לסיים את כהונתם – בהגיעם לגיל 70. התאלמנה ממאיר משל, משפטן, אקדמאי ואיש עסקים בשנת 2004. משנת 2010 היא נשואה בשנית, לנשיא בית המשפט העליון בדימוס אשר גרוניס. רנה משל, באתר הרשות השופטת דליה קרפל, הנשים בחייו של השופט גרוניס, באתר הארץ, 8 בדצמבר 2011 ארין הלל־מזרחי, השופטת בדימוס גרוניס תובעת החזר חוב מחברתה לשעבר, באתר כלכליסט, 30 באוקטובר 2014 ארנון בן-יאיר, השופטת רנה משל-שהם הודיעה על פרישה מבית המשפט המחוזי בתל אביב, באתר הארץ, 27 בפברואר 2007 רנה שהם, ביוגרפיה, באתר News1 מחלקה ראשונה