laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
פיל שילר

פיליפ ו. שילר (באנגלית: Philip W. Schiller) הוא סגן הנשיא הבכיר לשיווק עולמי בחברת אפל. שילר הוא דמות בולטת בציבור ההרצאות והכנסים של אפל. הוא מסייע למנכ"ל החברה טים קוק, והיה חבר בצוות ההנהגה הבכירה של החברה, לאחר שסטיב ג'ובס חזר לאפל בשנת 1997. לשילר יש למעלה מ-24 שנות ניסיון בניהול ושיווק מוצרים, ביניהן 17 שנים בחברת אפל בתפקידים שונים. הניסיון שלו כלל גם תפקידים בחברת "מקרומדיה" (כסגן נשיא לשיווק מוצרים), בחברת "FirePower מערכות" (כמנהל שיווק מוצרים), בחברת "נולאן", "Norton & Company" ובבית החולים הכללי במסצ'וסטס (כמתכנת ומנתח מערכות). באפל, שילר סייע בפיתוח ושיווק המוצרים iMac, iBook, PowerBook G4, אייפוד, Mac OS X והמוצרים שבאו אחריהם. שילר לעיתים השתתף בכנסי החברה ובנאומים של המנכ"ל שלה לשעבר סטיב ג'ובס, בדרך כלל בהצגה של מוצרים חדשים כמו האייפון והאייפוד. במהלך היעדרותו של ג'ובס בעקבות המחלה שהייתה לו, שילר הציג מצגות ונאם בכנסי החברה פעמים רבות בעצמו (עם תמיכה של עובדים אחרים בחברה), כולל הופעתו האחרונה בתערוכת ה-"Macworld" של IDG ב-6 בינואר 2009, וכן בכנס ה-WWDC המרכזי ב-8 ביוני 2009. שני הכנסים, שנערכו בסן פרנסיסקו, הוצגו בדרך כלל על ידי ג'ובס עצמו. המוצרים העיקריים שהציגו בכנסים אלו היו ה-מקבוק פרו (הליין העדכני), ה-אייפון 3GS, גרסאות ועדכונים חדשים של חבילות ה-iLife ו-iWork. כמו כן הוצגו גם שינויי מחירים ושינויים ב-DRM (ניהול זכויות דיגיטלי) בחנות ה-iTunes. נכון להיום, שילר הוא האדם העיקרי אשר מקיים את כנסים אלו ונואם בהם. ב-19 בינואר 2012 נאם שילר באירוע המרכזי של אפל, שם הוצגו ה-iBooks‏ (2) ותוכנת ה-iTunes U, עבור מכשירי iOS. ב-11 ביוני 2012, הציג שילר את ה-מקבוק פרו החדש עם תצוגת הרשתית (Retina Display) באולם הכנסים "מוסקון" בסן פרנסיסקו. אירוע זה היה גם ביום הפתיחה של כנס ה-WWDC בשנת 2012, הכנס השנתי העולמי של חברת אפל למפתחים של תוכנות ויישומים. מדיה וקבצים בנושא פיל שילר בוויקישיתוף ביוגרפיה על פיל שילר, באתר אפל. ביוגרפיה של פיל שילר, אתר אפל, יולי 2002. ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
לאורה (סרט)

לאורה (באנגלית: Laura) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת פילם נואר בבימויו של אוטו פרמינגר. בסרט משחקים ג'ין טירני, דיינה אנדרוז, קליפטון ווב, וינסנט פרייס וג'ודית אנדרסון. תסריט הסרט עובד על ידי ג'יי דארלטר, סמואל הופנסטין ואליזבת' ריינהרדט ומבוסס על ספר בעל אותו שם של ורה קאספרי משנת 1943. בשנת 1999, נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית על ידי ספריית הקונגרס עקב תרומתו לקולנוע. מכון הסרטים האמריקאי דירג את הסרט במקום ה-73 ברשימת "מאה שנים... מאה מותחנים", במקום ה-7 ברשימת "מאה שנים... מאה פסקולים" ובמקום ה-4 ברשימת "מאה שנים... עשרת הגדולים". הסרט מגולל את סיפורו של השוטר מארק מק'פרסון (דיינה אנדרוז) החוקר את רציחתה של נערת הזוהר לאורה האנט (ג'ין טירני). לאורה נורתה בפתח ביתה. מק'פרסון חוקר את וולדו ליידקר (קליפטון ווב) פטרונה של לאורה, צ'לבי קרפנטר (וינסנט פרייס) ארוסה של לאורה, אן טריידוול (ג'ודית אנדרסון) דודתה העשירה של לאורה שמתאהבת בצ'לבי ובסי קלרי (דורותי אדמס) עוזרת הבית של לאורה. במהלך החקירה מק'פרסון מתחיל להיות אובססיבי כלפי לאורה. הוא אף מואשם על ידי וולדו שבכך שהוא מתאהב בלאורה המנוחה. מק'פרסון מגלה גם שוולדו נהיה קנאי ללאורה והוא אף ניסה למחבל לה במערכות יחסים. באחד הערבים כשמק'פרסון נשאר בדירתה של לאורה היא נכנסת להפתעתו ללא ידיעה על מותה הפיקטיבי. מק'פרסון מגלה שמי שנורתה הייתה דאיין רדפארן, דוגמנית שניהלה רומן עם צ'לבי. בעת מסיבה שלאורה עורכת בביתה מק'פרסון מחליט לעצור אותה כדי לבדוק את תגובות החשודים. לבסוף מתברר שמי שהרג את דאיין היה וולדו ליידקר שבסוף הסרט גם ניסה להרוג את לאורה עקב קנאתו אליה. ג'ין טירני - לאורה האנט דיינה אנדרוז - מארק מק'פרסון קליפטון ווב - וולדו ליידקר וינסנט פרייס - צ'לבי קרפנטר ג'ודית אנדרסון - אן טריידוול דורותי אדמס - בסי קלרי אוטו פרמינגר היה מעוניין לביים סרט המבוסס על מחזה. הוא פנה לורה קאספרי ולסוכניה במטרה לעבד את המחזה "Ring Twice for Laura". פרמינגר וקאספרי חלקו על אופן העיבוד של המחזה. מרלן דיטריך הייתה אמורה לשחק בתפקיד הראשי, אך היא זנחה את הפרויקט עקב חוסר תקציב. פרמינגר רצה ללהק את ליירד קרגר לתפקיד וולדו ליידקר, אך מפיקי הסרט סירבו עקב תדמיתו השלילית של קרגר. לבסוף קליפטון ווב לוהק לתפקיד. לאחר מכן לוהקו וינסנט פרייס, דיינה אנדרוז, ג'ין טירני וג'ודית אנדרסון. הסרט זכה לביקורות מהללות ממבקרים כמו רוג'ר איברט. הסרט זכה לדירוג של 100% באתר "Rotten Tomatoes" בהתבסס על 45 ביקורות. ג'וזף לאשל זכה בפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר. אוטו פרמינגר היה מועמד לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר, אך הוא הפסיד לבמאי לאו מקארי מהסרט "הולך בדרכי". קליפטון ווב היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, אך הוא הפסיד לבארי פיצג'רלד מהסרט "הולך בדרכי". ג'יי דארלטר, סמואל הופנסטין ואליזבת' ריינהרדט היו מועמדים לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר, אך הם הפסידו לפרנק באטלר ולפרנק קאבט מהסרט "הולך בדרכי". לייל ווילאר, לילנד פולאר ותומאס ליטל היו מועמדים לפרס אוסקר לתפאורה הטובה ביותר, אך הם הפסידו לסדריק גיבנס, לוויליאם פרארי, לאדווין וויליס ולפול הדנישסקי מהסרט "אורות הגז". מדיה וקבצים בנושא לאורה בוויקישיתוף "לאורה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "לאורה", באתר נטפליקס "לאורה", באתר AllMovie (באנגלית) "לאורה", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "לאורה", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "לאורה", באתר אידיבי "לאורה", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) לאורה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
פרנק ספלמן

פרנק אייזק ספלמן (באנגלית: Frank Isaac Spellman; ‏ 17 בספטמבר 1922 – 12 בינואר 2017), היה מרים משקולות יהודי-אמריקאי, אלוף אולימפי (לונדון 1948), סגן אלוף עולם (1947) ואלוף המכביה השלישית במשקל חצי בינוני. פרנק ספלמן נולד בעיירה קטנה במלוורן, פנסילבניה למשפחת מהגרים בת חמישה ילדים. אביו, דוד, היגר מגרמניה לארצות הברית ועבד כמנהל עבודה במחצבת אבן. אמו, שרה היגרה מאוסטריה ועבדה כתופרת. בגיל 7 התייתם מאביו וגדל בבית יתומים עד גיל 17. באליפות העולם שנערכה בפריז, צרפת בשנת 1946, הראשונה לאחר מלחמת העולם השנייה זכה ספלמן במדליית ארד במשקל בינוני (372.5 ק"ג), אחרי האלוף האולימפי מברלין 1936 חאדר אל טוני ממצרים (377.5 ק"ג) ובן ארצו ג'ון טרפק (375.0 ק"ג). באליפות העולם שנערכה בפילדלפיה, פנסילבניה, ארצות הברית בשנת 1947, זכה ספלמן במדליית כסף במשקל בינוני (375.0 ק"ג), אחרי בן ארצו סטנלי סטנצ'יק (405.0 ק"ג) ולפני קים סונג-ג'יפ מקוריאה הדרומית (352.5 ק"ג). באולימפיאדת לונדון (1948) זכה ספלמן במדליית זהב בהרמת משקולות במשקל בינוני (עד 75 ק"ג) בשיא אולימפי חדש של 390 ק"ג (120 ק"ג, 152.5 ק"ג, 117.5 ק"ג), לפני בן ארצו פיט ג'ורג' (382.5 ק"ג) וקים סונג-ג'יפ (380.0 ק"ג) וחאדר אל טוני. במכביה השלישית שנערכה בשנת 1950 זכה ספלמן במדליית זהב בתוצאה של 357 ק"ג (115 ק"ג, 107 ק"ג, 135 ק"ג) לאחר המכביה פרש מספורט תחרותי הוא עבד כצלם מקצועי. בשנת 1983 זכה ספלמן להיכלל ביד לאיש הספורט היהודי. פרנק ספלמן, באתר olympedia.org האתלטיקה הכבדה במכביה, דבר, 13 באוקטובר 1950 תמונה של פרנק ספלמן מרים משקולות פרנק ספלמן, באתר "Find a Grave" (באנגלית) Jim Seip, Olympic fire still burns for 93-year-old Floridian Frank Spellman, weighlifting medalist, Naples News, July 31, 2016 Kevin Farley, Remembering Frank Spellman,Team USA, January 12, 2017 אהרוני, יורם, לידור רוני וכרמי אודי, ספורטאים יהודים בולטים במכביות ובמשחקים האולימפיים, המכללה האקדמית וינגייט, 2019, עמ' 31
רצח באוריינט אקספרס

רצח באוריינט אקספרס (באנגלית: Murder on the Orient Express) הוא ספר מאת הסופרת הבריטית אגתה כריסטי. הספר יצא לאור ב-1934. עלילת הספר עוסקת בחקירת רצח שאירע ברכבת האוריינט אקספרס הנודעת. הספר הפך עם צאתו לרב מכר ולקלאסיקה ונחשב לספר המפורסם והידוע ביותר שכתבה כריסטי. הרקול פוארו שירת במשטרת בלגיה. לאחר קריירה ארוכה במשטרה פרש, עקר ללונדון, והפך לבלש פרטי. בעיסוק זה מצא עצמו מנהל חקירות ברחבי העולם, ובין היתר סייע לממשלות שונות בחקירות סבוכות במיוחד. לאחר שסיים בהצלחה ניהול חקירה סבוכה ורגישה במיוחד עבור הצבא הצרפתי בסוריה, עשה את דרכו חזרה לאנגליה באמצעות רכבת האוריינט אקספרס מאיסטנבול לפריז. באחד הלילות הרכבת נתקעה בשלג באזור מבודד ובבוקר שלמחרת התגלתה גופת אדם, ראצ'ט שמו, דקורה 12 פעמים בדקירות לא אחידות בחזהו. פוארו פתח בחקירת המקרה. בחקירה גילה פוארו בהדרגה שלכל אחד מנוסעי הקרון יש מניע לרציחתו של ראצ'ט, כך שכולם חשודים. תרגום לעברית של הספר, מאת אריה חשביה, יצא לאור בשנת 1975 בהוצאת מ. מזרחי. בשנת 2017 יצא לאור, בהוצאת עם עובד, תרגום חדש לספר, מאת מיכל אלפון. בעונה השנייה של הסדרה "הפוני הקטן שלי: חברות היא קסם" קיים פרק בשם "MMMystery on Friendship Express" העוסק אף הוא בתעלומה בתוך רכבת. בעונה 8 של דוקטור הו יש פרק שבו מתרחש מוות ברכבת ששמה הוא גם האוריינט אקספרס. לפרק עצמו קוראים "Mummy on the Orient Express". בסדרת האנימציה למבוגרים המצליחה ״פיוצ׳רמה״ ישנו פרק הקרוי ״Murder on the Planet Express Ship" העוסק במפלצת המשנה צורה והורגת אחד-אחד את אנשי הצוות בחללית, לבסוף מתגלה כי המפלצת הייתה חלק מניסיון של הפרופסור לגבש את הצוות. בפרק הכפול של העונה השנייה בסדרת הסיטקום הישראלית "הפיג'מות", הלהקה מעלה בבית המלון בו הם עובדים כצוות בידור את המחזה "רצח בארוחת ערב" ומציינים שהוא נכתב על ידי אגתה כריסטי. כמו כן, בהצגה זו פעם ראשונה שאנו נתקלים בדמות השוטר של קובי - מרסל פוארו, שככל הנראה נקרא ע"ש הרקול פוארו מהסיפור המקורי, על מנת להישאר נאמנים למקור. המחזה משתבש כשעודד, שהיה אמור לשחק את הנרצח, מגלה את גופתו של עזרא (אושיק לוי), בעל בית המלון, וחושב שגנב לו את התפקיד ומשם מתחילה חקירה בין כל אורחי ועובדי המלון. ערך מורחב – רצח באוריינט אקספרס (סרט, 1974) הספר עובד גם לסרט קולנוע, "רצח באוריינט אקספרס", משנת 1974 אותו ביים סידני לומט, ומככבים בו אלברט פיני כפוארו, שון קונרי בתפקיד קולונל ארבטנוט ולורן באקול כגברת האברד. ערך מורחב – רצח באוריינט אקספרס (סרט, 2001) עיבוד נוסף לספר נעשה בשנת 2001 ובו גילם אלפרד מולינה את הבלש פוארו. וכמובן, גם בגילום של השחקן דייוויד סושה בסדרת הטלוויזיה הבריטית "פוארו". ערך מורחב – רצח באוריינט אקספרס (סרט, 2017) בשנת 2017 הופק סרט קולנוע נוסף על פי הספר, "רצח באוריינט אקספרס", בבימויו של קנת בראנה, שאף גילם את הבלש פוארו, ובהשתתפות ג'ודי דנץ', ג'וני דפ, וילם דפו, דרק ג'קובי, ג'וש גד, פנלופה קרוז ומישל פייפר. מדיה וקבצים בנושא רצח באוריינט אקספרס בוויקישיתוף עופרה עופר אורן, מדוע לא נס ליחו של הספר "רצח באוריינט אקספרס"?, בבלוג "סופרת ספרים", 8 בדצמבר 2017 הספר "רצח באוריינט אקספרס", באתר "סימניה" אגאתה כריסטי, רצח באוריינט אקספרס, הוצאת מ. מזרחי, 1989, עמוד 15. רצח באוריינט אקספרס, עמוד 105. רצח באוריינט אקספרס", עמוד 6. רצח באוריינט אקספרס, באתר של הוצאת עם עובד
רימר

האם התכוונתם ל... בועז רימר – איש אינטרנט ישראלי ג'ימי רימר – שוער כדורגל אנגלי רזיאל רימר – שחיין ישראלי איצו רימר – צייר ישראלי יהודה רימר – היסטוריון וסופר רמר
רות ירדני-כץ

רות ירדני-כץ (19 באוגוסט 1943 - 18 בדצמבר 2017) הייתה סופרת ילדים ומבוגרים ישראלית. רות ירדני-כץ נולדה ב-1943 בירושלים. למדה בבית מדרש להכשרת מדריכי נוער בבית רוטנברג בחיפה ובאוניברסיטת תל אביב, והיא בוגרת קורס דו-שנתי למדריכי נוער בכירים במחלקה לפדגוגיה. עסקה בחינוך בלתי פורמלי בעיריית ירושלים, ושימשה בתפקידים שונים, בהם מנהלת אגף אמנות. ביקרה במדינות רבות בשל עבודת בעלה ובהן יפן, שלאחר הביקור בה כתבה את "יפן, ארץ אחרת". פרסמה חוויות מהמסעות בעיתון "דבר". כתבה לעיתוני הילדים "הארץ שלנו", "דבר לילדים", "משמר לילדים" ו"בראש צעיר". תרגומיה מסיפורי המלכה הבלגית פביולה התפרסמו בשבועון "כולנו". בספרה "אלברט איינשטיין, סיפורו של גאון" נעזרה בבן-זוגה בפרקים המדעיים, ואת הספר "כמה קטן זה קטן" כתבו השניים יחד (שני הספרים הומלצו על ידי משרד החינוך כספרי עזר). ספרה "נשיקה" נבחר כאחד הספרים האהובים על תלמידי התיכון ב"מצעד הספרים השנתי לילדים ולנוער" תשס"ט. נפטרה ב-18 בדצמבר 2017. התגוררה בירושלים, ואת גופתה תרמה למדע. הייתה נשואה ליוסי כץ, פרופסור אמריטוס לאסטרופיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, ואם לשניים. בנה הוא השף מיכאל כץ. הגיבור של הכיתה; איורים מאת דוד סוזנה, ירושלים: אלישר, 1981. (לילדים) רותי ירדני-כץ ויוסי שטרן, הדודה סופיה והמלאך גבריאל, ירושלים: כתר ('ראשית קריאה'), 1986. (לילדים) (נבחר לספר השנה על ידי ספריית מיטראן) אלברט איינשטיין: סיפורו של גאון; ציורים: דוד סוזנה, ירושלים: כתר ('חיי אישים'), 1986. מי המשוגע הזה; אייר: משה לוין, תל אביב: י’ גולן, תש"ן 1990. (על יעקב מימון) עפיפון גדול וצבעוני; אייר: משה לוין, תל אביב: י’ גולן, תשנ"א 1991. משחק הלגו של האלוהים; עטיפה ואיורים: נגה אדלר, תל אביב : ירון גולן, תשנ"ג. (לילדים) יפן ארץ אחרת: ביקור רוח האבות והקשר עם רוח המת, תל אביב: י’ גולן, 1996. ("רשמי מסע ביפן") קרן אור בעתלית; ציורים: יוסי שטרן, ירושלים: אמיר, 1999. רות ירדני כץ ויוסי כץ, כמה קטן זה קטן; איורים: משה לוין, ירושלים: אמיר, 1999. (לילדים) מגרת הסודות; ציורים: לנה לוקצקי, ירושלים: אמיר, 2001. (לילדים) נשיקה, ירושלים: אמיר, 2008. (רומן) מדיה וקבצים בנושא רות ירדני-כץ בוויקישיתוף רות ירדני-כץ, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" רות ירדני-כץ, ב"לקסיקון הסופרים העברים בהווה" רשימת הפרסומים של רות ירדני-כץ, בקטלוג הספרייה הלאומית רות ירדני-כץ, דף שער בספרייה הלאומית רות ירדני-כץ, בלקסיקון הספרות העברית החדשה הספרים האהובים ב"מצעד הספרים השנתי לילדים ולנוער" תשס"ט ע"ש מרים רות, באתר משרד החינוך. רות ירדני כץ ז"ל | האוניברסיטה העברית, הארץ, מנוחה, תרומת גופה למדע | 19.12.17, באתר מודעות אבל, ‏2017-12-19
עינת פרנבך בן אהרון

עינת פרנבך בן אהרון (13 בפברואר 1975 – 23 בנובמבר 2019) הייתה במאית, תסריטאית ומלהקת ישראלית. נולדה בחיפה ליעקב ואירית פרנבך. אמה הייתה מורה ואחר-כך עסקה בנדל"ן. אביה מהנדס תעשייה וניהול בוגר הטכניון, שעבד בעשרים השנים האחרונות לחייו בתעשייה האווירית. עינת גדלה במקומות רבים, בעקבות מעברי דירות של הוריה, אבל בעיקר בחיפה ומגיל אחת עשרה ועד לצבא התגוררה ביבנה. היא הבכורה במשפחה, לה אחות מעצבת במקצועה ואח צעיר ממנה ב-12 שנה, מוזיקאי שחי בטורונטו. בצבא שירתה כמפעילת מחשב. בתום שירותה הצבאי עשתה תואר ראשון של אוניברסיטת בר-אילן במדעי המחשב, אותו סיימה בהצטיינות (1999). עם תום לימודיה למדה תסריטאות ואחר-כך תחקירנות בבית הספר "חשיפה" של האוניברסיטה הפתוחה. למדה במשך שנתיים וחצי במסלול הישיר לדוקטורט במדעי המוח באוניברסיטת בר-אילן. במהלך השנים עבדה בהבטחת איכות בחברות הייטק. היא שימשה ככתבת קולנוע בפורטל "Seret" וכמנהלת פורום קולנוע של ynet‏ (2006-2005). הייתה חברת הנהלת איגוד התסריטאים (2008-2006). בשנת 2008 ייסדה את פורום יוצרים צעירים, קבוצת תמיכה לתסריטאים ולבמאים בתחילת דרכם, בין השאר הייתה שותפה להקמת המסלול העצמאי בקרן הקולנוע הישראלי, לתמיכה בסרטים עצמאיים. החל משנת 2010 היא עוסקת בליהוק. הייתה מלהקת של "טליה. דייט. קום", דוקודרמה של הבמאית טליה פינקל, ערוץ 8, ליהקה את "שרקייה", סרט קולנוע בבימויו של עמי ליבנה וכן את סרטה "הצגה יומית". בשנים 2007–2011 עבדה פרנבך בן אהרון על סרט הקולנוע "הצגה יומית" (76 דקות) אותו כתבה, הפיקה וביימה. הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה 2011, הפרימיירה של הסרט הייתה ב-13 בפברואר 2013. הוא מוקרן בחודשים פברואר-מרץ 2013 בסינמטק תל אביב. משנת 2012 למדה לתואר שני בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. היא עסקה ברפואה משלימה: פרחי באך, הילינג, דמיון מודרך וריפוי בשחזור גלגולים. נישאה בספטמבר 2011 לערן בן אהרון, מלחין ומוזיקאי לסרטים ולהצגות. לזוג נולדה בת. נפטרה ב-23 בנובמבר 2019. מדיה וקבצים בנושא עינת פרנבך בן אהרון בוויקישיתוף עינת פרנבך בן אהרון, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית עינת פרנבך בן אהרון, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) עינת פרנבך בן אהרון, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי עינת פרנבך בן אהרון, באתר ספר הקולנוע הישראלי עינת פרנבך, לצלם את נעמה כפול 3, באתר קולנוען, 3 בפברואר 2013 גיא ארליך, "הצגה יומית": נשים על סף התמוטטות עצבים, באתר הארץ, 10 בפברואר 2013 ענת ויינמן, עצמאי בשטח(הקישור אינו פעיל), באתר ZOTY‏, 6 בנובמבר 2011 עינת פרנבך בן אהרון, ‏כולם היו ילדיי – ריאיון עם האחים דארדן - חלק ראשון, באתר "סרט", 2 בנובמבר 2005 עינת פרנבך בן אהרון, ‏פנים. חדרו של ז'אן-מארק - יום - ראיון בלעדי, באתר "סרט", 26 באפריל 2006 עינת פרנבך בן אהרון, ‏גאון ושמו גידיגיאן - ראיון בלעדי - חלק 1, באתר "סרט", 25 באוקטובר 2005
רחוב היהודים (ירושלים)

רחוב היהודים הוא רחוב מרכזי ברובע היהודי שבעיר העתיקה בירושלים. הוא רחוב שתוואו קדום, ונבנה מדרום לצפון לאורך הקארדו הרומי הקדום. ברחוב הוקמו בתי הכנסת "החורבה" ובית הכנסת הרמב"ן. לאחר מלחמת ששת הימים, הוקמו בו (ובקארדו שלצידו) אתרי הנצחה אחדים: אתר על מאבק הרובע על שרידתו עד נפילתו, אתר הנצחה למשה רוסנק ואתר הנצחה ללוחמי הרובע היהודים בתש"ח 1948. בבתי המגורים, החדשים ברובם מתגוררות משפחות יהודיות, וכן פועלות בו חנויות וסדנאות אחדות. תוואי הרחוב הוא לאורך הקארדו, שהוקם בירושלים בתקופה הרומאית. ונבנה מעליו על תילי הריסות. במאה ה-19, התגוררו ברחוב לרוב יהודים (כפי שנהג גם ברחוב הנוצרים שבו היו לרוב נוצרים, או בשוק הבשר שבו היו לרוב מוסלמים), וזאת לעומת שווקים מרכזיים אחרים, בעיר העתיקה, שבהם נפגשו בני שלוש הדתות. החוקר פרופ' יהושע בן-אריה מציין, כי בני קהילות הספרדים התגוררו בעיקר בסביבות בתי הכנסת הספרדים, ומשם התפשטו צפונה ומזרחה, הרי שחברי כוללי ההאשכנזים פנו להתיישב ברחוב היהודים וסביבתו, ומשם התפשטו לכיוון צפונה ומערבה. בשנת 1860, הקים הרב מאיר אויערבך מהעיר קאליש, בית כנסת בקצה הרחוב, אשר השתייך לכולל ורשה, שהיה ממנהיגיו. בתארו את התפתחות הרובע היהודי במפנה המאות ה-18 - ה-19, מציין בן-אריה, כי בראשית המאה ה-19 אפשר אולי לאתר את גלעינו הראשוני של הרובע בקטע שמרחוב-היהודים מזרחה בכיוון לכותל. ... גם נוסעים אחרים במחצית הראשונה של המאה מציינים כמקומות-מגורים של היהודים את רחוב המידאן ורחוב היהודים". בשלהי המאה ה-19, ובעשורים הראשונים של המאה ה-20 התגוררה ועבדה ברחוב אוכלוסייה יהודית. ולצד בתי המגורים פעלו ברחוב חנויות רבות, סדנאות ובתי מלאכה; דוד ילין כתב בזיכרונותיו: "ובסעיפיו [הסמטאות היוצאות ממנו] כמאתיים וחמישים חנויות קטנות וצפופות, כי כולו קודש [יהודים], ורוב חנווניו מאחינו האשכנזים, כי פה בתוך עמם הם יושבים, ובשפתם [יידיש] אשר העלו אתם מארץ גלותם ידברו ויצעקו ולא יהסס. גם הספרדי גם בן הנכר [לא-יהודי] אשר עֶסק לו ברחוב הזה למוד ילמד לדבר אשכנזית [יידיש] — דוד ילין, כתבי דוד ילין, א, ירושלים תשמ"ג-1983, עמ' 16-15. במלחמת העצמאות נכבש הרובע היהודי על ידי הלגיון הירדני אשר הרס חלק מבתי הרחוב. תושביו היהודים היו לפליטים. חלקם נמלטו אל מערב ירושלים, וחלקם נשבו עם שאר תושבי הרובע היהודי וכוחות המגן של ההגנה ואצ"ל, ונלקחו למחנה בממלכת ירדן, ואחר כך נשלחו לישראל. לאחר מלחמת ששת הימים, ובמסגרת פיתוח הרובע היהודי ואכלוסו על ידי יהודים, חלק מהמבנים נהרסו, וחלקם שומרו, ולצדם בוצעה בנייה חדשה על ידי "החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי בירושלים". מדיה וקבצים בנושא רחוב היהודים בוויקישיתוף יהושע בן-אריה, ‏עיר בראי תקופה - ירושלים במאה התשע-עשרה, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, 1979, באתר "כותר" רמי יזרעאל, הרובע היהודי בירושלים העתיקה במלחמת העצמאות (על רחוב היהודים), באתר מט"ח רחוב היהודים, באתר haatika יהודה האזרחי, מראה חדש לרחוב היהודים, מעריב, 17 בספטמבר 1972 יהושע בן-אריה, ‏עיר בראי תקופה - ירושלים במאה התשע-עשרה, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, 1979, באתר "כותר", עמ' 67. יהושע בן-אריה, עיר בראי תקופה - ירושלים במאה התשע-עשרה, עמ' 360-358. יהושע בן-אריה, עיר בראי תקופה - ירושלים במאה התשע-עשרה, עמ' 349-348.
משפחת אלדוברנדיני

משפחת אלדוברנדיני (באיטלקית: Aldobrandini) היא משפחת אצולה איטלקית. מקורה של המשפחה בפירנצה, אך היא עברה לרומא עם בחירתו של בן המשפחה איפוליטו לאפיפיור קלמנס השמיני ב-1592. חמישה מבני המשפחה כיהנו כקרדינלים. ארמון המשפחה, פלאצו אלדוברנדיני, הוקם על גבעת הקווירינאליס ברומא. כן מוכרת וילת אלדוברנדיני בפרסקטי שבלאציו, אותה העניק קלמנס השמיני לאחיינו הקרדינל פייטרו אלדוברנדיני ב-1598. המשפחה נקשרה בקשרי נישואין עם משפחות פארנזה (רנוצ'יו הראשון פארנזה, דוכס פארמה ופיאצ'נצה נשא לאשה את מרגרטה אלדוברנדיני ב-1600) ובורגזה (פאולו בורגזה נשא לאשה את אולימפיה אלדוברנדיני ב-1638). המשפחה ממשיכה להתקיים כנצר לאולימפיה בורגזה-אלדוברנדיני ותואר הבכיר בבניה הוא "נסיך אלדוברנדיני". כך למשל דון קאמילו בורגזה, נסיך אלדוברנדיני (1816-1902) היה מראשי "האצולה השחורה" ("nobiltà nera" או "aristocrazia nera"), קבוצה של משפחות אצולה רומאיות (בהן גם משפחת אורסיני ומשפחת קולונה) שתמכה באופן מסורתי במדינת האפיפיור ולא בשלטון החילוני ששלט ברומא, בעיקר לאחר כינון ממלכת איטליה ב-1870. יורש התואר כיום הוא הנסיך קאמילו אלדוברנדיני (יליד 1945) ובנו דון קלמנטה אלדוברנדיני (יליד 1982)‏. בת המשפחה, הנסיכה אולימפיה-אנה אלדוברנדיני (ילידת 1955), נישאה ב-1974 לדוד רנה דה-רוטשילד (מן הענף הצרפתי של המשפחה, יו"ר דה בירס לשעבר). אוסף האמנות של המשפחה כולל ציור של המדונה והילד מאת רפאל, הנקראת "המדונה של אלדוברנדיני". Papal Genealogy: The Families And Descendants Of The Popes עמ' 95-96 גנגאולוגייה בורגזה-אלדוברנדיני גנאלוגיה של משפחת רוטשילד
אצטזולאמיד

אצטזולאמיד (באנגלית: Acetazolamide), הנמכר תחת השם אורמוקס (באנגלית: Uramox), היא תרופה החוסמת תעלות קרבוניק אנהידראז (CA inhibitor). התרופה משמשת כיום לטיפול בגלאוקומה, התקפים אפילפטיים, לחץ תוך-גולגולתי עצמוני מוגבר, מחלת גבהים, Cystinuria, Periodic paralysis וDural ectasia. התרופה משמשת גם כחומר משתן. אצטזולאמיד משתייך למשפחת מעכבי הקרבוניק אנהידראז. קרבוניק אנהידראז (CA) מזרז את החלק הראשון של התגובה ההפיכה בה פחמן דו-חמצני (CO2) ומים (H2O) הופכים לחומצה קרבונית (H2CO3) ולהפך. החלק השני של התגובה מתרחש באופן ספונטני, ונדחף לכיוון יצירת -H+ + HCO3: -CO2 + H2O <--CA--> H2CO3 <--> H+ + HCO3 בצינורות הכליה, יוני מימן המופרשים מהתאים אל תוך הלומן מגיבים עם יוני ביקרבונאט (-HCO3), המשמש כבסיס חלש, ליצירת חומצה קרבונית, ובתיווך האנזים CA למים ולפחמן דו-חמצני. הפחמן הדו-חמצני נספג מחדש אל הגוף באמצעות דיפוזיה, והמים עוברים תהליכי ספיגה באמצעות תעלות בצינורות הכליה. באופן זה, ישנה ספיגה מחדש של ביקרבונט מהכליות. התגובה נוטה לצד שמאל (התגובה ההפוכה), ובכך מתאפשרת ספיגה של ביקרבונט. אצטזולאמיד מעכב את האנזים CA, ובאופן זה לא מאפשר את הספיגה מחדש של יוני ביקרבונט בכליות. עיכוב זה גורם לשתן להפריש כמויות גדולות של ביקרבונט, והופך את השתן לבעל pH בסיסי. בנוכחות התרופה, הכליה מפרישה כמות גדולה של בסיסים, ולכן ניתן להשתמש בתרופה זו לטיפול בבססת נשימתית או מטבולית. הריכוז הגבוה של הביקרבונאט בשתן גורם גם לחוסר ספיגה של יוני נתרן בצינורות הכליה, וגורם לעלייה בנפח השתן המופרש. יוני המימן, שכעת אין להם נטייה להגיב עם יוני הביקרבונאט, מגיבים עם יוני כלור ונספגים מחדש אל הגוף. העלייה בריכוז יוני המימן בזרם הדם מביא לחמצת מטבולית. אצטזולאמיד משמש כתרופה לטיפול בגלאוקומה, מחלה בה יש לחץ תוך-עיני מוגבר. אצטזולאמיד מעכב את האנזים CA שנמצא בעיניים ומייצר ביקרבונט שגורם לכניסה מוגברת של נוזלים ויוני נתרן אל תוך העין ליצירת נוזל העין (aqueous humor). על ידי ביטול המפל האוסמוטי שגורם לכניסת הנוזלים אל העין, הלחץ התוך-עיני מופחת. אצטזולאמיד משמש לטיפול בהתקפי ניתוק ופרכוסים מיוקלוניים אצל חולי אפילפסיה. אצטזולאמיד משמש גם לעיכוב ייצור CSF במוח, ובכך להורדת הלחץ הקרניאלי בקרב חולים הסובלים מ-idiopathic intracranial pressure. מחקרים קליניים מציגים כי אצטזולאמיד יעיל בטיפול ב-dural ectasia בקרב חולי תסמונת מרפן. אצל חולים הסובלים מדום נשימה בשינה (Sleep apnea), שימוש באצטזולאמיד מוריד את ה-pH בדם ובכך מעודד פיצוי נשימתי. אצטזולאמיד ניתן באופן פרופילקטי להפחתת הופעת מחלת גבהים. התרופה ניתנת במינון הנע בין 125 מיליגרם (מ"ג) ל-1000 מ"ג ביום, מספר ימים טרם העלייה לגבהים. השימוש בתרופה מומלץ עבור מי שעולה מגובה פני הים לגובה העולה על 3000 מטרים ביום אחד, או למי שעולה מעל 600 מטרים ביום החל מגובה של 2500 מטרים. כמו כן, שימוש פרופילקטי בתרופה מומלץ לאנשים הסובלים מהמחלה לעיתים תכופות. מכיוון שאצטזולאמיד מתפקד כחומר משתן, ניתן להשתמש בו על מנת להקטין את הבצקות אותם חווים חולים עם אי ספיקת לב. מתן השתן המוגבר מוריד את נפח הדם, ובכך מקל גם על תפקוד הלב. מדיה וקבצים בנושא אצטזולאמיד בוויקישיתוף הערך "אצטזולאמיד", באתר ויקירפואה White DP, Zwillich CW, Pickett CK, Douglas NJ, Findley LJ, Weil JV (October 1982). "Central sleep apnea. Improvement with acetazolamide therapy" . Arch. Intern. Med. 142 (10): 1816–9.
הנרי לסקאו

הלמוט "הנרי" לסקאו (באנגלית: Helmut "Henry" Laskau;‏ 12 בספטמבר 1916 - 7 במאי 2000) היה הלך יהודי-אמריקאי. אלוף ארצות הברית, אלוף המשחקים הפאן-אמריקאיים ו-4 פעמים אלוף המכביה בהליכה תחרותית. לסקאו נחשב לאחד מגדולי ההלכים של ארצות הברית. לסקאו נולד בברלין בירת גרמניה, ושם החל את פעילותו הספורטיבית בריצות למרחקים ארוכים. עליית הנאצים לשלטון הביאה להגירתו לארצות הברית בשנת 1938, שם התגייס לצבא ולחם במלחמת העולם השנייה. משפחתו נספתה בשואה. ב-1946, לאחר שהשתחרר מהצבא, שב לפעילות ספורטיבית והתמחה בהליכה תחרותית. בין השנים 1947 - 1957 הוא זכה ב-42 תארים לאומיים והיה בלתי מנוצח בארצות הברית, במשך 9 שנים. בשנת 1950 קבע בהליכת מייל שיא עולם 6:19.2 דקות. באולימפיאדת לונדון (1948) ובאולימפיאדת הלסינקי (1952) השתתף לסקאו בתחרות ל-10 ק"מ הליכה אך ניפסל. באולימפיאדת מלבורן (1956) הוא סיים במקום 12 בתחרות ל-20 ק"מ הליכה בתוצאה של 1:38:46.8 שעות. במשחקים הפאן-אמריקאיים הראשונים שנערכו בבואנוס איירס שבארגנטינה בשנת 1951 זכה לסקאו במדליית זהב בתחרות ל-10 ק"מ הליכה. לסקאו זכה 4 פעמים במדליות זהב במכביות, החל מהמכביה השלישית. במכביה של 1961 הוא לא השתתף, אולם במכביה של 1965, בהיותו בן 48 שב וזכה במדליית זהב בהליכה של 3000מ'. לסקאו היה מנהל בחברה לייצור מכשירים אלקטרוניים. ב-7 במאי 2000 נפטר לסקאו בקוקונט קריק שבפלורידה. 20 ק"מ הליכה: 1:37:04 שעות (1952). לסקאו זכה ב-42 תארים לאומיים בהליכה תחרותית, מ-1 מייל ועד 25 ק"מ וקבע 5 שיאים אמריקאים. מדיה וקבצים בנושא הנרי לסקאו בוויקישיתוף הנרי לסקאו, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי הנרי לסקאו, באתר olympedia.org טבלאות ושיאים של השגי 6 המכביות ושל ישראל, מעריב, 22 באוגוסט 1965 הצלחה גדולה למכבי בארה"ב ובבוליביה, המשקיף, 12 באוקטובר 1947 יהודי קבע שיא עולמי, על המשמר, 7 באפריל 1950 הישגים מצויינים באליפות ארה"ב בא"ק, על המשמר, 1 ביולי 1952 שלל שיאים במכבייה, על המשמר, 4 באוקטובר 1950 שיאים והישגים במכביה, דבר, 2 באוקטובר 1953 הישגים והפתעות בריצות וקפיצות, מעריב, 8 בספטמבר 1957 למדני וגנישביץ' גנבו את ההצגה, חרות, 30 באוגוסט 1965 אלוף שלוש מכביות מתגעג לאוהלים, מעריב, 23 באוגוסט 1965