laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
המוזיאון הגרמני להיסטוריה

המוזיאון הגרמני להיסטוריה (בגרמנית: Deutsches Historisches Museum) המכונה גם הצויגהאוס (בגרמנית: Zeughaus - "הנשקיה") הוא מוזיאון הנמצא במבנה העתיק ביותר בשדרת אונטר דן לינדן שבמרכז ברלין בסמוך לאי המוזיאונים. מבנה הנשקיה (הצויגהאוס) נבנה בין השנים 1695 ו-1706 על ידי האלקטור של ברנדנבורג פרידריך השלישי. המבנה נבנה על ידי האדריכל יוהאן ארנולד נרינג (Johann Arnold Nering) בסגנון הבארוק על מנת לשמש כנשקיה עבור השטאדטשלוס הסמוך. לאחר מותו של נרינג פיקחו האדריכלים ז'אן דה בודט (Jean de Bodt), מרטין גרונברג (Martin Grünberg) ואנדריאס שולטר (Andreas Schlüter) על עבודות הבנייה. בשנת 1875 הפך המבנה למוזיאון הצבא. במלחמת העולם השנייה נפגע המוזיאון בצורה קשה מההפצצות, אולם בין השנים 1949- 1965 שוקם המבנה על מנת לשמש כמוזיאון הגרמני להיסטוריה. המוזיאון הגרמני להיסטוריה נוסד בשנת 1987 על ידי קנצלר גרמניה הלמוט קוהל וראש עיריית ברלין אברהאד דיפגן לרגל יובל 750 השנים ליסוד ברלין. בקומתו השנייה של מבנה המוזיאון מוצגת ההיסטוריה של גרמניה מאז התקופה רומית ועד מלחמת העולם הראשונה. בקומתו הראשונה של המבנה מוצגת ההיסטוריה של גרמניה בתקופת שתי מלחמות העולם, וכן בתקופת היותה מדינה מחולקת. ביוני 2003 נבנה אגף חדש למוזיאון בתכנונו של איי אם פיי. בשנת 2006 שופץ בניין הצויגהאוס. המבנה שימש כמבנה הקזינו בסרט משנת 1998 ראן לולה ראן. גרם המדרגות באגף החדש של המוזיאון, בתכנונו של איי אם פיי החצר הפנימית המקורה הצוייגהאוס בשנת 1900 זֵר הכבוד לנופלים, שיצר לודוויג גיס ב-1931 למרכז בית המשמר החדש, שרד את הפצצות 1944–1945 ומוצג כיום במוזיאון בית ההיסטוריה מדיה וקבצים בנושא המוזיאון הגרמני להיסטוריה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של המוזיאון הגרמני להיסטוריה המוזיאון הגרמני להיסטוריה, ברשת החברתית פייסבוק המוזיאון הגרמני להיסטוריה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) המוזיאון הגרמני להיסטוריה, ברשת החברתית אינסטגרם המוזיאון הגרמני להיסטוריה, סרטונים בערוץ היוטיוב אלדד בק, ברלין, ברלין: המוזיאון ההיסטורי מתחדש, באתר ynet, 27 באוקטובר 2003 אבנר שפירא, למה תמך היטלר בטיולים מאורגנים?, באתר הארץ, 7 ביולי 2013 מיכאל קרפין, מוזיאון הפצע הגרמני, כותרת ראשית, 11 בנובמבר 1987 ברלין השקופה, באתר הארץ, 4 ביוני 2003
דרגוסלאב יבריץ'

דרוגסלאב יבריץ' (במונטנגרית: Драгослав Јеврић; נולד ב-8 ביולי 1974 באיוונגרד, מונטנגרו, יוגוסלביה) הוא כדורגלן עבר מונטנגרי ששיחק בעמדת השוער. עד שנת 2006 שיחק בנבחרת סרביה ומונטנגרו. יבריץ' החל את הקריירה שלו בשנת 1993 במועדון הכדורגל הסרבי FK אוביליץ', ובשנת 1995 עבר לקבוצת הכוכב האדום בלגרד, שם שיחק עד 1999. אחרי 4 עונות במועדון עבר לשחק בקבוצה ההולנדית ויטסה ארנהיים. ב-2005 עבר יבריץ' לטורקיה, ושיחק שנתיים בקבוצת אנקרספור עד שנת 2007. בקיץ 2007 עבר לשחק בישראל, בקבוצת מכבי תל אביב. בעונתו הראשונה במכבי הראה יכולת מצוינת, עם הצלות מרהיבות שעזרו לקבוצה לצבור נקודות. יבריץ' אף עצר את הפנדל היחיד שנשרק לחובת הקבוצה, מול בית"ר ירושלים. בעונתו השנייה בישראל, 2008/09, זכה עם מכבי תל אביב בגביע הטוטו. בתום עונה זו הסתיים חוזהו במכבי, הוא שוחרר מהקבוצה ובמקומו הוחתם לירן שטראובר. בפתיחת עונת 2009/10 לא מצא יבריץ' קבוצה ונותר שחקן חופשי. על מנת לשמור על כושר הוא התאמן בכוכב האדום בלגרד, עד שבחלון ההעברות בחודש ינואר הוחתם על ידי מכבי פתח תקווה כחיזוק במאבק כנגד הירידה מליגת העל. בסיום אותה עונה עבר לאומוניה ניקוסיה הקפריסאית, שם שימש כשוער מחליף וכעבור שנתיים שוחרר מהמועדון. יבריץ' החל לשחק בנבחרת סרביה ומונטנגרו בשנת 2002. במונדיאל 2006 הוא היה השחקן המונטנגרי היחיד בסגל הנבחרת. בשלב הבתים במונדיאל הוא עמד בין הקורות בתבוסת נבחרתו 6-0 לנבחרת ארגנטינה, אף על פי שבמשחקי המוקדמות ספג שער אחד בלבד. את המונדיאל סיימה נבחרת סרביה ומונטנגרו במקום האחרון בבית ג' לאחר שהפסידה בשלושת משחקיה. לאחר המונדיאל, בעקבות הכרזת העצמאות של מונטנגרו ב-2006, הוקמה נבחרת מונטנגרו כנבחרת עצמאית ואילו נבחרת סרביה ומונטנגרו שינתה את שמה לנבחרת סרביה. יבריץ' זומן למשחקה הראשון של נבחרת סרביה, שהיה משחק ידידות נגד נבחרת צ'כיה ב-4 באוגוסט 2006. יבריץ' לא שותף במשחק משום שמאמן הנבחרת חאבייר קלמנטה העדיף את ולדימיר סטויקוביץ' על פניו בהרכב. לאחר המשחק פרש יבריץ' מהנבחרת והודיע שלא ישוב לשחק בנבחרת סרביה או בנבחרת מונטנגרו. מדיה וקבצים בנושא דרגוסלאב יבריץ' בוויקישיתוף דרגוסלאב יבריץ', באתר Transfermarkt דרגוסלאב יבריץ', באתר Fussballdaten.de (בגרמנית) דרגוסלאב יבריץ', באתר Soccerway דרגוסלאב יבריץ', באתר WorldFootball.net דרגוסלאב יבריץ', באתר National Football Teams דרגוסלאב יבריץ', באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגלנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
תחנת הרכבת לוד – גני אביב

תחנת הרכבת לוד – גני אביב היא תחנת נוסעים של רכבת ישראל, המשרתת את שכונת גני אביב בעיר לוד. התחנה ממוקמת בצפון מערב העיר לוד, בסמוך לשכונת גני אביב, על מסילת הקו הראשי של רכבת ישראל בין תחנת לוד לתחנת כפר חב"ד. עם הקמת שכונת גני אביב בלוד באמצע שנות ה-90, הובטח לתושבים על ידי עיריית לוד ומשרד השיכון כי תקום תחנת רכבת בסמוך לשכונה. לתחנה הוצעו גם השמות הבאים: "לוד צפון" ו"פאתי לוד"[דרוש מקור]. ביולי 2002, הכריז ראש הממשלה, אריאל שרון, על השקת הפרויקט להקמת התחנה, כחלק מתוכנית כוללת לשיקום ופיתוח לוד. אבן הפינה לתחנה הונחה ב-8 במאי 2002[דרוש מקור], אך תוכניות הבניה הוגשו לוועדת התכנון רק בתחילת שנת 2003 ואושרו במהלך אותה שנה. בעקבות חילוקי דעות כספיים בין הרכבת ומשרדי התחבורה והאוצר, העבודות לבניית התחנה החלו רק בפברואר 2006. התחנה נכללה כבר בלוחות הזמנים שהוציאה רכבת ישראל בשנת 2007 אך היא נפתחה בפועל רק ב-10 במאי 2008. ב-2021 הושלמה בתחנה התקנתה של מערכת הזנה חשמלית עילית על ידי חברת SEMI הספרדית. המערכת מספקת מתח חילופין של 25 אלף וולט בתדירות של 50 הרץ ומאפשרת לציוד נייד רכבתי בעל פנטוגרף לפעול בתחנה. כיום יש לרכבת ישראל קטרי בומברדייה טראקס הגוררים קרונות דאבל דק מאותו יצרן וקרונועים חשמליים מדגם Desiro HC תוצרת סימנס. אל התחנה מגיעים חמישה קווי אוטובוס בתדירות גבוהה. שלושה מהם פנימיים, קו אחד אשר מוצאו ברמלה וקו נוסף אשר מוצאו במערב ראשון לציון. קווי האוטובוס היוצאים מהתחנה מופעלים על ידי חברת קווים. בתחנה עוצרת רכבת אחת בשעה בכל כיוון בקו נתניה – בית שמש בחלק משעות היום עוצרת בתחנה רכבת אחת בשעה בכל כיוון בקו בנימינה – רחובות. תחנת הרכבת לוד מדיה וקבצים בנושא תחנת הרכבת לוד – גני אביב בוויקישיתוף תחנת הרכבת לוד גני אביב באתר רכבת ישראל נועם דביר, תרדו קצת מהפסים - מסע בין תחנות הרכבת, באתר הארץ, 28 באוגוסט 2008 מזל מועלם, לוד זכתה למעמד אזור עדיפות א'; ייבנו מתנ"ס וספרייה, באתר הארץ, 22 ביולי 2002 גל ניסים, ‏הרכבת מקימה תחנה נוספת בלוד, באתר גלובס, 19 בפברואר 2006
תסמונת אשר

תסמונת אֲשֶׁר (באנגלית: Usher syndrome) היא תסמונת גנטית שבה קיימת לקות שמיעה ראשונית, בצירוף מחלת העיניים רטיניטיס פיגמנטוזה. מחלת הרטינטיס פיגמנטוזה מתפתחת בשלבי גיל ההתבגרות או מאוחר יותר, בהתאם לתת הסוג הספציפי של התסמונת, מביאה לקשיי ראייה חריפים, לעיתים עד עיוורון. התסמונת נקראת על-שם האופתלמולוג הסקוטי צ'ארלס אשר, שתיאר אותה במאמר שפרסם ב-1914. מאופיין בחירשות מולדת ועמוקה בכל התדירויות. RP מופיע בשלב מוקדם, בדרך כלל לפני הבגרות המינית, וכן בעיות בשיווי המשקל. מאופיין בלקות שמיעה מולדת קלה בתדירויות הנמוכות, ובלקות שמיעה חמורה בתדירויות גבוהות. לקות השמיעה בדרך כלל איננה מחמירה עם הגיל. הילדים הלוקים בתסמונת אשר מסוג 2 יכולים לקרוא שפתיים ולהשתמש בשפה אוראלית, עד לשלב מאוחר יחסית. RP מופיע בין סוף העשור השני של החיים לתחילת העשור השלישי. אין בעיות שיווי משקל מובְנות, אולם עם צמצום שדה הראייה הופכת מערכת שיווי המשקל הוויזואלית לפחות אמינה. סוג 3 של תסמונת אשר הוא נדיר, ביחס לסוג 1 ולסוג 2. בסוג זה מתפתחת לקות השמיעה אמנם בילדות, אך לאחר גיל רכישת השפה. אובדן השמיעה מחמיר בהתמדה, עד לחרשות בגילאי הבגרות. RP מתחיל בשלב מאוחר יחסית. בסוג 3 קיים אובדן מתקדם של מערכת שיווי המשקל. נכון להיום זוהו כעשרה גנים שהפגם הגנטי בהם יכול לגרום לתסמונת אשר. באוכלוסייה היהודית בישראל תוארו שתי מוטציות נפוצות: תוספת של ארבעה נוקלאוטידים CGAT בגן שנקרא usherin מופיעה ב-1 מתוך 50 יהודים ממוצא צפון אפריקה, אירן או עיראק. מוטציה R245X בגן PCDH15 מופיעה ב-1 מתוך 100 יהודים אשכנזים. בדיקה גנטית לשתי מוטציות אלה אפשרית לביצוע ואף מומלצת על ידי משרד הבריאות עקב חומרתה הקשה של המחלה. פורטל הגנטיקה - מידע על בדיקה גנטית לתסמונת אשר תסמונת אשר באתר העמותה לחקר בריאות העין ומניעת עיוורון בישראל על תסמונת אשר מתוך National Eye Institute (באנגלית) על חשיבות המרחק בזמן ניהול שיחה, בעמוד הפייסבוק של אשר, איפה אתה?, 23 ביולי 2017 הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
סנטיאגו (כף ורדה)

סנטיאגו (בפורטוגזית: Santiago - יעקב הקדוש, בקריאולית כף ורדה: Santiagu) הוא הגדול מבין איי כף ורדה. סנטיאגו הוא החשוב באיים מבחינה חקלאית, ובו מתגוררים למעלה ממחצית תושבי כף ורדה. האי ממוקם בין האי מאיו הנמצא 40 ק"מ מערבית לו לבין האי פוגו הנמצא 50 ק"מ מזרחית לו, והוא אחד מאיי הארכיפלג סוטאוונטו. סנטיאגו היה הראשון מבין האיים שיושבו על ידי מתיישבים אירופאים. בשנת 1462 נוסדה באי העיר סידאדה וליה (שנקראה אז ריבריה גרנדה). באי נמצאת בירת איי כף ורדה - העיר פראיה, וכן נמצא באי שדה התעופה הבינלאומי פרנסיסקו מנדז (אחד משני שדות התעופה הבינלאומיים של האי). עיקר כלכלת האי מתבססת על החקלאות, התיירות והדייג. באי מגדלים תירס, קנה סוכר, בננה, קפה ומנגו. האירופאי הראשון שגילה את האי היה אנטוניו דה נולי בשנת 1460. דה נולי בנה במקום מוצב צבאי שנקרא "ריביירה גרנדה" וסביבו התפתחה העיר סידאדה וליה. האי שהתגלה הפך למוקד לסחר עבדים. סחר זה היווה את הבסיס לכלכלת האי והפך את האי לעשיר במושבות הפורטוגזיות, אולם עם השנים השתלטו ספרד, אנגליה, הולנד וצרפת על סחר העבדים והאי ירד מגדולתו. בשנת 1712 בזזו שודדי ים את ערי האי, ובירת המושבה הועברה לפראיה. בשנת 1881 בדרום האי הוקם מגדלור דונה מריה פיה. בתקופת השלטון הפורטוגי פעל באי מחנה הריכוז טרפאל שכיום פועל כמוזיאון. בשנת 1975, עם קבלת עצמאותה של כף ורדה הפכה פראיה לבירת המדינה. מאז קבלת העצמאות התפתחו התשתיות באי ונבנו בו כבישים, בתי ספר, ונמל התעופה הבין-לאומי נלסון מנדלה. מדיה וקבצים בנושא סנטיאגו (כף ורדה) בוויקישיתוף מפה של האי סנטיאגו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
האיים הצפים של בני האורו

האיים הצפים של בני האוּרוֹ (נקראים גם "איי האורו") הם מערכת של מספר איים מלאכותיים הנמצאים באגם טיטיקקה בפרו, בסמוך לעיר פונו. האיים נבנו על ידי בני שבט האורו בסביבות שנת 800 לספירה, ומדובר בעצם ברפסודות ענק, ששטחה של כל אחת מהן כמה עשרות מטרים מרובעים. האיים בנויים מצמח מים הנקרא טוטורה (Schoenoplectus californicus ssp. tatora, צמח הדומה לקנה), אשר קניו מיובשים ונראים כמו קש. פרט לבניית האיים, משמש צמח זה את בני האיים למאכל, לטיפול בכאבי ראש, לבניית בתיהם (הנמצאים על האיים) וסירותיהם ולהכנת חפצי אמנות שונים. על מנת לתחזק את האיים ולמנוע מהם לשקוע בעקבות ריקבון השכבות התחתונות, מוסיפים תושבי האיים מדי פעם שכבה חדשה של צמחי טוטורה. האיים נמצאים במרחק של כשעתיים שיט מהעיר פונו. בני האורו בנו את האיים הצפים כאמצעי הגנה כנגד תקיפות חוזרות ונשנות של השבטים השכנים, בעיקר שבט האינקה. הבידוד של האיים, במקביל לניידות האפשרית שלהם, שימשה לבני האורו אמצעי הגנה איכותי, ועד היום מוצב על האי הגדול ביותר מגדל שמירה - עשוי אף הוא מצמח הטוטורה. בסביבות שנות החמישים מתו רבים מבני שבט האורו מחמת רעב שפקד את האזור, והנותרים התפזרו למקומות שונים. כיום מיישבים את האיים צאצאים של בני אורו המעורבים עם בני שבט האיימרה האינדיאני. תושבי האיים שומרים על אורחות החיים של בני האורו, אך עם חלוף השנים והתפתחות הטכנולוגיה התחוללו שינויים רבים באיים - הוקם בית ספר, הוצבו אנטנות טלוויזיה ועוד. כמו כן, בעקבות התיירות הרבה הפוקדת את האיים, הם התמלאו בדוכנים קטנים למכירת מזכרות ומרבית הכנסות התושבים מבוססות על התיירים. אחזור קרקע מדיה וקבצים בנושא האיים הצפים של בני האורו בוויקישיתוף מידע על איי האורו, מתוך אתר go2peru.com The floating homes of Lake Titicaca - מאתר ה-BBC
סוטאוונטו

סוטאוונטו (בפורטוגזית: "נגד כיוון הרוח") הוא שמה של קבוצת איים בדרום איי כף ורדה. בקבוצת האיים ארבעה איים עיקריים: האיים בראווה, פוגו וסנטיאגו - איים געשיים וסלעיים. באיים אלה מתגוררים מרבית תושבי כף ורדה. האי סנטיאגו הוא הגדול באיים ובו למעלה ממחצית תושבי כף ורדה. אי זה מהווה את עיקר השטחים החקלאיים שבמדינה. האי מאיו - אי שטוח ומדברי, שעיקר כלכלתו מתבססת על מכרות מלח. בכך אי זה דומה לאיים סאל ובואה ויסטה שבקבוצת איי בארלאוונטו. בקבוצת איי סוטאוונטו מצויים האיונים אילהאו גרנדה ואילהאו דה קימה, אילהאו ספאדו, אילהו דו קיי ואילהו לואי קרניירו המהווים יחד את קבוצת איי אילהאו סקוס. האיון אילהאו דה סנטה מאריה מצוי סמוך לאי סנטיאגו. מדיה וקבצים בנושא סוטאוונטו בוויקישיתוף סוטאוונטו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
בוא נדבר

בוא נדבר הוא אלבומה השני של הזמרת-יוצרת הישראלית עפרה חזה. האלבום יצא לאור ב-16 באפריל 1981, על ידי חברת התקליטים פונוקול. מתוך האלבום יצאו לרדיו תקחיטי השדרים: "אין זמן לתעות", "סימנים של אוהבים", "כשנהיה בני 73", ו"תפילה". במרוצת השנים זכה האלבום למעמד הזהב על סך מכירות של כ-20,000 עותקים. בסמוך לצאתו של האלבום, המשיכה עפרה חזה לבסס את מעמדה כזמרת אמצע הדרך עם להיטים כמו "תפילה" (מקום 7 במצעד השנתי של רשת ג') ו"סימנים של אוהבים", שזכה במקום השני בתחרות השירוויזיון מספר 2, שנערך בחנוכה 1980. בשנת הפזמונים תשמ"א (1981) נבחרה חזה בפעם השנייה לזמרת השנה מטעם מאזיני רשת ג' וגלי צה"ל, וכן זכתה בפרס כינור דוד ותו חביבת הנוער. האלבום כולל שירים שעזרו בהמשך סלילת דרכה המשגשגת של חזה. נאלהום הכיל שיר מהסרט השני בכיכובה "נערת הפרברים" ("שיר זמני לעשירים"). השיר הראשון באלבום, "תפילה", נשלח תחילה לוועדת תחרות האירוויזיון בשם "הוא", אבל לא התקבל. למרות זאת, חזה התבקשה לייצג את ישראל בפסטיבל "מדיטור" בפורטוגל, ואז גם שונה שמו ל"תפילה". השיר זכה במקום החמישי בפסטיבל. השיר "תפילה" הצליח מאוד ותרם לפרסום של חזה בישראל. השיר השני באלבום, "כשנהיה בני 73", נכתב על ידי בצלאל אלוני כשיר תשובה ללהיטו של פול מקרטני: "When I'm 64". השיר תועד בקליפ בתוכנית "עוד להיט" ב-1981, וכך גם "תפילה". השירים הבאים שהתפרסמו מהאלבום הם: "בוא נדבר" ו"אין זמן לתעות". תפילה (בצלאל אלוני — הנרי ברטר) [2:45] כשנהיה בני 73 (בצלאל אלוני — שלמה "במבו" כהן) [3:15] סימנים של אוהבים (בצלאל אלוני) [3:10] תן אהבה לחייך (בצלאל אלוני) [3:20] שיר זמני לעשירים (בצלאל אלוני) [3:20] בוא נדבר (בצלאל אלוני — בצלאל אלוני/שלמה "במבו" כהן) [3:40] הלכת (בצלאל אלוני — מייק שדובסקי) [3:30] העיר מדברת אליך (משה בן שאול — נסים שובל) [4:00] בודדה בשניים (בצלאל אלוני) [2:45] אין זמן לתעות (בצלאל אלוני) [4:20] עיבודים: שירים: 2, 5, 8 - משה זורמן, שירים: 3, 4, 9, 10 - אלדד שרים, שיר: 7 - אמיר פרויליך, שיר: 1 - הנרי ברטר, שיר: 6 - שלמה "במבו" כהן. הוקלט באולפני "סיגמא" ("קוליפון") ובאולפני "טריטון". תופים: איקי לוי גיטרה בס: יוסי מנחם גיטרות: שמוליק בודגוב בתקליט: שירים: 1–5 - צד א', שירים 6–10 - צד ב'. עיצוב עטיפה: נתי. Ofra Haza = עפרה חזה* - Let's Talk = בוא נדבר, באתר Discogs (באנגלית) Ofra Haza, Discogs (באנגלית) Chansons Contre la Guerre - Ofra Haza / עפרה חזה, באתר www.antiwarsongs.org
טירנוזאוריים

טירנוזאוריים (שם מדעי: Tyrannosauridae, ביוונית: "לטאות עריצות") היא משפחה של דינוזאורים תרופודים טורפים גדולים בקבוצת הקלורוזאורים, שחיו בקרטיקון העליון כ-83 מיליון שנה לפני זמננו ועד הכחדת קרטיקון-פלאוגן כ-66 מיליון שנה לפני זמננו. הם חיו בחצי הצפוני של כדור הארץ ומאובניהם נתגלו רק באמריקה הצפונית ובאסיה, וכללו שרידים שלמים יחסית, ולעיתים אף שרידים של רקמות רכות. הטירנוזאוריים התאפיינו בגוף גדול והלכו על שתי רגליים. גפיהם הקדמיות התנוונו לזרועות קטנות בנות שתי אצבעות כל אחת. זנבם היה ארוך וקשיח ונועד לאזן את גופם שרכן קדימה, בייחוד בזמן מרדפים. צווארם היה עבה ושרירי ונשא גולגולת חזקה בעלת מלתעות אימתניות המצוידות בשניים חרוטיות חדות דמויות פגיון. הם היו טורפים מטילי אימה אשר ניזונו הן על ידי טרף (כגון של צרטופסיים והדרוזאוריים) והן על ידי אכילת פגרים. הטירנוזאוריים היו משפחה מוצלחת ביותר, והיוו טורפי על בתחומי תפוצתם. רוב חברי המשפחה היו גדולים למדי (מעל 7 מטר) והגדול שבמשפחה היה הטירנוזאורוס רקס שהגיע לאורך של כ-12.8 מטר ומשקל של עד כ-6.5 טון. הקטן שבהם היה הננוטירנוס שהגיע לאורך של 5-7 מטרים ומתוך כך שיטות הציד שלו היו שונות מרוב המשפחה, כנראה הייתה מבוססת על מהירות במקום על גודל ועוצמה. במשפחה נמצאים הסוגים הבאים: שחזור של דספלטוזאורוס סו, אחד השלדים השלמים והגדולים ביותר של טירנוזאור רקס, FNHM גולגולת של אלברטוזאורוס דגמים בדיורמה המציגים טירנוזאורוס רקס ולידו טריצרטופס מדיה וקבצים בנושא טירנוזאוריים בוויקישיתוף טירנוזאוריים, באתר NCBI (באנגלית) טירנוזאוריים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) טירנוזאוריים, באתר GBIF (באנגלית)
פיתויים

פיתויים הוא אלבום הסולו השלישי של עפרה חזה שיצא במאי 1982. זהו האלבום הראשון של חזה בחברת התקליטים "הד ארצי" (לא כולל אחד מאלבומי "סדנת תיאטרון שכונת התקווה" שבה לקחה חלק) לאחר שהוציאה את שני אלבומי הסולו הראשונים שלה בחברת "פונוקול". האלבום נחל הצלחה וכלל לא פחות מארבעה שירים שנכנסו למצעד השנתי: "מכתב אהבה", "כל יום מתחילה שנה", "גבריאל" ו"מלכת הקסמים". האחרון אף זכה במקום הראשון בתחרות השירוויזיון מספר 3 שנערכה בחנוכה 1981. את יציאת האלבום ליוותה חזה במסע הופעות, "פיתויים", שאף הוקלטה לו תוכנית מיוחדת, ששודרה בערוץ הראשון. בפעם השלישית ברציפות, זכתה חזה בתואר זמרת השנה של מאזיני רשת ג' וגלי צה"ל, והאלבום הגיע למעמד אלבום זהב. את האלבום עיבדו והפיקו מוזיקלית אלדד שרים (5 שירים), אורי קריב (4 שיריםם) ונורית הירש שעיבדה את השיר "כל יום מתחילה שנה". בשנת 1996 יצא האלבום לראשונה ע"ג דיסק. "על חטא הימים" (בצלאל אלוני — אמיר פרויליך) [3:30] "עם יפה" (בצלאל אלוני) [3:00] "אהלן, אושר" (בצלאל אלוני — מוטי דיכנה) [3:17] "קיץ" (בצלאל אלוני) [2:50] "כל יום מתחילה שנה" (אהוד מנור — נורית הירש) [3:06] "מכתב אהבה" (יאיר-אבי אמיר/שמשון שני — אבי טולדנו) [3:00] "גבריאל" (שמואל קרול — צביקה פיק) [3:00] "פיתויים" (בצלאל אלוני — אורי קריב) [3:20] "מלכת הקסמים" (בצלאל אלוני) [2:40] "לבוא אל תוך הפרח" (בצלאל אלוני — אורי קריב) [3:50] עיבודים: שירים: 1, 2, 6, 7, 9 - אלדד שרים, שירים: 3, 4, 8, 10 - אורי קריב, שיר מספר 5 - נורית הירש. הפקה: בצלאל אלוני. הוקלט באולפני טריטון (פרט לשיר "מלכת הקסמים" שהוקלט באולפני "אשל"). טכנאי הקלטה: יואב גרא, יעקב מורנו. קלידים: דריו מלכי, אלונה טוראל גיטרה: שמוליק בודגוב, גיל דור גיטרה בס: יוסי מנחם, איתן קנטור תופים: איקי לוי, מאיר ישראל עיצוב העטיפה: סטודיו "חץ". צילומים: יקי הלפרין. עוזרת הפקה: טלי פלדמן. קיץ, מתוך ערוץ המוזיקה של הטלוויזיה החינוכית הישראלית באתר YouTube גבריאל, מתוך ערוץ המוזיקה של הטלוויזיה החינוכית הישראלית באתר YouTube
דרמה קומית

דרמה קומית או קומדיה דרמטית היא סגנון קולנועי וטלוויזיוני המשלב קומדיה ודרמה בכמות שווה או כמעט שווה. באופן מסורתי הייתה הפרדה בתיאטרון בין קומדיה לטרגדיה. הסוגה הגבילה את המחזה וקבעה מראש האם סיום הסיפור יהיה חיובי או שלילי. המושג "דרמה" שימש לתיאור כל פעולה במחזה. בתחילת המאה ה-17 החל המושג "דרמה" לתאר מחזות יותר ריאליסטים, והמושג "קומדיה" תיאר מחזות שמטרתם להצחיק לאו דווקא כאלו שהסתיימו באופן חיובי. המושגים הם סובייקטיביים מאוד והקווים ביניהם מטשטשים פעמיים רבות, כפי שניתן לראות ביצירותיהם של אנטון צ'כוב וג'ורג' ברנרד שו. בניגוד לתיאטרון שבו הגבולות בין קומדיה לדרמה הטשטשו, בטלוויזיה נוצרה הפרדה מוחלטת בין הדרמה לקומדיה. קומדיות שמרו על אווירה קלילה ולא שילבו תוכן "רציני". בשנות ה-60 אימצה תעשיית הטלוויזיה את הפורמט הטלוויזיוני של אולפני יוניברסל: קומדיות בנות חצי שעה (תוכנית בת 22 דקות ו-8 דקות פרסומות) ודרמות בנות שעה (תוכנית של 42–45 דקות והשאר פרסומות). הקומדיות היו בעיקרן קומדיות מצבים (סיטקומים) קומדיות משפחתיות. תוכניות אלה הוקלטו מול קהל חי באולפן, או שהוסף להן צחוק מוקלט באופן מלאכותי. בתקופה קצרה, בסביבות שנת 1969, הופיעו כמה תוכניות שניסו לשלב בין דרמה לקומדיה. תוכניות אלה נקראה "קומדיות דרמה". תוכניות אלו השפיעו על קומדיות כמו מ.א.ש שניסו לשלב בין הדרמה לקומדיה. השפעה זו הגיעה גם אל הסיטקומים הקלאסיים שהחלו לעסוק מדי פעם בנושאים רציניים כמו: הצלצול הגואל, חופשי על הבר, משפחת קוסבי, הנסיך המדליק מבל אייר, קרובים רחוקים מאוד, פרייז'ר, אריזה משפחתית, חברים, מלך השכונה, כולם אוהבים את ריימונד, חוקי המשחק, סקראבס, איך פגשתי את אמא, glee. יש להפריד בין שני תתי-סוגים: דרמה קומית: סדרות אלה הן דרמות בנות שעה כאשר ישנן אלמנט קומי חזק במהלך כל הסדרה. הדוגמאות הבולטות ביותר הן שתי דרמות בית משפט קומיות: אלי מקביל ובוסטון ליגל. תוכניות אלה מציגות נושאים רציניים שבהם דנים עורכי הדין בבית משפט כגון: רצח, אונס, גירושין. אך הוא מתייחס לנושאים אלה פעמים רבות בצורה קומית ומציג מערכות יחסים אישיות קומיות בבסיסן. בין התוכניות שנופלות להגדרה זו: בנות גילמור, סטודיו 60, עקרות בית נואשות, באפי ציידת הערפדים, האנטומיה של גריי, בלשים בלילה, מונק. לסוג הזה שייך גם הסרט "שירלי ולנטיין". קומדיה דרמטית: סדרות אלה הן קומדיות בנות חצי שעה כאשר העלילה היא דרמטית בבסיסה ומבוססת פחות על מצבים קומים. סדרות אלה אינן מצולמות בדרך כלל בפורמט מרובה מצלמות כמו סיטקומים סטנדרטים ואינם כוללים צחוק מוקלט. סדרות כאלה כוללת בין השאר את: הפמליה, סקרבס, קוראים לי ארל, העשב של השכן, רוק 30, בוג'ק הורסמן, המקום הטוב.
שרגא נצר

שרגא נצר (נוסוביצקי) (1 בינואר 1898, ז' בטבת תרנ"ח – 11 באפריל 1985, כ' בניסן תשמ"ה) היה ממנהיגי תנועת העבודה, נודע כ"ממליך המלכים" במפא"י, טיפל בכל העניינים המפלגתיים עבור בן-גוריון עד להקמת רפ"י. נולד בשם שרגא נוסוביצקי באימפריה הרוסית (באזור אוקראינה של ימינו) בשנת 1898. ברוסיה היה פעיל בתנועות "פועלי ציון", "החלוץ" ו"צעירי ציון", ונאסר על פעילותו זאת. בין השנים 1921–1922 התגורר עם אשתו בסוסניצה, ובנם משה נולד בינואר 1922. משנת 1923 חיו בסנסובק, אז נאסר שוב עם אשתו בגלל כרוז שקרא לפעילות ציונית. בעקבות מעצרם עברו למוסקבה. ב-3 במאי 1925 עלה לארץ ישראל באנייה צ'צ'רין יחד עם בנו, אשתו וכ-60 חלוצים, כחלק מהעלייה הרביעית. הם נשלחו לגדוד העבודה אך התנאים הפיזיים לא התאימו למשפחה עם ילד, והם קיבלו סידור עבודה בתל אביב. הוא נרשם ללשכת העבודה, היא עבדה ככובסת ומבשלת לבני החלוצים שעבדו בבניין. נצר החל לעבוד כפועל ניקיון והתקדם עד לתפקיד סגן מנהל מחלקת התברואה בעירייה. בשנת 1932 נולדה הבת רנה. במקביל לעבודתו בעירייה נעשה פעיל מרכזי של מפא"י, ועמד, לצד יהושע רבינוביץ, בראש הקבוצה המרכזית שנקראה "הגוש" התל אביבי. בתפקידו זה היה בעל השפעה מכרעת בוועדות המינויים של המפלגה, שהיה להן תפקיד מרכזי באיוש תפקידים במפא"י, בדרגים מוניציפליים ובדרגי ביניים של השלטון, ביישוב, בתקופת המנדט ובשנותיה הראשונות של ישראל. נצר לא פעל להשיג לעצמו מינוי ציבורי (שמעון פרס אמר שהייתה לו חוכמה המספיקה לכמה שרים ואמביציה שלא להיות שר). בשנת 1948, על פי הנחייתו של בן-גוריון לפיה בעלי הדרגות הגבוהות בצה"ל יישאו שם עברי, החליף בנו משה, שהיה אז קצין בכיר, את שם משפחתו לשם נצר ובעקבותיו עשו זאת יתר בני המשפחה. ביתם של דבורה ושרגא נצר ברחוב לוי יצחק 9 תל אביב היה למקום מפגש חברתי של מנהיגים רבים. בין הידועים נכללו יצחק נבון, פנחס לבון, דוד בן-גוריון, לוי אשכול, פנחס ספיר, יהושע רבינוביץ', מנהיגי שכונות הדרום, וגם שמעון פרס ויצחק רבין שהיה חברו הקרוב של הבן משה. לאחר גירוש בן-גוריון ממפא"י, נותר נצר נאמן למפא"י (על אף שכל השנים תמך בהחלטותיו המדיניות של בן-גוריון ונחשב עושה דברו). עם זאת, מאז, הלך כוחו במפא"י ופחת. ביוני 1920 נשא לאישה את דבורה נצר, לימים חברת כנסת.. בנו, משה נצר, היה אלוף-משנה, חבר קיבוץ רמת יוחנן, ממייסדי הפלמ"ח והנח"ל ומפקדו. בתו היא פרופ' רינה שפירא, כלת פרס ישראל לחקר החינוך לשנת 1995. בת נוספת - רחל, נולדה ב-1929 ונפטרה בגיל שנה. בשנת 1967 נפל נכדו, יצחק נצר, במהלך שירותו בסיירת מטכ"ל. על שמו ושם אשתו נקראה ב-1992 גינה ברחוב מהר"ל 2 בתל אביב. שרגא נצר, רשימות מפנקסי, תל אביב: עם עובד - תרבות וחינוך, תש"מ-1980. אהוד בן עזר, שרגא נצר - סיפור חיים, הוצאת ידיעות אחרונות, 1990. מדיה וקבצים בנושא שרגא נצר בוויקישיתוף דוד תדהר (עורך), "שרגא נצר (נוסוביצקי)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ח (1957), עמ' 3119 מ. מייזלס, שרגא נצר ממפא"י – ה"בוס" מאחורי הקלעים, מעריב, 1 באפריל 1956 חגי אשד, "פועל הנקיון" – יוצא לפנסיה, דבר, 3 בספטמבר 1962 אהרן כידן, שרגא – המושך בחוטים, מעריב, 19 בפברואר 1965 מ. מייזלס, שקיעתו של "האיש באפור", מעריב, 1 בספטמבר 1965 שרגא נצר (1898-1985), דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.