חלומות (סרט)

חלומות (ביפנית: 夢) או חלומות של קורוסאווה הוא שמו של סרט קולנוע פנטזיה ריאליסטי המבוסס על חלומות שחלם הבמאי היפני אקירה קורוסאווה, אשר כתב את התסריט של הסרט. הפקת הסרט החלה בשנת 1987 וקורוסאווה בחר נושא שונה מאוד מכל שהסרטים שיצר עד אז. בעוד שכמה מהסרטים הקודמות שלו (למשל, "מלאך שיכור" ו"קגמושה") כללו רצפי חלומות קצרים, הסרט היה מבוסס לחלוטין על חלומותיו של קורוסאווה עצמו. באופן משמעותי, לראשונה מזה למעלה מארבעים שנה, קורוסאווה, עבור הפרויקט האישי והעמוק, כתב גם את התסריט לבדו. למרות שהתקציב המשוער שלה היה נמוך מהסרטים שקדמו לו, האולפנים היפניים לא היו מוכנים לתמוך באחת מהפקות שלו (עקב כישלונות עבר), וקורוסאווה פנה למעריץ אמריקאי מפורסם לסייע במימון, סטיבן ספילברג, ששכנע את חברת "האחים וורנר" לקנות את הזכויות הבינלאומיות על ההפקה שהושלמה. בנו של קורוסאווה, היסאו, היה מפיק שותף וניהל משא ומתן על הלוואה ביפן שתכסה את עלויות ההפקה של הסרט. בסרט השתתף, בתפקיד משנה, הבמאי מרטין סקורסזה. צילומי הסרט נמשכו יותר משמונה חודשים, ו"חלומות" הוצג לראשונה בפסטיבל קאן במאי 1990, לקבלת פנים מנומסת אך אילמת, בדומה לתגובה שהסרט קיבל במקומות אחרים בעולם. הסרט כולל שמונה חלומות, שלושה מהם סיוטים. כל חלום מספר סיפור העומד בפני עצמו, וביחד הם מהווים שרשרת של אפיזודות הקשורות בקשר נושאי - מילדות לבגרות ולזיקנה, ומיפן המסורתית ליפן המודרנית. על פי אגדה יפנית, כאשר השמש זורחת מבעד לגשם, עורכים השועלים (קיצונה בפולקלור היפני) את חתונותיהם. בחלום הראשון, המספר הוא ילד, המפר את הוראות אימו, אשר דרשה ממנו להישאר בבית במזג אוויר כזה. הילד יוצא, ומבחין בהיותו מסתתר מאחורי עץ בתהלוכת החתונה של השועלים. השועלים מבחינים בו והילד נמלט ומגיע לביתו אולם האם אומרת לו כי השועלים ביקרו בבית והשאירו מאחוריהם סכין טנטו. האם נותנת את הסכין לילד מתוך כוונה שיבצע חרקירי (התאבדות טקסית) אלא אם כן ילך אל השועלים ויבקש את סליחתם (אף שידוע שהם אינם סלחנים). החלום מסתיים בכך שהילד יוצא לעבר ההרים אל המקום מתחת לקשת בענן בחיפוש אחרי בית השועלים. פסטיבל הבובות, ההינה מצורי, נערך מדי שנה באביב, בזמן פריחת האפרסקים. במהלך הפסטיבל מציגים את הבובות, כאשר הן מייצגות את עצי האפרסק. משפחתו של הילד החולם כרתה את מטע האפרסקים, והילד מרגיש אובדן וצער במהלך הפסטיבל. הילד רואה ילדה רצה בחזית הבית. הוא רץ אחריה אל הפרדס חסר העצים. הבובות מאוסף הבובות של אחותו קמות לתחיה ועומדות בשולי הפרדס כשהן מוכיחות את הילד על כריתת העצים היקרים. כאשר הן מגלות עד כמה הוא אהב את הפרדס וכמה הוא מצטער על כך שמשפחתו כרתה את העצים, הם נותנים לו מבט אחרון של עצי האפרסק הפורחים באמצעות ביצוע ריקוד איטי לצלילי גאגאקו. בחלום זה מנסים ארבעה מטפסי הרים לעלות במסלול הררי בעת סופת שלג. הסופה נמשכה שלושה ימים והמטפסים עומדים להיכנע. אחד אחד הם מפסיקים ללכת ונופלים בשלג. מבוגר המטפסים מנסה להמשיך להתקדם ולעודד את חבריו לבוא איתו אולם גם הוא נכנע. אישה מסתורית (יוקי-אונה, אשת השלג מהמיתולוגיה היפנית) מופיעה ומנסה להוביל את אחרון המטפסים למותו בכך שהיא מנסה לשכנע אותו להירדם בשלג. המטפס מצליח להתנגד לפיתוייה, ומגלה כי הסופה שככה, וכי המחנה של המטפסים נמצא כמה מטרים ממיקומם. בחלום זה החולם הוא קצין בצבא יפן. הוא הולך לאורך דרך נטושה בשעת השקיעה בדרכו חזרה מהמלחמה. הוא מגיע למנהרה חשוכה להולכי רגל. כלב מעוות הנושא חומרי נפץ (כלב נגד טנקים) יוצא בריצה מהמנהרה ומתחיל לנבוח לעברו. הקצין ממשיך ללכת לעבר המנהרה, ומגיע לקצה השני, שם הוא פוגש חייל שפניו כחולות (המדובר ביוריי - רוח רפאים מהמיתולוגיה היפנית). החייל אינו מאמין שהוא מת, אבל הקצין משכנע אותו שהוא מת ושולח אותו חזרה לתוך המנהרה החשוכה. בהמשך רואה הקצין פלוגה שלמה של חיילים מתים צועדים לעברו מהמנהרה. הוא מנסה לשכנע אותם שהם מתים ועליהם לשוב למנהרה, ומביע חרטה ואשמה על כך שהם נפלו בקרבות. החיילים אינם עונים לו והוא מצווה עליהם לשוב למנהרה. בעקבות הפקודה הם מצייתים וחוזרים אל המנהרה, אבל יוצא ממנה הכלב המעוות מראשית החלום. סצנה זו היא הסיוט הראשון בסרט. הסצנה בוימה על ידי קורוסאווה בסיוע ידידו אישירו הונדה. בסצנה זו מגלם הבמאי האמריקאי מרטין סקורסזה את דמותו של הצייר הפוסט אימפרסיוניסטי וינסנט ואן גוך. החולם הוא תלמיד לאמנות, החובש את הכובע המאפיין את קורוסאווה עצמו. החולם הולך במוזיאון ורואה את יצירותיו של ואן גוך, לפתע הוא מוצא עצמו בתוך אחת היצירות. הוא פוגש את ואן גוך עצמו ביצירה ומדבר איתו. האמן עוזב אותו והחולם רץ בתוך השדות והאתרים המתוארים ביצירות בניסיון למצוא אותו. ברוצו מבעד לשדה החיטה מעיף החולם את העורבים המופיעים ביצירה. הפסקול של החלום הוא הפרלוד ה-15 של שופן. על מנת לייצר את הצבעים המיוחדים והנופים שבציורי ואן גוך נעזר קורוסאווה בג'ורג' לוקס ובחברת אינדסטריאל לייט אנד מג'יק. הסיוט השני המופיע בסרט מתאר אירוע בו נהרס כור גרעיני הממוקם בסמוך להר פוג'י. אלפים מתושבי האזור נמלטים מהקרינה לתוך הים. שני מבוגרים ושני ילדים נותרים באזור, ומדען מספר לחולם כי הגזים הצבעוניים שהוא רואה הם גזים רעילים או קרינה העומדים להרוג את כל מי שנשאר. חלום זה הוא השלישי בסיוטי הסרט. החולם הולך בשטח הררי המכוסה ערפילים. הוא פוגש אוני - שד מהפולקלור היפני הנראה כמו אדם שלראשו קרן. השד מסביר כי הייתה שואה גרעינית. בעקבות השואה מתו רבים, אולם אלו שנותרו בחיים הצמיחו קרניים לראשיהם. קרניים אלה גורמות להם כאבים רבים, וניתן לשמוע אותם צורחים בלילות. לדברי השד, על אף כאביהם הקשים הם לא יכולים למות והם נידונו לסבול את הכאבים לנצח. החלום מבוסס על אגדה בודהיסטית בשם זה, שקורוסאווה קישר בינה לבין הסכנה מהשימוש באנרגיית גרעין. החולם מוצא עצמו בכפר שלו, בו זורמים פלגים רבים, וטחנות מים רבות פועלות בו. החולם פוגש אדם זקן המתקן גלגל של טחנת מים. הזקן מסביר כי תושבי הכפר החליטו לוותר על ההשפעות המזהמות של הטכנולוגיה המודרנית ולשוב לתקופה שמחה ונקייה יותר. הם בחרו חיים בריאים ושמחים על חיי נוחות מזהמים ומזיקים המביאים למחלות. הזקן אומר לחולם כי עליו ללכת ללוויה של אישה. הלוויה היא אירוע שמח, בשל גילה של האישה ובשל החיים הארוכים והטובים אותם חייה. הזקן מספר כי האישה הייתה חברתו הראשונה. הסרט מסתיים כאשר הזקן מצטרף לתהלוכת הלוויה העוברת על פניו. כל הצועדים מנגנים בכלי נגינה, והזקן משתתף בה כאחד המנגנים. סצנה זו צולמה בחוות דאיו ווסאבי שבנאגנו. "חלומות", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "חלומות", באתר נטפליקס "חלומות", באתר AllMovie (באנגלית) "חלומות", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "חלומות", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "חלומות", באתר אידיבי "חלומות", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) רות שריג, חלומות וסרטים, סקירה של החלום הראשון בסרט מאיר שניצר, ביקורת סרט - מחול מוות, חדשות, 11 ביוני 1990 חגי לוי, שדה החלומות, חדשות, 7 ביוני 1990 איי.פי, יפיץ סרט חדש של קורסאווה, חדשות, 28 בדצמבר 1988 רויטרס, ישחק את ואן גוך בסרט של קורסאווה, חדשות, 29 באוגוסט 1989 עירית שמגר, סמוראים זקנים לא מתים, מעריב, 8 ביוני 1990