רוזנות אנז'ו

רוזנות אנז'ו (בצרפתית: Comté d'Anjou; בלטינית: Andegavia) הייתה רוזנות צרפתית קטנה שקדמה לדוכסות אנז'ו הידועה יותר. בירתה הייתה אנז'ה, והאזור שלה תאם בערך עם דיוקסיית אנזה. אנז'ו גבלה עם ברטאן במערב, מיין בצפון, טורן במזרח ופואטו בדרום. בשנת 1360, הרוזנות הועלתה לדוכסות אנז'ו בתוך ממלכת צרפת. דוכסות זו נקלטה מאוחר יותר באדמות הכתר הצרפתי בשנת 1482 ונשארה פרובינציה של הממלכה עד 1790. מקורו הפוליטי של אנז'ו נמשך למדינה הגאלית העתיקה של האנדים. לאחר הכיבוש על ידי יוליוס קיסר, האזור אורגן סביב הסיוויטות הרומיות של האנדקאווי. ה-civitas הרומי נשמר לאחר מכן כמחוז מנהלי תחת הפרנקים עם השם הראשון של pagus – ואז של comitatus או רוזן – של אנז'ו. מתחילת שלטונו של שארל הקירח במאה ה-9, עמדה אנז'ו בפני איום כפול על גבולותיה: מצפון איימו עליה מתיישבים ויקינגים מנורמנדי, וממערב איימה עליה דוכסות ברטאן. פרנקיה המערבית לא עמדה בלחץ ולמברט, רוזן נאנט חבר לנומינו, דוכס ברטאן ועד סוף 851 הם כבשו את מרבית שטחה המערבי של אנז'ו. הנסיכות שאותה סיפח לנחלותיו נכבשה במותו על ידי אריספו, דוכס ברטאן, שעברה לאחר מותו ליורשיו, ובידיהם היא נשארה עד תחילת המאה ה-10. גם הנורמנים פשטו על המדינה ברציפות. ב-861 מינה שארל הקירח את רובר החזק למפקח המחוז על מנת שיגן עליו מפני הכיבושים, אולם רובר מת ב-866, באחד הקרבות נגד הנורמנים. אחריו התמנה לתפקיד "איג, אב המנזר" שהיה בנו, ואפוטרופוס של אחיו למחצה, אודו, מלך צרפת ורובר הראשון, מלך צרפת. ב-886 מת איג והתפקיד עבר לאודו, שלאחר שהתמנה למלך צרפת ב-888 העביר את התפקיד לאחיו רובר. אודו עלה לכס המלכות של צרפת בשנת 888, אך נראה שהוא כבר האציל את המדינה בין מיין למאין לאינגלגר בתור ויקונט או רוזן בסביבות 870, אולי בשל קשריה של אשתו אדלה מאמבואז. בנם פולק האדום ירש את נחלותיו של אביו בשנת 888, הוא מוזכר כוויקונט לאחר 898, ונראה כי קיבל או גזל את תואר הרוזן ברבע השני של המאה ה-10. צאצאיו המשיכו לשאת תואר זה במשך שלוש מאות שנים. ירש אותו בנו פולק השני הטוב, מחבר הפתגם שמלך ללא אותיות הוא חמור חכם, בשנת 938. ירש אותו בתורו בנו ז'ופרואה "Grisegonelle" בסביבות 958. ז'ופרואה חנך מדיניות של התרחבות, שמטרתה הרחבת גבולות הרוזנות העתיקה וכיבוש מחדש של אותם חלקים ממנה שסופחו על ידי מדינות אחרות; שכן, אף על פי שמערב אנז'ו הוחזרה מהדוכסים של ברטאן מאז תחילת המאה ה-10, במזרח כל מחוז סומיר כבר נפל באותה עת לידי רוזני בלואה וטור. ז'ופרואה גריטוניץ' הצליח להפוך את הרוזן מנאנט לוואסל שלו ולהשיג מדוכס אקוויטניה את הזיכיון למחוז לודון. יתרה מכך, במלחמותיו של המלך לותר נגד הנורמנים ונגד הקיסר אוטו השני, הוא הבחין במעללי נשק שהמשוררים האפיים מיהרו לחגוג. בנו של ז'ופרואה פולק השלישי נרה ("השחור"; 21 ביולי 987 – 21 ביוני 1040) זכה לתהילה הן כלוחם והן בשל העליות לרגל שערך לכנסיית הקבר בירושלים כדי לכפר על מעשיו. הוא מצא עצמו מתמודד עם הצטרפותו עם קואליציה של אודו הראשון, רוזן בלואה וקונאן הראשון מרן. לאחר שהאחרון השתלט על נאנט, שרוזני אנז'ו החזיקו בה כסוזרנים, בא פולק נרה והטיל עליה מצור, כיתר את צבאו של קונאן בקרב קונרוי (27 ביוני 992) והקים מחדש את נאנט תחת ריבונותו. לאחר מכן, הפנה את תשומת לבו אל הרוזן של בלואה, הוא המשיך להקים מבצר בלנגאה, קילומטרים ספורים מטור, שממנה, הודות להתערבותו של המלך איג קאפה, אודו לא הצליח להדיח אותו. במותו של אודו הראשון, פולק תפס את טור (996); אך המלך רובר האדוק פנה נגדו וכבש שוב את העיירה (997). בשנת 997 פולק כבש את מבצר מונסורו. בשנת 1016 התפתח מאבק חדש בין פולק לאודו השני, הרוזן החדש של בלואה. אודו השני הובס לחלוטין בפונטלוי (6 ביולי 1016), וכמה שנים לאחר מכן, בעוד אודו מטיל מצור על מונטבויאו, פולק הפתיע וכבש את סומיר (1026). לבסוף, הניצחון שהשיג ז'ופרואה מרטל (21 ביוני 1040 – 14 בנובמבר 1060), בנו ויורשו של פולק, על פני תאובלד השלישי, רוזן בלואה, בנואי (21 באוגוסט 1044), הבטיח לשליטים האנגווינים את החזקת רוזנות טורן. במקביל, המשיך בתקופה זו בדרכי אביו (שבשנת 1025 לקח את הרברט וויקדוג בשבי ושחרר אותו רק בתנאי שיישבע לו אמונים), וכך הצליח ז'ופרואה לצמצם את רוזנות מיין לתלות מוחלטת בו. במהלך חייו של אביו הוא הוכה על ידי ז'רווה דה שאטו-דו-לואר, בישוף לה-מאן (1038), אך מאוחר יותר (1047 או 1048) הצליח לקחת את האחרון בשבי, שבגללו הוא נודה על ידי האפיפיור לאו התשיעי. במועצת ריימס (אוקטובר 1049). הוא היה מתנגד נמרץ של ויליאם הממזר, כאשר האחרון עדיין היה רק דוכס נורמנדי. למרות התקפות מאוחדות של ויליאם ושל המלך אנרי, הוא הצליח לאלץ את מיין להכיר בסמכותו ב-1051, אולם הוא נכשל בניסיונותיו לנקום בוויליאם. עם מותו של ז'ופרואה מרטל (14 בנובמבר 1060), פרצה מחלוקת לגבי הירושה. ז'ופרואה מרטל שמת ללא ילדים, הוריש את הרוזנות לאחיינו הבכור, ז'ופרואה השלישי המזוקן, בנו של ז'ופרואה, רוזן גטינה ושל ארמנגרדה, בתו של פולק נרה. אבל פולק לה רשין, אחיו של ז'ופרואה המזוקן, שהסתפק בתחילה בנחלה המורכבת מסנטון ושאטלני של ויאייר, לאחר שאיפשר את כיבוש סנטון ב-1062 על ידי דוכס אקוויטניה, ניצל את היתרון של חוסר שביעות הרצון הכללית שהתעוררה ברוזנות על ידי מדיניותו הבלתי מיומנת של ז'ופרואה להפוך את עצמו לאדון של סאומור (25 בפברואר 1067) ואנז'ה (4 באפריל), ולהשליך את ז'ופרואה לכלא בסאבלה. נאלץ על ידי סמכות האפיפיור לשחררו לאחר זמן קצר ולהחזיר לו את הרוזנות, חידש עד מהרה את המאבק, הכה את ז'ופרואה ליד בריסאק וכלא אותו בטירת שינון (1068). אולם כדי להשיג את הכרתו כרוזן, פולק הרביעי (1068 – 14 באפריל 1109) נאלץ להמשיך במאבק ארוך עם הברונים שלו, לוותר על גטינה למלך פיליפ הראשון, ולהישבע אמונים לרוזן בלואה עבור טורן. מצד שני, הוא הצליח לממש את מדיניותו של ז'ופרואה מרטל במיין: לאחר שהרס את לה פלש, בשלום בלנשלנד (1081), הוא זכה לשבועת אמונים של רובר קורתוז ("קורטהאוס"), בנו של ויליאם הכובש, עבור מיין. מאוחר יותר, הוא תמך באליא, לורד לה פלש, נגד ויליאם רופוס, מלך אנגליה, ועם ההכרה באליא כרוזן מיין בשנת 1100, השיג עבור פולק החמישי הצעיר, בנו על ידי ברטרייד דה מונפורט, ידו של ארמנגרדה., בתו של אליאס והיורשת היחידה. בשנת 1101 מסר גוטייה הראשון, רוזן ממונסורו את האדמה לרובר מארבריסל והרסנדה משמפניה לחמותו כדי לייסד את מנזר פונטברוד. פולק החמישי הצעיר (14 באפריל 1109 – 1129) ירש את רוזנות מיין במותו של אליא (11 ביולי 1110); אך גידול זה של שטח אנז'ו התנגש ישירות עם האינטרסים של הנרי הראשון, מלך אנגליה, שהיה גם דוכס נורמנדי, עד שמאבק בין שתי המדינות הפך לבלתי נמנע. בשנת 1112 פרץ הסכסוך, ופולק, מאחר שלא הצליח למנוע מהנרי הראשון לכבוש את אלנסון ולקחת בשבי את רובר, לורד בלמה, נאלץ, בהסכם של פייר פקולה, ליד אלנסון (23 בפברואר 1113), להישבע אמונים להנרי על מיין. כנקמה על כך, בזמן שלואי השישי השתלט על הווקסין ב-1118, הוא הרחיק את צבאו של הנרי באלנסון (נובמבר), ובמאי 1119 דרש הנרי שלום, אשר נחתם ביוני על ידי נישואי בנו הבכור, ויליאם האתלינג, עם מתילדה, בתו של פולק. ויליאם האתלינג נספה בטביעת "הספינה הלבנה" (25 בנובמבר 1120), פולק, בשובו מעלייה לרגל לארץ הקודש (1120–1121), נשא לאישה את בתו השנייה סיביל, ביוזמתו של לואי השישי. ויליאם קליטו, בנו של רוברט קרת'וזה, ותובע לדוכסות נורמנדי, נתן לה את מיין כנדוניה (1122 או 1123). הנרי הראשון הצליח לבטל את הנישואין, בטענת קרבה בין הצדדים (1123 או 1124). אבל בשנת 1127 נכרתה ברית חדשה, וב-22 במאי ברואן, הנרי הראשון אירס את בתו מתילדה, אלמנת הקיסר היינריך החמישי, לז'ופרואה החתיך, בנו של פולק, הנישואים נחגגו בלה מאן ב-2 ביוני 1129. זמן קצר לאחר מכן, בהזמנתו של בלדווין השני, מלך ירושלים, עזב פולק לארץ הקודש סופית, נשא לאישה את מליסנדה, בתו ויורשתו של בלדווין, וירש את כס ממלכת ירושלים (14 בספטמבר 1131). בנו הבכור, ז'ופרואה החמישי החתיך או "Plantagenet", ירש אותו כרוזן אנז'ו. מלכתחילה, ג'פרי פלנטג'נט ניסה להרוויח מנישואיו ולאחר מותו של חותנו הנרי הראשון (1 בדצמבר 1135), הניח את היסודות לכיבוש נורמנדי בסדרה של מסעות: בערך בסוף 1135 או תחילת 1136, הוא נכנס לארץ זו והצטרף מחדש לאשתו, הקיסרית מטילדה, שקיבלה את הכניעה של ארז'נטן, דומפון ואקסמס. לאחר שהוזעק בפתאומיות לאנז'ו על ידי מרד של הברונים שלו, הוא חזר לתפקיד בספטמבר 1136 עם צבא חזק, כולל בשורותיו גיום העשירי, דוכס אקוויטניה, ז'ופרואה השלישי, רוזן ונדום, וגיום טלבס, רוזן פונתיה. לאחר כמה הצלחות הוא נפצע ברגל במצור על לה סאפ (1 באוקטובר) ונאלץ לסגת. במאי 1137 הוא החל מסע חדש שבו הרס את מחוז אמואה (ליד אקסמס) ושרף את באזושה. ביוני 1138, בעזרת רוברט מגלוסטר, השיג ז'ופרואה את כניעתם של באייה וקאן; באוקטובר הוא הרס את האזור סביב פאלז; ולבסוף, במרץ 1141, כששמע על הצלחתה של אשתו באנגליה, הוא נכנס שוב לנורמנדי, תוך שהוא עורך תהלוכת ניצחון דרך המדינה. עיר אחר עיר נכנעה: בשנת 1141, Verneuil‏, Nonancourt‏, Lisieux‏, פאלז; בשנת 1142, מורטן, Saint-Hilaire‏, Pontorson; בשנת 1143, אווראנש, סן-לו, Cérences , Coutances, שרבור; בתחילת 1144 הוא נכנס לרואן, וב-19 בינואר קיבל את הכתר הדוכסי בקתדרלה שלה. לבסוף, בשנת 1149, לאחר שריסק ניסיון מרד אחרון, הוא מסר את הדוכסות לבנו הנרי קצר הגלימה, שקיבל את ההסמכה בידי לואי השביעי, מלך צרפת. כל אותו זמן שפולק הצעיר וז'ופרואה החתיך המשיכו במלאכת הרחבת רוזנות אנז'ו, הם לא הזניחו את חיזוק סמכותם בבית, שחוסר השליטה של הברונים היווה איום כלפיו. לגבי פולק הצעיר, אנו יודעים רק כמה עובדות ותאריכים בודדים: בערך ב-1109 דואה ול'איל בושאר נכבשו; ב-1112 הוטל מצור על בריסאק, ובערך באותו זמן רוסן אשיוואר מפרולי. בשנת 1114 הייתה מלחמה כללית נגד הברונים שמרדו; ובשנת 1118 פרצה התקוממות רעננה, שהופלה לאחר המצור על מונטבזון: בשנת 1123 מרד הלורד של דואה, ובשנת 1124 נכבשה מונטרייל-בלי לאחר מצור של תשעה שבועות. ז'ופרואה החתיך, עם האנרגיה הבלתי נלאית שלו, היה כשיר במיוחד לדכא את הקואליציות של הווסלים שלו, שהאימתנית שבהן פרצה ב-1129. בין המתקוממים היה Guy IV de Laval (Gu'), ז'ירו השני ממונטרייל-בלי, הוויקונט של ת'ואר, הלורדים של מירבו, אמבואז, פרתני וסאבל. ז'ופרואה הצליח להכות אותם בזה אחר זה, הרס את המשמר של תואר וכבש את מירבו. מרד נוסף נמחץ בשנת 1134 על ידי הרס קנד והשתלטות על L'Île Bouchard. בשנת 1136, בזמן שהרוזן היה בנורמנדי, Robert III de Sablé (Ro') שם את עצמו בראש התנועה, וז'ופרואה הגיב בהשמדת בריולי וכבש את לה סוז; ורובר מסאבלה עצמו נאלץ להתחנן בענווה לחנינה בהשתדלות הבישוף של אנז'ה. בשנת 1139 כבש ז'ופרואה את מירבו, ובשנת 1142 את Champtoceaux, אך בשנת 1145 פרץ מרד חדש, הפעם בהנהגתו של אליא, אחיו של הרוזן עצמו, אשר, שוב בסיועו של רובר מסאבלה, תבע את רוזנות מיין. ז'ופרואה לקח את אליא בשבי, הכריח את רובר מסאבלה לסגת, והריח את הברונים האחרים להתנהג בהיגיון. בשנת 1147 הוא השמיד את דואה ובלסון. לבסוף בשנת 1150 הוא אותגר על ידי המרד של ז'ירו, לורד מונטרייל-בלי; במשך שנה הוא צר על המקום עד שנאלץ להיכנע, ולאחר מכן לקח את ז'ירו בשבי ושחרר אותו רק בתיווכו של מלך צרפת. לפיכך, במותו של ז'ופרואה החתיך (7 בספטמבר 1151), בנו הנרי ירש אימפריה גדולה, חזקה ומגובשת, ואשר נישואיו עם אלינור מאקוויטניה (מאי 1152) הוסיפו לה את אקוויטניה. לאחר מותו של המלך סטיבן, הוכר הנרי כמלך אנגליה (19 בדצמבר 1154), כפי שהוסכם בחוזה וולינגפורד. אבל אז אחיו ג'פרי, רוזן נאנט, שקיבל כנחלה את שלושת המבצרים של שינון, לודון ומירבו, ניסה לתפוס את אנז'ו, בתואנה שברצונו של אביהם, ג'פרי החתיך, שהירושה האבהית תעבור אליו, אם הנרי יצליח להשיג את הירושה האימהית. לשמע הדבר, הנרי, אף על פי שנשבע לקיים צוואה זו, השתחרר משבועתו על ידי האפיפיור, ומיהר לצעוד נגד אחיו, שממנו בראשית 1156 הצליח לכבוש את שינון ואת מירבו; וביולי הוא אילץ את ג'פרי לוותר אפילו על שלושת מבצריו בתמורה לפנסיה שנתית. מעתה ואילך הצליח הנרי לשמור על רוזנות אנז'ו כל חייו; שכן למרות שהוא העניק אותה בשנת 1168 לבנו הנרי, המלך הצעיר כשהאחרון הפך מבוגר מספיק כדי לשלוט בה, הוא סירב לחלוטין לאפשר לו ליהנות מכוחו. לאחר מותו של הנרי השני ב-1189 עברה הרוזנות, יחד עם שאר נחלותיו, לבנו ריצ'רד הראשון, מלך אנגליה, אך עם מותו של האחרון ב-1199, ארתור מבריטני (נולד ב-1187) הגיש תביעה לירושה, שהייתה אמורה, לטענתו, ליפול לאביו ג'פרי, בנו הרביעי של הנרי השני, בהתאם למנהג לפיו "בנו של האח הבכור צריך לרשת את אבותיו של אביו". בעקבות כך הסתכסך עם ג'ון, מלך אנגליה, בנו הצעיר של הנרי השני, ונתמך על ידי פיליפ אוגוסט הצרפתי, ובסיוע גיום דה רושה, סנשאל מאנז'ו, הוא הצליח להיכנס לאנז'ה (18 באפריל 1199) ושם הוכר כרוזן של שלוש הרוזנויות של אנז'ו, מיין וטורן, שבגינן נשבע אמונים למלך צרפת. המלך ג'ון חזר במהרה וידו על העליונה, שכן פיליפ אוגוסט, נטש את ארתור בהסכם לה-גולה (22 במאי 1200), וג'ון עשה את דרכו אל אנז'ו; וב-18 ביוני 1200 הוכר כרוזן באנז'ה. בשנת 1202 הוא סירב להישבע אמונים לפיליפ אוגוסט, אשר כתוצאה מכך החרים את כל נחלותיו היבשתיות, כולל אנז'ו, שהוקצתה על ידי מלך צרפת לארתור. נראה כי תבוסתו של האחרון, שנפל בשבי במירבו ב-1 באוגוסט 1202, הבטיחה את הצלחתו של ג'ון, אך הוא ננטש על ידי גיום דה רושה, שב-1203 סייע לפיליפ אוגוסט להכניע את אנז'ו כולה. מאמץ אחרון מצד ג'ון להחזיק בו בעצמו בשנת 1214, הוביל לכיבוש אנז'ה (17 ביוני), אך הובס לבסוף בקרב לה רוש-או-מוין (2 ביולי), והרוזנות צורפה לכתר צרפת. זמן קצר לאחר מכן היא הופרדה ממנה שוב, כאשר באוגוסט 1246 נתן אותה המלך לואי התשיעי כנחלה לאחיו שארל, רוזן פרובאנס, שהפך זמן קצר לאחר מכן למלך נאפולי וסיציליה. שארל הראשון מאנז'ו, שהיה שקוע במחוזות אחרים שלו, לא הקדיש מחשבה לאנז'ו, וגם לא בנו שארל השני, הצולע, שירש אותו ב-7 בינואר 1285. ב-16 באוגוסט 1290 השיא האחרון את בתו מרגריט, רוזנת אנז'ו לשארל, רוזן ולואה, בנו של פיליפ השלישי הנועז, ונתן לה את אנז'ו ומיין כנדוניה, בתמורה לתביעותיו של שארל מוולואה לממלכות אראגון וולנסיה ורוזנות ברצלונה. שארל מוולואה נכנס מיד לרוזנות אנז'ו, שאותה צירף פיליפ הרביעי היפה, בספטמבר 1297, לאצולת צרפת. ב-16 בדצמבר 1325, שארל מת, והותיר את אנז'ו לבנו הבכור פיליפ מוולואה, שעם התכרתו כמלך צרפת (פיליפ השישי) ב-1 באפריל 1328, אוחדה שוב רוזנות אנז'ו לכתר. בתחילה נכללה אנז'ו בממשל (או הפיקוד הצבאי) של אורליאן, אך במאה ה-17 הפכה לממשל נפרד. אולם סומיר, שעבור תושביה המלך אנרי הרביעי מינה בשנת 1589 מושל כללי צבאי עצמאי לטובת דופלסיס-מורנה, המשיכו עד המהפכה לקיים ממשלה נפרדת, שכללה, מלבד אנז'ו, חלקים מפואטו ומירבאלה. אנז'ו, ערב המהפכה, צורפה ל-généralité (המעגל המנהלי) של טור, כלל חמש "בחירות" (מחוזות משפט): אנז'ה, באוז'ה, סומיר, שאטו-גונטייה, מונטרייל-בלי וחלק מה"בחירות" של לה פלש ורישלייה. מנקודת המבט של מינהל שיפוטי גרידא, אנז'ו הייתה כפופה לפרלמנט של פריז. כאשר האספה המכוננת, ב-26 בפברואר 1790, קבעה על חלוקת צרפת למחוזות, אנז'ו וסומיר, למעט שטחים מסוימים, היוו את המחוז של מן ולואר, כפי שהוא כיום. Collins, Paul, The Birth of the West: Rome, Germany, France, and the Creation of Europe in the Tenth Century מדיה וקבצים בנושא רוזנות אנז'ו בוויקישיתוף Louis Halphen, אנז'ו, אנציקלופדיה בריטניקה, 1911 .T. S. Baynes, ed, אנז'ו, אנציקלופדיה בריטניקה Collins, p. 33.