ויקטור מאוורון

ויקטור מאוורון (בצרפתית: Victor de l'Aveyron;‏ בערך 1788–1828) או ילד הפרא מאוורון היה ילד פרא שבשנת 1800 נמצא ביער אוורון שבמחוז אוורון בצרפת כשהיה כבן 12. במשך שנים רבות הילד היה מבודד מכל מגע אנושי, ולכן העיתונים כינוהו "ילד הפרא מאוורון". התנהגותו דמתה להתנהגות בעלי חיים יותר מאשר לזו של בני אדם. הרשויות שיערו שהילד ננטש שנים לפני כן בידי הורים חסרי אמצעים, מנהג שרווח באותם הימים. ז'אן איטאר, התעניין בו רבות וניסה "לתרבת" אותו, הוא הצליח להקנות לו יכולת קריאה וכתיבה ולאפשר לו להביע את צרכיו בכתב. למרות מאמציו הילד נותר חריג, בלא מיומנויות ובלא יכולת להשתמש בשפה מדוברת, אלא בשפה כתובה בלבד. זאת בשל אי-השימוש באברי הדיבור והשמיעה שלו בשלבי ראשית החיים. כשנמצא ביער הוא לא ידע ללכת על שתיים או לדבר וגם לאחר חמש שנים הוא לא הצליח להסתגל לחברה. האב המנזר בונאטר, חוקר הטבע, הוא שמאחזר אותו ולוקח אותו לבית הספר המרכזי. השר לוסיין בונפרטה דורש את העברתו לפריס. לכן היא מגיעה לבירה בפריס ב-6 באוגוסט 1800. כאן הוא נמסר לסקרנותם של הקהל ושל החוקרים. כל מיני הנחות, אפילו האבסורדיות ביותר, נשמעות בעניין. בפרט, לא ידוע אם פיגור שכלי שלו נובע מבידודו או שמא לקות נפשית קודמת הובילה לנטישתו בסביבות גיל שנתיים. בשנת 1801 הופקד הילד על ידי דוקטור ז'אן איטאר שנתן לו את שמו הפרטי, ויקטור, לאחר שהבין שהוא פשוט יודע לבטא את האות O. אף אחד לא מאמין בשילובו החברתי מחדש, אבל איטאר מסתדר עם העניינים. הוא פרסם תזה באותה שנה ודיווח בשנת 1806 על עבודתו עם ויקטור דה לוויירון. במשך חמש שנים הוא עבד על ההשתלבות החברתית של ילד זה, אך ראה בחוסר יכולתו לדבר כישלון אישי. ויקטור הופקד בידי מאדאם גוארין מסוימת שקיבלה פנסיה שנתית של 150 פרנק ושמרה עליו במשך 17 שנה, משנת 1811 ועד מותו בשנת 1828, בבית ב"אמפאס דה פוילנטינים" בפריז. גופתו הושלכה לקבר אחים ללא נתיחה שלאחר המוות. איש המדע הראשון שבחן את ויקטור כבר בשנת 1800 היה בונאטר, פרופסור להיסטוריה של הטבע. הוא ביצע בדיקה קלינית זהירה ביותר, כשמדד את גובהו (136 ס"מ) ואת הצלקות שלו, ואז כתב דוח ארוך שהותיר ספק ניכר בקיומו הפראי של ילד זה ("הערה היסטורית על הפרא של Aveyron ... ”, שנה VIII של הרפובליקה ): עמודים 24–25: "הם ניסו לשכנע אותי שהוא ניזון משורשים וצמחי גלם[דרושה הבהרה] אחרים". אחר כך מניח בונאטר על השולחן אוכל גולמי ומבושל. ויקטור דחה את כולם למעט "תפוחי האדמה, שזרק לאש כדי לבשל אותם". עמוד 30: ויקטור לא יודע להכין מדורה, והירקות האהובים עליו אינם צמחי בר. "אנחנו מכירים את השדות והגנים שבהם הוא הלך לחפש תפוחי אדמה ולפת". עמודים 24 ו-44: "המונים הגיעו לראות את הילד הזה, שנאמר עליו שהוא פרא. רצתי לשם מיד, כדי לשפוט את מידת האמינות לה ראוי הרעש העממי הזה. מצאתי אותו יושב ליד מדורה, שנראה שהעניקה לו הנאה רבה". "הלהיטות הזו להתחמם, וההנאה שהוא מגלה בהתקרבות לאש, גרמו לי לחשוד שהילד הזה לא חי, כמו שאמרו, במצב של עירום מוחלט". פעמיים בונאטר נדהם מכך שלוויקטור "יש עור לבן ועדין" ו"כל גופו מכוסה בצלקות "(עמ '30, 31, 48)," נראה שרובם נוצרו על ידי כוויות ". הוא ציין במיוחד 4 צלקות צריבה על הפנים וצלקת רוחבית של 41 מילימטרים מול הגרון, ככל הנראה נגרמת על ידי להב חד. בין העדויות החזותיות הראשונות פרסם כתב העת דה פריז מכתב ב-23 במאי 1800, שמעמיד בסימן שאלה את קיומו הפראי של ויקטור, מכתב שהוסתר כדי לשמור על האגדה: "הוא שמר על לובן עור שנראה כאילו הוא מנוגד היטב למצב הזה [הפראות]. " סרז' ארולס (Serge Aroles), שהשווה את כל הנתונים המקוריים (1800–1801) על ויקטור עם נתונים שנמצאו בארכיונים על עשרות מקרים אחרים של ילדי פרא שמצא ברחבי העולם, לאורך 600 שנה (1304–1954), מסכם שוויקטור מאוורון הוא אחד הבודדים שלא הראו יכולת הישרדות, וגם לא להגנה האלמנטרית ביותר. "הוא אפילו לא יודע לפצח אגוז באבן או לזרוק אבן למטרה מסוימת". בעוד ויקטור חושש ממים ומגובה, סרטו של פרנסואה טריפו מציג אותו כ"נוחר בנהרות ומתנוסס על ענפים[דרושה הבהרה]", שהעניק לו דימוי כוזב בדעת הקהל שרחוק מהאמת. בעוד ויקטור הוא "לבן, מלוכלך, לא יותר מזה", המעמיד בסימן שאלה את הפראות שלו כביכול, אותו סרט מייצג אותו שחור כמו ילד אותנטי מהיערות. כבר בשנת 1800 הציע האזרח גוויראו את ההשערה שהוא ילד שהתעלל בו, וכל פעם הרים את זרועותיו למראה חבל מתוך הרגל לקשור אותו. הניתוח של סרז' ארולס על הצלקות הרבות מאוד של ילד זה, במיוחד שנגרם על ידי כוויות של מיקומים לא טיפוסיים (פנים אחוריות של הגפיים) ושל הנגע הארוך שלו בגרון מול הגרון (4 ס"מ ) שנעשה על ידי חדות להב, יחד עם היעדר יכולת הישרדות כלשהי, גורמים לו להסיק שוויקטור "היה ילד פרוע כוזב, אך בהחלט ילד קדוש מעונה אמיתי. " ארולס מסביר כי לא ניתן היה לחסוך את גרון ויקטור מפצע כה ארוך וחד במבטו (שהוא הגורם האמיתי לאילמותו של ילד זה, המואשם בטעות בפראותו כביכול [נ"פ דרוש] ), והוא מעלה את ההשערה כי רצינו להרוג את הילד הצעיר מאוד הזה. באנלוגיה עם ויקטור, ורחוק מהדימוי המזויף האידיאלי של הילד המאושר של היערות, ארולס מציג עשרות מקרים כוזבים אחרים של ילדי בר (מהודו לאל סלבדור), קורבנות של התעללות חמורה ביותר, כולל מומים, גזירת לשונות, וכו ', הנגרמת על ידי יד האדם, ואז מיוחסת לגחמות החיים ביער. סיפורים אלה חוזרים על עצמם ללא כל הבחנה, כמו של ילדי הזאבים המפורסמים בהודו,, שלדברי סרז ארולס, "פחות מדע מאשר צדק" . סרז' ארולס משווה תכונות התנהגותיות רבות של ויקטור לאלה של מקרה אחר של ילד פרא אותו למד, מארי-אנג'ליק ממי לה בלאן. הוא מציין כי בניגוד למארי-אנג'ליק, ויקטור חושש מגובה ומתקשה לטפס על עצים, אינו יודע לצוד, לדוג, להלחם או לשחות (הוא "חושש ממגע עם מים, אפילו כדי לשטוף את עצמו") ו"אוכל מה שמוצא על הקרקע" . הוא לא מפחד מאש ו"שוטט ליד הכפרים, שם הוא אוסף ירקות [...] לפעמים בא להתחמם בבתים" . הוא לא פיתח שום הגנה במקרה של איום, ולא מפחד במקרה של מגע פיזי ("הוא דיגדוגים וצוחק בקול רם"). בניגוד למארי-אנג'ליק, הוא אינו מסרב לישון במיטה, ומסכים לאכול לחם שיפון, הנפוץ באזור. לבסוף, הוא "לבן, מלוכלך, לא יותר, ואילו ילד פראי אמיתי הוא שחור מלכלוך וזוהמה." בעבור כך "שני מאפיינים אלה אינם תואמים למקרה של ילדי הטבע" . לאחר שוויקטור נראה פעמים רבות, במשך מספר שנים, בפאתי הכפרים מקצה הטרן והאביירון, החיפוש אחר מוצאו נערך על ידי סרז' ארולס בתחילת שנות ה-90. לאחר שבא במגע עם תיירי ג'ינסטה. שניהם רופאים (אחד המנתחים והשני פסיכיאטר), הם מגלים כמעט כל הארכיונים שלא פורסמו המתייחסים לילדת הבר מארי-אנג'ליק לה בלאן (סרז' ארולס) ולוויקטור דה ל'אוורון (תיירי ג'ינסטה). הם מסכימים כי, ויקטור לא יודע לשחות, הוא לא יכול להגיע רחוק מאוד, לא מסוגל לחצות נהרות ונחלים, בניגוד למארי-אנג'ליק ממי לה בלאן, המצטיינת באמנות השחייה, וכי אין מכשול נעצר במהלך עשור ההישרדות שלו ביער (1721–1731). מה שנראה כי הוא תומך במחקר זה הוא שוויקטור נולד בתקופת רישומי הקהילה המוחזקים על ידי הכמרים (בוטל במהלך המהפכה על פי צו 26 בספטמבר 1793) וכי המרשמים של תקופה זו הם שלמים למדי, בגיבוי אוסף הערבים. הכמרים של כפרים קטנים סקרנים מאוד, מבטיחים כי אין לידה נשללת מהרישום שלהם, ולעיתים משאירים שאלות ארוכות בכתב על ילדים שנולדו מחוץ לנישואין, וגם אזכורים שוליים רבים הנוגעים לחיים המקומיים: עובדות שונות, מטאורולוגיה, יבול וכו'. לפיכך, סרז' ארולס ציין מאות טבילות של בנים לפני 1793 באזור זה, אך נטש את המחקר לאחר שמצא כי התקופה שלאחר מכן הייתה זו של הפרעת רישומים אלה: פערים, קציני מעמד אזרחי ראשונים חסרי יכולת, נוכחות של משפחות זרות ל האזור, שנמלט מסערת המהפכה, שמזייפת את כל הנתונים. פרוטוקולי הנוטריונים, העשירים בטארן ובאיירון, מסתירים כנראה סוד כלשהו הנוגע למשפחתו של ויקטור. כמה פסיכיאטרים, ביניהם ז'אק סיימון מאוניברסיטת הרווארד, מציינים בוויקטור תסמינים אופייניים של אוטיזם, ומערכים אבחנה בדיעבד, בייחוד משום שהוא לא מילולי . לוסיין מלסון מפרסם את כתביו של דוקטור איטארד שביקש להאניש את הילד. הוא מבחין בקשיים שחווה לגרום לילד לגלות מחדש סגל רגישות, תחושות, הנמקה, אך בעיקר בהוראתו לתקשר. לבסוף איטרד תוהה אם לא היה עדיף להשאיר אותו ביער. "האדם כאדם, לפני השכלה, הוא רק אפשרות פשוטה, כלומר פחות מקווה. " ז'אן מארק איטארד. 1970 : L'Enfant sauvage, סרט בבימויו של פרנסואה טריפו עם ז'אן-פייר קרגול בתפקיד ויקטור, הילד הפראי, וטריפו עצמו בסרטו של דוקטור איטארד. 2008 : ויקטור, הילד הפרוע של Aveyron, תיעוד שביים קתרין איירה סן סרנין-סור-רנס הוקם פסל שהוקדש ל"וויקטור, ילד הפרא מאווירון". זו עבודתו של הפסל רמי קודראין. לוסיין מלסון,, פריז, 10-18, קול. "ספריות 10-18" ( n o 157)2007( 1 st  ed., 1964, כללי האיחוד של מהדורות), 246 עמ '. ( ISBN 978-2-264-03672-8, מצגת מקוונת  [ ארכיון ] ). סרז' ארולס, אניגמה של ילדי הזאב. וודאות ביולוגית אך הכחשת הארכיונים, 1304-1954, 2007. פרנסואה פריאה וז'אן מורנון, "הטבע והסימן. תורת ההיסטוריה של ויקטור מאוורון ", Nervure, Journal de psychiatrie, tome XVII, n o 9,דצמבר 2004 - ינואר 2005. תיירי ג'ינסטה,, פריז, פייארד פלוריאל, קול. "רַבִּים",2011( 1 st  ed. 1981, שקם, אל. "גברים והסימנים שלהם"), 649 עמ '. ( ISBN 978-2-8185-0210-5, מצגת מקוונת  [ ארכיון ] ). TC Boyle, L'Enfant sauvage (חדשות), תרגום פייר דמארטי, Grasset, 2011 ( Wild Child & Other Stories, 2010). (en) ר 'שאטוק, הניסוי האסור: סיפורו של הילד הפראי מאווירון. ניו יורק: קודאנסה אינטרנשיונל, 1980. ז'אן לוק צ'אפי,, פריז, Fayard, קול. "היסטוריה שונים",2017, 272 עמ ' ( ISBN 978-2-213-70144-8, מצגת מקוונת  [ ארכיון ] ). מדיה וקבצים בנושא ויקטור מאוורון בוויקישיתוף ↑ סרג' ארולס הוא אחד משמות השם המשמשים את פרנק רולין, רופא וסופר צרפתי, מחבר מחקרים היסטוריים על ילדי פרא וכן על חייו של צאגא כרסטוס, הטוען לכתר אתיופיה בן המאה ה-17, שחלק מהיבטיהם מובאים לאור על בסיס כתבי יד עתיקים. הוא נחנך בשנת 1995, שלו התזה של MD הפרעות נוירולוגיות שנצפתה בקרב האסקימואים של עשירית אל התשע מאות. לא ידוע על פרטים על חייו האישיים של פרנק רולין. ↑ מישל גרדר,, מקום דה אדיטור,2011, עמ ' 47. ↑ ז'אן מארק גספאר איטארד,, אדישן אליה ,1994, עמ ' 7. ^ פרנסואה דגוגנט, "דוקטור איטארד בין חידה לכישלון", הקדמה לז'אן איטארד, ויקטור מאוורון, מהדורות אליה, פריז, 2009, עמ '. 7 . ↑ ז'אן מארק גספאר איטארד,, אדישן אליה ,1994, עמ ' 8. ↑ נטשה Grenat,, La Compagnie ליטרר,2007, עמ ' 102. ↑ פרנסואה דגוגנט,, Synthélabo,1998, עמ ' 120. ↑ ז'אן איטארד, Mémoire et Rapport sur Victor de l'Aveyron (1801 ו- 1806)  [ארכיון ] (BNF-Gallica). ↑ ז'אן גרבה ופרדי זיידל,, ג'ון ליבי יורוטקסט ,2015, עמ ' 57. ↑ פייר ג'וזף בונאטר,, 1799-1800 ( קרא מקוון  [ארכיון ] ) ↑ סרז' ארולס, אניגמה של ילדי הזאב. וודאות ביולוגית אך הכחשת הארכיונים, 1304-1954, Publibook, 2009, p. 213-215 . ↑ (ב) אנה מריה רודריגז, ספרים במאה העשרים ואחת, אל. "דוחות הבריאות של ארצות הברית היום",2011, 128 עמ ' ( ISBN 978-0-7613-5883-1 ו- 0-7613-5883-8, לקרוא ברשת  [ ארכיון ] ), עמ '. 23-25. ↑ הפסל באתר רמי קודראין.  [ ארכיון ]