laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
הוראה מקדימה בפסיכיאטריה

הוראה מקדימה בפסיכיאטריה (Psychiatric advance directive - PAD), כחלק מההוראות הרפואיות המקדימות, היא מסמך משפטי שמתאר את רצונותיו של האדם לצורך יישומם בעתיד במקרה שיסבול מהפרעה נפשית בדרגה שתמנע ממנו להחליט החלטות לגבי עצמו באופן אפקטיבי. המסמך מספק מידע על הטיפול המועדף או הבלתי רצוי מפסיכיאטרים או מגורמים מקצועיים אחרים בתחום בריאות הנפש. האדם יכול גם למנות מיופה כוח שיקבל סמכות לקבל החלטות עבורו. ההוראה המקדימה בפסיכיאטריה נותנת מענה לאובדן האוטונומיה והבחירה בזמנים של משבר נפשי, ומאפשרת לאנשים להביע את רצונותיהם ואת העדפותיהם, ולתכנן את אופן הטיפול בזמן משבר עתידי. מדינות רבות בעולם יישמו חקיקה מקבילה עבור חולים הלוקים במחלות נפש כדי לחייב את ההוראה המקדימה בפסיכיאטריה, ובהן קנדה, אוסטרליה, ניו זילנד, סקוטלנד, אנגליה, וב-25 מדינות בארצות הברית. ב-1990 עבר בקונגרס האמריקאי חוק Patient Self-Determination Act המחייב בתי חולים, מוסדות סיעודיים, ארגונים לשירותי בריאות בבית, מוסדות הוספיס וספקי שירותי בריאות אחרים לתת למטופלים מידע באשר לזכותם למתן הוראות רפואיות מקדימות הן ברפואת הגוף והן ברפואת הנפש, כולל הזהרות מסוימות, המדגישות כי המטפלים חייבים למלא הוראות אלה. החוק הפדרלי מבטיח שאנשים הלוקים במחלת נפש זכאים להשתמש בהוראה מקדימה ולפרט בה שורה של נתונים הכוללים העדפות ובחירות בתחומי טיפול שונים. גם הרופאים ושאר צוות בית החולים הכופים התערבויות טיפול שונות חייבים ברוב המקרים לציית להנחיות אלה. עם זאת, במדינות שבהן נחקקה הוראה מקדימה בפסיכיאטריה קיים בהנחיות סעיף המקנה לאנשי המקצוע זכות לסרב לאכיפת המסמך ככתבו וכלשונו, אם מעריכים כי העדפותיו האישיות של האדם סותרות את ההערכה הרפואית ועלולות להביא להחמרה או להיעדר טיפול הולם במצבו. בכל מקרה של סירוב לאכיפת המסמך, יש להציג בצורה מפורטת את הסיבות שהובילו להפעלת שיקול הדעת בנדון. הנחיות אלה גם מספקות מידע רב וחיוני לגורמים המטפלים המסייע להצלחת הטיפול. למשל, היסטוריה של תופעות לוואי לתרופות שונות. כמו כן, רשימת סימפטומים בזמן משבר, תרופות מועדפות, בחירת בית החולים ו/או סירוב להתאשפז בבתי חולים מסוימים, רשימת אנשי קשר בזמן חירום, הנחיות מיוחדות לצוות המטפל, הנחיות כלליות בעניין תזונה, אלרגיות וכו'. ממחקרים שנערכו באוניברסיטת דיוק עולה ששימוש בהוראה מקדימה בפסיכיאטריה משפר את שביעות רצון המטופל מהטיפול, את תחושת העצמאות והאוטונומיה ארוכות הטווח, את הרווחה ואת היכולת לקבל החלטות בנוגע לחייו בקרב מי שלוקה במחלת נפש חמורה. מסמכים אלה הופכים יותר ויותר נגישים דרך העברה אלקטרונית ומספקים גישה מידית למידע רלוונטי על מקרים יחידים. סקר בקרב 600 אנשים מקצוע, פסיכיאטרים, פסיכולוגים ועובדים סוציאליים, הראה כי רוב רובם של אנשי המקצוע מצדדים בהוראה פסיכיאטרית מקדימה וסבורים כי תתרום להצלחת הטיפול. מצגת אודיו קצרה המסבירה מה נכלל בהוראה המקדימה בפסיכיאטריה (באנגלית) אתר שבו מידע מלא ומקיף בנושא הוראה מקדימה בפסיכיאטריה מאמר בנושא (בעברית) מתוך כתב העת של יספר"א (עמ' 3–4)(הקישור אינו פעיל) הנחיות פסיכיאטריות מקדימות, כתב עת הרפואה כרך 153 חוברת 1 בינואר 2014 ערכת הנחיות מקדימות לאשפוז עתידי עבור מתמודדים עם הפרעות נפשיות, בפיתוחה של קרן לזלו נ. טאובר בשיתוף המרכז לבריאות הנפש באר שבע H.R.4449 -- Patient Self Determination Act of 1990 "Clinical Decision Making and Views About Psychiatric Advance Directives", Eric B. Elbogen, Marvin S. Swartz, Richard Van Dorn, Jeffrey W. Swanson, Mimi Kim, and Anna Scheyett, Psychiatric Services, Volume 57, Number 3: 350-355, March 2006
סובטסק (מחוז קירוב)

סובטסק (ברוסית: Сове́тск) בעבר נקראה קוקארקה (ברוסית: Кука́рка במארי: Кукарка) היא עיר בדרום מחוז קירוב שבפדרציה הרוסית, ומשמשת כמרכז המנהלי של ראיון סובטסקי. במאה ה-12 שימשה קוקארקה כבירת הנסיכות המקומית של צומבילאט (Чумбылат), מנהיג ולוחם מארי נודע. בשנת 1594 נכבשה קוקארקה על ידי רוסיה הצארית. בתקופת האימפריה הרוסית הייתה קוקארקה סלובודה (Слобода) בנפת ויאטקה. בשנת 1918 הוכרה קוקארקה כיישוב עירוני, ובשנת 1937 שונה שמה לסובטסק והיא הוגדרה כעיר. מדיה וקבצים בנושא סובטסק בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סובטסק
סובטסק (מחוז קלינינגרד)

סובטסק (ברוסית: Советск) עד שנת 1946 נקראה בשמה הגרמני "טילזיט" Tilsit (בליטאית: Tilžė , בפולנית: Tylża) היא העיר השנייה בגודלה במחוז קלינינגרד שברוסיה ומרוחקת כ-118 קילומטרים צפונית-מזרחית מבירת המחוז קלינינגרד. סובטסק שוכנת בצפון המחוז, על הגדה הדרומית של נהר ניימן, גשר המלכה לואיז מחבר בין סובטסק לליטא. טילזיט התפתחה סביב טירה שבנו הטבטונים בשנת 1410, וקיבלה זכויות עירוניות לראשונה בשנת 1552. ביולי 1807 נחתמו חוזי טילזיט בין נפוליאון בונפרטה, קיסר צרפת, לבין שליטי רוסיה ופרוסיה, על גבי אסדה שהוצבה בנהר. החוזה הראשון, עם אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה נחתם ב-7 ביולי. החוזה השני, עם פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה, נחתם ב-9 ביולי. שלושה ימים לפני החתימה על החוזה, ניסתה לואיזה ממקלנבורג-שטרליץ לשכנע את נפוליון להקל את תנאי ההסכם המשפילים עם פרוסיה. פעולה זו, על אף שנכשלה, גרמה לעליית קרנה של המלכה לואיזה. עד שנת 1945 סימן לוח שיש את הבית שבו התגוררו פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ואשתו לואיזה. כמו כן בשנקנדורף פלאץ, הוקמה אנדרטה לזכרו של המשורר מקס פון שנקנדורף (Max von Schenkendorf), יליד העיר. בשנות המאה ה-19 עת השפה הליטאית נאסרה לשימוש ברחבי האימפריה הרוסית, שימשה טילזיט מרכז חשוב להדפסת ספרים בליטאית, משם הוברחו לשטחי ליטא שבשליטה רוסית. בתחילת המאה העשרים שגשגה טילזיט, בשנת 1900 הופעלו בעיר חשמליות, והתגוררו בה כ-34,500 תושבים. מסילת הרכבת חיברה בין טילזיט לקניגסברג וללביאו (Labiau, כיום פולסק), וספינות קיטור עגנו בנהר מדי יום. בשנת 1918 נחתם בעיר חוק טילזיט על ידי מנהיגי הליטאים-פרוסים, שדרש לספח את חלקיה הצפוניים של פרוסיה המזרחית, אז מובלעת גרמנית, לליטא. לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה ביקר היטלר בעיר. ב-20 בינואר 1945 נכבשה טילזיט על ידי הצבא האדום, וסופחה לברית המועצות באותה השנה. תושבי העיר הגרמנים גורשו, והוחלפו באזרחים סובייטים. השליטים הקומוניסטים החדשים, שינו את שמה לסובטסק על שם הסובייט, המועצה המהפכנית שנבחרה על ידי הפועלים, האיכרים והחיילים. מאז 1945 ממוקמת כאשר חטיבת שריון של חיל השריון הרוסי. סובטסק המודרנית ביקשה לנצל את המסורת רבת השנים של ייצור גבינות טילזיט, אבל השם החדש, גבינת סובטסק, לא יירש את המוניטין של קודמו. מאפריל 2007 התהדקו ההגבלות הממשלתיות על ביקורים באזורי הגבולות. זרים ורוסים המתגוררים חוץ לאזורים אלו, המעוניינים לבקר בעיר, נדרשים להוציא אישור מראש משירות משמר הגבול הפדרלי. הליך זה מאט את התפתחותה של העיר, על אף הפוטנציאל שלה. מבנים רבים בעיר נהרסו במהלך מלחמת העולם השנייה. עם זאת, במרכז העיר העתיקה, עומדים על תילם מספר מבנים מהתקופה הגרמנית, מהם המעוצבים בסגנון אר נובו. בנייתה של אורדנסבורג טילזיט (מגרמנית: טירת טילזיט) הסתיימה בשנת 1410. כיום נותרו שרידי מספר קירות חיצוניים של המבנה המרכזי. גשר המלכה לואיז המחבר את העיר פאנמונה (Panemunė) שבצידו הליטאי של הגבול, נבנה לראשונה בשנת 1904. הגשר פוצץ על ידי הוורמאכט באוקטובר 1944, שוקם בשנת 1947, ושוחזר בין השנים 2002–2003. בשנת 1946 גורשה כלל האוכלוסייה הגרמנית, ובמקומם אכלסו את העיר מהגרים מאזורים שונים מהרפובליקה הסובייטית הסוציאל-פדרטיבית של רוסיה. לסובטסק שש ערים תאומות: פולין בלחטוב, פולין פולין לידזברק, פולין ליטא פאגיגי (אנ'), ליטא ליטא שיללה, ליטא ליטא טאורגה, ליטא גרמניה קיל, שלזוויג-הולשטיין, גרמניה מדיה וקבצים בנושא סובטסק בוויקישיתוף www.tilzit.org היסטוריה של טילזיט (ברוסית) סובטסק, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) www.worldclimate.com
דיושג'ר

דיושג'ר (בהונגרית: Diósgyőr) היא עיר היסטורית השוכנת כחמישה ק"מ ממערב למישקולץ שבצפון-מזרח הונגריה. כיום משתייכת העיר למישקולץ. דיושג'ר הוזכרה לראשונה בכתבי המחבר האנונימי של Gesta Hungarorum בשנת 1200 בערך, בשם Geuru, האיות המוקדם של Győr. מקור השם הוא שילוב בין המילה ההונגרית Dió ("אגוז מלך") והמילה Győr, שהיא גרסה קדומה של המילה gyűrű, ובהונגרית - טבעת. ככל הנראה מכוון השם לצורתה העגולה של הטירה הראשונה שהוקמה על הגבעה. הטירה הראשונה נבנתה על הגבעה ככל הנראה במאה ה-12, והייתה מקום משכן מועדף על מלכי הונגריה ומלכותיה. הטירה נהרסה בתקופת פלישות המונגולים והטירה הקיימת היום נבנתה באותו מקום בו שכנה קודמתה, וככל הנראה נבנתה בימי בלה הרביעי, מלך הונגריה, במאה ה-13. ב-1346, תקופת שלטונו של לאיוש הראשון, מלך הונגריה ופולין, סופחה העיר הסמוכה מישקולץ לשטח שלטונו של בעל הטירה. לאחר תום איחוד הונגריה ופולין הראשון (אנ') התמעטה חשיבותה של הטירה. בסוף המאה ה-16 כבשה האימפריה העות'מאנית את האזור. ב-1687 שב האזור לשלטון הונגריה, אך בעת זו כבר איבדה הטירה את חשיבותה הצבאית. בדיושג'ר מנזר פאוליני שנוסד בסוף המאה ה-13, בו הועתקו כתבי יד כנסייתיים רבים. בשנת 1526, כשחולקה הונגריה לשלושה חלקים (תחת שלטון בית הבסבורג, טרנסילבניה העצמאית והאימפריה העות'מאנית), נשדד המנזר על ידי אציל הונגרי במהלך סכסוך פוליטי. בשנת 1549 הרס שליט האזור את המנזר, ובשנת 1700 בנה המסדר הפאוליני מחדש את המנזר אך הקיסר יוזף השני פירק את המסדר והחרים את נכסיו. מאותה העת הוקצה המנזר לשירות מחלקת היערנות של דיושג'ר. מחפירות ארכאולוגיות שהתנהלו במקום מאז 1973 עולה כי המנזר היה בעל צורה מלבנית, ובו חצר מלבנית פנימית, סביבה אכסדרה. כמו כן התגלו שרידי חדרים שרופים שייתכן שהיו מקום מגוריהם של הנזירים. שרידים משופצים של חפצים שהתגלו במנזר מוצגים במוזיאון עירוני. טירת דיושג'ר היא אתר תיירות פופולרי ומופיעה על שטר בן 200 פורינט הונגריים. מישקולץ ודיושג'ר היו מקושרות ביניהן בשנת 1903 בקו אוטובוס, ומשנת 1906 גם ב-Tram (סוג של רכבת קלה), אך מדריך תיירים משנת 1922 עדיין התייחס לשתיהן כאל ערים נפרדות. עקב צמיחתו של המרחב האורבני של שתי הערים התמזגו הערים, וכעת דיושג'ר היא פרבר של מישקולץ, וקו הגבול בין שתי הערים הנפרדות מבחינה היסטורית אינו ניתן להבחנה בשטח. קבוצת הכדורגל של מישקולץ קרויה על שם דיושג'ר ואצטדיון הכדורגל של מישקולץ נמצא באזור ההיסטורי של דיושג'ר. בבית הקברות היהודי בעיר ישנן מצבות מתחילת המאה ה-18 המעידות על התיישבות יהודית באזור באותה תקופה, אך קהילה יהודית מסודרת הוקמה רק בשנת 1885 ובסוף המאה ה-19 הוקם גם בית כנסת לקהילה. בשנת 1941 היו בדיושג'ר 222 תושבים יהודים אורתודוקסים. הגברים שבהם גויסו לשירות העבודה, וכמה מהם נספו בשואה. במרץ 1944 כבש הצבא הגרמני את הונגריה, ובמאי 1944 הוקם גטו בדיושג'ר, בו רוכזו גם למעלה מאלף יהודים שהתגוררו בנפת מישקולץ. ביוני 1944 גורשו תושבי הגטו לאושוויץ. פנקס הקהילות הונגריה, יוסף שוויצר, עמוד 261-262 דיושג'ו'ר, בתוך: שלמה שפיצר, קהילות הונגריה: הקהילות החרדיות בהונגריה - תש"ד, ירושלים: מכון ירושלים, תשס"ט, עמוד 117-118. (נתוני האוכלוסין בספר מבוססים על מפקד קהילות הונגריה של המועצה המרכזית של יהודי הונגריה שנערך בפקודת שלטונות הכיבוש הנאצי באביב 1944) מדיה וקבצים בנושא דיושג'ר בוויקישיתוף דיושג'ר (Diósgyőr), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "דיושג'ר", באתר JewishGen (באנגלית)
אסתר רבה

אסתר רבה הוא מדרש אגדה על מגילת אסתר. המדרש מחולק לעשרה חלקים. בעריכתו הקדומה חולק לשישה חלקים שאת חלקו האחרון חילקו לחמישה וכך נוצרו עשרה חלקים. מקורות המדרש הם תלמוד ירושלמי, תלמוד בבלי ומדרשי אגדה כבראשית רבה וויקרא רבה. את עריכת חלקו הראשון של המדרש מתארכים לתקופת האמוראים וחלקו השני נכתב כנראה סביב המאה ה-11. איחוד חלקי המדרש נעשה בין המאה ה-12 לבין המאה ה-13. בקובץ שלפנינו מוטמעים חלקים מתרגום שני למגילת אסתר וכן מיוסיפון. מדרש אסתר רבה נקרא בכתבי היד בשמות "מדרש אחשורוש" או "אגדת אחשורוש". המדרש מצוטט בספר "מגילת סתרים" המיוחס לרב נסים גאון ובספר "תלמוד תורה" המיוחס לרבי יעקב בן חננאל סיקילי. במדרש סיפורים המתארים את חייהם של היהודים הנתונים לשלטונם ולמרותם של הגויים. במדרש משלים רבים – משלי מלכים ומשלי חיות, לדוגמה: משל העוף שבנה קן על שפת הים והחליט לנקום בים לאחר שהים שטף והרס את הקן (אסתר רבה ז', י' - נמצא גם במדרש אבא גוריון ג:ו). כמו כן מתיאור סעודת אחשוורוש שאב המדרש משלים וסיפורים העוסקים בסעודות שהיו מנת חלקם של חכמים שונים. אסתר רבה ב' ג': תיאור משתה היין במגילה, גם הוא השפיע על המדרש ונתווספו לו שני סיפורים קומי-טראגיים על אנשים, שהרבו לשתות והביאו על עצמם צרות רבות כתוצאה מהשתייה המרובה. בחלקו השני יש תיאור סיפורי המקביל למתואר בספר יוסיפון ומתאר את חלומו של מרדכי היהודי, אודות גזירות המן וכניסתה של אסתר לארמונו של אחשוורוש. לשון המדרש בחלק הראשון (פרשה א-ו) היא עברית, ארמית, יוונית ולטינית. את החלק הזה מתארכים חוקרים למאה ה-6 לספירה. החלק השני של המדרש (פרשה ז-י), בו מצויים סיפורים, מרחיב העורך על אירועי המקרא, ללא קשר ישיר לפסוקים הנדרשים כלל. בצד ההרחבה הסיפורית קיימות גם דרשות לשוניות. בחלק זה מצויה הרחבה לספר יוסיפון. מן הזיקה הלשונית לקהלת רבה תארכו את עריכתו של חלק זה למאה ה-11. פרשה א': פרק א' פסוקים א'-ג'. פרשה ב': פרק א' פסוקים ד'-ח'. פרשה ג': פרק א' פסוקים ט'-י"ב. פרשה ד': פרק א' פסוקים י"ג-כ"ב. פרשה ה': פרק ב' פסוקים א'-ד'. פרשה ו': פרק ב' פסוקים ה'-כ"ג. פרשה ז': פרק ג' פסוקים א'-ט"ז. פרשה ח': פרק ד' פסוקים א'-י"ז. פרשה ט': פרק ה' פסוקים א'-י"ד. פרשה י': פרק ו' פסוק א'-פרק י' פסוק ג'. כינויו של מדרש זה ניתן לו הודות להכללתו המאוחרת, בקובץ המדרשים מדרש רבה בדפוס ונציה. כמו כן הודפס בדפוס קושטא ובדפוס פיזארו אשר בהוצאות דפוס אלו נקרא מגילת אחשוורוש. מהדורה ביקורתית יצאה בירושלים בשנת תשע"ה, בעריכת יוסף תבורי וארנון עצמון, בהוצאת מכון שכטר למדעי היהדות. למגילת אסתר קיימים עוד שני מדרשים: מדרש פנים אחרים ומדרש אבא גוריון. במדרשים אלו קיימות מקבילות לשוניות למדרש אסתר רבה. ענת רייזל, מבוא למדרשים, הוצאת תבונות, מכללת הרצוג – גוש עציון, תשע"א, אסתר רבה ומדרשים נוספים לאסתר, עמ' 208–220. אסתר רבה, באתר ויקיטקסט אסתר רבה, טקסט דיגיטלי באתר ספריא אסתר רבה, פרשות א–ו, באתר מפעל המילון ההיסטורי ללשון העברית של האקדמיה ללשון העברית, כולל ניתוח מילוני אסתר רבה, פרשות ז–י, באתר מפעל המילון ההיסטורי ללשון העברית של האקדמיה ללשון העברית, כולל ניתוח מילוני ענת רייזל, "אסתר רבה ומדרשים נוספים לאסתר", מתוך הספר "מבוא למדרשים", באתר "מחלקי המים" מדרש אסתר רבה, באתר מכון שכטר למדעי היהדות, ‏15 במרץ 2018 אסתר רבה, באתר "דעת" על הדפוס הראשון של חמש המגילות ראו: מ"ב לרנר, 'הדפוס הראשון של "מדרש חמש מגילות": עיונים בדרכי פעולתם של המדפיסים העבריים בקושטא ובפיזארו, יד להימן (תשמ"ד), עמודים 289-311.
841 נוסע צפונה צפונה

841 נוסע צפונה צפונה (קרי: "שמונה-ארבע-אחת נוסע צפונה-צפונה") הוא רומן רדיופוני (תסכית) ששודר בגלי צה"ל בשנים 1987-1986. התוכנית הורכבה מ-52 פרקים בני שעה, פרי עטו של הסופר איתמר לוי. כל פרק גולל סיפור מנקודת מבטו של נוסע אחר במהלך נסיעה בקו האוטובוס המאסף של אגד מספר 841 שנסע מתל אביב לקריית שמונה דרך כביש 40, עפולה, טבריה, צומת גולני דאז וראש פינה. זמן קצר לאחר פרסום ספר הביכורים של לוי, "זליג מיינץ וגעגועיו אל המוות" (1985) פנה אליו פנחס עידן, מנהל מחלקת האומר בתחנה הצבאית והציע שיפרסם "רומן רדיופוני" בהמשכים, רעיון אליו נחשף מפקד התחנה, נחמן שי, בעת שהותו בארצות הברית. התוכנית שודרה במתכונת של פרק שבועי במהלך שנה. דבורית שרגל, וולווט אנדרגראונד - קו 841, הסוף 841 נוסע צפונה צפונה, סרטון באתר יוטיוב מספר הקו נשמר מאז שנות השישים ועד שבוטל באפריל 2014
וליז'

וליז' (ברוסית: Велиж, בבלארוסית: Веліж, בפולנית: Wieliż, בליטאית: Veližas) היא עיר ברוסיה, המרכז המנהלי של מחוז וליז'סקי, על הנהר דווינה, 134 ק"מ מצפון לסמולנסק. במאה ה-14 היה בווליז' מבצר של הדוכסות הגדולה של ליטא. הרוסים כבשו את העיר ב-1536 אך הליטאים שבו ותפסו אותה לאחר תקופת הצרות, בתחילת המאה ה-17. עם חלוקת פולין הראשונה, ב-1772, שבה העיר לשלטון רוסיה. בתיהם של חוקר הארצות ניקולאי פרז'וואלסקי ושל המנהיג הצבאי אלכסנדר רודז'יאנקו (אנ'), הסמוכים לווליז' הם בימינו מוזיאונים הפתוחים לציבור. בשנת 1823 התחוללה בווליז' עלילת דם בה הואשמו יהודים ברצח נער נוצרי שגופתו נמצאה בשדה. בית הכנסת נסגר בהוראת השלטונות ועשרות יהודים נעצרו. חלקם הוחזקו במעצר כתשע שנים. בתחילת המאה העשרים היו בווליז' כ-3,300 יהודים, אך כמחציתם עזבו או הועברו לערים אחרות על ידי השלטון הקומוניסטי. יתרתם נאלצו להפסיק לעסוק במסחר בהוראת השלטון הקומוניסטי. ביולי 1941 כבשו הגרמנים את וליז' במבצע ברברוסה, ובספטמבר נורו למוות מעל 150 יהודים בעיר. בנובמבר 1941 הוקם בעיר גטו, בו רוכזו כ-1,500 יהודים בני העיר וסביבתה, וכן פליטים יהודים. בגטו שרר רעב כבד, הואיל ונאסרה הכנסת מזון אליו. ב-30 בינואר 1942 נרצחו כל יושבי הגטו, לאחר שנכלאו במספר בתים, אשר הועלו באש בידי הגרמנים ושוטרים מקומיים. מדיה וקבצים בנושא וליז' בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של וליז' "וליז'", באתר JewishGen (באנגלית) וליז' (Velizh), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם ואדים דובסון, וליז', אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1834–1836), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) וליז' (רוסיה), דף שער בספרייה הלאומית וליז' ב-Jewish Virtual Library (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים ברוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רפאל פלח

רפאל (רפי) פלח (נולד ב-1947) הוא ספורטאי פאראלימפי. פלח נולד בטריפולי שבלוב ולאחר הקמת המדינה עלה בגיל שנה עם משפחתו שהתגוררה בתחילה במעברת רמת גן. למד בבית ספר יסודי ברמת גן ובאורט מקצועי ובקיץ 1965 גויס לחיל הנדסה. אחרי קורס קצינים היה קצין חבלה בדרגת סגן ומפקד מחלקה בפלוגה מבצעית. במלחמת ששת הימים פיקד על יחידה לפינוי שדות מוקשים במסלול ההתקדמות של האוגדה בפיקודו של אריאל שרון. אחרי המלחמה עסקו בפינוי אלפי מוקשים מאזור בארותיים ומשם עברו לפינוי מוקשים באזור הבניאס שברמת הגולן. ב-7 באוגוסט 1967 נפצע מהתפוצצות מוקש באזור צומת הטנק (צומת שיאון) ואיבד את הראייה. הוא נעזר בכלב נחייה והשתקם בבית הלוחם תל אביב. ב-1976 ו-1980 השתתף בתחרויות אתלטיקה (הדיפת כדור ברזל, קפיצה לרוחק וריצה) במשחקים הפאראלימפיים. באולימפיאדות ב-1980 וב-1992 היה חבר בנבחרת הכדורשער. בישראל התחרה גם בג'ודו וב-1978 השתתף באליפות ישראל. כמו כן, ארגן ב-1982, יחד עם יקותיאל גרשוני, מסע אופניים של נכי צה"ל סביב הכנרת. פלח עומד בראש נציגות העוורים של ארגון נכי צה"ל והוא חבר ועד של בית הלוחם תל אביב. בעמותת חיל ההנדסה הקרבית הוא איש קשר עם הפצועים. אחרי שנפגע עבד במרכזית הטלפונים של משרד הביטחון. בעידוד של יקותיאל גרשוני הוא השלים לימודים בחוג להיסטוריה של אוניברסיטת תל אביב ומאוחר יותר למד עבודה סוציאלית. היה חבר בוועד המנהל של הספרייה המרכזית לעיוורים ולבעלי לקויות ראייה. הוא נשוי בשנית, אב לארבעה וסב לנכדים. עמיחי ישראלי, רפי פלח - נכה צה"ל ששוקם, דבר, 7 באוקטובר 1969 פירוט השתתפותו בתחרויות המשחקים הפאראלימפיים באתר הרשמי של IPC (באנגלית) באתי להפגין כי הצבעתי מר"ץ אומר המילואימניק שאיבד את מאור עיניו, היגיון בשיגעון-הטור המקוון של זאב גלילי, 8 בספטמבר 2006 עמיחי ישראלי, רפי פלח - נכה צה"ל ששוקם, דבר, 7 באוקטובר 1969 ורדה צימרמן, הידד לרוכבים, דבר, 7 ביוני 1982
איה מירון

איה מירון (נולדה ב-1969) היא אוצרת לאמנות ישראלית ומרצה לתולדות האמנות. איה מירון נולדה בשנת 1969 בירושלים. במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 למדה תולדות האמנות בישראל ובארצות הברית. בשנת 1993 החלה לעבוד במוזיאון ישראל, בתחילה באגף הנוער. בין השנים 2020-2005 שימשה כאוצרת במחלקה לאמנות ישראלית במוזיאון. בין התערוכות שאצרה "בתים של אחרים: וידאו וצילום ישראלי" (2008), "החיים הוראות שימוש" (2011), "טמיר ליכטנברג: עסקת חבילה", "עידו מכאלי: שטיח בנק הפועלים" (2015), "1965 היום" (2015) ואת התערוכות הרטרוספקטביות "גדעון גכטמן, 2008-1942" (2013) ו"אפרת נתן: סיד וזפת" (2016), "גיל מרקו שני: אוטובוסים" (2018), "אורן אליאב: היעלמותה של לוקרציה" (2018), "אמות וספים: אלמנטים של אדריכלות מודרנית באמנות עכשווית" (2020) החל משנת 1999 היא מרצה ביחידה ללימודים כלליים של המרכז הבינתחומי הרצליה. בן זוגה הוא האמן אוריאל מירון. 1994 - האוניברסיטה העברית, ירושלים, תואר ראשון (B.A) בחינוך ובתולדות-האמנות בהצטיינות 1994 - האוניברסיטה העברית, ירושלים, תעודת הוראה בתולדות-האמנות 1996 - לימודי תואר שני בחוג לתולדות-האמנות ,College Hunter, ניו-יורק, ארצות הברית 1999 - תואר שני, החוג לתולדות האמנות, האוניברסיטה העברית, ירושלים. 1993, 1994 - הופיעה ברשימת המצטיינים של דיקן הפקולטה למדעי-הרוח 1994 - פרס דיקן האוניברסיטה להצטיינות יתרה. מירון, איה, "בדיעבד", גדעון גכטמן, 1942-2008 (מירון, איה), מוזיאון ישראל, ירושלים, 2014 מירון, איה, החיים: הוראות שימוש, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2011 מירון, איה, בתים של אחרים – וידאו וצילום ישראלי, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2008 מירון, איה, עידו מכאלי: שטיח בנק הפועלים, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2015 מירון, איה, טמיר ליכטנברג: עסקת חבילה, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2015 1965 היום (לפידות, מירה; מירון, איה), מוזיאון ישראל, ירושלים, 2015 מירון, איה, "כדור שלג מעמק בית שאן", בתוך: אפרת נתן: סיד וזפת (מירון, איה), מוזיאון ישראל, ירושלים, 2016 מירון, איה, גיל מרקו שני: אוטובוסים, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2018 מירון, איה, אורן אליאב: היעלמותה של לוקרציה, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2018 מירון, איה, אמות וספים: אלמנטים של אדריכלות מודרנית באמנות עכשווית, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2020
פיצוח פחמימנים

פיצוח פחמימנים (Hydrocarbons Cracking) הוא תהליך כימי של שבירת שרשרות פחמימנים ארוכות לשרשרות קצרות בריאקטורים הנקראים פצחנים (Crackers). לתהליך זה ערך כלכלי רב מכיוון שהוא הופך מוצרי נפט זולים וכבדים (כמו מזוט ושאריות זיקוק - Residual) לחומרים בעלי ערך כלכלי גבוה כמו סולר, קרוסין, נפטא ועוד. נהוג לחלק את תהליך הפיצוח לשני סוגים: פיצוח תרמי ופיצוח קטליטי. בבתי הזיקוק בארץ מותקנים פצחנים משני הסוגים. תהליך זיקוק הנפט הגולמי סיפק תוצרי אנרגיה לתעשיות השונות (גז פחמימני לבישול, למנועי גז ולתעשייה הפטרוכימית, בנזין למכוניות, קרוסין למטוסים, סולר למנועי דיזל וכו'). בין השאר סיפקה תעשיית הנפט תזקיקים כבדים (בעיקר מזוט) לתחנות הכוח. תזקיקים אלו, המופקים מתחתית עמודת הזיקוק, נמכרו במחיר נמוך לתחנות כוח ושימשו לשריפה בתנורים על מנת לייצר קיטור וחשמל. תזקיקים אלו כוללים חומרים מזהמים כגון גופרית וחנקות ולכן שריפתם מביאה לזיהום אוויר רב. עם החמרת התקנים הבינלאומיים לזיהום אוויר נדרשו תחנות הכוח להתאים עצמן לחוקים אלו על ידי מעבר לדלקים קלים ונקיים יותר, לפחם ולגז. תהליכים אלו הקטינו את הביקוש למוצרים כבדים ואילצו את בתי הזיקוק להתמודד עם השינוי. הפתרון שנעשה בו שימוש בתעשייה הוא פיצוח התזקיקים הכבדים לתזקיקים קלים ולגזים בהם ניתן להשתמש בתעשיות אחרות (כגון הפטרוכימיה). תהליך זה הומצא ב-1891 על ידי המהנדס הרוסי ולדימיר שוחוב. בתהליך, המבוצע בריאקטור בלחץ גבוה, מחממים את הפחמימנים לטמפרטורה גבוהה שגורמת לפירוק השרשרת הפחמימנית לשרשרות קצרות יותר, לגזים ולמימן. התהליך הוא תהליך רציף המבוצע בריאקטור, כשקיטור מוזרק לתהליך על מנת לשפר את הפיצוח. תהליך זה השיג את מטרתו, אך דרש הגעה לטמפרטורות גבוהות מאוד, דבר שגרם לאחוז גבוה של פחם (Cock) ולתפוקה נמוכה (Low Yield). השימוש בקטליזטור בתעשיית הנפט נוסה כבר ב-1915 אך רק ב-1936 נעשה בו שימוש בהיקף תעשייתי. התהליך הקטליטי הרציף משפר את התהליך התרמי על ידי שימוש בקטליזטור. הקטליזטור מזרז את התהליך הכימי ומאפשר פיצוח פחמימנים בטמפרטורות נמוכות יותר מהנדרש בתהליך התרמי הקונבנציונלי דבר המביא להקטנת הפיחום (Cocking) ולהגדלת יעילות התהליך. כחלק מהתהליך הרציף, עובר הקטליזטור תהליך רענון רציף בטמפרטורה גבוהה שמנקה את הפחם המצטבר על גרגרי החומר. פצחן קטליטי כולל 4 יחידות עיקריות: ריאקטור פיצוח (Reactor) - בו מתבצע פיצוח הפחמימנים הכבדים לאחר מגע עם קטליזטור לוהט. ריאקטור ריענון (Regenerator) - בו מרוענן הקטליזטור המשומש על ידי שריפת מעטה הפחם, שנוצר עליו במהלך הפיצוח, בטמפרטורה גבוהה בעזרת אוויר חם. מדחסי אוויר/טורבינות גז - משמשים להזרמת כמויות אוויר גדולות הנדרשות לתהליך הרענון עמודת זיקוק - משמשת להפרדת הפחמימנים המפוצחים לפרקציות השונות זיקוק נפט בתי זיקוק לנפט (חברה) תהליך פיצוח קטליטי רציף (אנגלית) תהליך פיצוח כימי (אנגלית) מדיה וקבצים בנושא פיצוח פחמימנים בוויקישיתוף תהליך הזיקוק באתר בתי זיקוק פיצוח ופירום באתר מכון ויצמן technology/hydrocracking, science/cracking-materials-failure פיצוח פחמימנים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) התזקיקים הכבדים מאופיינים במשקל סגולי גבוה בגלל שרשרות פחמימנים ארוכות בנוסף לשינוי מקורות האנרגיה, משקיעות תחנות הכוח כסף רב במערכות לסינון גזי פליטה הקטנת הביקוש לתזקיקים קלים העלתה גם את מחיר הנפט הגולמי הקל (שמכיל אחוז נמוך של פרקציית תזקיקים כבדים) בנוסף לקיצור השרשרות הפחמימניות, גורם התהליך לשינוי המבנה המולקולרי עקב ייצור קשרים כפולים וטבעות ארומטיות תהליך הפיצוח התרמי מתבצע בטמפרטורות מעל ל-450–500 מעלות צלזיוס, שאלו בטמפרטורות בהן מואץ תהליך הפיחום
גרינוולד

גרינוולד (ביידיש: גרינוואלד), הוא שם משפחה יהודי נפוץ, שפירושו בתרגום חופשי מגרמנית "יער ירוק". האם התכוונתם ל... אליעזר דוד גרינוולד – רבן של כמה ערים בהונגריה, מחבר "קרן לדוד" ואחיו של הרב משה גרינוולד גאל גרינוולד – סגן יושב-ראש קק"ל. ובעבר מזכ"ל תנועת בני עקיבא העולמית יהודה גרינוולד – רבה של סאטמר, הונגריה יהושע גרינוולד – ראב"ד אונגוור ורבה האחרון של חוסט. נכדו של רבי משה יוסף גרינוולד – רבה האחרון של העיר פאפה בהונגריה טרם מלחמת העולם השנייה, ומקים קהילת פאפה בארצות הברית לאחר המלחמה. בנו של רבי יעקב יחזקיה יעקב יחזקיה גרינוולד – רבה של פאפה, בנו של רבי משה יצחק הירש גרינוולד (1889–1946) – צייר אקספרסיוניסטי יהודי-שוודי, מתלמידיו של אנרי מאטיס יקותיאל יהודה גרינוולד – רב והיסטוריון הונגרי-אמריקאי לוי יצחק גרינוולד – רב קהילת צעהלים בניו יורק, בנו של רבי משה מלכיאל גרינוולד – עיתונאי ירושלמי, יליד הונגריה, הידוע בשל חלקו במשפט קסטנר משה גרינוולד – מגדולי רבני הונגריה בסוף המאה ה-19. מחבר "ערוגת הבושם" מנחם גרינוולד – רבה של שופרון, הונגריה אולי התכוונתם ל... גרונוולד (Grunewald) – שכונה אמידה ברובע שרלוטנבורג-וילמרסדורף, במערב ברלין, הטובלת ביערות ירוקים. תחנת הרכבת גרונוולד – תחנה שממנה הובלו 55,000 מיהודי ברלין (מתוך 75,000 יהודי העיר) אל מותם בזמן מלחמת העולם השנייה גרינוולד (Grünwald) – פרבר אמיד של העיר מינכן. בית רבקה גרינוולד – בית מ"בתי החלומות" שנבנו בתל אביב בשנות ה-20 בתכנון האדריכל יהודה מגידוביץ'