laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
רונית רינת

רונית רינת (נולדה ב-1946) היא מלכת היופי של ישראל וסגנית שנייה של מיס תבל לשנת 1964. רינת נולדה וגדלה בחיפה כבת לסוחרי תכשיטים אמידים. נולדה בשם "רונית רכטמן" בגיל 17 זכתה במקום הראשון בתחרות דוגמנות. כפרס נשלחה לקורס דוגמנות בפריז. צילום שלה בבגד ים, שהתפרסם בעיתונות באירופה ובישראל, גרם לסילוקה ממכללה למורות שבה למדה. שנה לאחר מכן זכתה בתואר מלכת היופי של ישראל. ולאחר שנבחרה אמר אחד השופטים "היא נבחרה פה אחד יש לה יופי בלתי רגיל ונדיר". באותה שנה נבחרה כסגנית שנייה של מיס תבל בתחרות שנערכה במיאמי ביץ', פלורידה. אחותה הבכורה, אביבה, השתתפה בתחרות מלכת היופי כמה שנים לפניה, וזכתה בתואר סגנית מיס חיפה. כמלכת היופי של ישראל היא השתתפה באירועים בארצות הברית, ובאחד מהם הכירה את ד"ר ג'ק ויינטראוב, גינקולוג יהודי-אמריקני עשיר, שהיה מבוגר ממנה בעשרים שנה, וחיזר אחריה נמרצות. לאחר מכן התגייסה לצה"ל, אך כעבור כמה חודשים הגיע ויינטראוב אחריה לישראל. השניים נישאו במלון דן כרמל, היא השתחררה מצה"ל ועברה בגיל 19 להתגורר עם בעלה בבית מפואר בבוורלי הילס. נולדו להם שלושה ילדים. רינת עסקה בעבודה קהילתית, וגם פתחה חנות לבגדי מעצבים. ב-2001 נפטר בעלה מסרטן, והיא שבה לישראל. בישראל פגשה את הפסיכולוג מוטי פלג, שפנה אליה, וסיפר לה שידע כבר בגיל 17 שהיא תהיה אשתו, לאחר שראה את תמונתה בשבועון "לאשה", כשזכתה בתואר מלכת היופי. כעבור שנתיים וחצי, ב-2006, הם נישאו בחיפה. הם גרו בארצות הברית וב־2015 חזרו לישראל. בישראל הוציאה רינת ספר בשנת 2017 בשם "סיפורים מהלב", בהוצאה לאור של סטימצקי, בספר נכלל סיפורה האישי על אונס שעברה בעת שגרה בבוורלי הילס, במהלך תקופת פרידה קצרה מבעלה הראשון. כתוצאה מהאונס היא נכנסה להיריון, ובעלה הגניקולוג ביצע את ההפלה, והם חזרו לחיות יחד. רינת הקימה בישראל את עמותת "מעגל הקשבה". איילה אור־אל, לוס־אנג'לס, "לאהבה שלנו לקח 40 שנה להתגשם", באתר ynet, 3 במרץ 2019 שנות השישים-מלכות היופי באתר ynet איך הצליחה רונית להיבחר, דבר, 4 באוגוסט 1964 אפרת וכטל, התאהב במלכת יופי שהופיעה ב'לאשה', ואחרי 40 שנה הזמין לדייט, באתר Xnet‏, 20 באפריל 2017 תחרות מיס תבל 1964 באתר pageantopolis.com זיו ריינשטיין, לפני 40 שנה אמר מוטי: רונית רינת תהיה אשתי, באתר ynet, 10 ביוני 2008 רונית רינת סיפורים מהלב, באתר סטימצקי שרי מקובר־בליקוב | צילומים: יונתן בלום, "האונס סגר אותי. ניתק אותי. לא רציתי לחיות", באתר ynet, 25 באוקטובר 2017
הוצאת מרטינוס נייהוף

הוצאת מרטינוס נייהוף (Martinus Nijhoff Publishers) היא הוצאה לאור שהוקמה באמצע המאה ה-19, אשר מתמחה בספרות מקצועית בנושאי המשפט ההומניטרי, זכויות האדם, משפט בינלאומי ויחסים בינלאומיים. ההוצאה נרכשה על ידי הוצאת בריל וכיום פועלת כהוצאה נפרדת בתוכה. ההוצאה הוקמה על ידי המשורר והמסאי ההולנדי מרטינוס נייהוף, תחילה כחנות ספרים קטנה בעיר האג בשנת 1853 המתמחה בספרים נדירים. מדי שנה מוציאה לאור ההוצאה כ-20 כתבי עת וכ-120 ספרים. עד כה יצאו בהוצאה מעל 2,000 ספרים. אתר ההוצאה אודות ההיסטוריה של ההוצאה ערך זה הוא קצרמר בנושא תקשורת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חווה לוי

חווה לוי (נולדה ב-1951) היא דוגמנית ומעצבת ישראלית. מלכת היופי של ישראל לשנת 1969. לוי נולדה בחיפה למשפחה קשת יום בת ארבעה ילדים, אביה היה פועל בממגורות דגון ואמה עקרת בית, אמה הייתה בגטו ורשה, היא ויתרה על לימודיה בתיכון עיוני והלכה ללמוד בבית ספר לפקידות ועבדה כפקידה. ב-1969 היא נבחרה למלכת היופי של ישראל, וכסגנית שלישית של מיס תבל. היא התגוררה בניו יורק, פריז ואיטליה והייתה דוגמנית בינלאומית וניהלה בוטיק של מעצב איטלקי. היא נישאה למעצב גי פיליפ וממנו נולדה לה בת, אלכסנדרה. לאחר מכן נישאה לאיש חיי הלילה של תל אביב רפי שאולי ונולד להם בן משותף. היא שימשה גם כמעצבת בגדים וניהלה זוגיות עם רוברטו קוואלי. לוי היא דודתו של הסופר רן לוי. שירלי סידרר-חכמון, מלכת המלכות של ישראל: שנות ה-60, באתר ynet, 18 בינואר 2010 חוה לוי, בת 18, מחיפה, נבחרה למלכת היופי של ישראל, דבר, 15 במאי 1969 ציוץ של רן לוי ברשת החברתית אקס (טוויטר), 16 במרץ 2021 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גנג'ה

גנג'ה (באזרית: ‏Gəncə‏Ⓘ‏) היא עיר בצפון-מערב אזרבייג'ן הממוקמת בפאתי הרי הקווקז על שפת נהר גיינדג'אי (יובל של נהר הקורה), כ-300 ק"מ צפון-מערבית לבאקו בירת אזרבייג'ן. העיר מהווה מרכז של אראן (Arran) (אנ') - חבל היסטורי בקווקז. בשנת 1804, עם סיפוחו של האזור לאימפריה הרוסית, שם העיר שונה ל"יליזבטפול" לכבוד יליזבטה, אשת אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה. בשנים 1935–1989 העיר נקראה "קירובאבד" על שם סרגיי קירוב. בשנת 2021 מנתה אוכלוסיית העיר 344,108 בני אדם והיא העיר השלישית בגודלה באזרבייג'ן, אחרי באקו וסומגאיט. העיר הוקמה בשנת 859 כתחנת מעבר על דרך המשי, למרות שההתיישבות במקום הייתה קיימת גם לפני זה. עם היחלשות הח'ליפה, הוקמו באזור ממלכות עצמאיות, וגנג'ה נהייתה לבירה של אחת מהן. העיר הייתה ידועה בבעלי המלאכה שעבדו בה. במחצית המאה ה-11, האזור התחיל לסבול מפלישת סלג'וקים. בשנת 1086 העיר נכבשה על ידם, והופסקה שושלת של שליטים מקומיים. השליטה בעיר, ובאזור כולו, הועברה לפולשים החדשים. במחצית המאה ה-12, האזור הועבר לשליטתה של גאורגיה, והעיר הייתה תחת שליטתה עד לפלישת המונגולים לאזור. בשנת 1139 העיר נהרסה כליל ברעידת אדמה חזקה. במאות ה-12 וה-13, העיר הפכה לבירת הממלכה הסלג'וקית המקומית. זו הייתה תקופת הזוהר של העיר. מוצרים של בעלי המלאכה בה היו ידועים בכל האזור. במשך מספר שנים השטח היה חלק מהאימפריה העות'מאנית. בשנת 1747 הוקמה חאנות גנג'ה החזקה, אומנם מדינה זו הייתה צריכה לנהל מדיניות זהירה בהיותה ממוקמת בין האימפריה הרוסית לבין ממלכת פרס. במסגרת מלחמת רוסיה–פרס (1804–1813), הרוסים, בפיקוד פאבל ציציאנוב, כבשו את העיר. הממלכה העצמאית בוטלה, ושטחה הועבר לאימפריה הרוסית. שם העיר שונה ל"יליזבטפול" לכבוד אשת אלכסנדר הראשון. בשנת 1868 העיר נהפכה למרכז גוברניית יליזבטפול. בשנת 1868 העיר חוברה על ידי מסילת הברזל לבאקו, טביליסי ובתומי. בהתאם למפקד אוכלוסין משנת 1892 אוכלוסיית העיר הייתה מעורבת. מ-26 אלף התושבים כ-14 אלף היו מוסלמים ו-10.5 אלף ארמנים. בשנת 1905 היו מהומות אתניות בעיר, וכתוצאה מכך, כל הארמנים התמקמו בגדה השמאלית של הנהר, והאוכלוסייה המוסלמית התרכזה בגדה הימנית. בשנת 1920 העיר נכבשה על ידי כוחות של הצבא האדום. בתקופה הסובייטית העיר התפתחה ונהפכה למרכז תעשייתי ותרבותי. עם תחילת מלחמת נגורנו קרבאך גם בעיר זה החלו מהומות אתניות. כתוצאה מכך, כל האוכלוסייה הארמנית עזבה את העיר. המאוזוליאום של ניזאמי (אנ') - הוקם בשנת 1991 לזכרו של המשורר חכים ג'מאל א-דין נזאמי. אכסניית הסוחרים של שאה עבאס. מסגד שאה עבאס (אנ') - המסגד הגדול בעיר שנבנה בשנת 1606. רוסיה דרבנט, סנקט פטרבורג, רוסיה רוסיה מוסקבה, רוסיה גאורגיה כותאיסי, גאורגיה ארצות הברית ניוארק, ניו ג'רזי, ארצות הברית איראן תבריז, איראן (מ־2015) צ'כיה אולומואוץ, צ'כיה (מ־2012) טורקיה קארס, טורקיה (מ־2001) טורקיה אורדו (אנ'), טורקיה טורקיה אקסאראי (אנ'), טורקיה אתר האינטרנט הרשמי של גנג'ה גנג'ה, ברשת החברתית פייסבוק גנג'ה, ברשת החברתית אינסטגרם גנג'ה, סרטונים בערוץ היוטיוב גנג'ה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) https://worldpopulationreview.com/world-cities/ganca-population
הסכם טורקמנצ'אי

הסכם טורקמנצ'אי (ברוסית: Туркманчайский договор, בפרסית: عهدنامه ترکمنچای) היה הסכם שלום שנחתם בין האימפריה הרוסית לבין האימפריה הפרסית (سلسله قاجاریه), ב-21 בפברואר 1828, בכפר טורקמנצ'אי שבאיראן, במטרה לסיים את מלחמת רוסיה-פרס (1828-1826). כמו ההסכם הקודם בין המדינות, ההסכם נחתם לאחר הפסדים כבדים של האימפריה הפרסית בשדה הקרב. בצד האימפריה הרוסית על ההסכם חתום איוואן פסקביץ', מצד הפרסים - שר החוץ פתח עלי שאה. אלכסנדר גריבוידוב היה בין הפעילים המרכזים בהסדרת תנאי ההסכם. ביחד עם הסכם גוליסטן, הסכם זה נחשב אחד המשפילים בהיסטוריה הפרסית המודרנית. לאימפריה הרוסית מועברים שטחים של חאנות ירוואן (רוב שטחה של ארמניה של היום) ושטחים נרחבים שכלולים עתה באזרבייג'ן. האימפריה הרוסית מקבלת פיצוי כספי על עלויות המלחמה. הפרסים מאבדים זכויות שיט בים הכספי. לרוסים תהיה זכות לשליחת משלחות לכל מקום בפרס, ולסוחרים רוסים תהיה זכות לנהל מסחר בכל תחומי פרס. תושבי פרס המעוניינים בכך, רשאים לעבור לתחום רוסיה במהלך השנה הקרובה. רוסיה הכירה בעבאס מירזא כיורש העצר. האימפריה הפרסית מתנצלת באופן רשמי על הפרת הסכם גוליסטן. עם היוודע על תנאי ההסכם, החלו מהומות בבירת פרס. ב-11 בפברואר 1829 השגרירות הרוסית נכבשה על ידי ההמון, בעקבות עימות דיפלומטי הקשור לאחד מסעיפי ההסכם. כמעט כל עובדי השגרירות, כולל השגריר אלכסנדר גריבוידוב נהרגו. כתוצאה מההסכם, כ-80 אלף ארמנים תושבי פרס הועברו לשטח שהועבר לשליטה רוסית. ההסכם עיצב את הגבול בין שתי המדינות עד לתחילת המאה ה-20 וכן את גבולה הדרומי של ברית המועצות באזור. גבול זה לא השתנה גם עם הקמת ארמניה ואזרבייג'ן העצמאיות. מדיה וקבצים בנושא הסכם טורקמנצ'אי בוויקישיתוף ההסכם (ברוסית)
קרב הארדנים (1914)

קרב הארדנים היה אחד מן הקרבות הראשונים במלחמת העולם הראשונה. הקרב התרחש בין התאריכים 21–23 באוגוסט 1914 והיה חלק מהמערכה על הגבולות, סדרת קרבות שהתחוללו באזור דרום בלגיה ומזרח צרפת. על פי הערכות המודיעין הצרפתי, הכוחות הגרמנים שהיו ערוכים באזור יערות הארדנים היו מועטים ובעלי חימוש קל, ולא יכלו לעמוד בפני מתקפה צרפתית מהירה ובעלת קצב אש גבוה וציוד המתאים לקרב בשטח המיוער. בהתאם למידע זה, התכוננו כוחות צרפתיים בפיקודו של הגנרל ז'וזף ז'ופר לפתוח במתקפה באזור יערות הארדנים על מנת לתמוך בכוחות הצרפתיים התוקפים באזור לורן. בדיעבד התברר, כי הערכות המודיעין הצרפתי היו שגויות ומולם עמד כוח צבאי גרמני גדול, ערוך ומאומן היטב. כבר ב-20 באוגוסט פתחו הכוחות הגרמניים בהתקפת נגד מול הצרפתים התוקפים באזור לורן, אך הגנרל ז'ופר החליט שלא לשנות את תוכניותיו באשר ליום המחרת. סדר הכוחות של הצדדים היריבים, שהשתתפו בקרב, כלל שתי ארמיות מכל צד. הכוח הצרפתי הורכב מן הארמיות השלישית והרביעית, שכללו כ-360,000 חיילים, ואילו הכוח הגרמני הורכב מן הארמיות הרביעית והחמישית, שכללו כ-380,000 חיילים. הצבא הגרמני באזור הארדנים, פעל במסגרת תוכנית המערכה הגרמנית, שהותוותה בתוכנית שליפן לכיבוש צרפת. הוא נועד להתקדם באיטיות לתוך שטח צרפת, לתפוס עמדות מגננה, ולספק את הציר לתנועת האיגוף של הכוח הגרמני העיקרי, שרוכז באגף הימני. הכוח הצרפתי ניסה לתקוף את מרכז הכוח הגרמני המתקדם. תנאי השטח המיוערים, שהיקשו גם כך על תנועת הכוחות היריבים, הוחמרו בשל ערפל כבד, שהיקשה מאוד על הראות, וגרם לשורה של קרבות היתקלות מטווח קצר. הכוחות הצרפתיים הצליחו אמנם להפתיע את הגרמנים, אך הם צוידו במדים בהירים. ללא כל הסוואה ובלטו על רקע היער החשוך. למרות ההפתעה הראשונית, הגרמנים, שהספיקו להתחפר בעמדות בהתאם לתוכנית המערכה שלהם, הגיבו באש מקלעים מטווח קצר וזכו לסיוע ארטילרי יעיל, שגרם אבדות כבדות לכוח הצרפתי התוקף. הצרפתים החלו בנסיגה מהירה ובלתי מאורגנת, בעוד כוחות גרמניים ממשיכים לזנב בהם. בשלב זה לא היה לפיקוד הצרפתי כל מידע מוסמך לגבי תמונת הקרב והיקף האבדות. הניצחון הגרמני הברור בקרב הארדנים, הצלחתם בכיבוש השטח וההחזקה בו, הקנתה להם שליטה על מכרות הברזל האסטרטגיים באזור ואפשרה להם לבסס ראש גשר לתנועה עתידית של כוחותיהם אל תוך צרפת. מדיה וקבצים בנושא קרב הארדנים בוויקישיתוף
אינדוקטרינציה

אִינְדּוֹקְטְרִינַצְיָה או הֶחְדר מִשְנָה היא תהליך של הנחלת דעות, עמדות, רעיונות, אמונות או השקפת עולם, בדרך כלל דעות דתיות או פוליטיות. אינדוקטרינציה שונה מחינוך בכך שהמשתמשים בה אינם מצפים מהתלמידים לשאול שאלות או לבחון בצורה ביקורתית את מה שלמדו. אינדוקטרינציה שונה משטיפת מוח בכך שאינה נערכת בכפייה פיזית. המילה משמשת פעמים רבות ככינוי גנאי בידי מתנגדי הדוקטרינה, במיוחד בהקשר של דעות פוליטיות או תפיסות דתיות. המונח אינדוקטרינציה קשור קשר הדוק לחיברות ("סוציאליזציה"); אך בעוד שהמונח אינדוקטרינציה נושא לעיתים קונוטציות שליליות, למונח חיברות, המתייחס ללמידה תרבותית או חינוכית, אין קונוטציות כאלו. למונח "אינדוקטרינציה" יש מספר שימושים: אינדוקטרינציה דתית – הנחלת רעיונות דתיים או מיסטיים לאנשים במטרה לצרף אותם כמאמינים של דת או של כת. אינדוקטרינציה צבאית – הכנה פסיכולוגית של חיילים לתפקידם במסגרת האימונים שלהם. בתחום אבטחת מערכות מידע – אינדוקטרינציה היא התדריך הראשוני וההנחיות הניתנים לאדם לפני שחושפים אותו למידע מסווג. מיון עובדים מניפולציה (התנהגות) שטיפת מוח תירבות (חברה) דוקטרינה פרדיגמה תעמולה דוגמה הֶחְדֵּר מִשְׁנָה במילון מדע המדינה (תשפ"ב), 2022, באתר האקדמיה ללשון העברית ערך זה הוא קצרמר בנושא מדעי החברה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
וילה טריסינו (ויצ'נצה)

וילה טריסינו (איטלקית: Villa Trissino) היא וילה הניצבת באתר קריקולי (Cricoli) בפאתי העיר ויצ'נצה שבאזור ונטו שבצפון איטליה. אף שהווילה הוכרזה על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית, במסגרת ההכרזה אודות הווילות הפלדיאניות בוונטו, היא לא נבנתה בידי אנדראה פלאדיו, אך נודעת לה חשיבות לחקר ההיסטוריה והיצירה של האדריכל. ג'יאנג'ורגו' טריסינו (1550-1478) היה האציל הוויצ'נטי שהביא את אנדראה פלאדיו אל תחום האדריכלות, וככל הנראה אירע הדבר בווילה טריסינו. כאן פגש את פלאדיו, עמד על כישוריו ועל הפוטנציאל היצירתי הגלום בו וכאן גרם למהפך שהפכו מבנאי לאדריכל מתכנן. טריסינו היה איש הרוח והאינטלקטואל המוביל של העיר ויצ'נצה. הוא כתב שירה ומחזות ברוח המורשת הקלאסית הקדומה. טריסינו היה האיש שהעניק לאדריכל הצעיר את השם "פלאדיו" (שמו המקורי היה אנדראה די פייטרו דלה גונדולה), שבאמצעותו ייחס לו את החכמה של פלאס–אתנה, אלת החכמה של היוונים הקדמונים. הקשרים עם טריסינו הביאו לכך שפלאדיו הפך להיות אדריכל מבוקש מאוד באזור הוונטו. המפנה החשוב אירע כאשר בשנת 1541 נסע, יחד עם טריסינו, בפעם הראשונה, לרומא. המפגש עם בניני רומא, העתיקים ובני זמנו, הוא שהאיר את עיניו של פלאדיו והביאו למה שהיה אחר כך. וילה טריסינו היא ציון דרך היסטורי, יותר מאשר אדריכלי, ומכאן מקומה במורשת העולמית. הווילה עצמה היא מבנה ששופץ והורחב על ידי טריסינו עצמו, שהיה בעל כישורים של מתכנן ושרטט. Bruce Bucher, Andrea Paladio, The Architect in his Time, Abbeville Press, New-York, 1998, pp. 16-17. מדיה וקבצים בנושא וילה טריסינו בוויקישיתוף
מועצת הארגונים היהודיים העולמיים

מועצת הארגונים היהודיים העולמיים (אנגלית: Consultative Council of Jewish Organizations) הוא ארגון זכויות אדם יהודי בעל מעמד מייעץ באו"ם, אשר הוקם בשנת 1946 על ידי המשפטן היהודי-צרפתי רנה קאסן. הארגון נוסד על ידי מספר ארגונים יהודיים מאירופה וצפון אמריקה, במטרה לקדם את נושא זכויות האדם לכל תושבי העולם ולהגן על יהודים מפני רדיפות ואפליה. בראש הארגון עמד המשפטן היהודי-צרפתי רנה קאסן. בשנות השבעים של המאה העשרים היה הארגון פעיל למען שחרורם של היהודים מסורבי העלייה ואסירי ציון בברית המועצות הסובייטית. הארגון פעל במשך השנים למען השגת פיצויים חומריים לניצולי שואה. הארגון פעל למען הקמת ארגונים המפקחים על זכויות אדם באו"ם. כיום הארגון הוא בעל מעמד מייעץ רשמי במועצה הכלכלית חברתית של האומות המאוחדות באו"ם. בשנת 2004 נוסד "מרכז קלמנס נתן למחקר" על מנת לשמש כזרוע המחקר של מועצת הארגונים. בראש המרכז עומד קלמנס נתן, אשר המרכז קרוי על שמו. אתר האינטרנט הרשמי של מועצת הארגונים היהודיים העולמיים (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מדע המדינה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בד פיקה

פיקה (מצרפתית: piqué) הוא סגנון אריג. בדרך כלל משתמשים ליצירתו בחוט כותנה, ואריגתו מתאפיינת בפתילים מקבילים מוגבהים ובצלעות עדינות, של כותנה בחיבור אלכסוני וכותנה עם אריגת פתיל, דהיינו אריגה של יותר מחוט אחד ביחד. בדרך כלל מראה בד הכותנה הוא פתילים או אמרות מוגבהות הנמשכים לאורך הבד. אריג הפיקה קל לכביסה ועמיד, לכן הוא שימושי בעונות החמות. הוא משמש ליצירת שמיכות קיץ וחולצות פולו. ניתן לתפור ממנו שמלות, גופיות, בגדי ילדים, בגדי ספורט, מנשאי בד לתינוק ואביזרי אופנה. מקור בד הפיקה באנגליה, שם הוא כונה מרסלה (marcella). חולצה לבנה מבד זה הייתה פריט לבוש בסגנון המכונה "עניבה לבנה". זהו קוד הלבוש הרשמי ביותר לערב אשר נהוג מאז המאה ה-18 באירופה. בד המרסלה הומצא במיוחד לקוד לבוש זה. הבד שימש בעיקר לחולצות לבנות מחויטות. זאת משום יכולתו להכיל יותר עמילן, מה שמבטיח את קשיחותה ונוקשותה של חזית החולצה. חולצת המרסלה באנגליה החליפה את רוב סוגי החולצות שקדמו לקוד לבוש זה ושהיו פשוטות יותר. אריגה זו פותחה על ידי תעשיות הכותנה במחוז לנקשייר האנגלי, בסוף המאה ה-18, בתקופת המהפכה התעשייתית. זו היא הטכניקה הממוכנת של אריגת בד כפול עם חוט עבה רציף בשתי וערב. בד הפיקה שימש במקור כחיקוי לשמיכות שהיו נפוצות באזור מרסיי בצרפת. ומכאן השם מרסלה. מדיה וקבצים בנושא בד פיקה בוויקישיתוף
לייב שמעוני

שמעון לייב שמעוני (רבינוביץ; 1900, ליטא – 1974, ישראל) היה מורה, מראשי תנועת פועלי ציון שמאל, פעיל ציבור וסופר יידי. לייב נולד בליטא ועסק בהוראה. הוא היה פעיל למען האוטונומיה היהודית בליטא והיה חבר האספה הלאומית של יהודי ליטא לאחר מלחמת העולם הראשונה. שימש כפקיד ב"ועד הארץ היהודי באֶרץ ליטא" (נאציונַל ראט). בשנת 1924 עלה לארץ ישראל והתגורר בחיפה, בה עבד במחלקת המדידות של ממשלת המנדט. לאחר הקמת המדינה המשיך לעבוד במחלקת המדידות ובמשרד העבודה עד שפרש לגמלאות בשנת 1967. במקביל היה פעיל באחדות העבודה ושימש כשופט בית הדין העליון של ההסתדרות הכללית והיה חבר בוועדת הביקורת המרכזית שלה. היה יושב ראש הוועד המפקח במחוז חיפה של קופת חולים והיה מיוזמי הקמת בית החולים כרמל. הוא פרסם מספר ספרים ומאמרים, בעיקר ביידיש, תחת שמות העט ל. חיין ואבא גוטעס. בשנת 1973 הוענק לו תואר אזרח כבוד של העיר חיפה. על שמו קרוי רחוב בחיפה. שמעוני היה נשוי לשרה, פעילה בארגון אמהות עובדות שנפטרה בשנת 1961, ולזוג נולדה בת. אין טיגל: ראמאן פון ישראל-לעבן, הוצאת י"ל פרץ, 1974. אנגעגליטע ערד, הוצאת י"ל פרץ, 1970. באזאלט: דערציילונגען, הוצאת י"ל פרץ, 1966. גאנג: ארץ-ישראל, מדינת-ישראל, עמך ישראל, הוצאת י"ל פרץ, 1962. נעכטן, הוצאת אונדזער ווארט, 1959. אונטערוועגנס, דער טער שלום עליכם שולע אין ארגענטינע, 1956. אמציה פלד, רחוב לייב שמעוני, בתוך "מדריך רחובות חיפה", באתר האינטרנט של עיריית חיפה לייב שמעוני, דף שער בספרייה הלאומית מת הסופר האידי שמעון לייב שמעוני, דבר, 11 ביולי 1974 הוגשה רשימת מפ"ם לבחירות באיגוד עובדי המדינה בחיפה, על המשמר, 31 ביולי 1952 ציבור ויחיד, למרחב, 12 במרץ 1957 ספריית אא"ע בחיפה על שם שרה שמעוני, על המשמר, 20 בנובמבר 1961 מת סופר האידיש שמעון לייב שמעוני, מעריב, 11 ביולי 1974 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
צילום עירום

צילום עירום הוא צילום הגוף העירום בממד האמנותי שלו. צילום עירום אמנותי נבדל מן הצילום הפורנוגרפי, שהוא בעל מרכיבים אגרסיביים ופתיינים באופיים. צילום עירום אמנותי נבדל גם מצילומי אופנה, שהם זוהרים יותר ומדגישים בעיקר את המאפיינים המיניים של הדוגמן או הדוגמנית העומדים במרכז היצירה. צלמי עירום אמנותי טוענים כי בעבודתם הם מדגישים את יופיו של הגוף האנושי ולא את האדם שאליו הוא משויך[דרוש מקור]. בניגוד לצילומי פורטרט היוצרים זיהוי חד ערכי של המצולם, הרי שבצילום עירום אמנותי בדרך כלל לא ניתן לזהות את המצולם[דרוש מקור]. כפועל יוצא מכך, עירום כחלק מן הצילום האמנותי מהווה יצירה מורכבת של דומם המשתלבת בתוכו באופן טבעי ולא מאולץ. צלמי עירום אמנותי מרבים להשתמש באפקטים של אור וצל, איפור מבריק ואביזרים שונים על מנת להדגיש את קווי המתאר של הגוף העירום. בעשור הראשון של המאה ה-21 התפתח ענף משנה בתחום צילומי העירום האמנותי, במסגרתו מצלם האמן המוני בני אדם ללא בגדיהם. האמן העיקרי הידוע בתחום זה, אשר נחשב גם ליוצר הענף הוא ספנסר טוניק. מדיה וקבצים בנושא צילום עירום בוויקישיתוף רוברטה סמית, ניו יורק טיימס, להתפשט, מצלמים, באתר הארץ, 9 באוגוסט 2012 צילום עירום, דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא אמנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ZigBee

ZigBee הוא פרוטוקול לתקשורת אלחוטית מקומית בגלי רדיו, המתאפיין בצריכת הספק נמוכה, בקצב שידור איטי, וזמני התחברות מהירים. שכבות התקשורת הנמוכות (MAC, PHY) מבוססות על תקן IEEE 802.15.4. שכבת הרשת הוגדרה על ידי התאגדות ה-ZigBee. טווח: כ-50 מטר תחומי תדר: שלושה 2.4-2.4835 ג'יגה-הרץ, 902-928 מגה-הרץ, 868-870 מגה-הרץ קצב נתונים: בין קילוביט לשנייה עד 250 קילוביט לשנייה (תלוי בתחום התדר) תקשורת מאובטחת המשתמשת בהצפנה AES-128 תקשורת MESH המאפשרת התגברות על תקלות בחיבוריות במקרה שמסלול תקשורת אחד לא תקין בית חכם, רשתות חיישנים ביתיים ובבתי עסק, שלט רחוק אלחוטי למוצרי שמע וחוזי, ניטור רפואי, בקרת אורות, בקרת חימום, חיבור אלחוטי של גלאי עשן, אש, תזוזה. השם ZigBee לקוח ממחול הדבורה, המשמש להעברת מידע בין דבורים. זיגבי מיועד לאפליקציות המעבירות מעט מידע ודורשות כמות נמוכה מאוד של חשמל. שימושים לדוגמה: בית חכם, תאורה חכמה, בקרת טמפרטורה, סנסורים מסוגים שונים, איסוף מידע רפואי, בקרה תעשייתית, זיהוי עשן ועוד. בלוטות' Wi-Fi Z-wave מדיה וקבצים בנושא ZigBee בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ZigBee (באנגלית) מילון מונחים בנושא zigbee בית חכם הדמיה, סרטון באתר יוטיוב IEEE Std 802.15.4-2015 (Revision of IEEE Std 802.15.4-2011) - IEEE Standard for Low-Rate Wireless Networks
יאפי

יאפי (באנגלית: Yuppie, קיצור עבור young urban professional) הוא ביטוי שהפך לשגור במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20, ומתייחס לצעירים בשנות ה-20 וה-30 לחייהם, בני המעמד הבינוני-גבוה, תושביה של עיר גדולה, בעלי השכלה ומקצוע צווארון לבן או מקצוע חופשי. דיון על אנשי מקצוע צעירים ועירוניים התנהל זה מכבר, והם נידנו לדוגמה במאמר מדעי שפרסם פליקס קסלר ב-1968. המונח ״יאפי״ עצמו הופיע במאי 1980 במגזין מקומי בשיקגו, במאמר עיתונאי של דן רוטנברג, והסופר ג'וזף אפשטיין השתמש במונח ב-1982. המונח החל לצבור פופולריות בארצות הברית ב-1983, לאחר שבעל הטור בוב גרין עשה בו שימוש בטור שפרסם על הפעיל החברתי ג'רי רובין, ונתן לטור את הכותרת "מייפי ליאפי" ("From Yippie to Yuppie"). להפצה המהירה של המונח תרמו גם הספר "המדריך ליאפי" שיצא לאור בינואר 1983, והמועמדות של הסנטור גארי הארט, שזכה לכינוי "המועמד היאפי", לתפקיד נשיא ארצות הברית ב-1984. המגזין ניוזוויק הכתיר את 1984 כ"שנת היאפי", וציין שטווח המשכורות והמקצועות של היאפים מעורפל מבחינה דמוגרפית. במאמר שפורסם ב-Wall Street Journal ב-1985 הייתה התייחסות לתופעה שנקראה "רתיעת היאפים" ("yuppie backlash"), שבה אנשים שתואמים את הפרופיל הדמוגרפי של יאפים מגלים הסתייגות ורתיעה מתיוגם ככאלה. מאוחר יותר, ובמיוחד לאחר יום שני השחור ב-1987, קיבל המונח קונוטציה סוציו-אקונומית שלילית, שנודעת לו עד היום. ב-8 באפריל 1991 הכריז הטיים מגזין על מותו של היאפי, במודעת אבל מדומה שפרסם. הרומן של טום וולף מ-1987, "מדורת ההבלים", שהפך ב-1990 גם לסרט קולנוע בכיכובם של טום הנקס, ברוס ויליס ומלאני גריפית, זכה לכינוי "סאטירה של יאפיות מוגזמת". הרומן של ג'יי מקינרני מ-1984, "אורות בוהקים, עיר גדולה", עוסק בחייו של צעיר יאפי במנהטן. מקינרני עצמו זכה לכינוי "היאפי האבטיפוסי". הרומן של צ'אק פלאניוק מ-1996, "מועדון קרב", שהפך ב-1999 גם לסרט קולנוע מצליח בעל אותו שם בכיכובם של בראד פיט ואדוארד נורטון, עוסק ביאפי מפוכח, שהופך לחסר תחושה כתוצאה מהמטריאליזם הסטרילי של החיים המודרניים. הרומן של ברט איסטון אליס מ-1991, "אמריקן פסיכו", שהפך ב-2000 גם לסרט מצליח בכיכובו של כריסטיאן בייל, עוסק בפטריק בייטמן, רוצח סדרתי של יאפים. סדרת הטלוויזיה "שלושים ומשהו", ששודרה ברשת ABC בשנים 1991 - 1987, שיקפה את אורח חייהם של היאפים. סרט הקולנוע "וול סטריט" מ-1987, בכיכובם של מייקל דאגלס וצ'ארלי שין, שעסק בחייהם של סוחרי ניירות ערך, תואר כמשקף את תרבות תאוות הבצע של היאפים בשנות ה-80. העיתונאי דייוויד ברוקס כינה את היאפים "בוהמיינים בורגנים" ("bourgeois bohemians" או בקיצור "Bobos") בספרו משנת 2000 "BoBos in Paradise". באפי (Buppie) הוא כינוי ליאפי אפרו-אמריקאי (black urban professional). גאפי (Guppie) הוא כינוי ליאפי הומוסקסואל (gay urban professional). יאפיפיקציה מחליפה לעיתים קרובות את הג'נטריפיקציה. פירושה הפיכת אדם, מוצר או מקום מסוים לכאלה שקולעים לטעמם של היאפים. תסמונת העייפות הכרונית זכתה פעמים רבות לכינוי "מחלת היאפים", אף כי האפיון הסוציו-אקונומי של הלוקים בתסמונת נתגלה כבלתי מבוסס. "בול מזון יאפי" הוא מונח סלנג אמריקאי לשטר של 20 דולר, מאחר שהכספומטים בארצות הברית מאפשרים בדרך כלל משיכת שטרות של 20 דולר בלבד. בורגנות Double Income no Kids מדיה וקבצים בנושא יאפי בוויקישיתוף הערך "יאפים" באנציקלופדיית סט. ג'יימס לתרבות פופולרית (באנגלית) עוז אלמוג, ‏האידאולוגיה והתרבות היאפית בישראל, בארכיון האינטרנט של אתר "אנשים ישראל" דוד גורביץ' ודן ערב, הערך "יאפי", באתר אנציקלופדיה של הרעיונות
בדיחה פנימית

בדיחה פנימית או בדיחה פרטית היא בדיחה שהבנת ההומור בה מותנית בידע מוקדם, צורת חשיבה או תפיסה, שיש רק לאנשים השייכים לקבוצה מסוימת. ידע, צורת חשיבה או תפיסה אלה אינם רווחים בכלל האוכלוסייה, ולכן הבדיחה עשויה להצחיק רק את אנשי הקבוצה אליה היא מיועדת. קבוצות אלה יכולות להיות, לדוגמה: אנשים בעלי אותו מקצוע או בעלי תחביב משותף. צופים של סדרת טלוויזיה מסוימת או סרט פולחן מסוים. חתך חברתי מסוים שחולק תפיסות תרבותיות דומות. לרוב, אין זה מן הנימוס לספר בדיחה פנימית בנוכחות אדם שאינו שייך לקבוצה אליה מיועדת הבדיחה. לרוב, גם אין טעם לנסות לחלוק עמו את הידע הנדרש להבנת הבדיחה, שכן הסבר מפורט על נסיבות הבדיחה בדרך כלל מסיר ממנה את העוקץ. שימוש בבדיחה פנימית נעשה לרוב כדי להגביר את הסולידריות הפנימית של קבוצת ההתייחסות. ניתן להשתמש בבדיחה פנימית גם כדי לרמוז בדרך עדינה לאנשים מסוימים שהם אינם שייכים לקבוצה אליה ניסו להתחבר. לעיתים, בדיחה שסובבת סביב נושא של מקצוע מסוים יכולה להצחיק גם אנשים שלא מבינים בו לעומק, אם הבדיחה דורשת רק ידע שטחי ובסיסי בנושא. עם זאת, סביר שאלו שמתעמקים בנושא ייהנו יותר מבדיחה זו. דקארט ישב בבר ושתה בירה. "האם תרצה כוס נוספת?" שאל הברמן. "אני לא חושב" ענה דקארט ונעלם כענן אבק. בדיחה זו היא בבסיסה בדיחה פרטית, אך מכיוון שאנשים רבים שאינם פילוסופים יודעים שדקארט הגה את הביטוי "אני חושב, משמע אני קיים", הבדיחה יכולה להצחיק גם אותם. ניתן להבחין שאף יש טעות לוגית בבדיחה המכונה הכחשת הפותח. דוגמה לבדיחה המובנת רק לפיזיקאים: הייזנברג נוסע במכוניתו כשלפתע עוצר אותו שוטר. "אתה יודע באיזו מהירות נסעת?" שואל השוטר. "לא", עונה הייזנברג, "אבל אני יודע בדיוק היכן אני נמצא". דוגמה לבדיחה פנימית המובנת רק למתמטיקאים יהודים דוברי עברית: מדוע עשרת בני המן אינם יכולים להיות בסיס למרחב וקטורי? מפני שהם אינם בלתי תלויים. דוגמה לבדיחה פנימית המובנת רק למתכנתים אוהדי מלחמת הכוכבים: מיהו המתכנת הדגול ביותר בגלקסיה? ג'אבה ההאט.