יחסי סין–צרפת

יחסי סין–צרפת הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה העממית של סין לבין הרפובליקה הצרפתית. רבן בר צומה הסיני ביקר בממלכת צרפת, ונפגש עם פיליפ הרביעי, מלך צרפת. ויליאם מרוברוק נתקל בצורף הצרפתי גיום בושייה בעיר המונגולית קאראקורום. ישועים רבים מצרפת היו פעילים בסין במאות ה-17 וה-18, ביניהם: ניקולה טריגו (1577–1629), אלכסנדר דה רודס (1591–1660, פעיל בווייטנאם), ז'אן-בטיסט רגיס (1663–1738), ז'אן דניס אטירט (1702) –1768), מישל בנויסט (1715–1774), ז'וזף-מארי אמיוט (1718–1793). הישועים הצרפתים לחצו על המלך הצרפתי לשלוח אותם לסין במטרה לאזן את השפעת האימפריה העות'מאנית באירופה. הישועים שנשלחו על ידי לואי ה-14 היו: ז'אן דה פונטאני (1643–1710), יואכים בובט (1656–1730), ז'אן פרנסואה גרבילון (1654–1707), לואי לה קונטה (1655–1728) וקלוד דה ויסדלו (1656–1656) 1737). כשחזרו לצרפת הם הבחינו בדמיון בין לואי ה-14 מצרפת לקאנגשי, קיסר סין. שניהם אמרו שהם משרתים של אלוהים, ושולטים באזורים שלהם: צרפת היא המדינה החזקה ביותר באירופה, וסין היא הכוח החזק ביותר במזרח אסיה. גורמים ביוגרפיים אחרים הצהירו שלואי ה-14 והקיסר קאנגקשי מוגנים על ידי אותו מלאך. (בילדות, הם התגברו על אותה מחלה; שניהם שלטו במשך זמן רב, עם כיבושים רבים). בתקופת שלטונו של לואי ה-14, עבודתם של חוקרים צרפתים אלו שנשלחו על ידי המלך השפיעה באופן בולט על המדעים הסיניים, אך המשיכה להיות משחק אינטלקטואלי גרידא, ולא כלים לשיפור כוחו של האדם על פני הטבע. מנגד, התרבות והסגנון הסיני הפכו לאופנתיים בצרפת, שהדגימו אותה אופנת "Chinoiserie" - האופנה הסינית, ולואי ה-14 בנה את טריאנון דה פורצלן בסגנון סיני בשנת 1670. צרפת הפכה למרכז האירופי לחרסינות סיניות, משי ולכות וחיקויים אירופיים של סחורות אלה. במקביל, הגיעו לצרפת הסינים הראשונים שנודעו אי פעם. מישל סין הגיע לרסיילה בשנת 1684 לפני שהמשיך משם לאנגליה. בולט יותר היה ארקדיו הואנג, שחצה את צרפת בשנת 1702, בילה זמן מה ברומא, וחזר לפריז בשנת 1704, שם היה "המתורגמן הסיני של המלך" לפני שמת ב-1716. הוא התחיל את המילון הסיני-צרפתי הראשון אי פעם, ודקדוק סיני שעזר לחוקרים צרפתים ואירופאים להבין וללמוד סינית, אך נפטר לפני שסיים את עבודתו. גאוגרפים שהיו מבוססים בפריז עיבדו דוחות וחומרים קרטוגרפיים שסופקו על ידי צוותים ישועים צרפתים ברובם, שנסעו ברחבי אימפריית צ'ינג, ופרסמו מספר עבודות באיכות גבוהה, שהחשובה שבהן הייתה תיאור דה לה צ'יין ודה לה טרטארי צ'ינוייז בעריכת ז'אן בפטיסט דו האלדה (1736), עם מפות מאת ז'אן בטיסט בורגיניון ד'אנוויל. במאה ה-18 סייע הישועי הצרפתי מישל בנוויס, יחד עם ג'וזפה קסטיליונה, לצ'יינלונג, קיסר סין לבנות אזור בסגנון אירופאי בארמון הקיץ הישן (לרוב קשור לארמונות בסגנון אירופאי הבנויים מאבן), כדי לספק את טעמו האקזוטי בבניינים וחפצים. ז'אן דניס אטרט הפך לצייר לקיסר צ'יינלונג. ז'וזף-מארי אמיוט (1718–1793) זכה אף הוא בביטחון הקיסר ובילה את שארית חייו בבייג'ינג. הוא היה מתרגם רשמי של שפות המערב לקיסר, והמנהיג הרוחני של המשלחת הצרפתית בפקין. מיסיונרים צרפתים קתוליים היו פעילים בסין. עמותת הילדות הקדושה (L'Oeuvre de la Sainte Enfance) הייתה ארגון צדקה קתולי שנוסד בשנת 1843, במטרה להציל ילדים סינים מפעולות הריגה. ארגון זה היה מטרה להפגנות אנטי-נוצרים סיניים, בעיקר בטבח טיאנג'ין בשנת 1870. מהומות שעוררו שמועות כוזבות על הרג תינוקות הובילו למותו של קונסול צרפתי ועוררו משבר דיפלומטי. היחסים בין שושלת צ'ינג לצרפת התדרדרו בשל השאיפה האירופית לשווקים, וככל שהדעה האירופית על סין התדרדרה, האימפריה שהייתה נערצת פעם תהפוך לנושא של הסכמים וקולוניזציה לא שוויוניים. בשנת 1844, סין וצרפת סיכמו את האמנה המודרנית הראשונה שלה, חוזה וומפואה, שדרש לצרפת את אותן הרשאות שניתנו לבריטניה. בשנת 1860 נכבש ארמון הקיץ על ידי יחידות אנגלו-צרפתיות וחפצים יקרים רבים מצאו את דרכם למוזיאונים הצרפתיים בעקבות ביזה זו. מאוחר יותר צרפת כבשה את גואנגז'ואן כנמל אמנה, וקיבלה ריבונות בנמל ההסכם של שאנגחאי. קוואנגשוב וואן, (גואנגז'ואן), הוחכרה על ידי סין לצרפת במשך 99 שנה (או עד 1997, כפי שעשו הבריטים בטריטוריות החדשות של הונג קונג), על פי הסכם ה-12 באפריל 1898, כדי להתמודד עם כוחה המסחרי ההולך וגובר של הונג קונג הבריטית, והוצבה בפועל תחת סמכותו של הממונה הצרפתי בטונקין (שהיה תחת המושל הכללי של הודו-סין הצרפתית, שהיה מוצב בהאנוי). במהלך מלחמת האופיום השנייה לחמה צרפת לצד בריטניה וארצות הברית נגד שושלת צ'ינג, ובסיום המלחמה נחתם חוזה טיינג'ין, שבו נקבע כי הבריטים, הצרפתים האמריקאים והרוסים יהיו רשאים להציב נציגים בבייג'ינג (עד אז הייתה העיר סגורה בפני מערביים), פתיחת 11 נמלים נוספים לסחר מערבי, אישור לכלי שיט וספינות מלחמה לשייט באופן חפשי בנהר היאנג-צה, אישור לאזרחי המעצמות להיכנס אל תוך סין למטרות טיול, סחר או מיסיונריות, וחיוב הסינים בתשלום קנס של 2 מיליון מטבעות כסף על הוצאות המלחמה של בריטניה, 2 מיליון מטבעות על הפסדי סוחרים נתיני בריטניה ו-2 מיליון מטבעות לצרפת. במשך מאות שנים סין טענה לריבונותה על שטחי הודו-סין מדרומה, אך צרפת החלה בסדרת פלישות, והפכה את הודו-סין הצרפתית למושבה משלה. צרפת וסין התעמתו על השליטה באנאם. התוצאה הייתה סכסוך מוגבל מאוגוסט 1884 עד אפריל 1885, כדי לתת גושפנקא לצרפת להחליף את סין בשליטה על אזור טונקין (צפון וייטנאם). הצבאות הסיניים היו טובים יותר מאשר במלחמות אחרות במאה ה-19. המלחמה הסתיימה בהפסד צרפתי בקרבות היבשה וניצחון בקרבות ימיים. אבל הצרפתים השיגו את רוב מטרותיהם המדיניות בהסכם סיום המלחמה. הם צירפו את אזור טונקין, שבמרכזו העיר האנוי, להודו סין הצרפתית שבחסותם. התוצאה הפוליטית העיקרית הייתה שהמלחמה חיזקה את שליטתה של צה שי, הקיסרית האלמנה על ממשלת סין, והעניקה לה את ההזדמנות לחסום תוכניות מודרניזציה הדרושות לצבא הסיני. המלחמה לא הייתה פופולרית בצרפת והיא הפילה את ממשלתו של ראש הממשלה ז'ול פרי. ההיסטוריון לויד איסטמן סיכם בשנת 1967: הסינים, אף שהיו קשורים לטכניקות מיושנות ומחסור באספקה, לחמו בצרפתים עד קיפאון. סין אמנם הפסידה את טענתה לריבונות על וייטנאם, והמדינה ההיא נותרה תחת שליטה צרפתית עד 1954. אך הצרפתים לא קיבלו פיצויים; בניית הרכבות נמנעה; והשליטה הקיסרית בגבולות הדרום של משאבי הטבע העשירים השוכנים בגבולות אלה לא הופרה. בקיצור, סין לא השתנתה הרבה בגלל המלחמה. בשנת 1900 הייתה צרפת משתתפת עיקרית בברית שמונה האומות שפלשה לסין למגר את מרד הבוקסרים. בתחילת המאה ה-20 החלו סטודנטים סינים להגיע לצרפת. בשנת 1907 צרפת ויפן חתמו על הסכם להכרה במדיניות הדלת הפתוחה בסין, ביחס לסחר. הרפובליקה הצרפתית השלישית הכירה בהקמת הרפובליקה של סין ושתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-7 באוקטובר 1913. לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ממשלת צרפת גייסה עובדים סינים לעבודה במפעלים צרפתים. סטודנטים עובדים רבים שהגיעו לצרפת לאחר המלחמה הפכו לחברים ברמה גבוהה במפלגה הקומוניסטית הסינית. אלה כללו את ז'ו אנלאי ודנג שיאופינג. המכון פרנקו שינוייז דה ליון (1921–1951) קידם חילופי תרבות. במהלך מלחמת העולם השנייה, צרפת וסין החופשית נלחמו כמעצמות בעלות הברית נגד מעצמות הציר של גרמניה הנאצית, איטליה הפשיסטית ויפן. לאחר הפלישה אל צרפת ב-1940, למרות שצרפת של וישי הייתה בעלת ברית של גרמניה, היא המשיכה להכיר בממשלת הקואומינטנג של צ'יאנג קאי שק, שנאלצה להימלט לצ'ונגצ'ינג בפנים הארץ לאחר הנפילה של ננג'ינג ב-1937 - ולא בממשלת וואנג ג'ינגווי תחת וואנג ג'ינגווי. דיפלומטים צרפתים בסין נותרו מוסמכים לממשלה בצ'ונגצ'ינג. ב-18 באוגוסט 1945 בצ'ונגצ'ינג, בעוד היפנים עדיין שולטים בקוואנג'וב וואן בעקבות הכניעה, חתמו דיפלומט צרפתי וקו צ'אנג וו, סגן שר החוץ של הרפובליקה של סין, על האמנה בין הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית והממשלה הלאומית של סין לצורך עיבוד מחדש של השטח המוחכר של קואנג-טצ'ו-וואן. כמעט מייד לאחר שעזבו כוחות הכיבוש היפנים האחרונים את השטח בסוף ספטמבר, נציגי הצרפתים והממשלות הסיניות נסעו לפורט באיארד כדי להעביר את הסמכות; דגל צרפת הונמך בפעם האחרונה ב-20 בנובמבר 1945. בתקופת המלחמה הקרה, 1947–1991, הייתה צרפת המעצמה המערבית הראשונה שהכירה ברפובליקה העממית של סין. צרפת מילאה תפקיד מינורי במלחמת קוריאה. בשנות ה-50 פלשו מורדים קומוניסטים שבסיסם בסין שוב ושוב ותקפו מתקנים צרפתיים בהודו-סין. לאחר תבוסה משמעותית של הצרפתים בקרב דיין ביין פו בשנת 1954, פרשה צרפת והעבירה את צפון וייטנאם לקומוניסטים. ביציאה מדרום-מזרח אסיה נמנעה צרפת מעימותים עם סין. עם זאת, מהפכת התרבות עוררה אלימות נגד דיפלומטים צרפתים בסין, והיחסים הצטננו. המפלגה הקומוניסטית הצרפתית החזקה בדרך כלל תמכה בברית המועצות במהלך הפיצול הסיני-סובייטי, ולפיכך סין הייתה בסיס מאוד חלש של תמיכה בצרפת, מלבד כמה סטודנטים לוחמניים. לאחר מלחמת האזרחים הסינית (1927–1950) והקמת הרפובליקה העממית של סין ב-1 באוקטובר 1949, ממשלת הרפובליקה הרביעית הצרפתית לא הכירה ב-PRC. במקום זאת, צרפת קיימה את היחסים עם הרפובליקה של סין עם טאיוואן. עם זאת, עד 1964 כוננו צרפת וה-PRC יחסים דיפלומטיים ברמת השגרירות. זה קרה בזכות ההכרה הרשמית של שארל דה גול ב-PRC. לפני מלחמת האזרחים הסינית סיים דנג שיאופ את לימודיו בפריז לפני עלייתו לשלטון בסין. עם זאת, מצב היחסים הזה לא נמשך. במהלך שנות ה-90 התנגשו צרפת וה-PRC שוב ושוב כתוצאה ממדיניות סין אחת. צרפת מכרה לטאיוואן נשק והכעיסה את ממשלת בייג'ינג. זה הביא לסגירה זמנית של הקונסוליה הכללית הצרפתית בגואנגג'ואו. בסופו של דבר צרפת סיכמה לאסור על חברות מקומיות למכור נשק לטאיוואן, והיחסים הדיפלומטיים התחדשו בשנת 1994. מאז החליפו שתי המדינות מספר ביקורי מדינה. כיום יחסי סין-צרפת הם בעיקר כלכליים. הסחר הבילטרלי הגיע לרמות גבוהות חדשות בשנת 2000. קשרי התרבות בין המדינות מיוצגים פחות, אם כי צרפת עושה מאמץ לשפר את הפער הזה. צרפת הרחיבה את מתקני המחקר העוסקים בהיסטוריה, בתרבות ובאקטואליה הסינית. בשנת 2008, היחסים בין סין וצרפת נחלשו בעקבות מסירת הלפיד של אולימפיאדת הקיץ 2008. כאשר עוברי הלפידים עברו בפריז, פעילים שנלחמו למען עצמאות טיבטית וזכויות אדם ניסו שוב ושוב לשבש, לעכב או לעצור את התהלוכה. הממשלה הסינית רמזה כי ידידות הצרפתייה-סינית עשויה להיות מושפעת, בעוד המפגינים הסיניים ארגנו חרמות של הרשת הקמעונאית בבעלות צרפתית קרפור בערים הגדולות הסיניות כולל קונמינג, חפיי וווהאן. מאות אנשים הצטרפו גם להפגנות אנטי-צרפתיות בערים ובבייג'ינג. שתי הממשלות ניסו להרגיע את היחסים לאחר ההפגנות. נשיא צרפת, ניקולא סרקוזי, כתב מכתב תמיכה ואהדה לג'ין ג'ינג, אתלט סיני שנשא את הלפיד האולימפי. בהמשך שלח נשיא סין הו ג'ינטאו שליח מיוחד לצרפת כדי לסייע בחיזוק היחסים. עם זאת, היחסים הוחמצו שוב לאחר שהנשיא סרקוזי פגש את הדלאי לאמה בפולין בשנת 2009. ראש ממשלת סין, ון ג'יאבו, השמיט את צרפת בסיבוב הופעותיו באירופה בתגובה. עוזרו של שר החוץ אמר על השבר "מי שקשר את הקשר צריך להיות אחד שמתיר את זה." ראש ממשלת צרפת ז'אן-פייר רפרין צוטט בלה מונד, באומרו שלצרפת אין כוונה "לעודד את הבדלנות הטיבטית". ביולי 2019 חתמו שגרירי האו"ם מ-22 מדינות, כולל צרפת, על מכתב משותף ל-UNHRC, המגנה את ההתעללות הסינית באויגורים, כמו גם את התייחסותה לקבוצות מיעוט אחרות, ודחקה בממשלת סין לסגור את מחנות החינוך מחדש של שינג'יאנג. בתקופה בה קשרי הסחר בין ארצות הברית לסין מוטרדים עמוקות, עם מלחמת מכס בימים אלו, חתמו הנשיא עמנואל מקרון והנשיא שי ג'ינפינג בסוף מרץ 2019, על שורה של הסכמי סחר רחבי היקף המכסים מגזרים רבים לאורך תקופה של שנים. המרכזי היה רכישת מטוסים מ-איירבוס בסך 30 מיליארד יורו. זה הגיע בתקופה בה החברה האמריקנית המובילה, בואינג, ראתה את כל צי מטוסי הנוסעים החדשים שלהם 737 MAX נטועים ברחבי העולם. הסכם הסחר החדש, שחרג הרבה מעבר לתחום התעופה, כיסה את יצוא העוף הצרפתי, חוות רוח מיוצרת בצרפת בסין, וקרן שיתוף פעולה פרנקו-סינית, כמו גם מיליארדי אירו במימון משותף בין BNP Paribas לבנק של סין. תוכניות אחרות כוללות מיליארדי אירו שיושקעו על חידוש המפעלים הסיניים וכן בניית ספינות חדשות. סקר שפורסם בשנת 2019 על ידי מרכז המחקר פיו מצא כי 62% מהצרפתים היו בעלי השקפה שלילית על סין. סין מחזיקה בצרפת שגרירות בפריז ו-3 קונסוליות בליון, מרסיי ושטרסבורג. מאידך, צרפת מחזיקה בסין שגרירות בבייג'ינג ו-5 קונסוליות בצ'נגדו, גואנגג'ואו, שאנגחאי, שן-יאנג וווהאן. מדיה וקבצים בנושא יחסי סין–צרפת בוויקישיתוף Bruce A. Elleman (2001). Modern Chinese warfare, 1795–1989 (illustrated ed.). Psychology Press. p. 90 Times' 1883 about Franco-Chinese war אתר על יחסי מדינות