laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
קודקס מאנסה

קודקס מָאנֵסֶה (בגרמנית: Codex Manesse; נקרא גם Große Heidelberger Liederhandschrift "כתב היד הגדול לשירה מהיידלברג"), הוא כתב יד מאויר המכיל את אוסף השירה הלירית הגדול והשלם ביותר של אמני השיר הגרמנים מימי הביניים (ה-Minnesang). הקובץ נערך עבור משפחת מאנסה מציריך בין 1304 ל-1340 לערך, והוא כולל את שיריהם של 140 משוררים. הקודקס כולל את שיריהם של 140 משוררים המסודרים ב-140 פרקים לפי סדר האצולה. המשורר הראשון בקובץ הוא היינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אחריו קונראד השלישי, מלך ירושלים, ואצלב השני (אנ'), מלך בוהמיה ופולין, והמלך טירו פון שוטן (Tyro von Schotten - לא מזוהה עם דמות היסטורית כלשהי); ולאחריהם שירי הרצוגים, גרפים, אבירים (בהם המשורר ולטר פון דר פוגלווידה) ופשוטי עם (בהם קונרד מווירצבורג, והמשורר היהודי זיסקינד מטרימברג). בראש כל פרק מצוירת מיניאטורה צבעונית של המשורר, כאשר פעמים רבות קשורה המיניאטורה לתיאורו העצמי בשיריו או לאירוע מתולדות חייו. אבירים מצוירים פעמים רבות כנוטלים חלק בתחרות הפלה ברומח או בקרב. לבני האצולה מצויר שלט האצולה שלהם. הקודקס נערך עבור משפחת מאנסה מציריך, שירדה מנכסיה בסוף המאה ה-14 (היא מכרה את טירתה ב-1393). ב-1590, התגלגל כתב היד, לא ידוע כיצד, לרשותו של הברון פיליפ מהוהנסאקס (Philipp of Hohensax), ששירי שניים מאבות-אבותיו (אברהרד פון סאקס והיינריך פון סאקס) כלולים בקובץ. ב-1604 פרסם מלכיור גולדסאט, ששירת בחצר הברון, קטעים מהספר בחיבורו Paraeneticorum veterum. בהמשך הועבר החיבור לספריית פאלאטינה שבהיידלברג. ב-1657, בעקבות כיבוש היידלברג במלחמת שלושים השנים, הגיע הקודקס לספריה המלכותית הצרפתית (שהפכה לספרייה הלאומית לאחר המהפכה הצרפתית), שם חקר אותה הפילולוג יקוב גרים ב-1815. באותה עת ראתה אור גם מהדורה מדעית של הקודקס. ב-1888, לאחר מיקוח ארוך, הצליחה ממשלת הקיסרות הגרמנית לרכוש את הקודקס. כתב היד הובא לספריית פאלאטינה המחודשת באוניברסיטת היידלברג והוצג לציבור במעמד וילהלם הראשון, קיסר גרמניה ואוטו פון ביסמרק קנצלר גרמניה. שני פרגמנטים של כתב היד שאוחסנו בספריית המדינה בברלין (שני דפים מתוך עותק מהמאה ה-15 שנקרא Troßsche Fragment), אבדו במהלך מלחמת העולם השנייה. מדיה וקבצים בנושא קודקס מאנסה בוויקישיתוף גישה אינטרנטית מלאה לסריקה של כל הקובץ (מהדורת פקסימיליה) עמוד תיאור הקודקס באתר אוניברסיטת היידלברג
פריון (כלכלה)

פִּרְיוֹן (באנגלית: Productivity) הוא מונח בכלכלה העוסק ביחס שבין כמות התפוקה לכמות התשומה בייצור, והוא מהווה כלי מדידה חשוב ביעילות הייצור. פריון גבוה – כלומר, תפוקה גדולה ביחס לתשומה – הוא גורם מכריע ביעילותן של חברות ומדינות. הגדלת הפריון – כלומר, הגדלת התפוקה ללא הוספת גורמי ייצור או זמן – היא שאיפתן של כל מערכות הייצור. פריון נקבע בין היתר על ידי משאבים טבעיים, אולם בכלכלה מודרנית הוא מושפע יותר מתוצר של הון אנושי: טכנולוגיה, התמחות, רמת השכלה, כישורים אישיים, ועוד. הודות להתפתחות הטכנולוגית, המאה ה-21 מאופיינת בפריון גבוה יותר מכל תקופה אחרת בהיסטוריה. כמות התוצר גבוהה מאוד ביחס לזמן שהושקע בה, ובאופן יחסי, התוצר המקומי הגולמי לנפש, גבוה מאוד. פס הייצור הוא דוגמה מובהקת לייצור תפוקה גבוהה במינימום תשומה. חתן פרס נובל לכלכלה פול קרוגמן טען: "פריון איננו הכל. אולם בטווח הארוך הוא כמעט הכל. יכולתן של מדינות לשפר את רמת החיים שלהן לאורך זמן, תלויה באופן כמעט מוחלט ביכולתן להעלות את כמות התפוקה ביחס לתשומה". פריון העבודה צמיחה כלכלית גיא רולניק, פריון, פריון, פריון. הנתונים מתחילים לצאת, באתר TheMarker‏, 13 בספטמבר 2013 פייננשל טיימס, ‏איך אפשר לטפל בבעיה מס' 1 של כלכלות המערב?, באתר גלובס, 27 במאי 2015 פריון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) פריון תעשייתי, דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא כלכלה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אברהם אטיק

הרב אברהם דוד אטיק (ט"ז באייר תש"ד, 9 במאי 1944 - ליל י' בשבט תשע"ה, 29 בינואר 2015) היה ראש ישיבה חרדי-ירושלמי. נולד בעיר העתיקה להרב שלמה צבי, חסיד קרלין, ולחיה לאה לבית וינגרטן. היה מחברי השיעור הראשון בישיבת בריסק, והיה לתלמידו של הרב יוסף דב סולובייצ'יק. נישא ללאה בתו של הרב אפרים פישל גרובער. לאחר נישואיו החל לכהן כראש הישיבה הירושלמית "לפלגות ראובן", לצד דוד אשתו הרב חיים אורי פריינד. בהמשך היה ר"מ בישיבת טשיבין ובהמשך ראש ישיבת סאטמר במונסי. באמצע שנות ה-80 חזר לישראל וכיהן כר"מ בישיבה הירושלמית "אבן יהושע" של הרב משה ברלין. בשנת תש"ן פרש עם חלק מהצוות ופתח את "ישיבת באר שלמה" ברחוב ירמיהו ובהמשך בבניין ישיבת בית התלמוד בשכונת סנהדריה המורחבת בירושלים. באמצע שנות ה-2000 נסגרה הישיבה והוא החל לכהן כראש כולל במאה שערים. התגורר בבתי נייטין. היה מפורסם במיוחד בשיעורים למדניים עמוקים בסוגיות הגמרא שנאמרו מתוך התלהבות רבה. היה ידוע לאיש חביב חם ופשוט למרות גאונותו המפורסמת. היה פעיל במערכות נגד חפירת קברים, ונאם והשתתף בהפגנות רבות. נהג לנסוע פעמים רבות לשבתות במירון ולומר שם את כל ספר תהילים. בשנת תשע"ה חלה. במהלך מחלתו הוסיפו לשמו את השם "חיים". נפטר בליל י' בשבט תשע"ה, 29 בינואר 2015. הרב אטיק השתייך לקהילת קהל חסידי ירושלים. אחיו היה הרב מנדל אטיק. גיסו (חתן חמיו) הוא הרב חיים רבינוביץ האדמו"ר ממשכנות הרועים. היו לו ארבעה בנים ושתי בנות. אחד מבניו הוא חתנו של הרב מנדל סבוביץ', רב קהל חרדים בית יחזקאל וראש ישיבת אור ישראל איסר. בתו אלטע ריבה היא אשתו של רבי פנחס בידרמן, האדמו"ר מלעלוב ניקלשבורג. בשנת תשע"ו הוציאו תלמידיו סדרת ספרים משיעוריו: שיעורי מרן הגאון רבי אברהם אטיק זצוקללה"ה - על מסכתות נדרים, גיטין, פסחים, סוכה, בבא מציעא, בבא בתרא, קידושין, כתובות, בבא קמא. חמישה כרכים. הגאון רבי אברהם דוד אטיק זצ"ל ר"י 'באר שלמה', באתר בחדרי חרדים, 29 בינואר 2015 נפטר בחנוכה התשפ"ג. ראו כאן
סי. סי. האנטר

סי. סי. האנטר הוא שם העט של הסופרת האמריקאית כריסטי קרייג. תחת הכינוי "סי. סי. האנטר", פרסמה קרייג מספר רומנים למתבגרים, בהם את סדרת "מפלי הצללים", וכן ספרי מתח רומנטיים. האנטר נולדה במדינת אלבמה, כיום מתגוררת בטקסס. סדרת מפלי הצללים נולדו בחצות 2011 [Born at Midnight]. ערים עם שחר 2011 [Awake at Dawn]. נלקח בחשכה 2012 [Taken at Dusk]. לחישות בזריחת הירח 2012 [Whispers at Moonrise]. נבחר בצאת הכוכבים 2013 [Chosen at Nightfall]. נולדו מחדש 2014 [Reborn]. פנה בחושך 2011 [Turned at Dark] - מפלי הצללים סיפור קצר. ניצל בזריחה 2013 [Saved at Sunrise] - מפלי הצללים נובלה. גרוש, נואשת וטעימה, אהבת איות, 2007 [3]. גרוש, נואש וכרויות, כישוף אהבה, 2008. חתונות יכולה להיות רצח, אהבת איות, 2008. גרוש, נואש ומרומה, דורצ'סטר, 2009. תפסתי אותך, אהבת איות, 2009. שתקו ותנו לי נשיקה, אהבת איות, 2010. אל תתעסק עם טקסס (רק בטקסס), גרנד סנטרל הוצאה לאור, 2011. רצח, הטלת מום ואמא, 2011. להאשים את טקסס, 2012. המדריך לכתיבת רומן, 2008. פרוע, מרושע ומופקר: 101 דרכים לאהוב כמו ברומן, 2010. הערה: הספרים היחידים שתורגמו עד כה לעברית הם "נולדו בחצות" והספר שבא אחריו "ערים עם שחר". אתר האינטרנט הרשמי של סי. סי. האנטר סי. סי. האנטר, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מרק לזר

מרק לזר (נולד ב-28 בפברואר 1967 במלבורן, אוסטרליה) הוא מוזיקאי ישראלי, נגן גיטרה בס, זמר, מלחין, פזמונאי, מעבד ומפיק מוזיקלי, חבר ובסיסט להקת רוקפור משנת 1993 ועד היום. סגנון נגינת הבס שמאפיין את לזר הוא אגרסיבי ומלודי. נוסף על פעילותו ברוקפור, מנגן לזר גם בלהקת הליווי של המוזיקאי דידי ארז, וכן בלהקת הליווי של הצמד רוסו וויינברג. במהלך השנים עבד לזר וניגן גם עם שי נובלמן, אביב גפן, ג'נגו, אפרת בן צור, איזבו, נינט טייב, אלקטרה, אלי רוזן, יגאל כרמל, נועה בביוף, ענת סגל, הֶפִּי ולהקת אנרגיה חולנית. ערך מורחב – רוקפור זמן קצר לאחר יציאת האלבום "רשת פרפרים" הודיע אמיר צורף כי הוא עוזב את ההרכב, מה שגרם למשבר עמוק בלהקה. רוקפור, שהייתה על סף פירוק, התאוששה לבסוף עם צירופו של מרק לזר לעמדת הבס, ומעברו של בן יצחק לגיטרה מובילה. שינוי ההרכב סימן גם שינוי בגישה המוזיקלית של הלהקה כהרכב מגובש וייחודי, עם זיקה לסגנון ולצליל של שנות ה-60. השינוי הסגנוני הביא איתו גם מעבר מכלי נגינה הנחשבים "סטנדרטיים" לכלים אותנטיים שאפיינו את התקופה. כמו גם האהבה לגיטרות הריקנבאקר הייחודיות והנדירות שהביא איתו לזר ללהקה, הגיטרות שרוקפור מזוהה איתן עד היום. לדיסקוגרפיה של רוקפור ראו רוקפור 1998: מרחק של מטר (ג'נגו) 2001: How To Be Shy‏ (שי נובלמן) 2007: לב (ג'נגו) 2008: עבודה עברית 2 (אפרת בן צור) 2008: a Mazing Grease‏ (אנרגיה חולנית) 2009: קומוניקטיבי (נינט טייב) הפקה מוזיקלית משותפת עם ברוך בן יצחק 2009: פתח (ענת סגל) 2009: כל המקומות האלה (אלי רוזן) 2010: Heartbreaks For Fools‏ (אלקטרה) 2010: זהו לא שמי האמיתי (Hepi) 2012: Sympathetic Nervous System‏ (נינט טייב) 2014: ברלין (דידי ארז) מרק לזר הוא עורך דין בהכשרתו. נשוי לאתי ואב לבת ובן. מתגורר בתל אביב. מדיה וקבצים בנושא מרק לזר בוויקישיתוף מרק לזר, ברשת החברתית אינסטגרם מרק לזר, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית מרק לזר, באתר MOOMA (בארכיון האינטרנט) מרק לזר, בארכיון הבימה רוקפור - האתר הרשמי בק טו בק: מרק לזר מראיין את ריף כהן, באתר וואלה, 27 ביוני 2013 מרק לזר, המיקסטייפ של מרק לזר, באתר nrg‏, 9 ביוני 2010 סיני גז, השאלון עם מרק לזר, להקת רוקפור , באתר השאלון, ‏8 במאי 2010 יואב קוטנר/הביוגרפיה של רוקפור אתר מומה
קיז

האם התכוונתם ל... אלישה קיז – זמרת אמריקנית דייוויד קיז – דובר ראש ממשלת ישראל לתקשורת הזרה והבינלאומית ופעיל זכויות אדם אמריקני דניאל קיז – סופר אמריקני מדיסון קיז – טניסאית אמריקאית מריאן קיז – סופרת אירית רוג'ר קיז – אדמירל בריטי קיס קי
IP (פירושונים)

האם התכוונתם ל... Internet Protocol – פרוטוקול התקשורת של האינטרנט כתובת IP ip – פקודת Unix שמטרתה להציג או לשנות מרכיבי רשת מטופל מזוהה (Identified Patient) – מונח מתחום הפסיכותרפיה, המתאר אדם המזוהה עם הקושי הרגשי של משפחתו רמת אטימות IP (‏Ingress Protection, "הגנת כניסה") – סיווג מידת האטימות וההגנה של מכשירים מפני אבק ומים קניין רוחני (Intellectual Property) – מונח משפטי לזכויות על משאבים לא מוחשיים שנוצרו על ידי בני אדם AP (פירושונים)
מדליית הניצחון במלחמת העולם השנייה (ארצות הברית)

מדליית הניצחון במלחמת העולם השנייה היא מדליה של צבא ארצות הברית, שהוענקה לחייליו במלחמת העולם השנייה. ההחלטה על חלוקת המדליה אושרה בקונגרס האמריקאי ב-6 ביולי 1945. מדליית הניצחון במלחמת העולם השנייה הונפקה בהתחלה כסרט בלבד, ללא פארה. ב-1946 נטבעה גם פארה (מדליון מתכת) והונפקה לזכאים. האות מנציח שירות צבאי במהלך מלחמת העולם השנייה והוענק לכל חייל ששירת בכוחות המזוינים האמריקניים בין ה-7 בדצמבר 1941 (המתקפה על פרל הארבור) ל-31 בדצמבר 1946, היום בו הנשיא הארי ס. טרומן הכריז רשמית על סיום מעשי האיבה. העיטור המקביל שהוענק בצבא ארצות הברית בסיום מלחמת העולם הראשונה הוא מדליית הניצחון במלחמת העולם הראשונה. המדליה מוענקת בגין שירות בצבא האמריקאי בין התאריכים 7 בדצמבר 1941 עד 31 בדצמבר 1946, ללא חובה של שירות בכל התקופה. היו דיווחים על חיילים שקיבלו את המדליה בגין שירות של ימים ספורים בתקופה זו. מאחר שמלחמת העולם השנייה הסתיימה רשמית ב-2 בספטמבר 1945 עם כניעתה של יפן, ישנם חיילים שהתגייסו לצבא רק בשנת 1946 וקיבלו את המדליה מבלי שבכלל לקחו חלק במערכה כלשהי של מלחמת העולם השנייה. ב-8 באוגוסט 1946 הונפקה מדליה נפרדת למלחי צי הסוחר של ארצות הברית ששירתו במהלך מלחמת העולם השנייה, "מדליית הניצחון של צי הסוחר במלחמה העולם השנייה". המדליה עשויה מברונזה, והיא בקוטר של שלושה וחצי ס"מ. על חלקה הקדמי מוטבעת דמות המסמלת חירות, ראשה מוטה ימינה, מאחוריה עולה שחר של יום חדש והיא רומסת ברגל ימין את קסדת אל המלחמה. בידיה הימנית ניצב של חרב שבורה והלהב בידה השמאלית. מתחת למרכז המדליה, משני צידי הדמות מופיע הכיתוב "מלחמת העולם השנייה". על חלקה האחורי של המדליה הוטבעו ארבע החירויות (מנוסחות בשני משפטים): "חירות ממורא ומחסור" ו"חופש הביטוי והדת", מופרדים בכף תמר. בהיקף נחרטו המילים "ארצות הברית של אמריקה 1941-1945". רוחבו של סרט התלייה הוא כרוחב המדליה, באמצעו צבוע באדום ומשני צדדיו בצבעי הקשת, בהתבסס על סרט התלייה של מדליית הניצחון במלחמת העולם הראשונה. מראה קדמי מראה אחורי מדליית הניצחון באנדרטת מלחמת העולם השנייה מדיה וקבצים בנושא מדליית הניצחון במלחמת העולם השנייה בוויקישיתוף מדליית הניצחון במדריך הממשלתי האמריקני לאותות
אבזאחים

ערכים מורחבים – צ'רקסים, צ'רקסים בישראל אַבְּזָאחִים, או אַבְּדְזָאחִים (באדיגית: Абдзах), הם בני שבט צ'רקסי שמקורם בקווקז. נכון ל-2016 מתגוררים מרביתם של בני שבט זה, כחצי מיליון נפשות, בטורקיה. האבזאחים דוברים אבזאחית, ניב של השפה האדיגית. קיימת קהילה של כ-1,100 צ'רקסים-ישראלים מבני השבט האבזאחי, המתגוררים בכפר ריחאניה שבצפון הגליל. לפני מלחמת הקווקז חיו האבזאחים במדרונות הרי הקווקז, בסמוך לשבט השפסוגים, והיו השבט השני בגודלו מבין השבטים הצ'רקסיים. השבט התגורר באזור המהווה את הרפובליקות המודרניות של קאראצ'אי-צ'רקסיה ואדיגיה, בתחומה של הפדרציה הרוסית, ובפרט, בכפרים ליד הנהרות קורדזיפס, פצ'הי, פשיש ופשיקופס בהרי אדיגיה וקרסנודאר. לאחר המלחמה גורשו האבזאחים ושבטים צ'רקסים אחרים לשטחיה של האימפריה העות'מאנית. שבט האבזאחים היה השבט הראשון שיצא לגלות בשנת 1879. מאחר שהאבזאחים היו השבט השני בגודלו, הם לא התמזגו ושמרו על זהותם. לאחר יישובם מחדש בשטחי האימפריה העות'מאנית, נחלקו האבזאחים לתשע קהילות, כאשר כל קהילה הונהגה על ידי זקנים שנבחרו על ידי חברי הקהילה. במצבי חירום שבהם היה צורך בקבלת פתרון או בדיון על הבעיה הקיימת, התאספו הנבחרים והסכימו ביניהם על ידי יצירת אספה כללית. האבזאחים עסקו בחקלאות ובהורטיקולטורה, והם גידלו בעלי חיים, במיוחד סוסים. כמו כן, הם כרו מתכות כגון עופרת, נחושת וכסף. החל מתחילת המאה ה-19, הדת השלטת בקרב הצ'רקסים האבזאחים הוא האסלאם-הסוני. האימפריה העות'מאנית, שראתה בצ'רקסים לוחמים מנוסים, קלטה אותם בשטחה לאחר מלחמת הקווקז ויישבה אותם באזורים שהיו דלילים בהתיישבות, בין השאר בחבל הגליל שבצפונה של ארץ ישראל: משפחות צ'רקסיות משבט אבזאח יושבו בשנת 1880 בכפר ריחאניה. לפי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל, התגוררו בכפר 290 תושבים ושטחו השתרע על 6,137 דונמים (מתוכם 25 דונם שטחים ציבוריים). במלחמת העצמאות של מדינת ישראל, סייעו תושבי היישוב להעפלה מלבנון וחלקם התנדבו לשרת לצד היישוב היהודי. מאז 1958 משרתים הגברים הצ'רקסים בלבד, בעקבות בקשתם, בשירות חובה בכוחות הביטחון השונים בישראל. אחוז המתגייסים לצה"ל בקרב העדה הוא גבוה במיוחד. הם מעורים היטב בחברה, דוברים אדיגית (בנוסף לעברית, ערבית ואנגלית שלומדים מגיל צעיר בבית הספר), ובמקביל מטפחים את מורשתם ותרבותם הייחודית. נכון ל-2014 מתגוררים בריחאניה 1,175 תושבים, רובם אבזאחים. הכפר מנוהל על ידי ועד מקומי נבחר הכפוף למועצה אזורית מרום הגליל. קיימת מערכת של יחסי אחווה בין תושביו האבזאחים של ריחאניה, לבין תושבי כפר כמא, כאשר שני הכפרים מהווים את היישובים הצ'רקסיים היחידים בישראל. מערכת זאת באה לידי ביטוי גם בחילופי כלות וחתנים, ותושבי שני הכפרים עושים את מיטב יכולתם לשמור על מנהגיהם ותרבותם המיוחדת, באמצעות עשייה חינוכית, חברתית ופורמלית בבית הספר. ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראל ובנושא טורקיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
המועצה הישראלית ליחסי חוץ

המועצה הישראלית ליחסי חוץ (ICFR) היא פורום בלתי מפלגתי לחקר ודיון ביחסי חוץ ובפרט במדיניות החוץ של ישראל. המועצה הוקמה בשנת 1989 ביוזמת ד"ר דוד קמחי, דיפלומטים בגמלאות וחוקרים ליחסים בינלאומיים. המועצה פועלת בחסות הקונגרס היהודי העולמי. המועצה מקיימת כנסים רבים, בהם מתארחים אישים המבקרים בישראל, המבקשים להציג את דעותיהם במסגרת לא-ממשלתית. מאז הקמתה היא אירחה ראשי מדינה רבים, ראשי ממשלה, שרי חוץ ואורחים אחרים מחו"ל וכן אישים מקומיים מתחום מדעי המדינה ויחסים בינלאומיים. כן אירחה המועצה אישים מתחומים אחרים, כמו מתיו ברונפמן. המועצה מפרסמת את כתב העת The Israel Journal of Foreign Affairs היוצא לאור שלוש פעמים בשנה. המועצה היא מוסד עצמאי, בלתי תלוי ורב-תחומי שהוקם על פי הדגם של המועצה ליחסי חוץ בניו-יורק ושל צ'טהאם האוס הבריטי, במגמה לעורר מודעות ציבורית לגבי אירועים המתרחשים בעולם וליזום עריכת דיונים מעמיקים בסוגיות מדיניות חוץ בכלל, ובנוגע לישראל ולמזרח התיכון בפרט. לכן, המועצה מקפידה לתת מקום למגוון רחב של נקודות מבט. המשתתפים בפעילות המועצה כוללים דיפלומטים, פרופסורים, אנשי עסקים, עיתונאים וסטודנטים. כתב העת הישראלי לענייני חוץ נוסד בשנת 2006, והוא פרסום הדגל של המועצה הישראלית ליחסי חוץ. לכתב העת מוניטין רב, והוא משך את כתביהם של רשויות שונות בהיבטים שונים של יחסי חוץ מישראל ומחוצה לה. כתב העת פרסם גם מאמרים של סטודנטים מצטיינים לתואר שני מישראל, אוסטרליה, קנדה, הודו וארצות הברית. בכתב העת מפורסמים באופן שוטף תמלילי ההרצאות המוצגות במועצה. כתב העת מופץ באופן קבוע ברחבי העולם, ובין המנויים שלו נמצאים משרדי חוץ, שגרירויות ישראליות וזרות, ספריות ואוניברסיטאות גדולות וכן מוסדות ומועצות החוץ. בנוסף לפרסום כתב העת, המועצה הישראלית ליחסי חוץ מספקת פורום חוץ ממשלתי למכובדים, דיפלומטים, אנשי אקדמיה ועיתונאים. היא מהווה יעד לביקור מנהיגים עסקיים, המחפשים פלטפורמה לא ממשלתית שבה יוכלו להציג את דעותיהם ולדון בהם. ארבע השנים האחרונות[דרושה הבהרה] כללו ביניהם את מרצי האורח הבאים: סאלי ברישה, ראש ממשלת אלבניה לאונל פרננדז ריינה, נשיא הרפובליקה הדומיניקנית יושקה פישר, לשעבר סגן קנצלר ושר החוץ של גרמניה ניקולאי מלאדנוב, שר החוץ של בולגריה רוברט סרי, מתאם מיוחד של האו"ם לתהליך השלום במזרח התיכון ג'ימי קרטר, הנשיא השלושים ותשע של ארצות הברית של אמריקה Ratnasiri Wickremanayake, ראש הממשלה של סרי לנקה אדריאן מיכאי קיורואיאנו, שר החוץ של רומניה קרל שוורצנברג, שר החוץ של הרפובליקה הצ'כית ויקטור יושצ'נקו, נשיא אוקראינה (2005-2010) Sahana Pradhan, שר החוץ של נפאל פרנס טימרמנס, שר החוץ של הולנד פלמן אורשרסקי, שר האוצר של בולגריה קונסטנטי גברט, פורשים רוחני, לשעבר יהודי מפולין דן שפירו, שגריר ארצות הברית בישראל (2011-2017) סרגיי יאקובלב, שגריר רוסיה אנדריאס מיכאליס, שגריר גרמניה מייסד המועצה: ד"ר דוד קמחי (1928–2010) נשיא המועצה: שגריר אבי פרימור מנהל המועצה: ד"ר לורנס ויינבאום עמית: איווט שומכר אתר האינטרנט הרשמי של המועצה הישראלית ליחסי חוץ Israel Council on Foreign Relations, אתר המועצה Israel Journal of Foreign Affairs, באתר המועצה המועצה הישראלית ליחסים בין-לאומיים, דף שער בספרייה הלאומית ראו למשל: רוני מלול, "אסד לא יודע דבר על החטופים", באתר nrg‏, 21 באפריל 2008 ראו למשל: ביקור שר החוץ הרומני בישראל במהלך חודש פברואר ביקורו של פרנסיסקו טימרמאנס, שר החוץ ההולנדי, אתר בית התפוצות, 12 בדצמבר 2013 דפנה צוקר, ‏מנכ"ל דיסקונט: אנו לא מקטלגים עצמנו עם הדואופול, באתר גלובס, 29 ביוני 2005
אוריהו בן שמעיהו

אוּרִיָּהוּ בֶּן שְׁמַעְיָהוּ מִקִּרְיַת הַיְּעָרִים היה נביא מקריית יערים שנהרג על ידי יהויקים מלך יהודה בשל נבואותיו על חורבן בית המקדש וירושלים. אוריהו היה נביא, שהתנבא נבואות שליליות על עתיד העם והמקדש, בדומה לנבואות מיכה. כששמע יהויקים על כך, הוא ניסה לתופסו, אך אוריהו הקדימו וברח למצרים. בתגובה שלח יהויקים משלחת אנשים בראשות אלנתן בן עכבור, אשר תפסה את אוריהו והביאה אותו לפני המלך יהויקים. המלך הרג אותו בחרבו, ואת גופתו השליך אל בית הקברות העממי, ולא כפי שהיה ראוי לו, אל זה של הנביאים. אוריהו מוזכר כבדרך אגב לאחר תפיסת ירמיהו, כשהתנבא לרעה בבית המקדש על עתיד ירושלים שתחרב כשילה. לאחר שירמיהו נתפס על ידי הכהנים והנביאים התפתח דיון על עונשו, וכדוגמה לתקדים משפטי בו נהרג הנביא המנבא רעה, מוזכר מקרה אוריהו שהוצא להורג בנסיבות דומות. בספר ישעיהו מוזכר אדם בשם "אוריה הכהן" אשר היה עד, יחד עם זכריהו בן יברכיהו, על גיליון נבואת הזעם של ישעיהו. התלמוד, ובעקבותיו גם פרשנים שונים מזהים אותו עם אוריהו בן שמעיהו, אך אחרים מציעים שהכוונה לאוריה כהן גדול שכיהן בזמן אחז המלך. בהקשר זה מסביר התלמוד את הקשר שבין זכריה לאוריה, ואומר כי נבואות אוריה השליליות, מהוות סימן לקיום נבואות זכריה החיוביות, ואם הראשונות תתקיימנה, סימן שגם האחרונות תתקיימנה. במכתבי לכיש יש הטוענים כי חרס מס' 3 הוא עדות ארכאולוגית למרדף אלנתן בן עכבור אחרי אוריהו. חנניה בן עזור שמעיהו הנחלמי חנן בן יגדליהו מי הוא הנביא הנרדף מחרסי לכיש מאת אבי ורשבסקי. ספר ירמיהו, פרק כ"ו, פסוק כ'. ”לכן בגללכם ציון שדה תחרש” (ספר מיכה, פרק ג') מצודות דוד ספר ירמיהו, פרק כ"ו, פסוק כ"ג פרק ח', פסוק ב' בגיליון נכתב ”למהר שלל חש בז”; ראו את הערך על הילד מהר שלל חש בז תלמוד בבלי, מסכת מכות, דף כ"ד, עמוד א'. ספר ישעיהו, פרק ח', פסוק ב' רש"י, הגר"א, מלבי"ם. אבן עזרא, מצודת דוד ”עד ישבו זקנים וזקנות ברחובות ירושלם” (ספר זכריה, פרק ח')
יאס-נאג'קון-סולנוק

יאס-נאג'קון-סולנוק (בהונגרית: Jász-Nagykun-Szolnok) הוא מחוז בחלק המרכזי של מזרח הונגריה. מצפון הוא גובל במחוזות הווש ובורשוד-אבאוי-זמפלן, ממערב ומדרום-מערב במחוזות פשט ובאץ'-קישקון, מדרום ומדרום-מזרח במחוזות צ'ונגראד-צ'נאד ובקש וממזרח במחוז היידו-ביהר. בירת המחוז היא העיר סולנוק. במחוז 22 ערים, ובסך הכול 78 יישובים. רוב אוכלוסיית המחוז גרה ביישובים העירוניים. מחוז יאס-נאג'קון-סולנוק נמצא כולו במישור ההונגרי הגדול (אלפלד) ונופו העיקרי הוא מישורי. נהר הטיסה חוצה אותו מצפון-מזרח לדרום-מערב. אדמתו הפוריה ומזג האוויר הנוח בו, הפכו את החקלאות לענף המרכזי בכלכלת המחוז. גידולי השדה העיקריים הם: חיטה, תירס, אורז וחמניות. כמו כן מפותחים ענפי הבקר והצאן. המחוז הוקם בשמו ובגבולותיו הנוכחיים במסגרת הגדרת המחוזות המחודשת בשנת 1950. למעט שינויים קלים בגבולותיו הוא המשכו של המחוז ההיסטורי בעל אותו שם שהוקם ב-1876. שם המחוז, המורכב משלושה חלקים – יאס-נאג'קון-סולנוק – מצביע על שלושה אזורים הכלולים בו: אזור היאסים (Jászság), בעל ייחודיות אתנית ותרבותים שנשתמרו בחלקם עד היום; אזור נאג'קון בעל רקע היסטורי שקשור לקומנים ואזור סולנוק. מדיה וקבצים בנושא יאס-נאג'קון-סולנוק בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של יאס-נאג'קון-סולנוק יאס-נאג'קון-סולנוק, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של הונגריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
Rise Like a Phoenix

"Rise Like a Phoenix" (בעברית: "לעלות כמו עוף החול") הוא השיר הזוכה באירוויזיון 2014 בביצועה של הזמרת האוסטרית קונצ'יטה וורסט. השיר, שנבחר לייצג את אוסטריה באירוויזיון בדנמרק, יצא לאור ב-18 במרץ 2014, והושמע לראשונה בשידור חי בגרסה האוסטרית לתוכנית "רוקדים עם כוכבים". זהו השיר המנצח הראשון של אוסטריה בתחרות מאז אירוויזיון 1966. אלי זוקובסקי, מכותבי השיר, כתב את השיר במקור עבור פרויקט אחר, אולם כל חברות התקליטים הגדולות באוסטריה סירבו להפיק אותו. לאחר שקיבל בקשה ממשלחת האירוויזיון האוסטרית להשתתפות בהגשת שיר, חשב זוקובסקי מיד להציע את "Rise Like a Phoenix", בנימוק כי "ידעתי שעם השיר הזה עוד משהו גדול יקרה". השיר הוכנס להליך הבחירה הפנימית של ORF ולבסוף נבחר לייצג את המדינה. השיר יצא לאור באופן רשמי ב-18 במרץ 2014. הווידאו קליפ לשיר "Rise Like a Phoenix" פורסם לראשונה ביוטיוב ב-18 במרץ 2014 באורך מלא של שלוש דקות וחמש שניות. מגזין שטרן העניק לשיר דירוג של 4 מתוך 5. אודו יורגנס, זוכה אירוויזיון 1966 האוסטרי, אמר על השיר "שיר מורכב היטב עם קשת מוזיקלית יפה", וכפי שהמילים רומזות, "עולה מן האפר". מדיה וקבצים בנושא Rise Like a Phoenix בוויקישיתוף מידע על היצירה "Rise Like a Phoenix" באתר מיוזיק בריינז גרסאות נוספות ל"Rise Like a Phoenix" באתר SecondHandSongs Rise Like a Phoenix, בביצוע קונצ'יטה וורסט, וידאו קליפ של השיר באתר יוטיוב "Conchita Wurst präsentiert Song-Contest-Titel". ORF. 18 במרץ 2014. נבדק ב-18 במרץ 2014. {{cite web}}: (עזרה) "Listen: Conchita Wurst will rise like a phoenix in Copenhagen". wiwibloggs.com. 18 במרץ 2014. נבדק ב-23 במרץ 2014. {{cite news}}: (עזרה) "Conchita Wurst wows with live performance of 'Rise like a Phoenix'". wiwibloggs.com. 22 במרץ 2014. נבדק ב-23 במרץ 2014. {{cite news}}: (עזרה) Plattenfirmen lehnten "Rise Like A Phoenix" ab, stern.de (בגרמנית) Conchita Wurst – Rise Like A Phoenix (Austria) 2014 Eurovision Song Contest – YouTube iTunes - Music - Rise Like a Phoenix - Single by Conchita Wurst Gold & Platinum, RIAA (באנגלית אמריקאית) "Rise Like a Phoenix by Conchita Wurst". iTunes Store UK. Apple. נבדק ב-12 במאי 2014. {{cite web}}: (עזרה)
קרטרו (מדינה)

קרטרו (בספרדית: Querétaro; רשמית: המדינה החופשית והריבונית של קרטרו, בספרדית: Estado Libre y Soberano de Querétaro) היא אחת מ-31 המדינות המרכיבות את מקסיקו. קרטרו נמצאת במרכז מקסיקו, והיא גובלת בסן לואיס פוטוסי בצפון, גואנחואטו במערב, מיצ'ואקאן בדרום-מערב, מקסיקו בדרום-מזרח ואידלגו במזרח. בירתה והעיר הגדולה ביותר בה היא קרטרו. הספרדים התחילו להתיישב באזור מדינת קרטרו של ימינו בסביבות 1530 ובאותו זמן הוקמה סנטיאגו דה קרטרו. במהלך הזמן האזור הפך לחשוב מאוד מבחינה כלכלית ואסטרטגית, כשהוא מקשר בין האזורים שנתגלו בשלבים מאוחרים יותר במקסיקו בצפון ובמערב לבין מרכזה של מלכות המשנה של ספרד החדשה במקסיקו סיטי. אמנם בקרטרו נפגשו כמה ממתכנני מלחמת העצמאות של מקסיקו והגו אותה, אך המלוכנים השתלטו על העיר והאזור בתחילת המלחמה, שהתחילה ב-1810, והייתה בין המעוזים האחרונים של המלוכנים שנכבשו לקראת סוף המלחמה ב-1821. עם קבלת חוקת מקסיקו ב-1824 הוקמה באזור מדינת קרטרו, כשהעיר קרטרו היא בירתה. ב-1864 ניסתה צרפת להשתלט על מקסיקו דרך מינוי מקסימיליאן הראשון לקיסר מקסיקו. קרטרו הייתה אחת המדינות היחידות שנותרו נאמנות לקיסר החדש, אך מקסימיליאן לא הצליח להשתלט על מקסיקו והוצא להורג ב-1867. כלכלת המדינה מרוכזת באזור העיר קרטרו ומתבססת על חקלאות, הכוללת בין היתר גידול חיטה, שעורה, אלפלפה, תירס ושיבולת-שועל, כרייה, הכוללת בין היתר כריית עופרת, כסף, אבץ, נחושת, כספית, אנטימון, שיש, קאוליניט ואבן חול, תעשייה, הכוללת בין היתר ייצור מכונות, כימיקלים ומוצרי מזון, ותיירות. במדינה ממוקם מפעל גדול של "איריזר" לבניית אוטובוסים. מדיה וקבצים בנושא קרטרו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קרטרו קרטרו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)