laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ביג סקוב

סטיוארט דוויין אשבי ג'וניור (באנגלית: .Stewart Duane Ashby Jr; נולד ב-9 במאי 1973), הידוע גם בשם הבמה שלו ביג סקוב (Big Scoob), הוא ראפר אמריקאי מקנזס סיטי, מיזורי, שחתום תחת חברת התקליטים סטריינג' מיוזיק. יחד עם ילידי קנזס סיטי עמיתיהם טק ניין, Bakarii, Short Nitty ו-Txx Will, הוא הקים את ההרכב 57th Street Rogue Dog Villains, ההרכב הוציא קומץ אלבומים בסוף שנות ה-90 ותחילת שנות ה-2000. עקב אי ההצלחה, עזב סקוב את המוזיקה והתמקד בגידול בנותיו. לאחר כמה שנים של הפסקה, ביג סקוב שוכנע על ידי טק ניין לחזור לתעשיית המוזיקה. ב-7 בפברואר 2009, הוכרז באתר הרשמי של טק ניין שביג סקוב חתם בחברת התקליטים העצמאית שלו, סטריינג' מיוזיק. ב-15 בספטמבר 2009, ביג סקוב הוציא לאור את אלבום האולפן הראשון שלו, "Monsterifik", דרך סטריינג' מיוזיק. האלבום שוחרר תחת הסלוגן "Tech N9ne Presents", מה שהופך אותו לאלבום השני שיש לו סלוגן היכרות זה, בעקבות אלבום הבכורה של קריז קליקו. האלבום הגיע למקום ה-67 במצעד אלבומי ה-R&B/היפ-הופ. ב-3 במאי 2011 ביג סקוב הוציא לאור את אלבומו השני, "Damn Fool", באלבום התארחו טק ניין, קריז קליקו, פרדי פוקס, ג'יי רוק ואומנים נוספים. האלבום הגיע למקום ה-49 במצעד אלבומי ה-R&B/היפ-הופ של בילבורד ובמקום ה-24 במצעד אלבומי הראפ של בילבורד. ב-20 בספטמבר 2011, ביג סקוב הוציא את המיני אלבום "No Filter". בראיון במגזין דה סורס טק ניין ציין כי ביג סקוב כבר לא רצה לעשות עוד פרויקטים כי "הילדים האלה לא מבינים על מה הוא מדבר". עם זאת, הוא עדיין מופיע באלבומים של ראפרים אחרים, כולל האלבומים של טק ניין. ב-25 במאי 2018 סקוב הוציא לאור את אלבומו הרביעי, "Duality". אתר האינטרנט הרשמי של ביג סקוב Myspace של ביג סקוב ביג סקוב, באתר AllMusic (באנגלית) ביג סקוב, באתר MusicBrainz (באנגלית) ביג סקוב, באתר Discogs (באנגלית) ביג סקוב, באתר Songkick (באנגלית) "No Filter by Big Scoob on MP3 and WAV at Juno Download". Junodownload.com. 2011-09-20. נבדק ב-2015-09-05. ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ביג סקוב".
דאהי פורי

דאהי פורי (בהינדי: दही पूरी) הוא חטיף, אוכל רחוב, הודי הפופולרי במיוחד במדינת מהאראשטרה. המנה היא סוג של צ'אט ומקורה מהעיר מומבאי. המאכל מוגש בקונכיות מיני פורי (פאני פורי), המשמשות גם למנת הפאני פורי עצמה. דאהי פורי ופאני פורי נמכרים לרוב על ידי אותו רוכל רחוב. דאהי פורי נקרא גם "דאהי בטטה פורי" או "דאהי סוו פורי". דאהי פירושו יוגורט בהינדי בעוד ש-sev (דבאייל) הוא כמו ורמיצ'לי איטלקי, אך מקמח גראם (קמח חומוס) מטוגן. בטטה היא מילה מראטהית לתפוח אדמה. שוברים מלמעלה קונכית פורי עגולה, ממלאים אותה במחית תפוחי אדמה או בחימצה מתובלת, הכל מכוסה ביוגורט מוקצף, ומעוטר בזיזים של דבאייל כתוש, מש דאל, רימון ועלי כוסברה קצוצים דק. דאהי פורי תוצרת בית מנה טיפוסית של דאהי פורי סגנון הגשה נוסף של המנה פאני פורי רגדה פאטיס מדיה וקבצים בנושא דאהי פורי בוויקישיתוף בלפורי (אנ') פאפרי צ'אט (אנ') סוו פורי (אנ') Forum. "Dahi Puri Recipe". נבדק ב-2 בספטמבר 2015. {{cite news}}: (עזרה) Article on snacks of India Amit, Dassana (2021-09-08). "Dahi Puri Recipe". Dassana's Veg Recipes (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2023-12-29.
חוסה ארפה

חוסה ארפה (בספרדית: José Arpa;‏ 1858–1952) היה אמן ממוצא ספרדי שעבד בספרד, מקסיקו וטקסס ונודע בזכות הנופים שלו. ארפה נולד בקרמונה, ספרד ב-19 בפברואר 1858, למשפחה צנועה. אביו היה סנדלר. הוא גילה כישרון לציור בגיל צעיר ולמד אצל צייר מקומי. בשנת 1868, הוא נשלח לסביליה ללמוד באקדמיה המלכותית לאמנויות יפות. שם עבד כצייר בתים במהלך היום, והשתתף בשיעורי אמנות בערב. מאוחר יותר, הוא למד אצל אדוארדו קאנו במוזיאון לאמנויות יפות של סביליה, שם זכה בפרס רומא שלוש פעמים, מה שאיפשר לו ללמוד באקדמיה ברומא. , בשובו לסביליה, הוא גילה שהצייר הספרדי, מריה פורטוני, עבד גם הוא בסביליה באותו זמן. אף שהם כנראה מעולם לא נפגשו, לפורטוני היה השפעה גדולה על עבודתו של ארפה. בגלל ההשפעה הזו, הוא פיתח העדפה לנושאים ספרדיים טיפוסיים, שבאותו זמן נודעו בספרד כ'קוסטומבריסמו'. הוא נשאר בסביליה במשך תשע שנים, שם יצר ציורים רבים, סקיצות וגם השלים סדרה של עיטורי תקרה בסירקולו מרכנתיל סביליה . בסוף 1895 או בתחילת 1896, אז הפך לאמן מבוסס והפליג מספרד לוורה קרוז, מקסיקו ומשם נסע לטקסס. במהלך שנותיו בסן אנטוניו, טקסס, הוא ארגן מחנות ציור בקיץ והשפיע על ציירים רבים, ובראשם חאבייר גונזלס, אוקטביו מדלין ופורפיריו סלינס. הוא היה חבר מייסד של "מועדון ספלי הפליז", קבוצת אמנים שכללה גם את ג'וליאן אונדרדונק, רולה טיילור וארנסט רבא. בשנת 1923, ארפה פתח סטודיו ובית ספר לאמנות בסן אנטוניו, טקסס לימד ציור נוף ופורטרט. לעיתים קרובות הוא לקח קבוצות של סטודנטים לאזור הגבעות מסביב לעיר כדי לצייר. ארפה הציג ומכר ציורים בכל אחד מהמקומות שבהם התגורר. ב-1932 חזר לסביליה שם שהה עד מותו ב-1952, בגיל תשעים וארבע. ציורי קיר של ארפה נתלו בלובי של בניין סן אנטוניו אקספרס-ניוז במרכז העיר סן אנטוניו. ניתן למצוא חלק מציוריו של ארפה באוספים קבועים במוזיאון לאמנות בסן אנטוניו, במוזיאון לאמנות מק'ניי ובמוזיאון ההיסטורי של פאנהנדל-פלינס בקניון, טקסס. הוא צייר בסגנון ריאליסטי, ונודע במיוחד בזכות השימוש שלו בצבעים מבריקים ומומחיותו בלכידת ההשפעות החזותיות של אור השמש. עבודותיו הוצגו רבות; עשרה מציוריו נמצאים באוסף של מוזיאון סן אנטוניו לאמנות. הוא תואר הן כמזרחן והן כאימפרסיוניסט ספרדי. מדיה וקבצים בנושא חוסה ארפה בוויקישיתוף Mantle Fielding. 1945. Dictionary of American Painters, Sculptors and Engravers. New York: Struck, 1945; revised in 1983, Glenn B. Opitz, ed. Poughkeepsie, N.Y.: Apollo Books. Caroline Remy. 2011. "ARPA, JOSE," Handbook of Texas Online (http://www.tshaonline.org/handbook/online/articles/far17), accessed September 25, 2011. Published by the Texas State Historical Association. Jacinto Quirarte. 1973. Mexican American Artists. Austin: University of Texas Press. Caso, E. D., Les Orientalistes de l'Ecole Espagnole, ACR edition, 1997, p. 272 Allen, Paula (2016-08-21). "Artist's summer camps drew society painters". San Antonio Express News. Archived from the original on 2020-12-13. Retrieved 2020-12-13. Ruth Goddard. 1975. Porfirio Salinas. Austin: Rock House Press. "Texas Artist: José Arpa". Vogt Auction. Retrieved 2021-01-27. Frances Battaile Fisk. 1928. A History of Texas Artists and Sculptors. Abilene, Tex.: privately printed; reprinted by Morrison Books, Austin, Tex., 1986. Texas State Historical Association, Arpa y Perea, José, Texas State Historical Association (באנגלית)
חאבייר גונזלס

חאבייר גונזלס, בספרדית: Xavier Gonzalez ‏ (1898–1993) היה אמן אמריקאי. הוא נולד באלמריה, ספרד. הוא חי בארגנטינה ובמקסיקו במשך זמן מה, ותכנן להיות מהנדס במכרה זהב. ב-1925 היגר לארצות הברית. גונזלס החל את לימודיו במכון לאמנות של שיקגו מ-1921 עד 1923, ודודו, חוסה ארפה, למד איתו שם. הוא למד גם באקדמיית סן קרלוס במקסיקו סיטי, וכן בפריז ובמזרח הרחוק. בשנת 1931, גונזלס הפך לאזרח ארצות הברית, וב-1935 הוא התחתן עם האמנית אתל אדוארדס (1914–1999), שהייתה צעירה ממנו בשבע-עשרה שנים וגם סטודנטית שלו ב-Newcomb College. הוא עבד ולמד לעיתים קרובות עם עמית האמן יוליוס וולץ, שהיה השושבין בחתונתו. גונזלס הקדיש את קיר הקנטינה בניוקומב לשימושם של תלמידי האמנות שלו. עבודותיו של גונזלס הוצגו ברחבי ארצות הברית, בגלריה לאמנות קורקורן, במוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית, במוזיאון המטרופוליטן לאמנות. הוא היה ידוע גם בפריז, ונציה, בריסל וטוקיו. הוא לימד אמנות באוניברסיטת טולאן, מוזיאון ברוקלין, אוניברסיטת קייס ווסטרן רזרב ובית הספר לאמנות ניוקומב ממוריאל, והיה מנהל בית הספר לאמנות במכללת סול רוס סטייט למורים באלפין, טקסס. בשנת 1953, הוא נבחר לאקדמיה הלאומית לעיצוב כחבר שותף, ולאחר מכן הפך לאקדמאי מן המניין בשנת 1955. הוא אייר ספר ילדים בשם "מי שראה הכל, האפוס של גילגמש" מאת אניטה פיגלס (1966). גונזלס מת מלוקמיה ב-1993, בגיל 94, בבית החולים קלווארי בברונקס, ניו יורק. מדיה וקבצים בנושא חאבייר גונזלס בוויקישיתוף Richard Megraw, Confronting Modernity: Art and Society in Louisiana, Univ. Press of Mississippi, 2008, ISBN 978-1-57806-417-5. (באנגלית) Ethel Edwards, www.usbr.gov Transcript of Marfa Mondays Podcast 3: Mary Bones on the Lost Art Colony, www.cmmayo.com
אתל אדוארדס

אתל אדוארדס, באנגלית:Ethel Edwards ‏ (1914–1999) הייתה ציירת, אמנית קולאז', מאיירת וציירת קיר אמריקאית. היא ידועה בזכות ציורי הקיר שלה. בשנת 1933 היא נכנסה לניוקומב קולג' בניו אורלינס, שם למדה אצל חאבייר גונזלס. היא נישאה לגונזלס ב-1936 באלפין, טקסס, שם ניהל מושבת אמנות קיץ במשך כמה שנים. הם המשיכו את בית הספר לאמנות הקיץ עד 1936 כאשר חאבייר לקח חופשה כדי לחיות בצרפת. כשחזרה לאלפין עם בעלה בסוף 1937, אדוארדס זכתה בתחרות ארצית לציור ציור קיר של סניף הדואר, ״אחר הצהריים בחווה בטקסס״. ב-1942 השלימה ציור קיר, "חיים על האגם" עבור משרד הדואר בלייק פרובידנס, לואיזיאנה. במהלך שנות מלחמת העולם השנייה אדוארדס וגונזלס עברו לניו יורק, שם לימדו שניהם בליגת הסטודנטים לאמנות והיא עשתה איורי אופנה עבור מגזינים Town & Country ו-Fortune. מ-1942 עד 1949, בני הזוג חיו בניו יורק ובילו בקיץ בוולפליט, מסצ'וסטס בקייפ קוד. אדוארדס לימדה מאוחר יותר בליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק ובמרכז לאמנות בשנת 1957 קיבלה אדוארדס מלגת מקדוול. אדוארדס מתה ב-24 בינואר 1999 בעיר ניו יורק. מענק הנסיעות על שם חאבייר גונזלס ואתל אדוארדס שניתן על ידי ליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק הוענק לראשונה ב-2002; היא מעניקה מלגות לאמנים לנסיעות בספרד. ניתן למצוא את המסמכים שלה בארכיון לאמנות אמריקאית במכון סמיתסוניאן בוושינגטון די.סי. ציוריה נמצאים באוספים של מוזיאון האמנות האמריקאית של סמית'סוניאן. מדיה וקבצים בנושא אתל אדוארדס בוויקישיתוף Davis, Anita Price; Emerson, Jimmy S. (August 2015). New Deal Art in Alabama. ISBN 9781476621142. Retrieved 29 March 2017. Ethel Edwards, 64 Parishes (באנגלית) Ethel Edwards - Biography, www.askart.com Request Rejected, www.aaa.si.edu Post Office Mural - Lake Providence LA, Living New Deal (באנגלית אמריקאית) A Finding Aid to the Ethel Edwards papers, circa 1929-1999 | Archives of American Art, Smithsonian Institution, www.aaa.si.edu (באנגלית) Ethel Edwards papers | Collection: AAA.edwaethe, sova.si.edu Ethel Edwards - Artist, MacDowell (באנגלית) Stephanie Cassidy, Grant Recipients for 2013 | LINEA - Art Journaling, LINEA, ‏2013-06-20 (באנגלית אמריקאית)
גלמורגן

גלמורגן (באנגלית: Glamorgan; בוולשית: Sir Forgannwg), או גלומרגנשייר (באנגלית: Glamorganshire), הוא אזור בדרום ויילס ומחוז מנהלי לשעבר, אשר כיום מוגדר כאחד משלושה עשר המחוזות ההיסטוריים של ויילס. לאחר פירוק המחוז בשנת 1974, הוא התפצל לשלושת המחוזות השמורים סאות' גלמורגן, ווסט גלמורגן ומיד גלמורגן (דרום, מערב ומרכז גלמורגן בהתאמה). אלו אורגנו מחדש ב-1996 וכיום אזור גלמורגן מכיל את המחוזות: קארדיף, סוונסי, עמק גלמורגן, ברידג'אנד, ניית' פורט טאלבות, רונד' קינון טף, מרת'ר טידוויל וקרפילי. במקור גלומרגן הייתה ממלכה קטנה מימי הביניים המוקדמת בשם מורגנוּג (Morgannwg), היא נכבשה על ידי הנורמנים במאה ה-11 והפכה לאדונות הנורמנית של גלמורגן. בתקופה זו, האזור הפך לקו עימות בין האדונים הנורמנים לנסיכים הוולשים ומאופיין בריכוז גדול של טירות. לאחר שנפל תחת השלטון האנגלי באופן רשמי במאה ה-16, גלמורגן הפך למחוז יציב יותר, והחל ניצול של משאבי הטבע באופן הולך וגדל כחלק מהמהפכה התעשייתית. בתחילת המאה ה-19 הפך גלמורגן למחוז המאוכלס והמתועש בוויילס, ואף כונה "כור ההיתוך של המהפכה התעשייתית", שכן הוא הכיל את המרכזים העולמיים של שלוש תעשיות מתכות (ברזל, פלדה ונחושת) בנוסף לתעשיית כריית פחם ענפה. על פי חוק השלטון המקומי משנת 1972, בוטל המחוז המנהלי של גלמורגן ב-1 באפריל 1974, והמחוז ההיסטורי התפצל לשלושה מחוזות חדשים: מערב גלמורגן, מרכז גלמורגן, ודרום גלמורגן. גלמורגן כולל אזורים נפרדים: העמקים התעשייתיים, העמק החקלאי וחצי האי גאוור. המחוזות ההיסטוריים שגבלו בגלומרגן כוללים את ברקנוקשייר (צפון), מונמות'שייר (מזרח), קרמרת'נשייר (מערב), ומדרום הוא גובל בתעלת בריסטול. שטח המחוז ההיסטורי הוא 2,100 ק"מר, והוא הכיל היסטורית את הערים קרדיף (בירת המחוז ומשנת 1955 עיר הבירה של ויילס) ווסוונסי. הנקודה הגבוהה ביותר במחוז היא קרייג אי ל'ין (600 מטרים מעל פני הים), פסגה הממוקמת ליד הכפר ריגוס בעמק קנון. הנהרות העיקריים העוברים בגלמורגן כוללים את הטף, האלי, האוגמור, הניאת', דולאיס, הטאווה, הרימני (המהווה את הגבול ההיסטורי עם מונמות'שייר), והלוגור (המהווה את הגבול ההיסטורי עם קרמרטנשייר). ממלכת מורגנוג הספר הוולשי גלמורגן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
מריה מזינה

מריה ולרייבנה מזינה (ברוסית: Мария Валерьевна Мазина; נולדה ב-18 באפריל 1964) היא סייפת יהודייה-רוסייה. אלופה אולימפית (סידני 2000), זוכת מדליית ארד אולימפית (אטלנטה 1996) ואלופת עולם (נים 2001) בדקר קבוצתי ופעמיים זוכת מדליית ארד באליפות עולם (1990 ו-1992) בדקר אישי. מזינה נולדה וגדלה במוסקבה. היא החלה להתאמן בסייף מגיל 12. היא חברה בקבוצת מכבי מוסקבה מיום הקמתה בשנת 1995 ועובדת שם כמאמנת סייף. באליפות העולם שנערכה בליון, צרפת בשנת 1990 היא זכתה במדליית ארד בדקר אישי. באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 1991 היא זכתה במדליית ארד בדקר קבוצתי. באליפות העולם שנערכה בהוואנה, קובה בשנת 1992 היא זכתה בפעם השניי במדליית ארד בדקר אישי. באולימפיאדת אטלנטה היא זכתה במדליית ארד בדקר קבוצתית ביחד עם קרינה אזנוריאן ויוליה גרייבה לאחר ניצחון על הונגריה בתחרות על מדליית הארד, בתוצאה של 45–44. בשלב חצי הגמר נבחרת רוסיה הפסידה לצרפת 39–45 שזכתה במדליית זהב. במדליית כסף זכתה נבחרת איטליה. נוסף לכך, היא סיימה במקום 19 בתחרות דקר אישי, ראשונה מבין הסייפות רוסיות. באולימפיאדת סידני היא זכתה במדליית זהב בדקר קבוצתית ביחד עם טטיאנה לוגנובה ואוקסנה ירמקובה לאחר ניצחון על שווייץ במשחק הגמר, בתוצאה של 45–35. בשלב חצי הגמר נבחרת רוסיה ניצחה את הונגריה בתוצאה של 45–44 (קרינה אזנוריאן השתתפה במקום אוקסנה ירמקובה). נוסף לכך, היא סיימה במקום 11 בתחרות דקר אישי, לאחר הפסד בסיבוב השלישי למרגריטה זלפי מאיטליה (סיימה שביעית) 13–15 וסיימה שנייה מבין הסייפות הרוסיות. בתחרויות המכביה השש-עשרה שנערכו ביולי 2001 היא זכתה במדליית זהב בדקר אישי. שלושה חודשים לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בנים, צרפת בסוף אוקטובר אותה שנה היא זכתה במדליית זהב בדקר קבוצתי. לאחר שפרשה מתחרויות החלה לאמן סיף. משנת 2015 היא מאמנת את הנבחרת הרוסית. מריה מזינה, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי מריה מזינה, באתר olympedia.org מריה מזינה, באתר התאחדות הסיף הבין-לאומית
יוליוס וולץ

יוליוס וולץ (באנגלית: Julius ֿWoeltz;‏ 1911–1956) היה אמן אמריקאי הידוע בציורי הקיר והנופים שלו. וולץ נולד בסן אנטוניו, טקסס, שם החל לראשונה את לימודי האמנות שלו אצל חוסה ארפה ולצדו של חאבייר גונזלס. הוא המשיך ללמוד באקדמיה ז'וליאן בצרפת ולאחר מכן במכון לאמנות של שיקגו. בנוסף לציור, הוא עבד כפרופסור לאמנות במכללות ובאוניברסיטאות שונות, כולל אוניברסיטת טקסס באוסטין וסול רוס סטייטצ'רס קולג', שם שימש כמנהל האמנות ב-1932 והחל את תוכנית המושבה לאמנות הקיץ. במהלך הקריירה שלו, הוא צייר כמה ציורי קיר אזוריים, בעיקר סדרה של ציורי קיר גדולים באלפין, טקסס וכן שישה ציורי קיר עבור משרד הדואר האמריקאי באמרילו, טקסס. ציורי קיר אלה נטו לתאר נופים ופעילויות של האזור שמסביב המתוארים בסגנון האזורי שזכה לפופולריות של תומאס הארט בנטון. הוא בילה בקביעות במקסיקו בלימוד ציורי הקיר שם, ונראה שהוא הושפע מדייגו ריברה וחוסה קלמנטה אורוזקו. כמה מיצירותיו הוזמנו ומומנו על ידי ה-WPA וה-The Section. בימי חייו, עבודתו הוצגה בתערוכות רבות, כולל מוזיאון לגיון הכבוד, מוזיאון דאלאס לאמנויות יפות ומ. קנודלר אנד קומפני. הוא מת בסן אנטוניו, טקסס בשנת 1956 ונקבר בבית הקברות הלאומי פורט סם יוסטון. חווה בטקסס, ציור קיר חוות בקר, ציור קיר שדה נפט, ציור קיר מדיה וקבצים בנושא יוליוס וולץ בוויקישיתוף "Woeltz, Julius" Julius Edwin Woeltz - Biography, www.askart.com Transcript of Marfa Mondays Podcast 3: Mary Bones on the Lost Art Colony, www.cmmayo.com "Post office mural rooted in Elgin, art history" Amarillo, Texas WPA Murals by Julius Woeltz., www.texasescapes.com Arkansas Historic Preservation Program, DAH Site (באנגלית)
חוקת החירות

חוקת החירות (באנגלית: The Constitution of Liberty) הוא ספר שנכתב על ידי פרידריך האייק, שפורסם לראשונה ב-1960 בהוצאת אוניברסיטת שיקגו. חוקרים רבים ראו בספר את היצירה החשובה ביותר של האייק. בישראל הספר פורסם ב-2013 על ידי הוצאת המרכז האקדמי שלם בתרגומו של אהרן אמיר. בעת עבודתו של האייק באוניברסיטת שיקגו בשנות ה-50, הוא התעניין בקשר בין טרנספורמציה חברתית לאופן הצגת הידע המדעי. ב-7 במרץ 1954 ביקש האייק מימון מקרן גוגנהיים עבור מסעותיו לאיטליה וליוון. הוא עשה זאת לא רק למען מחקרו על ג'ון סטיוארט מיל, אלא גם משום שהאמין שביקור באזורים הלא-מתועשים הללו יעזור לו להבין טוב יותר כיצד מסורת ותרבות מתפתחות בחברות חקלאיות. מסעות אלו היה הבסיס לספר "חוקת החירות". האייק סיים לכתוב את הספר במאי 1959, והספר פורסם בפברואר 1960. בספר זה האייק דן במושגי החירות והחופש, ומדגיש את משמעותם המקורית כהיעדר כפייה על ידי אחרים. בנוסף על כך, האייק דן בהתפתחות המטרות והערכים האנושיים, ומדגיש את חשיבותן של חברות פתוחות שבהן רעיונות חדשים יכולים להיווצר ולהתחרות זה בזה. האייק מסיים באזהרה מפני שליטה מוגזמת ומחנק פוטנציאלי של כוחות ספונטניים החיוניים לקידום חברתי. "חוקת החירות" הוצב במקום ה-9 ברשימת "100 ספרי העיון הטובים ביותר של המאה העשרים" של המגזין השמרני National Review. מדיה וקבצים בנושא חוקת החירות בוויקישיתוף חוקת החירות, באתר OCLC (באנגלית) Caldwell, Bruce, "Editorial Foreword", in Hayek, Friedrich A. von (2011). The constitution of liberty : the definitive edition. Chicago: The University of Chicago Press. ISBN 978-0-226-31537-9. Ebenstein, Alan O. (2001). Friedrich Hayek : a biography. New York: Palgrave. ISBN 0-312-23344-2. Hayek, F. A. (2011). The constitution of liberty: the definitive edition (1. publ ed.). London: Routledge. ISBN 9780415035309. "The Non-Fiction 100". National Review. 3 במאי 1999. {{cite news}}: (עזרה)
אלישע אבינר

הרב אלישע זושא הכהן אבינר (במקור: לָנְגֵנַאוָאר. נולד ב-1954) הוא ראש הכולל בישיבת ברכת משה במעלה אדומים ורב קהילת מצפה נבו בעיר. נולד בצרפת בשם אלישע זושא לנגנאואר, לזאב הכהן ולדבורה לנגנאואר. בגיל 6 התייתם מאביו. בגיל 14 בעקבות בקשת אחיו הרב שלמה אבינר עלה לישראל ולמד בישיבת נתיב מאיר. מגיל 18 עד 28 למד בישיבת מרכז הרב אצל הרב צבי יהודה הכהן קוק. בהיותו בישיבה היה עורכו העיקרי של הספר "מאמרי הראיה", שבו קובצו מאמרים של הראי"ה קוק שנדפסו, בעיקר בחייו, בכתבי עת שונים. למד גם אצל הרב שאול ישראלי והרב אברהם שפירא. משנת 1982 מלמד הרב אבינר בישיבת ברכת משה במעלה אדומים. בתחילה לימד גמרא ולאחר מכן עבר ללמד לקראת מבחני סמיכה לרבנות. הוא מעביר גם שיעורים בכתבי הראי"ה ושיחות כלליות. הרב אבינר משמש גם כרב קהילת פני שמואל במעלה אדומים. היה פעיל בעמותת צהר ובעבר היה אף חבר הנהלה בארגון. במשך שנים לימד אמונה בישיבת מרכז הרב. מלווה את פרויקט לימוד האמונה היומי "בשביל הנשמה". הרב אלישע אבינר משמש כמנהלו החינוכי של "לב אבות", קו חם ואתר אינטרנט שנועדו לייעץ להורים בנושאי חינוך מתבגרים. הוא כותב בקביעות מאמרים בנושא חינוך בעלון פרשת השבוע "באהבה ובאמונה" ומשדר תוכנית שבועית העוסקת בחינוך ברדיו גלי ישראל. יזם את תפילת שחרית המרכזית המתקיימת בכותל המערבי ביום ירושלים בהשתתפות אלפים רבים מבני הישיבות בציונות הדתית, וכן רבים מרבניה. אחיו, הרב שלמה אבינר, הוא נשיא ישיבת עטרת ירושלים. נשוי לשרה לבית אטיק, מתגורר במעלה אדומים בסמוך לישיבה. לזוג עשרה ילדים. ביניהם: בנו הבכור, הרב אוריאל זאב אבינר הוא ראש ישיבה קטנה מורשה בירושלים. הנשוי לזהורית, בתו של הכליזמר מוסא ברלין. הרב יהודה אבינר ר"מ בישיבת ההסדר בתקוע. הרב משה-מאיר אבינר, ראש כולל דיינות בישיבת בית אל. הרב נריה אבינר ר"מ בישיבה קטנה שלום בניך. הרב ידידיה אבינר ר"מ בישיבה התיכונית שפע מקור חיים. הרב נחמיה אבינר ר"מ בישיבה התיכונית אלון מורה. מאמרי הראיה א (עריכה, בשיתוף עם הרב דוד לנדאו). מאמרי הראיה ב (עריכה; יצא אחר כך בכרך משותף עם כרך א). אמונת החינוך, ירושלים, תשס"א פרקי מבוא בדמוקרטיה יהודית כללי הספקות שיבוט גנטי - מבט תורני לב בנים, ירושלים, תשס"ו אמונת החינוך ארבעה כרכים, מעלה אדומים ה'תשפ"ב: ילדים ומתבגרים (א-ב) הוראה ומערכת החינוך פנאי, חברה ומועדי השנה דור תהפוכות, מעלה אדומים התשפ"ג מדיה וקבצים בנושא אלישע אבינר בוויקישיתוף שיעורי הרב אלישע אבינר בישיבת ברכת משה במעלה אדומים שיעורי הרב אלישע אבינר במכון מאיר שיעורי הרב אלישע אבינר בישיבת בית אל מאמרי הרב אלישע אבינר זמינים לצפייה באתר ספריית אסיף. רשימת המאמרים של אלישע אבינר באתר רמב"י רשימת המאמרים של אלישע אבינר, באתר רמבי"ש אתר "לב אבות": ייעוץ להורי מתבגרים. אלישע אבינר, דף שער בספרייה הלאומית כתבות וטורי דעות - הרב אלישע אבינר, באתר ערוץ 7 הרב אלישע אבינר הזכיר זאת בשיחה בישיבת ברכת משה בשמחת תורה תשע"ט אתר הקהילה
גרגורי קריס

גרגורי יעקוביץ' קריס (באוקראינית: Григорій Якович Крісс; ‏24 בדצמבר 1940) הוא סייף עבר יהודי-סובייטי יליד אוקראינה. אלוף אולימפי (טוקיו 1964), סגן אלוף אולימפי (מקסיקו סיטי 1968), אלוף עולם (1971), סגן אלוף עולם (1967) ו-5 פעמים אלוף ברית המועצות בדקר אישי. בסך הכל זכה ב-4 מדליות אולימפיות, מהן 1 זהב, 2 כסף ו-1 ארד ב-3 אולימפיאדות וב-7 מדליות מאליפוות עולם, מהן 3 זהב, 3 כסף ו-1 ארד. קריס נולד וגדל בקייב, אוקראינה. שרת כקצין בצבא האדום. בשנים 1963–1973 חבר בנבחרת ברית המועצות בסיף. באולימפיאדת טוקיו זכה במדליית זהב בדקר אישי, לפני ביל הוסקינס מהממלכה המאוחדת וחברו לנבחרת גורם קוסטבה. שלושת הזוכים מהאולימפיאדה הקודמת השתפו במשחקים אלה. באליפות עולם שנערכה בפריז, צרפת בשנת 1965 זכה במדליית ארד בדקר קבוצתי באליפות עולם שנערכה במוסקבה בשנת 1966 זכה במדליית כסף בדקר קבוצתי באליפות עולם שנערכה במונטריאול, קנדה בשנת 1967 הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בדקר קבוצתי ומדליית כסף בדקר אישי אחרי בן ארצו אלכסיי ניקנצ'יקוב ולפני רודולף טרוסט מאוסטריה. באולימפיאדת מקסיקו סיטי זכה בשתי מדליות כסף בדקר אישי, אחרי יוזו קולצ'ר מהונגריה ולפני ג'אנלואיג'י סאקר מאיטליה ולא הצליח להגן על תוארו ובדקר קבוצתי. לצידו בקבוצה השתתף היהודי יוסף ויטבסקי. באליפות עולם שנערכה בהוואנה, קובה בשנת 1969 הוא זכה במדליית זהב בדקר קבוצתי. באליפות עולם שנערכה בווינה, אוסטריה בשנת 1971 הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בדקר אישי לפני ניקולה גרניירי מאיטליה ורולף אדלינג משוודיה ומדליית כסף בדקר קבוצתי. באולימפיאדת מינכן זכה במדליית ארד בדקר קבוצתי וסיים במקום 11 בדקר אישי. ב-1989 ניכנס ליד לאיש הספורט היהודי. גרגורי קריס, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי גרגורי קריס, באתר olympedia.org
דלות ההיסטוריציזם

דלות ההיסטוריציזם (באנגלית: The Poverty of Historicism) הוא ספר משנת 1957 מאת הפילוסוף קארל פופר. עיקר הספר עוסק בטענה כי רעיון ההיסטוריציזם מסוכן ופושט רגל. "דלות ההיסטוריציזם" נכתב לראשונה כמאמר ב-1936, שהומר מאוחר יותר לספר. המאמר נדחה בידי כתב העת שאליו הוגש, והודפס לראשונה בשלושה חלקים בכתב העת אקונומיקה בין השנים 1944-1945. הוא אוגד לספר באיטלקית בשנת 1954, ובצרפתית בשנת 1956, ובשנת 1957 הוצא לאור גרסה מעודכנת ומורחבת באנגלית. הספר הוקדש "לזכרם של האנשים, הנשים והילדים הרבים מספור, בני כל האמונות, העמים והגזעים שנפלו קרבן לאמונה הפשיסטית והקומוניסטית בחוקים הנחרצים של הייעוד ההיסטורי". שם הספר מתייחס לספר "דלות הפילוסופיה" של קרל מרקס. הספר זכה לשבחים על ידי הסופר האנטי-קומוניסטי ארתור קסטלר שתיאר כי "ככל הנראה הספר היחיד שיצא לאור השנה שיאריך ימים את המאה". בישראל הספר פורסם בשנת 2009 על ידי הוצאת שלם. את הספר תרגמה פנינה זייץ, ערך ברק בן נתן ואת המבוא כתב זאב לוי. מהותנות גאורג וילהלם פרידריך הגל פילוסופיה של ההיסטוריה מדיה וקבצים בנושא דלות ההיסטוריציזם בוויקישיתוף קרל פופר, תרגום: פנינה זייץ, דלות ההיסטוריציזם, ירושלים: שלם, 2009 Popper, Karl R. (1957). The Poverty of Historicism. Boston: Beacon Press. OCLC 564446907. Karl Popper, The Poverty of Historicism, I., Economica 11, 1944, עמ' 86–103 doi: 10.2307/2549642 Karl Popper, The Poverty of Historicism, II. A Criticism of Historicist Methods, Economica 11, 1944, עמ' 119–137 doi: 10.2307/2550285 Karl Popper, The Poverty of Historicism, III, Economica 12, 1945, עמ' 69–89 doi: 10.2307/2549898
אבינר

האם התכוונתם ל... אבנר בן נר – דמות מקראית הרב אלישע אבינר - עורך "מאמרי ראי"ה" גד אבינר – לשעבר קצין בצה"ל, ומנכ"ל משרד המשטרה הרב שלמה אבינר - ראש ישיבת עטרת כהנים צבי אבינר ופני – סופר ודיפלומט ישראלי אבנר אבינרי אבנרי
יסודות הטוטליטריות

יסודות הטוטליטריות (באנגלית: The Origins of Totalitarianism) שיצא לאור ב-1951, היה היצירה המרכזית הראשונה של חנה ארנדט, שבה היא מתארת ומנתחת את הנאציזם והסטליניזם כתנועות הפוליטיות הטוטליטריות הגדולות של המחצית הראשונה של המאה ה-20. הספר תורגם לגרמנית ב-1955 ובמהדורה שנייה ב-1958. לאחת המהדורות נוסף פרק שעסק במרד ההונגרי של 1956, אך ב-1958 פורסם כספר נפרד. בישראל הספר פורסם ב-2009 בהוצאת הקיבוץ המאוחד ובתרגומה של עדית זרטל. הספר "יסודות הטוטליטריות" בנוי משלושה מאמרים: "אנטישמיות", "אימפריאליזם" ו"טוטליטריות". הספר מתאר את התנאים המוקדמים השונים ועלייתה שלאחר מכן של האנטישמיות במרכז, במזרח ובמערב אירופה במחצית הראשונה של המאה ה-19. לאחר מכן הספר בוחן את האימפריאליזם המודרני, מ-1884 ועד תחילת מלחמת העולם הראשונה. הספר עוקב אחר הופעתה של הגזענות כאידאולוגיה, ויישומה המודרני כ"נשק אידאולוגי לאימפריאליזם", על ידי הבורים במהלך הטרק הגדול בתחילת המאה ה-19. לה מונד מיקם את הספר בין 100 הספרים הטובים ביותר מכל סוג של המאה ה-20, וה-National Review דירג אותו במקום ה-15 ברשימת 100 ספרי העיון הטובים ביותר של המאה. הסופר נורמן פודהורץ טען שהספר השפיע עליו במיוחד. מדיה וקבצים בנושא יסודות הטוטליטריות בוויקישיתוף יסודות הטוטליטריות, באתר OCLC (באנגלית) Arendt 1976, p. xxiv. Arendt 1958. The 100 Best Non-fiction Books of the Century, National Review Podhoretz, Norman (1999). Ex-Friends: Falling out with Allen Ginsberg, Lionel and Diana Trilling, Lillian Helman, Hannah Arendt, and Norman Mailer. New York: The Free Press. p. 143. ISBN 0-684-85594-1.