משימת קרולק-מנדנהול

משימת קרולאק-מנדנהול הייתה משלחת ששלח ממשלו של קנדי לדרום וייטנאם בתחילת ספטמבר 1963. המטרה המוצהרת של המשלחת הייתה לחקור את התקדמות מלחמת וייטנאם. את המשימה הובילו ויקטור קרולאק וג'וזף מנדנהול. קרולאק היה גנרל בחיל הנחתים של ארצות הברית, בעוד מנדנהול היה קצין שירות חוץ בכיר עם ניסיון בטיפול בענייני וייטנאם. המסע בן ארבעת הימים, יצא לדרך ב-6 בספטמבר 1963. באותו יום בו ישבה המועצה לביטחון לאומי (NSC). הוא הגיע בעקבות היחסים המתוחים יותר ויותר בין ארצות הברית לדרום וייטנאם. תסיסה אזרחית אחזה בדרום וייטנאם כשההפגנות הבודהיסטיות נגד האפליה הדתית של המשטר הקתולי של הנשיא נו דין דיים הסלימו. בעקבות הפשיטות על פגודות בודהיסטיות ב-21 באוגוסט, שהותירו מניין הרוגים של עד כמה מאות, אישרה ארצות הברית חקירות של הפיכה אפשרית באמצעות כבל לשגריר ארצות הברית הנרי קאבוט לודג' ג'וניור. כשהגישו את דו"חותיהם ל-NSC, הציג קרולאק דו"ח אופטימי על התקדמות המלחמה, בעוד שמנדנהול הציג תמונה עגומה של כישלון צבאי וחוסר שביעות רצון ציבורית. קרולאק התעלם מהתמיכה העממית בוייטקונג, בתחושה שמאמצי החיילים הווייטנאמים בשטח לא יושפעו מאי נחת הציבור ממדיניותו של דיים. מנדנהול התמקד באומדן רגשותיהם של וייטנאמים עירוניים והגיע למסקנה שמדיניותו של דיים הגבירה את האפשרות למלחמת אזרחים דתית, וגורמת לאזרחי דרום וייטנאם להאמין שהחיים תחת הווייטקונג ישפרו את איכות חייהם. הדיווחים הסותרים כמעט, הובילו את נשיא ארצות הברית ג'ון קנדי לשאול את שני יועציו "שניכם ביקרתם באותה מדינה, לא?" הדו"ח הדו משמעי היה נושא לוויכוח מר בין יועציו הבכירים של קנדי. נידונו דרכי פעולה שונות כלפי וייטנאם, כגון עידוד שינוי משטר, או נקיטת שורה של צעדים סלקטיביים שנועדו לשתק את השפעתו של Ngô Đình Nhu, אחיו של דיים והיועץ הפוליטי הראשי. Nhu ואשתו מאדאם Ngô Đình Nhu נתפסו כגורמים העיקריים לבעיות הפוליטיות בדרום וייטנאם. התוצאה הדו משמעית של המשלחת של קרולאק ומנדנהול הביאה למשימת המשך, משימת מקנמרה-טיילור. לאחר הירי ב-Huế Phật Đản ב-8 במאי, פרצו מהומות אזרחיות בדרום וייטנאם. תשעה בודהיסטים נורו על ידי המשטר הרומאי-קתולי של הנשיא נו דין דיים לאחר שהתריסו נגד האיסור הממשלתי על הנפת דגלים בודהיסטים על ווסק, יום הולדתו של גאוטמה בודהה וצעדו במחאה נגד הממשלה. בעקבות היריות, מנהיגים בודהיסטים החלו לדחוף את דיים לתת שוויון דתי ופיצויים למשפחות הקורבנות. כשדיים סירב, הסלימו ההפגנות. ההצתה העצמית של הנזיר הבודהיסטי טיק קואנג דוק בצומת סייגון העמוסה הפכה לאסון ליחסי ציבור עבור משטר דיים, כאשר תמונות מהאירוע עלו לכותרות בעמודים הראשונים ברחבי העולם והפכו לסמל לבעייתיות במדניות של דיים. בעוד ההפגנות נמשכות, הכוחות המיוחדים של צבא הרפובליקה של וייטנאם (ARVN) הנאמנים לאחיו של דיים, Ngô Đình Nhu, ערכו את פשיטות פגודת Xá Lợi ב-21 באוגוסט, והותירו מספר הרוגים שמוערך בכמה מאות וגרמו נזק רב תחת הכרזה על ממשל צבאי. אוניברסיטאות ובתי ספר תיכוניים נסגרו על רקע הפגנות פרו-בודהיסטיות המוניות. בינתיים, המאבק במרד הווייטקונג החל לרדת מעוצמתו כשברקע שמועות על קרבות פנים עדתיים בקרב חיילי ARVN. לכך התווסף תכנון הפיכה על ידי קציני ARVN שונים, שהסיט את תשומת הלב ממלחמת וייטנאם. לאחר פשיטות הפגודה, ממשל קנדי שלח את כבל 243 לשגרירות ארצות הברית, סייגון, והורה לבחון אפשרויות מנהיגות חלופיות. בתום ישיבת המועצה לביטחון לאומי (NSC) ב-6 בספטמבר, סוכם כי העדיפות היא להשיג מידע נוסף על המצב בווייטנאם. שר ההגנה האמריקני רוברט מקנמרה הציע לשלוח את מייג'ור גנרל חיל הנחתים ויקטור קרולאק למסע. ה-NSC הסכים שג'וזף מנדנהול – קצין שירות חוץ עם ניסיון בווייטנאם – ילווה אותו והזוג החל במשימה מאוחר יותר באותו היום. בנסיעה חזרה לוושינגטון הבירה, קרולאק ומנדנהול היו אמורים להחזיר את ג'ון מקלין(אנ') ורופוס פיליפס(אנ') מסייגון כדי לדווח. מקלין היה מנהל שירות המידע של ארצות הברית (USIS), בעוד פיליפס שימש כמנהל התוכניות הכפריות של ארגון המבצעים של ארצות הברית (USOM) וכיועץ לתוכנית המלט האסטרטגית(אנ'). מחלקת המדינה שלחה לשגרירות סייגון כבל מפורט המכיל שאלות על דעת הקהל הווייטנאמית בכל שכבות החברה. במילותיו של קרולאק, המטרה הייתה להתבונן ב"השפעת האירועים האחרונים על עמדותיהם של הווייטנאמים בכלל, ועל המאמץ המלחמתי נגד הוייטקונג". בסיבוב בן ארבעה ימים, שני האנשים הסתובבו ברחבי וייטנאם לפני שחזרו לוושינגטון להגיש דוחות. קרולאק ביקר ב-עשרה מקומות בכל ארבעת אזורי הקורפוס של ה-ARVN ושוחח עם שגריר ארצות הברית הנרי קאבוט לודג', ג'וניור, ראש כוחות ארצות הברית בווייטנאם גנרל פול הארקינס(אנ') וצוותו, 87 יועצי ארצות הברית ו-22 קציני ARVN. מנדנהול נסע לסייגון, הואה, דה נאנג ועוד כמה ערים פרובינציאליות, ושוחח בעיקר עם חברים וייטנאמיים. הערכותיהם לגבי המצב היו הפוכות. מקלין כתב לאחר מכן כי "זו הייתה משימה יוצאת דופן, לנסוע עשרים וארבעה אלף מיילים ולהעריך מצב מורכב כמו וייטנאם ולחזור תוך ארבעה ימים בלבד. זה היה סימפטום של המדינה בה הייתה ממשלת ארצות הברית". המשימה התאפיינה במתח בין מנהיגיה. מנדנהול וקרולק לא אהבו זה את זה מאוד, דיברו זה עם זה רק כשצריך. מקלין וקרולק הסתבכו בסכסוך במהלך הטיסה חזרה. קרולק לא הסכים להחלטתו של מקלין להחזיר לארצות הברית סרטי טלוויזיה שצונזרו על ידי משטר דיים, מתוך אמונה שזה יהיה הפרת ריבונות. לאחר ויכוח ארוך ומר על סיפון המטוס, קרא קראלק למקלין להשאיר את הסרט באלסקה במהלך עצירת תדלוק בבסיס חיל האוויר אלמנדורף, והציע עוד שמנהל USIS יישאר עם הסרט באלסקה. המל"ל התכנס שוב בבוקר 10 בספטמבר כדי לשמוע את דיווחי המשלחת. למנדנהול היה ניסיון בענייני וייטנאם, לאחר שירת תחת השגריר הקודם של ארצות הברית אלברידג' דורברו(אנ'). דורברו דחק בדיהם במספר הזדמנויות ליישם רפורמה פוליטית. קרולאק היה חייל מארינס הידוע באמונתו בשימוש בפעולה צבאית כדי להשיג מטרות לענייני חוץ. מזגו הקנה לו את הכינוי "ברוט", שמקורו בקריירת ההיאבקות שלו באקדמיה הימית. סגן שר ההגנה, רוזוול גילפטריק(אנ'), ציין שמנדנהול נתפס "בחשדנות רבה בצד של הנהר של וירג'יניה (הפנטגון, מפקדת מחלקת ההגנה)", בעוד שקרולאק היה "אהוב ואמין בפנטגון". הן בצד האזרחי והן בצד הצבאי". הרקע של קרולק ומנדנהול בא לידי ביטוי בניתוחים ההפוכים שלהם של המלחמה. קרולאק נתן ניתוח אופטימי ביותר של ההתקדמות הצבאית והתעלם מהשפעת המשבר הבודהיסטי(אנ') על המאבק של ה-ARVN נגד הווייטקונג. מסקנתו הייתה כי "מלחמת הירי עדיין מתרחשת בקצב מרשים. הוא הושפע לרעה מהמשבר הפוליטי, אך ההשפעה לא הייתה גדולה." קרולאק טען שעדיין נדרשת כמות ניכרת של לחימה, במיוחד בדלתא של המקונג(אנ'), שנחשבה לאזור החזק ביותר של הווייט-קונג. קרולאק טען כי כל הרמות של חיל הקצינים של ARVN מודעים למשבר הבודהיסטי, אך הוא האמין שרובם לא אפשרו לאמונות דתיות להשפיע לרעה על היחסים הצבאיים הפנימיים שלהם במידה ניכרת. הוא האמין שקציני ה-ARVN צייתנים וניתן לצפות בהם שיבצעו כל פקודה שהם רואים כחוקיים. קרולאק טען עוד כי המשבר הפוליטי לא פגע משמעותית בקשרים הצבאיים הדו-צדדיים. תוך כדי ההשקפה הווייטנאמית על מנהיגיהם, חזה קרולאק שקיימת חוסר שביעות רצון בקרב הקצינים, שלדעתו הופנתה בעיקר ל-Ngô Đình Nhu, אחיו הצעיר של דיים שנתפס ככוח שמאחורי המשטר. קרולאק האמין שרוב הקצינים רצו לראות את גבו של נהו, אך מעטים היו מוכנים לפנות להפיכה. קרולאק דיווח כי שלושה יועצים אמריקאים מתחו ביקורת חריפה על האחים, ודגלו בעזיבתם של השניים מדרום וייטנאם כדי למנוע אסון יחסי ציבור באו"ם. קרולאק הרגיש שהבעיות הללו מתגברות על מה שלדעתו הוא מאמץ צבאי מוצלח ושהמלחמה תנצח ללא קשר להנהגה הפוליטית. הוא חזה של-ARVN הייתה יכולת מועטה להקל על שיפור בממשל והרגיש שהם לא יכמישו את השריר שיש להם. קרולאק סיכם באופטימיות, להוציא את הגורמים הפוליטיים והצבאיים החמורים מאוד מחוץ לווייטנאם, מלחמת וייטקונג תנצח אם ימשיכו את התוכניות הצבאיות והסוציולוגיות הנוכחיות של ארה"ב, ללא קשר לפגמים החמורים במשטר השלטוני. מנדהול לא הסכים וטען שהרגש האנטי-דיים הגיע לרמה שבה התמוטטות השלטון האזרחי אפשרי. הוא דיווח על "שלטון טרור" בסייגון, חוצ' ודא נאנג, והבחין כי השנאה העממית השמורה בדרך כלל לבני הנ'וס התפשטה לדיים המכובדים בדרך כלל. מנדנהול טען כי וייטנאמים רבים הגיעו להאמין שהחיים תחת דיים גרועים יותר מאשר תחת שלטון הוייטקונג. מנדהול חשב שמלחמת אזרחים על רקע דתי אפשרית. הוא חזה שניתן לנצח במלחמה רק עם שינוי משטר, אחרת דרום וייטנאם תקרוס לקרב פנים עדתי או למתקפה קומוניסטית מסיבית. האופי הסותר של הדיווחים עורר את השאילתה המפורסמת של קנדי, "שניכם ביקרתם באותה מדינה, לא?" קרולאק ניסה להסביר את ההערכות המנוגדות בכך שהצביע על כך שמנדנהול סקר אזורים עירוניים, בזמן שהוא יצא אל הכפר, ו"היכן המלחמה"?. קרולאק טען כי נושאים פוליטיים בסייגון לא יפגעו בהתקדמות הצבאית, והצהיר כי "אנו יכולים להתנודד כדי לנצח במלחמה כשנהו נשאר בשליטה". עוזר שר החוץ, רוג'ר הילסמן,(אנ') טען כי ההבדל בין הדיווחים המנוגדים "הוא ההבדל בין השקפה צבאית לפוליטית". במהלך הוויכוח על ההבדלים בהשקפות, טען מנדהול שסייגון סבלה מ"התמוטטות כמעט מוחלטת" בעקבות פשיטות הפגודה. מנדנהול דיווח כי עובדי ציבור וייטנאמים חששו להיראות עם אמריקאים. הוא נזכר בביקור אחד שבו נאלץ להישאר בשקט בזמן שהמארח הווייטנאמי שלו התגנב בחדר, בחיפוש אחר מיקרופונים נסתרים. מנדנהול טען ש"סייגון הייתה כבדה באווירה של פחד ושנאה" וכי האנשים פחדו מדיים יותר מהווייט קונג. הוא דיווח שעובדי ציבור רבים כבר לא ישנו בבית עקב חשש למעצרי חצות על ידי המשטרה החשאית של נו. פקידים רבים בילו לאחרונה את עיקר יומם במשא ומתן לשחרור ילדיהם, שנכלאו בשל השתתפות בהפגנות פרו-בודהיסטיות. מנדנהול טען כי המהומה הפנימית נמצאת כעת בעדיפות גבוהה יותר מהמלחמה נגד הקומוניסטים. מנדנהול גינה את מחוות הפיוס והרצון הטוב של סייגון כלפי הבודהיסטים כפעולה של יחסי ציבור. הוא דיווח כי נזירים(אנ') מאזורי פרובינציה שנעצרו בסייגון בשל הפגנות, לא הוחזרו למקומות מוצאם כפי שהובטח. מנדהול ציין שכאשר הנזירים שוחררו, פקידיו של דיים שמרו על תעודות הזיהוי שלהם. זה הביא למעצרם מחדש לאחר ניסיון לעזוב את הבירה. הנזירים סומנו אז כווייט קונג מכיוון שלא היו להם תעודות זיהוי ממשלתיות. כשהחדשות על טקטיקות כאלה התפשטו ברחבי הבירה, כמה נזירים חיפשו מקלט בבתי סייגון של קציני ARVN. מנדהול התעקש שארצות הברית אחראית למצב כי היא סייעה למשפחת נו להשיג כוח, חימושה ומימנה אותו. הוא נימק שכאשר דיים השתמש בנשק נגד בני עמו, וושינגטון לקחה גם אחריות. הוא הצהיר כי "סירוב לפעול יהווה התערבות בענייני וייטנאם באותה מידה כמו פעולה". לפי מסמכי הפנטגון, "הכישלון הקריטי של שני הדו"חות היה להבין את התפקיד הפוליטי הבסיסי שהצבא בא לשחק בווייטנאם". המסמכים הגיעו למסקנה שה-ARVN הוא המוסד היחיד המסוגל להדיח ולהחליף את דיהם. Diệm ו-Nhu הבינו במלואם את האיום הפוטנציאלי, והגיבו בפרדיגמת ההפרדה והכיבוש. הם גזלו את זכותם של קידום קצינים בכירים ומינו גנרלים על סמך נאמנות לארמון, ונתנו פקודות ישירות לקצינים. פעולה זו גרמה לחוסר אמון עמוק בקרב הקצינים הבכירים ופיצלה את כוחם. קרולק לא הצליח להבין שאם המצב יתדרדר עד לנקודה שבה חוסר שביעות רצון עם דיהם מהווה אפשרות של ניצחון קומוניסטי, הגנרלים יתערבו בפוליטיקה בגלל מה שיקרה להם תחת השלטון הקומוניסטי. נראה שגם קרולאק ומנדנהול לא שיערו שאם חונטה צבאית תעלה לשלטון, ההשפעה המפלגתית של פוליטיקת הקידום של דיהם תתבטא כשהגנרלים מתחרים על השלטון. אף אחד מהזוג לא שם דגש על ההשפעות המזיקות שהיו נגרמות כתוצאה ממאבקים פוליטיים בין הגנרלים. במהלך פגישת ה-NSC, פרדריק נולטינג – שקדם לודג' כשגריר ארצות הברית בדרום וייטנאם – הסתבך בניתוח של מנדנהול. נחשב כמתנצל של דיהם, נולטינג ציין שמנדנהול היה פסימי לגבי דרום וייטנאם במשך מספר שנים. מקלין חיזק ודחף את השקפתו של מנדנהול עוד יותר, וקרא לממשל להפעיל לחץ ישיר על סייגון על ידי השעיית סיוע לא צבאי, בניסיון לגרום לשינוי משטר. במילותיו של מקלין: This would unavoidably be dangerous. There was no way to be sure how events would develop. It was possible, for example, that the Vietnamese forces might fragment into warring factions, or that the new government would be so incompetent and/or unstable that the effort against the Viet Cong would collapse. The US should therefore resolve now to introduce American combat forces if necessary to prevent a Communist triumph midst the debris of the Diệm regime. "מסמכי הפנטגון" סברו שמקלין הבין את המלכודות של חונטה צבאית שקרולאק ומנדנהול התעלמו ממנה. בלי קשר, מקלין הגיע למסקנה שארצות הברית צריכה להמשיך בטיפוח שינוי משטר, לקבל את ההשלכות ולשקול הכנסת כוחות קרב אמריקאים כדי לעצור ניצחון אפשרי של הווייט קונג. פגישת ה-NSC שמעה אז את התחזית העגומה של פיליפס לגבי המצב בדלתא המקונג. הוא טען כי תוכנית המלט האסטרטגית הייתה חורבן בדלתא, וקבע כי הם "נלעסים לחתיכות על ידי הווייטקונג". כאשר צוין כי פיליפס היה עד לאחרונה לקרב בדלתא, קנדי ביקש מפיליפס את הערכתו. פיליפס השיב: "טוב, אני לא אוהב לסתור את הגנרל קרולק, אבל אני חייב לומר לך, אדוני הנשיא, שאנחנו לא מנצחים במלחמה, במיוחד בדלתא. החיילים משותקים, הם בצריפים, וזה מה שקורה בפועל במחוז אחד שנמצא ממש ליד סייגון." פיליפס טען כי הסרת Nhu היא הדרך היחידה לשפר את המצב. פיליפס טען כי האמצעי היחיד להרחקת נהו הוא להביא את קולונל אדוארד לנסדייל, פעיל ה-CIA שביסס את עמדתו של דיהם עשור קודם לכן, הצעה שקנדי דחה. פיליפס המליץ על שלושה אמצעים: הפסקת הסיוע לכוחות המיוחדים של ARVN של קולונל Lê Quang Tung, שקיבל את פקודותיו ישירות מהארמון ולא מפקודת הצבא. טונג הוביל את הפשיטות על פגודות בודהיסטיות ב-21 באוגוסט, בהן נהרגו מאות והתרחש הרס פיזי נרחב. הכוחות המיוחדים שימשו בעיקר לדיכוי מתנגדי משטר ולא למלחמה בקומוניסטים. קיצוץ כספים למרכז הקולנוע, שהפיק סרטים הגיוגרפיים על בני הזוג Nhus. להמשיך בפעולות חשאיות שמטרתן להפריד ולהכפיש את טונג והמייג'ור גנרל Tôn Thất Đính. דין היה המושל הצבאי של סייגון ומפקד חיל ה-ARVN III. דין היה הגנרל הצעיר ביותר בהיסטוריה של ה-ARVN, בעיקר בשל נאמנותו למשפחת נגו. בוויכוח שלאחר מכן שאל קנדי את פיליפס מה יקרה אם נהו יגיב לקיצוץ על ידי הפניית כספים מהצבא כדי לתמוך במזימות האישיות שלו. כאשר קנדי שאל אם נהו יאשים את ארצות הברית בהידרדרות צבאית כלשהי כתוצאה מכך, פיליפס השיב שה-ARVN יתקומם, מכיוון שקציני ה-ARVN שהיו ברשימת הלהיטים של וייטקונג לא יאפשרו לקומוניסטים להשתחרר. פיליפס אמר שאם נהו ינסה להסיט את הסיוע הצבאי הרחק מהחיילים כדי לתמוך במזימותיו האישיות, האמריקאים יוכלו להעביר את הכסף ישירות לאזור הכפרי במזוודות. הפגישה הפכה לעימות כאשר קרולאק קטע את פיליפס, וטען שיועצי צבא אמריקאים בשטח דחו את הערכותיו של קצין USOM. פיליפס הודה שאף על פי שהמצב הצבאי הכללי השתפר, זה לא היה המקרה באזורי הדלתא המכריעים. פיליפס ציין כי היועץ הצבאי הפרובינציאלי במחוז לונג אן הסמוך לסייגון, דיווח שהווייט קונג דרס 200 המלטים אסטרטגיים בשבוע הקודם, ואילץ את תושבי הכפר לפרק את היישוב. מקנמרה נענע בראשו לנוכח הדיווחים החריגים באופן קיצוני. כשקרולק לעג לפיליפס, עוזר מזכיר המדינה וו. אוורל הרימן כבר לא יכול היה לרסן את עצמו וכינה את הגנרל "טיפש ארור". פיליפס השתלט על הרימן באופן דיפלומטי וטען כי מדובר בקרב על הלבבות והמוחות ולא על מדדים צבאיים טהורים. מקלין יצר אי-שקט רב יותר על-ידי תמיכה בשימוש בכוחות קרב אמריקאים כדי להדיח את משטר דיהם ולנצח במלחמה. הוא טען כי "הגיע הזמן שארצות הברית תפעיל לחץ ישיר כדי להביא לחילופי שלטון, גם אם לא טעים". מקלין טען שתהיה תגובה נגדית אם הסיוע פשוט יקצץ, כך שכוחות ארצות הברית יצטרכו לתקן ישירות את הבעיה. מקלין כתב מאוחר יותר לראש ארצות הברית אדוארד ר' מורו כדי להתעקש שכוחות ארצות הברית יקבלו בברכה קרב במקרה של הסלמה קומוניסטית. במסע חזרה לארצות הברית, הוא טען שהשימוש בכוחות קרב אמריקאים יעודד את ההפיכה ויעלה את המורל נגד הוייטקונג. הוא גם קרא להנדסה של הפיכה. הוא קרא לארצות הברית להראות יותר כוונות. הפסימיות שהביעו פיליפס ומקלין הפתיעה את נולטינג שאמר שהחשבון של פיליפס "הפתיע אותי לעזאזל. לא האמנתי למשמע אוזניי." נולטינג טען שמקלין היה פגיע מבחינה פסיכולוגית לשטיפת מוח מכיוון שהוא נפרד לאחרונה מאשתו. באותה תקופה, מקלין חי עם העיתונאים דייוויד הלברשטאם וניל שיהאן מהניו יורק טיימס ו- UPI בהתאמה. הלברשטאם ושיהן זכו שניהם בפרסי פוליצר והיו מבקרים חריפים של דיהם. אסטרטגיה אחת שזכתה להתייחסות גוברת בפגישות המל"ל – כמו גם בשגרירות ארצות הברית, סייגון ובקונגרס – הייתה השעיית הסיוע הלא צבאי לדיהם. לאחר שידור קול אמריקה השגוי ב-26 באוגוסט, שהכריז על השעיית סיוע, קיבל לודג' את שיקול הדעת ב-29 באוגוסט להשעות את הסיוע אם זה יקל על הפיכה. בינתיים החל הסנאט האמריקני ללחוץ על הממשל לנקוט צעדים נגד דיהם. על הילסמן פעלה לובי על ידי ועדת המשנה של הסנאט למזרח הרחוק. הסנאטור פרנק צ'רץ' הודיע לממשל על כוונתו להגיש החלטה המגנה את הדיכוי האנטי-בודהיסטי של דיהם וקוראת להפסקת הסיוע אלא אם כן יונהג שוויון דתי. זה הביא לכך שכנסייה הסכימה לדחות זמנית את הצגת הצעת החוק כדי להימנע מלהביך את הממשל. בזמן שהמשלחת הייתה בווייטנאם, האסטרטגיה של שימוש בהשעיית סיוע סלקטיבית כדי ללחוץ על דיהם לשים קץ לאפליה דתית נדונה באופן פעיל במחלקת המדינה. בראיון טלוויזיה ב-8 בספטמבר, מנהל הסיוע דייוויד בל הזהיר כי הקונגרס עלול לקצץ בסיוע לדרום וייטנאם אם דיהם לא ישנה את מדיניותו. ב-9 בספטמבר, קנדי נסוג מהערותיו של בל, וקבע "אני לא חושב שאנחנו חושבים ש[הפחתה בסיוע לסייגון] תועיל בשלב זה". ב-11 בספטמבר, יום לאחר שקרולאק ומנדנהול הגישו את דוחותיהם, הפך לודג' את עמדתו. בכבלים ארוכים לוושינגטון, הוא דגל בשיקול להשתמש בהשעיית סיוע לא צבאי כדי לעורר את הפיכתו של דיהם. לודג' הגיע למסקנה שארצות הברית לא יכלה להשיג את מבוקשם מדיהם, ונאלצה לאלץ את האירועים להגיע לקצה. לאחר פגישה נוספת בבית הלבן באותו יום, הודיע הסנאטור צ'רץ' שהצעת החוק שלו מקובלת, אז הוא הכניס את החקיקה לסנאט. המועצה לביטחון לאומי התכנסה מחדש ב-17 בספטמבר כדי לבחון שתיים מהצעותיו של הילסמן להתמודדות עם דיהם. התוכנית המועדפת על ידי הילסמן ועמיתיו במחלקת המדינה הייתה "מסלול הלחצים והשכנוע". זה כלל סדרה הסלמה של צעדים ברמה הציבורית והפרטית, כולל השעיית סיוע סלקטיבי ולחץ על דיהם להסיר את נהו מהשלטון. האלטרנטיבה הייתה "התפייסות עם מסלול גב"נ משוקם", שכללה הופעה פומבית של השלמה עם מעשיו האחרונים של דיהם וניסיון להציל ככל האפשר מהמצב. שתי ההצעות הניחו שהפיכה של ARVN לא תגיע. הדוח הבלתי חד משמעי ראה משימת המשך שנשלחה לווייטנאם, משלחת מקנמרה-טיילור, בראשות מקנמרה ויו"ר המטה המשותף מקסוול ד' טיילור. Hammer, Ellen J. (1987). A Death in November: America in Vietnam, 1963. New York: E. P. Dutton. ISBN 0-525-24210-4. Jacobs, Seth (2006). Cold War Mandarin: Ngo Dinh Diem and the Origins of America's War in Vietnam, 1950–1963. Lanham, Maryland: Rowman & Littlefield. ISBN 0-7425-4447-8. Jones, Howard (2003). Death of a Generation: how the assassinations of Diem and JFK prolonged the Vietnam War. New York: Oxford University Press. ISBN 0-19-505286-2. Karnow, Stanley (1997). Vietnam: A history. New York: Penguin Books. ISBN 0-670-84218-4. Tucker, Spencer C. (2000). Encyclopedia of the Vietnam War. Santa Barbara, California: ABC-CLIO. ISBN 1-57607-040-9. Jacobs, pp. 142–143. Jacobs, pp. 144–145. Jacobs, pp. 147–149. Jacobs, pp. 152–154. Jacobs, pp. 160–163. The Overthrow of Ngo Dinh Diem, May–November, 1963. Pentagon Papers. Daniel Ellsberg. pp. 201–276. אורכב מ-המקור ב-2008-04-24. נבדק ב-2008-05-21. Jones, pp. 356–357. Tucker, p. 263. Jones, p. 357. Jacobs, pp. 86–87. Jacobs, pp. 111–112. Tucker, p. 290. Karnow, pp. 246, 250. Hammer, p. 208. Jones, p. 358. Karnow, pp. 252–253. Tucker, p. 308. Jones, pp. 358–359. Tucker, p. 220. Hammer, p. 130. Jones, pp. 297–298. Tucker, p. 227. Tucker, p. 404. Jacobs, p. 169. Jones, p. 359. Jones, p, 360. Jacobs, p. 130. Karnow, p. 312. Hammer, pp. 213–214.