laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
פאלאצו פובליקו (סן מרינו)

פאלאצו פובליקו (איטלקית Palazzo pubblico) או פלאצו דל גוברנו (Palazzo del Governo – "ארמון הממשל") הוא המרכז השלטוני של הרפובליקה של סן מרינו, והוא שוכן בכיכר החירות (Piazza della Libertà) בעיר סן מרינו. הארמון משמש כמשכנם של ה"קפיטאני רג'נטי" (Capitani Reggenti), או הקפטנים-מושלים, המשמשים כראשי המדינה, ראשי הרשות המבצעת, ויושבי-ראש הרשות המחוקקת, "קונסיליו גראנדה אה ג'נראלה" (Consiglio Grande e Generale – "האספה הגדולה והכללית") המשמשת כרשות המחוקקת של סן מרינו, "קונגרסו די סטאטו" (Congresso di Stato – "אספת המדינה") או הממשלה, ו"קונסיליו דיי דודיצ'י" (Consiglio dei XII – "אספת השנים עשר") (איט') שהיא הערכאה העליונה של הרשות השופטת במדינה. הארמון הוקם החל בשנת 1884, במקום בו שכן מבנה קודם בשם "דומוס מאגנה קומוניס" (Domus Magna Comunis – "בית הקהילה הגדול"). מבנה זה הוקם בין השנים 1380–1392, ושימש את מוסדות השלטון של המדינה עד שנהרס במאה ה-19 כדי לפנות מקום לארמון החדש. ב-1894 הסתיימה הקמתו של המבנה החדש שנבנה בסגנון ערי המדינה של איטליה במאה ה-13 וה-14. המבנה שופץ שוב מאה שנים לאחר הקמתו, ונחנך מחדש ב-30 בספטמבר 1996. חזית המבנה מתאפיינת בשלושה פתחים בקומה הראשונה ובשלושה חלונות בקומה השלישית, שמעליה ניצב מגדל השעון. החזית עשויה אבן חול, וקבועים בה סמליהן של מספר משפחות אצולה איטלקיות, כשבין הפתחים תבליטים של סמלי ארבע הערים המקוריות של סן מרינו. במרכז הקומה השנייה תלויה מרפסת שבה נערך טקס מינוים של המושלים אחת לשישה חודשים. בפינתה הימנית של החזית ניצב פסל ארד של מרינוס הקדוש, אבי הרפובליקה, ועל מגדל השעון טריפטיכון עשוי פסיפס, המתאר את שלושת הקדושים האחרים של המדינה: לאו הקדוש, אגאתה הקדושה וקווירינוס הקדוש מסיסק. באולם הכניסה גרם מדרגות אבן גדול המוביל אל הקומה השנייה ותקרתו עשויה עץ צבעוני. על הקיר השמאלי קבוע סמל גדול של הרפובליקה עשוי מאבן חול, וגרם המדרגות מעוטר בשתי קשתות מהמאה ה-16. שתי הדלתות באולם מובילות לאולם הכס של המושלים ואל מזכירות המדינה. חלל הקומה השנייה, או קומת הביניים, צופה אל אולם הכניסה, ועל אחד מקירותיו ציור המתאר את שחרורה של סן מרינו ב-5 בפברואר 1740 מכיבושה בידי הקרדינל ג'וליו אלברוני. אלברוני מתואר בציור כעץ מאיים (Albero באיטלקית הוא עץ), וכוכב מסמל את אגתה הקדושה, שה-5 בפברואר הוא יום חגה. ברקע נראים הר טיטאנו ושלוש המצודות של סן מרינו, עם הכתובת "נעלם, נמלט, הסתלק." ליד הציור מונח פסל ראשו של האפיפיור קלמנס השנים עשר אשר סייע לרפובליקה במאבקה. בקומה השלישית נמצאים אולמות האספה הגדולה והכללית ואספת השנים-עשר. על הקיר קבוע הטריפטיכון המקורי של שלושת הקדושים, שהעתק שלו בפסיפס נמצא כיום על מגדל השעון. הטריפטיכון המקורי היה קבוע במגדל השעון עד 1922, אך הוא ניזוק מפגעי מזג האוויר והועבר לתוך המבנה. בארמון מתקיים טקס החלפת המשמרות של "המשמר לובש המדים להגנת המצודה" (Nucleo Uniformato della Guardia di Rocca). הטקס מתקיים אחת לשעה בין החודשים מאי לספטמבר. המשמר הוקם ב-1754 ובו שתי מחלקות - "המשמר לובש המדים" (Nucleo Uniformato) המופקד על שמירת הסדר במדינה, בניני הציבור שלה ועל גבולותיה; וסוללת התותחנים (Compagnia d'Artiglieria) הפועלת בחגים ובטקסים בלבד. כס השלטון של המושלים הציור המסמל את שחרור סן מרינו ב-1740 חיתוך בעץ משנת 1900 מדיה וקבצים בנושא פאלאצו פובליקו בוויקישיתוף פאלאצו פובליקו באתר מינהל המוזיאונים של סן מרינו Cenni storici (הקישור אינו פעיל, 6 ביולי 2023) L'ammezzato Il vesibolo Cambio della Guardia
יעקב זוסמן

יעקב זוּסְמן (Sussmann; נולד בי"ח באלול ה'תרצ"א, 31 באוגוסט 1931) הוא פילולוג, חוקר תלמוד ישראלי, פרופסור אמריטוס בחוג לתלמוד באוניברסיטה העברית בירושלים, חתן פרס ישראל לחקר התלמוד. זוסמן נולד בבודפשט שבהונגריה. הוריו היו צאצאי שושלות רבנים, ואבי אביו כיהן כרבה הראשי של בודפשט. מצד אמו זוסמן הוא דור חמישי לחת"ם סופר. בעקבות פלישת הנאצים להונגריה נמלטו הוא ומשפחתו ברכבת קסטנר, דרך ברגן-בלזן, לשווייץ, בה המשיך את לימודיו בישיבות. בשנת 1949 עלה לישראל ולמד בישיבת חברון. שנים ספורות לאחר עלייתו לישראל פנה זוסמן להוראה. לאחר הסמכתו בבגרות, בשנת 1954, הוא עבר ללמוד באוניברסיטה העברית תלמוד ומקרא, ובהמשך החל להרצות בנושאי תלמוד והיסטוריה של עם ישראל. לאחר סיום שני תאריו בהצטיינות הוא סיים בשנת תשכ"ט (1970) לימודי דוקטורט עם דיסרטציה שכותרתה "סוגיות בבליות לסדרים זרעים וטהרות". בשנת 1975 מונה לפרופסור חבר, ובשנת 1980 לפרופסור מן המניין. במהלך השנים עמד זוסמן בראש החוג לתלמוד ובראש המכון למדעי היהדות. תחומי מחקריו של זוסמן מתפרסים על פני יריעה רחבה של כל ענפי הספרות התלמודית (תלמוד בבלי, תלמוד ירושלמי ומדרשים). משנת תשנ"ז הוא חבר האקדמיה ללשון העברית. פרופ' זוסמן נבר בספריות אוסטריה, גרמניה ואיטליה וחשף אלפי פריטים. הממצאים החשובים ביותר שגילה היו כתבי יד של "ספר ירושלמי", שהביאו לשחזור נוסחו ובכך לאישוש ההשערה אודות קיומו. מתגורר בשכונת רמת דניה שבירושלים. 1997 - פרס ישראל לחקר התלמוד 2006 - פרס א.מ.ת 2014 - תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב. אוצר כתבי היד התלמודיים, 3 כרכים, בהשתתפות יואב רוזנטל ואהרן שויקה, ירושלים: יד יצחק בן צבי, 2012. זוסמן, יעקב, 'תורה שבעל פה' פשוטה כמשמעה: כוחו של קוצו של יו"ד, ירושלים: מאגנס, מסת"ב 978-965-7763-83-4 גנזי הירושלמי, בהשתתפות בנימין אליצור, ירושלים: יד יצחק בן צבי, 2020. יעקב זוסמן, באתר Academia.edu קורות חייו באתר פרסי א.מ.ת יעקב זוסמן באתר האקדמיה ללשון העברית רשימת המאמרים של יעקב זוסמן באתר רמב"י יעקב זוסמן (1931-), דף שער בספרייה הלאומית פרופ' יעקב זוסמן, אתר פרס א.מ.ת ברחבי המדינה, הַבֹּקֶר, 11 בינואר 1959 העבודה באתר אקדמיה אדו יעקב זוסמן,, שרידי ירושלמי - כת"י אשכנזי: לקראת פתרון חידת "ספר ירושלמי"',, ‏קבץ על יד, יב (ה'תשנ"ד) עמ' 120-1. דוקטור לשם כבוד ליוסי ורדי, "אנשים ומחשבים", 1 בדצמבר 2014
מרס טורקי

האם התכוונתם ל... מושג בשש בש מרס תורכי (סרט) – סרט קולנוע ישראלי
איל ווילן

איל וּוילן (בצרפתית: Ille-et-Vilaine) הוא מחוז בחבל ברטאן בצרפת, הנקרא על שמו של הנהר וילן ושל איל, היובל שלו. עיר הבירה של המחוז היא רן. המחוז הוא אחד מ-83 המחוזות המקוריים שנוצרו לאחר המהפכה הצרפתית ב-4 במרץ 1790. עיר הבירה רן ופרבריה היו בסיס תמיכה הולך וגדל בסוציאליזם החל משנות ה-70 של המאה ה-20. מועצת המחוז מורכבת מ-53 נציגים. המפלגה הגדולה ביותר היא המפלגה הסוציאליסטית, עם כ-21 נציגים. מבין המפלגות בנוספות, ניתן למנות את הרפובליקנים (6 נציגים). מדיה וקבצים בנושא איל ווילן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של איל ווילן איל ווילן, ברשת החברתית אקס (טוויטר) איל ווילן, ברשת החברתית אינסטגרם איל ווילן, ברשת החברתית LinkedIn אתר הנציבות הרשמי ערך זה הוא קצרמר בנושא צרפת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בית עיריית ברמן

בית העירייה של העיר ברמן (גרמנית Bremer Rathaus) הוא אחד הבניינים הגותיים המפורסמים באירופה. סגנון הבנייה שלו מוכר גם בשם Weserrenaissance, כלומר "רנסאנס של הווזר", על שם הנהר וזר העובר בברמן. מאז יולי 2004 מוכר הבניין, ביחד עם פסל רולנד שלידו, כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו. הבניין הוא מושב הסנאט של מדינת ברמן, וכן משרד ראש העירייה. רוב משרדי הסנאט ממוקמים בבניין חדש משנת 1966, הממוקם גם הוא באותה כיכר. בניינים אחרים בכיכר הם הקתדרלה של ברמן, בניין הגילדות של העיר (ה-Schütting, כיום בית לשכת המסחר) וכנסיית גבירתנו של ברמן. כבר ב-1251 מוזכר לראשונה בניין בשם domus consulum (בית הקונסולים) ששימש כבית-עירייה, שעמד בפינת זגרשטראסה ואוברנשטראסה. בסביבות שנת 1400, בשיא התפתחותה של העיר, הוחל בתכנון בית-עירייה חדש. בניין זה נבנה בסגנון גותי בשנים 1405–1410, וכלל שתי קומות ואולם כינוסים. יוזמי ובוני הבניין היו ראש העירייה יוהאן המלינג, חברי המועצה פרידריך ויגר והיינריך פון דר טרוּפֶּה, האדריכלים סלומון ומרטין והפסלים יוהנס והנינג. בבניין היו אולם תחתון ואולם עליון, ובצד הצפוני גם חדרים בודדים, שמאוחר יותר עברו שינויים רבים. בחזית הבניין, בכיוון כיכר השוק, עמדו דמויותיהם של הקיסר ושל שבעת הנסיכים הבוחרים, ובשתי החזיתות הצרות פסלי הנביאים והחכמים. חומת מגן עם חרכי ירי המופיעה בתוכניות לא נבנתה בסופו של דבר. בסביבות שנת 1600 החליט הסנאט של העיר כי חזית הטיח של הבניין אינה ייצוגית מספיק, והוחלט על שיפוץ מקיף. את העבודות ניהל האדריכל לידר פון בנטהיים (Lüder von Bentheim). על בסיס התוכניות שלו שופץ בית-העירייה בשנים 1608–1612. החלק המרכזי נהרס והחלונות הורחבו וחוזקו. טורט זכוכית גדול יותר נבנה, ובראשו גמלון בסגנון פלמי. החזית, בסגנון "רנסאנס של הווזר", מגלה אלמנטים אדריכליים שהושפעו מאמנים נדרלנדיים כמו האנס פרדמן דה פריס, הנדריק גלוציוס ויאקוב פלוריס. החזית הפונה לכיכר-השוק עוטרה בקישוטים ותבליטים עשירים בדמות חיות, ראשים, מלאכים ודמויות מיתולוגיות. במהלך השנים נוספו לבניין אגפים שונים. מעט לאחר שנבנה, נוספה לו ב-1410 הרחבה על הקיר הצפוני ובה חדר ישיבות לחברי מועצת העיר וחדרים נוספים עבור השלטון העירוני. במאה ה-15 נוספו גם חדרים בקומת המרתף מצפון. הרחבה גדולה נוספת לכיוון צפון נבנתה ב-1545. מאז 1819 נבנה ליד בית העירייה בניין נוסף ששימש את העיר, שהבניין הישן לא הספיק לה; בתחילת המאה העשרים נהרס בניין זה, ונבנתה הרחבה רבתי, בסגנון "נאו-רנסאנס", שנועדה לאכלס את המשרדים בבניין שנהרס. בעת מלחמת העולם השנייה הוקף הבניין בשקי חול וחלונותיו נאטמו בקרשים, וכך הוא ניצל מן ההפצצות שהרסו חלקים גדולים מהעיר. כיום חלקים מן הבניין פתוחים למבקרים, ואילו חלקים אחרים משמשים עדיין את העירייה. בין השאר ניתן לבקר ב-Ratskeller, מסבאה גרמנית מסורתית, העתיקה ביותר בגרמניה - היא נבנתה ב-1405, ופועלת מאז ברציפות כמסבאה. היא ממוקמת במרתף, כמקובל בגרמניה, ומחולקת לכמה אולמות וחדרים. בין השאר נמצאת בה חבית היין העתיקה ביותר בגרמניה, משנת 1653, כמו גם יינות חדשים יותר, מן המאות ה-18 וה-19. היינריך היינה מזכיר ומהלל את המסבאה ואת היינות באחד משיריו. מדיה וקבצים בנושא בית עיריית ברמן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בית עיריית ברמן אתר בית עיריית ברמן (באנגלית)
טרולסטיגן

טרולסטיגן (למפת נורווגיה מוגדלת)   אוסלו ברגן טרומסה טרונדהיים קריסטיאנסנד נרוויק שוודיה פינלנד אסטוניה רוסיה טרולסטיגן (למפת נורווגיה רגילה)   אוסלו ברגן טרומסה טרונדהיים קריסטיאנסנד נרוויק שוודיה פינלנד אסטוניה רוס. טרולסטיגן טרולסטיגן (נורווגית Trollstigvegen ולעיתים קרובות Trollstigen - "סולם הטרול") הוא כביש הנמצא בנפת ראומה (Rauma) שבנורווגיה. הכביש מוביל אל העיירה אונדאלסנס, אך הוא נודע בעיקר בתור אטרקציה תיירותית, בגלל השיפועים החדים שבו. עבודות הקמת הכביש ארכו שמונה שנים והושלמו בשנת 1936. הפתיחה הרשמית של הכביש הייתה ב-31 ביולי 1936, על ידי הוקון השביעי, מלך נורווגיה. בכביש 11 פיתולים חדים הבנויים בשיפוע בשיעור של 9%. הכביש חד-מסלולי ברובו, ורק במקומות מסוימים יכולות שתי מכוניות לעבור בו-זמנית. בשנת 2005 עבר הכביש תיקונים בעלות של כ-16 מיליון כתר נורווגים, ואלו שיפרו את בטיחות הנסיעה בו במידה משמעותית. לצד הכביש ישנו מפל מים בגובה של 320 מטרים הנקרא סטיגפוסן (Stigfossen). הכביש מוקף בפסגות קאריטינד (Kritind), דרוניניין (Dronningen) וביספן (Bispen). הכביש נסגר בחודשי הסתיו והחורף, ועונת הפתיחה הרגילה שלו היא מחודש מאי עד חודש אוקטובר. על פי סיפור עם נורווגי, ביערות שליד הכביש מתרוצצים טרולים, ולכן בחלקו התחתון של הכביש ישנו התמרור היחידי בעולם שמזהיר "זהירות, טרולים בדרך". שבע האחיות (קטע כביש) טרולסטיגן באתר נורווגיה אתר המוקדש לדרך אתר נוסף על הדרך
מר וגברת סמית'

מר וגברת סמית' (באנגלית: Mr. & Mrs. Smith) הוא סרט קומדיית-פעולה משנת 2005. את הסרט ביים דאג ליימן, וכיכבו בו בראד פיט ואנג'לינה ג'ולי. בסרט זה גם הכירו השניים והפכו לזוג במציאות. בתחילת הסרט מגיעים ג'ון וג'יין סמית', זוג נשוי מזה 5–6 שנים, לטיפול זוגי, בעקבות קשיים בנישואיהם. בטיפול הם מספרים על האופן שבו נפגשו לראשונה - בבוגוטה שבקולומביה, שם שניהם נרדפו על ידי השלטונות הקולומביאנים במסגרת תפקידם. לאחר נישואיהם הם עוברים לפרוורים ומנהלים אורח חיים שגרתי ואפרורי. אך מתחת לסיפורי הכיסוי שלהם על מקום עבודתם, הם מסתירים זה מזה את עיסוקם האמיתי - בפועל שניהם עובדים כמתנקשים שכירים מצליחים בארגונים מתחרים. במהלך הסרט נשכרים שניהם לאותה משימת התנקשות בבנג'מין דנז, ואחרי שהם מכשילים זה את זה ומגלים את האמת על עיסוקם, הם מקבלים הוראה מהסוכנויות שלהם שעליהם לרצוח זה את זה תוך 48 שעות. שניהם מתלבטים בין הבחירה בחייהם האישיים למחויבותם המקצועית, ותוך כדי כך נערכים כמה ניסיונות התנקשות הדדיים כושלים, בין השאר במספר סצנות קרב וירי בנשק כבד שמתרחשות בתוך ביתם הפרוורי. אך כשהם עומדים לבסוף פנים אל פנים וניתנת ההזדמנות ללחוץ על ההדק - הם חשים שאינם יכולים לעשות זאת, ומגלים מחדש את אהבתם. אז מחליטים מעסיקיהם להשמיד את הזוג המאוחד מחדש, ושולחים מספר לא קטן של מתנקשים כדי לחסל אותם. ביחד מצליחים בני הזוג להתחמק מהמתנקשים, וחוטפים את בנג'מין דנז, כדי לתת למעסיקיהם את מה שהם רצו מלכתחילה. אך דנז מודה בפניהם שהוא בעצם נשכר על ידי מעסיקיהם כאשר גילו שג'ון וג'יין הם נשואים, ואז תכננו שבעקבות המשימה להתנקש בו הם יחסלו זה את זה. לפיכך מחליטים בני הזוג להילחם באומץ מול צבא מתנקשים גדול שמגיע לחסלם, ומצליחים באמצעות שיתוף פעולה פורה ביניהם להרוג את כולם. הסרט מסתיים כשבני הזוג חוזרים למטפל הזוגי, ומספרים עד כמה הם חשים מאושרים יחד. "מר וגברת סמית'", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "מר וגברת סמית'", באתר נטפליקס "מר וגברת סמית'", באתר AllMovie (באנגלית) "מר וגברת סמית'", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "מר וגברת סמית'", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "מר וגברת סמית'", באתר Metacritic (באנגלית) "מר וגברת סמית'", באתר אידיבי "מר וגברת סמית'", תסריט הסרט באתר Scripts.com (באנגלית) "מר וגברת סמית'", באתר HBO Max (באנגלית) "מר וגברת סמית'", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) אורי קליין, מלחמת המינים, כולל יריות, באתר הארץ, 29 ביוני 2005 מאחורי הקלעים: "מר וגברת סמית'", באתר eonline‏, 15 ביוני 2005
סטו

סטו (בשפת הסטו: setokõsõ; באסטונית: Setud, או Setukesed) הם בני מיעוט אתני המתגוררים בדרום-מזרח אסטוניה במחוזות וורו ופילבה וצפון-מערב רוסיה בנפת פצ'ורסקי של מחוז פסקוב. בני הסטו דוברים את שפת הסטו, אשר החוקרים חלוקים בדעתם אם זו שפה בפני עצמה או ניב של שפת וורו, ומשתייכים מבחינה דתית לכנסייה האורתודוקסית. האזור שבו הם מתגוררים נקרא סטומאה (Setumaa, "ארץ הסטו"). מספרם של בני הסטו נאמד ב-10,000 נפש. עד המאה ה-7 לספירה היה כל אזור סטומאה בשליטת שבטים פינו-אוגריים. לאחר מכן החלו שבטים סלאביים להגר לתוך האזור ולהיטמע באוכלוסייה המקומית. במאה ה-13 נפרדו לראשונה הסטו מן האסטונים כאשר האחרונים נכבשו על ידי המסדר הטבטוני ואולצו להתנצר בעוד הסטו נשארו חלק מרפובליקת נובגורוד והיו עדיין פגאנים. במאה ה-15 הפכו בני הסטו לנוצרים אורתודוקסים, אולם חלק ניכר שמרו על מנהגיהם הפגאניים. אלמנטים קתוליים הובאו לסטומאה על ידי מתיישבים אסטונים, בעוד אלמנטים אלה נעלמו מאסטוניה עם השתלטות הלותרניזם שם. תרבות הסטו זכתה לפריחה ושגשגה בתחילת המאה ה-20, בזכות פעילותם של ארגונים לאומיים רבים של הסטו. בשנת 1905 הגיעה אוכלוסיית הסטו לשיאה. עם תום מלחמת העצמאות של אסטוניה בשנת 1920, נחתם בינה ובין רוסיה הבולשביקית חוזה טרטו, שבו החילה אסטוניה את ריבונותה על מחוז פטסרימאה (העיר פטסרי והאזור סביבה) ובכך נותרה כל אוכלוסיית סטומאה בתחום אסטוניה. לאחר מכן החלה הממשלה האסטונית בתהליך אסטוניזציה בסטומאה שכתוצאה ממנו החלו הילדים ללכת לבתי ספר אסטוניים ומספר נישואי התערובת עלה משמעותית. תהליך זה צמצם משמעותית את סך דוברי הסטו. לאחר מלחמת העולם השנייה וסיפוח אסטוניה לברית המועצות הוחלט ב-1945 על העברת מחוז פטסרי האסטוני למחוז פסקוב של רוסיה. מחוז פטסרי הפך לנפת פצ'ורסקי ובני הסטו התחילו להגר ממנו לאסטוניה. בשנת 1991 חידשה אסטוניה את עצמאותה, אולם מחוז פטסרי ההיסטורי נותר בידי רוסיה. בפעם הראשונה בהיסטוריה חילק גבול מדיני את סטומאה ורבים מבני הסטו היגרו לאסטוניה. בשנת 1999 התגוררו פחות מ-200 בני הסטו בכ-50 יישובים בנפת פצ'ורסקי של מחוז פסקוב ברוסיה וכיום הם נהנים שם ממעמד של מיעוט אתני מוגן. במחוז וורו: נפת מרמאה (Meremäe vald) מפת מיסו (Misso vald) במחוז פילבה: נפת מיקיטמאה (Mikitamäe vald) נפת ורסקה (Värska vald) ישנם שני אזורים גאוגרפיים עיקריים שנמצאים בנפת פצ'ורסקי של מחוז פסקוב, בהם מתגוררים בני הסטו: האזור הצפוני: מערב אזור קרופסקי (יחידה מנהלית) על גבול אסטוניה האזור העיקרי: אזור פניקובסקי (יחידה מנהלית) על גבול אסטוניה המשולש פניקוביצ'י-פצ'ורי-איזבורסק (בין הכבישים פסקוב-ריגה ואיזבורסק-פצ'ורי) המשולש פצ'ורי-איזבורסק-נובואיזבורסק (עד מסילת הרכבת פסקוב-פצ'ורי) איגוד נפות ארץ הסטו (Setomaa Valdade Liit) - באיגוד נציגים של הרשויות המקומיות מיקיטמאה (Mikitämäe), ורסקה (Verska), מרמאה (Meremäe) ומיסו (Misso). האיגוד מוציא לאור את העיתון הדו-לשוני סטומאה (Setomaa) המופיע באסטונית ובשפת סטו. קונגרס הסטו - בגוף זה מיוצגים כפרי הסטו וארגונים שונים. הקונגרס מתכנס בקביעות אחת לשלוש שנים ובוחר ב"מועצת נכבדים". הקונגרס חבר במשרד המיעוטים האסטוני. ארץ הסטו אסטונית מדיה וקבצים בנושא סטו בוויקישיתוף אתר הבית של איגוד נפות הסטו, במספר שפות כתבה ותמונות של הבי.בי.סי על "עם הגבול" "Сету | Ассоциация финно-угорских народов РФ".
בזיליקת סן מרינו

בזיליקת סן מרינו (באיטלקית: Basilica di San Marino) היא בזיליקה קתולית בעיר סן מרינו, המשמשת ככנסייה המרכזית והחשובה בעיר. היא מוקדשת לקדוש המגן של העיר והמדינה, מרינוס הקדוש, אשר לפי המסורת התיישב במקום בשנת 301 וייסד את הקהילה הנוצרית, שהייתה עם השנים לרפובליקה של סן מרינו. במקום בו שוכנת הבזיליקה ניצבה קודם לכן כנסייה כפרית המכונה בלטינית "פלביס" (Plebis) ובאיטלקית "פייווה" (Pieve). כנסייה זו שהוקדשה למרינוס הקדוש, ניצבה במקום כבר במאה ה-4, והעניקה את שמה לכיכר הקתדרלה המכונה "פיאצלה דומוס פלביס" (piazzale Domus Plebis - כיכר בית הכנסייה הכפרית"). הכנסייה נזכרה לראשונה במסמך משנת 530 ושוב ב-855; ואילו המסמך הראשון שעסק בה באופן ישיר הוא מ-31 ביולי 1113. בתחילת המאה ה-19 היה מצבה של הכנסייה מדורדר, והיא נהרסה ב-1807. ב-24 ביולי 1825 החליטו פרנסי העיר על הקמתה של כנסייה חדשה, והעבודות החלו כשנה לאחר מכן. ב-1835 הושלמה הקמתה של הכנסייה החדשה, וב-5 בפברואר 1838 הוא נחנך, אך הקדשתו נעשתה רק ב-1 ביולי 1855. ב-21 ביולי 1926 העלה האפיפיור פיוס האחד עשר את הכנסייה למעמד של בזיליקה משנית. ב-29 באוגוסט 1982 ביקר האפיפיור יוחנן פאולוס השני בבזיליקה. הבזיליקה שוכנת בקצה הצפוני של העיר, על מורדותיו הצפון-מערביים של הר טיטאנו, וחולשת על העיר כולה ועל כיכר החירות (Piazza della Libertà) הסמוך לה. היא הוקמה בסגנון נאו קלאסי, וכנסיית פטרוס הקדוש (Chiesa di San Pietro) צמודה אליה ממזרח. מגדל הפעמונים שמימין הוקם במאה ה-17 בסגנון רומנסקי ושרד מהכנסייה הקודמת. בחזית המבנה ניצב פרונאוס שבו שמונה עמודים עם כותרות קורינתיות, ומעליהם ארכיטרב ואפריז הנושא את הכיתוב הלטיני: "DIVO MARINO PATRONO ET LIBERTATIS AUCTORI SEN. P.Q" "למרינו השמיימי, מגן ומייסד החירות. (מן) הסנאט והעם" בפרונאוס כיור הטבלה ושלושה שערים המובילים אל אולם הבזיליקה שבו שלוש ספינות. שישה-עשר עמודים הנושאים כותרות קורינתיות ערוכים בצורת חצי עיגול באפסיס. בכנסייה שבעה מזבחים והמזבח המרכזי מעוטר בפסל מרינוס הקדוש. מתחת למזבח שמורים שרידיו של הקדוש שהתגלו ב-3 בספטמבר 1586, וחלק מהם נתרמו ב-1595 לאי ראב בקרואטיה, מקום מוצאו של הקדוש. חלק מגולגולתו של הקדוש שמור בתיבת כסף וזהב המונחת מאז 1602 לימין המזבח; ומשמאלו כתרם של מושלי סן מרינו מהמאה ה-17. עוגב הכנסייה הוא מ-1883. מדיה וקבצים בנושא בזיליקת סן מרינו בוויקישיתוף אודות הבזיליקה (איטלקית) מקורה של המילה במונח פלבאים. La Basilica di San Marino אתר סן מרינו קי "חירות" (LIBERTAS) היא מוטו המדינה לפי גרסה אחרת, מאז 1713.
נסים זלאיט

נסים זלאיט (1923 - מרץ 2024) היה צייר ישראלי. נסים זלאיט נמנה עם הדור של אמנות המופשט הישראלי, שפרחה בשנות החמישים והששים של המאה ה-20 בישראל, ונותר נאמן לה עד למותו. נולד בעיראק. בגיל 28 נמלט מבגדאד, עקב פעילותו במחתרת הציונית, ועלה בגפו לישראל בשנת 1951. זו הייתה פרידה מכל אשר ידע והכיר בעולם האתמול, והמפגש עם הארץ החדשה ועם האמנות הרוחשת בה היה לאירוע המכונן בחייו. זלאיט התוודע אל המופשט בתקופת לימודיו במכון אבני בשנים 1956–1959. מוריו היו יחזקאל שטרייכמן ואביגדור סטימצקי חברי קבוצת "אופקים חדשים", שראו במופשט ביטוי לאמת אוניברסלית, שהיא תכליתה של האמנות הטהורה. עד לאותה עת היה זלאיט צייר פיגורטיבי מצליח בקנה המידה האפשרי מבחינתו, הן בבגדאד, שבה נולד ובגר, והן בשנותיו הראשונות בישראל. הבחירה של זלאיט בציור המופשט סימנה את פנייתו לדרך חדשה ובלתי מוכרת, תוך השלכת סמלי העבר והגדרותיו מאחור. היה זה ביטוי לכמיהתו להתקבל, להשתייך ולהיות מזוהה עם האמנות הארצישראלית האוונגרדית באותה העת. בהחלטתו זו ויתר על כל נקודת אחיזה או עוגן במציאות הפיזית, ובחר לצאת למסע בתוך הלא נודע, במרחבי המופשט האינסופי. בתוך מרחב זה חיפש והתווה את דרכו האישית. ביצירותיו, הוא נתן ביטוי למגמות האוניברסליות באמנות המערב מצד אחד, ולתחושת הזיקה והשייכות למקום הישראלי, מצד שני. עם כל אלה, ניתן היה לזהות ביצירתו את עקבות זיכרונות העבר ואת ההתנסויות שעיצבו את עולמו. זלאיט למד באקדמיה לאמנויות יפות בבגדאד, במדרשה למורים לציור בתל אביב ובמכון אבני בתל אביב. 2016 - גלריה טובה אוסמן, תל אביב 2015 - גלריה "על האגם", רעננה 2014 - מוזיאון המרכז למורשת יהדות בבל, אור יהודה 2014 - גלריה, תיאטרון ירושלים, ירושלים 2014 - בית האמנים ע"ש זריצקי, תל אביב 2013 - גלריה טובה אוסמן, תל אביב 2013 - גלריה "על האגם", רעננה 2013 - אכסדראות שרובר, תיאטרון ירושלים, ירושלים 1968, 1990 - בית האמנים, ירושלים 1985, 1962, 1960 - בית האמנים ע"ש זריצקי, תל אביב 1969, 1967, 1965 - גלריה צ'מרינסקי, תל אביב 1961 - גלריה כץ, תל אביב יצירותיו של זלאיט הוצגו בתערוכות רבות, בהן: לונדון מוזיאון תל אביב לאמנות מגדל דוד, ירושלים מוזיאון רמת גן משכן לאמנות, חולון ניו יורק תערוכה בינלאומית לאומנות חדישה במונקו 1965 – פרס ההסתדרות 1967 – הפרס הגדול בתערוכה הבינלאומית לאמנות חדישה במונקו 1968 – פרס ירושלים ומענק לשהיה לשנה בירושלים כאורח עיריית ירושלים מדיה וקבצים בנושא נסים זלאיט בוויקישיתוף אתר הבית של נסים זלאיט מידע לאספנים אודות נסים זלאיט, באתר עסקי אמנות https://www.youtube.com/watch?v=Nz1-q3NkbBM http://www.youtube.com/watch?v=Ola5lUWTT-c http://cafe.themarker.com/post/2853136/ http://www.ayalonart.com/home/omanim/articles https://www.youtube.com/watch?v=IuqiDru3I50 https://www.youtube.com/watch?v=E4hKYk5p6BM http://www.youtube.com/watch?v=P4Kc8-z4nHo&list=UUsppEohwkCe0G5kncFDA57g
משה קידר

משה (מוצי) קידר (נולד ב-1935), הוא איש צבא ישראלי, היה ראש מנהלת המרכבה והרק"ם וקצין חימוש ראשי. קידר נולד בבולגריה ועלה לישראל בצעירותו. הוא סיים את לימודיו בבית הספר מכס פיין בתל אביב ובשנת 1953 התגייס לצה"ל. הוא הוכשר כמכונאי טנקים (קורס מס' 2 בתולדות צה"ל) הוא שירת בתפקיד עד הגיעו לדרגת רב-סמל ראשון. לאחר מכן הוא נשלח מטעם הצבא ללימודי הנדסת מכונות בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון וסיים אותם בשנת 1965. לאחר סיום לימודיו שב קידר לשירות פעיל ועסק בתפקידים שונים בתחומי אחזקה ומטה. בשנת 1970 הוא זכה בפרס ביטחון ישראל על חלקו בצוות התכנון של השוט קל. בין תפקידיו בשנים אלו: ראש ענף טכני במרכז שיקום ואחזקה, ראש ענף טנקים במפקדת קצין חימוש ראשי, ראש רפ"ט, ראש מחלקת מערכות ממונעות וראש מנהלת המרכבה והרק"ם (מנת"ק). בשנים 1985–1988 שימש קידר קצין חימוש ראשי בדרגת תת-אלוף. במהלך תקופת כהונתו נעשה ניסיון בצה"ל לפירוק החיל והחלפתו בחטיבה הנדסית שתתקיים באג"א. קידר התנגד למהלכים אלו בהצלחה. באותה עת עסק החיל באחזקת כלי הלחימה בהם נעשה שימוש ברצועת הביטחון ובאינתיפאדה הראשונה. כמו כן פותחו בשנים אלו מרכבה 2, מרכבה 3, נגמ"ש הפומ"ה ונגמ"ש האכזרית. לאחר פרישתו מצה"ל עמד קידר בראש עמותת חיל החימוש. קורות חייו באתר חיל חימוש
שאה

שאה (בפרסית: شاه) הוא תוארם של מלכי פרס (כיום איראן) והאימפריה הפרסית האחמנית הקדומה. מקור התואר הוא במילה הפרסית הקדומה "𐏋 xšāyaθiya" שמשמעה "מלך". השאה האחרון, מוחמד רזא פהלווי, קרא לעצמו "שאהנשאה" (בפרסית: شاهنشاه), שפירושו "מלך המלכים" בעת הכתרתו. המלוכה שאליה השתייך, שושלת פהלווי, הייתה האחרונה באיראן. בנוסף, כינו עצמם בתואר פאדישאה שליטים מוסלמיים בהודו, סולטאני האימפריה העות'מאנית, והסלג'וקים ושליטי אימפריות אחרות במרחב האיראני והטורקי. מקור השם של משחק הכס שחמט הוא מפרסית (הלחם בסיסים של "שח" + "מט"), שפירושו "מארב למלך" או "מלך מובס". אטימולוגיה עממית מייחסת לשמו של המשחק את הפירוש "מלך מת", אך זו אינה המשמעות האמיתית. השימוש הקדום ביותר בתואר דומה הוא של מלכי האימפריה הפרסית האחמנית[דרוש מקור]. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. ערך מורחב – המהפכה האיראנית שליטים בעלי תואר שאה שלטו בפרס תקופה ממושכת. מוסד השאה התערער בהדרגה במהלך המאה ה־20, בה החלו באיראן תהליכי מודרניזציה, והתעורר קונפליקט בין תנועות חברתיות מודרניות לבין הממסד השמרני. משברים כלכליים וחברתיים לאורך המאה עוררו תנועות התנגדות מול השאה, כאשר גם כינונה של חוקה בשנת 1906 לא סייעה להרגיע את הרוחות לאורך זמן. לאחר תקופת שפע באמצע המאה ה־20, הגיעה תקופת שפל כלכלי, וההתנגדות הציבורית כלפי השלטון דווקא בתקופה של שיפור כלכלי לכאורה, זאת מכיוון שהשגשוג הגיע רק לחלקים קטנים של האוכלוסייה והגביר את התחושה של הניכור והמרד, שנענו מצד השאה בדיכוי. התדרדרות כלכלית נוספת בשנות ה־70 הגבירה את ההתנגדות לשלטון לשפל חדש. בשנת 1979 התאחדו להפלת ממשל השאה קבוצות שונות, שכל אחת הייתה בעלת אג'נדה שונה. באותה שנה היו באיראן גם קבוצות בעלות אג'נדה פמיניסטית וליברלית שחברו לאנשי ח'ומייני התאוקרטים מתוך הנחה ש"יותר גרוע מהשאה לא יכול להיות". שיתוף פעולה זה יצר את המהפכה האסלאמית באיראן שהפילה את השלטון וחתמה את הגולל על מוסד השאה האיראני. לאחר תקופת השאה באיראן, הפכה איראן לתאוקרטיה, ותואר המנהיג במדינה השתנה למנהיג העליון של איראן. מדיה וקבצים בנושא שאה בוויקישיתוף שאה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Online Etymology Dictionary Jan Newton, The King Isn't Dead After All Poupak Tafreshi, The struggle for freedom, justice, and equality, Washington University in St. Louis, ‏1.1.2010 ד"ר אמירה גלבלום, מאחורי הרעלה, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.