laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
כלבי רוח

כלבי רוח הוא סוג של כלבים, הצדים בעיקר בעזרת מהירותם וחוש הראיה שלהם, במקום חוש הריח. כלבים אלו מתמחים במרדף אחר טרפם, תוך שמירה עליו בטווח ראייתם, ותפיסתו בזכות מהירותם וזריזותם הרבה. הם חייבים לזהות תנועה במהירות, ועל כן ראייתם חדה. לכלבי רוח גב גמיש, רגליים ארוכות וצעדים ארוכים; הם בעלי לב גדול (יחסית לכלבים אחרים), וריאות חזקות ויעילות במיוחד, המתאימות לריצות אירוביות ואנאירוביות כאחד. גופם רזה, דק ושרירי, ולכן משקל גופם מינימלי. כל אלה הופכים את הכלבים הללו לזריזים ומותאמים לייעודם ככלבי ציד או ככלבי מרוץ. כלבי רוח כמו הסלוקי קיימים לפחות 5,000 שנה. השרידים הקדומים ביותר לכלבים אלו נמצאו בחפירות בשומר ומתוארכים ל-6,000-7,000 לפני הספירה. התיעוד המוקדם ביותר לכלבים אלו בהיסטוריה האירופאית היה בכתביו של אריאנוס במאה ה-2 לספירה. אף על פי שהיום כלבים אלו משמשים בעיקר כחיות מחמד, הם הורבעו אלפי שנים על מנת לזהות תנועה, לרדוף, לתפוס, ולהרוג טרף בעזרת מהירותם, ולכן עד היום קיים בהם האינסטינקט לרדוף אחר חיות. כיום, כלבים אלו משמשים גם בתעשיית מרוצי הכלבים, ועל פי ההערכות, כ-60 אלף כלבי רוח משתתפים בהם. עמותות שונות למען בעלי חיים מוחות על השימוש בכלבים למטרות מרוצים. כלבי רוח מוכרים: אזוואק אייריש וולפהאונד כלב אפגני בורזוי גלגו ספרדי גרייהאונד גרייהאונד איטלקי גרייהאונד הונגרי דירהאונד סקוטי ויפט כלב רוח פולני סלוקי סלוגי קיימים מיני כלבים אחרים אשר מסוגלים לצוד בהסתמך על מהירותם וחוש הראייה שלהם, אך הם אינם מוכרים ככלבי רוח. גזעי כלבים קבוצות הפדרציה הבינלאומית לכלבנות החוג הישראלי לכלבי רוח מדיה וקבצים בנושא כלבי רוח בוויקישיתוף החוג הישראלי לכלבי רוח ארז ארליכמן, בריטניה: גורלם הטרגי של כלבי המירוצים, באתר ynet, 29 בנובמבר 2007
אשר צוקרמן

אָשֵׁר צוּקֶרְמַן (נולד בשנת 1947) הוא עיתונאי חרדי-ישראלי שהיה עורך עיתון "שעה טובה". ידוע בסגנון כתיבתו המבטא עמדות ימניות-לאומיות מובהקות. צוקרמן נולד והתחנך בבני ברק, ליצחק ואהובה-לובה צוקרמן. אביו היה חסיד קוידינוב, הוא עצמו מקורב לחסידות לעלוב. למד בישיבת פוניבז'. את הקריירה העיתונאית החל בשנות ה-70 בעיתון "שערים", שבו פרסם מאמרים תחת שם העט א. צוק-רימון. בשנות ה-80 היה בצוות הכותבים של השבועון "יום השישי", וכעבור זמן בגלגולו החדש "ערב שבת", תחת שם העט א. ארצי. היה אחראי לריאיון השבועי המרכזי שתפס את שני עמודי האמצע של העיתון. בשנת 1987 יסד צוקרמן והיה העורך הראשון של הירחון בשם "משפחה: ירחון הבית היהודי". לעיתון צורף מגזין כרומו, ועם הזמן הוא הפך לשבועון ונקרא "השבוע של משפחה". בהמשך צירף צוקרמן כמשקיע את יהודה (יודק'ה) פלאי. ב־1993 נתגלעו חילוקי בין צוקרמן שהמשיך לערוך לפלאי שהיה בעל השליטה בעיתון ולאחר דין תורה התפצל העיתון לשני שבועונים מתחרים: "משפחה" שנשאר בידי פלאי ו"השבוע" בעריכת צוקרמן. צוקרמן היה אחראי לחלק ניכר מתכני העיתון, תחת שמות עט. בשנת 2003 פרסם צוקרמן כתבות שעסקו בתככים פנימיים בחסידות גור, ובתגובה ספג תקיפות אלימות שכללו נזק לרכוש מצד חסידי גור. בעקבות זאת נאלץ להתפטר, ו"השבוע" חדל לצאת לאור. לאחר זמן הופיע במתכונת זהה בשם החדש "שעה טובה", צוקרמן המשיך לשמש כעורך-עמית וכבעל טור. צוקרמן שימש כעורך העיתון עד שהוא חדל להופיע ב־2018. צוקרמן ידוע בכתיבה בעלת אוריינטציה ימנית מובהקת, וחלק ניכר מכתיבתו מוקדש להתקפה על השמאל הישראלי ונציגיו. בתקופת ההתנתקות תקף את ראש הממשלה דאז אריאל שרון בחריפות רבה. בתקופה שבה הציג שמעון פרס את מועמדותו לנשיאות יצא צוקרמן מעל גבי העיתון בקמפיין תקיף נגד בחירתו. נשוי לרבקה ויסנשטרן, ומתגוררים בעיר הולדתו, בני ברק. גיסו, שלמה זלמן ויסנשטרן, היה מיוזמי הקמת העיתון "יתד נאמן". משה ויסברג, העיתונאים: מרכז העניינים, קו עיתונות, שעה טובה וכפר חב"ד, באתר בחדרי חרדים, 17 באפריל 2014 נטע סלע, וויקיליקס החרדי: חסידות גור בטירוף מערכות, באתר nrg‏, 16 במרץ 2011 כתבה שהתפרסמה בעיתון 'מעריב' בנושא זה, מצוטטת באתר בחדרי חרדים אטילה שומפלבי, עורך העיתון החרדי "השבוע": מאיימים על חיי, באתר ynet, 12 בפברואר 2003
סרט מאפיה

סרט מאפיה הוא תת-סוגה של סרט הפשע, העוסקת בפשע המאורגן, לעיתים תכופות במאפיה. סוגה זו מכונה גם לעיתים "סרט גנגסטר" או "סרט גנגסטרים". סרטי מאפיה ישנים כוללים אלמנטים בולטים של סוגת הפילם נואר. סרטי מאפיה מתארים, לרוב, עלייתה לכוח (וגם נפילתם) של כנופיה מאורגנת, לעיתים תוך התמקדות במנהיג הכנופיה כגיבור של הסרט. התמה המרכזית בסרטים אלו, כמעט תמיד, היא כי הפשע לא משתלם. סרט שנחשב כסרט מכונן עבור סוגה זו הוא "פני צלקת" של הווארד הוקס משנת 1932. למרות העובדה שסרטי מאפיה היו קיימים כבר בתקופת הסרט האילם, הסוגה בצורתה הקלאסית הוגדרה היטב רק בראשית שנות ה-30, זאת במקביל לתקופת חוק היובש בארצות-הברית, השפל הכלכלי הגדול וכן כניסת הסאונד לקולנוע. בשנות ה-40 וה-50 הפופולריות של הסוגה דעכה, לטובת סוגת סרטי הפילם נואר, אבל שבה לפופולריות רבה בקרב הקהל, עד היום, בעקבות הצלחותיהם יוצאות הדופן של סרטיו של פרנסיס פורד קופולה "הסנדק" ו "הסנדק חלק שני". 1932 - פני צלקת 1972 - הסנדק 1974 - הסנדק 2 1983 - פני צלקת 1984 - היו זמנים באמריקה 1987 - הבלתי משוחדים 1990 - החבר'ה הטובים 1990 - הסנדק 3 1991 - באגסי 1995 - קזינו 2002 - הדרך לפרדישן 2006 - השתולים 2021 - לנסקי קוונטין טרנטינו, אשר כתב ו/או ביים את: "כלבי אשמורת" (1992), "רומן על אמת" (1993), "ספרות זולה" (1994), "ג'קי בראון" (1997), "להרוג את ביל" (2003), "להרוג את ביל חלק 2" (2004). מרטין סקורסזה שביים את החבר'ה הטובים, קזינו והשתולים שעיצבו לצד סרטיו של פרנסיס פורד קופולה את דמותו של הגנגסטר המודרני. פרנסיס פורד קופולה, אשר ביים את הסרטים "הסנדק" ו- "הסנדק חלק שני", אשר זכו במספר פרסי אוסקר ונחשבים לאבני דרך בז'אנר המאפיה, ובעולם הקולנוע בכלל. סרט פשע מדיה וקבצים בנושא סרט מאפיה בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אנדרטת נצר אחרון

"אנדרטת נצר אחרון" היא אנדרטה שהוקמה בהר הרצל בירושלים בשנת 2004 לזכר העולים ניצולי השואה, שהגיעו לישראל ממחנות ההשמדה, ולאחר גיוסם לצה"ל ב-1948 נפלו בקרבות מלחמת העצמאות מבלי להותיר אחריהם שאירים (שכן בני משפחתם הושמדו בשואה). האנדרטה בנויה מאבן גיר חברונית, גובהה 116 ס"מ, רוחבה 302 ס"מ ועומקה 300 ס"מ. מספר המונצחים באנדרטה הוא 144. האנדרטה, פרי יצירתו של הפסל הישראלי מיכה אולמן, עוצבה בצורה של בית עשוי אבן גיר, אשר התפרק והתמוטט. חלקו העיקרי נפל לצד אחד, וחזית הבית ובה פתח הדלת נפלה לכיוון האחר, והיא מונחת על הקרקע בהמשך למבנה. על החזית חקוקים שמות הנופלים. מוטיב הבית, השכיח ביצירותיו של אולמן, יוצר סמליות של תלישות וזיכרון, המתבטאים בעקירת הבית ממקומו ובקריעת הדופן. בסמוך לאנדרטה קבוע על לוח אבן הכיתוב: "יד זיכרון לחללי נצר אחרון שנפלו במערכות ישראל הבית שהיה שם - ואיננו. הבית שיכלו לבנות פה - ולא יקום. הם היו נצר אחרון לביתם - ואינם." האנדרטה הוקמה ביוזמת היחידה להנצחת החייל במשרד הביטחון ונחנכה ב-22 באפריל 2004 בסופו של השביל המחבר, העולה מהכניסה הראשית של יד ושם אל הר הרצל. על הוגה מפעל "נצר אחרון" כתב דברים משה אורן: "קודם למפעל נצר אחרון הייתה הנצחתם של חללים ניצולי שואה שאין להם שארים מפעלו האישי של יהודה שטרנפלד, אזרח מן השורה שמסירותו ועקשנותו הבלתי-נלאית הביאו בין היתר להקמת אנדרטת 'משֶבֶר לתקווה' ביער המגינים סמוך ללטרון..." האנדרטה היא חלק מפרויקט של היחידה להנצחת החייל במשרד הביטחון ושל יד ושם לאיתור והנצחה של חיילי צה"ל ניצולי שואה שהיו נצר אחרון למשפחתם בגולה, שעלו לארץ ונפלו במלחמות ישראל מבלי שזכו להקים דור המשך לבני משפחתם. יוזם האנדרטה ומפעל הזיכרון לחללי נצר אחרון היה משה אורן, בתפקידו כראש תחום מפעלי הנצחה במשרד הביטחון. בשנת 2006 נחנכה "כיכר נצר אחרון" בעיר רעננה. אנדרטת נצר אחרון מופיעה על בול יום הזיכרון ה'תשס"ה. לוח השמות אחד מחלקי האנדרטה אבן ועליה הסבר על האנדרטה גיוס חוץ לארץ (גח"ל) - השם שניתן במלחמת השחרור לחיילים שגויסו מקרב ניצולי השואה אנדרטאות מלחמת העצמאות בישראל מדיה וקבצים בנושא אנדרטת נצר אחרון בוויקישיתוף אנדרטת נצר אחרון באתר "יזכור" נצר אחרון באתר "יד ושם" האנדרטה לזכר חללי נצר אחרון באתר ארגון הפרטיזנים ולוחמי המחתרות והגיטאות מיכה אולמן - אנדרטת נצר אחרון יובל אזולאי, פרויקט לאיתור קרובי חללי מערכות ישראל: 275 חללי צה"ל הוכרזו כ"נצר אחרון", אבל תלמידי תיכון גילו שחלק מקרוביהם חיים, באתר הארץ, 14 ביוני 2005 סיפורו של יהודה שטרנפלד, יוזם האנדרטה, באתר יד ושם משה אורן, השביל המחבר, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 2014 אתר יד ושם ראו: צלמונה, יגאל, שעון חול, עבודתו של מיכה אולמן, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2011. מפעל זיכרון "נצר אחרון", באתר "יזכור" על שטרנפלד, באתר יד ושם רעננה חונכת כיכר זיכרון כחלק ממיזם "נצר אחרון", באתר ynet, 1 במאי 2006. מידע על בול יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל התשס"ה, באתר התאחדות בולאי ישראל
נעמי גפני

נעמי גפני (נולדה ב-1943) היא ציירת ואמנית ישראלית. נעמי גפני נולדה בישראל לשרלוטה (חיה) וליעקב בר-אור. בוגרת לימודי היסטוריה וספרות אנגלית באוניברסיטה העברית בירושלים, בעלת תואר שני בחינוך ואמנות מאוניברסיטת קולומביה שבניו יורק, ובוגרת המדרשה למורים לציור. גפני מתמקדת בציוריה בשני נושאים מרכזיים: נופים ישראלים בעלי זיקה היסטורית לאומית וזיקה אישית, ודימויים של גוף האישה. בציוריה היא משתמשת במגוון טכניקות, ובהן רישום, ציור בגירים, צבעי שמן, צבעי מים, תבליטי בוץ, וכן באמצעים דיגיטליים. גפני הציגה מציוריה בכעשרים תערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות, בישראל ובעולם, לאורך תקופה של כעשרים וחמש שנה. נשואה להיסטוריון פרופ' ישעיהו גפני, ואם לארבעה ילדים- ראובן גפני, חוקר וסופר וחנן גפני, תמר גפני וחוה גפני מתגוררת בשכונת רחביה ירושלים. תערוכה קבוצתית באוניברסיטת קולומביה, ניו יורק: הדפסים במבחר טכניקות, 1986 שתי תערוכות יחיד בבית הקונפדרציה הציונית, ירושלים: נופים בצבעי מים וציורים והדפסים 1989 ו-1990 שתי תערוכות יחיד בגלריית טובה אוסמן, תל אביב: "נחלאות – נופים ירושלמיים" ו"היכל העשור – קריית גת", 1993 ו-1995 תערוכת יחיד, גלריית ארטספייס: "פורטרט עצמי – מנסתר לגלוי", 1999 תערוכות קבוצתיות בבית האומנים בירושלים ובגלריית "ארטספייס" בירושלים: "רשמים – רישום בישראל עכשיו" ו"חברים חדשים" 2001 ו-2002 תערוכת יחיד בגלריה העירונית בירושלים: "מעשה בראשית", 2003 תערוכת יחיד בבית האומנים בירושלים: "אישה", 2004 תערוכה קבוצתית במוזיאון אורי ורמי נחושתן: "רצח יצחק", 2005 תערוכת יחיד במוזיאון אורי ורמי נחושתן: אתר ההנצחה לטרון, 2005 תערוכת יחיד במשכן לאמנות, מוזיאון עין חרוד, "מצפה דני", 2007 תערוכה קבוצתית בבית האמנים בתל אביב: "30 שנות אמנות בגלריה טובה אוסמן", 2009 תערוכת יחיד בבית האמנים בתל אביב: "פוליאתילן בעם", הדפסי רשת וציורים, 2009 תערוכת רשמים 5: "מעבר לנייר", בית האמנים, 2014. ללכת אל הצבעים - סיפורים קצרים על קורס לאמנות בבית אבות בתל אביב, 2005 מצפה דני - ספר ילדים וקטלוג תערוכה, 2007 מדיה וקבצים בנושא נעמי גפני בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של נעמי גפני נעמי גפני (1944-), דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
כלי דם

כלי הדם הם איברים במערכת הדם שמעבירים דם בגוף. כלי דם הוא צינור חלול העטוף במספר רקמות. סוג הרקמה, עוביה וחוזקה משתנים בהתאם לסוג כלי הדם ומיקומו בגוף. כללית, כלי הדם הקרובים יותר ללב יהיו בדרך כלל רחבים יותר מכלי דם שנמצאים בקצות הגוף. נהוג לחלק את כלי הדם לשני סוגים עיקריים: עורקים, אשר מוליכים את הדם היוצא מהלב לרקמות וורידים אשר נושאים דם מן האיברים השונים בחזרה ללב. הגלימה הפנימית (Tunica intima): השכבה הדקה ביותר ומופיעה בכל סוגי כלי הדם. מורכבת מתאי אנדותל המצומדים זה לזה על ידי פוליסכרידים וחומר בין תאי. מתחת לאנדותל, כמו תמיד, ניתן למצוא רקמה חיבורית תחוחה, ומתחתיה שכבה של רצועות גמישות - למינה אלסטיקה אינטרנה - המשמשת גבול לגלימה הפנימית. נימים מורכבים מגלימה פנימית בלבד, כאשר בהם היא תופיע בצורת אנדותל בלבד. הגלימה האמצעית (Tunica media): שכבה זאת עשויה גם היא מרקמת חיבור ופוליסכרידים, כאשר בעורקים יש בה חלק משמעותי ביותר של שריר חלק, המשמש לוויסות עובי כלי הדם על פי אותות המתקבלים ממערכת העצבים האוטונומית. בוורידים חלקו של השריר החלק קטן יותר, ולפעמים אינו קיים כלל. את שכבה זאת תוחמת מבחוץ הלמינה אלסטיקה אקסטרנה - שכבה דקה של סיבים אלסטיים. הגלימה החיצונית (Tunica externa, Tunica adventitia): שכבה זאת עשויה כולה מרקמה חיבורית. בחתך היסטולוגי של כלי דם ניתן למצוא בתוכה גם עצבים וכלי דם קטנים שמספקים הזנה ונקראים ואזא וזורום (מלטינית - כלי הדם של כלי הדם). כלי הדם בהם שכבה זו עבה ביותר הם הוורידים הגדולים. כאשר כלי דם מתחברים אחד לשני זה נקרא אנסטמוזה. האנסטמוזה מספקת דרך אלטרנטיבית קריטית במקרה שנתיב המעבר של הדם חסום. התחום העוסק בחקר כלי הדם הוא אנגיולוגיה. ישנם סוגים שונים של כלי דם: עורקים אבי העורקים (Aorta, העורק הגדול ביותר, נושא דם מן הלב) סניפים של אבי העורקים, כגון עורק הצוואר, עורק הכליה ועוד עורקיקים (Arterioles) נימים (כלי הדם הקטנים ביותר) ורידונים (Venules) ורידים הוורידים הנבובים - שני הוורידים הגדולים ביותר, הנושאים דם אל הלב ורידים גדולים כמו וריד הצוואר, וריד הכליה, וריד הכסל כלי הדם, פעילות אינטראקטיבית באתר לרגו כלי דם, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כלי דם, דף שער בספרייה הלאומית
נפתלי הירצקא פרנקל

הרב נפתלי הירצקא פרנקל (כ' בתמוז תרצ"ט, יולי 1939 - ה' בטבת תשע"ז, 3 בינואר 2017) היה חבר בד"צ העדה החרדית ורב קהילת חוג חת"ם סופר בירושלים. נולד בעיירה מאקווא בהונגריה להינדא ויהושע פרנקל שהיה שוחט ובודק וחזן. בשנת תש"ט (1949) עלה לישראל. למד בישיבת 'בית יוסף צבי' דושינסקיא תחת הנהגתו של הרב ישראל משה דושינסקי. בתשכ"ב התחתן עם מרת חיה שרה, בתו של הרב יששכר דב גולדשטיין, רב קהילת חוג חת"ם סופר בירושלים וראש כולל שומרי החומות. לאחר נישואיו למד בכולל תרביצ"א של חסידות דושינסקיא וכן למד אצל רבי יצחק יעקב וייס, גאב"ד 'העדה החרדית', והוסמך על ידו להוראה. בתש"ל מונה למו"ץ בעדה החרדית. בסיון תשס"ו התמנה לדיין בבד"ץ העדה החרדית והיה מראשי מערכת הכשרות שלה. הרב פרנקל היה רב קהילת חוג חת"ם סופר בירושלים ורב בית כנסת "אהל ישראל" בשכונת תל ארזה. נפטר בה' בטבת תשע"ז בגיל 77 בבית חולים לניאדו בנתניה, לאחר אירוע מוחי שעבר כמה חודשים קודם לכן. הלווייתו התקיימה בהשתתפות אלפים בקריית צאנז שבנתניה ובסמוך לבנין זופניק בירושלים, הספידוהו האדמו"ר מצאנז והרב יצחק טוביה וייס. נטמן בהר המנוחות. לאחר מותו חתנו, הרב משה מרדכי ווידער, "אב"ד לינז", מילא את מקומו בראשות כולל שומרי החומות, ובנו הרב אהרן שמואל, איש חסידות דושינסקיא, מילא את מקומו בקהילת חוג חתם סופר ירושלים. לרב פרנקל נולדו חמישה בנים ושבע בנות, ביניהם: בנו הרב יוסף צבי ראש כולל במאה שערים ומראשי החבורות דישיבת מיר. חתנו הרב חיים יחיאל מיכל הלברשטאם, בנו של הרב אברהם שלום ישכר דוב ליפשיץ הלברשטאם, האדמו"ר מסטרופקוב, הוא מנהל רוחני בישיבת צאנז ירושלים ורב חסידי סטראפקוב. בנו הרב יהושע, ראש כולל "שערי ניסים". שו"ת אמרי בינה, ירושלים, תשס"ב, באתר אוצר החכמה לאחר פטירתו הוציא לאור נכדו רבי לייבוש הלברשטאם ספר "פנ"ה הודה" לזכרו נפתלי הירצקא פרנקל (1939-2017), דף שער בספרייה הלאומית
ישעיהו בר-אור

ישעיהו בר-אור (נולד ב-1 ביוני 1954) הוא מדען ישראלי, מומחה לאיכות הסביבה. בשנים 2005–2010 שימש כמדען הראשי במשרד להגנת הסביבה, ובשנים 2010 - 2014 שימש כסמנכ"ל ענף משאבי טבע במשרד להגנת הסביבה. הוא עוסק כיום בייעוץ סביבתי עצמאי. נולד בישראל לשרלוטה (חיה) ויעקב בר-אור. ב-1991 מונה לראש אגף מים ונחלים במשרד להגנת הסביבה (אז "המשרד לאיכות הסביבה"). בשנת 2004 מונה למדען הראשי של המשרד, וב־2010 לסמנכ"ל משאבי טבע במשרד. בסוף 2014 פרש מהמשרד ועוסק כיום בייעוץ סביבתי. בר-אור משתתף בוועידות וכנסים בינלאומיים וארציים רבים בנושאי הגנת הסביבה. בעקבות השרפה בכרמל בדצמבר 2010 הקים בר-אור צוותים מקצועיים שעסקו בדרכים לשיקום הכרמל. בשנת 2011 ערך בר-אור את הדו"ח "איכות הסביבה בישראל: מדדים, נתונים ומגמות, 2010" של המשרד להגנת הסביבה, המציג תמונת מצב כללית של איכות הסביבה בישראל. ב־2012 הוקמה המינהלה לשיקום קרקעית נחל הקישון, וד"ר בר-אור עמד בראשה. מטרת המינהלה הייתה לגבש את הדרישות וההנחיות המקצועיות לשיקום וטיהור קרקעית הקישון, לסייע בניסוח המכרז הבינלאומי שהתפרסם לביצוע העבודות, ולסייע בבחירת החברה הזוכה בהתאם לדרישות המכרז. ד"ר בר-אור פרסם מאמרים רבים על איכות המים בנחלי ישראל, ואף הציע תקנים לאיכות מים רצויה בנחלי החוף. כמו כן פרסם מאמרים על איכות המים במאגרי קולחים בישראל והשלכותיהם הסביבתיות. ד"ר בר-אור פרסם מחקר לפיו תוכניות ההתפלה שצפויות להגדיל את היצע המים של מדינת ישראל לא יצליחו למלא את המחסור הצפוי במים, זאת בשל שינוי האקלים, זיהום המאגרים ותהליכי העיור המואץ. לפי ממצאי המחקר, מגמת הטמפרטורה העתידית היא של התחממות שתוביל לירידה בכמות המשקעים ולהתייבשות. הוא ביסס את מחקרו על תצפיות שנערכו באזור אגן הים התיכון בחמישים השנים האחרונות. בר-אור הביע תמיכה באופציה של הקמת תחנת כוח גרעינית בישראל כמקור אנרגיה עבור משק החשמל בישראל. חבר מועצת רשות המים חבר מליאת רשות הטבע והגנים חבר המועצה הלאומית לביואתיקה חבר המועצה הציבורית לסטטיסטיקה שעל יד הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה יו"ר ועדת ההיגוי להקמת משכן אוספי הטבע באוניברסיטת תל אביב בר-אור נשוי לציפורה אשווגה, בת למשפחה יוצאת גרמניה מקיבוץ חפץ חיים. הוא תושב שילה, ואב לשישה. בתו ברוריה נשואה לגיא ארצי, נכדו החוזר בתשובה של רפאל איתן, והם משתייכים לקהילה החרדית באופקים. אחותו של בר-אור היא הציירת נעמי גפני, אשת ההיסטוריון פרופ' ישעיהו גפני. מדיה וקבצים בנושא ישעיהו בר-אור בוויקישיתוף ישעיהו בר-אור, ברשת החברתית LinkedIn
פטר ארטדי

פטר ארטדי או פטרוס ארטדיוס (בשוודית: Peter Artedi, בלטינית: Petrus Arctaedius;‏ 27 בפברואר 1705 - 27 בספטמבר 1735) היה זואולוג שוודי, ידידו הקרוב של קארולוס לינאוס. בשל מחקריו החלוציים בטקסונומיה של הדגים זכה לתואר "אבי האיכתיולוגיה" (מדע חקר הדגים). ארטדי נולד באַנוּנְדְשֶׁה (Anundsjö) שבמזרח שוודיה. בשנת 1724 החל ללמוד תאולוגיה באוניברסיטת אופסלה כחלק ממסלול לימודי כמורה, אולם עד מהרה העביר את התעניינותו ללימודי רפואה וידיעת הטבע. בפרט גילה עניין בדגים. ב-1728 הגיע לינאוס לאוניברסיטת אופסלה ובין השניים נקשרה ידידות אמיצה. ב-1732 עזבו שניהם את שוודיה, לינאוס ללפלנד וארטדי לאנגליה. לאחר שחזר ממסיבה לילית באמסטרדם, נפל ארטדי לתעלה וטבע והוא בן 30 בלבד. ספריו החשובים בנושא חקר הדגים Historia Piscium Universalis ("היסטוריה אוניברסלית של הדגה"), Bibliotheca Ichthyologica ("ספריית חקר הדגים") ו- Philosophia Ichthyologica ("פילוסופיית חקר הדגים") פורסמו על ידי לינאוס. הטקסונומיה של לינאוס עצמו אינה עוסקת כמעט כלל בנושא הדגים. יש הסוברים כי אלמלא מת בגיל כה צעיר היו ארטדי ודוגמאות הדגים שלו מוכרים יותר מלינאוס ודוגמאותיו מעולם הצומח בתחום הטקסונומיה הביולוגית. בהספד שנשא לינאוס על קברו ובכתובת החרוטה עליו מובע הרעיון שהאיש שהקדיש את חייו לדגים מצא את מותו ביניהם. מדיה וקבצים בנושא פטר ארטדי בוויקישיתוף ביוגרפיה (בשוודית) אתר החוגג 300 שנה להולדתו (באנגלית) מרכוס אלעזר בלוך - ראשון המדענים היהודים בעת החדשה
מתת פפין

מתת פפין הוא מסמך מהמאה ה-8, שנחשב כמאורע המכונן של מדינת האפיפיור. במסמך, שנכתב בהשראת "מתת קונסטנטינוס", הבטיח המלך הפרנקי פפין הגוץ להעניק לאפיפיור שטחים נרחבים באיטליה. השטחים כללו את ראוונה ואת הפנטאפוליס (אנ') ("חמש ערים" ברצועת החוף של הים האדריאטי בין רימיני לאנקונה), שטחים שבעבר היוו את האקסרכיה של רוונה, שטחים שהיו המחוז הביזנטי באיטליה. האירוע ההיסטורי: בשנת 753 הצליחו הלומברדים בהנהגת המלך אייסטולף לכבוש את העיר רוונה ואיימו על רומא תוך שהם דורשים מס גולגולת. האפיפיור סטפנוס השני פנה בבקשת עזרה למלך הפרנקי פפין הגוץ. בתמורה לתמיכתו של פפין, הגיע סטפנוס השני לפריז, וב-28 ביולי 754, בטקס סאקרום חגיגי הכתיר בבזיליקת סן-דני את פפין ושני בניו (קרל וקרלומן) כמלכים והעניק להם את התואר "אבי הרומים" (patricius Romanorum). טקס זה הוא הבסיס לשמה של האימפריה הרומית הקדושה בה שלטו צאצאי פפין. לאחר הטקס הוביל פפין את הצבא הפרנקי במסעות כיבוש לאיטליה ב-754 וב-756. במהלך מסעות הכיבוש כבש פפין את רוב שטחה של איטליה. הטקסט: במסמך נכתב כי האפיפיור ביקש מהמלך פפין שידאג לעניינם של פטרוס הקדוש והרפובליקה של הרומאים. פפין נענה מיד לבקשה והבטיח לאפיפיור להשיב לו את רוונה מידי הלומברדים. האפיפיור בירך את פפין, והלה כינס אספה גדולה בקיירסי (Quierzy, שנקראה אז carisiacus), שם אשרר את ההסכם עם האפיפיור. בשנת 774 אישר בנו של פפין, קרל הגדול, את ההבטחות שניתנו במתת פפין. על השטחים שקיבל האפיפיור כתוצאה ממתת זה קמה מדינת האפיפיור. topic/Treaty-of-Pavia מתת פפין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) האקסרכיה של רוונה נודעה גם בשם אנונריה - Annonaria ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נמני

האם התכוונתם ל... אבי נמני – כדורגלן עבר ישראלי, קפטן בקבוצת מכבי תל אביב ונבחרת ישראל זיו נמני – קצין ישראלי מאיר נמני – כדורגלן עבר ישראלי וקפטן מכבי תל אביב עדי נמני – כדורגלן ישראלי המשחק בקבוצת הפועל רעננה
בניון

האם התכוונתם ל... שם משפחה מיהדות מרוקו, שפירושו "בנו של חיון": יוסי בניון – כדורגלן עבר ישראלי וקפטן נבחרת ישראל בכדורגל לשעבר עמיר בניון – זמר ופזמונאי ישראלי אבי בניון – זמר ישראלי, אחיו של עמיר בניון רוביק רוזנטל, הזירה הלשונית: הכל נשאר במשפחה, באתר nrg‏, 7 באוקטובר 2010
בלטמן

האם התכוונתם ל... יונה בלטמן – פרקליט מדינת ישראל לשעבר רעיה בלטמן – סופרת ילדים ונוער ישראלית
מאה שערים (פירושונים)

האם התכוונתם ל... מאה שערים – שכונה חרדית ותיקה בירושלים רחוב מאה שערים – רחובה הראשי של שכונת מאה שערים הישיבה הגדולה ותלמוד תורה מאה שערים – תלמוד תורה וישיבה קטנה בירושלים. מאה שערים (תל אביב) – שכונה בתל אביב אשר נוסדה בשנות ה-20 מאה שערים (ספר) – ספר הנכתב על ידי הסופר ר' יצחק בן אבא מרי
אקרט לורנצן

אקרט לורנצן (בגרמנית: Eckart Lorenzen; נולד בפרייבורג שבגרמניה) הוא כנר ישראלי. לורנצן סיים בהצטיינות את האקדמיה למוזיקה בפרייבורג ובהמשך בבזל שבשווייץ. בין מוריו היו שנדור זולדי, ליאון שפירר, ג'ורג' שבוק ואחרים. ניגן בתזמורת הפילהרמונית הצעירה של גרמניה ככנר מוביל ואף הופיע עמה כסולן. כמו כן ניגן בהרכבים קאמריים ובתזמורת הקאמרית הגרמנית בברמן. בשנים 1984 עד 1987 ניגן בתזמורת הפילהרמונית הגרמנית בניצוח הרברט פון קאראיין ואחרים. לורנצן עבר לאיטליה, שם זכה בתחרויות בינלאומיות שונות, והיה קונצרטמייסטר בתזמורת טוסקניני בפארמה ובתזמורת הרדיו של טורינו. משנת 1990 עד 1992 היה לורנצן הכנר הראשי של התזמורת הקאמרית הישראלית. מאז 1994 הוא הכנר הראשי של התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון. הוא מרבה בהופעות באירופה ובארצות הברית, הן כסולן והן בהרכבים קאמריים. בין השאר הופיע עם הכנר שלמה מינץ, עם הזמר לוצ'אנו פאברוטי ועם הפסנתרן אשר פיש. כן הרבה להקליט לתחנות רדיו בישראל ובעולם. לורנצן מחזיק כיום בכינור גוארנרי דל ג'זו משנת 1720, שקיבל בהשאלה מיהודה זיסאפל. אקרט לורנצן עומד בראש שלישיית לורנצן, הכוללת את אשתו, הפסנתרנית בתיה שטיינבוק, ואת הצ'לן יונתן גוטליבוביץ'. ילדיהם של אקרט לורנצן ובתיה שטיינבוק, מאיה (ילידת 1991) ודניאל (יליד 1994), גם הם כנרים. בתם עדן (ילידת 2000) היא פסנתרנית. אקרט לורנצן, באתר ספוטיפיי אקרט לורנצן, באתר האופרה הישראלית תל אביב-יפו אקרט לורנצן, באתר "הבמה" יוטיוב, ריאיון עם אקרט לורנצן
מוזיאון פיקאסו (פריז)

מוזיאון פיקאסו (בצרפתית: Musée Picasso) הוא מוזיאון באזור המארה שברובע השלישי של פריז בצרפת. המוזיאון ממוקם ב"אוטל סאלה" (Hotel Salé) ברחוב תוריניי (rue de Thorigny). המוזיאון כולל למעלה מ-3,000 יצירות אמנות של פבלו פיקאסו, לרבות ציורים, רישומים, איורים, פסלים וכן תמונות על חיי האמן. הציורים מוצגים בסדר כרונולוגי, תוך הצגת האירועים שאירעו בכל תקופה ותקופה בחייו של האומן, אירועים היסטוריים שאירעו באותה תקופה, והשפעתם על עבודתו של האומן. כמו כן מציג המוזיאון יצירות של בני תקופתו של פיקאסו, ובהן יצירות של סזאן ומאטיס, תוך הצגת ההשפעות ההדדיות בין היצירות. המבנה בו מצוי כיום המוזיאון נבנה בין השנים 1656 ו-1659 עבור פייר אובר (Pierre Aubert) הלורד של פונטניי (Fontenay). עושרו של אובר מקורו בהיותו של גובה מס מלח - ועל שם המס קרוי המבנה - "בית המלח" - "אוטל סאלה" Hôtel Salé. האדריכל שתכנן את הבניין היה ז'אן בולייה (Jean Boullier), הידוע גם בשם ז'אן לה בורג' (Jean de Bourges), והמבנה נחשב לאחד הבניינים ההיסטוריים היפים ביותר ברובע המארה. במהלך השנים החליף המבנה בעלים מספר רב של פעמים. בין היתר היה המבנה בבעלות שגרירות הרפובליקה של ונציה (1671), המארשל של וילרוי, במהלך המהפכה הצרפתית הוחרם המבנה והפך לרכוש השלטונות, ובשנת 1815 הפך המבנה לבית ספר העירוני לאמנות (municipal École des Métiers d'Art) בו למד גם בלזק. בשנת 1964 נירכש על ידי העיר פאריס ובשנת 1986 קיבל מעמד של מבנה לשימור. בין השנים 1974–1980 שוחזר המבנה על ידי ברנר ויטרי (Bernard Vitry) וברנר פונקוורני (Bernard Fonquernie). המבנה נבחר לשמש כמוזיאון המציג את יצירות פיקאסו לאחר תחרות שבה נבדק למה ישמש המבנה. בשנת 1968 נחקק בצרפת חוק המתיר ליורשים לשלם את מס הירושה באמצעות חפצי אמנות - כל עוד מדובר בחפצי אמנות הנחשבים חלק מהמורשת התרבותית של צרפת. חפצי האמנות אושרו על ידי דומיניק בוזו, האוצר של המוזיאונים הלאומיים של צרפת. כפי שפיקאסו עצמו נהג לומר "אני הוא האספן הגדול ביותר של פיקאסו בעולם" - ובאוספיו הצטברו אלפי חפצי אמנות מיצירותיו הוא. במוזיאון פיקאסו למעלה מ-3,000 יצירות אמנות של פיקאסו הכוללים ציורים, רישומים, כלי קרמיקה ופסלים, בנוסף היו באוספי פיקאסו מספר יצירות של סזאן, דגה, רוסו, סוראט, דה קיריקו ומאטיס, וכן מספר רב של פסלים פרימיטיביים מרחבי העולם. ליצירות האמנות של פיקאסו נלווה מידע רב על התקופה ועל יחס התקופה ליצירות - כך למשל, לצד תמונות של פיקאסו משנות ה-50 מוצגים קריקטורות של התקופה המציגות את יחס אנשי התקופה (השלילי בדרך כלל) ליצירות. היצירות מוצגות בסדר כרונולוגי, ולצידן תמונות של פיקאסו עצמו ושל הליך היצירה של היצירות. כמו כן מנסה המוזיאון להראות את ההקשר בין חייו האישיים של פיקאסו ליצירות. כך לדוגמה, מציג המוזיאון איך השפיעה לידתה של נכדתו של פיקאסו על יצירותיו שהפכו פחות אבסטרקטיות לאחר הלידה. בקומה השנייה של המוזיאון ישנו שטח לתצוגות זמניות, והקומה השלישית מיועדת למשרדי המוזיאון ולספריה. פבלו פיקאסו מדיה וקבצים בנושא מוזיאון פיקאסו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מוזיאון פיקאסו (באנגלית ובצרפתית) מוזיאון פיקאסו, ברשת החברתית פייסבוק מוזיאון פיקאסו, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מוזיאון פיקאסו, ברשת החברתית אינסטגרם מוזיאון פיקאסו, סרטונים בערוץ היוטיוב מוזיאון פיקאסו, סרטונים באתר Vimeo מוזיאון פיקאסו, באתר פינטרסט
Monster

האם התכוונתם ל... Monster (אלבום) – אלבום של להקת הרוק האלטרנטיבית האמריקאית אר.אי.אם. Monster (אלבום של Imagine Dragons) – אלבום של להקת הרוק האמריקאית Imagine Dragons Monster (שיר של קניה וסט) – שיר של אמן ההיפ הופ האמריקאי קניה וסט. Monster (שיר של ליידי גאגא) – שיר של הזמרת האמריקאית ליידי גאגא מתוך אלבומה השני, The Fame Monster. Monster (שיר של שון מנדס וג'סטין ביבר) – שיר של הזמרים הקנדים שון מנדס וג'סטין ביבר. The Monster – שיר של הראפר אמינם בהשתתפות הזמרת ריהאנה. Monster (מיני-אלבום) – מיני-אלבום הבכורה של יחידת המשנה Red Velvet - Irene & Seulgi. Monsters Monsters (שיר של שרה אלטו) Monsters (שיר של אול טיים לואו) Monsters (שיר של שיינדאון) מונסטר (פירושונים) מפלצות (פירושונים)