laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
חלוקה מנהלית של טורקיה

טורקיה היא מדינה אחודה המחולקת בבסיסה לשבעה מחוזות ול-81 נפות. מתחת לנפות נמצאות תת-נפות (אנ') ושכבת השלטון המקומי. טורקיה מחולקת מאז 1941 לשבעה מחוזות (יחיד bölge, רבים bölgeler). למחוזות אין משמעות אדמיניסטרטיבית, והם משמשים לצרכים סטטיסטיים בלבד. המחוזות הם: מחוז מרמרה (מרמרה) (Marmara Bölgesi). מחוז הים האגאי (Ege Bölgesi). מחוז הים השחור (Karadeniz Bölgesi). מחוז מרכז אנטוליה (İç Anadolu Bölgesi). מחוז הים התיכון (Akdeniz Bölgesi). מחוז מזרח אנטוליה (Doğu Anadolu Bölgesi). מחוז דרום-מזרח אנטוליה (Güneydoğu Anadolu Bölgesi). ערך מורחב – נפות טורקיה על פי החלוקה המנהלית (נכון ל-2022) מחולקת טורקיה ל-81 נפות (בטורקית: יחיד il, רבים iller). הנפות נושאות בדרך כלל את שמה של בירתן (İl Merkezi - "מרכז הנפה"). 8 ערים בטורקיה הוכרזו כאזור מטרופוליטני (יחיד Büyükşehir - "עיר גדולה", רבים Büyükşehirler) שבראש כל אחת מהן עירייה מטרופוליטנית (Büyükşehir belediyesi), והן מחולקות לרבעים שמנוהלים על ידי עיריות מקומיות (בדומה לרובעי פריז). הערים המטרופוליטניות הן איסטנבול, אנקרה, איזמיר, אדנה, בורסה, גזיאנטפ, קייסרי וקוניה. 7 ערים נוספות נחשבות גם הן ל"עיר גדולה": איזמיט (קוג'לי), סמסון, אסקישהיר, אנטליה, ארזורום, מרסין (איצ'ל) ודיארבקיר. הנפות מחולקות בתורן ל-973 תת-נפות (אנ') (יחיד ilçe, רבים ilçeler). אחת מתת-הנפות בכל נפה היא "תת-נפה המרכזית" (merkez ilçe) ובה שוכנת גם בירת הנפה. בכל תת-הנפות יש יישוב מרכזי הנקרא "מרכז תת-הנפה" (ilçe merkezi) ובו שוכנים משרדיה של הנהלת תת-הנפה (kaymakamlık) שבראשם עומד מעין נציב (kaymakam). בתת-נפה המרכזית אין ניצב והיא מנוהלת על ידי המשנה למושל הנפה. תת-הנפות מחולקות לרשויות מקומיות לפי הצורך, ולרבעים (יחיד mahalle, רבים mahalleler) ולכפרים (יחיד köy, רבים köyler) שבראשן עומד מוהטר (muhtar). מדיה וקבצים בנושא חלוקה מנהלית של טורקיה בוויקישיתוף
יעקב משה עייאש

ר' יעקב משה עייאש (1727–1817, כ"ו בטבת ה'תקע"ז) היה הראשון לציון, שד"ר, מנהיג קהילה וראש ישיבה. בשנת ה'תקט"ז, (1756) עלה ר' יעקב משה עייאש לארץ יחד עם קבוצת העולים מאלג'יר שבראשם עמד אביו ר' יהודה עייאש מחשובי חכמי אלג'יר . בשנת ה'תקל"ט (1779) יצא בשליחות העיר ירושלים כשד"ר למרוקו וארצות צפון אפריקה. במהלך שהותו שם נשא ונתן בהלכה עם חכמי מרוקו. בשנים ה'תקמ"ג-ה'תקמ"ד (1783–1784) היה בליוורנו, שם הביא לדפוס מספר ספרים, בהם ספרו של אביו "מטה יהודה" על השו"ע, ואת הספר "שמע יעקב" שהוא ספר דרשות על התורה של ר' ישראל יעקב אלגאזי מחכמי א"י, ביחד עם ספר "ארעא דרבנן" העוסק בכללי התלמוד והפוסקים. לספר זה צירף את הגהותיו של אביו ר' יהודה עייאש בשם "עפרא דארעא". לאחר מכן השתקע באיטליה למשך 22 שנים בהן כיהן כרב קהילת סיינה במשך 12 שנים, וכרב קהילת פירארה 10 שנים. בשנים אלו הדפיס ספרים שונים, בהם כמה קונטרסי תפילות כמנהג ירושלים, ואת הספר "דרך חיים", סדר התרת נדרים, סדר תפילות להקפות שמחת תורה, וסדר תפילות המנחה של ערב ראש חודש. סייע לרבי יעקב ב"ר דוד פארדו להדפיס את ספרו "אפי זוטרי" על אבן העזר ועוד. בחתימתו בספריו הנ"ל היה נוהג תמיד לרמוז על שאיפתו לחזור לארץ ישראל וכחרוז לשמו היה רושם "מרחמי ה' לא נתייאש, לשוב אל הר ציון לא נואש". בין תלמידיו באיטליה היו ר' חננאל ניפי, יעקב ישראל כרמי ור' יהודה חי חזקיה מלאוידה. בשנת ה'תקס"ג (1803), חזר לארץ ישראל ובסיועו של הגביר מפירנצה ר' חזקיה מנוח חיים רפאל הקים בירושלים ישיבה בשם "חיים וחסד". בשנת ה'תקס"ו (1805) נתמנה לראש ישיבת כנסת ישראל, משרה שהחזיק בה אביו עשרות שנים קודם לכן. בשנת ה'תקס"ו (1806), נתמנה לתפקיד הראשון לציון ובתפקיד זה שימש עד פטירתו ביום כ"ו בטבת ה'תקע"ז (1817). בצוואתו הורה על סדר קבורתו והוראה זו נתקבלה אחר כך למנהג ירושלים. גם שני בניו שהניח אחריו ר' יוסף דוד עייאש ור' חיים יהודה עייאש יצאו כשד"רים בשליחות ארץ ישראל. בנו ר' יוסף דוד עייאש היה מרבני קהילת שכם. אברהם יערי, שלוחי ארץ ישראל, מוסד הרב קוק, תשס"ב (הדפסה שלישית) משה דוד גאון, יהודי המזרח בארץ ישראל - יעקב משה עייאש, באתר היברובוקס יוסף שרביט, הראשון לציון הרב יעקב משה עייאש, קתדרה יעקב משה בן יהודה עייאש, דף שער בספרייה הלאומית ראו תשובות חכמי מראכש סימן כג, תשובה מרבי יעקב משה עייאש משנת ה'תק"ם, בעת שהותו בטנג'יר. ר' ישראל יעקב אלגאזי שימש בתפקיד הראשון לציון והיה אביו של ר' יום טוב אלגאזי שגם הוא כיהן מאוחר יותר בתפקיד הראשון לציון.
גוצ'ה ציציאשווילי

גוצ'ה ציציאשווילי (בגאורגית: გოჩა ციციაშვილი; נולד ב-7 בנובמבר 1973) הוא מתאבק ישראלי, אלוף העולם בהיאבקות בסגנון יווני-רומי עד משקל 85 ק"ג בשנת 2003. ציציאשווילי נולד בגאורגיה הסובייטית (כיום גאורגיה) ועלה לישראל בשנת 1994, באותה השנה הוא זכה במדליית כסף באליפות אירופה שנערכה באתונה. שנה לאחר מכן, בשנת 1995, הוא זכה במדליית הכסף באליפות העולם באטלנטה ובמדליית ארד באליפות אירופה. בשנת 1996 הוא השתתף באולימפיאדת אטלנטה, והגיע למקום החמישי. באותה שנה קיבל גם מדליית ארד באליפות אירופה. ובשנת 1998 הוא זכה במקום הרביעי באליפות העולם. בשנת 2000 השתתף ציציאשווילי באולימפיאדת סידני, והגיע למקום השישי. אולם שלוש שנים לאחר מכן, בשנת 2003 הוא זכה במדליית הזהב באליפות העולם שנערכה בקרטיי שבצרפת. לאולימפיאדת אתונה (2004) הגיע ציציאשווילי כאלוף העולם ולכן סומן כבעל סיכוי רב למדליה, אלא שגוצ'ה נכנע לאלוף אירופה דאז, אלכסיי מישין, 0:3, ולא הצליח להעפיל לשלב רבע הגמר. מיד לאחר מכן הוא הודיע על פרישה. רבים ממשפחתו של ציציאשווילי הם מתאבקים: בן דודו יעקב מנשרוב וגיסו הנרי פפיאשווילי. נכון ל-2008 משמש ציציאשווילי כמאמן נבחרת ישראל בהיאבקות. גוצ'ה ציציאשווילי, באתר olympedia.org גוצ'ה ציציאשווילי, באתר United World Wrestling גוצ'ה ציציאשווילי - פרופיל וסטטיסטיקות, במסד הנתונים להיאבקות בינלאומית הקונגרס העולמי ליהודי גאורגיה מעניק מאה אלף שקל לגוצ'ה בגין זכייתו בתואר אלוף העולם (אורכב 29.09.2007 בארכיון Wayback Machine) (בגאורגית) איזי עין דור‏, "אני יכול ללכת על זהב באתונה", באתר וואלה, 5 באוקטובר 2003 פרופיל וסטטיסטיקות אודות המתאבק באתר sports-reference.com נבחרת ההיאבקות יוצאת לאליפות העולם בהונגריה באתר מכון וינגייט
היום הארוך ביותר

היום הארוך ביותר (באנגלית: The Longest Day) הוא ספר מאת קורנליוס ראיין, המספר את סיפורו של 6 ביוני 1944 - יום הפלישה לנורמנדי, ואת ההכנות אליו מנקודת ראותם של בעלות הברית ושל הנאצים כאחד, מרמת האסטרטגיה הגבוהה ועד לנקודת ראותו של החייל הפשוט. שמו של הספר נלקח מציטוט של ארווין רומל, שאמר: "24 השעות הראשונות יהיו החשובות ביותר... גורל גרמניה ייקבע על פי התוצאה... לבעלות הברית כמו גם לגרמניה, יהיה זה 'היום הארוך ביותר'". על בסיס הספר הוסרט בשנת 1962 סרט בשם זהה, שבו מככבים רבים מכוכבי הקולנוע של אותה תקופה. המונח "היום הארוך ביותר" הושרש בשפה ומשתמשים בו לעיתים קרובות לציון יום הפלישה. גל פרל פינקל‏, גם 75 שנים ליום הארוך ההוא בנורמנדי - יש לנו עדיין מה ללמוד, באתר וואלה, 6 ביוני 2019. ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קולג' בלויט

קולג' בלויט (באנגלית: Beloit College) הוא קולג' פרטי שנוסד בבלויט בוויסקונסין בשנת 1846. כיום לומדים בקולג' כ-1,300 תלמידים מארצות הברית ומחוץ לה. בלויט קולג' הוא הקולג' הראשון שנוסד בוויסקונסין. הקולג' נפתח ב-1847, והתארים הראשונים ניתנו ב-1851. הקולג' ידוע בפקולטות הגאולוגיה והאנתרופולוגיה שלו. הנשיא הראשון של בלויט היה ארון לוסיוס צ'ייפין, בוגר אוניברסיטת ייל. הוא עבד כנשיא בלויט מדצמבר 1849 עד 1886. תחת ניהולו הקולג' קיבל מוניטין של השגה אקדמאית וניסויים בתוכנית הלימודים שלו. הקולג' נותר קטן למשך כמעט כל המאה הראשונה מאז יסודו, עם כמעט 1,000 תלמידים. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. מיקום: בלויט, ויסקונסין, ארצות הברית. מספר תלמידים: 1,275 (נכון לשנת 2021) מספר מורים: 94. הקמיע של בלויט הוא פיראט, אך בכול המסמכים הרשמיים מתנוסס קמיע של צב. בקולג' ניתן ללמוד תחומים שונים במדעי הרוח והחברה כגון אנתרופולוגיה, מנהל עסקים, כלכלה, פסיכולוגיה, סוציולוגיה, מדעי המדינה, משפטים, פילוסופיה ועוד. כמו כן, נלמדים מקצועות מדעיים כגון מדעי המחשב, מדעי המידע, כימיה וביולוגיה. מתקיימת גם תוכנית ללימודי הנדסה. בין בוגריו הידועים של קולג' בלויט נכללים: רוי צ'פמן אנדרוס - חוקר והרפתקן (נטען שעל פי אישיותו נבנתה דמותו של אינדיאנה ג'ונס). זיינב אל-חוואג'ה - פעילת זכויות אדם מורטון רו (שם העט של טוד סטראסר) - סופר אמה בול - סופרת המדע הבדיוני והפנטזיה ומחברת מלחמה למען האלונים, אדוארד בורק - פוליטיקאי רוברט לי מוריס ג'ים זוורג לורין נידיקר מדיה וקבצים בנושא קולג' בלויט בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קולג' בלויט קולג' בלויט, ברשת החברתית פייסבוק קולג' בלויט, ברשת החברתית אקס (טוויטר) קולג' בלויט, ברשת החברתית אינסטגרם קולג' בלויט, ברשת החברתית LinkedIn דגלי המדינות של הסטודנטים מחוץ לארצות הברית, באתר הקולג' קולג' בלויט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Facts, Stats, Rankings, אתר קולג' בלויט Majors and Minors, אתר קולג' בלויט Notable alumni of Beloit College, Edu Rank ערך זה הוא קצרמר בנושא אוניברסיטאות ומכללות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ג'יימס פרנק

ג'יימס פרנק (26 באוגוסט 1882 – 21 במאי 1964) היה פיזיקאי גרמני-יהודי, שזכה בפרס נובל לפיזיקה. ג'יימס פרנק נולד כבנם הבכור של רבקה ויעקב, בנקאי, בהמבורג שבגרמניה. פרנק סיים את עבודת הדוקטורט שלו בשנת 1906 באוניברסיטת הומבולדט שבברלין בה הוא למד ולימד עד לשנת 1918. ב-1914 התנדב לצבא הגרמני כדי להשתתף במלחמת העולם הראשונה וב-1915 הועלה לדרגת לוטננט וקיבל אות צלב הברזל, דרגה ראשונה. לאחר המלחמה, התמנה לראש תחום פיזיקה במכון קיסר וילהלם בברלין. בשנת 1920 התמנה לראש המכון לפיזיקה ניסויית באוניברסיטת גטינגן, גרמניה. באותה התקופה עבד עם מקס בורן. בשנת 1925 קיבל פרס נובל לפיזיקה על גילוי החוקים השולטים בפגיעה של אלקטרון באטום, יחד עם גוסטב הרץ, שותפו לעבודה זו. העבודה בוצעה ברובה בשנים 1912–1914 וכללה בין היתר את ניסוי פרנק-הרץ, המהווה שלב חשוב בהוכחת מודל האטום של בוהר. עם עליית הנאצים לשלטון, ופיטורי המורים היהודים, סירב לנצל את האפשרות להמשיך לעבוד בגרמניה על סמך שירותו בצבא הגרמני והיגר לארצות הברית. תחילה עבד באוניברסיטת ג'ונס הופקינס ולאחר מכן באוניברסיטת שיקגו. פרנק השתתף באופן פעיל בפרויקט מנהטן. חיבר את דו"ח פרנק על הבעיות בשימוש בפצצת אטום לצרכים צבאיים. בשנת 1953 הגיע לגרמניה לצורך קבלת אזרחות כבוד של העיר גטינגן. מדליות ופרסים נוספים בהם זכה: 1951 - מדליית מקס פלאנק של ארגון הפיזיקאים הגרמני, 1955 - פרס רומפורד של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. חבר בחברה המלכותית של לונדון מאז 1964. נישא ב-1911 לאינגריד לבית יוזפסון. לשניים נולדו שתי בנות. ג'יימס פרנק נפטר במהלך ביקור בגטינגן ונטמן בבית עלמין בהמבורג. אמיל פוירשטיין, יהודים מפורסמים במדע, 1956. עמ' 241–247. מדיה וקבצים בנושא ג'יימס פרנק בוויקישיתוף ג'יימס פרנק, באתר פרס נובל (באנגלית) ג'יימס פרנק, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה ג’יימס פרנק, אנשי סגולה - יהודים זוכי פרס נובל, באתר בית התפוצות. ג'יימס פרנק, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ג'יימס פרנק, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אני מסתלק להשתמש באפשרות הזאת, דבר, 4 במאי 1933 ערך זה הוא קצרמר בנושא פיזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
טוהו

חברת טוהו (東宝株式会社; ברומאג'י: Tōhō Kabushiki-gaisha) היא אולפן קולנוע יפני. מרכזה נמצא בצ'ייודה, רובע של טוקיו. החברה ידועה במערב בעיקר בזכות הסרטים של אקירה קורוסאווה, ובזכות הסרטים של סטודיו ג'יבלי, שמופצים באמצעות טוהו. היצירה המפורסמת ביותר של האולפנים במערב היא גודזילה. טוהו הוקמה על ידי חברת הרכבות היפנית הפרטית האנקיו בשנת 1932, בשם "חברת התיאטרון טוקיו טאקאראזוקה" (東京宝塚劇場株式会社). החברה ניהלה רבים מתיאטרוני הקבוקי בטוקיו. לאחר שייצאו בהצלחה מספר סרטים לארצות הברית במהלך שנות החמישים, פתחה החברה בית קולנוע בלוס אנג'לס, כדי להציג את סרטיה מבלי למכור אותם למפיץ אחר. בית הקולנוע היה ידוע כקולנוע טוהו מסוף שנות השישים עד שנות השבעים. [1] לחברה היה קולנוע גם בסן פרנסיסקו, ובשנת 1963 היא פתחה בית קולנוע נוסף בניו יורק. בל וסבסטיאן (1981-1982) הימים של מידורי (2004) מדיה וקבצים בנושא טוהו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של טוהו (ביפנית) טוהו, ברשת החברתית אקס (טוויטר) טוהו, ברשת החברתית אינסטגרם טוהו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פודינג יורקשייר

פודינג יורקשייר הוא מאפה עשוי בלילה מהמטבח הבריטי. הוא מוגש לצד רוסטביף או מנות אחרות הכוללות רוטב בשר עשיר, ונלווה באופן מסורתי לארוחת צלי יום ראשון. המנה אהודה מאוד בכל רחבי הממלכה המאוחדת. המנה מוגשת באופן מסורתי עם צלי יום ראשון ולעיתים מוגש כמנה נפרדת לפני מנת הבשר העיקרית. אכילתו כמנת פתיחה נפוצה עדיין ביורקשייר. כשהוא נאכל כמנת פתיחה בדרך כלל מצורף לו רוטב בשר ובצל. רוטב הבשר נחשב בעיני רבים כליווי חיוני לפודינג יורקשייר. מקור המנהג בתקופות עוני, בהן אכילת מנה משביעה כפודינג יורקשייר קודם לבשר עודדה הסתפקות בכמות קטנה יותר של בשר. כיוון שרוטב הבשר העשיר משומן הצלי הוגש עם הפודינג במנה הראשונה, לעיתים קרובות הוגשו פטרוזיליה או רוטב בשמל עם המנה העיקרית ומנת הירקות. להכנת פודינג יורקשייר שופכים את הבלילה לתוך תבנית שקעים משומנת שחוממה קודם לכן עד שהשמן שבה לוהט, ואפיית המאפים בחום גבוה עד שיתפחו. בעבר אפו אותו בתבנית גדולה תחת הצלי כדי לקלוט את טפטופי השומן, או באותה תבנית בה נצלה קודם לכן הבשר כדי לעשות שימוש בשומן הבשר שנותר בכלי. כיום מקובל להשתמש בתבנית שקעים, כמו לאפיית מאפינס. ניתן להקפיא פודינג יורקשייר כשהוא עטוף במהודק, ולהפשירו לפי הצורך. כיום נפוצות גם יחידות אישיות שלו (שנאפו בתבנית לחמנייה) המשווקות כמוצר קפוא. כאשר אופים את המאכל עם נקניקיות בתוכו הוא מכונה "קרפדה במאורה". בתפריטי הפאבים המאפה משמש כקערה, בה מגישים מגוון מילויים. ניתן להשתמש במאפה גם כמאכל מתוק, במילוי ריבה, סירופ זהוב, סוכר או שמנת. פודינג יורקשייר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אין הוא פודינג במובן המוכר בישראל של קינוח העשוי קרם מתוק קרוּש
המוקד להגנת הפרט

המוקד להגנת הפרט מיסודה של ד"ר לוטה זלצברגר הוא ארגון זכויות אדם שפועל בקרב הפלסטינים החיים ביהודה, שומרון וחבל עזה ובמזרח ירושלים. המוקד הוקם בשנת 1988 על ידי ד"ר לוטה זלצברגר, על רקע אירועי האינתיפאדה הראשונה. בעת הקמתו נועד הארגון לטפל בפלסטינים שהתלוננו כנגד "מדיניות העצמות השבורות", ונקרא אז "המוקד לתלונות נפגעי אלימות". משהחלו פלסטינים תושבי יהודה, ושומרון וחבל עזה וכן תושבי מזרח ירושלים לפנות למוקד, הרחיב הארגון את טווח הטיפול וכלל טיפול בזכויות כלואים, תושבוּת בירושלים ובשטחים, הגבלות על חופש התנועה, טענות על אלימות יתר מצד כוחות הביטחון ומתנחלים, התנגדות להריסת בתי מחבלים וכדומה. לאחר קבלת התלונה פונה המוקד לרשויות השונות (בהן המנהל האזרחי, הפרקליטות הצבאית, פרקליטות המדינה ומשרדי ממשלה שונים) ומגיש תביעות לבתי-המשפט ועתירות לבית המשפט העליון, לא פעם בשיתוף עם ארגונים אחרים, לרבות עדאלה, האגודה לזכויות האזרח, רופאים לזכויות אדם ועוד. המוקד גם פעל לשינוי מדיניות וחקיקה במטרה להביא לשינוי הסטנדרטים של זכויות האדם ביהודה, שומרון וחבל עזה ובמזרח ירושלים. הארגון עותר למען שיפור תנאי מאסרם של אסירים ביטחוניים, בהם קטינים, נותן סעד לבני משפחותיהם, והגיש עשרות עתירות לבג"ץ נגד הריסת בתי מחבלים. על פי נתוני הארגון, מאז הקמתו טופלו עשרות אלפי פניות של פלסטינים בתחומים שונים. בין הפניות בהן טיפל עסק המוקד גם בסוגיית מתקן 1391 אשר עתר להפסקת פעילותו. משרד האסירים ברשות הפלסטינית מפנה מחבלים ומשפחות מחבלים, מיד לאחר ביצוע פיגוע, לקבלת סיוע מהארגון. נכון ל-2019 מנכ"לית הארגון היא ג'סיקה מונטל והיו"ר הוא פרופ' יוסף שורץ. בעבר היה היו"ר פרופ' אלחנן ריינר. הארגון מונה כ-40 עובדים, יהודים ופלסטינים, בהם כאלה הממונים על קבלת תלונות ועל הקשר עם המתלוננים, רכזי התלונות האחראים על פנייה לרשויות הישראליות ומעקב אחר השתלשלות הטיפול בתלונות וצוות משפטי. כמה מהעובדים פועלים בהתנדבות. מחזור הפעילות של הארגון עמד בשנת 2007 על כ-5.8 מיליון שקלים, בשנת 2008 על כ-5 מיליון שקלים ובשנת 2009 על כ-7.2 מיליון שקלים. מקורן של רוב התרומות לעמותה בישויות מדיניות זרות, בהן: הולנד, בריטניה, שוודיה, בלגיה, שווייץ, ספרד, קנדה, אירלנד ופינלנד וכן קרנות סיוע בינלאומיות, בהן: NDC, קרן פורד, oxfam novib‏, Misereor (גרמניה), Sigrid Rausing Trust (בריטניה), EED (גרמניה), CCFD (צרפת) והקרן החדשה לישראל אשר משמשת גם להעברת כספים מתורמים אחרים בחו"ל. אתר האינטרנט הרשמי של המוקד להגנת הפרט (בעברית, בערבית ובאנגלית) המוקד להגנת הפרט מיסודה של ד"ר לוטה זלצברגר, באתר "גיידסטאר ישראל" פרופיל "המוקד להגנת הפרט" באתר NGO Monitor המוקד להגנת הפרט, דף שער בספרייה הלאומית המוקד להגנת הפרט, ברשת החברתית פייסבוק המוקד להגנת הפרט, ברשת החברתית אקס (טוויטר) המוקד להגנת הפרט, ברשת החברתית LinkedIn דוגמאות באתר הארגון המוקד להגנת הפרט, באתר "מכון לחקר ארגונים לא-ממשלתיים"; יאיר אלטמן, תכירו: ארגון השמאל שמסייע, מגן ופועל למען מחבלים, ישראל היום, 23 בדצמבר 2018 מייסדת המוקד להגנת הפרט תומכת באינתיפאדה שלישית: "אני יכולה להבין למה צריך להרוג מדי פעם", באתר ערוץ 7, 19 באפריל 2023
ירושלים רבתי (שחייה)

ירושלים רבתי היא אגודת שחייה ישראלית הפועלת בירושלים. האגודה חברה באיגוד השחייה בישראל. האגודה הוקמה בשנת 1998 לאחר איחוד של מספר מועדוני שחייה משכונות שונות בירושלים. הבסיס לאגודת "ירושלים רבתי" היא אגודת "הפועל ימקא ירושלים" שזכתה באליפויות נוער ובוגרים בשנות השמונים. במסגרת האיחוד הצטרפו לשחייני ימקא שחייני "מכבי מעלה אדומים" ושחייני רמות. מאוחר יותר פתחה האגודה גם סניף בגבעת זאב. מקימי המועדון הם המאמן הראשי ברי אבנר, המאמן ויו"ר המועדון מנו מאי, מנהל מחלקת הספורט בימקא גד ארנון, ודוד סיבור (סוכו) מי שהיה בעבר מאמן נבחרת ישראל ומזכ"ל איגוד השחייה. הבריכה הראשית של האגודה היא בריכת ירושלים האולימפית במושבה הגרמנית. האגודה זכתה להצלחה בשחיית הנשים בסוף שנות התשעים, כולל שיאים ישראליים במשחי השליחות. השחייניות הבולטות היו: לימור מרמלשטיין (שיאנית עבר במשחי החזה), אולגה צינקר (שיאנית עבר במשחי החזה) וליטל כשריאל (שיאנית במשחי הגב ושחיינית נבחרת ישראל גם במשחי הפרפר והחתירה). באולימפיאדת סידני (2000) ייצג שחיין המועדון אלכסיי מנז'ולה את המדינה. כמו כן, באולימפיאדת בייג'ינג 2008 השחיין נמרוד שפירא בר אור ייצג את ישראל במשחי 100 ו-200 חופשי, ואף עלה לשלב חצי הגמר ב-200 ודורג בסיום במקום ה15. בשיאה דורגה האגודה במקום השני לגברים ובמקום השני בדירוג הכללי באליפויות ישראל לבוגרים. בין שחייני המועדון הבכירים בעבר ובהווה ניתן למצוא את אהוד סגל (דורג 19 בעולם במשחה 200 גב בשנת 2006), נמרוד שפירא בר אור (מדליות באליפות אירופה לנוער ובאולימפיאדת הנוער האירופאית, נבחר לספורטאי העתיד בשחיה 2008), יניב שניידר, בועז טלסקי, ג'ואן קופטי ודניאל קלינגר - כולם חברים בסגלי נבחרות ישראל השונות. למועדון ישנם הישגים גם במישור הארצי, אך גם במישור הבינלאומי. בין הישגיו הבולטים ניתן למצוא מדליות באליפות אירופה לנוער, ובאולימפיידת הנוער האירופאית על ידי נמרוד שפירא בר אור, מדליות בגביע מדינות הים התיכון (קומן) על ידי ג'ואן קופטי וגיא משעלי חצי גמר אליפות אירופה על ידי אהוד סגל ועוד. כמו כן, לאגודה הישגים במישור האולימפי, כששחיין האגודה נמרוד שפירא בר אור קבע שיא ישראלי ועלה לחצי הגמר במקצה ה-200 חתירה. מדי שנה מייצגים את ישראל מספר שחייני המועדון בתחרויות בינלאומיות לבוגרים ולנוער. המועדון מחזיק במספר שיאי ישראל לנוער ולבוגרים המפורטים להלן: בריכות ארוכות: 50 מטר חופשי, נוער - 00:23.37, נמרוד שפירא בר אור 100 מטר חופשי, נוער - 00:50.45, נמרוד שפירא בר אור 200 מטר חופשי, נוער - 1:50.06, נמרוד שפירא בר אור (שיא בינלאומי ישראלי) 400 מטר חופשי, נוער - 3:54.83, נמרוד שפירא בר אור 4x50 מטר חופשי, בוגרים - 01:36.11 (איתמר שחר, דימה ריבינסקי, שלומי אמון, אלכסיי מנז'ולה) 50 מטר פרפר, בוגרים - 00:24.71 אלכסיי מנז'ולה (שיא בינלאומי ישראלי) 200 מטר חופשי, בוגרים - 1:47.78, נמרוד שפירא בר אור 100 מטר חופשי, בוגרים - 49.10, נמרוד שפירא בר אור בריכות קצרות: 4X100 מטר חופשי, בוגרים - 3:26.04 (גיא קגל, יניב שניידר, מתן רץ, אהוד סגל) בנוסף מחזיקים שחייני האגודה במספר שיאי גילאים. אתר האינטרנט הרשמי של ירושלים רבתי
טולהמרין

טולהמרין הוא פרוור בעיר מלבורן, מדינת ויקטוריה, אוסטרליה. הפרוור ממוקם באזור שנקרא City of Hume. הפרוור ברובו מישור החשוף לרוחות הצפוניות החמות של מלבורן. האתר המפורסם בפרוור הוא נמל התעופה של מלבורן. אזור המגורים של הפרוור נמצא במעין לולאה מעגלית של מפרצון "מוני פונדס" ובגבולו המערבי נמל התעופה של מלבורן, אשר במקור נקרא נמל התעופה של טולהמרין. הפרוור מכיל את אזור המגורים הקטן ביותר של פארק גלדסטון. מסילת הברזל בין מלבורן לסידני מפרידה את הפרוור ממערב לנמל התעופה לדרום. מקור שם הפרוור מטולהמרינה, חבר צעיר בוורונדג'רי (אשר בשנת 1838 ברח מבית הסוהר הראשון של מלבורן, תוך כדי שריפתו) על פי רווראנד לנגורן, יועץ מפקח הממשלה הראשונה, רוברט הודל. הכפר טולהמרין היה ברחוב בולה או לאנספילד, אשר נקרא כיום[דרושה הבהרה] דרך מלרוז. מיקומו היה במפגש של שלושה גבולות מוניציפליים (ברומדוז, בולה וקיילור). בית הספר היסודי היה על אדמת נמל התעופה, ומשרד הדואר היה בסמוך לשמורת טולהמרין. בעבר התרחב הפרוור עד לפארק הלאומי אורגן פייפס ואזור תחום נהר המריבירנונג, מפרץ ג'קסונס ומפרץ דיפ. כאשר אדמת קהילת טולהמרין חולקה לחוות ב-1842, רק חלקת חווה אחת נמכרה, והשאר נמכרו ב-1850. בית ספר מתודיסטי נפתח בשנת 1855 ושני בתי ספר נוספים ב-1859 ו-1864. בית הספר המתודיסטי פעל עד לפתיחתו של בית הספר היסודי הממשלתי בשנת 1884. בשנת 1865 הוקם בפרוור מלון ואוכלוסיית הפרוור עמדה על 200 נפשות. בשנות השלושים הוקמה בכפר כנסייה, מועדוני טניס וכדורגל. התעשייה המקומית התבססה על ייצור מספוא ומרעה. במהלך שנות החמישים, הפך הכפר לעיירת מגורים וחקלאות. באותה תקופה בחנה הממשלה הפדרלית את האפשרות להקים נמל תעופה בסמוך. רכישת האדמה לנמל החלה בתחילת שנות השישים. בית הספר הועבר למקומו החדש ב-1961. בשנת 1955 הדרייב אין של הכפר נפתח עם מסך אחד וקיבולת של 862 מכוניות. הדרייב אין נסגר ב-1984 והאתר הוסב למגורים עם רחובות הנושאים את שמות אולפני הסרטים. בין 1967 ו-1970 נבנה כביש מהיר אל נמל התעופה. הכביש מחלק את הפרוור לאזוריו המזרחיים, פארק גלדסטון, ואזוריו המערביים, בתי מגורים ומתחמי תעשייה. דרך שרפס, אשר עוברת ממזרח למערב בסמוך לגבול הדרומי של טולהמרין, הייתה דרך חד סטרית עד לסוף שנות השמונים. בצידה הדרומי היה קו של עצי אורן גבוהים המסתירים מועדון פוני קטן. כיום[דרושה הבהרה], דרך שרפס היא דרך דו סטרית הומה המספקת נתיב חלופי מדרך הטבעת המערבית אל נמל התעופה של מלבורן. 1891 – 82 נפשות. 1921 – 190 נפשות. 1947 – 204 נפשות. 1955 – 385 נפשות. 1966 – 1666 נפשות. 2005 – 8758 נפשות. אתר קהילת טולהמרין. Drive-Ins Down Under מועדון הטניס של טולהמרין ההיסטוריה המקומית של טולהמרין
איפה אפי?

איפה אפי? (Where's Wally? בגרסה הבריטית המקורית ו-Where's Waldo? בגרסה האמריקאית) היא סדרה של ספרי ילדים שנוצרה על ידי הצייר הבריטי מרטין הנדפורד. בספרים אלו הקורא צריך לאתר איש מסוים, אפי, בתוך ציור עמוס בדמויות ובפרטים שונים. אפי לובש חולצה עם פסים אדומים ולבנים, מכנסי ג'ינס כחולים, חובש כובע צמר עם פונפון, מחזיק מקל הליכה מעץ ומרכיב משקפיים בעלי מסגרת עגולה. אפי תמיד מאבד דברים, למשל ספרים, ציוד מחנאות ואפילו את הנעליים שלו, והקוראים מוזמנים למצוא את הפרטים האבודים בתוך הציור. הספר מורכב מסדרה של תמונות גדולות ומורכבות שמכילות מאות אנשים קטנטנים שעוסקים במגוון פעולות משעשעות. המטרה היא למצוא את אפי בתוך קבוצת האנשים, מה שיכול להיות קשה משום שאפי תמיד מוחבא היטב. בתמונה מסוימת מתוך "איפה אפי 3: המסע המופלא", למשל, הדף מלא במאות "אפים" שונים והקורא מתבקש למצוא מתוכם את האפי האמיתי שמזוהה רק בעזרת העובדה שחסרה לו נעל. ישנם קוראים שציינו את העובדה שהרעיון הבסיסי של הספרים אינו חדש. נעשה שימוש ברעיון זה בסדרת הספרים "איפה הם?" (באנגלית: Where Are They?) שנוצרה על ידי אנטוני טלריקו בשנות ה-70 המאוחרות, על אף שהדרך שבה הנדפורד משתמש ברעיון שונה מאוד מן הדרך שבה טלריקו עושה בו שימוש: הנדפורד משתמש בהרבה בדיחות ויזואליות בעוד שסדרת "איפה הם?" מסתמכת בעיקר על שימוש בבועות טקסט כדי להעביר בדיחות וסגנון הציורים שבה הוא מחוספס במכוון ואינו מהוקצע. סדרת "איפה אפי?" מכילה ציורים הרבה יותר מורכבים ועמוסים ולא עושה שימוש בבועות טקסט. יצא לאור בעברית על ידי הוצאת שוקן. בהשראת סדרת הספרים יצאו שתי סדרות טלוויזיה מונפשת - הראשונה "איפה אפי?" ששודרה לראשונה בשנת 1991; והשנייה "איפה אפי?" ששודרה לראשונה בשנת 2019. בשני הספרים הראשונים אפי נדד לבדו, אך במשך הזמן נוספו עוד דמויות שניתן היה לחפש בכל תמונה: אפרת (Wenda), חברה של אפי, הופיעה לראשונה ב"איפה אפי: ספר הכרזות המדהים". אפצ'י (Woof), הכלב של אפי, ברוב התמונות אפשר לראות רק את הזנב שלו. הקוסם צחורזקן (Wizard Whitebeard), הופיעה לראשונה ב"איפה אפי: המסע המופלא". בהופעתו הראשונה, הוא זה ששלח את אפי למסע לגילוי האמת לגבי עצמו, ומאז, הוא מצטרף אליו לכל מסע. פשעוני (Odlaw), אויבו המושבע של אפי, הופיע לראשונה ב"איפה אפי: ספר הכרזות המדהים". בגרסה האמריקאית השם Odlaw הוא היפוך אותיות לשם Waldo, אך משחק מילים זה אינו קיים בגרסה הבריטית או בגרסה העברית. פשעוני נראה כמעט בדיוק כמו אפי, רק שהבגדים שלו בצבעי צהוב ושחור במקום אדום ולבן, למשקפיים שלו יש גוון כחול ויש לו שפם. מדיה וקבצים בנושא איפה אפי? בוויקישיתוף סדרת איפה אפי, באתר הוצאת שוקן
מועצה אזורית גדרות

המונח "גדרות" מפנה לכאן. אם הכוונה למשמעות אחרת, ראו גדר (פירושונים). מוֹעָצָה אֲזוֹרִית גְּדֵרוֹת היא מועצה אזורית השוכנת בין אשדוד, יבנה וגדרה. שטח השיפוט שלה הוא 13,000 דונם. קיבלה מעמד מוניציפלי בשנת 1953. בתחומי המועצה שבעה יישובים מהם שישה מושבים. ממוצע המרחקים בין היישובים הוא 5.9 ק"מ. לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס) נכון לסוף יולי 2024 (אומדן), מתגוררים במועצה אזורית גדרות 5,209 תושבים (מקום 226 בדירוג רשויות מקומיות בישראל). האוכלוסייה גדלה בקצב גידול שנתי של ‎-0.1%‏. אחוז הזכאים לתעודת בגרות מבין תלמידי כיתות י"ב בשנת ה'תשפ"ב (2021-‏2022) היה 79.5%. השכר החודשי הממוצע של שכיר במשך שנת 2021 היה 17,431 ש"ח (ממוצע ארצי: 11,330 ש"ח). גבולות שטח השיפוט של המועצה הם: בצפון: מועצה אזורית ברנר ומועצה אזורית חבל יבנה במערב: מועצה אזורית באר טוביה בדרום: גן יבנה ומועצה אזורית באר טוביה במזרח: גדרה ומועצה אזורית באר טוביה נעים נחום מגן הדרום, 1968–1975 יעקב לרנר ממשגב דב, 1975–1991 בני חבוט יוסי קנדלשיין ממישר, כיהן עד 2024 ערן גלזר ממשגב דב, 2024– מדיה וקבצים בנושא מועצה אזורית גדרות בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מועצה אזורית גדרות פרופיל מועצה אזורית גדרות נכון לשנת 2020 באתר הלמ"ס לטבלת הדירוג המלא. אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. מאזן מפוני מלחמת חרבות ברזל: מספר מפונים שנקלטו במועצה האזורית פחות מספר מפונים שפונו ממנה, מבוטא באלפי תושבים. מתוך אתר למ"ס, המתבסס על מערכת "יחד" (של מערך הדיגיטל הלאומי) נכון ל-סוף יולי 2024 (אומדן). הנתונים לפי טבלת רשויות מקומיות של למ"ס עבור סוף 2022 הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 פרופיל מועצה אזורית גדרות באתר הלמ"ס