laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
קרוסין קריק

קרוסין קריק (באנגלית: Kerosene Creek) הוא נחל מים חמים הממוקם כ-30 קילומטרים דרומית לעיר רוטורואה, השוכנת באי הצפוני של ניו זילנד. השם קרוסין קריק (ערוץ הקרוסין) ניתן לו משום שכאשר מתקרבים אליו ניתן לחוש בריח דומיננטי של נפט, וזאת כתוצאה מריכוז הגופרית הגבוה שבמים, ומשום שאינו מעיין רגיל אשר מימיו עומדים, כשאר המעיינות החמים המאפיינים את האי הצפוני של ניו זילנד, אלא מתקיימת בו זרימת מים חמים של ממש, ולכן נקרא ערוץ. קרוסין קריק אינו נמצא על ציר טיולים נפוץ, וכתוצאה מכך המקום אינו הומה אדם, כשאר המקומות המטוילים בניו זילנד, ונשאר נקי. בנתיב הערוץ, בתוך היער, שוכן מפל קטן ומתחתיו אזור רחצה, שבו מתאפשרת הרחצה גם בחודשי השנה הקרים. כתבה שכוללת מידע על האתר (באנגלית) קרוסין קריק, באתר FreeWalks.nz Kerosene Creek, Te Ara: The Encyclopedia of New Zealand, online ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של ניו זילנד ובנושא נהרות ונחלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
צילינדר (הנדסת מכונות)

צִילִינְדֵּר (Cylinder) (נקרא גם שרוול) הוא החלל או המרחב הגלילי בו נעה הבוכנה הלוך ושוב במנוע בוכנה. חלל הצילינדר שוכן בבלוק המנוע ומהווה את חלקו התחתון של תא הבעירה שלתוכו נכנסת תערובת הבעירה ובו מתבצעים כל שלבי העבודה של המנוע. בתוך הצילינדר שוכן בנוסף גם הטלטל המחבר את הבוכנה וגל הארכובה. מעל לצילינדר מורכב בדרך כלל ראש מנוע. במנועי בעירה פנימית מסוג מחזור ארבע פעימות מותקנים בראש המנוע שסתומים ומצת המתזמנים את שלבי עבודת המנוע בצילינדר. במנועי מחזור שתי פעימות, העובדים ללא שסתומים המובילים לסעפת היניקה וסעפת הפליטה, קיימים פתחי יניקה ופליטה בצילינדר עצמו. סידור הצילינדרים הנפוץ במנועים רבי צילינדרים הם בשורה אחת כגון במנוע טורי, או בשתי שורות מקבילות בתצורת האות V, או בשתי שורות בצורה אופקית בכיוונים הפוכים כבמנועי הבוקסר. ככל שגדל מספר הצילינדרים, כך גדל נפחו וכוחו של המנוע. קיימים גם מנועי כוכב בעלי חמישה ויותר צילנדרים, הנפוצים במטוסי הבוכנה. מדיה וקבצים בנושא צילינדרים בוויקישיתוף
הר גמל

הר גמל הוא הר בגליל המערבי, כ-3 ק"מ ממערב ליישוב מג'ד אל-כרום. לעיתים מבלבלים בינו לבין הר באותו השם הנמצא במצפה רמון. ההר מתנשא לרום של 342 מטר ומקור שמו בפסגה הכפולה שלו, המזכירה בצורתה דבשת כפולה של גמל. בתקופות פרה-היסטוריות גרו במערות יונים בהר זה. פסגת ההר משוננת ועשויה טרשים. בהר זה יש מספר רב של מערות יונים שבהם נמצאו שפע של שרידים פרה-היסטוריים. בגלל התנאים הנוחים של המערה והמזון הזמין באזור, במערות התיישבו בני אדם. הסימנים הקדומים ביותר להתיישבות אדם במערה שייכים לתרבות המוסטרית הקדומה (250,000 עד 130,000 שנה לפני זמננו). במערה נמצאו כלי צור בעלי להבים וחודים מוארכים. באותה התקופה הכלכלה התבססה בעיקר על ליקוט צמחים וציד בעלי חיים שהיו נפוצים באזור הר גמל כגון צבאים, יחמורים ואיילי כרמל.  החורש שבתחתית ההר מפותח מאוד וכולל מינים רבים של עצים כגון אלון מצוי, בר זית בינוני, חרוב מצוי וער אציל. ערביי האזור מספרים אגדה, לפיה הנביא מוחמד עבר במישור עכו וחיפש מקום בו יוכל ללון בלילה. ההרים מסביב החלו לריב ביניהם על מי מהם ילון הנביא. הריב המילולי התפתח במהרה לריב אלים, כאשר הר גמל שלף חרב ושרט את הר הכרמל, אשר נשאר מצולק עד לעצם היום הזה. הר הכרמל הניף גרזן שבאמצעותו ריסק את הר גמל ולכן הוא מרוסק עד לעצם היום הזה. 'מפה', בין דבשות: הר גמל והמערה העתיקה, באתר nrg‏, 16 בנובמבר 2009 הר גמל ומערות היונים, באתר למטייל 25 באוקטובר 2017. יער אחיהוד: טיול להר גמל ומערת היונים, באתר קק"ל 1 באפריל 2015 אריה יצחקי (עורך), מדריך ישראל: גליל עליון ומקורות הירדן, משרד הבטחון, 1979, עמ' 46-47 יהודה זיו, בשביל המטיילים, הוצאה לאור-משרד הביטחון, מהדורה שישית תשמ"ג-1982. האגדה מבוססת על אגדת חז"ל דומה על יעקב אבינו.
נמל רוטרדם

נמל רוטרדם הוא הנמל הגדול באירופה. הנמל פועל בעיר רוטרדם, בהולנד. בין השנים 1962 עד 2004 היה הנמל בעל היקף התנועה הגדול בעולם. בשנת 2022 היה נמל רוטרדם במקום ה-11 בעולם בהיקף תנועת המכולות, על פי מספר יחידות TEU. שטח הנמל 105 קמ"ר והוא משתרע לאורך כ-40 ק"מ. הנמל כולל את שטח הנמל ההיסטורי שבמרכז העיר ונמשך אל פרוורי העיר. מאז שנת 2004 הנמל מופעל על ידי "רשות נמל רוטרדם", חברה בבעלות משותפת של עיריית רוטרדם וממשלת הולנד. לנמל רוטרדם היסטוריה רבת שנים אשר תחילתה במאה ה-14. הנמל היה גורם מרכזי בהתפתחותו של היישוב מעיירת חוף קטנה לעיר נמל מרכזית והתפתח לצד העיר כאשר על שפך נהר הריין, העובר בעיר, נוספו לנמל רציפים. במחצית הראשונה של המאה ה-20 עבר מרכז הנמל מן האתר ההיסטורי בלב העיר, מערבה לעבר הים הצפוני. כדי לשפר את נתיבי השיט לים הצפוני נחפרה תעלת מים חדשה (בהולנדית: Nieuwe Waterweg), עוד בשנת 1872, שאיפשרה מעבר אוניות מנהר הריין אל הים. תעלה זו, באורך כ-10 ק"מ, הועמקה ושופרה מאז מספר פעמים ועל גדותיה יש מגוון של מפעלי תעשייה. במהלך השנים נוספו לנמל רציפים רבים, סמוך יותר לים הפתוח, הנמל הורחב עוד יותר בשנות ה-70 כחלק מפרויקט Europoort, שנועד להפוך את הנמל לשער הימי של אירופה. מהלקוחות הבולטים בנמל רוטרדם הן התעשיות הפטרוכימיות, בנוסף מהווה הטיפול בסחורות משא במעבר, בעיקר במכולות, ענף חשוב. הנמל משמש נקודת מעבר מרכזית לסחורות בצובר ולסחורות ארוזות העושות דרכן בין יבשת אירופה לבין יעדים שונים בעולם. מרוטרדם מועברות סחורות לתוך יבשת אירופה באמצעות אוניות, דוברות נהר, רכבות או משאיות. מאז שנת 2007 פועל בין נמל רוטרדם לגרמניה קו רכבות משא מהירות (Betuweroute), על מסילה כפולה. ממערב לעיר רוטרדם פועלים בתי זיקוק גדולים אשר אספקת הנפט אליהם מגיעה במכליות נפט. רציף EECV בנמל מאפשר גישה לאוניות בעלות שוקע של 24 מטר. מה שהופך אותו, לצד נמל פונטה דה מדירה (Ponta da Madeira) בברזיל, לאחד משני הנמלים היחידים בעולם שמאפשרים את עגינת ה-MS Ore Brasil, אוניית הצובר הגדולה בעולם, גם כאשר היא עמוסה. האונייה המובילה עפרות ברזל בין ברזיל לרוטרדם, מגיעה לנמל עמוסה עם שוקע של 23 מטר, במסלולה היא עוברת בים הצפוני בתעלה שאורכה 57 ק"מ (Eurogeul) אשר נחפרה במיוחד לאפשר גישה לנמל רוטרדם לאוניות עם שוקע גדול מ-20 מטר. רבות מפעולות ההעמסה והפריקה בנמל המכולות ברוטרדם נעשות באופן אוטומטי, על ידי רובוטים. משאיות רובוטיות מיוחדות הן שמעבירות את המכולות לנקודות ההעמסה, או האחסנה, כשהן מונחות ברשת מגנטית שהונחה מתחת לפני הקרקע. מדיה וקבצים בנושא נמל רוטרדם בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של נמל רוטרדם ה. ברוגרול, נמל רוטרדם, 'מערכות ים' 72, יוני 1965, עמ' 29. נמל רוטרדם סיור בתמצית (באנגלית) 19 בדצמבר 2018.
עין ראפה

עין ראפה (בערבית: عين رافا או عين رافة) הוא כפר ערבי, ממוקם כ-10 ק"מ מערבית לירושלים, בוואדי שבין כביש 1 ואבו גוש מצפון וצובה מדרום. הכפר נקרא על שם המעיין "עין ראפה" הנמצא במרכזו. הוא הוקם לאחר מלחמת העולם הראשונה על ידי שלושה אחים מהכפר סובא הסמוך שנכבש ב-1948 ועל אדמותיו קיים היום קיבוץ צובה. תושבי סובא ברחו מבתיהם בזמן מלחמת העצמאות אך כ-20 תושבים בני משפחת חמולת ברהום שלהם היו אדמות ושני בתים בקרבת המעין נותרו במקום. ב-1949 קיבלו תעודות זהות ואזרחות ישראלית. ב-1967 הצטרפו לעין ראפה תושבים נוספים שמקורם בצובא ושהו במזרח ירושלים בין 1948 ל-1967, הם קיבלו אישורים לאיחוד משפחות או שהיו בעלי תעודת זהות ישראלית המקנה זכות לתושבות קבע בישראל. כל תושבי עין ראפה יושבים על אדמות הכפר סובא. ב 1962 התיישבו תושבי עין נקובא, שעד אותו זמן התגוררו באבו גוש, בצמוד לעין ראפה ויסדו את היישוב עין נקובא. עין נקובא מצוי בצמוד וממזרח לעין ראפה. בשנת 1962 בקשו נציגי התושבים לקדם את סלילת דרך הגישה לכפר. התיישבות אנשי עין נקובא על אדמות סובא באישור המוסדות הכעיסה את תושבי עין ראפה. מדיה וקבצים בנושא עין ראפה בוויקישיתוף עין ראפה באתר המועצה האזורית מטה יהודה מעין ראפה באהבה, באתר "בקיצור". 17 באפריל 2018 אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 כביש גישה אל כפרם מבקשים תושבי עין ראפה, מעריב, 4 ביוני 1962 ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
צפרירים

צַפְרִירִים הוא מושב בחבל עדולם, מדרום לבית שמש, השייך למועצה אזורית מטה יהודה. היישוב נקרא על שם רוחות הבוקר הנושבות בו, בשל היותו ממוקם על הר גבוה יחסית לסביבתו. קודם להקמתו, כונה השטח בו נמצא המושב ״עגוּר ג״, וזאת מתוקף היותו ממוקם על אדמות הכפר הפלסטיני ״עג'וּר״ אשר תושביו גורשו או נמלטו ב-1948. עבודות לפיתוח האזור התקיימו בשנת 1957 והיישוב הוקם במאי 1958 על ידי עולים מצפון אפריקה והודו, שהתארגנו בתנועת מן העיר אל הכפר, כחלק מתוכנית יישוב חבל עדולם, ונכלל במועצה אזורית האלה (בהמשך התמזגה המועצה לתוך מועצת מטה יהודה). על פי התוכנית, בשנתיים הראשונות המתיישבים הועסקו בעבודות ייעור והכשרת קרקע ורק לאחר מכן הוחל בהקמת המשקים. בסוף 1960 חולקו למתיישבים פרות יוגוסלביות לפיטום. המושב נתקל בקשיים וחלק מהתושבים מכרו את הציוד המשקי שסופק להם. במאי 1961 הוחלט לתת למושב, בו היו כ-30 משפחות, ניסיון אחרון לפני פירוקו. במסגרת השיקום הוקמו רפתות וגדרות לגידול בקר. בשנת 1961 היה כביש הגישה למושב במצב כה גרוע שאגד נמנעה מלהכניס אוטובוסים למושב. מאז שנת 1980 ישנו תהליך בו עוזבות את היישוב משפחות ממייסדיו, ובמקומן באות משפחות ממרכז הארץ. הילדים לומדים בבית הספר "הרטוב" בצרעה. היישובים הקרובים הם גבעת ישעיהו ושריגים. סמוך למושב, "חורבת מדרס", המהווה אתר ארכאולוגי ויעד לתיירות פנים. מדיה וקבצים בנושא צפרירים בוויקישיתוף צפרירים (ישראל), דף שער בספרייה הלאומית אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 שמות חדשים ליישובים, דבר, 16 בדצמבר 1956 מפת האזור, 1918 עם סימון הכפר Ajjur . מפה הוצאת צבא בריטניה, באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור הנעל החדשה של ישראל, מעריב, 26 באפריל 1957 מושב צפרירים עלה על הקרקע בעדולם, דבר, 13 במאי 1958 צפרירים - יישוב חדש באיזור עדולם, דבר, 7 במאי 1958 מנחם תלמי, חבל עדולם מניב ... מרירות, מעריב, 12 במאי 1960 בקר וצאן מוכנסים בחבל עדולם, מעריב, 22 בדצמבר 1960 דנים בשיפור במושב צפרירים, מעריב, 4 במאי 1961 הסוכנות תעשה נסיון אחרון לשקם את צפרירים, מעריב, 9 במאי 1961 מרחיבים הרפתות במשק עדולם, מעריב, 17 באוקטובר 1961 אגד הפסיקה השרות אל צפרירים ולוזית, מעריב, 10 באוגוסט 1961 ערך זה הוא קצרמר בנושא מושבים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
תירוש (מושב)

תִּירוֹשׁ הוא מושב של "הפועל המזרחי" (בעל צביון דתי) בין קריית מלאכי לבית שמש בחבל עדולם השייך למועצה אזורית מטה יהודה. שמו של היישוב ניתן לו בגלל כרמי הענבים הרבים באזור. המושב נמצא צמוד ומצפון לכביש 383 המחבר את צומת ראם לצומת תל עזקה, כ-10 ק"מ בקו אווירי ממערב לבית שמש. כ-1 ק"מ מדרום לו נמצא היישוב גפן. המושב תירוש הוקם בשנת 1955 על ידי עולים מצפון אפריקה במטרה לאכלס את חבל עדולם. המושב הוקם על אדמות הכפר הערבי מוע'ליס, שתושביו עזבוהו במהלך מלחמת העצמאות ולא הורשו לחזור אליו לאחריה. לפי מקורות זרים, בסיס טילי יריחו כנף 2 של מדינת ישראל, הנושאים פצצות גרעיניות, ממוקם בסביבות המושב. מדיניות הגרעין של ישראל תירוש באתר המועצה האזורית מטה יהודה אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 Israeli nuclear forces, 2002
טנה פרנץ'

טנה פרנץ' (אנגלית: Tana French; נולדה ב-1973) היא סופרת החיה באירלנד. טנה פרנץ' נולדה בורמונט ארצות הברית, להלנה הוסטופ-לומברדי ודוד פרנץ'. ילדותה עברה עליה במספר מדינות ביניהן: אירלנד, איטליה ורפובליקת מלאווי. אביה היה כלכלן, שעבד בניהול משאבים, בעיקר עבור מדינות מתפתחות. לכן עברה המשפחה ממדינה אחת לשנייה בהתאם לעבודת האב. עובדה זו אפשרה לה להכיר ולספוג מגוון רב של תרבויות שהשפיעו על כתיבתה. פרנץ' קבלה תואר בוגר מטעם קולג' טריניטי בדבלין במשחק ובאנגלית. כשחקנית תיאטרון שחקה מגוון דמויות: מדמויות כמו טטיאנה, מעודדת ההופכת לרוצחת שכירה ועד לתפקיד של ילד בן עשר. כמו כן השתתפה במספר סרטים. משנת 1990 היא תושבת אירלנד וחיה עם בעלה ובתה בדבלין, בעלת אזרחות כפולה אמריקאית ואירית. תחום כתיבתה העיקרי הוא ספרות מתח. :ספרה הראשון "בלב היער", רב מכר של הניו יורק טיימס, עוסק בבלש (רוברט ריאן) העוסק בפתרון של חידת רצח נערה צעירה ועבודתו זו מעוררת בו זיכרונות כאובים מילדותו. ספרה השני "דומות", גם הוא רב מכר של הניו יורק טיימס, מספר את סיפורה של הבלשית קאסי מדוקס המפענחת רצח בחורה צעירה הנראית ככפילה של הבלשית עצמה. בית הקיסוס תרגום: ארז אשרוב הוצאת מודן, 2023 המקום הסודי תרגום: דורית בריל-פולק הוצאת מודן, 2019 חוף רפאים תרגום: מתי בן יעקב הוצאת מודן 2013 בית מספר שש עשרה תרגום: מתי בן יעקב הוצאת מודן 2012 דומות תרגום: מתי בן יעקב הוצאת מודן שנת הוצאה 2010 בלב היער תרגום: מתי בן יעקב הוצאת מודן, 2007. פרס אדגר הרומן הטוב ביותר, עבור ספרה "בלב היער" - 2008 פרס אנתוני (Anthony Award) הרומן הטוב ביותר, עבור ספרה "בלב היער" - 2008 Macavity Award פרס ראשון לספרות המתח, עבור ספרה "בלב היער" Barry Award הרומן הטוב ביותר - 2008 מועמד סופי מטעם הלוס אנג'לס טיימס עבור ספרות מתח ומסתורין - 2007 International IMPAC Dublin Literary Award עבור ספרה Faithful place שיצא בשנת 2012 אתר האינטרנט הרשמי של טנה פרנץ' (באנגלית) טנה פרנץ', ברשת החברתית פייסבוק טנה פרנץ', ברשת החברתית Goodreads שירי צוק, לכי תוכיחי שאין לך אחות, באתר ynet, 4 במאי 2010 ביקורת ספרים "בית מספר שש עשרה" טאנה פרנץ' (1973-), דף שער בספרייה הלאומית
סטויאן דאנב

סטויאן פטרוב דאנב (בבולגרית: Стоян Петров Данев;‏ 28 בינואר 1858, שומן, האימפריה העות'מאנית – 30 ביולי 1949, סופיה, הרפובליקה העממית הבולגרית) היה פוליטיקאי בולגרי אשר כיהן במספר כהונות שר וכן פעמיים כראש ממשלת בולגריה. דאנב נולד בעיר שומן ואת השכלתו האקדמית במשפטים רכש באוניברסיטת היידלברג ובהמשך בסורבון שבפריז. דאנב היה חבר במפלגה הפרוגרסיבית הבולגרית, אשר התפצלה ממפלגת העם הבולגרית ונודעה בתמיכתה באימפריה הרוסית. גם הקו הפוליטי של דאנב לאורך הקריירה הפוליטית היה פרו-רוסי מובהק. הוא כיהן במספר כהונות שר ובינואר 1902 מונה לראש ממשלת בולגריה. על הכהונה של דאנב העיב אי השקט הגובר בחבל מקדוניה שהיה נתון לשליטת האימפריה העות'מאנית. המהומות בין האוכלוסייה ממוצא בולגרי לאוכלוסייה ממוצא יווני, אשר לובו על ידי הממשל היווני, הובילו לחוסר שקט בבולגריה ולזרם בלתי פוסק של פליטים ממקדוניה לבולגריה. אזלת ידו של הממשל העות'מאני הובילה להסלמת ההתרחשויות. מחשש לאבדן שליטה באירועים ולפריצת מלחמה אזורית, פיטר הנסיך פרדיננד הראשון את דאנב ומינה במקומו את הגנרל ראצ'ו פטרוב. לאחר סיום כהונתו המשיך דאנב לכהן כחבר הפרלמנט הבולגרי ומיוני 1911 ועד יוני 1913 כיהן כיושב ראש האספה הלאומית הבולגרית. לאחר מלחמת הבלקן הראשונה כיהן בצוות המשא ומתן הבולגרי והיה אחד מהחותמים בשם בולגריה על הסכם לונדון (1913). לאחר פרוץ מלחמת הבלקן השנייה מונה דאנב לתקופה קצרה לראש הממשלה, שר החוץ ושר הדתות של בולגריה, עד להחלפתו על ידי וסיל רדוסלאבוב. בין ה-28 בנובמבר 1918 ועד ה-18 באפריל 1920 כיהן כשר האוצר של בולגריה בממשלותיהם של תאודור תאודורוב ואלכסנדר סטמבוליסקי. בין 1924 ל-1939 כיהן דאנב כנשיא הצלב האדום הבולגרי. באוקטובר 1940, לאחר הודעתו של שר הפנים הבולגרי פטר גברובסקי על הגשת הצעת החוק להגנת האומה, נפגשו נציגי הקונסיסטוריון של יהודי בולגריה עם אישי ציבור ופוליטיקאים כדי לשכנעם לפעול נגד החוק המוצע. דאנב נפגש עם נציגי הקונסיסטוריון והביע את הסתייגותו מהחוק. סטויאן דאנב הלך לעולמו בסופיה ב-1949 והוא בן 91 שנים. הוא היה נשוי לראדה בורמובה (בתו של טודור בורמוב) ואב ל-4 ילדים. מדיה וקבצים בנושא סטויאן דאנב בוויקישיתוף סטויאן דאנב - תקציר ביוגרפי באתר משרד האוצר של בולגריה (באנגלית) שליטי בולגריה המודרנית, באתר rulers.org (באנגלית) חיים קשלס, קורת יהודי בולגריה, חלק ג' - תקופת השואה, הוצאת דבר, תל אביב, 1969, עמוד 41.
אני והלהקה

אני והלהקה (באנגלית: I'm in the band, בתרגום חופשי: אני בלהקה) היא קומדיית מצבים אמריקאית לכל המשפחה של ערוץ דיסני. טריפ קמפבל (לוגן מילר) הוא תיכוניסט בעל כישרון מיוחד בנגינה בגיטרה חשמלית החולם להצטרף ללהקת רוק בשם "סמור הברזל" אותה הוא מעריץ. הוא זוכה בארוחת ערב איתם ומגלה שהם גרים במסחרית עם הסמל שלהם. הוא מציע להם לגור אצלו לזמן בלתי מוגבל, בתקווה שהם יצרפו אותו ללהקה. חלומו מתגשם כשהוא מכניס אותם להופעה במקום תזמורת בית הספר. בהמשך, איזי פואנטס (קייטלין טיילור לאב), חברתו הטובה והוותיקה של טריפ, מצילה הופעה של סמור הברזל ובכך הופכת גם היא לחלק מהלהקה. טריפ ראיין קמפבל (לוגן מילר) - מעריץ מושבע של סמור הברזל. אחד מחבריה הטובים של איזי (גם במציאות הם חברים). אלרגי לאגוזים. הוא מרבה למרוד נגד השגרה וחוקי בית הספר בעזרת סמור הברזל . דרק ג׳ופיטר (סטיב ולנטיין) - סולן הלהקה. הוא בריטי, שחצן, אנוכי אבל מתוק אמיתי מבפנים. קוסם ממש טוב (גם במציאות הוא קוסם). הוא פוחד מנחשים. לא חושב פעמיים וכך מסבך את עצמו. הוא אגואיסט בצורה מצחיקה. ברגר פיט (גרג בייקר) - הבסיסט של סמור הברזל. רעב. מאוהב באמו של טריפ. מרבה להפליץ ולהקדיש זאת לאמריקה, לנפץ את הבס שלו או לנפץ את ראשו בקיר. יש לו הרגלי אכילה מוזרים, כולל אכילת תולעים. בעל פחד מעכבישים. אש טיילר (סטפן פול) - המתופף של סמור הברזל. רף שכל. פוחד מליצנים. תמיד חושב שונה משאר חברי הלהקה. איזבלה ״איזי״ פואנטס (קייטלין טיילור לאב) - חברה טובה ומפונקת של טריפ (גם במציאות) ומעריצה גדולה של סמור הברזל בקרב להקות רוק אחרות. היא עוזרת הרבה לסמור הברזל וחולמת גם היא להיות אחת מהם. חלומה גם מתגשם כשהיא מצילה הופעה שלהם מפני קולו האבוד של דרק. גם נראה די ברור שהיא מאוהבת בטריפ. אתר האינטרנט הרשמי של אני והלהקה "אני והלהקה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "אני והלהקה", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "אני והלהקה", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ערך זה הוא קצרמר בנושא טלוויזיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סלבה מלצב

סלבה מלצב (4 בספטמבר 1955 – 31 במרץ 2023) היה במאי, מעצב תפאורה ומורה למשחק בתיאטרון ישראלי. מלצב נולד בדרזדן שבגרמניה המזרחית וחי שם עד גיל 16. הוא למד בבית הספר הרוסי בשגרירות ברית המועצות. הוריו היו קצינים בצבא הסובייטי שכבש את גרמניה בתום מלחמת העולם השנייה ולאחר המלחמה היו מוצבים שם. סלבה מלצב עבר לרוסיה ב-1971, בתחילה עבד כשנתיים בתיאטרון בתפקיד קורוס. לאחר מכן למד בימוי ומשחק באוניברסיטה לאמנויות בעיר סמרה, רוסיה ובמקביל שיחק וביים בתיאטרון. ב-1979 עבר סלבה למוסקבה ולמד במגמת היסטוריה של התיאטרון ב"גיטיס", האקדמיה הרוסית לאומנויות התיאטרון. בין השנים 1984–1985 עבד כבמאי בתיאטרון בעיר מיצ'ורינסק. החל משנת 1985 למד בימוי אצל הבמאי אנטולי אפרוס ב"גיטיס". היה בעל תואר שני בבימוי ומשחק. כמו כן היה לו תואר שני בהיסטוריה של התיאטרון. בזמן הלימודים הקים מלצב במוסקבה ובסנקט פטרבורג את התיאטרון "מעבדות אומנותיות" ושימש כמנכ"ל. ב-1989 יזם בפריז, יחד עם חבר, הקמת בית ספר למשחק עבור שחקנים מקצועיים, שהתמקד במחזותיו של אנטון צ'כוב. סלבה מלצב עלה לישראל ב-1990 והקים ביחד עם יבגני אריה את תיאטרון גשר, ושימש כמנכ"ל ואריה היה המנהל האומנותי. ב-1996 עזב מלצב את תיאטרון גשר. ביוזמתו ובעידודו של ידידו גרי בילו החל מלצב מאותה שנה לשמש כבמאי ומורה למשחק בבית צבי, משרה בה הוא נשא עד למותו. ההצגה הראשונה שביים הייתה "בורגנים" של מקסים גורקי, הצגת שנה ג' בבית צבי, בה שיחקו אמיר קריאף בתפקיד הראשי ולצידו מיכל ויינברג, נדב ועקנין, תומר רוסו וניר מנקי. הוא לימד משחק וביים תרגילים והצגות של תלמידי שנה ג' בבית צבי והצגות בוגרים בתיאטרון הספרייה. לצד היותו במאי, עיצב מלצב תפאורה לרוב הצגותיהם של הבמאים אתי רזניק, נינה מיכואלס, ניקול קסטל ומיכאל טפליצקי שהציגו בבית צבי ותיאטרון הספרייה ברמת גן. בבית צבי ובתיאטרון הספרייה ביים הצגות קלאסיות ומודרניות, בין השאר "האחים קרמזוב" ו"האידיוט" של דוסטויבסקי, ומחזות של גורקי, צ'כוב, טנסי ויליאמס, שייקספיר, אוסבורן ואגתה כריסטי. ב-2011 ביים את המחזה "מראט המסכן שלי" פרי עטו של אלכסיי ארבוזוב בתיאטרון גשר וב-2012 ביים את המחזה "בין לילה ובין שחר" – עיבוד לסיפור באותו שם מאת יהושע קנז. במרץ 2023 עלתה ההצגה "קדוש מעונה" בבימויו בסטודיו למשחק אימפרו. מלצב נפטר ב-31 במרץ 2023. סלבה מלצב, ברשת החברתית פייסבוק סלבה מלצב, באתר תיאטרון גשר סלבה מלצב, ברשת החברתית פייסבוק סלבה מלצב, באתר תיאטרון גשר קדוש מעונה, באתר אימפרו
פורצ'ן

Fortune (בתרגום חופשי לעברית: הון, גד) הוא כתב עת אמריקאי לענייני כלכלה, מבית האחים וורנר דיסקברי (אנ'). כתב העת מופיע ברציפות מאז פברואר 1930 וידוע בפרט בשל פרסום דירוג החברות של כתב העת Fortune, המדרג את 500 החברות הגדולות בעולם, ("Fortune 500"). כתב העת מפורסם גם ברשת האינטרנט באתר CNNMoney.com‏, יחד עם כתב העת Money. מדי מספר גליונות, מפרסם כתב העת גיליון נושא המוקדש לנושא מסוים בכלכלה העולמית כגון סחר חוץ, גיליונות המוקדשים למאמרי עומק וניתוח על כלכלותיהן של מדינות שונות או תחומים תעשייתיים, טכנולוגיים ומסחריים שונים וכדומה. כתב העת נוסד על ידי המייסד-השותף של הטיים מגזין, הנרי לוס (Henry Luce), חודשים ספורים לאחר קריסת וול סטריט 1929, שהביאה לשפל הגדול. כתב העת הודפס מראשיתו על נייר משובח ועבה יחסית למגזינים, הציג אמנות בעמוד הפותח ונמכר בדולר אחד, בשעה שעיתון יומי נמכר בחמישה סנט. בתקופת השפל הגדול ייצג כתב העת עמדה של מודעות חברתית. כתבות מצולמות מאת צלמים נודעים כווקר אוונס ומרגרט בורק-וייט וכותבים כארצ'יבלד מקליש, ג'ון קנת גלבריית ואלפרד קייזין פרשו מעל דפיו התרשמויות מן האזורים החקלאיים של ארצות הברית וממוקדי אבטלה וייאוש. במהלך הזמן, ובפרט במהלך שנות החמישים עבר כתב העת לעמדות קפיטליסטיות יותר והתמקד בכתיבה על כלכלה, ניהול ותכנון תאגידי. בשנות ה-80 של המאה ה-20 החל עורכו, מרשל לב (Marshall Loeb) לשלב במגזין כתבות על אורח חייהם של בכירים ועל בעיות חברתיות בעלות זיקה כלכלית. עד שנות השישים עיטרו את שערי המגזין ציורים, לרוב בסגנון קוביסטי או פוטוריסטי. מאז מעטרים את שערי הגיליון תצלומים. דירוג החברות של כתב העת Fortune 40 Under 40 מדיה וקבצים בנושא פורצ'ן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פורצ'ן (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של פורצ'ן פורצ'ן, ברשת החברתית פייסבוק פורצ'ן, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ארכיון שערי המגזין ירחון עד 1978, דו-שבועון מאז ועד 2009 ובעל תדירות של פעם בשלושה שבועות מאז. CNNMoney.com מגזין Fortune בשנות השלושים פרישתו של לב, הניו יורק טיימס, 2 במאי 1994
הכשרה (פירושונים)

האם התכוונתם ל... הכשרה – תהליך הכנתו של אדם להתיישבות בארץ ישראל על סמך הבסיס האידאולוגי הציוני-הסוציאליסטי הכשרה מגויסת – קבוצה שהתגייסה בשלמותה כמחלקת פלמ"ח, לקראת יציאתה למשימתה ההתיישבותית הכשרת כלים הכשרת בשר – פעולה שעל פי ההלכה יש לבצע בבשר שנשחט כדי להכשירו ולהימנע מאכילת דם האסורה. הכשרה מקצועית – לימוד לשם רכישת מקצוע ההכשרה – הכשרה חקלאית של נוער חרדי ציוני באנסחדה שבהולנד בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20.
דב קולר

דב קוֹלֶר (Koller;‏ 28 ביולי 1925 – 29 באפריל 2007) היה מבכירי הבוטנאים בישראל, פרופסור לבוטניקה באוניברסיטה העברית בירושלים. קולר נולד בתל אביב, בנו של המחנך ד"ר אלכסנדר קולר. בגיל 16 סיים את לימודיו בגימנסיה והחל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים. אולם, הוא הפסיק את לימודיו והתנדב לחיל האוויר הבריטי, ושירת ביחידת חיפוש והצלה במצרים במהלך מלחמת העולם השנייה. במהלך שירותו סייע להבריח נשק וציוד לארגון "ההגנה". לאחר המלחמה שב קולר לאוניברסיטה העברית. הוא קיבל ממנה תואר שני ב-1951, ותואר דוקטור בביולוגיה בשנת 1954 על עבודה שנושאה "מנגנוני הכוונת נביטה בזרעי מדבר", בהדרכת פרופ' מיכאל אבן-ארי. קולר המשיך לעבוד כעמית מחקר עם אבן-ארי גם לאחר קבלת התואר, והשתתף איתו בניהול מחלקת הפיזיולוגיה של צמחי המדבר שעסקה בחקר צמחי הנגב בחווה ליד שבטה. קולר חקר את השיטות החקלאיות של הנבטים ואת הדרכים שבהן הם הצליחו לקיים חקלאות באזורים צחיחים. בשנים 1957–1959 היה עמית מחקר במכון הטכנולוגי של קליפורניה (Caltech) שבפסדינה, עם מלגות מטעם קרנות רוקפלר ואירהרט. קולר השתתף עם פרופ' אלכסנדרה פוליאקוב-מייבר ואברהם מקס מאיר בכתיבת הספר "פיזיולוגיה של הצמח" (תל אביב: עם עובד ודביר, תש"ך 1959). בשנת 1960 התמנה כמרצה באוניברסיטה העברית. בשנות ה-50 חקר קולר את צמחי המדבר וקיבל לצורך כך מענק לחקירת הנביטה בצמחי המדבר. בעקבות מחקריו השתתף במשלחת מחקר שיצאה לוונצואלה למשך שישה שבועות בהזמנת ממשלת ונצואלה. בשנת 1961 קיבל מענק ממשרד החקלאות של ארצות הברית לצורך מחקר על דגני מרעה רב־שנתיים. בשנת 1969 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין. בשנת 1970 הקים את המחלקה לבוטניקה חקלאית בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה ברחובות, שהתמקדה בחקר הליכים התפתחותיים של הצמח. במשך יותר מ־25 שנה חקר קולר את תנועת הצמחים ובמיוחד את התנועה של צמחים בתגובה לאור. בשנותיו האחרונות כתב ספר שנועד לסכם את הידוע על תנועות של צמחים עבור הקהל הרחב, אולם הוא לא הספיק להוציאו לאור, ובתו דפנה דאגה להוצאתו לאור. בשנת 2002 יצא בהוצאת שוקן ספרו "מדריך אנציקלופדי למדעי הצמח". דב קולר נפטר בשנת 2007. בתו, דפנה קולר, היא פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת סטנפורד. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. רשימת הפרסומים של דב קולר, בקטלוג הספרייה הלאומית אורי דרומי, האיש שהבין את הצמח, באתר הארץ, 29 במאי 2007 (נקרולוג) דב קולר (1925-2007), דף שער בספרייה הלאומית אתר "Billiongraves" Charles F. Hutchinson, Stefanie M. Herrmann, The Future of Arid Lands--revisited, Springer, 2008, page 189 דב זרקו, דני כהן - בן קבוצה, דוקטור למדעים, דבר, 30 במרץ 1961. מעבדה ניידת, מעריב, 13 בספטמבר 1960. העלאות באוניברסיטה העברית, דבר, 21 בדצמבר 1960. לצאת מן הבוץ, מעריב, 20 בדצמבר 1961. מיניסטריון החקלאות, דבר, 18 בדצמבר 1961. העלאות ומינויים באוניברסיטה העברית, דבר, 16 במרץ 1969. מחלקה לבוטניקה בפאקולטה לחקלאות, מעריב, 13 באוקטובר 1970. הספרייה הגדולה ביותר במזה"ת נמצאת בקמפוס בגבעת רם, מעריב, 9 בנובמבר 1970. The Restless Plant, Harvard University Press, 2011, page ix. מדריך אנציקלופדי למדעי הצמח, הוצאת שוקן.