laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
פול קנטנר

פּוֹל קָנְטְנֶר (באנגלית: Paul Kantner;‏ 17 במרץ 1941, סן פרנסיסקו, קליפורניה, ארצות הברית – 28 בינואר 2016, סן פרנסיסקו, קליפורניה, ארצות הברית) היה זמר, נגן ופזמונאי אמריקאי, שנודע ביחד עם מרטי באלין כאחד ממייסדי להקת ג'פרסון איירפליין חלוצת הרוק הפסיכדלי. ב-1996 נבחרו חברי הלהקה וקנטנר בכללם להיכל התהילה של הרוק אנד רול. ערך מורחב – ג'פרסון איירפליין פול קנטנר נולד בסן פרנסיסקו. הוא סיים תיכון והחל בלימודי תואר ראשון, אך לא סיימם. ב-1965 חבר למוזיקאי מרטי באלין וביחד הקימו את להקת ג'פרסון איירפליין. הלהקה הייתה חלוצה בתחום הרוק הפסיכדלי. היא פרסמה שורת להיטים בולטים כגון "Somebody to Love" אשר דורג במקום החמישי בבילבורד הוט 100. ג'פרסון איירפליין הופיעה ב-1967 בפסטיבל הפופ במונטרי, וב-1969 בפסטיבל וודסטוק ובפסטיבל אלטמונט. אמרגנם ביל גרהם הוביל את הלהקה להצלחה מסחרית, אך לחברי הלהקה היו חילוקי דעות עמו שהובילו ב-1970 לפירוקה. קנטנר הקים את להקת ג'פרסון סטארשיפ אשר בתחילת דרכה כללה גם את דייוויד קרוסבי וגרהאם נאש מלהקת קרוסבי, סטילס, נאש ויאנג. הלהקה המשיכה לפעול ולפרסם אלבומי מוזיקה כאשר הרכבה משתנה מעת לעת. קנטנר היה חבר בהרכב ב-1970, בין 1974 – 1984 ומ-1992 ועד מותו. קנטנר היה אב לשלושה ילדים ממספר מערכות יחסים. בנו אלכסנדר הוא מוזיקאי אשר התלווה לעיתים להופעותיה של ג'פרסון סטארשיפ וניגן עימה. ביתו צ'יינה (נולדה ב-1971) שנולדה לו ולסולנית ג'פרסון איירפליין גרייס סליק, היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה. קנטנר נהג להשתמש בסמים כגון LSD ומריחואנה. ב-1980 לקה בדימום תוך-גולגולתי נוירוטראומטי. במרץ 2015 לקה בהתקף לב ובהמשך, בינואר 2016 לקה בהתקף לב נוסף. ב-28 בינואר 2016 נפטר מכשל רב-מערכתי. מדיה וקבצים בנושא פול קנטנר בוויקישיתוף פול קנטנר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) פול קנטנר, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) פול קנטנר, באתר ספוטיפיי פול קנטנר, באתר Last.fm (באנגלית) פול קנטנר, באתר AllMusic (באנגלית) פול קנטנר, באתר MusicBrainz (באנגלית) פול קנטנר, באתר Discogs (באנגלית) פול קנטנר, באתר Songkick (באנגלית) פול קנטנר, באתר בילבורד (באנגלית) פול קנטנר, באתר "Find a Grave" (באנגלית) פול קנטנר, באתר של יוסי חרסונסקי פול קנטנר, באתר להקת ג'פרסון איירפליין (באנגלית).
Leekspin

ילדת הלויטמה (ידועה גם כמסובבת הכרישה – Leekspin) היא אנימציית פלאש המציגה חלק מהשיר המסורתי הפיני "הפולקה של איווה", שהושר במקור על ידי רביעיית Loituma באלבום הבכורה שלהם שיצא בשנת 1998, "הדברים של היופי". האנימציה הופיעה באינטרנט בסוף אפריל 2006, ובמהרה הפכה פופולרית. האנימציה מורכבת מ-6 פריימים המציגים את דמות האנימה אינואה אוריהימה מסדרת האנימה "בליץ'" מסובבת כרישה בלופ של 27 שניות. האנימציה של ילדת הלוטימה נלקחה מהפרק השני של סדרת האנימה "בליץ'", בין הדקה ה-12 לדקה ה-14 (בהתאם לגרסה). בקליפ, אינואה מסובבת כרישה בזמן שהיא מדברת עם שתי הדמויות מהסדרה, איצ'יגו קורוסאקי ורוקיה קוצ'יקי. הסצנה של אינואה מסובבת את הכרישה היא מאין בדיחה סביב אופייה, שכן היא רוצה לבשל מאכל שבתרבות היפנית נראה כלא אכיל. המוזיקה מורכבת מהמחצית השנייה של הבית החמישי (שכולל 4 שורות) ומכל הבית השישי (שכולל 8 שורות) מהשיר "הפולקה של איווה" ("Ievan Polkka"). בניגוד לשאר השיר, לשני הבתים האלו אין כל משמעות, וכל זמר ששר את השיר נוטה לשנות במעט את ה"מילים". בדרך כלל בשירונים הבתים האלו לא מופיעים, דבר הגורם לבלבול לאנשים המנסים למצוא תרגום תואם לאנימציה. ישנו חוסר ודאות לגבי הירק המוצג באנימציה. בגרסה היפנית הוא מזוהה כבצל ולשי, אך בגרסה האמריקאית הוא מזוהה ככרישה, ומכאן נגזר שמה של האנימציה (Leekspin). ב-10 ביולי 2006, העיתון הפיני "הלסינגין סנומט" דיווח שהאנימציה היפנית גרמה לעלייה גדולה מאוד בפופולריות של הלהקה לויטומה ששרה את השיר במקור, והיא קיבלה אלפי מכתבי מעריצים מכל העולם. היוצר של המם דווח כבלוגר רוסי אשר מכנה את עצמו "g_r_e_e_n" והוא העלה את האנימציה ב-23 באפריל 2006 והוא פורסם ב-LiveJournal הרוסי. השיר זכה לפופולריות ואהדה רבה ברוסיה כצלצול לטלפון. כמו רוב הממים האינטרנטיים, נוצרו בעקבותיו פרודיות וסרטונים רבים. לדוגמה, הדמות הווירטואלית האטסונה מיקו שרה את השיר בעודה מחזיקה כרישה כמחווה למם.
כוח הייצוב

כוח הייצוב (Stabilization Force; SFOR) היה כוח רב-לאומי של נאט"ו לשמירה על השלום שהוצב בבוסניה והרצגובינה לאחר מלחמת בוסניה. על אף שארגון נאט"ו עמד בראש הכוח, השתתפו בו גם חיילים ממדינות שאינן חברות נאט"ו. המשימה המוצהרת של כוח הייצוב הייתה "להרתיע עוינים, לייצב את השלום, לתרום לסביבה מאובטחת על ידי נוכחות צבאית מתמשכת באזורי האחריות, תמיכה באזורי מפתח כולל ארגונים אזרחיים, ולחתור לקראת שלום ארוך טווח, מבלי שיהיה צורך בכוחות נאט"ו בבוסניה והרצגובינה". הכוח הוקם בעקבות החלטה 1088 של מועצת הביטחון של האו"ם ב-12 בדצמבר 1996. הוא היה גדול יותר מכוח היישום (IFOR) שנפרש בבוסניה והרצגובינה ב-20 בדצמבר 1995 למשך שנה אחת. כל אחד ממפקדי הכוח שירת שנה אחת בתפקיד: גנרל ויליאם וו. קראוץ', גנרל אריק שינסקי, גנרל מייג מונטגומרי, לוטננט גנרל רונלד אדמס, לוטננט גנרל מייקל דודסון, לוטננט גנרל ג'ון ב. סילבסטר, לוטננט גנרל ויליאם א. וורד, מייג'ור גנרל וירג'יל פאקט ובריגדיר גנרל סטיבן פ. שוק. כמות החיילים הופחתה ל-12,000 עד סוף 2002, ולכ-7,000 עד סוף 2004. במהלך 2004 הוכרז על סגירת הכוח.  הכוח הוחלף על ידי כוחות EUFOR Althea של האיחוד האירופי ב-2 בדצמבר 2004. כוח הייצוב חולק לשלושה אזורי פעילות: מוסטר באניה לוקה טוזלה כוח הייצוב פעל תחת הוראות פתיחה באש של כוח לאכיפת השלום, לא שמירת השלום. כך לדוגמה, אושר לו ב-1997 נטרול מתקני תחנת רדיו וטלוויזיה סרבית. במהלך השנים עצר הכוח 29 אנשים שהואשמו בפשעי מלחמה. עצורים אלה הועברו למשפט בבית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר בהולנד. כוח הייצוב פעל תחת שם הקוד "מבצע משמר משותף" (Operation Joint Guard) בין התאריכים 21 בדצמבר 1996 – 18 ביוני 1998, ותחת שם הקוד Operation Joint Forge בין התאריכים 20 ביוני 1998 – 2 בדצמבר 2004. מדינות חברות נאט"ו שמהן הגיעו חיילים: בלגיה בולגריה קנדה צ'כיה דנמרק אסטוניה צרפת גרמניה הונגריה איסלנד איטליה לטביה ליטא הולנד נורווגיה פולין פורטוגל רומניה ספרד סלובקיה סלובניה טורקיה בריטניה ארצות הברית לוקסמבורג מדינות שאינן חברות נאט"ו שמהן הגיעו חיילים: אלבניה אוסטרליה אוסטריה ארגנטינה פינלנד מצרים אירלנד מלזיה מרוקו ניו זילנד רוסיה שוודיה אוקראינה מדיה וקבצים בנושא כוח הייצוב בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של כוח הייצוב
מאיר חרץ

מאיר חָרָץ (1912, שורי,בסרביה – 1993, ירושלים) היה משורר יידי בסרבי-סובייטי. חרץ נולד כמאיר-חיים ליבוביץ' (בנו של לייב) חרץ נולד בכפר שורי במחוז סורוקי שבפלך בסרביה, אז באימפריה הרוסית (כיום בנפת דוקיה של רפובליקת מולדובה) וגדל בעיירה מרקולשט. הוא היה חבר השומר הצעיר ופעיל בקרן קיימת. בנערותו בימי השלטון הרומני הוא עזב את משפחתו ואת מרקולשטי ועבר לצ'רנוביץ שם החליף מספר מקצועות. הוא החל לפרסם שירים בכתב עת שויבן שיצא לאור בבוקרשט ונערך על ידי יעקב שטרנברג ושלמה ביקל, כמו כן פרסם מספר שירים בצ'רנאוויצר בלעטער ב-1935, שהתקבלו יפה אצל מבקרי ספרות. הוא למד בסמינר למורים בצ'רנוביץ (יחד איתו בבית הספר למדו גם יחיאל שרייבמן, אליעזר פודריאצ'יק, ברל רויזן וצבי צלמן). לאחר סיפוח של בסרביה וצפון בוקובינה לברית המועצות הוא עבר לקישינב והחל ללמדיידיש וספרותה בבית ספר תיכון. עם תחילתה של מלחמת העולם השנייה הוא התפנה למרכז אסיה. בסוף 1945 עבר לבירת ברית המועצות, מוסקבה, אך זמן קצר לאחר מכן הוא עבר לצ'רנוביץ, הוא פרסם עבודות באייניקייט ושטערן. הוא נרדף על ידי השלטונות הסובייטיים; במרץ 1949 נעצר ושוחרר רק ב-1955. לאחר השחרור שב לצ'רנוביץ. הוא פרסם שירים בפאלקסשטימע, יידישע שריפטן וסאוועטיש היימלאנד. בשנת 1972 עלה לישראל, ובארץ ערך יחד עם יוסף קרלר את ירושלימער אלמאנאך. ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית. אױפֿן ראַנדן פֿון טעג, תל אביב, 1969. הימל און ערד, ירושלים, 1973. אין פֿרעמדן גן-עדן, תל אביב, 1974. לידער צו אײגענע, תל אביב, 1975. שטערן אױף הימל, ירושלים, 1977. דאָס פֿינעפֿטע ראָד, ירושלים, 1978. גרינער װינטער — מאַרקולעשט, ירושלים, 1982. געקליבענע לידער און געצײלטע פּאָעמעס, ירושלים, 1983. אַנפֿאַס, אין פּראָפֿיל און הינטער די פּלײצעס, תל אביב, 1993. נאָכן סך-הכּל, ארבע כרכים, תל אביב, 1987 ו-1989, ירושלים, 1992 ו-1993. ארכיונו של מאיר חרץ בספרייה הלאומית מאיר חרץ, במהדורת האינטרנט של האנציקלופדיה היהודית בשפה הרוסית (ברוסית) אסירי ציון על מאיר חרץ (ברוסית) מאיר חרץ (1912-1993), דף שער בספרייה הלאומית אסירי ציון מאיר חרץ, במהדורת האינטרנט של האנציקלופדיה היהודית בשפה הרוסית (ברוסית). ארכיון מאיר חרץ, בספרייה הלאומית
כוח האכיפה

כוח האכיפה (באנגלית: Implementation Force, בקיצור: IFOR) היה כוח רב-לאומי בהובלת נאט"ו לאכיפת השלום בבוסניה והרצגובינה, אשר פעל במשך שנה אחת, מ-20 בדצמבר 1995 עד 20 בדצמבר 1996, תחת שם הקוד Operation Joint Endeavour. נאט"ו היו אחראיים ליישום הסכם דייטון.  כוח האכיפה החליף את כוח שמירת השלום של האו"ם UNPROFOR, אשר הגיע ב-1992 והעברת הסמכות ממנו לכוח האכיפה התקבלה בהחלטה 1031 של מועצת הביטחון של האו"ם. כ-60,000 חיילי נאט"ו בנוסף לכוחות ממדינות שאינן חברות נאט"ו נפרשו בבוסניה והמבצע החל ב-6 בדצמבר 1995. אדמירל לייטון סמית ג'וניור היה מפקד כוח האכיפה. הוא פיקד על הכוחות ממפקדה בזאגרב ובהמשך מסרייבו.  בשיאו היו בכוח האכיפה חיילים מ-32 מדינות וגודלו היה כ-80,000 חיילים בסך הכל. בשלבים הראשונים הכוח הורכב ברובו מחיילי UNPROFOR שנשארו במקום והחליפו את התג של האו"ם בתג של כוח האכיפה. חברות נאט"ו שהשתתפו בכוח היו: בלגיה, קנדה, דנמק, צרפת, גרמניה, איטליה, לוקסמבורג, הולד, נורווגיה, פורטוגל, ספרד, טורקיה, ארצות הברית ובריטניה. מדינות שאינן חברות נאט"ו ואשר שלחו חיילים גם כן היו: אוסטרליה, אוסטריה, בנגלדש, צ'כיה, מצרים, אסטוניה, פינלנד, הונגריה, לטביה, ליטא, מלזיה, ניו זילנד, פקיסטן, פולין, רומניה, סלובקיה, שוודיה, רוסיה ואוקראינה. ב-21 בדצמבר 1996 הוחלף כוח האכיפה בכוח הייצוב. מדיה וקבצים בנושא כוח האכיפה בוויקישיתוף
עונת 1923/1924 בסדרה השוודית

עונת 1923–1924 בסדרה השוודית הייתה עונת הכדורגל השתים-עשרה בשוודיה במסגרת ליגה (הטורניר שקדם לליגת העל השוודית), והיא הייתה ליגת הכדורגל המקצועני בשוודיה בשנים 1923–1924. על כל ניצחון קיבלה הקבוצה המנצחת 2 נקודות, על תיקו נקודה אחת ובעבור הפסד 0 נקודות. בעונת 1922–1923 חולקה הליגה לשניים: בית המזרח (Östra grupp) ובית המערב (Västra grupp). בבית המזרח היו שלוש הקבוצות מסטוקהולם, שתי הקבוצות מנורשפין וכן אסקילטונה. בבית המערב היו שלוש הקבוצות מגטבורג, קבוצה ממאלמה, מהלסינגבורג וכן הקבוצה שהדיחה את מאלמה בפליאוף בעונה שעברה, לנדסקרונה (מהעיר לנדסקרונה שבסקונה). כמו כן, העונה חולקה ל-2: משחקי סתיו (החל מאפריל 1923) ומשחקי אביב (הסתיימה במאי 1924[דרושה הבהרה]). "זוכת הסדרה" (Seriemästare) הייתה ארגריטה, בפעם הרביעית בתולדותיה, לאחר שניצחה את AIK סולנה בשני משחקים בפלייאוף האליפות. ארגריטה היא הזוכה השנייה בכל הזמנים לאחר גטבורג. עונה זו הייתה העונה האחרונה של המפעל, שידע עליות ומורדות לאורך תקופת קיומו (1910–1924): שלוש עונות שמעולם לא סוימו, עונה אחת שלא שוחקה, שינוי מספר הקבוצות המשתתפות בעקביות מדי כמה שנים, שינוי שיטת הענקת האליפות, טבלה כללית וטבלה אזורית, ועוד. שבועיים לאחר המשחק האחרון של העונה, ניצחון הבית של ארגריטה נגד AIK סולנה במשחק הגומלין של הגמר ב-20 ביולי 1924, החלה ב-4 באוגוסט 1924 ליגת העל השוודית, האָלְסְוֵנְסְקָאן, שמתקיימת עד היום (נכון לשנת 2016). הקבוצות   הלסינגבורג גטבורג גאיס נורשפין המרבי יורגודן ארגריטה לנדסקרונה אסקילטונה IK סליפנר מאלמה IFK AIK סולנה הנתון מתחשב בהפרדה בין מזרח ומערב; "עונה קודמת" מתייחס לעונת 1922/1923. משחקי AIK מהאתר של הקבוצה (בשוודית) (הקישור אינו פעיל, 15 ביולי 2023)
יורם כהן (פירושונים)

האם התכוונתם ל... יורם כהן – ראש השב"כ יורם כהן (רופא) – רופא ישראלי יורם כהן (היסטוריון) – היסטוריון ישראלי יורם כהן (סמנכ"ל) – סמנכ"ל ערוץ עכשיו 14 יורם הכהן – עורך דין ישראלי ג'רום א' כהן (Jerome A. Cohen (אנ')) – פרופסור לחוק סיני באוניברסיטת ניו-יורק כהן (פירושונים)
סייני

סֶיינִי (בפולנית: Sejny) היא עיירת מחוז בפרובינציית פודלסיה שבצפון-מזרח פולין, בסמוך לגבול ליטא ועל גדות נהר מאריחה. עד השואה התקיימה בה קהילה יהודית. סייני נזכרת לראשונה בשנת 1552 ככפר בבעלות אצולה, ובשל מיקומה בנתיב סחר בין פולין וליטא ועריכת ירידים במקום, בשנת 1593 הוענקו לה זכויות עיר. בחלוקת פולין השלישית, בסוף המאה ה-18, נכללה העיירה בתחום פרוסיה, ובשנת 1815 נכללה בתחום פולין הקונגרסאית. במהלך המאה ה-19 נפתחו בעיירה מספר מפעלים, ואוכלוסייתה גדלה. בשנת 1919 נערכה שם התקוממות סייני. יהודים ישבו בעיירה עוד במאה ה-17, ובשנת 1778 נחנך בה בית כנסת מפואר. מסוף המאה ה-18 גדלה האוכלוסייה היהודית בעיירה, עד שהגיעה בשנת 1857 ל-2,368 איש, רוב תושביה, חרף האיסור הרשמי על התיישבות יהודים באזור. הקהילה המקומית נודעה ברבניה שהיו מפורסמים בליטא כולה, בהם: רבי יהודה בכרך מחבר "נימוקי הגרי"ב" על כל התלמוד הבבלי וספרים נוספים; רבי משה יצחק אביגדור, מחבר "פרדס רמונים", שאף יסד בעיר ישיבה גדולה בסגנון ישיבת וולוז'ין; רבי משה בצלאל לוריא, מגדולי דורו, והרב חיים פישל אפשטיין. מסוף המאה ה-19 התקיימה בעיירה פעילות ציונית, ומראשית המאה ה-20 התקיימה בה גם פעילות של הבונד. במהלך הכיבוש הגרמני של העיירה במהלך מלחמת העולם הראשונה, פרעו אלו ביהודיה. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 661 יהודים בלבד, אך נמשכה בה הפעילות הציונית, לצד פעילות של אגודת ישראל, שהפעילו ביישוב בתי ספר ותנועות נוער מטעמם. בספטמבר 1939 נכנסו לעיירה חיילי הצבא האדום, אך בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב, עברה העיירה לשליטת הגרמנים. עם כניסת הגרמנים לעיירה, החלו בביצוע מעשי התעללות ביהודיה, וב-26 באוקטובר 1939 גירשו את כל היהודים שנותרו בעיירה אל עבר הגבול הליטאי. 573 היהודים שגורשו מהעיירה שהו למעלה משבועיים בשדה פתוח בשטח ההפקר הסמוך לגבול, בקור עז וללא מזון, וחלקם נפטרו במקום. משם כמה משפחות הגיעו לסובאלק, והיתר הצליחו לעבור את הגבול לליטא, ולהתפזר ביישובים שונים בה. לאחר פרוץ מבצע ברברוסה וכיבוש ליטא בידי הגרמנים נספו רובם. מדיה וקבצים בנושא סייני בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סייני סיני באתר מרכז מורשת יהדות פולין "סייני", באתר השטעטל הווירטואלי "סייני", באתר JewishGen (באנגלית) סאיני (פולין), דף שער בספרייה הלאומית חיים קרלינסקי, רבי חיים פישל עפשטיין: חייו, תורתו ופעולותיו, ניו יורק תשכ"ג, באתר אוצר החכמה.
לבנט (פירושונים)

האם התכוונתם ל... לֶבַנְט – החלק המזרחי של אגן הים התיכון אה"מ לבנט (1813) – אוניית מפרשים מלחמתית מדרגה שישית של הצי המלכותי הבריטי אישים: אוסקר לבנט – שחקן קולנוע, פסנתרן, מלחין וקומיקאי יהודי-אמריקאי אליהו לבנט – מאמן ושופט שחמט ישראלי בינלאומי לבנת בנט
חרץ

האם התכוונתם ל... חרץ (גאומורפולוגיה) – בגאומורפולוגיה, נתיב מים המתחרה בשכבות הקרקע העליונות כתוצאה משחיקה של מים את הקרקע באזור הזרימה חרץ (אנטומיה) (בלועזית: פיסוּרָה) (אנ') – צורה אנטומית חרץ (תחבורה) (אנ') – השקע הנוצר במשטח רך (כגון עפר או שלג) על ידי סיבוב גלגלי כלי רכב אישים ששמם חרץ: מאיר חרץ – משורר יידי בסרבי-סובייטי
טפטפת

טפטפת היא אביזר השקיה המחובר לברז המשחרר מים בטפטוף איטי. הטפטפת מהווה בסיס לשיטת ההשקיה בטפטוף, שעיקרה הזרמת מים בצינורות פלסטיים ושחרורם בטפטוף איטי ליד הצמח. הטפטפת מאטה את קצב זרימת המים על ידי העברתם במסלול ארוך. האטת מהירות הזרימה על ידי החיכוך, מאפשרת להימנע משחרור המים דרך נקבים זעירים, הנסתמים בקלות. בטפטפות הראשונות עברו המים דרך צינוריות מחומר פלסטי שהיו כרוכות סביב צינור. לאחר מכן, השתמשו בטפטפת פלסטית יצוקה. הטפטפות היצוקות הראשונות היו מחוברות לצד הצינור הפלסטי המוליך את המים ("טפטפות צד"), ולאחר מכן יוצרו טפטפות המשולבות בצינור הפלסטי עצמו ("טפטפות קו"). טפטפות הקו הראשונות יוצרו בשנת 1965 בנפרד מן הצינור הפלסטי המוליך, ושולבו בצינור על ידי חיתוכו. לבסוף שולבו טפטפות הקו באופן אינטגרלי בצינור המעביר בתהליך ייצור אחד של הצינור והטפטפות. היתרונות של השימוש בטפטפות (לעומת צינור עם נקבים זעירים) היו הפחתת כמות הסתימות, וחלוקת מים אחידה יותר לאורך השלוחה (צינור הטפטפת). ניסויים ראשונים בטפטפות בישראל נעשו על ידי יעקב מוטס, בגינת ביתו בראשון לציון. הטפטפת ושיטת ההשקיה המבוססת עליה פותחו, יוצרו והופצו על ידי המהנדס הישראלי שמחה בלאס ובנו ישעיהו מסוף שנות ה-50 עד אמצע שנות ה-60 של המאה ה-20, כאשר מערכת ההשקיה הניסיונית הראשונה הותקנה על ידם בשנת 1959. בשנת 1966 הועברו הייצור והמשך הפיתוח וההפצה למפעל נטפים שבקיבוץ חצרים, שהיה בתחילתו בבעלות משותפת של בלאס (20%) וחצרים (80%). לאחר מכן, הוקמו מפעלי "נטפים" בקיבוצים מגל ויפתח שנכנסו לשותפות ב"נטפים". כיום נוטלת ישראל חלק מרכזי בפיתוח ובייצור הטפטפות ומערכות ההשקיה בטפטוף מיוצרות על ידי חברות רבות בישראל (החברות: נטפים, מצרפלס, שותפות של נען וקיבוץ דן בשם "נען דן מוצרי השקיה", רימוני תעשיות ופלסטרו) ובעולם. ההמצאה גרמה למהפכה עולמית בשיטות ההשקיה והדישון בחקלאות, והובילה לחיסכון במים ולהגדלת היבולים. ממטרה השקיה השקיה בטפטוף שמחה בלאס שמחה בלאס: מי מריבה ומעש, מסדה, 1973, עמ, 14–15, 330–369 גלית חמי וסופי שולמן, להמציא כל בוקר מחדש – סיפורה של החדשנות הישראלית, ידיעות ספרים, 2018, הפרק "מים שקטים חודרים עמוק", עמ' 92–97 יעל (פרוינד) אברהם, טיפת כבוד: מי באמת המציא את הטפטפות?, באתר nrg‏, 7 ביוני 2015 טפטפות: מנצחים בחקלאות טיפה אחר טיפה, באתר "חדשנות ישראלית" יעל (פרוינד) אברהם, טיפת כבוד: מי באמת המציא את הטפטפות?, באתר nrg‏, 7 ביוני 2015 אבינעם ורד, לא נזכר ההוגה הראשון, מעריב, 15 במרץ 1962 שמחה בלאס מעניק מתנה למדינה, מעריב, 5 במרץ 1962 משולם עד, תעשיה בחצרים, דבר, 2 בפברואר 1966
צ'שאנוב

צ'שאנוב (בפולנית: Cieszanów; ביידיש: ציעשינאוו) היא עיירה במחוז לובאצ'וב שבפרובינציית פודקרפצקיה בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. צ'שאנוב נזכרת לראשונה בסוף המאה ה-15, ובמחצית השנייה של המאה ה-16 הוענקו לה זכויות עיר. במהלך המאה ה-17 הייתה העיירה למרכז מסחר ומלאכה חשוב, ובחלוקת פולין בשנת 1772 נכללה בתחום גליציה האוסטרית. בשנת 1900 פגעה בעיירה שרפה גדולה, שכילתה את רוב בתי היישוב. התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא מראשית המאה ה-17, אשר עסקו בעיקר במסחר, במלאכה ובחלפנות. במהלך פרעות ת"ח ות"ט באמצע אותה מאה נפגעה קשות הקהילה המקומית. בשנים שלאחר מכן שוקמה הקהילה, ובמהלך המאה ה-19 גדלה האוכלוסייה היהודית בעיירה, עד שבסוף אותה מאה נמנו ביישוב 2,777 יהודים. לאחר מאורעות מלחמת העולם הראשונה עזבו את העיירה כמחצית מיהודיה, ושרידי הקהילה השתקמו הסיוע הג'וינט וארגוני עזרה הדדית. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 939 יהודים, פחות ממחצית מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית ופעילות של הבונד. בתקופה זו פעלו בעיירה אדמו"רים משושלת צאנז-שינאווא, רבי שמחה ישכר בער הלברשטאם, חתנו רבי אריה לייבוש רובין (משושלת רופשיץ-גלגוב) ובנו רבי יחזקאל שרגא. כך גם פעלה במקום קהילה של חסידי בעלזא, וכן קבוצה קטנה של חסידי רוז'ין - טשורטקוב. עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים בתחילת מלחמת העולם השנייה, החלו אלו בביצוע מעשי התעללות פומביים ביהודיה, תוך חטיפתם לעבודות כפייה משפילות. כעבור מספר ימים נכנסו לעיירה חיילי הצבא האדום, אך השליטה בעיירה הושבה לגרמנים בהתאם להסכם ריבנטרופ מולוטוב. טרם כניסת הגרמנים, הספיקו רובם המוחלט של יהודי העיירה להימלט מזרחה, אל עבר השטח הסובייטי. בתחילת שנת 1940 הקימו הגרמנים מחנה עבודה בעיירה, בו רוכזו קרוב ל-4,000 יהודים. מחנה זה חוסל בסוף שנת 1940. בפברואר ובמרץ 1942 הביאו הגרמנים לעיירה 817 יהודים שגורשו מטומשוב לובלסקי וכ-500 יהודים שגורשו ממיילץ. כעבור מספר שבועות שולחו אלו למחנה ההשמדה בלז'ץ הסמוך. בשנות השישים של המאה הקודמת ערכו הניצולים כינוסים ואף הוציאו ספר זיכרון לתושבי העיירה מדיה וקבצים בנושא צ'שאנוב בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של צ'שאנוב ספר יזכור לקהילת ציעשינאוו, בספריית העיר ניו יורק צ'שאנוב באתר מרכז מורשת יהדות פולין "צ'שאנוב", באתר השטעטל הווירטואלי "צ'שאנוב", באתר JewishGen (באנגלית) לאורה קרגו, צ'שאנוב, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק A, עמ' 628–630), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) צישינוב (פולין), דף שער בספרייה הלאומית
הסדרה השוודית (1910–1924)

הסדרה השוודית (בשוודית: Svenska Serien) הייתה טורניר-כדורגל במסגרת ליגה הראשון שהתקיים בשוודיה, בין השנים 1910–1924 והיא הייתה ליגת הכדורגל המקצועני בשוודיה בשנים אלו. מבנה הליגה לא היה קבוע, ומספר הקבוצות שהשתתפו נעו בין 4–12 קבוצות, שקיימו ביניהן שני מפגשים, האחד בבית והשני בחוץ, ובסך הכל שיחקו בין 6–18 משחקים בעונה סדירה. עם זאת, חלק מהעונות מעולם לא הושלמו, ובשנתיים האחרונות חולקו הקבוצות לשני בתים: מזרח (סטוקהולם, נורשפין וסביבתם) ומערב (גטבורג וסקונה). לכל אורך שנות הפעילות, נשמרה שיטת חלוקת הנקודות בדרך זו: על כל ניצחון קיבלה הקבוצה המנצחת 2 נקודות, על תיקו נקודה אחת ובעבור הפסד 0 נקודות. 8 קבוצות 52 משחקים שוחקו (4 נוספים נחשבו כ-0-0) הזוכה הייתה ארגריטה העונה התקיימה במשחקי אביב העונה מעולם לא הסתיימה 7 קבוצות בזמן נתון (9 סה"כ) (?) משחקים שוחקו הזוכה הייתה ארגריטה 2 קבוצות פרשו לאחר המחזור הראשון (משחקים אלו לא נחשבו בקביעת הזוכה) 2 הצטרפו במקום הפורשות, ושתיהן הודחו בסוף העונה העונה התקיימה במשחקי סתיו/אביב העונה מעולם לא הסתיימה 6 קבוצות 30 משחקים שוחקו (בכל עונה) הזוכה הייתה גטבורג (2 העונות) אופסלה הודחה בסוף העונה השנייה העונה התקיימה במשחקי סתיו/אביב 5 קבוצות 20 משחקים שוחקו הזוכה הייתה גטבורג העונה התקיימה במשחקי סתיו/אביב 6 קבוצות 30 משחקים שוחקו (בכל עונה) הזוכה הייתה גטבורג (2 העונות) גאיס הודחה בסוף העונה השנייה העונה התקיימה במשחקי סתיו/אביב 4 קבוצות (גטבורג ו-ארגריטה מהעיר גטבורג, AIK סולנה ו-יורגודן מהבירה סטוקהולם) 12 משחקים שוחקו (בכל עונה, למעט 2 משחקים בעונה השנייה) הזוכה הייתה גטבורג (2 העונות) העונה התקיימה במשחקי אביב העונה השנייה מעולם לא הסתיימה 10 קבוצות 90 משחקים שוחקו הזוכה הייתה ארגריטה העונה התקיימה במשחקי סתיו/אביב 12 קבוצות (6 קבוצות בכל בית: בית המזרח ובית המערב) 60 משחקים שוחקו בעונה הסדירה (30 בכל בית) משחק הגמר התקיים במסגרת פלייאוף בית זוכות שני הבתים האחרונה בכל בית התמודדה על ירידה (בין 0–2 יורדות ועולות כל עונה) הזוכות היו גאיס וארגריטה העונה התקיימה במשחקי סתיו/אביב אָלְסְוֵנְסְקָאן
פרושוביצה

פְּרוֹשׁוֹבִיצָה (בפולנית: Proszowice; ביידיש: פראשעוויץ) היא עיירת מחוז בפרובינציית פולין קטן שבפולין, כ-25 ק"מ צפונית מזרחית לקרקוב ועל גדת נהר שרניאבה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. פרושוביצה נזכרת לראשונה בשנת 1222, ובשנת 1358 הוענקו לה זכויות עיר. במהלך המאה ה-15 התקיימו בעיירה ימי שוק שבועיים, והיא הפכה למרכז מלאכה אזורי. במהלך המאה ה-17 דעכה העיירה, בשל שריפות, מגפות ופשיטות שפקדו אותה. בחלוקת פולין בסוף המאה ה-18 נכללה העיירה בתחום ממלכת הבסבורג, ובשנת 1815 נכללה בתחום פולין הקונגרסאית. בשנת 1869 נטלו הרוסים את זכויות העיר של היישוב, ואלה הושבו לו רק בשנת 1923, תחת שלטון הרפובליקה הפולנית השנייה. יהודים ישבו בעיירה עוד טרם פרעות ת"ח ות"ט, אך יישוב זה נחרב במהלך מאורעות אלו. מהמחצית השנייה של המאה ה-19 התקיימה בעיירה קהילה עצמאית, ובין מלחמות העולם נמנו בה כ-2,000 יהודים, והתקיימה בה פעילות של המפלגות הציוניות ושל אגודת ישראל. בשנים אלה נוסדו בעיירה תלמוד תורה, בית ספר עברי מרשת תרבות ובית ספר מרשת בית יעקב. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הופצצה העיירה בידי הגרמנים, וב-7 בספטמבר 1939 נכנסו אליה חיילי הוורמכט. במהלך קרב שהתרחש במקום נהרגו מספר יהודים, ובהם ילדים. מספר ימים לאחר מכן, ריכזו הגרמנים את יהודי העיירה בשדה פתוח, ובזמן זה, בזזו יחד עם הפולנים המקומיים את רכושם. בהמשך, הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע, איסור הליכה על מדרכות, החרמת עסקים וחובת התייצבות לעבודות כפייה מפרכות ומשפילות. בשנת 1940 הובאו לעיירה למעלה מ-1,000 פליטים יהודים מאזור קרקוב, ומשנת 1941 חייבו הגרמנים את היודנרט המקומי לספק להם עובדים למחנות עבודה בסביבת העיירה. מעת לעת פשטו על העיירה שוטרים גרמנים, וביצעו בה מעשי התעללות ורצח של יהודים, תוך הטלת סכומי כופר גבוהים על הקהילה. ב-29 באוגוסט 1942 נצטוו יהודי העיירה להתרכז בכיכר השוק בה, ושם הועלו על עגלות באלימות רבה בידי שוטרים פולנים, תוך רצח חלקם, והוסעו למחנה המעבר בסלומניקי, ממנו שולחו למחנה ההשמדה בלז'ץ. בשעת הגירוש הכריז הכרוז המקומי בעיירה, לצלילי פעמוני הכנסייה, על כך שהעיירה נפטרת מיהודיה לנצח. לאחר מכן, ערכו הגרמנים והפולנים מצוד קפדני בעיירה, ורצחו את היהודים שנתגלו במקומות מסתור בה. לאחר האקציה נותרו בעיירה בין 100 ל-200 יהודים. מעת לעת ביצעו בהם הגרמנים והפולנים מעשי רצח, ובמקרה אחד רצח איש גסטאפו חמישה מבניו של אחד היהודים לעיניו ולעיני הקהל הפולני, כאשר האב קשור בחבל, ולאחר מכן נרצח גם הוא. היהודים שעוד נותרו בעיירה שולחו בנובמבר 1942 לגטו מייחוב, ומשם הועברו לבלז'ץ. יהודים מעטים מהעיירה שעוד הצליחו להסתתר בכפרי הסביבה נרצחו ברובם בידי איכרים פולנים, ובהם משפחות שלמות. מקהילת פרושוביצה שרדו את השואה כ-60 יהודים, אך אלו לא שבו להתגורר בה, לאחר ששניים מהם נרצחו עם שובם בידי פולנים לאומנים. מדיה וקבצים בנושא פרושוביצה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פרושוביצה פרושוביצה באתר מרכז מורשת יהדות פולין "פרושוביצה", באתר השטעטל הווירטואלי יולנטה קריימר, פרושוביצה, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק A, עמ' 552–554), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)