laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
לואי אילשמיוס

לואי מישל אילשמיוס (באנגלית: Louis Michel Eilshemius‏; 4 בפברואר 1864 – 29 בדצמבר 1941) היה צייר אמריקאי, בעיקר של נופים, פנטזיה ועירום. אילשמיוס נולד למשפחה אמידה ליד ניוארק, ניו ג'רזי. הוא התחנך באירופה, ולאחר מכן בילה שנתיים באוניברסיטת קורנל לפני שהחל את לימודי האמנות בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק. הוא גם למד באופן פרטי אצל צייר הנוף האמריקאי רוברט קראנל מינור. לאחר מכן למד בהדרכת בוגרו באקדמיה ז'וליאן בפריז ונסע רבות באירופה, באפריקה ובים הדרומי וחזר למשפחתו בעיר ניו יורק, שם היה אמור לחיות עד סוף חייו. נופיו המוקדמים, מראים את השפעתם של בית הספר ברביזון ושל קורו, ג'ורג' איננס ואלברט פינהאם ריידר זכו לו מעט הכרה מצד המבקרים או הציבור. בסביבות 1910, אלמנט הפנטזיה ביצירתו התבטא יותר בנושאי הציור, והטכניקה שלו הפכה גסה יותר. מכאן ואילך, לעיתים קרובות הוא צייר על קרטון במקום על בד. ככל שעבודותיו נעשו אגרסיביות יותר, כך גם התנהגותו, והוא פיתח הרגל מטריד לבקר בגלריות ולגנות בקול רם את העבודות המוצגות. עבודותיו הפנטזיות המאוחרות מתארות נופים לאור ירח המאוכלסים בנימפות חושניות גרמו לבני דורו אי נוחות בגלל ציורי העירום. הנימפות מוצגות משתוללות ביערות או במפלים, לבד או בקבוצה, ולעיתים מאתגרות את כוח הכבידה על ידי ריחוף באוויר. ציוריו על גגות ניו יורק הם ציורים ליריים כמו הסצנות הפסטורליות שלו. אילשמיוס גם כתב שירה ופרוזה, הלחין מוזיקה, וצייר. הוא התפרסם בזכות מכתביו הרבים, לעיתים קרובות לעורכי פרסומים שונים בעיר ניו יורק. היעדר ההכרה הציבורית הוביל אותו לפעולות נואשות: כך, לדוגמה, כאשר חשד כי לשמו הארוך אחריות להזנחתו, החל בשנת 1890 בערך לחתום על ציוריו "אלשמוס" (אך הוא חזר לאיות המקורי בשנת 1913). התיאורים שפרסם על עצמו חיזקו את הרושם, שכבר היה שכיח בציבור הרחב, של אדם מוזר, משוגע או שרלטן. עם זאת, הוא לא נותר ללא תומכים. הוא זכה להכרה בעקבות תמיכתו של מרסל דושאן, שגילה את אילשמיוס בשנת 1917 והזמין אותו להציג איתו בפריז באותה שנה. עבודתו התקבלה טוב בדרך כלל על ידי צופים ומבקרים צרפתים - בין מעריציו היה גם אנרי מאטיס. בהמשך עזר דושאן לארגן את תערוכת היחיד הראשונה של אילשמיוס בשנת 1920, בעיר ניו יורק. אולם קבלת הפנים הביקורתית העוינת שהייתה לתערוכה זו הביאה אותו לבסוף לוותר על הציור לחלוטין בשנת 1921. הוא נפצע בתאונת דרכים בשנת 1932, בריאותו הידרדרה והונו המשפחתי אזל, הוא נפטר בשנת 1941. לאחר מותו, עבודתו מצאה קהל אוהד רחב יותר. אחד הפטרונים העקביים הבודדים של האמן, רוי נויברגר, תרם גוף גדול מיצירותיו של אילשמיוס למוזיאון נויברגר לאמנות שבמדינת ניו יורק. מדיה וקבצים בנושא לואי אילשמיוס בוויקישיתוף Eilshemius, Louis M(ichel), Oxford Art Online (באנגלית) Karlstrom, P. J. (1978). Louis M. Eilshemius: selections from the Hirshhorn Museum and Sculpture Garden. Washington, D.C.: Published for the Hirshhorn Museum and Sculpture Garden and Smithsonian Institution Traveling Exhibition Service by the Smithsonian Institution Press Schack, William (1939). And he sat among the ashes. New York: American Artists Grou
בועז סטמבלר

בועז סטמבלר (נולד ב-1968) הוא עיתונאי ודובר שכיהן כמנהל לשכת הפרסום הממשלתית. וכן כדובר ראש ממשלת ישראל, שימש כעורך בחברת חדשות 2, כולל עורך "תוכנית חיסכון" ו"אולפן שישי". כיהן גם כדובר משרד האוצר. סטמבלר, בעל תואר ראשון במשפטים מהקריה האקדמית אונו, החל את עבודתו העיתונאית בחברת החדשות של ערוץ 2 בשנת 1996 וכיהן במספר תפקידים, בהם עורך המהדורה המרכזית, עורך מהדורת סוף השבוע, עורך אולפן שישי ועורך סדרה תיעודית על כלכלת ישראל. בספטמבר 2007, סטמבלר עבר לערוך את התוכנית "אולפן שישי" ובמקביל ערך גם את התוכנית, ״תוכנית חיסכון״ שעלתה לשידור בשנת 2009, לאחר זמן מה הודיע סטמבלר על פרישתו מעריכת התוכנית. בשנת 2011 סטמבלר מונה למנהל אגף בכיר לתקשורת, דוברות והסברה במשרד האוצר. סטמבלר עבד עם שר האוצר יובל שטייניץ, ועם שני מנכ"לים של המשרד חיים שני ודורון כהן אך לאחר כניסתו של יאיר לפיד לתפקיד שר האוצר הודיע על פרישתו. בשנת 2014, בועז סטמבלר, קיבל על עצמו את תפקיד יועץ התקשורת של הרשות לניהול המאגר הביומטרי. בין השנים 2015–2017 עבד בועז סטמבלר בלשכת ראש הממשלה בנימין נתניהו, כדוברו של ראש הממשלה. במסגרת תפקידו שימש כדובר המוסד, המל"ל והיה אחראי על ניהול הדוברות של יחידות נוספות הכפופות למשרד ראש הממשלה. מינואר 2018 ועד אוקטובר 2021, סטמבלר כיהן כמנהל לשכת הפרסום הממשלתית. ענת ביין-לובוביץ', ‏לקראת מהפכה בענף רכש המדיה: באוצר בוחנים את גורלה של לפ"מ, באתר גלובס, 17 ביולי 2019 בועז סטמבלר מונה לדובר משרד האוצר, באתר וואלה, 24 במאי 2011 ליטל דוברוביצקי ותומר גנון, "וואלה הוא אתר שמשתף פעולה עם הלשכה, כמו 'ישראל היום'", באתר כלכליסט, 11 בנובמבר 2019 אריק בנדר, ‏בועז סטמבלר, לשעבר דובר משרד האוצר, מצטרף למטה הבחירות של הליכוד, באתר מעריב אונליין, 20 בינואר 2015 נתי טוקר, הממשלה אישרה: בועז סטמבלר מונה למנהל לשכת הפרסום, באתר TheMarker‏, 12 בנובמבר 2017 אופיר דור, דובר של נתניהו התלונן על חוסר איזון, והשר אלקין הועלה לשידור ברשת ב', באתר כלכליסט, 30 בספטמבר 2015 אביעד גליקמן ברוך קרא, צוות ההגנה של נתניהו: "מבקשים לא לחפש את שמו בנייד של ישועה", באתר חדשות 13, 24 ביוני 2021 לפ"מ החליטה: לא נעשה התאמות לפרסומים של המגזר החרדי | לדעת, באתר לדעת, ‏ביוני 2018 מתן וסרמן, ‏עדות ישועה: "תן לגברת כל מה שניתן, ההוא מתאבד בשבילי", באתר מעריב אונליין, 13 באפריל 2021 הארץ, יועץ התקשורת של נתניהו לשעבר: הוא היה מבקש את אלוביץ' כשלא היה מרוצה מכותרת בוואלה, באתר הארץ, 11 בנובמבר 2019 תמר אלמוג, משפטי נתניהו: תיק 4,000 יפתח את הדיונים, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי משה בנימין, בדרך ללפמ: בועז סטמבלר נבחר למנכ"ל - ויובא לאישור הממשלה, באתר אייס, 8 בנובמבר 2017 בועז סטמבלר, באתר מכון גשר למנהיגות עטרה גרמן, ‏דוברו של ראש הממשלה יסיים השבוע את תפקידו, באתר "סרוגים", 28 בדצמבר 2017 כתב כלכליסט, בועז סטמבלר נבחר לתפקיד דובר משרד האוצר, באתר כלכליסט, 23 במאי 2011 מוטי בסוק, לאחר 3 שנים בתפקיד: דובר משרד האוצר בועז סטמבלר - פורש, באתר TheMarker‏, 13 בפברואר 2014 שלושה ממלאי תפקידים ברשות לניהול המאגר הביומטרי, באתר readitnow איתמר לוין, לשם לישועה: זכותו של בעל עיתון לא להרגיז את רה"מ, באתר News1 מחלקה ראשונה, 19 באפריל 2021 פרסום ראשון: דובר נתניהו יתמנה למנכ"ל לשכת הפרסום הממשלתית, באתר וואלה, 8 בנובמבר 2017 חדשות 0404, בועז סטמבלר עובר מלשכת רה״מ לניהול לפ״מ: ״היתה לי הזכות ללמוד מהניסיון הרב, הניהול האחראי ושיקול הדעת של רה"מ", באתר חדשות 0404‏, 28 בדצמבר 2017 ענת ביין-לובוביץ', ‏מנכ"ל לשכת הפרסום הממשלתית בועז סטמבלר פורש מתפקידו, באתר גלובס, 26 באוקטובר 2021
יחסי אורוגוואי–אירלנד

יחסי אורוגוואי–אירלנד הם יחסי החוץ בין אורוגוואי לאירלנד. אירים רבים נדדו לאורוגוואי החל מתחילת המאה ה-18, ובמיוחד במהלך המאה ה-19 והגיעו גם לארגנטינה השכנה. בשנת 1762, הקפטן האירי ג'ון מקנמרה הוביל כוח בריטי לכבוש את קולוניה דל סקרמנטו, בעבר מעוז פורטוגלי או ספרדי. הניסיון נכשל, אך בפברואר 1807 כבש בריגדיר סמואל אוכמוטי את מונטווידאו עם כוח בריטי ואירי ושלט בעיר במשך שבעה חודשים, במהלכם הגיעו לעיר המוני סוחרים מבריטניה ואירלנד מה שתרם להתהוות זהות תרבותית. החייל האירי פיטר קמפבל (1780-c1832) מרגימנט הרגלים ה-71 נשאר על נהר הפלטה ובהמשך ייסד את הצי האורוגוואי, והפך לסגן מושל מחוז קוריינטס. לכ-120,000 אורוגוואים יש מקורות אירים. אורוגוואי מיוצגת באירלנד באמצעות שגרירותה בלונדון, בריטניה. אירלנד מיוצגת באורוגוואי באמצעות שגרירות בבואנוס איירס, ארגנטינה. מדיה וקבצים בנושא יחסי אורוגוואי–אירלנד בוויקישיתוף אירלנד ואורוגוואי באתר משרד החוץ האירי ערך זה הוא קצרמר בנושא יחסי חוץ. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אנדרטת יורי גגארין

אנדרטת יורי גגארין (ברוסית: Памятник Гагарину) היא אנדרטה לזכרו של טייס החלל הראשון, יורי גגארין. האנדרטה הותקנה במוסקבה ב-4 ביולי 1980 בכיכר בשם זהה בלנינסקי פרוספקט. האנדרטה עשויה טיטניום, מתכת המשמשת לבניית ספינות חלל. לאנדרטה יש סטטוס של אתר מורשת תרבותית. גובה האנדרטה הוא 42.5 מטר, המשקל הכולל הוא 12 טון. למרגלות האנדרטה יש עותק של קפסולת חלל ווסטוק, שעליו עשה יורי גגארין את הטיסה הראשונה שלו לחלל ב-12 באפריל 1961. מדיה וקבצים בנושא אנדרטת יורי גגארין בוויקישיתוף https://gge.ru/press-center/news/chelovek-iz-titana-kak-stroili-pamyatnik-gagarinu-v-moskve/
סאשה זויה

סאשה זויה (Sasha Zhoya; נולד ב-25 ביוני 2002) הוא אתלט בעל אזרחות של צרפת, אוסטרליה וזימבבואה. מייצג את צרפת בתחרויות בינלאומיות. זויה נולד בפרבר של פרת' באוסטרליה, בן לאם מצרפת ואב מזימבבואה והוא בעל אזרחות של שלוש המדינות. הוא הצטיין באתלטיקה והתחרה בקפיצה במוט, קרב רב ובריצות קצרות. עד ינואר 2020 ייצג את אוסטרליה בתחרויות בינלאומיות ומאז מייצג את צרפת. ביולי 2021 זכה במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות, באליפות אירופה עד גיל 20 שהתקיימה בטאלין. באליפות העולם עד גיל 20 שהתקיימה בקניה באוגוסט 2021 זכה במדליית זהב בשיא עולם (משוכות בגובה 99 ס"מ) לגילאי עד 20 של 12.72 שניות. באותה שנה זכה בתואר האתלט המבטיח של השנה באירופה. באליפות העולם באתלטיקה 2022 סיים חמישי במקצה שלו בחצי הגמר בתוצאה של 13.47 שניות ולא העפיל לגמר. באליפות אירופה עד גיל 23 שנערכה באספו, פינלנד ביולי 2023 זכה במדליית זהב בתוצאה של 13.31 שניות. מדיה וקבצים בנושא סאשה זויה בוויקישיתוף סאשה זויה, באתר התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "סאשה זויה".
יורינדה ואן קלינקן

יורינדה ואן קלינקן (בהולנדית: Jorinde van Klinken; נולדה ב-2 בפברואר 2000) היא אתלטית הולנדית, זוכת שתי מדליות כסף באליפות אירופה (רומא 2024) בהדיפת כדור ברזל ובזריקת דיסקוס, ושיאנית הולנד בזריקת דיסקוס. ואן קלינקן נולדה באסן שבהולנד. באליפות אירופה עד גיל 20 שנערכה בגרוסטו ב-2017 זכתה במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל וסיימה שישית בזריקת דיסקוס. באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה ב-2018 בטמפרה זכתה במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל וסיימה שביעית בזריקת דיסקוס. היא השתתפה גם באליפות אירופה באותה שנה, וקבעה תוצאה של 54.33 מטר במוקדמות זריקת דיסקוס ולא העפילה לגמר. באליפות אירופה עד גיל 20 ב-2019 זכתה מדליית זהב בהדיפת כדור ברזל ובאליפות העולם שהתקיימה בדוחה ייצגה את הולנד בזריקת דיסקוס וקבעה במוקדמות תוצאה של 58.58 מטר. ב-2020 סיימה תואר ראשון במדעי החדשנות באוניברסיטת אוטרכט. היא עברה לארצות הברית והחלה ללמוד תואר שני בניהול ולהתאמן באוניברסיטת המדינה של אריזונה. ב-2021 זכתה באליפות ה-NCAA בזריקת דיסקוס בתוצאה של 65.01 מטר וסיימה שלישית באליפות המכללות באולם בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 17.56 מטר. באליפות אירופה עד גיל 23 שהתקיימה ב-2021 בטאלין זכתה במדליית זהב בזריקת דיסקוס. באולימפיאדת טוקיו קבעה תוצאה של 61.15 מטר במוקדמות זריקת דיסקוס ולא העפילה לגמר. באליפות אירופה 2022 זכתה במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל (18.94 מטר) וסיימה רביעית בזריקת דיסקוס (64.43 מטר). באליפות העולם באתלטיקה 2023 סיימה רביעית בזריקת דיסקוס (67.20 מטר). באליפות אירופה באתלטיקה 2024 זכתה במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל (18.67 מטר) ובמדליית כסף בזריקת דיסקוס (65.99 מטר). אצטדיון זריקת דיסקוס: 70.22 מטר (2021), שיא הולנד הדיפת כדור ברזל: 18.94 מטר (2022) אולם הדיפת כדור ברזל: 19.57 מטר (2023) מדיה וקבצים בנושא יורינדה ואן קלינקן בוויקישיתוף יורינדה ואן קלינקן, ברשת החברתית אינסטגרם יורינדה ואן קלינקן, ברשת החברתית LinkedIn יורינדה ואן קלינקן, באתר olympedia.org יורינדה ואן קלינקן, באתר התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית ביוגרפיה באתר אוניברסיטת המדינה של אריזונה
פלמיניו סקאלה

פלמיניו סקאלה (באיטלקית: Flaminio Scala;‏ 27 בספטמבר 1552 – 9 בדצמבר 1624), ידוע גם בשם הבמה פלאביו (Flavio), היה שחקן בקומדיה דל'ארטה, מחזאי, מפיק, במאי ואמרגן. חיבר את הקובץ הראשון הידוע שפורסם של סצנרי (תקצירי מחזות ששימוש בסיס לאלתור): Il Teatro delle Favole Rappresentative ("הצגות תיאטרון הסיפורים"; פורסם לראשונה ב-1611). הסיפורים בקובץ זה השפיעו על מחזותיהם של לופה דה וגה, מולייר, ויליאם שייקספיר, בן ג'ונסון ואחרים. גיבש את דמותו של האהוב הצעיר פלאביו. נולד ברומא למשפחה אריסטוקרטית אולם התיעוד של הקריירה התאטרונית שלו כולה מאזור מרכז וצפון חצי האי האפניני: גנואה, טוסקנה ובפרט פירנצה, מילאנו, פארמה, מודנה, בולוניה, פרארה, מנטובה, פאדובה וונציה. כן הופיע בטורינו, בירת דוכסות סבויה, שהייתה תחת שלטון ממלכת צרפת. שמו נקשר במספר להקות. אין עדות ברורה לכך שהיה חבר קבוע בלהקת התיאטרון ג'לוזי (gelosi), אחת מלהקות הקומדיה דל'ארטה הידועות והמפורסמות ביותר בתקופתו בהנהגתם של פרנצ'סקו אנדריני ואשתו, הכוכבת והכותבת איזבלה אנדריני, אך ברור שהיו בינו ובין הלהקה קשרים חיוביים והיכרות הדדית. אחד הביטויים לכך הוא שמה של האהובה הצעירה "איזבלה", שעוצבה על ידי איזבלה אנדריני ונקראה על שמה לאחר מותה ב-1604 במחזותיו של סקאלה. שמו של הקפיטנו במחזותיו הוא תמיד "Capitano Spavento"' "קפיטן פחד") כשם הבמה שאימץ פרנצ'סקו אנדריני. נוסף לניהול להקה, משחק וכתיבת המחזות, הייתה בבעלותו של סקאלה גם חנות למוצרי בושם בוונציה שהייתה גם מקום מפגש לשחקנים, אמרגנים ומנהלי להקות. ב-1611 פרסם לראשונה את קובץ הסצנרי שלו כמנהלה של להקת "קונפידנטי" (Confidenti) שנוצרה עבור ג'ובאני די מדיצ'י, בנו הלא-חוקי של קוזימו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה. הוא ניהל את הלהקה עד 1621. בתקופה זו דיווח באופן רצוף לדון ג'ובאני ומכתביו, ששרדו, מהווים מקור חשוב להכרת פרטי הפרטים של ניהול להקת קומדיה דל'ארטה באותה תקופה. לאחר מותו של דון ג'באני נותרה הלהקה ללא פטרון, עד שסקאלה הצליח להשיג את מימונו והגנתו של פרדיננדו גונזגה, דוכס מנטובה. בראשית 1624 מינה הדוכס את סקאלה למשרת בשם הדוכס, ששכר בצידה. בסוף אותה שנה, לאחר שהשתקע במנטובה, נפטר בה סקאלה. הקובץ מחולק לחמישים "ימים" (כמו הדקאמרון של בוקאצ'ו) כאשר כל "יום" הוא תקציר מחזה. כל סצנריו כולל פתיחה ובה ארגומנט - תקציר עלילת המחזה והאירועים שקדמו לראשית ההצגה, רשימת שחקנים ורשימת אביזרים נחוצים. לאחר הפתיחה מתואר המחזה, שכולל שלוש מערכות וכל אחת מהן מחולקת לתמונות. בכל תמונה נרשמו כניסות ויציאות של שחקנים ובסיס טקסטואלי, ששימש להרחבה ואלתור חופשי על ידי השחקנים. כן ניתן נספח ובו מונולוגים לשימוש, רשימת פתגמים ובדיחות, קללות והעלבות ודברי שבח וחיזור. מתוך חמישים המחזות אחד מוגדר כטרגדיה, תשעה כפסטורלה והשאר - קומדיות. Natalie Crohn Schmitt, Befriending the Commedia dell’Arte of Flaminio Scala. The Comic Scenarios, Toronto, Buffalo, London: University of Toronto Press, 2014 ביקורת אהובה בלקין, מקרנבל לתיאטרון, תבניות וכאוס בקומדיה דל'ארטה, הוצאת מאגנס, 2021 מדיה וקבצים בנושא פלמיניו סקאלה בוויקישיתוף Richard Andrwes, The Commedia dell'Arte of Flaminio Scala: A Translation and Analysis of 30 Scenarios, 2008 Richard Andrews, Introduction to Scala 2008
טקילה סאנרייז (סרט)

טקילה סאנרייז (Tequila Sunrise) הוא סרט פשע רומנטי אמריקאי משנת 1988 בבימויו של רוברט טאון, עם מל גיבסון, קורט ראסל, מישל פייפר וראול ג'וליה בתפקידים הראשיים. התסריט נכתב על ידי רוברט טאון והוא על שני חברים, אחד סוחר סמים וחברו שוטר שרוצה להגן עליו ובאמצע אישה ששניהם מאוהבים בה. הסרט צולם במנהטן ביץ' שבקליפורניה וזכה להצלחה מסחרית גדולה. הצלם קונרד הול היה מועמד לפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר. "מאק" מקיוסיק (מל גיבסון) הוא אסיר משוחרר שמנסה לשקם את עצמו. הוא גרוש משליין (אן מגנוסון) ומשלם מזונות עבור בנו קודי (גבריאל דמון). ניק פרשיה (קורט ראסל) הוא שוטר במשטרת לוס אנג'לס וידיד ותיק של מאק. הוא משגיח עליו ושומר עליו שלא יחזור לעסקי סמים. כאשר מאק רוצה למכור קוקאין לעורך הדין שלו לין לינדורף (אריה גרוס) הוא מגיע למקום ומונע את מעצרו. ניק עובד בצמוד עם הול מגווייר (ג'י טי וולש) איש המנהל לאכיפת הסמים שעוקב כל הזמן אחרי מק ומקווה לתפוס אותו בעסקת סמים עם ברון הסמים המקסיקני קרלוס (ראול ג'וליה). ג'ו אן ולנרי (מישל פייפר) היא ידידה של מאק. ניק השוטר מתאהב בה ורוצה לקבל דרכה מידע על פעילותו של מאק. מגווייר עובד עם מפקד משטרה מקסיקני בשם אסקלנטה ולא יודע שהוא בעצם ברון הסמים קרלוס. ג'ו אן כועסת על ניק שמנסה לסחוט ממנה מידע עם מאק. היא מתאהבת במאק והם מקיימים יחסים. קרלוס משכנע את מאק "לעשות מכה" בפעם האחרונה להברחת קוקאין לזכר ימים עברו ומאק משתכנע. בן דוד של מק גרג לינדורף (ארליס הווארד), מצטרף לקרלוס אבל זה מגלה שהוא סוכן של המנהל לאכיפת סמים ורוצח אותו. בלילה מגיעה הסירה של קרלוס עם מטען גדול של קוקאין. מאק מחבל בסירה ומגוויר פותח עליהם באש. הסירה עולה באש וקרלוס נהרג. מגוויר יורה לעבר מאק אבל ניק יורה לעברו ופוצע אותו. מאק מצליח להימלט ולבסוף נפגש עם ג'ו אן בשפת הים. "טקילה סאנרייז", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "טקילה סאנרייז", באתר AllMovie (באנגלית) "טקילה סאנרייז", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "טקילה סאנרייז", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "טקילה סאנרייז", באתר Metacritic (באנגלית) "טקילה סאנרייז", באתר אידיבי "טקילה סאנרייז", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) קדימון לטקילה סאנרייז, באתר יוטיוב טקילה סאנרייז, באתר TCM ביקורות תמר גלבץ, שאריות מסדרת טלוויזיה - "טקילה סנרייז" / בימוי ותסריט: רוברט טאון, חדשות, 12 באפריל 1989 יונתן ארוך, משולש קליפורניה, חדשות, 23 במרץ 1989
פרובינציית ונציה

פרובינציית ונציה (באיטלקית: Provincia Veneta, בגרמנית: Provinz Venedig) היה שם שטחה של הרפובליקה של ונציה לשעבר, שהועברה על ידי הרפובליקה הצרפתית הראשונה לממלכת הבסבורג על פי תנאי הסכם קמפו פורמיו משנת 1797 שהביא לסיום מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה. בירת המחוז הייתה ונציה. במהלך המערכה האיטלקית הצרפתית ב-1796, הסיגנוריה של ונציה בפיקודו של הדוג'ה לודוויקו מאנין דחתה ברית עם נפוליאון בונפרטה, ואז כבש בונפרטה את העיר ב-14 במאי 1797, מה שהוביל לנפילת הרפובליקה של ונציה. בשל ויתורו על כל הזכויות בארצות השפלה הדרומיות והכרה ברפובליקה הציסאלפינית הצרפתית, הקיסר פרנסיס השני מהבסבורג זכה בשטח הוונציאני שנכבש כולל חוף דלמטיה, למעט האיים היוניים. שטחי רפובליקת ונציה שולבו במחוז ונציה החדש כחלק נפרד מארכידוכסות אוסטריה, ופרנץ לקח את התואר הנוסף "דוכס ונציה", אולם השטח לא היה כפוף לאימפריה הרומית הקדושה. הפרובינציה הונהגה על ידי מושל אוסטרי, אך המשיכה להשתמש בחקיקה הוונציאנית ושמרה על מטבעותיה, הלירה הוונציאנית. הגבול המערבי של המחוז הועבר לטובת הרפובליקה הציסאלפינית בשנת 1801 באמנת לינוויל, ונמשכה לאורך דרך העמק של הנהר אדיג'ה התחתון. בניגוד לרפובליקה הקודמת שהתקיימה 1,100 שנה, לפרובינציה לא היה קיום ארוך. לאחר שהגרנד ארמה הביס את כוחות האימפריה האוסטרית באוסטרליץ, נאלץ פרנץ על פי חוזה פרסבורג משנת 1805 למסור את השטח הוונציאני לממלכת איטליה הנפוליאונית. בשנת 1815 היא חזרה לאוסטריה על פי תנאי ההסכם הסופי של קונגרס וינה והפכה לחלק מארץ הכתר של ממלכת לומברדיה-ונציה. Treaty of Campo Formio (extracts) (בצרפתית) Treaty of Lunéville
פרננדו השני, דוכס ברגנסה השלישי

דום פרננדו השני, דוכס ברגנסה (בפורטוגזית: Fernando II, Duque de Bragança‏; 1430 - 20 ביוני 1483) היה הדוכס השלישי מברגנסה והדוכס הראשון מגימרייש. הוא ידוע בהוצאתו להורג בגין בגידה נגד המלך. פרננדו נולד בשנת 1430, לפרננדו הראשון, דוכס ברגנסה ולחואנה דה קסטרו, בתם של ז'ואאו דה קסטרו, לורד קדאבל השני ולאונור דה קונה. הוא היה צעיר מצליח והיה פופולרי מאוד בקרב האצולה הפורטוגזית. הוא זכה להערכה רבה ביותר על ידי אפונסו החמישי, מלך פורטוגל, ותמיד ליווה את המלך בפלישותיו השונות למרוקו, שם השתתף בכמה כיבושים ומסעות. בהיותו מועדף על ידי המלך אפונסו החמישי, קיבל פרננדו את תואר רוזן גימרייש בשנת 1464. עד מהרה הוא שודרג לתואר דוכס גימרייש בשנת 1475. פרננדו השני השתתף במלחמת הירושה הקסטיליאנית . בעקבות מות אנריקה הרביעי, מלך קסטיליה, הוכרזה בת המלך ויורשתו, חואנה, נסיכת קסטיליה, אשר הייתה נשואה למלך אפונסו החמישי, כמלכת קסטיליה, אך מאידך דודתה למחצה (המלכה לעתיד איזבלה הראשונה מקסטיליה) טענה לזכותה על הכתר. הפורטוגזים פלשו לקסטיליה, ובמהלך קרב טורו היה פרננדו אחראי לשלומה של המלכה חואנה. כשאביו, פרננדו הראשון, דוכס ברגנסה השני, נפטר בשנת 1478, ירש פרננדו השני את התארים השונים של אביו, החשוב והראוי לציון היה תואר דוכס ברגנסה. באותה תקופה, בית ברגנסה היה בית האצולה החזק ביותר בממלכת פורטוגל ואחד החזקים ביותר בכל הממלכות האיבריות. באותה תקופה התגוררו דוכסי ברגנסה בטירת וילה ויצ'וזה. כאשר ז'ואאו השני, מלך פורטוגל ירש את מקומו של אביו, אפונסו החמישי, הוא ביקש להפיל את כוח האצולה הפורטוגלית, שפרחה מאוד בתקופת שלטונו של אביו. המלך התמקד בכבדות בהפחתת סמכויותיהם של שני הבתים האצילים החזקים ביותר בממלכה, בית בז'ה ויזאו ובית ברגנסה. המלך ז'ואאו השני האשים את בן דודו הראשון, דיוגו הראשון, דוכס בז'ה וויזאו (גיסו של פרננדו השני), בבגידה והוציא אותו להורג באכזריות. זמן קצר לאחר מכן האשים המלך גם את בן דודו השני למחצה, פרננדו השני, דוכס ברגנסה, בבגידה והוציא אף אותו להורג באבורה בשנת 1483. לאחר מכן הוחרמו נכסי בית ברגנסה והמשפחה ברחה לקסטיליה. המשפחה חזרה בשנת 1498 וכל רכושה הוחזר. פרננדו השני, דוכס ברגנסה התחתן פעמיים. נישואיו הראשונים היו עם לאונור דה מנסש, אולם לא נולדו להם ילדים. מאוחר יותר הוא התחתן עם איזבלה מוויזאו, בתם של הנסיך פרננדו, דוכס ויזאו וביאטריש מפורטוגל, דוכסית ויזאו ואחותו של מנואל הראשון, מלך פורטוגל בשנת 1472, ממנה נולדו לו ארבעה ילדים, אם כי רק שניים הגיעו לבגרות. מדיה וקבצים בנושא פרננדו השני, דוכס ברגנסה השלישי בוויקישיתוף Gerli, E. Michael, and Armistead Samuel G., Medieval Iberia, p. 182, Taylor & Francis, 2003 ISBN 9780415939188
ביוספירה

ביוספרה (מיוונית: βίος – בִיוֹס, "חיים" ו־σφαῖρα – ספֵירה, "כדור"), המכונה גם אֶקוספירה (מיוונית οἶκος – אוֹיקוס, "סביבה" ו־σφαῖρα, "כדור"), היא סך כל המערכות אקולוגיות בכדור הארץ. הביוספרה היא מערכת סגורה (מלבד קרינה סולארית, קרינה קוסמית וחום מפנים כדור הארץ), ובמידה רבה מווסתת את עצמה. על פי השערת גאיה הכללית ביותר, הביוספרה היא המערכת האקולוגית העולמית המשלבת את כל היצורים החיים ואת קשריהם, כולל את האינטראקציה שלהם עם יסודות הליתוספירה, הגאוספירה, ההידרוספרה והאטמוספירה. יש להניח כי הביוספרה התפתחה בתהליך של היווצרות חיים (חיים שנוצרו באופן טבעי מחומר שאינו חי, כגון תרכובות אורגניות פשוטות) או בתהליך היווצרות ביולוגית (חיים שנוצרו מחומר חי), לפני כ־3.5 מיליארד שנה לפחות. הביוספירה איננה אחידה, והיא כוללת סביבות שונות ואזורים בעלי הרכבי מינים שונים. המגוון הביולוגי הגדול ביותר נמצא בקרבת קו המשווה, והוא הולך ופוחת ככל שמתרחקים מקו המשווה ומתקרבים אל הקוטב הצפוני והדרומי. הסיבה לכך נעוצה בכך שכדור הארץ הוא בעל צורה כדורית, כך שקרינת השמש (אור וחום) אינה מתחלקת על פניו בצורה שווה. למעשה מגיעה הקרינה הרבה ביותר אל אזור קו המשווה. משתי סיבות עניין זה גורם להתחלקות המגוון הביולוגי כפי שתואר: ראשית, המערכת האקולוגית תלויה באנרגיה מן השמש הנקלטת על ידי צמחים, ולכן ככל שרמות הקרינה גבוהות יותר כך המערכת תהיה עשירה יותר. שנית, ההתחלקות האסימטרית של הקרינה גורמת לחימום האוויר בצורה אסימטרית, מה שיוצר דפוסי אקלים אופייניים בחלקים שונים של כדור הארץ, המובילים ליצירת חברות ביולוגיות המתאימות לאקלימים אלו בכל אחד מחלקי כדור הארץ. מסיבות אלו מחלקים אקולוגים את הביוספירה לאזורי משנה, כשכל אחד מאופיין באקלים ייחודי ובעקבות כך בהרכב ובמגוון מינים שונה. אזורים אלו מכונים ביומות. דוגמאות לביומות הן מדבר, יער גשם טרופי, סוואנה, טונדרה וכדומה. הגורם אשר מייחד ביומה אחת מחברותיה הוא חברת שיא אופיינית. חברת שיא היא חברה ביולוגית המתקיימת לאורך זמן ללא שינוי ניכר במגוון הביולוגי שלה או בבית הגידול בו היא מצויה, והיא מהווה את השלב הסופי של התפתחות החברה. אף על פי שקיימת מחלוקת לגבי התייחסות לחברות שיא, ברור בביומות שונות תתקיימנה חברות שיא שונות. כך, חברת השיא בביומת המדבר, שונה לחלוטין מחברת השיא ביער גשם. בגלל דפוס המגוון הביולוגי, קווי רוחב שונים מתאפיינים בביומות שונות. קו המשווה למשל (קו רוחב 0°) מתאפיין ביערות גשם טרופיים וסוואנות טרופיות, בעוד שחוג הקוטב מתאפיין בטונדרות קפואות. אקולוגיה מדיה וקבצים בנושא ביוספירה בוויקישיתוף ביוספירה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
ויליאם פרדריק ריטשל

ויליאם פרדריק ריטשל (באנגלית: William Frederic Ritschel‏; 1864–1949), היה צייר אימפרסיוניסט, שעבד בניו-יורק וקליפורניה. הוא נולד בנירנברג בגרמניה. לאחר שסיים את לימודיו בבית ספר התיכון, ויליאם עזב את הכשרתו כליתוגרף והתגייס לחיל הים הגרמני בין השנים 1883 -1887. שם החל לצייר ולקשט צדפים גדולים. ריטשל למד באקדמיה לאמנויות יפות במינכן, בהנהלת קרל ראופ וכן למד אצל וילהלם פון קולבאך בין השנים 1888–1894. נופי הים וציורי הסוסים שלו הוצגו ברחבי גרמניה ובפריז. בעקבות הזמנתו של בן דודו בארצות הברית, הוא הפליג בנובמבר 1895 לניו יורק. בשנת 1900 התחתן ריטשל עם אלמנה ילידת טקסס שהייתה צעירה ממנו בעשר שנים, ועברה לגור במנהטן. ב-16 ביוני 1904 הוא התאזרח ויצא לסיור באירופה בנורווגיה, צרפת והולנד. עד ראשית שנות העשרים נותרה ניו יורק המקום המרכזי לעבודתו ולמכירת ציוריו. הוא הציג בגלריות רבות בעיר, התקבל לאגודות אומנים, וזכה בכמה פרסים ביניהם פרס קרנגי ב-1912–1913. הוא נבחר לחבר באקדמיה הלאומית לעיצוב ב-1914. את הקיץ הראשון שלו בקליפורניה הוא בילה ליד כרמל, בשנת 1911. שש שנים אחר כך רכש שם קוטג׳, ובשנת 1919 החל לבנות את טירת האבן המפורסמת שלו בכרמל היילנדס. הוא נכנס לגור "בטירה" כבית הקבע שלו באביב 1921. הוא הציג במועדון האמנויות והאומנות בכרמל בין השנים 1913–1924 והמשיך להציג בתערוכות שם במשך יותר משני עשורים. הוא קיבל פרסים רבים ושימש כנשיא וחבר בוועד המנהל של מועדון האומנויות בכרמל. בשנת 1914 הוא פגש בכמה הזדמנויות את הצייר המפורסם ויליאם מריט צ'ייס, שלימד שיעורי קיץ בכרמל. ציוריו מנופי הים של חוף קליפורניה וסצנות מטיוליו בים הדרומי (1922 - 1924) היו נושאים פופולריים מאוד בגלריות מסחריות ברחבי ארצות הברית ונמכרו לעיתים קרובות במחירי שיא. מחוץ לתערוכות בניו-יורק וכרמל הוא הציג וקיבל פרסים ומדליות במקומות רבים כמו סן פרנצ'יסקו, לונדון, לוס אנג'לס ועוד. בתערוכות שנערכו בגלריית האמנות אוקלנד, הוא קיבל אחד עשר פרסים. ריטשל נפטר ב-11 במרץ 1949 בביתו בכרמל היילנדס בקליפורניה. מדיה וקבצים בנושא ויליאם פרדריק ריטשל בוויקישיתוף New York Times, 13 May 1906, p. 34. Carmel Pine Cone: 8 July 1938, p. 11; 25 August 1939, p.5; 23 April 1943, p.2. Edwards, Robert W. (2012). Jennie V. Cannon: The Untold History of the Carmel and Berkeley Art Colonies, Vol. 1. Oakland, Calif.: East Bay Heritage Project. pp. 124–127, 146–148, 179–182, 194–197, 259, 594–605, 690 Oakland Art Gallery, Paintings by William Ritschel; Paintings & Sculpture by George Alois Laisner, Oakland, Calif.: Oakland Art Gallery, 1947.