כיבוש רומא (1870)

כיבוש רומא (באיטלקית: Presa di Roma) התרחש ב-20 בספטמבר 1870, כאשר כוחות ממלכת איטליה השתלטו על העיר ועל מדינות האפיפיור. לאחר משאל עם שהתקיים ב-2 באוקטובר 1870, רומא הוכרזה רשמית לבירת איטליה ב-3 בפברואר 1871, ובכך הושלם איחוד איטליה ("ריסורג'ימנטו"). כיבוש רומא על ידי הצבא המלכותי האיטלקי שמה את הקץ למדינות האפיפיור, שהתקיימו מאז מתת פפין ב-756, יחד עם כוחו החילוני של הכס הקדוש, והובילה להקמת רומא כבירת איטליה המאוחדת. המאורע מונצח באופן נרחב באיטליה, במיוחד בערי קתדרלה, על ידי מתן שמות של רחובות עם התאריך: Via XX Settembre (בצורה מדוברת: "Via Venti Settembre"). בשנת 1859, במהלך מלחמת העצמאות האיטלקית השנייה, חלק גדול ממדינות האפיפיור נכבשו על ידי ממלכת סרדיניה בפיקודו של ויטוריו אמנואלה השני. בשנה שלאחר מכן, מסע האלף של ג'וזפה גריבלדי הביא לסיפוח ממלכת שתי הסיציליות על ידי סרדיניה, מה שהוביל להכרזה על ממלכת איטליה ב-17 במרץ 1861. המדינה החדשה עדיין לא שילבה את רומא והאזור שמסביב לאציו, שנותר חלק ממדינות האפיפיור, ואת ונטו, שנשלטה על ידי אוסטריה כנחלת כתר ותסופח רק ב-1866, לאחר מלחמת העצמאות האיטלקית השלישית. ראש ממשלת איטליה הראשון, קמילו בנסו די קאבור, מת זמן קצר לאחר ההכרזה על האחדות הלאומית האיטלקית, והותיר ליורשיו את פתרון הבעיות הוונציאניות והרומיות. קאבור האמין בתוקף שללא רומא כבירה, האיחוד של איטליה לא יהיה שלם. "ללכת לרומא", אמר יורשו, בטינו ריקאסולי, "זו לא רק זכות, זה הכרח בלתי נמנע." בהתייחס ליחסים העתידיים בין הכנסייה למדינה, הכתב המפורסם של קאבור היה "כנסייה חופשית במדינה חופשית"; לפיו הוא התכוון לכך שהראשונה צריכה להיות חופשית לחלוטין להפעיל את כוחותיה הרוחניים ולהשאיר את הפוליטיקה לחלוטין לשנייה. ב-27 במרץ 1861 התכנס הפרלמנט האיטלקי החדש בטורינו והכריז על רומא כבירת איטליה. עם זאת, ממשלת איטליה לא יכלה לשבת ברומא מכיוון שהיא לא שלטה בשטח. כמו כן, הוחזק בעיר חיל מצב צרפתי על ידי הקיסר נפוליאון השלישי בתמיכה באפיפיור פיוס התשיעי, אשר היה נחוש שלא למסור את השלטון החילוני במדינת הכנסייה. ביולי 1870 החלה מלחמת צרפת–פרוסיה, ובתחילת אוגוסט החזיר נפוליאון השלישי את חיל המצב שלו מרומא. הצרפתים לא רק היו זקוקים לכוחות כדי להגן על מולדתם, אלא היו מודאגים מכך שאיטליה עשויה להשתמש בנוכחות הצרפתית ברומא כעילה להצטרף למלחמה נגד צרפת. במלחמת אוסטריה–פרוסיה של 1866, איטליה כרתה ברית עם פרוסיה, ודעת הקהל האיטלקית העדיפה את הצד הפרוסי בתחילת מלחמת צרפת–פרוסיה. הוצאת חיל המצב הצרפתי אפשרה לאיטליה להישאר נייטרלית והקלה על המתיחות בין צרפת לאיטליה. רק לאחר כניעת נפוליאון השלישי וצבאו בקרב סדאן ב-2 בספטמבר, המצב השתנה באופן קיצוני. הקיסר הצרפתי נלכד והודח. היחידות הצרפתיות הטובות ביותר נלכדו על ידי הפרוסים, שפעלו במהירות אחר הצלחתם בסדאן על ידי צעדה לפריז. מול הצורך הדחוף להגן על הבירה עם כוחותיה הנותרים, הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית החדשה שהוכרזה לא הייתה בבירור יכולת צבאית להשיב נגד איטליה. בכל מקרה, הממשלה הרפובליקנית הייתה הרבה פחות אוהדת את הכס הקדוש מאשר האימפריה ולא הייתה בעלת הרצון הפוליטי להגן על עמדת האפיפיור. ביולי 1870, ברגע האחרון של שלטונו של האפיפיור על רומא, אישרה מועצת הוותיקן הראשונה את דוקטרינת אי הטעות של האפיפיור. בתחילת ספטמבר 1870 שלח המלך ויטוריו אמנואלה השני את הרוזן גוסטבו פונסה די סן מרטינו לאפיפיור פיוס התשיעי והציע הצעה מכובדת שתסכים לכניסה שלווה של הצבא האיטלקי לרומא, במסווה של הגנה על האפיפיור. יחד עם מכתב זה, נשא פונזה רשימה של הוראות מראש ממשלת איטליה ג'ובאני לנצה, המפרטות עשרה סעיפים כבסיס להסכם בין איטליה לכס הקדוש. האפיפיור ישמור על חסינותו הריבונית וזכויותיו. העיר לאונינה תישאר "תחת סמכות השיפוט והריבונות המלאה של האפיפיור". המדינה האיטלקית תבטיח את חירותו של האפיפיור לתקשר עם העולם הקתולי, כמו גם חסינות דיפלומטית הן עבור נונציוס ושליחים של האפיפיור בארצות זרות והן עבור דיפלומטים זרים בכס הקדוש. הממשלה תספק קרן שנתית קבועה עבור האפיפיור והקרדינלים, השווה לסכום המוקצה להם כיום מתקציב המדינה האפיפיורי, ותכניס את כל עובדי המדינה והחיילים האפיפיוריים לרשימת השכר של המדינה, עם פנסיה מלאה כפי שהם היו איטלקים. לפי רפאלה דה צ'זארה: קבלת הפנים של האפיפיור בסן מרטינו [10 בספטמבר 1870] הייתה לא ידידותית. פיוס התשיעי התפרץ באופן ברוטלי. כשהשליך את מכתבו של המלך על השולחן, קרא: "נאמנות יפה! כולכם קבוצה של צפעים, של קברים לבנים, וחסרי אמונה." הוא אולי רמז למכתבים אחרים שהתקבלו מהמלך. לאחר שהלך ונרגע, הוא קרא: "אני לא נביא, וגם לא בן של נביא, אבל אני אומר לך, לעולם לא תיכנס לרומא!" סן מרטינו היה כה מבואס שהוא עזב למחרת. לאחר מכן הודיע פונסה לנצה על סירובו של האפיפיור לאולטימטום. למחרת, ב-11 בספטמבר, חיילים איטלקיים בראשות הגנרל רפאלה קדורנה נכנסו למדינות האפיפיור במטרה לכבוש את רומא, ולכבוש את עיר הנמל צ'יוויטווקיה, אותה כבשו ב-16 בספטמבר. כוחות המצב של האפיפיור נסוגו מאורבייטו, ויטרבו, אלאטרי, פרוזינונה וממעוזים אחרים בלאציו. על פי הנחיות ממשלת איטליה, שעדיין קיוותה להימנע מלתפוס את הבירה בכוח, שלח קדורנה מסר אחרון לאפיפיור מאוחר יותר באותו יום לכניעת רומא בשלווה. במכתב שהופנה לגנרל הרמן קנצלר, מפקד חיילי האפיפיור ברומא, הוא הדגיש את "עוצמת הכוחות המעורבים בהתקפה בהשוואה לאלו שהיו בהגנה", וחידש את הבקשה שצבא האפיפיור לא יציג התנגדות. קנצלר סירב, והשיב לקדורנה שהוא וממשלת איטליה יהיו אחראים, "לפני אלוהים ולפני בית הדין של ההיסטוריה", לכל אבדן שייגרם כתוצאה מהתקפה. ב-18 בספטמבר, שר המלחמה צ'זארה ריקוטי-מאנייני נתן לקדורנה את ההוראה לתקוף את רומא, אך הודיע כי יש לעקוף את העיר ליאונינה, שתהיה שמורה לאפיפיור, תוך ייעוץ למתינות. תוכנית ההתקפה הושארה לגמרי בידי הגנרל. כאשר הצבא האיטלקי התקרב אל חומות אורליאנוס העתיקות של העיר, כוח האפיפיור, בפיקודו של הגנרל קנצלר, היה מורכב מהמשמר השווייצרי, משמר הפלטין והזואבים האפיפיורים — מתנדבים מצרפת, אוסטריה, הולנד, ספרד ומדינות אחרות — בסך הכל 13,157 מגינים מול כ-50,000 איטלקים. הקונסול האמריקני ברומא, מייטלנד ארמסטרונג, תיאר את האוכלוסייה האזרחית כלא מוכנה להגן על שלטונו של האפיפיור, ורק מאתיים איש בכל העיר נענו לקריאת האפיפיור למתנדבים. הצבא האיטלקי הגיע לחומות אורליאנוס ב-19 בספטמבר והציב מצור על רומא. פיוס התשיעי החליט שכניעה של העיר תינתן רק לאחר שחייליו יפגינו מספיק התנגדות, כדי להבהיר שההשתלטות האיטלקית הושגה בכוח ולא התקבלה באופן חופשי. בשעה 5 בבוקר ב-20 בספטמבר החלה ארטילריה איטלקית לירות לעבר חומות העיר. קדורנה פיקד על קו התקיפה העיקרי, בעוד חיילים בצד השני של העיר, שהוטלו לשם הסחת דעת, הונהגו על ידי הגנרל נינו ביקסיו. לאחר מספר שעות, הצבא האיטלקי פרץ את חומות אורליאנוס ליד פורטה פיה, דרכה שטפו הכוחות לרומא. 49 חיילים איטלקים ו-19 חיילים אפיפיורים מתו בקרבות. על פי נתונים מעט שונים בהיסטוריה של צבא הוותיקן ב-2009, ההגנה על רומא הייתה רחוקה מלהיות ללא שפיכות דמים, והותירה 12 הרוגים ו-47 פצועים בקרב כוחות האפיפיור ו-32 הרוגים ועוד 145 פצועים מהחיילים האיטלקיים. עד 6 בבוקר, שעה לאחר תחילת המתקפה, שליחים זרים החלו להגיע לארמון השליחים לפגוש את האפיפיור, כולל שגרירי צרפת, אוסטריה-הונגריה ופרוסיה. פיוס, חברי פמלייתו והקורפוס הדיפלומטי התאספו מאוחר יותר בספרייתו, שם בסביבות השעה 9 בבוקר, הוא קיבל את החדשות מהרמטכ"ל קנצלר על הבקעת הפרצה ליד פורטה פיה. זמן קצר לאחר מכן, תנאי חוק הכניעה הוצגו על ידי קדורנה ונחתמו על ידי קנצלר בווילה אלבני שבאמצעותו עברה כל רומא, למעט העיר לאונינה, לשליטת הצבא המלכותי האיטלקי. דגל לבן הונף מכיפת בזיליקת פטרוס הקדוש, וכוחות האפיפיור המובסים לוו לכיכר פטרוס הקדוש על ידי חיילים איטלקיים. כחלק מתנאי הכניעה פורק צבא האפיפיור וחייליו הזרים הוחזרו מיד. האפיפיור הורשה לשמור על יחידות המשמר השווייצרי, האציל והפלטיני. כאשר רוב צבא האפיפיור משוחרר, הפגנות נגד פיוס התקיימו בעיר לאונינה ב-21 בספטמבר. כדי לתת לגיטימציה לסיפוח העיר, ערך ראש הממשלה לנצה משאל עם ברומא ב-2 באוקטובר 1870. מתוך 167,548 בעלי זכות בחירה, רוב מוחץ של 133,681 הצביעו בעד האיחוד עם איטליה, עם 1,507 קולות נגד. ב-9 באוקטובר, צו מלכותי אישר את שילובה של רומא והסביבה לאציו בממלכת איטליה. פיוס גינה את תוצאת משאל השאלות ואת מקרים של אלימות בחירות שהופעלה כדי להבטיח אותה. האפיפיור הוציא את האנציקליקה Respicientes ב-1 בנובמבר, שבה הכריז על נידוי המוני של הפולשים, כולל המלך ויטוריו אמנואלה השני. ממשלת איטליה הבטיחה לפיוס ריבונות על העיר ליאונינה, אך האפיפיור עדיין לא הסכים לוותר על תביעותיו לשטח רחב יותר, וטען שמאז שצבאו פורק, מלבד כמה שומרים, הוא לא הצליח להבטיח את הסדר הציבורי אפילו באזור כה קטן. ב-13 במאי 1871, הפרלמנט האיטלקי העביר את חוק הערבויות, והעניק לאפיפיור זכויות רבות, כגון עצמאות בענייני חוץ ומענק שנתי מממשלת איטליה. בעוד שצעדים אלה סיפקו את הקהילה הבינלאומית, כולל המדינות הקתוליות, פיוס סירב לקבל את החוק, והכריז על עצמו כ"אסיר בוותיקן". במשך כמעט שישים שנה לאחר מכן, היחסים בין האפיפיור לממשלת איטליה היו עוינים, ומעמדו של האפיפיור נודע בשם "השאלה הרומית". המשא ומתן ליישוב השאלה הרומית החל בשנת 1926 בין ממשלת איטליה הפשיסטית והכס הקדוש, והגיע לשיאו בהסכמים הלטרניים, שנחתמו עבור המלך ויטוריו אמנואלה השלישי על ידי בניטו מוסוליני, ראש הממשלה, ועבור האפיפיור פיוס האחד עשר על ידי פייטרו גספארי, מזכיר המדינה הקרדינל, ב-11 בפברואר 1929. ההסכמים נחתמו בארמון הלטראנו, שממנו הם לוקחים את שמם. במאמר הראשון של האמנה, איטליה אישרה מחדש את העיקרון שנקבע בחוקת ממלכת איטליה משנת 1848, לפיו "הדת הקתולית היא הדת היחידה של המדינה". כדי להנציח את סיומו המוצלח של המשא ומתן, הזמין מוסוליני את Via della Conciliazione (דרך הפיוס), שתקשר באופן סמלי את קריית הוותיקן ללב רומא. החוקה של הרפובליקה האיטלקית שלאחר מלחמת העולם השנייה, שאומצה ב-1948, קובעת כי היחסים בין המדינה לכנסייה הקתולית "מוסדרים על ידי האמנות הלטרניות". בשנת 1984 תוקן הקונקורדט באופן משמעותי. שני הצדדים הכריזו: "עקרון הדת הקתולית כדת היחידה של המדינה האיטלקית, שאליו מתייחסים במקור ההסכמים הלטרניים, ייחשב כלא בתוקף". גם התמיכה הכלכלית הבלעדית של המדינה בכנסייה הסתיימה, והוחלפה במימון באמצעות מס הכנסה אישי ייעודי בשם שמונה לאלף, אליו יש גישה גם לקבוצות דתיות אחרות, נוצריות ולא נוצריות. דייוויד תומסון, אירופה מאז נפולאון, כרך א', עמודים: 285-311. הפרקים: "איחוד מדיני באיטליה וגרמניה", "ההסדר המדיני של 1871". הוצאת תל- אביב 1984 א.י.פ. טיילור, המאבק על השלטון באירופה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1975, פרק שמיני "מלחמות ביסמרק: תבוסת אוסטריה", עמ' 143–151. מדיה וקבצים בנושא כיבוש רומא בוויקישיתוף