laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
המטבח הווייטנאמי

המטבח הווייטנאמי כולל את המאכלים והמשקאות ואת תרבות האכילה בווייטנאם ושל וייטנאמים. המטבח הווייטנאמי שם דגש על שילוב בין מרכיבי טעם המתכתבים עם חמשת היסודות וכל מנה מתייחסת לכל מרכיבים אלה ומדגישה אחד מהם - חריף, חמוץ, מר, מלוח ומתוק. מרכיבים נפוצים במטבח הווייטנאמי כוללים מחית שרימפס, רוטב דגים, מחית שעועית, אורז, מגוון ירקות, ליים, זנגביל, פירות ועשבי תיבול טריים כגון עשב לימון, נענע וכוסברה. נהוג להגיש ירקות ועשבי תיבול טריים לצד המנות העיקריות. קיים מספר רב של מנות צמחוניות במטבח הווייטנאמי, אך נפוץ השימוש בבשר חזיר, בקר, פירות ים, דגים טרופיים ובשר עוף. פחות נפוץ השימוש בבשר ברווז או כבש ועז. לצד מנות מסוימות נהוג להגיש סיראצ'ה, למרות שמקורה בתאילנד. קיימים הבדלים באופן הבישול באזורים השונים של וייטנאם - הצפון, המרכז והדרום. המטבח של צפון וייטנאם נחשב למטבח הווייטנאמי ה"קלאסי" ומאכלים רבים באים מצפון וייטנאם. המטבח בדרום וייטנאם הושפע מגלי ההגירה הסיניים למדינה ודומה למטבח בדרום סין, עם תיבול מתקתק למאכלים רבים. דוגמה למאכל שהגיע לדרום וייטנאם עם ההגירה מהצפון היא מרק הפו. במרכז וייטנאם הבישול שונה מזה שבשני האזורים האחרים ומתבסס על מנות קטנות רבות (במקום מנה עיקרית עם תוספות) ועל תיבול ייחודי. בנוסף להשפעות אזוריות, המטבח הווייטנאמי הושפע רבות מהמטבח הצרפתי לאור הקולניאליזם הצרפתי בווייטנאם. ניתן לראות במטבח וייטנאמי שימוש בלחמים ובגטים בפרט, כולל בכריך הבאן מי. בנוסף, פופולריים במטבח הויינטמי קרם קרמל ופטה. הצרפתים גם החדירו למטבח הווייטנאמי את צריכת הקפה, ובמדינה התפתחה תרבות קפה ייחודית, הווייטנאמים נוהגים לשתות קפה, חם או קר, עם חלב מרוכז. מדיה וקבצים בנושא המטבח הווייטנאמי בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא מזון ובנושא וייטנאם. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סלון ספרותי

סלון ספרותי הוא מונח תרבותי-היסטורי המתייחס להתכנסות של אינטלקטואלים, בעיקר סביב נשות חברה משפיעות, לדיון מפרה בנושאים ספרותיים ופילוסופיים. סלונים מסוג זה שגשגו בתקופת ההשכלה (במאות ה-17 וה-18) בצרפת ובגרמניה. מקור המונח "סלון" במילה האיטלקית "sala", אשר מציינת אולם הארחה באחוזות איטלקיות. בצרפת מופיעה המילה לראשונה בשנת 1664. גם קודם לכן התקיימו פגישות בעלות תוכן ספרותי, פילוסופי או פוליטי, אשר נקראו על שם החדר בו התקיימו, למשל "קבינט". עד סוף המאה ה-17 התקיימו פגישות כאלו לעיתים קרובות בחדר השינה, כאשר המארחת נסובה על מיטתה וחבריה יושבים סביבה על כיסאות או שרפרפים. לסלונים הספרותיים קדמו תופעות של פטרונות של סופרים, משוררים, הוגי דעות ואמנים בחצרות האצולה. אנשי הרוח נתמכו כלכלית על ידי האצילים, באופן שונה ממגמת הסלונים בתקופת ההשכלה. באיטליה של המאה ה-16, ניצוצות של יצירתיות בלטו בחצרותיהן של פטרוניות האמנות, נשים חזקות בתקופתן כמו איזבלה ד'אסטה. בצרפת של אותה תקופה, היו אלו בנות חצר המלוכה (כמו מרגריט מנווארה, מארי דה מדיצ'י, או מרגריט דה ולואה), שפיתחו חוגים ספרותיים ואמנותיים סביבן. מלחמות הדת בצרפת בתקופת שושלת ולואה, החלישו במידה ניכרת את כוחן של חצרות בית המלוכה לטובת חוגים תרבותיים פרטיים. קתרין דה ראמבוייה הקימה את הסלון הספרותי הראשון בצרפת, מתוך מיאוס ברוח ההוללות של חצר המלוכה. היא הקפידה על חוקים נוקשים של "אבירות" בסלון שלה ועל גינוני חצר. הסלון, "אוטל דה ראמבוייה", פעל עד מותה ב-1659. חברי סלונים באותה תקופה לעיתים התייחסו לעצמם בביטוי "אזרחים ברפובליקת המכתבים". שרה קופיו סולם, משוררת וסופרת יהודייה שחיה בגטו היהודי בוונציה ניהלה סלון ספרותי בתחילת המאה ה-17 ובו התארחו יהודים ונוצרים. בגרמניה החלו להופיע סלונים ספרותיים במאה ה-18, וגם שם הקפידו המשתתפים הבורגנים על חיקוי גינוני חצר של בית המלוכה. בתקופה הרומנטית המוקדמת בלטו סלונים כגון אלה של קרולינה שלינג ושל רחל ורנהגן. בתקופת הבידרמאייר מילאו סלונים כאלה תפקיד חשוב בשיח האינטלקטואלי, שלא היה קיים בזירה הציבורית. כך, סביב פרנץ שוברט בווינה התפתחו ה"שוברטיאדות" - הצגת היצירה בסלון פרטי והוצאתה לאור רק לאחר קבלת משוב. בבריטניה החלו להופיע סלונים ספרותיים במהלך המאה ה-18. המקרה הבולט הוא התהוותו של מעגל הבלוסטוקינג, סביב נשים אינטלקטואליות בולטות, כמו אליזבת מונטגיו, שאירחו אנשי רוח ויצירה בבתיהן. ייחודו של מעגל הבלוסטוקינג הוא בנוכחותן הבולטת של נשים אינטלקטואליות ששאפו ליצור ולפרסם מסות, תרגומים ורומנים בעצמן. המארחות בסלונים הספרותיים היו נשות חברה אשר סביבן התרכז חוג ספרותי ואינטלקטואלי. התגובות לנשים אלו לא היו תמיד אוהדות. מולייר, למשל, לעג לגינוניהן. עם זאת, בחברות שבהן מרבית האפשרויות לרכוש השכלה היו חסומות בפני נשים, מילאו הסלונים תפקיד חשוב ביצירת זהות והענקת השכלה והעצמה לנשים שהשתתפו בהם. המחקר בנושא הסלונים מתמקד בשתי סוגיות עיקריות: היחס בין הסלונים לבין המרחב הציבורי ותפקידן של נשים בפיתוח תרבות הסלונים הספרותיים. הנרייטה הרץ רחל ורנהגן אמליה בר מדיה וקבצים בנושא סלון ספרותי בוויקישיתוף סלונים, דף שער בספרייה הלאומית כתב עת החוטם, גיליון שני- סלון, 2008. ערך זה הוא קצרמר בנושא תרבות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סתי

האם התכוונתם ל... סתי הראשון – ממשפחת הפרעונים, אביו של רעמסס השני סתי (עיר) – (სეთი) שמה הקודם של העיירה מסטיה שבסוואנתי עילית גאורגיה
שפרוולד

השְפְּרֵה-וַאלְד (גרמנית: Spreewald, "יער השפרה", על שם הנהר שְפְּרֵה; בסורבית: Błóta, ביצות), או "ונציה הירוקה" הוא אזור בדרום-מזרח מדינת ברנדנבורג שבגרמניה, 100 ק"מ מדרום-מזרח לברלין. שטח השפרוולד הוא שילוב של אדמות בור מוצפות וכבול, שבהם נפרשים תעלות ויובלים באורך כולל של כ-970 ק"מ. שטחו של היער הוא 3,173 קמ"ר.[דרוש מקור] האזור מתאפיין במספר מינים ייחודיים, והוכרז ב-1991 על ידי אונסק"ו כשמורה ביוספרית. באזור מתגוררים 285,000 איש, ואחוז גבוה של אוכלוסייה הוא ממוצא סורבי. ליבנאו (Lübbenau) הוא היישוב הראשי בכל מתחם השפרוולד. הוא נוסד עוד בימי הביניים והאזכור הראשון שלו הקיים עד ימינו הוא משנת 1315. היישוב עצמו הוא מרכז התיירות הראשי אליו מגיעים עשרות אלפי תיירים מדי שנה. אחד מהכינויים שנתנו לה לאורך השני היה: "עיר המלפפונים", בזכות תעשיית המלפפונים המסורתית הקיימת בה עד היום. מדיה וקבצים בנושא שפרוולד בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של שפרוולד Places to visit in the Spreewald, www.spreewald.de Lübbenau in the Spreewald | sights & events - Spreewald Tourismus, www.spreewald.de ערך זה הוא קצרמר בנושא גרמניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אוסטלגיה

אוסטלגיה (גרמנית: Ostalgie) הוא מונח סוציו-תרבותי בגרמניה, אשר מתייחס להבעת כמיהה או געגועים לפנים מסוימים בתרבות המזרח גרמנית. המונח הוא למעשה הלחם של המילים Ost (מזרח) ונוסטלגיה. אחרי נפילת חומת ברלין ב-1989 ואיחוד גרמניה שנה לאחר מכן, מרבית מאפייני המשטר המזרח גרמני נעלמו ותושבי מזרח גרמניה נחפזו לאמץ את אורח החיים המערבי. בשלב הראשוני, כל המותגים ממזרח גרמניה נעלמו מן המדפים לטובת מוצרים "מערביים", ללא קשר לאיכותם של המוצרים. ככל שעבר הזמן החלו חלק מתושבי מזרח-גרמניה לשעבר לחוש נוסטלגיה להיבטים מסוימים של חייהם במזרח גרמניה. אוסטלגיה מתייחסת בייחוד לנוסטלגיה לאספקטים מסוימים של חיי היום יום בגרמניה המזרחית לשעבר, שנעלמו בחופזה לאחר איחוד גרמניה. לאוסטלגיה היבטים מסחריים ואישיים. גל האוסטלגיה נוצל בשנים האחרונות על ידי בעלי עסקים, אשר החלו לייצר מוצרי אוסטלגיה שונים; ביניהם כאלה המחקים מוצרים שנעלמו לאחר האיחוד. הופקו גם מסיבות "אוסטלגיה", בהם הופיעו כפילים של אריך הונקר, הושמעה מוזיקה מזרח גרמנית והוגשו מאכלים או מוצרים אופייניים למזרח גרמניה. למסיבות נכנסו בחינם אנשים שלבשו חולצות של תנועת הנוער של מזרח גרמניה, הנוער הגרמני החופשי (FDJ). סמל אחר הוא "איש החול", שהיה דמות ידועה בתוכניות הילדים של הטלוויזיה המזרח גרמנית. החיים במזרח גרמניה גם זכו לתיאור נוסטלגי במספר סרטים שזכו לפופולריות בגרמניה, כמו סרטו של וולפגנג בקר, "להתראות לנין!" (העוסק בצעיר המנסה לשחזר את החיים בגרמניה המזרחית לטובת אימו החולה); "זוננאלה" ("שדרות השמש", Sonnenallee) של לאנדר האוסמן (העוסק בחייהם של מתבגרים במזרח ברלין ואף זכה לסרט המשך, NVA, העוסק בחייהם כטירונים ב"צבא העם הלאומי" של מזרח גרמניה); ו"קליינרופין לנצח" (Kleinruppin forever) של קרסטן פיבלר (העוסק במערב גרמני ש"נתקע" במזרח גרמניה). בסרטו "הכול אודות צוקר" עוסק הבמאי דני לוי באוסטלגיה עצמה בנימה אירונית, כשהוא מתאר את הקרע בין שני אחים יהודיים, האחד ממזרח והשני ממערב גרמניה. לתופעת האוסטלגיה קמו מבקרים שטוענים שהעיסוק החיובי בגרמניה המזרחית נוטה להעלים את הפן השלילי שהתקיים בגרמניה המזרחית כגון השלטון האוטוקרטי, השטאזי שתפקד כמשטרה החשאית ופיקח על חיי האזרחים, ההגבלות על חופש התנועה וכך יוצר תדמית חיובית בלתי מציאותית לגרמניה המזרחית. מדיה וקבצים בנושא אוסטלגיה בוויקישיתוף לאנדר האוסמן, על מה כל האוסטלגיה?, באתר הארץ, 3 באוקטובר 2003 יפתח אלעזר, ברלין, אנוכי במערב וליבי במזרח, באתר ynet, 14 באוגוסט 2003 התערוכה "אוסטלגיה" במוזיאון לאמנות מודרנית, ניו יורק Ostalgia: Romanticizing the GDR 'Ostalgie' is what it used to be Germany: Ostalgia for the GDR
המנון טנזניה

אלוהים ברך את אפריקה (בסווהילית: Mungu ibariki Afrika) הוא ההמנון הלאומי של טנזניה. הלחן מבוסס על נעימת "אלוהים ברך את אפריקה" בשפת קסוסה - "Nkosi Sikelel' iAfrika" שנכתב בשנת 1897 על ידי אינוק סונטונגה, לאחר שהותאם לה נוסח בסווהילית. הנעימה משמשת גם כהמנונה של זמביה וחלק מההמנון של דרום אפריקה, ובעבר שימשה גם כהמנון זימבבואה. דגל טנזניה סמל טנזניה מדיה וקבצים בנושא המנון טנזניה בוויקישיתוף מידע על היצירה "המנון טנזניה" באתר מיוזיק בריינז להאזנה להמנון טנזניה (אורכב 23.05.2007 בארכיון Wayback Machine)
אורט

האם התכוונתם ל... אורט עולמי (World ORT) - ארגון הפועל במדינות רבות להקניית חינוך והכשרה לנוער יהודי אורט ישראל – רשת חינוך הפועלת בישראל המכללה האקדמית להנדסה אורט בראודה – בכרמיאל קדימה מדע – פעילות אורט העולמי לקידום החינוך המדעי טכנולוגי בישראל עננת אורט – מקור השביטים ארוכי הטווח יאן הנדריק אורט – אסטרונום הולנדי, מגלה עננת אורט אורט (מטבע) – מטבע גרמני מכסף מימי הביניים טירת אורט – טירה באגם טראונזה באוסטריה
כרוב כבוש

כרוב כבוש או כרוב חמוץ הוא כרוב קצוץ אשר מותסס באמצעות חיידקי תסיסה לקטית, היוצרים חומצה לקטית שתורמת לטעם החמוץ של המאכל. חומרים נדיפים שנוצרים בזמן התסיסה, כמו דיאצטיל (אנ'), מעניקים לכרוב הכבוש את ריחו האופייני. כרוב כבוש הוא מאכל אופייני למטבח הגרמני שם הוא מכונה Sauerkraut ("זאוארקראוט") ולמטבח הפולני והסלאבי בכלל. גרסאות נוספות של כרוב כבוש קיימות גם במטבחים לא-אירופאיים: במנצ'וריה קיים מאכל דומה שנקרא בסינית סואן-קאי ("ירק חמוץ"). מאכל דומה נוסף נמצא במטבח הקוריאני וקרוי קימצ'י. ההיסטוריה של הכרוב הכבוש היא ככל הנראה עתיקה. כבר פליניוס הזקן תיאר במאה הראשונה לספירה צריכה של כרוב כבוש. אופן ההכנה המודרני מיוחס לתהליכי ייצור שהתפתחו בין 1550 ו-1750. במהלך המאה ה-18 תפס הכרוב הכבוש תפקיד חשוב בתזונת יורדי ים, אשר נעו חודשים ללא תזונה מספקת של ויטמינים, וחלו לעיתים קרובות בצפדינה. הרופא ג'יימס לינד פרסם ב-1772 בספרו "Treatise on Scurvy" ("מחקר על הצפדינה") ממצאים לפיהם מלחים הולנדים סבלו פחות מצפדינה, הודות לצריכה המוגברת של כרוב כבוש. יישום הממצאים על מלחים בריטיים והוכחת טענתו של לינד זיכו את ג'יימס קוק במדליית קופלי בשנת 1776. בעבר הכינו כרוב כבוש בכלי חרס, אשר היו סגורים בבד. שיטה זו לא מנעה לחלוטין כניסת אוויר והצריכה ניקוי של המשטח העליון מדי פעם. שוקרוט גארני מדיה וקבצים בנושא כרוב כבוש בוויקישיתוף רותי קינן, כרוב כבוש - המאכל שיכבוש אתכם, באתר ynet, 17 בינואר 2006 אריאנה מלמד, זה ששומר עלי: מתכוני כרוב כבוש, באתר ynet, 1 בדצמבר 2014 לימור לניאדו תירוש, כרוב וגזר ישבו במקרר: למה לפעמים עדיף לאכול ירקות משומרים בתהליך ביתי במקום ירקות טריים, באתר הארץ, 20 בנובמבר 2015 כרוב כבוש, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Farnworth, Edward R. (2003). Handbook of Fermented Functional Foods. CRC
מרכז המחקר והמידע של הכנסת

מרכז המחקר והמידע (ממ"מ) הוא גוף מחקר הפועל בכנסת על מנת לספק לחברי הכנסת ולוועדותיה מידע אובייקטיבי ובלתי תלוי הדרוש להם לשם עבודתם. בהיעדרו של מידע כזה, תלויים חברי הכנסת והוועדות במידע המתקבל ממשרדי הממשלה ומשדלנים, שעשוי להיות מוטה לכיוון אינטרס מסוים. המרכז מספק נתונים, מסמכי רקע, מסמכים ומחקרים מקיפים. מטרת המסמכים לעבד ולנתח נתונים בנושאים הנמצאים על סדר יומם של הכנסת, ועדותיה וחבריה, על פי דרישה או באופן יזום. מרכז המחקר והמידע מכין סקירות, השוואות בינלאומיות, מסמכים כלכליים ואומדני עלות של הצעות חוק המונחות על שולחן הכנסת. כמו כן, מבצע המרכז מעת לעת מעקב אחר יישומם של חוקים שהתקבלו בכנסת. המרכז הוקם על ידי יושב ראש הכנסת אברהם בורג בשנת 2000. בשנת 2003 עוגנה לראשונה אחת מסמכויותיו בתקנון הכנסת, כאשר נקבע כי אם חבר הכנסת חולק על הערכת משרד האוצר באשר לעלותה התקציבית של הצעת חוק, הוא רשאי לבקש הערכה חלופית מהממ"מ. בשנת 2008 עוגן מעמדו גם בחוק הכנסת, עם חקיקתו של סעיף המחייב רשויות ציבוריות לספק לממ"מ מידע הדרוש לו ללא דיחוי, למעט מידע שהעברתו עלולה לפגוע בביטחון המדינה או ביחסי החוץ שלה, מידע שהכנתו כרוכה בהקצאת משאבים בלתי סבירה, מידע בעניין הליך משפטי תלוי ועומד, וכן טיוטות והתייעצויות פנימיות. מאז 2017 בראש המרכז עומדת עו"ד הודיה קין. בין 2006 ל-2017, עמדה בראשו ד"ר שירלי אברמי. במרכז פועלים כ-40 רכזי מחקר ומידע, רובם בעלי תואר שני או שלישי בתחומי המשפט, הכלכלה ומדעי החברה והרוח. במרכז מחלקה לפיקוח תקציבי, צוות למחקר משפטי-השוואתי וארבעה צוותים רב-תחומיים, החוקרים סוגיות בנושאים שונים. חוקרי המרכז מנפיקים כ-300 דו"חות בשנה, שנערכים לפי בקשת הח"כים או ועדות הכנסת. המרכז עוסק גם במחקר בין-פרלמנטרי, במסגרת תפקידו כמשקיף במרכז המחקר והמידע של הפרלמנט האירופי (ECPRD). ספריית הכנסת אתר האינטרנט הרשמי של מרכז המחקר והמידע של הכנסת חוק הכנסת (תיקון מס' 24), התשס"ח-2008 צבי זרחיה, החוקרים שמספקים לח"כים מידע אמין ולא מגמתי: "הלוביסטים של הציבור", באתר TheMarker‏, 2 באוגוסט 2010 אסף שפירא, עשור למרכז המחקר והמידע של הכנסת, 2010, פרלמנט 66, אתר המכון הישראלי לדמוקרטיה גדעון אלון, ‏מכון המחקר של הח"כים, באתר "ישראל היום", 25 באוקטובר 2010 (הקישור אינו פעיל) ריאיון עם שירלי אברמי – מנהלת מרכז המחקר והמידע של הכנסת, באתר חברת הייעוץ "אגדה אסטרטגיה", 2012
בית האופנה

בית האופנה (באנגלית: Fashion House) היא טלנובלה אשר שודרה ברשת My Network TV האמריקנית ובארץ בערוצים סטאר וורלד וערוץ 3. הסדרה מגוללת את סיפורה של מריה ג'יאני, בעלת חברת אופנה מצליחה אשר עושה הכול כדי להרוס את יריבתה המושבעת סופיה בלקלי. חוץ מהן, העלילה מציגה תככים, מזימות, בגידות ושקרים בעולם האופנה. מריה ג'יאני (בו דרק): הכוכבת הראשית של הסדרה. בעלת חברת אופנה מצליחה אשר תעשה כל שביכולתה על מנת להשיג את מבוקשה. מריה היא אמו של לוק ג'יאני ויריבתה המושבעת של סופיה בלקלי. מריה נרצחת על ידי טניה פורד 5 פרקים לפני סיום הסדרה, כאשר זו יורה בה למוות בתצוגת אופנה גדולה. סופיה בלקלי (מורגן פיירצ'יילד): יריבתה של מריה, מאשימה אותה במות בעלה ומוכנה לעשות הכול בשביל למוטט את מריה ואת החברה שלה. סופיה היא אמו של ויליאם צ'נדלר. מישל מילר (נטלי מרטינז): בעלת חברת אופנה המתחרה בחברת האופנה של מריה. מתאהבת בבנה של מריה, לוק, ובהמשך מתנהל ביניהם רומן. טניה פורד (מיני אנדן): חברתם הטובה של לוק ומייקל. בהתחלה עובדת בתור דוגמנית בחברת האופנה של מריה, בהמשך מדרדרת לסמים, כאשר מריה מגלה זאת היא מפטרת את טניה, טניה הכועסת חוברת לסופיה על מנת להפיל את מריה, בזמן הזה מתאהבת טניה בבנה של סופיה, ויליאם, ומפתחת איתו קשר רומנטי. 5 פרקים לפני הפרק האחרון טניה יורה במריה והורגת אותה בזמן תצוגת אופנה גדולה. לבסוף נתפסת ונכנסת לכלא. ויליאם צ'נדלר (ג'ואל ברטלי): בנה של סופיה, בעקבות בקשת אמו, מפתח קשר רומנטי עם מריה, בהמשך הוא מציע לה נישואים, היא מסכימה וביום החתונה הוא זורק אותה מול כולם, ובכך הופך לאחד מיריביה המושבעים של מריה, אחר כך מפתח מערכת יחסים עם ניקי, ובוגד בה עם טניה. ניקי קלארק (ניקול פוליאם): עובדת בתור דוגמנית בחברת האופנה של מריה, מפתחת בהמשך מערכת יחסים עם ויליאם ואף נכנסת ממנו להיריון, אך מריה דוחפת אותה במדרגות והיא מפילה את התינוק. אחר כך מפתחת קשר רומנטי עם מייקל. מייקל באואר (רוברט באקלי): צלם דוגמניות בחברה של מריה, חברם הטוב ביותר של לוק וטניה. מייקל מאוהב בניקי ואף מפתח איתה מערכת יחסים. "בית האופנה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "בית האופנה", באתר Metacritic (באנגלית) "בית האופנה", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
תחנת הרכבת בת ים – יוספטל

תחנת הרכבת בת ים – יוספטל היא תחנת רכבת על מסילת תל אביב – פלשת. התחנה ממוקמת במחלף יוספטל הנמצא במפגש שבין רחוב יוספטל בבת ים וחולון לנתיבי איילון, ומכאן שמה. זמן הנסיעה מהתחנה לתחנת הרכבת תל אביב – השלום הוא כ-12 דקות. בניית התחנה החלה בשנת 2006 במסגרת פרויקט הקמת הקו בין תל אביב למערב ראשון לציון. בתחילת 2008, עת הסתיימה בנייתה, הייתה התחנה הראשונה מבין התחנות החדשות שהוקמו על קו זה. לאחר סיום הבניה ניטש ויכוח בין הערים בת ים וחולון על שם העיר שיופיע בשם התחנה, ובמהלכו הוצנע שמה של בת ים על שלטיה. הסיבה לוויכוח היא שהתחנה ממוקמת בדיוק בגבול הערים, ומשמשת במידה שווה את תושביהן. בסופו של דבר שמה המקורי של התחנה "בת-ים יוספטל" נשאר על כנו ואילו שמה של חולון הופיע בשמן של תחנות אחרות בקו. בשנת 2009 הונחו מסילות בתחנה והיא נפתחה ב-25 בספטמבר 2011 יחד עם שאר תחנות קו תל אביב - ראשון לציון מערב שהושלם בינתיים. מאז פתיחתה התחנה זוכה להצלחה רבה והיא אחת התחנות המובילות מבחינת מספר הנוסעים שמשתמשים בה לאורך הקו, עם ממוצע של כ-70,000 עולים ויורדים בחודש. בנובמבר 2021 הושלמה בתחנה התקנתה של מערכת הזנה חשמלית עילית על ידי חברת SEMI הספרדית. המערכת מספקת מתח חילופין של 25 אלף וולט בתדירות של 50 הרץ ומאפשרת לציוד נייד רכבתי בעל פנטוגרף לפעול בתחנה. כיום יש לרכבת ישראל קטרי בומברדייה טראקס הגוררים קרונות דאבל דק מאותו יצרן וקרונועים חשמליים מדגם Desiro HC תוצרת סימנס. התחנה תוכננה על ידי משרד האדריכלים "איזנברג שרמן אדריכלות" ובוצעה על ידי קבוצת מנרב. היא בנויה על שטח של 14,000 מטר רבוע וכוללת שני רציפי צד ואולם נוסעים עילי. לצורך חיפוי התחנה בוצע שימוש בקירות מסך שקופים וכן אריחי סיליקט אדמדמים אשר מבדלים אותה מסביבת הכביש האפורה, כך שעיצובה מנסה להיות "רגוע אך בעל נוכחות". בתחנת בת-ים יוספטל הוקם חניון לרכב דו-גלגלי בלבד ואין בה כלל חניה למכוניות, על אף שהיא ממוקמת באזור עירוני צפוף שבו מצוקת חניה, ועל אף הצפי לביקוש רב לשימוש בתחנה. עובדה זאת עוררה תרעומת בקרב תושבי הערים הסמוכות שתגובת הרשויות לה הייתה כי יש להגיע לתחנה בתחבורה ציבורית ואלה הרוצים להגיע ברכב יוכלו לחנות בתחנת קוממיות הנמצאת כשני קילומטר דרומית לה. לצורך נגישות נוחה לתחנה נבנה נתיב נוסף על גשר יוספטל המשמש לעצירת מספר קווי אוטובוס בסמוך לתחנה. זוהי תחנה ביניים בקו אשקלון - הרצליה. בשעות השיא עוצרות בתחנה שלוש רכבות בשעה בכל כיוון, כאשר שתיים מגיעות עד לאשקלון ואחת לראשון לציון משה דיין. בשעות השפל עוצרות בתחנה שתי רכבות בשעה בכל כיוון. בקרבת התחנה עוברים שישה קווי אוטובוס עירוניים המשרתים את חולון, בת ים, אזור ובקעת אונו. תחנת הרכבת בת-ים יוספטל מהכביש. צידה הצפוני של התחנה פנים התחנה לכיוון דרום פנים התחנה לכיוון צפון פנים התחנה לכיוון צפון חלון הפונה לכיוון דרום תחבורה בבת ים מדיה וקבצים בנושא תחנת הרכבת בת ים – יוספטל בוויקישיתוף פרטי התחנה, באתר רכבת ישראל נועם דביר, סיבוב אדריכלי בתחנות החדשות בקו ת"א - ראשל"צ, באתר הארץ, 12 בינואר 2012 פורום תחבורה ציבורית נסיעת המבחן של הרכבת החשמלית בטבעת השרון, בעמוד הפייסבוק של שבתשתיות, 19 בנובמבר 2021 מיכאל יעקובסון, הקטרים באים: קו הרכבת החדש של גוש דן נחשף, באתר Xnet‏, 11 ביולי 2011
הקו הכחול

האם התכוונתם ל... גבול ישראל–לבנון ("הקו הכחול") – קו הגבול בין ישראל ללבנון, לאחר הנסיגה מלבנון קו כחול – קו התיחום של תוכנית בניין עיר הקו הכחול - קו מערכת אוטובוסים מהירה עתידי בגוש דן הקו הכחול של הרכבת הקלה בירושלים הרכבת העילית של שיקגו הרכבת התחתית של בודפשט הרכבת התחתית של בנגקוק רשות התחבורה של ארץ המחר – מתקן בפארק השעשועים דיסניוורלד
מארק סחיר

מארק סחיר או מארק בוסני (קרואטית, בוסנית, סרבית konvertibilna marka; סרבית קירילית конвертибилна марка) הוא המטבע של בוסניה והרצגובינה. כמו המארק הגרמני מחולק המארק הסחיר ל-100 פנינגה (feninga או фенинга). המארק הסחיר אומץ בשנת 1995 לאחר הסכם דייטון והחליף את המטבעות השונים שנהגו במדינה עד אז (דינר בוסני, קונה קרואטית ודינר של הרפובליקה סרפסקה) ב-1998. שער המארק הסחיר הוצמד למארק הגרמני, ומאז שנת 2002, עת המארק הגרמני חדל להתקיים כמטבע סחיר, הוצמד שער המארק הסחיר לאירו ביחס של 1 אירו ל-1.95583 מארק סחיר, ומכאן שמו. למעט השטר של 200 מארק סחיר, מנפיקות הפדרציה של בוסניה והרצגובינה והרפובליקה סרפסקה שטרות שונים בעיצובם אך כל השטרות סחירים בכל המדינה. מדיה וקבצים בנושא מארק סחיר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הבנק המרכזי של בוסניה והרצגובינה שטרות היסטוריים ועכשוויים של בוסניה והרצגובינה The world factbook 2006
הקו הסגול

הקו הסגול הוא קו שביתת הנשק בין ישראל לסוריה עליו הוסכם בתום מלחמת ששת הימים. אורכו כ-65 ק"מ מצפון לדרום ו-27 ק"מ ממערב למזרח. הקו תוחם כ-1,260 קמ"ר, כשני שלישים ממערבה של רמת הגולן, שכבשה ישראל במהלך המלחמה. במלחמת יום הכיפורים הצליח צבא סוריה לכבוש כמחצית מהשטח הנ"ל למשך ימים אחדים, אך כוחות צה"ל כבשו שטחים אלה בחזרה ביום הרביעי למלחמה והחל מהיום החמישי התקדמו וכבשו שטחים בעומק סוריה. ב-31 במאי 1974 נחתם הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה. על-פי ההסכם חזרה ישראל ל"קו הסגול", למעט שטח של כ-25 קמ"ר שכולל את העיר קוניטרה, אשר חזר לשליטה אזרחית סורית. רצועה משטח סוריה הצמודה לקו הפסקת האש נקבעה כאזור חיץ בין הכוחות הישראלים לסורים, והיא נמצאת בשליטה צבאית של כוח בין-לאומי בחסות האו"ם המכונה אונדו"ף. הקו הסגול קיבל את שמו משום שבהקמת מדינת ישראל שורטט קו זה בצבע סגול[דרוש מקור]. לפני פרוץ מלחמת יום הכיפורים בנתה ישראל מוצבים רבים לאורך הקו, סך הכל 117 נקודות מבוצרות, ביניהן גם 17 מוצבים. לפני המוצבים נחפרה תעלת נ"ט בעומק של חמישה מטרים שהייתה זרועה במוקשים רבים לאורכה. בצדו הישראלי של הגבול נבנו רמפות לטנקים ישראלים שהיו יכולים להתבצר במקום ולירות מטווח רחוק בכוחות הסוריים הפולשים. במלחמה עצמה איישו חיילי חטיבת גולני את המוצבים שנבנו. "האמנה הפרנקו-בריטית בעניין מספר עניינים הקשורים למנדטים על סוריה ולבנון, ארץ ישראל ומסופוטמיה" (Franco-British Convention on Certain Points Connected with the Mandates for Syria and the Lebanon, Palestine and Mesopotamia) עליה חתמו ב-23 בדצמבר 1920 בריטניה וצרפת ועל פיה אושרו המנדט הבריטי והצרפתי בוועידת סן רמו בשנת 1921 הותירו בתחומי המנדט הבריטי על ארץ ישראל חלק מרמת הגולן החופף כמעט במלואו לשטח אותו כבשה ישראל במלחמת ששת הימים. ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
המועצה הלאומית לסוואהילי

המועצה הלאומית לסוואהילי (סוואהילי Baraza la Kiswahili la Taifa, ובקיצור BAKITA) היא הרשות הטנזנית הרשמית האחראית על הפיקוח על שפת הסווהילי בטנזניה. המועצה הלאומית לסוואהילי הוקמה מכוח חוק בשנת 1967 ובין תפקידיה העיקריים: לקדם ולפתח את השימוש בשפה ברחבי טנזניה. לתאם את פעילותם של גופים אחרים בטנזניה האמונים על קידומה של השפה. לעודד את השימוש בסוואהילי בתחום העסקי והציבורי. לשתף פעולה עם רשויות העוסקות בטביעת מונחים טכניים בסוואהילי. להוציא לאור כתב עת בעניינן של השפה והספרות הסוואהילית. לשתף פעולה עם גופים בינלאומיים ובני אדם העוסקים בעניינה של השפה. לשתף פעולה עם מוציאים לאור של חומר כתוב בשפה ולסייע לכותבים בה. לשתף פעולה עם המשרד הממשלתי המופקד על ענייני תרבות בכל הקשור לבדיקתם ולאישורם של ספרי לימוד לפני הוצאתם. בראש המועצה יושב ראש הממונה על ידי נשיא טנזניה לתקופה של שלוש שנים, הניתנת להארכה. יתר חברי המועצה ממונים מכל אזורי המדינה על ידי המשרד הממשלתי האחראי על נושאי תרבות בטנזניה למשך תקופת כהונה של שלוש שנים, הניתנת אף היא להארכה. אתר האינטרנט הרשמי של המועצה הלאומית לסוואהילי (בסוואהילי) ערך זה הוא קצרמר בנושא בלשנות ובנושא טנזניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.