laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מחניים (יישוב מקראי)

מחניים היא עיר מקראית ששכנה מזרחה לירדן בערך באמצע הדרך בין הכנרת לים המלח. עיר זו מוזכרת בספר יהושע כאחת מבין 48 ערי הלויים אשר זכו בה על פי הגורל שנערך במשכן שילה. מקומה המדויק של מחניים המקראית עדיין לא וודאי, והוצע לזהותה עם כמה אתרים. על-פי אחת הסברות המקובלות, מחניים שוכנת בתל אל-דהב אל-גרבי (Tell Edh-Dahab al-Gharbi), הגבעה המערבית בין שתי גבעות הרוכנות אל נחל יבוק וידועות בשם תולול א-ד'הב. על-פי חפירות ארכאולוגיות שנערכו במקום, האתר היה מיושב מתקופת הברונזה המאוחרת ועד שלהי העת העתיקה. את הגבעה המזרחית בין שתי הגבעות, תל אל-דהב אל-שרקי, הוצע לזהות עם פנואל המקראית. שני האתרים מצויים כ8 קילומטרים מזרחית מתל דיר עלא, המזוהה כעיר המקראית סוכות. יעקב העניק לעיר את שמה כאשר עבר בה בשובו מחרן לארץ כנען, ופגש שם מלאכי אלוהים: ”וַיֹּאמֶר יַעֲקֹב כַּאֲשֶׁר רָאָם מַחֲנֵה אֱלֹהִים זֶה וַיִּקְרָא שֵׁם הַמָּקוֹם הַהוּא מַחֲנָיִם”. הלויים זכו בעיר זו מאת נחלתם של שבט גד: ”וּמִמַּטֵּה גָד אֶת עִיר מִקְלַט הָרֹצֵחַ אֶת רָמֹת בַּגִּלְעָד וְאֶת מִגְרָשֶׁהָ וְאֶת מַחֲנַיִם וְאֶת מִגְרָשֶׁהָ”. עיר זו שימשה עיר מלוכה של איש בשת, בנו של שאול. כמו כן שמשה עיר זו כאכסניה לדוד בברחו מפני אבשלום בנו. בעת יציאת העם ללחום באבשלום עמד דוד בשער העיר עד בשורת הניצחון מפי אחימעץ בן צדוק הכהן (ספר שמואל ב', פרק י"ז, פסוק כ"ד). קיבוץ מחניים נקרא על שם עיר זו. https://www.jstor.org/stable/1356773 ספר בראשית, פרק ל"ב, פסוק ג' ספר יהושע, פרק כ"א, פסוק ל"ו אתר הקיבוץ ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים ובנושא תנ"ך. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חיים ביידר

חיים ביידר (ברוסית: Хаим Волькович Бейдер; 20 באפריל 1920 - 7 בדצמבר 2003) היה משורר ועיתונאי יהודי סובייטי, אשר כתב ביידיש ועסק בתולדות ספרות יידיש ותרבות יהודית. נולד בכפר קופל שבברית המועצות (כיום שייך לאוקראינה). ב-1933 סיים בית ספר, התחיל ללמוד בטכניקום פדגוגי יהודי בעיר אודסה, שנה אחרונה ללימודים למד בז'יטומיר. לאחר סיום טכניקום התחיל ללמוד יידיש במכון פדגוגי, גם הוא באודסה. השיר הראשון שלו התפרסם בעיתון הילדים זיי גרייט (חרקוב) ב-1933. חיבוריו התפרסמו בין היתר בדער עמעס ואייניקייט. אחרי סיום לימודים עבד בתור מורה בסטלינדורף. בזמן מלחמת העולם השנייה חי בטג'יקיסטן ועבד בתור עיתונאי בשביל עיתון רוסי מקומי. חזר לאוקראינה ב-1946 והמשיך בעבודתו בתור עיתונאי. ב-1971 עבר לגור בבירוביג'ן ועבד בביראבידזשאנער שטערן, ב-1973 הוזמן לעבוד בסאוועטיש היימלאנד ועבר למוסקבה, תחילה עבד בתור עורך ואחר כך בתור סגן-עורך ראשי. רבים מחיבוריו התפרסמו בשנת 1991 בקובץ בשם די וועגן, וואס מיר אנטדעקן (דרכים שאנחנו גילינו). ב-1992 חיבר ספר לימוד יידיש לרמת מתחילים. ב-1991 יצא לגמלאות, ב-1998 השתקע בניו-יורק, היה עורך כתב העת הספרותי די צוקונפט. נפטר בניו יורק ב-2003. חיים ביידר, באנציקלופדיית ייִוואָ ליהודי מזרח אירופה (באנגלית) חיים וולקוביץ ביידער (1920-2003), דף שער בספרייה הלאומית
מכינת מנשרים קלו

מכינת "מנשרים קלו" היא מכינה קדם-צבאית חילונית השוכנת בבית ספר שדה "חוף הכרמל", סמוך לקיבוץ מעגן מיכאל. המכינה נוסדה בשנת 2005 על ידי אלוף-משנה מוקי בצר ופרופ' יוסי לשם. את תפקיד מנהל המכינה מאייש היום דרור בר ניר והוא ממלא מקום רכז ההדרכה. מכינת "מנשרים קלו" פועלת במסגרת החברה להגנת הטבע, ומטרתה לטפח מנהיגות צעירה המקדמת חינוך לערכי אחריות, יוזמה וציונות ובכך לפעול ליצירת חברה סולידרית, סובלנית ודמוקרטית במדינת ישראל. שגרת המכינה כוללת לימודים, טיולים, התנדבויות וחיי קבוצה. חניכי המכינה הם בוגרי כיתה י"ב המועמדים לגיוס לצה"ל. מדי שנה מגיעים למכינה כ-70 חניכים. אתר האינטרנט הרשמי של מכינת מנשרים קלו מכינת מנשרים קלו, ברשת החברתית פייסבוק מנשרים קלו באתר החברה להגנת הטבע ענבל גוכמן, מכינת מנשרים קלו - מועצת המכינות הקדם צבאיות בישראל, באתר mechinot.org.il
קו אסיון

קו אסיון (בצרפתית: La Barrière de l'Esseillon, מילולית: מחסום אסיון או חומת אסיון) הוא סדרה של חמישה מבצרים שנבנו במהלך המאה ה-19 באזור המצוקים של הגבעות המקיפים את עמק הנהר ארק בקרבת העיירה אוסווה (Aussois) שבחבל סבויה, צרפת. מקור השם במילה הפרובנסאלית echaillon, ומילה זו עצמה שאולה מ-scalio הלטינית, שמשמעותה מעבר סלול על גבי גבעה תלולה וקשה למעבר. מטרת הקמתו של קו המבצרים הייתה להגן על אזור פיימונטה באיטליה מפני פלישה צרפתית. המבצרים נקראו על שמם של בני בית סבויה. חמשת המבצרים נבנו בשנים 1819‏-1834 באזור שהועבר לשליטת ממלכת פיימונטה-סרדיניה כחלק מהסכמות קונגרס וינה מ-1815. קו המבצרים הוקם בלחצה של הקיסרות האוסטרית במטרה למנוע גישה לכיוון מעבר האלפים מון סני, וממנו לכיוון ממלכת סרדיניה והלאה לכיוון מרכז אירופה. בתקופה זו שימש מעבר מון סני כדרך העיקרית מכיוון האלפים המערביים. חשיבותו האסטרטגית של המעבר, הייתה בדרך שנסללה עליו שהייתה רחבה ונוחה לתנועה לכוחות כיבוש שעלולים לנוע בכיוון ממערב למזרח, ובנוסף לכך הוא שימש כתחליף לקו הביצורים באזור עמק סוסה (Val di Susa) שנהרס במהלך העימותים באיטליה בשנת 1796 כחלק ממלחמות המהפכה הצרפתית, והותיר את העיר טורינו חשופה לסכנת כיבוש צרפתי. מבצרי אסיון הפכו למיותרים בשנת 1857 עם חתימת הברית בין צרפת לממלכת סרדיניה וביטול האפשרות של כיבוש צרפתי באזור. הסכם טורינו פירט את התנאים לסיפוח האזור והריסת המבצרים. למרות זאת, ולאחר האיחוד בין סאבויה לצרפת בשנת 1860 לא נהרסו המבצרים, וזאת על פי דרישת הצבא הצרפתי שטען כי הוא זקוק להם לשם הגנה ולמניעת פלישה איטלקית אפשרית לצרפת. במהלך מלחמת העולם השנייה נעשה שימוש צבאי במבצרים ואחד מהם אף שימש כבית כלא. המבצרים בקו אסיון נבנו על פי המודל של מונטאלמבר (Marc-René, marquis de Montalembert), אשר היו מבוססים על ביצורים הניצבים זה מול זה ומגדלי ירי. באופן זה יכלו להעניק הגנה הדדית באמצעות ירי של אש צולבת. ארבעה מבצרים נבנו על הגדה הימנית של הנהר והחמישי על הגדה השמאלית. בין שתי הגדות הפריד גשר למעבר מעל הערוץ התלול. מבצר ויקטור-עמנואל – הגדול ביותר, הכיל עד 1500 לוחמים מבצר שארל-אלבר – לא הושלם מבצר שארל-פליקס – נבנה בשנים 1820–1827 וכמעט נהרס בשנת 1860 בהוראת נפוליון השלישי לאחר 3 ימי הפגזות רצופים. מבצר מארי-כריסטין – הגבוה מבין החמישה והקרוב ביותר לכפר. מבצר מארי-תרז – המבצר המבודד על הגדה השמאלית, שהיה נגיש רק באמצעות מעבר הגשר. תעלה מבוצרת קישרה בין מבצר מארי-כריסטין בצפון-מערב למבצר שארל-אלבר בצפון-מזרח, במטרה להגן על הגישה מצפון לאזור הביצורים. התעלה עצמה יכלה להכיל עד 10,000 לוחמים. מבצרי קו אסיון עברו שיפוצים והם משמשים כיום כאתר מורשת לתיירות וזיכרון היסטורי. בנוסף לכך משמשים מבני האתר וסביבתם לאירוח אירועי תרבות גסטרונומיה וספורט. אגודת מבצרי אסיון שנוסדה ב-1970 מארגנת במשך השנים מבצעי שחזור ושימור במבנים השונים, והפיכתם למרכזי אירוח ותרבות. מדיה וקבצים בנושא קו אסיון בוויקישיתוף
אל-כנדי

אל-כִנדי (בערבית: الكندي ; שמו המלא: أبو يوسف يعقوب بن إسحاق الصبّاح الكندي; תעתיק; אבו יוסף יעקוב בן אסחאק אל-סבאח אל-כנדי) (801–873) היה פילוסוף, מתמטיקאי, מוזיקאי ורופא ערבי מוסלמי משבט "אלכינדה" התימני (ומכאן כינויו אל-כנדי) שהשתלט על עיראק. זכה לכינוי "פילוסוף הערבים" ונחשב לאבי הפילוסופיה הערבית והאסלאמית עקב הסינתזה (המיזוג) של פילוסופיה זו עם הפילוסופיה היוונית העתיקה והאימוץ של האחרונה למסגרת אסלאמית. אל-כנדי היה צאצא לשבט הכִנדה, התימני במוצאו. נולד והתחנך בעיר כופה שבעיראק, ולאחר מכן עבר לעיר בגדאד. אל-כנדי נהפך לדמות מפתח בבית החכמה בבגדאד ומספר ח'ליפים מבית עבאס מינו אותו למפקח על התרגום מיוונית לערבית של יצירות פילוסופיות ומדעיות. החיבור שלו ל"פילוסופיה של העתיקים" (כפי שהפילוסופיה של יוון העתיקה כונתה בפי המוסלמים) השפיע השפעה ניכרת על היצירה האינטלקטואלית העצמאית שלו, שבאה לידי ביטוי במאות חיבורים על נושאים מגוונים הכוללים מטאפיזיקה, אתיקה, לוגיקה, פסיכולוגיה, רוקחות, מתמטיקה, אסטרונומיה, אסטרולוגיה, אופטיקה, מטאורולוגיה, מוזיקה ועוד. המוטיב החוזר בכתיבתו הפילוסופית של אל-כנדי הוא הניסיון להראות את ההתאמה בין פילוסופיה לתאולוגיה ואסלאם. יצירותיו הפילוסופיות עוסקות בנושאים הקלאסיים שעניינו את הפילוסופיה האסלאמית כגון טבעו של אלוהים, נפש האדם וטבעם של הנבואה והידע הנבואי. למרות ששיחק תפקיד חשוב בהפיכת הפילוסופיה היוונית העתיקה למוכרת בעולם האסלאם, היצירה הפילוסופית שלו עצמה לא זכתה להכרה רבה כפי שזכה לה אל-פאראבי, ומעט מיצירותיו הפילוסופיות נשמרו עד ימינו. אל-כנדי תרם תרומות משמעותיות להתפתחות המדעים והפילוסופיה. ג'ירולמו קרדאנו האיטלקי בן המאה ה-16 החשיב את אל-כנדי כאחד מ-12 המוחות הגדולים של ימי הביניים. על פי הביבליוגרף הערבי בן המאה העשירית אבן אל-נדים, חיבר אל-כנדי 260 חיבורים במהלך חייו, מתוכם 32 בגאומטריה, 22 ברפואה ומספר דומה בפילוסופיה, 9 בלוגיקה, ו-12 בפיזיקה.. אל-כנדי היה הראשון להגדיר ולהשתמש בניתוח תדירויות כשיטה לפענוח הצפנים שהיו בשימוש בדורו. בתחום המוזיקלי, אל-כנדי היה התאורטיקן הגדול הראשון של המוזיקה הערבית. הוא היה מייצגיה של האסכולה הפיתוגיראית במוזיקה. "אל-כנדי התמקד בקשר שבין ארבעת מיתרי העוד ויסודות העולם. הוא טען לקיומה של זיקה בין המיתרים וארבעת המרכיבים הבסיסיים של העולם: אדמה, מים, אוויר ואש... לכך היו, לדעתו, השלכות על משמעותה, כוחה והשפעתה של המוזיקה" הוא הציע להוסיף מיתר חמישי לעוד ודן במשמעויות הקוסמולוגיות של המוזיקה. סך הכל פרסם חמש-עשרה מסות בתאוריה של המוזיקה, מתוכן שרדו חמש. באחד מחיבוריו מופיעה לראשונה בערבית המילה מוזיקה. מדיה וקבצים בנושא אל-כנדי בוויקישיתוף אל-כנדי, באתר MacTutor (באנגלית) אלכנדי (נפטר בערך 873), דף שער בספרייה הלאומית פיטר אדמסון, הערך אל כנדי באתר האנציקלופדיה לפילוסופיה של סטנפורד (באנגלית) ליאור ויצהנדלר, מכון דוידסון לחינוך מדעי, המפצחים: ניתוח תדירויות והמלומד המוסלמי מהמאה ה-9, באתר ynet, 14 ביולי 2022 אל-כנדי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Henry Corbin (1993). History of Islamic Philosophy. London: Keagan Paul International, p. 154-155 David Kahn, The Codebrakers, The Macmillan Company, 1967, עמ' 76 אמציה בר-יוסף, תולדות המקאם – רקע היסטורי ותרבותי, אתר פיוט.
שמואל אומני

שמואל (שמוליק) אוּמָני (שמו המקורי: שמואל אוּמַנְסקי; 7 בספטמבר 1934 – 9 ביוני 2022) היה שחקן קולנוע ותיאטרון, במאי, מפיק, אמרגן ומסעדן ישראלי. שמואל אומני נולד וגדל בקיבוץ עין חרוד, בנם של טוביה ומרים אומני. שירת בסיירת צנחנים. לאחר שחרורו מצה"ל עבד כמכונאי רכב ואחר כך היה מנופאי בנמל חיפה. בסוף שנות ה-50 למד משחק בחוג לדרמה שייסד פיטר פריי בחיפה, אך כשנפסקה פעולת הסטודיו, זנח את התחום. ב-1963 התקבל לתפקיד ראשי, ביטניק אמריקאי בשם ג'רי, בסרטו של פריי "אשת הגיבור". בין השנים 1968–1971 למד תיאטרון באוניברסיטת ניו יורק. בשנת 1970 שיחק בלינקולן סנטר בניו יורק בהצגה "קמינו ריאל", כשבתפקיד הראשי השחקן אל פצ'ינו. לאחר שובו ארצה היה בעל מסעדה. ב-1972 שיחק בסרט "עזית הכלבה הצנחנית" בתפקיד אבו חסאן. בשנת 1984 נישא בפעם הרביעית לזמרת מירי אלוני ונולדו להם שני בנים. לאחר נישואיו לאלוני, הסב את עיסוקו והיה למנהלה האישי. בין השאר, הפיק עבורה את המופע "נשים על פי ברכט", שזכה להצלחה בשנות ה-80. אומני נפטר ב-9 ביוני 2022 בגיל 87, בבית החולים תל השומר, אחרי שנים של מאבק בבעיות בריאותיות. הובא למנוחות בבית העלמין פרדס חיים בכפר סבא. אומני הורשע מספר פעמים בעבירות אלימות שונות בהן אונס, תקיפה, איומים, העלבת עובד ציבור וגרימת נזק לרכוש. ב-1965 הוא נעצר בחשד להכאת אשתו והוריה. בשנת 1978 הורשע באונס מלצרית שעבדה בפאב שבבעלותו. הוא נידון למאסר שנה בפועל ושנתיים על תנאי, אך בית המשפט העליון המתיק את עונשו והמיר את המאסר בחודשים ספורים ושנה על תנאי. בשנת 2005 הורשע ב-12 אישומים של איומים על עובדי ציבור, העלבת עובד ציבור וזילות בית המשפט, ונגזרו עליו ארבעה חודשי עבודות שירות, חצי שנת מאסר על תנאי וקנס של 4,000 שקל. ימים של זהב (1965) קמינו ריאל (1970) פיאף (1980) אשת הגיבור (1963) - בתפקיד ג'רי עזית הכלבה הצנחנית (1972) - בתפקיד אבו חסן מי ורדים מפורט סעיד (1972) נחצ'ה והגנרל (1972) ג'וקר (1976) מתחת לאף (1982) - בתפקיד סנ"צ חסון סבבה (1983) - בתפקיד רס"ר גת בפלוגת עציוני כאסח (1984) גנבים בלילה (1988) - בתפקיד מוקטר מלאכים ברוח (1992) - בתפקיד מוריס סיוטים בלילה (1993) שמואל אומני, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית שמואל אומני, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) שמואל אומני, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי שמואל אומני, באתר ספר הקולנוע הישראלי שמואל אומני, בתוך: שמעון לב-ארי, "מדריך 100 שנה לתיאטרון העברי", באתר החוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב חדשות הבד | כוכב נולד – שמואל אומני, חרות, טור 2, 10 בפברואר 1963 אומני נגד שאר העולם, כותרת ראשית, 20 באוקטובר 1989 אתר סיירת צנחנים שרית ישי לוי, אומני נגד שאר העולם, חדשות, 20 באוקטובר 1989 וואלה! תרבות‏, השחקן והמפיק שמוליק אומני, בעלה של מירי אלוני, הלך לעולמו, באתר וואלה, 12 ביוני 2022 כוכב "אשת הגבור" חשוד בהכאת אשתו, חרות, 28 באוקטובר 1965; חשוד בהכאת אשתו והוריה, מעריב, 28 באוקטובר 1965 (השחקן אומני הורשע באונס, דבר, 31 במרץ 1978 מאסר שנה לשחקן שמואל אומני על אונס מלצרית במועדונו, דבר, 5 באפריל 1978; שמואל אומני שהורשע באונס – יצא לחופשי, דבר, 13 ביולי 1978) ורד לוביץ', עבודות שירות נגזרו על בעלה של מירי אלוני, באתר ynet, 27 בדצמבר 2005; הדס שפיר, מאסר לבעלה של מירי אלוני, nrg מעריב, 27 בדצמבר 2005) הכרעת הדין, באתר פסקדין דב בר-ניר, גלויות מצויירות, על המשמר, 9 ביולי 1965
ניקולאי דולז'אל

ניקולאי דולז'אל (ברוסית: Николай Антонович Доллежаль;‏ 15 באוקטובר (הלוח היוליאני, 19 באוקטובר הלוח הגרגוריאני) 1899 – 29 בנובמבר 2000) היה מתכנן כורים גרעיניים סובייטי. במהלך עבודתו הוא היה אחראי על התכנון של מירב הכורים של ברית המועצות. על פעילותו הוענקו לו עיטור לנין (6 פעמים), עיטור הדגל האדום, גיבור העמל הסוציאליסטי (פעמיים), פרס לנין ו-5 פעמים פרס ברית המועצות. דולז'אל נולד בכפר בקרבת זפוריז'יה (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום באוקראינה) למשפחה של מודד קרקעות. בשנת 1912 עברה המשפחה להתגורר בעיירה במחוז מוסקבה. בשנת 1923 סיים דולז'אל את לימודיו בבית הספר הטכני הגבוה במוסקבה והוסמך כמהנדס מכונות. לאחר עבודה של מספר שנים במשרדי תכנון הוא נשלח בשנת 1929 להשתלמות באירופה. עם חזרתו בשנת 1930 הוא נעצר בהקשר למשפט מפלגת התעשייה אך שוחרר לאחר כשנה וחצי ללא אישום. דולז'אל המשיך לעבוד בתחום התכנון. בשנת 1943 הועמד דולז'אל בראש משרד לתכנון מכונות לתעשייה כימית. החל משנת 1946 היה המשרד קשור לפיתוח פצצה גרעינית. בראשות דולז'אל פותחו הכורים הגרעינים הראשונים של ברית המועצות ששימשו לייצור פלוטוניום. לאחר הניסוי הראשון של פצצה גרעינית RDS-1 בברית המועצות החל דולז'אל לפתח כורים המתאימים להתקנה על ספינות. בשנת 1952 הועמד דולז'אל בראש מכון לתכנון כורים גרעינים. בשנת 1954 סיים המכון את הפיתוח הראשון אך כאשר התברר שהכור לא מתאים לשימוש בצי הוא הועבר לשימוש בתחנת כוח גרעינית הראשונה שנבנתה בברית המועצות. בהמשך הוא תכנן כור ששימש צוללות גרעיניות. בשנת 1958 הסתיימו פיתוח ובנייה של כור גרעיני לייצור פלוטוניום וחשמל. בשנת 1964 הופעלה תחנת כוח גרעינית גדולה סובייטית ראשונה והיא צוידה בכור מתכנון של דולז'אל. ברוב הפרויקטים שיתף דולז'אל פעולה עם מכון קורצ'טוב שבראשו עמד אנטולי אלכסנדרוב. בשנת 1961 הקים דולז'אל קתדרה "מכונות אנרגיה" בבית הספר הגבוה להנדסה במוסקבה. קתדרה זו הכינה מהנדסים לתכנון כורים. דולז'אל עמד בראש הקתדרה במשך 25 שנים. בשנת 1962 התקבל דולז'אל כחבר באקדמיה הסובייטית למדעים. חלק ממומחי גרעין בברית המועצות האשימו את דולז'אל באחריות על אסון צ'רנוביל. הוא אומנם לא הואשם באופן רשמי אך בשנת 1986 עזב את התפקיד של מנהל מכון לתכנון כורים בראשו עמד מעל ל-30 שנים. בשנת 1998, בגיל 99, פרסם דולז'אל מאמר מדעי בתחום מתמטיקה. מדיה וקבצים בנושא ניקולאי דולז'אל בוויקישיתוף קורות חיים מפורטים (ברוסית)
אמסטרדם (פירושונים)

האם התכוונתם ל... גאוגרפיה אמסטרדם – בירת הולנד רובע התעלות מהמאה ה-17 באמסטרדם סינגל (אמסטרדם) – תעלה שהקיפה את העיר במהלך ימי הביניים אמסטרדם ארנה – אצטדיון באמסטרדם שנפתח ב-1996 ומשמש כמגרשה הביתי של קבוצת הכדורגל אייאקס אמסטרדם טורניר אמסטרדם – תחרות כדורגל שנתית המשוחקת לפני תחילת העונה הסדירה באצטדיונה הביתי של אייאקס אמסטרדם – אמסטרדם ארנה אמסטרדם (אי באוקיינוס ההודי) – אי באוקיינוס ההודי ששייך לארצות הדרומיות והאנטארקטיות של צרפת אלבטרוס אמסטרדם – עוף ימי ממשפחת האלבטרוסיים שאנדמי באי הצרפתי אמסטרדם אמסטרדם (שפיצברגן) – אי קטן ע"ש אמסטרדם (בנורווגית: Amsterdamøya) לחופו הצפון מערבי של שפיצברגן שבנורווגיה אמסטרדם (מדינת ניו יורק) – עיר במחוז מונטגומרי שבמדינת ניו יורק, ארצות הברית ניו אמסטרדם – יישוב בקולוניית הולנד החדשה במאה ה-17 אשר הפך ב-1665 לעיר ניו יורק בארצות הברית נפתלי אמסטרדם – רב, מראשוני תנועת המוסר בליטא, ומגדולי תלמידיו של רבי ישראל מסלנט מורי אמסטרדם (1908–1996) – קומיקאי, שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי הידוע במיוחד בשל תפקידו באדי בתוכנית CBS המופע של דיק ואן דייק אסכולת אמסטרדם – סגנון אדריכלי שהתפתח בהולנד בראשית המאה ה-20 טוגנילגרופ אמסטרדם – להקת התיאטרון הרפרטוארי הגדול בהולנד שבסיסה ב-Stadsschouwburg, אמסטרדם אמסטרדם (שיר, נוער שוליים) – שירה של חנה גולדברג בביצועה של להקת נוער שוליים (האזינו כאן) אמסטרדם (להקה) – להקת פופ רוק בריטית מליברפול אמסטרדם (נובלה) – נובלה מאת איאן מקיואן אמסטרדם איירליינס – חברת תעופה הולנדית שנסגרה. אמסטרדם (אונייה, 2000) – היא אוניית נוסעים גדולה המוגדרת כאוניית תענוגות (באנגלית: Cruise ship) בבעלות קבוצת קרניבל. ט אייג'לנדט אמסטרדם ("האי טונגטפו") - השם שנתן אבל טסמן לאי טונגטפו כל הערכים המכילים את "אמסטרדם" בשמם
מעבר איסראן

מעבר איסראן (צרפתית: Col de l'Iseran) הוא מעבר הרים בגובה 2770 מטרים. איסראן הוא מעבר ההרים הגבוה ביותר בצרפת, והגבוה ביותר בהרי האלפים בעל דרך סלולה. המעבר ממוקם באזור האלפים המערביים בקרבת הכפר ואל דיזר, אזור חבל סבואה, צרפת. עקב גובהו הרב, המעבר פתוח לתנועה בחודשי הקיץ בלבד. מעבר איסראן החל את דרכו במהלך המאה ה-17 כשביל פרדות אשר שימש להובלת גבינות לשווקים בפיימונטה דרך מעבר מון סני. בשנת 1912 הוחלט להפוך אותו לדרך סלולה. העבודה החלה בשנת 1929 כאשר 600 פועלים סללו 29 קילומטרים, והסתיימה בשנת 1937. חנוכת המעבר נערכה בנוכחות הנשיא אלבר לברן. בשנת 1939 נבנתה גם כנסייה בסמוך לשיא המעבר. אורכו הכולל של מעבר איסראן הוא 48 קילומטר וכולל בתוכו שינוי גובה של 1955 מטרים בשיפוע ממוצע של 4.1%. מכיוון צפון, בחלקו האחרון, בעלייה מואל דיזר הנמשכת 15 ק"מ השיפוע הממוצע עולה ל-6%. מכיוון דרום, בחלקו האחרון בעליה מבונבאל סור ארק, מגיע השיפוע לממוצע של 7.3% לאורך 13 קילומטר ובשיאו אף ליותר מ-10%. מעבר איסראן שימש מספר פעמים כאתר רכיבה במסגרת הטור דה פראנס, לראשונה בשנת 1938, ולאחר מכן שש פעמים נוספות. מדיה וקבצים בנושא מעבר איסראן בוויקישיתוף
מלכה באיה

מלכה באיה הייתה להקת סרף רוק (Surf Rock) ישראלית. הלהקה התחילה את דרכה ב-1997, והתפרקה ב-2002. הלהקה לא הוציאה אלבום באותה תקופה, אך יצרה קהל מעריצים שהעביר המוזיקה דרך הקלטות של הופעות חיות, שנחשבות פריט לאספנים. ב-2006 הלהקה התאחדה כדי להקליט את האלבום הראשון שלהם, בהפקת גיא מר, הדי ג'יי מהדג נחש, "שונה מבפנים". האלבום יצא בסופו של דבר ב-2008. כמו כן, ב-2006, הלהקה זכתה בתחרות פסטיבל השירים של ישראל, עם השיר, "אם את בעניין". ב-2010 מלכה באיה הקליטה את אלבומה השני, "בתוך הזכוכית", שיצא בהוצאת הליקון. ב-2011, סולן הלהקה, אסף שלם, השתתף בעונה התשיעית של התוכנית "כוכב נולד". ב-2013, הלהקה עשתה קאבר לשיר "State of Love and Trust", של פרל ג'אם, למען הבאת הלהקה לארץ. אסף שלם, שירה אסף גובר, גיטרות אסף רביד, בס אודי אור חיים, תופים ישראל קמחי, תופים 2008, "שונה מבפנים". 2010, "בתוך הזכוכית". 2014, "אננס". 2016, "חי לא בלחץ". מלכה באיה, ברשת החברתית פייסבוק מלכה באיה, באתר MusicBrainz (באנגלית) מלכה באיה, באתר Discogs (באנגלית) מלכה באיה, באתר בנדקמפ איילת קליין כהן, מלכי הסרף-רוק: 'מלכה באיה' כובשת את גלגלצ, באתר nrg‏, 9 בפברואר 2015 השיר בYouTube קבוצת פייסבוק
דער יוד

דער יוּד (נהגה: "דֶר יִיד"; יידיש: 'היהודי') היה שבועון ציוני ביידיש שהופיע בפולין הרוסית בין ינואר 1899 לדצמבר 1902. העיתון נערך בוורשה, אבל הודפס בקרקוב (שתחת שלטון אוסטריה) כדי לעקוף את הצנזורה הרוסית. העיתון יצא לאור על ידי חברת אחיאסף, ונערך על ידי יהושע חנא רבניצקי ויוסף לוריא. הוא כלל בדרך כלל 16 עמודים, ודיווח על ידיעות מתחום המושב. בעיתון פורסמו חיבוריהם של סופרים מפורסמים כגון שלום עליכם, מנדלה מוכר ספרים ומרק ורשבסקי. חיים נחמן ביאליק פרסם שיר ביידיש בעיתון. בשנת 1953 החל לצאת בניו יורק עיתון יידי בעל שם דומה, "דער איד"; בניגוד ל"דער יוד" הציוני, זהו עיתון חרדי מבית חסידות סאטמר. שמואל ראָזשאנסקי, 'דער יוד', בתוך: חיים בעז (רעדאקטאָר), פּנקס פֿאַר דער פֿאָרשונג פֿון דער יִידישער ליטעראַטור און פּרעסע, כרך ג, ניו יורק: אַלוועלטלעכער יִידישער קולטור קאָנגרעס, תשל"ו 1975, עמ' 319–333. (ביידיש) Ruth R. Wisse, 'Not the Pintele Yid, but the Full-Fledged Jew,' Prooftexts 15.1 (1995), 33–61. דער יוד באתר עיתונות יהודית היסטורית רות ר' וייס, דער יוד, באנציקלופדיית ייִוואָ ליהודי מזרח אירופה (באנגלית) דוד פור, ‏'"דער יוד" (1899–1902): דיוקנו של כתב עת ציוני בשפה "לא ציונית"', קשר 31, אביב 2002, 59–68. דער יוד, באנציקלופדיית ייִוואָ ליהודי מזרח אירופה (באנגלית). דוד תדהר (עורך), "ד"ר יוסף לוריא", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך א (1947), עמ' 273. ערך זה הוא קצרמר בנושא יידיש ובנושא כתבי עת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אוטו היינריך אנוך בקר

אוטו היינריך אנוך בקר (בגרמנית: Otto Heinrich Enoch Becker‏; 3 במאי 1828–7 בפברואר 1890) היה רופא עיניים גרמני. בקר נולד בסמוך לעיירה רצבורג שבדוכסות זקסה-לאוונברג. בשנת 1859 הוא קיבל את התואר דוקטור לרפואה מאוניברסיטת וינה, שם למד תחת שרביטו של קארל פרדיננד פון ארלט. משנת 1867 החל לכהן כפרופסור לאופתלמולוגיה באוניברסיטת היידלברג. בקר היה חלוץ בתחום הפתולוגיה של העין וכתב רבות בתחום האופתלמולוגיה. פרסומיו הרבים כוללים מאמרים על כלי הדם של הכתם, עיוורון צבעים מוחלט מולד, היצרויות של תעליות הדמעות ותופעות הקשורות לתנועת הדם ברשתית. בקר גם השלים את האוטוביוגרפיה של מורהו, פון ארלט, Meine Erlebnisse (חוויותיי), לאחר מותו של זה, וב-1866 פרסם את המהדורה הגרמנית לעבודתו של פרנציסקוס קורנליס דונדרס "על חריגות בהיתאמות ובשבירה של העין". כמו כן, הוא פרסם אסופה של מאמרים של חוקר האנטומיה והפיזיולוג היינריך מילר בנושא העין. תחת שרביטו של בקר השלים חוזה ריסאל, גיבור לאומי בפיליפינים, את לימודי האופתלמולוגיה. שנה לאחר מכן, ב-1887, בקר ייסד את מוזיאון גרף באוניברסיטת היידלברג, לזכרו של רופא העיניים אלברכט פון גרף. בקר טבע את המושג catarcta complicata לתיאור שינויים בעדשה אשר מופיעים במגוון מחלות עיניים ומאופיינים בעכירות מנוקדת, מפוספסת או מפושטת המלווה בברק רב-גוני. על שמו נקראים גם סימן בקר (או תופעת בקר), אשר מופיע במחלות כמו מחלת גרייבס או אי-ספיקת מסתם אבי העורקים ומתאר את פעימות עורקי הרשתית, ומבחן בקר, אשר בודק אסטיגמציה תוך שימוש באיורים המציגים שלשות קווים הקורנים בקווי אורך שונים. מדיה וקבצים בנושא אוטו היינריך אנוך בקר בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ברכת משה (פירושונים)

האם התכוונתם ל... ברכת משה – הברכה שבירך משה את שבטי ישראל טרם מותו ישיבת ברכת משה – ישיבת הסדר במעלה אדומים ספרים: ברכת משה - כינויו ושם ספרו של הרב משה הגר, ראש ישיבת סרט ויז'ניץ ברכת משה - ספר מאת משה האלטער [1] ברכת משה - ספר מאת הרב משה נחום ירושלמסקי [2] ברכת משה - ספר מאת משה וועכסלער [3] ברכת משה - ספרו של רבי משה יהודה לייב פרידמן מפשקאן, ובו דברי תורתו ותורת בנו רבי יעקב דוד. ברכת משה - כינויו ושם ספרו של רבי משה מרדכי בידרמן ברכת משה (מאפיות) – רשת מאפיות ומגדניות ומשקאות בקריית אתא קריית ים ובחיפה.
היינריך קווינקה

היינריך אירנאוס קווינקה (Heinrich Irenaeus Quincke‏; 26 באוגוסט 1842–19 במאי 1922) היה רופא פנימי וכירורג גרמני, אשר נודע בשל המצאתו של הניקור המותני. קווינקה נולד בפרנקפורט על האודר. אביו, הרמן קווינקה, היה רופא ואחיו הבכור, גאורג קווינקה, היה פיזיקאי. הוא קיבל את התואר דוקטור לרפואה ב-1863 מאוניברסיטת ברלין, לאחר שלמד קודם לכן גם באוניברסיטת היידלברג ובאוניברסיטת וירצבורג תחת שרביטם של רודולף וירכו ואלברט פון קליקר. בשנת 1865 עבד קווינקה עם הפיזיולוג ארנסט וילהלם פון בריקה באוניברסיטת וינה, ושנה לאחר מכן היה לעוזרו של הכירורג רוברט פרדיננד וילמס. הוא שימש עד שנת 1870 רופא שוליה ברפואה פנימית תחת שרביטו של פרידריך תאודור פון פרריכס בשריטה שבברלין. בשנת 1873 היה לפרופסור לרפואה פנימית באוניברסיטת ברן. חמש שנים מאוחר יותר עבר לאוניברסיטת קיל ושם יצא לגמלאות ב-1908. משנת 1874 עסק עיקר מחקרו בפולמונולוגיה. הוא נפטר בפרנקפורט, שם העביר הרצאות עד למותו. קווינקה היה ככל הנראה הראשון לזהות ב-1882 תופעה הנקראת בצקת אנגיונוירוטית – התנפחות מהירה של העור, הרקמות התת-עוריות והריריות שמתחתיה, אשר לעיתים נקראת גם בצקת קווינקה. סימן קווינקה, או דופק קווינקה, הוא סימן המופיע באי-ספיקת מסתם אבי העורקים ומתאר הסמקה והחוורה של מיטת הציפורן בתגובה ללחיצה קלה על הציפורן. בשנת 1891 דיווח לראשונה על ניסיונותיו בניקור מותני בכנס בוויסבאדן. הוא התבסס על שיטתו של הרופא האנגלי וולטר אסקס וינטר לצנרור חלל קרומי המוח. בשנת 1893 הוא תיאר בשם "דלקת נסיובית של קרום המוח" את התופעה אשר ידועה כיום כיתר לחץ דם תוך-גולגולתי אידיופתי. מדיה וקבצים בנושא היינריך קווינקה בוויקישיתוף