הטריניום הליברלי

הטריניום הליברלי (בספרדית: Trienio Liberal) או שלוש השנים הליברליות הייתה תקופה של שלוש שנים בהיסטוריה המודרנית של ספרד בין 1820 ל-1823, כאשר ממשלה ליברלית שלטה בספרד לאחר מרד צבאי בינואר 1820 על ידי לוטננט קולונל רפאל דל רייגו נגד שלטונו האבסולוטי של פרננדו השביעי. זה הסתיים ב-1823 כאשר, באישור מלכי אירופה, פלש צבא צרפתי לספרד והחזיר את כוחו המוחלט של המלך. פלישה זו ידועה בצרפת בשם "המשלחת הספרדית" (expédition d’Espagne) ובספרד בתור "מאה אלף בני לואי הקדוש". המלך פרננדו השביעי עורר אי שקט נרחב, במיוחד בצבא, בכך שסירב לקבל את החוקה הספרדית הליברלית מ-1812. המלך ביקש להחזיר את המושבות הספרדיות ביבשת אמריקה שהתקוממו לאחרונה בהצלחה, וכתוצאה מכך שללו מספרד מקור הכנסה חשוב. בינואר 1820, חיילים התאספו בקדיס למשלחת לדרום אמריקה, כועסים על שכר מופחת, אוכל גרוע ומגורים קשים, הם פתחו במרד בהנהגתו של רפאל דל רייגו. בהתחייבות לחוקת 1812, הם תפסו את מפקדם. לאחר מכן, עברו כוחות המורדים לסן פרננדו הסמוכה, שם החלו בהכנות לצעוד לעבר הבירה מדריד. למרות חולשתם היחסית של המורדים, פרננדו קיבל את החוקה ב-9 במרץ 1820, העניק כוח לשרים ליברליים ופתח את מה שמכונה הטריניום הליברלי (el Trienio Liberal), תקופה של שלטון עממי. עם זאת, קונספירציות פוליטיות הן של הימין והן של השמאל התרבו בספרד, כפי שהיה במרבית שאר אירופה. מהפכנים ליברליים הסתערו על ארמון המלך ותפסו את פרננדו השביעי, שהיה אסיר של הקורטס לכל דבר מלבד השם במשך שלוש השנים הבאות ופרש לארנחואס. בבחירות לקורטס חנרלס בשנת 1822 ניצח רפאל דל רייגו. תומכיו של פרננדו התייצבו באורחל, נטלו נשק וכוננו ממשל אבסולוטי, ה-Urgel Regency. תומכיו של פרננדו, מלווים במשמר המלכותי, ערכו מרד במדריד שהוכנע על ידי כוחות שתמכו בממשלה החדשה ובחוקתה. למרות תבוסתם של תומכיו של פרננדו במדריד, פרצה מלחמת אזרחים באזורי קסטיליה, טולדו ואנדלוסיה. שלוש שנים של שלטון ליברלי (הטריניום הליברלי) לאחר מכן. ממשלה פרוגרסיבית ארגנה מחדש את ספרד ל-52 מחוזות, והיא התכוונה לצמצם את האוטונומיה האזורית שהייתה סימן היכר של הבירוקרטיה הספרדית מאז השלטון ההבסבורגי במאות ה-16 וה-17. ההתנגדות של האזורים המושפעים, בפרט, אראגון, נווארה וקטלוניה, הייתה חלקה באנטיפתיה של המלך לממשלה הליברלית. המדיניות האנטי-קלריקלית של הממשלה הפרוגרסיבית הובילה לחיכוכים עם הכנסייה הקתולית, וניסיונות להביא לתיעוש הרחיקו גילדות סחר ישנות. האינקוויזיציה הספרדית, אשר בוטלה הן על ידי ז'וזף בונפרטה והן על ידי הקורטס של קדיס במהלך הכיבוש הצרפתי, הופסקה שוב על ידי הממשלה, מה שהוביל להאשמות בכך שהיא לא יותר מאשר אפרנסאדוס (פרנקופילים), שרק שש שנים קודם לכן נאלצו לצאת מהארץ. ליברלים רדיקליים יותר ניסו להתקומם נגד כל רעיון המלוכה, ללא קשר למעט כוחה. ב-1821 הם דוכאו, אך התקרית שימשה להמחשת הקואליציה החלשה שחיברה את הממשלה יחד. בחירתה של ממשלה ליברלית רדיקלית ב-1823 ערערה עוד יותר את יציבות ספרד. הצבא, שנטיותיו הליברליות העלו את הממשלה לשלטון, החל להתנדנד כאשר הכלכלה הספרדית לא השתפרה, ובשנת 1823, היה צורך לדכא מרד במדריד. הישועים, שנאסרו על ידי קרלוס השלישי במאה ה-18, והוחזרו מחדש על ידי פרננדו השביעי לאחר חזרתו לשלטון, נאסרו שוב על ידי הממשלה. במשך תקופת השלטון הליברלי, פרננדו (עדיין ראש המדינה מבחינה טכנית) חי במעצר בית במדריד. קונגרס וינה, שסיים את מלחמות נפוליאון, חנך את "שיטת הקונגרס" כמכשיר ליציבות בינלאומית באירופה. נדחה על ידי "הברית הקדושה" של רוסיה, אוסטריה ופרוסיה בבקשתו לעזרה נגד המהפכנים הליברלים ב-1820, עד 1822, "הקונצרט של אירופה" היה מודאג כל כך מהממשלה הליברלית של ספרד ומקשיחותה המפתיעה, עד שהוא היה מוכן להתערב בשמו של פרננדו. בשנת 1822 אישר קונגרס ורונה לצרפת להתערב. לואי השמונה עשר, מלך צרפת היה שמח לשים קץ לניסוי הליברלי של ספרד, וצבא ענק, מאה אלף בני לואי הקדוש, נשלח ברחבי הפירנאים באפריל 1823. הצבא הספרדי, גדוש במריבות פנימיות, הפגין התנגדות מועטה לכוח הצרפתי המאורגן היטב, שתפס את מדריד והחזיר את פרננדו למלך אבסולוטי. תקוותם של הליברלים למלחמת עצמאות ספרדית חדשה נכזבה. בנוגע למדיניות לגבי אמריקה בתקופה האבסולוטית, הממשלה החדשה שינתה דיכוי פוליטי למשא ומתן. שליחת החיילים הוחלפה בנציבים כדי למשוך מנהיגים תומכי עצמאות, שהוזמנו להיכנע לסמכות המלוכה בתמורה להכרה על ידי ספרד. מתוך מחשבה על כך, הממשלה הכריזה על הפסקת אש למשא ומתן עם המורדים עד שהחוקה מ-1812, שלמרבה האירוניה, הוחלפה על ידי מעשיו של פרננדו, התקבלה. לפי הפסקת האש, ספרד תסיים את הרדיפה ותציע חנינה גורפת למורדים; אחרת, המלחמה תימשך. 11 הנציבים נכשלו, מאחר שהפטריוטים דרשו הכרה בעצמאותם מספרד. בשנת 1822, פרננדו השביעי יישם את תנאי קונגרס וינה, לחץ על סיועם של המלכים האבסולוטיים האחרים של אירופה, בתהליך ההצטרפות לברית הקדושה שהוקמה על ידי רוסיה, פרוסיה, אוסטריה וצרפת כדי להחזיר את האבסולוטיזם בצרפת, האולטרה-רויאליסטים לחצו על לואי השמונה עשר להתערב. כדי למתן את הלהט הנגד-מהפכני שלהם, הדוכס דה רישלייה פרס כוחות לאורך הרי הפירנאים לאורך גבול צרפת-ספרד, והטיל עליהם את עצירת התפשטות הליברליזם הספרדי ו"הקדחת הצהובה" מלפלוש לצרפת. בספטמבר 1822 הפך ה-cordon sanitaire לחיל תצפית ולאחר מכן הפך את עצמו מהר מאוד למשלחת צבאית. הברית הקדושה (רוסיה, אוסטריה ופרוסיה) סירבה לבקשתו של פרננדו לעזרה, אך הברית המחומשת (בריטניה, צרפת, רוסיה, פרוסיה ואוסטריה), בקונגרס ורונה באוקטובר 1822, העניקה לצרפת מנדט להתערב ולהחזיר את כוחה של המלוכה הספרדית. ב-22 בינואר 1823 נחתם הסכם סודי בקונגרס ורונה, המתיר לצרפת לפלוש לספרד כדי להחזיר את פרננדו השביעי למלך אבסולוטי. עם הסכם זה מהברית הקדושה, ב-28 בינואר 1823, הודיע לואי השמונה עשר כי "מאה אלף צרפתים מוכנים לצעוד, תוך שהם קוראים לשמו של סן לואי, כדי לשמור על כס המלכות של ספרד עבור נכדו של אנרי הרביעי, מלך צרפת". מדיה וקבצים בנושא הטריניום הליברלי בוויקישיתוף Lawrence, Mark (2014). Spain's First Carlist War, 1833-40. New York, NY. p. 27. ISBN 978-1-137-40174-8. OCLC 881418310.