השושלת החפסית

השושלת החפסית (בערבית: الحفصيون בתעתיק מדויק: אלחפציון) הייתה שושלת מוסלמית סונית ממוצא ברברי ששלטה באיפריקיה (תוניסיה של ימינו, מערב לוב ומזרח אלג'יריה) מ-1229 עד 1574. החפסידים היו ממוצא ברברי, אם כי כדי לתת לגיטימציה נוספת לשלטונם, הם טענו למוצא ערבי מהח'ליף השני של הראשידון עומר. האב הקדמון של השושלת (שממנו נגזר שמם), היה אבו חאפס עומר בן יחיא אל-חינטתי, ברברי מקונפדרציה שבטית הינטאטה, שהשתייכה לקונפדרציה הגדולה יותר של מסמודה במרוקו של היום. הוא היה חבר במועצת העשרה, מהגופים הפוליטיים הבכירים ביותר של אל-מוואחידון, וחבר קרוב של אבן תומארת, מייסד תנועת אל-מוואחידון. בנו של אבו חאפס, אבו מוחמד עבד אל-וחיד בן אבי חאפס, מונה על ידי הח'ליף האלמוחידיני מוחמד א-נאסר למושל איפריקיה (בדרך כלל כיום תוניסיה, מזרח אלג'יריה ומערב לוב) שם שלט משנת 1207 ועד 1221. הוא כונן את שלטונו בתוניס, שבה בחרו בני אל-מוואחידון כבירה המנהלית של המחוז.  מינויו בא על רקע תבוסתו של יחיא אבן גניה, שפתח במתקפה חמורה נגד סמכות אל-מוואחידון באזור. אבו מוחמד עבד אל-והיד היה בסופו של דבר יעיל למדי בשמירה על הסדר. הח'ליף העניק לו מידה משמעותית של אוטונומיה בשלטון, בין השאר כדי לעזור לשכנעו לקבל את התפקיד הקשה הזה מלכתחילה. זה הניח את הבסיס למדינה חפסידית עתידית.   כשאבו מוחמד עבד אל-וחיד מת ב-1221, ראשי אל-מוואחידון באיפריקיה בחרו בתחילה את בנו, אבו זייד עבד אל-רחמן, כמושל הבא. עם זאת, הח'ליף האלמוחידיני במרקש, יוסוף השני אל-מוסטנסיר, לא הסכים לכך והצליח לבטל זאת ולמנות קרוב משפחה משלו לתפקיד. כאשר נחלשה סמכות אל-מוואחידון במהלך השנים הבאות, ההתנגדות המקומית למושל האלמוחידיני אילצה את הח'ליף האלמוחידיני עבדאללה אל-עדיל למנות בן משפחה חפסידי נוסף לתפקיד ב-1226. הוא בחר באבו מוחמד עבדאללה, נכדו של אבו חאפס. אחיו של אבו מוחמד עבדאללה, אבו זכריה יחיא, הגיע לתוניס לפניו והחל לשקם את הסדר.  כאשר אל-מאמון, אחיו של עבדאללה אל-עדיל, מרד בסמכותו של האחרון מאל-אנדלוס, אבו זכריה צידד בו, ואילו אבו מוחמד עבדאללה נשאר נאמן לח'ליף במרקש. ניצחונו בסופו של דבר של אל-מאמון הביא לכך שאבו זכריה הופקד על איפריקיה בשנת 1228.  שנה לאחר מכן, בשנת 1229, אל-מאמון ויתר רשמית על תורת אל-מוואחידון. אבו זכריה השתמש בכך כתירוץ כדי לשלול את סמכותו ולהכריז על עצמו כעצמאי. בשלב זה, לאל-מאמון לא היו האמצעים לעצור אותו או לשלוט מחדש באיפריקיה.  בתחילה הוזכר שמו של אבו זכריה בחוטבה (הדרשה בתפילת יום שישי) עם התואר אמיר, אך ב-1236 או 1237 הוא החל לאמץ את תואר הח'ליף אמיר אל-מומינין, כקריאת תיגר ישירה בפני ח'ליף האל-מוואחידון במרקש.   אבו זכריה סיפח את קונסטנטין (קוסנטינה) ובג'איה (בג'איה) בשנת 1230. בשנת 1234, הוא רדף את יחיא אבן גאניה מהאזור הכפרי מדרום לקונסטנטין בשנת 1234, וסיים את האיום המתמשך הזה. בשנת 1235 הוא כבש את אלג'יר ולאחר מכן ביסס את סמכותו עד לנהר הכליף ממערב. בשנים הבאות הוא הכניע שבטים כפריים שונים, כמו חווארה, אך אפשר לכמה משבטי באנו טוג'ין במרכז המגרב לשלוט בעצמם כמדינות וסאליות קטנות שהבטיחו את גבולותיו המזרחיים. הוא קיבל בברכה פליטים ומהגרים רבים מאל-אנדלוס שנמלטו מהתקדמות הרקונקיסטה. הוא מינה כמה מהם לתפקידים פוליטיים חשובים וגייס גדודים צבאיים אנדלוסיים כדרך להתנגד לכוחן ולהשפעה של האליטות המסורתיות של אל-מוואחידון. במשך זמן מה, שליט הנאסרידים של גרנדה באל-אנדלוס, אבן אל-אחמר, הודה לזמן קצר בעצימותו של אבו זכריה בניסיון לגייס את עזרתו נגד הכוחות הנוצרים. בסופו של דבר, ההתערבות החפסידית בחצי האי האיברי הוגבלה לשליחת צי לעזרת ולנסיה המוסלמית ב-1238. אבו זכריה גילה עניין רב יותר בניסיון לשחזר חלק מהסמכות הקודמת של האלמוחדים על המגרב והוא עשה ניסיונות להרחיב את שליטתו מערבה יותר. בשנת 1242 הוא כבש את תלמסאן מידי הזאיאנידים, אך המנהיג הזאיאנידי יגמוראסאן התחמק ממנו. שני המנהיגים הגיעו בסופו של דבר להסכמה, כאשר יגמוראסאן המשיך לשלוט בתלמסאן אך הסכים להכיר רשמית בסמכותו של אבו זכריה. באותה שנה, גם סיג'ילמסה וסאוטה (סבטה) הכירו בסמכותו, אם כי אלה ייפלו מאוחר יותר בשליטת מרינידים. מדיניות זו של התפשטות המערב הסתיימה עם מותו של אבו זכריה (1249). יורשו, מוחמד הראשון אל-מוסטנסיר (שלט 1249–1277), התמקד בגיבוש מדינת החפסידים באפריקיה. המדינה נהנתה מהרחבת הסחר הן עם אירופה והן עם אזור סודאן (דרומית לסהרה). במערב המגרב (מרוקו של היום), המרינידים, שעדיין לא ביססו את שלטונם במלואו באזור, הכירו רשמית בסמכותו בשנת 1258. עם נפילת בגדד, ביתם של הח'ליפים העבאסים, באותה שנה, נתפסו החפסידים לזמן קצר כשליטים החשובים ביותר של העולם המוסלמי. השריף של מכה, אבו נומאיי, הכיר בו זמנית כח'ליף בשנת 1259.   במהלך שלטונו התרחש מסע הצלב השמיני הכושל, בראשות לואי התשיעי, מלך צרפת. לאחר הנחיתה בקרתגו, מת לואי מדיזנטריה באמצע צבאו שהושמד ממחלה ב-1270. לאחר מותו של אל-מוסטנסיר בשנת 1277, החפסידים היו שסועים בעימות פנימי, שהוחמר בהתערבות מצד אראגון.  זה הביא לפיצול בשושלת: ענף אחד שלט מתוניס במזרח וענף אחר שלט מבג'איה וקונסטנטין במערב. חלוקה זו המשיכה לאפיין את הפוליטיקה החפסידית במשך חלק ניכר מתולדותיה, כאשר מאזן הכוחות עובר לעיתים מצד אחד לאחר ועם הצלחות לסירוגין באיחוד שני הענפים תחת שלטון אחד. לאחר הפיצול הראשוני התרחש האיחוד המוצלח הראשון תחת אבו יחיא אבו בכר השני (שלט 1318–1346), שליט הענף המערבי שהצליח להשתלט על תוניס. שלטונו של אבו יחיא אבו בכר נותר בלתי יציב והוא פנה לכרות בריתות עם הזיאנים והמרינידים ממערב. ההסכם שלו עם השליט המרינידי, אבו אל-חסן (שלט 1331–1348), כללו נישואים לאחותו, שמתה לאחר מכן במהלך משלחת מרינידית כושלת בספרד, ולאחר מכן נישואים נוספים לבתו. כשאבו יחיא אבו בכר מת ב-1346, יורשו המיועד, אבו'ל עבאס, נהרג בתוניס על ידי אחיו, עומר, שתפס את השלטון. היועץ של אבו'ל עבאס, אבו מוחמד עבדאללה בן תפרג'ין, שלח מכתב לאבו אל-חסן בו דחק בו להתערב ולפלוש לאיפריקיה. אבו אל-חסן, לאחר שכבר כבש את תלמסאן ב-1337, ניצל את ההזדמנות להתרחב עוד יותר. הוא כבש את תוניס ב-1347 והמושלים החפסידים באזור קיבלו את סמכותו. הפלישה, לעומת זאת, הפרה את מאזן הכוחות לטובת השבטים הערבים הבדואים, שהמרינידים לא הצליחו לסחוף אותם. אבן תפרג'ין, שקיווה להיות מוצב בשלטון על ידי המרינידים, ברח למצרים. המצב באיפריקיה התפתח לאי-סדר ויריבות פנימיות נוספות, ואבו אל-חסן נאלץ לחזור מערבה ב-1349, בין השאר כדי להתמודד עם הפיכה של בנו, אבו אינאן. אבן תפרג'ין חזר לאיפריקיה ובתמיכת בדואים הציב בן צעיר נוסף של אבו יחיא אבו בכר, אבו אישאק, כשליט.  אבו אינאן, לאחר שלקח בהצלחה את כס המלכות מאביו, פלש לאיפריקיה שוב וכבש את תוניס באוגוסט 1357, אך עד מהרה נאלץ על ידי חייליו לנטוש את האזור. הוא חזר מערבה, ושמר על השליטה רק בקונסטנטין ובערי המגרב המרכזי לזמן מה. לאחר שהסתיים האיום המרינידי, נכשלו הניסיונות לאחד מחדש את החפסידים עד שאבו אל-עבאס אחמד השני (שלט 1370–1394), האמיר של בג'איה וקונסטנטין, כבש את תוניס ב-1370. כשליט ומנהיג צבאי מוכשר, הוא כונן מחדש את הסמכות החפסית בתנאים חזקים יותר, וריכז את הכוח במידה רבה יותר מאי פעם. בינתיים, הזייאנידים והמרינידים היו עסוקים בעניינים פנימיים. תחילת מלכותו לא הייתה קלה שכן ערי הדרום מרדו בו. עם זאת, הסולטאן החדש החזיר לעצמו את השליטה במהירות: הוא כבש מחדש את טוזר (1404), את גאפסה (1401) ואת ביסקרה (1402), הכניע את השלטון השבטי באזורי קונסטנטין ובג'איה (1397–1402), ומינה את המושלים של אזורים אלו. הוא התערב גם נגד שכניו מהמערב והמזרח. הוא סיפח את טריפולי (1401) ואת אלג'יר (1410–1411). ב-1424, הוא הביס את הסולטאן הזייאני, אבו מאליק עבד אל-וחיד, והציב זייאני נוסף, אבו עבדאללה מוחמד הרביעי, על כס המלכות של תלמסאן כווסאל שלו. בשנת 1428, האחרון הסתבך במלחמה נוספת עם אבו מאליק עבד אל-וחיד – שזכה כעת לתמיכתו מהחפסים – ולבסוף הוחלף בקרוב משפחה זייאני נוסף בעזרתו של אבו פאריס עבד אל-עזיז ב-1431. בערך באותה תקופה (כנראה ב-1426), אבו פאריס עבד אל-עזיז עזר גם למנות את עבד אל-חק השני על כס המלכות המריני בפאס - תחת שלטון אבו זכריה יחיא אל-וטאסי - ובכך השיג ממנו הכרה של ריבונות החפסידים. בשנת 1429 תקפו החפסים את האי מלטה ולקחו 3,000 עבדים, למרות שהם לא כבשו את האי. קאיד רידאבן היה המנהיג הצבאי במהלך המתקפה. הרווחים שימשו לתוכנית בנייה נהדרת ולתמיכה באמנות ותרבות. עם זאת, פיראטיות עוררה גם פעולות תגמול מצד הנוצרים, שפתחו מספר פעמים בהתקפות ומסעות צלב נגד ערי החוף החפסידיות כמו מסע הצלב הברברי (1390), מסע הצלב בונה (1399) ולכידת ג'רבה ב-1423. אבו פאריס עבד אל-עזיז השני מת ב-1434 במהלך משלחת נוספת נגד תלמסאן. יורשו, אבו עמר עות'מאן, זכה לתקופת שלטונו הארוכה ביותר מכל החפסידים (שלט 1435–1488). הוא המשיך במידה רבה את השלטון החזק של קודמיו, אך הוא נאלץ להתמודד עם אתגרים גדולים יותר, כולל פוליטיקה פנימית, שבטים בדואים לא שקטים בדרום והוואטסידים במערב. עות'מאן כבש את טריפוליטניה ב-1458 ומינה מושל באוארגלה ב-1463. הוא הוביל שתי משלחות לתלמסאן בשנים 1462 ו-1466 והפך את הזייאנידים לווסאלים שלו, בעוד שגם מדינת וואטאסיד במרוקו קיבלה את סמכותו רשמית. המגרב כולו היה לפיכך לזמן קצר תחת שליטה של החפסידים. במאה ה-16 החפסידים נקלעו יותר ויותר למאבק הכוחות בין ספרד לקורסיירים הנתמכים על ידי האימפריה העות'מאנית. העות'מאנים כבשו את תוניס ב-1534 והחזיקו בה במשך שנה אחת, וגירשו את השליט החפסידי מולאי חסן. שנה לאחר מכן תפס מלך ספרד וקיסר האימפריה הרומית הקדושה קרל החמישי את תוניס, גירש את העות'מאנים והחזיר את מולאי חסן כמשלם מס עובד הבסבורגי. בשל האיום העות'מאני, החפסידים היו וסאלים של ספרד לאחר 1535. העות'מאנים שוב כבשו את תוניס ב-1569 והחזיקו בה במשך ארבע שנים. דון חואן מאוסטריה כבש אותה מחדש ב-1573. העות'מאנים כבשו מחדש את תוניס ב-1574, ומוחמד השישי, הח'ליף האחרון של החפסידים, הובא לקונסטנטינופול והוצא להורג בעקבות שיתוף הפעולה שלו עם ספרד ורצונו של הסולטאן העות'מאני לקבל את התואר ח'ליף כמי ששלט כעת במכה ומדינה. החפסידים, עם מיקומם באיפריקיה, היו עשירים בחקלאות ובמסחר. במקום להציב את הבירה בערים יבשתיות כמו קירואן, נבחרה תוניס כבירה בשל מיקומה על החוף כנמל המקשר את הים התיכון המערבי והמזרחי. סוחרים נוצרים מאירופה קיבלו מובלעות משלהם בערים שונות על חוף הים התיכון, תוך קידום סחר חוצה ים תיכוני. תחת החפסידים, המסחר והיחסים הדיפלומטיים עם אירופה הנוצרית גדלו באופן משמעותי, אולם פיראטיות נגד ספנות נוצרית גדלה גם כן, במיוחד בתקופת שלטונו של עבד אל-עזיז השני (1394–1434). עד אמצע המאה ה-14, אוכלוסיית תוניס גדלה ל-100,000. לחפסידים היה גם חלק גדול בסחר חוצה סהרה דרך נתיבי השיירות מתוניס לטימבוקטו ומטריפולי לאפריקה שמדרום לסהרה. החפסידים היו פטרונים יעילים של תרבות וחינוך. הם היו הראשונים שהכניסו את המדרסות למגרב. : 209  האוריינות הערבית והחינוך הדתי גברו אפוא, כאשר קירואן, תוניס ובג'איה אירחו מסגדים אוניברסיטאיים מפורסמים. קירואן המשיכה לשמש כמרכז של האסכולה המאלכית לדוקטרינה הדתית. : 37 כשהמרכז הפוליטי של המדינה עבר לתוניס, המסגד הגדול של אל-זייטונה, המסגד הראשי של העיר, הפך למרכז הלימוד המוביל במדינה. השפעה רבה על התרבות היו מהגרים מאל-אנדלוס, שאבו זכריה עודד להגיע לממלכתו במאה ה-13. בין הדמויות החשובות ביותר היה ההיסטוריון והאינטלקטואל המפורסם, אבן ח'לדון. החפסידים היו בונים משמעותיים, במיוחד תחת שלטונם של מנהיגים מצליחים כמו אבו זכריה (1229–1249) ואבו פאריס (1394–1434), אם כי לא הרבה מהאנדרטות שלהם שרדו בשלמותן עד ימינו. בעוד קירואן נותרה מרכז דתי חשוב, תוניס הייתה הבירה והחליפה אותה בהדרגה כעיר הראשית של האזור והמרכז העיקרי של חסות אדריכלית. בניגוד לארכיטקטורה מערבה יותר, האדריכלות החפסידית נבנתה בעיקר מאבן (ולא מלבנים או לבני בוץ) ונראה כי היא כללה הרבה פחות עיטורים. בסקירת ההיסטוריה של האדריכלות בעולם האסלאמי המערבי, החוקר ג'ונתן בלום מעיר כי נראה כי האדריכלות החפסידית "התוותה במידה רבה מסלול בלתי תלוי בהתפתחויות במקומות אחרים במגרב". מסגד הקסבה של תוניס היה מהעבודות הראשונות בתקופה זו, שנבנה על ידי אבו זכריה (השליט החפסידי העצמאי הראשון) בתחילת שלטונו. בתוכנית הקומה שלו היו הבדלים ניכרים ממסגדים קודמים מתקופת האל-מוואחידון, אך הצריח, שהושלם ב-1233, מזכיר דמיון רב מאוד לצריח של מסגד הקסבה הקודם במרקש שנבנה על ידי האל-מוואחידון. יסודות נוספים מהתקופה החפסידית בתוניס כוללים את מסגד חליק (המאה ה-13) ומסגד אל-הווא (1375). ארמון בארדו (היום מוזיאון לאומי) הוקם גם הוא על ידי החפסידים במאה ה-15, והוא מוזכר ברישומים היסטוריים לראשונה בתקופת שלטונו של אבו פאריס. : 208 החפסידים ביצעו שיפוצים משמעותיים גם במסגד הגדול הקדום בהרבה של קאירואן - שיפצו את תקרתו, חיזוק קירותיו, ובנו או בנו מחדש שניים משערי הכניסה שלו בשנת 1293 - וכן במסגד הגדול של אל-זייטונה בתוניס. החפסידים הכניסו לאזור גם את המדרסות הראשונות, החל במדרסה אל-שמאעייה שנבנתה בתוניס ב-1238 (או בשנת 1249 לפי כמה מקורות : 296 ). אחריו הגיעו רבים אחרים (כמעט כולם בתוניס) כמו מדרסה אל-הווא שנוסדה בשנות ה-1250, מדרסה אל-מרידיה (1282) ומדרסה אל-אונקייה (1341). עם זאת, רבות מהמדרסות המוקדמות הללו השתמרו בצורה גרועה או שונו במידה ניכרת במאות השנים מאז הקמתן. המדרסה אל-מונטסיריה, שהושלמה בשנת 1437, היא בין המדרסות השמורים ביותר בתקופת החפסיד. דגלי השושלת החפסידית דגל אדום מוקדם עם סהר לבן או צהוב של המאה ה-14, דווח על ידי מרינו סאנודו (בערך 1321), אנג'לינו דולצרטה (1339) והאטלס הקטלאני (1385) צהוב עם סהר לבן, הדגל המשוחזר של המאה ה-15 לבן עם סהר כחול לפי יעקבו רוסו, 1550 (תקופה אחרונה של הממלכה) דגל העיר תוניס במאה ה-14. לבן עם סהר שחור מדיה וקבצים בנושא השושלת החפסית בוויקישיתוף C. Magbaily Fyle, Introduction to the History of African Civilization: Precolonial Africa, (University Press of America, 1999), 84. Fromherz, Allen James (2016). Near West: Medieval North Africa, Latin Europe and the Mediterranean in the Second Axial Age (באנגלית). Edinburgh University Press. ISBN 978-1-4744-1007-6. Fromherz, Allen J. (2009). "Abū Ḥafṣ ʿUmar al-Hintātī". In Fleet, Kate; Krämer, Gudrun; Matringe, Denis; Nawas, John; Rowson, Everett (eds.). Encyclopaedia of Islam, Three (באנגלית). Brill. ISBN 9789004161658. Deverdun, G. (1986) [1971]. "Hintāta". Encyclopaedia of Islam. Vol. III (2nd ed.). Leiden, Netherlands: E. J. Brill. ISBN 9004081186. Idris, H. R. (1986) [1971]. "Ḥafṣids". Encyclopaedia of Islam. Vol. III (2nd ed.). Leiden, Netherlands: E. J. Brill. p. 66. ISBN 9004081186. Abadi, Jacob (2013). Tunisia Since the Arab Conquest: The Saga of a Westernized Muslim State (באנגלית). Apollo Books. ISBN 978-0-86372-435-0. Abun-Nasr, Jamil (1987). A history of the Maghrib in the Islamic period (באנגלית). Cambridge: Cambridge University Press. ISBN 0521337674. Rouighi, Ramzi (2020). "Ḥafṣids". In Fleet, Kate; Krämer, Gudrun; Matringe, Denis; Nawas, John; Rowson, Everett (eds.). Encyclopaedia of Islam, Three (באנגלית). Brill. ISBN 9789004161658. Naylor, Phillip (2015). North Africa, Revised Edition: A History from Antiquity to the Present (באנגלית). University of Texas Press. ISBN 978-0-292-76192-6. "Papier pourpre et encre d'argent". BnF Essentiels (בצרפתית). נבדק ב-2023-11-27. نوري, عبد المجيد (במרץ 2017). "العملة وتأثيراتها السياسية في تاريخ الغرب الإسلامي من مطلع القرن الخامس إلى أواخر القرن السابع الهجري 407 هـ - 674 هـ /1017 - 1275 م". Historical Kan Periodical (בערבית). 10 (35): 172–175. doi:10.12816/0041490. ISSN 2090-0449. {{cite journal}}: (עזרה) نوري, عبد المجيد (במרץ 2017). "العملة وتأثيراتها السياسية في تاريخ الغرب الإسلامي من مطلع القرن الخامس إلى أواخر القرن السابع الهجري 407 هـ - 674 هـ / 1017 - 1275 م". Historical Kan Periodical (בערבית). 10 (35): 172–175. doi:10.12816/0041490. ISSN 2090-0449. {{cite journal}}: (עזרה) Garrot, Henri (1910). Histoire générale de l'Algérie (בצרפתית). Alger, Impr. P. Crescenzo. pp. 287–288. Cour, Auguste (1920). La dynastie marocaine des Beni Wattas (1420-1554). Recueil des notices et mémoires de la Société archéologique de la province de Constantine (בצרפתית). Imprimerie D. Braham. p. 50. Castillo, Dennis Angelo (2006). The Maltese Cross: A Strategic History of Malta. Greenwood Publishing Group. pp. 36–37. ISBN 0313323291. Cauchi, Fr Mark (12 בספטמבר 2004). "575th anniversary of the 1429 Siege of Malta". Times of Malta. נבדק ב-4 באוגוסט 2022. {{cite web}}: (עזרה) Braunschvig 1940, p. 260 Julien, Charles André (1970). History of North Africa: Tunisia, Algeria, Morocco, from the Arab Conquest to 1830 (באנגלית). Routledge & K. Paul. ISBN 978-0-7100-6614-5. Roger Crowley, Empires of the Sea, faber and faber 2008 p. 61 Berry, LaVerle. "Hafsids". Libya: A Country Study. Library of Congress. נבדק ב-5 במרץ 2011. {{cite web}}: (עזרה) Roland Anthony Oliver; Roland Oliver; Anthony Atmore (2001). Medieval Africa, 1250–1800. Cambridge University Press. ISBN 978-0-521-79372-8. Bloom, Jonathan M. (2020). Architecture of the Islamic West: North Africa and the Iberian Peninsula, 700–1800. Yale University Press. ISBN 9780300218701. Chater, Khalifa (2002). "Zaytūna". In Bearman, P.; Bianquis, Th.; Bosworth, C.E.; van Donzel, E.; Heinrichs, W.P. (eds.). Encyclopaedia of Islam, Second Edition (באנגלית). Vol. XI. Brill. pp. 488–490. ISBN 9789004161214. M. Bloom, Jonathan; S. Blair, Sheila, eds. (2009). "Tunis". The Grove Encyclopedia of Islamic Art and Architecture. Oxford University Press. ISBN 9780195309911. Binous, Jamila; Baklouti, Naceur; Ben Tanfous, Aziza; Bouteraa, Kadri; Rammah, Mourad; Zouari, Ali (2002). Ifriqiya: Thirteen Centuries of Art and Architecture in Tunisia (2nd ed.). Museum With No Frontiers, MWNF. ISBN 9783902782199. Marçais, Georges (1954). L'architecture musulmane d'Occident. Paris: Arts et métiers graphiques. M. Bloom, Jonathan; S. Blair, Sheila, eds. (2009). "Hafsid". The Grove Encyclopedia of Islamic Art and Architecture. Oxford University Press. ISBN 9780195309911. Bloom, Jonathan M.; Blair, Sheila S., eds. (2009). "Madrasa". The Grove Encyclopedia of Islamic Art and Architecture. Oxford University Press. "TunisiaArms". www.hubert-herald.nl. "الحفصيون/بنو حفص في تونس، بجاية وقسنطينة". www.hukam.net (בערבית).