laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ווקסהול 12

ווקסהול 12 (אנגלית: Vauxhall 12) מכונית משפחתית מתוצרת יצרנית הרכב ווקסהול מוטורס הבריטית, מבית ג'נרל מוטורס. ווקסהול 12 הוצגה לראשונה בתערוכת המכוניות הבריטית בשנת 1933. המכונית יוצרה בין השנים 1933–1938. בשנת 1938 עוצב הדגם מחדש. 4 דלתות סלון (3 חלונות בכל צד) 4 דלתות סלון דה-לוקס 2 דלתות - עם הזזת הגג מנוע 6 צילינדרים, 1,531 סמ"ק המפתח 12.08 כ"ס ו- 14 כ"ס בשנת 1938 : מנוע 4 צילינדרים, 1,442 סמ"ק המפתח 11.98 כ"ס תמסורת ידנית - 4 מהירויות מתלה קדמי עצמאי "ווקסהול 12", שנת 1935 "ווקסהול 12", שנת 1933 "ווקסהול 12", שנת 1939 ווקסהול 10 ווקסהול 14 ווקסהול 23-60 ווקסהול ויוה ווקסהול ויקטור ווקסהול קרסטה ווקסהול מוטורס מדיה וקבצים בנושא ווקסהול 12 בוויקישיתוף ווקסהול 12 (4:12 דקות), יוטיוב שיפוץ מנוע ווקסהול 12 (1:44 דקות), יוטיוב
סנואו היל (אי)

סנואו היל (אנגלית: Snow Hill Island) הוא אי מושלג כמעט כולו, באורך 33 ק"מ וברוחב 12 ק"מ, סמוך לחוף המזרחי של חצי האי האנטארקטי. מצפון-מזרח מפריד בינו לבין האי רוס מצר האדמירליות. זהו אחד ממספר איים הסובבים את חצי האי הידוע בשם ארץ גרהאם, הקרוב לדרום אמריקה יותר מכל חלק אחר של יבשת אנטארקטיקה. את האי גילתה ב-6 בינואר 1843 משלחת בריטית בראשות ג'יימס קלארק רוס, שכיון שלא היה בטוח מה הקשר שלו עם היבשה, קרא לו "סנואו היל" ("גבעה מושלגת"), משום שחיפוי השלג שלו עמד בניגוד לאדמה החשופה של האי סיימור הסמוך. את עובדת היותו אי נפרד קבעה בשנת 1902 המשלחת השוודית לאנטארקטיקה בראשות אוטו נורדנשלד, שעשתה שם את עונות החורף של 1901, 1902 ו-1903 אחרי שאונייתה אנטארקטיק נלכדה בקרח הים. האי שימש למשלחת כבסיס לחקר האיים השכנים וחוף נורדנשלד של חצי האי האנטארקטי. צריף העץ שהקימה הקבוצה העיקרית של המשלחת השוודית בפברואר 1902, הידוע גם בשם "בית נורדנשלד" הוכרז כאתר היסטורי או מונומנט (HSM 38), בעקבות הצעה שהגישו ארגנטינה והממלכה המאוחדת להאספה המייעצת לברכית האנטארקטית. אתר בקצה הדרום-מערבי של האי, המקיף 263 הקטאר של קרח ים סמוך לחוף, הוכר כאזור צפרות חשוב (IBA) על ידי האיגוד הבינלאומי לצפרות, משום שהוא מאכלס מושבת קינון של כ-4000 זוגות של פינגווינים קיסריים. זו אחת משתי מושבות יחידות מסוג זה על יבשה באזור חצי האי האנטארקטי; המושבה השנייה נמצאת באיי דיון. Antarctica. Sydney: Reader's Digest, 1985, pp. 152–159.. Child, Jack. Antarctica and South American Geopolitics: Frozen Lebensraum. New York: Praeger Publishers, 1988, pp. 69, 72. Lonely Planet, Antarctica: a Lonely Planet Travel Survival Kit, Oakland, CA: Lonely Planet Publications, 1996, 307. Stewart, Andrew, Antarctica: An Encyclopedia. London: McFarland and Co., 1990 (2 volumes), p 931. Bernard Stonehouse, Encyclopedia of Antarctica and the Southern Oceans, John Wiley and Sons, 2002. ISBN 0-471-98665-8 U.S. National Science Foundation, Geographic Names of the Antarctic, Fred G. Alberts, ed. Washington: NSF, 1980. מדיה וקבצים בנושא סנואו היל בוויקישיתוף ESA Science & Technology: Graham Land, מזכירות הברית האנטארקטית, 2012 http://www.birdlife.org
ווקסהול 14

ווקסהול 14 היא מכונית סלון, בעלת מנוע 6 צילינדרים, מתוצרת יצרנית הרכב ווקסהול מוטורס הבריטית, מבית ג'נרל מוטורס, אשר יוצרה בין השנים 1933–1948. יוצרו 45,493 יחידות, מתוכן 30,511 יחידות לאחר מלחמת העולם השנייה. בנוסף לייצור הדגם בבריטניה, ה"ווקסהול 14" יוצרה והורכבה באוסטרליה. 4 דלתות סלון (3 חלונות בכל צד) 2 דלתות קופה 2 דלתות קופה (2 מושבים) 2 דלתות - רודסטר (קבריולה) 4 דלתות - רודסטר (קבריולה) מנוע 6 צילינדרים, 1,781 סמ"ק, המפתח 14 כ"ס תמסורת ידנית - 3 מהירויות תמסורת ידנית - 4 מהירויות מתלה קדמי עצמאי ווקסהול 10 ווקסהול 12 ווקסהול 14-40 ווקסהול ויוה ווקסהול ויקטור ווקסהול קרסטה ווקסהול מוטורס ווקסהול 14 (2:51 דקות), יו-טיוב מדיה וקבצים בנושא ווקסהול 14 בוויקישיתוף
היום בו עמדה האדמה

האם התכוונתם ל... היום בו עמדה האדמה (סרט, 1951) – סרט מדע בדיוני של רוברט וייז משנת 1951 בכיכובו של מייקל רני היום בו עמדה האדמה (פסקול) (אנ') - פסקול הסרט כשהעולם עמד מלכת (סרט, 2008) – רימייק של סקוט דריקסון משנת 2008 בכיכובו של קיאנו ריבס
תלמוד תורה המסורה

תלמוד תורה 'אהבת תורה - המסורה' הוא תלמוד תורה עם מספר סניפים בירושלים. הוקם בשנת תשל"א, 1971. במשך תקופה ארוכה היה תלמוד-התורה הגדול ביותר בירושלים. תלמוד התורה הוקם בשנת 1971[דרוש מקור], ומקור שמו המסורה הוא רמיזה להעברה מדויקת של המסורת היהודית. במוסד התחנכו אלפי תלמידים בחינוך רגיל וחינוך מיוחד מגיל גן עד כיתה ח'. בתחילה שכן הת"ת ברחוב פולנסקי בירושלים, ולאחר מכן עבר לרחוב תחכמוני, מבנה שבעבר היה בו בית הספר תחכמוני (ירושלים) בשנות ה-90, לאחר שכמות התלמידים בתלמוד תורה גדלה, הורחב מבנה התלמוד-תורה ונבנו בו קומות נוספות. לת"ת מספר סניפים. כשהסניף הראשי הוא ברחוב תחכמוני בעיר, ובהמשך נפתחו בשכונת רוממה, ושכונת רמת שלמה. בתלמוד תורה נלמדים לימודי קודש בשעות הבוקר, ובשעות אחר הצהריים לימודי חול. בבית הספר נערכו בעבר מבחני מיצ"ב אך אלו בוטלו וכיום לא נלמדים בו כל לימודי הליבה. בתלמוד תורה מתקיים מדי שנה מבחן 'דגל המשנה' ללימוד משנה, ובמעמד המבחן השישי של חתן המשנה קיבל התלמוד תורה את עיטור "דגל המשנה" לשנת תשל"ח על ההצטיינות של הת"ת מטעם המפעל העולמי ללימוד המשנה היומית בניהולו של הרב שלמה שטנצל. בית הכנסת "אוהל מרדכי" קיים במבנה הת"ת הישן למעלה ממאה שנה. בבית הכנסת נהג להתפלל החזן יוסלה רוזנבלט והוא נחשב לאחד מבתי הכנסת העתיקים ביותר בירושלים. בשנת תשע"ו עיריית ירושלים החליטה להרוס את בית הכנסת. על שטח הת"ת התנהל שנים רבות משא ומתן לרכישת הקרקע הנמצאת במקום מרכזי בעיר בסמיכות לשכונת גאולה, אולם התגלה כי עו"ד תיאמו מכרז, והם הורשעו לאחר מכן בבית המשפט. במשך שנים התקיים במתחם התלמוד־תורה, אולם שמחות בשם "צהלה", ששימש את התלמידים כחדר אוכל בשעות הצהריים ובערבים את תושבי האזור. שנים רבות לימד בתלמוד תורה כוכב הילדים הרב אלתר צבי אריה יכנס, הידוע בכינויו רבי אלתר, תוך כדי שימוש בניגונים להפנמת המסרים. מנהל הת"ת הוא הרב משה טרנובסקי. בעבר כיהן הרב שמשון פוליקמן כמנהל וטרנובסקי כסגנו. בשנת 1986 לאחר חילוקי דעות בנושא מעמדו של המוסד שנגעה לגובה התקציב ממשרד החינוך, פעלו רבנים ועסקנים ובהם הרב שמואל דויטש, (כיום יושב ראש ההנהלה הרוחנית), בגיבויו של הרב שך, והורים רבים הוציאו את בניהם מהתלמוד תורה. הרב פוליקמן נאלץ להתפטר וטרנובסקי התמנה למנהל. לאחר שהמקום נקלע לקשיים כלכליים מונה הרב אברהם רביץ למנהל, משרה שהחזיק בה בהתנדבות במשך שנת 1987, ולאחר ייצוב המוסד המשיך הרב טרנובסקי לנהלו. בסניף רמת שלמה משמש הרב ברוך לוי כמנהל, הרב ברוך טרנובסקי כמפקח בכיתות הנמוכות, הרב יצחק פילמר כמפקח בכיתות הגבוהות והרב חונא טייטלבוים שימש כמפקח אחה"צ בכיתות הגבוהות עד לפטירתו ב-2024. הרב שטיינמן מתפלפל עם ילדי הת"ת באתר JDN תלמוד תורה המסורה, באתר "גיידסטאר ישראל" "תלמוד תורה המסורה", באתר הכל אודות מוסדות החינוך בחזית אתר בנייה, במקום שעליו עמד במשך שנים מבנה חדש של תלמוד תורה המסורה שהסתיר את הכניסה המקורית למבנה ההיסטורי על מבחני המיצ"ב, העדה, גיליון 1321, תשס"ה, עמ' 5. הפגנת זעם, העדה, גיליון 1324, תשס"ו, עמ' ה. האם העירייה תאפשר להחריב את בית הכנסת המיתולוגי בירושלים? באתר בחדרי חרדים הורשע עו"ד שתיאם מכרז ברכישת קרקע בשכונת 'גאולה' באתר כל הזמן נקרולוג על אברהם רביץ, יתד נאמן, ב' שבט תשס"ט, עמוד 20. ערך זה הוא קצרמר בנושא חינוך. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יוסף אסלן קטאווי

יוסף אסלן קטאוי פאשא (בערבית: يوسف اصلان قطاوي باشا; י"ט בטבת ה'תרכ"א 1861 – י"ב טבת ה'תש"ב 12 במאי 1942, קהיר) היה תעשיין ודיפלומט יהודי-מצרי ששימש כשר אוצר, שר תקשורת וחבר הסנאט לקראת סוף חייו, ובמקביל שימש כראש הקהילה היהודית בקהיר. נחשב לפוליטיקאי היהודי החשוב ביותר בתקופת מצרים המודרנית, והיהודי המצרי הבולט ביותר בתקופה שבין שתי מלחמות העולם. קטאוי בא ממשפחה יהודית חשובה של סוחרים ומנהיגי קהילות בקהיר. למד הנדסה בפריז ומשחזר לקהיר בשנת 1882 הפך לפקיד במשרד העבודות הציבוריות. לאחר שלמד ייצור סוכר במוראביה שבצ'כיה, ניהל מפעל סוכר במצרים והקים מפעלי תעשייה אחרים. ב-1912 הוענק לו התואר פאשא. קטאוי נכנס לפוליטיקה ב-1915 והיה חבר המשלחת המצרית ללונדון, אשר ניהלה משא ומתן על העצמאות המצרית. באותה עת היה ממייסדי הבנק הלאומי של מצרים. בשנת 1922 היה לחבר הוועדה שניסחה את החוקה המצרית. מ-1924 הוא היה לשר האוצר של מצרים, ולאחר מכן בשנת 1925, שר התקשורת ובין 1927–1936 שימש כסנטור. במקביל בין השנים 1924–1942 שימש כראש הקהילה היהודית בקהיר. מועצת העדה הספרדית בראשות יוסף קטאווי נקטה עמדה אנטי-ציונית, והוא דרש מבנו רנה, שקיבל לאחר מותו את נשיאות העדה, להשתלב בחברה המצרית. Samir Raafat, "DYNASTY: THE HOUSE OF YACOUB CATTAUI" EGYPTIAN MAIL, April 2, 1994 Thomson Gale, CATTAUI, Encyclopaedia Judaica قطاوي – ערך על משפחת קטאווי כולה בוויקיפדיה הערבית. موسى قطاوي – ערך על משה קטאווי בוויקיפדיה הערבית. מדיה וקבצים בנושא יוסף אסלן קטאווי בוויקישיתוף A.H. Baldwin & Sons Ltd Islamic Coin Auction 27 International Coin Exchange Ltd Auction V Pacha Joseph, Aslan Cattaui לוח זיכרון לזכר - יוסף אסלן קטאוי Cattaui, Joseph Aslan The Jewish community in Egypt egyptian jewish identities Masterpieces from two great collections Modern Middle Eastern Jewish Thought: Writings on Identity, Politics, and Culture, 1893–1958 ISLAMIC COMMEMORATIVE MEDALS, EGYPT, JOSEPH CATTAUI PACHA Egypt. Joseph Cattaui Pacha 1861-1942. Uniface cast medal The Blackwell Dictionary of Judaica - Cattaui, Joseph Aslan Musa Kattawi ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אנטארקטיק (אונייה)

אנטארקטיק (באנגלית: Antarctic הייתה אוניית מפרשים ומנוע שנבנתה בדראמן, נורווגיה בשנת 1871. האונייה שימשה בכמה משלחות מחקר לאזור הארקטי ולאנטארקטיקה במשך השנים 1903-1898. ב-1895 התבצעה הירידה הראשונה ליבשת אנטארקטיקה מאונייה זו. "אנטארקטיקה" הייתה אונייה תלת-תורנית, מצוידת במנוע קיטור. היא נבנתה במספנות הולמן בדראמן בשם "קאפ נור". בתחילה שימשה "אנטארקטיק" לצייד כלבי-ים בסביבות סוולבארד, יאן מאיין וגרנלנד. בתקופה זו פיקד על האונייה גוליק ינסן ובין השאר שירת בה קאשטן בורשקרווינק. בראשית שנות ה-90' של המאה ה-19 רצה איל הספנות סוונד פוין להרחיב את עסקיו לאוקיינוס האנטארקטי, וכיון שכך, היה עליו לרכוש אוניות כשירות. פוין רכש אפוא את "קאפ נור", הכניס בה תיקונים ושיפורים מקיפים ולאחר השלמתם, שינה את שמה ל"אנטארקטיק". משנת 1893 שייטה האונייה באוקיינוס האנטארקטי לצורך צייד לווייתנים. בשנת 1897 רכש את האונייה אלפרד גבריאל נאטהורסט לצורך המשלחת שתכנן לסוולבארד. שוב נעשו בה תיקונים מקיפים לפני המשלחת בשנת 1898. בשנת 1899 מכר נאטהורסט את האונייה לגאורג קארל אמדרופ למשלחת שלו אל מזרח גרנלנד. בשנת 1900 מכר אמדרופ את "אנטארקטיק" לאוטו נורדנשלד, שהיה זקוק לאונייה למשלחת שלו לאנטארקטיקה. Bull, Henrik J. (1896). The cruise of the «Antarctic» to the South Polar regions. London: E. Arnold. מדיה וקבצים בנושא אנטארקטיק בוויקישיתוף Bull (1896), p. 26. A.G. Nathorst / Förra Delen, ”Två Somrar i Norra Ishafvet”. Stockholm, 1900. Digitized copy. Bull (1896). /nfba/0622.html
ביעף

ביעף הוא ביטאון ישראלי היוצא לאור בשפה העברית, ועוסק בתחומי מדעי התעופה והחלל. הביטאון יוצא לאור בממוצע של ארבעה גיליונות בשנה, מטעם האגודה למדעי התעופה והחלל בישראל. הגיליון הראשון של ביעף פורסם בשנת 1972. ביעף נחשב ככתב עת מקצועי בקרב קהילת המהנדסים בישראל ובו מאמרים וכתבות על החדשנות בתחום. ביעף הוא כתב העת היחידי במזרח התיכון שעוסק בתחום מדעי התעופה והחלל. כתב העת נשלח במהדורה מודפסת אל חברי האגודה למדעי התעופה וחלל שמרביתם מהנדסים בתחום האווירונאוטיקה וכן לגורמי מחקר וביטחון בתחום התעופה והחלל בישראל. אתר האינטרנט הרשמי של ביעף מדיה וקבצים בנושא ביעף בוויקישיתוף ביעף באתר האגודה למדעי התעופה והחלל. ערך זה הוא קצרמר בנושא תקשורת ובנושא תעופה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קרל באר

קרל מ. באר (20 במאי 1885 - 26 ביוני 1956) היה סופר גרמני-ישראלי, עובד סוציאלי וסוכן ביטוח, סופרג'יסט ופעיל בני ברית. היה האיש הראשון שעשה ניתוח להתאמה מגדרית בהיסטוריה בדצמבר 1906. באר נולד כמרתה באר בעיירה ארולזן, שבגרמניה להורים ברנהרד ולינה באר. בלידתו לא הצליחה המיילדת לקבוע את מינו, ולאחר התייעצות עם רופאים החליטו הוריו לגדלו כילדה. בילדות הוא למד להסוות את הגוף השונה שלו מילדים אחרים, להתאים את ההתנהגות שלו למצופה ממנו ולשחק עם הבנות בכיתה. ואולם, כשבגר, והתקשה בשיעורי הסריגה, הוא נודה ממשחקי הבנות. כאדם אינטרסקס הזדהה באר לפעמים כגבר הטרוסקסואל ולפעמים כאישה לסבית. ב-1903 עבר להמבורג, שם הכיר את אדוארד לוינסון, מוציא לאור של שבועון יהודי ופעיל מרכזי במאבק נגד סחר בנשים יהודיות לצורכי זנות. במהרה, הפך גם באר לפעיל מרכזי בתחום, והחל להרצות בכל רחבי גרמניה. שמו החל להיות מוכר כעיתונאי ודובר רהוט בתחום. באותה העת, חי כאישה כאישה לסבית שמזדהה כגבר ופעילה נגד סחר בנשים. ב-1904 החל לדבר על עצמו בלשון זכר בפומבי. בערך באותה תקופה הכיר את ביילה היילפרין איתה ניהל מערכת יחסים. מכיוון שהיילפרין הייתה נשואה, הם החליטו להתאבד יחד, אך באר עבר תאונה קשה לפני שהספיקו להתאבד יחד. במהלך השיקום, התוודה בפני אחד מרופאיו על הזדהותו המגדרית, וזה הפנה אותו להתייעץ עם ד״ר מגנוס הירשפלד. בעצתו של הסקסולוג הנודע ד"ר מגנוס הירשפלד, נותח באר בברלין בשנת 1906, והמשיך את חייו במגדר הגברי. החברים הוותיקים קיבלו אותו מחדש לחבורה והוא נטמע בחוג חברתי של יהודים אינטלקטואלים, שחלקם הכירו אותו עוד לפני הניתוח לשינוי המין. באוקטובר 1907 נישא לחנה ביילה היילפרן, לאחר שהתגרשה מבעלה; במרץ 1909 נפטרה אשתו בברלין מדלקת ריאות. זמן קצר לאחר מותה הוא התחתן עם אלזה מקס. בשנים 1908–1911 עבד כסוכן ביטוח. ב-1 בינואר 1911 הוא קיבל משרה של קונסול לחיי היהודיים בברלין, ובדצמבר 1920 התמנה לתפקיד ראש הלשכה בברלין של בני ברית. ב-19 באפריל 1937 פשט הגסטפו על משרדי בני ברית ועצר את באר, שהיה אז דמות מרכזית בחברה היהודית. לאחר שנחקר ועבר עינויים, הוא מכר בזול את דירתו ואת רכושו והיגר עם רעייתו לארץ ישראל, בשנת 1938. בארץ, עבד כסוכן ביטוח ומנהל חשבונות, והתגורר בבת ים. הוא שמר על חיים אלמוניים. הוא ניהל רומן עם מזכירתו גיטלה פיש, אשר עברה להתגורר עמו ועם אשתו וחיה עמם בשלישייה. ב-1947 נפטרה אלזה אשתו השנייה. שלוש שנים לאחר מכן הוא נישא, בשלישית, לפיש. באר נפטר בשנת 1956 ונקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב, תחת השם קרל מאיר באֵר. בשנת 1907 פרסם באר אוטוביוגרפיה חצי-בדיונית, בשם - "חיי גבר כנערה" ("Aus eines Mannes Mädchenjahren"). היא זכתה להצלחה רבה ולשני עיבודי ראינוע. הוא חתם בשם העט N.O. Body ("א.פ. אחד"/"א.י.נ. גוף"). עדי סברן ואיריס רחמימוב, בין קפלי החצאית: חייו השונים של קרל מ. באר, זמנים גיליון 131, 22 - 33 הסקט - "תולדות המיניות",ענת זלצברג ודותן ברום, "פרק 3 קארל מ. באר והתאמה מגדרית" עופר אדרת, האדם הראשון ששינה את מינו - סוכן ביטוח מבת ים, באתר הארץ, 3 בדצמבר 2015
המשחקים הפרנקופוניים 1989

המשחקים הפרנקופוניים הראשונים נערכו בערים קזבלנקה ורבאט שבמרוקו מ-8 ביולי ועד 22 ביולי 1989. אירוח המשחקים נמסר לידי מרוקו בשנת 1987. נטלו בהם חלק 1,500 משתתפים (900 ספורטאים ו-600 אמנים) מ-38 מדינות. הם נפתחו על ידי המלך חסן השני. טקסי המשחקים נערכו באצטדיון מוחמד החמישי בקזבלנקה. תחרויות האתלטיקה נערכו באצטדיון הנסיך מולאי עבדאללה ברבאט. במשחקים נערכו תחרויות בארבעה ענפי ספורט: אתלטיקה ג'ודו כדורסל (נשים בלבד) כדורגל (גברים בלבד) אמנות חזותית (וידאו) כוריאוגרפיה מלאכות (עץ, עור, אריגה) ציור פיסול להלן פירוט המדינות ששלחו משלחות למשחקים והמדליות שבהן זכו: המשלחות מהמדינות הבאות השתתפו במשחקים אך לא זכו במדליות כלשהן: בורונדי בורונדי בנין בנין גינאה גינאה גינאה ביסאו גינאה ביסאו דומיניקה דומיניקה וייטנאם וייטנאם לבנון לבנון מונקו מונקו הרפובליקה המרכז-אפריקאית הרפובליקה המרכז-אפריקאית ניז'ר ניז'ר סיישל סיישל סנט לוסיה סנט לוסיה צ'אד צ'אד קומורו קומורו הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו קמרון קמרון משחקי 1989, באתר המשחקים הפרנקופוניים (בצרפתית)
אורטל בן שושן

אורטל בן-שושן (נולדה בשנת 1987) היא שחקנית תיאטרון וטלוויזיה ישראלית. בן שושן נולדה ברעננה. היא בוגרת סל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין ובמסגרת לימודיה שיחקה במחזות "האישה מן הים", "עד ראייה", "הצ'ק בדרך", ו"הנאהבים והנעימים", עליו קיבלה ציון לשבח בפסטיבל "עתיד התיאטרון". כמו כן, קיבלה ציון לשבח בתחרות המונולוגים לזכרה של עדי קמרי. בשנת 2015 החלה לשחק בקומדיית המצבים "השוטר הטוב". בפברואר 2016 לוהקה לאחד התפקידים הראשיים בקומדיית המצבים לילדים "מיסטר צ'יפס". בשנים 2017–2018 שיחקה בתפקיד הראשי בדרמה היומית של הוט בידור ישראלי "פולמון", בה היא גילמה את דמותה של בר. ב-2017 יצא לאקרנים הסרט "אנתרקס" בכיכובה. בשנת 2019 שיחקה בסדרת הדרמה "ביום שהאדמה רעדה". בשנת 2021 גילמה את אביגיל בעונה השנייה בסדרה שבאבניקים, המשודרת ב-HOT. החל מ-2012 נמצאת בזוגיות עם השחקן תומר קאפון, והם מתגוררים בארצות הברית. ב-5 במרץ 2024 פורסם שהזוג נשוי. השניים ערכו חתונה סודית מעבר לים, מספר שנים קודם לכן. מדיה וקבצים בנושא אורטל בן שושן בוויקישיתוף אורטל בן שושן, ברשת החברתית אינסטגרם אורטל בן שושן, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית אורטל בן שושן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אורטל בן שושן, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי מירי בן־דוד ליוי, "אני אוהבת לשלב בחיים שלי הומור, אחרת אשתגע", באתר "ידיעות אחרונות", 8 באפריל 2017 אלון הדר, רומן אמיתי: תומר קאפון ואורטל בן שושן בראיון זוגי, באתר ynet, 29 במרץ 2017 מערכת הבמה, ישראל גולדרט (בית צבי) ואופלי בלילה (גודמן) זכו בפרס השחקנים המבטיחים בפסטיבל, בפורטל "הבמה", 5 במאי 2013. תחרות המונולוגים לזכרה של עדי קמרי, באתר הסטודיו למשחק מיסודו של יורם לוינשטיין. בר זגה, מיכאלה חזני, פרסום ראשון: תומר קאפון ואורטל בן שושן נשואים, במדור "פנאי פלוס" באתר ynet‏, 5 במרץ 2024
עקצניים

עַקְצָנִיִּים (שם מדעי: Buthidae, "בותוסיים") היא משפחת עקרבים המכילה מינים רבים ארסיים וקטלניים. זוהי המשפחה הגדולה ביותר בסדרת העקרבאים ומכילה מעל 80 סוגים ו-800 מינים. יחד עם המשפחה Microcharmidae הם החברים היחידים בעל-משפחה Buthoidea. רבים ממינים אלה הם מינים גדולים והם מצויים באזורים חמים ויבשים כמו מדבריות שונים ברחבי כל היבשות. ניתן למוצאן גם באזורים לחים יותר כמו ערבות, סוואנות ויערות אך לא באזורים קרים. רוב העקרבים במשפחה הם בינוניים בגודלם. הקטן ביותר מגיע רק לאורך 2 ס"מ והסוגים הגדולים ביותר כמו הקטלן, Centruroides וApistobuthus יכולים להגיע לאורך 12 ס"מ. הם בעלי 5 זוגות עיניים על הראשחזה וצבעם מגוון מצהוב ועד שחור כהה. הזנב רזה וארוך, למעט בכמה מינים מאמריקה, וצבעו צהוב כשהקצה מעט כהה יותר. הצבתות חלשות יחסית. העקצניים יוצאים ממחילתם בלילות ומחפשים טרף קטן - בעיקר חרקים אך גם עכבישים אחרים או חולייתנים קטנים. הם הורגים את טרפם עם עקיצה חזקה. אלו הארסיים שבעקרבים וחלקם מאיימים גם על אנשים כשאחד הקטלניים ביותר הוא עקצן צהוב. עם זאת חלקם מועילים לאדם, לאחר שלוקחים נוגדן לארס. לעקצן המצוי למשל יש נסיוב בארסו העוזר לטפל בגליומה. Afghanobuthus Afroisometrus Akentrobuthus Alayotityus Ananteris קטלן (Androctonus) Anomalobuthus Apistobuthus Australobuthus Babycurus Baloorthochirus Birulatus Buthacus Butheoloides Butheolus Buthiscus Buthoscorpio Buthus Centruroides Charmus Cicileus Cicileiurus חד-צלע (Compsobuthus) Congobuthus Darchenia Egyptobuthus Grosphus Hemibuthus Hemilychas Himalayotityobuthus Hoplocystis שחרן (Hottentotta) Iranobuthus Isometrus Isometroides Karasbergia Kraepelinia Lanzatus עקצן (Leiurus) Liobuthus Lissothus Lychas Lychasoides Mauritanobuthus Mesobuthus Mesotityus Microananteris Microbuthus Microtityus Neobuthus Neogrosphus Odontobuthus Odonturus Orthochirus Orthochiroides עקרבון (Orthochirus) Parabuthus Pectinibuthus Physoctonus Plesiobuthus Polisius Psammobuthus Pseudolissothus Pseudolychas Pseudouroplectes Razianus Rhopalurus Sabinebuthus Sassanidothus Somalibuthus Somalicharmus Thaicharmus Tityobuthus Tityopsis Tityus Troglorhopalurus Troglotityobuthus Uroplectes Uroplectoides Vachoniolus Vachonus Zabius Parabuthus mossambicensis Uroplectes olivaceus Tityus stigmurus Odontobuthus doriae מדיה וקבצים בנושא עקצניים בוויקישיתוף עקצניים, באתר ITIS (באנגלית) עקצניים, באתר NCBI (באנגלית) עקצניים, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) עקצניים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) עקצניים, באתר GBIF (באנגלית) עקצניים במילון בעלי חיים: עכבישנים (תשע"ט), 2019, באתר האקדמיה ללשון העברית
עבידיים

עבידיים או עַב-יָדִיִּים (שם מדעי: Scorpionidae) היא משפחת העקרבים המכילים את המינים הגדולים ביותר בסדרה כשהגדול מכולם הוא המין Heterometrus swammerdami שאורכו מגיע ל-23 ס"מ ושוקל עד 32 גרם. מינים אלה קיבלו את שמם על שם הצבתות הגדולות והגפיים הגדולות הנושאות אותם. הם בעלי שריון כהה ועבה וזנב קצר ומעובה בעל ארס חלש יחסית, אך עדיין קטלני לטרפו. בני הקבוצה חיים ביערות גשם, ערבות או מדבריות כמו הסהרה. כמו רוב העקרבים הם יוצאים בלילה לחפש טרף הכולל בעיקר חרקים וכן עכבישנים אחרים וכמה חולייתנים קטנים. הם הורגים אותם באמצעות הצבתות העבות והעקיצה בזנבם. הם אינם קטלניים לבני אדם (למעט לאלה שאלרגיים להם) וחלק מהם הם חיות גידול מבוקשות. ייתכן שגם בני משפחת הנבואיים (Diplocentridae) הדומה להם מאוד שייכת לעבידיים כתת-משפחה. Heterometrus Opistophthalmus Pandinus עביד (Scorpio) - בו עביד שחום ועביד צהוב Mioscorpio - נכחד Sinoscorpius - נכחד Rugodentinae Rugodentus Urodacinae Urodacus Aops מדיה וקבצים בנושא עבידיים בוויקישיתוף עבידיים, באתר ITIS (באנגלית) עבידיים, באתר NCBI (באנגלית) עבידיים, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) עבידיים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) עבידיים, באתר GBIF (באנגלית)
סידני קירקמן

סר סידני שבלייה קירקמן (באנגלית: Sidney Chevalier Kirkman; 29 ביולי 1895 - 29 באוקטובר 1982) היה גנרל בריטי אשר פיקד על כוחות שונים של הצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה. קירקמן נולד ב-29 ביולי 1895 בבדפורד שבאנגליה. הוא למד באקדמיה הצבאית המלכותית בווליץ', וב-1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה, התגייס לרגימנט הארטילריה המלכותי של צבא בריטניה בדרגת לוטננט משנה. במהלך המלחמה הוא לחם בחזית המערבית ובחזית האיטלקית כמפקד גדוד, ועוטר בצלב הצבאי. בין שתי מלחמות העולם הוא שרת בארץ ישראל, מלטה והודו. בינואר 1925 הוא הועלה לדרגת קפטן, בין 1931–1932 למד במכללת קימברלי לפיקוד ומטה (Staff College in Camberley), ובמרץ 1935 הועלה לדרגת מייג'ור. ערך מורחב – מלחמת העולם השנייה ב-1940 הוא מונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-65. ב-1941 הוא מונה לקצין התותחנים הראשי של הקורפוס ה-1, ולאחר מכן של הקורפוס ה-7, הקורפוס ה-12 והדיוויזיה ה-56. במאי 1942 הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל ומונה לקצין התותחנים של הארמייה השמינית בפיקודו של ברנרד מונטגומרי. הוא השתתף עמה במערכה בצפון אפריקה, ובכלל זה בקרב אל-עלמיין השלישי. ב-14 באפריל 1943 הוא קיבל קידום זמני לדרגת מייג'ור גנרל ומונה למפקד הדיוויזיה ה-50. הוא פיקד על הדיוויזיה במהלך פלישת בעלות הברית לסיציליה בין יולי-אוגוסט של אותה שנה, כחלק מהקורפוס ה-13 של מיילס דמפסי. לאחר מכן הוחזרה הדיוויזיה שלו חזרה לבריטניה כדי להתכונן לקראת הפלישה לנורמנדי. בינואר 1944 הוענקה לו דרגה זמנית של לוטננט גנרל, ובמרץ הוענקה לו דרגת קבע של קולונל. ב-19 באפריל של אותה שנה הוא קיבל פיקוד על הקורפוס ה-13, אשר היה חלק מהארמייה השמינית של אוליבר ליס, והוצב בחזית האיטלקית. קירקמן השתתף עם הקורפוס בקרב מונטה קאסינו, ולאחר מכן הועבר תחת הארמייה החמישית האמריקאית של מארק קלארק. במסגרת זו לחם הקורפוס בקרבות על הקו הגותי במהלך הסתיו והחורף של 1944, ובדצמבר של אותה שנה קיבל דרגת קבע של מייג'ור גנרל. במרץ 1945 הוא נאלץ לחזור לבריטניה בגלל דלקת חמורה. לאחר המלחמה שימש קירקמן כמפקד הפיקוד המזרחי, ולאחר מכן כמפקד הקורפוס ה-1 אשר הוצב באזורי הכיבוש בגרמניה. עד 1947 שימש כסגן ראש המטה הכללי הקיסרי, ובאוגוסט של אותה שנה הועלה לדרגת גנרל מלא. לאחר מכן, שימש כראש אגף האפסנאות במשרד המלחמה, עד 1950, אז פרש משירות צבאי. קירקמן נפטר ב-29 באוקטובר 1982 בסאות'המפטון, בגיל 87. מדיה וקבצים בנושא סידני קירקמן בוויקישיתוף סידני קירקמן באתר הגנרלים של מלחמת העולם השנייה (באנגלית)
הצנחנית שלא שבה

הצנחנית שלא שבה הוא ספר לנוער מאת הסופר הישראלי עודד בצר, שיצא לאור בשנת 1969 ומתאר את חייה של חנה סנש. החלק הראשון של הספר מתרחש בקיסריה ונהלל, ומתמקד בזיכרונותיה וחייה האישיים של חנה סנש, יהודייה ילידת הונגריה. מובאים בו גם קטעים מיומנה. חנה בוחרת לוותר על החיים השקטים בארץ ישראל המנדטורית, ומתגייסת לחיל האוויר הבריטי כדי להילחם לצדו במלחמת העולם השנייה. במסגרת פעילותה, הופכת חנה לצנחנית ומוצנחת ביוגוסלביה שם היא משתפת פעולה עם כוחות פרטיזנים מקומיים ומגיעה להונגריה. בהונגריה היא נתפסת, נחקרת ועוברת עינויים, אולם לא מסגירה את חבריה ומסתירה את הקוד הסודי של המשדר, שבעזרתו ההונגרים יכולים לתפוס את חבריה. היא נשפטת, אולם עוד לפני שמסתיים המשפט מוצאת להורג בידי כיתת יורים. בסוף הספר מובא השיר "אשרי הגפרור". הספר ראה אור ב-1969 והיה השני בסדרת "נועזים" של הוצאת י' שרברק, שהוקדשה לביוגרפיות של גיבורי ראשית היישוב, כגון "לא בדרך המלך" על אורד וינגייט גם הוא מאת בצר; "גיבור חידה" על יוסף טרומפלדור מאת אוריאל אופק; "שרה, גיבורת ניל"י" על שרה אהרנסון ו"דמעות של אש" על צביה לובטקין, שניהם מאת דבורה עומר. הספר זכה בפרס יצחק למדן לספרות ילדים של עיריית רמת גן. הצנחנית שלא שבה באתר סימניה הצנחנית שלא שבה, דבר, 25 באפריל 1969 אשרי הלבבות..., מעריב, 21 במרץ 1969 חולקו פרסים ספרותיים מטעם עיריית רמת-גן, מעריב, 14 בדצמבר 1970 ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.