laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
יחסי אירלנד–לוב

יחסי אירלנד-לוב הם היחסים הדו-צדדיים שבין אירלנד ללוב אשר החלו בשנת 1977. תחת שלטונו של מועמר קדאפי (1969–2011) היחסים בין שתי המדינות היו מתוחים עקב תמיכתו של קדאפי בצבא האירי הרפובליקני (IRA). חלק מתמיכתו של קדאפי לכוחות אלו נבע מרצון לנקום על מבצע קניון אל דוראדו בשנת 1986. בסוף 1987 עצרו הרשויות הצרפתיות את ה-"MV Eksund", ספינת סוחר שהעבירה משלוח לובי של נשק במשקל 150 טון ל-IRA. בשיא הסכסוך בצפון אירלנד שלוש ספינות איריות יירטו ספינה הנושאת נשק מלוב ל-IRA‏. בשנים 1984–1987 שלחה לוב ל-IRA כ-1,000 רובי AK-47 ושש טונות של סמטקס, לצד כלי נשק אחרים. משלוח זה הבטיח עד המשכו של הסכסוך עד סיומו בשנת 1998. בשנת 1976 קדאפי הכריז בפומבי על תמיכתו ב-IRA, כנקמה נגד הבריטים. לאחר הפיגועים בנמלי התעופה של וינה ורומא בדצמבר 1985, שבהם נהרגו 19 ונפצעו 140, קדאפי ציין כי ימשיך לתמוך ב-IRA כל עוד מדינות אירופה יתנגדו לשלטונו. שר החוץ של לוב כינה גם את מעשי הטבח "מעשי גבורה". אירלנד מיוצגת בלוב באמצעות שגרירותה ברומא, איטליה. לוב מיוצגת באירלנד באמצעות שגרירותה בלונדון, בריטניה. מדיה וקבצים בנושא יחסי אירלנד–לוב בוויקישיתוף Genugten, Saskia van (2016-05-18). Libya in Western Foreign Policies, 1911–2011 (באנגלית). Springer. p. 139. ISBN 9781137489500. RTÉ Documentary: The Navy. Bowyer Bell, J. (1997). The Secret Army: The IRA. Transaction Publishers. p. 398. ISBN 1-56000-901-2. "Libya's 30-year link to the IRA". BBC News. 7 בספטמבר 2009. אורכב מ-המקור ב-4 בנובמבר 2013. נבדק ב-2020-10-18 – via Wayback machine. {{cite news}}: (עזרה) "The Claudia". An Phoblacht. 21 ביולי 2005. אורכב מ-המקור ב-3 בפברואר 2016. נבדק ב-18 באוקטובר 2020. {{cite news}}: (עזרה) Toby Harnden, ‏Libyan arms helped the IRA to wage war, The Telegraph, 4 April 2011 Davis, Brian Lee (1990). Qaddafi, Terrorism, and the Origins of the U.S. Attack on Libya. p. 182. ISBN 0275933024. St. John; Ronald Bruce (1 בדצמבר 1992). "Libyan Terrorism: The Case Against Gaddafi". The Contemporary Review. {{cite journal}}: (עזרה) Seale, Patrick (1992). Abu Nidal: A Gun for Hire. Hutchinson. p. 245.
יעקב כתריאל

יעקב כתריאל (נולד ב-20 בפברואר 1945) הוא פרופסור אמריטוס לכימיה בטכניון בחיפה וכיהן כראש החוג לכימיה במוסד האקדמי נצרת. מאז 2018 מלמד בשלוחת הטכניון בגוונגדונג, סין. סיים לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון ע"ש חיים גרינברג קריית טבעון בשנת 1963. בן מחזורו של פרופ' יוסף שלזינגר. למד בטכניון - תואר ראשון קיבל בשנת 1967, תואר שני בשנת 1970, תואר שלישי בשנת 1972. המחקרים שלו מתרכזים בתחומים השונים של כימיה תאורטית. פעיל שמאל רדיקלי, פעיל למען אזרוח החברה הישראלית והקטנת משקלו של הצבא במסגרת תנועת פרופיל חדש, ומראשי הפעילים למען שחרורה של טלי פחימה. כתריאל מפגין קבוע כנגד גדר ההפרדה בבילעין, מיוזמי העצומה של אקדמאים ואנשי חינוך לשרת החינוך לימור לבנת כנגד הכנסת קציני צה"ל למערכת החינוך. יעקב כתריאל, באתר הטכניון
יחסי איסלנד–פולין

יחסי איסלנד–פולין הם היחסים הדיפלומטיים בין איסלנד לפולין. שתי המדינות חברות באזור הכלכלי האירופי, בנאט"ו, בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי ובאו"ם. קיימות טיסות ישירות בין איסלנד לפולין המופעלות על ידי ויז אייר. הקשר הראשון הידוע בין איסלנד לפולין החל בשנת 1613 כאשר הנזיר הצ'כי דניאל סטרייץ-וטרוס ביקר באיסלנד ובילה זמן לא מבוטל באי. בשנת 1638 הוא הוציא ספר בפולנית בשם Islandia, álbo Krotkie opisanie Wyspy Islandiy (פורסם בלשנו שבפולין) על מסעותיו באי במאה ה-19 הגיע הסופר הפולני אדמונד חויצקי לאיסלנד כמזכיר הקיסר הצרפתי העתידי נפוליאון השלישי. בשנת 1857 פרסם חויצקי ספר בצרפתית בשם Voyage dans les mers du nord à bord de la corvette la Reine Hortense המתאר את מסעותיו וניסיונו באיסלנד. בשנת 1924 חתמו איסלנד ופולין על הסכם מסחר. ביולי 1945, לפני סיומה הרשמי של מלחמת העולם השנייה, איסלנד הכירה בממשלת האחדות הלאומית הפולנית. היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות החלו רשמית בינואר 1946. בשנת 1956 פתחה פולין קונסוליה ברייקיאוויק שנשארה פתוחה עד 1981. בשנת 2008 פתחה פולין מחדש את הקונסוליה הכללית ברייקיאוויק. מאוחר יותר שודרגה הקונסוליה הפולנית לשגרירות. בשנת 1999 ערך נשיא איסלנד אולפור רגנר גרימסון ביקור רשמי בפולין והיה לראש המדינה האיסלנדי הראשון שביקר במדינה. במאי 2000 נשיא פולין אלכסנדר קוושנייבסקי ביקר באיסלנד. במרץ 2020 נשיא איסלנד גודני יוהאנסון ערך ביקור רשמי בפולין יחד עם אשתו. בשנות ה-60 החלו מהגרים פולנים להגיע לאיסלנד על מנת לעבוד במספנות ברחבי האי. בשנות ה-80 איסלנד הייתה זקוקה לכוח עבודה, ולכן החלה לגייס עובדים פולנים. באמצע שנות האלפיים מנתה הקהילה הפולנית יותר מ-20,000 איש. לאחר המשבר הפיננסי בשנת 2008 הקהילה הפולנית ירדה בחצי, אך כיום (2021) הפולנים הם האוכלוסייה הזרה הגדולה ביותר באיסלנד, והם מהווים 3% מהתושבים. שתי המדינות פועלות בשוק האירופי האחיד כאשר איסלנד משויכת לאיגוד הסחר החופשי האירופי ופולין היא חברה מלאה באיחוד האירופי. איסלנד מיוצגת בפולין באמצעות שגרירותה בברלין, גרמניה. פולין מחזיקה באיסלנד שגרירות ברייקיאוויק. מדיה וקבצים בנושא יחסי איסלנד–פולין בוויקישיתוף Short biography of Daniel Strejc-Vetter (in Czech) Śladami Polaków po świecie Polacy w Islandii (in Polish) Archive: Edmund Chojecki WTO: Trade Policy Review and Mechanism-Iceland 70 years of Polish-Icelandic post-war relations History and characteristic of migration from Poland to Iceland President Ólafur Ragnar Grímsson visits Poland President Aleksander Kwaśniewski visits Iceland [1] Time: Iceland's Face of Immigration is Distinctly Polish "Embassy of Iceland in Berlin". אורכב מ-המקור ב-2018-03-24. נבדק ב-2016-11-13. Embassy of Poland in Reykjavík
יחסי ברזיל–לבנון

יחסי ברזיל–לבנון הם היחסים הדו-צדדיים בין ברזיל ולבנון. כיום חיים בברזיל בערך 7–10 מיליון אזרחים ממוצא לבנוני. שתי המדינות חברות בארגון G77 ובאומות המאוחדות. בשנת 1877 ביקר הקיסר הברזילאי פדרו השני בביירות, שהייתה אז חלק מהאימפריה העות'מאנית. המהגרים הלבנונים הראשונים שהגיעו לברזיל היו בשנת 1882, כשרובם נוצרים מרונים מהר הלבנון. בשנת 1920 פתחה ברזיל קונסוליה בביירות על מנת להקל על ההגירה העות'מאנית (לבנונית) לברזיל. עד 1914 היגרו לברזיל מעל 60,000 לבנונים. באוקטובר 1945 קיבלה לבנון את עצמאותה מצרפת ובנובמבר 1945 הכירה ברזיל בלבנון וכוננה איתה יחסים דיפלומטיים. בשנת 1954 ערך נשיא לבנון כמיל שמעון ביקור רשמי בברזיל, והפך לראש המדינה הלבנוני הראשון שביקר במדינה. באותה שנה, שתי המדינות פתחו שגרירויות בבירות שתיהן. בין שתי מלחמות העולם התרחש גל שני שלהגירה מלבנון לברזיל. גל ההגירה האחרון התקיים במהלך מלחמת האזרחים בלבנון (1975–1990). מאז 2011 ברזיל שולחת כוחות ליוניפי"ל ומחזיקה כיום 1,288 חיילים ושליחים במדינה. סגן נשיא ברזיל מישל טמר (2011) נשיא לבנון כמיל שמעון (1954) ראש ממשלת לבנון רפיק אל-חרירי (1995, 2003) הנשיא אליאס הראווי (1997) ראש הממשלה נג'יב מיקאתי (2005) הנשיא מישאל סולימאן (2010) שתי המדינות חתמו על מספר הסכמים הדדיים, ובהם מזכר הבנות בנושא התייעצויות פוליטיות; הסכם על ויתור ויזה לאזרחים המחזיקים בדרכונים דיפלומטיים והסכם להארכת תוקף תיירות וויזת עסקים בדרכונים רגילים. בשנת 2018 הסתכם הסחר בין ברזיל ולבנון בכ-298 מיליון דולר. הייצוא העיקרי של ברזיל ללבנון כלל: בשר, קפה, סוכר, מטוסים ומכוניות. הייצוא העיקרי של לבנון לברזיל כלל דשן ועופרת. לבנון היא שותפת הסחר ה-77 בגודלה של ברזיל בעולם. ברזיל מחזיקה בלבנון שגרירות בביירות. לבנון מחזיקה בברזיל שגרירות בברזיליה וקונסוליות כלליות בריו דה ז'ניירו ובסאו פאולו. מדיה וקבצים בנושא יחסי ברזיל–לבנון בוויקישיתוף "Lebanese Republic – Bilateral relations between Brazil and Lebanon". itamaraty.gov.br. אורכב מ-המקור ב-2018-12-06. נבדק ב-2017-09-29. Ercan, P.G. (2017). Turkish Foreign Policy: International Relations, Legality and Global Reach. Springer International Publishing. p. 239. ISBN 9783319504513. נבדק ב-2017-09-29. "The Lebanese immigrants who became Brazil's business leaders | Business, Local | THE DAILY STAR". dailystar.com.lb. נבדק ב-2017-09-29. "Lebanese Diaspora: the imagined communities History and numbers – The Lebanese International Business Council". LIBC. נבדק ב-2017-09-29. "Troop and police contributors. United Nations Peacekeeping – United Nations Interim Force in Lebanon". un.org. נבדק ב-2017-09-29. ACSP busca facilitar comércio entre Líbano e o Mercosul (in Portuguese) "Brasil - Líbano: Relaçōes Comerciais (in Portuguese)" (PDF). 2016-11-30. נבדק ב-2017-10-01. Embassy of Brazil in Beirut Embassy of Lebanon in Beirut
יחסי אלבניה–צ'כיה

יחסי אלבניה–צ'כיה הם יחסי החוץ בין אלבניה לצ'כיה. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-5 ביולי 1922. לאחר מלחמת העולם השנייה הוקמו בשתי המדינות משטרים קומוניסטיים. שתי המדינות היו חברות בברית ורשה, אולם בשנת 1968 פרשה אלבניה מהברית בשל יריבותה עם ברית המועצות. שתי המדינות חברות ב-OSCE ובנאט"ו. כמו כן אלבניה היא מועמדת להצטרפות לאיחוד האירופי וצ'כיה היא חברה באיחוד האירופי. אלבניה מחזיקה בצ'כיה שגרירות בפראג. צ'כיה מחזיקה באלבניה שגרירות בטירנה. מדיה וקבצים בנושא יחסי אלבניה–צ'כיה בוויקישיתוף Embassy of Czech Republic in Albania
יחסי ארגנטינה–לבנון

יחסי ארגנטינה–לבנון הם היחסים הדיפלומטיים בין המדינות ארגנטינה ולבנון. שתי המדינות נהנות מיחסי ידידות, שחשיבותן מתרכזת בהיסטוריה של ההגירה הלבנונית לארגנטינה. ישנם כ-1.5 מיליון ארגנטינאים ממוצא לבנוני. הקהילה הלבנונית בארגנטינה היא קהילת המהגרים השלישית בגודלה במדינה (אחרי ספרד ואיטליה) וארגנטינה מארחת את הקהילה השנייה בגודלה באמריקה הלטינית (אחרי ברזיל). שתי המדינות חברות בקבוצת 24 ובאו"ם. מאז 1860 החלו כמה אלפי לבנונים להגר לארגנטינה, בעיקר כדי להימלט מרדיפות האימפריה העות'מאנית (שלבנון הייתה חלק ממנה בזמנו) וממלחמת האזרחים בהר הלבנון. בתחילה רוב המהגרים הלבנונים לארגנטינה היו נוצרים, אולם במשך הזמן החלו לבנונים מוסלמים להגר לארגנטינה. בשנת 1943 קיבלה לבנון את עצמאותה מצרפת ובשנת 1945 הכירה ארגנטינה בעצמאותה וכוננה יחסים דיפלומטיים עם לבנון. במאי 1954 ערך נשיא לבנון כמיל שמעון ביקור רשמי בארגנטינה ונפגש עם נשיא ארגנטינה חואן דומינגו פרון. לאחר הביקור פתחה ארגנטינה שגרירות בביירות. היחסים בין ארגנטינה ולבנון היו מוגבלים במהלך מלחמת האזרחים בלבנון. בשנת 1998, נשיא ארגנטינה קרלוס מנם ערך ביקור רשמי בן שלושה ימים בלבנון. במהלך הביקור נפגש הנשיא מנם עם נשיא לבנון אליאס הראווי וקידם יחסי סחר משופרים בין שתי המדינות. בשנת 2012, נשיא לבנון מישאל סולימאן ערך ביקור רשמי בארגנטינה ונפגש עם נשיאת ארגנטינה כריסטינה פרננדס דה קירשנר. במאי 2016, שרת החוץ הארגנטינאית סוסנה מלקורה ביקרה בלבנון. במהלך ביקורה נפגשה עם ארגונים מקומיים שונים המסייעים לפליטים שנפגעו ממלחמת האזרחים בסוריה וביקרה במחנה פליטים סורי קרוב לגבול לבנון-סוריה. באותה שנה הסכימה ארגנטינה ליישב מחדש 3,000 פליטים סורים מלבנון. ביקורים רמי דרג מארגנטינה בלבנון הנשיא קרלוס מנם (1998) שרת החוץ סוסנה מלקורה (2016) ביקורים רמי דרג מלבנון בארגנטינה הנשיא כמיל שמעון (1954) הנשיא מישאל סולימאן (2012) שר החוץ גבראן באסיל (2014) שתי המדינות חתמו על כמה הסכמים דו-צדדיים כגון הסכם מסחר ושיתוף פעולה כלכלי; הסכם לשיתוף פעולה טכני והסכם על שיתוף פעולה תיירותי. בשנת 2017 הסתכם הסחר בין ארגנטינה ולבנון ב-110 מיליון דולר. הייצוא העיקרי של ארגנטינה ללבנון כולל: בקר, ז'רבה מאטה, סויה, פולי גרבנזו ומוצרי חלב. הייצוא העיקרי של לבנון לארגנטינה כולל: מזון משומר, פירות יבשים וכימיקלים למטרות חקלאיות. ארגנטינה מחזיקה בלבנון שגרירות בביירות. לבנון מחזיקה בארגנטינה שגרירות בבואנוס איירס. מדיה וקבצים בנושא יחסי ארגנטינה–לבנון בוויקישיתוף Más de 10 millones de libaneses empujan el crecimiento social y económico de América Latina (in Spanish) "El Líbano afianza lazos con la Argentina (in Spanish)". אורכב מ-המקור ב-2018-08-24. נבדק ב-2018-08-24. http://webiigg.sociales.uba.ar/pobmigra/archivos/1.pdf La Inmigración Sirio-Libanese en la Argentina (in Spanish) Siria y Libanesa (in Spanish) Las Relaciones Diplomáticas entre la República de Argentina y la República del Líbano (in Spanish) President of Argentina arrives on historic visit Señalan a Menem como gestor de la paz (in Spanish) La Presidenta recibió a su par del Líbano en Casa de Gobierno (in Spanish) Se comprometió el Gobierno a recibir 3000 refugiados de Siria (in Spanish) Convenio de Cooperación en Turismo entre Argentina y El Líbano (in Spanish) Lebanese Trade Embassy of Argentina in Beirut Embassy of Lebanon in Buenos Aires
קרלוס ארתור נוזמן

קרלוס ארתור נוזמן (נולד ב-17 במרץ 1942) הוא עורך דין יהודי ברזילאי, שחקן כדורעף לשעבר. שיחק בשנים 1957–1972 וייצג את נבחרת ברזיל בכדורעף בין השנים 1962 ל־1968. היה חלק מנבחרת הכדורעף הברזילאית הראשונה באולימפיאדת טוקיו (1964), כשהספורט הופיע לראשונה במשחקים האולימפיים. מאוחר יותר הפך למנהל התאחדות הכדורעף הברזילאית (CBV) והוועד האולימפי הבינלאומי (IOC). נוזמן היה המוביל בהצעה לארח את המשחקים האולימפיים בריו דה ז'ניירו, שאכן מומשה באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016), ולאחר מכן מונה לראש הוועדה המארגנת של המשחקים האולימפיים והפראלימפיים ריו 2016. נוזמן נולד בשנת 1942 בריו דה ז'ניירו למשפחה יהודית. הורי הוריו היו מהגרים יהודים-רוסיים. נוזמן היה נשיא התאחדות הכדורעף הברזילאי (CBV) במשך עשרים שנה (1975–1995), תקופה שבה הנבחרות הלאומיות הצטיינו ברמה הבינלאומית. מאז 1995, נוזמן נשיא הוועד האולימפי הברזילאי (COB) וחבר בוועד האולימפי הבינלאומי (IOC), ובארגון הספורט הפאן אמריקאי (PASO). בשנת 2011 נוזמן קיבל אזרחות רוסית. נוזמן כיהן כראש הוועדה המארגנת של אולימפיאדת ריו, והיה גם היה מנהיג ההצעה המוצלחת של ריו לאולימפיאדת הקיץ 2016. הוא הוכנס להיכל התהילה של הכדורעף בשנת 2007. ב־5 בספטמבר 2017 התקיימה בריו דה ז'ניירו יוזמה חדשה של מבצע שטיפת מכוניות, בשם "משחק לא הוגן": נוזמן מואשם כי שיחד את הוועד האולימפי הבינלאומי כדי לבחור בעיר כביתה של אולימפיאדת הקיץ 2016. ב־5 באוקטובר 2017 נוזמן נעצר בגלל חקירה של תוכנית רכישת קולות להבאת האולימפיאדה לריו דה ז'ניירו. כחבר כבוד בוועד האולימפי הבינלאומי, הוא הועבר לחקירה בספטמבר 2017 על ידי הרשויות הברזילאיות והצרפתיות, והם אומרים שהוא אישיות מרכזית בהעברת 2 מיליון דולר ללמין דיאק, חבר IOC לשעבר, מסנגל שעזר לאבטח קולות כאשר ריו נבחרה על ידי IOC בשנת 2009. מדיה וקבצים בנושא קרלוס ארתור נוזמן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קרלוס ארתור נוזמן Marcus M. Gilban (16 ביוני 2016). "Top officials put a Jewish stamp on the Rio Olympics". JTA. {{cite web}}: (עזרה) "Era Nuzman transforma CBV na entidade mais vitoriosa do esporte olímpico brasileiro" [It was Nuzman who transformed the CBV into the most victorious Brazilian entity in Olympic sport]. UOL Olimpíadas 2012 (בBrazilian Portuguese). 9 באוגוסט 2012. נבדק ב-5 באוקטובר 2017. {{cite news}}: (עזרה) "Decree of President of Russia. Granting of citizenship to Carlos Arthur Nuzman". pravo.gov.ru (ברוסית). 26 ביולי 2011. נבדק ב-2020-07-30. {{cite web}}: (עזרה) "Carlos Nuzman" (באנגלית). International Volleyball Hall of Fame. נבדק ב-12 במאי 2018. {{cite web}}: (עזרה) "Mr Carlos Arthur Nuzman". Olympic.org. International Olympic Committee. נבדק ב-12 במאי 2018. {{cite web}}: (עזרה) Nogueira, Italo (5 בספטמבר 2017). "Lava Jato Looks Into Possible Vote-Buying in Decision for Rio to Host 2016 Olympics". Folha de S.Paulo. נבדק ב-12 במאי 2018. {{cite web}}: (עזרה) "Brazilian Olympics chief arrested in Rio". BBC News (באנגלית בריטית). 5 באוקטובר 2017. נבדק ב-5 באוקטובר 2017. {{cite news}}: (עזרה) ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "קרלוס ארתור נוזמן".
רמקין

רמקין (נקראת גם ראמקין; בצרפתית: Ramequin) היא קערה קטנה העשויה מפלסטיק, נירוסטה, חרסינה או זכוכית, המשמשת לבישול ולהגשת מנות שונות. צורתה של הקערה היא לרוב עגולה, אך ניתן למצוא את הרמקין גם בצורת פרחים, לבבות וכוכבים. הקערה נועדה, בדרך כלל, לשמש ככלי נגד אש וטמפרטורות גבוהות, משום שהיא משמשת לעיתים קרובות בתנורים, או במקרה של קרם ברולה, חשופה לאש. המונח נגזר מהרמקין הצרפתי, מאכל על בסיס גבינה או בשר הנאפה בתבנית קטנה. המונח הצרפתי נגזר מהרמקן ההולנדי, מאכל העשוי מבשר איל ופירושו הוא טוסט או בשר טחון קלוי. עם קיבולת רגילה של כ-50–250 מיליליטר, הרמקין משמשת בדרך כלל להכנה והגשה של מנות אישיות ממגוון מנות. המאכלים בהם משתמשים הכי הרבה ברמקין הם קרם ברולה, מרק בצל צרפתי, עוגת שוקולד, מנטה, גבינות או ביצים, מקרוני וגבינה, לזניה, שרימפס, גלידה, סופלה, קוקוסים אפויים וצדפות. הרמקין משמשת גם להגשת קישוטים ותבלינים לצד מנה ראשונה. מדיה וקבצים בנושא רמקין בוויקישיתוף
יעקב שטיינהרץ

יעקב שטיינהרץ (בהונגרית: Steinherz Jakab; נאג'פקה, 24 בנובמבר 1856 – סקשפהרוואר, 14 במרץ 1921) היה רב, הרב הראשי הניאולוגי של העיר סקשפהרוואר (עיר של כ-100,000 תושבים). בשנת 1877, הפך לסטודנט בבית המדרש לרבנים בבודפשט שנפתח באותה עת. מאמרו הראשון הופיעה בכתב העת סקירה יהודית-הונגרית בשנת 1884. את עבודת הדוקטורט שלו כתב בשנת 1885 על המשורר היהודי האנדלוסי דוּנָשׂ הלוי בֵּן לָבְרָט או בשמו העברי אדונים הלוי. הוא קיבל סמיכה לרבנות ב-18 בפברואר 1885. שטיינהרץ נבחר לראשונה כמנהיג הקהילה היהודית בנאג'אטאד, שם הקהילה היהודית עברה לזרם הניאולוגי בשנת 1886. הוא הגיש מועמדות במכרז בהצלחה לרבנות בעיר הגדולה סקשפהרוואר בשנת 1889, הגוף הייצוגי הבוחר הצביע עבורו ב-24 בפברואר, ואספת המחוז של הקהילה ב-31 במרץ. חנוכתו בסקשפהרוואר התקיימה ב-29 ביוני 1889 בטקס חגיגי, בברכת נשיא הקהילה דאז, שלמה ורטהיים (1835-1890), ולאחר מכן השיב לברכות כרב שנכנס לתפקידו: "עלינו לשנות, לשפר את תנאינו כיום, מכיוון שכוח האמונה נחלש, התבונה השכלית כבר אינה רואה בדתיות האמיתית כדרך הנכונה, הנכדים אינם כמו האבות. (…) אינני רוצה לפעול בכוח עז, אלא ברוח, בכלי השכנוע. מי שיעקוב אחרי יוכל לקוות לתחיית הדת שכולנו רוצים בה”. אלה היו דבריו הרשמיים הראשונים בבית הכנסת, לדברי המצטט. הוא הציג תוכנית ואמר בכנות למה לצפות. למעשה, הוא לא מכר "חתול בשק", ובתום לימודיו הצטרף מיד לתנועה הניאולוגית המתהווה. בסקשפהרוואר, בנוסף לעבודת ההיסטוריה המקומית שלו, הוא מילא תפקיד משמעותי ומכריע. לזכותו נרשמה ההפעלה המחודשת של בית הספר היסודי היהודי שקודמיו סגרו וכ-400 תלמידים הופנו למוסדות עירוניים חילוניים. חוג החינוך העצמי שייסד בשנת 1913 בשם יהודה הלוי הביע גם את משיכתו של שטיינהולץ ליהדות ספרד. יעקב שטיינהרץ סיים את חייו הפוריים והמוערכים בסקשפהרוואר ב -14 במרץ 1921, לאחר מחלה ממושכת. חנוכת מצבתו התרחשה מאוחר יחסית, בשנת 1937. יורשו בתפקיד הרב פאל הירשלר (1907-1944) הספיד אותו. אנה גרגיי: תוספות ליצירה הספרותית של הרב הראשי יעקב שטיינהרץ בסקשפהרוואר = הצופה לקסיקון יהודי הונגרי. 1929. עורך פטר אויווארי. יעקב שטיינהרץ יעקב שטיינהרץ: ההיסטוריה של יהודי סקשפהרוואר מחזרתם לעיר להווה (1840-1892). בודפשט 1895, בבית דפוס הספרים של חברת אתנאום קינגה פרוימוביץ'. רבני ניאולוגים (קונגרס) ושל סטטוס קוו בהונגריה משנת 1869 ועד היום. מרכז לחקר היהדות באקדמיה ההונגרית למדעים. 2008. מור בראון: מבט לאחור על עברו של בית הספר היסודי היהודי בסקשפהרוואר. הודעה על בית הספר היסודי היהודי, חינוך דתי בפיקוח הקהילה היהודית לשנת הלימודים 1895–1996 ינה פליישמן: 25 שנים לחוג החינוך העצמי בסקשפהרוואר. 10 בדצמבר 1938 יעקב שטיינרץ: הדים לימי קומרום. שוויון, 5 בספטמבר 1897 7-8. עמ. אלאדר פירסט: ד"ר יעקב שטיינהרץ . "שוויון", 26 במרץ 1921, 9-10. עמ. מדיה וקבצים בנושא יעקב שטיינהרץ בוויקישיתוף
אפמינונדאס דליגאורגיס

אֵפָּמִינוֹנְדָאס דְּלִיגֵאוֹרְגִיס (ביוונית: Επαμεινώνδας Δεληγεώργης;‏ 10 בינואר 1829 – 14 במאי 1879) היה עורך דין, מוציא לאור, עיתונאי ופוליטיקאי יווני אשר כיהן כראש ממשלת יוון בשש קדנציות שונות במאה ה-19 המאוחרת בתקופת ממלכת יוון. דליגאורגיס היה בנו של מהפכן יווני שהיה מעורב במלחמת העצמאות היוונית מידי שליטתה של האימפריה העות'מאנית. דליגאורגיס במקור למד משפטים באוניברסיטת אתונה ובהמשך נכנס לפוליטיקה ב-1854. בשונה מפוליטיקאים רבים בני התקופה, דליגאורגיס לא תמך ברעיון יוון הגדולה שקרא לכיבוש כלל השטחים אשר בהם התגוררו יוונים בידי ממלכת יוון ואיחוד כלל העם היווני תחת דגל לאומי אחיד. במקום זאת דליגאורגיס הביע תמיכה בשיפור היחסים הדיפלומטיים עם האימפריה העות'מאנית במטרה לשפר את אורח חייהם של היוונים החיים במקדוניה, אפירוס, תראקיה ואסיה הקטנה דרך הליברליזציה של האימפריה העות'מאנית. דליגאורגיס היה האדם שהכריז, בשם ההפיכה השלטונית, על הדחתו של אותון, מלך יוון מהכס ב-10 באוקטובר 1862. דליגאורגיס כיהן כראש ממשלה ב-1865 (שתי קדנציות לא רציפות), 1870, 1872 עד 1874, 1876 ו-1877. דליגאורגיס היה ראש הממשלה הצעיר ביותר של יוון, ונכנס לתפקיד בפעם הראשונה בגיל 36. דליגאורגיס נפטר ב-1879 באתונה, בגיל 50. מדיה וקבצים בנושא אפמינונדאס דליגאורגיס בוויקישיתוף אפמינונדאס דליגאורגיס, הבשורה היוונית (באנגלית) אפמינונדאס דליגאורגיס, באתר PeoplePill (באנגלית)
המרוץ לדראג של רו פול: עונה 1

העונה הראשונה של המרוץ לדראג של רו פול, עלתה לשידור בארצות הברית ב-2 בפברואר 2009 בערוץ לוגו. תשע מתמודדות התחרו על התואר "כוכבת הדראג הבאה של אמריקה". העונה צולמה במהלך קיץ 2008. הזוכה בעונה זכתה בפרס כספי של 20,000 דולר, מוצרי קוסמטיקה של מאק קוסמטיקס בשווי 5,000 דולר, הוצגה בקמפיין של l.a.Eyeworks והצטרפה לסיבוב ההופעות "המרוץ לדראג של לוגו". העונה הזו והעונה הראשונה של אולסטארס הן היחידות שלא כללו את ה-Snatch Game. המנצחת של העונה היא ביבי זהרה בנה, כשהיא מקדימה את נינה פלאוורס שהגיעה למקום השני. נינה פלאוורס גם זכתה בתואר חביבת הקהל. הפרטים (שמות, גילאים וערים) נכונים לזמן הצילומים.   המתמודדת ניצחה בעונה זו של "המרוץ לדראג של רו פול".   המתמודדת הגיעה למקום השני.   המתמודדת קיבלה את תואר חביבת הקהל.   המתמודדת ניצחה באתגר.   המתמודדת הגיעה לאחד משני המקומות האחרונים.   המתמודדת הודחה.   המתמודדת חזרה כאורחת לאותו פרק.   המתמודדת זכתה בליפ סינק על הכתר והוכרזה כמנצחת של העונה.   המתמודדת הודחה לאחר שהגיעה בפעם הראשונה שלה בתחרות לאחד משני המקומות האחרונים.   המתמודדת הודחה לאחר שהגיעה בפעם השנייה שלה בתחרות לאחד משני המקומות האחרונים.   המתמודדת הודחה לאחר שהגיעה בפעם השלישית שלה בתחרות לאחד משני המקומות האחרונים. בוב מאקי מייק רואיז פרנק גטסון ג'וניור מישל ויליאמס הווארד ברגמן דברה וילסון גורדון אספינט ג'ני שימיזו לוסי לולס רובין אנטין ג'פרי מורן מריה קונצ'יטה אלונסו
לורן מילק

לורן מילק (נולדה בי"ד בטבת תשל"ד, 8 בינואר 1974) היא משוררת, מוזיקאית ועורכת שירה וספרות ישראלית. חברה בקבוצת ערס פואטיקה. מילק נולדה בתל אביב. היא בוגרת בהצטיינות של מחלקת הכתיבה במנשר לאמנות. שיריה פורסמו במגוון כתבי עת ובאנתולוגיות והולחנו בידי מוזיקאים רבים, ביניהם: קורין אלאל, יוני ליבנה, אלונה דניאל, רונית שחר, נעמה שטרית, אור טפלר, גלי חי, אליה סממה, נעמה אור ועוד. דם הבתולה (גוונים, 2000) פרפר פרלין (ספרא, 2012) בורא מיני יללות (טנג'יר, 2020) תפילה בהנץ (פרדס הוצאה לאור, דצמבר 2023) "אהובתי נהר" - רונית שחר שרה לורן מילק (2015) "פרפר פרלין" - אלבום ראשון של מילק כמבצעת בשיתוף פעולה עם קורין אלאל, שהלחינה והפיקה את שירי האלבום (קמפיין ההדסטארט עלה ב-2017 והאלבום עצמו ראה אור ב-7 ביולי 2024). "וילכו ויבואו בית אישה" (הוצאה לאור טנג'יר, 2020) - אנתולוגיה המאגדת שירה, עדויות וסיפורים קצרים של א. נשים מכל המגדרים העוסקים בטראומה מינית והשלכותיה במטרה לתת ביטוי פואטי לשורדות ולהעלות את המודעות להשלכותיה של הפגיעה המינית והעולם הטראומטי המתלווה אליה. "פלשבק", סתיו ב אתלן (הוצאה לאור טנג'יר, 2020) "שיקגו-קריית גת", אלון בר (הוצאה לאור בית-עמרם, 2021). 2012 - כלת פרס אס"י (פרס איגוד כללי של סופרים בישראל) על ספר השירה השני פרי עטה פרפר פרלין אתר האינטרנט הרשמי של לורן מילק לורן מילק, ברשת החברתית פייסבוק לורן מילק, ברשת החברתית אינסטגרם לורן מילק, סרטונים בערוץ היוטיוב לורן מילק, באתר שירונט לורן מילק: "הרגשתי חריגה מול כל עולם השירה, בחרתי להציג עמדה נגדית". ברית מילה, כאן תאגיד השידור הציבורי לאה רודיטי, ריאיון עם נעם פרתום ולורן מילק, 30 בינואר 2013 אלי הירש, ענבל אשל כהנסקי, סמאל אהובי. לורן מילק, פרפר פרלין, באתר של אלי הירש (פורסם במדור "7 לילות" בידיעות אחרונות), 26 ביוני 2013 רחלי סעיד, המשוררת שבוראת מרחב ספרותי מוגן לטראומה ולמיניות נשית, באתר שיחה מקומית, 20 בנובמבר 2019 רן יגיל, "אני אשה בורחת מצירי לידה לעיר רחוקה. מתוק לי בשמים וקר לי על האדמה", באתר הארץ, 12 בנובמבר 2020 ורד לי, "היו מעירים אותי מהשינה במועדון כדי שאעלה לבמה למופע חשפנות", באתר הארץ, 1 במרץ 2021 לורן מילק, שירים: מלאך סוכר; מה לך הים; חיים שלי בים; איך מעבירים חתונה; עוצר לילי, באתר הארץ, 30 בנובמבר 2021 נירית אנדרמן, יוני ליבנה מלחין את המחאה ומרקיד את העולם, באתר הארץ, 10 בדצמבר 2012 שני פוקר, "תפילה בהנץ": לורן מילק פורצת את גבולות השירה, באתר הארץ, 3 בינואר 2024 תפילה בהנץ, באתר פרדס הוצאה לאור הוכרזו זוכי פרס אס"י לספרות, באתר ynet, 13 בפברואר 2012
המרוץ לדראג של רו פול: עונה 2

העונה השנייה של המרוץ לדראג של רו פול עלתה לשידור ב-1 בפברואר 2010 בארצות הברית, והפרק האחרון שודר ב-26 באפריל. הצילומים התקיימו במהלך קיץ 2009. בעונה השנייה, מספר המתמודדות גדל מתשע לשתים עשרה, והפרסים שונו מעט: אספקה לכל החיים של NYX Cosmetics, להיות הדוגמנית של nyxcosmetics.com, חוזה יחסי ציבור בלעדי לשנה עם חברת Project Publicity, והשתתפות בקמפיין של l.a.Eyeworks ופרס כספי בסך 25,000 דולר. מסורת חדשה של כתיבת הודעת פרידה בשפתון על מראה בחדר העבודה החלה בעונה הזו כאשר שאנג'לה, המודחת הראשונה של העונה, כתבה אותו. אחרי כל פרק שודרה תוכנית מאחורי הקלעים בשם "רופול: הכול בחוץ". המנצחת בעונה השנייה היא טיירה סאנצ'ס, כשהיא מקדימה את רייבן שהגיעה למקום השני. פנדורה בוקס נבחרה לחביבת הקהל. הפרטים (שמות, גילאים וערים) נכונים לזמן הצילומים. הערה שמה של סוניק באולסטארס 6 הוא קיילי סוניק לאב.   המתמודדת ניצחה בעונה זו של "המרוץ לדראג של רו פול".   המתמודדת הגיעה למקום השני.   המתמודדת קיבלה את תואר חביבת הקהל.   המתמודדת ניצחה באתגר.   המתמודדת הגיעה לאחד משני המקומות האחרונים.   המתמודדת הודחה.   המתמודדת חזרה כאורחת לאותו פרק.   המתמודדת זכתה בליפ סינק על הכתר והוכרזה כמנצחת של העונה.   המתמודדת הודחה לאחר שהגיעה בפעם הראשונה שלה בתחרות לאחד משני המקומות האחרונים.   המתמודדת הודחה לאחר שהגיעה בפעם השנייה שלה בתחרות לאחד משני המקומות האחרונים.   המתמודדת הודחה לאחר שהגיעה בפעם השלישית שלה בתחרות לאחד משני המקומות האחרונים. מייק רואיז קתי גריפין קים קולס דיטה פון טיז קתי נג'ימי טניה טאקר ליסה רינה ניסי נאש מאטו אנדרסן מרתה ווש הנרי רולינס טרי נון ג'יג'י לבנגי ג'קי קולינס דבי ריינולדס קלוריס ליצ'מן טוני קו טייטום אוניל מריסה ג'ארט וינוקור