laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
היסטוריה של הקולנוע הישראלי (2009)

היסטוריה של קולנוע ישראלי הוא סרט תיעודי משנת 2009 בבימויו של רפאל נג'ארי. הסרט מקיף שני חלקים: הקולנוע הישראלי מ-1932 עד 1978 הקולנוע הישראלי מ-1978 עד 2007 הסרט הוא ניסיון אמנותי ראשון מסוגו לסכם את קורותיו של הסרט הישראלי, החל בקולנוע הציוני המגויס, אשר ביקש להצדיק את הקיום היהודי המתחדש בארץ ישראל בשנות ה-30, וכלה בקולנוע המסחרי והאמנותי של שנות ה-60; החל בצמיחת ייצוגים עדתיים ומקומיים בשנות ה-70 ובהתעוררות הפוליטית של שנות ה-80 לנוכח החרפת הסכסוך בין הישראלים לפלשתינאים, וכלה בקולנוע המגוון, האישי והפיוטי של שנות ה-90 ושנות האלפיים. הסרט כולל ראיונות מצולמים עם נפתלי אלטר, מוחמד בכרי, חיים בוזגלו, יוסף סידר, סלים דאו, שמוליק דובדבני, רונית אלקבץ, נורית גרץ, עמוס גיתאי, מנחם גולן, איתן גרין, אמיר הראל, אברהם הפנר, נחמן אינגבר, אורי קליין, דובר קוסאשווילי, משה מזרחי, אבי מוגרבי, יעל מונק, ג'אד נאמן, אבי נשר, שולי רנד, זאב רווח, מרק רוזנבאום, דניאל וקסמן, קרן ידעיה. הסרט הופק בתמיכת פרויקט קולנוע של קרן רבינוביץ'. פסטיבל ברלין - פנורמה, גרמניה 2009 פסטיבל טורונטו - קטגוריה "עיר לעיר", קנדה 2009 פסטיבל טוקיו - מועמד לפרס הסרט הטוב ביותר באסיה, יפן 2009 חגיגה לעיניים – סיפורו של הקולנוע הישראלי "היסטוריה של הקולנוע הישראלי", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "היסטוריה של הקולנוע הישראלי", באתר AllMovie (באנגלית) "היסטוריה של הקולנוע הישראלי", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "היסטוריה של הקולנוע הישראלי", באתר אידיבי "היסטוריה של הקולנוע הישראלי", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "תולדות הקולנוע הישראלי", באתר "פרויקט קולנוע" "היסטוריה של הקולנוע הישראלי", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
דטלף שרמפף

דטלף שרמפף (בגרמנית: Detlef Schrempf; נולד ב-21 בינואר 1963) הוא כדורסלן עבר גרמני ששיחק במשך 16 עונות בליגת ה-NBA בשתי עמדות הפורוורד. שרמפף זכור בעיקר כשחקן בקבוצות אינדיאנה פייסרס וסיאטל סופרסוניקס, אם כי שיחק גם עבור דאלאס מאבריקס ופורטלנד טרייל בלייזרס. הוא היה ידוע כשחקן התקפי מוכשר בעל אינטליגנציית משחק גבוהה, המסוגל לשחק הן בסביבת הסל כשחקן ציר, והן כשחקן חוץ בעל קליעה מצוינת לשלוש ויכולת מסירה טובה. שרמפף נולד בלברקוזן, שהייתה חלק מגרמניה המערבית, בשנת 1963. בשנתו האחרונה בתיכון עבר שרמפף עם משפחתו לסיאטל, וושינגטון, ולמד בתיכון סנטרליה שאת קבוצת הכדורסל שלה הוביל לאליפות המדינה. בסיום לימודיו התיכוניים בחר שרמפף ללמוד באוניברסיטת וושינגטון, ושיחק בקבוצת הכדורסל שלה במשך ארבע שנים (1981-85). במהלך שנותיו במכללה הוביל את הקבוצה לאליפות המחוז (ה-Pac-10) בעונות 1984-1985, ואף לשלב 16 הגדולות של טורניר אליפות המכללות ב-1984. בשנת 1995 נבחר שרמפף ל"היכל התהילה" של קבוצת הכדורסל באוניברסיטת וושינגטון. שרמפף נבחר על ידי הדאלאס מאבריקס בבחירה השמינית בדראפט 1985, אך התחיל לקבל דקות משחק משמעותיות רק באינדיאנה פייסרס, אליה נשלח בטרייד באמצע עונת 1988/1989. בעונות 1991 ו-1992 זכה בתואר השחקן השישי של העונה, לאחר שהעמיד בהן ממוצעים של 16.7 נקודות, 8.8 ריבאונדים ו-3.8 אסיסטים למשחק. בעונת 1992/1993 הפך לשחקן חמישייה קבוע, והיה לשחקן היחיד ב-NBA בין 30 המובילים בנקודות (19.1), ריבאונדים (9.5) ואסיסטים (6.0), ונבחר להשתתף במשחק האולסטאר לראשונה בקריירה. בסיום עונת 1992/93 הועבר שרמפף בטרייד לסיאטל סופרסוניקס בתמורה לדריק מקי וג'רלד פאדיו. בעונת 1995/1996 הגיע שרמפף עם הסופרסוניקס, בה שיחקו גם גארי פייטון, שון קמפ והרסי הוקינס, לגמר ה-NBA, בו הפסידו לשיקגו בולס בשישה משחקים (4-2). בכך הפך לגרמני הראשון שמשחק בגמר ה-NBA (נכון לשנת 2015, דירק נוביצקי הוא הגרמני היחיד פרט לשרמפף שהגיע למעמד זה). בתקופתו בסיאטל נבחר שרמפף למשחק האולסטאר בעונות 1995 ו-1997. לקראת עונת 1999/2000 עזב שרמפף את הסופרסוניקס כשחתם על חוזה בפורטלנד טרייל בלייזרס, בה שיחק במשך שנתיים עד פרישתו בשנת 2001. ממוצעי הקריירה של שרמפף ב-NBA עומדים על 13.9 נקודות, 6.2 ריבאונדים ו-3.4 אסיסטים. לאורך הקריירה קלע שרמפף ב-49.1% מהשדה, 38.4% לשלוש ו-80.3% מקו העונשין. שרמפף שיחק עבור נבחרת גרמניה המערבית באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) ובאליפות אירופה בכדורסל (1983 ו-1985), ועבור נבחרת גרמניה באולימפיאדת ברצלונה (1992). מדיה וקבצים בנושא דטלף שרמפף בוויקישיתוף פרופיל, באתר Basketball-Reference פרופיל, באתר Sports-Reference פרופיל אולימפי, באתר olympedia.org פרופיל, באתר פיב"א פרופיל, באתר ליגת ה-NBA רשימת הנבחרים בדראפט 1985, באתר basketball-reference.com שרמפף מועבר בטרייד לאינדיאנה פייסרס סטטיסטיקת הקריירה של שרמפף, באתר basketball-reference.com רשימת הזוכים בתואר השחקן השישי של העונה, באתר nba.com המובילים הסטטיסטים של עונת 1992-93 ב-NBA, באתר basketball-reference.com שרמפף מועבר בטרייד לסיאטל סופרסוניקס סיכום הקריירה של שרמפף, באתר "קרן דטלף שרמפף"
קרפדת בילזבופו

קרפדת בילזבופו (שם מדעי: Beelzebufo) הוא סוג של דו חי גדול נכחד מתקופת הקרטיקון העליון שלפני 70 מיליון שנה. הבילזבופו הייתה ככל הנראה הקרפדה או חסר הזנב הגדול ביותר אי פעם. קרויה גם צפרדע הגיהנום וקרפדת השטן. היא משויכת למשפחת קרפדות מקרינות (Ceratophryidae) – המשפחה של צפרדע הפקמן. מאובניה נמצאו במדגסקר ותוארכו לתקופת הקרטיקון, זמנם של הדינוזאורים הענקיים, כגון הטירנוזאורוס והטריצרטופס. היא נחשבה לקרפדה ענקית מכיוון שהגיעה לאורך 40 ס"מ ולמשקל של עד ארבעה ק"ג. הייתה מסוגלת לטרוף דינוזאורים צעירים שונים על ידי הרחבת פיה, כרוב בני משפחתה. לאחר הכחדתה הפכה צפרדע גוליית (Conraua goliath), ששוקלת שלושה ק"ג ואורכה מגיע עד 35 ס"מ, לצפרדע הגדולה ביותר. הסוג כלל מין יחיד Beelzebufo ampinga. קרפדה זו נראית בסדרה "מהפכת הדינוזאורים", שם טורפות שתי קרפדות רהונאביסים צעירים, אך אחת מהן נמעכה על ידי רפטוזאורוס. הקרפדה מופיעה גם בסדרה "כוכב פרהיסטורי", שם היא טורפת מסיאקזאורוס. מדיה וקבצים בנושא קרפדת בילזבופו בוויקישיתוף קרפדת בילזבופו, באתר GBIF (באנגלית) קרפדת בילזבופו, באתר נשיונל ג'יאוגרפיק קרפדת ענק, באתר nature.com ערך זה הוא קצרמר בנושא בעלי חיים פרה-היסטוריים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
עונת 1981/1982 ב-NBA

עונת 1981/1982 היא העונה ה-36 של ליגת ה-NBA. העונה הסתיימה עם זכייתה השמינית של לוס אנג'לס לייקרס בתואר האליפות, לאחר שבסדרת הגמר ניצחה את פילדלפיה 76' בתוצאה 4–2. מג'יק ג'ונסון זכה בפעם השנייה בקריירה בתואר ה-MVP של סדרת הגמר, לאחר שהעמיד בסדרה ממוצעים של 16.2 נקודות, 10.8 ריבאונדים ו-8.0 אסיסטים למשחק. בתואר ה-MVP של העונה הסדירה זכה מוזס מלון מפילדלפיה 76', שקלע 31.1 נקודות והוריד 14.7 ריבאונדים למשחק לאורך העונה והוביל את קבוצתו למאזן 58–24. בדראפט ה-NBA, שהתקיים ב-9 ביוני 1981 בעיר ניו יורק, בחרה דאלאס מאבריקס במקום הראשון את מארק אגוויר מאוניברסיטת דה פול. בדראפט זה נבחרו בסך הכול תשעה שחקני אולסטאר: הבחירה הראשונה מארק אגוויר, חבר היכל התהילה אייזיאה תומאס (בחירה שנייה), באק ויליאמס שזכה בתואר רוקי העונה (3), סטיב ג'ונסון (7), טום צ'יימברס (8), רולנדו בלקמן (9), קלי טריפיוקה (12), לארי נאנס (20) ודני איינג' (31). שחקנים בולטים נוספים שנבחרו בדראפט כוללים את אורלנדו וולרידג' (בחירה שישית), הרב ויליאמס (14) ואדי ג'ונסון (29). להלן רשימת נבחרי הסיבוב הראשון (מתוך עשרה סיבובים): משחק האולסטאר בעונה זו נערך ב-31 בינואר 1982 במזרח רתרפורד שבניו ג'רזי. המאמנים במשחק היו ביל פיץ' מבוסטון סלטיקס ופט ריילי מלוס אנג'לס לייקרס, בעונת הבכורה שלו כמאמן ב-NBA. חמישיית המזרח כללה את נייט ארצ'יבלד, אייזיאה תומאס, ג'וליוס אירווינג, לארי בירד וארטיס גילמור, וחמישיית המערב כללה את גאס ויליאמס, אדריאן דאנטלי, ג'ורג' גרווין, לוני שלטון וכרים עבדול-ג'באר. במשחק עצמו ניצחה קבוצת המזרח בתוצאה 120-118 ובתואר ה-MVP של משחק האולסטאר זכה ג'וליוס אירווינג מפילדלפיה 76' שקלע 16 נקודות. ‏*כוכבית מסמנת קבוצה שהעפילה לפלייאוף. MVP של העונה הסדירה - מוזס מלון, יוסטון רוקטס רוקי העונה - באק ויליאמס, ניו ג'רזי נטס מאמן העונה - ג'ין שו, וושינגטון בולטס מנהל העונה - בוב פרי, וושינגטון בולטס גביע האזרחות - קנט בנסון, דטרויט פיסטונס אייזיאה תומאס (דטרויט פיסטונס) קלי טרפיוקה (דטרויט פיסטונס) ג'יי וינסנט (דאלאס מאבריקס) באק ויליאמס (ניו ג'רזי נטס) ג'ף רולנד (וושינגטון בולטס) סגל האלופה, לוס אנג'לס לייקרס: מג'יק ג'ונסון, כרים עבדול-ג'באר, ג'מאל וילקס, נורם ניקסון, בוב מקאדו, מייקל קופר, קורט רמביס, ג'ים ברואר, מארק לנדסברגר, קליי ג'ונסון, מייק מגי ואדי ג'ורדן. מאמן ראשי: פט ריילי. מדיה וקבצים בנושא עונת 1981/1982 ב-NBA בוויקישיתוף סיכום עונת 1981/1982, באתר nba.com רשימת הנבחרים בדראפט 1981, באתר basketball-reference.com סיכום משחק האולסטאר 1982, באתר nba.com
אדנילט ציקלאז

אדנילט ציקלאז (באנגלית: AC - Adenylate cyclase) הוא אנזים בעל תפקיד מרכזי בתהליכי הוויסות של התא, הנמצא בממברנת התא. הוא האנזים הכי פוליפילטי הידוע, נמצאו שישה סוגים שונים שלו שכולם קטליזטורים של אותן התגובות בעודם מייצגים משפחות גנים בלתי תלויות ללא רצף או הומולוגיה מבנית ידועה. אדנילט ציקלאז הוא קטליזטור בתהליך המרת המולקולה ATP למולקולה cAMP. בעת קישור הורמונים אל GPCR באתר המטרה שלהם על פני הממברנה החיצונית של התא, מתרחש שינוי בתוך התא המאפשר קישור של חלבון ממשפחת החלבוני ה-G לחלבון הממברנלי אדנילט ציקלאז ולהפעלתו. בשלב הבא מתפצל הטרימר לשתי יחידות: יחידת אלפא ויחידה המורכבת מבטא וגאמא כך שהן מחוברות לדימר, חלבון אלפא(S) נודד לאדנילט ציקלאז ומשפעל אותו. בשלב זה אדנילט ציקלאז מושך אליו מולקולות ATP והופך אותם למולקולות cAMP. לתהליך זה ידועות שתי בקרות. הראשונה- המאפשרת את הפסקת אדנלט ציקלז, היא החלפה של GTP ל-GDP‏ G אלפא מתנתק מהחלבון ומתחבר שוב לטרימר ההתחלתי. דרך שנייה- היא תחרות של G אלפא (Q) אשר מתחרה על הקישור לאדנילט ציקלאז. מערכת פוספוטרנספראז מדיה וקבצים בנושא אדנילט ציקלאז בוויקישיתוף Neve, K. A., Seamans, J. K., & Trantham-Davidson, H. (2004). Dopamine receptor signaling. Journal of receptors and signal transduction, 24(3), 165-205.
חטיבה 943

חטיבה 943, המכונה גם "עוצבת השחר", הייתה חטיבת שריון בצה"ל. החטיבה הוקמה בשנת 1978 ולחמה במלחמת לבנון הראשונה תחת פיקוד אוגדה 90. החטיבה הוקמה בשנת 1978, והורכבה משלושה גדודי טנקים M48 פטון - 346, 572 ו-573. במלחמת לבנון הראשונה לחמה החטיבה שצוידה בטנקי M48 פטון ("מגח"), וכללה 3 גדודים: 346 (בפיקודו של אמנון לביא), 572 (בפיקודו של גיורא עוז), ו-573 (בפיקודו של עלי ברוק) בגזרה המזרחית החטיבה בפיקודו של המח"ט נחמן ריבקין, לחמה במסגרת אוגדה 90 בפיקודו של גיורא לב. ב-10 ביוני הותקפו בידי מטוסי חיל האוויר, גדוד 572 של החטיבה יחד עם גדוד 931 של הנח"ל בפיקוד יום טוב סמיה, וספגו אבדות כבידות - 24 הרוגים, ולמעלה מ-100 פצועים. בליל 11 ביוני, גדוד 573 שהוביל את החטיבה לאחר תקיפת המטוסים והיה ממוקם בג'בל ערבה, פגע בטנקים של גדוד 362 מחטיבה 399 שהיו בדרכם למשולש טובלנו, משום שחשב שמדובר בכוח שריון סורי נסוג. בהמשך, החטיבה הייתה מעורבת בקרב החילוץ של גדוד 362 (קרב סולטאן יעקוב). בשנת 2004, בעת סגירת אוגדה 90 פורקה החטיבה, כחלק מארגון מחדש של צה"ל. קרב סולטאן יעקוב זאב שיף ואהוד יערי, "מלחמת שולל", הוצאת שוקן, 1984, פרק תשיעי "המלחמה בסורים", עמ' 183–222 ד"ר אורי מילשטיין, סגן מפקד גיס מנוטרל במלחמה, באתר News1 מחלקה ראשונה, 12 באפריל 2013. ד"ר אורי מילשטיין, חרפת קרב סולטאן יעקב, באתר News1 מחלקה ראשונה, 26 באפריל 2013
ג'ון ורדון

ג'ון ורדון (באנגלית: John Verdon נולד ב-1 בינואר 1942) הוא סופר אמריקאי, מחברם של מותחנים בלשיים העוסקים בעלילותיו של הבלש דייב גרני. ספרו הראשון "חשוב על מספר" יצא לאור בשנת 2010 והיה לרב-מכר בינלאומי. הקריירה הראשונית של ג'ון ורדון הייתה בתעשיית הפרסום בניו יורק. לאחר פרישתו מתעשיית הפרסום, עבר יחד עם משפחתו להתגורר למרגלות הרי הקטסקיל. לאחר שעזב את העיר עיצב ובנה רהיטים במשך עשר שנים נוספות. בתקופה זו הפך לחובב ספרי בלשים קלאסיים. אשתו, נעמי, עודדה אותו לכתוב את הרומן הבלשי הראשון שלו. שנתיים לאחר מכן הוא סיים לכתוב את "חשוב על מספר", מותחן מפתיע ומצליח שתורגם ליותר מ-20 שפות, והפך לרב מכר בינלאומי. ההצלחה של הרומן והביקורות הטובות שקיבל, הובילו את ורדון לכתוב מותחן בלשי נוסף העוסק באותן דמויות בשם "עצמי עיניים חזק". זאת הייתה ההתחלה של סדרת ספרים בלשיים שכללה גם את הספרים "תנו לשד לישון" "פיטר פן חייב למות" ו"אגם הזאבים". חשוב על מספר (כתר, 2010) עצמי עיניים חזק (כתר, 2011) תנו לשד לישון (כתר, 2012) פיטר פן חייב למות (כתר, 2014) אגם הזאבים (כתר, 2016) וייט ריבר בוערת (כתר, 2018) הגבעה מעל האגם (כתר, 2021) הצפעוני (כתר, 2023) אתר האינטרנט הרשמי של ג'ון ורדון (באנגלית) ג'ון ורדון, ברשת החברתית Goodreads ג'ון ורדון, דף שער בספרייה הלאומית
בושאר

האם התכוונתם ל... מחוז בושהר – אחד מ-31 מחוזות איראן בושהר (אנ') – עיר בדרום איראן אישים יוג'יני בושאר (Bouchard) – שחקנית טניס מקצועית מקנדה סמואל בושאר (Bochart) – מזרחן צרפתי וחוקר המקרא שרל ז'אק בושאר (אנ') – פתולוג צרפתי מפרצת שָארְקוֹ-בּוּשָאר – סוג של מפרצת בכלי דם קטנים במוח שזוהה בידי שרל ז'אק בושאר
תומאס הווארד, דוכס נורפוק השלישי

תומאס הווארד, הדוכס השלישי מנורפוק (באנגלית: Thomas Howard, 3rd Duke of Norfolk‏; 1473 - 25 באוגוסט 1554) ורוזן סארי מ-1514, (תואר שעבר אליו מאביו עם מינויו לדוכס נורפוק) היה פוליטיקאי בולט בתקופה הטיודורית. הוא היה דוד של שתיים מנשותיו של הנרי השמיני: אן בולין וקתרין הווארד והיה לו חלק מרכזי בתככים ובתחבולות שהיו מאחורי הנישואים האלה. בין השאר ניצל את כוחו כדודה של קתרין כדי לגרום להוצאתו להורג של יריבו הפוליטי וראש השרים של הנרי תומאס קרומוול. הוא נטל חלק בדיכוי ההתקוממויות נגד הנרי והוביל את הצבא האנגלי בפלישה לצרפת ב-1544. ב-1520 הוא מונה למושל אירלנד אך לאחר תקופה קצרה הודח מתפקידו. לאחר שסר חינו ב-1546, הוא הואשם בבגידה, נושל מהדוכסות ונכלא במגדל לונדון וניצל מהוצאה להורג בשל מות המלך. הוא שוחרר עם עלייתה של המלכה מרי הראשונה. הוא סייע למרי להגן על כיסאה ובכך הכין את הבמה לניכור בין המשפחה הקתולית שלו ובין הקו המלכותי הפרוטסטנטי שיימשך על ידי המלכה אליזבת הראשונה. מדיה וקבצים בנושא תומאס הווארד, דוכס נורפוק השלישי בוויקישיתוף תומאס הווארד, דוכס נורפוק השלישי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גמה

האם התכוונתם ל... אלפקה (כוכב) – כוכב בקבוצת כתר צפוני, נקרא גם בשם גֶמָה (אבן חן בלטינית) איות שונה לגמא
גומה

האם התכוונתם ל... גומה – בור קטן גומת חן (בלחי) גומות ונוס – גומות בגב התחתון, מעל העכוז גומה בסנטר – סנטר מחורץ ממלכת גומה – אחת הממלכות ההיסטוריות שבדרום מערב אתיופיה פאול גומה – סופר רומני גומא – סוג של צמחי מים גום גמה איתי זוהר
מנחם בן זרח

רבי מנחם בן אהרן בן זרח היה רב מתקופת הראשונים שפעל בספרד במאה ה-14, מחבר הספר צידה לדרך. אביו אהרן היה ממגורשי צרפת, בגירוש היהודים בשנת ה'ס"ו (1306). אביו התיישב באיסטלא שבמחוז נווארה שבספרד (שהייתה אז למשך כחמישים שנה תחת שלטון מלך צרפת), שם נולדו לו חמישה ילדים, בהם בנו מנחם, שנולד בסביבות שנת ה'ע' (1310). בפרעות שנערכו ביהודים עם מות מלך צרפת בשנת ה'פ"ח (1328) נרצחה כל המשפחה, מלבד רבי מנחם ששרד פצוע ומוטל בין המתים עד שבא פרש מיודעי בית אביו והוציאו מבין המתים והביאו אל ביתו, והעלה ארוכה למכתו. בגיל 16 נשא לאישה את בת הרב בנימין עביץ שהיה מרביץ תורה. כשנתרפא, הלך ללמוד בעיר טוליטולה (כיום טולדו) אצל רבי יהושע אבן שועיב ורבי יהודה בן הרא"ש, ובעיר אלקלעה אצל רבי יוסף אבן אלעיש. כשנפטר רבו זה בשנת ה'ק"י (1370) נתמנה לכהן כרב ומלמד תורה בקהילתו אשר באלקלעה. בשנת ה'קכ"ט (1369) האחים אנריקה ופדרו בני אלפונסו נלחמו ביניהם בקסטיליה. במהלך המלחמה שדדו פורעים את כל רכושו והוא נותר כמעט בחוסר כל עד שבא השר דון שמואל אברבנאל לעזרתו, ובקשריו העמידו לכהן כרב וראש הישיבה בעיר טולדו. כפי שעולה מהקדמתו לספר קיצורי ההלכות שלו צידה לדרך, הוא חיבר את הספר כאות הכרת הטוב לאברבנאל, משום שהיה עסוק הרבה בענייני המלוכה ולא היה לו פנאי לעסוק בתלמוד ובספרי פוסקי ההלכה. את מכתביו היה חותם בשם "מנחם הצרפתי". נפטר בשנת ה'קל"ד, ומנוחתו בעיר טולדו שבספרד. על מצבתו בעיר טוליטולה נחרת "מנחם בן זרח תמ"ך (תהא מנוחתו כבוד) בן הקדוש רבי אהרן...יעמד אל קץ ימין עם כל כתוב לחיים בספר" כתב ספר בשם צידה לדרך וקרא את שמו בארמית "זוודין דאורחא" וחילק את הספר לחמישה חלקים. החלק הראשון עוסק בענייני תפילות וברכות, ומקביל לחלק הראשון בטור אורח חיים, החלק השני עוסק בהלכות איסור והיתר, ומקביל לטור יורה דעה, החלק השלישי עוסק בהלכות נשים, ומקביל לטור אבן העזר, החלק הרביעי העוסק בדיני שבתות וימים טובים והחלק החמישי העוסק בדיני תעניות, מקבילים שניהם לחלקים השני והשלישי בטור אורח חיים. את ספרו הוא מסיים במאמר על ביאת המשיח. בהקדמתו מביא את השתלשלות ההלכה מחתימת המשנה ועד ימיו, ותוקף את גדולי דורו הפילוסופיים על זלזולם בהלכה. הספר יצא לאור לראשונה בפרארה בשנת שי"ד. החיד"א מביא מסורת שהספר נכתב עבור רבי שמואל אברבנאל שהיה שר בחצר המלך ועקב טרדותיו לא היה לו זמן רב ללמוד. בספרו כתב גם קיצור לספר תורת חובות הלבבות במטרה שיקראו כל אחד מהשערים בספר באחד מעשרת ימי תשובה. "מנחם בן אהרן ן' זרח", יהודה דוד אייזנשטיין (עורך), אנציקלופדיה אוצר ישראל, ניו יורק: פרדס, תשי"ב, חלק ו, עמודים 243–244, באתר היברובוקס דוד הלחמי, רבי מנחם בן זרח (בעל "צדה לדרך"), חכמי ישראל, תל אביב תשי"ח, חלק א', עמ' ט"ו, באתר אוצר החכמה רבי מנחם בן זרח, צדה לדרך, באתר היברובוקס רבי מנחם בן זרח, קצור חובת הלבבות, באתר היברובוקס מנחם בן אהרן אבן זרח, דף שער בספרייה הלאומית רבי מנחם בן זרח בהקדמת ספרו צידה לדרך בהקדמתו שם כך כתב בספר יוחסין, וכן כתוב בשער ספרו, אולם על קברו נכתב שנפטר בחודש אב שנת ה'קמ"ה (1385) בהגהות מנחם ציון (המודפס בשם הגדולים) בערכו F. Cantera; J.M. Millas (1956). Las Inscriptiones Hebraicas de Espana. Madrid. pp. 118, 162. חיד"א, שם הגדולים, מערכת ספרים, ערך צדה לדרך ראו כאן בהקדמת הספר
נווה שאנן (ירושלים)

נָוה שאנן היא שכונה בירושלים, הממוקמת בין מוזיאון ישראל לקמפוס גבעת רם (אדמונד ספרא) של האוניברסיטה העברית. שמה של השכונה נלקח מפסוק בחזון של הנביא ישעיהו: חֲזֵה צִיּוֹן, קִרְיַת מוֹעֲדֵנוּ; עֵינֶיךָ תִרְאֶינָה יְרוּשָׁלִַם נָוֶה שַׁאֲנָן, אֹהֶל בַּל-יִצְעָן בַּל-יִסַּע יְתֵדֹתָיו לָנֶצַח, וְכָל-חֲבָלָיו, בַּל-יִנָּתֵקוּ. — ספר ישעיהו, פרק ל"ג, פסוק כ' השכונה נוסדה בשנת תרפ"ה (1925). יהודים מקהילה חרדית רכשו אדמה במקום שבו נמצא היום מוזיאון ישראל, אז הייתה זו גבעת טרשים מחוץ לתחום הפיתוח העירוני של ירושלים, עליה בנו בתים צנועים. בהמשך נבנו בתים בעמק, היכן שכיום נמצאת השכונה. במשך שנים הייתה השכונה נידחת שרק שביל עפר כבוש הוביל אליה. במהלך שנות ה-30 היו דמי השכירות בה מהנמוכים ביותר בירושלים. במהלך מלחמת העצמאות שימשה השכונה בסיס ליציאת לוחמי חטיבת הראל בדרכם לקרב סן סימון ולכיבוש שכונת קטמון במסגרת מבצע יבוסי. ההתקפה הראשונה על קטמון נערכה ב-28 באפריל 1948. הכוח התוקף יצא מנווה שאנן רגלית ונע לעבר מנזר סן סימון, אך תעה בדרך והגיע באיחור. כשהגיע הכוח לאזור המנזר נפתחה עליו אש חזקה והכוחות נסוגו. התקפה שנייה על קטמון יצאה בלילה של יום ה 29 באפריל 1948. הכוחות הוסעו לאזור נווה שאנן ומשם צעדו ברגל. קצת לפני ההסתערות התגלה הכוח ונורו עליו מספר יריות. היה זה האות לתחילת ההסתערות. לאחר קרבות ברחובות השכונה פרצו חיילי הפלמ"ח אל תוך המנזר וניהלו קרב שהוביל לכיבוש קטמון. בשנת תש"ך (1960) הוחלט להקים במקום בתי השכונה במרומי הגבעה את מוזיאון ישראל, ועם בניית המוזיאון נהרסו בתים ששכנו באתר המיועד ונבנו בתים נוספים בעמק. החרדים שגרו בבתים הישנים פונו וקיבלו פיצויים. את הבתים החדשים בעמק אכלסו יהודים יוצאים בולגריה. באותה שנה החלה להיבנות בצמוד לנוה שאנן גם שכונת ניות. האוניברסיטה העברית, הסמוכה לשכונה, בנתה בסוף שנות השישים שני בתי דירות בשכונה (בנווה שאנן 18 ו-29), ששימשו תקופה קצרה כמעונות סטודנטים, ומאמצע שנות השבעים שמשו כדיור לאנשי סגל בעלי משפחות שהצטרפו לאוניברסיטה. עם השנים נרכשו מרבית הדירות בידי המרצים הגרים בהן. בתחילת שנות השבעים החלה בנייה של קמפוס חדש לבצלאל בשכונה, אבל עם תחילת מלחמת יום הכיפורים נפסקה הבנייה ולא חודשה עוד. בשנות ה-90 הוקמה אכסניית יצחק רבין בכניסה הצפונית לשכונה. זאב וילנאי, ירושלים, העיר החדשה, כרך ג' הוצאת אחיעבר ירושלים. מדיה וקבצים בנושא נווה שאנן בוויקישיתוף ירושלים: בשכונות החדשות "נוה שאנן" ו"נוה ישראל", דואר היום, 16 באוגוסט 1928 פסיפס: זכויות האזרח מול זכויות האמנות, הצופה, 4 ביוני 1959 יאיר פז, השכנים של מכון שכטר: האם היו חייבים לפנות שכונה חרדית כדי להקים את מוזיאון ישראל? באתר מכון שכטר, 6 במאי 2018. ועד הקהלה העברית בירושלים, דואר היום, 4 באפריל 1935 http://www.palmach.org.il/show_item.asp?levelId=38612&itemId=5827&itemType=0 קורות החיים של בני ברלה, באתר "יזכור" של משרד הביטחון
יצחק עוזיאל

רבי יצחק עוזיאל (בערך ה'ש"י, 1550 - כ"ב ניסן ה'שפ"ב, 3 באפריל 1622) היה מחכמי פאס ומראשוני הרבנים באמסטרדם בסוף המאה ה-16 ותחילת המאה ה-17. נולד בסביבות שנת ש"י (1550) בעיר פאס לרבי אברהם עוזיאל מגדולי יהדות פאס בדור שלאחר גירוש ספרד, אבותיו היו ממגורשי קסטיליה. בעקבות רעב בפאס בשנים שס"ד-שס"ה, נאלץ לצאת מפאס ולנדוד. הוא כיהן זמן מה כרב באוראן, עבר בקושטא והגיע לבסוף לאמסטרדם. בשנת ש"ע התקבל כרב בית הכנסת החדש "נווה שלום" ונודע שם כדרשן מחונן. בדרשותיו ביקר בחריפות את אלו מבין האנוסים ששבו ליהדות שלא הקפידו על קיום המצוות, ובעקבות קפדנותו פרשו חלק מהמתפללים והקימו ב-1618 בית כנסת חדש "בית ישראל". כנראה היה בין מחרימיו של אוריאל אקוסטה. על תקופת פעילותו באמסטרדם כותב ההיסטוריון היהודי דוד פרנקו-מנדס: ובשנת כוכב מערבי האיר הארץ מכבוד ביאת הרב המופלג כמוהר"ר יצחק עוזיאל ז"ל מעיר מולדתו פיז... הוא השכיל מאוד בחכמת האלוהות, בתכונה ובניגון הכינור בחכמת הספר ובמלאכת השיר. והוא הרב הג' בקהילות קדשנו. — דוד פרנקו מנדס, "קול תפלה וקול זמרה", תצלום 21, באתר הספרייה הלאומית צעירי הקהילה המוכשרים נשלחו ללמוד אצלו, בראשם רבי יצחק אבוהב ורבי מנשה בן ישראל בני העשרה. גם רבי שאול מורטירה, שכבר כיהן כרב בקהילה, למד אצךו. בן ישראל, אף הוא ממשפחת מגורשים שהגיע לאמסטרדם בגיל 6, היה תלמידו המובהק ואף החליף אותו כרב הקהילה, אחרי שנפטר בשנת שפ"ב (1622), למרות שהיה רק כבן 18. היה גם פייטן ומשורר. את ספרו מענה לשון בענייני דקדוק הלשון העברית לא זכה להוציא לאור בחייו, והוא יצא לאור כשבע שנים לאחר פטירתו בבית הדפוס של תלמידו רבי מנשה בן ישראל, אמסטרדם, שפ"ז. פיוטים בודדים משלו הוכנסו למחזורים וספרים של רבני צפון אפריקה. באמסטרדם תרגם רבי יצחק לעברית את הספר משלי אירסטו, שהוא למעשה גרסה של האגדה "שבעת זקני רומי", העיבוד האירופאי של סיפור משלי סנדבר. רבי יצחק נפטר בכ"ב בניסן, ה'שפ"ב (3 באפריל 1622), ונטמן בבית הקברות בית חיים שבעיר אודרקרק אן דה אמסטל (אנ') שליד אמסטרדם. יהדות פאס הקהילה היהודית באמסטרדם "יצחק בן אברהם עוזיאל", במהדורת 1901–1906 של האנציקלופדיה היהודית (באנגלית) יצחק בן אברהם עוזיאל, דף שער בספרייה הלאומית אוסף שירה עברית מרבי יצחק עוזיאל באתר: ספריית "עץ-חיים" עליו ראו: שמואל יוסף פין, הערך "הר"ר אברהם עוזיאל", בתוך: כנסת ישראל, ורשה תרמ"ז, עמ' 44, באתר היברובוקס. אברהם אלמליח, משלי אירסטו, עמ' יג-טז בצלאל (ססיל) רות, מנשה בן ישראל - פרק א, באתר פרוייקט בן יהודה אייזנשטיין, אוצר ישראל כרך ב, ערך "אמשטרדם", עמ' 107 בצלאל (ססיל) רות, מנשה בן ישראל - פרק ב, באתר פרוייקט בן יהודה מענה לשון, באתר HebrewBooks מהדורת אלמליח, ספריית מקורות, ירושלים תש"ה דוד פרנקו מנדס, "קול תפלה וקול זמרה", תצלום 21, באתר הספרייה הלאומית. ראו: "כרטיס הקבר של רבי יצחק עוזיאל" באתר: bethhaim (בהולנדית).
הפיגוע בסוסה

הפיגוע בסוסה שבתוניסיה התרחש ב-26 ביוני 2015. מחבל חמוש ברובה סער פתח באש לעבר נופשים בחוף הים שמצפון לעיר סוסה שבחופה המזרחי של המדינה. בפיגוע נרצחו 38 אנשים וכ-40 נפצעו, מרביתם תיירים. הפיגוע התרחש בשעת צהריים ליד מתחם של בתי מלון בבעלות ספרדית בפורט אל-קנטאורי, כעשרה קילומטרים מצפון לסוסה. במתחם שהו באותה עת למעלה מ-500 תיירים. המחבל הגיע לחוף שהמה נופשים, כשהוא מתחזה לתייר ומסתיר רובה סער מסוג קלשניקוב תחת שמשייה, ופתח שם באש. לאחר מכן נכנס לבית מלון סמוך ופגע באנשים נוספים. הוא נהרג בהמשך בחילופי אש בינו לבין כוחות הביטחון התוניסאים. אפשר שבפיגוע היה מעורב מחבל נוסף. המחבל שנהרג זוהה בהמשך כסייף א-דין רזגואי, בן 22 מהעיר קירואן. מרבית ההרוגים בפיגוע היו תיירים, מהם 30 בריטים. בעקבות הפיגוע ביקשו אלפי תיירים מערביים באזור סוסה ובאזורים אחרים בתוניסיה לעזוב את המדינה במהירות. הפיגוע התרחש שלושה חודשים לאחר הפיגוע במוזיאון הלאומי בארדו בעיר הבירה תוניס, שבו נרצחו 21 אנשים. בנובמבר 2015 אירע פיגוע נוסף בבירה, שבו נהרגו 14 אנשי המשמר הנשיאותי. ארגון הטרור המדינה האסלאמית נטל אחריות על הפיגועים. מדיה וקבצים בנושא הפיגוע בסוסה בוויקישיתוף רועי קייס, תוניסיה: מתקפה קטלנית בעיר תיירות, 27 נהרגו, באתר ynet, 26 ביוני 2015 "2015 תהיה השנה שלי". קורבנות הטבח, באתר ynet, 28 ביוני 2015 רועי קייס, גיבור היום בתוניסיה: זרקתי בלטה על המחבל, באתר ynet, 28 ביוני 2015 Tunisia attacks: As it happened, באתר BBC News, ‏26 ביוני 2015