laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
עין רוגל

עֵין רוֹגֵל היה אחד ממקורות המים של ירושלים הקדומה, בנקודת המפגש של שלושת הוואדיות המקיפים את העיר - נחל קדרון, הגיא וגיא בן הינום. מעיין זה לא קיים כיום אך מזוהה עם "ביר איוב"- באר בתוך מסגד בכפר סילואן שבמזרח ירושלים. הזיהוי נעשה על ידי הנתונים הבאים: 1. באר זוהי בעצם חציבה למי תהום. נגישות למי תהום אפשרית במקום בו היה בעבר מעיין קדום. 2. על פי עדויות תנ"כיות (ראו בהמשך) המעיין צריך להיות קרוב מאוד לעיר ואף בטווח שמיעה. 3. "ורעש גדול הרעיש את האדמה... ולפני העיר על יד הנקרא עין רוגל, נשברה מחצית ההר שבמערב והתגלגלה ארבעה ריסים, ועמדה על ההר שבמזרח עד שנסתמו הדרכים והפרדסים של המלך" (יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ט 225). עדות זו של יוספוס מתארת רעידת אדמה באזור עין רוגל דבר שכנראה גרם לסתימת אזור הנביעה. בספר שמואל, מרגלי דוד מתחבאים במעיין הקרוב לעיר כדי לקבל מידע על פעילות אבשלום בן דוד שמרד באביו. חושי הארכי יועץ אבשלום אך נאמן לדוד מעביר את המידע על תכנוני אבשלום דרך צדוק ואביתר הכהנים למרגלים של דוד (אחימעץ בן צדוק ויהונתן בן אביתר) המתחבאים במעיין. "ויהונתן ואחימעץ עומדים בעין רוגל והלכה השפחה והגידה להם והם ילכו והגידו למלך דוד כי לא יוכלו להראות לבוא העירה" (שמואל ב יז, יז) ובספר מלכים, אדוניהו, בנו של דוד המלך מחליט להמליך את עצמו על העם בניגוד לדעת אביו שהבטיח את המלוכה לשלמה. לכן אדוניה חוגג בעין רוגל, ולא בתוך העיר- כדי שלא יראה על ידי אביו. "ויזבח אדוניהו צאן ובקר ומריא עם אבן הזוחלת אשר אצל עין רוגל ויקרא את כל אחיו בני המלך ולכל אנשי יהודה עבדי המלך..." (מלכים א א, ט) דוד מתבשר על המלכתו של אדוניה מבת-שבע, עם שלמה שבא אליו בעצת נתן הנביא ועל כן הוא מחליט להמליך את שלמה כדי להקדים את אדוניה. לשם כך דוד שולח את צדוק הכהן, נתן הנביא ובניהו בן יהוידע להמליך את שלמה. אדניהו והחוגגים שנמצאים איתו בעין רוגל שומעים את קולות חגיגיות המלכתו של שלמה העולים מכיוון העיר ותוהים לפשר העניין. "וַיִּשְׁמַע אֲדֹנִיָּהוּ וְכָל הַקְּרֻאִים אֲשֶׁר אִתּוֹ וְהֵם כִּלּוּ לֶאֱכֹל וַיִּשְׁמַע יוֹאָב אֶת קוֹל הַשּׁוֹפָר וַיֹּאמֶר מַדּוּעַ קוֹל הַקִּרְיָה הוֹמָה"(שם, מא) בהמשך יהונתן בן אביתר הכהן מבשר לאדוניהו על הנעשה והחוגגים מתפזרים. בשעת כניסת המלך עוזיהו לבית המקדש, התחולל רעש אדמה גדול המוזכר בתנ"ך, בספרות חז"ל ובקדמוניות היהודים (ומובא למעלה), בו נבקעה מחצית מהר המשחה והתגלגלה לעבר הר ציון, על פני עין רוגל. מסורת עממית סוברת שממקום זה שתה איוב ואף רחץ, והודות למי ביר איוב נרפא ממחלתו. מדיה וקבצים בנושא עין רוגל בוויקישיתוף זהר עמר, השתמרותם של מקומות מרפא מקודשים בירושלים, מחקרי יהודה ושומרון 7, תשנ"ז-1997, עמ' 217. ערך זה הוא קצרמר בנושא ירושלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שנת השג

שנת השג היא אחת מארבעה עשר סוגי השנים בלוח העברי הקבוע. שנה מסוג השג היא שנה המתחילה ביום חמישי (ה), היא שלמה (ש) ועל כן גם בחשוון וגם בכסלו יש 30 ימים, וחג הפסח חל בה ביום שלישי (ג). שנה מסוג השג היא שנה מעוברת ומכילה שני חודשי אדר. אורך שנת השג היא 385 ימים שהם 55 שבועות בדיוק. שנת השג נקבעת כאשר מולד הלבנה הממוצע של חודש תשרי של שנה מעוברת חל בין יום רביעי 11 שעות ו-695 חלקים (5:38:36 בשעון המקומי בירושלים, 5:17:39 בשעון חורף ישראל) ליום חמישי 18 שעות (12:00 בשעון המקומי בירושלים, 11:39 בשעון חורף ישראל). כתוצאה מכך כ-6.66% מהשנים הן שנות השג ועל כן זו היא השנה המעוברת השכיחה ביותר. השנה שאחרי שנת השג היא תמיד שנת הכז. בין השנים ה'ת"ש-ה'תת"ן חלה קביעות זו בשנים: ה'ת"ש, ה'תשי"ז, ה'תשכ"ז, ה'תשמ"ד, ה'תשע"א, ה'תשע"ד, ה'תשצ"ה, ה'תשצ"ח, ה'תתכ"ב, ה'תתכ"ה. בשנה מסוג השג חל ראש חודש בשבת שלוש פעמים. ראש חודש חשוון חל בימים שישי ושבת, ראש חודש אדר א' חל בשישי ושבת וראש חודש תמוז חל בימים שבת וראשון. צום גדליה נדחה ליום ראשון, עשרה בטבת חל ביום שישי, תענית אסתר מוקדמת ליום חמישי, תענית בכורות חלה ביום שני, ושבעה עשר בתמוז ותשעה באב חלים שניהם ביום שלישי. חנוכה חל בימים חמישי עד חמישי, הדלקת נר ראשון ביום רביעי בערב. ט"ו בשבט חל ביום חמישי. פורים חל ביום ראשון ובירושלים ביום שני. יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ויום העצמאות נדחים לימי שני ושלישי, ה' ו-ו' באייר. שבועות חל ביום רביעי. בשנת השג 55 שבתות כאשר בשלוש מתוכן לא קוראים פרשה: שבת יום הכיפורים, שבת חול המועד סוכות ושבת חול המועד פסח. על מנת להתאים את מספר הפרשות הנקראות בשבת (53, פרשת וזאת הברכה נקראת בשמיני עצרת החל ביום חמישי) עם מספר השבתות שבהן קוראים פרשה (52), מחוברות הפרשות ניצבים ווילך. פרשות בהן לא קוראים את ההפטרה הרגילה: פרשת נח - קוראים את הפטרת ראש חודש "השמים כסאי" פרשת תולדות - קוראים את הפטרת מחר חודש. פרשת מקץ - השבת בתוך חנוכה קוראים את הפטרת חנוכה "רני ושמחי" פרשת תרומה - שבת ראש חודש קוראים השמים כסאי פרשת פקודי - שבת שקלים קוראים את הפטרת פרשת שקלים פרשת צו - קוראים הפטרה של שבת זכור פרשת שמיני - קוראים את הפטרת פרשת פרה פרשת תזריע - קוראים את הפטרת פרשת החודש פרשת אחרי מות - ברוב הקהילות נהוג לקרוא הפטרת שבת הגדול. באותן הקהילות שקוראים את ההפטרה המיוחדת לשבת הגדול רק בערב פסח, קוראים את ההפטרה הרגילה של אחרי מות, ובשבת שאחרי פסח, שקוראים קדושים, מפטירים בשל קדושים, כיון שכבר קראו את הפטרת אחרי מות בשבת הגדול (בדרך כלל, מעדיפים את ההפטרה של אחרי מות). פרשת חוקת - קוראים את הפטרת שבת ראש חודש "השמים כסאי". בשנת השג קוראים את הפטרת פרשת משפטים, דבר שנחשב נדיר יחסית. בנוסף, פרשת מטות ופרשת מסעי נפרדות, ולכן בשבת של פרשת פינחס קוראים את ההפטרה של פרשת פינחס עצמה, דבר הנדיר יחסית. s:טור אורח חיים תכח לוח השנה וחשבונו תוך בירור שאלת המחזוריות, יעקב מתלון, אתר שורש.
שבתי בס

הרב שבתי משורר בַּס (ה'ת"א, 1641 - כ"ב בתמוז ה'תע"ח, 1718) היה תלמיד חכם, ביבליוגרף ובעל בית דפוס, מחבר הפירוש הפופולרי על פירוש רש"י לתורה שפתי חכמים. נולד בקאליש שבפולין לרבי יוסף. שם משפחתו המקורי היה שטרום[דרוש מקור][מפני ש...]. בהיותו בן 15 נהרגו הוריו במלחמת רוסיה-שוודיה (אנ'), והוא עבר לגור בפראג, שם למד תורה ומדעים, ושם ככל הנראה קיבל את הכינויים "משורר" ו"בס", לאחר ששימש כחזן באחד מבתי הכנסת בעיר. מורו בתלמוד היה הרב מאיר וֶרטֶרס ומורו בשירה היה לייב שיר השירים. אחיו הוא 'איש האלוקי' רבי יעקב שטרימרש שעלה לארץ ישראל, כנזכר בהסכמות לספר שפתי ישנים. בהמשך עבר למרכזי תורה אחרים בפולין ובארצות נוספות, עד שהגיע לאמסטרדם, שם ניסה להקים בית דפוס שבו יוכל להדפיס את ספריו, אולם ניסיונו נכשל והוא פנה לברסלאו, ובשנת 1689 הקים בית דפוס בדיהרנפורט הסמוכה לברסלאו, וייסד בה קהילה יהודית. בדיהרנפורט נרדף על ידי כמרים נוצרים, שהאשימו אותו בפעילות אנטי נוצרית. הם טענו כי ראשי התיבות "עכו"ם" בספרים שהדפיס כ"עובדי כריסטוס ומריה", והוא נכלא למשך כשלושה חודשים. בסוף חייו עבר לקרוטושין שבפולין, שם נפטר בשנת 1718. שפתי חכמים ר' שבתי נודע בעיקר בזכות חיבור ספר זה שמכיל פירוש על פירוש רש"י לתורה, המלוקט ממפרשי רש"י שקדמוהו ובפרט מהרא"ם. הספר נדפס לראשונה באמסטרדם ת"מ (1680). ברוב החומשים כיום מודפס הפירוש עיקר שפתי חכמים שהוא קיצור של שפתי חכמים. שפתי ישנים - זהו ספר ביבליוגרפי בעברית, ובו רשם ר' שבתי את שמות הספרים העבריים שהיו ידועים לו ואת שמות המחברים, שנת ההוצאה לאור של הספרים, המקום שבו נדפסו, ואת תוכנם בקצרה. דרך ארץ - ספר זה נכתב ביידיש ומתחלק לשלושה חלקים - בחלק הראשון ישנם תפילות להולכי דרכים, בחלק השני נרשמו מידות, משקלים, סוגי מטבעות ועוד, ובחלק השלישי נרשמו הדרכים המוליכות לערים הגדולות ואורכן. מרדכי מרגליות (עורך כללי), "שבתי בס", אנציקלופדיה לתולדות גדולי ישראל, תל אביב: י' צ'צ'יק, תש"ו, עמ' 1238-1236, באתר היברובוקס שבתי בס, ב"אנציקלופדיה יהודית" באתר "דעת" דוד הלחמי, רבי שבתי ברבי יוסף באס (בעל „שפתי חכמים”), חכמי ישראל, תל אביב תשי"ח, חלק א', עמ' קי"ג, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום) "שבתי בן יוסף בס", במהדורת 1901–1906 של האנציקלופדיה היהודית (באנגלית) שבתי בס, שפתי ישנים, במאגר הספרים הסרוקים של הספרייה הלאומית שבתי בן יוסף בס (1641-1718), דף שער בספרייה הלאומית Forever in Faith. Beitar Illit: Tfutza publications. 2015. p. 15. ISBN 978-1-60091-383-9 בנימין מינץ, שפתי ישנים כתובים⁩⁩, 7 יוני 1928 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מעגלי האבן בסנגמביה

מעגלי האבן בסנגמביה (צרפתית Cercles mégalithiques de Sénégambie; אנגלית Senegambian stone circles) הם ארבע קבוצות של אבנים גדולות מתוך 1,053 קבוצות דומות המכילות 29,000 אבנים סך הכל. המעגלים שוכנים לאורכה של רצועה ברוחב של 100 ק"מ המשתרעת מצפון לנהר גמביה בסנגל ובגמביה ועד למרחק של 350 ק"מ משפך הנהר אל האוקיינוס האטלנטי. ריכוז המעגלים גדול במיוחד במערבה של הרצועה, ושם שוכנים ארבעת המעגלים הספציפיים. חלק מהמעגלים מתוארכים לתקופה ארוכה בת למעלה מ-1,500 שנים, בין המאה ה-3 לפנה"ס ועד המאה ה-16, והם שרידיה של קבוצה תרבותית ודתית שהתקיימה במערב אפריקה בתקופות אלה. המעגלים שימשו כמקומות קדושים וכאתרי קבורה, אם כי לא ברור לחלוטין מהו הקשר בין האבנים במעגלים לשימוש באתרים כמקום קבורה, שכן אין בהכרח חפיפה בין גיל המעגלים לבין גיל הקברים. האבנים במעגלים הובאו מאתרי כרייה ועובדו באמצעות כלי ברזל. צורתן היא כשל גליל או מצולע בגובה ממוצע של 2 מטר ובמשקל של עד 7 טון. כל מעגל כולל בדרך כלל בין 8 ל-14 אבנים, וקוטרו עומד על 4 עד 6 מטר. חלק מהמעגלים מכילים שתי שורות של אבנים, כשאחת מהן מקיפה את האחרת. כל המעגלים שוכנים בסמוך לתילי קבורה המוכרים גם מאזורים סמוכים אחרים במערב אפריקה, ברחבי מאלי ומאוריטניה. ארבעת המעגלים הוכרזו בשנת 2006 כאתר מורשת עולמית. האתרים הם: סינה נגאיין (סנגל): אתר סינה נגאיין הוא הגדול באזור וכולל 52 מעגלי אבן כשאחד מהם כפול. בסך הכל יש באתר זה 1,102 אבנים, ואלה הובאו ממכרה הממוקם כקילומטר מזרחית לאתר. מיקום: 13°41′43″N 15°32′07″W﻿ / ﻿13.69528°N 15.53528°W﻿ / 13.69528; -15.53528. וואנאר (סנגל): בוואנאר 21 מעגלי אבן, אחד מהם כפול. מיקום: 13°48′00″N 15°42′00″W﻿ / ﻿13.80000°N 15.70000°W﻿ / 13.80000; -15.70000. וואסו (גמביה): באתר 11 מעגלים, ומחקרים במקום חשפו שרידי גופות שנקברו בו בין השנים 927 ל-1305. נראה כי האבנים הובאו ממכרה הממוקם כ-200 מטר מזרחית לאתר, ומועד הקמתן מתוארך לשנת 750 עם סטייה אפשרית של 110 שנים לשני הכיוונים. מיקום: 13°41′50″N 14°52′00″W﻿ / ﻿13.69722°N 14.86667°W﻿ / 13.69722; -14.86667. קרבאטש (גמביה): באתר תשעה מעגלים כולל מעגל אחד כפול. בכל מעגל בין 10 ל-24 אבנים, והאבנים המרכיבות אותו זהות זו לזו בצורתן ובגודלן, ונעות בין גובה של 60 ס"מ לגובה של 2.45 מטר. מיקום: 13°45′00″N 15°06′00″W﻿ / ﻿13.75000°N 15.10000°W﻿ / 13.75000; -15.10000. מדיה וקבצים בנושא מעגלי האבן בסנגמביה בוויקישיתוף אודות מעגלי האבן בגמביה אודות מעגלי האבן
ליליה

ליליה פייגין (נולדה ב-3 בינואר 1960 באורוגוואי), הידועה בשם הבמה ליליה, היא זמרת ישראלית שהייתה פעילה בעיקר בשנות ה-80. ליליה נולדה בשם ליליה רוטנברג, בעיר מונטווידאו באורוגוואי, למשפחה יהודית ממוצא פולני. בילדותה הייתה מעריצה של להקת הביטלס. עלתה עם משפחתה לישראל ב-1974, ותחילה גרו באשדוד ואחר־כך עברו לרמת גן. בישראל סבלה מקשיי הסתגלות לשפה ולמנטליות הישראלית, ואחרי הצבא חזרה לאורוגוואי לזמן קצר. חלמה להיות זמרת אך החליטה ללמוד גרפיקה ועבדה במשרדי פרסום. בשנת 1983 הקליטה שני תקליטי שדרים עם המוזיקאי דוד מנשה, "התנגשות" ו"בוא אלי", שזכו למספר השמעות ברדיו. אחר כך הקימו השניים את הצמד "קקטוס", אך לא זכו להצלחה, והשניים הפסיקו את שיתוף הפעולה ביניהם. אחר־כך שרה במסגרת כמה הרכבי רוק. בקיץ 1987 פגשה את להקת החברים של נטאשה בתחרות להקות רוק בגני התערוכה. פנתה אל הלהקה, שהייתה אז בראשית דרכה, והציעה להם להצטרף להרכב והם הסכימו. היא הופיעה עם הלהקה במשך כחודשיים, אך עזבה אותה לאחר שהרגישה שהם חבורה מגובשת ושלא תוכל להשתלב אתם. באותה עת גם השתתפה בפסטיבל הזמר הישראלי 1987, במסגרת הרכב שכלל את דפנה ארמוני ויואל לרנר. ב-1988 פנתה אל המפיק המוזיקלי רונן בן-טל עם קלטת של כמה משיריה. והוא הסכים לסייע לה להקליט אלבום ולשמש כמנהל האמנותי שלה. את הפקת האלבום מימנה בעצמה מחסכונות. חנה גולדברג, עמה יצרה קשר עוד קודם לכן, כתבה את שירי האלבום, ועובד אפרת הלחין ועיבד אותם. באלבום ניגנו: ז'אן ז'ק גולדברג בתופים ויוסי אלפנט בגיטרה, אפרת ודורון ורדי בגיטרות, רונן בן־טל וקובי פיטרו בקלידים, גיל מנדלשטם בבס וסי היימן ששרה קולות רקע. הסינגל הראשון שהקליטה, "הרווח שבין" ("הרווח בין הגבר לחולצה") יצא בינואר 1989, הפך ללהיט גדול, אך האלבום כולו, שיצא במאי 1989, ונקרא אף הוא "הרווח שבין", לא זכה להצלחה, למרות שירים נוספים שגם זכו להצלחה: "האש השחורה", "אל תלך לי לאיבוד" ו"הכתובת על הקיר". בשלהי 1989 הקליטה ליליה את השיר "גבר באמבטיה", שגם אותו כתבה חנה גולדברג והלחין עובד אפרת. השיר הפרובוקטיבי הפך ללהיט גדול, צעד 3 שבועות במקום הראשון ואף הגיע למקום ה-13 במצעד הפזמונים העברי השנתי, "גבר באמבטיה" צורף מאוחר יותר לאוסף להיטי שנות ה-80 שיצא ב-1996, ולאוסף משיריה של חנה גולדברג ב-1999. ב-1990 השתתפה ליליה בפסטיגל עם השיר "שיזה לימה קונגן הולי" שזכה במקום השישי. בראשית שנות ה-90 הקליטה ליליה שיר נוסף "כבר שנה" עם "החברים של נטאשה" ב-1990 שגם זכה להצלחה ויועד לאלבומה השני בנוסף ל"גבר באמבטיה", אך הוא בסוף נגנז והשאיר אחריו את השירים. עם דעיכת הקריירה, פרשה ליליה מפעילות בתחום המוזיקה. היא שבה לפעילות מוזיקלית ב-1999, כשהצטרפה ללהקה שהקים ב-1995 עוזי בינדר, שנקראת "להקה פיקטיבית". באחד ההרכבים שבו השתתפה הכירה את אלי פייגין, שהיה מתופף, ואחר כך אמרגן והם נישאו ב-1989. ליליה, באתר שירונט ליליה, באתר MOOMA (בארכיון האינטרנט) יוסי חרסונסקי, הליליה שרה רוק, מעריב, 23 ביוני 1989 - ביקורת על האלבום "הרווח שבין" מיכל קפרא, להיט בראש, חיים בזבל, מעריב, 16 במרץ 1990 - כתבת פרופיל מיכל קפרא, להיט בראש, חיים בזבל, מעריב, 16 במרץ 1990 רונן טל, הכרה, חדשות, 22 בדצמבר 1988 רונן טל, הבטחה - סי היימן בקולות רקע, חדשות, 24 בנובמבר 1988 יובל ניב, ליליה מתאהבת, מעריב, 3 בפברואר 1989 ענת מידן, תקליט חמש קילו, חדשות, 25 במאי 1989 רותם איתן, שדרים - פוסיקט, חדשות, 1 בפברואר 1990 להקה פיקטיבית באתר הבמה ציפורה, חדשות, 16 ביוני 1989
קונטה קינטה (אי)

קונטה קינטה או ג'יימס איילנד (אנגלית James Island) הוא אי קטן בנהר גמביה, כ-30 ק"מ משפכו אל האוקיינוס האטלנטי ומבירת גמביה בנג'ול. האי ידוע במצודת ג'יימס (Fort James) הניצבת בו, ובשנת 2003 הוכר, יחד עם שישה אתרים נוספים, כאתר מורשת עולמית. אזור גמביה היה נושב בתקופות מוקדמות כפי שמעידים על כך, בין היתר, מעגלי האבן בסנגמביה, והיה חלק מהאימפריה של מאלי מהמאה ה-13 עד המאה ה-15. האי עצמו שימש דייגים לפני בוא האירופים לאזור. המתיישבים האירופים הראשונים באי היו גרמנים מדוכסות קורלנד וסמיגליה (לטביה של היום), שהקימו במקום ב-1651 מצודה, שנקראה "מצודת יעקב" ע"ש יעקב קטלר (Jacob Kettler) דוכס קורלנד, והשתמשו בה כבסיס מסחרי. ב-1659 עבר האי לשליטת ההולנדים, וזמן קצר לאחר מכן, ב-1661, לשליטת הבריטים, שהעניקו לאי ולמצודה את שם מלכם ג'יימס השני, מלך אנגליה. בתחילה שימש המקום לסחר בזהב ובשנהב ובהמשך החל לשמש לסחר עבדים. האי עבר לשליטת הצרפתית בשנים 1695-1697, ושוב ב-1702, ולאחר מכן שב לשליטה בריטית. המצודה נחרבה ונבנתה מספר פעמים כאשר עברה מיד ליד. ב-1807 אסרו הבריטים על סחר עבדים, ואף יצאו למלחמה נגד סחר העבדים של מדינות אחרות. לצורך כך בנו ביצורים בשפך הגמביה (ראו להלן: האתרים הקשורים) ונטשו את המצודה באי ג'יימס ב-1815. האי נתון לבליה ולהצפות הנהר, וגודלו בהווה, העומד על כשלושה דונמים, קטן מגודלו בעת שהיה פעיל. שרידי המצודה ומספר מבנים בריטים עדיין ניצבים בו, ובנוסף לכך יש בו מספר עצי באובב. בשנת 2003 הכריז ארגון אונסק"ו על האי כאתר מורשת עולמית בשל כך ש: "ג'יימס איילנד והאתרים הקשורים בנהר גמביה מספקים עדות יוצאת דופן לפניו המגוונים של המפגש האירופי-אפריקאי מהמאה ה-15 עד למאה ה-20. נהר גמביה היה נתיב הסחר הראשון אל תוככי אפריקה, והיה לפרוזדור לסחר עבדים בשלב מוקדם. הכפרים והסוללות קשורים באופן ישיר עם תחילתו וסופו של סחר העבדים, ומשמרים זכרונות הקשורים לתפוצה האפריקאית." האתרים הקשורים לאי אשר נכללו בהכרזתו כאתר מורשת עולמית הם: סוללת ששת התותחים (Six gun battery) שנבנתה ב-1821 בבנג'ול (בשמה הקודם באתֶ'רסט, Bathurst) וכללה שישה תותחים היורים פגזים במשקל 24 ליבראות. הסוללה הוקמה בפתח נהר הגמביה כדי לעצור את סחר העבדים של סוחרים צרפתים, פורטוגזים ואחרים לאורך הנהר. פורט בולן (Fort Bullen) הניצב בגדה הצפונית של הנהר, מול בנג'ול. המבצר הוקם ב-1827 לאחר שהתברר שספינותיהם של סוחרי העבדים מצליחות לחמוק מטווח התותחים של הסוללה בהפליגן סמוך לגדה הצפונית של הנהר, שרוחבו סמוך לשפך מגיע ל-10 ק"מ. הריסות "סן דומינגו" שהיה היישוב הפורטוגזי הראשון באזור, ושימש את האי להספקת מי שתייה. שרידים מקפלה פורטוגזית בכפר אלברדה (Albreda) על הגדה הצפונית של הנהר. בניין "החברה הצרפתית לאפריקה המערבית", סי.אף. איי.או. (CFAO, Compagnie Française d’Afrique Occidentale). בית "מאורל פרס" (Maurel Frères) הניצב בכפר ג'ופורה (Juffureh) אשר זוהה על ידי אלכס היילי, כותב הספר שורשים ככפר אבותיו. מדיה וקבצים בנושא קונטה קינטה בוויקישיתוף סוללת ששת התותחים בבנג'ול(הקישור אינו פעיל) מתוך נימוקי ההחלטה
המאוזוליאום של קוז'ה אחמט יסאווי

המאוזוליאום של קוז'ה אחמט יסאווי (בקזחית: Қожа Ахмет Яссауи сағанасы) הוא מאוזוליאום לא גמור בעיר טורקיסטן בדרום קזחסטן, המשמש כקברו של המיסטיקן הסופי בן המאה ה-12 קוז'ה אחמט יסאווי. המאוזוליאום נחשב לאחד המבנים הגדולים והשמורים ביותר מתקופת האימפריה הטימורית. המאוזוליאום הניצב על שטח של כ-5 וחצי דונמים בצפון-מזרחו של הרובע העתיק של טורקיסטן, החליף מבנה קודם וקטן יותר. המבנה הנוכחי נבנה בתקופתו של טימור לנג בין השנים 1389 ו-1405, במטרה לזכות באהדת הסופיסטים, והוא לקח חלק פעיל בתכנונו. טימור לנג העסיק אנשי מקצוע פרסיים משיראז ומאספהאן, והמאוזוליאום אף השפיע מאוחר יותר על אדריכלות העיר סמרקנד. המבנה נותר בלתי גמור עם מותו של טימור לנג ב-1405, ועל כן הוא חסר את שני הצריחים שתוכננו לו והכניסה הראשית נותרה בלתי גמורה. במאה ה-16 נערכו מספר עבודות שיפוץ במבנה, ובמאה ה-19 הוא הפך למצודה מוקפת חומת אבן ובוץ. ב-1872 החליטו הרוסים שהשתלטו קודם לכן על העיר לשמר את המבנה, והוא שופץ מדי פעם, ובתקופה הסובייטית שימש כמוזיאון. מאז עצמאות קזחסטן ב-1991 נודעת משמעות רוחנית למאוזוליאום והוא נחשב לסמל לאומי. למאוזוליאום צורת מלבן שאורכו 62.7 מטר ורוחבו 45.8 מטר. גובהו 38.7 מטר והוא עשוי אבנים שרופות, מלט וחרס. הכניסה לאתר מכיוון דרום-מזרח מובילה לאולם המרכזי (ג'מייטהאנה) הרבוע שכל אחת מצלעותיו באורך של 18.2 מטר, ומעליו קבועה הכיפה הגדולה שקוטרה 18 מטר. במרכזו של חדר זה כד גדול השוקל שתי טונות והנחשב סמל לקבלת אורחים ולאחדות (טורקית Kazan, ומכאן שם נוסף לחדר Kaznnlık). שרידיו של יסאווי מונחים מתחת למצבה באולם הסמוך ומעליו כיפה פנימית בגובה של 17 מטר שמעליה כיפה חיצונית שגובהה 28 מטר (הכיפה הקטנה בצילום המבנה). כיפה זו מצופה באריחים מזוגגים בצורת משושה בצבעי ירוק וזהב. במאוזוליאום חללים המיועדים לשמש בין היתר כחדרי מפגש, כספרייה (כיתבהאנה) וכמסגד, ועל כן קיימת מחלוקת באשר לייעודו העיקרי והכינוי המתאים לו. לאחרונה מעדיפים חוקרים את הכינוי "חנאקה" המדגיש את שימושו החברתי לקבלות פנים. החדרים השונים ערוכים סביב חצר מרכזית בגודל של 60 מטר על 50 מטר. קירותיו החיצוניים של המבנה מכוסים באריחים מזוגגים שעליהם צורות גאומטריות ועיטורים אפיגרפיים האופייניים לתקופה. מדיה וקבצים בנושא המאוזוליאום של קוז'ה אחמט יסאווי בוויקישיתוף אתר מקיף מלווה בתמונות אודות המאוזוליאום Architectural complex of Khodja Akhmed Yasawi
שנת זחג

שנת זחג היא אחת מארבעה עשר סוגי השנים בלוח העברי הקבוע. שנה מסוג זחג היא שנה המתחילה בשבת (ז), היא חסרה (ח) ועל כן יש 29 ימים גם בחשוון וגם בכסלו, וחג הפסח חל ביום שלישי (ג). שנה מסוג זחג היא שנה מעוברת ומכילה שני חודשי אדר. אורכה של שנת זחג הוא 383 ימים, שבהם 55 שבתות. שנת זחג נקבעת כאשר מולד הלבנה הממוצע של חודש תשרי של שנה מעוברת חל בין יום חמישי 18 שעות (12:00 בשעון המקומי בירושלים, 11:39 בשעון חורף ישראל) ליום שישי 20 שעות ו-491 חלקים (14:27:16 בשעון המקומי בירושלים, 14:06:19 בשעון חורף ישראל). כתוצאה מכך כ-5.8% מהשנים בלוח העברי הן שנים מסוג זחג, בדיוק כמו שנת בחה. השנה שלפני שנת זחג היא תמיד שנת בשה. בין השנים ה'ת"ש-ה'תת"ן חלה קביעות זו בשנים: ה'תש"ג, ה'תש"ו, ה'תש"ל, ה'תשל"ג, ה'תשנ"ז, ה'תשפ"ד, ה'תת"א, ה'תתכ"ח, ה'תתל"א. בשנה מסוג זחג חל ראש חודש בשבת פעמיים, בנוסף לראש השנה שחל בשבת ולא נחשב כראש חודש. ראש חודש אדר א' חל בשישי ושבת וראש חודש תמוז חל בימים שבת וראשון. צום גדליה חל ביום שני, עשרה בטבת חל ביום שישי, תענית אסתר מוקדמת ליום חמישי, תענית בכורות חלה ביום שני, ושבעה עשר בתמוז ותשעה באב חלים שניהם ביום שלישי. חנוכה חל בימים שישי עד שישי, הדלקת נר ראשון ביום חמישי בערב. ט"ו בשבט חל ביום חמישי. פורים חל ביום ראשון ובירושלים ביום שני. יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ויום העצמאות נדחים לימי שני ושלישי, ה' וו' אייר. שבועות חל ביום רביעי. בשנת זחג 55 שבתות כאשר בשלוש מתוכן לא קוראים פרשה: שבת ראש השנה, שבת ראשונה של סוכות ושבת חול המועד פסח. על מנת להתאים את מספר הפרשות (54, בשנה מסוג זחג כל הפרשות נקראות בשבת) עם מספר השבתות שבהן קוראים פרשה (52), מחוברות הפרשות מטות ומסעי, ניצבים ווילך. פרשות בהן לא קוראים את ההפטרה הרגילה: פרשת בראשית - קוראים את הפטרת מחר חודש פרשת וישב - השבת בתוך חנוכה קוראים את הפטרת חנוכה "רני ושמחי" פרשת משפטים - שבת ראש חודש קוראים "השמים כסאי" פרשת ויקהל - שבת שקלים קוראים את הפטרת פרשת שקלים פרשת פקודי - מנהג האשכנזים בארץ ישראל שקוראים גם הפטרת ויקהל וגם הפטרת פקודי פרשת ויקרא - קוראים הפטרה של שבת זכור פרשת צו - קוראים את הפטרת פרשת פרה פרשת שמיני - קוראים את הפטרת פרשת החודש פרשת מצורע - ברוב הקהילות נהוג לקרוא הפטרת שבת הגדול פרשת קרח - קוראים את הפטרת שבת ראש חודש "השמים כסאי". באופן די נדיר, שבת חנוכה היא פרשת וישב ולכן בפרשת מקץ קוראים את הפטרת מקץ, דבר המתרחש רק בכ-10.1% מהשנים. בשנת זחג קוראים את הפטרת פרשת אחרי מות וגם את הפטרת פרשת קדושים, מה שלפי רוב המנהגים יכול להתרחש בשנים מסוג זה בלבד. s:טור אורח חיים תכח לוח השנה וחשבונו תוך בירור שאלת המחזוריות, יעקב מתלון, אתר שורש.
פורשה 356

הפורשה 356 היא מכונית ספורט אשר יוצרה בין השנים 1948 ל-1965. זו הייתה המכונית הראשונה בייצור סדרתי של חברת פורשה. ה-356 נוצרה על ידי פרדיננד "פרי" פורשה, בנו של ד"ר פרדיננד פורשה, מייסד החברה. ללא שוני רב מקודמתה, החיפושית של פולקסווגן, ה-356 ממונעת על ידי מנוע אחורי בעל ארבעה צילינדרים וקירור אוויר. כמו כן, גם הפורשה הייתה בעלת הנעה אחורית. עיצובה של ה-356, למרות הדמיון הרב לחיפושית, נעשה בידי ארווין קומנדה במיוחד עבור פורשה. בעברו הוביל קומנדה גם את צוות העיצוב של החיפושית. רוב חלקיה המכניים של ה-356 הראשונה הובאו מהחיפושית של פולקסווגן, ביניהם מרכיבי המנוע, מתלים ושלדה. מהלך זה נעשה במטרה לחסוך בעלויות הייצור, אך במרוץ הזמן החליטו בפורשה על כיוון חדש שה-356 צריכה לקחת ושיפרו את מערך רכיבי המכונית במטרה לשפר את ביצועיה בפן הספורטיבי. בדומה לאופי הפעולה בחברת פורשה היום, ה-356 עברה לאורך חייה שיפורים קלים מדי מספר שנים ולא הוצגה כדגם חדש בכל 7-8 שנים, שיטה הנהוגה ברוב יצרניות הרכבים. ה-356 הוצגה בגרסת גג פתוח כבר מההתחלה (אב הטיפוס דגם פורשה 356/1), ובשנות ה-50' המוקדמות אף היוו דגמים אלו 50% מסך הייצור. הגרסה פתוחת-הגג הפופולרית ביותר הייתה ה-356 ספיידר, אשר בשנת 1957 פורשה ייצרה 1,171 רכבים מדוגמתה. הסיבה העיקרית לאהדה הרבה אשר נחלה הספיידר היא בעקבות מכונית ה-550 ספיידר אשר פורשה ייצרה במקביל באותה תקופה עבור מרוצי מכוניות וזכתה להצלחה רבה בסבבי המרוצים. במרוצת השנים יוצרה ה-356 במגוון גרסאות, כאשר לאורך השנים הוצגו דגמים יותר מהירים, מפוארים ואמנם גם יותר יקרים. מחירה של ה-356 בארצות-הברית בשנות ה-50' היה כ-$4,000, בעוד שכיום הדגמים הללו נמכרים במחירים שבין $20,000 ל-$100,000 בהתאם לחשיבות ונדירות הרכב המוצע. בתחילת חייה הציעה פורשה את ה-356 עם מנוע בעל 40 כ"ס אשר יוצר בידי פולקסואגן, אך דגמיה האחרונים הוצעו עם מנועים בעלי 130 כ"ס. ה-356 השתתפה במגוון סבבי מרוצים, ביניהם מרוצי ראלי (אספלט), מרוץ 24 השעות של לה מאן, מילה מילייה (מרוץ אלף המיילים) וטארגה פלוריו. בכולן הוכיחה ה-356 שליטה ללא עוררין. בין דגמי המרוצים החשובים של ה-356 ניתן למצוא את ה-356A קאררה GT, שם אשר זכה לתחייה מחודשת בשנת 2003 עם השקת מכונית העל של פורשה, הפורשה קאררה GT. בשנות ה-60' שיתפה פורשה פעולה עם סדנת הביצועים והמרוצים של פיאט, אבארת', בפיתוח גרסאות המרוץ של פורשה. עובדה זו מקבלת משמעות קוריוזית בימים אלו מאחר שפרארי, אשר בבעלות פיאט, היא יריבתה הגדולה ביותר של פורשה כיום, בין אם על מסלולי המרוצים או במכירות רכבי הכביש. DKW מונזה פורשה 356/1 מדיה וקבצים בנושא פורשה 356 בוויקישיתוף 356 Registry - אתר המכיל מידע ענף על ה-356 וכן מאגר רישום של דגמי 356 הקיימים כיום
רפסודה

רפסודה היא משטח צף, המשמש למעבר גופי מים כגון נהרות או אגמים, בדומה לסירה פשוטה. זהו כלי השיט הקל והזול ביותר לבנייה. רפסודות גם משמשות לעיתים כבסיס להצבת מתקנים בסביבה ימית, כאי צף. לרוב אין מפליגים מרחקים ארוכים בעזרת רפסודה. חריג מפורסם לכך הוא מסעו של תור היירדאל, שהפליג אלפי קילומטרים באוקיינוס ברפסודה "קון-טיקי", כדי להראות שייתכן שמיישבי פולינזיה הגיעו אליה מפרו על רפסודות. הרפסודה צפה הודות לבנייתה מחומרים קלים, כגון עץ, קלקר (פוליסטירן מוקצף) או מכלים אטומים, מלאים אוויר. לשם התקדמות מהירה יותר עשויה הרפסודה להשתמש במפרש. רפסודות פשוטות נבנו בעבר מבולי-עץ רבים, שנקשרו יחד למשטח שעליו ניתן להוביל אנשים או ציוד. בארצות שבהן נכרתו עצים רבים לצורכי בנייה, הובלו לעיתים בולי העץ על נהרות, כאשר הם מאוגדים לרפסודה שהשייטים ניווטו לנמל היעד, שם פורקה הרפסודה ובולי העץ הועברו ליעדם. כיום נבנות רפסודות במגוון רחב של צורות ולמטרות רבות ומגוונות. בארץ מקובל לארגן "רפסודיות" שהן פעילות מחנאית של בניית רפסודות ושייט על הכנרת. את הרפסודיות מארגנות בדרך כלל המועצות המקומיות ותנועות הנוער, ולעיתים הן מסכמות את טיול "מים לים". דוברה חסקה רפסודה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
מחלף לטרון

מחלף לטרון הוא מחלף המחבר בין כביש 1 וכביש 3 ונמצא באזור לטרון. המחלף מורכב מגשר בכביש 1 החולף על פני כביש 3. כל כיווני התנועה במחלף מתאפשרים, אך כל הפניות שמאלה כרוכות בהמתנה בצומת או רמזור. שטחו של מחלף לטרון ממוקם מעבר לקו הירוק והיה בשליטת ממלכת ירדן עד ל-1967. המחלף נחנך ביולי 1978, עם פתיחתו לתנועה של כביש 1, שכונה אז כביש מספר 10. עד להקמת קטע כביש זה, התנהלה התנועה מתל אביב-יפו לירושלים דרך כביש המוכר כיום ככביש 44 ומשם אל צומת שבשטחו ממוקם כיום מחלף שער הגיא. סמוך למחלף נמצאים מנזר השתקנים, אתר ההנצחה של חיל השריון, מיני ישראל ומסילת הרכבת החדשה לירושלים. מדיה וקבצים בנושא מחלף לטרון בוויקישיתוף הסדרי תנועה בדרך מס' 10 קטע שער הגיא - תל אביב, מעריב, 7 ביולי 1978