צרפת בימי הביניים

ממלכת צרפת בימי הביניים (בערך, מהמאה ה-10 עד אמצע המאה ה-15) התאפיינה בפיצול של האימפריה הקרולינגית ופרנקיה המערבית (843–987); הרחבת השליטה המלכותית על ידי בית קאפה (987–1328), כולל מאבקיהם עם הנסיכויות העצמאיות כמעט (דוכסויות ורוזנויות, כגון אזורי נורמנדי ואנז'ו), ויצירה והרחבה של שליטה מנהלית/מדינתית (בעיקר תחת פיליפ השני אוגוסט ולואי התשיעי) במאה ה-13; ועלייתו של בית ולואה (1328–1589), כולל המשבר השושלתי הממושך נגד בית פלנטג'נט והאימפריה האנגווינית שלהם, שהתפרץ במלחמת מאה השנים (1337–1453) (שהחמיר על ידי המוות השחור הקטסטרופלי ב-1348), והניח את הזרעים למדינה ריכוזית ומורחבת יותר בתקופה המודרנית המוקדמת וליצירת תחושת זהות צרפתית. עד המאה ה-12, התקופה ראתה את הפיתוח והרחבה של המערכת הכלכלית השלטונית (כולל התקשרות האיכרים לארץ באמצעות צמיתות); הרחבת המערכת הפיאודלית של זכויות וחובות פוליטיות בין לורדים לווסאלים; מה שמכונה "המהפכה הפיאודלית" של המאה ה-11 שבמהלכה השתלטו לורדים קטנים על אדמות מקומיות באזורים רבים; וניכוס על ידי בעלי תפקידים אזוריים/מקומיים של זכויות מנהליות, פיסקאליות ומשפטיות שונות לעצמם. מהמאה ה-13 ואילך, המדינה השיבה לאט לאט את השליטה במספר נחלות אבודות אלו. המשברים של המאות ה-13 וה-14 הביאו לכינוסה של אספה מייעצת, אספת המעמדות, וגם לסיום יעיל של הצמיתות. מהמאות ה-12 וה-13 ואילך, צרפת עמדה במרכז הפקה תרבותית תוססת שהשתרעה על פני חלק ניכר ממערב אירופה, כולל המעבר מאדריכלות רומנסקית לאדריכלות גותית ואמנות גותית; יסוד האוניברסיטאות של ימי הביניים (כגון האוניברסיטאות של פריז (הוכרו ב-1150), מונפלייה (1220), טולוז (1229) ואאוליאן (1235)) ומה שנקרא "הרנסאנס של המאה ה-12"; גוף הולך וגדל של ספרות עממית חילונית (כולל השאנסון דה גסט, רומנטיקה אבירית, שירת טרובדור וטרובר וכו') ומוזיקת ימי הביניים (כגון פריחת אסכולת נוטרדאם לפוליפוניה). מימי הביניים ואילך, שליטי צרפת האמינו שלממלכותיהם יש גבולות טבעיים: הפירנאים, האלפים והריין. זה שימש עילה למדיניות תוקפנית ולפלישות חוזרות ונשנות. עם זאת, לאמונה הייתה בסיס מועט במציאות, שכן לא כל השטחים הללו היו חלק מהממלכה וסמכותו של המלך בממלכתו השתנתה למדי. הארצות שהרכיבו את ממלכת צרפת הראו גיוון גאוגרפי רב; החלק הצפוני והמרכזי נהנו מאקלים ממוזג ואילו החלק הדרומי היה קרוב יותר לאקלים הים תיכוני. בעוד שהיו הבדלים גדולים בין החלקים הצפוניים והדרומיים של הממלכה, היו הבדלים חשובים לא פחות בהתאם למרחק מההרים: בעיקר האלפים, הפירנאים והמאסיף המרכזיים. לצרפת היו נהרות חשובים ששימשו כנתיבי מים: הלואר, הרון, הסן וכן הגארון. נהרות אלו יושבו מוקדם מהשאר וערים חשובות הוקמו על גדותיהם אך הם הופרדו על ידי יערות גדולים, ביצות ושטחים קשים אחרים. לפני שהרומאים כבשו את גאליה, חיו הגאלים בכפרים המאורגנים בשבטים רחבים יותר. הרומאים התייחסו לקטנות מבין הקבוצות הללו כ-pagi ולגדולות ביותר כ-civitates. הפגיות והסיוויטות הללו נלקחו לעיתים קרובות כבסיס לממשל הקיסרי ושרדו עד ימי הביניים, כאשר בירותיהם הפכו למרכזי בישופות. המחוזות הדתיים הללו שרדו עד המהפכה הצרפתית. בתקופת האימפריה הרומית, גאליה הדרומית הייתה מאוכלסת יותר, ובשל כך נכחו בה יותר מושבים אפיסקופליים בהתחלה בעוד שבצפון צרפת הם התכווצו מאוד בגלל הפלישות הברבריות ובוצרו בכבדות כדי להתנגד לפולשים. הדיון על גודלה של צרפת בימי הביניים מסובך על ידי הבחנות בין אדמות שהוחזקו באופן אישי על ידי המלך (" הדומיין המלכותי") לבין אדמות שהוחזקו בשבועת אמונים על ידי אדון אחר. הרעיון של res publica שהתקבל מהפרובינציה הרומית של גאליה לא נשמר במלואו על ידי הממלכה הפרנקית והאימפריה הקרולינגית, ובשנים הראשונות של הקפטינגים, הממלכה הצרפתית הייתה פחות או יותר פיקציה. ה"דומיין המלכותי" של הקפטינגים היה מוגבל לאזורים סביב פריז, בורז' וסנס. הרוב הגדול של השטח הצרפתי היה חלק מאקיטן, דוכסות נורמנדי, דוכסות ברטאן, רוזנות שמפניה, דוכסות בורגונדי, רוזנות פלנדריה וטריטוריות אחרות. באופן עקרוני, האדונים של ארצות אלו היו חייבים שבועת אמונים למלך הצרפתי על החזקתם, אך למעשה למלך בפריז הייתה שליטה מועטה על אדמות אלו, וזה גרם לבעיות בעת איחוד נורמנדי, אקוויטניה ואנגליה תחת בית פלנטג'נט במאה ה-12. פיליפ השני אוגוסט לקח על עצמו התרחבות צרפתית מסיבית במאה ה-13, אך רוב הרכישות הללו אבדו הן על ידי השיטה המלכותית של "אפאנאז'" (מתן אזורים לבני משפחת המלוכה לניהול) והן באמצעות הפסדים במלחמת מאה השנים. רק במאה ה-15 ישיגו שארל השביעי ולואי האחד עשר את השליטה ברוב צרפת של ימינו (פרט לברטאן, נווארה וחלקים ממזרח וצפון צרפת). מזג האוויר בצרפת ובאירופה בימי הביניים היה מתון משמעותית מאשר בתקופות שקדמו לו או לאחריו. היסטוריונים מתייחסים לזה כ"תקופה החמה של ימי הביניים", שנמשכת בערך מהמאה ה-10 עד המאה ה-14 בערך. חלק מגידול האוכלוסייה הצרפתית בתקופה זו (ראה להלן) קשור ישירות למזג האוויר הממוזג הזה ולהשפעתו על יבולים ובעלי חיים. בסוף ימי הביניים, צרפת הייתה האזור המאוכלס ביותר באירופה - לאחר שעקפו את ספרד ואיטליה עד 1340. במאה ה-14, לפני הגעתו של המוות השחור, האוכלוסייה הכוללת של האזור המכוסה על ידי צרפת של ימינו נאמדה בכ-16 מיליון. אוכלוסיית פריז שנויה במחלוקת. ג'וזיה ראסל טען לכ-80,000 בתחילת המאה ה-14, אם כי הוא ציין שכמה חוקרים אחרים הציעו 200,000. הספירה הגבוהה יותר תהפוך אותה ללא ספק לעיר הגדולה ביותר במערב אירופה; הספירה הנמוכה תעמיד אותה מאחורי ונציה עם 100,000 ופירנצה עם 96,000. המוות השחור הרג על פי ההערכות שליש מהאוכלוסייה מאז הופעתו ב-1348. מלחמת מאה השנים במקביל האטה את ההתאוששות. רק באמצע המאה ה-16 לפני שהאוכלוסייה תתאושש לרמות של אמצע המאה ה-14. בימי הביניים המוקדמים הייתה צרפת מרכז לימוד יהודי, אך רדיפות גוברות, וסדרת גירוש במאה ה-14, גרמו סבל ניכר ליהודי צרפת; ראה תולדות היהודים בצרפת. בימי הביניים בצרפת, הלטינית של ימי הביניים הייתה המדיום העיקרי של חילופי מלומדים והשפה הליטורגית של הכנסייה של ימי הביניים; זו הייתה גם שפת המדע, הספרות, המשפט והמינהל. משנת 1200 ואילך החלו להשתמש בשפות עממיות בעבודה מנהלית ובבתי המשפט המשפטיים, אך הלטינית נשארה שפה מנהלית ומשפטית עד שפקודת וילר-קוטרט (1539) קבעה שימוש בצרפתית בכל הפעולות השיפוטיות, חוזים נוטריוניים וחקיקה רשמית. אולם הרוב המכריע של האוכלוסייה דיבר מגוון של שפות עממיות שמקורן בלטינית וולגרית, שפת הדיבור הנפוצה של האימפריה הרומית המערבית. המשורר האיטלקי מימי הביניים דנטה, בלטינית שלו De vulgari eloquentia, סיווג את השפות הרומאניות לשלוש קבוצות לפי המילים שלהן עבור "כן": Nam alii oc, alii si, alii vero dicunt oil, "עבור חלק אומרים oc, אחרים אומרים si", אחרים אומרים oïl ". שפות ה-Oil – מלטינית hoc ille, "זהו זה" – כבשה את צפון צרפת, השפות oc – מלטינית hoc, "זה" – דרום צרפת, ושפות הסי – מלטינית sic, "כך" – חצי האי האיטלקי והאיברי. בלשנים מודרניים מוסיפים בדרך כלל קבוצה שלישית בתוך צרפת סביב ליון, ה"ארפיטנית" או " השפה הפרנקו-פרובנסלית ", שהמילה המודרנית שלה ל"כן" היא ouè. הקבוצה הגאלו-רומאנית בצפון צרפת, הלנג ד'איל כמו פיקארד, וולונית ופרנסיאן, הושפעו מהשפות הגרמניות שדוברו על ידי הפולשים הפרנקים. מתקופת הזמן של קלוביס הראשון ואילך, הפרנקים הרחיבו את שלטונם על צפון גאליה. עם הזמן, השפה הצרפתית התפתחה משפת אויל שדוברה בסביבות פריז ואיל-דה-פרנס (התאוריה הפרנקית)או משפה מנהלית סטנדרטית המבוססת על מאפיינים משותפים המצויים בכל שפות האויל (תאוריית ה-lingua franca). Langue d'oc, השפות המשתמשות ב-oc או òc עבור "כן", היא קבוצת השפות בדרום צרפת ובצפון מזרח ספרד. לשפות אלו, כמו גאסקונית ופרובאנסלית, יש השפעה פרנקית מועטה יחסית. ימי הביניים ראו גם את השפעתן של קבוצות לשוניות אחרות על הדיאלקטים של צרפת: מהמאות ה-4 עד ה-7, עמים דוברי ברטונית מקורנוול, דבון וויילס חצו על פני תעלת למאנש, הן מסיבו של מסחר והן מסיבות בריחה מהפלישות האנגלו-סכסיות לאנגליה. הם התבססו בארמוריקה. שפתם הפכה בברטונית במאות המאוחרות יותר. עדות מאז ימיו של יוליוס קיסר, עם לא קלטי שדיבר שפה הקשורה לבסקית, התגורר ב-Novempopulania‏ (Aquitania Tertia) בדרום מערב צרפת, בעוד השפה איבדה בהדרגה את הקרקע לרומאנית המתרחבת במהלך תקופה המשתרעת על פני רוב המרכז התיכון הקדום. גילאים. פרוטו-באסקית זו השפיעה על השפה המבוססת לטינית המתפתחת המדוברת באזור שבין הגארון והפירנאים, והביאה בסופו של דבר לדיאלקט של האוקסיטנית שנקרא גאסקונית. ויקינגים סקנדינביים פלשו לצרפת מהמאה ה-9 ואילך והתבססו בעיקר במה שייקרא נורמנדי. הנורמנים נטלו את שפת הדיבור המדוברת שם, אם כי הצרפתית הנורמנית נותרה מושפעת מאוד מהנורדית העתיקה ומהדיאלקטים שלה. הם גם תרמו מילים רבות לצרפתית הקשורות לשייט ולחקלאות. לאחר כיבוש אנגליה בשנת 1066, שפתם של הנורמנים התפתחה לאנגלו-נורמנית. אנגלו-נורמנית שימשה כשפת המעמדות השליטים והמסחר באנגליה מזמן הכיבוש ועד מלחמת מאה השנים, עד אז התפשט השימוש באנגלית בהשפעת צרפת ברחבי החברה האנגלית. בסביבות תקופה זו, מילים רבות מהשפה הערבית נכנסו לצרפתית, בעיקר בעקיפין דרך הלטינית, האיטלקית והספרדית של ימי הביניים. יש מילים למוצרי מותרות (אליקסיר, תפוז), תבלינים (קמפרה, זעפרן), מוצרי סחר (אלכוהול, כותנה), מדעים (אלכימיה), ומתמטיקה (אלגברה, אלגוריתם). בעוד שחינוך ואוריינות היו מרכיבים חשובים בשירות האריסטוקרטי בתקופה הקרולינגית, מהמאה ה-11 ועד המאה ה-13, ציבור ההדיוטות (החילוני) בצרפת - אצילים ואיכרים כאחד - היה ברובו אנאלפביתי, מלבד (לפחות עד סוף המאה ה-12) בני החצרות הגדולות ובדרום משפחות אצילים קטנות יותר. מצב זה החל להשתנות במאה ה-13 (שם אנו מוצאים בני אצולה צרפתית בעלי קרוא וכתוב כמו גיום דה לוריס, ג'פרי מווילהרדואן (המכונה לפעמים וילהרדואן, וז'אן דה ז'ואנוויל (המכונה לפעמים ג'וינוויל) ). באופן דומה, בשל התפשטות הספרות העממית הצרפתית מהמאה ה-12 ואילך (שאנסון דה גסט, רומנטיקה אבירית, שירת טרובדור וטרובר וכו'), הפכה הצרפתית ל"שפה הבינלאומית של האריסטוקרטיה". בימי הביניים בצרפת, הרוב המכריע של האוכלוסייה - בין 80 ל-90 אחוז - היו איכרים. קטגוריות מסורתיות שעברו בירושה מהתקופה הרומית והמרובינגית (הבחנות בין איכרים חופשיים ללא-חופשיים, בין חוכרים לאיכרים שהיו בבעלותם אדמות משלהם וכו') עברו שינויים משמעותיים עד המאה ה-11. הזכויות המסורתיות של איכרים "חופשיים" - כמו שירות בצבאות מלכותיים (הם יכלו לשרת בצבאות המלוכה עד שלטונו של קרל הגדול) והשתתפות באסיפות ציבוריות ובבתי משפט - אבדו במהלך המאות ה-9 עד ה-10, והם נעשו יותר ויותר תלויים באצילים, כנסיות ובעלי קרקעות גדולים. באמצע המאה ה-8 עד שנת 1000 נרשמה גם עלייה מתמדת של השליטה האריסטוקרטית והנזירית על האדמה, על חשבון האיכרים בעלי האדמות. במקביל, התפיסה המסורתית של תלויים "בלתי חופשיים" וההבחנה בין דיירים "לא חופשיים" ל"חופשיים" נשחקה כאשר מושג הצמיתות החל להיות דומיננטי. מאמצע המאה ה-8 ואילך, במיוחד בצפון, היחסים בין האיכרים והאדמה הפכו יותר ויותר מאופיינים בהרחבה של שיטת ה"אחוזות הדו-צדדיות" החדשה (מנוריאליזם), שבה החזיקו איכרים (שהיו קשורים לארץ). החזקות דיירים מאדון או מנזר (שבגינם שילמו דמי שכירות), אך נדרשו גם לעבוד ב"דמסנה" של האדון; בצפון, חלק מהאחוזות הללו עשויות להיות די משמעותיות. מערכת זו נותרה חלק סטנדרטי ביחסי אדון-דייר עד המאה ה-12. המשברים הכלכליים והדמוגרפיים של המאות ה-14–15 (ההתרחבות החקלאית איבדה רבים מהרווחים שהושגו במאות ה-12 וה-13) הפכו את המגמה הזו: בעלי בתים הציעו לצמיתים את חירותם בתמורה לעבודת אדמות נטושות, כנסייתיות ומלכותיות. הרשויות יצרו ערים "חופשיות" חדשות (villefranches) או העניקו חופש לערים קיימות וכו'. עד סוף המאה ה-15, הצמיתות נכחדה ברובה; מכאן ואילך שילמו איכרים "חופשיים" דמי חכירה עבור אדמותיהם, ועבודתו של האדון עובדה על ידי עובדים שכירים. זה שחרר את האיכרים במידה מסוימת, אך גם הפך את חייהם למעורערים יותר בתקופות של אי ודאות כלכלית. עבור לורדים שהשכירו יותר ויותר מנחלותיהם תמורת דמי שכירות קבועים, ההטבות הראשוניות היו חיוביות, אך עם הזמן הם מצאו את עצמם סובלים יותר ויותר מזומנים, כאשר לחצים אינפלציוניים הפחיתו את הכנסותיהם. חלק גדול מהרשת העירונית הגאלו-רומית של הערים שרד (אם כי השתנה במידה רבה) עד ימי הביניים כמרכזים אזוריים ובירות: ערים מסוימות נבחרו כמרכזי בישופות על ידי הכנסייה (לדוגמה, פריז, ריימס, אקס, טורס, קרקסון ונרבון, אוך, אלבי, בורז', ליון וכו'), אחרים כמושבים של כוח מינהלי מקומי (רוזנות, דוכסות) (כגון אנז'ה, בלואה, פואטייה, טולוז). במקרים רבים (כמו עם פואטייה) ערים היו מושבים של כוח אפיסקופלי ומנהלי כאחד. מהמאות ה-10 עד ה-11 התרחב הפיתוח העירוני של המדינה (במיוחד בחופי הצפון): נמלים חדשים הופיעו ודוכסים ורוזנים עודדו והקימו עיירות חדשות. באזורים אחרים, הצמיחה העירונית הייתה איטית יותר והתרכזה בבתי הנזירים. באזורים רבים הוקמו עיירות שוק (בורגים) עם הרשאות מוגבלות על ידי לורדים מקומיים. בסוף המאה ה-11 החלו להתפתח בעיירות " קומונות", אסיפות שלטון. החל באופן ספורדי בסוף המאה ה-10, ויותר ויותר במאה ה-12, ערים וכפרים רבים הצליחו לזכות בהרשאות וזיכיונות כלכליים, חברתיים או שיפוטיים מאדוניהם (פטורים מתשלומי אגרה, זכויות לפנות קרקעות או לערוך ירידים, חלקם משפטיים. או עצמאות מנהלית וכו'). התגובה השלטונית להתרחבות האורבניות והזכיינות הייתה מעורבת; כמה לורדים נלחמו נגד השינויים, אבל כמה לורדים השיגו יתרונות כספיים ופוליטיים מהתנועה הקהילתית ומהמסחר הגובר. המאות ה-13 עד ה-14 היו תקופה של עיור משמעותי. פריז הייתה העיר הגדולה ביותר בממלכה, ואף אחת הערים הגדולות באירופה, עם אוכלוסייה מוערכת של 200,000 או יותר בסוף המאה. העיר השנייה בגודלה הייתה רואן; הערים הגדולות האחרות (עם אוכלוסיות של מעל 10,000) היו אורליאן, טור, בורדו, ליון, דיז'ון וריימס. בנוסף לאלה, היו גם אזורים עם רשת עירונית מורחבת של ערים בינוניות עד קטנות, כמו בדרום ובחוף הים התיכון (מטולוז ועד מרסיי, כולל נרבון ומונפלייה) ובצפון (בווה, לאון, אמיין, אראס, ברוז' וכו'). עיירות השוק גדלו בגודלן ורבות מהן הצליחו לזכות בהטבות וזיכיון כולל הפיכתן לערים חופשיות (villes franches); אוכלוסיות כפריות מהכפרים עברו לערים ולבורגנים. זו הייתה גם תקופה של בנייה עירונית: הרחבת חומות סביב כל המרחב העירוני, בנייה עצומה של קתדרלות גותיות (החל מהמאה ה-12), מבצרים עירוניים, טירות (כמו הלובר של פיליפ השני אוגוסט בסביבות 1200) וגשרים. בתקופה הקרולינגית, ה"אריסטוקרטיה" (nobilis במסמכים הלטיניים) לא הייתה בשום פנים ואופן קטגוריה מוגדרת משפטית. עם מסורות חוזרות לרומאים; אחד מהם היה "אצילי" אם היו לו אחזקות אדמה משמעותיות, הייתה לו גישה למלך ולחצר המלוכה, יכול היה לקבל כיבודים והטבות עבור שירות (כגון שמו של הרוזן או הדוכס). הגישה שלהם לכוח פוליטי בתקופה הקרולינגית הייתה עשויה גם לחייב צורך בחינוך. עושרם ועוצמתם ניכרו גם באורח חייהם וברכישת מוצרי מותרות, ובשמירה על פמליה חמושה של נאמנים (גברים שנשבעו לשרת אותם). מסוף המאה ה-9 ועד סוף המאה ה-10, אופיו של מעמד האצילים השתנה באופן משמעותי. ראשית, האריסטוקרטיה התמקדה יותר ויותר בהקמת בסיסים אזוריים חזקים של אחזקות קרקע, בהשתלטות תורשתית על הרוזנויות והדוכסויות, ובסופו של דבר בהפיכתם לנסיכויות עצמאיות של ממש ובהפרטת הרשאות וזכויות שונות של המדינה. (בשנת 1025, האזור שמצפון ללואר נשלט על ידי שש או שבע מהמדינות העצמאיות הללו כמעט.) לאחר 1000, הרוזנויות הללו בתורם החלו להתפרק ללורדויות קטנות יותר, כאשר לורדים קטנים יותר מושכים שליטה על אדמות מקומיות במה שמכונה "המהפכה הפיאודלית" ותפסו שליטה על אלמנטים רבים של סמכויות של הרוזנים. שנית, מהמאה ה-9 ואילך, יכולת צבאית נתפסה יותר ויותר כמקנה מעמד מיוחד, וחיילים מקצועיים או מיליטים, בדרך כלל בפמליה של אדונים מושבעים, החלו להתבסס בשורות האצולה (רכישת אדמות מקומיות, בניית טירות פרטיות, תופס אלמנטים של צדק), ובכך הפכו למעמד האציל הצבאי שהיסטוריונים מכנים " אבירים". המרובינגים והקרולינגים שמרו על יחסי כוח עם האצולה שלהם באמצעות שימוש במערכות לקוחות והענקת תארים והטבות, כולל קרקעות, מנהג שצמח מהעת העתיקה המאוחרת. מנהג זה התפתח למערכת של הווסאלים והפיאודליזם בימי הביניים. במקור, הווסאל לא רמזה על נתינה או קבלה של אחזקות קרקע (שהוענקו רק כפרס על נאמנות), אבל במאה השמינית נתינת הנחלה הפכה לסטנדרט. הענקת מקרקעין לווסאל לא ויתרה על זכויות הקניין של האדון, אלא רק על השימוש בקרקעות והכנסתן; האדון המעניק שמר על הבעלות הסופית על הקרקע והיה יכול, מבחינה טכנית, לתפוס בחזרה את הקרקעות במקרה של חוסר נאמנות או מוות. באימפריה הפרנקית של המאה ה-8, קרל מרטל היה הראשון שעשה שימוש בקנה מידה גדול ושיטתי (הנוהג נשאר עד אז ספורדי) בתגמולם של הווסאלים על ידי זיכיון על ניצול קרקעות (הטבה או "הטבה" ברשומות) למשך חייו של הווסאל, או, לפעמים עד לדור השני או השלישי. עד אמצע המאה ה-10, מענקי קרקע פיאודליים (שכר טרחה, לילות) הפכו ברובם לתורשתיים. בנו הבכור של וסאל שנפטר היה יורש, אבל קודם כל היה עליו להישבע אמונים לאדון ולשלם "הקלה" עבור הקרקע (הכרה כספית בזכויות הקנייניות המתמשכות של האדון על הרכוש). עד המאה ה-11, קשרי הווסאל והענקת הלנות התפשטו ברוב חלקי החברה הצרפתית, אך זה לא היה אוניברסלי בצרפת: בדרום, הענקות פיאודליות של אדמה או זכויות לא היו ידועות. במקור, ההענקה הפיאודלית נתפסה במונחים של קשר אישי בין אדון לווסאל, אך עם הזמן והפיכתם של הלנות לאחזקות תורשתי, טבעה של השיטה נתפס כצורה של "פוליטיקה של אדמה". "(ביטוי בו השתמש ההיסטוריון מרק בלוך). המאה ה-11 בצרפת ראתה את מה שכונה על ידי היסטוריונים "מהפכה פיאודלית" או "מוטציה" ו"פיצול סמכויות" (Bloch) שלא היה דומה להתפתחות הפיאודליזם באנגליה או באיטליה או בגרמניה באותה תקופה או מאוחר יותר. : מחוזות ודוכסויות החלו להתפרק לאחזקות קטנות יותר כאשר קסטלנים וסניורים פחותים השתלטו על אדמות מקומיות, ולורדים פחותים גזלו/הפריטו מגוון רחב של זכויות וזכויות של המדינה, והכי חשוב זכויות הצדק הרווחיות ביותר, אך גם דמי נסיעה, דמי שוק, עמלות על שימוש ביערות, חובות שימוש בטחנת האדון וכו'. הכוח בתקופה זו הפך לאישי יותר ויעברו מאות שנים עד שהמדינה תטיל מחדש את שליטתה על הצדק המקומי והמינהל הפיסקאלי (עד המאה ה-15, חלק ניכר מסמכותה המשפטית של השלטונות ניתנה לביילים המקומיים, מה שהשאיר להם רק עניינים הנוגעים לחובות וחובות שליט, ועניינים קטנים של צדק מקומי) "פיצול הסמכויות" הזה לא היה שיטתי בכל צרפת, ובמחוזות מסוימים (כגון פלנדריה, נורמנדי, אנז'ו, טולוז) הצליחו הרוזנים לשמור על השליטה באדמותיהם עד המאה ה-12 או מאוחר יותר. לפיכך, באזורים מסוימים (כמו נורמנדי ופלנדריה), השיטה הווסאלית/פיאודלית הייתה כלי יעיל לשליטה דוכסית ושל הרוזנים, וקישרה בין הווסאלים לאדוניהם; אבל באזורים אחרים, השיטה הובילה לבלבול משמעותי, על אחת כמה וכמה כאשר הווסלים יכלו, ולעיתים קרובות, התחייבו לשני לורדים או יותר. בתגובה לכך, הרעיון של "אדון שקר" פותח (כאשר ההתחייבויות כלפי אדון אחד נחשבות עדיפות) במאה ה-12. מלכי צרפת מימי הביניים העניקו את כבוד ההצצה לכמה מהווסאלים הבכירים שלהם, הן אנשי הדת והן ההדיוטות. יש היסטוריונים הרואים בלואי השביעי (1137–1180) כמי שיצר את המערכת הצרפתית של אצילים. אצילים הוצמדו לתחום שיפוט טריטוריאלי ספציפי, או כס אפיסקופלי לצירים אפיסקופליים או פייף לחילונים. עד 1216 היו תשעה אצילים: הארכיבישוף של ריימס שהיה לו הזכות של משיחה והכתרת המלך הבישוף של לאנגר הבישוף של בובואה הבישוף של שאלון הבישוף של נויון דוכס נורמנדי דוכס בורגונדי דוכס אקוויטניה נקרא גם דוכס גיין רוזן שמפאן כמה שנים מאוחר יותר ולפני 1228 נוספו שלושה אצילים: הבישוף של לאון רוזן פלנדריה רוזן טולוז שנים-עשר אצילים אלו ידועים בתור ה-pairie ancienne, ולעיתים אומרים שהמספר שתים-עשרה נבחר כדי לשקף את 12 אבירי הקודש של קרל הגדול בשאנסון דה גסט. אפשר לראות הקבלה גם עם אבירי השולחן העגול המיתולוגיים תחת המלך ארתור. כל כך פופולרי היה הרעיון הזה, עד שבמשך זמן רב אנשים חשבו שמקורו של האצילים בתקופת שלטונו של קרל הגדול, שנחשב למלך המופת ולדוגמה הזוהרת לתואר אבירות ואצילות. תריסר האצילים מילאו תפקיד בהקדשה המלכותית, במהלך הליטורגיה של הכתרתו של המלך, שהעידו על כך כבר בשנת 1179, כשהם מקיימים את הכתר שלו באופן סמלי, ולכל אציל מקורי היה תפקיד ספציפי, לעיתים קרובות עם תכונה. מאחר שהאצילים מעולם לא היו שנים עשר במהלך ההכתרה בתקופות מוקדמות, בשל העובדה שרוב האצילים החילונים חולטו לכתר או התאחדו בכתר, נבחרו צירים על ידי המלך, בעיקר מנסיכי הדם. בתקופות מאוחרות יותר אצילים גם החזיקו על ידי מוטות בלדקין או בד של כבוד מעל המלך במהלך רוב הטקס. בשנת 1204 נקלטה דוכסות נורמנדי על ידי הכתר הצרפתי, ומאוחר יותר במאה ה-13 נקלטו עוד שניים מהדיוטות על ידי הכתר (טולוז 1271, שמפאן 1284), כך שב-1297 נוצרו שלושה עמיתים חדשים, רוזנות ארטואה, דוכסות אנז'ו ודוכסות ברטאן, כדי לפצות על שלושת האצילים שנעלמו. לפיכך, החל משנת 1297 החל הנוהג ליצור אצילים חדשים באמצעות מכתב הרשאה, תוך ציון הנחלה שאליה הוצמד האציל, והתנאים שבהם ניתן להעביר את הנחלה (למשל רק יורשים גברים) עבור נסיכי הדם שהחזיקו אפנאז'. עד 1328 כל האפאנז'יסטים יהיו אצילים. מספר האצילים החילונים גדל עם הזמן מ-7 ב-1297 ל-26 ב-1400, 21 ב-1505 ו-24 ב-1588. צרפת הייתה מדינה מבוזרת מאוד במהלך ימי הביניים. באותה תקופה, לורן ופרובאנס היו מדינות של האימפריה הרומית הקדושה ולא חלק מצרפת. מצפון ללואר, מלך צרפת נלחם לפעמים או התחבר עם אחת הנסיכויות הגדולות של נורמנדי, אנז'ו, בלואה-שמפאן, פלנדריה ובורגון. הדוכס מנורמנדי היה האדון של הדוכס מברטאן. מדרום ללואר היו נסיכויות אקוויטניה, טולוז וברצלונה. נורמנדי הפכה למעצמה החזקה ביותר בצפון, בעוד ברצלונה הפכה לחזקה בדרום. בסופו של דבר הפכו שליטי שני הרוזנויות למלכים, הראשון בעקבות כיבוש אנגליה, והאחרון בעקבות הירושה לאראגון. השליטה הצרפתית על ברצלונה הסתיימה רשמית על ידי לואי התשיעי רק ב-1258. בתחילה, מלכי פרנקיה המערבית נבחרו על ידי האצילים החילונים והכנסייתיים, אך ההכתרה הקבועה של בנו הבכור של המלך השולט במהלך חייו של אביו ביססה את עקרון הבכורה הגברית, שזכה מאוחר יותר לפופולריות כחוק הסאלי. סמכותו של המלך הייתה יותר דתית מאשר מנהלית. המאה ה-11 בצרפת סימנה את תקופת השלטון הנסיכותי על חשבון המלך כאשר מדינות כמו נורמנדי, פלנדריה או לנגדוק נהנו מסמכות מקומית הדומה לממלכות לכל דבר מלבד השם. הקפטינגים, כפי שהיו צאצאים של הרוברטיאנים, היו בעבר נסיכים רבי עוצמה בעצמם שהוציאו בהצלחה את המלכים הקרולינגים החלשים והאומללים. למלכים הקרולינגים לא היה אלא תואר מלכותי כאשר המלכים הקאפטינגים הוסיפו לתואר זה את נסיכותם. הקאפטינגים, במובן מסוים, החזיקו במעמד כפול של מלך ונסיך; כמלך הם החזיקו בכתר קרל הגדול וכרוזן של פריז הם החזיקו בנחלתם האישית, הידועה בעיקר בשם איל-דה-פראנס. העובדה שהקפטינגים החזיקו גם באדמות כמו נסיך וגם בתואר מלך העניקה להם מעמד מסובך. לפיכך הם היו מעורבים במאבק על השלטון בתוך צרפת כנסיכים אך הייתה להם גם סמכות דתית על הקתוליות הרומית בצרפת כמלך. עם זאת, ולמרות העובדה שהמלכים הקאפטינגים התייחסו לעיתים קרובות לנסיכים אחרים יותר כאל אויבים ובני ברית מאשר ככפופים, התואר המלכותי שלהם הוכר לעיתים קרובות אך לא כיבד לעיתים קרובות. הסמכות המלכותית הייתה כל כך חלשה בכמה מקומות נידחים עד ששודדים היו הכוח היעיל. כמה מהווסאלים של המלך יגדלו בעוצמה מספקת כדי שיהפכו לכמה מהשליטים החזקים ביותר של מערב אירופה. הנורמנים, הפלנטג'נטים, הליזיניאנים, הוטווילים, הרמנולפידים ובית טולוז רכשו לעצמם בהצלחה אדמות מחוץ לצרפת. החשוב מבין הכיבושים הללו להיסטוריה הצרפתית היה הכיבוש הנורמני על ידי ויליאם הכובש, בעקבות קרב הייסטינגס והונצח בשטיח באייה, מכיוון שהוא קישר את אנגליה לצרפת דרך נורמנדי. אף על פי שהנורמנים היו כעת וסאלים של מלכי צרפת ושווים להם כמלכי אנגליה, אזור הפעילות הפוליטית שלהם נותר מרוכז בצרפת. חלק חשוב מהאצולה הצרפתית היה מעורב גם במסעות הצלב, ואבירים צרפתים ייסדו ושלטו במדינות הצלבניות. דוגמה למורשת שהותירו אצילים אלה במזרח התיכון היא הרחבת Krak des Chevaliers על ידי הרוזנים של טריפולי וטולוז. ההיסטוריה של המלוכה היא איך היא התגברה על הברונים החזקים במשך מאות שנים שלאחר מכן, והקימה ריבונות מוחלטת על צרפת במאה ה-16. מספר גורמים תרמו לעליית המלוכה הצרפתית. השושלת שהוקמה על ידי איג קאפה נמשכה ללא הפרעה עד 1328, וחוקי הבכורה הבטיחו ירושה מסודרת של השלטון. שנית, ממשיכי דרכו של קאפה זכו להכרה כחברים בבית מלוכה מפואר ועתיק ולכן עולים חברתית על יריביהם העדיפים מבחינה פוליטית וכלכלית. שלישית, הקאפטינגים זכו לתמיכת הכנסייה, שהעדיפה שלטון מרכזי חזק בצרפת. ברית זו עם הכנסייה הייתה אחת מהמורשת המתמשכת הגדולה של הקאפטינגים. מסע הצלב הראשון הורכב כמעט כולו מנסיכים פרנקים. ככל שחלף הזמן כוחו של המלך התרחב על ידי כיבושים, תפיסות וקרבות פוליטיים פיאודליים מוצלחים. וסאלים של מלך צרפת ביצעו מספר רכישות זרות במהלך ימי הביניים: ויליאם הכובש, דוכס נורמנדי (1066): כבש את ממלכת אנגליה הצלחת מסע הצלב הראשון הובילה ליצירת ממלכה פרנקית בלבנט בשנת 1099 אבירים נורמנים התיישבו בסיציליה, שהועלתה לממלכה ב-1130 פולק החמישי, רוזן אנז'ו (1131): הפך למלך ירושלים על ידי נישואין אפונסו הראשון, מלך פורטוגל (1139): נינו של רובר הראשון, דוכס בורגונדי, ומייסד ממלכת פורטוגל הנרי השני, מלך אנגליה (1154): שלט באנגליה ובחלק גדול מצרפת המערבית (האימפריה האנגווינית) אלפונסו השני, מלך אראגון, רוזן ברצלונה (1164): הרוזן הראשון של ברצלונה שהפך למלך אראגון בזכות עצמו תיאובלד הראשון מנווארה, רוזן שמפאן (1234): ירש את ממלכת נווארה מדודו שארל הראשון, מלך נאפולי, רוזן אנז'ו (1266): בנו הצעיר של לואי השמיני מלך צרפת, כבש את ממלכת נאפולי וסיציליה, הכריז על עצמו כמלך אלבניה קארוי הראשון, מלך הונגריה (1301): נצר לבית הקפטינגי של אנז'ו, מלך הונגריה וקרואטיה היינריך השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה : הפך לווסאל של פיליפ הרביעי, מלך צרפת בעודו רוזן לוקסמבורג. פיליפ הרביעי קידם את מועמדותו של אחיו שארל, רוזן ולואה לכס המלכות הקיסרי, אך האלקטורים הגרמנים לא היו מוכנים להרחיב את ההשפעה הצרפתית עוד יותר. היינריך נבחר למלך גרמניה ב-1308 כמועמד של פשרה, והפך לקיסר ב-1312. יוהאן, מלך בוהמיה (1310): בנו של הקיסר היינריך השביעי, הוא הפך למלך בוהמיה על ידי נישואים. יוהאן גדל בפריז, ומת בלחימה למען הצרפתים בקרב קרסי פיליפ השלישי, מלך נווארה, רוזן אורו (1328): הפך למלך נווארה בעל ידי נישואים לאיוש הראשון, מלך הונגריה (1342): בנו של קארוי הראשון, מלך הונגריה, הפך בסופו של דבר למלך פולין בנוסף לממלכות שירש מאביו קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (1346): בנו של יוהאן, מלך בוהמיה, קיבל חינוך צרפתי והתגורר בחצר הצרפתית במשך שבע שנים. הקשר ההדוק שלו לבית צרפת הקל על מכירתו של דופינה, בית אימפריאלי, בשנת 1349, ובסופו של דבר העברתו לכתר הצרפתי. פיליפ הנועז, דוכס בורגונדי (1363): עם האפאנז' שלו מבורגונדי ונישואיו ליורשת פלנדריה, הוא הקים את בית ולואה-בורגונדי, השושלת החזקה ביותר של ימי הביניים שאינה בדרגה מלכותית. כוחה של המלוכה הצרפתית גדל בקצב איטי יותר בהתחלה: הקפטינגים המוקדמים שלטו הרבה יותר זמן מבני דורם, אבל היה להם מעט כוח. לא היה להם הרצון, או המשאבים, לכפות על הווסאלים שלהם לציית. לואי השישי החל במדיניות תוקפנית של דרישה לציית מהוואסלים שלו באיל-דה-פרנס בגיבוי כוח צבאי נישואיו של לואי השביעי עם אלינור מאקוויטניה הביאו את השפעת המלוכה הצרפתית לדרום צרפת, אך ביטול נישואיהם הביא לעליית השושלת האנגווינית, היריבה האימתנית ביותר של המלוכה הצרפתית. פיליפ השני הפך את המלך הצרפתי למעצמה הבכירה בממלכתו שלו, והרס את הכוח האנגוויני בצרפת באמצעות כיבוש נורמנדי ואנז'ו לואי השמיני יצא למסע מסע הצלב האלביגני, שהביא את צפון צרפת למלחמה נגד הדרום לואי התשיעי הביא את יוקרת המלוכה הצרפתית בשיאה. אפילו המנהיג המונגולי הולאגו, שהתרשם שהאפיפיור הוא השליט של כל הנוצרים, הבין שהכוח האמיתי מונח במלך צרפת וחיפש איתו ברית. עם זאת, מיזמי מסע הצלב שלו לא צלחו פיליפ השלישי ירש את טולוז וחיתן עם בנו ליורשת נווארה ושמפניה פיליפ הרביעי היה השליט האבסולוטי ביותר מבין מלכי צרפת מימי הביניים, אך מדיניותו היקרה הביאה אותו לעימות עם האפיפיור ורדיפת הטמפלרים כדי להשיג את משאביהם. הירושה המסודרת של מלכי צרפת במשך יותר מ-300 שנה, בצירוף משבר שושלתי פתאומי בשנת 1316 הביאו לאימוץ חוק ירושה שמנע מהמלכות לצאת מהשושלת הקאפטינגית. מותם הרציף של בניו של פיליפ הרביעי בפרק זמן קצר הוביל לעלייתו של בית ולואה. פיליפ השישי היה שליט מבטיח בתחילה, לאחר שהביא את פלנדריה לכניעה בתחילת שלטונו. עם פרוץ מלחמת מאה השנים הייתה צרפת המעצמה הבכירה במערב אירופה, אך זה לא מנע את תבוסתו המוחצת בקרסי. ז'אן השני הביא את המלוכה הצרפתית להשפלה עם תבוסה מוחצת נוספת בפואטייה. שארל החמישי שיחזר את רוב השטחים שאבדו במהלך המלחמה שיגעונו של שארל השישי הגדיל את מצוקותיה של צרפת, כאשר נסיכי בית המלוכה התפצלו לפלגים על מנת להשיג כוח. צרפת ספגה תבוסה נוספת באז'נקור, והמלך נאלץ לנשל את בנו שלו לטובת הנרי החמישי, מלך אנגליה שארל השביעי היה אדיש במהלך שנות שלטונו הראשונות, אך מזלו השתנה עם עליית ז'אן ד'ארק ב-1429 והפיוס שלו עם הדוכס מבורגונדי ב-1435. הצרפתים ניצחו בתום המלחמה ב-1453, ומלך צרפת היה שוב המלך החזק ביותר באירופה, עם הצבא הסדיר הראשון מאז תקופת הרומאים. מלכי צרפת, באופן מסורתי, תמיד ביקשו את עצתם של פמלייתם (וסאלים, אנשי דת וכו') לפני קבלת החלטות חשובות. בימי הביניים המוקדמים, הפמליה סביב המלך נקראה לפעמים הפמיליה; מאוחר יותר שימש הביטוי "הוטל דו רואי" או "הבית המלכותי" עבור אנשים הקשורים ישירות אל המלך, בעוד (במאה ה-12), אלה שנקראו לייעץ למלך בניהול הממלכה לבשו צורה של מוסד ספציפי (ונפרד) שנקרא חצר המלך (בלטינית: "Curia Regis", לימים Conseil du Roi), אם כי עד אמצע המאה ה-13 הבחנות בין "hotel du roi" ו-curia regis היו פחות ברורים. בנוסף למועצת המלך, השלטון המייעץ במדינה היה תלוי גם במוסדות אחרים לסירוגין וקבועים, כגון אספת המעמדות, הפרלמנטים והאצולה הפרובינציאלית. הפרלמנט של פריז - כמו כל בתי המשפט הריבוניים של הממלכה - נולד בעצמו מתוך מועצת המלך: במקור גוף מייעץ של ה-Curia Regis, מאוחר יותר (במאה ה-13) שניחן בתפקידים שיפוטיים, הפרלמנט הופרד ממועצת המלך ב-1254. חצר המלך תפקדה כגוף מייעץ תחת המלכים הקפטינגים הראשונים. היא הורכבה ממספר יועציו המהימנים של המלך אך רק מעטים נסעו עם המלך בכל עת. במאה ה-12 המאוחרת היא הפכה לגוף שיפוטי עם כמה שהסתעפו כדי להישאר מועצת המלך. במאה ה-14 כבר לא נעשה שימוש במונח curia regis. עם זאת, היא שימשה כקודמת לאספות ריבוניות מאוחרות יותר; הפרלמנט שהיה גוף שיפוטי, לשכת החשבונות שהייתה גוף פיננסי ומועצת המדינה של צרפת. הרכב מועצת המלך השתנה ללא הרף במשך מאות שנים ובהתאם לצרכיו ורצונותיו של המלך. מועצות מימי הביניים לא כללו בדרך כלל: המלכה (הן כבת זוג המלכה והן כמלכה האם) - השפעתה של המלכה איבדה שליטה פוליטית ישירה כבר במאה ה-13, למעט בתקופות של עוצרות; המלכה, אם כן, השתתפה רק באופן חריג במועצה. יחסים קרובים עם המלך, כולל בנים צעירים יותר, נכדים ונסיכים של קו הדם המלכותי ("prince du sang") מענפים זוטרים של המשפחה - אנשים אלו נחשדו לעיתים קרובות בשאפתנות פוליטית ובמזימות. מצד שני, מועצות מימי הביניים כללו בדרך כלל: נסיך הכתר ("הדופין") - אם היה בוגר להשתתף במועצה "הגדולים" - החברים החזקים ביותר של הכנסייה ושל האצולה. האריסטוקרטיה הפיאודלית שמרה על שליטה רבה במועצת המלך עד המאות ה-14 וה-15. התפקידים החשובים ביותר בחצר היו אלה של הקצינים הגדולים של הכתר של צרפת, ובראשם ה-Connétable (קצין הצבא הראשי של הממלכה; הוקם על ידי המלך פיליפ הראשון ב-1060) והקנצלר. תפקידים אחרים כללו את ה-Grand Chambrier שניהל את האוצר המלכותי יחד עם ה-Grand Bouteiller (גראנד באטלר), לפני שהוחלף מתפקידים אלו על ידי לשכת החשבונות (Chambre des comptes, שנוצרה על ידי המלך פיליפ הרביעי) ותפקידו של מפקד הכספים (נוצר בשנת 1311). מלכים מסוימים לא הצליחו להפחית את חשיבותה של האצולה הפיאודלית (לואי העשירי, פיליפ השישי, ז'אן השני ושארל השישי), בעוד שאחרים הצליחו יותר (שארל החמישי ולואי האחד עשר). במהלך מאות השנים, מספר המשפטנים (או ה"לגיסטים"), שהתחנכו בדרך כלל על ידי האוניברסיטה של פריז, גדל בהתמדה כאשר ההיבטים הטכניים של העניינים שנלמדו במועצה הצריכו יועצים מיוחדים. באו מהאצולה הפחותה או הבורגנות, משפטנים אלו (שתפקידיהם העניקו להם לפעמים או ליורשיהם מעמד אצולה, בתור מה שנקרא "אצולת הגלימה" או אצילי הקנצלר) סייעו בהכנה והכנסת לצורה משפטית של החלטות המלך, והם היוו את המרכיבים המוקדמים של שירות אזרחי וממשל מלכותי אמיתי, אשר - בגלל קביעותם - סיפקו תחושה של יציבות והמשכיות למועצה המלכותית, למרות הארגונים המחודשים הרבים שלה. בניסיונותיהם ליעילות רבה יותר ניסו המלכים לצמצם את מספר היועצים או לכנס "מועצות מופחתות". לשארל החמישי הייתה מועצה של 12 חברים. למועצה היה רק תפקיד מייעץ: ההחלטה הסופית הייתה תמיד של המלך. אף על פי שמשפטנים נהגו לשבח (במיוחד מאוחר יותר במאה ה-16) את היתרונות של ממשל מייעץ (בהסכמת יועציו, המלך יכול היה להטיל ביתר קלות את ההחלטות החמורות ביותר שלו, או שההחלטות הכי לא פופולריות שלו ייפלו על יועציו), חוות דעת משפטית רגילה מעולם לא קבעה שהמלך כבול להחלטות מועצתו; אולם ההפך הועלה על ידי אספת המעמדות בשנים 1355–1358. תפקידה של המועצה נגע לכל העניינים הנוגעים לממשל ולממשל המלכותי, הן בעתות מלחמה והן בעתות שלום. במועצתו קיבל המלך שגרירים, חתם על הסכמים, מינה מנהלים ונתן להם הוראות (הנקראות, מהמאה ה-12 ואילך, מנדמנטים), מפורטות על חוקי הממלכה (הנקראים תקנות). המועצה שימשה גם כבית משפט עליון והעניקה צדק מלכותי באותם עניינים שהמלך שמור לעצמו (מה שנקרא "משפט צדק") או החליט לדון בהם באופן אישי. ישיבות המועצה, בתחילה לא היו סדירות, קיבלו לוח זמנים קבוע שהפך ליום יום מאמצע המאה ה-15. המלך היה צפוי לשרוד מהכנסות "הנחלות המלכותיות", או אדמות שהיו שייכות לו ישירות. בעתות צרה, ניתן היה להטיל ולגבות מס "חריג"; משאב זה נדרש יותר ויותר במהלך המלחמות הממושכות של המאות ה-14 וה-15 והמס הפך קבוע ב-1439, כאשר הזכות לגבות מיסים לתמיכה בצבא קבע ניתנה לשארל השביעי, מלך צרפת במהלך מלחמת מאה השנים. כדי לפקח על ההכנסות וההוצאות של הממלכה, המלך הצרפתי הסתמך לראשונה רק על ה-Curia Regis. עם זאת, עד אמצע המאה ה-12, הכתר הפקיד את כספיו בידי האבירים הטמפלרים, אשר ניהלו מוסד בנקאי בפריז. האוצר המלכותי היה מאורגן מעתה כמו בנק ומשכורות והכנסות הועברו בין חשבונות. רואי החשבון המלכותיים בשטח, ששלחו הכנסות לטמפלרים, עברו ביקורת על ידי בית הדין של המלך, אשר הוקצו לו פקידים מיוחדים לעבודה בבית המקדש. המומחים הפיננסיים האלה נקראו ה-Curia ב-Compotis וישבו בישיבות מיוחדות של חצר המלך לטיפול בעסקים פיננסיים. משנת 1297, חשבונות נבדקו פעמיים בשנה לאחר יום אמצע הקיץ (24 ביוני) וחג המולד. עם הזמן, מה שהיה פעם משרד קבלות פשוט התפתח לסוכנות ביקורת מרכזית, הסתעף, ולבסוף הפך לבית משפט במשרה מלאה. בשנת 1256, לואי התשיעי, מלך צרפת הוציא צו שהורה לכל ראשי הערים, הבורגנים וחברי מועצת העיר להופיע בפני רואי החשבון הריבוניים של המלך של האוצר (הצרפתית gens des comptes) בפריז כדי למסור את חשבונותיהם הסופיים. במזכירות הכללית של חצר המלך היו חברים שהתמחו במימון וחשבונאות ויכלו לקבל חשבונות. מספר מאître lais הוזמנו לשבת כאוצר המלך (comptes du Roi). בשנת 1303 בערך, הוקם בית המשפט לרואי החשבונות הפריזאי בפאלה דה לה סיט. רואי החשבון היו אחראים לפיקוח על ההכנסות מעיזבונות הכתר ובדיקת ההוצאות הציבוריות. הוא ביקר את משק בית המלוכה, פקחים, נציבים מלכותיים, פרובוסטים, פקידים וסנסשלים. בשנת 1307, פיליפ הרביעי הוציא סופית כספים מלכותיים מהטמפלרים והניח אותם במבצר הלובר. לאחר מכן, המומחים הפיננסיים קיבלו חשבונות לביקורת בחדר של הארמון המלכותי שנודע בשם Camera compotorum או Chambre des comptes, והם החלו להיות מזוהים ביחד תחת אותו שם, אם כי עדיין היו רק ועדת משנה של חצר המלך, שהורכבה משישה עשר אנשים. פקודת Vivier-en-Brie משנת 1320, שהונפקה על ידי פיליפ החמישי, חייבה את Chambre לבקר חשבונות, לשפוט תיקים הנובעים מאחריות ולנהל רישומים של מסמכים פיננסיים; הוא גם קבע את ההרכב הבסיסי של בתי המשפט הפיננסיים: שלושה (מאוחר יותר ארבעה) מנהלי חשבונות חכמים (maîtres-clercs) שישמשו כרואי חשבון ראשיים ושלושה maîtres-lais familiers du Roi המוסמכים לשמוע ולשפוט חשבונות ביקורת. הם נעזרו באחד-עשר פקידים (Petis Clercs, לימים Clercs des comptes) ששימשו כרואי החשבונות של הכמרים. תוספת זו גדלה ב-50 אחוז בשני העשורים הבאים, אך הצטמצמה לשבעה אדונים ושנים-עשר פקידים ב-1346. משרת הנשיא נוצרה על ידי הפקודה משנת 1381, וברון המשנה לנשיא מונה בשנת 1400. בסופו של דבר נוספו פקידי בית המשפט להרכב בית המשפט. הוקמו בוחנים כדי לסייע למאסטרים. קציני חצר אחרים שמונו על ידי המלך נוצרו לפעול לצד ה-maîtres ordinaires. לבסוף, הפקודה מה-26 בפברואר 1464 הגדירה את בית המשפט לחשבונאות כ"בית המשפט הריבוני, העיקרי, העליון והיחיד של המוצא האחרון בכל דבר פיננסי". בעוד שצבר יציבות במאה ה-14 המאוחרת, איבד בית המשפט את תפקידו המרכזי בכספים המלכותיים. ראשית, המטבע הועבר לגוף נפרד (Chambre des monnaies), לאחר מכן המיסים ה"חריגים" הרגילים יותר ויותר (aide‏, tallage‏, gabelle) הפכו לאחריותם של ה-généraux של Cour des aides (נוצר ב-1390). ההכנסות התחומיות של הכתר, שעדיין נשמרו על ידי בית המשפט לחשבונאות, ירדו בחשיבותן ובערך עד שנת 1400, תפקידו של בית המשפט הצטמצם בהרבה. עם זאת, עם ההתרחבות ההדרגתית של הממלכה באמצעות כיבוש, הצורך בבית המשפט נותר בטוח. הפרלמנט של פריז, שנולד מתוך מועצת המלך בשנת 1307, ויושב בתוך ארמון המלוכה מימי הביניים על איל דה לה סיטה, עדיין המקום של היכל הצדק של פריז. תחום השיפוט של הפרלמנט של פריז כיסה את הממלכה כולה כפי שהייתה במאה ה-14, אך לא התקדם אוטומטית בקצב עם הרחבת השליטה האישית של המלכים. ב-1443, בעקבות המהומה של מלחמת מאה השנים, העניק שארל השביעי, מלך צרפת ללנגדוק פרלמנט משלה על ידי הקמת הפרלמנט של טולוז, הפרלמנט הראשון מחוץ לפריז; תחום השיפוט שלו השתרע על רוב דרום צרפת. כמה פרלמנטים נוספים נוצרו במחוזות שונים של צרפת בימי הביניים: דופינה (גרנובל 1453), גיין וגסקוניה (בורדו 1462), בורגונדי (דיז'ון 1477), נורמנדי (רואן 1499/1515). כולן היו בירות מנהליות של אזורים בעלי מסורות היסטוריות חזקות של עצמאות לפני ששולבו בצרפת. בשנת 1302, הרחבת הכוח המלכותי הצרפתי הובילה לאספה כללית המורכבת מהלורדים הבכירים, החילונים והכנסייתיים כאחד, ונציגי הערים הפריבילגיות העיקריות, שהיו כמו לורדים מובהקים. תקדימים מסוימים סללו את הדרך למוסד זה: נציגי ערים עיקריות כונסו מספר פעמים על ידי המלך, ותחת פיליפ השלישי התקיימו אסיפות של אצילים ואנשי דת שבהן התלבטו שני המסדרים בנפרד. המחלוקת בין פיליפ הרביעי לאפיפיור בוניפקיוס השמיני היא שהובילה לאספת המעמדות של 1302; מלך צרפת ביקש, בנוסף לקצינים הגדולים של כתר צרפת, שיקבל את העצה משלושת המעמדות במשבר החמור הזה. במהלך אותו שלטון הם נאספו לאחר מכן מספר פעמים כדי להעניק לו סיוע באמצעות מתן סובסידיות. עם הזמן סובסידיות היו המניע השכיח ביותר לכינוסם. אספת המעמדות כללה את נציגי המעמד הראשון (כמורה), המעמד השני (האצולה) והמעמד השלישי (פשוטי העם: כל האחרים), ומלכים תמיד זימנו אותם כדי לתת סובסידיות או לייעץ לכתר, לתת סיוע ועצה. בצורתם הפרימיטיבית במאה ה-14 ובמחצית הראשונה של המאה ה-15, לאספת המעמדות היה רק מרכיב בחירה מוגבל. האדונים החילונים והאדונים הכנסייתיים (בישופים ואנשי דת גבוהים אחרים) שהרכיבו את אספת המעמדות לא נבחרו על ידי חבריהם, אלא נבחרו ישירות והוזמנו על ידי המלך. אולם על פי צו הכמורה, מכיוון שגם גופים כנסייתיים מסוימים, למשל מנזרים ומועצות של קתדרלות, זומנו לאספה, נציגם היה צריך להיבחר על ידי הנזירים של המנזר או הקנונים של המועצה. היה רק הייצוג של המעמד השלישי נבחר בבחירות. הפרווטים היו השופטים ברמה הראשונה שנוצרה על ידי המלוכה הקפטינגית בסביבות המאה ה-11 שניהלו את החלקים המפוזרים של התחום המלכותי. פרובוסטים החליפו את הויקונטים בכל מקום שבו מחוז לא הפך למחנה, וסביר להניח שתפקיד הפרובוסט חיקה ועוצב על פי הפרובוסט הכנסייתי המקביל של מועצות הקתדרלה. פרובוסטים הופקדו על הסמכות המלכותית המקומית וביצעו אותה, כולל גביית ההכנסות התחומיות של הכתר וכל המיסים והחובות שחויבו למלך במסגרת תחום השיפוט של פרובוסט. הם גם היו אחראים להגנה צבאית כמו העלאת כוחות מקומיים לצבאות מלכותיים. הפרובוסטים גם עשו צדק אם כי בסמכות שיפוט מוגבלת. במאה ה-11, הפרובוסטים נטו יותר ויותר להפוך את עמדותיהם לתורשתיות וכך הפכו קשים יותר לשליטה. אחד מהקצינים הגדולים של המלך, הסנשל הגדול, הפך לממונה עליהם. במאה ה-12 הועמד משרד הפרובוסט למכרז, ולאחר מכן הפרובוסטים היו חקלאי הכנסה. הפרבוסט קיבל אפוא את הזכות הספקולטיבית לגבות את הכנסותיו של המלך במסגרת הפרובוסט שלו. זה נשאר תפקידו העיקרי. כדי לפקח על הביצועים ולצמצם את ההתעללויות של הפרווטים או המקבילה להם (בנורמנדי ויקומטה, בחלקים של צפון צרפת שאטלן, בדרום ויגייה או בייל), פיליפ השני אוגוסט, מנהל מוכשר וגאוני שייסד רבים המוסדות המרכזיים שעליהם תתבסס מערכת הכוח של המלוכה הצרפתית, הקימו שופטים נודדים הידועים בכינויים baillis ("בית דין") המבוססים על חלוקות פיסקליות ומס מימי הביניים ששימשו נסיכים ריבונים קדומים יותר (כגון הדוכס מנורמנדי). הביילי היה אפוא הנציג האדמיניסטרטיבי של המלך בצפון צרפת האחראי על יישום הצדק והפיקוח על הממשל והכספים המקומיים בבילוי שלו (בדרום צרפת, התפקיד המקביל היה "sénéchal, sénéchaussé"). עם הזמן, תפקידם של הצבאות הורחב מאוד כהרחבות של כוח מלכותי, מינהל ומשפט. כשמשרדו של סנשל הגדול התפנה לאחר 1191, הביילים הפכו לנייחים והתבססו כפקידים רבי עוצמה עדיפים על פרובוסטים. מחוז עירייה כלל כחצי תריסר פרובוסטים. כאשר הוגשו ערעורים על ידי הכתר, ערעור על פסקי דין של פרובסט, שבעבר היה בלתי אפשרי, היה מונח כעת על הערעור. יתרה מכך, במאה ה-14, פרובוסטים כבר לא היו מופקדים על גביית הכנסות תחום, למעט במחוזות חקלאיים, לאחר שבמקום זאת העבירו אחריות זו לכונסי נכסים מלכותיים (receveurs royaux). העלאת כוחות הצבא המקומיים (באן ו-arrière-ban) עברה גם היא לחילונים. לפיכך, פרובוסטים שמרו על תפקידם הבלעדי של שופטים נחותים על פני וסאלים עם סמכות שיפוט מקורית במקביל לעריצות על תביעות נגד אצילים ופעולות השמורות לבתי דין מלכותיים (cas royaux). זה בא בעקבות תקדים שנוצר בבתי המשפט הפיאודליים הראשיים במאות ה-13 וה-14, שבו תביעות פרובוסטיזציה קצרות היו מובדלות מישיבות בית המשפט החגיגיות. במהלך השנים המאוחרות יותר של שלטונו של קרל הגדול הקשיש, הוויקינגים התקדמו לאורך ההיקף הצפוני והמערבי של ממלכתו. לאחר מותו של קרל הגדול בשנת 814 יורשיו לא היו מסוגלים לשמור על אחדות פוליטית והאימפריה החלה להתפורר. הסכם ורדן משנת 843 חילק את האימפריה הקרולינגית, וקרל הקירח שלט על מערב פרנקיה, בערך בהתאמה לשטחה של צרפת המודרנית. ההתקדמות הוויקינגית הורשתה להסלים, והסירות הארוכות האימתניות שלהם הפליגו במעלה נהרות הלואר והסן ובנתיבי מים פנימיים אחרים, זרעו הרס והפיצו אימה. בשנת 843 פולשים ויקינגים רצחו את הבישוף של נאנט, וכמה שנים לאחר מכן, הם שרפו את כנסיית מרטין הקדוש בטור, ובשנת 845 הוויקינגים ביטלו את פריז. בתקופת שלטונו של שארל התם (898–922), הנורמנים תחת רולו התיישבו באזור משני צדי נהר הסן, במורד הזרם מפריז, שעתיד היה להפוך לנורמנדי. הקרולינגים חלקו לאחר מכן את גורל קודמיהם: לאחר מאבק כוחות לסירוגין בין שתי המשפחות, עלייתו לשלטון (987) של איג קאפה, דוכס צרפת ורוזן פריז, הקימה על כס המלוכה את השושלת הקפטינגית אשר עם ענפי ולואה ובורבון שלטה בצרפת במשך יותר מ-800 שנה. התקופה הקרולינגית ראתה את הופעתם הדרגתית של מוסדות שהיו אמורים להתנות את התפתחותה של צרפת במשך מאות שנים קדימה: הכתר על ידי הכתר בסמכות המנהלית של אצילי הממלכה בשטחיהם בתמורה לנאמנותם ותמיכתם הצבאית (לעיתים קלושה), תופעה הנראית בקלות בעליית הקפטינגים ומבשרת במידה מסוימת עלייתם של הקרולינגים עצמם לשלטון. ההיסטוריה של צרפת של ימי הביניים מתחילה עם בחירתו של איג קאפה (940–996) על ידי אספה שזומנה בריימס ב-987. קאפה היה בעבר "דוכס הפרנקים" ולאחר מכן הפך ל"מלך הפרנקים" (Rex Francorum). אדמותיו של איג השתרעו מעט מעבר לאגן פריז; חוסר החשיבות הפוליטית שלו שקלה נגד הברונים החזקים שבחרו בו. רבים מהוסאלים של המלך (שכללו במשך תקופה ארוכה את מלכי אנגליה) שלטו על שטחים גדולים בהרבה משלו. הוא הוכר כמלך על ידי הגאלים, הברטונים, הדנים, האקוויטנים, הגותים, הספרדים והגסקונים. השושלת החדשה שלטה ישירות מעט מעבר לסן התיכון והשטחים הסמוכים להם, בעוד שאדונים טריטוריאליים רבי עוצמה כמו הרוזנים של בלואה מהמאה ה-10 וה-11 צברו תחומים גדולים משלהם באמצעות נישואים ודרך הסדרים פרטיים עם אצילים פחותים להגנה ותמיכה. הרוזן בורל מברצלונה קרא לעזרתו של איג נגד פשיטות אסלאמיות, אבל גם אם איג התכוון לעזור לבורל, הוא היה עסוק בלחימה בשארל מלורן. לאחר מכן אובדן נסיכויות ספרדיות אחרות, לאחר שהמרקיזיות הספרדיות גדלו יותר ויותר והפכו לעצמאיות. איג קאפה, המלך הקפטינגי הראשון, אינו דמות מתועדת היטב, ההישג הגדול ביותר שלו הוא בהחלט לשרוד כמלך ולהביס את הטוען הקרולינגי, ובכך לאפשר לו להקים את מה שיהפוך לאחד מבתי המלכים החזקים באירופה. בנו של איג - רובר האדוק - הוכתר למלך הפרנקים לפני מותו של קאפה. איג קאפה החליט כך כדי להבטיח את ירושה שלו. רובר השני, כמלך הפרנקים, פגש את הקיסר הרומאי הקדוש הנרי השני בשנת 1023 על קו הגבול. הם הסכימו לסיים את כל התביעות על ממלכתו של זה, והציבו שלב חדש של יחסים קפטיים ואוטוניים. למרות שהיה מלך חלש בשלטון, מאמציו של רובר השני היו ניכרים. האמנות ששרדו מרמזות שהוא הסתמך מאוד על הכנסייה כדי לשלוט בצרפת, בדומה לאביו. למרות שהוא חי עם פילגש - ברטה מבורגונדי - ונודה בשל כך, הוא נחשב כמודל של אדיקות לנזירים (ומכאן כינויו, רובר החסיד). שלטונו של רובר השני היה חשוב למדי מכיוון שהוא כלל את שביתת הנשק של אלוהים (החל ב-989) ואת רפורמות קלוני. רובר השני הכתיר את בנו - איג מגנוס - כמלך הפרנקים בגיל 10 כדי להבטיח את הירושה, אך איג מגנוס מרד באביו ומת כשהוא נלחם בו ב-1025. המלך הבא של הפרנקים היה בנו הבא של רובר השני, אנרי הראשון (שלט 1027–1060). כמו איג מגנוס, אנרי הוכתר כשליט שותף עם אביו (1027), במסורת הקפטינגית, אך לא הייתה לו כוח או השפעה כמלך זוטר בזמן שאביו עדיין חי. אנרי הראשון הוכתר לאחר מותו של רובר ב-1031. הנרי הראשון היה אחד המלכים החלשים ביותר של הפרנקים, ושלטונו ראה את עלייתם של כמה אצילים חזקים מאוד כמו ויליאם הכובש. מקור הדאגות הגדול ביותר של אנרי הראשון היה אחיו - רובר הראשון, דוכס בורגונדי - שנדחף על ידי אמו לסכסוך. רובר מבורגונדי מונה לדוכס בורגונדי על ידי המלך אנרי הראשון והיה צריך להסתפק בתואר זה. מאנרי הראשון ואילך, הדוכסים מבורגונדי היו קרובי משפחה של מלך הפרנקים עד סוף הדוכסות עצמה. המלך פיליפ הראשון, שנקרא על ידי אמו בקייב עם שם מזרח-אירופי טיפוסי, לא היה בר מזל מקודמו למרות שהממלכה נהנתה מהחלמה צנועה במהלך שלטונו הארוך במיוחד (1060–1108). במהלך שלטונו גם הושק מסע הצלב הראשון כדי להחזיר את ארץ הקודש, אשר משפחתו הייתה מאוד מעורבת בו למרות שהוא אישית לא תמך במשלחת. האזור סביב הסן התחתון, שנמסר לפולשים סקנדינביים כדוכסות נורמנדי בשנת 911, הפך למקור לדאגה מיוחדת כאשר הדוכס ויליאם השתלט על ממלכת אנגליה בכיבוש הנורמני של 1066, והפך את עצמו ואת יורשיו לשווים למלך מחוץ לצרפת (שם הוא עדיין היה כפוף נומינלית לכתר). מלואי השישי (שלט בשנים 1108–1137) ואילך הפכה הסמכות המלכותית למקובלת יותר. לואי השישי היה יותר חייל ומלך מלחמות מאשר מלומד. הדרך בה המלך גייס כסף מהוואסלים שלו הפכה אותו לבלתי פופולרי למדי; הוא תואר כחמדן ושאפתן, וזה מאושש ברישומים של אותה תקופה. ההתקפות הקבועות שלו על הווסאלים שלו, למרות שפגעו בתדמית המלכותית, חיזקו את כוח המלוכה. משנת 1127 ואילך קיבל לואי את סיועו של מדינאי דתי מיומן, אב המנזר סוגריוס. אב המנזר היה בן למשפחת אבירים קטנה, אך עצתו הפוליטית הייתה בעלת ערך רב למלך. לואי השישי הביס בהצלחה, הן צבאית והן מבחינה מדינית, רבים מהברונים השודדים. לואי השישי זימן תכופות את הווסאלים שלו לבית המשפט, ומי שלא הופיע לעיתים קרובות הוחרמו רכושם ומבצעים צבאיים נגדם. מדיניות דרסטית זו כפתה בבירור סמכות מלכותית כלשהי על פריז וסביבותיה. כאשר מת לואי השישי ב-1137, הושגה התקדמות רבה לקראת חיזוק הסמכות הקפטינגית. הודות לעצתו הפוליטית של אב המנזר סוגריוס, המלך לואי השביעי (מלך זוטר 1131–1137, מלך בכיר 1137–1180) נהנה מסמכות מוסרית גדולה יותר על צרפת מאשר קודמיו. וסאלים רבי עוצמה נשבעו אמונים למלך הצרפתי. אב המנזר סוגריוס סידר את הנישואים ב-1137 בין לואי השביעי לאלינור מאקיטן בבורדו, מה שהפך את לואי השביעי לדוכס אקוויטניה והעניק לו כוח רב. עם זאת, בני הזוג לא הסכימו על שריפתם של יותר מאלף בני אדם בוויטרי במהלך הסכסוך נגד הרוזן משמפאן. המלך לואי השביעי נחרד מאוד מהאירוע וביקש תשובה ביציאה לארץ הקודש. מאוחר יותר הוא עירב את ממלכת צרפת במסע הצלב השני אך יחסיו עם אלינור לא השתפרו. הנישואים בוטלו בסופו של דבר על ידי האפיפיור באמתלה של קרבה, ואלינור נישאה במהרה לדוכס נורמנדי - הנרי פיצמפרס, שיהפוך למלך אנגליה בתור הנרי השני שנתיים מאוחר יותר. לואי השביעי היה פעם מונרך חזק מאוד ועתה עמד בפני ואסל חזק בהרבה, שהיה שווה לו כמלך אנגליה והנסיך החזק ביותר שלו כדוכס נורמנדי ואקיטן. (הנרי ירש את דוכסות נורמנדי דרך אמו, מתילדה מאנגליה, ואת רוזנות אנז'ו מאביו, ג'פרי מאנז'ו, ובשנת 1152, הוא התחתן עם מלכתה לשעבר של צרפת, אלינור מאקוויטניה, ששלטה על חלק ניכר מדרום מערב צרפת. לאחר שהביס מרד בראשות אלינור ושלושה מארבעת בניהם, הנרי כלא את אלינור, הפך את הדוכס מברטאן לוואסל שלו, ולמעשה שלט במחצית המערבית של צרפת כמעצמה גדולה יותר מהכס הצרפתי. עם זאת, מחלוקות בין צאצאיו של הנרי על חלוקת השטחים הצרפתיים שלו, יחד עם המריבה הממושכת של ג'ון מאנגליה עם פיליפ השני, אפשרו לפיליפ השני לכבוש מחדש את רוב שטח זה. לאחר הניצחון הצרפתי בקרב בוביין ב-1214, המלכים האנגלים שמרו על השלטון רק בדרום-מערב דוכסות גיין). חזון הבנייה של אב המנזר סוגריוס הפך למה שמכונה כיום אדריכלות גותית. סגנון זה הפך לסטנדרט עבור רוב הקתדרלות האירופיות שנבנו בשלהי ימי הביניים. המלכים הקפטינגים הישירים המאוחרים היו הרבה יותר חזקים ובעלי השפעה מהמוקדמים ביותר. בעוד פיליפ הראשון בקושי יכול היה לשלוט על הברונים הפריזאים שלו, פיליפ הרביעי יכול היה להכתיב את האפיפיורים והקיסרים. הקפטינגים המאוחרים, למרות שלעיתים קרובות שלטו לזמן קצר יותר מבני גילם הקודמים, היו לרוב בעלי השפעה הרבה יותר. בתקופה זו גם עלתה מערכת מורכבת של בריתות וסכסוכים בינלאומיים המתנגדים, באמצעות שושלות, למלכי צרפת ואנגליה ולקיסר האימפריה הרומית הקדושה. שלטונו של פיליפ השני אוגוסט (מלך זוטר 1179–1180, מלך בכיר 1180–1223) סימן צעד חשוב בהיסטוריה של המלוכה הצרפתית. שלטונו הביא להרחבת תחום המלוכה הצרפתי והשפעתו התרחבה מאוד. הוא קבע את ההקשר לעליית השלטון למלכים הרבה יותר חזקים כמו לואי התשיעי ופיליפ הרביעי. פיליפ השני בילה חלק חשוב מתקופת שלטונו בלחימה במה שמכונה האימפריה האנגווינית, שהייתה כנראה האיום הגדול ביותר על מלך צרפת מאז עליית השושלת הקפטינגית. במהלך החלק הראשון של שלטונו ניסה פיליפ השני להשתמש בבנו של הנרי השני, מלך אנגליה נגדו. הוא התחבר לדוכס אקוויטניה ובנו של הנרי השני - ריצ'רד לב הארי - ויחד הם פתחו במתקפה נחרצת על טירתו של הנרי וביתו בשינון והוציאו אותו מהשלטון. ריצ'רד החליף את אביו כמלך אנגליה לאחר מכן. שני המלכים יצאו אז למסע צלב במהלך מסע הצלב השלישי; עם זאת, הברית והידידות שלהם התפרקו במהלך מסע הצלב. שני הגברים שוב הסתכסכו ונלחמו זה בזה בצרפת עד שריצ'רד היה על סף הבסה מוחלטת של פיליפ השני. בנוסף לקרבות שלהם בצרפת, מלכי צרפת ואנגליה ניסו למנות את בני בריתם בראש האימפריה הרומית הקדושה. אם פיליפ השני אוגוסט תמך בפיליפ משוואביה, חבר בית הוהנשטאופן, אז ריצ'רד לב הארי תמך באוטו הרביעי, חבר בית ולף. ידו של פיליפ משוואביה הייתה על העליונה, אך מותו בטרם עת הפך את אוטו הרביעי לקיסר האימפריה הרומית הקדושה. כתר צרפת ניצל על ידי פטירתו של ריצ'רד לאחר פצע שספג נלחם בווסאלים שלו בלימוזן. ג'ון לאקלנד, יורשו של ריצ'רד, סירב להגיע לבית המלוכה הצרפתי למשפט נגד הלוסינאים, וכפי שעשה לואי השישי לעיתים קרובות לווסאלים המורדים שלו, פיליפ השני החרים את רכושו של ג'ון בצרפת. תבוסתו של ג'ון הייתה מהירה וניסיונותיו לכבוש מחדש את נחלותיו הצרפתיות בקרב המכריע על בוביין (1214) הביאו לכישלון מוחלט. סיפוח נורמנדי ואנז'ו אושר, רוזנות בולון ופלנדריה נתפסו, והקיסר אוטו הרביעי הודח על ידי בעל בריתו של פיליפ פרידריך השני. אקוויטניה וגסקוניה שרדו את הכיבוש הצרפתי, שכן הדוכסית אלינור עדיין חיה. פיליפ השני, מלך צרפת היה מכריע בהסדרת הפוליטיקה של מערב אירופה הן באנגליה והן בצרפת. פיליפ אוגוסט ייסד את סורבון והפך את פריז לעיר מלומדים. הנסיך לואי (לואי השמיני העתידי, שלט בשנים 1223–1226) היה מעורב במלחמת האזרחים האנגלית שלאחר מכן, שכן אצולה צרפתית ואנגלית (או ליתר דיוק אנגלו-נורמנית) היו בעבר גוף אחד וכעת התחלקו בין נאמנויות. בזמן שהמלכים הצרפתיים נאבקו נגד הפלנטג'נטים, הכנסייה קראה למסע הצלב האלביגנזי. דרום צרפת נקלטה אז ברובה בתחומי המלוכה. צרפת הפכה לממלכה ריכוזית באמת תחת לואי התשיעי (שלט 1226–1270). סן לואי הוצג לעיתים קרובות כדמות חד-ממדית, דוגמה ללא רבב של האמונה ורפורמטור מנהלי שדאג לנשלטים. עם זאת, שלטונו היה רחוק מלהיות מושלם עבור כולם: הוא ערך מסעות צלב לא מוצלחים, ממשליו המתרחבים עוררו התנגדות, והוא שרף ספרים יהודיים בהפצרות האפיפיור. שיפוטיו לא היו מעשיים לעיתים קרובות, למרות שהם נראו הוגנים לפי אמות המידה של אותה תקופה. נראה שללואי היה חוש צדק חזק ותמיד רצה לשפוט אנשים בעצמו לפני שהחיל משפט כלשהו. זה נאמר על לואי וכמורה צרפתית שביקשו לנדות את הווסאלים של לואי: כי זה יהיה נגד אלוהים ומנוגד לצדק אם יכפה על אדם כלשהו לבקש סליחה כאשר הכמורה עושים לו רע. לואי התשיעי היה רק בן שתים עשרה כשהפך למלך צרפת. אמו - בלאנש מקסטיליה - הייתה הכוח היעיל כעוצרת (אם כי היא לא השתמשה רשמית בתואר). לסמכותה של בלאנש התנגדו בחריפות הברונים הצרפתים אך היא שמרה על מעמדה עד שלואי היה מבוגר מספיק כדי לשלוט בעצמו. בשנת 1229 נאלץ המלך להיאבק בשביתה מתמשכת באוניברסיטת פריז. הרובע הלטיני נפגע קשות מהשביתות הללו. הממלכה הייתה פגיעה: מלחמה עדיין התנהלה ברוזנות טולוז, והצבא המלכותי היה עסוק בלחימה בהתנגדות בלנגדוק. רמון השביעי, רוזן טולוז חתם לבסוף על הסכם פריז ב-1229, שבו הוא שמר על חלק גדול מאדמותיו לכל החיים, אך בתו, הנשואה לרוזן אלפונסו מפואטו, לא הביאה לו יורש ולכן רוזנות טולוז נמסרה למלך צרפת. הנרי השלישי, מלך אנגליה עדיין לא הכיר בשליטה הקפטינגית על אקוויטניה ועדיין קיווה לכבוש מחדש את נורמנדי ואנז'ו ולחדש את האימפריה האנגווינית. הוא נחת בשנת 1230 בסן מאלו עם כוח אדיר. בעלי בריתו של הנרי השלישי בברטאן ונורמנדי נפלו בגלל שלא העזו להילחם במלך שלהם, שהוביל את מכת הנגד בעצמו. זה התפתח למלחמת סנטון (1242). בסופו של דבר, הנרי השלישי הובס ונאלץ להכיר בריבונותו של לואי התשיעי, למרות שמלך צרפת לא כבש את אקוויטניה מידי הנרי השלישי. לואי התשיעי היה כעת בעל האדמות החשוב ביותר של צרפת, והוסיף לתואר המלכותי שלו. הייתה התנגדות מסוימת לשלטונו בנורמנדי, אך התברר כי הוא קל להפליא לשליטה, במיוחד בהשוואה לרוזנות טולוז שנכבשה באכזריות. ה-Conseil du Roi, שיתפתח לפרלמנט, נוסד בזמנים אלה. לאחר הסכסוך שלו עם הנרי השלישי, מלך אנגליה, לואי יצר קשר לבבי עם המלך הפלנטג'נטי. אנקדוטה משעשעת היא על השתתפותו של הנרי השלישי בפרלמנט הצרפתי, כדוכס אקוויטניה; עם זאת, מלך אנגליה תמיד איחר כי הוא אהב לעצור בכל פעם שפגש כומר לשמוע את המיסה, אז לואי וידא שאף כומר לא יהיה בדרכו של הנרי השלישי. הנרי השלישי ולואי התשיעי פתחו אז בתחרות ארוכה מי היה הנאמן ביותר; זה התפתח עד כדי כך שאף אחד לא הגיע בזמן לפרלמנט, שהורשה אז לדון בהיעדרם. סן לואי תמך גם בצורות חדשות של אמנות כגון אדריכלות גותית; סנט-שאפל שהקים הפך לבניין גותי מפורסם מאוד, ועבורו גם אויר תנ"ך מורגן. הממלכה הייתה מעורבת בשני מסעות צלב תחת לואי התשיעי: מסע הצלב השביעי ומסע הצלב השמיני. שניהם התגלו ככישלונות מוחלטים עבור המלך הצרפתי. הוא מת במסע הצלב השמיני ופיליפ השלישי הפך למלך. המאה ה-13 הייתה אמורה להביא לכתר הישגים חשובים גם בדרום, שם מסע צלב אפיפיורי-מלכותי נגד הכופרים האלביגנזים או הקתרים של האזור (1209) הוביל להתאגדות במרחב המלכותי של לנגדוק התחתית (1229) והעילית (1271). ההשתלטות של פיליפ הרביעי על פלנדריה (1300) הייתה פחות מוצלחת, והסתיימה שנתיים לאחר מכן בכיתור אביריו על ידי כוחות הערים הפלמיות בקרב דורבנות הזהב ליד קורטרייק (קורטרי). לאחר שלואי התשיעי מת ממגפת הדבר במסע צלב בתוניסיה בשנת 1270, בנו פיליפ השלישי (1270–1285) ונכדו פיליפ הרביעי (1285–1314) הלכו בעקבותיו. פיליפ השלישי כונה "הנועז" על בסיס יכולותיו בלחימה וברכיבה על סוס, ולא בגלל אופיו או יכולות השלטונות שלו. פיליפ השלישי השתתף במסע צלב אסוני נוסף: מסע הצלב האראגוני, שעלה לו בחייו ב-1285. פיליפ השלישי המשיך בהרחבה המתמדת של התחום המלכותי. הוא ירש את טולוז ב-1271 מדודו והשיא לבנו את היורשת של שמפאן ונווארה. לאחר עלייתו על כס המלכות, פיליפ השלישי חש חובה להמשיך בדיפלומטיה האיתנה לכאורה של אביו למרות שהנסיבות השתנו. בשנת 1282, שלטונו הרע של שארל מאנז'ו בסיציליה אילץ את אוכלוסיית האי למרוד לטובת פדרו השלישי, מלך אראגון. מכיוון שהאפיפיור מרטינוס הרביעי היה בן ברית קרוב של פיליפ, הוא מיד נידה את פדרו והציע את כסאו לאחד מבניו של המלך הצרפתי. מכיוון שפיליפ היריד כבר היה אמור לרשת את נווארה, כל המרקיזות הספרדית נראתה בשלה לכיבוש מחדש על ידי צרפת. עם זאת, ניסיון מסע הצלב של פיליפ השלישי נגד אראגון, פרשה פוליטית בוטה, הסתיים באסון כאשר מגפה פגעה בצבאו, שהובס אז על ידי כוחות אראגון בקול דה פאניסאר. המלך המושפל מת זמן קצר לאחר מכן בפרפיניאן, ואחריו מתו שארל מאנז'ו ומרטינוס הרביעי. מבין השליטים הקפטינגים המאוחרים יותר, פיליפ הרביעי היה הגדול ביותר, והביא את הכוח המלכותי לרמה החזקה ביותר שהגיעה בימי הביניים, אך הרחיק הרבה מאוד אנשים ובדרך כלל השאיר את צרפת מותשת. ככזה, בניו נאלצו ללכת בדרך מאופקת יותר מבלי לנטוש את שאיפות אביהם. פיליפ הרביעי התעלם לרוב מהים התיכון ובמקום זאת מיקד את מאמצי מדיניות החוץ שלו בגבולות הצפוניים של צרפת. חלק מזה נעשה על חשבון קיסרי האימפריה הרומית הקדושה, אך הפעולות התוקפניות ביותר של המלך היו נגד אנגליה. מחלוקות על אקוויטניה היו סלע מחלוקת במשך שנים ולבסוף ב-1294 פרצה מלחמה. הצבאות הצרפתיים חדרו עמוק לתוך גסקוניה, מה שהוביל לאיחוד כוחות של אדוארד הראשון, מלך אנגליה עם פלנדריה ובעלות ברית אחרות בגבולות הצפוניים של צרפת. כוחות בעלות הברית הוכו היטב בשנת 1297 על ידי צבא צרפתי בראשות רובר מארטואה והוסכם על הפסקת אש, שהובילה לשימור הסטטוס קוו אנטה בלום. כחלק מהסדר השלום, אדוארד התחתן עם אחותו של פיליפ ובנם ובתם של שני המלכים היו אמורים להינשא. פלנדריה נותרה מרדנית בעקשנות וחסרת כפיפות. למרות שהרוזן שלהם נכלא על ידי פיליפ, זה לא מנע מהבורגרים הפלמיים להתקומם נגד כוחות צרפתים המוצבים שם, ולהנחיל להם תבוסה מרעישה בקרב קורטריי ב-1302. אולם בסופו של דבר, המלך החל במתקפה חדשה לתוך פלנדריה ולבסוף סוכם על שלום ב-1305, אשר עם זאת עדיין לא הצליח להרגיע את תושבי העיר הפלמים. בנוסף, פיליפ הרביעי הרחיב את סמכות השיפוט המלכותית בהסכם לשטחים הכנסייתיים של ויבר, קאור, מנדה ולה פוי. עם כל זה, המלך יכול כעת לתבוע את השלטון כמעט בכל מקום בצרפת, אך עדיין הייתה עבודה רבה לפניו והשליטים הצרפתיים לעת עתה המשיכו להסתדר ללא ברטאן, בורגונדי ושטחים פחותים רבים למרות שהם חוקקו חקיקה לכל התחום. השלטון הממשלתי בצרפת בתקופה זו נעשה ביורוקרטי ומתוחכם יותר יחד עם התרחבות מתמדת של כוח המלוכה. למרות זאת, אין להתייחס למלכים הקפטינגים כרודנים שרירותיים שכן המנהג והמסורת הפיאודלית עדיין פעלו עליהם כמעצורים. אם המדיניות של פיליפ עוררה עוינות ותלונות, זה היה בגלל שהם לא העדיפו שום מעמד במיוחד. מדיניות המלך כלפי הערים נותרה מסורתית למדי, אך זה לא היה המקרה של הכנסייה. כשרצה להטיל מס על אנשי דת צרפתים כדי לממן מסעות צבאיים, הוא נתקל בהתנגדותו של האפיפיור בוניפקיוס השמיני. האפיפיור קיבל מספר תלונות מאנשי דת צרפתים ואנגלים על היטלי המיסים, ולכן הוציא את הבולה Clericis lacios בשנת 1296 בהכרזה כי לשם כך נחוצה הסכמת האפיפיור. אולם פיליפ התרגז והוציא טיעונים קולניים להגנה על מעשיו, והותיר את הכמורה חלוקה בעניין. בסופו של דבר חזר בו האפיפיור מהתנגדותו. בשנת 1301 פרצו צרות חדשות כאשר הבישוף מפמייר הואשם על ידי המלך בכפירה ובגידה, מה שהוביל למחאה נוספת של בוניפקיוס השמיני על כך שלא ניתן להחרים את רכוש הכנסייה ללא רשותה של רומא וכל השליטים הנוצרים כפופים לסמכות האפיפיור. האפיפיור זימן את הכמורה הצרפתית לוותיקן כדי לדון ברפורמה בממלכה. שוב נותרו הכממרים הבכירים חלוקים בין נאמנות לארצם לנאמנות לכנסייה. אלה שלקחו את הצד של פיליפ נפגשו באספה גדולה בפריז יחד עם חלקים אחרים בחברה הצרפתית שביקרו את האפיפיור, שהגיב בנידוי המלך וכל הכמורה שתמכו בו. בשנה שלאחר מכן, פיליפ השיב לו בנקמה. כמרים בכירים נאמנים לכתר יצרו תוכנית להבאת בוניפקיוס למשפט, והאפיפיור נעצר סופית באנאגני באותו ספטמבר. הוא הוכה על ידי הסוהרים שלו ואוים בהוצאה להורג אם לא יתפטר מהאפיפיורות, אך הוא סירב. האפיפיור בן ה-68 שוחרר מהשבי לאחר מספר ימים בלבד ומת מספר שבועות לאחר מכן. פיליפ הבטיח שלעולם לא יהיו לו בעיות עם הכנסייה על ידי קידומו של רמון ברטראן דה גוט, הארכיבישוף של בורדו, בתור האפיפיור הבא. מועצת האפיפיור חולקה באופן שווה בין קרדינלים צרפתים ואיטלקיים, אך האחרונים הסכימו ודה גוט הפך לאפיפיור קלמנס החמישי. לפיכך, פיליפ התקין בהצלחה בובה צרפתית צייתנית באפיפיורות שהועברה לאביניון. רפורמות מנהליות נוספות נעשו על ידי פיליפ הרביעי, שנקרא גם פיליפ היפה (שלט 1285–1314). מלך זה חתם על ברית אולד, והקים את הפרלמנט של פריז. אחד הפרקים המוזרים יותר בתקופת שלטונו של פיליפ היה מעורבותו בהשמדת האבירים הטמפלרים. הטמפלרים נוסדו במהלך מסעי הצלב יותר ממאה שנה קודם לכן, אך כעת היו מורכבים מזקנים שיוקרתם פחתה מאוד לאחר נפילת ארץ הקודש ולא נראה עוד שהם משרתים שום מטרה מועילה ששווה את הפריבילגיות שלהם. מכיוון שלא הצליח למצוא ראיות מתאימות למעשי פשיעה של הטמפלרים כדי להצדיק את סילוק הצו, נאלץ פיליפ לפנות לפגישה המונית בטור בשנת 1308 כדי לגייס תמיכה. לבסוף בשנת 1312, קלמנס החמישי, למרות חששותיו, הוציא בולה אפיפיורית שהורתה על פירוקם. רכושם של הטמפלרים נמסר לידי האבירים ההוספיטלרים ושאר חבריהם נכלאו או הוצאו להורג בשל כפירה. בשנת 1314, פיליפ הרביעי מת בפתאומיות בתאונת ציד בגיל 47 והכס עבר לבנו לואי העשירי (1314–1316). תקופת שלטונו הקצרה של לואי ראתה ניסיונות כושלים נוספים להשיג שליטה על פלנדריה כאשר המלך גייס צבא לאורך הגבול, אך בעיות באספקה גרמו למאמץ להתמוטט. לואי מת בקיץ 1316 בגיל 26 בלבד ממחלה לא ידועה (אולי גסטרואנטריטיס) לאחר שצרך כמות גדולה של יין צונן בעקבות משחק טניס ביום חם במיוחד. אשת המלך הייתה אז בהריון וילדה בן, ז'אן, בנובמבר, אך הוא מת לאחר שבוע והכס עבר לידי אחיו פיליפ. פיליפ החמישי (1316–1322) עשה שלום עם פלנדריה באמצעות הסכם נישואים עם הרוזן רובר השלישי והתמודד עם מריבות מתמשכות עם אדוארד השני, מלך אנגליה על גסקוניה. הוא תכנן מסע צלב חדש כדי להקל על ממלכת קיליקיה הארמנית, אך המצב בפלנדריה נותר בלתי יציב וניסיון משלחת ימית צרפתית למזרח התיכון הושמדה ליד ג'נובה ב-1319. בשלב זה, איכרים וחיילים שנועדו במקורם לפלוש לפלנדריה קמו במסע צלב נוסף (Pastoreux) שהפך שוב למתקפה על האצולה, גובי המיסים והיהודים. האפיפיור יוחנן העשרים ושניים גינה את המרד ופיליפ נאלץ לשלוח חיילים כדי לדכא אותו. בשנת 1321 החלה להתפשט במדינה שמועה שיהודים המועסקים של שליטים מוסלמים זרים משתמשים במצורעים כדי להרעיל בארות שתייה. כשה-Pastoreux עדיין טרי בתודעתם של כולם, נוצר מצב הפכפך במיוחד כאשר פיליפ החמישי העניק סובלנות ליהודים ואף העסיק מספר מהם בשירותו. כשהמלך עומד בפני אסון פוטנציאלי לא משנה באיזה צד הוא נקט, בריאותו החלה להיכשל מלחץ והוא נכנע בתחילת 1322, רק בן 29. לאחר שלא הצליח להוליד בן ששרד מינקות, ירש את פיליפ אחיו (והצעיר מבין בניו של פיליפ הרביעי) שארל הרביעי (1322–1328). המלך החדש התמודד עם הרבה מאותן בעיות כמו קודמיו (כלומר המריבות על פלנדריה וגסקוניה). לאחר שסיים את הכאוס בדרום צרפת שאיתו עמד אחיו, הוא הפנה את תשומת לבו לפלנדריה, אך אז פרץ מרד בגסקוניה על רקע בנייה לא רצויה של מבצר על הגבול על ידי וסאל צרפתי. דודו של המלך שארל מוולואה פלש למחוז, ולאחר מכן הכריז הראשון על תביעותיו של אדוארד השני בו בטלות. למרות שאחותו של שארל הרביעי נישאה למלך האנגלי, הוא עדיין סירב להחזיר את גסקוניה ולבסוף הגיע להסכמה לחלק אותה בין שני השליטים. שארל גם היה להוט להתחיל מסע צלב חדש בלבנט ותכנן אף להפוך לקיסר ביזנטי. עם זאת, הוא לא הצליח להגיע להסכם עם האפיפיור על מימון המשלחת, ותשומת לבו הוסחה מהאירועים בגסקוניה. אבל ב-1327 נסע שגריר צרפת לקונסטנטינופול ומצא את האימפריה הביזנטית מוכת מלחמות אזרחים. בשנה שלאחר מכן, שארל הרביעי מת, והביא לסיומה של כל תוכניות למסעות צלב באזור. מותו של שארל הרביעי ב-1328 ללא יורשים גברים סיים את הקו הקפטינגי הראשי. לפי החוק הסאלי, הכתר לא יכול היה לעבור דרך אישה (בתו של פיליפ הרביעי הייתה איזבלה, שבנה היה אדוארד השלישי, מלך אנגליה), ולכן הכס עבר לפיליפ השישי, בנו של שארל מוולואה. זאת, בנוסף למחלוקת ארוכת שנים על הזכויות בגסקוניה שבדרום צרפת, והיחסים בין אנגליה וערי הבד הפלמיות, הובילו למלחמת מאה השנים של 1337–1453. המאה הבאה הייתה גדושה בלוחמה הרסנית ומרידות איכרים (מרד האיכרים האנגלי ב-1381 וה-Jacquerie של 1358 בצרפת). האבדות הצרפתיות בשלב הראשון של הסכסוך (1337–1360) התהפכו בחלקן בשלב השני (1369–1396); אך ניצחונו המטלטל של הנרי החמישי בקרב אז'נקור ב-1415 נגד צרפת המחולקת כעת במרירות בין פלגים יריבים של ארמניאק ובורגונדים בבית המלוכה, היה אמור להוביל להכרה של בנו הנרי השישי כמלך בפריז שבע שנים מאוחר יותר תחת השלטון. הסכם טרואה משנת 1420, צמצום שלטון ולואה לאדמות שמדרום לעמק נהר הלואר. ההשפלה של צרפת התהפכה בפתאומיות בשנת 1429 על ידי הופעתה של תנועת רסטורציה המגולמת על ידי המשרתת האיכרה ז'אן ד'ארק מדומרמי לה פוצ'לה, שטענה להנחיית הקולות האלוהיים עבור המערכה שסיימה במהירות את המצור האנגלי על אורליאן והסתיימה בהכתרת שארל השביעי בעיר ההיסטורית ריימס. לאחר מכן, היא נתפסה על ידי הבורגונדים ונמכרה לבעלי בריתם האנגלים, והוצאתה להורג בשל כפירה בשנת 1431 הכפילה את ערכה כגילום מטרת צרפת. הפיוס ב-1435 בין המלך לפיליפ הטוב, דוכס בורגונדי, הסיר את המכשול הגדול ביותר להתאוששות הצרפתית, והוביל לכיבוש מחדש של פריז (1436), נורמנדי (1450) וגיין (1453), והפחית את דריסת הרגל של אנגליה לשטח קטן. סביב קאלה (אשר אבד גם ב-1558). לאחר הניצחון על אנגליה, הופעתה של צרפת כמונרכיה לאומית רבת עוצמה הוכתרה על ידי "התאגדות" של דוכסות בורגונדי (1477) וברטאן (1532), שהיו בעבר מדינות אירופיות עצמאיות. ההפסדים של המלחמה היו עצומים, במיוחד בגלל המגפה (המוות השחור, הנחשב בדרך כלל להתפרצות של מגפת דבר), שהגיעה מאיטליה ב-1348, והתפשטה במהירות במעלה עמק הרון ומשם על פני רוב הארץ: ההערכה היא שאוכלוסייה של כ-18–20 מיליון בצרפת של ימינו ב-1328 צומצמה 150 שנה מאוחר יותר ב-50% או יותר. המתיחות בין בתי פלנטג'נט וקאפה הגיעה לשיאה במהלך מה שמכונה מלחמת מאה השנים (למעשה מספר מלחמות נפרדות במהלך התקופה 1337 עד 1453) כאשר בית פלנטג'נט תבעו את כס המלכות של צרפת מוולואה. זה היה גם הזמן של המוות השחור, כמו גם כמה מלחמות אזרחים. האוכלוסייה הצרפתית סבלה רבות מהמלחמות הללו. בשנת 1420 הוכרז הנרי החמישי כיורש של שארל השישי על ידי הסכם טרואה. הנרי החמישי לא הצליח להאריך ימים יותר משארל ולכן היה זה הנרי השישי מאנגליה וצרפת שאיחד את המלוכה הכפולה של אנגליה וצרפת. נטען כי התנאים הקשים מהם סבלה האוכלוסייה הצרפתית במהלך מלחמת מאה השנים העירו את הלאומיות הצרפתית, לאומיות המיוצגת על ידי ז'אן ד'ארק (1412–1431). למרות שניתן להתווכח על כך, מלחמת מאה השנים זכורה יותר כמלחמה צרפתית-אנגלית מאשר כרצף של מאבקים פיאודליים. במהלך מלחמה זו, צרפת התפתחה מבחינה פוליטית וצבאית. למרות שצבא פרנקו-סקוטי הצליח בקרב באוז'ה (1421), התבוסות המשפילות של פואטייה (1356) ואז'נקור (1415) אילצו את האצולה הצרפתית להבין שהם לא יכולים לעמוד בדיוק כמו אבירים משוריינים ללא צבא מאורגן. שארל השביעי (שלט 1422–1461) הקים את הצבא הצרפתי הסדיר הראשון, ה-Compagnies d'ordonnance, והביס את הפלנטג'נטים פעם אחת בפאטאי (1429) ושוב, באמצעות תותחים, בפורמיני (1450). קרב קסטיון (1453) נחשב לאירוע האחרון של "מלחמה זו", אך קאלה ואיי התעלה נותרו בשליטת הפלנטג'נטים. השושלת הקפטינגית (בית קאפה): איג קאפה, 940-996 רובר האדוק, 996-1027 אנרי הראשון, 1027–1060 פיליפ הראשון, 1060–1108 לואי השישי השמן, 1108–1137 לואי השביעי הצעיר, 1137–1180 פיליפ השני אוגוסט, 1180–1223 לואי השמיני האריה, 1223–1226 לואי התשיעי הקדוש, 1226–1270 פיליפ השלישי הנועז, 1270–1285 פיליפ הרביעי היפה, 1285–1314 לואי העשירי, 1314–1316 ז'אן הראשון שלאחר המוות, חמישה ימים בשנת 1316 פיליפ החמישי הגבוה, 1316–1322 שארל הרביעי היפה, 1322–1328 בית ולואה : פיליפ השישי מוולואה, 1328–1350 ז'אן השני הטוב, 1350–1364 שארל החמישי החכם, 1364–1380 שארל השישי המשוגע, 1380–1422 אינטרגנום אנגלי (בין שארל השישי לשארל השביעי): הנרי החמישי מאנגליה הנרי השישי מאנגליה וצרפת, 1422–1453 שארל השביעי המשרת היטב, 1422–1461 בימי הביניים, צרפת הייתה מורכבת בעיקר מאוכלוסייה נוצרית ששמרה על קשר חיובי עם המיעוט היהודי. במובן ההיסטורי, נוצרים ויהודים השמיעו שניהם הכללות לגבי הצלחת קשרי הקהילה שלהם בצרפת של ימי הביניים. ההיסטוריה של יחסי יהודים-נוצרים התמקדה בעיקר ברדיפה שעמה התמודדו יהודים בעולם נוצרי בולט. בצרפת, לעומת זאת, היו דוגמאות רבות של אנשים יהודים ונוצרים הפועלים יחד לקראת שגשוג שהיה מועיל לשתי הדתות. הם ניהלו עסקים יחד, וכן השתתפו בעניינים חברתיים אינטימיים. בעוד שהיהודים לעולם לא נטמעו במלואם בתרבות הצרפתית מבחירה, הם התקבלו על ידי הנוצרים בחברות שלהם. לאחר שנים של שלום, במאה ה-13, לואי התשיעי הפך לאובססיבי להגבלת פעילות יהודית. בסופו של דבר, לאחר שהאוכלוסייה היהודית סבלה מגירושים רבים מצרפת, הרטוריקה האנטי-יהודית זכתה לפופולריות מסוימת בכפרים ובעיירות קטנות. יהודים החלו לעמוד בפני מחיר קטלני על עיסוקם במסורות הדתיות. הפעולה המפלה הזו שקידמו בני המלוכה, לא תפסה אחיזה בקרב האוכלוסיות האזרחיות הכלליות בערים הגדולות, משום שאוכלוסייה גדולה של נוצרים התירה וקיבלה את האמונה היהודית השונה. עם זאת, קהילות קטנות שילבו את הרעיונות הדעות הקדומות הללו באמונותיהן, מה שהוביל לכמה מקרים של עלילות דם שגבו חיים יהודיים רבים. עלילות הדם כללו האשמות שהופנו כלפי קהילות יהודיות קטנות שקידמו אמונה כוזבת שיש היבט של הקרבה בתפילה היהודית. זיופים אלה הכריזו שאירוע דתי יהודי כולל הקרבת ילד נוצרי. בבלואה שבצרפת הואשמו לא פחות מ-40 יהודים בהריגת נער נוצרי צעיר. הם נמצאו אשמים ונהרגו. על אף שעלילות דם ורדיפות לא הגדירו את יחסי היהודים-נוצרים בימי הביניים בצרפת, הייתה לה השפעה רבה על האופן שבו מסופרת ההיסטוריה של תקופת זמן זו. התקופה שלאחר מותו של קרל הגדול התאפיינה במשבר כלכלי שנגרם מחוסר יציבות פוליטית; חיי העיר כמעט נעלמו. עם זאת, זה השתנה עד המאה ה-11. הכנסת גידולים חדשים, שיפורי האקלים והכנסת טכנולוגיות חקלאיות חדשות יצרו עודף חקלאי גדול. זה לווה בגידול בחיי העיר, המסחר והתעשייה. הכלכלה שוב קרסה במאה ה-14 בגלל מלחמה, מזג אוויר גרוע והמוות השחור. הכלכלה הכפרית התבססה על האחוזה; באזורים עירוניים התארגנה הפעילות הכלכלית סביב גילדות. מדיה וקבצים בנושא צרפת בימי הביניים בוויקישיתוף Hallam & Everard, pp. 1–2. Josiah C., Russell. "Medieval Sourcebook: Tables on Population in Medieval Europe". "Population in Europe:, in Carlo M. Cipolla, ed., The Fontana Economic History of Europe, Vol. I: The Middle Ages. Collins/Fontana. נבדק ב-2 במרץ 2011. {{cite web}}: (עזרה) "ENERGY AND POPULATION IN EUROPE The Medieval Growth (10th-14th Centuries)" (PDF). נבדק ב-23 בפברואר 2020. {{cite web}}: (עזרה) Josiah Russell, Medieval Regions and Their Cities, p. 150. Josiah Russell, Medieval Regions and Their Cities, pp. 44, 64, 148, 150. McEvedy, Colin, and Richard Jones, Atlas of World Population History. Harmondsworth, Middlesex, England: Penguin Books, 1978, pp. 55–58. Cantor, 344. Baugh, Cable, "A History of the English Language, 104." see Wickham, 415. La Chanson de Roland, 12. Bumke, Joachim. Translated by Thomas Dunlap. Courtly Culture: Literature and Society in the High Middle Ages. Berkeley, CA: University of California Press. 1991, p. 429. Cantor, 466. Over the course of the 13th century, one historian (G. Sivery) estimates that the percentage dropped from 90% to 85%.. Bourin-Derruau, p. 75. Wickham, 529-30. Wickham, 515. Wickham, 538. Wickham, 534-5. Wickham, 537-8. Cantor, 481-2. Cantor, 483. Cantor, 484. Cantor, 484-5. Hallam, pp.1–2. Hallam, p 8. Hallam, p 9. Hallam, p. 140. Hallam, p.142. Bourin-Derruau, p.121-2. Bourin-Derruau, p.122-125. Bourin-Derruau, p.115-8. Wickham, 520. Wickham, 415. Wickham, 450. Wickham, 441. Wickham, 442. Wickham, 443. Wickham, 444. Wickham, 519–520. Cantor (1993), pp. 198–199. Lebecq, pp.196–197. Cantor (1993), p. 200. Hallam, p.56. Wickham, p. 522-3. Wickham, 518. Wickham, p. 518. Wickham, 522. Wickham, 523. Hallam, p.17. Such is the view of, for example, François Velde. Georges Duby, France in the Middle Ages 987–1460: From Hugh Capet to Joan of Arc (1993). David Carpenter The Struggle for Mastery. The Penguin history of Britain 1066–1284 p. 91: "In the first place, after 1072 William was largely an absentee. Of the 170 months remaining of his reign he spent around 130 in France, returning to England only on four occasions. This was no passing phase. Absentee kings continued to spend at best half their time in England until the loss of Normandy in 1204... But this absenteeism solidified rather than sapped royal government since it engendered structures both to maintain peace and extract money on the king's absence, money which was above all needed across the channel". Marvin Perry; et al. (2008). Western Civilization: Ideas, Politics, and Society: To 1789. Cengage Learning. p. 235. ISBN 978-0547147420. Bourin-Derruau, p.186. Kibler, p. 255 Arthur Augustus Tilley, Medieval France: A Companion to French Studies (New York: Cambridge University Press, 1922), p. 72 In French: Cour souveraine, principale, première et singulière du dernier ressort en tout le fait du compte des finances. Norman F. Cantor, The Civilization of the Middle Ages 1993:412f, discusses the institution of the bailli. William W. Kibler, ed. Medieval France: An Encyclopedia (1995) Hallam & Everard, p. 64: "Then, in 1151, Henry Plantagenet paid homage for the duchy to Louis VII in Paris, homage he repeated as king of England in 1156. Paul Frankl, Gothic Architecture (2001) Gigot, Francis E. (1910). "Judaism". The Catholic Encyclopedia. Vol. VIII. New York: Robert Appleton Company. נבדק ב-13 באוגוסט 2007. {{cite book}}: (עזרה) Hallam & Everard, p. 265. Hallam & Everard, p. 264. Hallo, William W; Ruderman, David B; Stanislawski, Michael (1984). Heritage: civilization and the Jews : source reader (באנגלית). Praeger. ISBN 0030004799. OCLC 10949828.