laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
דמיאן בדני

דמיאן בדני (ברוסית: Демьян Бедный;‏ 13 באפריל 1883 – 25 במאי 1945) היה סופר ומשורר סובייטי רוסי שזכה לפופולריות רבה בשנות ה-20 של המאה ה-20. בשמו האמיתי - יפים פרידבורוב, בדני היה רוסי ממוצא אוקראיני. יפים פודבורוב נולד בכפר בקרבת חרסון, אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום באוקראינה למשפחת איכר. הוא גדל תחת השפעתו של דודו ולקח כשם עט את כינוי דודו ("בדני" פירושו "עני"). בשנים 1896–1900 הוא למד בקייב בבית הספר לחובשים. בשנים 1904–1908 המשורר לעתיד למד באוניברסיטת סנקט פטרבורג. את שיריו הראשונות הוא פרסם בשנת 1899 והחל משנת 1911 הוא משתמש בשם עט "דמיאן בדני". בשנת 1912 דמיאן בדני התקבל לשורות הבולשביקים והחל להתפרסם בעיתון פראבדה. בשנת 1914 הוא גויס לצבא ועבור השתתפות בקרבות הוענקה לו מדליה. בשנת 1915 הוא הועבר ליחידה עורפית. מייד לאחר מהפכת אוקטובר דמיאן בדני החל לפרסם שירים לתמיכתה. במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה דמיאן בדני פרסם שירים רבים בגנות מתנגדי המהפכה. לאון טרוצקי וולדימיר לנין העריכו את פעילותו. בשנת 1923 הוענק לבדני עיטור הדגל האדום והוא היה הסופר הראשון שקיבל עיטור זה. יצירותיו יצאו לאור במהדורות רבות, הוא נחשב למשורר קלסי ברמה של מקסים גורקי. בשנת 1925 שונה שמה של העיר ספאסק ל"בדנודמיאנובסק" (שמה ההיסטורי של העיר הוחזר לה בשנת 2005). במהלך ויכוח פנים-מפלגתי בדני תמך ביוסיף סטלין. בתמורה הוא קיבל דירה בשטח הקרמלין, היה מוזמן לפגישות עם מנהיגי המדינה. באותן השנים החל לצאת לאור אוסף שיריו - עד להפסקת ההוצאה לאור פורסמו 19 כרכים. דמיאן בדני קיבל קרון אישי לצורכי העברה ממקום למקום, ומכונית אישית. כאשר בדני חלה, הוא נשלח לחודשיים להחלמה לגרמניה. בתקופה זו הוא אסף ספריה עשירה שכללה מעל 30 אלף ספרים. ב-6 בדצמבר 1930 המפלגה גינתה יצירות של דמיאן בדני שפורסמו בפראבדה. הביקורת ציינה ששיריו של בדני מהווים ביקורת לא עניינית על השלטון הסובייטי והוא מזכיר נושאים שהוחלט לא להזכיר ברבים. בדני כתב מכתב אישי ליוסיף סטלין אך קיבל תגובה צוננת. לאחר הביקורת, בנדי החל לכתוב שירים בהם תיאר את הישגי המהפכה ובמיוחד את יוסיף סטלין. בשנות ה-30 הוא שיבח את הריסת קתדרלת ישו המושיע במוסקבה. בשנת 1933 הוענק לו עיטור לנין. אומנם הביקורת נמשכה. בוועידת הסופרים הסובייטים הוא הואשם בדעות פוליטיות לא נכונות ונמחק מרשימת מקבלי העיטורים. בשנת 1932 הוא גורש מדירתו בקרמלין. בשנת 1935 התגלו רישומיו של בדני על מנהיגי המפלגה והמדינה בהם הוא תיאר אותם באור שלילי. בשנת 1936 בדני כתב תסריט לאופרה, אך ויאצ'סלב מולוטוב ויוסיף סטלין גינו את היצירה. ועדה מפלגתית ציינה שהמחזה הוא אנטי-סובייטי. בשנת 1938 בדני גורש משורות המפלגה והופסקה הוצאה לאור של יצירותיו. לאור מצוקה כלכלית הוא נאלץ למכור רהיטים ודברים אישיים. עם תחילת מלחמת העולם השנייה בדני פרסם כמה שירים, אך הם לא זכו לתגובה כלשהי. בדני נפטר בשנת 1945 ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה. בשנת 1952 יצאה מנשר מפלגתי בו שיריו זכו לגינוי בפעם נוספת. בשנת 1956, לאחר מות יוסיף סטלין באופן סמלי חברותו במפלגה חודשה. מדיה וקבצים בנושא דמיאן בדני בוויקישיתוף יצירות של דמיאן בדני דמיאן בדני, באתר "Find a Grave" (באנגלית) דמיאן בדני, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אוטו-טיון

אוטו-טיון (באנגלית: Auto-Tune, "כיוון אוטומטי") היא תוכנה וסימן מסחרי של קניינית התוכנה "Antares Audio Technologies". התוכנה משמשת לעיבוד אותות קול. במקור היא נועדה לצורך הסוואה ותיקון של זיופים מוזיקליים. פיתוח התוכנה הושלם על ידי המהנדס אנדי הילדברנד ב-1997. בשנת 1998 נעשה שימוש ראשוני באוטו-טיון בשירה של הזמרת שר "Believe". מארק טיילור ובריאן רולינג, שהפיקו את האלבום, ניסו לשמור את השימוש באוטו-טיון בסוד, אולם בשנת 2000 הודו שהשתמשו בו. מאז נודע האוטו-טיון כ"אפקט שר" וכ"פוטושופ של הקול האנושי". בשנת 2004, מבקר המוזיקה ניל מקורמיק כתב בעיתון "דיילי טלגרף" ש"האוטו-טיון הוא המצאה מרושעת ביותר המנסה לקעקע את תעשיית הפופ מאז סוף שנות התשעים, ללא הצלחה", וששירת האוטו-טיון היא כ"שירת המתים". בשנת 2010 הודתה סדרת הטלוויזיה הבריטית "אקס פקטור" שמספר מתמודדים עשו שימוש באוטו-טיון. בעקבות זאת אסר סיימון קאוול להשתמש באפקט זה. באותה השנה כלל המגזין "טיים" את האוטו-טיון ברשימת ההמצאות הגרועות ביותר. תופעת האוטו-טיון דעכה בעשור הראשון של המאה ה-21, אך הכתה גלים שנית לקראת העשור השני של המאה ובייחוד בשנת 2005, כאשר הראפר טי-פיין גילה ולמד את מקור התוכנה לעומק והכניס אותה לעולם המוזיקה בסערה ובעקבות זאת יותר ויותר זמרים עשו שימוש באפקט, למעט זמרים בודדים שסירבו להשתמש בו. בטקס פרסי גראמי ה-51 שנערך ב-2009 מחתה להקת "קאב פור קיוטי" על השימוש באוטו-טיון בתעשיית המוזיקה, בעונדם סרטים כחולים. הזמר ג'יי זי חיבר שיר על סלידתו מהאוטו-טיון בשם "מות האוטו-טיון", ובו מחה על היותו של האוטו-טיון גימיק "שאינו מעלה ואינו מוריד". הזמרת כריסטינה אגילרה לבשה חולצה שעליה הוטבעה הכתובת: "אוטו-טיון זה לחלשים". מדיה וקבצים בנושא אוטו-טיון בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אוטו-טיון (באנגלית) בן שלו, האוטו-טיון היה אמור להרוס את המוזיקה. היום אי אפשר בלעדיו, באתר הארץ, 4 באוקטובר 2018
פרס אנני לסרט הטוב ביותר

פרס אנני לסרט הטוב ביותר (באנגלית: Annie Award for Best Animated Feature) הוא פרס אמריקאי לאולפנים על סרטי הנפשה, המוענק באופן שנתי מאז 1992 על ידי האגודה הבין-לאומית לסרטי הנפשה ב-1998, שם הפרס שונה ל-"Outstanding Achievement in an Animated Theatrical Feature", אך הוא הוחזר לשמו המקורי ב-2001. עוד באותה השנה, החלה גם חלוקתו של פרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר, ומאז זכו לעיתים קרובות אותם הסרטים בשני הפרסים מדי שנה, פרט ל-2006, 2008, 2010, 2012, 2014 ו-2019. ב-2015, הוחלט לפצל את הפרס לכדי אחד חדש - פרס אנני לסרט העצמאי הטוב ביותר, בו מועמדים סרטי הנפשה זרים שאינם זכו להפצה רחבה בבתי הקולנוע בצפון אמריקה. הלכה למעשה, סרטי האולפנים הגדולים הם אלו שנותרו להתחרות על הפרס המקורי.   הערה: הזוכה מסומן בצהוב פרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר - הפרס המקביל של האקדמיה האמריקאית לקולנוע, הניתן כחלק מפרסי האוסקר פרסי אנני, אתר האינטרנט הרשמי Legacy: 26th Annual Annie Award Nominees and Winners (1998)‎, ‏Annie Awards Legacy: 29th Annual Annie Award Nominees and Winners (2002)‎, ‏Annie Awards 'Shrek' wins for animated feature‎, ‏USA Today, ‏25 במרץ 2002 השוו את הטבלה בערך זה לטבלה בערך זה 43rd Annie Award Nominations Announced, ‏Annie Awards, ‏1 בדצמבר 2015 טקס פרסי אנני ה-45, סיכום: המועמדים, הזוכים והבעיות, המרקע, 8 בפברואר 2018
יוסוף בן תאשפין

יוסוף בן תאשפין (נהגה גם כתשאפין או תשופין, בערבית: يوسف بن تاشفين ناصر الدين بن تالاكاكين الصنهاجي, תעתיק: יוסף בִּן תאשפין נאצר אלדין בִּן תאלאכּאכּין אלצנהאג'י) היה השליט הרביעי של שושלת אל-מוראביטון ששלטה על ספרד וצפון אפריקה בימי הביניים. הוא מייסד העיר מרקש והיה המנהיג שהוביל את הכוחות המוסלמים בקרב א-זלאקה. הוא שלט בין השנים 1061–1106. בן תאשפין הוא מנהיג ממוצא ברברי שעלה לשלטון בשנת 1061, לאחר משא ומתן עם השליט הקודם, בן דודו, אבו בכר בן עומר ושכנועו לפרוש ולמסור את כס השלטון. בתקופה זאת אל-מוראביטון היו עדיין שליטים של אזור קטן במגרב. הוא אחראי לכיבושים שהפכו את אל-מוראביטון לאימפריה של ממש, ששולטת על רובו של המגרב ועל חלקיה המוסלמים של ספרד. תחילה הוא כבש את הערים פאס (1075), טנג'יר (1079), תלמסאן (1080) וסאוטה (1083). הוא נחשב אחד השותפים להקמתה של מרקש. בהזמנת שליטי הממלכות המוסלמיות של ספרד, הוא הגיע כדי להדוף את התקדמות ממלכת קסטיליה הנוצרית בראשות אלפונסו השישי. בקרב א-זלאקה הוא השיג ניצחון גדול אך במחיר יקר, ולכן הוא החליט לחזור אחריו למגרב. עם זאת הוא חזר לספרד שנים לאחר מכן בראשות צבא גדול, והפך את ספרד המוסלמית לכפופה לשלטון אל-מוראביטון. הוא נזכר כאחד המנהיגים הצבאיים הדגולים בתולדות עולם האסלאם. בן תאשפין נפטר בשנת 1106, יורשו ובנו היה עלי בן יוסוף. יוסוף בן תאשפין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מדיה וקבצים בנושא יוסוף בן תאשפין בוויקישיתוף
תאזה

תאזה (בברברית: ⵜⴰⵣⴰ ; בערבית: تازة) היא עיר בצפון מרוקו ששוכנת בין הרי הריף להרי האטלס התיכון. לפי המפקד של 2004, חיו בעיר כ-144,000 תושבים. העיר מוקפת בחומה שהוקמה כנראה במאה ה-12, והורחבה מספר פעמים מאז הקמתה. העיר העתיקה כוללת מסגד גדול שנבנה על ידי שושלת אל-מוואחידון ומהווה אחד הדוגמאות המוקדמות ביותר לסגנון הארכיטקטוני של שושלת זאת. כמו כן ניתן למצוא בה גם מדרסה שנבנתה במאה ה-14. ידוע כי בעבר שכנה בעיר קהילה יהודית גדולה, ומספר רבנים ומשוררים יהודים יצאו ממנה. רבי אברהם הכהן סקלי כיהן כרב העיר בין השנים תר"ה - תרל"א. מדיה וקבצים בנושא תאזה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של תאזה תאזה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) יוסף בן נאים, מאן מלכי רבנן, ירושלים: המערב, תרצ"א ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של מרוקו ובנושא יישובים בצפון אפריקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סמל קרינתיה

סמל קרינתיה הוא סמלה הרשמי של מדינת קרינתיה שבאוסטריה. הסמל מעוצב כמגן מעוגל בתחתיתו שמחולק בניצב. בחצי הימני (מכיוון נושא השלט) שדה זהב שבו מוטענים שלושה אריות שחורים שלשונותיהם, טפריהם ועינם אדומות, פוסעים. בחצי השמאלי שדה אדום עם פֶס לבן. הסמל שימש בתחילה כסמלו של אולריך השלישי דוכס קרינתיה (1220 - 1269) ולאחר מכן כסמלה של דוכסות קרינתיה שהתקיימה עד 1335 במסגרת האימפריה הרומית הקדושה. הסמל המשיך לשמש את השלטון המקומי ללא שינוי כמעט, והוא מופיע גם בציור מהמאה ה-16 של מרגרטה מאולטש שהייתה דוכסית טירול, אליה אוחדה קרינתיה. השינויים שנעשו בסמל במשך השנים לא היו במגן אלא בשאר התקני הסמל כמו הקסדה שלעיתים הוחלפה בכתר. מעל המגן קסדה כסופה בעלת סורגים מוכתרת בכתר זהב ומעטה אדום וזהב. הציצה היא שתי קרני תאו זהובות שמכל אחת מהן יוצאים חמישה מקלות ועליהם תלויים שלושה עלי טיליה, שחורים מימין ואדומים משמאל. לסמל קיימת גם גרסה מוקטנת שמורכבת מהמגן לבדו והוא מופיע בדגל המדינה. הסמל נקבע בחוק המדינה ב-1996. מדיה וקבצים בנושא סמל קרינתיה בוויקישיתוף היסטוריית הסמל (בגרמנית) הסמל באתר סמלי העולם
אוברון

האם התכוונתם ל... אוברון (מלך הפיות) – מלך הפיות בספרות ימי הביניים והרנסאנס, ובפרט במחזה "חלום ליל קיץ" אוברון (ירח) – ירח של אורנוס אוברון (וובר) – אופרה מאת קרל מריה פון ובר אוברון (שירה אפית) – שירה אפית מאת כריסטוף מרטין וילנד אוברון (שפת תכנות) – שפת תכנות מרל אוברון (אנ') – שחקנית הוליוודית
טיטניה

האם התכוונתם ל... טיטניה (מלכת הפיות) – מלכת הפיות בספרות ימי הביניים והרנסאנס, ובפרט במחזה "חלום ליל קיץ" טיטניה (ירח) – ירח של אורנוס טיטניום דו-חמצני – מכונה "טיטניה" טיטניה (קומיקס) – דמות קומיקס של חברת מארוול קומיקס
חץ (סימן)

חץ הוא סוג של פיקטוגרמה, שתפקידה להצביע לכיוון מסוים, למשל במטרה להורות לאיזה כיוון יש להתקדם על מנת להגיע ליעד שנבחר. חץ בסיסי מורכב מקו שבקצהו האחד משולש או צורה אחרת המזכירה משולש. במפות רבות נהוג לציין את כיוון ההצפנה הנכון של המפה באמצעות סימון הצפון על ידי ציור חץ המורה בכיוון המתאים. לאחר סיום הצפנת המפה, התקדמות בכיוון אליו מורה החץ תוביל צפונה. בתרבויות מסוימות נעשה שימוש בצורת חץ לשם סימון סכנה. אות אידאוגרמה לוגוגרמה פדקס - חברה מסחרית אשר הלוגו שלה מפורסם בגין החץ שבו. חץ הזמן
סיגל גונן

סיגל גונן קשת (נולדה ב-28 במרץ 1963) היא אתלטית ישראלית בעבר. אלופת ישראל, שיאנית ישראל, אלופת המכביה השתים עשרה (1985) ושיאנית המכביה בקפיצה לרוחק. היא ייצגה את ישראל באליפות העולם באתלטיקה (רומא 1987). שיאה הישראלי בקפיצה לרוחק החזיק מעמד כ-28 שנה. גונן התאמנה בקבוצת אס"א תל אביב. התאמנה בהדרכתו של דוד קושניר. באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביוני 1977 זכתה גונן במדליית ארד בקפיצה לרוחק בשיא נערות חדש לגילאי 14 של 5.66 מטר, אחרי אורנה עוזיאל מהפועל רמת גן (5.78 מטר) ומיה קלה (5.68 מטר). בתחרות האתלטיקה של המכביה העשירית שנערכה ביולי אותה שנה היא זכתה במדליית ארד בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.41 מטר. באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ב-4 ביוני 1978 זכתה גונן במדליית כסף בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.68 מטר, אחרי אירית שווטיונסקי (5.75 מטר). באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה באצטדיון שבהדר יוסף בתחילת יולי 1985 זכתה גונן במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.11 מטר, לפני דליה נבות (5.80 מטר) ושרה לנצנר (5.60 מטר). שבועיים לאחר מכן, בתחרות האתלטיקה של המכביה השתים עשרה שנערכה בהדר יוסף ב-23 ביולי אותה שנה, היא זכתה במדליית זהב בקפיצה לרוחק בשיא מכביה חדש של 6.13 מטר, לפני דליה נבות (5.80 מטר). בתחרות בינלאומית שנערכה בהדר יוסף במאי 1986 קבעה גונן בקפיצה לרוחק שיא אישי חדש של 6.26 מטר, סנטימטר אחד פחות משיאה הישראלי של מאיה בן-צור (6.27 מטר). חודש לאחר מכן, בתחרות שנערכה בפירת שבמערב גרמניה ב-יוני אותה שנה היא סיימה במקום שישי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.18 מטר. חודש לאחר מכן, בתחרות שנערכה בתל אביב ב-12 ביולי 1986 היא קבעה בקפיצה לרוחק שיא ישראלי חדש של 6.46 מטר, שיפור לשיא בן השנתיים של מאיה בן-צור. שיא זה הושווה לאחר 18 שנים על ידי סבטלנה גנזדילוב ונשבר לאחר 28 שנים על ידי חנה קנייזבה-מיננקו (6.52 מטר). חודשיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בלוזאן שבשווייץ היא סיימה במקום חמישי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.10 מטר. באליפות ישראל שנערכה בתל אביב בשנת 1987 זכתה גונן במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.01 מטר. באליפות העולם באתלטיקה שנערכה ברומא שבאיטליה בספטמבר אותה שנה, היא סיימה במקום 25 בקפיצה לרוחק, בתוצאה של 6.03 מטר. גונן נשואה ואם לילד. בשנת 1986 זכתה גונן בתואר אתלטית השנה של ישראל. שיאי ישראל לנשים באתר איגוד האתלטיקה בישראל סיגל גונן באתר ההתאחדות הבינלאומית לאתלטיקה (IAAF) (באנגלית) אלופי ואלופות ישראל באתלטיקה באתר gbrathletics (באנגלית) ברוריה ביגמן, קפיצה לאליפות העולם עם 200 ש"ח בחודש, מעריב, 7 בנובמבר 1986 ברוריה ביגמן, סיגל גונן ניתקנה את כל קשריה על המחלקה לספורט הישגי, מעריב, 17 בנובמבר 1986 אהרן להב, שני שיאים בפתיחת אליפות ישראל בא"ק, דבר, 19 ביוני 1977 יערב פתאל, ריצות מרתקות ב-200 מטר וב-1500 מטר והישג בפטיש, דבר, 19 ביולי 1977 רמה דלה גם ביומה השני של אליפות הא"ק, דבר, 5 ביוני 1978 אלכס פרלסמן, יואב שרון - הישראלי המהיר ביותר, מעריב, 7 ביולי 1985 אלכס פרלסמן, אחרי 10 שנים חזרה עקרת-הבית מראשל"צ לתחר וחזרה עם "זהב", מעריב, 24 ביולי 1985 עמי כברי, האורחים שלטו במסלול, מעריב, 12 במאי 1986 גונן קפצה למקום השישי, מעריב, 17 ביוני 1986 סיגל גונן חמישית בלוזאן, מעריב, 5 בספטמבר 1986 ברוריה ביגמן, סיגל - ישראלית יחידה ברומא, מעריב, 25 באוגוסט 1987 אתלטית השנה, מעריב, 4 בדצמבר 1986
סעדיה אבן דנאן

רבי סעדיה אבן דנאן (הראשון; רס"ד) היה משורר, בלשן, פרשן מקרא, דיין וכרוניקאי בן המאה ה-15. מחשובי החכמים בספרד וצפון אפריקה בתקופה שלאחר פרעות קנ"א. רבי סעדיה בן מימון אבן דנאן נולד בגרנדה שבספרד, כנראה בראשית המחצית השנייה של המאה ה-15. הוא מונה להיות הדיין של העיר וזכה למוניטין רב בזכות ידענותו בתלמוד. אחת מפסיקותיו הנודעות נוגעת למעמדם של האנוסים בספרד לאחר האינקוויזיציה. אבן דנאן פסק שהמומרים, במיוחד בדור הראשון אך גם אחריו, לא נחשבים לגויים אלא ל"אנוסים גמורים" או כאלה שמוגדרים הלכתית כ"יהודים רשעים". לאחר גירוש ספרד רס"ד התיישב באוראן שבאלג'יריה ושם נפטר ב-1493. צאצאיו בני משפחת אבן דנאן היו לשושלת ארוכה של רבנים וחכמים בעיר פאס, שושלת זו מנתה מספר חכמים בשם זהה. רס"ד עיגן את שיטת פסיקתו ההלכתית, בשלשה עקרונות: וצריכים להודיע בתחילת כל עיון, שכאשר אנו מעיינים בדברי הפסקנים והמפרשים ומצאנום חלוקים, נעיין בדבר משלשה כוונים, ואח"כ נורה בשאלה במה שייראה לנו יותר נכון: האחד, דברי הרוב. ודבר זה הוא יסוד תורתי מקובל בדברי התנאים והאמוראים והגאונים, והוא אמרו "אחרי רבים להטות". והשני, מנהג המקום באותם הדברים אשר נתפשט בהם המנהג כשטת חכם פלוני במדינה פלונית, כגון מנהג מצרים וארץ ישראל וספרד כדעת הרמב"ם ז"ל... והדבר השלישי, שנפנה את השאלות ליסודותיהן בתלמוד הבבלי או הירושלמי, ואם לא יהיה לה יסוד בשני התלמודים, נעיין בדברי המחברים באותו דבר, ונחליט כהכרעת השכל והראיה. — מאמריו ותורתו של רבי סעדיה אבן דנאן סימן ד, בתוך: פאס וחכמיה ח"ב עמ' 45 . ידוע על לפחות תשעה חיבורים פרי עטו של רס"ד: "ספר השורשים" - חיבור בלשני על השפה העברית. מילון עברי - ערבי. [ולצידו לקסיקון תלמודי, בערבית] פרשנות לפרק נג' של ספר ישעיהו. חיבור פילוסופי על צורת אותיות האלפבית העברי. ספר פרשנות לסוגיות בתלמוד. ספר שאלות ותשובות. "מאמר על סדר הדורות" - חיבור על מלכי ישראל ושליטי העם היהודי לאורך הדורות. 'מורה נבוכים' - שיר הלל לספר מורה נבוכים של הרמב"ם. "החוק החיוני לשפה העברית" (נכתב בערבית) - עוסק, בין היתר, במלאכת השיר (פרוזודיה) והוא החיבור הראשון שניסה להשוות את המשקל העברי לערבי. סעדיה אבן דנאן - כתביו, שיריו ופסיקותיו בתוך: פאס וחכמיה - כרך שני בעריכת דוד עובדיה, ירושלים: הוצאת בית עובד, תשל"ט, עמ' 1-91. סעדיה אבן דנאן, מבוא לספר השורשים, בתוך: משה כהן, ההקדמות הדקדוקיות לספר השורשים של רבי סעדיה בן־מימון אבן־דנאן: בלשן, משורר והיסטוריון בתקופת גירוש ספרד, ירושלים: כפיר, 2000. Saadia Ibn Danan, Sepher ha-Shorashim, Granada: Universidad de Granada, 1996. (בספרדית) רשימת הפרסומים של סעדיה אבן דנאן, בקטלוג הספרייה הלאומית כתבי סעדיה אבן דנאן בפרויקט בן-יהודה רשימת מאמרים על סעדיה אבן דנאן באתר רמב"י "סעדיה בן דאנאן", יהודה דוד אייזנשטיין (עורך), אנציקלופדיה אוצר ישראל, ניו יורק: פרדס, תשי"ב, חלק ז, עמוד 236, באתר היברובוקס כתב יד, צורת האותיות, ניו יורק, תאריך לא ידוע, בפרויקט "כתיב" באתר הספרייה הלאומית סעדיה בן מימון אבן דנאן (נפטר 1492), דף שער בספרייה הלאומית משה בר-אשר, על כתיבתו העברית של רבי סעדיה אבן דנאן הראשון, פעמים 101-102 (תשס"ה), עמ' 188. Ibn Danan, Saadia Ben Maimun Ben Moses by Jewish Encyclopedia. Benzion Netanyahu, The Marranos of Spain: From the Late 14th to the Early 16th Century, According to Contemporary Hebrew Sources], Cornell University Press, 1999, p. 61. עיין בספר "פאס וחכמיה", חלק א'.
חיים יחיל

חיים יחיל (הופמן) (25 בספטמבר 1905 - 16 במאי 1974) היה דיפלומט ישראלי, כיהן כשגריר ישראל בשוודיה ומנכ"ל משרד החוץ, היה יושב ראש הוועד המנהל של רשות השידור, ממקימי התנועה למען ארץ ישראל השלמה. יחיל נולד בעיירה במוראביה אז בשטחי האימפריה האוסטרו-הונגרית, מהיותו נער היה פעיל בתנועות נוער ציוניות, היה ממייסדי סניף בלאו וייס וחבר בתנועת החלוץ. בתום לימודי התיכון עבר סמינר למורים והורה במשך שנה בבית ספר יהודי בפראג. למד כלכלה ומדעי המדינה באוניברסיטת וינה. עלה לארץ ישראל ב-1929 והיה חבר בקיבוץ ג' שייסד את גבעת חיים. חזר לאירופה ללימודי דוקטורט באוניברסיטת וינה. הוא היה ממנהיגי הקהילה הסוציאליסטית היהודית בפראג וסייע בארגון העלייה, הוא נשאר בצ'כוסלובקיה עד פלישת הנאצים במרץ 1939. בשובו לארץ ישראל היה פעיל בהסתדרות העובדים, היה מרכז התרבות של מועצת פועלי חיפה וב-1943 נבחר למועצת פועלי תל אביב. לאחר מלחמת העולם השנייה שימש שליח הסוכנות היהודית לגרמניה, הוא היה מנהל פלוגות הסעד שפעלו במסגרת UNRRA (סוכנות הסעד והשיקום של האומות המאוחדות), טיפל בסיוע לניצולי השואה, בארגון העפלת שארית הפליטה לישראל ופעיל בתנועת הבריחה. לאחר קום מדינת ישראל נותר באירופה ומונה לקונסול וקצין עליה באזור הכיבוש האמריקאי בגרמניה. באפריל 1949 שב לישראל, עבד במחלקת הקליטה של הסוכנות היהודית ועמד בראש מחלקת הקליטה והעלייה של הסתדרות העובדים. באוקטובר 1951 מונה לראש מחלקת ההסברה במשרד החוץ. בנובמבר 1952 יצא לגרמניה כסגן לעניינים מדיניים של המשלחת הישראלית שעסקה בהסכם השילומים, כיהן בתפקיד עד יולי 1954 ושב לתפקידו כראש מחלקת ההסברה. באפריל 1956 מונה לציר ישראל בשוודיה בנורווגיה ובאיסלנד ובמהלך כהונתו שודרגה מערכת היחסים בין ישראל לשוודיה והוא מונה לשגריר במדינה. ב-1959 מונה לסגן מנכ"ל משרד החוץ, היה אחראי על מש"ב - המחלקה לשיתוף פעולה בינלאומי. בשנים 1960 עד אוקטובר 1964 כיהן כמנכ"ל המשרד, תקופת כהונתו התאפיינה בגידול ניכר בנציגויות הדיפלומטיות הישראליות ברחבי העולם ובפרט באפריקה ובאמריקה הלטינית. ב-1965 מונה ליו"ר הראשון של הוועד המנהל של רשות השידור וכיהן בתפקיד עד 1972. היה חבר הנהלת יד ושם, מנהל המרכז לתפוצות ומנהל המועצה הציבורית להנצחת חללי צה"ל. לאחר מלחמת ששת הימים היה ממייסדי התנועה למען ארץ ישראל השלמה. נפטר ב-1974 ונקבר בהר המנוחות. זכרו מונצח ברחוב על שמו בשכונת סן-סימון בירושלים ובבאר שבע. היה נשוי ללני יחיל, חוקרת השואה, ואב לשני בנים. עמוס, פרופסור לאסטרופיזיקה באוניברסיטת סטוני ברוק ויונתן (ג'וני) שנהרג בעת שפיקד על מחלקה במלחמת ששת הימים. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. התפתחות התנועה הסוציאליסטית בסקנדינביה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1966 פעולות המשלחת הארצישראלית לשארית הפליטה 1945–1949 נושאי ההגשמה מדיה וקבצים בנושא חיים יחיל בוויקישיתוף דוד תדהר (עורך), "חיים יחיל", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך טז (1967), עמ' 4979 חיים יחיל באתר משרד החוץ משה ביתן, הפנים הרבות של חיים יחיל, דבר, 14 ביוני 1974 אלי ניסן, ד"ר יחיל - דיוקנו של דיפלומט ישראלי, דבר, 16 באוקטובר 1964 זאב ש"ק, נושאי ההגשמה - שבעה למותו של חיים יחיל ז"ל, דבר, 24 במאי 1974 חיים יחיל, עשרים שנה לשילומים, דבר, 8 בספטמבר 1972 חיים יחיל (1905-1974), דף שער בספרייה הלאומית 3 פלוגות סעד לגרמניה ואיטליה, משמר, 6 בנובמבר 1945 אונרר"א, אתר יד ושם מירי נהרי, הבריחה הביתה, עמותת מורשת הבריחה, 2021 קונסול ישראל באזור הכיבוש האמריקאי, דבר, 22 באוגוסט 1948
שמעון לביא

רבי שמעון לביא (לפני גירוש ספרד – ה'שמ"ה) היה משורר ומקובל מדור גירוש ספרד. מחבר הספר "כתם פז" והפיוט המפורסם "בר יוחאי" ורבה של יהדות לוב. שמעון לביא נולד בספרד בשלהי המאה ה-15. בעקבות גירוש ספרד הגיע בילדותו לעיר פאס שבמרוקו ושם גדל ופעל כרב. בשנת 1551 החליט לעלות לארץ ישראל, אך בהגיעו לטריפולי החליט להישאר בה ולהתמנות לרב הקהילה היהודית עקב מצבה הקשה באותן שנים: לפי כתבים מאוחרים יותר, הוא הנחיל את המנהג הספרדי ליהדות טריפולי, והתקין מספר שינויים שהשתלבו במסורת של יהדות לוב. פרופ' רפאל פטאי מזכיר אותו בספרו על אלכימאים יהודים, כמי שעסק באלכימיה תאורטית. עבודתו החשובה ביותר של רבי שמעון לביא היא ספרו "כתם פז", פרשנות על ספר הזוהר. בנוסף הוא חיבר שירים, שהמפורסם שבהם הוא "בר יוחאי" לכבודו של רבי שמעון בר יוחאי, בנוסף הוא סידר תיקון ליל שבועות כמנהג יהדות טריפולי. רבי שמעון לביא, כתם פז – חלק א', מהדורת ליוורנו, 1795, באתר היברובוקס רבי שמעון לביא, כתם פז – חלק ב', מהדורת ליוורנו, 1795, באתר היברובוקס בועז הוס, על אדני פז: הקבלה של ר' שמעון אבן לביא, ירושלים: הוצאת מאגנס, 2000. בועז הוס, 'חייו וכתביו של רבי שמעון לביא מחבר ספר כתם פז', אסופות, י' (תשנ"ז), עמ' קט–קלד, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום) מרכז מורשת יהדות לוב – רבי שמעון לביא ר' שמעון לביא באתר הזמנה לפיוט הרב שמואל ברוך גנוט, רופא הנשמות מטריפולי (לדמותו של רבי שמעון לביא), אתר השבת. בר יוחאי בשירו של שמעון לביא מאת פרופ' יהודה ליבס בר יוחאי באתר ויקיטקסט שמעון לביא, באתר "החכם היומי" מידע על שמעון לביא בקטלוג הספרייה הלאומית שמעון לביא, דף שער בספרייה הלאומית ר' שמעון לביא באתר "מרכז אור שלום" Raphael Patai, The Jewish Alchemists: A History and Source Book, Princeton University Press, 1994, p. 376.
קו אדום (פירושונים)

האם התכוונתם ל... קו אדום – ביטוי לתיאורו של גבול שאין לחצותו קו אדום (תנועת מחאה) – תנועת מחאה שקראה ליציאת צה"ל מרצועת הביטחון בדרום לבנון קו אדום (סרט) – סרט קולנוע משנת 2007 קו אדום - סדרת ספרים בהוצאת הקיבוץ המאוחד קו אדום קו שחור – שם האלבום השני של הזמרת/יוצרת ורד קלפטר קו טלפון אדום – קו טלפון המחבר בין מנהיגי מדינות עוינות, כדי לאפשר שיחה ביניהם במקרי חירום הקו האדום (פירושונים)
דקירה

דקירה היא נעיצה של חפץ חד בגופו של אדם או בעל חיים. דקירה, בניגוד לחיתוך, שיסוף או פגיעת עצם קהה, גורמת לרקמות הגוף נזק נקודתי. על כן, היא מסכנת חיים רק במקרה בו היא פוגעת בריאות, בכלי דם מרכזי או בעצב מרכזי. מבחינת התוקף, דקירה עשויה להיות עדיפה על חיתוך או על שימוש בעצם קהה, משום שהיא דורשת השקעה של כוח מועט וזמן מועט – חוד הנשק מרכז את הכוח, שהתוקף משקיע ברגע אחד, בנקודה האחת – בחוד הנשק. דקירה מהווה את עקרון הפעולה של כלי הנשק הקדומים ביותר: חנית, רומח וכידון. מדובר בנשקי מוט בעלי להב חד וצר המותקנים על מוט ארוך. אופן הפעולה של נשקי מוט אלה הוא נעיצתם בכוח באויב. כלי נשק אלו היו נפוצים מהתקופה הפרה-היסטורית, עבור בעת העתיקה וימי הביניים (לצד כלי נשק חותכים כגון גרזנים וחרבות) ועד סוף העת החדשה, אז נדחקו לטובת רובים מכודנים. הם היוו מרכיב חשוב במערכים צבאיים רבים, הידוע שבהם הוא הפלנקס. דקירה עשויה להיות חלק מקרב פנים אל פנים, או להיעשות בהפתעה, כמו דקירת גבו של אדם שאנן. כפשע, דקירה נעשית משנאה לנדקר או כדרך אלימה להתגברות עליו, למשל בעת שוד. לדקירה ניתן להשתמש בכלים המיועדים לכך, כגון פגיון, סכין או אולר, או בכלים מאולתרים, כגון שבר זכוכית. דקירה הפוגעת באיבר חיוני עלולה לגרום למותו של הנדקר, ולהאשמת הדוקר בהריגה או ברצח. בסעיף 402 לחוק העונשין נקבע ששוד המלווה בדקירה של אדם עונשו מאסר 20 שנים (לעומת שוד שאינו מלווה בפציעה, שעונשו מאסר 14 שנים). בישראל ובשטחי יש"ע נפוצים פיגועי דקירה נגד ישראלים. במהלך האינתיפאדה הראשונה הפכו פיגועי דקירה לתופעה חמורה ומתמשכת. בין 2000 ל-2010 התרחשו 152 פיגועי דקירה בהם נרצחו 17 ישראלים, רובם (16) אזרחים. דקירה שאינה פשע נעשית למטרות רפואיות: דקירה באמצעות מזרק בעת מתן זריקה, דקירה לשם בדיקת דם או תרומת דם ועוד. סיף נתונים על פיגועי דקירה באינתיפאדה השנייה, אתר השב"כ
אליעזר רם

אליעזר רם (נולד ב-22 בנובמבר 1940 ביאשי, רומניה) הוא איש צבא ישראלי בדימוס, בדרגת תת-אלוף. רם התגייס לצה"ל, התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 890. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם והשתתף באימונים ופעילות מבצעית במסגרת הגדוד והחטיבה, וכן עבר קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. לאחר סיום הקורס נענה לקריאתו של מפקד סיירת שקד, דב סטרליץ, ועבר ליחידה שם סייע להעבירה מפסים "פרטיזנים דמויי כוח לא סדיר" לאלה של יחידת סיור מובחרת. במלחמת ששת הימים לחם רם, כמפקד פלוגה בגדוד נח"ל שבחטיבת הנגב, בקרב אום-כתף בחזית המצרית. במלחמת ההתשה שימש רם כסמג"ד בסיירת שקד. לאחר מכן שימש מפקד גדוד 12 בתקופת הלחימה ברצועת עזה. במלחמת יום הכיפורים, לאחר מותו של סגן מפקד חטיבת גולני ראובן אליעז, מונה רם למחליפו ולחם בקרבות הבלימה והתקפת הנגד כנגד הצבא הסורי ברמה, ובקרב ההבקעה לרמה הסורית. לאחר המלחמה, עם התגברות פעילות המחבלים בגבול לבנון, הקים רם, ביוני 1974, את החטיבה המרחבית בירנית ופיקד עליה. בשנים 1976–1974 פיקד על חטיבת כרמלי. לאחר מכן פיקד על עוצבת אדום. רם סיים את שירותו בצה"ל בדרגת תא"ל. אליעזר רם, בארכיון לוחמי סיירת שקד אורי דרומי, פיקד על הכיבוש מחדש של החרמון, באתר הארץ, 22 באוקטובר 2007 אורי מילשטיין ודב דורון, סיירת שקד, הוצאת ידיעות אחרונות, 1994, עמודים 80-81. המורשת, אתר "סיירת שקד יחידה 424". מלחמת ששת הימים, אתר הנח"ל אורי דרומי, פיקד על הכיבוש מחדש של החרמון, באתר הארץ, 22 באוקטובר 2007 אורי מילשטיין, ‏בלי בג"צ ובלי בצלם: כך ניצחה מדינת ישראל באינתיפאדה הראשונה, באתר מעריב אונליין, 15 בינואר 2016 אלישיב שמשי, אליהם נשואות העיניים - על מפקדי חטיבות בשדה הקרב, הוצאת משרד הביטחון, 2006, עמודים 126–127 ערך זה הוא קצרמר בנושא קציני צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.