וושינגטון (BB-47)

אוניית המערכה וושינגטון (BB-47) הייתה אוניית מערכה מסדרת קולורדו והאונייה השנייה של צי ארצות הברית שנקראה לכבוד המדינה ה-42. השדרית שלה הונחה ב-30 ביוני 1919, בקמדן, ניו ג'רזי, על ידי התאגיד לבניית ספינות של ניו יורק. היא הושקה ב-1 בספטמבר 1921, בחסות מיס ג'ין סאמרס, בתו של חבר הקונגרס ג'ון וו. סאמרס מוושינגטון. ב-8 בפברואר 1922, יומיים לאחר החתימה על הסכם הצי של וושינגטון להגבלת חימוש הימי, פסקו כל עבודות הבנייה באונייה שהושלמה ב-75.9%. היא הוטבעה כמטרה לירי ב-26 בנובמבר 1924, על ידי אוניות המערכה ניו יורק וטקסס. בשנת 1916 הושלמה עבודת התכנון של הסדרה הבאה של אוניות המערכה שייבנו עבור צי ארצות הברית החל מ-1917. אוניות אלו היו עותקים כמעט ישירים של סדרת טנסי הקודמת, למעט הסוללה הראשית, שגדלה מ-12 תותחי 14 אינץ' (356 מילימטרים) לשמונה תותחי 16 אינץ' (406 מ"מ). סדרת קולורדו הוכיחה את עצמה כסדרה האחרונה של אוניות המערכה הסטנדרטיות. וושינגטון הייתה באורך כולל של 624 רגל (190 מטר), רוחב של 97 רגל 6 אינץ' (29.72 מטר) ושוקע של 30 רגל 6 אינץ' (9.30 מטר). הדחק האונייה היה 32,693 טון בתפוסה סטנדרטית ועד 34,130 טון במעמס מלא. האונייה הונעה על ידי ארבעה מנועים טורבו-חשמליים של ג'נרל אלקטריק עם קיטור שסופק על ידי שמונה דוודי Babcock & Wilcox המופעלים על ידי נפט. מערכת ההנעה של האונייה דורגה ב-28,900 כוחות סוס (21,600 קילוואט) והעניקו מהירות מרבית של 21 קשרים (39 קמ"ש). היה לה טווח שיוט רגיל של 8,000 מיילים ימיים (15,000 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש), אך היה ניתן להשתמש בשטח דלק נוסף בזמן מלחמה כדי להגדיל את הטווח שלה ל-21,100 מיילים ימיים (39,100 ק"מ) באותה מהירות. הצוות שלה מנה 64 קצינים ו-1,241 מלחים. האונייה הייתה אמורה להיות חמושה בסוללה ראשית של שמונה תותחי 16 אינץ'/ 45 קליבר Mark 1 בארבעה צריחי תותחים על קו האמצע, שניים מקדימה ושניים מאחור בזוגות ירי-על. הסוללה המשנית כללה 16 תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ)/ 51 קליבר, מותקנים בנפרד בקזמטים המקובצים במבנה העילי באמצע האונייה. היא הייתה אמורה לשאת סוללת נ"מ של שמונה תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ)/ 50 קליבר בצריחים בודדים בזווית גבוהה. כמקובל באוניות ראשה של התקופה, היו אמורים להיות לה צינורות טורפדו בקוטר 21 אינץ' (533 מ"מ) מותקנים בגוף שלה מתחת לקו המים בכל צד רוחב. חגורת השריון הראשית של קולורדו הייתה בעובי 8–13.5 אינץ' (203–343 מילימטרים), בעוד הסיפון המשוריין הראשי היה בעובי עד 3.5 אינץ' (89 מילימטרים). בצריחי תותחי הסוללה הראשיים היו חזיתות בעובי 18 אינץ' (457 מילימטרים) ואילו חזיתות הברבטות היו בעובי 13 אינץ' (330 מילימטרים). למגדל הניווט שלה היו דפנות בעובי 16 אינץ' (406 מילימטרים). עם ההקצבות לשנת הכספים 1917, נפתחו הצעות על ארבעת אוניות המערכה מסדרת קולורדו ב-18 באוקטובר 1916; למרות שהשדרית של מרילנד הונחה ב-24 באפריל 1917. שלוש אוניות המערכה האחרות, כולל וושינגטון, הונחו רק בשנים 1919–1920. עם ביטול סדרת דקוטה הדרומית, אוניות הסדרה היו אוניות המערכה האחרונות של ארצות הברית שנכנסו לשירות במשך כמעט שני עשורים. הן גם היו אוניות המערכה האחרונות של ארצות הברית שהשתמשו בצריחי תותחים תאומים - אוניות הסדרות קרוליינה הצפונית ודקוטה הדרומית השנייה השתמשו בתשעה תותחי 16 אינץ'/45 קליבר Mark 6 ואוניות הסדרה איווה השתמשו בתשעה תותחי 16 אינץ'/50 קליבר Mark 7 בשלושה צריחים משולשים. וושינגטון הונחה ב-30 ביוני 1919. ב-8 בפברואר 1922, יומיים לאחר החתימה על הסכם הצי של וושינגטון להגבלת כל החימוש הימי, הופסקו כל עבודות הבנייה באונייה שהושלמה ב-75.9 אחוזים. עד אז, היא כבר החזיקה את ההגנה המשוריינת התת-ימית שלה במקום. האונייה נגררה החוצה בנובמבר 1924, כדי לשמש יעד לירי. ביום הראשון של הניסויים, האונייה נפגעה בשני טורפדות 400 ליברות (180 קילוגרם) ושלוש פצצות במשקל של כמעט 1 טונה (1.1 טון קצר) שגרמו נזק קל ונטייה של שלוש מעלות. לאחר מכן פוצצו 400 פאונד של TNT על הסיפון, אך היא נותרה יציבה. יומיים לאחר מכן, האונייה נפגעה על ידי ארבעה עשר פגזי 14 אינץ' (356 מילימטרים) שנורו מ-4,000 רגל (1,200 מטרים), אבל רק אחד חדר. האונייה הוטבעה לבסוף על ידי אוניות המערכה ניו יורק וטקסס עם עוד ארבעה עשר פגזים בקוטר 14 אינץ'. לאחר הבדיקה הוחלט כי שריון הסיפון הקיים על אוניות מערכה אינו מספק, וכי יש להצטייד באוניות מערכה עתידיות בתחתית משולשת, שהיא שריון תת-מימי עם שלוש שכבות. מדיה וקבצים בנושא וושינגטון בוויקישיתוף