laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מרגליות (פירושונים)

האם התכוונתם ל... מרגליות – מושב בישראל ממערב לקריית שמונה, בסמוך לגבול ישראל-ללבנון מרגליות (אבן נדירה) – אבנים יקרות, נדירות אישים: אברהם מרגליות – היסטוריון של יהדות גרמניה ושל השואה אלכסנדר סנדר מרגליות – רבה של סטאנוב ופוסק הלכה בולט אפרים זלמן מרגליות – בעל ה"מטה אפרים", מחכמי פולין, רב ומחבר גבריאל זאב מרגליות – רב ליטאי-אמריקאי, רבן של קהילות בליטא, רבה של בוסטון ונשיא כנסת הרבנים האורתודוקסית בארצות הברית וקנדה חיים מרדכי מרגליות – רב בדובנו, מחבר 'שערי תשובה' על ה'שולחן ערוך' חיים מרגליות קלווריסקי – אגרונום בגליל ואיש קשר לערביי הארץ בתקופת היישוב ישעיה אשר זעליג מרגליות (ריא"ז) – רב ירושלמי מקובל מאיר מרגליות – תלמידו של הבעש"ט, אב"ד בלבוב מרדכי מרגליות – חוקר יהדות משה זבולון מרגליות – רב אמריקאי, נשיא אגודת הרבנים משה מרגלית – רב ליטאי בן המאה ה-18, שנודע בפירושו "פני משה" לכל מסכתות התלמוד הירושלמי משה מרגליות (מומר) ראובן מרגליות – רב וספרן, מייסד ומקים ספריית הרמב"ם, סופר פורה, חתן פרס ישראל ופרס הרב קוק לספרות תורנית שמואל צבי מרגליות – רבה של יהדות פירנצה מרגלית מרגוליס
טורים

טורים היה שבועון ספרותי עברי שיצא לאור בתל אביב בידי חבורת סופרים, משוררים, מתרגמים ועורכים. גיליונו הראשון נדפס בשנת תרצ"ג 1933, והאחרון, מס' 53, נדפס בשנת תרצ"ה 1935. השבועון יצא לאור ללא ציון שם העורך. היוצרים המרכזיים שכתבו בו היו המשוררים אברהם שלונסקי, נתן אלתרמן, לאה גולדברג, רפאל אליעז, אברהם חלפי, אבות ישורון, יחיאל פרלמוטר ואליהו מייטוס. מבין הסופרים היו בחבורה יעקב הורוביץ, ישראל זמורה, א"ד שפירא-שפיר, מנשה לוין, מיכל יצחק רבינוביץ' יצחק נורמן, יוסף סערוני ואחרים. השבועון "טורים" הוקם כדי לנגח את חבורת ביאליק ששלטה בעולם הספרות העברית, ואת כתב העת "מאזנים" הוותיק, כלי הביטוי העיקרי של הסופרים מדורו של ביאליק. כמו כתבי עת אחרים, פרסם "טורים" מספר לא קטן של מניפסטים ותרגומים מספרות העולם בת הזמן. בשנת תרצ"ח (1938) חודשה הופעתו של השבועון "טורים" לזמן קצר עד סוף שנת תרצ"ט (1939). אברהם שלונסקי היה העורך של הגרסה המחודשת. לחבורת היוצרים נוספו המשוררת יוכבד בת מרים, המשורר יונתן רטוש, המשורר משה ליפשיץ והפובליציסט יצחק גרינבוים, לימים שר הפנים של מדינת ישראל. לאחר כשנה התפזרה החבורה, הופעת השבועון פסקה, והיוצרים התארגנו בחבורות אחרות וסביב כתבי עת חדשים. חגית הלפרין, המאסטרו, חייו ויצירתו של אברהם שלונסקי, ספרית פועלים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, מרכז קיפ, אוניברסיטת תל אביב, 2011 עמודים 390 - 414
נחמן הלר

ר' נחמן הלר (בכתיב יידי: העללער; בכתיב לועזי: Nachman Heller;‏ ט"ו בחשוון 1862/‏1864, ביאליסטוק – 15 באוגוסט 1932, ניו יורק) היה רב וסופר יהודי-אמריקאי ממוצא פולני. נולד בשנת 1862 או 1864 בביאליסטוק שבפולין. אביו, ישראל, היה בעל רקע תורני עשיר. היה תלמידם של ר' שמואל מוהליבר ושל מלבי"ם, ונסמך לרבנות על ידם ועל ידי ר' אלכסנדר משה לפידות מראסיין. במקביל לחינוכו התורני התחנך חינוך כללי, תחילה בגימנסיה בקניגסברג ובהמשך באוניברסיטת וינה. בסביבות שנת 1900 היגר הלר לארצות הברית, וכיהן כרב וכמורה בתלמוד תורה במספר קהילות בהּ ובקנדה, בהן ניו יורק, ויניפג, פילדלפיה (קהילת "אהבת ישראל", 1903–1904) וצ'ארלסטון שבווירג'יניה המערבית (קהילת "בני יעקב", 1904–1912). הלר נודע כציוני נלהב. באמריקה הוסיף ללמוד באוניברסיטת ביילור שבטקסס ובאוניברסיטת שיקגו והוציא תחת ידו תרגום מוער לעברית – ובהמשך גם לאנגלית וליידיש – של הפרשיות הכתובות ארמית בספר עזרא וספר דניאל, וכן הוצאה מוערת ומתורגמת לאנגלית וליידיש של ספר תהלים, עם פירוש בחרוזים. אחיו הצעיר היה חוקר המקרא והתלמוד הנודע, ר' חיים הלר (1879–1960). רב נחמן בר יעקב: שיר ממאמרי רב נחמן אשר בתלמוד לתאר תכונת רב נחמן מדותיו חכמתו כבודו עשרו (עם באורים הערות), ורשה: אלעקסאנדער גינז, תרמ"ד. נחמן בן ישראל העללער, דניאל ועזרא: עם תרגום עברי לפרשיות הארמיות עם פרושים וביאורים הנקובים בשמות רחמים בדין ועזרת ישראל, ניוארק: (דפוס ראזענבערג), תרס"ה (בהוצאה השנייה, בשנת תרע"ג, נוספו גם תרגום לאנגלית וליידיש). ספר תהלים: מאת דוד בן ישי מלך ישראל, עם פירוש מספיק על דרך השיר בשם תהלים בחרוזים, ונלוו עליו שתי העתקות בשפת אנגלית ובלשון יהודית המדברת ועוד הערות נחוצות, ניוארק: [חמו"ל], תרפ"ג. Facts and Fiction: a collection of tales, [New York city, Press of Goldman and Steinberg, c1916]. The coming of Shiloh: reflections on Zionism, New York: [Pinski-Massel, c1928]. רשימת הפרסומים של נחמן הלר, בקטלוג הספרייה הלאומית כתביו, להורדה: 'דניאל ועזרא עם תרגום עברי לפרשיות הארמיות', 'ספר תהלים עם פירוש מספיק' נחמן הלר, תהלים בחרוזים, ניו יורק, תרפ"ג, באתר היברובוקס נחמן הלר, דניאל ועזרא : עם תרגום עברי לפרשיות הארמיות, ניו יורק, תרע"ג, באתר היברובוקס ערך זה הוא קצרמר בנושא רבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
כתובים (כתב עת)

כתובים – שבועון לשאלות התרבות הספרות והאמנות, היה כתב עת ספרותי עברי, שיצא לאור בתל אביב במשך כשבע שנים. הגיליון הראשון נדפס בשנת תרפ"ו 1926 והגיליון האחרון נדפס בשנת תרצ"ג 1933. "כתובים" נוסד ביוזמתו של חיים נחמן ביאליק. העורך הראשון היה אליעזר שטיינמן, ולאחר זמן הצטרף אליו כעורך אברהם שלונסקי. "כתובים" החל לצאת כביטאון של אגודת הסופרים העבריים, ובגליונות הראשונים השתתפו רבים מבין חברי האגודה, ובהם יוצרים מוכרים ושמרניים כיצחק למדן, אשר ברש, יעקב פיכמן, אביגדור המאירי, יעקב רבינוביץ, דוד שמעונוביץ-שמעוני ואחרים. לאחר כשנה הפך "כתובים" למתנגד חריף של ראשי אגודת הסופרים, ובעקבות זאת הסירה אגודת הסופרים את חסותה מ"כתובים" והקימה את "מאזנים". משנת תרפ"ז 1927 ועד סגירתו ניהלה חבורת "כתובים" המצומצמת מלחמות ספרותיות קולניות נגד אגודת הסופרים, ראשיה וכלי הביטוי שלה. אחדים משיריו הראשונים של אלכסנדר פן נדפסו אף הם ב"כתובים". כן שימש כתב העת את המשוררים נתן אלתרמן, רפאל אליעז ואברהם חלפי. "כתובים", כמו כתבי עת ספרותיים אחרים פרסם מניפסטים, והביא תרגומים מספרות העולם בת הזמן, ובכך פתח פתחים חשובים לקוראי הספרות בארץ ולספרות העברית החדשה. לאחר שנפרדו דרכיהם של שני העורכים, אליעזר שטיינמן ואברהם שלונסקי, פנה כל אחד מהם לדרכו, קיבץ סביבו חבורה והוציא כתב עת משלו. השבועון נסגר, וזמן קצר לאחר מכן הוקם כתב העת "טורים", בעריכת שלונסקי. יוסף סערוני ישראל זמורה, "מדוכן לדוכן", מאזנים, מאי 1979 (פורסם שנית בגיליון דצמבר 2008). חגית הלפרין, המאסטרו, חייו ויצירתו של אברהם שלונסקי, ספרית פועלים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, מרכז קיפ, אוניברסיטת תל אביב, 2011 עמודים 332–356 חיפוש וקריאה מקוונת בדפי "כתובים", באתר עיתונות יהודית היסטורית כתובים, בקטלוג המאוחד לכתבי-עת (ULS)
אלי בורובסקי

אלי בורובסקי (27 במאי 1913 - 14 בינואר 2003) הוא מקים מוזיאון ארצות המקרא בירושלים. בורובסקי, נולד בוורשה, למשפחה חסידית. הוא נסע לברלין ללמוד פילוסופיה, אולם באווירה שלאחר עליית הנאצים בחר לעבור לפירנצה בה למד בסמינר לרבנים ונתוודע לעולם האמנות. בהמשך עבר לרומא וממנה לצרפת ולשווייץ. התגייס לדיוויזיה הפולנית בצבא צרפת, ובה לחם בעת מלחמת העולם השנייה. לאחר השואה חי בקנדה ובשווייץ, היה מומחה לחקר כתבי יד עתיקים, ובעל אוסף עתיקות מהגדולים בעולם. בשנת 1992 ייסד בירושלים את מוזיאון ארצות המקרא, המתבסס על אוספו האישי. ב-2003 מת בביתו בירושלים. ביוגרפיה באתר מוזיאון ארצות המקרא הספד בניו יורק טיימס, 17 בינואר 2003 (באנגלית) אלי בורובסקי, דף שער בספרייה הלאומית יוסף צוריאל, היהודי הנודד מקים מוזיאון, מעריב, 10 באוקטובר 1984 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
PADI

המונח "פאדי" מפנה לכאן. לערך העוסק ברקטה, ראו פאדי (רקטה). PADI -‏ Professional Association of Diving Instructors (אגודה מקצועית של מדריכי צלילה) האגודה המקצועית הגדולה בעולם לצלילה ספורטיבית, וארגון המכשיר צוללים אשר הוקם בשנת 1966 על ידי ג'ון קרונין וראלף אריקסון. קרונין במקור היה מדריך מטעם NAUI, אשר החליט להקים ארגון משלו יחד עם אריקסון, ולחלק את ההכשרה למספר קורסים בניגוד לקורס אחד כללי אשר היה נהוג באותה תקופה. PADI מציעים קורסים ברמות שונות, החל מקורסי הבסיס (צולל מים פתוחים) ועד לרמות הגבוהות (Master Scuba Diver) וכמו כן מגוון של הסמכות הדרכה שונות. כמו כן דרך ארגון האח DSAT ניתן לעשות קורסי צלילה טכנית, כגון צלילות דקומפרסיה צלילת טרימיקס וערבוב גזים. שיטת הלימוד של PADI מחלקת את הקורס למספר יעדים נדרשים הנחלקים לתאוריה ולפיתוח מיומנויות. התאוריה מועברת בעיקר באמצעות לימוד עצמי, אם זה באמצעות קריאה בחוברות הלימוד או באמצעות תוכנות מחשב וצפייה בסרטוני הדרכה. וידוא רמת בקיאות התלמיד בחומר התאורטי נעשית על ידי המדריך באמצעות רענוני ידע, והמיומנויות המעשית נבדקות בצלילות במים מוגנים (בריכה או מים רדודים). בסיומו של כל קורס מונפקת לכל תלמיד תעודת הסמכה. PADI חבר ב-World Recreational Scuba Training Council גלה את הצלילה (Discover Scuba Diving) גלה את השנירקול (Discover Snorkeling) צוות אריות הים (Seal Team) (לגילאי 8 ומעלה) עושים בועות (Bubble Maker) (לגילאי 8 ומעלה) צולל חופשי (Skin Diver) צולל סקובה (Scuba Diver) צולל מים פתוחים צעיר (Junior Open Water Diver) צולל מים פתוחים (Open Water Diver) צולל נשיונל ג'יאוגרפיק (National Geograpic Diver) צולל הרפתקאה (Adventure Diver) צולל מים פתוחים מתקדם (Advance Open Water Diver) צולל הצלה (Rescue Diver) מאסטר סקובה דייבר (Master SCUBA Diver) PADI מספק מגוון רחב של התמחויות צלילה, למשל: התמחות גבהים התמחות צלילה מסירה התמחות מערות התמחות עומק התמחות נייטרוקס (אוויר מועשר) מגיש עזרה ראשונה התמחות חליפה יבשה התמחות לילה התמחות צלילת קרח התמחות אניות טרופות התמחות צילום תת-מימי בנוסף קיימות התמחויות רבות שונות אשר ניתן להשיג במקומות שונים. דייבמאסטר עוזר מדריך מדריך מים פתוחים (OWSI) מדריך התמחויות מדריך מאסטר סקובה דייבר (MSDT) מדריך סגל מדריך מאסטר מנהל קורס מדיה וקבצים בנושא PADI בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של PADI פרויקט AWARE - פרויקט שימור הסביבה התת-מימית של PADI ההיסטוריה של פאדי חברי ועדת WRSTC
גבריאל שטרן

גבריאל (גֶרְהַרד) שְטֶרְן (27 באוקטובר 1913 – 3 במאי 1983) היה עיתונאי ופעיל שלום ישראלי. שטרן נולד בעיר אָטֶנדוֹרְן (Attendorn) שבווסטפאליה, גרמניה, בשנת 1913. למד בגימנסיה ומשנת 1933 שהה בהכשרה חקלאית בהולנד. עלה לארץ ישראל ב-1937. הוא למד מזרחנות באוניברסיטה העברית בירושלים והצטרף לפעילות הפוליטית של יהודה לייב מאגנס, מרטין בובר ונתן חפשי. במחצית השנייה של שנות הארבעים השתתף בעריכת "בעיות הזמן", ביטאון אגודת "איחוד", שדגלה בקירוב יהודי-ערבי. והיה פעיל בליגה למניעת כפייה דתית. ב-1949 החל שטרן לעבוד ב "על המשמר", העיתון היומי של "מפלגת הפועלים המאוחדת" (מפ"ם). הוא שימש כתב פרלמנטרי וכתב מדיני של העיתון, אך קנה את שמו בעיקר אחרי מלחמת ששת הימים, הודות למדורו השבועי "דפים מהיומן" שבו תיעד בנימה אישית ובסגנון פואטי את המצב בשני חלקי ירושלים. שטרן נחשב לעיתונאי המגן על זכויות החלשים והמיעוטים; בשנות החמישים כתב הרבה על מצוקתם של יושבי המעברות. הוא התמחה גם ביחסי יהודים-נוצרים. ציוני כבוד: 1953 אזרח כבוד של הכפר הערבי אבו גוש 1973 "פרס אגרון" לעיתונות מטעם עיריית ירושלים 1981 אות אמיל גרינצוויג לזכויות אדם מטעם האגודה לזכויות האזרח על המרפסת של מוסא הג'ינג'י (העורך: תום שגב; ציורים: שמואל כץ), תל אביב: הוצאת על המשמר, תשמ"ו-1986. מרדכי מארטין בובר, חילופי אגרות במשך שבעים שנה; דברי מבוא: גריטה שידר, ירושלים: מוסד ביאליק, כרך א: 1897–1918 / תרגמו מגרמנית והוסיפו הערות: יהושע עמיר וגבריאל שטרן, תשמ"ב-1982. מדיה וקבצים בנושא גבריאל שטרן בוויקישיתוף גבריאל שטרן על ליל הבדולח בעיר הולדתו(הקישור אינו פעיל) גבריאל שטרן כדמות מובילה בספרו של תום שגב "1967 - והארץ שינתה את פניה" גבריאל שטרן בספרו של יוסף הלר, מ'ברית שלום' ל'איחוד', יהודה לייב מאגנס והמאבק למדינה דו-לאומית(הקישור אינו פעיל) ("הארץ", מוסף ספרים, 18 באוגוסט 2004) גבריאל שטרן, על "לחמא עניא" ולשון-המלאכים, על המשמר, מתוך "פרקי בני שם", 16 באפריל 1973 גבריאל שטרן (1913-1983), דף שער בספרייה הלאומית נח זבולוני, גבריאל שטרן הובא למנוחות, "דבר", 5 במאי 1983, באתר המוקדש לנח זבולוני. ליטל לוין, 4.1.1962 / הליגה למניעת כפייה דתית יוצאת מקיפאונה, באתר הארץ, 4 בינואר 2012 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים ובנושא תקשורת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קבוצת המניע

שגיאות פרמטריות בתבנית:חברה מסחרית פרמטרים [ ניהול בחברה ] לא מופיעים בהגדרת התבנית קבוצת המניע (שבעבר נקראה "קבוצת לינוע") היא חברה פרטית בענף הלוגיסטיקה וההובלה היבשתית, הפועלת מאז 1932. נכון ל-2017, מפעילה החברה למעלה מ-200 משאיות ו-250 נגררים. החברה מספקת שירותים בתחום ניהול שרשרת האספקה. לחברה מרכזי תפעול בנמלי חיפה ואשדוד ובנמל התעופה בן-גוריון. ראשיתה של החברה עם הקמתה של חברת "המניע" בתל אביב על ידי אברהם ליפשיץ ויואל בנו. החברה עסקה בהובלת פרי הדר מנס ציונה לנמל יפו ובהובלת אבן ממחצבות מגדל צדק לתל אביב הנבנית. משנות ה-80 של המאה ה-20 נוהלה החברה על ידי עמיעד ליפשיץ (שכיהן גם כחבר הנהלה במועצת המובילים, חבר בנשיאות לשכת המסחר - תל אביב והמרכז ויושב ראש ועדת תובלה ונמלים באיגוד לשכות המסחר). החברה עסקה גם בהובלות לירדן. ב-2003 פעלה החברה תחת נאמן שגיבש לה תוכנית הבראה, עקב חובות גדולים שצברה. בהמשך רכשה החברה חברות אחדות בתחומה ובין השאר התאחדה בשנת 2004 עם חברת "לינוע דרך הים בע"מ" שהוקמה בשנת 1999. ב-2018 אוחדה חברת הבת ליעד עם חברת אוברסיז. חברות הבנות של הקבוצה הן: לינוע איתן חדרה והמניע . בשנת 2020 איתן חדרה רוכשת את ח.ש.א הובלות ,ובשנת 2022 איתן חדרה רוכשת את נתיבי המזרח והערבה. בשנת 2023 חברת לינוע רוכשת את סדצקי הובלות. המניע - שירותי אספקה והובלה מנמל אשדוד חיפה ואילת של מכולות ומוצרים למפעלים ,עבודה במשרד הביטחון, והתעשייה הצבאית. לינוע - הובלה של קמח במייכליות על גבי סמיטריילרים. איתן חדרה - הובלה ואחסנה של מכולות. מדיה וקבצים בנושא קבוצת המניע בוויקישיתוף הצלחה לפועלי "המניע" לאחר שביתה בת 3 ימים, על המשמר, 27 במרץ 1958 נמשכת שביתת נהגי "המניע", קול העם, 8 בינואר 1964 שירשור תמונות היסטוריות של המניע, בפורום Cars Forum יואל ליפשיץ ז"ל, באתר עמותת חיל הים יואל ברב' אברהם ליפשיץ ז"ל, מעריב, 21 בדצמבר 1979 נבחר ועד ללשכת המסחר ת"א, מעריב, 22 ביולי 1987 מרדכי אלקן, מיתון על גלגלים, מעריב, 9 בינואר 1990 המובילים: "משאיות נוסעות לירדן ללא ביטוח", באתר גלובס, 5 בפברואר 1997 זוהר בלומנקרנץ, נשיאים חדשים בלשכה, באתר הארץ, 10 באוקטובר 2005 הכירו את חברי הנשיאות של לשכת המסחר תל- אביב והמרכז, באתר לשכת המסחר תל אביב והמרכז, 10 באפריל 2016 ליפשיץ: מנכ"ל חנ"י התחייב להסדיר חנית משאיות בכניסה לנמל אשדוד, אתר port2port, 22 ביוני 2010 הקפאת הליכים לחברת ההובלה המניע, באתר ynet, 2 בדצמבר 2003 גיא ארז, אוברסיז מתמזגת עם ליעד לוגיסטיקה - ותכפיל את פעילות ההובלה וההפצה, באתר TheMarker‏, 21 בינואר 2018
תיכון הראל

תיכון הראל הוא בית ספר תיכון עיוני ממלכתי יחיד ביישוב מבשרת ציון, הגדול ביותר במחוז ירושלים, נכון ל-2015. בית הספר משרת 1,043 תלמידים ממבשרת ציון, הר אדר ויישובי הסביבה. בית הספר הוא תלת-שנתי (כיתות י'-י"ב), ופועל במבנה ארגוני של עמותה, בניהול עצמי. ככזה הוא זוכה למידה של עצמאות כלכלית ופדגוגית. התיכון ממוקם למרגלות אתר הקרבות ההיסטורי בהר הקסטל, ונקרא על שם חטיבת הראל שלחמה במקום. תיכון הראל הוקם ב-1993 ביוזמה משותפת של הורים ותלמידים, בשיתוף המועצה המקומית מבשרת ציון ומשרד החינוך, וזאת לאחר שנים רבות בהן הרחיקו בני הנוער ביישוב ללמוד בבתי הספר התיכוניים בירושלים. בראשיתו התבסס התיכון בעשירייה הראשונה של בתי הספר התיכוניים בישראל מבחינת הזכאות לבגרות, ונחשב לבית ספר עם אחוז גבוה במיוחד של בוגרים המתגייסים לצבא ובוגרים המתנדבים ליחידות קרביות. בבית הספר מסלול סדנאות המתקיים לאורך שלוש שנות הלימודים בו, ומיועד להכין את התלמיד לחיים האזרחיים הבוגרים ולהיכרות עם החברה הישראלית. סדנאות אלו פותחו באופן עצמאי בבית הספר. בתיכון 27 מגמות לימוד והרחבות של מקצועות החובה - כולן עיוניות. החל מ-2006 החלו לפעול בבית הספר גם כיתות חינוך מיוחד המשולבות במרבית הפעילויות השכבתיות של הכיתות הרגילות. בנוסף לכך, פועלות בתיכון כיתות מב"ר מיום הקמתו, אליהן התווספו בהמשך כיתות אתג"ר. אוכלוסיית התלמידים מבטאת את ההטרוגניות הרבה הקיימת במבשרת ציון וגידולה מעיד על הגידול המשמעותי שחל ביישוב בשנים האחרונות. לתיכון הראל אתר אינטרנט שהוא אחד מאתרי האינטרנט הראשונים בישראל של בית ספר תיכון, והוקם ב-1998. ייחודו הוא התמקדות בהעשרת התלמיד מעבר לחומר הלימודים, בהקשרים רחבים של המקצועות השונים. בין הבוגרים הידועים,העיתונאי ירון אברהם, השחקנית ימית סול, השרה מירב כהן, סגן השר עידן רול, העיתונאית דפנה ליאל ועוד רבים אחרים. מנהלת בית הספר היא ליאת שגב. אומנות ביוטכנולוגיה (בהיקף 10 יח״ל) ביולוגיה גאוגרפיה משפטים חינוך גופני פסיכולוגיה וסוציולוגיה כלכלה ומנהל עסקים כימיה פיזיקה תנך (בהיקף 5 יח"ל) ספרות (בהיקף 5 יח"ל) מדעי המחשב קולנוע תיאטרון בישול (לתלמידי כיתת י"ב) פילוסופיה ערבית מחשבת ישראל מוזיקה לימודי א"י "תיכון הראל", באתר הכל אודות מוסדות החינוך תיכון הראל - אתר בית הספר מורן זליקוביץ', היישוב המוביל בזכאות לבגרות: שוהם, באתר ynet, 4 ביולי 2007 תיכון הראל דורג במקום ה-26 מתוך 50 ברשימת התיכונים הממלכתיים עם שיעור הגיוס הגבוה ביותר לשירות קרבי - 79.27%, כשהשיא 84% - נתוני 2005-2007 "שיעור במוטיבציה", "ידיעות אחרונות", 7.8.2009 http://www.tichon.org.il/articles/article_005.htm מידע על הסדנאות באתר בית הספר http://www.tichon.org.il/projects/coping.htm פרופיל המועצה המקומית, הלמ"ס, 2007 http://www.cbs.gov.il/publications/local_authorities2007/pdf/540_1015.pdf "אתר אינטרנט חדש לתיכון הראל", "זמן מבשרת", 25.12.2008 http://www.zmz.co.il/news.aspx?cid=67&aid=1684
פלאסה דה לה ויה

פלאסה דה לה ויה (בספרדית Plaza de la villa - כיכר העיר) היא כיכר מפורסמת במרכז מדריד, בירת ספרד. הכיכר ממוקמת לצדו של רחוב מאיור (Calle Mayor), עורק התנועה הראשי במרכז העיר, וממנה יוצאים בשלושה רחובות קטנים שנחשבו למרכזה של מדריד העתיקה. בהיקף הכיכר ניצבים שלושה מבנים בעלי חשיבות היסטורית, שנבנו ונוספו לכיכר במאות שונות. הראשון להיבנות היה בית ומגדל לוחאנס (Casa y Torre de los Lujanes) - אחוזה מהמאה ה-15 שנבנתה בסגנון מודחאר, בצדו המזרחי של הכיכר. המבנים הנוספים בכיכר הם בית סיסנרוס (Casa de Cisneros), ארמון שנבנה במאה ה-16 בסגנון פלאטרסקו (Plateresco) בצדה הדרומי של הכיכר, ובית העיר (Casa de la Villa) שנבנה במאה ה-17 בסגנון בארוק בצדה המערבי של הכיכר, ושימש כבית העירייה. פלאסה דה לה ויה הייתה לאחד האתרים החשובים במדריד העתיקה, ונמצאה במרחק זהה משער גוודלחרה ומשער דה לה וגה, שתיים מהכניסות הגדולות למדריד בימי הביניים. עד המאה ה-15 נקראה הכיכר פלאסה דה סן סלבדור, על שם כנסייה בעלת שם זהה שניצבה בקרבת מקום ושימשה לישיבות מועצת העיר. שני המבנים הללו, שנבנו בסגנון מודחאר-גותי, הם המבנים העתיקים ביותר במדריד ששימשו למגורים ונשתמרו עד ימינו. בניית המגדל החלה בתחילת המאה ה-15 והבית נוסף מעט אחרי סוף המאה. המבנים נקראים על שם משפחת לוחאנס, סוחרים עשירים ממוצא אראגוני, שהיו הראשונים לאכלס את המבנים. על פי המסורת, המגדל שימש כמקום כליאתו של פרנסואה הראשון, מלך צרפת, שנלקח בשבי במהלך קרב פאביה. כיום משמש המגדל כמטה האקדמיה המלכותית למדעי הרוח והחברה. בית סיסנרוס הוא ארמון שנבנה בסגנון פלאטרסקו בשנת 1537 בהוראתו של בניטו חימנז דה סיסנרוס, אחיינו של הקרדינל פרנסיסקו חימנז דה סיסנרוס שהיה עוצר ספרד ועמד בראש האינקוויזציה הספרדית. החזית הנוכחית של המבנה הפונה לכיכר, נבנתה בתחילת המאה ה-20, לאחר שמועצת העיר מדריד רכשה את הארמון ופעלה לשילובם של המבנים בכיכר. השיפוץ, שנותר נאמן לתכנון המקורי, כלל גם בניית גשר בין המבנה לבין בית העירייה הסמוך. בנייתו של בית העיר החלה בשנת 1645 על ידי האדריכל חואן גומז דה מורה ונסתיימה בשנת 1693. עד שנת 2007 שימש המבנה כבית עיריית מדריד, אז הועתקה מרבית הפעילות לארמון התקשורת בפלאסה דה סיבלס. במרכז הכיכר ניצב פסל ארד של האדמירל אלברו דה בזן, מגיבורי קרב לפנטו. התוכנית להקמת הפסל נהגתה בשנת 1888, במלאת שלוש מאות שנים למותו של בזן, כך הפסל הוצב רק ב-19 בדצמבר 1891. בחזית העמוד עליו מוצב הפסל, חרוטה כתובת המוקדשת לזכרו של בזן. מדיה וקבצים בנושא פלאסה דה לה ויה בוויקישיתוף
מאואיזם

מאואיזם, אשר נודע רשמית כ"מחשבת מאו דזה-דונג", הוא מעין פילוסופיה פוליטית המהווה זן של מרקסיזם המורכב מתורתו של המנהיג הסיני מאו דזה-דונג, יושם בהרחבה כאידאולוגיה המנחה של הצבא והפוליטיקה ברפובליקה העממית של סין מאז עלייתו של מאו לשלטון עד להחלתה של תאוריית דנג שיאופינג והרפורמות הכלכליות בסין בשנת 1978. המאואיזם יושם גם בצורה בינלאומית באותם זמנים, מפלגות וקבוצות מאואיסטיות קיימות ברחבי העולם, כאשר הבולטות בהן קיימות בפרו, בהודו ובנפאל, בה זכתה המפלגה בבחירות הדמוקרטיות החופשיות הראשונות בתולדותיה, בשנת 2008. עיקרי המאואיזם כוללים מאבק מהפכני של רובה של האוכלוסייה נגד המעמדות המנצלים ומנגנוני המדינה שלהם המכונה "מלחמת העם" בעיקר תוך שימוש באיכרים. האסטרטגיה הצבאית שלה היא לוחמת גרילה בהתמקדות על כיתור הערים המרכזיות מהאזורים הכפריים שסביבה. מאואיזם שונה ממרקסיזם אירופי בהתמקדותו במעמד האיכרים, לעומת התעשייה האורבנית. מפלגות מאואיסטיות בנפאל, פרו והפיליפינים מאמצות דגש שווה על תעשייה וחקלאות בתלות בדרגת הפיתוח של הארץ. בתקופה הפוסט-מהפכנית, המאואיזם מתואר בחוקת המפלגה הקומוניסטית הסינית כ"מרקסיזם-לניניזם בהקשר סיני", שסונתז על ידי מאו ומנהיגי הדור הראשון של סין. החוקה טוענת שהמאבק המעמדי ממשיך גם אחרי שמעמד הפועלים הדיח את הבורגנות, וישנם אלמנטים פרו-בורגניים בתוך המפלגה עצמה. היא מנסחת עבור המפלגה קווים מנחים תאורטיים להמשך המהפכה הסוציאליסטית, יצירתם של חברה וצבא סוציאליסטיים, ומציינת מספר סתירות בחברה בהן יש לטפל באמצעות בנייה סוציאליסטית. האידאולוגיה שורדת בשמה גם בחוקה המודרנית של המפלגה, ומוצגת כמי שיצרה "סין חדשה" ואת הרעיון המהפכני נגד אימפריאליזם ופאודליזם. המאואיזם שבר את מסגרת הקפיטליזם ממלכתי בברית המועצות תחת הנהגת ניקיטה חרושצ'וב ופטר אותה כרוויזיוניזם מודרני, מונח המשמש בקרב קומוניסטים כדי לתאר את מי שנלחם עבור הקפיטליזם בשם הסוציאליזם. חלק מהמבקרים טוענים שהמאואיסטים רואים ביוסיף סטלין המנהיג הסוציאליסטי האחרון של ברית המועצות, על אף שההערכות המאואיסטיות לסטלין נעות בין החיוביות מאוד ליותר אמביוולנטיות. פילוסופים פוליטיים מסוימים רואים במאואיזם ניסיון לפשר בין קונפוציאניזם וסוציאליזם, מה שאחד מהם כינה "דרך שלישית בין קפיטליזם לקומוניזם". ב־13 בפברואר 1996 המפלגה הקומוניסטית הנפאלית החלה את "מלחמת העם" – מרד שמטרתו להפיל את המדינה המלוכנית הקיימת ולייסד רפובליקה קומוניסטית, או "דמוקרטיה עממית" נוסח מאו. המאבק האלים בין ממשלת נפאל לבין המורדים המאואיסטים גבה למעלה מ-12,000 הרוגים. בהודו, המפלגה הקומוניסטית ההודית המאואיסטית(אנ') קמה ב-2004 כדי להפיל את הממשל ההודי בדרך התקוממות עממית. ליחידות הגרילה של הקומוניסטיים התחילו לקרוא נקסליטים על שם הכפר נאקסאלברי שם קמה התנועה בשנות ה-60, אך בפועל, כל התארגנות גרילה מאואיסטית נקראת נאקסאלית, בין אם קשורה למפלגה או לא. הספרון האדום קו ההמונים מהפכת התרבות מדיה וקבצים בנושא מאואיזם בוויקישיתוף מאואיזם, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
ראול טאמודו

ראול טאמודו אי מונטרו (בספרדית (קטלאנית): Raúl Tamudo i Montero; נולד ב-19 באוקטובר 1977 בסנטה קולומה דה גרמנט, קטלוניה) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת החלוץ. טאמודו החל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של המועדון הקטלוני אספניול. לאחר סיום דרכו בקבוצת המילואים של המועדון, הוא הושאל לשתי קבוצות מליגת המשנה הספרדית, דפורטיבו אלאבס וליידה, ולבסוף הוחזר לאספניול בעונת 1999/2000. מעתה והלאה הפך טאמודו לשחקן בכיר באספניול, ובמשך תשע עונות רצופות הבקיע למעלה מעשרה שערי ליגה. בתקופתו בקבוצה הוא סייע לה לזכות פעמיים בגביע המלך הספרדי, בעונות 1999/00 ו-2005/2006. בגמר הגביע של שנת 2000 הוא כבש שער לאחר חטיפת כדור משוער אתלטיקו מדריד טוני חימנס, ובגמר ב-2006 מול ריאל סרגוסה, הוא כבש ובישל שער ללואיס גרסיה. באוקטובר 2001 היה טאמודו קרוב למעבר לגלאזגו ריינג'רס הסקוטית, אך המעבר בוטל ברגע האחרון, בשל כישלון בבדיקות הרפואיות שנערכו לו. למרות זאת הבקיע שלושער במשחק במסגרת גביע אופ"א יומיים לאחר מכן. במחזור האחרון של עונת 2006/2007, בה כבש 15 שערים, הגיע טאמודו ל-112 שערי ליגה במדי אספניול, ובכך שבר שיא כמלך השערים של הקבוצה בכל הזמנים. במשחק שקדם לו, מול היריבה העירונית ברצלונה, הבקיע טאמודו שני שערים בתיקו 2-2, והשווה את שיאו של רפאל מרניון של 111 שערים. בגביע אופ"א באותה עונה הבקיע טאמודו שני שערים בשבעה משחקים וסייע לאספניול להעפיל לגמר המפעל, שם הפסידה לסביליה. בעונות הבאות סבל טאמודו ממספר פציעות ומעמדו בקבוצה ירד. בעונת 2008/2009 הוא איבד את מקומו בהרכב הפותח לשחקן האורוגוואי החדש איבן אלונסו, וכבש שישה שערים בלבד. אף על פי כן, במחזור האחרון של אותה עונה, במשחק מול מאלגה, חזר טאמודו להוכיח את יכולתו כאשר כבש שלושה שערים, וקיבל תשואות מקהל אספניול כאשר הוחלף. בקיץ 2009 העביר את תפקיד הקפטן של הקבוצה לאיבן דה לה פנייה. באוגוסט 2010 עבר טאמודו לריאל סוסיאדד שם שיחק עונה אחת, כשאחריה עבר לראיו ואיקאנו כשגם שם שיחק עונה אחת. ביוני 2012 עבר לקבוצת פצ'וקה המקסיקנית, שם לא הצליח לבוא לידי ביטוי, ובתחילת 2013 חזר לראיו ואיקאנו. ביולי 2013 עבר טאמודו לסבאדל מהליגה השנייה בספרד. ב-2015 פרש ממשחק. טאמודו שיחק בצעירותו בנבחרות השונות של ספרד לגילאים צעירים. הוא נכלל בסגל הנבחרת האולימפית של ספרד (עד גיל 23) לטורניר הכדורגל של אולימפיאדת סידני 2000, וזכה עמה במדליית הכסף. הוא אף הבקיע שער בשלב חצי הגמר של הטורניר, נגד ארצות הברית. בהמשך שנת 2000 זומן טאמודו לראשונה לנבחרת הבוגרת של ספרד, וערך את הופעת הבכורה שלו במשחק מול נבחרת גרמניה. במהלך הקריירה שלו שיחק טאמודו מעט פעמים במדי הנבחרת, ולא זומן לאף גביע העולם או אליפות אירופה. לאחר היעדרות של שנתיים, חזר טאמודו להרכב הנבחרת במשחק מוקדמות יורו 2008 מול נבחרת דנמרק, וכבש בו שער. אספניול גביע המלך הספרדי: 1999/2000, 2005/2006 גביע אופ"א 2006/2007 (סגנות) נבחרת ספרד מדליית כסף באולימפיאדת סידני (2000) מדיה וקבצים בנושא ראול טאמודו בוויקישיתוף ראול טאמודו, באתר Transfermarkt ראול טאמודו, באתר Soccerway ראול טאמודו, באתר BDFutbol ראול טאמודו, באתר WorldFootball.net ראול טאמודו, באתר National Football Teams ראול טאמודו, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt דף השחקן באתר הרשמי של אספניול סטטיסטיקות בנבחרת הלאומית (בספרדית) פרופיל וסטטיסטיקות באתר Soccernet