laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
המינריאדה השנייה

המינריאדה השנייה או המינריאדה של פברואר 1990 הם הכינויים המקובלים לאירועים האלימים שהתרחשו בבוקרשט, בירת רומניה, בימים 18 ו-19 בפברואר 1990. התסיסה כנגד שלטון חזית ההצלה הלאומית וכוונת מנהיגיה להישתתף בבחירות הקרובות לא פגה לאחר המינריאדה הראשונה. לקראת 18 בפברואר 1990 ארגנה האופוזיציה הפגנה גדולה בכיכר ויקטוריה, בחזית ארמון ויקטוריה, שם שכנו גופי השלטון הרומניים. ההפגנה כוונה במוצהר נגד הסקוריטטה ונגד הקומוניזם. חלק מהמפגינים נשאו שלטים עם התוכן "הלאה הסקוריטטה, אנחנו עם הצבא", "לא רוצים יותר קומוניסטים, אנשי סקוריטטה ואקטיביסטים", "המהפכה הייתה רק רוטציה של פעילים?", "FSN = PCR‏" ועוד. המפגינים תבעו שיחה עם ההנהגה, אך במקום לא היו אנשי הנהגה פרט לסגן ראש ממשלת רומניה והממונה על שירותי הביטחון, ג'לו וויקאן-וויקולסקו Gelu Voican-Voiculescu, שסירב לנהל משא ומתן עם המפגינים. וויקאן-וויקולסקו נשא בקביעות אקדח אוטומטי והמפגינים ראו גם בכך התגרות. נטען שנשמעה ירייה ובתגובה חלק מהמפגינים התרחקו מעט מהארמון והתחילו להטיל חפצים על חזיתו. אנשי הצבא, שהוצבו לשמירת הארמון, העדיפו לעמוד מהצד ולא להתערב וכתוצאה מכך התחילו מפגינים לפלוש לתוך המבנה. כמה מאות מבין המפגינים חדרו לארמון וחלק מהם התחילו בביזה ובהרס של רהיטים וחפצים אחרים. קבוצה מבין הפולשים דחפה את וויקאן-וויקולסקו אל המרפסת ואיימו עליו לזרוק אותו משם. ההמון הצליח להיכנס רק לקומת הקרקע ולקומה הראשונה, כי הגישה לקומות העליונות הייתה רק באמצעות מעליות והמעליות נחסמו. השלטונות התחילו לרכז כוחות ביטחון מסביב לארמון כולל חטיבת טנקים. לתוך הארמון נכנסו אנשי מודיעין של הצבא וצנחנים שהתערו בין המפגינים. לקראת הערב אנשי צבא פנו אל העיתונאים והמפגינים שהיו בארמון והורו להם לעזוב את הארמון, ושבקרוב יתחילו בפינוי בכוח. חלק מהנוכחים התחילו לצאת. בהמשך עמד גנרל ביציאה ומיין את היוצאים, כשהוא מורה על מעצרם של חלק מהם ומרסק ארצה מצלמות של עיתונאים. המעוכבים נעצרו בחשד לוונדליזם ולביזה. סך הכל נעצרו 105 איש ונמנו עשרות פצועים. האירועים סוקרו באמצעי התקשורת. וויקאן-וויקולסקו רואיין וסיפר איך משכו בזקנו, ירקו עליו והכו אותו. בלילה הגיעו לבוקרשט כ-5,000 כורים. הכורים היו מצוידים, בין היתר, בקסדות עם פנס, כמקובל במכרות, ועשו רושם חזק על האוכלוסייה כשנעו ברחובות החשוכים עם פנסים דולקים על כובעיהם. כשהגיעו הכורים כבר לא נותרו מפגינים בארמון, וסביבו היו רק אנשי כוחות הביטחון. הכורים ענו לשאלה מה מטרתם בתשובה שראו את האירועים בטלוויזיה, והחליטו להציל את הממשלה. נאמר לכורים שכבר אין בהם צורך והם שבו על עקבותיהם. לפני שעזבו הצהירו שבמקרה של סכנה לממשלה הם ישובו, ואם יהיה קושי לשמור על הממשלה בבוקרשט, הם יעבירו את הממשלה למחוזותיהם. תולדות המינריאדות בשנים 1990-1991 (ברומנית) המינריאדות של שנת 1990 - דמוקרטיה תחת אלות (ברומנית) תצלומים מאירועי המינריאדה השנייה (ברומנית) "חוליגאנים ואנרכיסטים" נעצרו בארמון ויקטוריה מאמר של רומולוס קריסטאה, שפורסם ברומניה חופשית (România liberă) ב-5 במאי 2006. (ברומנית) מירצ'אה קלארו על המינריאדות - 19 בפברואר הייתה חזרה לקראת 14 ביוני ריאיון עם הגנרל מירצ'אה קלארו על אירועי המינריאדה השנייה. (ברומנית) האותיות FSN הן ראשי תיבות של השם הרומני של חזית ההצלה הלאומית והאותיות PCR הן ראשי תיבות השם הרומני של המפלגה הקומוניסטית הרומנית
ולדימיר פורישקביץ'

ולדימיר פורישקביץ' (ברוסית: Владимир Митрофанович Пуришкевич;‏ 24 באוגוסט 1870 – 1 בפברואר 1920) היה פוליטיקאי ימני בתחילת המאה ה-20 באימפריה רוסית, מייסד ברית העם הרוסי. ולדימיר פורישקביץ' נולד בבסרביה למשפחת כומר. הוא למד בפקולטה להיסטוריה באוניברסיטת אודסה. לאחר סיום האוניברסיטה פורישקביץ' עבד בממשל המקומי. בשנת 1904 הוא הועבר לסנקט פטרבורג ועבד בלשכת שר הפנים ויאצ'סלב פלבה. פורישקביץ' היה בעל דעות מונרכיסטיות והיה חבר של ארגון מונרכיסטי ראשון באימפריה "האספה הרוסית". הוא היה בין מייסדי ומנהיגי של ברית העם הרוסי ולאחר פירוק הארגון הקים "ברית מלאך מיכאל". פורישקביץ' היה חבר בדומה הרוסית. בדיוני הדומה היה ידוע כבעל התנהגות פרובוקטיבית ובעקבות כך הוצא הרבה פעמים מהישיבות. כחבר דומה תמך במתן לה סמכויות רחבות ולא רק להיות גוף מייעץ לצאר. פורשקביץ' היה בין הפוליטיקאים הבולטים בדומה וסגנונו היה דומה לסגנון של ולדימיר ז'ירינובסקי ברוסיה בת זמנינו. בשנת 1912 הוא קודם בשרות הממשלתי לדרגת "יועץ מדינה בפועל". הענקת דרגה זו הבטיחה לכל צאצאיו תואר אצולה. במהלך מלחמת העולם הראשונה פורישקביץ התפטר מהדומה, ארגן רכבת רפואית והיה מנהלו. פורישקביץ' היה בין מבצעי רצח גריגורי רספוטין. לאחר מהפכת פברואר הוא היה בין הבודדים במחנה המונרכיסטי שתמכו בה. לאחר מהפכת אוקטובר פעל לסילוק הבולשביקים מהשלטון. ב-18 בנובמבר 1917 הוא נעצר, הואשם בפעילות נגד השלטון ונשפט ל-4 שנות עבודת כפייה. כבר ב-17 באפריל 1918 שוחרר (באופן פורמלי בעקבות מחלת הבן) וקיבל חנינה. בעקבות השחרור הוא נסע לדרום רוסיה שהייתה בשליטת תנועות מתנגדי השלטון הסובייטי. פורישקביץ' דגל בכינון מחדש של מונרכיה ולכן לא הייתה לו תמיכה מרוב הפלגים של מתנגדי הבולשביקים. בתקופה זו הוא היה עורך עיתון מונרכיסטי ברוסטוב על דון. בהופעות פומביות פירט בהרחבה את השתתפות היהודים בשלטון הבולשביקי החדש. פורישקביץ' נפטר ממחלת הטיפוס הבהרות בהיותו בנובורוסיסק בשנת 1920. מדיה וקבצים בנושא ולדימיר פורישקביץ' בוויקישיתוף קורות חיים (ברוסית) ולדימיר פורישקביץ', באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
רפיק שאמי

רפיק שאמי (בערבית: رفيق شامي, נולד ב־23 ביוני 1946) הוא סופר גרמני ממוצא סורי, הכותב את יצירותיו בגרמנית. ספריו תורגמו לשפות רבות, בהן עברית. רפיק שאמי הוא שם העט של סוהיל פאדל, אשר נולד ב-1946 בדמשק למשפחה נוצרית אשורית. אביו היה אופה ואחר כך בעל רשת מאפיות אשר הגיע אל דמשק מהכפר מעלולה. המשפחה התגוררה ברובע הנוצרי בדמשק ואת תעודת הבגרות שלו השיג הסופר בדמשק בבית ספר התיכון אשר היה שייך לכנסייה הקתולית. בגיל צעיר התוודע שאמי לקומוניזם והצטרף אל המפלגה הקומוניסטית הסורית. הוא הושפע מיוצרים ערביים כמו אמיל חביבי ואנטון שמאס ומסופרים מערביים כמו בלזאק, סרוונטס, צ'כוב. בהיותו אזרח סורי התמקד שאמי בלימודי כימיה באוניברסיטת דמשק וב-1970 אפשר לו השלטון הסורי לצאת מהמדינה כדי להשלים את לימודיו האקדמיים. הוא שאף להגיע לפריז, אך בעקבות מרד הסטודנטים והיחס העוין אל סטודנטים זרים הוא נאלץ ללמוד כימיה בגרמניה. ב-1979 קיבל שאמי תואר דוקטור בכימיה מאוניברסיטת היידלברג הגרמנית. זמן קצר לאחר מכן החליט הסופר לזנוח את מקצוע הכימאי ולהקדיש את חייו לספרות. הוא בחר בשם העט רפיק שאמי והחל לכתוב את יצירותיו בשפה הגרמנית. אף על פי שספריו מתעדים לרוב את החיים במולדתו סוריה, שאמי מוכר בעיקר במערב ולא במדינות ערב. הוא פרסם רומנים וקובצי סיפורים שזכו להצלחה רבה בקרב הקהל הרחב ובקרב מבקרי הספרות. ספרו "חופן של כוכבים" תורגם לארבע עשרה שפות וזכה בשמונה פרסים ספרותיים חשובים. חופן של כוכבים. מגרמנית: דפנה עמית, הוצאת שוקן, 1996 הצד האפל של האהבה. מגרמנית: גלעד גנבר, הוצאת שוקן, 2010 המיית הסנונית. מגרמנית: ארנו בר, הוצאת שוקן, 2004 מסע בין לילה לבוקר. מגרמנית: דפנה עמית, הוצאת לוני כהן, 2000 מספר הלילה, מגרמנית: דפנה עמית, הוצאת שוקן, 1998 1993 - פרס אדלברט פון שאמיסו 2007 - פרס נלי זק"ש מדיה וקבצים בנושא רפיק שאמי בוויקישיתוף הספרים של רפיק שאמי, באתר "סימניה" חנה עמית-כוכבי, "הצד האפל של האהבה" מאת רפיק שאמי: החתן הסורי, באתר הארץ, 30 במרץ 2011 חליל טועמה, לפחד יש הורים, באתר הארץ, 24 בינואר 2017 רפיק שאמי (1946-), דף שער בספרייה הלאומית רפיק שאמי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) רפיק שאמי, באתר MusicBrainz (באנגלית) רפיק שאמי, באתר Discogs (באנגלית)
לב ארצימוביץ'

לב אנדריביץ ארצימוביץ' (ברוסית: Лев Андреевич Арцимович;‏ 25 בפברואר 1909 – 1 במרץ 1973) היה פיזיקאי יהודי רוסי - סובייטי. מומחה בפיזיקה גרעינית שהיה שותף, בין היתר, פרויקט פצצת הגרעין הסובייטית. לב ארצימוביץ' נולד במוסקבה למשפחה יהודית, אביו עבד במשרדי מסילת הרכבת. במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה, סבלה המשפחה באופן קשה ממחסור ועברה לבלארוס. מצב המשפחה לא השתפר לאחר המעבר וההורים נאלצו לתת את הילד לבית יתומים. בתחילת שנות ה-20 מצב הכלכלי השתפר, אביו החל לעבוד באוניברסיטה במינסק ולב חזר הביתה. בשנים 1924-1928 הוא למד באוניברסיטה במינסק. בשנת 1930 עבר ארצימוביץ' ללנינגרד והחל לעבוד במכון לפיזיקה וטכנולוגיה שבראשו עמד אברם יופה. תחילה עסק בחקר קרינת רנטגן אך כבר בשנת 1933 עבר לתחום חקר גרעין. במחצית השנייה של שנות ה-30 ערך מספר מחקרים בתחום ביחד עם איגור קורצ'טוב. במהלך מלחמת העולם השנייה עסק בנושאים שקשורים עם תחום ביטחוני ובמיוחד בתחום מכשירי ראייה. בשנת 1950 עבר לעסוק בתחום היתוך גרעיני. עבור העבודות בתחום זה בשנת 1953 הוענק לו פרס סטלין ובשנת 1958 פרס לנין. ארצימוביץ' היה בין מפתחי מערכת "טוקמק" לביצוע היתוך גרעיני מבוקר ועל עבודות בתחום זה בשנת 1971 הוענק לו פרס ברית המועצות בפעם השנייה. בנוסף לעבודת מחקר ענפה הוא עסק בתחום החינוך. החל משנת 1932 הוא לימד באוניברסיטת סנקט פטרבורג, עם מעברו למוסקבה, לימד באוניברסיטה טכנית למדעי הגרעין ובאוניברסיטת מוסקבה בה הקים בשנת 1953 קתדרה לפיזיקה גרעינית. בשנת 1946 ארצימוביץ' נבחר לחבר בהתכתבות של אקדמיה למדעים של ברית המועצות ובשנת 1956 נבחר לחבר מלא. הוא היה חבר באקדמיות מדעיות רבות, בשנת 1969 הוענק לו תואר גיבור העמל הסוציאליסטי. בשנת 1955 חתם על "מכתב 300" בגנות פעילות של טרופים ליסנקו, ובשנת 1966 הוא חתם על "מכתב 25" בגנות ניסיונות לטיהור שמו של יוסיף סטלין. ארצימוביץ' נפטר במוסקבה והוטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה. מדיה וקבצים בנושא לב ארצימוביץ' בוויקישיתוף לב ארצימוביץ', באתר "Find a Grave" (באנגלית)
לאונרדו ברוני

לאונרדו ברוני (באיטלקית: Leonardo Bruni; כונה גם לאונרדו ארטיני; 1370 בקירוב - 9 במרץ 1444) היה הומניסט, היסטוריון ומדינאי איטלקי, אשר נחשב להיסטוריון המודרני הראשון. ברוני נולד בארצו, טוסקנה בסביבות שנת 1370. הוא היה תלמידו של הפוליטיקאי והמנהיג התרבותי קולוצ'יו סלוטטי, ממנו ירש את התפקיד קנצלר פירנצה. שנותיו בתפקיד - ראשית ב-1410 למשך כמה חודשים (עד שהתפטר) וב-1427 עד מותו ב-1444 - הסתמנו בלחימה תכופה. על אף שכיהן באחת מהמשרות הפוליטיות הרמות ביותר, עדיין היה חסר כוח ממשי יחסית למשפחת אלביצי ויריבתה, משפחת מדיצ'י. ברוני גם כיהן כמזכיר של ארבעה אפיפיורים בשנים 1405 - 1415. עבודתו החשובה ביותר היא "היסטוריה של אנשי פירנצה" ("Historiarum Florentinarum"), אשר נחשבת להיסטוריוגרפיה המודרנית הראשונה. ראשית, מכיוון שיש בה שימוש חלוצי בחלוקת ההיסטוריה לשתי תקופות: העת העתיקה, ימי הביניים. היסוד לרעיון זה הוא בכתבי פטרארקה, אשר הבדיל בין התקופה הקלאסית לבין הדעיכה התרבותית שאחריה. ברוני סבר כי ישנה בפירנצה תחייה תרבותית שהיא תחילתו של עידן חדש. סיבה נוספת היא הגישה החילונית שבה כתב, אשר התמקדה באדם ולא התיימרה להוסיף פרשנות תאולוגית לאירועים. ברוני כתב בלטינית על חייהם של קיקרו ואריסטו, ובאיטלקית כתב על דנטה ופטרארקה. הוא תרגם מיוונית ללטינית כתבים היסטוריים ופילוסופיים רבים, בין השאר את עבודותיהם של אריסטו ופרוקופיוס. קברו של ברוני נבנה על ידי ברנרדו רוסלינו ונמצא בבזיליקת סנטה קרוצ'ה. מידות טובות לאונרדו ברוני, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) De interpretatione recta Historiarum Florentinarum libri XII : quibus accesserunt quorundam suo tempore in Italia gestorum & de rebus Græcis commentarii "History of the Florentine People, Volume 1 - Leonardo Bruni, James Hankins - Harvard University Press". Boston: Harvard University Press. 9 באוקטובר 2010. {{cite web}}: (עזרה) אנציקלופדיה קתולית: לאונרדו ברוני
סילבסטרו לגה

סילבסטרו לגה (באיטלקית: Silvestro Lega;‏ 8 בדצמבר 1826 – 21 בספטמבר 1895) היה צייר איטלקי מן האסכולה הריאליסטית. הוא נחשב לאחד מהאמנים המובילים בקבוצת המאקיאיולי והיה מקורב לתנועה הלאומית האיטלקית בראשות ג'וזפה מציני. לגה נולד בעיירה מודיליאנה, שליד פורלי שבצפון איטליה, למשפחת מבוססת. בין השנים 1843 ל-1847 למד באקדמיה לאמנות של פירנצה, תחת הדרכתם של אנריקו פולאסטריני (Enrico Pollastrini), לואיג'י מוסיני (Luigi Mussini) וג'וזפה בצואולי (Giuseppe Bezzuoli). הוא השתתף כמתנדב בצבא של ג'וזפה גריבלדי במערכה למען איחוד ועצמאות איטליה בין השנים 1848 ל-1849. אחר כך המשיך את לימודיו תחת הצייר אנטוניו צ'יזרי. בשנת 1852 הציג את הציור "דוד מנחם את שאול" בתצוגה חגיגית של האקדמיה. משנת 1860 הוא נהנה מחסותה הכלכלית של משפחת בטלי (Batelli), אז החל להיות מזוהה עם קבוצת המאקיאיולי. מדיה וקבצים בנושא סילבסטרו לגה בוויקישיתוף אוסף מיצירותיו
מאקיאיולי

המאקיאיולי (מאיטלקית: Macchiaioli) הייתה קבוצה של ציירים איטלקים אשר פעלו באזור פירנצה במחצית השנייה של המאה ה-19. הם התאפיינו בכך ששברו את המוסכמות המקובלות באקדמיות לציור באיטליה. הם הדגישו את הרעננות שבטבע וניסו לתפוס את הצל, האור והצבעים הטבעיים, בעיקר בעזרת פרקטיקה של ציור ב"כתמים" של צבע. רבות מהפרקטיקות שלהם נהיו מקובלות אחר כך באמנות כחלק מזרם אימפרסיוניזם. בין החברים המפורסים בקבוצה היו הציירים סילבסטרו לגה, סרפינו דה טיבולי, סטפנו אוסי, ג'ובאני פאטורי וטלמאקו סיניוריני. הקבוצה הורכבה מציירים צעירים, אשר רבים מהם השתתפו במלחמות למען עצמאות איטליה בשנת 1848. בסוף שנות החמישים היו נפגשים באופן קבוע בבית הקפה מיכאלאנג'ולו (Caffè Michelangiolo) שבפירנצה. השם 'מאקיאיולי' הוענק לקבוצה בשנת 1862, ככינוי גנאי תחילה אולם אחר כך אומץ על ידם, ופירושו "המכתימים" (משמעות "מאקיה" (macchia) באיטלקית הוא כתם). הקבוצה הושפעה מאסכולת ברביזון. הם קיבלו תמיכה מדייגו מרטלי (Diego Martelli), אספן ומבקר אמנות בן זמנם. הקבוצה לא זכתה להרבה הצלחה בתקופתה, אולם כיום רבים רואים בהם תנועה אומנותית חשובה, וממבשרי האימפרסיוניזם. מדיה וקבצים בנושא מאקיאיולי בוויקישיתוף The Macchiaioli as "Proto-Impressionists", Norma F. Broude מאקיאיולי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
ז'ול אוליצקי

ז'ול אוליצקי (באנגלית: Jules Olitski; ברוסית: Джулс Олицки;‏ 27 במרץ 1922 – 4 בפברואר 2007) היה פסל וצייר אבסטרקטי יהודי-אמריקאי. אוליצקי נולד כהבל דמיקובסקי, למשפחה יהודית בעיירה סנובסק שבמחוז צ'רניהיב באוקראינה הסובייטית. כמה חודשים לפני שנולד אביו, אשר שימש כקומיסר, הוצא להורג על ידי הממשלה הסובייטית. בשנת 1923 עזב את אוקראינה לארצות הברית יחד עם אמו וסבו, והמשפחה התיישבה בברוקלין. בשנת 1926 אמו התחתנה עם היימן אוליצקי, אשר נתן את שם משפחתו לז'ול. אוליצקי גילה עניין בציור ובשנת 1935 החל ללמוד אמנות במנהטן. הוא זכה בפרס על יצירותיו עוד בתיכון. הוא קיבל מלגה ללמוד במכון פראט ואחר כך התקבל לאקדמיה הלאומית לעיצוב (National Academy of Design ) בניו יורק. אחר כך המשיך ללמוד ב-Beaux Arts Institute בניו יורק בין השנים 1940 ל-1942. אוליצקי התגייס לצבא האמריקאי במלחמת העולם השנייה ובשנת 1945 שוחרר. הוא נישא ונסע לפריז, שם למד בבית הספר של אוסיפ זאדקין וב-Academia de la Grande Chaumiere. בשנת 1951 חזר לניו יורק. הוא קיבל תואר ראשון (52) ושני (54) מחינוך אומנותי מאוניברסיטת ניו יורק. בשנת 1959 הציג לראשונה תערוכת יחיד ב-French & Company. בשנת 1966 ייצג את ארצות הברית בביאנלה של ונציה. בשנת 2007 נפטר מסרטן. אתר האינטרנט הרשמי של ז'ול אוליצקי ז'ול אוליצקי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אתנארך

אתנארך (מיוונית: ἐθνάρχης אתנארכס, מבטאים /ˈɛθnɑːrk/) הוא מנהיג פוליטי של ממלכה או עם. מקור המילה ביוונית אתנוס (ἔθνος - שבט, אומה) וארכון (ἄρχων - מנהיג/שליט). תחילתו של השימוש בתואר "אתנארך" אצל שליטי ממלכות וסאליות במזרח התיכון ההלניסטי אשר לא זכו לתואר מלך והוא שימש גם לאחר השתלטות הרומאים ועד זמן קצר לאחר תחילת תקופת האימפריה הרומית. ייתכן שהשימוש הראשון בתואר נעשה ביהודה, על ידי הורקנוס השני, שהיה גם כהן גדול. בנו של הורדוס, ארכלאוס היה האתנארך של טטרארכיית יהודה (בין שנת 4 לפנה"ס ועד לשנת 6 לספירה) ושלט בשטחי יהודה, שומרון ואדום. אחיו, פיליפוס היה טטרארך ("שליט של רבע" - דרג שלטוני נמוך מהאתנארך) בצפון-מזרחה של הטטררכיה ביהודה והוא שלט בשטחי הבשן, הגולן, הטרכון (חבל ארגוב) ואזור פניאס (בניאס). הורדוס אנטיפס שימש באותה תקופה כטטרארך של הגליל והפראיה (עבר הירדן). הביזנטים השתמשו בביטוי באופן גנרי, בתחילה כשם כינוי לאלילים של עמים פגניים, מנהיגי שבטים ברבריים ושליטי ממלכות שמחוץ לגבולות האימפריה. בתקופות מאוחרות יותר באימפריה, שימש השם אתנארך כתואר למפקדי יחידות הזרים שכירי-החרב בצבא הביזנטי.
גד הרן

גד הרן (נולד ב-28 באוגוסט 1954) הוא פעיל חברתי וסופר ישראלי, ממקימי תנועת עמ"י, הקואליציה החברתית ויו"ר מפלגת "צדק חברתי". גד הרן נולד בירושלים. את שירותו הצבאי עשה בחטיבת גולני כחייל וכקצין (רס"ן). במלחמת יום הכיפורים הוא לחם בקרב על החרמון והשתתף גם במבצע שלום הגליל. לאחר שירותו הצבאי סיים לימודי הנדסה ותואר שני במינהל עסקים בטכניון. במשך שנים רבות עבד בתעשייה הישראלית ובחברות הנדסה, בתפקידי ניהול בכירים. הוא התמחה באנרגיה, התפלת מים, ופרויקטים גדולים בישראל ובחו"ל, כגון הקמת מתקני התפלה באשקלון ובקפריסין והקמת תחנות כוח בקזחסטן ופפואה ניו-גיני. בין השנים 2005–2010 שימש כמנכ"ל חברת הנדסה בינלאומית גדולה (בייטמן פרויקטים בע"מ). כיום הוא משמש כיועץ ושותף במיזמים של פרויקטי תשתית כגון מתקנים סולריים, התפלה ומחצבים. הרן נמנה עם מקימי תנועת עמ"י (2009) - תנועה חברתית למען איכות החברה והממשל בישראל. התנועה עסקה במאבקים ציבוריים נגד חקיקה אנטי-חברתית, ותמכה בפעילויות הכשרה ועידוד מנהיגות צעירה. בין מאבקיה: ביטול מס הבצורת, התנגדות להעלאת תעריפי המים, התנגדות להפרטת הקרקעות, ומאבק לדיור בר השגה. בשנים 2006–2010 כיהן בהתנדבות כיו"ר עמותת ידיד, העוסקת בהנגשת זכויות והעצמת קהילות. בשנת 2009 זכתה העמותה באות הנשיא למתנדב. בשנת 2012 ריכז התארגנות שנקראה "הקואליציה החברתית", אשר פעילותה הבולטת בתחום מאבק למען דיור ציבורי ודיור בר-השגה התבטאה בכנסים, הפגנות והקמת מיזם "חומה ומגדל" באזור יקום. באותה שנה, לקראת הבחירות לכנסת ה-19, נבחר ליו"ר מפלגת "צדק חברתי". הרן נשוי ואב לארבעה. הוא מתגורר עם משפחתו בחיפה. סולם הערכים אבק גיבורים, הוצאת ספריית פועלים (פרקים ממנו פורסמו בעיתון על המשמר) אנשי הפלסטיק, הוצאת ספרית הפועלים חיוכו של חייל (פרקיו פורסמו בהמשכים ב"ידיעות אחרונות" בליווי איוריו של איתן קדמי) רשימת הפרסומים של גד הרן, בקטלוג הספרייה הלאומית אתר של גד הרן - ניהול פרויקטים בתחום האנרגיה והמים - https://www.gadharan.com/ אתר פייסבוק של תנועת עמ"י https://www.facebook.com/תנועת-עמי-103695296343619/ אתר פייסבוק של הקואליציה החברתית https://www.facebook.com/coalitziahevratit/
אליפות האמריקות בכדורסל 2011

אליפות האמריקות בכדורסל 2011 היא תחרות כדורסל שהתקיימה במאר דל פלאטה, ארגנטינה בחסות פיב"א. הייתה זו התחרות ה-15 של טורנירי אליפות האמריקות בכדורסל. בטורניר זכתה נבחרת ארגנטינה המארחת לאחר שגברה במשחק הגמר בתוצאה 75-80 על ברזיל. עשר הנבחרות שהעפילו לטורניר חולקו לחמישה דרגים, בני שתי נבחרות כל אחד, על פי דירוג פיב"א. מכל אחד מהדרגים הוגרלה נבחרת אחת לבית א' ואחת לבית ב'. הערה ל.ד - לא דורגה עשר הנבחרות שהעפילו לטורניר חולקו בשלב הראשון לשני בנים בני חמש נבחרות כל אחד. ארבע הנבחרות הטובות ביותר בכל בית העפילו לסיבוב השני בו שיחקה כל נבחרת מול ארבע הנבחרות שהעפילו מהבית המקביל. הניקוד מהסיבוב הראשון נצבר גם לסיבוב השני, מלבד תוצאות המשחק מול הקבוצה שהודחה בסיבוב הראשון. ארבע הנבחרות שדורגו ראשונות בסיבוב השני העפילו לחצי גמר הטורניר. שתי הקבוצות ששיחקו במשחק הגמר העפילו אוטומטית למשחקי אולימפיאדת לונדון (2012), ואילו שלוש הקבוצות שדורגו אחריהם בטורניר, שיחקו בטורניר המוקדמות של המשחקים האולימפיים, בו משתתפות 12 נבחרות מרחבי העולם, כששלוש מהן מעפילות אף הן אל המשחקים האולימפיים. אתר האינטרנט הרשמי של אליפות האמריקות בכדורסל 2011
ההסתדרות המצומצמת

ההסתדרות המצומצמת או ההסתדרות המצומצמת של בוגרי הגימנסיה הייתה תנועת נוער לומד ארץ-ישראלי שהתארגנה בפוליטיקה של היישוב העברי בארץ-ישראל בתקופת העלייה השנייה למען קידום מטרות הציונות. המילה 'מצומצמת' בשם ההסתדרות נובעת מכך שרק מעטים מתלמידי המחזור הצטרפו לארגון זה, בהשוואה להסתדרות הדור הצעיר (הסתדרות חניכי הגימנסיה) שנועדה לאגד את כל בוגרי הגימנסיה ואת כל התלמידים בני 16 ומעלה לפעילות תרבותית ולמשימות ציוניות-לאומיות. לקראת סיום לימודיו של המחזור הראשון של הגימנסיה העברית "הרצליה", הקימה קבוצה בראשות אליהו גולומב ארגון בשם 'ההסתדרות המצומצמת', אשר במסגרתו חבריו התחייבו להקדיש את עצמם לטובת הכלל. חברי ההסתדרות הציבו לעצמם מטרות לעסוק בתעמולה בקהילות בגולה לרעיון התחייה הלאומית, עבודת האדמה והגנה על הזכויות המדיניות של היישוב העברי. פעולתם הראשונה הייתה מעורבות במלחמת השפות כששיתפו בנושא זה פעולה עם תלמידי בית המדרש למורים בירושלים. (גם במהלך מלחמת העולם הראשונה, גויסו קבוצות מעורבות של תלמידי הגימנסיה ותלמידי הסמינר למורים יחד, כך שעברו הכשרה צבאית ומסלול מיוחד לקצונה עם אפשרות השמה לתפקיד מתורגמנים בשל השכלתם, אם יימצאו מתאימים לכך. בתפקיד זה נדרשו לשלוט היטב בטורקית וגרמנית או גם שפות אחרות). מייסדי התנועה היו: יעקב כבשנה-עצמון, אליהו גולומב, יצחק כהן-קדמי, דב הוז, משה שרת, דוד בית לחמי (קומרוב), עקיבא גינזבורג ונעמן ברמן. אחרי כמה חודשים צירפו אליהם מספר תלמידים צעירים יותר, בהם צבי שוורץ ורחל קלימקר, שניהם ממחזור ג' של הגימנסיה שבתום לימודיהם הלכו להגשמה במרחביה ונישאו, ציפורה מאירוב ואחיה שאול אביגור שלא היה חבר רשמי אבל יצא מטעם ההסתדרות לקבוצת כנרת, שמואל סבוראי (גולדזייגר) שהצטרף לגדוד העבודה וייסד את מוזיאון בית שטורמן, יצחק אולשן, אליעזר גולומב ורבקה שרתוק. הארגון הושפע מרעיונותיו של "הקולקטיב" שהוקם בסג'רה על ידי אנשי "פועלי ציון" ו"השומר". במסגרת הארגון נשלחו בית לחמי וכבשנה-עצמון לעבוד בחקלאות בבן שמן, הוז, גולומב ומשה כרמי שהסתפח לקבוצה עברו לדגניה לעבוד את האדמה ואילו אחרים נשלחו להמשך לימודים; למשל משה שרת נסע ללמוד משפטים באיסטנבול. במהלך מלחמת העולם הראשונה התגייסו רובם לצבא העות'מאני. לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה הצטרפו רוב חברי ההסתדרות המצומצמת לקבוצה היפואית ומאז הייתה חפיפה מסוימת בין ההסתדרות המצומצמת לבין הקבוצה היפואית והם הקימו את גרעין ההכשרה החלוצי הראשון של הנוער העובד בארץ. המרכז שנבחר לנהל את "הסתדרות חניכי הגמנסיה הרצליה" (הסתדרות הדור הצעיר) היה בן 5 חברים, מתוכם שלושה היו חברי ההסתדרות המצומצמת (משה שרת (יו"ר) רבקה שרתוק ודוד קומרוב. רחל אלבוים-דרור, החינוך העברי בארץ ישראל, הוצאת יד יצחק בן-צבי, 1986, עמ' 309 - 350 אהוביה מלכין, האקטיביסט - סיפור חייו של אליהו גולומב, אפקים-עם עובד, 2007, עמ' 28 דוד תדהר (עורך), "יעקב כבשנה-עצמון", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ד (1950), עמ' 1781 צבי למד משפטים, רחל עסקה בחינוך והם היו הוריהם של רות דיין וראומה ויצמן נישאה ב-1922 למשה שרת הדיפלומט
לנסקי

האם התכוונתם ל... ארנו פון לנסקי – גנרל בחיל השריון של הוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה שם משפחה יהודי רוסי (בחלק מהמקרים, זהו קיצור של שם משפחה יהודי רוסי ארוך יותר): אירנה לנסקי – אתלטית ישראלית אולגה לנסקי – אתלטית ישראלית, בתה של אירנה חיים לנסקי – משורר עברי בברית המועצות מאיר לנסקי – מראשי המאפיה בניו יורק לנסק לסקי
משה דגן

משה דגן (פיבוש) (25 בינואר 1909 – 12 באוקטובר 1973) היה עיתונאי ועורך ישראלי. דגן נולד בשם משה פיבוש בינואר 1909 בעיר יאשי שברומניה. למד משפטים באוניברסיטת בוקרשט. היה חבר "השומר הצעיר", ובשנת 1933 עלה לארץ ישראל כחלוץ עם קבוצה שעשתה הכשרתה בשער העמקים. היה חבר קיבוץ השומר הצעיר במגדיאל ועבד בחקלאות. כעבור שנתיים, ב-1935, עם היווסדו של עיתון "הבוקר", עבר לעסוק בעיתונות. הוא עבד בעיתון שנים רבות, תחילה ככתב ואחר-כך כעורך חדשות. משנת 1943 היה עורך חדשות החוץ של "על המשמר", ומשנת 1952 היה עורך חדשות ב"הארץ" עד לפטירתו. היה חבר הנהלת אגודת העיתונאים, וחבר הנהלת מועצת העיתונות בישראל מ-1966. דגן היה נשוי לאסתר לבית צוקרמן, ילידת אונגני, חברת השומר הצעיר בבוקרשט שעלתה ארצה ב-1933, עד מותה ב-1957, והיה אב לשלושה: עודד, נורית ושלומית. בהמשך נישא לציירת ואמנית האמייל רות אַריון (1912–1988), ממייסדי כפר האמנים עין הוד, והיה נשוי לה עד מותו. באביב 1973 חלה במחלת לב, ולאחר אשפוז ממושך, נפטר כעבור כחצי שנה בביתו שבעין הוד. נקבר בבית עלמין הדרום בחולון. 'משה דגן', בתוך: ספר השנה של העיתונאים, 1974, עמ' 357. (הספד) 'Dagan, Moshe,' in: Who's who in Israel and in the work for Israel abroad, 1972, p. 83. משה דגן, דבר, 14 באוקטובר 1973 (נקרולוג) אסתר דגן, דבר, 15 בדצמבר 1957 (נקרולוג); אסתר דגן, דבר, 15 בדצמבר 1957 (מודעת אבל). משה דגן באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
גבריאלה (אוניית מעפילים)

גבריאלה הייתה אוניית מעפילים שארגן המוסד לעלייה ב' של "ההגנה" בשנת 1945. גבריאלה הייתה אוניית עץ בעלת תורן אחד; הונעה על ידי דיזל ומפרשים; מסוגלת למהירות 6 קשר, הפליגה תחת דגל יוון. באחד מגלגוליה השתתפה בשוד ימי. נרכשה בפיראוס שביוון, על ידי איש הפלי"ם לוי שבט (שוורץ), באמצעות מתווך יווני בשם חרילוס הורטיס (Harillos Hortis), שכינויו היה "הנספח". שניהם בלווית יצחק אלשיך (אבוזי) עובד נמל חיפה. הם הכינו את האונייה להפלגת העפלה. האונייה צוידה בסירת הצלה אחת לשמונה נפשות, וסודרו בה 40 מקומות שינה, מטבח קטן ושירותים. המעפילים, כארבעים נפשות, היו ניצולי השואה, חלקם מיוון והשאר מארצות אחדות באירופה; השתייכו בחלקם לתנועות נוער ומפלגות: 26 – הקיבוץ המאוחד, 9 – השומר הצעיר, 5 - בודדים. גילם הממוצע של המעפילים היה 25. העלאת מעפילים התבצעה במפרץ קטן ליד פיראוס. השלטונות לא ידעו על ההפלגה שנעשתה בחשאי. הם נאספו בקרבת מקום ההפלגה, בו הוקם מחנה הכשרה במסווה של עריכת פיקניק. ורוכזו בו בעזרת אונרר"א. אל האונייה הגיעו מפולין דרך הונגריה ויוגוסלביה, ומיוון ברכבת. האונייה יצאה מנמל פיראוס ב-2 בספטמבר 1945 אל הים האגאי, ומשם לקפריסין וקיסריה. ב–9 בספטמבר הגיעה אל מול ראש הכרמל, שם אמורה הייתה לפגוש סירה ובעזרתה להוריד את המעפילים. בנוסף לכך, נקבע שתובער מדורה על החוף 2.5 קילומטרים צפונית לגבעת אולגה. סימן הזיהוי היה מכנסיים על תורן הספינה, כדי להבדילה מסירות דיג של ערבים מקומיים. ארבעה בני אדם – דב מגן (ברצ'יק), יואש צידון (צ'אטו), משה רבינוביץ' ומכונאי משדות ים יצאו בסירה בערב ראש השנה להפגש עם "גבריאלה", אולם הפגישה לא התקיימה, משום שהאונייה לא נמצאה. לבסוף, "גבריאלה" הגיעה בכוחות עצמה לחוף קיסריה, והמעפילים ירדו ממנה. לאחר ההורדה נשלחו אליה חביות דלק כדי שתוכל לחזור ליוון. בהמשך השתתפה האונייה במספר הפלגות כאוניית עזר לאוניות מעפילים אחרות. "גבריאלה", באתר מוזיאון ההעפלה וחיל הים סיפור הפלגת 'גבריאלה', באתר הפלי"ם ההעפלה והרכש