laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
עבדאללה רימאוי

עבדאללה רימאוי (בערבית: عبدالله الريماوي; נולד ב-1920) היה פוליטיקאי ירדני סוציאליסטי ומנהיג מפלגת הבעת' במדינה. הוגלה מירדן בעקבות ניסיון ההפיכה כנגד המלך חוסיין, "קשר זרקא", באפריל 1957. עבדאללה רימאוי נולד בשנת 1920 בבית רימה שליד רמאללה בארץ ישראל המנדטורית. הוא למד מתמטיקה ומדעי הטבע באוניברסיטה האמריקנית בביירות ולאחר מכן לימד בשכם. בתום מלחמת העצמאות קרא בגלוי כנגד הסכמי שביתת הנשק בין ישראל לירדן ובעקבות זאת הושם במעצר לתקופת מה. לאחר מכן פעל לחזק את מפלגת הבעת', אף שפעילותה נאסרה בממלכה באותה תקופה. בשנת 1950 נבחר לראשונה לפרלמנט של ירדן כנציג עצמאי מהגדה המערבית. בבחירות באוקטובר 1956 מפלגת הבעת' הירדנית זכתה ב-2 מנדטים. מנהיג המפלגה הלאומית הסוציאליסטית סולימאן א-נאבולסי צירף את הבעת' לקואליציה, ורימאוי מונה לשר בלי תיק במשרד החוץ הירדני (א-נאבולסי שימש כשר החוץ באופן רשמי). רימאוי נודע כאחד ממתנגדי המשטר החריפים בירדן וקרא בגלוי לאיחודה הפוליטי עם סוריה בשם האחדות הלאומית הערבית. דיווחים אחדים טוענים כי רימאוי היה נוסע בשעות הלילה לדמשק וחוזר עם מזוודות מלאות מזומנים לצורך חלוקת שוחד. בזמן כהונתו רימאוי הנהיג מדיניות אנטי-מערבית, כאשר הוא שואף להתקרב לגוש הקומוניסטי ולקבוצת המדינות הבלתי-מזדהות. בינואר 1957 חיזק את הקשרים עם מדינות ערב, ובמרץ ביטל את ההסכם האנגלו-ירדני משנת 1948. באפריל 1957 רימאוי היה מהפוליטיקאים שהובילו את כינון הקשרים עם ברית המועצות ועם סין. אירוע זה, וההסלמה שבעקבותיו, הובילו לניסיון ההפיכה נגד חוסיין בהמשך אותו חודש. המלך דרש שלא לכונן קשרים עם הסובייטים וא-נאבולסי סירב. המלך דרש את התפטרות הממשלה, שנענתה לכך מתוך האמונה בכוחה הפוליטי. ב-13 באפריל, בשיתוף שיזם רימאוי עם מפקד הלגיון הירדני עלי אבו נוואר, בוצע ניסיון הפיכה כנגד חוסיין בבסיס זרקא שמצפון לבירה עמאן. הניסיון נכשל בגלל חוסר אחידות בשורות הצבא. בסופו של הקשר הושבה ממשלה שמרנית על חשבון א-נאבולסי והרמטכ"ל הודח. רימאווי הוגלה לדמשק, וביולי נפתח משפטו (שלא בפניו) ביחד עם 20 קצינים אחרים בעוון תכנון התנקשות במלך. מדמשק המשיך רימאוי לפעול ביחד עם הרמטכ"ל לשעבר עלי אבו נוואר כנגד המשטר בירדן. בשנת 1959 עמדו השניים מאחורי ניסיון התנקשות במלך חוסיין שכשל, ובעקבותיו נידונו פעם נוספת שלא בפניהם לתקופות מאסר. באוגוסט 1960 הצליחו להתנקש בחייו של ראש ממשלת ירדן היזאע אל-מג'אלי במשרדו שבעמאן. בשנת 1971 קיבל חנינה מהמלך חוסיין והורשה לשוב לירדן. יוסף נבו, ירדן: החיפוש אחר זהות, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, תשס"ה, עמודים 76–90. אבי שליים, המלך חוסיין: ביוגרפיה פוליטית, עמ' 111 אבי שליים, המלך חוסיין: ביוגרפיה פוליטית, עמ' 123 נבו, עמ' 77 נבו, עמ' 84 נבו, עמ' 103–104
למות על הסט

למות על הסט (באנגלית: Dead Set) היא סדרת דרמה-אימה בריטית סאטירית שנוצרה על ידי המפיק צ'ארלי ברוקר, יוצר הסדרה מראה שחורה. הסדרה הייתה מועמדת לפרס באפט"א ל"סדרת הדרמה הטובה ביותר". הסדרה מתרחשת בעיקר בסט של תוכנית מציאות בדיונית של האח הגדול, כאשר רוב העולם הושמד על ידי זומבים, כך שקירות בית האח הגדול הפכו למחסה הטוב ביותר מהסכנות האורבות בחוץ. במהלך הסדרה השתתפו להופעות אורח מספר מתמודדים מסדרת האח הגדול הבריטית. הצילומים בבית האח הגדול בסדרה התרחשו ב-Virginia Water אשר במחוז סארי, במבנה שבעבר שימש כבסיס צבאי. אתר צילום זה שימש לצילום סדרות בריטיות נוספות כגון: Holby Blue , ‏בראשית ו-Echo Beach. צילום התוכנית היה בקיץ של שנת 2008, ושודר במקביל לעונה ה-9 של סדרת האח הגדול הבריטית, אשר שודרה באותו ערוץ. אחת ההדחות באותה עונה (ההדחה של בלינדה) צולמה ושודרה בסדרה על ידי המפיקים, כולל צילומים של הקהל הרב. בשידור הצילומים התגלה שעקב טעות, צולם ושודר הלוגו של העונה ה-9 של האח הגדול ולא הלוגו של דד סט. דאווינה מקאל, אחת השחקניות בסדרה והמנחה של האח הגדול הבריטי בין השנים 2010-2000, מספרת שצורת הריצה שלה כשגילמה זומבית, לקוחה מהרובוט T-1000 מהסרט שליחות קטלנית 2: יום הדין, ושבגלל התנגשותה בדלת בחלק מהסצינות, בגופה נשארו חבורות עד ליום המחרת. מאחר שהוגבלה ליום צילומים אחד, בחלק מהצילומים הוחלפה דמותה בבובה. צוות ההפקה נתקל בקשיים רבים בגלל בעיות בתקציב, חלק מהשחקנים נאלצו להתלבש מחדש ולגלם מספר זומבים שונים בגלל שמחיר עדשות המגע של הזומבים היו יקרים, ורבים מהשחקנים שגילמו זומבים התנדבו לשחק בסדרה לאחר שצ'ארלי ברוקר פרסם בקשה לחברי הפייסבוק שלו. בשנת 2020 יצאה סידרה ברזילאית בשם Reality Z (אנ') ברשת נטפליקס, המבוססת על הסדרה הבריטית. למות על הסט זכתה לשבחים מאת המבקרים והקהל, ואף הייתה מועמדת פרס באפט"א ל"סדרת הדרמה הטובה ביותר", אך הפסידה לסדרה של ה-BBC‏, Criminal Justice. סיימון פג, תסריטאי וכוכב סרט הזומבים מת על המתים, אמר בראיון על הסדרה לגארדיאן שמצד אחד הוא משבח את הסדרה, אך מצד אחר הוא נדהם מכך שהמפיקים בחרו לוותר על הליכת הזומבים האיטית שהייתה נהוגה עד עכשיו בסרטים של ג'ורג' רומרו (ליל המתים החיים), ולעבור לזומבים מהירים יותר כמו בסרט 28 יום אחרי והרימייק של הסרט שחר המתים. דבר זה, כך הגיב ברוקר על הדברים, התרחש מפני מספר סיבות, גם בגלל שיקולי תקציב, גם מכורח העלילה, בכך שמגפת הזומבים שיתקה את כל המדינה במהירות כה גדולה שצוות ההפקה של האח הגדול לא הספיק לפנות את הדיירים. בנוסף, ציין ברוקר, שזהו אינו תקדים, ואף בשני סרטים של רומרו הזומבים התנהגו בצורה שונה מהמקובל ואף נראו שני ילדים זומבים רצים בסרט שחר המתים. אתר האינטרנט הרשמי של למות על הסט "למות על הסט", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "למות על הסט", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "למות על הסט", באתר Metacritic (באנגלית) "למות על הסט", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) נטע חוטר, המבקר שקטל אותי, באתר nrg‏, 31 בינואר 2009 http://charlie-brooker.livejournal.com/13657.html http://www.theguardian.com/media/2008/nov/04/television-simon-pegg-dead-set http://www.theguardian.com/commentisfree/2008/nov/10/barack-obama-zombies-running
ראדי ענאב

ראדי ענאב (ערבית: راضي عناب; 23 ביולי 1897 – 12 בספטמבר 1993) היה איש צבא ירדני וראש הלגיון הירדני למספר חודשים לאחר פיטוריו של גלאב פאשה. ראדי, יליד שכם, התגייס ללגיון הירדני בשנת 1923 והתקדם בסולם הדרגות. רוב תפקידיו של ענאב היו בעלי אופי משטרתי. הוא שימש כמפקד משטרתי אזורי בחברון ואחר כך בירושלים. לאחר מלחמת העצמאות וסיפוח הגדה המערבית בידי ירדן שימש כמפקד המשטרה בכרכ, עג'לון ובעמאן. ב-2 במרץ 1956 פיטר המלך חוסיין בהתראה קצרה את גלאב פאשה, הרמטכ"ל הבריטי של הלגיון הירדני זה למעלה מ-20 שנה. הסיבה לפיטורים היה הלחץ שהופעל על המלך הצעיר לבצע ירדינזציה של הצבא הירדני ולמגר את הדומיננטיות הבריטית בשלטון של הממלכה. במקומו של גלאב מינה חוסיין את ענאב לראש הלגיון. ענאב היה לפני פרישה, והוא סיים את תפקידו לאחר חודשיים בלבד. ב-24 במאי 1956 החליף אותו עלי אבו נוואר, ידיד קרוב של חוסיין שקודם בחיפזון בידי המלך לדרגה זו. מדיה וקבצים בנושא ראדי ענאב בוויקישיתוף http://forum.almhbash.com/index.php?/topic/9603-اللواء-راضي-حسن-عناب/ יוסף נבו, ירדן: החיפוש אחר זהות, עמ' 75 אבי שליים, המלך חוסיין: ביוגרפיה פוליטית, עמ' 104
מתיאס הקדוש

מתיאס הקדוש (ביוונית Μαθθίας, בתרגום דליטש מַתִּיָּה) היה אחד משנים עשר השליחים, מחליפו של יהודה איש קריות שהסגיר את ישו ומת. מעמדו כשליח הוא ייחודי כיוון שהוא לא נבחר על ידי ישו, אלא על ידי גורל שעשו שאר השליחים. בבשורות הסינופטיות הוא לא מוזכר כלל, ומעבר לבחירתו למחליפו של יהודה איש קריות אין התייחסות נוספת אליו בכתבים הנוצריים הקאנונים. אוסביוס מקיסריה אפילו קורא לו בשם אחר - "תלמי". קלמנס מאלכסנדריה, שהיה תאולוג נוצרי במאה ה-2 וה-3, מזהה את מתתיהו עם "זכי", המוכס מיריחו שבביתו התארח ישו. מקורות אחרים מזהים אותו עם ברנבא או עם נתנאל שמזוהה בדרך כלל כברתולומאוס הקדוש. על פי ניקופורוס קסנטופולוס (Nikephoros Kallistos Xanthopoulos), מתתיהו הפיץ את הבשורה ביהודה ואחר כך בקפדוקיה ובקולכיס (כיום בגאורגיה), שם נסקל למוות בגלל אמונתו. בהריסות המבצר הרומי גוניו שבגאורגיה קיים סימון שעל פיו זהו מקום קבורתו של מתתיהו. על פי גרסאות מסוימות הוא נדד גם במצרים ובאתיופיה ומת בירושלים בסקילה או בעריפה. על פי המסורת, שרידיו הובאו על ידי הלנה מקונסטנטינופול לרומא וחלקם נמצאים במנזר מתיאס שבטריר, גרמניה. מדיה וקבצים בנושא מתיאס הקדוש בוויקישיתוף מתתיהו הקדוש באנציקלופדיה הקתולית מתיאס הקדוש, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מעשי השליחים א, 16-26 לוקס יט 1-8 אתר על קדושי הנצרות קדושים קתולים
הקבוצה האנטי-מפלגתית

הקבוצה האנטי-מפלגתית (ברוסית: Антипартийная группа) הוא שם שהיה נהוג בתעמולה הסובייטית לקבוצת ראשי המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות שניסו להדיח את ניקיטה חרושצ'וב מהשלטון ביוני 1957. ביוני 1957 המתח בין ראשי השלטון הסובייטי הגיע לשיאו. ב-18 ביוני 1957 התקיימה ישיבת הממשלה שעל פי סדר היום הוקדשה להכנות לחגיגות לכבוד 250 שנים ליסוד העיר לנינגרד. עד מהרה הישיבה גלשה מסדר היום וחברי פוליטביורו (בתקופה זו פעל בשם "פרזידיום") שהיו נוכחים בה דרשו כינוס ישיבת פוליטביורו. בהתאם לדרישת הרוב, יושב ראש הישיבה היה ניקולאי בולגנין. גאורגי מלנקוב, ויאצ'סלב מולוטוב ולזר קגנוביץ' החלו למתוח ביקורת די מבוססת על פעילותו של חרושצ'וב. במהלך ההצבעה, הרוב (7 קולות נגד 4) החליט על כינוס הוועד המרכזי של המפלגה שצריך להדיח את חרושצ'וב מראשות המפלגה ולארגן מחדש את מוסדותיה. במהלך הישיבה דמיטרי שפילוב שלא היה בין ותיקי המפלגה הצטרף לקושרים ותמך בהדחת חרושצ'וב. מכיוון שהוא לא היה חלק מהתארגנות הקבוצה, הוגדר בתעמולה הסובייטית כ"מצטרף". עוד לפני סיום הישיבה הסוערת, איוואן סרוב בתאום עם חרושצ'וב החל להטיס למוסקבה את חברי הוועד המרכזי שהיו נאמנים לחרושצ'וב. כתוצאה מכך, במהלך ישיבת הוועד המרכזי ירד מסדר היום הנושא האישי בדבר חרושצ'וב. מיכאיל סוסלוב הודיע לחברי הוועד המרכזי שכינוס מיוחד קשור לחילוקי דעות בהקשר למדיניות דה-סטליניזציה. גאורגי ז'וקוב הקריא מסמכים מהם עלה שמולוטוב, קגנוביץ' ומלנקוב פעלו לארגון מעצרים והוצאות להורג בתקופת יוסיף סטלין. כאשר ניקיטה חרושצ'וב נשאל האם גם הוא היה בין חותמי המסמכים, חרושצ'וב התחמק מתשובה ברורה. גאורגי ז'וקוב דרש חקירה ומציאת כול המעורבים בארגון הטיהורים הגדולים. סעיף זה הוגדר כ"סודי" ולא נכלל בפרוטוקול הגלוי. על קיומה של דרישה זו נודע רק בתקופת הפרסטרויקה עם גילוי מלא של כל המסמכים. בסוף ישיבת הוועד המרכזי, התברר שלחרושצ'וב יש רוב והקושרים נגדו הוצאו מחברות בוועד. ויאצ'סלב מולוטוב - נשלח למונגוליה כשגריר. גאורגי מלנקוב - נשלח לנהל תחנת כוח בקזחסטן. לזר קגנוביץ' - מונה למנהל מפעל כימי בהרי אורל. דמיטרי שפילוב - מונה למנהל מכון מחקר כלכלי בקירגיזיה. קלימנט וורושילוב - בשנת 1960 הועבר מתפקידו כיושב ראש הסובייט העליון. ניקולאי בולגנין - בשנת 1958 נשללה ממנו דרגת מרשל ברית המועצות והוא נשלח לסטברופול לתפקיד ניהול משני. מיכאיל פרבוחין - בפברואר 1958 נשלח לגרמניה המזרחית כשגריר באוקטובר 1961 הוצא מחברות בוועד המרכזי של המפלגה. מקסים סבורוב - בשנת 1958 נשלח לעיר סיזרן לנהל מפעל לייצור מכונות. בהמשך כל חברי הקבוצה הגיעו לגמלאות. הודעה רשמית על הדחת קבוצה אנטי-מפלגתית
דמוגרפיה של איטליה

אוכלוסיית איטליה עומדת על כ-59,293,250 (הערכה 1 באוקטובר 2024), נתון זה, מציב את איטליה במקום ה-25 בגודל האוכלוסייה בקרב מדינות העולם. צפיפות האוכלוסין עומדת על 196.77 אנשים לקילומטר, נתון גבוה מהממוצע באיחוד האירופי. לאחר איחוד איטליה, אוכלוסיית המדינה הייתה מעט פחות מ-22 מיליון תושבים. קצב גידול האוכלוסין היה יחסית איטי בעשורים האחרונים של המאה ה-19. אחד ההסברים לכך הוא הגירה גדולה של איטלקים ליבשת אמריקה הצפונית והדרומית. בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 לעומת זאת, גידול האוכלוסין היה גדול יותר וממושך יותר ובניגוד למדינות כמו צרפת למשל (שסבלה מאבדות רבות במלחמת העולם ה-2), באיטליה היו פחות הרוגים כך שקצב גידול האוכלוסין נפגע פחות. גודל האוכלוסייה באיטליה, נותר למעשה ללא שינוי בין השנים 1981 ל-2001 (אפס גידול אוכלוסין), ומ-2001 ועד 2019, קצב הגידול עלה מעט, בעיקר בשל הגירה לאיטליה. בשנת 2023 ירד שיעור הילודה באיטליה לשפל של כל הזמנים. לפי לשכת הסטטיסטיקה המרכזית במדינה (ISTAT), ב-2023 נולדו באיטליה 379 אלף תינוקות בלבד, וזהו השיעור הנמוך ביותר מאז שנת 1861. מספר הילדים הממוצע לאישה בשנת 2023 היה 1.2 (ירידה מ-1.24 ב 2022). נכון ל 2023, מספר הקשישים מעל גיל 80 באיטליה עמד על יותר מ-4.5 מיליון, לעומת 4.4 מיליון ילדים הנמצאים מתחת לגיל 10. אם לא תהיה הגירה לתוך המדינה עד סוף המאה, עקב מדיניות אפס הגירה, התחזיות הן שאוכלוסיית איטליה תרד ל-30 מיליון איש. פירמידת הגילאים המוצגת למטה, מדגימה כי ישנה שחיקה גדולה בקצב הגידול בקרב האוכלוסייה הצעירה, בדומה לרוב המדינות המפותחות, ובמקביל, גידול באוכלוסייה המזדקנת. תופעה זו, מתקיימת הודות לירידה בפיריון הילודה ומאידך, עלייה בתוחלת החיים. על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של איטליה (ISTAT), ב-2011 חיו באיטליה 35,000 צעירים (מתחת לגיל 14) יותר מהשנה הקודמת, מספר זה מייצג כ-14% מסך הגדילה באוכלוסייה. האוכלוסייה המבוגרת מעל גיל 65 גדלה ב-95,000 בני אדם ומייצגת כחמישית מכלל האוכלוסייה. גם אחוז הזרים החיים באיטליה נמצא בעלייה מתמשכת ומהווה כ-7,5% מכלל האוכלוסייה. נתונים אלו, מהווים עדות לכך שאיטליה היא אחת המדינות בעלת שיעורי הפיריון הנמוכים בעולם; נכון לשנת 2021 ממוצע הפריון לאישה איטלקייה עומד על 1.31 ילדים בממוצע. נתון זה קרוב לשפל בשנות ה-90 שנע בין 1.2-1.3, אך עדיין רחוק משיעור הפיריון הרצוי לגדילת אוכלוסין שעומד על 2.1 ילדים לאישה. קבוצת האוכלוסייה הגדולה ביותר באיטליה כיום, היא הקבוצה של ילידי שנות ה-60. מדיה וקבצים בנושא דמוגרפיה של איטליה בוויקישיתוף דאגה באיטליה: שיעור הילודה נפל לשפל של כל הזמנים, באתר כלכליסט, 30 במרץ 2024 ERA - Epidemiologia e Ricerca Applicata - Contesto demografico per USL Istat - Demografia in cifre Statistiche demografiche d'Italia - Grafici su dati Istat - Tuttitalia.it דאגה באיטליה: שיעור הילודה נפל לשפל של כל הזמנים | כלכליסט, באתר calcalist, ‏2024-03-30 "Italy's Population Will Halve by 2100 Without Immigration". Bloomberg.com (באנגלית). 2019-07-11. נבדק ב-2024-03-16.
עבדאללה א-נסור

עבדאללה א-נסור (בערבית: عبدالله النسور; נולד ב-20 בינואר 1939) הוא פוליטיקאי וכלכלן ירדני, אשר כיהן כראש ממשלת ירדן בשנים 2012–2016. א-נסור נולד בסלט שבצפון עבר הירדן בשנת 1939‏. הוא למד לתואר ראשון באוניברסיטה האמריקנית בביירות וסיים תואר שני בניהול באוניברסיטת מישיגן בארצות הברית. לאחר מכן סיים לימודי דוקטורט בכלכלה באוניברסיטת סורבון שבפריז. א-נסור נבחר לראשונה לפרלמנט בשנת 1989 ומאז מכהן כחבר פרלמנט עד היום. לאורך השנים כיהן בתפקידי שר התכנון (1984-1985), שר החינוך (1989), שר החוץ (1991), שר התעשייה והכלכלה (1993), השר להשכלה גבוהה (1996) וסגן ראש הממשלה (1997-1998). כמו כן א-נסור היה מהכלכלנים הבולטים של ירדן במספר ארגונים כלכליים בינלאומיים כמו הבנק העולמי, קרן המטבע הבינלאומית ו-UNESCO. ב-10 באוקטובר 2012, לאחר התפטרות ממשלתו של פאיז א-טראונה, מינה המלך עבדאללה את א-נסור לראשות הממשלה. לאחר הבחירות הכלליות בירדן בינואר 2013 הטיל המלך עבדאללה ב-9 במרץ על א-נסור את תפקיד הרכבת הממשלה פעם נוספת. הוא סיים את תהליך ההרכבה ב-30 במרץ 2013, אז הושבעה הממשלה לתפקיד. ביוני 2016 הוחלף א-נסור בהאני אל-מולקי. מדיה וקבצים בנושא עבדאללה א-נסור בוויקישיתוף עבדאללה א-נסור, ברשת החברתית פייסבוק עבדאללה א-נסור, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אתר משרד ראש הממשלה הירדני ביוגרפיות קצרות של חברי ממשלתו השנייה של א-נסור Abdullah Ensour to head new government | The Jordan Times Jordan PM says election heralds wider reforms, Al Arabiya English, ‏2013-01-21 (באנגלית) Jordan's King Abdullah reappoints Ensour as PM | Reuters Ensour 19-member Cabinet sworn in | The Jordan Times
אלי, עזור לי לשרוד את האהבה הקטלנית הזו

אלי, עזור לי לשרוד את האהבה הקטלנית הזו (ברוסית: «Господи! Помоги мне выжить среди этой смертной любви», בגרמנית: Mein Gott, hilf mir, diese tödliche Liebe zu überleben) הוא שמו של ציור גרפיטי שצויר על ידי דמיטרי ורובל על חומת ברלין, ואחד הציורים הידועים בגלריית איסט סייד. הציור צויר בשנת 1990 ומתאר את מנהיג גרמניה המזרחית, אריך הונקר, ואת נשיא ברית המועצות, ליאוניד ברז'נייב, מתנשקים בפה עם הלשון. הציור מבוסס על תמונה שצולמה בשנת 1979, ביום השנה השלושים לייסוד הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית. התמונה האייקונית שהנציחה את החיבוק המפורסם צולמה על ידי רג'יס בוסו (אנ') בברלין המזרחית ב-7 באוקטובר 1979. ברז'נייב ביקר במזרח גרמניה לרגל חגיגות ה-30 לייסודה כמדינה קומוניסטית. יומיים לפני כן, ב-5 באוקטובר, חתמו מזרח גרמניה וברית המועצות על הסכם לעשר שנים של תמיכה הדדית, ובו מזרח גרמניה תספק אוניות, מיכּון וציוד כימי לברית המועצות, ובתמורה תספק ברית המועצות דלק וטכנולוגיה גרעינית למזרח גרמניה. הזכויות על התמונה נתונות בידי תאגיד קורביס(אנ'). ורובל יצר את הציור בשנת 1990. כמו ציורי קיר אחרים בקטע חומה זה, הציור לא הוסר לאחר נפילת החומה, אבל ונדליזם ופגעי מזג האוויר הובילו בהדרגה להרעת מצב הציור. במרץ 2009 הוסר הציור מהחומה בלחץ אדים, יחד עם ציורים מפורסמים אחרים, על מנת לאפשר לאמנים המקוריים לציירם מחדש בצבעים עמידים יותר. ורובל הוזמן לצבוע מחדש את עבודתו. את 3000 הפאונד שקיבל מעבודה זו החליט לתרום לטובת פרויקט אמנות חברתי ברובע מרצאן בברלין. לפני תחילת עבודתו המחודשת של ורובל על ציור הקיר, נפגשו הוא וצלם התמונה וצולמו יחדיו ב-16 ביוני 2009 עם העתקים של יצירותיהם. מדיה וקבצים בנושא אלי, עזור לי לשרוד את האהבה הקטלנית הזו בוויקישיתוף התמונה המקורית בוויקיפדיה האנגלית http://www.independent.co.uk/arts-entertainment/art/news/the-stolen-kiss-the-berlin-wall-mural-is-erased-1656053.html, ‏28 במרץ 2009 Russian artist Dmitry Vrubel (R) and photographer Regis Bossu, ‏16 ביוני 2009
מאני מורי

עמנואל "מאני" מורי (באנגלית: Emanuel "Manny" Mori; נולד ב-25 בדצמבר 1948) הוא נשיא המדינות הפדרליות של מיקרונזיה בשנים 2007-2015. מורי נולד באי פפן ולמד בבית הספר התיכון על-שם קסביאר. ב-1969, למד באוניברסיטת גואם וסיים תואר במנהל עסקים בשנת 1973. מורי התקבל להתמחות בהנהלת סיטיגרופ בגואם. ב-1974 הפך למשנה המנכ"ל בסניף של החברה בסאיפאן. ב-1976 עזב מורי את סיטיגרופ והתקבל למשרת עוזר מנהלן של אזור מקירונזיה. ב-1979 הוא הפך לסוכן מס הכנסה של צ'ואוק. לאחר מכן הוא נבחר להיות מבקר בנק FSM מ-1981 ועד ל-1983. בהמשך נתמנה להיות נשיא הבנק והמנכ"ל עד 1997. באותה השנה נתמנה מורי להיות סגן נשיא הבנק הפדרלי של מיקרונזיה, תפקיד שבו החזיק עד ל-1999, אז נבחר לקונגרס המיקרונזי. מורי נבחר לקונגרס המיקרונזי בבחירות ביניים שהתקיימו ב-1 ביולי 1999. הוא נבחר שוב בכל שנתיים בשנים 2001, 2003, 2005 ו-2007. ב-11 במאי 2007 נבחר מורי לנשיא מיקרונזיה במקום ג'וזף אורוסמל. הוא הושבע לנשיאות עוד באותו היום. מורי נשוי אב לארבע בנות מאשתו הראשונה אלינה אקיאק. הוא נישא בשנית לאמה מורי. מיקרונזיה (אזור) מדיה וקבצים בנושא מאני מורי בוויקישיתוף נשיאי מיקרונזיה ונאורו ערכו סיור ברמת הגולן, באתר ynet, 23 בינואר 2010 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בקרל (פירושונים)

האם התכוונתם ל... מדענים ממשפחת בקרל: אנטואן סזאר בקרל (1878-1788) – פיזיקאי צרפתי ואחד ממייסדי מדע האלקטרוכימיה לואי אלפרד בקרל (1862-1814) – פיזיקאי ורופא צרפתי, בנו הבכור של אנטואן סזאר בקרל ואחיו של אלכסנדר אדמון בקרל אלכסנדר אדמון בקרל (1891-1820) – פיזיקאי צרפתי, חקר את האור והפוספורסצנציה, מגנטיות וחשמל. בנו של אנטואן סזאר בקרל ואביו של אנטואן אנרי בקרל אנטואן אנרי בקרל (1908-1852) – פיזיקאי צרפתי זוכה פרס נובל לפיזיקה ב-1903 על גילויו את הרדיואקטיביות ב-1896 באמצעות שימוש באורניום ז'אן בקרל (1953-1878) – פיזיקאי צרפתי ובנו של אנטואן אנרי בקרל אחר: בקרל – יחידת המידה לרדיואקטיביות הקרויה על שמו של אנרי בקרל מכתש בקרל – מכתש פגיעה המצוי על פני הירח
שלמה ניצני (אתלט)

שלמה ניצני (נולד בשנת 1943), הוא אתלט ישראלי בעבר, אלוף ישראל 6 פעמים ברציפות (1966-1961) בריצת 400 מטר ושיאן ישראל בריצה זו במשך 13 שנים. האתלט הישראלי הראשון שרץ ריצה זו מתחת ל-48 שניות. מדורג במקום העשירי בישראל בכל הזמנים (2018). באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 1961 זכה ניצני לראשונה בקריירה הספורטיבית שלו במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.2 שניות. באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה במכון וינגייט בסוף יוני 1962 זכה ניצני במדליית זהב בריצת 400 מטר בשיא ישראלי חדש של 48.5 שניות והגן על תוארו ובמדליית ארד בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.5 שניות. באוניברסיאדה שנערכה בפורטו אלגרה, שבברזיל בתחילת ספטמבר 1963 סיים ניצני במקום רביעי בשלב המוקדמות בריצת 400 מטר בתוצאה של 48.7 שניות ולא העפיל לריצת הגמר. שבוע לאחר מכן, בתחרות שנערכה בסאו פאולו שבברזיל הוא זכה במדליית זהב בריצת 400 מטר בשיא ישראלי חדש של 47.9 שניות שיפור לשיא הישראלי של עמוס גלעד (48.1 שניות) ובכך היה לאתלט הישראלי הראשון שרץ ריצה זו מתחת ל-48 שניות. במסגרת תחרויות האתלטיקה של כינוס הפועל ה-8 שנערכו באצטדיון רמת גן בתחילת מאי 1966 זכה ניצני במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 48.7 שניות. באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביוני 1966 זכה ניצני בשתי מדליות זהב, בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.3 שניות ובריצת 400 מטר בתוצאה של 48.7 שניות, לפני אילן שזיפי (50.6 שניות) ועודד ברמן (51.7 שניות). בתחרות שנערכה באל פאסו שבטקסס ארצות הברית ב-24 במרץ 1967 זכה ניצני במדליית זהב בריצת 400 מטר (במהלך ריצת 440 יארד) בהשוואת שיאו הישראלי בן ה-10 חודשים של עמוס גרודז'ינובסקי (47.6 שניות). ריצת 200 מטר: 22.0 שניות (1966) ריצת 400 מטר: 47.6 שניות (1967) שיא ישראל בעבר אלופי ואלופות ישראל באתלטיקה באתר gbrathletics (באנגלית) א. פז, ניצני 400 -48.5, מעריב, 1 ביולי 1962 הישג לסידרנסקי בפורטו-אלגרה, דבר, 9 בספטמבר 1963 ניצני 47.9 ש' ב-400, מעריב, 15 בספטמבר 1963 ביום השני לתחרויות האתלטיקה, דבר, 4 במאי 1966 יעקב פתאל, שופרו שני שיאי נוער באתלטיקה קלה, דבר, 30 ביוני 1966 50 התוצאות הטובות בכל הזמנים בישראל - ריצת 200 מטר, באתר איגוד האתלטיקה בישראל 50 התוצאות הטובות בכל הזמנים בישראל - ריצת 400 מטר, באתר איגוד האתלטיקה בישראל
ננסי קלי

ננסי קלי (באנגלית: Nancy Kelly;‏ 25 במרץ 1921 – 2 בינואר 1995) הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון, אמריקאית זוכת פרס טוני ומועמדת פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר לשנת 1956 על תפקידה בסרט "הזרע הרע". קלי נולדה בעיר לוול שבמסצ'וסטס. החלה והתברגה כילדה בשנות ה-20 לתפקידים קטנים בהוליווד בתעשיית הסרטים השקטים. התגלתה לראשונה לקראת סוף שנות ה-30 במערבונים "ג'סי ג'יימס" של הנרי קינג בתפקיד זלדה אמו של ג'סי ג'יימס (טיילור פאוור), "מרשל הגבול" ובסרטים "סטנלי ולווינגסטון" לצידו של ספנסר טרייסי ו "פטרול הצוללת" של ג'ון פורד. המשיכה את הקריירה שלה בשנות ה-40 עם תפקידים בקומדיה "לילה אחד בטרופים", בפנטזיה "מדבר המסתורין של טרזן" ובדרמות "הגדות של טריפולי" ו"אויבים חברותיים". בשנת 1954 זכתה קלי בפרס טוני על הופעתה בתפקיד עקרת הבית כריסטין פנמארק במחזה "הזרע הרע", כשנתיים לאחר מכן בהופעתה הקולנועית האחרונה גילמה את אותה הדמות בעיבוד הקולנועי למחזה של מרווין לרוי. קלי הייתה מועמדת על התפקיד לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר. קלי הייתה נשואה והתגרשה 3 פעמים במהלך חייה האישיים: לכוכב הקולנוע אדמונד או'בראיין למשך שנה אחת, לבמאי פרד ג'קמן במשך 6 שנים ולוורן קארו במשך 13 שנים, ממנו נולד לקלי ילד אחד. קלי נפטרה ב-2 בינואר 1995 ממחלת הסוכרת כשהיא בת 73, היא נקברה ב"פארק הזיכרון וסטווד וילג'" שבלוס אנג'לס. על שמה של קלי כוכב קולנוע בשדרת הכוכבים של הוליווד. פטרול הצוללת (1938) ג'סי ג'יימס (1939) סיבוב זנב (1939) מרשל הגבול (1939) סטנלי ולווינגסטון (1939) הוא התחתן עם אשתו (1940) לילה אחד בטרופים (1940) גדוד פרצ'וט (1941) הגדות של טריפולי (1942) אויבים חברותיים (1942) מדבר המסתורין של טרזן (1943) עסקי השעשועים (1944) בחירת המהמר (1944) בגידה מהמזרח (1945) האישה שחזרה (1945) בגידה מהמזרח (1945) הזרע הרע (1956) מדיה וקבצים בנושא ננסי קלי בוויקישיתוף ננסי קלי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ננסי קלי, באתר AllMovie (באנגלית) ננסי קלי, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) ננסי קלי, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ננסי קלי, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
פאפן

האם התכוונתם ל... ז'אן-פייר פאפן – כדורגלן עבר צרפתי פרנץ פון פאפן – קנצלר גרמניה פפן – האי השלישי בגודלו בקבוצת איי מריאנה הצפוניים, השוכנת במזרח האוקיינוס השקט. ראו גם פפין
תרבויות אגאיות

התרבות המוכרת לנו כתרבות היוונית, לא הייתה קיימת לפני האלף ה-1 לפנה"ס. תחילת התרבות היוונית הייתה בכרתים (ראו יוון המינואית) באלף השני לפני הספירה. יוון המינואית או התקופה הכרתית אינה נחשבת לרוב כתקופה בתולדות יוון העתיקה אך היא אחד משורשיה. היא נקראת מינואית מלשון מינוס מלכה האגדי של כרתים. נהוג לחלק את התקופה המינואית לשלש תקופות עיקריות: התקופה המינואית הקדומה (2000–1700 לפנה"ס), התקופה המינואית התיכונה (1700–1580 לפנה"ס), והתקופה המינואית המאוחרת (1580–1100 לפנה"ס). ביוון היבשתית התפתחה במקביל תרבות מפותחת סביב העיר מיקנה שבפלופונסוס המכונה התרבות המיקנית, תרבות אשר הייתה השלב האחרון של תקופת הברונזה ביוון. על אף שהמיקנים לא היו יוונים במובן המוכר לנו של המילה, היסטוריונים רבים רואים בה כבסיס לתרבות היוונית העתיקה שהתפתחה אחריה. התרבות המיקנית החלה בסביבות 1600 לפנה"ס ונמשכה עד 1100 לפנה"ס לערך. בתרבות המיקנית נעוצים רוב המיתוסים היווניים והיא היוותה מקור השראה נכבד למשוררי יוון דוגמת הומרוס אשר כתב על מלחמת טרויה שנערכה לפיו בתקופה זו. בתקופה המיקנית, השלטון היה נתון בידיה של עלית אריסטוקרטית שהורכבה בעיקר מלוחמים. בערך ב-1400 לפנה"ס, בעת התקופה המינואית המאוחרת, הרחיבו המיקנים את תחום השפעתם עד כרתים, מרכז התרבות המינואית. בשלב זה קיבלו המיקנים את הכתב המינואי. בסביבות סוף המאה ה-12 לפנה"ס החלה דעיכה של תרבויות אלו בעקבות השבטים האכאים והדורים שפלשו לאזור במה שמכונה "הפלישה הדורית". לא ידוע על מקורם ועל מוצאם של השבטים האלו אך הם הביאו איתם ידע בעיבוד ברזל ובכך החלה תקופת הברזל ביוון. בין 1100 ל-1200 לפנה"ס בערך התרבות המיקנית התמוטטה וזו המינואית נכחדה כמעט לחלוטין. אתרים רבים נבזזו, אחרים ננטשו ויוון שקעה לתוך תקופת מעבר. יוון המינואית יוון המיקנית האמנות המינואית והמיקנית תרבויות אגאיות, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא יוון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.