צ'ארלס א. בירד

צ'ארלס אוסטין בירד (באנגלית: Charles Austin Beard‏; 27 בנובמבר 1874 - 1 בספטמבר 1948) היה היסטוריון ופרופסור אמריקאי, שכתב בעיקר במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20. כפרופסור להיסטוריה באוניברסיטת קולומביה, השפעתו של בירד נובעת בעיקר מפרסומיו בתחומי ההיסטוריה ומדעי המדינה. עבודותיו כללו הערכה מחדש רדיקלית של האבות המייסדים של ארצות הברית, שלדעתו היו מונעים על ידי אינטרסים כלכליים אישיים ולא על ידי עקרונות פילוסופיים של עצמאות, חירות או חופש. ספרו המשפיע ביותר של בירד, פרשנות כלכלית של החוקה של ארצות הברית (1913), היה נושא למחלוקת גדולה מאז פרסומו. למרות שהוא זכה לביקורת תכופות על המתודולוגיה והמסקנות שלו, הוא היה אחראי לפרשנות מחודשת רחבת היקף של ההיסטוריה האמריקאית המוקדמת . [3] כסמל של האסכולה המתקדמת של פרשנות היסטורית, המוניטין שלו סבל במהלך המלחמה הקרה כאשר ההנחה של עימות מעמדי כלכלי נשמטה על ידי רוב ההיסטוריונים האמריקאים, למרות שהגותו התבססה ברובה על תפיסות מרקסיסטיות. היסטוריון הקונצנזוס ריצ'רד הופשטטר סיכם ב-1968, "המוניטין של בירד עומד היום כמו חורבה מרשימה בנוף ההיסטוריוגרפיה האמריקאית. מה שהיה פעם הבית המפואר ביותר במחוז הוא כיום הישרדות מושחתת". הופשטדטר בכל זאת שיבח את בירד באומרו שהוא "הראשון מבין ההיסטוריונים האמריקאים של דורו או כל דור אחר בחיפוש אחר עבר שמיש". בין אם מקבלים את התאוריה של בירד אודות האבות המייסדים ובין אם דוחים אותה, חשיבותה של התאוריה היא בהסרת הדימויים המיתיים שנבנו סביבם והיו לקונצנזוס במשך מאות השנים, מה שמאפשר דיון פתוח וביקורתי יותר אודותם. צ'ארלס אוסטין בירד נולד בנייטסטאון, אינדיאנה, בחגורת התירס. אביו, ויליאם הנרי הריסון בירד, היה חקלאי, קבלן, בנקאי במשרה חלקית וספקולנט בנדל"ן. בצעירותו, צ'ארלס עבד בחווה המשפחתית ולמד בבית ספר קוויקר מקומי, Spiceland Academy. הוא גורש מבית הספר מסיבות לא ברורות אך סיים את לימודיו בבית הספר התיכון הציבורי בנייטסטאון ב-1891. במשך השנים הבאות, צ'ארלס ואחיו, קלרנס, ניהלו עיתון מקומי. עמדת העריכה שלהם, כמו זו של אביהם, הייתה שמרנית. הם תמכו במפלגה הרפובליקנית והעדיפו איסור, מטרה שלשמה הרצה צ'ארלס בשנים מאוחרות יותר. בירד למד באוניברסיטת דפאו, מכללה מתודיסטית סמוכה, וסיים את לימודיו ב-1898. הוא ערך את עיתון המכללה והיה פעיל בוויכוחים . [7] בירד נסע לאנגליה בשנת 1899 ללימודי תואר שני באוניברסיטת אוקספורד בהדרכת פרדריק יורק פאוול. הוא שיתף פעולה עם וולטר ורומן בהקמת Ruskin Hall, בית ספר שנועד להיות נגיש לאדם הפועל. בתמורה לשכר לימוד מופחת, עבדו התלמידים בעסקים השונים של בית הספר. בירד לימד לראשונה באולם רוסקין והרצה בפני עובדים בעיירות תעשייתיות כדי לקדם את היכל רוסקין ולעודד הרשמה לקורסי התכתבות. הוא חזר לארצות הברית ב-1902, שם המשיך צ'ארלס לתואר שני בהיסטוריה באוניברסיטת קולומביה . את הדוקטורט קיבל בשנת 1904 ומיד הצטרף לפקולטה כמרצה. [9] בירד התחתן עם חברתו לכיתה מרי ריטר בשנת 1900. כהיסטוריונית, תחומי העניין המחקריים שלה היו בפמיניזם ובתנועת איגודי העובדים ( אישה ככוח בהיסטוריה, 1946). הם שיתפו פעולה בספרי לימוד רבים. לאחר שקיבל את הדוקטורט שלו מאוניברסיטת קולומביה, הוא הצטרף לפקולטה כמרצה. שם הוא סיפק לתלמידיו מספר חומרי קריאה שקשה היה לרכוש. הוא ריכז אוסף גדול של חיבורים וקטעים בכרך אחד: מבוא להיסטוריונים האנגלים (1906), קומנדיום שהיה חידוש באותה תקופה. [11] מחבר פעיל במיוחד של ספרים מלומדים, ספרי לימוד ומאמרים עבור מגזינים פוליטיים, בירד ראה את הקריירה שלו פורחת. הוא עבר מהמחלקה להיסטוריה למחלקה למשפט ציבורי ולאחר מכן לכיסא חדש בפוליטיקה וממשל. הוא גם לימד באופן קבוע קורס בהיסטוריה אמריקאית בברנרד קולג' . בנוסף להוראה, הדריך את צוות הדיבייט וכתב על ענייני ציבור, ובעיקר על הרפורמה העירונית. בין העבודות הרבות שפרסם במהלך שנותיו בקולומביה, השנויה ביותר במחלוקת הייתה פרשנות כלכלית של חוקת ארצות הברית (1913), פרשנות לאופן שבו האינטרסים הכלכליים של חברי האמנה החוקתית השפיעו על הצבעותיהם. הוא הדגיש את הקוטביות בין אגררים לאינטרסים עסקיים. אקדמאים ופוליטיקאים גינו את הספר, אך הוא זכה לכבוד רב על ידי חוקרים עד שעורר תיגר בשנות החמישים. בירד תמך מאוד בהשתתפות אמריקאית במלחמת העולם הראשונה . הוא התפטר מאוניברסיטת קולומביה ב-8 באוקטובר 1917, בטענה ש"האוניברסיטה נמצאת באמת בשליטתה של קבוצה קטנה ופעילה של נאמנים שאין להם מעמד בעולם החינוך, שהם ריאקציונרים וחסרי חזון בפוליטיקה, צרים וימי הביניים. בדת. אני משוכנע שבזמן שאני נשאר בשכר של הנאמנים של אוניברסיטת קולומביה, אני לא יכול לעשות את חלקי בצורה יעילה בשמירה על דעת הקהל בתמיכה במלחמה הצודקת באימפריה הגרמנית." לאחר סדרה של עזיבות סגל מקולומביה במחלוקות על חופש אקדמי, גם חברו ג'יימס הארווי רובינסון התפטר מקולומביה במאי 1919 כדי להיות אחד ממייסדי בית הספר החדש למחקר חברתי ולשמש כמנהלו הראשון. לאחר עזיבתו את אוניברסיטת קולומביה, בירד לא חיפש שוב מינוי אקדמי קבוע. עצמאותו הכלכלית הובטחה על ידי תמלוגים משתלמים שקיבל מספרי הלימוד שלו ומרבי מכר אחרים, כולל עליית הציוויליזציה האמריקאית (1927), ושני המשכיו, אמריקה באמצע המעבר (1939), והרוח האמריקאית (1943). השניים הפעילו גם חוות חלב באזור הכפרי בקונטיקט שמשכה מבקרים אקדמיים רבים. בירד היה פעיל בסיוע בהקמת בית הספר החדש למחקר חברתי במחוז גריניץ' וילג ' במנהטן, שם הפקולטה תשלוט בחברות משלה. הוא הגדיל את העניין שלו בענייני עירייה, הוא סייר ביפן והפיק כמות של המלצות לשיקום טוקיו לאחר רעידת האדמה הגדולה בקאנטו ב-1923 . לבירד היו קריירות מקבילות כהיסטוריון וכמדען פוליטי. הוא היה פעיל באגודה האמריקאית למדעי המדינה ונבחר לנשיא שלה ב-1926. הוא גם היה חבר באיגוד ההיסטורי האמריקאי ושימש כנשיא שלה ב-1933. הוא נבחר לאגודת הפילוסופיה האמריקאית ב-1936. במדעי המדינה הוא נודע בעיקר בזכות ספרי הלימוד שלו, מחקריו על החוקה, הקמת הלשכות למחקר עירוני ולימודי המינהל הציבורי בערים. בירד גם לימד היסטוריה במכללת הלייבור ברוקווד . בירד היה תומך ליברלי מוביל של הניו דיל ומנהיג אינטלקטואלי בתנועה הפרוגרסיבית. עם זאת, בירד היה ביקורתי מאוד כלפי החזון הדמוקרטי הרובוטי שרוב מנהיגי הפרוגרסיביים תמכו בו. למעשה, "בירד נמנע מלתמוך בצעדי דמוקרטיה ישירים כמתווה לרפורמה, והתמקד במקום זאת בייעול שיטת הממשל האמריקאית כדי לשלב בצורה שקופה, הן מפלגות פוליטיות והן קבוצות אינטרסים". בירד התנגד למדיניות החוץ של הנשיא פרנקלין רוזוולט. בהתאם לשורשי הקווייקרים של בירד, הוא הפך לאחד התומכים המובילים של אי-התערבות וביקש להימנע ממעורבות אמריקאית במלחמת העולם השנייה. הוא קידם את " הקונטיננטליזם האמריקאי " כחלופה וטען שלארצות הברית אין אינטרסים חיוניים על כף המאזניים באירופה וכי מלחמת חוץ עלולה להוביל לדיקטטורה פנימית. הוא המשיך ללחוץ על עמדה זו לאחר תום מלחמת העולם השנייה. בשני ספריו האחרונים, מדיניות החוץ האמריקאית בהתהוות: 1932–1940 (1946) והנשיא רוזוולט ובוא המלחמה (1948). בירד האשים את רוזוולט בכך ששיקר לעם האמריקני כדי להערים עליהם מלחמה, שעליה חלקו כמה היסטוריונים ומדענים פוליטיים. הוא זכה לביקורת כמתבודד בגלל דעותיו. ההשקפות בהן דגל בעשור האחרון לחייו היו שנויות במחלוקת על ידי היסטוריונים ומדענים פוליטיים רבים בני זמננו. עם זאת, חלק מהטיעונים בנשיא שלו רוזוולט ובוא המלחמה השפיעו על " אסכולת ויסקונסין " ועל היסטוריונים של השמאל החדש בשנות ה-60, כמו ויליאם אפלמן וויליאמס, גבריאל קולקו וג'יימס ויינשטיין. מימין, דעותיו של בירד מדיניות החוץ הפכו פופולריות בקרב " פלאו-שמרנים " כמו פט ביוקנן. מרכיבים מסוימים בדעותיו, במיוחד התמיכה שלו במדיניות חוץ לא-התערבותית, זכו לתחייה מינורית בקרב כמה חוקרי חירות מאז 2001. לדוגמה, אנדרו בסביץ', היסטוריון דיפלומטי באוניברסיטת בוסטון, ציין את הספקנות הברדית כלפי התערבות מזוינת מעבר לים כנקודת מוצא לביקורת על מדיניות החוץ של ארצות הברית לאחר המלחמה הקרה באימפריה האמריקאית שלו (2004). בירד מת בניו הייבן, קונטיקט, ב-1 בספטמבר 1948. הוא נקבר בבית הקברות פרנקליף, הארטסדייל, מחוז ווסטצ'סטר, ניו יורק. אליה הצטרפה אשתו, מרי, עשור לאחר מכן. עד שנות ה-50, הפרשנות הכלכלית של בירד להיסטוריה ירדה מהפרשנות; רק כמה היסטוריונים בולטים החזיקו בדעותיו על סכסוך מעמדי כמניע עיקרי בהיסטוריה האמריקנית, כמו הווארד ק. ביל וס. ואן וודוורד. ובכל זאת, כמנהיג של " היסטוריונים מתקדמים ", או " היסטוריוגרפיה מתקדמת ", בירד הציג נושאים של אינטרס אישי כלכלי וקונפליקט כלכלי בנוגע לאימוץ החוקה והתמורות שנגרמו על ידי מלחמת האזרחים. לפיכך, הוא הדגיש את הסכסוך ארוך הטווח בין תעשיינים בצפון -מזרח, חקלאים במערב התיכון, ונוטעים בדרום, אותם ראה כגורם למלחמת האזרחים. המחקר שלו על האינטרסים הפיננסיים של מנסחי חוקת ארצות הברית ( פרשנות כלכלית של החוקה ) נראה קיצוני ב-1913 מאחר שהוא הציע שזה תוצר של אבות מייסדים בעלי אדמות שהיו דטרמיניסטים כלכלית. הוא ראה באידאולוגיה תוצר של אינטרסים כלכליים. ב"היסטוריה של מפלגות פוליטיות במחוז ניו יורק, 1760–1776" (1909), הציג ההיסטוריון קרל ל. בקר את ההשקפה המתקדמת של המהפכה האמריקאית, וזיהה שתי מהפכות בו-זמנית: אחת לשלטון בית נגד בריטניה, ואחרת על פני בריטניה. ממשל פנים. צ'ארלס בירד פיתח את הרעיון הזה עוד בעבודותיו, וטען שהחוקה היא מהפכת נגד של העשירים נגד מגמות דמוקרטיות רדיקליות המעדיפות חקלאים ובעלי חוב. הוא הציע שבשנת 1800, קבוצות אלה, בראשות בעלי עבדי מטעים, הקימו את הדמוקרטיה הג'פרסונית. פרשנות זו, בתחילה שנויה במחלוקת, הפכה למקובלת על ידי חוקרים עד 1950, והדגישה את הסכסוכים המעמדיים של העידן, כולל חלוקה מחדש של אדמות נאמנות לחקלאים פשוטים. עם זאת, בשנת 1950 בערך, היסטוריונים החלו לטעון שהפרשנות הפרוגרסיבית הייתה שגויה עובדתית מכיוון שהמצביעים לא באמת היו מקוטבים בשני קווים כלכליים. ההיסטוריונים הובלו על ידי צ'ארלס א. בארקר, פיליפ קראול, ריצ'רד פ. מקורמיק, וויליאם פול, רוברט תומאס, ג'ון מונרו, רוברט אי. בראון וב. קתרין בראון, ובמיוחד פורסט מקדונלד . ב-Forrest McDonald's We The People: The Economic Origins of the Constitution (1958) טען כי בירד פירש לא נכון את האינטרסים הכלכליים הכרוכים בכתיבת החוקה. במקום שני אינטרסים מנוגדים, נחיתה וסחרנית, מקדונלד זיהתה כשלושה תריסר אינטרסים כלכליים ניתנים לזיהוי הפועלים במטרות צולבות, מה שאילץ את הנציגים להתמקח. בהערכת הוויכוח ההיסטוריוגרפי, סיכם פיטר נוביק : "בתחילת שנות ה-60 היה מקובל במקצוע ההיסטורי ש... הגרסה הפרוגרסיבית של בירד ל... עיצוב החוקה הופרכה באופן נחרץ. היסטוריונים אמריקאים באו לראות... "מעצבי החוקה, במקום בעלי מניעים אינטרסנטיים, הובלו על ידי דאגה לאחדות פוליטית, להתפתחות כלכלית לאומית ולביטחון דיפלומטי". אלן נור, הביוגרפית של בירד, מסיקה שהפרשנות שלו לחוקה קרסה בגלל ניתוח עדכני ומתוחכם יותר. במובן חזק, דעה זו פשוט כללה אישור מחדש של העמדה שבירד תמיד מתח ביקורת על כך שמפלגות נוטות להחליף אידיאלים רטוריים כשהאינטרס שלהם מכתיב. הדטרמיניזם הכלכלי של בירד הוחלף במידה רבה בגישת ההיסטוריה האינטלקטואלית, שהדגישה את כוחם של רעיונות, במיוחד הרפובליקניות, בהמרצת המהפכה. עם זאת, את המורשת של בחינת האינטרסים הכלכליים של שחקנים היסטוריים אמריקאים עדיין ניתן למצוא במאה ה-21. לאחרונה, ב- To Form a More Perfect Union: A New Economic Interpretation of the United States Constitution (2003), רוברט א. מקגווייר, בהסתמך על ניתוח סטטיסטי מתוחכם, טוען שהתזה הבסיסית של בירד בנוגע להשפעת האינטרסים הכלכליים ביצירת החוקה לא רחוקה מהסימן. הפרשנות של בירד למלחמת האזרחים הייתה בעלת השפעה רבה בקרב היסטוריונים והציבור הרחב מאז פרסומו ב-1927 ועד לעידן זכויות האזרח של סוף שנות ה-50. בירד המעיט בעבדות וסוגיות של מוסר. בירד התעלם גם מבעיות חוקתיות של זכויות מדינות ואף התעלם מהלאומיות האמריקאית ככוח שהוביל לבסוף לניצחון במלחמה. ואכן, הקרב האכזרי עצמו עבר כאירוע חולף בלבד. צ'ארלס רמסדל אומר שבירד הדגיש שמלחמת האזרחים נגרמה על ידי בעיות כלכליות ולא הייתה בעצם על הזכויות או העוולות של העבדות. תומאס ג'יי פרסלי אומר שבירד נלחם נגד הפרשנות הלאומית הרווחת שתיארה "קונפליקט בין מדינות יריבות שמקורן בהבדלים חברתיים, כלכליים, תרבותיים ואידאולוגיים". בעיתונות אמר כי בירד הציג במקום זאת "מאבק בין שתי כלכלות כלכליות שמקורו באינטרסים חומריים שונים". חשוב הרבה יותר היה החשבון של עימות מעמדי. בירד הכריז שמלחמת האזרחים היא באמת "תהפוכה חברתית שבה בעלי ההון, הפועלים והחקלאים של הצפון והמערב הוציאו מהשלטון בממשלה הלאומית את האצולה הנוטעת של הדרום", בטענה שהאירועים היו מהפכה אמריקאית שנייה. בירד התעניין במיוחד בעידן שלאחר המלחמה, שכן התעשיינים של צפון מזרח והחקלאים של המערב הרוויחו את ניצחונם הגדול על האצולה הדרומית. הופשטדטר פרסם את בירד כטוען שבניצחון, בעלי ההון הצפוניים יכלו לכפות את התוכנית הכלכלית שלהם, תוך העברת שורה של צעדים על תעריפים, בנקאות, אדמות והגירה שהבטיחו את הצלחת תוכניותיהם לפיתוח כלכלי. הדאגה למען הפרידמן לא הייתה קשורה מעט למדיניות הצפון. התיקון הארבעה עשר, שהעניק לכושי את אזרחותו, מצא בירד משמעותי בעיקר כתוצאה מקונספירציה של כמה מנסחי חקיקה ידידותיים לתאגידים להשתמש בהרמה כביכול של השחורים ככיסוי לחוק יסוד המעניק הגנה חזקה לתאגידים עסקיים. נגד רגולציה של ממשלת המדינה. בהתמודדות עם עידן השיקום והעידן המוזהב, תלמידי בירד, כמו הווארד ביל וסי ואן וודוורד, התמקדו בתאוות בצע ובסיבתיות כלכלית והדגישו את מרכזיותה של השחיתות. הם טענו שהרטוריקה של שוויון זכויות היא מסך עשן כדי להסתיר את המוטיבציה האמיתית, שהיא לקדם את האינטרסים של התעשיינים בצפון מזרח. הפגם הבסיסי היה ההנחה שקיימת מדיניות עסקית מאוחדת. הגישה הכלכלית של בירד נדחתה לאחר שנות ה-50, שכן חוקרים שמרנים שחקרו תת-קבוצות ספציפיות גילו פגמים עמוקים בהנחה של בירד שאנשי עסקים היו מאוחדים במדיניות. למעשה, אנשי עסקים היו חלוקים מאוד במדיניות המוניטרית או התעריפים. אנשי עסקים בפנסילבניה רצו מכסים גבוהים, אבל אלה במדינות אחרות לא רצו. מסילות הברזל נפגעו מהמכסים על הפלדה, שאותה רכשו בכמויות גדולות. [38] 1901 - בירד, צ'ארלס אוסטין, המהפכה התעשייתית 1904 - בירד, צ'ארלס אוסטין, משרד שופטי השלום באנגליה: במקורו ובהתפתחותו 1914 - בירד, צ'ארלס א. כמה מקורות כלכליים של הדמוקרטיה הג'פרסונית, הסקירה ההיסטורית האמריקאית 1913 - בירד, צ'ארלס, פרשנות כלכלית של חוקת ארצות הברית 1915 - בירד, צ'ארלס, המקורות הכלכליים של הדמוקרטיה הג'פרסונית 1921 - בירד, צ'ארלס א. ובירד, מרי ריטר. היסטוריה של ארצות הברית (2 כרכים) 1923 - בירד, צ'ארלס, הממשל והפוליטיקה של טוקיו 1927 - בירד, צ'ארלס א. ובירד, מרי ריטר, עליית הציוויליזציה האמריקאית 1932 - בירד, צ'ארלס, מאה של התקדמות 1932 - בירד, צ'ארלס, מיתוס האינדיבידואליזם האמריקאי המחוספס 1934 - בירד, צ'ארלס א. נכתב היסטוריה כמעשה אמונה . סקירה היסטורית אמריקאית 1935 - בירד, צ'ארלס א. החלום האצילי הזה, הסקירה ההיסטורית האמריקאית 1948 - בירד, צ'ארלס א. הנשיא רוזוולט ובא המלחמה, 1941; מחקר על מראות ומציאות. היסטוריה פוליטית בארצות הברית, להיסטוריוגרפיה Hofstadter 1968, p. 344. Kraus & Joyce 1985, pp. 252–265. M. R. Beard 1955, pp. 10–11. Wilkins 1956, pp. 277–284. Cott 1999. Bender 1999. Coleman 1960. Drake 2019. "Quits Columbia; Assails Trustees". The New York Times. 9 באוקטובר 1917. p. 1. {{cite news}}: (עזרה) Rosenthal 2006, p. 236. C. A. Beard 1923, p. 11. Past Presidents List, APSA website. Past Presidents List, AHA website. "APS Member History". search.amphilsoc.org. נבדק ב-2023-06-02. Nash 1981, p. 71. Cázares Lira 2020. "The Old Cause by Joseph Stromberg". Stourzh 1957. Spencer 1998, p. 580. Hofstadter 1968, pp. 167–346. Schuyler 1961, pp. 73–80. Novick 1988, p. 336 Nore 1987, pp. 39–44. C. A. Beard 1922, pp. 158–159. McDonald 1997, pp. 13–18. Sobel 2004. Ramsdell 1937, pp. 16–18. Pressly 1954, pp. 238–249, quote on p. 243 Lynd 1965. Hofstadter 1968, p. 303.   מדיה וקבצים בנושא צ'ארלס א. בירד בוויקישיתוף כתבי צ'ארלס א. בירד בפרויקט גוטנברג (באנגלית) צ'ארלס א. בירד, באתר "Find a Grave" (באנגלית) צ'ארלס א. בירד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)