יוהאן היינריך פון ברנסטורף

יוהאן היינריך גראף פון ברנסטורף (בגרמנית: Johann Heinrich Graf von Bernstorff‏; 14 בנובמבר 1862 – 6 באוקטובר 1939) היה פוליטיקאי ושגריר גרמני בארצות הברית בין השנים 1908–1917. פון ברנסטורף נולד ב-14 בנובמבר 1862 בלונדון, והיה בנו של אחד הפוליטיקאים החזקים ביותר בממלכה הפרוסית. כשר החוץ של פרוסיה, אביו, הרוזן אלברכט פון ברנסטורף, זכה לזעמו של אוטו פון ביסמרק במשבר החוקתי הפרוסי של 1859–1866. בהערכת יתר של כוחו הפוליטי, התפטר ברנסטורף בעימות על החוקה מתוך ציפייה לכפות את רצונו על הממשלה הפרוסית. עם זאת, הקיסר קיבל את האתגר המוטעה של ברנסטורף ומינה את ביסמרק לקנצלר ושר החוץ. במשך שארית חייו, ברנסטורף ביקר את סגנון השלטון המקיאוולי של ביסמרק. בשנת 1862, ברנסטורף המבוגר שימש כשגריר בחצר סנט ג'יימס. באחת-עשרה השנים הבאות גדל ברנסטורף הצעיר באנגליה עד מות אביו, ב-1873. לאחר שעבר חזרה לגרמניה, הוא הלך לגימנסיה ההומניסטית בדרזדן, שם סיים בגרויות ב-1881. בעוד שחלומו של ברנסטורף תמיד היה להמשיך בקריירה דיפלומטית, הריב המשפחתי עם ביסמרק הפך את המינוי לשירות הדיפלומטי לבלתי אפשרי. כתוצאה מכך, הוא הצטרף לצבא הפרוסי במשך שמונה השנים הבאות ושירת ביחידת ארטילריה בברלין. לאחר שנבחר לחבר הרייכסטאג, הוא הצליח לבסוף לשכנע את הביסמרקים ליישב את המחלוקת עם האב שמת מזמן. ב-1887 התחתן פון ברנסטורף עם ז'אן לוקמאייר, גרמנייה-אמריקאית. היא הייתה ילידת ניו יורק ובתו של סוחר משי עשיר. משימתו הדיפלומטית הראשונה הייתה בקונסטנטינופול, שם שירת כנספח צבאי. בין השנים 1892–1894 שירת בשגרירות גרמניה בבלגרד. לאחר משימה קצרה בסנקט פטרבורג (1895–1897), הוצב ברנסטורף במינכן למשך תקופה. לאחר מכן הפך למזכיר הראשון של שגרירות גרמניה בלונדון (1902–1906). כישוריו הדיפלומטיים של ברנסטורף צוינו בברלין לאורך המשבר המרוקאי הראשון ב-1905. לאחר מכן שימש כקונסול כללי בקהיר (1906–1908). למרות הבעיות של משפחתו עם הביסמרקים, ברנסטורף הסכים בעצם עם מדיניותו של ביסמרק, במיוחד ההחלטה לייסד את הרייך הגרמני ללא אוסטריה ב-1871. כדיפלומט, ברנסטורף תמך בתוקף בהתקרבות אנגלו-גרמנית וראה במדיניות של וילהלם השני "פזיזות". ב-1908 מונה ברנסטורף לשגריר גרמניה בארצות הברית. ברנסטורף הוחזר לגרמניה ב-7 ביולי 1914 וחזר ב-2 באוגוסט, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה. שגרירותו של ברנסטורף בוושינגטון התאפיינה בקרב דיפלומטי עם השגריר הבריטי, סר ססיל ספרינג רייס, כאשר שני הגברים ניסו להשפיע על עמדת הממשל האמריקאי בנוגע למלחמה. באותה שנה, גם הנציגות הדיפלומטית הגרמנית החלה לתמוך בתנועת העצמאות ההודית. לפני משבר הצוללות בעקבות טביעת ה-RMS לוסיטניה, השגריר הגיע למסקנה באופן פרטי כי מסע הצוללות הוא בעל חוקיות מוטלת בספק ומנוגד לאינטרסים של גרמניה. ברנסטורף פרסם אזהרה בעיתונים אמריקאים על הסכנות הכלליות של אזור המלחמה של הצוללות, אך אזהרה זו הודפסה במקרה רגע לפני שהספינה יצאה להפלגה. במהלך המשבר, בניגוד להגנות הרשמיות של גרמניה, ברנסטורף האמין שלא ניתן היה להתמקד בלוסיטניה באופן ספציפי, וכי זו "ברור שמדיניות נכונה להימנע ככל האפשר מכל התקפה על ספינות נוסעים". ברנסטורף ראה בתפקידו שמירה על יחסים דיפלומטיים עם ארצות הברית "בכל הנסיבות", ולעיתים קרובות פעל ללא הוראה מברלין או חרג מהן, שעליהן ננזף לעיתים. האירוע המשמעותי ביותר במשבר סביב טביעת ה-SS אראביק באוגוסט 1915. ברנסטורף הוחזר הביתה ב-3 בפברואר 1917, כאשר נשיא ארצות הברית וודרו וילסון ניתק את היחסים הדיפלומטיים עם גרמניה לאחר חידוש לוחמת הצוללות הבלתי מוגבלת. עם קבלת הידיעה, כתב לו קולונל אדוארד מ. האוס: "זה עצוב מדי שממשלתך הייתה צריכה להכריז על מלחמת צוללות הבלתי מוגבלת ברגע שבו היינו כל כך קרובים לשלום. יבוא היום שבו אנשים בגרמניה נראה כמה עשית למען ארצך באמריקה". כשגריר, סופקה לברנסטורף גם קרן שחורה גדולה למימון פעולות מודיעין. הוא התחיל בניסיונות לסייע לגרמנים-אמריקאים שרצו לחזור הביתה להילחם על ידי זיוף דרכונים כדי להעבירם את הסגר של מדינות ההסכמה. כשהמצור החל למנוע מיצרניות תחמושת אמריקאיות לסחור עם גרמניה, החל ברנסטורף לממן משימות חבלה למניעת משלוחי נשק לאויבי גרמניה. חלק מהתוכניות כללו ניסיון בספטמבר 1914 להרוס את תעלת וולנד, העוקפת את מפלי הניאגרה. ברנסטורף נעזר בקפטן פרנץ פון פאפן, לימים קנצלר גרמניה, וקפטן קרל בוי-אד, נספח ימי. הנספח המסחרי, היינריך אלברט, היה קצין הכספים של פעולות החבלה. ידוע כי פאפן והקונסוליה הגרמנית בסן פרנסיסקו היו מעורבים באופן נרחב בקונספירציה ההינדית-גרמנית, במיוחד במזימת הירי של אנני לארסן. למרות שברנסטורף עצמו הכחיש רשמית כל ידיעה, רוב הדיווחים מסכימים שהוא היה מעורב באופן מורכב כחלק ממתקפת המודיעין והחבלה הגרמנית באמריקה נגד בריטניה. לאחר תפיסתה של אנני לארסן והחרמת המטען שלה, ברנסטורף עשה מאמצים לקבל את הנשק בשווי 200,000 דולר והתעקש שהם נועדו לקולונל פואל פון לטו-פורבק במזרח אפריקה הגרמנית. עם זאת, זה היה חסר תועלת, והנשק נמכר במכירה פומבית. בדצמבר 1914 פורסם ב-Sunday Chronicle מאמר בריטי הומוריסטי על פעילותו בארצות הברית, The Amazing Ambassador, מאת PG Wodehouse. באותו חודש גם קיבל ברנסטורף שדר ממשרד החוץ הגרמני שהורה לו לכוון על מסילות הרכבת הקנדית. ב-1 בינואר 1915, מפעל Roebling Wire and Cable בטרנטון, ניו ג'רזי, פוצץ. ב-28 בינואר הוטבעה ספינת סוחר אמריקאית שהובילה חיטה לבריטניה. ב-2 בפברואר 1915, לויטננט ורנר הורן נתפס לאחר הפצצת הגשר הבינלאומית של ואנסבורו. ב-1915, ברנסטורף גם עזר לארגן את מה שנודע כמזימת הפנול הגדולה, ניסיון להסיט את הפנול מייצור חומרי נפץ בארצות הברית, שבסופו של דבר יימכר לבריטים, ולחזק כמה בבעלות גרמנית. חברות כימיות שייצרו אספירין והמבשרת שלו, חומצה סליצילית. בספטמבר 1915, ניסו סוכניו להשפיע על המשא ומתן בין בנקים אמריקאים לבין הוועדה הפיננסית האנגלו-צרפתית אך לא הצליחו למנוע את השגת הסכם. בשנת 1916, אשתו הייתה מעורבת במזימת סחיטה של מרגל גרמני לשעבר, ארמגורד קרל גרייבס. ביולי 1916, פיצוץ הטום השחור היה המרהיב ביותר מבין פעולות החבלה. חלק מפעילויותיו האחרות של ברנסטורף נחשפו על ידי השירות החשאי הבריטי, שהשיג והפיץ לעיתונות תצלום שלו "בתחפושת שחייה עם זרועותיו סביב שתי נשים בלבוש דומה, שאף אחת מהן לא הייתה אשתו". בשנת 1910, אוניברסיטת בראון העניקה לברנסטורף תואר דוקטור לשם כבוד למשפטים. עם תחילתו של הסמסטר ב-1918, בזמן שהמלחמה נמשכת, קרא נשיא האוניברסיטה, ויליאם פאונס, החלטה של מועצת העמיתים לביטול התואר משום ש"בזמן שהיה שגריר ממשלת גרמניה הקיסרית בארצות הברית ובעוד האומות היו בשלום, [ברנסטורף] היה אשם בהתנהגות חסרת כבוד כאחד אצל ג'נטלמן ודיפלומט". הוא קיבל את תפקידו כשגריר באימפריה העות'מאנית ב-1917. ברנסטורף הודה שהמדיניות העות'מאנית נגד הארמנים הייתה של השמדת הגזע. ברנסטורף סיפק תיאור מפורט של מעשי הטבח בזיכרונותיו, "זיכרונותיו של הרוזן ברנסטורף". בזיכרונותיו מספר ברנסטורף על שיחה עם טלעת פאשה לאחר סיום מעשי הטבח: "כשהמשכתי להציק לו על השאלה הארמנית, הוא אמר פעם בחיוך: 'מה לעזאזל אתה רוצה? השאלה הוסדרה, אין יותר ארמנים'". לברנסטורף הוצע לכהן כשר החוץ בקבינט של פיליפ שיידמן ב-1919, אך הוא סירב לתפקיד זה ועזב את השירות הדיפלומטי. הוא הפך לחבר מייסד של המפלגה הדמוקרטית הגרמנית (Deutsche Demokratische Partei) וחבר ברייכסטאג בשנים 1921 עד 1928. הוא היה הנשיא הראשון של האגודה הגרמנית לחבר הלאומים, נשיא הפדרציה העולמית של אגודות חבר הלאומים וחבר בכל משלחת גרמנית לחבר הלאומים. בשנת 1926, הוא הפך ליושב ראש הוועדה הציונית הגרמנית של קורט בלומנפלד (Deutsches Pro-Palästina Komitee) כדי לתמוך בהקמת מדינה יהודית בארץ ישראל. מ-1926 עד 1931, הוא היה יושב ראש המשלחת הגרמנית לוועידת ההכנה העולמית לפירוק נשק. ברנסטורף, שהוזכר במפורש על ידי היטלר כאחד מאותם אנשים הנושאים את "האשמה והאחריות להתמוטטות גרמניה", עזב את גרמניה ב-1933 לאחר עליית הנאצים לשלטון ועבר לז'נבה, שווייץ, שם מת ב-6 באוקטובר 1939. הוא מצא את מקום מנוחתו האחרון בבית הקברות של ג'נת'וד, מטרים ספורים מקברו של חתנו ריימונד דה פורטלס (1882–1914), שהיה מזכירו בשגרירות בוושינגטון די.סי. ברברה טוכמן, מזימות במלחמה "מברק צימרמן", הוצאת מערכות, 1966 מדיה וקבצים בנושא יוהאן היינריך פון ברנסטורף בוויקישיתוף כתבי יוהאן היינריך פון ברנסטורף בפרויקט גוטנברג (באנגלית)