laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
רודולף שטגר-שטיינר פון שטיינשטטן

רודולף שטגר-שטיינר פון שְׁטַיְנְשְׁטְטֵן (בגרמנית: Rudolf Stöger-Steiner von Steinstätten;‏ 26 באפריל 1861 – 12 במאי 1925) היה מצביא בצבא האוסטרו-הונגרי בדרגת גנרל-אוברסט (אלוף-משנה), אשר שירת כאחרון שרי המלחמה של האימפריה האוסטרו-הונגרית. עם סיום מלחמת העולם הראשונה הרשויות של הרפובליקה האוסטרית הראשונה הכריחו אותו לצאת לגמלאות. יליד איכרים משטיריה, אביו נפטר בצעירותו ואמו התחתנה בשנית עם קצין עשיר, לשעבר לוחם במלחמת שלזוויג השנייה אשר הייתה לו השפעה מרובה על שטיינשטטן בצעירותו. שטיינשטטן הפך לצוער בחיל רגלים והוצב בבוסניה, דאז תחת חסות של אוסטריה. הוא התקבל למכללה צבאית מלכותית בווינה, אותה השלים בשנת 1886. בשנת 1890 קודם לדרגת מפקד. הוא הוסיף לשמו את השם שֶׁטַּייְנֶר להבעת הזדהות עם אביו החורג. הוא עם הזמן קודם בדרגות וערב רצח פרנץ פרדיננד היה בדרגת סגן-פילדמרשל. בעת החלה את מלחמת העולם הראשונה הושם שְׁטַיְנְשְׁטְטֵן בפיקוד על חטיבת חיל רגלים הממוקמת בגליציה, למאבק נגד האימפריה הרוסית במינוי אשר נעשה בידי פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה. שְׁטַיְנְשְׁטְטֵן הועבר לאיזונצו במערכה נגד ממלכת איטליה במאי 1915 לפיקוד חיל. שטיינשטטן נותר אנונימי עד לכניסתו לתפקיד פוליטי בולט עם מינויו במהלך אפריל 1917 לשר המלחמה האוסטרו-הונגרי. למעשה, בחירתו הונעה על ידי מפקדי גדודים אוסטריים והונגריים במטה הכללי. שטיינשטטן היה שר מלחמה מוכשר אם כי בשלב מאוחר זה של המלחמה הקשיים שעמדו בפניו בהבטחת המשך אספקת המלחמה תוך שמירה על הסדר האזרחי היו כמעט בלתי אפשריים לטיפול. אף על פי שהבטיח לקרל הראשון, קיסר אוסטריה, כי אוסטריה-הונגריה תוכל להחזיק מעמד בחורף 1917, שטיינשטטן השתכנע כי תבוסה צבאית היא בלתי נמנעת בראשית שנת 1918. במאמץ נגד הלאומיות הגוערת לשמור על הסדר בבית הוא קרא לשבעה גדודי חי"ר מהחזית כדי לסייע עם חובות שיטור. המהפכה שטפה את אוסטריה-הונגריה בכל מקרה, אך שטיינשטטן לא התפטר מתפקידו עד נובמבר 1918, אז פרש מהחיים הציבוריים לאחר שהממשלה הדמוקרטית החדשה הכריחה אותו להתפטר. אלכסנדר פון קרובטין הצבא האוסטרו-הונגרי קרבות הנהר איזונצו מדיה וקבצים בנושא רודולף שטגר-שטיינר פון שטיינשטטן בוויקישיתוף רודולף שטגר-שטיינר פון שטיינשטטן, באתר מלחמת העולם הראשונה
אנאני

אנאני (באיטלקית: Anagni) היא עיר לאטינית עתיקה בנפת פרוזינונה שבמרכז איטליה. אנאני ממוקמת כ־50 ק"מ מזרחית ודרומית לבירה רומא, וידועה בחשיבותה לכנסייה הקתולית בימי הביניים, בהיותה עיר נופש עבור האפיפיור. ארבעה אפיפיורים נולדו באנאני, הבולט שבהם הוא בוניפקיוס השמיני. אנאני מוזכרת בכתבי הרומאים העתיקים (ורגיליוס, סרוויוס, טיטוס ליוויוס), ובימי האימפריה הרומית הייתה מקום החביב על הקיסרים לחופשת קיץ, בשל הקרבה לרומא ומזג האוויר הנוח יותר בקיץ. אנאני הוכרזה כדוכסות במאה החמישית, והעמיקה קשריה עם האפיפיורים במהלך המאה העשירית. אפיפיורים רבים ראו באנאני מקום מושב חליפי, בריא יותר מרומא הצפופה ומוכת המגפות. המאה השלוש עשרה האירה פנים לאנאני, ותוך מאה שנים נולדו שם ארבעה אפיפיורים: אינוקנטיוס השלישי, גרגוריוס התשיעי (אשר ב־1227 נידה את פרידריך השני בקתדרלה בעיר), אלכסנדר הרביעי ובוניפקיוס השמיני. חייו של בוניפקיוס השמיני שזורים באנאני. בתחילת המאה ה-14 התגלעו חילוקי דעות בינו לבין פיליפ הרביעי (פיליפ היפה) בשל רצונו של האחרון למסות את אזרחיו על מנת לממן את מלחמותיו. בתגובה בוניפקיוס פרסם את האגרת המפורסמת אחת קדושה בה טען לעליונות הכנסייה על השלטון החילוני. פיליפ ארגן משלחת לוחמים לאנאני במטרה לתפוס את בוניפקיוס, וב־7 בספטמבר 1303, כוח בן אלפיים לוחמים שהוביל גיוֹם דה נוֹגָרֶה (אנ') פשט על ארמון האפיפיור באנאני (אנ'), שם שהה בוניפקיוס עם אחיינו. בוניפקיוס ניצל ממוות ושוחרר לאחר מכן על ידי תושבי אנאני. האפיזודה זכתה לחיי נצח בקומדיה האלוהית לדנטה (פורגטוריו, שיר XX, שורות 85–93), בה השווה את פיליפ לפונטיוס פילאטוס. בצל מאבקי הכוח בין השלטון החילוני הצרפתי לאפיפיורות שהטילה עוגן באיטליה, האפיפיורות נדדה לאביניון, ואנאני איבדה מכוחה הפוליטי והכלכלי. העיר שימשה בעיקר משכן הקיץ של האפיפיורים, עד שהוחלפה בקסטל גנדולפו (אנ'). מדיה וקבצים בנושא אנאני בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אנאני אנאני, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אנגני (איטליה), דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא איטליה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ויליאם נייט קילינג

ויליאם נייט קילינג (באנגלית: William Knight Keeling‏; 1807 – 1886) היה אמן בריטי (ויקטוריאני), שאייר את הרומנים של וולטר סקוט ומחזותיו של ויליאם שייקספיר. חבר מייסד והנשיא השלישי של האקדמיה לאמנות של מנצ'סטר. קילינג נולד במנצ'סטר. הוא עשה חניכות כחרט עץ, ובשנות ה-30 של המאה ה-19 נסע ללונדון והפך לעוזרו של ויליאם בראדלי (1801–1857), אמן יליד מנצ'סטר שעבר ללונדון בשנת 1822 והתבסס כצייר פורטרטים. קילינג חזר למנצ'סטר בשנת 1835, ועבד כצייר פורטרט ופיגורטיבי בצבעי שמן ובצבעי מים, וכמאסטר לציור. שנות ה-30 של המאה ה-19 הציג באופן פעיל במנצ'סטר, ליברפול ובמקומות אחרים. בשנת 1833 הוענק לציורו 'קן הציפורים' מדליית הכסף של מכון מנצ'סטר המלכותי. בשנת 1841 הוא נבחר לחבר באגודת הציירים החדשה לצבעי מים, שם הציג כ-60 עבודות. בשנת 1859 הפך קילינג לחבר מייסד באקדמיה לאמנויות של מנצ'סטר, ונשיאה השלישי בין השנים 1865 עד 1877. הוא היה חבר במועדון הספרותי של מנצ'סטר. בשנות ה-50 של המאה ה-19, נסע לספרד. המסע הזה העניק לו רעיונות, נושאים ומוטיבים חדשים. פרטים עדינים ופלטה ברורה ובהירה, בהשראת הצבעים החמים של הדרום, הם מאפיינים מובהקים של ציוריו וצבעי המים. בשנת 1873 שיבח עיתון במנצ'סטר את אחד מצבעי המים שלו כ"יצירה מעולה, ספרדית לחלוטין". הוא הושפע גם מיצירותיו של האמן הספרדי ברטולומה אסטבן מוריו (1617–1682). ניתן לזהות בקלות את ילדי הרחוב של מוריו בתיאורים של קילינג של ילדים עניים, בריטים וספרדים כאחד. 'הילד הספרדי' שלו שהוצג במנצ'סטר בשנת 1876, תואר כ"דוגמה טובה מאוד לשיטה הקפדנית והמדויקת בה נוקט האמן. הוא מצפוני לחלוטין בכל עבודתו המקצועית." קילינג לא חתר לתהילה ונשאר ברקע החיים האמנותיים של תקופתו, אם כי אניני טעם רבים העריכו את יצירותיו. כמה מיצירותיו נמצאות באוסף מוזיאון ויקטוריה ואלברט, לונדון. בשנות ה-70 של המאה ה-19 רכש התעשיין והאספן מהעיר וולברהמפטון סידני קרטרייט מתערוכה במנצ'סטר, מספר רב של עבודותיו של קילינג. בשנת 1887 הם הוענקו לגלריה לאמנות וולברהמפטון, המחזיקה באוסף הגדול ביותר של ציוריו וצבעי המים של קילינג בבריטניה. קילינג התחתן עם מרי אן דטמר (נולדה ב־1822) בסנט פנקראס 25 בינואר 1851. נולדו להם ארבעה ילדים: אדית (נולדה ב־1852), דלתון הרפר (נולדה ב־1853), סידני צ'ארלס (נולדה ב־1859), וגרטרוד אן 1862). קילינג נפטר ב־21 בפברואר 1886 בביתו בברטון-אפון-אירוול, מנצ'סטר. נערת הטמבורין מסר אהבה "כטוב בעיניכם" מדיה וקבצים בנושא ויליאם נייט קילינג בוויקישיתוף "Keeling, William Knight" . Dictionary of National Biography. London: Smith, Elder & Co. 1885–1900. "History of Mafa: Past Presidents", Manchester Academy of Fine Arts website, accessed 11 November 2009 ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ויליאם נייט קילינג".
ג.פ. "ביג בופר" ריצ'רדסון

ג'יילס פרי (ג.פ.) ריצ'רדסון (Jiles Perry "J. P." Richardson Jr.) שכונה "ביג בופר" (The Big Bopper);‏(24 באוקטובר 1930 – 3 בפברואר 1959) היה מוזיקאי, זמר, פזמונאי ותקליטן אמריקאי. שיריו המוכרים ביותר היו "Chantilly Lace" ו-"White Lightning", שהפך מאוחר יותר ב-1959 ללהיט בביצועו של ג'ורג' ג'ונס (George Jones). ב-3 בפברואר 1959, נהרג ריצ'רדסון בתאונת מטוס קל במדינת איווה יחד עם באדי הולי וריצ'י ואלנס. יום התאונה התפרסם מאוחר יותר בתור "היום שבו מתה המוזיקה". ריצ'רדסון נולד בסאבין פאס, טקסס לג'יילס פרי (1905–1984) ורעייתו אליז (סטלסבי) (1909–1983). למד במכללת לאמאר (Lamar University), שם היה D.J. וכן היה שחקן כדורגל. הוא הפסיק את לימודיו והועסק בתחנת רדיו מקומית. ב-1952 נשא אישה וב-1953 נולדה להם בת. ב-1955 גויס לצבא ארצות הברית ושימש כמדריך מכ"ם. ב-1957 סיים את שירותו, חזר לרדיו ואימץ את הכינוי "The Big Bopper". במאי 1957 הוא שבר את שיא השידור הרציף כששידר במשך חמישה ימים, שעתיים ושמונה דקות ברציפות והשמיע 1,821 תקליטים. ב-3 בפברואר 1959 נהרג ריצ'רדסון בתאונת מטוס קל, לאחר שלא היה כלל אמור להיות בטיסה והחליף בה את ויילון ג'נינגס, שויתר למענו על מקומו במטוס. הותיר אישה, בת, ובן שנולד חודשיים אחרי מותו. מדיה וקבצים בנושא ג.פ. "ביג בופר" ריצ'רדסון בוויקישיתוף ג.פ. "ביג בופר" ריצ'רדסון, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג.פ. "ביג בופר" ריצ'רדסון, באתר Last.fm (באנגלית) ג.פ. "ביג בופר" ריצ'רדסון, באתר AllMusic (באנגלית) ג.פ. "ביג בופר" ריצ'רדסון, באתר MusicBrainz (באנגלית) ג.פ. "ביג בופר" ריצ'רדסון, באתר דיזר ג.פ. "ביג בופר" ריצ'רדסון, באתר Yandex.Music (ברוסית) ג.פ. "ביג בופר" ריצ'רדסון, באתר Discogs (באנגלית) ג.פ. "ביג בופר" ריצ'רדסון, באתר Genius ג.פ. "ביג בופר" ריצ'רדסון, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ויין (איזר)

ויין (בצרפתית: Vienne) היא קומונה במחוז איזר בדרום מזרח צרפת. הקומונה ממוקמת במפגש נהר הרון והז'ר, 35 קילומטרים דרומית לליון. כיום הקומונה היא הרביעית בגודלה במחוז, אך הייתה לה חשיבות רבה באימפריה הרומית. ויין הייתה בירת האלוברוגים והפכה לקולוניה רומאית בשנת 47 לפנה"ס על ידי יוליוס קיסר. העיר הייתה מרכז נוצרי חשוב. במאה הרביעית פעל בעיר כבישוף ברנאר מוויין, שקיבל הכרה כקדוש. על פי האגדה פונטיוס פילאטוס נקבר תחת פירמידה העומדת עד היום בקומונה, לאחר שהתאבד ונהר הטיבר סירב לקבל את גופתו בשל התנכלותו לישו. יש הטוענים שפונטיוס פילאטוס גם נולד בויין, ויש המייחסים את עיר הולדתו לליון הסמוכה. מדיה וקבצים בנושא ויין בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ויין (בצרפתית) ויין (צרפת), דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא צרפת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נתנאל דאנס-הולנד

נתנאל דאנס-הולנד (באנגלית: Nathaniel Dance-Holland‏; 8 במאי 1735 – 15 באוקטובר 1811) היה צייר פורטרטים אנגלי ומאוחר יותר פוליטיקאי. דאנס-הולנד הוא בנו השלישי של האדריכל ג'ורג' דאנס האב (הוא הוסיף את הסיומת 'הולנד 'בהמשך חייו). למד אמנות אצל פרנסיס היימן, וכמו בני דורו הרבים למד גם באיטליה, שם פגש את אנג'ליקה קאופמן וצייר כמה ציורים היסטוריים וקלאסיים. בשובו לאנגליה הפך דאנס-הולנד לצייר פורטרטים מצליח. עם היימן ואחיו האדריכל ג'ורג' דאנס הצעיר, היה אחד ממייסדי האקדמיה המלכותית לאמנויות בשנת 1768. הוא הוזמן לצייר את המלך ג'ורג 'השלישי ואת מלכתו, בתוספת קפטן ג'יימס קוק והסופר דייוויד גריק. דיוקנו הקבוצתי "משפחת פיבוס" (1769) נמצא באוסף הגלריה הלאומית של ויקטוריה, מלבורן, אוסטרליה. בשנת 1790 ויתר על הקריירה האמנותית והיה לחבר פרלמנט במזרח גרינסטד בסאסקס. הוא כיהן במושב זה עד 1802 אז עבר לבדווין בווילטשייר, שם כיהן עד 1806. בשנת 1807 חזר לתפקידו במזרח גרינסטד, עד מותו בשנת 1811. בשנת 1800 זכה בתואר ברון. דאנס-הולנד היה נשוי להרייט, בתם של סר ססיל בישופ, ואלמנתו של תומאס דאמר (נפטר ב-1781), עבורו אחיו תכנן את הבית בקרנברי פארק, ליד ווינצ'סטר. הם התגוררו באחוזת ליטל ויטנהאם בברקשייר (אוקספורדשייר). אשתו נפטרה ב-1825. ג'יימס קוק צ'ארלס קלרק הפגישה בין דידו לאנייס מרתה ריי משפחת פיבוס המלך ג'ורג 'השלישי פרדריק נורת' ליידי קלייב מדיה וקבצים בנושא נתנאל דאנס-הולנד בוויקישיתוף NGV Collection, web.archive.org, ‏2009-10-02 "Horninghold, Gartree Hundred" Ford, David Nash (2008). "Sir Nathaniel Dance Holland (1735-1811)". Royal Berkshire History. Nash Ford Publishing. Retrieved 16 June 2011.
שביל הראשונים ראשון לציון

שביל הראשונים בראשון לציון מציין מסלול הליכה בראשון לציון העובר בין כ-30 אתרים הקשורים לתקופת ייסוד המושבה. המסלול הותווה ביוזמת ובחסות מוזיאון ראשון-לציון ועיריית ראשון לציון. חלקם הגדול של האתרים הפך לאתרי מורשת מטעם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל. ראשון לציון נוסדה ב-1882, על ידי עולי העלייה הראשונה, כמושבה חקלאית. במהלך התקופה שקדמה למלחמת העולם הראשונה התרחב המקום והוקמו בה מבנים רבים (הן פרטיים והן מבני ציבור) בסגנונות שונים. בניגוד ליישובים אחרים, נמנעה, בראשון לציון, הריסתם של רבים מאותם מבנים, על אף התפתחות העיר, ועם הזמן פעלו גופים שונים לשמר חלק מהם. "שביל הראשונים" נחנך ב-1980, במקביל לייסודו של מוזיאון ראשון-לציון. בשנות ה-90 הוא חודש וב-2010 חודש פעם נוספת. מטרתו של השביל הייתה להביא לידיעת הציבור את ההיסטוריה של העיר. ההליכה "בשביל הראשונים" ממחישה את רקמת חייה של המושבה ראשון לציון ואת פועלם של מייסדיה. בית קשור בבית, סיפור נוגע בסיפור ובתוך כדי הסיור בין אתרי שביל הראשונים קורמת עור וגידים ההיסטוריה הענפה של ראשון לציון, המושבה הראשונה של העלייה הראשונה... אני קורא לתושבי העיר ללכת עימנו בשביל הראשונים, להכיר, ללמוד וללמד גם את הדורות הבאים על סיפורה המופלא של ראשון-לציון — דב צור, 2010 . אחת המטרות העיקריות בחידוש שביל הראשונים היא חינוכית – הטמעת ערכים ולימוד כלל תלמידי מערכת החינוך בעיר את ההיסטוריה של ראשון לציון. "שביל ראשונים" מהווה שלד איתן לכל פעולות ההדרכה שעורך המוזיאון העירוני. תצוגות המוזיאון והפעילות בו חורגות מתחום קריית המוזיאון ומהווים את לב המרכז השימורי, התיירותי והתיעודי של המושבה הישנה — אלי פולק (מנכ"ל החברה העירונית), 2010 . "שביל הראשונים" הוא מסלול מעגלי העובר במרכז ראשון לציון ולאורכו פזורים כ-30 אתרים היסטוריים הקשורים להקמתה והתפתחותה של העיר. השביל מתחיל ומסתיים בכיכר המייסדים שהייתה לב המושבה עם הקמתה. באתרים שלאורך השביל הוצבו שלטי מידע ותמונות היסטורית של האתרים. כמו כן הוקמו לאורכו מספר תצוגות המשחזרות את האווירה של ימי המושבה. באתר המוזיאון ניתן למצוא מפה המתארת את המסלול בית העם בית הפקידות מגדלי ביל"ו כיכר המייסדים בית פריימן בית ספר חביב בית הייסמן בית מאירוביץ' הקליניקה בית הרופאים באר המושבה ומגדל המים בית קנר גן המושבה בית הפקידות הראשון ואורוות הברון יד לברון שביל הראשונים באתר עיריית ראשון לציון שביל הראשונים באתר "מוזיאון ראשון לציון" המודל לפיו נבנה השביל היה שביל החירות בבוסטון חודש "שביל הראשונים" ההיסטורי באתר "ראשון נט", 1 ביוני 2010 מפת "שביל הראשונים" באתר המוזיאון
מבשר גאון

רב מבשר הכהן (כהנא) בן קימוי גאון היה גאון פומבדיתא משנת 917 עד לפטירתו בשנת 922. היה בנו של רב קימוי בן אחאי ראש ישיבת פומבדיתא בין השנים 905-896, בנו של רב אחא כהנא בן מר רב, גאון פומבדיתא בשנת 858. לאחר פטירת רב יהודה בר מר שמואל בשנת 917 פרצה מחלוקת אודות מחליפו. חכמי הישיבה מינו את רב מבשר לגאון, אך רב מבשר לא קיבל את מרותו של ראש הגולה דוד בן זכאי, אשר כתגובה לכך מינה את רב כהן צדק בן יוסף. לצדו של רב מבשר עמדו גם הגאון הארצישראלי אהרן בן מאיר והגביר אהרן בן עמרם. לפי גרסת רב שרירא גאון, המחלוקת נמשכה כחמש שנים, ובשנת 921/922 הושגה פשרה, בתיווכו של נסי הנהרוואני, לפיה שני החכמים ימשיכו לעמוד בראשות שתי ישיבות מקבילות בפומבדיתא, אך מובחרי החכמים היו בישיבתו של רב מבשר, עד לפטירת רב מבשר, אז הכירו כל החכמים בכהונתו של רב כהן צדק. רבי אברהם זכות מספר גרסה שונה: לדבריו, לאחר שמינה בן זכאי את רב כהן צדק, נטרפה דעתו של רב מבשר עד שכל החכמים עברו לתמוך ברב כהן צדק. החוקרים מקבלים את גרסתו של רב שרירא. רב מבשר סמך את רב אהרן הכהן בן יוסף (כלף בן סרג'אדו), שהיה לגאון פומבדיתא כמה דורות אחר כך. לפי רב שרירא גאון, נפטר רב מבשר בכסלו של שנת ד'תרפ"ה (אלף רל"ז למניין השטרות), שהוא חודש נובמבר 924. משה גיל מקדים את פטירתו לכסלו של שנת ד'תרפ"ג (נובמבר או דצמבר 922), ומרדכי מרגליות כותב שנפטר בשנת 926. שרגא אברמסון מאחר את פטירתו לשנת 928. מובא בשמו ששמשון נענש על כך שאיבד עצמו לדעת, על אף שעשה בכך נקמה גדולה בפלשתים. מרדכי מרגליות, אנציקלופדיה לחכמי התלמוד והגאונים, חלק ב עמ' 253. משה גיל, עיונים בתולדות יהודי עראק במאה העשירית, תעודה י (ה'תשנ"ו), עמ' 81–153. יעקב מאן, עניינים שונים לחקר תקופת הגאונים, תרביץ ה חוברת ב (טבת ה'תרצ"ד) עמ' 148–179. צבי גרץ (דברי ימי ישראל ג, עמ' 275–279 ועמ' 421–423 בתרגום שפ"ר, על פי תיאורו של רב נתן הבבלי), מתאר את האירועים בצורה שונה, ולפי תיאורו בן זכאי הסתכסך עם רב כהן צדק ולכן מינה את רב מבשר, אך רב מבשר סירב לקבל את ההסדר הזה. אמנם רוב החוקרים חולקים בזה על גרץ, ראו בהרחבה אצל גיל, עמ' 123 בהערה 18. אגרת רב שרירא גאון, חלק ג פרק ח ספר יוחסין מאמר שלישי סדר רבנן סבוראי והגאונים. ראו אצל גיל ואצל יוסף טובי, דף נוסך מספר הגלוי לרב סעדיה גאון, בתוך: "מחקרים בספרות עם ישראל ובתרבות תימן: ספר היובל לפרופ' יהודה רצאבי", רמת גן ה'תשנ"א, עמ' 63. שרגא אברמסון, במרכזים ובתפוצות בתקופת הגאונים עמ' 21. מובא בשמו בילקוט מעם לועז, שופטים עמ' רמב
קובי בלדב

יעקב (קובי) בלדב (נולד ב-14 באוקטובר 1965) הוא כדורגלן עבר ישראלי בעמדת השוער במכבי נתניה, אשר שימש גם כמנהל כללי ויושב ראש המועדון. בלדב החל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של הפועל נצרת עילית ועלה לקבוצה הבוגרת ב-1982. ב-1984 עבר למכבי נתניה כשוער מחליף. באותה העונה, בהיותו קפטן נבחרת ישראל בכדורגל עד גיל 19, היה חלק מפרשת קובלנץ, והורחק לשנה מהנבחרת. ב-1986 תפס את מקומו של אריה חביב כשוער הראשון. בלדב הופיע במדי נתניה ב-251 משחקי ליגה, והיה שותף לעליה לגמר גביע הטוטו ב-1988/1989. ב-1995 עבר למכבי הרצליה ושם שיחק עונה אחת לפני שפרש ממשחק פעיל. לאחר פרישתו חזר בלדב למכבי נתניה ומונה כמנהל הכללי של המועדון עד 2007, בה עזב את התפקיד אך נשאר במועדון כחבר הנהלה. במהלך התקופה הזאת מונה גם כעוזר מאמן ב-2002 ושימש בתפקיד כמספר חודשים. ב-2010, עקב עזיבתו של דניאל יאמר, מונה כבעלים משותף ויושב ראש המועדון. בלדב נשוי לאשת התקשורת לשעבר עו"ד לימור בלדב, וכיום הוא הבעלים של סוכנות ביטוח ויזמות עסקית. מכבי נתניה: יעקב בלדב מונה כעוזר מאמן, באתר ynet, 25 במרץ 2002 נרי ברנר, יאמר: אני עוזב בלב שלם, היתה לי תקופה נהדרת, באתר ynet, 21 ביוני 2011
ג'ובאני בראגולין

ג'ובאני בראגולין (נולד בשם ברונו אמדיו באיטלקית: Bruno Amadio;‏ 9 בנובמבר 1911 – 22 בספטמבר 1981), ידוע גם בשמות פרנצ'וט סביליה ואנג'לו בראגולין, היה צייר איטלקי. בראגולין הוא יוצר הציור המכונה הילד הבוכה שהיה ציור אחד מתוך קבוצה של מאות ציורים שצייר בראגולין בסגנון זה. בציורים מגוון ילדים דומעים המסתכלים ישר קדימה. הציורים ברובם אינם חתומים ותאריך היצירה שלהם אינו ידוע. התמונות היו מן הראשונות ששוכפלו בצבע בקנה מידה רחב כבר בשנות ה-60, וככל הנראה צוירו שנים לפני כן. ציורי הילדים הבוכים היו פופולריים באירופה ובדרום אמריקה, ונמכרו על פי ההערכה במיליוני עותקים, ללא תמלוגים כלשהם לצייר. הילדים בציוריו כונו לפעמים "נערים צועניים" אם כי אין שום דבר המקשר אותם באופן ספציפי לקבוצה האתנית של צוענים. בראגולין היה צייר בעל הכשרה אקדמית[דרושה הבהרה], עבד בוונציה שלאחר המלחמה כצייר ורסטורטור, והפיק את תמונות „הילד הבוכה” עבור תיירים. לפחות 65 ציורים כאלה נעשו בשם בראגולין, ורפרודוקציות שלהם נמכרו ברחבי העולם. לא תמיד שילמו לו תמלוגים עבור הרפרודוקציות. בשנות השבעים התגלה שהוא חי ובעל אמצעים ועדיין מצייר בפדובה. היו טענות שהוא ברח לספרד לאחר המלחמה, ושם צייר ילדים מבית יתומים מקומי שנשרף לאחר מכן, אך ככל הנראה מדובר היה באגדה אורבנית לא מאושרת. מהי קללת הילד הבוכה?, באתר אנציקלופדיה אאוריקה מציורי בראגולין, אתר אינטרנט (באנגלית) מה הסיפור של הילד הבוכה? כאן סקרנים, יוטיוב Punt PI tries to burn 'cursed' Crying Boy painting, www.bbc.co.uk Massimo Polidoro Curse That Painting! Notes on a strange world, www.pensamientocritico.org bragolin, bragolin (באנגלית) PressReader.com - Your favorite newspapers and magazines., www.pressreader.com Punt Pi, Series 3 Episode 4, www.bbc.co.uk
ג'ון תומאס סיטון

ג'ון תומאס סיטון (באנגלית: John Thomas Seton‏; בערך 1738 – 1806), היה צייר סקוטי. סיטון היה בנו של כריסטופר סיטון, חרט פנינים בלונדון. הוא היה תלמידו של פרנסיס היימן, ולמד באקדמיה של סנט מרטין ליין. הוא יצא לסיור הגדול לאיטליה, שם שהה ברומא ב־1758/9, התגורר בסטרדה דלה קרוצ'ה והיה מעורב בקהילת האמנים הגולים. הוא סייע בפירוק ענייניו של הצייר הצעיר ג'ונתן סקלטון שמת שם. הוא היה אמן מוכשר יותר בשובו לבריטניה, והציג בשנת 1761 באגודת האמנים וקיבל עבודות על דיוקנאות מקהל לקוחות מכובד וגבוה למדי. לאחר כמה שנים הוא התיישב באדינבורו, ודיוקנאותיו של החברה הגבוהה הסקוטית הם מההטובים ביותר בדורו. הוא בילה עשור בהודו (1776–1785) שם נהג לצייר גם תמונות דיוקן טובות וחזר לסקוטלנד שם תועד באדינבורו בשנת 1806. עבודתו מופיעה לעיתים קרובות במכירה פומבית בסותביס ובכריסטי. באפריל 2008 הציבה שרת התרבות הבריטית מרגרט הודג'בר וטו על ייצוא הדיוקן הנדיר של "אלכסנדר דאלרימפל", מאת ג'ון תומאס סיטון. דאלרימפל היה ההידרולוג הראשון באדמירליות, שבעבודתו החלוצית יצר את מפות נתיבי הים. הוא היה דמות מרכזית בהתפתחות התחבורה הימית העולמית כמו גם האימפריה הבריטית". נעשה ניסיון לגייס כספים לרכישת הדיוקן במחיר המומלץ של 137,500 לירות שטרלינג, ולבסוף הוא נרכש על ידי המוזיאון הלאומי של סקוטלנד, שם מוצג הדיוקן. מדיה וקבצים בנושא ג'ון תומאס סיטון בוויקישיתוף Concise Dictionary of Scottish Painters, Paul Harris Publishing 1976 Portrait of Alexander Dalrymple, web.archive.org, ‏2015-04-02
אאוקנמזאורוס

אאוקנמזאורוס (שם מדעי: Eucnemesaurus; מילולית: "לטאת שוקה טובה") הוא סוג של דינוזאור דמוי-זאורופוד ממשפחת הריוחזאוריים, שחי בדרום אפריקה בסוף בתור הטריאס, לפני 228 מיליון שנה. לצד הריוחזאורוס מאמריקה הדרומית זהו הנציג היחיד של משפחתו. הדינוזאור התגלה בתצורת אליוט (אנ'), המדינה החופשית שבדרום אפריקה והוא תואר בידי החוקר ההולנדי אגברט קורנליס ניקולאס ואן הופן (אנ'). תחילה חשבו לקרוא לו בשם אאוסקלוזאורוס, אך כבר היה דינוזאור שנקרא בשם זה במשפחת הפלטאוזאוריים, עקב תכונות דומות. אורכו של האאוקנמזאורוס הגיע לאורך 10 עד 11 מטרים ומשקל של 1.1 עד 2 טונות. עקב המבנה של שיניו החדות העריכו תחילה שהיה דינוזאור טורף, הקרוב להררזאוריים, אך בהמשך התברר שמבנה הגוף מתאים יותר לדמוי-זאורופוד קדום. ככל הנראה היה צמחוני וניזון מעלים כמו משרכים, מחטניים וציקסיים. בניגוד לזאורופודים המאוחרים יותר, היה האאוקנמזאורוס יכול להתייצב על שתיים וכך להגיע לצמרות, ובעזרת זנבו הארוך והגמיש היה מסוגל להצליף באויבים. מאחר שדמה יחסית לזאורופוד אמיתי שייכו אותו חלק מהחוקרים למשפחת המלנורוזאוריים, אך בהמשך התברר שהיה קרובו של הריוחזאורוס מאמריקה הדרומית והם נכללו יחד באותה משפחה. מדיה וקבצים בנושא אאוקנמזאורוס בוויקישיתוף אאוקנמזאורוס, באתר GBIF (באנגלית)
עונת 2012/2013 בליגה הבלקנית בכדורסל

עונת 2012/2013 בליגה הבלקנית בכדורסל (BIBL) הייתה העונה ה-5 של תחרות אירופית זו לקבוצות כדורסל. המשחק הראשון במסגרת שלב הבתים התקיים ב-16 באוקטובר 2012 והגמר נערך ב-21 באפריל 2013. בתחרות השתתפו 10 קבוצות, 2 מבולגריה, 2 ממקדוניה, 2 ממונטנגרו, 1 מקרואטיה, 1 מיוון, 1 מסרביה ו-1 מישראל. לראשונה השתתפה קבוצה מיוון. לעונה זו נרשמו למפעל כ-10 קבוצות ששובצו לשני בתים של כ-5 קבוצות. הקבוצות שיחקו במתכונת של שני סבבים, בית וחוץ נגד כל אחת מקבוצות הבית, בסך הכל כ-8 משחקים, כאשר 3 הראשונות העפילו לסבב הבתים השני ובמקיל שתי הקבוצות שסיימו במקומות 5 ו-6 בכל בית שובצו לבית תחתון בו שיחקו צמד משחקים כנגד כל אחת מהיריבות בבית. הקבוצות שהעפילו לשלב השני שיחקו בבית יחיד של 6 קבוצות בשיטה זהה לסיבוב הראשון, במתכונת של שני סבבים, בית וחוץ נגד כל אחת מקבוצות הבית, בסך הכל כ-10 משחקים. בסיום סבב הבית השני העפילו 4 הראשונות לפיינל פור, כאשר הקבוצה שסיימה ראשונה מאחרת את הקבוצה במקום ה-3 והקבוצה במקום ה-2 מארחת את הקבוצה במקום ה-4. הפועל גלבוע גליל זכתה באליפות הליגה בפעם השנייה. בשלב זה חולקו הקבוצות לשני בתים, הבית העליון המתומדד על העפלה לפינל פור והבית התחתון המספק מסגרת משחקים לקבוצות שלא העפילו לבית ג' הקבוצות בבית זה סיימו למעשה את דרכם בטורניר ולמשחקם אין השפעה על המשך הליגה.
יחסי לטביה–צ'כיה

יחסי לטביה–צ'כיה הם יחסי החוץ בין צ'כיה ללטביה. צ'כוסלובקיה הכירה ברפובליקה של לטביה ב-5 בינואר 1922. בין השנים 1922–1928 פעלה קונסוליה לטבית בפראג, אשר בשנת 1929 שודרגה לקונסוליה כללית ובשנת 1931 שודרגה לשגרירות. לאחר סיפוח צ'כוסלובקיה על ידי גרמניה הנאצית נותקו היחסים בין המדינות. ב-9 בספטמבר 1991, הרפובליקה הפדרלית של צ'כוסלובקיה חידשה את היחסים הדיפלומטיים עם הרפובליקה של לטביה. ב-1 בינואר 1993 פורקה צ'כוסלובקיה לצ'כיה וסלובקיה, ולטביה המשיכה את קשריה עם צ'כיה. כיום, שתי המדינות משתפות פעולה במגוון תחומים, ובכלל זה בתחומי ההגנה, החקלאות, התרבות והתיירות. קיימים יחסי סחר וכלכלה בין המדינות פעילים. לטביה מעוניינת לקדם את היחסים הללו, מכיוון שהפוטנציאל להתפתחותם עדיין גדול. על פי נתוני 2007 מחזור הסחר בין שתי המדינות גדל ועולה על 200 מיליון אירו בשנה. מוצרי היצוא העיקריים לצ'כיה הם מתכות ומוצרי מתכת בסיסים (30% מסך היצוא), ציוד משרדי (18%) ומוצרי תעשיית המזון (18%). היבוא מצ'כיה כולל בעיקר מכונות, מכשירים מכניים וציוד חשמלי (31%) וכלי רכב (23%). הייצוא לצ'כיה בשנת 2007 הסתכם בכ-31.8 מיליון אירו או 0.59% מסך היצוא של לטביה, כאשר הייבוא בשווי של 182 מיליון אירו או 1.78% מסך היבוא של לטביה. לטביה מחזיקה בצ'כיה שגרירות בפראג. צ'כיה מחזיקה בלטביה שגרירות בריגה. מדיה וקבצים בנושא יחסי לטביה–צ'כיה בוויקישיתוף יחסי לטביה–צ'כיה, באתר משרד החוץ הלטבי יחסי לטביה–צ'כיה באתר משרד החוץ הלטבי אתר על יחסי מדינות
נמשגולאץ'

נמשגולאץ' (בהונגרית: Nemesgulács) הוא כפר קטן במחוז וספרם שבמרכז הונגריה. כמו כפרים רבים באירופה גם בנמשגולאץ' מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 1,024 תושבים, ובשנת 2020 רק 934 תושבים. בנמשגולאץ' חיו יהודים בתקופות זמן שונות. מדיה וקבצים בנושא נמשגולאץ' בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של נמשגולאץ' (בהונגרית) נתוני הכפר באתר הלמ"ס ההונגרי מפקדי האוכלוסין של יהודי הונגריה, 1993 ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בהונגריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נמשוויטה

נמשוויטה (בהונגרית: Nemesvita) הוא כפר קטן במחוז וספרם שבמרכז הונגריה. כמו כפרים רבים באירופה גם בנמשוויטה מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 429 תושבים, ובשנת 2020 רק 294 תושבים. בנמשוויטה חיו יהודים בתקופות זמן שונות. על ראש גבעה ביער סמוך לכפר נמצא בית קברות יהודי שם ישנן כ-15 מצבות, חלקן נפלו או נשברו. מדיה וקבצים בנושא נמשוויטה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של נמשוויטה (בהונגרית) נתוני הכפר באתר הלמ"ס ההונגרי בית הקברות היהודי בנמשוויטה מפקדי האוכלוסין של יהודי הונגריה, 1993 ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בהונגריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.