laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
התיקון השמיני לחוקת ארצות הברית

התיקון השמיני לחוקת ארצות הברית (באנגלית: Eighth Amendment), משנת 1787 הוא חלק ממגילת הזכויות הנספחת לחוקת ארצות הברית. התיקון אוסר על הממשלה הפדרלית להשית "עונש אכזרי ובלתי רגיל" וכן לדרוש ערבות או להטיל קנס מופרזים. על אף שהוויכוח על פרשנות התיקון ניטש עד היום בהקשר של מוסריות עונש המוות ובמקרים אחרים (כגון פרשת מורטון ברגר), הביטוי "ענישה אכזרית ובלתי רגילה", נעשה מוכר ומקובל בעולם המערבי. בפסק דין רובינסון נ' קליפורניה נפסק כי האיסור על ענישה אכזרית ובלתי רגילה חל על מדינות ארצות הברית מכוח התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית. פסק הדין התייחס להטלת עונש מאסר על עבירה פחותה בגין שימוש או היות הנאשם תחת השפעת חומרים אסורים, וקבע כי זו מהווה ענישה אכזרית ובלתי רגילה. פסק הדין אינו מתייחס מפורשות להחלת האיסורים על קביעת ערבות וקנס מופרזים על המדינות. נוסח התיקון לקוח ממגילת הזכויות האנגלית משנת 1689, אשר נחקק לאחר המהפכה המהוללת ונועד לעגן את זכויות היסוד של נתיני אנגליה ולקבוע את סדר הירושה של הכתר האנגלי. הביטוי "ענישה אכזרית ובלתי רגילה" טבע את חותמו גם חוק הטבת העבדות 1798 (באנגלית: Amelioration Act 1798), ונוסחים דומים ברוח זו נכללו בפרק 5 להכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם של האו"ם, בפרק 3 של האמנה האירופאית לזכויות האדם, בצ'רטר הקנדי לזכויות וחירויות משנת 1982, בצ'רטר זכויות היסוד של האיחוד האירופאי משנת 2000, ובסעיף 16 לאמנת האו"ם נגד עינויים, עליה חתומות 146 מדינות. Excessive bail shall not be required, nor excessive fines imposed, nor cruel and unusual punishments inflicted. "ערבות מופרזת לא תידרש, קנסות מופרזים לא יוטלו ועונש אכזרי ובלתי רגיל לא יושת." מאמצע המאה ה-20 ועד היום נעשה שימוש רב של המתנגדים לעונש מוות בתוכנו של התיקון. לטענת משפטנים רבים, כשהראשון בהם הוא שופט בית המשפט העליון לשעבר ארתור גולדברג, עונש מוות עונה על ההגדרה של "ענישה אכזרית ובלתי רגילה". מדיה וקבצים בנושא התיקון השמיני לחוקת ארצות הברית בוויקישיתוף התיקון השמיני לחוקת ארצות הברית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) (Robinson v. California, 370 U.S. 660 (1962 http://todayinclh.com/?event=arthur-goldberg-joins-supreme-court
יברייסקיה אנציקלופדיה

המונח "האנציקלופדיה היהודית הרוסית" מפנה לכאן. לערך העוסק באנציקלופדיה ישראלית, ראו אנציקלופדיה יהודית קצרה בלשון הרוסית. יברייסקיה אנציקלופדיה (מרוסית: Еврейская энциклопедия; האנציקלופדיה היהודית) הייתה האנציקלופדיה היהודית הראשונה בשפה הרוסית אשר הוקדשה ל"יהדות ולתרבותהּ, בעבר ובהווה". האנציקלופדיה, שכללה 16 כרכים, יצאה לאור בהוצאת ברוקהאוס-אֶפרון בין השנים 1906–1913 בסנקט פטרבורג שברוסיה. עם עורכיה נמנו יולי גסן, שמעון דובנוב, יהודה לייב קצנלסון (בוקי בן יגלי), אלברט הרכבי, שאול גינזבורג, ישראל ברלין ישראל צינברג ומארק וישניצר. הברון גינצבורג סייע במימון. האנציקלופדיה התבססה על ה-Jewish Encyclopedia, אך גם הדגישה את מרכזיותהּ של הקהילה היהודית הגדולה בעולם דאז: יהדות האימפריה הרוסית. גם כיום משמשת אנציקלופדיה זאת כלי עזר חשוב בחקר יהדות מזרח אירופה. מדיה וקבצים בנושא יברייסקיה אנציקלופדיה בוויקישיתוף היברייסקיה אנציקלופדיה, באתר ויקיטקסט, ברוסית יברייסקיה אנציקלופדיה, ברוקהאוס-אפרון – יותר מ-20,000 ערכים (ברוסית) Cornis-Pope, Marcel; Neubauer, John (2004). History of the Literary Cultures of East-Central Europe: Junctures and Disjunctures in the 19th and 20th Centuries. John Benjamins Publishing. p. 198. ISBN 90-272-3453-1. ערך זה הוא קצרמר בנושא יהדות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מודל קורנו

מודל קורנו הוא משחק בכלכלה, שבו בדואופול או באוליגופול קובעות כל החברות את הכמות המיוצרת בצורה סימולטאנית. כל חברה במודל קובעת את תפוקתה בהתבסס על הנחה מראש לגבי תפוקת שאר החברות. הוא פותח על ידי הכלכלן אנטואן אוגוסטן קורנו. בדואופול, קביעת התפוקה של כל חברה תעשה בצורה הבאה: כל חברה תמקסם את הרווח שלה על סמך הנחתה את הכמות שתייצר החברה השנייה. תתקבל לכל חברה פונקציית תגובה, כלומר כמה היא מייצרת בהינתן ייצור החברה השנייה. נקודת החיתוך של שתי פונקציות התגובה היא נקודת הייצור של שתי החברות. במודל זה ישנה תחרות סימולטנית בין מעט יצרנים אוליגופוליסטים. דואופול סטקלברג מודל ברטראן מדיה וקבצים בנושא מודל קורנו בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא כלכלה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
1835

שנת 1835 היא השנה ה-35 במאה ה-19. זוהי שנה רגילה, שאורכה 365 ימים. 1 בינואר 1835 לפי הלוח הגרגוריאני מקדים את 1 בינואר לפי הלוח היוליאני ב-12 ימים. כל התאריכים שלהלן הם לפי הלוח הגרגוריאני. 30 בינואר – ריצ'רד לורנס מנסה להתנקש בחייו של הנשיא אנדרו ג'קסון, אך נכשל במה שהיה הניסיון הראשון להתנקש בחייו של נשיא בארצות הברית 20 בפברואר – רעידת אדמה חזקה בצ'ילה 23 בפברואר – הופעת בכורה לאופרה "היהודיה" של ז'אק פרומנטל הלוי בפריז 5 במאי – קו הרכבת הראשון באירופה היבשתית נפתח בבלגיה, בין בריסל למכלן 25 באוגוסט – העיתון "ניו יורק סאן" מפרסם את תרמית הירח הגדולה 2 באוקטובר – פורצת המהפכה הטקסנית, מרידתם של התושבים הצפון אמריקאים בממשלת מקסיקו 16 בדצמבר – השרפה הגדולה של ניו יורק הורסת חלקים נרחבים מהעיר 19 בדצמבר – ארצות הברית מכירה בעצמאותה של הוואי 1 בספטמבר – ויליאם סטנלי ג'בונס, כלכלן ולוגיקן בריטי (נפטר ב-1882) 15 בספטמבר – ריצ'רד אולני, שר המשפטים ומזכיר המדינה של ארצות הברית (נפטר ב-1917) 11 באוקטובר – תיאודור תומאס, מוזיקאי ומנצח אמריקאי (נפטר ב-1905) 31 באוקטובר – אדולף פון באייר, כימאי גרמני חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1905, היהודי הראשון שזכה בפרס נובל (נפטר ב-1917) 30 בנובמבר – מארק טוויין, סופר אמריקאי (נפטר ב-1910) 20 בפברואר – יהודה לייב קארלבורג, רב גרמני (נולד ב-1765) 2 במרץ – פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה האחרון (נולד ב-1768) 13 במאי – ג'ון נאש, אדריכל בריטי (נולד ב-1752) 20 באוגוסט – הרב בכור יצחק נאבארו, רב, דיין ופרשן מאזמיר 30 באוגוסט – ויליאם ברי, המנהל הכללי של דואר ארצות הברית העשירי (נולד ב-1784) 27 בנובמבר – ג'ון סמית', אחד משני האנשים האחרונים שנתלו באנגליה בגלל מעשה סדום (נולד ב-1795) 27 בנובמבר – ג'יימס פראט, אחד משני האנשים האחרונים שנתלו באנגליה בגלל מעשה סדום (נולד ב-1805) להלן לוח שנה גרגוריאני – עברי משולב עם ימים בינלאומיים. חגים ומועדים עבריים: Nothing. במקומות בהם היה נהוג אז הלוח היוליאני, שנת 1835 התחילה ביום י"ב בטבת ה'תקצ"ה (לעומת זאת, אותה שנה לפי הלוח הגרגוריאני החלה 12 ימים מוקדם יותר, ב-ל' בכסלו). אורכה של שנה זו לפי הלוח היוליאני 365 ימים - בדיוק כמו הלוח הגרגוריאני המקביל. להלן לוח שנה יוליאני - עברי משולב עם חגים ומועדים עבריים: שנת 1835 לפי הלוח היוליאני Nothing. 1835 במדע‎ ילידי 1835‎ נפטרים ב-1835‎ מדיה וקבצים בנושא 1835 בוויקישיתוף
מודל ברטראן

מודל ברטראן (נכתב לעיתים: מודל ברטרנד) הוא משחק בכלכלה, שבו בדואופול או באוליגופול קובעות כל החברות את מחירו של מוצר מסוים בצורה סימולטאנית. המודל מכונה גם מלחמת מחירים. כל חברה במודל קובעת את מחירה בהתבסס על הנחה מראש של מחיר המוצר שיקבעו יתר החברות. מודל ברטראן קובע כי שיווי המשקל האפשרי היחיד במצב הזה הוא שהמחירים שכל החברות יציעו יהיו זהים וכן שווים לעלות השולית של ייצור אותו מוצר. זאת, מכיוון שאם אחת החברות תציע מחיר גבוה יותר מהאחרות, כולם יקנו במחיר הזול והיא תפסיד, ואילו אם היא תציע מחיר זול יותר מהחברות האחרות אזי היא תוכל להרוויח יותר על ידי קביעת מחיר גבוה יותר ולכן תעלה את המחיר. לכן אם לשתי החברות יש אותה עקומת עלות שולית, אם כן, המחיר שייקבע יהיה זהה. אם לאחת החברות יש עלות שולית נמוכה יותר היא תקבע מחיר מונופוליסטי בשוק, אם ביכולתה להבטיח כי במחיר זה עדיין החברות האחרות לא יוכלו לייצר. מודל ברטראן פותח על ידי הכלכלן ז'וזף לואי פרנסואה ברטראן. פתרון המודל בדואופול, שבו לשתי החברות אותה עקומת עלות שולית, הוא פתרון פשוט: p 1 = p 2 = m c 1 = m c 2 {\displaystyle p_{1}=p_{2}=mc_{1}=mc_{2}} דואופול סטקלברג מודל קורנו ערך זה הוא קצרמר בנושא כלכלה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שקילות ריקארדו

שקילות ריקארדו היא עיקרון כלכלי שאומר שכל צורת גיוס כסף של הממשלה מהציבור, אם על ידי מיסים ואם על ידי איגרות חוב, תהיה בעלת השפעה זהה על המשק. בזמן המלחמות הנפוליאוניות בתחילת המאה ה-19 התלבטה הממשלה הבריטית אם לממן את הגידול בהוצאותיה הצבאיות על ידי הטלת מיסים או על ידי הנפקת אג"ח לציבור. היא הייתה זקוקה לעשרים מיליון לירות שטרלינג. הכלכלן הבריטי דייוויד ריקארדו הראה כי מבחינה מקרו-כלכלית שתי האפשרויות זהות, משום שאם מהוונים את תקציב הממשלה ואת בעיית הפרט, מקבלים כי הערך הנוכחי של זרם התצרוכת איננו תלוי בעיתוי המס, אלא רק בנטל המס. העיקרון עבור אופק של שלוש תקופות: g 1 + g 2 ( 1 + r 1 ) + g 3 ( 1 + r 1 ) ( 1 + r 2 ) = y + y ( 1 + r 1 ) + y ( 1 + r 1 ) ( 1 + r 2 ) {\displaystyle g_{1}+{g_{2} \over (1+r_{1})}+{g_{3} \over (1+r_{1})(1+r_{2})}=y+{y \over (1+r_{1})}+{y \over (1+r_{1})(1+r_{2})}} הסיבה לשקילות ריקרדו היא שאם הממשלה תבחר באפשרות האג"ח היא תצטרך מתישהו לפרוע את חובותיה לציבור. הדרך היחידה שלה לצורך פריעת החובות תהיה העלאת המיסים. כלומר בכל מקרה הציבור יודע היטב את העובדה הזאת – הגרעון הממשלתי שלה היום הוא העלאת המיסים של המחר. הציבור מכין את עצמו לקראת העלאת המיסים על ידי קניית אג"ח מהממשלה במחיר זול. כך יוכל הציבור להשתמש בכסף שיחסוך לצורך תשלום המיסים. למעשה, שקילות ריקארדו קובעת כי כל גידול בחיסכון הממשלה יחייב קיטון בחסכון הפרטי, כלומר כל נטל של הממשלה על הציבור לא מגדיל את סך התוצר. תוצאה זו שונה מאוד ממודל קיינס שקבע כי גידול בהוצאות הממשלה יביא לגידול בתוצר. התנאים לשקילות ריקארדו מלאה: שוק הון משוכלל – אין מגבלת נזילות. לפרטים יש יכולת חיזוי מושלמת – הם יודעים מתי תטיל הממשלה מיסים ולפיכך יודע כמה אג"ח לקנות ומתי. כולם במשק משתמשים באותו גורם היוון (אותה ריבית) – הציבור והממשלה. ב-1974 פרסם הכלכלן רוברט בארו מאמר פורץ דרך במגזין לכלכלה פוליטית בהוצאת אוניברסיטת שיקגו (Journal of Political Economy), תחת הכותרת "Are Government Bonds Net Wealth?". בארו הציג הוכחה מתמטית לשקילות ריקרדו, במודל בין-דורי. המאמר נהיה לאחד המפורסמים והמצוטטים ביותר בעולם הכלכלה, בכך שערער על גישת הכלכלה הקיינסיאנית.
ג'ו פאס

ג'ו פאס (באנגלית: Joe Pass‏ נולד כ-Joseph Anthony Passalaqua; ‏ 13 בינואר 1929 - 23 במאי 1994) היה גיטריסט ג'אז. סגנון נגינתו המשלב מהלכי "בס מהלך" (walking basslines) ושימוש בקונטרפונקט מלודי תוך כדי אלתור השפיעו על דורות של נגני גיטרה ג'אז. פאס נולד בניו ג'רזי למשפחה ממוצא סיציליאני וגדל בפנסילבניה. אביו היה פועל פלדה. כילד חלם להיות "קאובוי מזמר" לפי דמותו של ג'ין אוטרי, ששר וניגן שירי בוקרים עם גיטרה. אביו, שזיהה את כישרון הנגינה שלו, קנה לו את הגיטרה הראשונה בהיותו בן 9 ועודד אותו לנסות ולנגן כל מנגינה ששמע. בגיל 14 החל פאס להופיע ולנדוד בדרכים עם הרכבים מזדמנים. הוא הגיע לניו יורק, הופיע שם והתמכר לסמים. רוב שנות החמישים היה שרוי בניסיונות גמילה. בשנות השישים עבר פאס ללוס אנג'לס והחל להקליט בחברת "פסיפיק ג'אז", בין היתר תקליטים שהפכו לשם דבר כמו Catch Me, Sounds of Synanon, Simplicity ו-For Django, שהוא מחווה לדג'נגו ריינהארדט, אשר פאס הושפע מסגנונו ושילב אותו עם סגנון הארד בופ והשפעות של צ'ארלי פארקר ליצירת סגנונו הייחודי. ב-1963 זיכה אותו המגזין דאון ביט בפרס "הכישרון המבטיח" (מילולית: New Star Award). באותן שנים הופיע בטלוויזיה כנגן לצידם של פרנק סינטרה, שרה ווהן ואמנים אחרים ובתוכניות "טונייט שואו" עם ג'וני קרסון, "תוכניתו של מרב גריפין" ותוכניות נוספות. בראשית שנות השבעים שיתף פעולה עם הגיטריסט הרב אליס ועם הבסיסט ריי בראון והמתופף ג'ק האנה וכתב את ספרו החשוב (אחד מן הספרים העיקריים ללומדי גיטרה ג'אז) Joe Pass Guitar Style. ב-1974 הקליט את תקליט הסולו "וירטואוזו" בחברת פאבלו וניגן בטריו עם הפסנתרן אוסקר פיטרסון והבסיסט נילס-הנינג ארסטד פדרסן, עמם זכה בפרס גראמי עבור הופעת ההרכב הטובה ביותר לאותה שנה. בהמשך ניגן עם אמנים רבים בהרכבים שונים ביניהם עם דיזי גילספי, דיוק אלינגטון, קאונט בייסי ואחרים. כמו כן הקליט ארבעה תקליטים עם אלה פיצג'רלד שזכו להצלחה רבה: Take Love Easy (1973)‎,‏ Fitzgerald and Pass... Again (1976)‎,‏ Speak Love (1983)‎,‏ (Easy Living (1986. פאס נפטר מסרטן הכבד בלוס אנג'לס בגיל 65. Mel Bay Presents Joe Pass "Off the Record". Mel Bay, 1993. ISBN 1-56222-687-8 Complete Joe Pass. Mel Bay, 2003. ISBN 0-7866-6747-8 Miyakaku, Takao. Joe Pass. Tokyo: Seiunsha, 2000. ISBN 4-434-00455-7(אוסף צילומים) מדיה וקבצים בנושא ג'ו פאס בוויקישיתוף ג'ו פאס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג'ו פאס, באתר ספוטיפיי ג'ו פאס, באתר Last.fm (באנגלית) ג'ו פאס, באתר AllMusic (באנגלית) ג'ו פאס, באתר MusicBrainz (באנגלית) ג'ו פאס, באתר Discogs (באנגלית) ג'ו פאס, באתר Songkick (באנגלית) ג'ו פאס, באתר SecondHandSongs דף ג'ו פאס באתר נגני גיטרה ג'אז (באנגלית) ביוגרפיה (חלקית) של ג'ו פס (באנגלית) ג'ו פאס, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
אליפות הפאן פסיפיק בשחייה

אליפות הפאן פסיפיק בשחייה היא תחרות שחייה בינלאומית גדולה, הנערכת בבריכות ארוכות משנת 1985. תחרות זו נחשבת לגדולה ביותר אחרי האולימפיאדה ואליפות העולם בשחייה ושווה לאליפות אירופה בשחייה, בזכות השתתפותן של שתי מעצמות השחייה, ארצות הברית ואוסטרליה. מטרת האירוע הייתה לקיים מפגש בינלאומי גדול לשחיינים, בשנים בהן לא מתקיימות האולימפיאדה או אליפות העולם בשחייה. לאחר שינוי בתאריכים של אליפות העולם בשחייה בשנת 2002 מארבע שנים לשנתיים, בשנים הלא זוגיות, הוחלט לקיים את האירוע אחת לארבע שנים בקיץ שבין האולימפיאדות בשנה זוגית. האירוע נוסד על ידי ארבע מדינות: אוסטרליה, ארצות הברית, יפן וקנדה. הוחלט על כך שאירוח האירוע יתקיים במחזוריות בין המדינות החתומות על האירוע. כאשר יפן מארחת כל שני אירועים. האירוע נתן מענה אזורי לאליפות אירופה בשחייה, לאותן מדינות שלא יכולות להשתתף בו. האירוע פתוח היה לכל אותן מדינות הגובלות באוקיינוס השקט (מכאן שמו). האירוע התרחב למדינות נוספות שהיו מעוניינות בתחרות גדולה ושאינן חלק מאירופה כמו דרום אפריקה. שלא כמו במשחקים האולימפיים ובאליפות העולם בשחייה, רשאית כל מדינה לשלוח, ללא הגבלה, כל מספר שחיינים בו היא מעוניינת, לכל משחה בשלבים המוקדמים. אך בשלב חצי הגמר והגמר יכולים להשתתף רק שני שחיינים מכל מדינה. בכל 13 האליפויות שנערכו, זכתה ארצות הברית בבכורה עם מרב מדליות הזהב. עד כה נקבעו 28 שיאי עולם חדשים ב-12 משחקים. 1985 Pan Pacific Swimming Championships, ויקיפדיה האנגלית 1987 Pan Pacific Swimming Championships, ויקיפדיה האנגלית 1989 Pan Pacific Swimming Championships, ויקיפדיה האנגלית 1991 Pan Pacific Swimming Championships, ויקיפדיה האנגלית 1993 Pan Pacific Swimming Championships, ויקיפדיה האנגלית 1995 Pan Pacific Swimming Championships, ויקיפדיה האנגלית 1997 Pan Pacific Swimming Championships, ויקיפדיה האנגלית 1999 Pan Pacific Swimming Championships, ויקיפדיה האנגלית 2002 Pan Pacific Swimming Championships, ויקיפדיה האנגלית 2006 Pan Pacific Swimming Championships, ויקיפדיה האנגלית 2010 Pan Pacific Swimming Championships, ויקיפדיה האנגלית 2014 Pan Pacific Swimming Championships, ויקיפדיה האנגלית 2018 Pan Pacific Swimming Championships, ויקיפדיה האנגלית
סן מרקו (רובע)

סן מרקו (באיטלקית: San Marco) הוא אחד מששת רובעי העיר ונציה שבאיטליה. הרובע ממוקם בלב העיר, וכולל גם את האי סן ג'ורג'ו מג'ורה. ברובע ממוקמים אתרים רבים ובהם בזיליקת סן מרקו ובסמוך לה כיכר סן מרקו, ארמון הדוג'ים, תיאטרון לה פניצ'ה, מוזיאון פאלאצו גראסי, הבר של הארי וכנסיות רבות. הרובע היווה המרכז השלטוני של רפובליקת ונציה. כיום מהווה הרובע את המרכז התיירותי של העיר, ומצויים בו מלונות רבים, מסעדות וחנויות יוקרה. מדיה וקבצים בנושא סן מרקו בוויקישיתוף
פאלאצו גראסי

פאלאצו גראסי (באיטלקית: Palazzo Grassi) הוא ארמון הבנוי בסגנון נאו קלאסי הממוקם על גדתה המזרחית של התעלה הגדולה ברובע סן מרקו של ונציה שבאיטליה. הארמון, שתוכנן על ידי האדריכל ג'ורג'ו מאסארי ונבנה בין השנים 1748–1772, משמש כיום כמוזיאון. הארמון, הוא אחד הארמונות האחרונים שנבנו לאורך התעלה הגדולה. בשל התקופה בה נבנה הארמון הוא יוצא דופן בחזיתו הנאו קלאסית - לעומת המבנים הסמוכים הבנויים בסגנון ביזנטי, רומנסקי, גותי ובארוק. הבדל נוסף בין חזית הארמון למבנים הסמוכים, הוא העדר כניסה מסחרית בחזית התעלה של הארמון (משפחת גראסי לא השתמשה בארמון כמרכז עסקיה, בשונה מהארמונות שנבנו עבור משפחות האצולה הוונציאניות לאורך התעלה). משפחת גראסי מכרה את הארמון בשנת 1840, ומאז הוא נמכר מספר פעמים. בשנת 1983 רכשה את הארמון קבוצת פיאט, והמבנה שופץ על ידי הרוזן אנטוניו פוסקארי וידמאן רצוניקו במטרה להפוך את המבנה למוזיאון. בשנת 2006 נרכש המבנה על ידי פרנסואה פינו על מנת להציג את אוספיו במבנה באופן זמני, עד למציאת משכן קבע בוונציה עבור האוספים הנרחבים. מדיה וקבצים בנושא פאלאצו גראסי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פאלאצו גראסי באיטלקית, אנגלית וצרפתית
סן מיקלה

סן מיקלה (באיטלקית: San Michele) הוא בית הקברות העתיק של ונציה והאיים הסמוכים לה. בית הקברות שוכן על אי בלגונת ונציה, בין ונציה למוראנו. בעבר שימש האי דייגים ומטיילים, אך ב-7 בדצמבר 1807 הורו השלטונות הצרפתיים בוונציה להפסיק את הקבורה בשאר האיים משיקולי תברואה, למעט בסן מיקלה, שהיה לבית הקברות היחיד של העיר. תעלה שהפרידה בינו לבין סן כריסטופורו דלה פאצ'ה, שהיה אז אי סמוך, מולאה באדמה ב-1817, האי המאוחד הוקף בחומת לבנים ושמו נשאר "סן מיקלה" (הוא מכונה גם "אי המתים"). רוב שטחו של בית הקברות סגור לקבורה חדשה. בחלק הסגור נמצאים קבריהם של אישים שונים, הידועים בהם: יוסף ברודסקי והמודרניסטים איגור סטרווינסקי ועזרא פאונד. רוב הקברים הם של נוצרים קתולים, אך ישנן שתי חלקות קטנות ליוונים אורתודוקסים ולפרוטסטנטים. אין באי קברי יהודים (יהודים נקברו בבית קברות נפרד, בלידו). הקבורה באדמת האי נמשכת גם כיום (אם כי רוב המתים נקברים במסטרה), ההלוויות יוצאות מהעיר כאשר ארון המתים נישא על עגלת מתים ונציאנית - גונדולת קבורה המניפה דגל שחור. באי עוצר ואפורטו היוצא מוונציה ומגיע למוראנו. ביום כל הקדושים (Festa dei morti) החל ב-2 בנובמבר שירות הוואפורטו לאי הוא חינם, ואלפי ונציאנים עולים לקברי יקיריהם בבית הקברות. מפאת מחסור בקרקע, עצמות המתים מוצאות מהקברים לאחר 10–12 שנים, כדי לאפשר קבורה חוזרת באותה הקרקע, השרידים נשרפים והאפר של מתים שמשפחתם ניאותה לממן את שימורו, מאוחסן בגלוסקמא ממתכת בחלק אחר של בית הקברות. עד מלחמת העולם השנייה הושלכו עצמותיהם של מתים שמשפחתם לא עמדה בתשלום, על סנט אריאנו, אי קטן ליד טורצ'לו שמכוסה שרידי עצמות עד היום ואין אליו כניסה. בסן מיקלה נמצאת גם כנסיית סן מיקלה אין איזולה, כנסייה בסגנון פלורנטיני שבנה מאורו קודוסי בין 1469 ל-1477, ובה קברו של פאולו סארפי. בסמיכות אליה נמצא מנזר, שאנשיו מטפלים בבית הקברות. בית הקברות עובר תהליך הרחבה ארוך, לאחר שב-1998 זכה משרד האדריכלים של דייוויד צ'יפרפילד בתחרות עיצוב בינלאומית להוספת חדר מתים וקרמטוריום באי, ובניית אי מלאכותי מקביל בשטח 500 דונם, שיופרד מהאי הקיים בתעלה ברוחב 15 מטר. נכון ל-2005, הבנייה אמורה להסתיים ב-2014. מבחינה מנהלית האי שייך לרובע קאנארג'ו, הסמוך אליו. הספר Permanent Italians מאת Judi Culbertson ו-Tom Randall, ‏(1996), פרק 16 עוסק בסן מיקלה מדיה וקבצים בנושא סן מיקלה בוויקישיתוף ביקור בסן מיקלה (באנגלית) על פרויקט הרחבת האי (באנגלית) ראו "The death of the child Valerio Marcello" מאת Margaret L. King, עמוד 226 ראו "Managing Sacred Sites" מאת Myra Shackley, עמוד 168 ראו "Tropic of Venice" מאת Margaret Anne Doody, עמוד 268 מאמר הנדסי על הרחבת האי
מוזיקה מינימליסטית

מוזיקה מינימליסטית (Minimal music) היא מוזיקה המבוססת על תבניות קצרות החוזרות על עצמן לאורך זמן עם שינויים קלים, תוך מיצוי מקסימלי של החומר התמטי המינימלי. היא צמחה בשנות השישים בעיר ניו יורק בעיקר. במידת מה היא חזרה אל הטונאליות שרוב המלחינים המודרניים נטשו בתחילת המאה העשרים. מוזיקה מינימליסטית היא מגמת המשך של סגנונם של יוצרים אמריקאים כגון מורטון פלדמן וג'ון קייג', אך גם יש בה השפעות חזקות מאוד של הביבופ והקול ג'אז, ומוזיקה מימי הביניים. המלחינים לה מונט יאנג, פיליפ גלאס, טרי ריילי וסטיב רייך היו מאבותיה. בין היצירות החשובות בסגנון זה ניתן למצוא את היצירה "רכבות אחרות" (1988) ו"מוזיקה ל-18 נגנים" של סטיב רייך, "In C" של טרי ריילי, ו"איינשטיין על החוף" (1976) אופרה מאת פיליפ גלאס. המוזיקה המינימליסטית חדרה לתרבות הפופולרית, ובעיקר לסצנת הרוק הניו יורקית. היא השפיעה על מפיקים ואמנים כבריאן אינו ודייוויד בואי. אחת הלהקות שההשפעה של המוזיקה המינמליסטית ברורה אצלן ביותר היא הוולווט אנדרגראונד, ג'ון קייל היה נגן הוויולה בכמה יצירות של פיליפ גלאס, וגם לאנגוס מקליז, המתופף הראשון של ההרכב היה עבר במוזיקה מינימליסטית. בין המלחינים הידועים המזוהים עם הזרם המינימליסטי ניתן למצוא, בין היתר, את: ארוו פרט פיליפ גלאס סטיב רייך מקס ריכטר ג'ון קייג' טרי ריילי הניה רני מרדית מונק האנס צימר לה מונט יאנג ג'ון אדמס מיכאל נימן אלכס רוס, וכל השאר רעש, להאזין למאה העשרים, מודן, 2011, חלק שלישי. מדיה וקבצים בנושא מוזיקה מינימליסטית בוויקישיתוף מוזיקה מינימליסטית, דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
תחנת ונציה סנטה לוצ'יה

תחנת ונציה סנטה לוצ'יה (איטלקית Stazione di Venezia Santa Lucia) היא תחנת הרכבת הראשית בעיר ונציה. התחנה שוכנת על גדות התעלה הגדולה, ברובע קאנארג'ו שבקצה המערבי של העיר. היא סמוכה לתחילתו של גשר החירות, המחבר את ונציה אל מסטרה שעל היבשה, ואל גשר החוקה המחבר אותה אל פיצאלה רומא, שבה שוכנת תחנה האוטובוסים המרכזית של העיר. התחנה הוקמה באמצע המאה ה-19 ונחנכה ב-13 בינואר 1846. הקמת המבנה הנוכחי החלה בשנת 1924 ונמשכה לאחר תחרות אדריכלית בשנת 1934. חלקו המרכזי של המבנה הוקם בין השנים 1936–1943 ושני אגפי הצד של הבניין הושלמו בשנים שלאחר מכן. בתחנה 23 רציפים בסך הכל, 15 מהם מקורים ושמונת הנותרים נמצאים מחוץ למבנה המרכזי ומדרום לו. מסילת הרכבת היוצאת מהתחנה חוצה את לגונת ונציה על גבי גשר החירות, ועוברת בתחנת ונציה נמל מרגרה (Stazione di Venezia Porto Marghera) ובתחנת ונציה מסטרה (Stazione di Venezia Mestre), ואז מתפצלת לכל הכיוונים. בתחנה עוברים כ-82,000 נוסעים מדי יום בכ-450 רכבות שמגיעות ויוצאות ממנה. מספר הנוסעים השנתי מגיע לכ-30 מיליון. מדיה וקבצים בנושא תחנת ונציה סנטה לוצ'יה בוויקישיתוף התחנה באתר החברה המפעילה אתר פרטי אודות התחנה, תמונות Venezia S. Lucia
אמיל פוסט

פרופ' אמיל לאון פּוֹסְט (באנגלית: Emil Leon Post;‏ 11 בפברואר 1897 - 21 באפריל 1954) היה מתמטיקאי ולוגיקן יהודי אמריקאי. פוסט נולד למשפחה יהודית-פולנית אשר היגרה לארצות הברית בעודו ילד והתיישבה בניו-יורק. פוסט סיים תואר דוקטורט במתמטיקה באוניברסיטת קולומביה, וקיבל משרת פוסט-דוקטורט באוניברסיטת פרינסטון. בפרינסטון, הגיע לגילוי הפגמים שב"Principia Mathematica", שהוכיח בהמשך קורט גדל ב-1931. אך חשש מלפרסם את תגליתו. בהמשך עבד פוסט כמורה למתמטיקה בבית ספר תיכון בניו יורק, וב-1936 מונה למרצה במתמטיקה בסיטי קולג' של ניו יורק, שם עבד עד מותו. נישא לגרטרוד זינגר, ולהם בת אחת. נראה כי פוסט סבל במהלך חייו הבוגרים מהפרעה דו-קוטבית. ב-1936 פיתח פוסט, בנפרד מאלן טיורינג, מודל מתמטי של חישובים אשר בבסיסו היה זהה למכונת טיורינג. אי היכולת לפתור את בעיית ההתאמה של פוסט הובילה בדיוק לתוצאות הבלתי פתירות בחישוביות לפי טיורינג וכן בתאוריה של שפות פורמליות. 1936, "Finite Combinatory Processes - Formulation 1," Journal of Symbolic Logic 1: 103-105. 1943, "Formal Reductions of the General Combinatorial Decision Problem," American Journal of Mathematics 65: 197-215 1944, "Recursively enumerable sets of positive integers and their decision problems," Bulletin of the American Mathematical Society 50: 284-316. Introduces the important concept of many-one reduction. בעיית ההתאמה של פוסט מדיה וקבצים בנושא אמיל פוסט בוויקישיתוף אמיל פוסט, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה אמיל פוסט, באתר MacTutor (באנגלית) אמיל פוסט, באתר dblp אמיל לאון פוסט באתר מתמטיקה (באנגלית) אמיל פוסט, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בן אמוץ

האם התכוונתם ל... ישעיהו בן אמוץ – נביא תנ"כי דן בן אמוץ – סופר ועיתונאי ישראלי עופר בן-אמוץ – מלחין ישראלי אמריקאי שמעון פרס – שהשתמש בשם "בן אמוץ" כשם עט בנערותו