laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
התפלגות גאומטרית

בתורת ההסתברות ובסטטיסטיקה, ההתפלגות הגאומטרית היא אחת משתי התפלגויות ההסתברות הבדידות הבאות: התפלגות ההסתברות של X {\displaystyle X} – מספר ניסויי ברנולי הנדרשים עד להשגת הצלחה אחת. X {\displaystyle X} נע בטווח 1 , 2 , 3 , … {\displaystyle 1,2,3,\dots } . התפלגות ההסתברות של Y = X − 1 {\displaystyle Y=X-1} – מספר הכשלונות בניסויי ברנולי לפני ההצלחה הראשונה. Y {\displaystyle Y} נע בטווח 0 , 1 , 2 , … {\displaystyle 0,1,2,\dots } . כיצד נקבע מי משתי התפלגויות אלו מכונה ההתפלגות הגאומטרית הוא עניין של מוסכמה ונוחות, בהתאם להקשר. אם ההסתברות להצלחה בכל ניסיון היא p {\displaystyle p} , אז ההסתברות ש- k {\displaystyle k} ניסיונות נדרשים עד להשגת ההצלחה הראשונה היא: P ( X = k ) = ( 1 − p ) k − 1 p {\displaystyle P(X=k)=(1-p)^{k-1}p} בצורה דומה, ההסתברות שיהיו k {\displaystyle k} כישלונות לפני ההצלחה הראשונה היא: P ( Y = k ) = ( 1 − p ) k p {\displaystyle P(Y=k)=(1-p)^{k}p} בשני המקרים, סדרת ההסתברויות היא סדרה גאומטרית, ומכאן שמה של ההסתברות. לדוגמה, נניח כי קוביית משחק רגילה מוטלת שוב ושוב עד הפעם הראשונה בה מופיע המספר 1. התפלגות מספר זריקות הקוביה היא התפלגות גאומטרית עם הפרמטר p = 1 / 6 {\displaystyle p=1/6} . ככל ש p {\displaystyle p} עולה, ההתפלגות נעשית מרוכזת יותר סביב הממוצע, עם פחות ערכים קיצוניים. ככל ש p {\displaystyle p} יורד, ההתפלגות נעשית מפוזרת ושטוחה יותר, עם ערכים קיצוניים יותר. ככל ש k {\displaystyle k} עולה, ההתפלגות הופכת מפוזרת יותר, עם ערכים קיצוניים יותר. כאשר k {\displaystyle k} יורד, ההתפלגות נעשית מרוכזת יותר סביב הממוצע, עם פחות ערכים קיצוניים. כאשר p {\displaystyle p} שואף לאפס ההתפלגות שואפת להתפלגות בינומית שלילית. כאשר כאשר p {\displaystyle p} שואף ל-1 ההתפלגות שואפת להתפלגות היחידה. במקרה k = 1 {\displaystyle k=1} (כלומר, יש רק כישלון אחד לפני ההצלחה הראשונה) נקבל את ההתפלגות הבינומית השלילית עם r = 1 {\displaystyle r=1} . חוסר זיכרון. לאחר n {\displaystyle n} כישלונות הסיכוי להצלחה בניסיון ה- n + m {\displaystyle n+m} , שווה לסיכוי להצלחה בניסיון ה- m {\displaystyle m} : P ( X = n + m ∣ X > n ) = P ( X = m ) {\displaystyle P(X=n+m\mid X>n)=P(X=m)} . הסיכוי שההצלחה הראשונית תקרה לאחר n ניסיונות הוא הסתברות ל- n {\displaystyle n} כישלונות רצופים: P ( X > n ) = ( 1 − p ) n {\displaystyle P(X>n)=(1-p)^{n}\,} . התוחלת והשונות של מספר הניסיונות עד להצלחה כולל: E ( X ) = 1 p ; var ( X ) = 1 − p p 2 {\displaystyle E(X)={\frac {1}{p}}\quad ;\quad {\mbox{var}}(X)={\frac {1-p}{p^{2}}}} התוחלת והשונות של מספר הכשלונות עד להצלחה: E ( Y ) = 1 − p p ; var ( Y ) = 1 − p p 2 {\displaystyle E(Y)={\frac {1-p}{p}}\quad ;\quad {\mbox{var}}(Y)={\frac {1-p}{p^{2}}}} מדגימה את מספר ניסויי ברנולי (כלומר, ניסויים עצמאיים עם שתי תוצאות אפשריות בלבד) הנדרשים כדי להשיג הצלחה בודדת. בעיית אוסף הקופונים התפלגות גאומטרית, באתר MathWorld (באנגלית)
משה צוקרמן

משה צוקרמן (נולד ב-1949) הוא סוציולוג ישראלי ופרופסור אמריטוס במכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן באוניברסיטת תל אביב. צוקרמן נולד בתל אביב להורים ניצולי השואה. הוריו היגרו לגרמניה ב-1960, והתגוררו בעיר פרנקפורט. בשנת 1970, בגיל 21, חזר צוקרמן לישראל, ולמד סוציולוגיה, מדעי המדינה והיסטוריה. שירת בצה"ל בשנים 1973–1980 כסוציולוג ארגוני בחיל האוויר. השלים דוקטורט בשנת 1986 באוניברסיטת תל אביב, ומאז 1990 לימד במכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן באוניברסיטת ת"א. משנת 2000 עד 2005 כיהן בראש מכון מינרבה להיסטוריה גרמנית באותה אוניברסיטה. משנת 2009 משמש כמנהל הפעילות האקדמית במוזיאון פרויד בווינה. עם תחומי המחקר של משה צוקרמן נמנים הגותה של אסכולת פרנקפורט, היסטוריה של מדעי החברה, תפיסה אסתטית ופילוסופיה של האמנות, והשפעת השואה על התרבות הפוליטית בישראל ובגרמניה. במסגרת מחקריו פרסם ספרים רבים בנושאים אלה. מבחינה פוליטית משתייך צוקרמן לשמאל, ותומך בכינון של פדרציה בין מדינת ישראל למדינה פלסטינית עצמאית. היסטוריונים והמהפכה הצרפתית, סדרת האוניברסיטה המשודרת, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תש"ן 1990. שואה בחדר האטום, הוצאה עצמית, תל אביב, 1993. מוזיקה ומה שסביב לה, סדרת "הקשרים", מכון ון ליר, ירושלים, תשנ"ה 1994. פרקים בסוציולוגיה של האמנות, סדרת האוניברסיטה המשודרת, תשנ"ו 1996. חרושת הישראליות: מיתוסים ואידאולוגיה בחברה מסוכסכת, "פטיש: סדרה לביקורת התרבות", הוצאת רסלינג, תל אביב, 2001. חפצון האדם, רסלינג, תל אביב, 2003. (רצנזיה של הספר) חושבים גרמניה, רסלינג 2022 עורך: "זמנים" כרך 44, אסכולת פרנקפורט, 1993, עורך אורח: משה צוקרמן, הוצאת אוניברסיטת ת"א והוצאת זמורה ביתן. מהפכן או ריאקציונר: על דמותו ופועלו של ריכארד ואגנר מדיה וקבצים בנושא משה צוקרמן בוויקישיתוף הרצאה מצולמת מהרצאה של משה צוקרמן בנושא אסכולת פרנקפורט(הקישור אינו פעיל) במכללה החברתית כלכלית בתל אביב (7 בדצמבר 2007) משה צוקרמן, ‏אהבת החירות והערגה לשיעבוד, מחשבות 63, מאי 1992, עמ' 8–15 רצנזיה של הרצאתו של משה צוקרמן על אסכולת פרנקפורט במכללה הכלכלית חברתית בתל אביב (7 בדצמבר 2007) רצנזיה מורחבת על ספריו של משה צוקרמן הכוללת ציטוטים והפניות אל חפצון האדם, שואה בחדר האטום וחרושת הישראלית (22 באפריל 2007) רצנזיה על הרצאתו של משה צוקרמן במסגרת מכון ליאו בק בירושלים על ריכארד ואגנר מתוך סדרת הרצאות על "מלחינים יהודים" (18 במרץ 2009) ראיון קצר עם משה צוקרמן על בחירות 2009 (6 בפברואר 2009) עיצוב פנים - מרקסיזם עם משה צוקרמן (1 במאי 2019) משה צוקרמן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) משה צוקרמן, דף שער בספרייה הלאומית
כליא ברק

כַּלִּיא בָּרָק (באנגלית: Lightning rod) הוא אמצעי המיועד למנוע נזקי מכות ברק ברכוש, בעלי חיים, בני אדם ועוד. זהו מכשיר פשוט העשוי ממוט מתכת בעל מוליכות חשמלית גבוהה וקצה מחודד, המורכב בדרך כלל על גג מבנה גבוה ומחובר באמצעות הארקה לאדמה. הברק מהווה סכנה ליצורים חיים ולרכוש. מטרת כליא הברק היא להעביר את המטען החשמלי של הברק דרכו כדי למנוע התחשמלות קטלנית של בני אדם, בעלי חיים, או כדי להגן על רכוש מפגיעות חשמל. מסביב לכן השיגור המשמשים לשיגור רקטות ומשגרים, מציבים לעיתים כמה מגדלים המשמשים ככליאי ברק. עקרון הפעולה של כליא הברק הוא יצירת מסלול זרימה כלפי האדמה, לו תהיה התנגדות חשמלית נמוכה בהרבה מכל מסלול חלופי, ושראשית המסלול נמצאת בנקודה בה קיימת ההסתברות הגבוהה ביותר לפגיעת ברק, בתחום השטח עליו היא מגינה. כליא הברק הומצא בשנת 1752 על ידי בנג'מין פרנקלין – מדען, הוגה דעות ומדינאי, מן החותמים על מגילת העצמאות של ארצות הברית. פרנקלין הבין את העקרונות הבסיסיים של "זרימת" החשמל כ-150 שנה לפני גילוי האלקטרון וגילה כי האנרגיה החשמלית נמשכת לעצם מתכתי ארוך: הזורם (fluid) החשמלי נמשך לעצמים מחודדים; איננו יודעים אם אותה התכונה קיימת גם לגבי הברק. אבל מאחר שהם שווים בכל שאר הפרטים הניתנים להשוואה, למה שלא יהיו שווים גם בתכונה הזאת? ניתן לניסוי לקבוע!" פרנקלין הניח שמוט מתכת גבוה המחובר לאדמה יפרוק את החשמל מהענן לפני התפרצותו: "האם המוטות האלה, המחוברים בתיל מתכת לקרקע, ימשכו באטיות את האש החשמלית מהענן עוד לפני שיבריק הברק, וכך יאבטחו אותנו מפני אסון? מטרתו של פרנקלין אם כן לא הייתה הגנה מפני ברק שיכה במקרה בכליא הברק ובכך יציל את הבית, אלא פריקה של החשמל מהענן לפני התפרצות הברק. הנחת הבסיס הייתה שהוא מאפשר מעבר מתון של זרם חשמלי מעננים טעונים בזמן סופה, על מנת שלא לאפשר לעננים להיות טעונים באופן חריג המוביל להיווצרות של ברקים. כיום ידוע שטענה זאת שגויה ושבפועל כליא הברק מעביר את המטען החשמלי של הברק אל הקרקע רק לאחר שהברק נוצר ופגע בכליא. בשנת 1820, כ-70 שנים לאחר המצאתו של כליא הברק, המציא ויליאם סנו הריס מערכת להתאמת כליא הברק לספינות, כאשר הספינה הראשונה בה הותקן כליא ברק זה היא אה"מ ביגל שבה הפליג צ'ארלס דרווין בצעירותו. על פי מספר פרשנים בני הדורות האחרונים, האפשרות להשתמש בברזל להגנה מברק מוזכרת כבר בתוספתא. עם זאת לא נמצאו עדויות ארכאולוגיות לשימוש כזה בתקופת חז"ל, ופרשנים אחרים ביארו את התוספתא באופן שונה, שאינו קשור לכליא הברק. כלוב פאראדיי פליקס דותן, פרנקלין – האיש שאילף את הברק, מט"ח כליא ברק, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מערכת וואלה! טכנולוגיה‏, בזמן ניסוי תדלוק: כן השיגור של "ארטמיס 1" נפגע מברקים, באתר וואלה, 5 באפריל 2022 מכתב מבנג'מין פרנקלין לפיטר קולינסון, 29 ביולי 1750. Marvin M. Frydenlund, Lightning Protection for People and Property, Springer Science & Business Media, 2012-12-06. (באנגלית) לדוגמה: הרב יחזקאל אברמסקי, חזון יחזקאל מסכת שבת ז, י: ”הכוברת אפרוחים בכברה [והנותנת ברזא] בין האפרוחים הרי זה מדרכי האמורי; אם מפני הרעמים [ואם] מפני הברק הרי זה מותר” ראו הרב שאול ליברמן, תוספתא כפשוטה, שבת פרק ז
לואיזה דורותיאה, נסיכת פרוסיה

הנסיכה לואיזה דורותיאה מפרוסיה (בגרמנית: Luise Dorothea Sophie von Brandenburg‏; 29 בספטמבר 1680 – 23 בדצמבר 1705) הייתה בתו של פרידריך הראשון, מלך פרוסיה. לואיזה דורותיאה נולדה ב-29 בספטמבר 1680 לפרידריך הראשון, מלך פרוסיה, ואשתו הראשונה, אליזבת הנרייטה מהסן-קאסל, בתם של וילהלם השישי, רוזן הסן-קאסל והדוויג סופיה מברנדנבורג. ב-31 במאי 1700 נישאה לואיזה לבן-דודה מדרגה ראשונה, פרידריך, נסיך הכתר של הסן-קאסל. לשניים לא נולדו ילדים עד למותה של לואיזה ב-23 בדצמבר 1705. בשנת 1715 נישא פרדריק מחדש לאולריקה אלאונורה, מלכת שוודיה. פרדריק הוכתר בשנת 1720 כמלך שוודיה וכיהן בתפקיד זה עד מותו ב-1751. מדיה וקבצים בנושא לואיזה דורותיאה, נסיכת פרוסיה בוויקישיתוף לואיזה דורותיאה, נסיכת פרוסיה, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא גרמניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
וילהלמינה מפרוסיה, מרקיזת ברנדנבורג-ביירוית

פרידריקֶה סופיה וילהלמינה, נסיכת פרוסיה (Friederike Sophie Wilhelmine;‏ 3 ביולי 1709 – 14 באוקטובר 1758), נסיכת פרוסיה והמרקיזה של ביירוית, הייתה בתם של פרידריך וילהלם הראשון, מלך פרוסיה ואשתו סופיה דורותיאה מהנובר. וילהלמינה נולדה בברלין, וחוותה ילדות עשוקה עם אחיה פרידריך הגדול, שעמו נותרה ביחסי קרבה כל ימיה. בהגיעה לפרקה רצו הוריה לחתן את וילהלמינה עם בן דודה, פרדריק, נסיך ויילס, אך הצד הבריטי דרש בתמורה לנישואין ויתורים נרחבים. לאחר דיונים רבים בשידוכים אפשריים אחרים נישאה בסופו של דבר וילהלמינה לשאר בשר של בית הוהנצולרן – פרידריך, מרקיז ברנדנבורג-ביירוית. הנישואים היו מאושרים בתחילה, אך עד מהרה העכירו אותם משאבים כספיים מוגבלים, ומאוחר יותר גם רומן שניהל המרקיז לעתיד מחוץ לנישואין. ב-1735 ירש בעלה של וילהלמינה את תואר המרקיז, והשניים החלו לנסות ולהפוך את ביירוית לגרסה מקומית של ורסאי. מיזמי הבנייה שלהם כללו בנייה מחדש של ארמון הקיץ ושל בית האופרה, הקמת בניין תיאטרון, שיפוץ של ארמון ביירוית, בנייתו של בית אופרה חדש ובניית האוניברסיטה של ארלנגן. סגנון הבנייה שלהם, שזכה לכינוי "רוקוקו ביירויתי" מפורסם עד היום, אך הותיר אותם כמעט חסרי כל. מבני הבארוק והגנים שנבנו במהלך שלטונה מהווים עד היום את מרביתה של העיר ביירוית בגרמניה. המרקיזה הפכה את ביירוית לאחד המרכזים האינטלקטואליים החשובים של האימפריה הרומית הקדושה, והקיפה עצמה בחצר של משכילים ואומנים שהוסיפו יוקרה לביקורים המזדמנים של וולטייר ופרידריך הגדול. עם פרוץ מלחמת שבע השנים החליפה וילהלמינה את תחביביה השטחיים בשאיפות דיפלומטיות. היא שימשה כמקור מודיעיני של אחיה עד למותה בביירוית ב-14 באוקטובר 1758 – היום שבו הובסו כוחותיו של פרידריך בידי צבא אוסטריה. בין פרידריך לווילהלמינה היה קשר חזק מאוד ולאחר מותה שקע פרידריך לדיכאון. ביום השנה העשירי למותה בנה לזכרה אחיה את מקדש הידידות בארמון סנסוסי. לווילהלמינה נולדה רק בת אחת ב-1732 – אליזבת פרידריקה סופיה, מרקיזת ברנדנבורג-ביירוית, שאותה תיאר קזנובה כ"אישה היפה ביותר בגרמניה". היא נישאה לקרל אויגן, דוכס וירטמברג, ב-1748. וילהלמינה הייתה גם מלחינה ופטרונית של המוזיקה. היא ניגנה בקתרוס, למדה אצל סיבליוס ליאופולד וייס והעסיקה את ברנהרד יואכים הייגן. היא הלחינה את האופרה ארגנור, שהועלתה ב-1740 לציון יום ההולדת של בעלה, וכמה יצירות קאמריות ששרדו עד היום. זכרונותיה של המרקיזה, "Memoires de ma vie", שקיים ספק בדבר מהימנותם, נכתבו בצרפתית בין שנת 1748 ל-1758, ושמורים בספרייה המלכותית בברלין. הם הודפסו לראשונה ב-1810 בגרסה גרמנית שתיעדה את חייה עד 1733, ובגרסה צרפתית שהמשיכה בתיאור עד 1742. מהדורה נוספת בגרמנית התפרסמה בלייפציג ב-1908, והמהדורה האנגלית הראשונה של ספר הזכרונות יצאה לאור בברלין ב-1904. בשנת 1909 שימשה דמותה השראה לרומן היסטורי בשם "האביר העדין מברנדנבורג העתיקה" (A Gentle Knight of Old Brandenburg) מאת צ'ארלס מייג'ור. מדיה וקבצים בנושא וילהלמינה מפרוסיה, מרקיזת ברנדנבורג-ביירוית בוויקישיתוף וילהלמינה מפרוסיה, מרקיזת ברנדנבורג-ביירוית, באתר ספוטיפיי וילהלמינה מפרוסיה, מרקיזת ברנדנבורג-ביירוית, באתר AllMusic (באנגלית) וילהלמינה מפרוסיה, מרקיזת ברנדנבורג-ביירוית, באתר MusicBrainz (באנגלית) וילהלמינה מפרוסיה, מרקיזת ברנדנבורג-ביירוית, באתר Discogs (באנגלית) וילהלמינה מפרוסיה, מרקיזת ברנדנבורג-ביירוית, באתר "Find a Grave" (באנגלית) וילהלמינה מפרוסיה, מרקיזת ברנדנבורג-ביירוית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כתבי וילהלמינה מפרוסיה, מרקיזת ברנדנבורג-ביירוית בפרויקט גוטנברג (באנגלית)
פנטסיה על נושא רומנטי

פנטסיה על נושא רומנטי הוא סרט קולנוע ישראלי מ-1977 שכתב חנוך לוין וביים ויטק טרץ'. סרט זה היה ניסיונו השני והאחרון של לוין בתחום הקולנוע (לאחר "פלוך" בבימוי דן וולמן מ-1972). התסריט המלא לסרט יצא לאור במסגרת האוסף "אחרון" שיצא לאחר מותו של לוין. הסרט עוסק בחייו העגומים והקומיים של יעקב קולף (אלכס מונטה), אדם פשוט ואפרורי, בחברו קריצר (נסים עזיקרי) רודף הנשים ובגלוסקא (רות סגל) המאוהבת בקולף אך אינה זוכה לאהבתו. לאחר מות אמו מחליט קולף שאין טעם לחייו ומנסה להתאבד, אך ברגע האחרון מגיעה כריסטינה, מלכת שוודיה, שבאה לישראל כדי למצוא חתן, ומצליחה להציל אותו ממוות. היא מנסה לשכנע אותו שיש טעם בחיים, אך לבסוף נוטשת אותו לטובת נסיך ספרדי (דודו טופז). למרות הערכת המבקרים, לא זכה הסרט להצלחה כלכלית. נדב הולנדר, בביקורת שנכתבה עם צאת הסרט ב-DVD, טוען כי הסרט "אינו פסגת יצירתו של לוין, וניכר בו המאמץ להשתלב במדיום הקולנועי הלא מוכר. אבל הלויניות נמצאת בו בכל רגע ובכל משפט, והיא משעשעת, מדכאת ומקסימה כהרגלו." הסרט זכה בחמישה פרסים בתחרות הישראלית לסרטים לשנת 1977 בקטגוריות: המוזיקה הטובה ביותר (רפי קדישזון) – מקום ראשון הצילום הטוב ביותר (חנניה בר) – מקום ראשון השחקנית הטובה ביותר (רות סגל) – מקום ראשון התסריט הטוב ביותר (חנוך לוין) – מקום ראשון הסרט הטוב ביותר – מקום שלישי בתחילה תכננו לוין, ויטק טרץ' ודני טרץ' להתבסס על התסריט "קולף" או בשמו האחר "פנטזיה על נושא שוודי", שנכתב בספטמבר 1975 והיה הגרסה השלישית לתסריט. הדבר לא היה מעשי לנוכח התקציב שעמד לרשותם ועל כן שכתב לוין את התסריט עד לגרסתו התשיעית, ושינה אותו מהותית. בנוסף לכך קיצורים שהוכנסו לסרט מכורח המציאות יצרו גרסה חדשה בפועל שהיא למעשה העשירית ועל פיה התסריט שוכתב לאחר מעשה. את כוריאוגרפית הסרט יצר שלמה רוזמרין. אף שהסרט לא זכה להצלחה מסחרית, אחד מהשירים המופיעים בו, "חיה לי מיום ליום", המלווה את הסצנות של גלוסקא, הולחן מחדש על ידי רמי קלינשטיין עבור האלבום "ימי התום" של ריטה, והפך להיות אחד מלהיטיה הגדולים. פנטסיה על נושא רומנטי - תסריט, הטקסט המלא, באתר חנוך לוין פנטסיה על נושא רומנטי - וידאו, הטקסט המלא, באתר חנוך לוין "פנטסיה על נושא רומנטי", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "פנטסיה על נושא רומנטי", באתר AllMovie (באנגלית) "פנטסיה על נושא רומנטי", באתר ספר הקולנוע הישראלי "פנטסיה על נושא רומנטי", באתר אידיבי "פנטסיה על נושא רומנטי", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "פנטסיה על נושא רומנטי", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית זאב רב-נוף, בודדים, אפורים, אומללים, דבר, 17 במרץ 1978, המשך נדב הולנדר, עכבר העיר אונליין, חנוך לוין מנסה קולנוע, באתר הארץ, 25 בספטמבר 2009 תוכנית על הסרט, מתוך הסדרה "היו סרטים", באתר הטלוויזיה החינוכית הישראלית אחרון, חנוך לוין, 1999, עמ' 412 אחרון, חנוך לוין, 1999, עמ' 411
אמנת קונסטנטינופול

האם התכוונתם ל... אמנת קונסטנטינופול (1775) – נחתם במאי 1775 בין האימפריה האוסטרו-הונגרית לבין האימפריה העות'מאנית אמנת קונסטנטינופול (1832) – נחתמה ביולי 1832 והביאה לסיום מלחמת העצמאות היוונית אמנת קושטא – נחתמה באוקטובר 1888 להבטיח מעבר חופשי בתעלת סואץ
נמל מרסמשט

נמל מרסמשט (במלטית: Il-Port ta' Marsamxett, באנגלית: Marsamxett Harbour) שהיה ידוע בעבר בשם מרסמוצ'טו (Marsamuscetto) הוא אחד משני הנמלים הטבעיים הנמצאים משני צדדיו של חצי האי שברס (Sceberras), עליו שוכנת ולטה, בירת מלטה. הנמל גובל מדרום בערים ולטה ופלוריאנה, ממערב בפייטה (Pietà), טא' שביאש וגזירה (Gżira) ומצפון בסלימה (Sliema). מוצאו של נמל מרסמשט אל הים התיכון שוכן בפינה הצפון-מזרחית שלו, ובמרכזו שוכן האי מנואל, המחובר ליבשה באמצעות גשר. האי מוקף בשני ערוצים - ערוץ סלימה (Sliema Creek) מצפון וערוץ לצרטו (Lazzaretto Creek) מדרום. בחלקו הדרומי של הנמל שני מפרצים קטנים - ערוץ מסידה (Msida Creek) שמשמש כולו כמעגן ליאכטות וערוץ פייטה (Pietà Creek). על הנמל משקיפים שלושה מבצרים - מבצר סנט אלמו בצפון-מזרחה של וולטה, מבצר טיגנה בסלימה ומבצר מנואל על האי מנואל. בניגוד לנמל הגדול השוכן ממזרח לוולטה והמוקדש בעיקרו לפעילות מסחרית, משמש נמל מרסמשט בעיקר לפעילות נופש, ומעבר למעגן בערוץ מסידה, שוכנים בו מספר מעגנים נוספים. מעבורת נוסעים חוצה את הנמל ומקשרת בין סלימה לוולטה. חברת מצר גוזו מפעילה קו מעבורת מטען מרציף סה מזון (Sa Maison) בנמל לנמל מג'אר באי גוזו, אחת ליום בימי חול. מדיה וקבצים בנושא נמל מרסמשט בוויקישיתוף
תוכנית 1919

תוכנית 1919 הייתה אסטרטגיה צבאית שהוכנה על ידי ג'ון פרדריק צ'ארלס פולר ב-1918 במהלך מלחמת העולם הראשונה לניצחון במלחמה. הוא כתב מסמך שבו הוא פירט כיצד אפשר לנצח עם טנקים את מלחמת העולם הראשונה ולסיים את מלחמת החפירות. פולר הציע לבנות טנקים ובכך אלו שיהיו בתוכם יהיו מוגנים מפני מכונות הירייה הגרמניות שקצרו אלפי חיילים בכל הסתערות על החפירות. הטנקים יפלשו במהירות ויכבשו מאחזים חשובים של האויב בקרבת הגבול (לדוגמה מפקדות). בצבא האויב יהיה בלבול ופחד מפני המכונות הענקיות שמסתערות עליו וכך יוכל לפלוש גם חיל הרגלים. מטרתו הסופית של פולר הייתה שלטנק תהיה חשיבות בפני עצמו בלחימה ולא רק כסיוע לחיל הרגלים. תוכניתו של פולר לא אומצה על ידי הצבא הבריטי. הצבא הבריטי לא הסיק מסקנות ממסמכו של פולר ופירק את חיל השריון שלו בסוף מלחמת העולם הראשונה אבל גרמניה וברית המועצות חקרו את המסמך. אחד העקרונות של מלחמת בזק הגרמנית (בליצקריג) היה שימוש בטנקים. הצבא מפציץ בצורה מסיבית את מדינת האויב ואז פולש הצבא עם המוני טנקים וכובש במהירות את המקום. כך נותרו צבאות אירופה המומים מהמהירות ומהאסטרטגיה (צבאות אירופה יחדיו היו יותר חזקים מצבא גרמניה אבל האסטרטגיה שינתה הכל). ג'ון פרדריק צ'ארלס פולר, לוחמת שריון (מהדורה שנייה באנגלית מ-1943), הוצאת מערכות (1980). ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אלן בוקסיץ'

אלן בוקסיץ' (בקרואטית: Alen Bokšić; נולד ב-21 בינואר 1970 ביוגוסלביה) הוא כדורגלן עבר קרואטי. בוקסיץ', שנולד בעיר מקארסקה, החל בקריירה המקצועית שלו במועדון הנוער של NK זמאי, מהעיר מקארסקה. בגיל 17 עבר בוקסיץ' למועדון הפאר הקרואטי היידוק ספליט. עם היידוק זכה בוקסיץ' בגביע היוגוסלבי ב-1987 ו-1991 ובסך הכל ערך 174 במדי המועדון הקרואטי, בהם כבש 60 שערים בסך הכל בכל המסגרות. בגמר הגביע היוגוסלבי בשנת 1991, במשחק נגד הכוכב האדום בלגרד, הבקיע בוקסיץ' את השער היחיד לטובת היידוק, שער שהיה לבסוף לשער הניצחון ושהביא את הגביע לספליט. בעונה שלאחר מכן כבר עבר בוקסיץ' לקבוצה הצרפתית קאן אך בשל פציעות לא זכה לדקות משחק רבות ושיחק רק משחק אחד במהלך עונתו היחידה במועדון. בעונה שלאחר מכן עבר בוקסיץ' למועדון הפאר הצרפתי אולימפיק מרסיי והוביל אותו לאליפות בעונת 1993 כשהוא מוביל את טבלת המבקיעים בלה ליג עם 23 כיבושים וכן הוביל את קבוצתו לזכייה בליגת האלופות באותה העונה. בבחירות לשחקן העונה באירופה של עונת 1993 סיים בוקסיץ' רק במקום השני, כשמקדים אותו הכדורגלן האיטלקי רוברטו באג'ו. לאחר תקופה קצרה זו בצרפת עבר בוקסיץ' לאיטליה לעונה אחת בלאציו ועוד עונה אחת ביובנטוס, עמה זכה באליפות האיטלקית בעונת 1997. לאחר שחזר ללאציו, הוא זכה עמה בגביע האיטלקי ב-1998, בגביע המחזיקות ב-1999 ובדאבל איטלקי (אליפות איטליה+הגביע האיטלקי) בעונת 2000. בעונת 2000 עבר בוקסיץ' לקבוצה האנגלית מידלסברו, בה שיחק שתי עונות, אך סבל מפציעות ולכן החליט לפרוש מכדורגל בשנת 2002. בגיל 20 זומן לראשונה בוקסיץ' לנבחרת יוגוסלביה בכדורגל לקראת מונדיאל 1990 אך המאמן, איביצה אוסים, העדיף את זלאטקו וויוביץ' ודארקו פאנצ'ב במקומו במיקום זה על המגרש ולכן לא זכה בוקסיץ' לדקת משחק אחת בטורניר זה. בנבחרת קרואטיה בכדורגל שיחק בוקסיץ' לאחר התפרקותה של יוגוסלביה והופיע עמה כבר ביורו 1996. בוקסיץ' החמיץ את משחקי מונדיאל 1998 בו סיימה נבחרתו, קרואטיה, במקום השלישי המפתיע. פציעתו גרמה לאכזבה בקרב העם הקרואטי, בשל העובדה ששילובו של בוקסיץ' עם חלוצה השני של נבחרת קרואטיה, דאבור שוקר, היה יוצר חוד אימתני שיכול היה לחדור הגנות רבות במהלך הטורניר. בוקסיץ' ערך לבסוף את הופעתו הראשונה במשחקי גביע העולם בכדורגל במונדיאל 2002. לבוקסיץ' היו 40 הופעות במדי נבחרת קרואטיה, בהן כבש 10 שערים. אלן בוקסיץ', באתר Transfermarkt אלן בוקסיץ', באתר Soccerway אלן בוקסיץ', באתר BDFutbol אלן בוקסיץ', באתר WorldFootball.net אלן בוקסיץ', באתר National Football Teams אלן בוקסיץ', באתר FootballDatabase.eu
פינחס דוד הורוביץ

רבי פינחס דוד הלוי הורוביץ ("הרבי מבוסטון") (אלול תרל"ו-ח' בכסלו תש"ב; 1876–1941) היה האדמו"ר הראשון בשושלת אדמו"רי בית באסטאן, שעמד בראשה משנת תרע"ה (1915) ועד לפטירתו בשנת תש"ב (1941). נולד בירושלים לרבנית מרת שיינא עלקא ולרבי שמואל שמעלקא שהיה נחשב לצדיק נסתר. השם פינחס עובר במשפחת הורוביץ, ובו נקרא אף סבו, שעלה לצפת מפולין, ונפטר בשנת תרל"ה (1875) כשנה לפני לידתו של רבי פינחס דוד הורוביץ. היה מיוחס מצד אביו לרבי שמעלקה מניקלשבורג הורוביץ ולאחיו רבי פנחס (בעל ההפלאה). מצד אמו היה נכדו של רבי אלעזר מנחם מנדל בידרמן מלעלוב, וצאצא של החוזה מלובלין, היהודי הקדוש מפשיסחה ורבי נטע מחלם. החל משנת תר"ע הורה לו דודו האדמו"ר רבי דוד צבי שלמה בידרמן מלעלוב, לנסוע לאמריקה. רבי פינחס דוד תמה על הבקשה, וכי מה לו ולארץ לא זרועה מבחינה רוחנית. הוא סירב לעזוב את ירושלים ונשאר בה. בשנת תרע"ב (1912) פרצה מחלוקת בגליציה בשאלת שיטת החלוקה של הכספים שנאספו עבור היישוב היהודי בארץ ישראל. ר' פינחס דוד נכלל במשלחת שנשלחה מירושלים לגליציה לדיון בנושא. כשהסתיים הדיון החליט להישאר עוד כמה חודשים בגליציה ולהכיר את גדולי התורה והחסידות במקום, ואז פרצה מלחמת העולם הראשונה והדרך חזרה נחסמה. בלית ברירה הוא נסע לארצות הברית והגיע לארצות הברית בחודש סיון שנת תרע"ה (1915). עם סיום המלחמה פעל ר' פינחס דוד רבות כדי להתאחד עם בני משפחתו, ובחורף תר"פ, הגיעה הרבנית שרה סאשא עם בנה הילד משה לארצות הברית. בכ"ז סיון תרפ"א, נולד בנו לוי יצחק. סביב רבי פינחס דוד התחילה להתקבץ קהילה, והוא נעשה אדמו"ר. בשנת תרצ"ו (1936) הקים ישיבה בשיתוף פעולה עם הרב יוסף דב סולובייצ'יק, שבה למדו לימודי קודש בבוקר ולימודים כלליים אחר הצהריים. בהיעדר מוסדות חינוך מתאימים למדו בניו, משה ולוי יצחק, בבית, בעזרת מורים פרטיים. בשנת ת"ש עזב רבי פינחס דוד את העיר בוסטון ועבר לשכונת ויליאמסבורג שהתחילה להיות מרכז יהודי חרדי. שם התגורר כשנתיים עד לפטירתו בח' כסלו תש"ב, בגיל 65. הוא הקים את המקווה הראשון לגברים בשכונה[דרוש מקור]. הרב פינחס דוד היה נשוי פעמיים, פעם אחת לרבקה בתו של רבי אהרן מפעלשטין, ולאחר שהתאלמן ממנה, בשנת 1896 נישא לשרה סאשה, ממנה נולדו בניו האדמו"רים. מזיווג ראשון: עליזה פריידא גיטל – נישאה ליוסף שמואל ברנדויין-מוריה, הרבי מסטרטין, נכדו דודה מצד אמה, אברהם ברנדויין. מזיווג שני: הרב משה הורוביץ האדמו"ר מבוסטון הרב לוי יצחק הורוביץ האדמו"ר מבוסטון-הר נוף הרבנית מאטיל פיגא – נישאה לרב יעקב תאומים, רבה של אלטשטאדט, נכדו של הרב חיים יצחק ירוחם פינחס דוד הורביץ (1876-1941), דף שער בספרייה הלאומית רבי פינחס דוד חיבר (בעילום שם, אך בעיתונות באותם ימים פורסם שהוא היה המחבר וכך ידוע במשפחה) קונטרס תשובה כהלכה ובו תשובותיהם של הדיינים בנוגע לסכסוך. ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הנמל הגדול

הנמל הגדול (מלטית Il-Port il-Kbir; אנגלית Grand Harbour) הוא נמל טבעי, השוכן בצפון-מזרחה של מלטה, והוא אחד משני נמלים טבעיים השוכנים משני צדדיו של חצי האי שברס (Scebarras), שעליו הוקמה העיר ולטה, בירת המדינה. הנמל שוכן דרומית-מזרחית לוולטה, וחוצץ בינה לבין שלוש הערים שעל חופו הדרום-מזרחי. הנמל הטבעי האחר, נמל מרסמשט, שוכן מצידו המערבי של חצי האי שברס. הנמל הגדול הוא מפרץ הנשלח מהים התיכון לכיוון דרום-מערב, ואורכו כ-3.25 קילומטרים. קו החוף הצפון-מערבי שלו, שלאורכו שוכנות הערים ולטה ופלוריאנה, ישר, אך חופו הדרום-מזרחי מפורץ, ובו ארבעה מפרצים קטנים שביניהם חצאי איים: ערוץ רינלה (Rinella Creek) החוצץ בין כף ריקסולי (Ricasoli Point) לחצי האי עליו שוכנת העיר קלקארה (A), ערוץ קלקארה (Kallkara Kreek) המפריד בין קלקארה לחצי האי עליו ממוקמת העיר בירגו (B), "ערוץ המספנה" (Dockyard Creek) שבין הערים בירגו וסנגלאה ובו מעגן ליאכטות (C), ו"הערוץ הצרפתי" (French Creek) מדרום לסנגלאה (D). בקצהו הדרום-מערבי של הנמל הגדול, שוכן מפרץ קטן נוסף המכונה "הנמל החדש" (Newport) או "ערוץ מרסה" (Marsa Creek‏ - E). על חופיו של הנמל הגדול שוכנים אזורי מגורים צפופים, וחלק ניכר מאוכלוסיית המדינה מתגורר בטווח של שלושה קילומטרים מחופיו. מתקני הנמל מרוכזים לאורך חופו הדרומי, דרומית לסנגלאה ולפלוריאנה. נתוניו של הנמל הגדול הביאו לכך ששימש כמעגן כבר בזמנם של הפיניקים, והחל בהגעת ההוספיטלרים אל מלטה בשנת 1530, הם הקימו את מבצריהם ואת עריהם החשובות לחופיו. בעת המצור הגדול ששמו העות'מאנים על האי בשנת 1565 אירעו רוב הקרבות סביב הנמל הגדול, שכן עיקר הגנתם של ההוספיטלרים התבססה על שלושה מבצרים השוכנים לחופיו: מבצר סנט אלמו בוולטה (1), מבצר סנט אנג'לו בבירגו (2) ומבצר סנט מייקל בסנגלאה (3). המבצר הרביעי שלחופי הנמל הגדול, מבצר ריקסולי (4) הסמוך למוצאו אל הים, הוקם במאה ה-17. לאחר ששלטונם של ההוספיטלרים באי הסתיים, שימש הנמל הגדול כבסיסם העיקרי של הבריטים במלטה, וספג הפצצות כבדות בתקופת המצור על מלטה במלחמת העולם השנייה. מאז עצמאות מלטה ירדה חשיבותו הצבאית של הנמל, וכיום הוא משמש כנמל מסחרי משני לנמל החופשי של מלטה וכנמל נוסעים. האזו רמחובר למרכז העיר על ידי מעלית ברקה. מדיה וקבצים בנושא הנמל הגדול בוויקישיתוף אתר אודות קו החוף של ולטה Valletta Grand Harbour tour אתר רשות הנמלים של מלטה הנמל הגדול, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)