laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
גלשן מלאי

גלשן מלאי (שם מדעי: Galeopterus variegatus) הוא מין של גלשן (המכונה לעיתים בשם השגוי "למור מעופף"), החי באינדונזיה, מלזיה, תאילנד וסינגפור. הוא מין הגלשן היחיד בעולם מלבד הגלשן הפיליפני שחי באיי הפיליפינים. הגלשן למעשה אינו מין של למור, וגם אינו יכול לעוף - הוא פשוט דואה מעץ לעץ וכך משיג את מזונו ונמלט מפני טורפים. הוא שוכן עצים, פעיל בלילה וניזון מחלקי צמחים רכים כגון עלים צעירים, נבטים, פירות ופרחים. אחרי תקופת היריון של 60 יום, צאצא יחיד נתלה על הבטן של אמו בעזרת קרום עור גדול שגדל עליה (בדומה לחיות הכיס). הגלשן המלאי תלוי בקיום היערות, ואם חלק נרחב מהיערות יכרתו - הוא ייכחד. אורכו של הגלשן המלאי מראש ועד זנב הוא 34-38 ס"מ, אורך זנבו הוא 24-25 ס"מ ומשקלו 0.9 עד 1.3 ק"ג. הגלשן המלאי מוגן על ידי חוק לאומי. נוסף לכריתת היערות ואיבוד סביבת המחיה, ציד לצורך פרנסה מהווה איום עיקרי. צריך מידע נוסף על הצטמצמות אוכלוסייה, אבל כעת הסכנה מתרחשת לאט מספיק על מנת שהגלשן יהיה תחת מצב השימור "ללא חשש" ברשימה האדומה של IUCN. ישנן שתי אוכלוסיות של הגלשן המלאי, שלא נפרדות באופן ברור מורפולוגי האחת מן השנייה; האחת, שבה הגלשנים גדולים יותר, נמצאת במדף יבשתי ליד איי סונדה, ובחלק היבשתי של דרום-מזרח אסיה. האחרת, האוכלוסייה של גלשנים קטנים יותר, נמצאת בלאוס ובאיים הסמוכים. כפי שצוין לעיל, הגלשנים באוכלוסייה של לאוס קטנים יותר מהגלשנים באוכלוסיית סונדה בכ-20%. בשונה מהחלוקה שהוזכרה לעיל, יש לגלשן המלאי ארבעה תת-מינים: G. v. variegatus (ג'אווה) G. v. temminckii (סומטרה) G. v. borneanus (בורנאו) G. v. peninsulae (מלזיה והחלק היבשתי של דרום-מזרח אסיה) מחקר גנטי שבוצע לאחרונה[דרוש מקור] מהווה בסיס להשערה שתת-המינים של מלזיה, החלק היבשתי, ג'אווה וסומטרה שייכים למין שונה מהסוג Galeopterus. הגלשן המלאי מטפס טוב על עצים, אך הוא חסר-אונים על הקרקע. "כנפיו" עשויות העור מתחילות מצווארו, ומתמשכות לאורך אצבעותיו, אצבעות רגליו וציפורניו. חלק זה בגוו משמש אותו לגלישה מעץ לעץ, והוא יכול לגלוש כ-100 מטרים בעזרת "כנפיו". הוא יכול לנווט בעת גלישה, אך רוח וגשם יכולים להקשות עליו את הגלישה. הוא בדרך כלל גולש באזורים פתוחים או בחופה (החלק העליון) של יער הגשם, במיוחד ביערות גשם טרופיים. הגלשן צריך מרחק מסוים כדי לנחות על העץ בשלום וכדי למנוע פציעה. בדרך כלל, הגלשן ניזון מעלים, ניצנים, פרחי קוקוס, פרחי דוריאן, פירות ומוהל מסוגים מסוימים של עצים. הוא ניזון גם מחרקים בחלק מבורנאו. מקורות המזון תלויים בסביבת המחיה, בסוגי הצמחייה ובזמינות. הגלשן המלאי נמצא בדרך כלל בחופת יער הגשם. הוא עשוי לבקר בכמה וכמה מיני עצים בלילה אחד, או במין אחד בלבד. ניתן גם לראות אותו מלקק קליפות עץ של מיני עצים נבחרים כדי להשיג מים, מזון, מלחים ומינרלים. תפוצתו של הגלשן משתרעת על פני דרום-מזרח אסיה, מאזור סונדה לצפון לאוס, קמבודיה, וייטנאם, תאילנד, מלזיה, סינגפור, ברוניי, אינדונזיה (קלימנטן, סומטרה, באלי, ג'אווה), ואיים סמוכים נוספים. לעומתו, הגלשן הפיליפיני נמצא רק בדרום הפיליפינים. הגלשן המלאי מותאם לכמה וכמה סביבות מחיה הכוללות צמחייה, כולל גינות, יערות גשם, יערות הרריים, יערות נשירים ועוד. מדיה וקבצים בנושא גלשן מלאי בוויקישיתוף גלשן מלאי, באתר ITIS (באנגלית) גלשן מלאי, באתר NCBI (באנגלית) גלשן מלאי, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) גלשן מלאי, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) גלשן מלאי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) גלשן מלאי, באתר GBIF (באנגלית) גלשן מלאי באתר הרשימה האדומה של IUCN במקור sap. תרגום מהספר "חיי הציפורים", מודן 2003, מאת דייוויד אטינבורו.
מחיר יין

מחיר יין הוא ספר הביכורים של הרמ"א. הספר נכתב בשידלוב שבפולניה, והוא מדמה את סיפורי מגילת אסתר, לימי חייו של אדם מצעירותו, ועד סוף ימיו. בשנת ה'שט"ז, פרצה באזור העיר קרקוב מגפה, ומשפחת איסרליש, נאלצה לנדוד מן המקום, ולהגר לעיירה שידלוב (כיום כפר). חייהם של הפליטים בשידלוב היו קשים ביותר, ומצבם הכלכלי לא אפשר להם לקיים את מצוות הפורים (סעודה, משלוח מנות ומתנות לאביונים). המחבר הצעיר, הקדיש את חיבורו לאביו, במקום משלוח מנות שלא היה בהישג ידו. כך כותב הרמ"א בסוף הספר. מה שראיתי לפרש בזו המגילה, בעזר נורא תהילה, יתעלה שמו לדור דורים. שלחתי בימי פורים למנה, לאב"י ישראל ראש עדת מי מנה, הוא גיבור בגיבורים. הרוצה לבחון דברי, צריך ללמוד טבעיות ואלוהיות מחקרו הוא כדור בכדורים. בשם הבורא יש מאין, נשלמה מלאכת מחיר יין. — מחיר יין, הרמ"א המחבר קרא לספרו מחיר יין כפרפרזה על דברי הנביא ישעיהו ”הוֹי כָּל-צָמֵא לְכוּ לַמַּיִם, וַאֲשֶׁר אֵין-לוֹ כָּסֶף; לְכוּ שִׁבְרוּ, וֶאֱכֹלוּ, וּלְכוּ שִׁבְרוּ בְּלוֹא-כֶסֶף וּבְלוֹא מְחִיר, יַיִן וְחָלָב”, וכוונתו כי במחירו של יין, אותו היה אמור לתת כמשלוח מנות לאביו, הוא נותן לו את פירושו למגילת אסתר. המהדורה הראשונה, וכן אלו שבאו בעקבותיה, נדפסו כקונטרס, בן כ-60 דפים, במהדורות המאוחרות יותר, החלו להדפיס את הספר כפירוש לצד מגילת אסתר. בתחילת הספר הקדמה, ולאחר מכן מעין 3 פרקים (אין חלוקה ברורה) העוסקים בימי הנעורים, ימי העמידה, וימי הזקנה. אף כי המחבר כותב בהקדמתו לספר, כי אין הוא מתיימר להיות מחבר ספרים, וכי הוא מתייחס ליצירתו זאת כאל "משלי הנערים", החיבור הופץ, התחבב על קוראיו, והודפס לראשונה בדפוס קרמונה שבאיטליה. מחיר יין, מהדורת ירושלים, תרפ"ו, באתר היברובוקס מחיר היין, באתר הספרייה הלאומית נתן הירש, פורים בצל מגפה: פירוש למגילת אסתר במקום משלוח מנות, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, פברואר 2021 עקיבה יוסף שלזינגר, לב העברי ח"א, ירושלים: דפוס צוקרמן, תרפ"ד, עמוד ב' הערה ג', באתר היברובוקס על פי הסוברים כי הרמ"א חי ל"ג שנים, הרי שבעת כותבו את הספר היה בן י"ז ספר ישעיהו, פרק נ"ה, פסוק א'
אנדראה מנטניה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. אַנְדְרֵאָה מַנְטֶנְיָה (1430–1506; באנגלית: Andrea Mantegna) היה צייר איטלקי רנסאנסי וחוקר ארכאולוגיה רומית. הוא היה חתנו של יאקופו בליני. כמו אמנים אחרים בני זמנו, מנטניה ערך ניסיונות בפרספקטיבה, בין השאר באמצעות הנמכת האופק כדי להגביר את תחושת המונומנטליות. ציורי הנוף האפרפרים והמתכתיים שלו, והדמויות שלו הנראות לעיתים קרובות כעשויות אבן, מעידים על גישה פיסולית-ביסודה לציור. מלבד זאת הוא ניהל גם סדנת הדפסים, אחת הגדולות והחשובות שפעלו בוונציה לפני שנת 1500. מנטניה נולד באִיזוֹלָה דה קַרְטוּרוֹ, בקרבת פדובה (אז חלק מן הרפובליקה של ונציה), בנו השני של נגר בשם בּיאג'וֹ. בגיל 11 הוא נעשה שוליה של פרנצ'סקו סקוארצ'יונה (Francesco Squarcione), צייר בן העיר פדובה. דומה כי סקוארצ'יונה גילה התלהבות ללא מצרים בכל הנוגע לאמנות עתיקה, והתעניין במיוחד ברומא העתיקה: הוא נסע ברחבי איטליה, ואולי גם יוון, אסף יצירות אמנות עתיקות - פסלים, תבליטים, כדים וכן הלאה - והכין אוסף ששימש אותו להכנת רישומים ושפתח אותו גם בפני ציירים אחרים. בה בעת, הוא המשיך לקבל על עצמו עבודות ציור שגרתיות, שחלקן בוצעו על ידי תלמידיו. ציירים ותלמידי-ציור רבים (137, לפי אחד החישובים) למדו בסדנה של סקוארצ'יונה, שנפתחה בסביבות שנת 1440 והתפרסמה ברחבי איטליה. לפדובה נמשכו ציירים לא רק מוונטו אלא גם מטוסקנה השכנה, כגון פאולו אוצ'לו, פיליפו ליפי ודונטלו. ואכן, ראשית הקריירה האמנותית של מנטניה עוצבה בהשפעת אמנות פלורנטינית. מסופר כי באותה תקופה היה מנטניה התלמיד החביב על סקוארצ'יונה, שלימד אותו לטינית והורה לו לחקור שברים של פסלים רומיים. המורה נטה להשתמש באפקטים של תעתועי פרספקטיבה, שהשפיעו גם הם על כמה מחידושיו המאוחרים של תלמידו. מכל מקום, בגיל שבע-עשרה עזב מנטניה את מורו, ומאוחר יותר טען שסקוארצ'יונה הרוויח כסף מציוריו בלי ששילם לו עבור השימוש בהם. עבודתו הראשונה - שאבדה בינתיים - הייתה ציור מזבח לכנסיית סנטה סופיה ב-1448. באותה שנה הוזמן מנטניה, לצד ניקולו פיצולו, לעבוד עם קבוצת ציירים גדולה בקפלת אוֹבֶטָרִי בכנסיית ארמיטאני בפדובה. בעקבות שרשרת של צירופי מקרים, מנטניה סיים את רוב העבודה בעצמו. סקוארצ'יונה לא היה מרוצה מן העבודות הראשונות בסדרה, שתיארו את חיי יעקב הקדוש: הוא אמר שהדמויות מזכירות יותר מדי פסלי אבן, ולכן יש לצבוע אותן בצבעי אבן מיד. סדרת הציורים אבדה ברובה במלחמת העולם השנייה בהפצצה של בעלות הברית ב-1944 על פדובה, אבל נותרו ממנה צילומים בשחור-לבן. העבודה הדרמטית ביותר בסדרה הייתה יעקב הקדוש מובל לגרדום, שצוירה מנקודת מבט נמוכה. טכניקות דומות אפשר לראות בציור המזבח לכנסיית סן זֶנוֹ בוורונה, כולל השימוש בפריטים אדריכליים כדי לתת מראה קלאסי. ציורי-קיר מוקדמים אחרים של מנטניה הם שני קדושים מעל הכניסה בכנסיית סנט'אנטוניו בפדובה (1452) וציור-מזבח של לוקס הקדוש וקדושים אחרים בכנסיית סנטה ג'וסטינה (1453), הנמצא כעת בגלריית בְּרֶרָה במילאנו. עם הזמן מצא את עצמו האמן הצעיר מושפע יותר ויותר מיאקופו בליני, אביהם של הציירים ג'ובאני וג'נטילה. ב-1453 הסכים יקופו להשיא את בתו ניקולוזיה למנטניה. בין השנים 1495–1500, צייר את יהודית ושפחתה עם ראש הולופרנס. ביוגרפיה של מנטניה נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר. מדיה וקבצים בנושא אנדראה מנטניה בוויקישיתוף אנדראה מנטניה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אנדראה מנטניה, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית) אנדראה מנטניה, באתר MusicBrainz (באנגלית) אנדראה מנטניה, באתר Discogs (באנגלית)
במחנה נח"ל

במחנה נח"ל היה ירחון לחיילים, אנשי ההתיישבות העובדת וחברי תנועות הנוער, שהופיע בשנים 1991-1949 מטעם פיקוד הנח"ל ואגף הנוער והנח"ל במשרד הביטחון. הגיליון הראשון ראה אור ב-1949. מ-1951 הופיעו הגיליונות באופן סדיר עד 1991. הירחון חדל להופיע בהוראת הרמטכ"ל אהוד ברק, כחלק ממדיניותו לצמצום מספרם של הביטאונים הצבאיים. העיתון הִרבה לעסוק בנח"ל, בהתיישבות ובביטחון המדינה והקדיש מקום גם לתולדות ארץ ישראל ולראיונות עם אנשי צבא בכירים, מדינאים, סופרים ואמנים. בין הכותבים בו היו הסופרים והמשוררים חיים גורי, נתן שחם, נעמי שמר, בנימין גלאי, נסים אלוני ועוד. את שעריו עיטרו אמנים ידועים, בהם נחום גוטמן, ראובן רובין, שמואל כץ, שמואל בק ועוד. עורכי העיתון: אורי סלע, יצחק וייט, שמעון רכבי, רפאל ספורטה, יצחק לבני, מרדכי נאור, זאב ענר, יורם טהרלב, יוסף ארגמן, דני בירן, מיכאל (מייקל) שיר. העיתון הצמיח עם השנים רשימה ארוכה של כתבים וצלמים, שתפסו מקומות מרכזיים בתקשורת ובתרבות בישראל, בהם: עקיבא נוף, גדעון סאמט, יורם פרי, נחמן שי, צבי רימון, עלי מוהר, איל מגד, ניבה לניר, אברהם חי, מנחם מיכלסון, תלמה אדמון, שוש אביגל, יגאל גלאי ובוקי נאה. תפקיד מרכזי במערכת, במשך עשרות שנים, היה לצלם אלכס גל (גוטליב). במחנה נח"ל אימץ את הרעיון של מדור הכזבים שהיה ב"במחנה" וזכה להצלחה ולפופולריות, ובעמוד האחרון שלו בתקופה ארוכה הופיעו כזבים [בדיחות] פרי עטם של קוראיו ובלטו בהם אותם כוכבים שבלטו ב"תחרות כזבים" ב"במחנה" - אברהם בן-עזרא, אלי אייל, ראובן גרינברג ואחרים. תפוצת העיתון הגיעה בשיאה (בשנות ה-60 וה-70) ל-15 אלף עותקים. במחנה נח"ל היה במשך תקופה ארוכה כתב עת פורץ-דרך – בתיאורים בלתי-שגרתיים של חיי הנח"ל וצה"ל, בכתבות דיוקן, בשיתוף אנשי רוח ואפילו ב"מתיחות" שזכו לתהודה גדולה בציבור. מדיה וקבצים בנושא במחנה נח"ל בוויקישיתוף
מנחם כץ

הרב מנחם כ"ץ-פרוסטיץ (בערך ה'תקנ"ה, 1795 - ט"ז באדר א' ה'תרנ"א, 1891) היה אב"ד צעהלים (דויטשקרויץ), שבשבע קהילות, מגדולי תלמידי החת"ם סופר. נולד בפרוסניץ (פרוסטיץ) שבמוראביה לרב אליעזר כ"ץ וואנפריד ולהינדל. היה צאצא של רבי שמשון ורטהיימר. בילדותו למד אצל דודו הרב משה כ"ץ וואנפריד שכיהן בפרוסניץ והיה ידוע כאיש תנועת ההשכלה. בבחרותו נסע לישיבת פרשבורג ללמוד אצל החת"ם סופר, והפך לאחד מתלמידיו המובהקים. הוא מוזכר מספר פעמים בספרי רבו. תקופה מסוימת אף היה משמשו. בשל דבקותו ברבו סירב לשמוע הצעות שידוכים מחוץ לפרשבורג, ונישא להינדל, בתו של הרב ישכר בר פרנק, מנכבדי הקהילה. אף לאחר חתונתו המשיך ללמוד אצל רבו כאחד הבחורים והיה נכנס לכל השיעורים של החתם סופר, ורק בסוף היום היה מתחיל ללמוד את סדריו האישיים עד 2 בלילה. הרב ישכר שלמה טייכטל בעלה של נכדתו נחמה העיד, שלמרות רתיעתו של החתם סופר מעיסוק פומבי בקבלה, היה לומד אותה עם סבו. לאחר מספר שנים התאלמן מאשתו הינדל ונשא לאישה את אחותה ברכה. הוא סירב להצעות רבנות עקב רצונו להישאר בקרבת רבו, אך לאחר שהסתיימו שבע שנות ה"קעסט", בסביבות שנת ה'תקצ"ד (1834) הסכים לקבל את רבנות רגינדורף הסמוכה לפרשבורג. הוא החל לכהן בה עוד לפני שקיבל מרבו היתר הוראה. לאחר פטירת החת"ס מונה לאב"ד צעהלים, שם כיהן למעלה מיובל עד מותו. בתפקידו זה פעל לחיזוק ערכי הדת, ובד בבד יעץ ועזר ליהודים בחייהם הפרטיים. יהודי הקהילה האמינו בו שהוא בעל מופת וסיפורי מופת רבים השתמרו בין תלמידיו ובני הקהילה. כמו כן הקים ישיבה בעיר, בראשה העמיד את חתנו הרב דוד פרידמן, לימים ממלא מקומו ברבנות. בשנת תרכ"ד השתתף בישיבה בנירג'האזה נגד הקמת הסמינר לרבנים, יוזמתם של הנאולוגים והרב עזריאל הילדסהיימר. הוא היה חבר במשלחת שבעת רבנים שהתקבלה לראיון בווינה, אצל הקיסר פרנץ יוזף, והביאה לביטול התוכנית. במהלך הקמת הקהילות החרדיות בהונגריה, השתתף באספה האורתודוקסית בפשט, ביולי 1870 (אב תר"ל). נפטר באדר א' תרנ"א. בלווייתו הספידוהו בנו רבי משה, חתניו הרב פרידמן והרב פלנר, הרב דוד אולמן רבה של לקנבך, הרב שלום קוטנא רבה של אייזנשטט, הרב שמחה בונם ארנפלד רבה של מטרסדורף, הרב מנחם גרינוולד רבה של שופרון, הרב וואלף כהנא רבה של טשורנא והרב קופל רייך רבה של בודפשט. מתלמידיו היו רבי משה גרינוולד רבה של חוסט והרב אהרן חיים שיק (בנו של מהר"ם שיק). ספר חידושיו יצא לאור רק בשנת ה'תש"ן (1990). הותיר אחריו חמישה בנים ושתי בנות: הרב שמואל מאיר תלמיד הכתב סופר ומחבר ספר "שם משמואל" על הש"ס; יוסף; הרב גרשון; הרב משה שכיהן בבחרותו כדיין, מגיד מישרים ורב בצעהלים, ווינה, מגנדורף, טוקאי ובסוף ימיו כרב בנייטרא; הרב מרדכי; הינדל, אשת הרב שמעון סגל שפיצר דיין בצעהלים ובנישואיה השניים אשת הרב דוד פרידמן ממלא מקום חותנו; רבקה אשת הרב שמעון חיים סגל-פלנר, דיין בצעהלים ובהמשך רב בבעלעד. נכדו הרב אברהם אהרן כץ, בן בנו הרב משה, מילא את מקום אביו ברבנות בנייטרא. נכדים נוספים היו הרב שלמה פרידמן רבה של באדען, הרב מרדכי רוטנברג רבה של אנטוורפן (חתן חתנו הרב דוד פרידמן) ונחמה, אשת הרב ישכר שלמה טייכטל. נינו, הרב אליהו כץ, היה רב העיר באר שבע. רבי מנחם כץ בבלוג 'תולדות'. למשל בחידושיו למסכת בבא בתרא עמוד ד', "תלמידי הבחור המופלג ה"ה מנחם כ"ץ שיחי'... ונכון הוא". הוא העיד שראה פנקס בו סבו כתב את תורת הקבלה ששמע מפי החתם סופר. יש המשערים שבפגישה זו צולמה תמונתו המפורסמת.
נושא רומח רכוב

נושאי רומח (באנגלית: Lancer) הם סוג של פרשים שהתקיימו בצבאות שונים בעולם מהעת העתיקה ועד תחילת המאה ה-20. כלי הנשק העיקרי של פרשים אלו, בדומה לנושאי רומח הרגליים, היה הרומח. בנוסף לרומח צוידו בדרך כלל גם בכלי ירייה קלים כגון אקדחים ונשק קל כמו חרבות. ערך מורחב – רומח צורות אחיזה רומח הוא חנית ארוכה וכבדה. אורכו של הרומח ששימש את הפרשים יכול להגיע לכמה מטרים. בכך היווה הרומח יתרון משמעותי על פני החנית, שהייתה קצרה בהרבה ממנו כי הלוחם יכול היה לפגוע ביריבו מטווח רחוק יותר. עם זאת, לרומח חיסרון הנובע מאורכו הרב - השימוש בו מגביל את הלוחם ולעיתים נדרש הלוחם לאחוז ברומח בשתי ידיו, מה שמקשה על השליטה בסוס. כמו כן, פגיעה ביריב עם הרומח תוך כדי דהירה מהירה של הסוס, יכולה לגרום לנפילתו של הלוחם. לכן, עד המצאת הארכוף שאפשר ללוחם לעגן את עצמו בחוזקה לאוכף, הייתה מקובלת האחיזה העליונה ברומח. לצורת האחיזה משמעות טקטית רבה - באחיזה תחתונה, מתחת לבית השחי, יכול הפרש לנצל את מלוא תנופת הסוס הדוהר ולשפד את יריבו ואילו אחיזה עליונה יעילה רק לדקירה, שהיא חלשה יותר. אחיזה תחתונה אפשרית גם ללא ארכוף, אך היא קשה יותר מבחינה פיזית. במקרה כזה, נהג הפרש להצמיד את ברכיו בחוזקה לצלעות הסוס וזה היה מונע את נפילתו. ישנם עדויות לפרשים אשורים אשר נלחמו בעזרת רומח כבר מסביבות שנת 700 לפנה"ס. בעת העתיקה צבאות רבים עשו שימוש בפרשים מסוג זה בהם יוון, מוקדון,האימפריה הפרסית, סין בשושלת האן והאימפריה הרומית. יחידות פרשים ידועות שנשאו רומח כנשקם העיקרי היו הקטפרקט הפרתי, וההטיירוי המקדוני. במהלך ימי הביניים נושאי רומח היו נפוצים מאוד בצבאות אירופה ואסיה בתור פרשים כבדים ומשוריינים. האבירים האירופים הרכובים היו למעשה נושאי רומח במובן הטקטי. בעת החדשה, בעידן בו התפתח אבק השריפה ואיתו הארטילריה והרובים, גם הפרשים בשדה הקרב עברו שינוי נרחב. נושאי הרומח הכבדים של העולם העתיק לא התאימו לעמוד אל מול כלי הנשק המודרניים והחלו לדעוך בשדות הקרב באירופה. החל מהמאה ה-17, נושאי רומח קלים ללא השריון שאפיין אותם בעבר הפכו לנפוצים כמעט בכל צבא באירופה, הודו ובאימפריה העות'מאנית. הם היו מזוהים במיוחד עם מזרח אירופה ובפרט פולין וגרמניה, שם הם נקראו אוּלנים (ułan, ו-‏Uhlan בהתאמה). במהלך המאה ה-17 וה-18, מקומם ותרומתם של נושאי הרומח לשדה הקרב הוטלה בספק בצבאות שונים. בסוף המאה ה-18 במהלך המלחמות הנפוליאוניות השימוש המוצלח של צבאות שונים וביוחד של צרפת בנושאי הרומח בשדה הקרב, העלה שוב את היכולות הייחודיות של פרשים קלים הנלחמים עם רומח לעיתים לצד רובה וחרב. כך, במהלך המאה ה-19 חזרו והופיעו מספר יחידות נושאי רומח באופן מעט נרחב יותר באירופה, במיוחד הצבא הבריטי, שבהתחלה התנגד ליחידות מסוג זה ומתחילת המאה ה-19 החל לשנות את דעתו ולכלול מספר רגימנטים מסוג זה. השימוש בנושאי רומח החל לדעוך בדומה ליחידות הפרשים האחרות בתחילת המאה ה-20 ומלחמת העולם הראשונה. כיום יחידות שונות בעולם נושאות בשמם את הסיווג ההיסטורי של נושאי רומח. לרוב יחידת נושאי רומח כיום בצבאות המודרניים יעודה הוא יחידת שריון. בין היתר ספרד (נושאי הרומח של המלך), הממלכה המאוחדת (לדוגמה; נושאי הרומח המלכותי), הודו, פקיסטן, אוסטרליה, איטליה, בלגיה ופורטוגל. הכוחות המיוחדים של קולומביה נקראים לנסרוס (Lanceros). אולאן הוסר מדיה וקבצים בנושא נושא רומח רכוב בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא צבא. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
טריאתלון אילת

טריאתלון אילת הוא אליפות ישראל בטריאתלון, תחרות הטריאתלון הוותיקה בישראל. מאז תחילת הטריאתלון בעולם בשנות ה-70 ועד 1987 התקיימו מספר טריאתלונים בארץ, אך אף אחד מהם לא היה בינלאומי, ואף אחד מהם לא הוגדר כאליפות ישראל. בשנת 1987 יזמו עוזי רן מקיבוץ עין דור ואבי מויאל מקיבוץ עינת את טריאתלון אילת כאליפות ישראל בטריאתלון. הם גייסו את עיריית אילת ואת רשת מלונות ישרוטל שהיא נותנת החסות הראשית מאז ועד היום, והתחרות יצאה לדרך. התחרות הראשונה התקיימה ב-28 בנובמבר 1987. השתתפו בה 148 טריאתלטים. השחייה התקיימה בלגונה הצפונית, הרכיבה כמו ברוב המהדורות הייתה בכביש הערבה עד צומת באר אורה וחזרה והריצה לכיוון מעבר טאבה ובחזרה. המקצה היחידי היה המקצה הארוך (שהפך מאוחר יותר למרחק האולימפי), והשתתפו בו גם ילדים מגיל 13. המנצח בתחרות היה הבריטי קן גלא, והמנצח בין הישראלים מיכה כגן. בין הנשים ניצחה שרה קופ ומהישראליות הגיעה ראשונה עדית גנות. בשנת 1989 השתתפו כמה מהטריאתלטים הטובים בעולם ביניהם דייב סקוט שסיים רביעי, גלן קוק שסיים שני וקן גלא שניצח בתחרות בפעם השלישית ברציפות. בין הישראלים ניצח מיכה כגן בפעם השלישית ברציפות גם הוא. בשנות התשעים התפתח טריאתלון אילת כאשר כמות המשתתפים גדלה משנה לשנה. נוספו לתחרות מקצה השליחים לשלשות, ומקצה הספרינט, גם כאליפות ישראל לנוער וגם כמקצה נוסף לחובבים. השחייה עברה מהלגונה הצפונית לים הפתוח, כאשר הזינוק עבר לחוף הרויאל ביץ. בתחילת שנות התשעים התבצעו חילופי דורות בענף כאשר מיכה כגן פרש אחרי חמש זכיות רצופות ואת מקומו תפסו טראיתלטים צעירים כעידו מאורי שי פיפמן ואילן ברסלר. בשנת 1993 נערך הטריאתלון באילת כגמר הסבב האירופי, בתחרות השתתפה רוב הצמרת העולמית באותה תקופה. המנצח היה אוליביה ברנאר משווייץ, וראשון בין הישראלים היה אילן ברסלר שהגיע למקום ה-16 הכללי. החל משנת 1997 ירדה יוקרתו של טריאתלון אילת כטריאתלון בינלאומי. בכירי הענף לא הגיעו לתחרות בשנים אלה, והמקומות הראשונים נתפסו בידי הטריאתלטים הישראלים. בעשור הראשון של המאה ה-21 המשיכה מגמת הגדילה של התחרות. נוספו לתחרות מקצי ילדים קצרים יותר, מקצים נפרדים לקבוצות הגיל ומקצה נפרד לנשים. האחים רן ודן אלתרמן שלטו בתחרות וזכו בשני המקומות הראשונים בין הישראלים משנת 2001 ועד 2011. בין הנשים שלטה נינה פקרמן כשניצחה באליפות בין הישראליות חמש פעמים, עד שעברה להתרכז בתחרויות האיירון מן הארוכות יותר. בשנת 2004 שבה התחרות להיות יוקרתית בזירה הבינלאומית. בשנה זו הגיע גדול רוכבי האופניים בכל זמנים, אדי מרקס כאורח, ואף השתתף בתחרות השליחים לשלשות, כשעשה את חלק האופניים. בין השנים 2005–2006 ו 2008–2011 התקיימה התחרות כחלק מסבב גביע אירופה. בשנת 2007 התקיימה התחרות כחלק מסבב גביע העולם. בשנת 2011 התקיימה במסגרת התחרות גם אליפות אירופה עד גיל 23. בתחרות שהתקיימה בשנת 2014 שונה המסלול עקב דליפת הנפט בשמורת עברונה והתקצר בכ-2 ק"מ. בשנת 2012 התקיימה פרט לטריאתלון אילת גם אליפות אירופה בטריאתלון. האליפות התקיימה בין ה-20 ל-22 באפריל. השתתפו בה 900 טריאתלטים מכל אירופה. במסגרת התחרות התקיימו מקצים לקבוצות הגיל למרחק אולימפי ולמרחק ספרינט, מקצים לנכים, ומקצי עלית למרחק האולימפי. במקצי העלית לגברים ונשים התחרו מרבית בכירי הענף באירופה, והמנצח היה האלוף האולימפי מאולימפיאדת בייג'ינג (2008) חאויאר גומז. (*) מסלול האופניים התקצר עקב דליפת הנפט בשמורת עברונה. ישראמן איגוד הטריאתלון הישראלי טריאתלון, באתר shvoong רק אחד ישלים 25 טריאתלונים באילת - פיני גולן טריאתלון אילת - ההיסטוריה ITU
חיל השריון המלכותי

חיל השריון המלכותי (באנגלית: Royal Armoured Corps) היא זרוע מנהלית המרכזת את יחידות השריון של הצבא הבריטי. החיל כיום עומד בראש עשרה רגימנטים סדירים וארבעה מהצבא הטריטוריאלי, בנוסף לרגימנט משמר הפרשים שבאופן רשמי אינו כפוף לחיל השריון המלכותי, אך בפועל נכלל בו. מבין הרגימנטים הסדירים, חמישה מהם מסווגים כיחידות שריון וחמישה כיחידות סיור משוריין; בנוסף לשלושה רגימנטים משוריינים מהצבא הטריטוריאלי ואחד סיור משוריין; ורגימנט המשמר המכיל שני רגימנטים מסורתיים (משמר החיים והכחולים והמלכותיים) המתפקדים בפועל כרגימנט סיור משוריין אחד. כלומר סך הכל כוחות השריון של הצבא הבריטי מורכבים משמונה רגימנטי שריון, שבעה רגימנטי סיור משוריין ורגימנט אימון. החיל הוקם ב-4 באפריל 1939 על ידי איחוד יחידות פרשים שהפכו למשוריינות יחד עם הגיס המשוריין המלכותי (שכחלק מהאיחוד שונה שמו לרגימנט הטנקים המלכותי). במהלך מלחמת העולם השנייה שפרצה מספר חודשים לאחר יצירת החיל, יחידות פרשים נוספות הומרו ליחידות שריון ונוספו גם הם לחיל החדש, בנוסף היו מספר רגימנטים רגליים שהומרו ליחידות ממוכנות וגם הם הוכפפו לחיל השריון. במהלך המלחמה הקים החיל יחידות אימון לכוחות השריון ואף הקים מספר רגימנטי שריון בעצמו. בשנת 1944 אוחד חיל הסיור אל תוך חיל השריון המלכותי ובכך החיל קיבל את האחריות על שני סוגי היחידות; הסיור המשוריין ויחידות השריון. החיל התחיל להחליף את טנקי הצ'אלנג'ר 2 שלו ב-148 טנקי צ'אלנג'ר 3 מהדור הבא, ועקב כך מספר היחידות בחיל יקטן. בנוסף לשני הרגימנטים של משמר הפרשים; משמר החיים ורגימנט הכחולים והמלכותיים, אשר לא כפופים לחיל השריון המלכותי, אך ברמה המבצעית נחשבים לחלק ממנו. אתר האינטרנט הרשמי של חיל השריון המלכותי (באנגלית) עמוד חיל השריון המלכותי באתר משרד הביטחון הבריטי.
עד סוף הקיץ

עד סוף הקיץ הוא סרט קולנוע ישראלי מאת ובבימויה של נועה אהרוני. זהו סרטה העלילתי הארוך הראשון של אהרוני. הוא הופק במימון קרן הקולנוע הישראלי וערוץ 10. אף כי הופק בשנת 2011, הסרט יצא להקרנה מסחרית בבתי הקולנוע רק בספטמבר 2013. עלילת הסרט מתרחשת בקיץ של שנת 1978. מיכל (מיכל ורשאי) מוטרדת מכך שבתה מאיה (בר מיניאלי) אינה יודעת קרוא וכתוב. מורתה של מאיה מעוניינת להשאיר אותה כתה, אבל מיכל אינה מסכימה לכך והיא מבטיחה שעד סוף הקיץ מאיה תלמד קרוא וכתוב ותשלים את הפער עם בני גילה. מיכל, שאינה מצליחה ללמד את מאיה, שולחת אותה ללמוד אצל אחותה נעמי (שרית וינו-אלעד). חיים (יאיר רובין), אביהן של מיכל ונעמי, שנטש אותן ואת אמן בילדותן, מגיע לבקר במושב במפתיע, ויוצר קשר עם מאיה ועידו, ילדיה של מיכל. הסבא מחפש דרכים להוכיח שכתב לבנותיו מכתבים רבים, במשך השנים, חשב עליהן ואהב אותן, למרות היעדרות בת 20 שנה. נעמי, מתגוררת באותו מושב בגפה, לאחר שגם אותה עזב בעלה, מתנגדת נחרצות לחידוש הקשר עם אביה. נוצרים מתחים פסיכולוגיים ומעמיקים ברמות שונות. בין שתי האחיות. בין נעמי ואביה. בין העבר של שתי האחיות והניסיון של אביהן לתקנו. בין מיכל ובעלה המתנגד להכנסת האב לבית, כי הוא זה שהחדיר בה את אי-היכולת לקבל את אהבתו אליה. בין הבגידות בעבר לבגידות בהווה. בין מאיה לבין אביה, החושפת את האמת על אביה. מענק קידום והפצת הסרט הישראלי בניו-יורק בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה 2011. ציון לשבח בפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות 2011. "עד סוף הקיץ", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "עד סוף הקיץ", באתר AllMovie (באנגלית) "עד סוף הקיץ", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "עד סוף הקיץ", באתר ספר הקולנוע הישראלי "עד סוף הקיץ", באתר אידיבי "עד סוף הקיץ", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "עד סוף הקיץ", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית עד סוף הקיץ באתר האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה עד סוף הקיץ(הקישור אינו פעיל) באתר פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה 2011 עד סוף הקיץ באתר יצירה עברית של חיים שריר מרט פרחומובסקי‏, "עד סוף הקיץ": דרמה משפחתית נוסטלגית וחסרת יומרות, באתר וואלה, 23 בספטמבר 2013 שמוליק דובדבני, "עד סוף הקיץ": נועה תנוע בכיוון הנכון, באתר ynet, 25 בספטמבר 2013
בקבוק בים של עזה

בקבוק בים של עזה הוא סרט קולנוע בבימויו של הבמאי היהודי צרפתי, טרי בנישתי משנת 2012, קופרודוקציה צרפת-ישראל-קנדה. בצרפת נכחו במהלך אחד עשר חודשי הקרנתו הראשונים 158,428 צופים. טל היהודיה בת ה-17 מירושלים (אגט בוניטזר), כותבת מכתב, מכניסה אותו לבקבוק ומבקשת מאחיה החייל להשליך אותו לים בעזה. אולם אחיה אינו משליך את הבקבוק לים, אלא זורק אותו על החוף, שם מוצא אותו נעים הפלסטיני בן ה-20 (מחמוד שלבי). השניים מתכתבים ביניהם באינטרנט ומכנים עצמם "bakbouk" ו"gazaman" ולאט-לאט מתפתח ביניהם סיפור אהבה. הסרט מבוסס על ספרה רב המכר של ואלרי זנטי (אנ'), יהודיה שעלתה לישראל מצרפת בהיותה 13 ושבה לצרפת בתום שירותה הצבאי. מכיוון שהצילום בעזה לא היה אפשרי, צולם החלק העזתי של הסרט בכפר ג'סר א-זרקא וכן בקלנסווה. אתר האינטרנט הרשמי של בקבוק בים של עזה (בצרפתית) "בקבוק בים של עזה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "בקבוק בים של עזה", באתר AllMovie (באנגלית) "בקבוק בים של עזה", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "בקבוק בים של עזה", באתר Metacritic (באנגלית) "בקבוק בים של עזה", באתר אידיבי "בקבוק בים של עזה", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "בקבוק בים של עזה", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית בקבוק בים של עזה באתר קרן הקולנוע הישראלי יואב איתיאל, ג’סר א-זרקא בדרך להוליווד, באתר מגזין המושבות גיליון 255, 30 באפריל 2010