laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
וילהלם אולקס

גנרל וילהלם אולקס (בגרמנית: Wilhelm Ulex;‏ 15 ביולי 1880 – 26 ביוני 1959) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על קורפוס במלחמת העולם השנייה. אולקס נולד ב-15 ביולי 1880 בברמרהאפן שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1899 התגייס פצל לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-24 (הולשטיין), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918. לאחר המלחמה נשאר אולקס ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באוקטובר 1922 הועלה אולקס לדרגת מיור, ובשנת 1924 מונה למפקד סוללה 4 ברגימנט הארטילריה ה-2 (הפרוסי), ולאחר מכן מונה לקצין מטה בפיקוד התותחנים ה-2. בשנת 1926 מונה למפקד הגדוד ה-4 ברגימנט הארטילריה ה-6 (הפרוסי), וב-1 באפריל 1928 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. בסוף 1928 מונה לראש מטה רגימנט הארטילריה ה-2 (הפרוסי), וב-1 בפברואר 1931 הועלה לדרגת אוברסט. ב-1 באוקטובר 1931 מונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-2 (הפרוסי), וב-1 באוקטובר 1933 מונה למפקד פיקוד התותחנים ה-6, והועלה לדרגת גנרל מיור. ב-1 באוגוסט 1935 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, ומונה למפקד פיקוד הרגלים ה-2. ב-15 באוקטובר 1935 מונה אולקס למפקד הדיוויזיה ה-12, וב-1 באוקטובר 1936 הועלה לדרגת גנרל חיל התותחנים. ב-6 באוקטובר 1936 מונה למפקד הקורפוס ה-11, וב-31 במרס 1939 נאלץ לפרוש מתפקידו עקב התנגדותו למפלגה הנאצית. בפרוץ המלחמה מונה אולקס למפקד הקורפוס ה-10, ופיקד עליו במהלך הפלישה לפולין כחלק מהארמייה השמינית במסגרת קבוצת ארמיות דרום. ב-15 באוקטובר 1939 מונה אולקס למפקד מפקדת משמר הגבולות דרום בקרקוב, אך הודח מתפקידו בתחילת 1940 בעקבות התנגדותו לצעדים שנעשו כנגד האוכלוסייה האזרחית. ב-20 ביוני 1940 מונה אולקס למפקד המחוז הצבאי ה-1 בפוזן, וב-30 באפריל 1941 פרש מתפקידו. לאחר המלחמה התגורר אולקס בברמן, עד למותו ב-26 ביוני 1959. וילהלם אולקס באתר lexikon-der-wehrmacht בגרמנית
אמיל לב

אמיל לב (בגרמנית: Emil Leeb;‏ 17 ביוני 1881 – 8 בספטמבר 1969) היה גנרל בווארי – גרמני ששירת בצבא הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה וכמפקד קורפוס בוורמאכט במלחמת העולם השנייה. אחיו הגדול היה וילהלם ריטר פון לב, שהיה פילדמרשל בוורמאכט. אחיו היה בעל תואר האצילות "ריטר" (תואר המקביל בערך לתואר אביר) ולשמו נוספה הקידומת "פון", הייחודית בעלי תואר אצולה. תארים אלו ניתנו לו לאחר שהועלה לדרגת אצולה והוענק לו עיטור המסדר הבווארי הצבאי של מקס יוזף. בשל כך נוספה לשמו של האח הגדול הקידומת "פון", לעומת האח הצעיר שנותר בשמו המקורי. לב נולד ב-17 ביוני 1881 בפסאו שהשתייכה לאימפריה הגרמנית, והיה אחיו הצעיר של גנרל-פלדמרשל וילהלם פון לב. בשנת 1901 התגייס לב לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה הבווארי ה-4 (המלך). בתחילת מלחמת העולם הראשונה הועבר לב לרגימנט הארטילריה הבווארי במילואים ה-1, ובאביב שנת 1915 הועבר לדיוויזיה הבווארית ה-10, וב-1 ביוני 1915 הועלה לדרגת האופטמן. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918. לאחר המלחמה נשאר לב ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בפברואר 1925 הועלה לב לדרגת מיור וב-1 בפברואר 1929 מונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הארטילריה ה-7 (הבווארי). ב-1 בדצמבר 1929 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט וב-1 באוקטובר 1932 הועלה לדרגת אוברסט. ב-1 באפריל 1933 מונה לקצין מטה באגף החימוש של הצבא וב-1 ביולי 1935 הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-1 באפריל 1936 מונה למפקד הדיוויזיה ה-15, וב-1 באוגוסט 1937 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. ב-1 באפריל 1939 הועלה לב לדרגת גנרל חיל התותחנים, ומונה למפקד הקורפוס ה-11. בפרוץ המלחמה היה לב למפקד הקורפוס ה-11, ופיקד עליו במהלך הפלישה לפולין כחלק מהארמייה העשירית במסגרת קבוצת ארמיות דרום. ב-1 במרץ 1940 פרש לב מתפקידו, והועבר למשרד החימוש. ב-1 בספטמבר 1943 הוענק ללב עיטור הצלב הגרמני בכסף, וב-1 במאי 1945 פרש לביתו. לאחר המלחמה התגורר לב במינכן, עד למותו ב-8 בספטמבר 1969. מדיה וקבצים בנושא אמיל לב בוויקישיתוף אמיל לב באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית)
אויגן אוט

גנרל אויגן אוט (בגרמנית Eugen Ott;‏ 20 במאי 1890 – 11 באוגוסט 1966) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה. אוט נולד ב-20 במאי 1890 בזינציג, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1907 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-144 (לורן ה-5), ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה. ב-25 בפברואר 1915 הועלה לדרגת אובר לויטננט, וב-1 בינואר 1916 מונה למפקד פלוגה ברגימנט. בתחילת מאי 1917 נפצע במהלך הקרבות, וב-28 בנובמבר 1917 הועלה לדרגת האופטמן. בסוף מרץ 1918 מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-173 (לורן ה-9), וביוני 1918 חזר לרגימנט הרגלים ה-144. ביולי 1918 מונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-173, ב-1 בספטמבר 1918 מונה לשליש חטיבת הרגלים ה-67. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918. לאחר המלחמה הצטרף אוט לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. בסתיו 1929 הועלה לדרגת מיור, ובשנת 1930 מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-7 (הפרוסי). ב-1 באוקטובר 1932 הועלה לדרגת אוברסט לויטננט, וב-1 במאי 1933 מונה לקצין מטה באגף ההדרכה. ב-1 באוקטובר 1934 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 בינואר 1935 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-1. ב-1 במרץ 1938 הועלה לדרגת גנרל מיור, ב-1 במאי 1938 מונה למפקח הכללי על חיל הרגלים, וב-1 באוגוסט 1939 מונה למפקד הדיוויזיה ה-7. עם פרוץ המלחמה היה אוט מפקד הדיוויזיה ה-7, ופיקד עליה במהלך הפלישה לפולין כחלק מהקורפוס ה-17 במסגרת הארמייה ה-14, וב-30 בספטמבר 1939 מונה למפקח הכללי על חיל הרגלים. ב-1 במרץ 1940 הועלה לדרגת גנרל לויטננט, וב-25 במרץ 1941 מונה למפקד הקורפוס ה-30. אוט לחם עם הקורפוס שבפיקודו בקרב על יוון כחלק מהארמייה ה-12, ופיקד עליו עד 10 במאי. ב-1 באוקטובר 1941 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים, וב-6 באוקטובר 1941 מונה למפקד הקורפוס ה-11, שהיה חלק מהארמייה ה-17 ולאחר מכן חלק מהארמייה השישית במסגרת קבוצת ארמיות דרום. ב-10 בדצמבר 1941 מונה אוט למפקד הקורפוס ה-52, שהיה חלק מהארמייה ה-17 במסגרת קבוצת ארמיות דרום, ובאוגוסט 1942 הועבר תחת פיקוד ארמיית הפאנצר הראשונה כחלק מקבוצת ארמיות A, והשתתף עמו בקרב על קווקז. ב-25 בדצמבר 1942 קיבל אוט על פעולותיו בקרבות את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ובפברואר 1943 הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה ה-17 והשתתף בקרבות בגשר קובאן. באפריל הועבר הקורפוס תחת פיקוד פלגת הארמייה קמפף, והשתתף בקרב חרקוב השלישי, וביולי לחם הקורפוס בקרב קורסק כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית. ב-1 באוקטובר 1943 מונה שוב למפקח הכללי על חיל הרגלים, וב-10 בפברואר 1944 מונה למפקח על היחידות האיטלקיות ששיתפו פעולה עם הורמאכט, ובתפקיד זה כיהן עד סוף המלחמה. לאחר המלחמה התגורר אוט בהוהנשפטלארן, וב-11 באוגוסט 1966 מת, והוא בן 76. אויגן אוט באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית)
אברהם רפפורט

רבי אברהם שרנצל הכהן רפפורט (לעיתים: אברהם שרענצל או שרענצלס; ד' בטבת ה'שמ"ה, 6 בדצמבר 1584 - י"ח בסיוון ה'תי"א, 7 ביוני 1651) היה רב וראש ישיבה. רבה של לבוב, ומחבר ספר השו"ת איתן האזרחי. נולד לרב ישראל יחיאל הכהן רפפורט, מחכמי קראקא (נפטר 1614 או 1617) ובנו של הרב אריה ליב רפפורט אב"ד פראג; צאצא למשפחת הכהנים רפפורט. אחותו בריינדל נישא לפרנס קהילת קראקא רבי אייזיק יעקלס. אמו נפטרה בהיותו בן חמש. בילדותו התפרסם כעילוי ודרשת בר המצווה שלו נדפסה בשל חשיבותה בעיני בני דורו תחת השם "נקי כפים ובר מצווה" (קראקא ה'שנ"ח). נישא בגיל צעיר לבתו של הרב מרדכי שרנצל בנו של רבי יצחק אב"ד לבוב, ונקרא מאז על שמו: שרנצל או שרנצל'ס (=של שרנצל). בהיותו בן 15 בלבד נולד לו בנו הבכור יצחק, ודרשתו לרגל ברית המילה נדפסה לאחר פטירתו בספרו. בילדותו למד אצל אביו ואצל ר' משולם פייבש רבה של קראקא. בהמשך היה מתלמידי רבי יהושע פלק כץ בעל הסמ"ע על שולחן ערוך. כיהן כ"פרנס ונשיא הארץ הקדושה" והיה בעל עמדה בוועד ארבע ארצות. בסביבות 1613–1615 כבר גר בלבוב ובשל מה שראה כפגיעה בכבוד רבו, הביא לסיום כהונתו של מהר"ם מלובלין שעמדה אז לדיון בשל פרשת הגט מווינה. בעקבות זאת עבר המהר"ם לכהן כרב בלובלין. הוא הקים בביתו ישיבה ועמד בראשה במשך ארבעים וחמש שנים. נפטר בי"ח בסיוון ה'תי"א, 7 ביוני 1651 ונקבר בלבוב. לאחר פטירתו השאיר אחריו מאות תשובות הלכתיות ומאות דרשות ומסמכים בענייני גיטין, אך הם נלקחו מביתו בידי מי שהתכוונו לסחור בהם. חלק מהכתבים נרכשו בחזרה בידי בני משפחתו. כתבי היד שנרכשו, הוכנו לדפוס אך הדפסתם התעכבה במשך שנים, בין היתר בשל הירצחם של כמה מהמעורבים בהכנתם בטבח אומן ‏(1768), והספר נדפס בשנת ה'תקנ"ו, 1796. מלבד ערכו ההלכתי, משמש הספר כמקור היסטורי חשוב; הוא כולל במסגרת הדיונים ההלכתיים, עדויות מפרעות ת"ח ת"ט שנגבו לצורך התרת עגונות, וחומר ביוגרפי לתולדות רבני התקופה והקהילות שנחרבו במהלך הפרעות כמו: נמירוב, טולצ'ין, פולנאה וקוסטנטין. יצחק דוב מרקון, רבי אברהם הכהן רפאפורט וספרו „איתן האזרחי”, בתוך: אמת ליעקב: ספר היובל ליעקב פריימן, ברלין תרצ"ז, עמ' 93–104, באתר היברובוקס דוד הלחמי, רבי אברהם ברבי ישראל יחיאל הכהן שרנצל (בעל שו"ת „איתן האזרחי”), חכמי ישראל, תל אביב תשי"ח, חלק א', עמ' ע"א, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום) אהרן פריימאן (מהדיר), נקי כפים ובר מצווה (כולל מבוא לתולדות המחבר), פרנקפורט דמיין: "דפוס", תרפ"ה, באתר היברובוקס (וראו ביבליוגרפיה שם עמ' 11) "אברהם רפפורט (שרנצל)", במהדורת 1901–1906 של האנציקלופדיה היהודית (באנגלית) אברהם בן ישראל יחיאל רפפורט (1584-1651), דף שער בספרייה הלאומית נהג לחתום את שמו רפאמפורט. לפי אהרן פריימאן שהדפיסה בשנית מתוך עותק יחיד, לרגל בר המצוה של עקיבא פרסיץ, פרנקפורט: "דפוס", תרפ"ה. משחק מילים על משקל הכתוב: "נקי כפים ובר לבב" (ספר תהלים, פרק כ"ד, פסוק ד'). הסיבה למעורבותו בהדחה, לפי פנקס החברה קדישא של לבוב, מצוטט אצל פוטשובסקי, אמונת התחיה, ברדיטשוב תרנ"ד, עמ' יג הערה כא.
טראובה

טראובה (בגרמנית: Traube, מילולית: ענב) הוא שם משפחה. האם התכוונתם ל... הרמן טראובה (אנ') – מינרלוג גרמני-יהודי. בנו של מוריץ וילהלם טראובה (אנ') – כימאי גרמני-יהודי. בנו של מוריץ לודוויג טראובה – רופא גרמני-יהודי ממייסדי הפתולוגיה הניסויית בגרמניה מוריץ טראובה (אנ') – כימאי גרמני-יהודי וינטרוב טראוב
לבופלוקסצין

לבופלוקסצין (באנגלית: levofloxacin) היא אנטיביוטיקה רחבת-טווח ממשפחת הפלואורוקווינולונים ומיועדת לטיפול בזיהומים בקטריאליים הנגרמים על ידי חיידקים הרגישים ללבופלוקצין (בעלי סימון גרם שלילי וסימון גרם חיובי). דוגמאות לשימושים כוללות דלקת של הסינוסים, זיהומים במערכת הנשימה התחתונה, זיהומים בדרכי השתן והכליות וכן זיהומים בעור וברקמות רכות. מנגנון הפעולה - לבופלוקסצין, כמו קווינולונים אחרים פועלת על ידי עיכוב הפעילות של 2 הסוגים של האנזים טופואיזומרז (בעיקר דנ"א ג'יראז וטופואיזומרז 4). טופואיזומרז 4 הוא הכרחי להפרדת הדנ"א ולצורך שכפול הבקטריה במהלך החלוקה וכאשר הוא מעוכב, הבקטריה אינה יכולה להתחלק. דנ"א ג'יראז אחראי לפיתול העל של הדנ"א כך שיתאים לסליל החדש שנוצר. שני המנגנונים ביחד גורמים להרג החיידק כך שפעילות האנטיביוטיקה היא בקטריוצידית. רוב תופעות הלוואי לתרופה הן מתונות עד קלות וכוללות: בחילות, הקאות ועצירות. עם זאת נצפו גם תופעות לוואי חמורות יותר. התרופה נמכרת בישראל תחת השמות טאבניק ולבו. מדיה וקבצים בנושא לבופלוקסצין בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא רפואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו. הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
מובשוביץ

האם התכוונתם ל... משפחת מובשוביץ – משפחת רבנים לויים בבלארוס וברוסיה בנימין מובשוביץ – רבה של הרצליה דניאל מובשוביץ – מראשי תנועת המוסר יוסף אליהו מובשוביץ – רבה של קריית משה בירושלים ישראל מובשוביץ – ראש ישיבה ומשגיח ליטאי-אמריקאי נצה מובשוביץ-הדר – פרופסור אמריטה בטכניון - מכון טכנולוגי לישראל, כיהנה כמנהלת מדעטק - המוזיאון הלאומי למדע, טכנולוגיה וחלל בחיפה וכדיקאנית הפקולטה לחינוך, למדע וטכנולוגיה, בטכניון
בית הקברות היהודי בקטוביץ

בית הקברות היהודי של קטוביץ שבפולין, הוקם בשנת 1868 והכניסה אליו נמצאת ברחוב Kozielska מספר 16. האנשים שמתו לפני 1868 נקברו בבית הקברות היהודי במיסלוביצה. באותה שנה, קנתה הקהילה היהודית בקטוביץ 3 דונם של קרקע לצורך הקמת בית קברות בעבור 480 טאלרים מהאיכר הפולני יוזף לודנובסקי (Jozef Ludnowski). השטח שנבחר לבית הקברות היה בצדה המערבי של הדרך למיקולוב, ובינו לבין העיר הפרידה מסילת הרכבת למיסלוביצה. מיקום זה נבחר כיוון שאנשים חשבו שהעיר לא תתפתח לאותו כיוון ושמסילת הרכבת מהווה את גבולה הסופי. טקס חנוכת בית הקברות נערך ב-9 בספטמבר 1868 בהשתתפות הרב רוזנטל מביטום. הקבורה הראשונה בבית הקברות החדש נערכה ב-20 באוקטובר 1869, בלווייתו של קארל מונצר בן ה-4. ב-2 בפברואר 1870 נקבר לראשונה אדם מבוגר, מאיר כץ. ב-1868 נבנה חדר טהרה ולוויות, מפואר בבית הקברות, בו היו חדרי החברה קדישא וחדר אבלות. ב-1870 הבניין נבנה מחדש והורחב. משפחת קרבס (Krebs) הייתה אחראית על שמירת בית העלמין במצב טוב וגם על רישומי הארכיון . לוויות רבות נערכו בהשתתפותה של מקהלת בית הכנסת הגדול. ב-1870 נבנתה מדרכת אספלט שעברה בין המשעולים בבית הקברות. שטח בית הקברות הורחב במרוצת הזמן פעמיים, בשנת 1927 ולאחר מלחמת העולם השנייה בשנת 1945. בית הקברות מוקף חומה ומשתרע על שטח של 1.1 הקטאר. בבית הקברות נמצאים בין היתר קברים מפוארים של 3 דורות ממשפחות חשובות לפיתוח העיר קטוביץ, במיוחד משפחות גולדשטיין, גרונפלד ושאלשה (Schalscha), כמו גם רב העיר קטוביץ, יעקב כהן. כמה מהקברים מעוטרים בפאר וחלקם מעוצבים בסגנון המזכיר מבנים רומיים. במהלך מלחמת העולם השנייה, קברים רבים נהרסו או ניזוקו על ידי הגרמנים. לאחר המלחמה, הוקמה בחלק של בית הקברות שהוקם במאה ה-20 אנדרטה לזכר השואה. בבית הקברות ישנם בין 1,400 ל-1,500 קברים מתוכם נשתמרו 947 מצבות. בית העלמין ברחוב קוזילסקה-Kozielska הוא מקום קבורה פעיל של הקהילה היהודית, לאורך כל השנים מאז הקמתו. בית העלמין נמצא בהשגחת קרן אור חיים, משנת 2006 הקרן דואגת לביצוע עבודות ניקיון ותיעוד בבית העלמין. בסתיו 2009 הושלם השלב המרכזי של עבודות השיפוץ במתחם. בניין חברת קדישא המשופץ, מיועד להיות משרדי הקרן בעיר. בית קברות היהודי נרשם ב־29 באוקטובר 1990 במרשם האנדרטאות הפולני תחת מספר A / 1414/90. בשנת 2014, לבקשת מוזיאון POLIN להיסטוריה של יהודי פולין, הכינה הקרן לתיעוד בתי קברות יהודיים רשימה של המצבות המכילות נתונים אישיים של הנפטרים ותצלומי מצבות. הפרויקט יושם בזכות התמיכה שהוענקה מאיסלנד, ליכטנשטיין ונורווגיה מכספי האיחוד האירופי (EEA) (פרויקט "מורשת תרבות יהודית", רכיב "שכנים - עדים. אובייקטים, אנשים, סיפורים"). בית הכנסת הגדול (קטוביץ) מדיה וקבצים בנושא בית הקברות היהודי בקטוביץ בוויקישיתוף The Jewish cemetery in Katowice, באתר השטעטל הווירטואלי Buchstein (Krotman) D., Ha-memunim al ha-atar ha-kadosz, Katowice. Perihata we-szekijata szel ha-kehila ha-jehudit. Sefer Zikaron, ed. J. Chrust, J. Frankel, Tel Aviv 1996, pp. 53–54.
אדריאן יוסטוס

אדריאן יוסטוס (בספרדית: Adrián Justus, נולד ב-1970) הוא כנר מקסיקני-ישראלי. יוסטוס מנגן מוזיקה קלאסית, לרבות בת זמננו, מוזיקה בהשראה פולקלורית ומוזיקה קלה. יוטוס, יליד מקסיקו סיטי הוא צאצא מצד אביו הוא למשפחה יהודית מהונגריה. סבא רבא שלו, יעקב יוסטוס היה רופא עור ידוע ומנהיג קהילתי יהודי בבודשפט. סבו, לסלו (לדיסלאו) יוסטוס שזלינגר היה רופא עור שבשנת 1939 השתתף עם אשתו ביריד מדע בניו יורק. בעקבות פריצת מלחמת העולם השנייה נשאר באמריקה. מפני ששהותו בארצות הברית הפכה לבלתי חוקית, התיישב במקסיקו שהסכימה להעניק לו מקלט. האב, הפרופסור רוברטו יוסטוס, הוא רופא שיניים וכיהן כיושב ראש האיגוד העולמי לאורתודונטיסטים. אדריאן יוסטוס גדל במשפחה מוזיקלית. אביו, היה מורה הכינור הראשון שלו. אחר כך למד אצל רוברט ואזקה, כנר יליד צ'כוסלובקיה החי במקסיקו. אדריאן יוסטוס השתלם החל מגיל 11 בנגינת כינור בבית הספר למוזיקה של יוריקו קורונומה במקסיקו סיטי ואצל סטניסלב קאוואלה בחלאפה, במדינת וראקרוס. הופעתו הראשונה בקונצרט פומבי התרחשה בשנת 1985 בעת סיור תלמידי בית הספר של יוריקו קורונומה ביפן, כשניגן "לחנים צועניים" מאת סרסטה. מאוחר יותר למד יוסטוס אצל צבי צייטלין בבית הספר "איסטמן" של אוניברסיטת רוצ'סטר בארצות הברית. סיים שם תואר B.A. וזכה במדליית הכנר הטוב ביותר. הוא זכה בהמשך במלגה מטעם המועצה הלאומית לתרבות ואמנויות לשם המשך השתלמויותיו. המשיך לימודים אצל מאיה גלזרובה ואנה רוסנובסקי בתל אביב, אחר כך השתלם בתוכנית של פנחס צוקרמן אצל צוקרמן ופטינקה קופץ, בבית הספר למוזיקה של מנהטן. בהמשך התחיל יוסטוס קריירה בינלאומית ככנר סולן. אדריאן יוסטוס ניגן על במות חשובות בעולם כסולן - אולם ויגמור בלונדון, קרנגי הול בניו יורק, סנטורי הול בטוקיו, מרכז ברביקן בלונדון (במסגרת פסטיבל ינצ'ק), ב"פלאסיו דה בייאס ארטס" במקסיסקו סיטי, בארמון בפראג. הוא ניגן עם תזמורות כמו תזמורת פילהרמוניה בלונדון, התזמורת הסימפונית קיוטו, התזמורת הפילהרמונית OFUNAM - של האוניברסיטה הלאומית האוטונומית של מקסיקו סיטי, התזמורת הסימפונית של מקסיקו, תזמורת הפסטיבל של פראג, התזמורת הסימפונית חיפה, תזמורת הקיבוצים, הפילהרמונית של חליסקו בגואדלחרה וכו'. הוא הופיע לראשונה בישראל בשנת 1993 במסגרת פסטיבל המוזיקה בים האדום. בגיל 28 עלה לישראל. יוסטוס למד גם הלחנה, כתב מספר יצירות לכינור וקדנצות לקונצ'רטי של מוצרט. הרפרטואר של יוסטוס כולל יצירות וירטואוזיות רבות מאת גדולי הכנרים כולל פגניני, יצירות רבות נוספות של מוזיקה הקלאסית, לרבות מקסיקנית, יצירות בהשראת הפולקלור ומוזיקה קלה - לטינו-אמריקאית, אירופית, יהודית וכו'. יוסטוס ניגן על כינור סטרדיוואריוס "מרלבורו" משנת 1718 אחר כך על כלי גוארנרי דל ג'זו משנת 1744 שהועמדו לרשותו על ידי הקרן חובי לתרבות. 1988 - פרס ראשון בתחרות הלאומית לכינור של מקסיקו 1992 - מדליית זהב בתחרות הבינלאומית "הנריק שרינג" במקסיקו סיטי "מדליית מוצרט" של המכון דומק לתרבות במקסיקו סיטי 2002 - זוכה בתחרות האמן הבינלאומי בניו יורק הקונצ'רטו לכינור של סיבליוס - עם תזמורת הפילהרמוניה Tapestry מוזיקה קאמרית בת זמננו אתר האינטרנט הרשמי של אדריאן יוסטוס אדריאן יוסטוס, ברשת החברתית פייסבוק אדריאן יוסטוס, באתר MusicBrainz (באנגלית) אדריאן יוסטוס, באתר Discogs (באנגלית) ביוגרפיה באתר artmajeur ב"דיאריו חודיו" במקסיקו(הקישור אינו פעיל) כתבה ב"ג'רוזלם פוסט" ב 24 ביוני 2015 באתר יו טיוב עם הרסיטל של יוסטוס בבית הכנסת חוסטה סיירה במקסיקו סיטי(הקישור אינו פעיל) ספאטיאדו מאת סרסטה(הקישור אינו פעיל) באתר השגרירות המקסיקנית בוושינגטון תקציר ביוגרפי
פומפיזול

פומפיזול או בשמו הכימי 4 methylpyrazole) היא תרופה מסוג אנטידוט שניתנת במקרה של הרעלת מתנול או אתילן גליקול. משתמשים בו לבד או ביחד עם המודיאליזה. בטמפרטורת החדר הוא נוזל שצבעו צהבהב. הוא מסיס במים ובאתנול. פומפיזול ניתן בזריקה והוא מעכב תחרותי של האנזים אלכוהול דהידרוגנז (alcohol dehydrogenase) אשר נמצא בכבד. לאנזים זה תפקיד ראשי במטבוליזם של אתילן גליקול ומתנול. האנזים הופך את המתנול לפורמאלדהיד ( formaldehyde). בעזרת אנזים נוסף בשם פורמאלדהיד דהידרוגנאז (formaldehyde dehydrogenase) הפורמאלדהיד הופך לחומצה פורמית (formnic acid) שגורמת לחמצת מטבולית והפרעות בראייה. המטבוליטים הרעילים של אתילן גליקול אחראיים גם כן לחמצת מטבולית ולנזק כלייתי. פומפיזול מונע את פעילות האנזים אלכוהול דהידרוגנאז ועל כן מאט את יצירת המטבוליטים הרעילים מהמתנול ומהאתילן גליקול. באופן כזה, הכבד מעבד את המטבוליטים הרעילים ומפרישם, הם לא נאגרים ברקמות הגוף וכך נמנע הנזק. ככל שנותנים פומפיזול סמוך יותר למועד החשיפה למתנול או לאתילן גליקול כך הוא יותר יעיל. לא מומלץ לצרוך אלכוהול (אתנול) בזמן הטיפול התרופתי עם פומפיזול. אתנול רעיל בריכוזים גבוהים, האנזים אלכוהול דהידרוגנאז אחראי גם למטבוליזם של האתנול, עיכוב פעילות האנזים תביא להצטברות אתנול ועליה בריכוזו עד כדי סכנת הרעלה גם אם נצרך בכמויות קטנות. תופעות הלוואי השכיחות הן כאב ראש, בחילה, סחרחורות, תחושת נמנום מוגברת וטעם מתכתי בפה. באחוז קטן של האוכלוסייה הוא עלול לגרום לתופעות לוואי נוספות כגון: כאבי בטן, חום, כשל באיברים, כאב בזמן הזריקה, דלקת באזור הזריקה. מערכת קרדיוואסקולרית- סינוס ברדיקרדיה, טכיקרדיה, דלקת של הוריד (phlebitis), שוק, לחץ דם נמוך. מערכת העיכול- קשיי עיכול, שלשול, ירידה בתיאבון מערכת הדם והלימפה- היפראאוזינופיליה, לימפנגיטיס, קרישה תוך כלית מפושטת, אנמיה מערכת העצבים- תחושת שכרות, ורטיגו, ניסטגמוס, חרדה עור- עלול לגרום לפריחה הפומפיזול מתפזר במהירות במים, שנפח הפיזור שלו (VD ) הוא בין 1.02-0.6 ליטר לקילוגרם. הריכוז התרפויטי שלו הוא בין 8.2 ל-24.6 מ"ג לליטר. שיא הריכוז בגוף יהיה שעה עד שעתיים לאחר נטילת התרופה דרך הפה. הסינון המטבולי העיקרי נעשה בכבד (כ-% 85-80 מכמות התרופה בגוף). מדיה וקבצים בנושא פומפיזול בוויקישיתוף באתר (RXlist) באתר NCBI הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
מתילדופה

מתילדופה היא תרופה פסיכואקטיבית אשר נלקחת במצבים של יתר לחץ דם או כתרופה סימפטוליטית. תרופה זו היא אגוניסט של קולטן אדרנרגי מסוג אלפא. כיום תרופה זו משמשת רק במקרים מסובכים של יתר לחץ דם כללי ושל מערכת העיכול בפרט. התרופה נספגת במערכת העיכול ומפורקת בכבד ובמעיים, מופרשת מהגוף דרך מערכת השתן. אופן הפעולה של התרופה: מתילדופה היא חוסם תחרותי של האנזים דופה דה קרבוקסילז אשר הופך את ל-דופה לדופמין. דופמין הוא קודמן לנוירואפינפרין וכיוצא בכך לאפניפרין. חסימה זו יוצרת ירידה במערכת הדופמינרגית והאדרנרגית במערכת העצבים ההיקפית. אפקט זה יכול להוריד את לחץ הדם ולגרום להשפעות בערכת העצבים המרכזית כגון פרקינסון, דיכאון, אפתיה וחוסר נהנתנות. בנוסף הירידה בדופמין עלולה לגרום לירידה בחסימת הייצור של פרולקטין וכתוצאה מכך לגרום לסימנים וסימפטומים של היפר פרולקטמיה. למתילדופה ישנם תופעות לוואי רבות כגון: דיכאון, אדישות, חרדה, חוסר ריכוז, עייפות, בעיות זיכרון, בעיות תפקוד מיני. מדיה וקבצים בנושא מתילדופה בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא רפואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קאסטלז'ינסט

קאסטלז'ינסט (בצרפתית: Castelginest) היא עיירה במחוז גארון עילית שבחבל אוקסיטניה בדרום-מערב צרפת. נכון לשנת 2012 מתגוררים בקומונה 9,369 תושבים. העיר נמצאת כ-10 קילומטרים מצפון לעיר טולוז, בירת המחוז. שינויים דמוגרפיים בקומונה לאורך השנים: לקומונה ההסכם ערים תאומות עם: איטליה פונדה די פיאבה, איטליה בניין העירייה מרכז תרבות עירוני חנות מצרכים כנסיית סנט אטיין פנים הכנסייה מדיה וקבצים בנושא קאסטלז'ינסט בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קאסטלז'ינסט (בצרפתית) קאסטלז'ינסט, ברשת החברתית אקס (טוויטר)
ז'בוקריץ'

ז'בוקריץ' (באוקראינית: Жабокрич; בפולנית: Żabokrycz) הוא כפר במחוז ויניצה שבאוקראינה, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית. בשנות העשרים של המאה ה-20 נמנו בכפר כ-900 יהודים. קודם לכך, תושבים יהודים רבים עזבו את הכפר לאחר רדיפות מצד איכרים וחיילים אוקראינים. ערב מלחמת העולם השנייה פעלו בכפר קולחוז יהודי, מועצה יהודית ממלכתית ובית ספר יידי. ב-20 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבש הכפר בידי הגרמנים, וכעבור שבוע אלו נרצחו בו 435 יהודים, מהם פליטים רבים, תוך ביזת בתי היהודים במקום. ב-1 בספטמבר 1941, הועבר הכפר לשליטה רומנית כחלק מאזור הכיבוש הרומני בטרנסניסטריה אל הכפר הועברו מגורשים יהודים מבוקובינה ומבסרביה, אשר רוכזו בגטו מוקף גדר תיל שהוקם במקום. כתוצאה מהצפיפות, מהרעב ומתנאי המחיה הקשים בגטו, נפטרו רבים מיושביו. בד בבד, נשלחו יהודים מהגטו לעבודות כפייה. באמצע מרץ 1944 שוחרר הכפר בידי הצבא האדום, ובכך נמנע ניסיון חיסול של שארית יושבי הגטו. אובידיו קראנגה, זבוקריץ', אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך III, עמ' 828–830), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) מדיה וקבצים בנושא ז'בוקריץ' בוויקישיתוף ז'בוקריץ' (Zhabokrich), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם
ולדימיר לויטן

ולדימיר סמוילוביץ' לויטן (ברוסית: Владимир Самойлович Левитан) ‏ (1 במאי 1918 – 2 בספטמבר 2000) היה טייס ואלוף הפלות (לזכותו הפלת 20 מטוסי אויב) יהודי בצבא האדום במלחמת העולם השנייה. גיבור ברית המועצות. ולדימיר לויטן נולד בכפר ז'רבץ (כיום נמצא הכפר בתחומי מחוז זפוריז'יה של אוקראינה) במשפחה יהודית ענייה. למד בבית ספר יסודי ולאחר מכן בבית הספר מקצועי. עבד כמסגר במפעל. בשנת 1937 התגייס לצבא האדום. הוכשר כטייס בבית ספר לתעופה צבאית בעיר סבסטופול. שירת ביחידת מטוסי יירוט בעיר נובוסיבירסק. לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות הועברה יחידתו למחוז קרסנודר. באוקטובר 1941 הועברה יחידתו לחזית הדרום. לויטן, שהטיס את מטוס יירוט פוליקרפוב I-16, השתתף בקרבות בלימה באזור העיר טגנרוג, בהמשך השתתף בקרבות להגנת העיר רוסטוב על הדון. במהלך הקרבות מטוסו הופל פעמיים כתוצאה מאש מן הקרקע. בפברואר 1942 השיג לויטן את ניצחונו האווירי הראשון, כאשר הפיל מטוס איטלקי מדגם מאקי C-200. במאי 1942 עברה יחידתו לאזור חרקוב, שם נתנה חיפוי אווירי למתקפה הסובייטית. לאחר כישלון ההתקפה נסוג לויטן עם יחידתו עד לפאתי קווקז. באוגוסט 1942 הועברה היחידה, בה שירת לויטן, מהחזית אל העורף הסובייטי לצורך רענון והצטיידות מחדש- מטוסי פוליקרפוב I-16 שלה הוחלפו במטוסי LAGG-3. לויטן מונה לסגן מפקד טייסת. בינואר 1943 חזרה יחידתו של לויטן (אשר בינתיים מונה להיות מפקד טייסת) לחזית. הטייסת בפיקודו השתתפה בליווי מפציצים לתקיפת יעדים קרקעיים במהלך המתקפה הסובייטית באזור נהר קובן. הטייסת לא רק ליוותה מפציצים, אלא גם השתתפה בתקיפות. על אומץ ליבו בקרבות אלו עוטר בעיטור הדגל האדום. בקיץ 1943 הועברה יחידתו של לויטן לאזור קורסק. מטוסי היחידה הוחלפו ללאבוצ'קין La-5. ביולי-אוגוסט 1943 השתתף לויטן בקרב קורסק, כאשר התפקיד העיקרי של הטייסת שלו הוא חיפוי לכוחות הקרקע המתגוננים מפני המתקפה הגרמנית. על אומץ ליבו ועל מעשי הגבורה במהלך קרב קורסק עוטר לויטן בעיטור הדגל האדום השני שלו ובעיטור קוטוזוב מדרגה שלישית נפטר ב-2 בספטמבר 2000 ונקבר בבית העלמין בעירו. יותר מ-400 גיחות קרב יותר מ 100 קרבות אוויר 20 הפלות מטוסי אויב רשמיות, 4 נוספות יחד עם טייסים אחרים. . ולדימיר לויטן באתר המוקדש לגיבורי ברית המועצות. תמונות של ולדימיר לויטן מימי מלחמת העולם השנייה