laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ג'יימס ג. ארתור

ג'יימס גרג ארתור (אנגלית: James Greig Arthur;‏ 18 במאי 1944) הוא מתמטיקאי קנדי העובד על אנליזה הרמונית, ונשיא לשעבר של האגודה האמריקאית למתמטיקה. הוא פרופסור במחלקה למתמטיקה של אוניברסיטת טורונטו. ארתור נולד בהמילטון שבקנדה. את תוארו הראשון קיבל בשנת 1966 באוניברסיטת טורונטו. את התואר השני קיבל ב-1967, גם הוא מאוניברסיטת טורונטו. את הדוקטורט קיבל ב-1970 באוניברסיטת ייל, החל משנה זו עבד שם במשך שש שנים. המנחה שלו היה פרופסור רוברט לנגלנדס. ב-1976 הוא הצטרף לפקולטה של אוניברסיטת דיוק, והחל משנת 1978 הוא פרופסור באוניברסיטת טורונטו. בין השנים 1976 ו-2002 הוא הרצה במכון למחקר מתקדם ארבע פעמים. נכון להיום לארתור יש שבעה תלמידים. פרופסור ג'יימס ארתור פרסם כ-56 מאמרי מחקר, יותר מ-2000 עמודים בכתבי עת מתמטיים. בנוסף למחקר ארתור גם מרצה במגוון מוסדות אקדמיים. הוא נודע בעיקר בזכות פיתוח נוסחת העיקבה לחבורות רדוקטיביות. זהו השיג חשוב לעין שיעור אשר מכליל את נוסחת העיקבה של סלברג לחבורה SLׂ(2) משנת 1956. בעבודתו הציג ארתור כלים מרכזיים רבים באנליזה הרמונית לא קומוטטיבית על חבורות רדוקטיביות כלליות. בהסתמכו על עבודותיהם של לנגלנדס, שלסטד, קוטביץ, וולדספורג'ה ואחרים, ארתור השיג את נוסחת העיקבה בצורתה היציבה. ארתור היה הקנדי הראשון שזכה במדליית הזהב של קנדה למדע והנדסה , והקנדי השני שזכה בפרס וולף למתמטיקה. הראשון היה המנחה שלו, פרופסור רוברט לנגלנדס. לעבודתו של ארתור נודעה השפעה עצומה. למשל, היא שימשה כלי מרכזי בהוכחת לאפורג את התאמת לנגלנדס לשדות פונקציות. לאחרונה, השתמשו בה קלוזל, האריס, טיילור ואחרים בבנייתן, בשיטות p- אדיות, של הצגות גלואה המתאימות לתבניות אוטומורפיות. לרעיונותיו של ארתור, הישגיו והטכניקות שהציג יהיו עוד שימושים רבים וחשובים בתורת ההצגות האוטומורפיות ובחקר מרחבים סימטריים מקומית. עבודתו של ארתור היא אבן דרך במתמטיקה, אשר תתן השראה לדורות של מתמטיקאים בעתיד. — קרן וולף פרס ג'ון ל. סינג' (1987) חבר בחברה המלכותית (1992) (CRM prize-Fields-PIMS (1997 מדליית הנרי מרשל טורי (1997) גרהרד הרצברג מדליית הזהב הקנדית של מדעים והנדסה (1999) (Wilbur Cross Medal (2000 חבר באקדמיה האמריקאית לאומנויות ומדעים (2003) חבר באגודה האמריקאית למתמטיקה (2012) פרס וולף למתמטיקה (2015) רשימה של כל המאמרים והמחקרים שפרופסור ג'יימס ארתור פרסם ג'יימס ג. ארתור, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה זכייתו של ארתור בפרס וולף העמוד הרשמי של פרופסור ג'יימס ארתור הערך באנגלית הסבר על קבלת פרס וולף למתמטיקה באתר קרן וולף (אורכב 03.03.2016 בארכיון Wayback Machine) Professor James G. Arthur, אתר אוניברסיטת טורונטו The Mathematics Genealogy Project - James Arthur, מתמטיקאים מובילים פרופ' ג'יימס ג. ארתור, James G. Arthur, באתר פרס וולף science.ca : James Greig Arthur, מדעני קנדה
הארטמוט מישל

הארטמוט מישל (בגרמנית: Hartmut Michel, נולד ב-18 ביולי 1948) הוא ביוכימאי גרמני, שזכה בשנת 1988 בפרס נובל לכימיה יחד עם יוהאן דייזנהופר ורוברט הובר על קביעת המבנה התלת-ממדי של מרכז תגובה פוטוסינתטי, וכן בפרסים חשובים נוספים. מישל נולד בשנת 1948 למשפחת חקלאים בלודוויגסבורג שבגרמניה המערבית, בן בכור לקארל ופרידה מישל. עם הזמן, הוא החל לפתח עניין בביולוגיה מולקולרית. ב-1969, עם סיום שירותו הצבאי, החל ללמוד ביוכימיה באוניברסיטת טובינגן. את החלק הניסיוני בלימודיו עשה יחד עם וולטר סטוקניוס ודיטר קסטרהלט. במהלך לימודיו שם, הוא הגיע למסקנה שהוא רוצה לעסוק במחקר אקדמי. בשנת 1975 עבר לירצבורג יחד עם דיטר קסטרהלט, שם המשיך את המחקר שהתחיל בנושא גיבוש חלבוני קרום התא באופן מלאכותי, ובשנת 1979 הוא הצליח יחד עם דיטר קסטרהלט לגבש את החלבונים הראשונים מהסוג הזה. בעקבות ההצלחה הוא החליט לוותר על לימודי הפוסט-דוקטורט שלו בקליפורניה, ועבר עם דיטר קסטרהלט למכון על שם מקס פלנק שבמינכן, שם קסטרהלט הפך לראש מחלקה ומנהל. מישל המשיך לנהל את מחקרו, ומשלא הצליח בו בצורה מלאה הוא החל לנסות לגבש חלבוני קרום מסוגים אחרים, בעיקר כאלו המשתתפים בתהליך הפוטוסינתזה. הוא החל לשתף פעולה עם רוברט הובר ועמיתים נוספים במכון על שם מקס פלאנק. בספטמבר 1981 הוא הצליח לצלם את הגביש הראשון המשתתף בתגובת הפוטוסינתזה בצילום רנטגן באיכות טובה. הוא המשיך במחקרו על מנת לנתח את תמונות הרנטגן ולאפיין רצפים ביוכימיים של תגובת הפוטוסינתזה. לשיתוף הפעולה הצטרפו גם היידי גרינברג ויוהאן דייזנהופר. יחד הם הצליחו לקבוע את המבנה התלת־ממדי של מרכז תגובה פוטוסינתטי, ועל תגלית זו זכה מישל בשנת 1988 בפרס נובל לכימיה, יחד עם דייזנהופר והובר. עוד לפני כן, בשנת 1986, זכה בפרס לייבניץ של אנשי גרמניה, ובשנת 1988 זכה עם דייזנהופר בפרס אוטו באייר. בעקבות הצלחתו, קיבל מישל הצעות רבות לעבודה במחקר. לבסוף, הוא בחר להתקדם בתפקידו במכון על שם מקס פלנק, שם הוא חוקר ומנהל את תחום הביופיזיקה מאז אוקטובר 1987. מאז 1989 הוא מכהן כפרופסור באוניברסיטת גתה בפרנקפורט. בשנת 2008 זכה במדליית קיילין של האגודה הבריטית לביוכימיה, ובנוסף זכה בתוארי כבוד שונים מאוניברסיטאות ומכוני מחקר. בשנת 2012 פרסם מישל מאמר שבו טען, בהסתמך על מחקריו, כי דלק ביולוגי הוא "שטות". נישא לאילונה לז'ה ונולדו להם שני ילדים. הארטמוט מישל תרם משמעותית להבנת תהליך הפוטוסינתזה, שהוא אולי התהליך הכימי החשוב ביותר לייצור מזון וחמצן החיוניים לחיים על פני כדור הארץ. מישל השיג יחד עם שותפיו לפרס פריצת דרך מכרעת בהבנת תגובת האור בתהליך הפוטוסינתזה. הארטמוט מישל היה הראשון שהצליח לגבש חלבון ממבנה קרום התא, המשתתף בתהליך הפוטוסינתזה, ולהפוך אותו באמצעות כך נגיש למחקר באמצעות צילומי רנטגן. יחד עם שותפיו, הצליח מישל לנתח את החלבון באופן מפורט, וכך ולקבוע את המבנה התלת־ממדי שלו ואת תגובתו בתהליך הפוטוסינתזה. בעקבות מחקריו של מישל, הושגה הבנה גדולה יותר של התהליכים בחלבוני קרום התא בזמן בליעה ונשימה, דבר שתרם לתחום הרפואה. מדיה וקבצים בנושא הארטמוט מישל בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הארטמוט מישל הארטמוט מישל, באתר פרס נובל (באנגלית) סרטון של ראיון בו הארטמוט מישל מדבר על עבודתו עם חלבוני קרום. סרטון על הארטמוט מישל ביוטיוב. הארטמוט מישל, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) עובדות על הארטמוט מישל, באתר זוכי פרס נובל הארטמוט מישל, אוטוביוגרפיה, באתר זוכי פרס נובל מידע על הארטמוט מישל, באתר מכון מקס פלנק (ארכיון) הארטמוט מישל, The Nonsense of Biofuels, Angewandte Chemie - Wiley Online Library הארטמוט מישל, באתר research in Germany
רוברט הובר

רוברט הובר (בגרמנית: Robert Huber; נולד ב-20 בפברואר 1937) הוא ביוכימאי גרמני, שזכה ב-1988 בפרס נובל לכימיה יחד עם יוהאן דייזנהופר והארטמוט מישל על גילוי המבנה המרחבי של קומפלקס החלבונים החיוני לתהליך הפוטוסינתזה שמתרחש בחיידקים. רוברט הובר נולד בעיר מינכן. אביו סבסטיאן, היה קופאי בבנק, ואמו הלן הייתה עקרת בית שגידלה את ילדיה - רוברט ואחותו הקטנה. רוברט נכנס בשנת 1947 ל-humanistische karls, גימנסיה במינכן, כדי ללמוד לטינית ויוונית. הוא עזב הגימנסיה בשנת 1956, והתחיל ללמוד כימיה באוניברסיטת מינכן הטכנית (Munich Technical University), שם השלים דוקטורט, ואחר כך, בשנת 1976, קיבל את התואר פרופסור. בשנת 1972, הובר הצטרף לצוות מכון מקס פלנק לביוכימיה (max plank institute for biochemistry) והפך למנהל בו. הובר זכה בשנת 1988 בפרס נובל לכימיה יחד עם יוהאן דיזנהופר והארטמוט מישל על גילוי המבנה השלם של החלבון המורכב, שממלא תפקיד מרכזי בתהליך הפוטוסינתזה שמתרחש בחיידקים.  הובר התחתן עם כריסטה אסיג בשנת 1960. נולדו להם ארבעה ילדים (שני בנים ושתי בנות). שלושה מילדיו לומדים כלכלה, ובת נוספת לומדת ביולוגיה. הובר הוא מומחה עולמי בשימוש בקרינת x לצורך גילוי המבנה האטומי למולקולות מורכבות כמו חלבונים. בשנים 1982–1985 הובר עבד עם דיזנהופר ומישל על גילוי המבנה האטומי השלם של החלבון המרכזי בתהליך הפוטוסינתזה שמתרחשת בחיידקים (חלבון המורכב מלמעלה מ-10,000 אטומים). בשנת 1985, השלושה הצליחו לגלות את המבנה השלם של חלבון זה, ועל גילוי זה זכו בפרס נובל לכימיה בשנת 1988. המחקר שערכו עזר רבות בהבנת המנגנונים הפעילים בתהליך הפוטוסינתזה, וחשף דמיון בין תהליכי הפוטוסינתזה שמתרחשים בחיידקים לבין תהליכי הפוטוסינתזה שמתרחשים בצמחים. מדיה וקבצים בנושא רוברט הובר בוויקישיתוף רוברט הובר, באתר פרס נובל (באנגלית) רוברט הובר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אנציקלופדיה בריטניקה : robert huber, באתר אנציקלופדיה בריטניקה פרס נובל : chemistry : robert huber, באתר פרס נובל מכון מקס פלנק לביוכימיה : Robert Huber, באתר מכון מקס פלנק לביוכימיה (ארכיון) אנציקלופדיה בריטניקה: Johan Deisenhofer, באתר אנציקלופדיה בריטניקה
ג'ון גריגס תומפסון

ג'ון גריגס תומפסון (אנגלית: John Griggs Thompson, נולד ב-13 באוקטובר 1932) הוא מתמטיקאי אמריקאי שידוע במחקרו על חבורות סופיות. הוא זכה במדליית פילדס ב-1970, בפרס וולף ב-1992 (יחד עם לנארט קארלסון), ובפרס אבל ב-2008 (יחד עם ז'ק טיץ). ג'ון נולד באוטווה שבקנזס ב-1932. בילדותו נחשף למתמטיקה מאחיו הגדול ממנו בשלוש שנים, והתעניין בשחמט ובקומבינטוריקה שבמשחקי קלפים.  ב-1955 קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת ייל, וב-1959 את הדוקטורט אותו עשה באוניברסיטת שיקגו בהנחייתו של סאונדרס מק-ליין. לאחר שנה באוניברסיטת האוורד, חזר לאוניברסיטת שיקגו (1962–1968) וב-1970 עבר לאוניברסיטת קיימברידג', אנגליה. מאוחר יותר הצטרף לאוניברסיטת פלורידה. כיום תומפסון מכהן כפרופסור אמריטוס באוניברסיטאות קיימברידג' ופלורידה. תזת הדוקטורט של תומפסון פתרה בעיה בת שישים שנה בתורת החבורות הסופיות, בכך שהוכיח שאם לחבורה סופית יש אוטומורפיזם מסדר סופי ללא נקודת-שבת, אזי החבורה נילפוטנטית. בעבודתו זו השתמש בטכניקות פתרון בעיות חדשות.  ב-1963 ביחד עם וולטר פייט, הוכיח כי החבורות הפשוטות הסופיות והלא-אבליות הן מסדר זוגי בהוכחה בת 250 עמודים. משפט זה נחשב לאחד המשפטים החשובים במאה ה-20, והוא היווה את הבסיס לפרויקט המתמטי הקולקטיבי הנרחב של מיון החבורות הפשוטות הסופיות. החבורות הפשוטות מהוות מעין אבני בניין לחבורות הסופיות, בדומה למספרים הראשוניים שמרכיבים את המספרים הטבעיים. באמצעות משפט המיון, אפשר לבדוק תכונות של חבורות פשוטות על ידי בדיקת כל המקרים. תומפסון עסק במיון החבורות הפשוטות הסופיות, שבהן לכל תת-חבורה פתירה יש מנרמל פתיר. בנוסף הציג את חבורת תומפסון Th, אחת מ-26 החבורות הספורדיות. תומפסון חקר את הבעיה של בניית חבורות גלואה מעל שדות מספרים (במיוחד רציונליים). הוא מצא קריטריון לחבורה סופית להיות חבורת גלואה, דבר שבפרט מראה שחבורת המפלצת היא חבורת גלואה. וולטר פייט המנוח, איתו תומפסון הוכיח את משפט פייט-תומפסון, אמר עליו: "הוא מתמטיקאי שלומד בעיות חשובות ולא נותן לקשיים להרתיעו. הוא לעיתים מתגבר על קשיים כאלה בהצגת רעיונות חדשים אשר בעלי השפעה אדירה על פיתוחים עתידיים". בין הפרסים שזכה בהם נמנים: פרס קול (1965) מדליית פילדס (1970) חברות בחברה המלכותית (1979) פרס בריק (1982) מדליית סילבסטר (1985) פרס וולף (1992) פרס פואנקרה (1992) המדליה הלאומית למדעים (2000) פרס אבל (2008) מדליית דה מורגן (2013) בשנת 2013 ערכה אוניברסיטת קיימברידג' כינוס לכבודו, לרגל מלאת לו שמונים שנה. A short Introduction to Group Theory, באתר פרס אבל (באנגלית)  אליהו לוי- על הזוכים בפרס וולף למתמטיקה 1992 (מתוך "מאמרים במתמטיקה", עמודים 4–6) מדיה וקבצים בנושא ג'ון גריגס תומפסון בוויקישיתוף ג'ון גריגס תומפסון, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה ג'ון גריגס תומפסון, באתר MacTutor (באנגלית) ג'ון גריגס תומפסון, באתר dblp טקס הענקת פרס אבל וריאיון עם ג'ון ג. תומפסון וז'ק טיטס (סרטון) ג'ון גריגס תומפסון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) רשימת זוכים במדליית פילדס, באתר International Mathematical Union (IMU) ההכרזה על הזכייה בפרס וולף, באתר קרן וולף (ארכיון) מידע על תומפסון באתר של פרס אבל, באתר The Abel Prize Martin Raussen and Christian Skau, Interview with John G. Thompson and Jacques Tits, Volume 56, Number 4, Notices of the AMS, 2009, עמ' 471-478 מידע על תומפסון באנציקלופדיה בריטניקה אוניברסיטת קיימברידג' אוניברסיטת פלורידה John A. Osmundsem, Major Mathematical Conjecture Propounded 177 Years Ago Is Disproved, New York Times, 1959 הדף באוניברסיטת קמברידג' העוסק בכינוס (ארכיון)
אלבר קלוד

אלבר קלוד (בצרפתית: Albert Claude;‏ 24 באוגוסט 1899 – 22 במאי 1983) היה דוקטור לרפואה וחוקר תאים בלגי-אמריקאי. קלוד זכה בשנת 1974 ביחד עם כריסטיאן דה דוב וג'ורג'ה אמיל פאלאדה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה על גילוייהם המתייחסים לתפקיד ולמבנה הארגוני של המרכיבים בתא בעזרת פיתוח השיטות העיקריות של הפרדה וניתוח מרכיבים של תאים חיים. אלבר קלוד נולד בלונגלייה שבבלגיה. הוא היה הילד הצעיר לאביו פלורנטין ז'וסף קלוד ולאימו מרי-גלדיס ואטריקואן. כשהיה בן 7 אמו נפטרה מסרטן השד והמשפחה שהייתה בקשיים כלכליים עברה לעיר אטוס (Athus), עיר משגשגת בייצור פלדה. כשהיה בן 12, קלוד עזב את בית הספר והלך לעבוד במפעל פלדה, דבר שהיה נפוץ באותה התקופה. שנה לאחר מכן, התבקש ללכת לעזור לדודו אשר סבל מדימום מוחי. הרופא שבא לבקר לעיתים קרובות הרשים את קלוד הצעיר בידע הרחב שלו והטביע בקלוד את חלומו להיות רופא. ב-1916, בזמן מלחמת העולם הראשונה, שירת במודיעין הבריטי ובמהלך שירותו נאסר ועונה במחנות הגרמנים. לאחר ששוחרר קיבל את מדליית בעלות הברית. אף על פי שלא היה בעל תעודת סיום בית ספר תיכון, ב-1922 התקבל לאוניברסיטת לייז' (Liege) במסלול מיוחד ליוצאי צבא. כשש שנים לאחר מכן, סיים קלוד את התואר הרפואי שלו והדיסרטציה שכתב זיכתה אותו במלגה מהממשלה במכון לסרטן בברלין וכך את החורף שבין 1928–1929 עבד במעבדה של פרופסור אלברט פישר בחקר תרביות של רקמות. בקיץ של 1929 הצטרף לאוניברסיטת רוקפלר ונשאר בקשר עם המוסד בכל המשך חייו. קלוד התחתן והתגרש מג'וליה גילדר והם הולידו ילדה בשם פיליפה, שבמשך השנים הפכה לחוקרת מוח. לפני עבודתו של קלוד היו שתי אפשרויות ללקיחת דגימה מתאים: הראשונה, לכתוש את התאים והשנייה להשתמש במיקרוטום, מכשיר לחיתוך רקמות. אמנם בשתי השיטות הללו לא ניתן להפיק תמונה מלאה של הסידור התוך-תאי ברזולוציה של מיקרוסקופ אלקטרונים. לכן הניחו כי פנים התא הוא מסה כאוטית של חומר ולא הייתה תמונה ברורה של פנים התא, היה כמעט בלתי אפשרי לעסוק בחקר התאים, the cell was as distant from us as the stars and galaxies — אלבר קלוד קלוד אשר הבין את חשיבות הפענוח פנים התא, בנה מכשיר שבעזרת צנטריפוגה (centrifugation) הצליח לשבור ולטוות תאים נגועים כדי לבודד את הגורמים שלהם. בעזרת שיטה זאת גילה את המבנה התוך תאי ואת תפקידי האברונים שבו. על גילויים אלה זכה קלוד ב-1974 בפרס נובל לרפואה או פיזיולוגיה ביחד עם שותפיו כריסטיאן דה דוב וג'ורג'ה אמיל פאלאדה. בין השנים 1949 עד 1970 עבד כמנהל במרכז הרפואי ולמחקר אונקולוגי על שם ז'ול בורדה בבריסל. שנתיים לאחר שסיים תפקיד זה התמנה למנהל של המעבדה לחקר ביולוגיה תאית ואונקולוגיה באוניברסיטה הקתולית בלונדון. מדיה וקבצים בנושא אלבר קלוד בוויקישיתוף אלבר קלוד, באתר פרס נובל (באנגלית) ציטוטים של אלבר קלוד Albert Claude and the beginnings of modern cell biology- כתבה בצרפתית שכתב דה דוב פרופיל באוניברסיטת רוקפלר אלבר קלוד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אלבר קלוד, באתר "Find a Grave" (באנגלית) Albert Claude, NNDB, ‏2014 Albert Claude - Facts, nobel prize.org, ‏23.10.2015 Albert Claude, ‏אוקטובר, 2011 Kendall F. Haven,Donna Lynn Clark, 100 Most Popular Scientists for Young Adults: Biographical Sketches and Professional Paths, Libraries Unlimited, Inc/, 1999 Claude, Albert, encyclopedia.com, ‏2008 [http://jcb.rupress.org/content/50/1/5d.full.pdf ALBERT CLAUDE AND THE BEGINNISTGS OF BIOLOGICAL ELECTRON MICROSCOPY], http://jcb.rupress.org/, ‏1.7.1971
רוברט לנגלנדס

רוברט פלאן לנגלנדס (באנגלית: Robert Phelan Langlands; נולד ב-6 באוקטובר 1936) הוא פרופסור אמריקאי-קנדי למתמטיקה מאוניברסיטת פרינסטון. גילה את הקשר בין תורת המספרים, תורת ההצגות ותבניות אוטומורפיות. לנגלנדס זכה במספר פרסים, בהם פרס וולף (1996) פרס שאו (2007), במשותף עם ריצ'רד טיילור, ופרס אבל (2018). נולד בניו וסטמינסטר בקולומביה הבריטית שבקנדה לקטלין ג'והאנה ורוברט לנגלנדס. בית ספרו הראשון היה בית ספר קהילתי בשם "האקדמיה של סנט אן" (St. Ann’s Academy), את לימודיו היסודיים והתיכון למד בניו וסטמינסטר ובווייט רוק (White Rock), עיירה סמוכה. ב-1956 התחתן עם שרלוט לוריין שברי (Charlotte Lorraine Cheverie) ולהם ארבעה ילדים. את התואר הראשון והשני רכש באוניברסיטת קולומביה הבריטית בקנדה וב-1960 סיים דוקטורט באוניברסיטת ייל שבארצות הברית. בשנים 1960–1972 היה חבר סגל באוניברסיטאות פרינסטון, ייל, ברקלי ובון. כיום פרופסור אמריטוס במכון למחקר מתקדם באוניברסיטת פרינסטון, במשרד בו השתמש בעבר אלברט איינשטיין. גילויו הגדול של לנגלנדס היה מציאת הקשר בין תורת המספרים, תורת ההצגות ותבניות אוטומורפיות, שלושה תחומים מרכזיים במתמטיקה, שעד אז לא נמצא שום קשר ביניהם. תורת המספרים עוסקת במספרים בכלל ובמספרים ראשוניים בפרט, תורת ההצגות עוסקת בהצגת חבורות ותבניות אוטומרפיות הן חלק מניתוח הרמוני המתעסק בתנועה. הוא כמו אינשטיין מודרני. — The Star כמו כן לנגלנדס הוא זה שהגה והציע את תוכנית לנגלנדס, אחת התוכניות הגדולות והשאפתניות ביותר במתמטיקה המודרנית. בשנת 1996 זכה בפרס וולף למתמטיקה על עבודתו בתחומים תורת המספרים, תבניות אוטומורפיות (automorphic forms) ותורת ההצגות. בשנת 2007 זכה בפרס שאו במשותף עם ריצ'רד טיילור על תרומתם לגילוי הקשר בין המספרים הראשוניים (תורת המספרים) לבין סימטריה (תורת החבורות). בשנת 2018 זכה בפרס אבל על גילוי הקשר בין תורת המספרים, תורת ההצגות ותבניות אוטומורפיות. עמית האגודה האמריקאית למתמטיקה (2013) פרס וולף למתמטיקה (1996) פרס שאו במדעי המתמטיקה (2007) פרס נמרס למתמטיקה (2006) פרס סטיל (2005) פרס אבל (2018) פרס מרים מירצ'אני במתמטיקה (1988) דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת לאוול (2002) מדליית וילבור קרוס (1975) המדליה הגדולה של האקדמיה למדעים של צרפת (2000) שותף במסדר קנדה פרס שאו פרס קול עמית החברה המלכותית של קנדה עמית אלכסנדר פון הומבולדט פרס הומבולדט פרס קול בתורת המספרים עמית החברה המלכותית בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה מדיה וקבצים בנושא רוברט לנגלנדס בוויקישיתוף רוברט לנגלנדס, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה רוברט לנגלנדס, באתר MacTutor (באנגלית) רוברט לנגלנדס, באתר dblp אוטוביוגרפיה של לנגלנדס באתר "פרס שאו".  ריאיון עם רוברט לאנגלנדס. כתבה על רוברט לנגלנדס באתר "The star" .             מאמר על רוברט לנגלנדס באתר קרן וולף Julia Mueller, On the genesis of Robert P. Langlands' conjectures and his letter to André Weil, Bull. Amer. Math. Soc., January 25, 2018 רוברט לנגלנדס, אוטוביוגרפיה של רוברט לנגלנדס באתר "פרס שאו", אתר המסביר על פרס שאו ועל הזוכים בו., באתר פרס שאו, ‏11.11.2007 (ארכיון) ריאיון עם רוברט לאנגלנדס. Sandro Contenta, מאמר על רוברט לנגלנדס באתר "The star" אתר הנותן מידע על אנשים משפיעים בעולם., באתר "הכוכב" פרס וולף, באתר קרן וולף, ‏1955
סימון ואן דר מיר

סימון ואן דר מיר (בהולנדית: Simon van der Meer; 24 בנובמבר 1925, האג, הולנד – 4 במרץ 2011, ז'נבה, שווייץ) היה פיזיקאי הולנדי, אשר עבד במאיץ החלקיקים ב-CERN שבשווייץ. זכה בשנת 1984, במשותף עם קרלו רוביה, בפרס נובל לפיזיקה על גילוי בוזוני W ו-Z.‏ סימון ואן דר מיר נולד ב-1925 בעיר האג שבהולנד, בנם השלישי מתוך ארבעה של פיטר ואן דר מיר, מורה, ושל יאצקה כרונפלד. ואן דר מיר התחנך בראשית שנות ה-40 בגימנסיה של האג, ולאחר שסיים את לימודיו עבר ללימודי מדעי הרוח בגימנסיה במשך שנתיים. ב-1945, לאחר תום מלחמת העולם השנייה, נפתחו כל האוניברסיטאות בהולנד לאחר שהיו סגורות בתקופת הכיבוש הנאצי, וואן דר מיר החל ללמוד פיזיקה טכנית באוניברסיטה של הטכנולוגיה בדלפט, ורכש תואר שני בהנדסה ב-1952. ב-1956 החל ואן דר מיר לעבוד במרכז לחקר החלקיקים CERN שבז'נבה, שם השתקע עד מותו ב-2011. ואן דר מיר פגש את אשתו, קתרינה מ. קופמן, במהלך חופשת סקי בשווייץ ב-1966, והשניים התחתנו זמן קצר לאחר מכן. לזוג נולדו שני ילדים. סימון ואן דר מיר נפטר ב-4 במרץ 2011 בז'נבה. בתחילת דרכו של ואן דר מיר במעבדות CERN, עבודתו התמקדה בעיצוב טכני של חלקיקים יסודיים במאיץ הפרוטונים שב-CERN ובספקי הכוח שלהם. קשריו עם פיזיקאים מומחים עוררו אצל ואן דר מיר עניין בפיזיקה של החלקיקים. ב-1965 התנסה לראשונה במחקר פיזיקלי, כאשר בדק כחלק מצוות חריגות במומנט המגנטי של החלקיק מיואון. למרות חיבורו החדש למחקר האקדמי, חזר ואן דר מיר לעסוק בהיבטים טכניים בשנים 1969–1976, כאשר הפעם עבודתו התמקדה בסוגים חדשניים לאותה התקופה של ספקי כוח מגנטיים. ב-1976, לאחר שסיים את עבודתו בתחום המגנטים החדשניים, הצטרף ואן דר מיר לצוות חוקרים, ויחד איתם שכלל את תהליך הקירור של ספקי הכוח והפך אותו למהיר יותר מבעבר. ואן דר מיר המציא לשם כך טכניקה לקירור סטוכסטי (טכניקת קירור הנעשה באמצעות אלומה של אנטי-פרוטונים) בה השתמשו הפיזיקאים במאיצי החלקיקים מאז. הטכניקה שפיתח של ואן דר מיר תרמה לשכלול מאיץ החלקיקים, והובילה לגילוי המשמעותי ביותר שלו: הצפייה הראשונה בבוזוני Z ו-W. בוזונים אלו הם חלקיקים יסודיים, אשר נושאים את הכוח הגרעיני החלש, אחד מארבעת כוחות היסוד של הטבע. החל מ-1982 ביצע ואן דר מיר, במשותף עם הפיזיקאי קרלו רוביה, סדרת ניסויים במאיץ החלקיקים של CERN, אשר מטרתם הייתה לגלות חלקיקים אלו. בתחילת שנת 1983 הצליחו ואן דר מיר ורוביה לצפות, לראשונה בהיסטוריה, בבוזון W, ומספר חודשים מאוחר יותר השניים הצליחו לצפות לראשונה גם בבוזון Z. תגלית זו הייתה אישוש נוסף למודל הסטנדרטי של פיזיקת החלקיקים, לפיו כוחות היסוד של פיזיקת החלקיקים מועברים ממקום למקום על ידי בוזונים. הודות לגילוי בוזוני Z ו-W, זכה ואן דר מיר במשותף עם רוביה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1984. לאחר זכייתו בפרס נובל המשיך ואן דר מיר לעבוד ב-CERN עד שיצא לגמלאות ב-1990. מדיה וקבצים בנושא סימון ואן דר מיר בוויקישיתוף סימון ואן דר מיר, באתר פרס נובל (באנגלית) סימון ואן דר מיר, באתר "Find a Grave" (באנגלית) סימון ואן דר מיר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) סימון ואן דר מיר, באתר "קרן נובל" (באנגלית) ביוגרפיה של ואן דר מיר, באתר "קרן נובל" (באנגלית) סימון ואן דר מיר, באתר אנציקלופדיית "בריטניקה" (באנגלית) Weil, Martin (11 במרץ 2011). "Simon van der Meer, Nobel laureate in physics, dies at 85". The Washington Post. נבדק ב-2018-05-10. {{cite web}}: (עזרה) – ידיעה על פטירתו של ואן דר מיר (באנגלית)
קוניהיקו קודאירה

קוניהיקו קודאירה (ביפנית: 小平 邦彦‏; 16 במרץ 1915 - 26 ביולי 1997) היה מתמטיקאי יפני. זכה במדליית פילדס בשנת 1954 על תרומתו בתחום הגאומטריה אלגברית ועל אנליזה מרוכבת. קוניהיקו נולד בשנת 1915 בטוקיו. אביו, גונ-איצ'י קודאירה (1884–1976), היה דמות מפתח במשרד החקלאות בשנות השלושים ובין השנים 1938–1939 כיהן כסגן שר החקלאות. עם פרישתו ממשרד החקלאות, הוא נבחר לדיאט של יפן במהלך מלחמת העולם השנייה. אמו, איצ'י קודאירה (1894–1993), הייתה בתו של המחנך והפוליטיקאי קיוג'י קנאי. אחיו הצעיר של קודאירה, נובוהיקו (1919-), הוא יועץ טכנולוגי מדעי בתחום המטאורולוגיה. קודאירה למד באוניברסיטת טוקיו, קיבל תואר ראשון במתמטיקה בשנת 1938, ותואר ראשון בפיזיקה בשנת 1941. באפריל 1949, הוא קיבל תואר שלישי במתמטיקה בהנחייתו של שוקיצ'י איינגה. במאי 1943, נשא קודאירה את סאיקו איינגה לאישה, ונולדו להם שלושה ילדים. בשנת 1949 קיבל קודאירה הזמנה מהרמן וייל להצטרף כעמית למכון למחקר מתקדם בפרינסטון ניו ג'רזי, שם נשאר עד 1961. לאחר שורת מינויים באוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, ואוניברסיטת סטנפורד, חזר קודאירה לאוניברסיטת טוקיו בשנת 1967. בין השנים 1971–1973 כיהן קודאירה כדקאן האוניברסיטה. בשנות חייו המאוחרות גילה קודאירה עניין בהוראת המתמטיקה, ולימד באוניברסיטת גקושואין עד פרישתו לגמלאות בשנת 1985. בזמן זה כתב סדרת ספרי לימוד במתמטיקה לבתי ספר תיכון אשר תורגמו לאנגלית. הוא נפטר בעיר קופו ב-26 ביולי 1997, בגיל 82. קודאירה היה פסנתרן למשך כל חייו, אך לקראת מותו התחרש, וזה פגע בו מאוד. קודאירה ערך מחקרים רבים בנושא אינטגרלים הרמוניים ופיתח את תיאורית היריעות המרוכבות, שהשפיעה רבות על עולם הגאומטריה האלגברית ואנליזה מרוכבת. הוא חקר יריעות רימניות ויריעות קלריות, ובתחום זה הגיעה קודאירה להישגים חשובים ביותר. עליהם זכה במדליית פילדס. במשך שנים רבות הוא שיתף פעולה עם מתמטיקאי אמריקאי, דונלד קלייטון ספנסר, ויחד פיתחו תאוריה על דפורמציה של יריעות מרוכבות. קודאירה אחראי להוכחה של משפט רימן-רוך עבור פונקציות רבות משתנים. במהלך השנים זכה קודאירה בפרסים רבים: מדליית פילדס (1954) פרס אקדמיית יפן (1957) פרס מסדר התרבות (1957) פרס וולף (1985) קודאירה נבחר כחבר האקדמיה הלאומית של יפן (1965), וחבר כבוד בחברה למתמטיקה של לונדון (1979). מדיה וקבצים בנושא קוניהיקו קודאירה בוויקישיתוף קוניהיקו קודאירה, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה קוניהיקו קודאירה, באתר MacTutor (באנגלית) אתר פרס וולף מאמר הנכתב על ידי Friedrich Hirzebruch, המתאר את מחקריו של קודאירה בפירוט מאמר הנכתב על ידי Donald C. Spencer, חברו הטוב של קודאירה, המתאר את חייו בקצרה. קוניהיקו קודאירה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Shiing-shen Chern, Friedrich Hirzebruch, Wolf Prize in Mathematics, volume 1, world scientific, 2000 Kodaira Kunihiko, Encyclopædia Britannica Notable Alumni: Kunihiko Kodaira, Tokyo University: The School of Science Smith, Kerry Douglas, A Time of Crisis: Japan, the Great Depression, and Rural Revitalization, Harvard University Asia Center
אוגוסטינר

מבשלת אַוּגוסטינר (בגרמנית: ‏Augustiner-Bräu‏Ⓘ‏) היא מבשלת בירה גרמנית-בווארית. אוגוסטינר ממוקמת במינכן, בירת בוואריה, והיא מבשלת הבירה העתיקה ביותר שמייצרת את המותג שלה ברציפות מאז הקמתה, והמבשלה העצמאית הוותיקה ביותר במינכן. היא הוקמה בתוך המנזר האוגוסטיני (הוקם ב-1294) במינכן, כבר בשנת 1328. במבשלה מיוצר המותג אוגוסטינר ברציפות מאז הקמתה. בשנת 1803 הלאימה הממשלה את המבשלה, ואחר כך היא עברה לידיים פרטיות. המבשלה מתהדרת בכך שהיא מותג הבירה האחרון בבוואריה שעדיין לא נרכש בידי תאגידים בינלאומיים. שוקדים למתג אותה כבירה ותיקה ומבוססת, על ידי הקפדה על מראה מיושן של הבקבוקים והתוויות. אוגוסטינר היא אחת משש המבשלות היחידות המורשות להגיש בירה בפסטיבל הבירה המסורתי "אוקטוברפסט". מדיה וקבצים בנושא אוגוסטינר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אוגוסטינר