laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
פניניית החושן

פניניית החושן (שם מדעי: Acryllium vulturinum) היא עוף קרקע אפריקני ממשפחת הפניניתיים והמין היחיד בסוגה. פניניית החושן מקננת יציבה בצפון-מזרח אפריקה, מצפון אתיופיה דרך קניה ולתוך הקצה הצפוני של טנזניה. היא מזדווגת בבתי-גידול יבשים ופתוחים עם שיחים ועצים מפוזרים, כמו סוואנה או דשא פתוח. פנינית זו בדרך-כלל מטילה 4-8 ביצים בצבע קרם בדשא הגבוה. פניניית החושן היא עוף גדול (61-71 ס"מ) עם גוף עגול וראש קטן. היא ארוכה יותר בצוואר, ברגליים ובזנב מפניניות אחרות. לפרטים בוגרים פנים כחולות עירומות וצוואר שחור, ולמרות שלכל הפניניות האחרות פנים נקיות מנוצות, מין זה דומה מאוד לנשר בגלל הצוואר הארוך והעירום והראש הקירח. הצוואר הרזה יוצא מתוך "גלימה" של נוצות צוואר לבנות וכחולות. החזה בצבע כחול קובלט, כששאר נוצות הגוף שחורות, ומנוקדות ומפוספסות בלבן. הכנפיים מעוגלות וקצרות, והזנב ארוך יותר משאר הפניניות. הזוויגים דומים, למרות שהנקבה בדרך-כלל קטנה במקצת מן הזכר ודורבנותיה בשורש כף הרגל יותר קטנים. הצעירים הם ברובם חומים-אפורים, עם חזה כחול כהה יותר ונוצות צוואר קצרות יותר. פניניית החושן היא מין חברותי, שיוצר להקות של בדרך כלל 25 עופות מחוץ לעונת ההזדווגות. מזונן העיקרי הוא זרעים וחסרי-חוליות קטנים. פנינית זו היא יבשתית, וכשהיא מבוהלת היא תרוץ יותר מאשר תעוף. חוץ מסביבת המחיה הפתוחה, היא נוטה להסתתר, ונחה בעצים. היא קוראת קריאות צ'ינק-צ'ינק-צ'ינק-צ'ינק-צ'ינק רמות. מדיה וקבצים בנושא פניניית החושן בוויקישיתוף פניניית החושן, באתר ITIS (באנגלית) פניניית החושן, באתר NCBI (באנגלית) פניניית החושן, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) פניניית החושן, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) פניניית החושן, באתר GBIF (באנגלית) פניניית החושן באתר הרשימה האדומה של IUCN
אברהם סולטמן

אברהם סולטמן (17 בנובמבר 1925 - 7 בפברואר 2000) היה פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת בר-אילן וחתן פרס ישראל להיסטוריה לשנת ה'תשמ"ג / 1983. אברהם סולטמן נולד בוויטלי ביי (Whitley Bay) שבאנגליה, עשה את חוק לימודיו האוניברסיטאיים בשנים 1948–1957 באוניברסיטת קיימברידג' ובאוניברסיטת לונדון. עבודת הדוקטורט שלו עסקה בארכיבישוף תיאובלד (אנ'), ששימש כארכיבישוף של קנטרברי. בשנת 1957 עלה לישראל והצטרף לאוניברסיטת בר-אילן והקים בה את המחלקה להיסטוריה כללית, מונה לפרופסור מן המניין ב-1961. כיהן כראש המחלקה להיסטוריה כללית, כדיקן הפקולטה למדעי היהדות וכרקטור האוניברסיטה. סולטמן עסק בחקר ימי הביניים, במיוחד בפרשנות הנוצרית לתנ"ך בימי הביניים התיכוניים. נפטר בשנת 2000. Theobald, Archbishop of Canterbury ; London University of London, Athlone Press, 1956. Hieronymus, Saint, Quaestiones on the book of Samuel, Pseudo-Jerome ; edited with introd. by Avrom Saltman, Leiden : E. J. Brill, 1975 Langton, Stephen, Cardinal, Archbishop of Canterbury, d. 1228, Commentary on the book of Chronicles, Stephen Langton ; edited with an introduction by Avrom Saltman, Ramat-Gan : Bar-Ilan University Press, 1978 Secundum Salomonem : a thirteenth century Latin commentary on the Song of Solomon ; edited with an introd. by Sarah Kamin, Avrom Saltman, Ramat Gan : Bar-Ilan University Press, 1989 יאיר זקוביץ, ביקורת על ספר זה, קרית ספר סג,א, תש"ן, עמ' 22-23 (מידע בקטלוג רמב"י) The Jewish question in 1655 : studies in Prynne’s Demurrer ; Ramat-Gan : Bar-Ilan University Press, 1995 Medieval studies in honour of Avrom Saltman, edited by Bat-Sheva Albert, Yvonne Friedman, Simon Schwarzfuchs. Ramat-Gan : Bar-Ilan University Press, 1995 בת שבע אלברט, "אברהם סולטמן: היסטוריה ופרשנות מקרא בימי הביניים", בתוך: דב שוורץ (עורך), אוניברסיטת בר-אילן - מרעיון למעש, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשס"ו, כרך ב, עמ' 111–118. בת-שבע אלברט, ‏זיכרון לראשונים: אברהם סולטמן, קתרסיס 4 זכרונות ילדותו באתר JewishGen (באנגלית) אברהם סולטמן, ‏מתולדות ממלכת הצלבנים, קתרסיס 4 אברהם סולטמן (1925-2000), דף שער בספרייה הלאומית
ארקדיוס, קיסר האימפריה הביזנטית

פלאביוס ארקדיוס אוגוסטוס (בלטינית: Flavius Arcadius Augustus;‏ 377\378 – 1 במאי 408) היה קיסר האימפריה הרומית המזרחית משנת 395 ועד מותו. ארקדיוס נולד בספרד כבנו הבכור של תאודוסיוס הראשון, קיסר האימפריה הרומית. אחיו הצעיר הונוריוס, עתיד היה לרשת את האימפריה הרומית המערבית. ארקדיוס ידוע כקיסר חלש מאוד שנשלט על ידי אנשי חצר חזקים ממנו. תאודוסיוס העניק לו את התואר אוגוסטוס ומינה אותו לשותף לשלטון במזרח בשנת 383 (כשהיה בן חמש או שש). עם מותו של תאודוסיוס הפך ארקדיוס לשליט היחיד במזרח והונוריוס לשליט במערב. שני הנערים היו צעירים מכדי לנהל כהלכה את מדינת הענק הרומית, ובפועל הנהיגו את שני חלקי האימפריה שרים ואנשי צללים שפעלו מאחורי הקלעים. במערב היה זה פלביוס סטיליקו שניהל את מהלכי הונוריוס, ובמזרח היה ארקדיוס נתון להשפעתם של מספר אישים במהלך תקופת שלטונו. תחילה היה זה רופיניוס, אחד משריו, שהכתיב את מהלכיו. רופיניוס היה מסוכסך עם סטיליקו וככל הנראה נרצח על ידי שליחיו בשנת 395. לאחר מכן היה אוטרופיוס, יועצו החדש של ארקדיוס, האיש החזק בחצר הקיסר. ארקדיוס היה מושפע מאוד גם מאשתו, ששכנעה אותו לפטר את אוטרופיוס בשנת 399, והייתה להשפעה הגדולה ביותר על ארקדיוס עד מותה בשנת 404. מאז היה ארקדיוס מושפע בעיקר מאנטמיוס, שהיה להלכה המפקד הפרטוריאני (אף שלמעשה פורק המשמר הפרטוריאני כמעט מאה שנה לפני כן והתפקיד נגע יותר למנהל האזרחי מאשר למשמרו של הקיסר). אנטמיוס, כאיש המשפיע ביותר באימפריה המזרחית, סיים את הסכסוך עם סטיליקו במערב, בזמן שארקדיוס עצמו היה עסוק יותר בהצגת מראית עין של נוצרי אדוק מאשר בשלטון באימפריה רחבת הידיים שלו, ומת בשנת 408, כששלטונו איננו יותר ממראית עין. מדיה וקבצים בנושא ארקדיוס, קיסר האימפריה הביזנטית בוויקישיתוף ארקדיוס, קיסר האימפריה הביזנטית, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ארקדיוס, קיסר האימפריה הביזנטית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אורטגה

אוֹרְטֶ֫גָה (Ortega) הוא שם משפחה ספרדי ממקור לטיני שמשמעותו סרפד. האם התכוונתם ל... מקומות אליקון דה אורטגה (אנ') – כפר במחוז גרנדה, אנדלוסיה, בספרד אורטגה (קולומביה) (אנ') – עיר במחוז טולימה שבקולומביה אישים אורטגה (ראפר) (יליד 1985) – שם הבמה של יהונתן יהודאי, זמר וראפר ישראלי אדולפו גרסיה אורטגה (1958)– סופר ומתרגם ספרדי אורבנו אורטגה (יליד 1961) – כדורגלן עבר ספרדי אמאנסיו אורטגה (יליד 1936) – איש עסקים ספרדי אריאל אורטגה (יליד 1974) – כדורגלן עבר ארגנטינאי ג'נה אורטגה (ילידת 2002) – שחקנית אמריקאית דניאל אורטגה (יליד 1945) – נשיא ניקרגואה חוסה אורטגה אי גאסט (1883–1955) – פילוסוף, סוציולוג ומסאי ספרדי חינסה אורטגה (ספ') (ילידת 1967) – זמרת פלמנקו קטלונית ממוצא צועני מרגריטה אורטגה (1871–1913) – אנרכיסטית מקסיקנית שטפן אורטגה (יליד 1992) – כדורגלן גרמני
רחלי עינב

רחלי עינב (נולדה ב-3 בפברואר 1953) היא בוטנאית המתמחה באקולוגיה של הים, בעיקר באצות ים. וגם אמא לשתי בנות. עינב נולדה במושב באר טוביה לאב בנימין ולאם רינה, אביה היה נצר לשושל הרבנים מבית קראוס. בעת שירותה הצבאי הייתה מדריכה בבית ספר שדה אכזיב של החברה להגנת הטבע. עבודת המוסמך שלה, שנערכה באוניברסיטת תל אביב, הוקדשה לצמחי החוף "התפלגות תפוצת מיני העדעד (Limonium) בחופי ישראל". עבודת הדוקטורט בוצעה בתחום של אקו פיזיולוגיה של אצות והתאמתן לתנאי הסביבה. סיימה בהצטיינות (Magna cum laude). עבודת הפוסט דוקטורט נעשתה באוניברסיטת בר-אילן, והיא פרסום מגדיר מצולם שנקרא "אצות החוף של ישראל", שיצא לאור בשנת 2004 בהוצאת הספרים של אוניברסיטת בר-אילן ובעריכת "טבע הדברים". המגדיר כולל מבוא על הים ועל האצות וכן תיאור של כמאה מינים מלווה בצילומים תת-מימיים פרי מצלמתה. ב-2007 תורגם הספר ויצא לאור גם באנגלית. בנוסף עינב היא גם עיתונאית המפרסמת כתבות בעיתון ילדי טבע הדברים. בין הכתבות שפרסמה יש את: מגד בממלכת הירק ונור פיית הצמחים. החברה שהקימה, "Blue Ecosystems" עוסקת בייעוץ בנושאי איכות הסביבה ושמירת טבע. הרפתקאות עם צמחים (1983), הוצאת שוקן. קובץ סיפורים משולבים בהרפתקאות מהווי הילדות, שמטרתם לקרב את הילדים לצמחים שבקרבת הבית: סרפד, חרצית, מקור חסידה, חלמית, גזר, בוצין, לופית, נרקיס וחמציץ. הספר הוא חלק מסדרת ספרים "צופית – סדרת טבע לילדים" בעריכת עמוס בר. הסדרה מיועדת לילדים בגיל הגן ובכיתות א-ה של בית הספר היסודי תחנת הכוח (1990), הוצאת רמות. ספר לימוד, בשותפות עם סוניה רזיאל וטוביה דסלר. תורגם גם לערבית. אצות החוף של ישראל (2004), ובמהדורה האנגלית: " Seaweeds of the Eastern Mediterranean coast " (2007) ובימים אלו מתורגם גם לערבית אצות בשמן זית - אצות ומתכוני אצות למטבח הים תיכוני (2007). הספר נוצר בעבודה משותפת עם יצחק נתן לוי (איצ'ו), ומכיל מתכונים מאצות ים. פרי האדמה, הספר יצא לאור בשנת 2020, טרילוגיה המכילה שלושה ספרים בקופסה אחת. הספרים כוללים תיאור, תמונות ומתכונים של 500 צמחי בר הגדלים בישראל. אתנובוטניקה, יופי ואהבה לטבע. הוצאת חוביזה. פרופיל באתר חברת "Blue Ecosystems" רחלי עינב, דף שער בספרייה הלאומית היא סבתא שלי זווית, סוכנות ידיעות למדע וסביבה, לנשום את האצות לריאות, באתר הארץ, 17 בפברואר 2019
ואסיל סיחארולידזה

ואסיל (דוד) סיחארוּלידזֶה (בגאורגית: ვასილ (დავით) სიხარულიძე; נולד ב-30 במאי 1968) הוא פוליטיקאי ודיפלומט גאורגי שכיהן בעבר כשר ההגנה של גאורגיה. סיחארולידזה נולד בטביליסי שבגאורגיה הסובייטית (כיום גאורגיה). עם סיום חוק לימודיו, בשנת 1993, הוא עבר ללמוד בחוג לפסיכיאטריה באוניברסיטה הממלכתית לרפואה של טביליסי, שם למד עד לשנת 1995. לאחר שכיהן תקופה קצרה כמנהל ביצועי המועצה האטלנטית של גאורגיה, ארגון-גג המפגיש ארגונים לא ממשלתיים העוסקים במיזוג האירו-אטלנטי, עבד סיחארולידזה, בשנים 1996–2000, עבור הפרלמנט של גאורגיה כמומחה מוביל מיוחד להגנה וביטחון של גאורגיה. בין השנים 2000–2002, הוא עמד בראש מחלקת נאט"ו במשרד החוץ של גאורגיה וכיהן כסגן ראש כוח המשימה הגאורגי לנאט"ו בבריסל. בשנת 2004, הוא עבד עבור המועצה לביטחון לאומי של גאורגיה ובין השנים 2005–2006 כסגן שר ההגנה של גאורגיה . במרץ 2006, מונה סיחארולידזה לתפקיד דרגת שגריר מיוחד ומוסמך (Ambassador Extraordinary and Plenipotentiary) של גאורגיה לארצות הברית קנדה ומקסיקו. בדצמבר 2008 הוא הוחזר לגאורגיה ומונה לתפקיד שר ההגנה של גאורגיה במקום דוד קזרשווילי, שעל תפקודו במהלך פלישת רוסיה לגאורגיה באוגוסט של אותה שנה ספג ביקורת מידי האופוזיציה. ואסיל סיחארולידזה, באתר משרד ההגנה של גאורגיה, (באנגלית) ואסיל סיחארולידזה(הקישור אינו פעיל), באתר שגרירות גאורגיה לארצות הברית, קנדה ומקסיקו, (באנגלית) פורסם: 03.03.09 , 13:39, גיאורגיה: רוסיה ממשיכה לחזק כוחותיה בחבלים הבדלנים, באתר ynet, 3 במרץ 2009, 3.3.2009, ynet ‏שינויים נוספים בקבינט, 9.12.2008, "סיביל ג'ורג'יה", (באנגלית)
סיחארולידזה

האם התכוונתם ל... סיחארולידזה (שם משפחה) – (בגאורגית: სიხარულიძე) הוא שם משפחה גאורגי אישים: ואסיל סיחארולידזה – פוליטיקאי ודיפלומט גאורגי המכהן כיום כשר ההגנה של גאורגיה קארלו סיחארולידזה – פוליטיקאי גאורגי שכיהן כשגריר גאורגיה באוסטריה, הונגריה, סלובניה, סלובקיה וצ'כיה אנטון סיחארולידזה – ספורטאי רוסי בתחום של החלקה אמנותית. בעל מדליית זהב באולימפיאדת סולט לייק סיטי
מדרכה

מדרכה היא שטח המוקצה להולכי רגל לצד כביש, בתוך דרך או רחוב. מלבד לתנועה משמשת המדרכה לצרכים שונים, והיא עשויה להכיל ריהוט רחוב הכולל פנסי רחוב, פחי אשפה, ספסלים ועוד. מדרכה עשויה בדרך כלל מאספלט, מבטון, ממרצפות או מלבנים. עד סוף המאה ה-19 היו נפוצות גם מדרכות עשויות עץ. המדרכה לרוב גבוהה במעט (ב-15 ס"מ לערך) מהכביש שלצידה, כדי ליצור הבחנה ברורה בין המדרכה לכביש. בסמוך למעברי חציה נהוג לבטל הגבהה זו באמצעות מדרון, כדי לאפשר ירידה ועלייה נוחות לעגלות תינוק וכיסאות גלגלים. חניית מכוניות על המדרכה אסורה בדרך כלל, ובמקומות המועדים לפורענות מוצב בשולי המדרכה מחסום שימנע עליית מכוניות. במקומות שבהם יש מצוקת חניה גדולה, מותרת לעיתים חניה של מכוניות בשולי המדרכה. מותר מעבר מכוניות על המדרכה בדרכן מהכביש אל מגרש חניה שמעבר למדרכה. במאה ה-20 החלו להוסיף בערים, לצד מדרכות להולכי רגל, גם מדרכות לרוכבי אופניים, שבהן התנועה משותפת לעיתים הן להולכי רגל והן לרוכבי אופניים. הרוחב המקובל של מדרכה בישראל הוא 1.3 מטרים, אולם מדרכות יכולות להיות צרות יותר או רחבות יותר, ורהיטי רחוב (כגון: ספסלים, תאורת רחוב, שלטי רחוב וכדומה) יכולים להצר את רוחבן האפקטיבי. בדרך כלל המדרכה אינה מקורה, ולעיתים נטועים בה עצים, לצל ולנוי. לעיתים חלק מהמדרכה הסמוך לבתים מקורה באמצעות בתים אלה, שהמדרכה עוברת מתחת להם. בנוסף למטרתן העיקרית, תנועת הולכי רגל, משמשות המדרכות להצבתם של מתקנים שונים, לשימושם של הולכי הרגל ולמטרות נוספות: ספסלים המשמשים למנוחת הולכי רגל. שולחנות וכיסאות של בתי קפה הסמוכים למדרכה. לוחות מודעות, שטוחים וגליליים. עמודי תאורה, עמודי חשמל, תמרורים ורמזורים. דוכנים של רוכלים ושל החנויות שבצד המדרכה. טלפונים ציבוריים. פחי אשפה ומתקני מיחזור. מקום חניה לאופניים. לעיתים מוקצה על המדרכה מקום לחניית קטנועים ואופנועים. לעיתים מתגוררים על המדרכות דרי רחוב, וכן יושבים עליה קבצנים. מתחת למדרכה עוברים פעמים רבות אמצעי תשתית שונים, כגון רשת הטלפון, רשת המים העירונית ורשת הביוב. פתחי גישה (מנהול) לתשתיות אלה נמצאים על המדרכה, ומכוסים במכסה מתאים. באזורים בנויים, הרוחב הכולל המוקצה לכביש ולמדרכות מוגבל על ידי המרחק שבין שורות הבניינים שמשני צדי הכביש. הגידול בתנועת כלי הרכב גורם לעיתים להחלטה להרחיב את הכביש, לרוב באמצעות הקטנת רוחב המדרכה. עם זאת, רוחב צר של מדרכה מול כבישים רחבים, נחשב כגורם שפוגע באיכות ההליכה ומביא לכך שפחות אנשים יבחרו בהליכה על פני אמצעי תנועה אחרים. משום כך, יש לעיתים מתח בקרב אנשי התכנון העירוני בין מתן עדיפות לרכב הפרטי לבין עדיפות לקידום הנגישות להולכי רגל. במרכזי הערים נעשה לעיתים צעד הפוך, של הכרזת כביש כמדרחוב וסגירתו לתנועת כלי רכב. לדוגמה, רחוב בן יהודה במרכז ירושלים, אשר נסגר בשנות ה-80 לתנועת כלי רכב. בפרויקט המרכז החדש של הרצליה, שהחל בשנת 2006, הוקטן במידה ניכרת רוחב הכביש של רחוב סוקולוב שבמרכז הרצליה, והוגדל בהתאם רוחב המדרכות, מתוך כוונה להפוך את הרחוב לאטרקטיבי להולכי רגל. מכונית חונה על המדרכה ומפריעה לתנועת הולכי הרגל מתקן לחניית אופניים על המדרכה, תל אביב מכסה מנהול לתשתיות מים שמתחת למדרכה פח אשפה וספסל לנוחות הולכי הרגל גדר בשולי המדרכה מכוונת את הולכי הרגל למעבר הכביש במעבר חציה מדרכה בשדרות יצחק בחיפה עם ברז כיבוי אש ואבן שפה בצבעים אדום ולבן. מדרחוב הליכתיות שטולפרשטיין מדרכה עילית ציורי מדרכות הנמכת מדרכה עודד רוט, קסמן של מדרכות נרי ליבנה, הקרב על המדרכות האבודות של תל אביב, באתר הארץ, 6 באוגוסט 2010
שלמה קניבסקי

הרב שלמה קַנִיֶּבְסְקִי (נולד באלול ה'תש"ך, 1960) הוא רב חרדי-ליטאי העומד בראשות הישיבות קריית מלך ותפארת ציון בבני ברק. מאז פטירת אביו הוא כתובת לפונים לעצה וברכה בתחומים שונים. הרב קניבסקי הוא בנם האמצעי של הרב חיים קניבסקי ובת שבע, ונכדם של הרב יעקב ישראל קניבסקי (הסטייפלער) והרב יוסף שלום אלישיב. הוא ערך לדפוס חלק מכתבי סבו הרב קניבסקי. למד בתלמוד תורה תשב"ר בבני ברק, ישיבת פוניבז' לצעירים, וישיבת פוניבז' הגבוהה בה היה מקורב[דרוש מקור] לראשי הישיבה הרבנים אלעזר מנחם מן שך, שמואל רוזובסקי ודוד פוברסקי. ביום בר המצווה שלו סיים עם אביו את התלמוד בבלי. הסיום נערך בבית סבו הסטייפלר.[דרוש מקור] נשא את ציפורה, בתו של הרב מאיר הוניגסברג ולהם 18 ילדים. לאחר נישואיו למד בכולל חזון איש. כמו כן התגורר מספר שנים במושבה זכרון יעקב. בצעירותו מינהו הרב יעקב שניידמן (סב אשתו) מייסד וראש ישיבת תפארת ציון, לכהן כרב בית כנסת תפארת ציון, שבבני ברק. בשנת ה'תשנ"ז לאחר פטירת הרב שניידמן, מונה לראש ישיבת תפארת ציון לצעירים בבני ברק. מינויו הפיח רוח חיים בישיבה שמנתה אז כעשרים בחורים. כיום היא מונה כ-100 תלמידים. בשנת ה'תש"ס הקים את הישיבה הגדולה קריית מלך. בישיבה כ-300 תלמידים וכן כולל שבו כעשר אברכים. הרב קניבסקי הנהיג בישיבה דרך לימוד ייחודית. בשעות הבוקר והערב נלמדת הסוגיה בעיון מקיף, ובשעות אחר הצהריים נלמדת המסכת בלימוד בקיאות בהספק גדול, כך שכל מסכת נלמדת כולה. הוא מדגיש את הצורך במשמעת עצמית של הבחורים, (עם זאת קיימים צעדי אכיפה על ידי הישיבה כנגד המחזיקים טלפונים ניידים וסיגריות בשטח הישיבה) וכן את חיוב התפילות במסגרת הישיבה. נפשי חמדה - פרקי הדרכה שיחות ומאמרים לבן הישיבה בדורנו, תשפ"א מלכות שבא - על התורה, תשרי תשע"ה (מופיע במאגר אוצר החכמה) שיח שלמה - על הש"ס, חשון תשע"ה (מופיע במאגר אוצר החכמה) גליונות קהילות יעקב. (הערות שכתב סבו הרב קניבסקי על הש"ס). כתבי קהילות יעקב החדשים 6 חלקים, כתבים של סבו יעקב ישראל קניבסקי על הש"ס. הרב שלמה ערך אותם ותיקן במשך קרוב ל-15 שנה. קצות החושן עם הגהות קהילות יעקב תלמידיו בישיבת "קריית מלך" הוציאו שתי חוברות של שיעורים ושיחות שנשא בישיבה: קונטרס שמחת לב - לרגל חתונת בנו, שבט תשס"ז באהלי צדיקים - לרגל חתונת בנו, טבת תשס"ו שלמה בן שמריהו יוסף חיים קניבסקי, דף שער בספרייה הלאומית מקור לכך ניתן למצוא בספר שהוציאו ארגון דרשו ה' ועוזו שבו מובא הסיפור הזה במדור הישיבות.
אפשטיין

אפשטיין הוא שם משפחה שמקורו גרמני, שם משפחה זה קיים כמעט רק אצל יהודים. האם התכוונתם ל... אפשטיין (עיר) (Eppstein) – עיר במדינת הסן שבגרמניה אישים אברהם אפשטיין – חוקר המדרש ואיש חכמת ישראל אליהו זאב לוין אפשטיין – מו"ל עברי, מחנך וחלוץ. ממייסדי העיר רחובות אליהו אילת (אפשטיין) – מזרחן, דיפלומט ישראלי ונשיא האוניברסיטה העברית אלכס אפשטיין – סופר ישראלי אלכסנדר אפשטיין – שחיין ושחקן כדורמים ישראלי בריאן אפשטיין – איש עסקים בריטי יהודי שנודע כאמרגנם של הביטלס גוסטב פון אפשטיין (1828-1879) – בנקאי ותעשיין יהודי-אוסטרי. בנה את "ארמון אפשטיין" (Palais Epstein) בווינה ג'פרי אפשטיין – איש עסקים ומיליארדר יהודי-אמריקאי האחים אפשטיין – תסריטאים יהודים אמריקאים פיליפ אפשטיין ג'וליוס אפשטיין דן אפשטיין – שמו המקורי של האלוף דן אבן טובה אפשטיין – אלופת טניס ישראלית יוסף אפשטיין – פעיל קומוניסט יהודי, קולונל, ממנהיגי תנועת ההתנגדות הצרפתית במלחמת העולם השנייה יעקב אפשטיין – ראו דף פירושונים נפרד יעקב נחום אפשטיין – פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים, נחשב ל"אבי המדע התלמודי המדויק" יצחק אפשטיין – מחנך, חוקר לשון וממחדשי השפה העברית בארץ-ישראל מיכל אפשטיין – כדורסלנית עבר ישראלית משה אפשטיין – מהנדס ברפא"ל, חתן פרס ביטחון ישראל קלר אפשטין – ארכאולוגית וחוקרת ארץ ישראל זלמן אפשטיין – סופר עברי ופעיל ציוני כפיר אפשטיין – מוזיקאי וזמר ישראלי שלמה אפשטיין – חובש שנהרג בקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים ועוטר בעיטור העוז עמוס אפשטיין – תעשיין וכלכלן, כיהן בתפקיד מנכ"ל חברת מקורות ובהנהלת בנק לאומי. לזר אפשטיין – רופא, פוליטיקאי ליטאי, חבר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הליטאית, חבר הסיימאס, רופא בגטו וילנה שכנא אפשטיין – פובליציסט, עיתונאי ועורך בכיר יהודי סובייטי, מזכירו של הוועד היהודי האנטי-פאשיסטי ועורכו של עיתון הוועד, "אייניקייט" רבנים זליג עפשטיין – רב וראש ישיבה ליטאי-אמריקאי יחיאל מיכל הלוי אפשטיין – מחבר הספר ערוך השולחן ברוך הלוי אפשטיין – מחבר הספר תורה תמימה, בנו של בעל ה'ערוך השולחן' אריה לייב הלוי אפשטיין – רב העיר קניגסברג. אברהם מאיר הלוי אפשטיין – רב העיר מוש-חדש ובנו של הרב אריה לייב משה מרדכי אפשטיין – ראש ישיבת כנסת ישראל - חברון וממקימי העיר חדרה משה יחיאל הלוי אפשטיין – האדמו"ר מאוז'רוב - חנצ'ין אחר וירוס אפשטיין בר – וירוס ממחוללי ההרפס הוצאת א. לוין אפשטיין – הוצאת ספרים לספרות עברית שפעלה בוורשה ובארץ ישראל עד שנות ה-70 של המאה ה-20 אקשטיין יעקב אפשטיין
טקווארצ'לי (מחוז)

מחוז טקווארצ'לי (בגאורגית: ტყვარჩელის რაიონი; באבחזית: Тҟәарчал араион; ברוסית: Ткуарчалский район) הוא מחוז באבחזיה, הרפובליקה הבדלנית של גאורגיה. העיר טקווארצ'לי משמשת כעיר הבירה של המחוז האבחזי, שאוכלוסייתה המחוז מונה 14,777 תושבים. על פי החלוקה המנהלית של גאורגיה נכלל שטח המחוז חלקו בנפת אוצ'מצ'ירה וחלקו בשטח נפת גאלי. הרפובליקה של אבחזיה היא אוטונומיה דה פקטו אבל מוכרת בעולם רק על ידי רוסיה וניקרגואה. מכאן שגם החלוקה המנהלתית של אבחזיה למחוזות אינה מוכרת בעולם. מצד שני מוכרת החלוקה המנהלתית של גאורגיה, שעל פיה נחשבת אבחזיה עצמה למחוז בגאורגיה, וחלוקתה הפנימית לנפות, המקבילה כמעט לגמרי לחלוקת אבחזיה למחוזות, הוא במעמד יתר נפות גאורגיה. המחוז נוסד בשנת 1995 על פי החלטת הממשל הבדלני של אבחזיה. הענף הכלכלי הראשי של טקווארצ'לי היה מאז ומעולם כריית פחם, אף על פי שכיום מכרות הפחם הסובייטיות סגורים ופחם נחצב ממחצבה רק על ידי חברת טאמסאש, בבעלות טורקית-אבחזית, המשמשים בשיטת "חפירה פתוחה". תשלומי המס של חברת טאמסאש מהווים 75% מהכנסות מחוז טקווארצ'לי כולו. יחד עם זאת, נמתחה ביקורת על החברה בגין הזנחת ענייני איכות הסביבה. בנוסף לכך מתוכננת בנייתו של מבנה מלט חדש, לקראת אולימפיאדת סוצ'י שתערך בחורף 2014. גאורגיה אינה מכירה בהשקעות אלה באבחזיה ורואה אותן כבלתי חוקיות והפרה של ההגבלות שהוטלו על ידי חבר המדינות בשנת 1996 ואף עצרה, במים הטריטוריאליים של גאורגיה, מספר ספינות שהחזיקו מטען של פחם שהוטען בטקווארצ'לי, פעולה שהביאה את חברת טאמסאש לסף פשיטת רגל. במפקד אוכלוסין שנערך בשנת 2003 התגוררו בטקווארצ'לי 14,777 איש מתוכם 5,578 (37.8%) אבחזים, 8,155 (55.2%) גאורגים, 726 (4.9%) רוסים, והיתר ארמנים יוונים, אסטונים ואוקראינים. מדיה וקבצים בנושא טקווארצ'לי בוויקישיתוף החל מ-23 בפברואר 2007 - על פי האתר הרשמי של נשיא אבחזיה הבדלנית, (ברוסית) על פי מפקד שנערך בשנת 2003 ‏החברה הטורקית טאמסאס יכולה לחוזר ולכרות באבחזיה אם היא תציית לדרישות איכות הסביבה, 9.11.2006, האתר הרשמי של נשיא הרפובליקה הבדלנית של אבחזיה(באנגלית) טקווארצ'לי חוגגת את יום השנה ה-65 להפיכתה לעיר, 20.4.2007, האתר הרשמי של נשיא הרפובליקה הבדלנית של אבחזיה(באנגלית) אבחזיה היום: תמצית הביצועים, 15.9.2006, (באנגלית) ח"כ אבחזי: ההתקפה הימית של גאורגיה מהווה איום על תעשיית הפחם של אבחזיה, 26.10.2007, "סיביל גאורגיה", (באנגלית) אוכלוסיית אבחזיה, מפקדי אוכלוסייה שפורסמו על ידי הסובייטים, (ברוסית) מתוכם 1,299 מגרלים וגאורגים אחרים 6,856
חוסר היתכנותו הגשמית של המוות במוחו של אדם חי

"חוסר היתכנותו הגשמית של המוות במוחו של אדם חי" (אנגלית: The Physical Impossibility of Death in the Mind of Someone Living) הוא פסל משנת 1992 מאת האמן האנגלי דמיאן הירסט. העבודה נוצרה במימונו של צ'ארלס סאצ'י (Charles Saatchi), אספן אמנות אנגלי בולט, והוצגה לראשונה בתערוכה שנקראה "אמנים בריטים צעירים" שארגן. העבודה מורכבת מ"כריש טיגריסי, זכוכית, פלדה, תמיסה של 5% פורמלין, 213x518 x213 ס"מ." בשנת 2004 נמכרה העבודה לאספן האמנות האמריקאי סטיבן א. כהן (Steven A. Cohen) תמורת שמונה מיליון דולר, הסכום השני בגבהו ששולם עד אז ליצירת אמנות של אמן חי. עיתון הניו יורק טיימס תיאר את עבודת האמנות ב-2007: מר הירסט מכוון לעתים תכופות לטגן את המוח (ומפספס יותר מאשר קולע), אולם הוא עושה זאת באופן ישיר, לרוב בחוויה וִיסְצֶרָלִית, כשהכריש נותר בצורה יוצאת מן הכלל. תוך שהוא משמר את נושא הכריש, הכריש בו זמנית מת וחי ומתבטא בצורה שאתה לא ממש תופס אותה עד שאתה לא רואה את זה, תלוי ושקט במכל שלו. הוא מעורר דחף דמוני מולד לחיות צורת חיים דמונית דמוית מוות." לצורך עבודתו הזמין האמן את הכריש מדייג אוסטרלי תמורת 6,000 יורו. האמן ביקש "משהו גדול מספיק כדי לטרוף אותך". מאחר שהכריש השתמר בצורה גרועה, החלה להתפתח עכירות בחלקים מהמעטפת שלו. בשנת 1993 הגלריה הוציאה את קרביו של הכריש ומתחה את עורו על תבנית פיברגלס. אולם הירסט טען ש"זה לא נראה מפחיד...אפשר לראות שהוא לא אמיתי. אין לו משקל". לאחר שנודע לו כי הגלריה עומדת למכור את היצירה לסטיבן א. כהן, הוא הציע להחליף את הכריש. כריש נוסף נתפס (בגיל מוערך של כ 25–30 שנה), ומדען ומשמר דגים מהמוזיאון להיסטוריה של הטבע (לונדון) הזריק לכריש פורמלין והשרה אותו בתמיסת פורמלין בוויטרינה המקורית שלו למשך שבועיים. הירסט הכיר בפרדוקס הפילוסופי המכונה ספינת תסאוס, בנוגע לשאלה אם מדובר באותה עבודת אמנות. הוא השיב: זו דילמה גדולה. לאמנים ולמשמרי אמנות יש דעות שונות בנוגע למה חשוב: העבודה המקורית או הכוונה (או הרעיון) המקורית. אני בא מרקע של אמנות קונספטואלית, כך שאני חושב שזו צריכה להיות הכוונה. מדובר באותה עבודה. אולם הזמן הוא שייתן לבסוף את פסק הדין. בשנת 2004 במהלך נאום בהאקדמיה המלכותית לאמנויות, מבקר האמנות רוברט יוז השתמש בחוסר היתכנותו הגשמית של המוות במוחו של אדם חי כדוגמה עיקרית לתופעה הבינלאומית של שוק האומנויות של זמנו שהפכה ל"שפל תרבותי". מבלי להזכיר את עבודת האמנות או את האמן, טען כי משיכת מכחול בצווארון תחרה בציור של ולסקס עשויה להיות רדיקלית יותר מאשר כריש "עגמומי ומתפורר במיכל שלו בצד השני של התמזה". הירסט השיב לאדם שאמר שכל אחד היה יכול לעשות עבודת אמנות שכזו ב- "אבל לא עשית זאת, הלא כך?" בשנת 2003, תחת הכותרת "כריש מת אינו אמנות", 'הגלריה הבינלאומית לסטאקיזם' הציגה כריש, שהוצג לראווה לראשונה כשנתיים לפני יצירתו של הירסט בחנות "ג'.די. אספקת מוצרי חשמל" של אדי סונדרס משכונת שורדיץ', ושאלה "אם הכריש של הירסט הוכר כעבודת אמנות גדולה, איך זה שהכריש של אדי שהוצג שנתיים לפניו לא הוכר ככזה? ייתכן ויש לנו כאן אמן גאוני שלא קיבל הכרה, שביצע זאת ראשון, או שכריש מת בכלל אינו אמנות?" הגלריה הציעה כי הירסט קיבל את הרעיון לעבודה שלו מחלון הראווה בחנות של אדי. Smith, Roberta (16 October 2007). "Just When You Thought It Was Safe". The New York Times.