laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
גאי גרין

גאי מרווין צ'ארלס גרין (באנגלית: Guy Mervin Charles Green;‏ 5 בנובמבר 1913 – 15 בספטמבר 2005) היה במאי קולנוע, מפיק, תסריטאי וצלם קולנוע אנגלי זוכה פרס אוסקר לצילום הטוב ביותר. בשנת 2004 זכה בתואר קצין מסדר האימפריה הבריטית על תרומתו לאורך חייו לקולנוע הבריטי. גרין נולד בסאמרסט, אנגליה. הוא החל את דרכו בעולם הקולנוע ב-1929, הפך לצלם קולנוע ידוע והיה ממייסדי האגודה הבריטית לצלמי קולנוע (אנ'). גרין הפך לצלם קולנוע במשרה מלאה באמצע שנות ה-40 של המאה ה-20, ועבד על סרטים כמו "אוליבר טוויסט" של דייוויד לין מ-1948. ב-1955 לערך עבר גרין לתחום הבימוי והוא עבר להוליווד בסביבות 1962. גרין מת בביתו בבוורלי הילס מאי-ספיקת כליות ולב, בגיל 91. הוא הותיר אחריו אישה, בן, בת ונכדים. גאי גרין, באתר "Find a Grave" (באנגלית) גאי גרין, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) גאי גרין, באתר AllMovie (באנגלית) גאי גרין, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) גאי גרין, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
רדיו לבנון

רדיו לבנון (מוכרת יותר בשמו הצרפתי הרשמי: Radio Liban; בערבית: إذاعة لبنان; תעתיק מדויק: אד'אעת לבנן) היא תחנת רדיו לבנונית בבעלות ממשלת לבנון. התחנה היא אחת מתחנות הרדיו הוותיקות ביותר בערבית. שורשי התחנה מגיעים לשנת 1933 בתקופת המנדט הצרפתי בלבנון. התחנה החלה לשדר בשנת 1934, ונקראה רדיו המזרח. היא נוהלה על ידי תאגיד Société Radio-Orient הפרטי, והייתה תחנת הרדיו השנייה שהוקמה בעולם הערבי אחרי תחנת הרדיו המצרית שבסיסה בקהיר. בתחילת שנות ה-40, שלטונות המנדט הצרפתי השיקו אותה מחדש כרדיו-לבנט. בשנת 1946, עם עצמאות לבנון, שונה שמו של רדיו אוריינט לרדיו הלבנוני (בערבית: الإذاعة اللبنانية) תחת חסותו של תאגיד Service de Radiodiffusion de la République Libanaise. השם היה בשימוש עד שנות ה-70 כאשר אז הוא שונה לשמו הנוכחי, רדיו לבנון. תחנת הרדיו עברה למחוז סנאיה בביירות בסוף שנות ה-50. רדיו לבנון חבר באיגוד השידור של אסיה-פסיפיק. רדיו לבנון נותרה תחנה לא מסחרית שמסרבת לשדר פרסומות כלשהן, למעט הודעות מודעות לציבור. היא פעלה כשדרן החוקי היחיד בלבנון עד 1975 כאשר עם תחילת מלחמת האזרחים בלבנון שידורים בלתי חוקיים התחרו על לב המאזינים, בעיקר עם הקמת קול לבנון וקול לבנון הערבית ובהמשך, יותר מ-150 תחנות רדיו שונות שצמצמו משמעותית את מספר המאזינים של רדיו לבנון. עם הלגליזציה של מספר נבחר של תחנות רדיו פרטיות, רדיו לבנון נותרה התחנה הרשמית היחידה מטעם ממשלת לבנון. הארכיון היקר של הקלטות ישנות יותר שמור גם הוא באמצעות מענקים. ערוץ השידור המרכזי הוא בערבית עם ערוץ שני המשדר בשפות אחרות, בעיקר בצרפתית, אך עם תוכניות נוספות באנגלית ובארמנית. הערוץ השני גם משדר כמה תוכניות שידורי החדשות בצרפתית של רדיו צרפת הבינלאומי. רדיו לבנון משדר גם במשך 12 שעות תוכניות בינלאומיות המיועדות לפזורה הלבנונית ולמאזינים בינלאומיים. התוכניות הבינלאומיות הן בערבית, צרפתית, אנגלית, ספרדית ופורטוגזית. התחנה משקפת בעיקר את הקו הרשמי של ממשלת לבנון ובהיותה ערוץ נייטרלי לא מפלגתי גם את דעותיהם של כל הכוחות הפוליטיים המרכזיים בלבנון. היא גם מיישמת עמדה נייטרלית ביחס לעניינים פאן-ערביים ובינלאומיים. השידור מתבצע על הגל הבינוני שמכסה את רוב שטח לבנון וכמה מדינות שכנות בתדרים של 836kHz (עבור ערוץ השידור המרכזי בערבית) ו-989kHz (עבור הערוץ שפות זרות בערוץ השני). עם הארגון מחדש של אורכי הגל בלבנון כדי למנוע שיבוש והפרעות, הוקצו לתוכניות השפה הערבית של רדיו לבנון התדרים 98.1 ו-98.5 FM ולערוץ השני לשפות זרות הוקצה שידור ב-96.2 FM. המשדרים ממוקמים בהרי הבארוק, בהר איטו ובנאס, ליד ביקפאיה. ישנן אנטנות ממסר גם בבית מרי בהר הלבנון, בבעלבכ בעמק הבקעה ובג'בל סאפי בדרום לבנון. גם בישראל ניתן לקלוט את שידורי רדיו לבנון בתדרים 98.1 ו-98.5 FM, אך בצפון ישראל בלבד. אתר האינטרנט הרשמי של רדיו לבנון (בערבית) אתר האינטרנט הרשמי של רדיו לבנון (באנגלית) רדיו לבנון, ברשת החברתית פייסבוק רדיו לבנון, ברשת החברתית אקס (טוויטר) "L'Orient-LeJour: Les 80 ans de Radio-Liban : que reste-t-il de la période dorée?" (בצרפתית). "LibanVision: Radio-Liban 96.2 FM" (בצרפתית). "Eurovoix: Radio Liban Joins The Asia-Pacific Broadcasting Union". "Liban: Equipements et maintenance des studios et émetteurs de Radio Liban" (בצרפתית). InstitutFrancais.
הדיוויזיה ה-232 (האימפריה הגרמנית)

הדיוויזיה ה-232 (בגרמנית: 232. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת העולם הראשונה, ופורקה עם סיומה. הדיוויזיה הוקמה ב-16 בינואר 1917 ונפרסה בתחילה בחזית המזרחית במהלך המלחמה. לאחר שהלחימה בזירה הסתיימה באמצע פברואר 1918, היא הועברה לחזית המערבית. הדיוויזיה השתתפה במתקפת האביב הגרמנית, ובכלל זה במהלך הקרב השלישי על האן, ולאחר מכן התגוננה נגד מתקפת מאה הימים של מדינות ההסכמה עד סוף המלחמה. לאחר המלחמה חזרו חיילי הדיוויזיה לגרמניה, וב-2 בדצמבר 1918 פורקה הדיוויזיה. גנרל-מיור אדולף פון דר אש (23 במאי 1917 – 2 בפברואר 1918) גנרל-מיור גוטפריד מרקווארד (3 בפברואר – 19 ביולי 1918) גנרל-מיור פרידריך וילהלם פון ליטוויץ (20 ביולי 1918 – 11 בספטמבר 1918) גנרל-מיור אמו פון דוויץ (12 בספטמבר 1918 – 28 בספטמבר 1918) גנרל-מיור ברונו פון קרן (28 בספטמבר 1918 – 2 בדצמבר 1918) Ruhmeshalle unserer Alten Armee. Herausgegeben auf Grund amtlichen Materials des Reichsarchivs, Militär-Verlag, Berlin 1927, S. 66, 113–114.
יוסיף טולצ'אנוב

יוסיף טולצ'אנוב (ברוסית: Иосиф Моисеевич Толчанов‏; 11 במאי 1891 - 24 באוגוסט 1981) היה שחקן קולנוע ותיאטרון סובייטי ממוצא יהודי. בשנת 1962 הוא זכה בתואר אמן העם של ברית המועצות. יוסיף טולצ'אנוב נולד בשנת 1891 במוסקבה למשפחה יהודית. אביו מויסיי טולצ'אנוב היה זמר בתיאטרון בולשוי והחליף את שם משפחתו מ"טולצ'אן" ל"טולצ'אנוב". לאחר סיום בית ספר טולצ'אנוב למד הנדסה במכון לטכנולוגיה כימית במוסקבה ובאוניברסיטה בלייז' אותה סיים שנת 1914. טולצ'אנוב חזר לרוסיה בשנת 1915 והחל לעבוד כמתכנן במפעלי העיר. בשנת 1917 טולצ'אנוב החל ללמוד משחק בבית ספר לשחקנים של יורי זבאדסקי. בשנת 1918 בית ספר התאחד עם סטודיו של יבגני וכטנגוב והם היו בסיס להקמת תיאטרון וכטנגוב. יוסיף טולצ'אנוב היה חבר בוועד המנהל הראשון של התיאטרון. אשתו גם הייתה שחקנית "תיאטרון וכטנגוב". בשנת 1920 טולצ'אנוב החל ללמד, בשנת 1946 הוא התמנה לפרופסור בבית ספר למשחק שפועל ליד "תיאטרון וכטנגוב". עיקר פעילתו של טולצ'אנוב הייתה על במת התיאטרון אך הוא הצטלם גם במספר סרטי קולנוע ובהצגות תיאטרון שצולמו עבור הקרנה בטלוויזיה. על פעילותו בתחום טולצ'אנוב קיבל פרס ברית המועצות בשנת 1950, עיטור לנין (1971) ועיטורים נוספים. בשנת 1962 הוא קיבל תואר אמן העם של ברית המועצות. בשנת 1961 טולצ'אנוב פרסם ספר זיכרונות על פעילתו בתיאטרון. טולצ'אנוב נפטר בשנת 1981 במוסקבה ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה לצד קרובי משפחה נוספים. יוסיף טולצ'אנוב, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ביוגרפיה (ברוסית)
בוריס פטקר

בוריס פטקר (ברוסית: Борис Яковлевич Петкер‏; 28 באוקטובר 1902 - 30 בינואר 1981) היה שחקן קולנוע ותיאטרון סובייטי ממוצא יהודי. בשנת 1963 הוא קיבל תואר אמן העם של ברית המועצות. בוריס פטקר נולד בשנת 1902 בחרקיב (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום באוקראינה). בשנים 1918/1919 פטקר החל ללמוד משחק מוסקבה. בשנת 1919 הוא חזר לחרקיב ושיחק בתיאטרון המקומי. בשנת 1920 הוא חזר למוסקבה להמשך לימודים אותם סיים בשנת 1922. לאחר סיום הלימודים הוא שיחק ב"תיאטרון קורש" במוסקבה. בשנת 1933 תיאטרון בו שיחק פטקר נסגר והוא הוזמן על ידי ולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו לסגל של התיאטרון האמנותי של מוסקבה. בתיאטרון זה הוא שיחק כול חייו. במקביל, החל משנת 1939 פטקר היה מנהל אמנותי של תיאטרון "ארמיטאז" במוסקבה. בשנת 1975 פטקר השתתף בהצגת תיאטרון שבוימה במיוחד לשחקנים ותיקים של התיאטרון ושיחק לצד מארק פרודקין. עיקר פעילתו של פטקר הייתה על בימת התיאטרון אך הוא הצטלם גם במספר סרטי קולנוע. בנוסף הוא הקליט הרבה עבור רדיו. פטקר כתב 3 ספר ספרי זיכרונות שיצאו לאור בשנת 1968, 1976 ו-1984. על פעילותו בתחום התיאטרון פטקר קיבל עיטור הדגל האדום של העמל (1972) ועיטורים נוספים. בשנת 1963 הוא קיבל תואר אמן העם של ברית המועצות. פטקר נפטר בשנת 1983 במוסקבה ונטמן בבית העלמין קונצבסקויה לצד אחותו ילנה שהייתה שחקנית וזמרת. בוריס פטקר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ביוגרפיה (ברוסית)
סגן נשיא איראן

סגן נשיא איראן (בפרסית: معاون رئیس‌جمهور ایران), על פי סעיף 124 לחוקת איראן, הוא כל מי שמונה על ידי נשיא איראן לעמוד בראש ארגון הקשור בענייני הנשיאות באיראן. סגן הנשיא הראשון (בפרסית: معاون اول رئیس‌جمهور) יושב בראש ישיבות ממשלת איראן בהיעדרו של הנשיא. נכון ל-2024 ישנם שבעה סגני נשיא באיראן: סגן הנשיא הראשון, סגן הנשיא בפועל, סגן הנשיא לעניינים אסטרטגיים, סגנית הנשיא לענייני נשים ומשפחה, סגן הנשיא לענייני הפרלמנט, סגן הנשיא למדע, טכנולוגיה וכלכלה מבוססת ידע, והעוזר המשפטי של הנשיא. בנוסף, קיימים שבעה סגני נשיא נוספים המנהלים ארגונים ממשלתיים שונים באיראן, ומתוקף תפקידם משמשים גם כסגני הנשיא. תפקידו של סגן הנשיא הראשון נוצר בתיקון לחוקה ב-1989, ולקח חלק מהאחריות של ראש הממשלה. לפי סעיף 124, סגן הנשיא הראשון יושב בראש מועצת השרים ומתאם את שאר סגני הנשיא. לפי סעיף 131, במקרה של נבצרות ימלא סגן הנשיא הראשון את תפקידו של הנשיא, בכפוף לאישור המנהיג העליון. על פי אותו סעיף, מועצה המורכבת מסגן הנשיא הראשון (או הנשיא בפועל), יו"ר המג'לס וראש הרשות השופטת חייבת להבטיח כי נשיא חדש ייבחר תוך חמישים יום.   רפורמיסט   שמרן באיראן כמה משרות שהנושא בהן מכהן מתוקף תפקידו (Ex officio) גם כסגן נשיא: ראש הארגון להגנת הסביבה ראש הארגון לאנרגיה אטומית ראש ארגון התכנון והתקציב ראש הקרן לענייני שהידים ויוצאי צבא ראש הארגון למדידה והערכה של מערכת החינוך ראש הארגון לענייני מינהל ותעסוקה ראש ארגון התקינה הלאומי אתר האינטרנט הרשמי של סגן נשיא איראן מדיה וקבצים בנושא סגן נשיא איראן בוויקישיתוף
ראש פינה (פירושונים)

האם התכוונתם ל... ראש פינה – מועצה מקומית בגליל העליון ראש פינה (ארגנטינה) – קבוצת התיישבות בארגנטינה ראש פינה (נמיביה) – עיירה בנמיביה אבן פינה אבן ראשה
דג מלוח (סרט)

דג מלוח הוא סרט דרמה מסוגת קולנוע חרדי משנת 2000, בהפקת מוטי גל ושוקי בן פורת. זהו הסרט הראשון בטרילוגיית "חבורת הגאולה" והסרט השני, מתוך ארבעה, של חברת פרי עץ הדעת. נחשב לאחד מסרטי הדרמה המוכרים במגזר בעשור הראשון של המאה ה-21. הסרט מספר את סיפורם של חבורת ילדים בשם חבורת הגאולה המגלים ילד מכיתתם הנמצא בצרה, ומנסים לסייע לו. כשבתוך כך, חושפים חולית מעבירי תחמושת ערבים מנמל יפו הפועלים במסווה של חנות דגים המסייעים להעברת אמל"ח לידי מחבל פלסטיני. נתן אודנהיימר (ישראל) נתנאל גלעדי (עובדיה) אהוד אטון (דוד) יהודה ריבקין (יהודה) יוסי ברק (מוישלה) יוסי קינן (יונס) בוריס סבידנסקי (בוריס) אמיר בושרי (אבא) שוקי בן פורת (מורה) מוטי גל (מנהל) אליהו בן פורת (אפרים) מייקל ברהם (מחבל) אורי רוקח (מחבל) זוהר פתאל (שוטר) קריס קיידריקוב (שוטר) קובי קורן (רופא) שלום דובער משה (ילד) דניאל שירין, היוצרים של הקולנוע החרדי הנשכח, נזכרים בלהיטים הגדולים, באתר מקור ראשון דג מלוח, באתר גרינטק
יוסיף חפץ

יוסיף חפץ (ברוסית: Иосиф Ефимович Хейфиц‏; 17 בדצמבר 1905 - 24 באפריל 1995) היה במאי קולנוע ותסריטאי סובייטי ממוצא יהודי. בשנת 1964 הוא קיבל תואר אמן העם של ברית המועצות. סרטיו הוצגו בפסטיבל הקולנוע בקאן וזכו בפרס בפסטיבל קרלובי וארי. יוסיף חפץ נולד בשנת 1905 במינסק (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום בבלארוס) למשפחה יהודית. בהמשך המשפחה עברה לפולטבה וקרמנצ'וג. בגיל 13 אביו נפטר וחפץ החל לעבוד בעבודות מזדמנות. בשנים 1927–1930 חפץ למד אמנות בלנינגרד. במהלך הלימודים הוא התחיל לעבוד ב"לנפילם" בה הוא הכיר את אלכסנדר זרחי ועד לשנת 1950 הם עבדו במשותף כבמאים ותסריטאים. ביחד הם יצרו סרטים רבים שהצליחו בהקרנה. בשנת 1953 חפץ החל לביים באופן עצמאי. סרטיו הוצגו בפסטיבל הקולנוע בקאן בשנת 1955 ו-1960. סרטו על פי סיפור של אנטון צ'כוב "הגברת עם כלבלב" זכה בפרס הגדול בבפסטיבל קרלובי וארי שנת 1960. בשנים 1977/1978 חפץ היה מלמד בימוי קולנוע. סרטו אחרון של חפץ יצא להקרנות בשנת 1993. על פעילותו בתחום הקולנוע חפץ קיבל עיטור לנין (1975), תואר גיבור העמל הסוציאליסטי ועיטורים נוספים. הוא קיבל פעמיים פרס ברית המועצות (1940 ו-1941). בשנת 1964 הוענק לו תואר אמן העם של ברית המועצות. חפץ נפטר בשנת 1995 בסנקט פטרבורג ונטמן בבית העלמין בקומרובו בפרברי העיר לצד אשתו השנייה. אשתו הראשונה הייתה שחקנית ינינה ז'יימו. בשנות ה-50 של המאה ה-20 היא עברה לפולין. בנם הוא איש קולנוע פולני. מאשתו השנייה לחפץ היו שני בנים שעוסקים באמנות. מדיה וקבצים בנושא יוסיף חפץ בוויקישיתוף יוסיף חפץ, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) יוסיף חפץ, באתר AllMovie (באנגלית) יוסיף חפץ, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ביוגרפיה (ברוסית) יוסיף חפץ, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
איולוס (אל)

במיתולוגיה היוונית, איולוס או איאולוס (יוונית עתיקה: Αἴολος "תנועה מהירה, התנוצצות"), היה שליט הרוחות שבו נתקל אודיסאוס באודיסיאה של הומרוס. איולוס היה המלך של האי איוליה, שם התגורר עם אשתו, ששת בניו, ושש בנותיו. כדי להבטיח מעבר בטוח הביתה לאודיסאוס ואנשיו, איולוס נתן לאודיסאוס שק עשוי עור שור בן 9 שנים שהכיל את כל הרוחות העשויות להפריע לו במסעו, מלבד הרוח המערבית העדינה. אבל כשאודיסאוס וצוותו כמעט כמעט הגיעו חזרה למולדתם, אנשיו של אודיסאוס, שחשבו שהשק מכיל אוצר, פתחו אותו וכולם נסעו על ידי הרוחות בחזרה לאיוליה. בהאמינו שאודיסאוס חייב להיות שנוא על ידי האלים, איולוס שלח אותו משם ללא עזרה נוספת. איולוס זה גם בולבל לפעמים עם איולוס שהיה בנו של הלן וכינויו של אחד מארבעת השבטים היוונים הקדומים הגדולים, האיולים. כל מה שהאודיסיאה של הומרוס מספרת לנו על משפחתו של איולוס הוא שאביו היה היפוטס, שהיו לו שישה בנים ושש בנות, שאיולוס נתן את שש בנותיו לששת בניו כנשים, ושאיולוס, אשתו וכל ילדיהם. חיו יחד באושר באי גן העדן האידילי של איוליה. בטרגדיה האבודה של אוריפידס איולוס, אחד מששת בניו של איולוס נקרא מרקאראוס, ואחת משש בנותיו נקראת קנאקה. על פי הומרוס, איולוס בנו של היפוטס היה מלך האי הצף איוליה, שזאוס הפך אותו ל"שומר הרוחות, גם כדי להרגיע וגם לעורר כל מה שירצה". ב"ארגונאוטיקה" של אפולוניוס מרודוס, לבקשת הרה, הוא הרגיע את כל הרוחות מלבד הרוח המערבית ה"יציבה", כדי לסייע ליאסון ולארגונאוטים במסעם הביתה. באיניאדה של ורגיליוס, איולוס שומר על הרוחות במערה על איוליה. מדיה וקבצים בנושא איולוס בוויקישיתוף זהו גם שמה של אחת מחמש בנותיו של איולוס בן הלן הומרוס, האודיסיאה, כרך 10, שורות 15-20 הומרוס, האודיסיאה, כרך 10, שורות 5-10 הומרוס, האודיסיאה, כרך 10, שורות 10-15 Gantz, Timothy (1996). Early Greek Myth: A Guide to Literary and Artistic Sources. Johns Hopkins University Press. p. 169. הומרוס, האודיסיאה, כרך 10, שורות 20-25 אפולוניוס, ארגונאוטיקה, כרך 4 ורגיליוס, איניאדה, כרך 1, 50-58
אחות, אחות (סדרת טלוויזיה)

אחות, אחות (באנגלית: Sister, Sister) היא קומדיית מצבים אמריקאית בכיכובן של התאומות טיה וטמירה מאורי, אשר מגלמות אחיות תאומות שהופרדו בלידתן ונפגשות שוב כנערות. הסדרה עלתה לשידור לראשונה ב-1 באפריל 1994 בערוץ ABC, והייתה חלק מהליין הקומי של TGIF. היא הסתיימה ב-23 במאי 1999 בערוץ The WB, לאחר ששודרו 119 פרקים במהלך שש עונות. בפרק הפיילוט התאומות מתאחדות במקרה בעת קניות בקניון יחד עם הוריהן המאמצים. טיה לנדורי (בגילומה של טיה מאורי) היא תאומה שגדלה בדטרויט, שם אמה המאמצת, ליסה (בגילומה של ג'קי הארי), עובדת כתופרת. טמירה קמפבל (בגילומה של טמירה מאורי) גדלה בפרברים, שם אביה המאומץ, ריי (בגילומו של טים ריד), מנהל חברת לימוזינות מצליחה. לאחר האיחוד הבלתי צפוי, ריי מסכים בחוסר רצון שליסה וטיה יעברו לגור איתם, כדי למנוע את הפרדת התאומות מחדש. השכן של הבנות הוא רוג'ר אוונס (בגילומו של מרקיז יוסטון), נער חנון שמאוהב בשתי הבנות. בסדרה ישנם רגעים רבים בהם טיה וטמירה שוברות את הקיר הרביעי ופונות ישירות לקהל. בעונה האחרונה, כאשר הבנות עוברות ללמוד בקולג', דמותו של רוג'ר נעלמת מהסדרה, אך הוא חוזר להופעת אורח בפרק הסיום. בעונה החמישית, לשתי הבנות יש חברים קבועים: טייריק סקוט (בגילומו של רונרקו לי) הוא החבר של טיה, וג'ורדן בנט (בגילומו של דיון ריצ'מונד) הוא החבר של טמירה. טיה לנדורי (טיה מאורי): טיה היא אחת התאומות הראשיות בסדרה. היא גדלה בדטרויט יחד עם אמה המאמצת ליסה. טיה נחשבת ליותר אחראית ורצינית מבין התאומות, ולרוב היא זו שמנסה לשמור על הסדר והשליטה במצבים. טמירה קמפבל (טמירה מאורי): טמירה היא התאומה השנייה, אשר גדלה בפרברים עם אביה המאומץ ריי. טמירה נחשבת ליותר שובבה, פזיזה ולרוב מוצאת את עצמה במצבים משעשעים ולא צפויים. ליסה לנדורי (ג'קיי הארי): ליסה היא אמה המאמצת של טיה. היא תופרת במקצועה, ודמותה מצחיקה ואנרגטית. ליסה היא אמא חמה ואוהבת, עם גישה קצת לא קונבנציונלית לחיים. ריי קמפבל (טים ריד): ריי הוא אביה המאומץ של טמירה. הוא איש עסקים מצליח שמנהל חברת לימוזינות. ריי הוא דמות יותר רצינית ומסודרת, ומנסה לשמור על המשמעת והסדר בבית. רוג'ר אוונס (מרקיז יוסטון): רוג'ר הוא השכן הצעיר והמעצבן של טיה וטמירה. הוא מאוהב בשתי הבנות, אף על פי שהן דוחות את ניסיונותיו החוזרים ונשנים. טייריק סקוט (רונרקו לי): טייריק הוא החבר של טיה בעונות המאוחרות של הסדרה. הוא בחור אדיב ובעל אופי טוב, שמסייע לטיה להתמודד עם אתגרים שונים. ג'ורדן בנט (דיון ריצ'מונד): ג'ורדן הוא החבר של טמירה בעונות המאוחרות של הסדרה. כמו טמירה, הוא חובב הרפתקאות ואוהב להשתעשע ולהתנסות בדברים חדשים. הסדרה "אחות, אחות" הייתה מועמדת וזכתה במספר פרסים במהלך שידוריה, בהם פרסי אמי, פרסי NAACP Image Awards, פרסי בחירת הילדים של ניקלודיאון, פרסי אומן צעיר ופרסי Teen Choice Awards. בין הפרסים, הסדרה זכתה בפרס אמי ב-1995 עבור תאורת הסדרה ובפרס NAACP Image Awards בקטגוריות השחקנית הטובה ביותר בסדרה קומית (טיה וטמירה מאורי) והשחקנית התומכת הטובה ביותר (ג'קי הארי). "אחות, אחות", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "אחות, אחות", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "אחות, אחות", באתר Metacritic (באנגלית) "אחות, אחות", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) Kopotsha, Jazmin (30 ביולי 2020). "Sister, Sister Really Needs To Make A Comeback". Grazia. ארכיון מ-17 בנובמבר 2020. נבדק ב-2022-05-29. {{cite web}}: (עזרה)
פרנקלין (סדרת טלוויזיה)

פרנקלין (באנגלית: Franklin) היא סדרת טלוויזיה חינוכית מונפשת לילדים בגיל הרך, המבוססת על ספרי הילדים "Franklin the Turtle" שנכתבו על ידי ברנדה קלארק ופולט בורז'ואה. הסדרה הופקה על ידי חברת Nelvana. לאחר סיום הסדרה המקורית, הופקה סדרת המשך בהנפשה ממוחשבת בשם "פרנקלין וחברים". בישראל הסדרה שודרה בדיבוב עברי בערוץ הילדים ולאחר מכן בערוץ הופ!. בהשראת הסדרה הופקו מספר סרטים שהופצו ישירות לצפייה ביתית, אחד מהם הוא "פרנקלין אביר האביב הירוק". הסדרה מתמקדת בצב האנושי פרנקלין, אשר יכול "לספור בזוגות ולקשור את השרוכים". פרנקלין גר בכפר קטן בשם וודלנד ביחד עם משפחתו וחבריו, והוא חווה הרפתקאות ולומד לקחים שונים במהלך חייו היומיומיים. הוא אוהב לשחות, לעסוק באומנות, במיוחד בציור, ואוהב פאי שופליי. פרנקלין מפחד מהחושך ומסופות רעמים, ובזמנים כאלו שמיכת הבטיחות שלו והבובה האהובה עליו עוזרות לו להירגע. הדמות המרכזית בסדרה היא פרנקלין הצב, וכל הפרקים והסרטים מתמקדים בו כדמות הראשית. משפחתו כוללת את הוריו, מר ומרת צב, ואחותו הצעירה הארייט. הוריו של פרנקלין מוצגים כהורים אוהבים ומדריכים, שמספקים לפרנקלין תמיכה והדרכה בעת הצורך. חברו הטוב ביותר של פרנקלין הוא דב, שאוהב לאכול ויש לו אחות צעירה בשם ביאטריס בעונות המאוחרות יותר של הסדרה. חברים קרובים נוספים של פרנקלין כוללים את חילזון, שהוא חברו הקרוב ביותר, כמו גם חברים אחרים כמו בונה, אווזה, שועל, גירית, דביבון ובואש. פרנקלין לומד אצל המורה ינשוף, אשר מוחלף זמנית על ידי הגברת קואלה בסרט "Back to School with Franklin" כשמר ינשוף נקרא לעזוב עקב מצב חירום משפחתי. הסדרה כוללת שש עונות, שכל אחת מהן כוללת 13 פרקים. העונה הראשונה שודרה לראשונה ב-3 בנובמבר 1997, והעונה השישית והאחרונה הסתיימה ב-8 באוגוסט 2004. אתר האינטרנט הרשמי של פרנקלין פרנקלין, סרטונים בערוץ היוטיוב "פרנקלין", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "פרנקלין", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "פרנקלין", באתר Metacritic (באנגלית) "פרנקלין", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) פרנקלין, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית Perlmutter, David (2018). The Encyclopedia of American Animated Television Shows. Rowman & Littlefield. pp. 219–220. ISBN 978-1-5381-0373-9. Erickson, Hal (2005). Television Cartoon Shows: An Illustrated Encyclopedia, 1949 Through 2003 (2nd ed.). McFarland & Co. pp. 348–349. ISBN 978-1-4766-6599-3.
מתודולוגיות היסטוריות

מתודולוגיות היסטוריות הן אוסף של טכניקות והנחיות שבהן משתמשים היסטוריונים כדי לחקור ולכתוב היסטוריות על אירועי העבר. המתודולוגיה כוללת שימוש במקורות משניים וראשוניים וכן בראיות חומריות, כגון אלו המתקבלות מארכאולוגיה, כדי לבנות תמונה מדויקת ואמינה של העבר. אחת הטכניקות המרכזיות במתודולוגיה ההיסטורית היא ביקורת מקורות, שהיא התהליך שבו ההיסטוריון מעריך את איכותם של מקורות המידע, כולל תקפותם, אמינותם ורלוונטיותם לנושא הנחקר. תהליך זה כולל חלוקה למספר היבטים, כגון מתי ואיפה נוצר המקור, מי יצר אותו, מאיזה חומר קודם נוצר, ובאיזו צורה מקורית הוא נוצר. היסטוריונים מסתמכים על מספר עקרונות יסוד להערכת אמינותם של מקורות: קירבה לאירוע: ככל שהמקור קרוב יותר בזמן ובמקום לאירוע שעליו הוא מדווח, כך ניתן לסמוך עליו יותר. עדות ישירה מול שמועה: עדות ישירה של עד ראייה אמינה יותר מאשר עדות שמועה. מקורות בלתי תלויים: אם מספר מקורות בלתי תלויים מדווחים על אותו נושא, האמינות של הדיווח מתחזקת. נטיות של המקור: יש לבחון את הנטיות של המקור ולוודא אם יש לו מוטיבציה כלשהי להטות את הדיווח. כאשר היסטוריונים נדרשים להחליט אם מקור מסוים הוא אמיתי או מזויף, הם משתמשים בקריטריונים חיצוניים ופנימיים. קריטריונים חיצוניים מתייחסים לשאלות כמו האם המחבר כתב את המקור בעצמו, האם מקורות אחרים מייחסים את המחבר למקור, והסכמה בין עותקים עצמאיים של תוכן המקור. קריטריונים פנימיים כוללים פורמליות, סגנון ושפה של המחבר, חוסר עקביות בזמן או כרונולוגיה, ותוספות או השמטות בטקסט. עדות ראייה נחשבת לאמינה יותר מעדות עקיפה, אך יש לבדוק את הכשירות של העד לדווח על מה שראה, ואת הכוונה שלו בעת הדיווח. כאשר משתמשים בעדות עקיפה, היסטוריונים צריכים לוודא שהעדות נשענת על עדות ראשונית אמינה ולבחון את דיוק הדיווח. אף על פי שמקורות אנונימיים עשויים להיות בעייתיים, היסטוריונים יכולים להשתמש בהם כדי לקבוע עובדות היסטוריות, בתנאי שהמקור עובר את הבדיקות המתאימות לאמינות. Gilbert J. Garraghan and Jean Delanglez A Guide to Historical Method p. 168, 1946 Thurén, Torsten. (1997). Källkritik. Stockholm: Almqvist & Wiksell. Gilbert J. Garraghan and Jean Delanglez A Guide to Historical Method p. 174, "Criteria of Authenticity" 1946 A Guide to Historical Method, p. 25-26, 1974 Gilbert J. Garraghan and Jean Delanglez A Guide to Historical Method p. 177-184, 1946 A Guide to Historical Method, pp. 157–158, 1974 Understanding History, 165-66 Gottschalk,A Guide to Historical Method, 169, 1950)
בית המשפט הכללי (האיחוד האירופי)

בית המשפט הכללי, המוכר באופן בלתי רשמי כבית המשפט הכללי של האיחוד האירופי (באנגלית: European General Court - EGC), הוא אחד מבתי המשפט המרכיבים את בית הדין לצדק של האיחוד האירופי. תפקידו של בית המשפט הכללי הוא לשפוט במחלוקות המובאות על ידי מדינות החברות באיחוד האירופי או על ידי יחידים כנגד מוסדות האיחוד האירופי, למעט מקרים מסוימים המיוחדים לבית הדין האירופי לצדק. בית המשפט הכללי עוסק בתביעות המוגשות כנגד מוסדות האיחוד האירופי, כגון ערעורים על סירוב לרישום סימן מסחר על ידי משרד הקניין הרוחני של האיחוד האירופי (EUIPO). עם הקמתו של בית המשפט הכללי, נוצרה מערכת שיפוטית המבוססת על שתי רמות: כל מקרה שנשמע בבית המשפט הכללי יכול להיות נתון לערעור בפני בית הדין לצדק של האיחוד האירופי, אך ורק בנקודות משפטיות. עקב הגידול במספר המקרים שהובאו בפני בית המשפט הכללי, ובעקבות אמנת ניס אשר נכנסה לתוקף ב-1 בפברואר 2003, הוחלט להקים "לשכות שיפוטיות" בתחומים מסוימים במטרה להקל על העומס. דוגמה לכך היא בית הדין של השירות הציבורי האירופי, שהוקם ב-2005 והתמחה בסכסוכים בשירות הציבורי של האיחוד האירופי. החלטותיו היו נתונות לערעור בפני בית המשפט הכללי, ולעיתים רחוקות יכלו להיות נבדקות גם על ידי בית הדין לצדק. עם זאת, בית הדין של השירות הציבורי האירופי פורק ב-1 בספטמבר 2016, מה שהוביל להכפלת מספר השופטים בבית המשפט הכללי. מאז פברואר 2020, בית המשפט הכללי מורכב מ-54 שופטים, לאחר רפורמה שנערכה ב-2016 והעלתה את מספר השופטים לשניים לכל מדינה חברה באיחוד האירופי. בעקבות יציאתה של בריטניה מהאיחוד האירופי בינואר 2020, נשארו 49 שופטים בפועל. השופטים מתמנים לתקופה מתחדשת של שש שנים על פי הסכמת הממשלות של המדינות החברות. נשיא בית המשפט ונשיאי הלשכות, אשר מורכבות מחמישה שופטים כל אחת, נבחרים על ידי חברי בית המשפט לתקופה מתחדשת של שלוש שנים. לבית המשפט הכללי אין פרקליטים כלליים קבועים, כמו בבית הדין לצדק, אך במקרים מסוימים יכול שופט לתפקד כפרקליט כללי, בהתאם למינוי שניתן לו. "REGULATION (EU, Euratom) 2016/1192 OF THE EUROPEAN PARLIAMENT AND OF THE COUNCIL of 6 July 2016 on the transfer to the General Court of jurisdiction at first instance in disputes between the European Union and its servants". Official Journal of the European Union. 200/138. 26 ביולי 2016. נבדק ב-2018-02-01. {{cite journal}}: (עזרה)