laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
הרי הלר

הרי הלר (16 במרץ 1899, ברלין - 3 במרץ 1967, ישראל) היה רופא פנימי, היה מחלוצי הרפואה בארץ, ממייסדי בית החולים בילינסון, ומנהלו הראשון. עלה לראשונה בשנות העשרים במסגרת תנועת "כחול לבן", עבד כחלוץ, עקב בריאותו הלקויה נאסרה עליו העבודה הגופנית, לכן שב לגרמניה ללמוד רפואה. בגיל 30 היה רופא ראשי בבית החולים "פרידריכסהיין" בשכונת פרידריכסהיין בברלין. עם עליית הנאצים עלה לישראל בשנית בשנת 1934, תחילה עבד בעפולה, ומאז היווסדו של בית החולים בילינסון בשנת 1936 הלר היה ממניחי התשתית הרפואית של בית החולים ביחד עם ארוין רבאו, ומונה למנהל מחלקה פנימית, ולמנהלו של בית החולים.. הלר היה מפעילי "השירות הרפואי" בההגנה. בעת מלחמת העצמאות שימש כנציג השירות הרפואי בארצות הברית ועסק בעיקר ברכישת ציוד רפואי. ב -8 בינואר 1948 רשם דוד בן-גוריון ביומנו תחת הכותרת " להקמת שירות רפואי " : "(דב"ג) מציע ששיבר (חיים שיבא) יגייס רופאים ומוסדות קיימים לטיפול רפואי בחיילים, המוסדות צריכים להיות נתבעים ולא תובעים. בעיקר -קופ"ח, עליהם להקים בית חולים של שדה. שיבר מציע גיוס חובה של רופאים. עד עכשיו התנדבו - או מתוך חוסר פרנסה, או מתוך אידיאליזם או עולים חדשים. הצבא צריך לבחור כל מה שנחוץ, דרושים 25 רופאים, אלה יספיקו עד הקמת המדינה. יש לנו מעט בחורים מאומנים - יש לשמור עליהם, הם זכאים לשירות הרפואי הטוב ביותר. יש לקופ"ח מחסן - תתן ציוד נגד שטרות . שיבר סבור שד"ר הרי הלר צריך לארגן שירות הרפואה".. ב-20 במרץ 1948 במסגרת מינויים של יועצים רפואיים לקצין רפואה ראשי ד"ר חיים שיבא מונה הלר יועץ לענייני תכנון בתי חולים עם הקמת צה"ל היה הלר מפעילי ה"שרות הרפואי" בצה"ל. הלר מונה לרופא הראשי של בית החולים תל השומר משנת 1950, ולמנהל מחלקה פנימית. הלר נחשב בעיני רבים לגדול הרופאים בארץ בעת ההיא.. בשנת 1965 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב. הלר ייסד בשיבא את מרפאת ה-FMF. מתלמידיו : הפרופ' הרי צבי בנק, הפרופ' אוטו פרנקל, הפרופ' דן מיכאלי. הוא נפטר בשנת 1967 מבעיה בקצב הלב. בעקבות מותו, אחד מתלמידיו, מיכאל מירובסקי, פיתח את מכשיר הדפיברילטור האוטומטי המושתל. אמר עליו חיים שיבא : "חייו של ד"ר הלר בארץ היו כעמוד האש ההולך לפני המחנה..." הלר היה חתן פרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית לשנת 1964-1965, מטעם עיריית תל אביב ביחד עם פרופ' עזרה זהר וד"ר יוסף גפני. על שמו קרוי מכון הלר למחקר רפואי במרכז רפואי ע"ש שיבא. עזרא זהר, הרפואה,גיליון 74, 1968, עמודים 312-314. חיים שיבא, פגישות סגל תה"ש, מרץ 1967. הרי הלר תמונות של הלר ומשפחתו אפרים סיני, "במלוא העין - מיומנו של רופא", צ'ריקובר מוציאים לאור בע"מ, 1984, פרק 68, עמוד 157. נסים לוי, יעל לוי, "רופאיה של ארץ-ישראל 1948-1799", הוצאת איתי בחור, מהדורה שנייה, מרץ 2012, עמודים 184-185 מחנה ביל"ו אתר ההגנה גרשון ריבלין, אלחנן אורן, (עורכים), "דוד בן-גוריון מן היומן (מלחמת העצמאות, תש"ח - תש"ט)", משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשמ"ו, 1986, "להקמת שירות רפואי", עמוד 48 "כל חייל חזית" - השירות הרפואי צבאי בארץ ישראל ובמדינת ישראל בתקופת מלחמת העצמאות 1947-1949, ברוך הורוויץ, כרך ב', משרד הביטחון – ההוצאה לאור, שנת 2000, פרק: תקופה שנייה: שלב העמידה, חלק ב', עמוד 89 דניאל נדב, "בית חולים 5 (תל-השומר) עד העברתו אל משרד הבריאות ב-1953", המאמר המלא - אוניברסיטת בן-גוריון, (נוסח ראשון של המאמר הושמע בכנס החברה לתולדות הרפואה בירושלים, בנובמבר 1994.) העלאות ומינויים באוניברסיטת תל אביב, דבר, 11 באוגוסט 1965. נסים לוי, "פרקים", עמוד 424 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מצר סוריגאו

מצר סוריגאו הוא מצר ים בפיליפינים. הוא מפריד בין האיים מינדנאו ולייטה. המצר מחבר בין ים בוהול למפרץ לייטה, ומהווה עורק תחבורה ראשי למעבורות המעבירות אנשים וסחורות בין קבוצת ויסאיאס למינדנאו. במהלך מלחמת העולם השנייה, ב-25 באוקטובר 1944, התנהל במצר קרב מצר סוריגאו, בו הושמדה שייטת יפנית בדרכה למפרץ לייטה. מדיה וקבצים בנושא מצר סוריגאו בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא גופי מים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גדי מורן

גדי מורן (16 במאי 1938 – 1 בינואר 2016) היה מתמטיקאי ישראלי, פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת חיפה. מורן נולד בקיבוץ יגור, בן שני לרוחמה לבית פולאק ולאריה לייב מורן (ולטר), שניהם מהעיר ברסטצ'קו שבווהלין, פולין (כיום אוקראינה). אח לשלמה מורן, פרופסור למדעי המחשב, לרמי ולבלהה. התגייס לצה"ל בשנת 1956 והתנדב לצנחנים. לחם במלחמת סיני, במסגרתה השתתף בצניחה במיתלה. סיים קורס קצינים כחניך מצטיין, והצטרף לסיירת צנחנים בה שירת כסגנו של יאיר פלד, מפקד הסיירת; לאחר מותו של פלד החליף אותו מורן בתפקידו לתקופה קצרה. בתחילת שנות ה-60 עבר עם רעייתו להתגורר בקיבוץ געש. סיים תואר שני בכימיה פיזיקלית, במקביל לתואר ראשון במתמטיקה. בשנת 1972 קיבל תואר דוקטור במתמטיקה מהאוניברסיטה העברית בירושלים בהנחיית פרופסור עזריאל לוי. בשנת 1972 נסע לפוסט-דוקטורט וללימודי השתלמות בגרמניה ובארצות-הברית, וב-1975 הצטרף כחבר סגל למחלקה למתמטיקה באוניברסיטת חיפה. תחומי מחקרו כללו קומבינטוריקה, תורת הקבוצות, לוגיקה מתמטית, אלגברה, תהליכים דינמיים, מרחבים טופולוגיים מסודרים, תורת הגרפים וחבורות סימטריות. פרש לגמלאות בשנת 2006. נישא בשנת 1966 לאסתר לבית יבור, ונולדו להם חמישה ילדים. בינואר 2016 נהרג בתאונת דרכים על ידי רכבת סמוך לגשר הרכבת על נחל אורן, בשמורת חוף עתלית.[דרוש מקור] גדי מורן, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה דף חוקר, באתר אוניברסיטת חיפה רמי מורן – תולדות חייו ונסיבות מותו כפי שנאמרו על קברו, באתר קיבוץ געש ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פרס קרל סייגן

פרס קרל סייגן (באנגלית: The Carl Sagan Memorial Award) הוא פרס הקרוי על שמו של האסטרונום האמריקני קרל סייגן. הפרס מוענק על ידי האגודה האמריקנית לאסטרונאוטיקה והאגודה הפלנטרית על תרומה יוצאת דופן של יחידים לקידום מדעי החלל. הפרס מוענק מדי שנה, מאז ייסודו בשנת 1997. בשנים 2009 ו-2010 לא הוענק הפרס מכיוון שחבר השופטים לא איתר אנשים הראויים לו. קיים פרס נוסף על שמו של סייגן, "מדליית קרל סייגן למצוינות בתקשורת ציבורית במדעי כדור הארץ" (Carl Sagan Medal for Excellence in Public Communication in Planetary Science), המוענק על הישגים בולטים בתיווך בין המדע לציבור הרחב (פופולריזציה של המדע). אד סטון (1999), מנהל המעבדה להנעה סילונית מייקל מאלין (2005), אסטרונום אמריקני שתרם תרומה משמעותית לפיתוח מצלמות לחקר מאדים באמצעות רובוטים אתר האינטרנט הרשמי של פרס קרל סייגן מידע מורחב על הפרס ורשימת הזוכים בו
יואב פרוינד

יואב פרוינד (נולד ב-4 במאי 1961) הוא מדען מחשב ישראלי ופרופסור בפקולטה למדעי המחשב באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו. מחקריו עוסקים בלמידת מכונה. זוכה פרס גדל לשנת 2003. נולד בירושלים לאורה ולרפי פרוינד. החל את דרכו האקדמית בתוכנית תלפיות של צה"ל. בשנת 1993 השלים דוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז. ביחד עם רוברט שפיר (Schapire) פיתח את אלגוריתם AdaBoost העוסק בלמידת מכונה. הפיתוח זיכה אותו בפרס גדל (Gödel) בשנת 2003 ובפרס קאנֶלַקיס (אנ') בשנת 2004. בשנת 2008 התמנה כעמית האגודה לקידום בינה מלאכותית (אנ'). אתר האינטרנט הרשמי של יואב פרוינד יואב פרוינד, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה יואב פרוינד, באתר dblp יואב פרוינד, באתר גוגל סקולר יואב פרוינד, באתר SSRN דף אישי באתר אוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו מצטייני אוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז Gödel Prize - 2003, European Association for Theoretical Computer Science ACM: Press Release, March 1, 2005, www.cs.utexas.edu Elected AAAI Fellows, AAAI (באנגלית אמריקאית) ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
KSR-2 קלט

קלט (קוד דיווח נאט"ו:AS-5 - KELT, מכונה גם Raduga KSR-2) הוא טיל שיוט אוויר-קרקע תת קולי מתוצרת ברית המועצות, שנועד להחליף את הטיל קנל. הטיל משוגר ממתלים בכנפי מפציצי הסילון טופולב Tu-16 או טופולב Tu-22. ניתן לחמש אותו בסוגי ראשי נפץ שונים, כולל ראשי נפץ גרעיניים. ניסויים ראשונים בטיל החלו בשנת 1958 ובשנת 1962 הוא נכנס לשירות מבצעי. הטיל גדול ממדים ודומה בצורתו למטוס. אורכו כ- 8.6 מטרים, מוטת כנפיו 4.4 מטרים, קוטרו 91 ס"מ ומשקלו כ- 4 טונות. משקל ראש הנפץ המשוער כ- 1,000 ק"ג. הוא מונע במנוע רקטי בדלק נוזלי. ניהוג הטיל הוא אינרציאלי או נגד קורנים (בדומה לטיל השרייק האמריקאי). טווח הטיל הוא כ-200 ק"מ. המדינה היחידה שרכשה את הטיל מחוץ לברית המועצות הייתה מצרים. בשנת 1972 ערך חיל האוויר המצרי ניסויי בשיגור הטיל באזור אסואן. העימות היחיד שבו הוא הופעל היה מלחמת יום הכיפורים. בסך הכל שוגרו לעבר מטרות ישראליות 25 טילי קלט ממפציצי טופולוב 16. 20 מהם יורטו על ידי מטוסי חיל האוויר הישראלי או הופלו על ידי כוחות נ"מ, וחלק מן הנותרים לא הגיעו למטרתם עקב תקלות טכניות. ב-6 באוקטובר 1973 בשעות הראשונות למלחמה שוגרו שני טילי קלט מעל לים התיכון לעבר תל אביב. טיל אחד נפל לים עקב תקלה טכנית. הטיל השני נקלט במכ"ם הגילוי האווירי והופל מעל הים מול חופי דרום תל אביב על ידי מטוס מיראז' 3 שהוטס על ידי רס"ן איתן כרמי. ב-6 באוקטובר שוגרו 4 טילים לעבר יב"א 511. במתקפה זו נהרגו שני חיילים, טכנאים שהיו בקרון המכ"ם, ונהרס מכ"ם AN/TPS-43. הקרון נפגע מטילי קלט מצריים רוכבי קרן מכ"ם, אשר שוגרו ממטוסי טופולב 16, כתוצאה מאיחור בהפעלת הפרוטוקול לכיבוי והטעית הטילים. ב-6 באוקטובר שוגרו שני טילים מהדגם "רוכב המכ"ם" לעבר יחידת הבקרה האווירית 528 סמוך לשדה אופיר בדרום סיני. אחד הטילים הופל, אך הטיל השני פגע במכ"ם הגילוי האווירי של הבסיס והשמיד אותו. כתוצאה מהפיצוץ נהרגו 5 חיילי צה"ל. העשן הרב שהעלתה הפגיעה נראה למרחוק וגרם להערכה מוטעית כי הבסיס הותקף בידי כוחות קומנדו מצריים מוסקים. עקב כך נשלחו כוחות משוריינים "לכבוש" את הבסיס וניהלו קרבות כנגד חיילי צה"ל. ב-6 באוקטובר שוגר טיל למפקדת חיל הים בשארם א-שייח' וככל הנראה גרם לנזק. ב-11 באוקטובר שוגרו שני טילים לעבר מחנה טסה, שניהם הופלו באמצעות תותחי נ"מ 20 מ"מ. ב-11 באוקטובר שוגר טיל לעבר י״ב 545 (אום חשיבה) שהופל באש נ"מ 40 מ"מ. ב-20 באוקטובר שיגרו המצרים טיל קלט לעבר מחנה טסה בסיני. אש נ"מ פגעה בו והוא התפוצץ באוויר. ב-20 באוקטובר הופלו שני טילים מעל התעלה באמצעות תותחי נ"מ 20 מ"מ. ב-20 באוקטובר הופלו שני טילים מעל מעבר הגידי באמצעות תותחי נ"מ 20 מ"מ. טילי קלט נוספים שוגרו לעבר בסיס הפיקוד והשליטה האלקטרונית יב"א 545 (אום חשיבה) אך טילים אלה יורטו והבסיס לא נפגע. הדס לבב ואיתם אלמדון, ‏הטיל שהתחיל מלחמה, באתר חיל האוויר הישראלי טיל "קלט" - תרשים ותמונות (ברוסית) אבירם ברקאי, בשם שמים: טייסת "האחת" במלחמת יום הכיפורים, הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2013, עמ' 202 אטלס כרטא לתולדות מדינת ישראל: עשור שלישי, ירושלים: כרטא, 1983, עמ' 90. ‏ חיל האוויר, ‏יומן אירועים - 6 באוקטובר 1973, באתר חיל האוויר הישראלי; יצחק שטייגמן, מוכרחים להמשיך לנגן - חיל האוויר הישראלי במלחמת יום הכיפורים, מודן הוצאה לאור, 2023, הפרק "הפלת טיל קלט ששוגר למרכז הארץ", עמ' 121–122 חנוך ברטוב, דדו - 48 שנה ועוד 20 יום, כרך ב', תל אביב: ספרית מעריב, 1978, עמ' 292. ‏ מערך ההגנה האווירית - אתר חיל האוויר
ויליאם רנקוויסט

ויליאם הבס רנקוויסט (באנגלית: William Hubbs Rehnquist;‏ 1 באוקטובר 1924 – 3 בספטמבר 2005) היה נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית בשנים 1986–2005. רנקוויסט נולד ב-1924 במילווקי, ויסקונסין. הוא שירת בצבא בתקופת מלחמת העולם השנייה, ואחר כך החל בלימודים אקדמיים. ב-1952 קיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת סטנפורד. הוא סיים ראשון במחזורו ושימש מתמחה אצל שופט בית המשפט העליון רוברט ג'קסון. בתקופת ממשלו של ריצ'רד ניקסון מונה בידי הנשיא, שהעריך את פעילותו הפוליטית השמרנית, לעוזר לתובע הכללי. ב-1973 מינה אותו ניקסון לשופט בבית המשפט העליון. המינוי אושר ברוב גדול בסנאט (68-26), לא לפני שהתחוללה סערה סביב מזכר מהתקופה שבה היה רנקוויסט מתמחה, ושבו ייעץ לשופט ג'קסון להתנגד להחלטה שפסלה הפרדה בין גזעים בטענה שהיא מנוגדת לחוקה. ב-1986 מינה אותו הנשיא רונלד רייגן לנשיא בית המשפט העליון במקומו של וורן ברגר, גם מינוי זה עבר (ברוב של 33–65) רק לאחר ימים ארוכים של ויכוחים בסנאט. בין השאר התברר מהתחקיר שערך הסנאט בעניינו כי רנקוויסט חתם על חוזה לרכישת בית נופש בורמונט שבו הוא מתחייב שלא להשכיר את הבית ליהודים. רנקוויסט הגיב באומרו שהוא נדהם ושלא היה מודע לקיום הסעיף בחוזה ושאינו בר אכיפה לפי החוקה ממילא. רנקוויסט החל בתפקידו ב-26 בספטמבר 1986, את מקומו כשופט מן המניין בבית המשפט העליון מילא אנטונין סקאליה. תפקיד נשיא בית המשפט העליון אינו מקנה קול עודף בהצבעות, ורנקוויסט מצא את עצמו בדעת מיעוט ברבות מן ההחלטות, בשל נטייתו השמרנית הבלתי מתפשרת. בתחילת כהונתו היה מרבה לכתוב דעות יחיד, אך בסיומה כבר היו בבית המשפט שמרנים ממנו, כמו השופטים אנטונין סקליה וקלרנס תומאס. בין דעות המיעוט של רנקוויסט נמנית תמיכתו בזכותן של המדינות לאסור על הפלות בתחומן. רנקוויסט גם לא סבר שחוקים נגד קיום יחסי מין בין גברים סותרים את החוקה. הוא תמך בהתרת תפילות בבתי ספר ציבוריים, למרות עקרון הפרדת הדת מהמדינה. גישתו לענישה הייתה מחמירה (אישר עונש מוות למפגרים ולקטינים ואפילו על אונס). תמך בזכויותיהן של המדינות מול הממשל הפדרלי. לרוב עמדתם של המדינות שמרנית יותר משל הממשל הפדרלי, אך אירע גם שדווקא היצמדותו לזכויות המדינות הובילה אותו לתמוך בתוצאה ליברלית יותר משופטי הרוב - כך היה כשתמך בזכותה של קליפורניה לאשר שימוש במריחואנה רפואית[דרושה הבהרה]. היה ידוע בהתנגדותו לאקטיביזם שיפוטי ליברלי. בראשית דרכו התנגד רנקוויסט לחובה להזהיר עצור שדברים שיאמר עלולים לשמש כנגדו, אך כחלק מהגמשה מסוימת בעמדותיו, הוא שינה את דעתו בנידון. רנקוויסט הצטרף להחלטה השנויה במחלוקת שהפסיקה את ספירת הקולות בפלורידה בבחירות 2000, ובכך העניקה למעשה את הנשיאות לג'ורג' בוש. בתוקף תפקידו כנשיא בית המשפט ניהל את משפט ההדחה נגד ביל קלינטון בסנאט. בשלהי 2004 התברר כי רנקוויסט סובל מסרטן. מחלתו עוררה שמועות על פרישה צפויה, אולם הוא הודיע כי ימשיך בתפקידו כל עוד בריאותו מאפשרת זאת. הוא נפטר, בעודו מכהן כנשיא בית המשפט, ב-3 בספטמבר 2005, בביתו שבווירג'יניה. במקומו מונה לנשיא בית המשפט העליון ג'ון רוברטס. רנקוויסט כתב ספרים רבים על בית המשפט העליון וההיסטוריה שלו. מדיה וקבצים בנושא ויליאם רנקוויסט בוויקישיתוף האף-בי-איי: נשיא ביהמ"ש העליון בארה"ב היה מכור לתרופות הרגעה, באתר הארץ, 6 בינואר 2007 איתי גודר, ‏חלל עמוק בחדר הסגלגל, באתר גלובס, 5 בספטמבר 2005 ויליאם רנקוויסט, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ויליאם רנקוויסט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
פרס ג'ודית רזניק

פרס ג'ודית רזניק (אנגלית: IEEE Judith A. Resnik Award) הוא פרס שנתי על שמה של האסטרונאוטית ג'ודית רזניק שנהרגה באסון מעבורת החלל צ'לנג'ר. הפרס ניתן לאישים בולטים שתרמו לקידום חקר החלל והפעילות האנושית בו, בדגש על תרומתם ההנדסית. הפרס מוענק על ידי ארגון IEEE, המכון למהנדסי חשמל ואלקטרוניקה, גוף בינלאומי הפועל לקידום הטכנולוגיה לתועלת האדם. אתר האינטרנט הרשמי של פרס ג'ודית רזניק
קפה טלעד

קפה טלעד הייתה תוכנית הבוקר של טלעד ששודרה בערוץ 2 בין השנים 1997–2005. התוכנית עלתה לשידור ב-4 בפברואר 1997, במקביל לתוכניות הבוקר האחרות של הערוץ: "רשת על הבוקר" בהנחיית בן כספית וסיוון דורון (שעלתה זמן קצר קודם לכן) ו"תוכנית הבוקר" של קשת בהנחיית גבי גזית ורבקה מיכאלי. תחילה הוצע למגישת החדשות מיקי חיימוביץ' להנחות את התוכנית, אך היא סירבה. לבסוף נבחרו להנחיית התוכנית העיתונאי מיכה פרידמן מגלי צה"ל והזמרת ירדנה ארזי שזו הייתה פעם ראשונה בה היא מנחה תוכנית אקטואליה. הליהוק התברר כהצלחה ו"קפה טלעד" גרפה באופן עקבי את שיעור הרייטינג הגבוה מבין תוכניות הבוקר עם שיא של 13%. עם זאת, זמן קצר לאחר שעלתה לשידור נתגלעו חילוקי דעות מקצועיים בין המנחים ופרידמן פרש ב-1997. את מקומו תפס תחילה עמנואל רוזן עד 1998 ולבסוף הצטרף העיתונאי דב גיל-הר, כתב בחברת החדשות של ערוץ 2 ומגיש פינה בתוכנית. בין מגישי הפינות בתוכנית היו פרופ' רפי קרסו, אופירה אסייג, אודטה שוורץ ואמיר קמינר. התוכנית ירדה מהאוויר ב-30 באוקטובר 2005 עם הפסדה של טלעד במכרז הזכייניות של ערוץ 2 לעשר השנים הבאות. מאחורי הקלעים - קפה טלעד., נבדק ב-2020-04-03
שוג'י נישימורה

יפן זהו שם יפני; שם המשפחה הוא נישימורה. שוג'י נישימורה (ביפנית: 西村祥治;‏; 30 בנובמבר 1889 – 25 באוקטובר 1944) היה תת-אדמירל בצי הקיסרי היפני במהלך מלחמת העולם השנייה. נישימורה נולד במחוז אקיטה שבאזור טוהוקו בצפון יפן. הוא סיים את הכשרתו באקדמיה הימית הקיסרית בשנת 1911, במקום ה-21 מבין 148 צוערים. כפרח קצונה, שירת נישימורה על הסיירת "אסו" ועל אוניית המערכה מיקאסה. עם סיום האקדמיה הימית, הוא הוצב מחדש על אסו, ולאחר מכן על אוניית המערכה היאיי. בין השנים 1914–1915, למד נישימורה בבית-הספר לארטילריה ימית וטורפדו, ועם סיום לימודיו שם, הוצב על המשחתת "יוגירי," על הסיירת "יאקומו" ולאחר מכן על אוניית המערכה הארונה. בשנת 1917, קיבל נישימורה את דרגת הלוטננט. בשל היותו מומחה לניווט, הוא שימש כקצין ניווט ראשי במספר כלי שיט. בשנת 1924, קודם נישימורה לדרגת לוטננט קומנדר (מקביל לרב-סרן), והוצב כקצין ניווט ראשי על הסיירת "נישין," ובשנת 1926, קיבל את התפקיד הפיקודי הראשון שלו. הוא פיקד על המשחתת "קיקו," "ואקטאקה," "אוראקאזה" ולבסוף על "מיקזוקי." בשנת 1929, קודם נישימורה לדרגת קומנדר, ושנה לאחר מכן, מונה למפקד "פלגת המשחתות ה-26." לאחר קידומו לדרגת קפטן בשנת 1934, פיקד למשך תקופה קצרה על "פלגת המשחתות ה-19," ואחר כך מונה למפקד הסיירת "קומאנו" (1938-1937) ואוניית המערכה "הארונה" (1940-1939). ב-15 בנובמבר 1940, קודם נישימורה לדרגת אדמירל משנה, וב-1 בנובמבר 1943, לדרגת תת-אדמירל. נישימורה זכה לתהילה בעקבות פיקודו על שייטת המשחתות הרביעית, במהלך קרב ים ג'אווה, שהתרחש ב-27 בפברואר 1942. הוא מונה למפקד "שייטת הסיירות השביעית" ביוני, והשתתף בקרב גוודלקנל. לקראת סוף המלחמה, פיקד נישימורה על "הכוח הדרומי" במהלך ביצוע תוכנית "שו 1." מטרת התוכנית, הייתה השמדת הכוחות האמריקאים שנחתו על האי לייטה שבפיליפינים. הכוח הדרומי לקח חלק בקרב מצר סוריגאו (חלק מקרב מפרץ לייטה), ב-24–25 באוקטובר, במהלכו התעמת עם כוחות "הצי השביעי" האמריקאי. הכוח הדרומי של נישימורה, שהיה בנחיתות מספרית, הוכה קשות, ואוניית הדגל של נישימורה, אוניית המערכה "ימשירו," טובעה, ועימה טבע נישימורה. Dull, Paul S. A Battle History of the Imperial Japanese Navy, 1941-1945, Naval Institute Press, 1978. ISBN 0-87021-097-1. Friedman, Kenneth, Afternoon of the Rising Sun: The Battle of Leyte Gulf, Presidio Press, 2001. ISBN 0-89141-756-7. Willmott, H. P. The Battle Of Leyte Gulf: The Last Fleet Action, Indiana University Press, 2005. ISBN 0-253-34528-6. נישידה, הירושי, רישום הקריירה הצבאית של נישימורה, "Imperial Japanese Navy." פרידמן, קנת, שוג'י נישימורה, באתר Battle-of-Leyte-Gulf.com. Nishida, Imperial Japanese Navy
זמר הג'אז

זמר הג'אז (באנגלית: The Jazz Singer) הוא סרט קולנוע פורץ-דרך משנת 1927. הוא היה מהסרטים הראשונים שכללו פסקול סינכרוני משולב עם תמונה, והוא מציין את נקודת המפנה בעולם הקולנוע מן הקולנוע האילם (הראינוע), אל הקולנוע המדבר (על אף שהוא איננו הראשון). הקול בסרט שולב בדיאלוג עם שירים, ואף שנחשב לראשון הסרטים המדברים, הסרט מכיל מספר מועט של דקות עם שירה ודיבור, רוב הדיאלוגים בסרט מועברים על ידי שימוש בכתוביות ובמשחק המאפיין את הקולנוע האילם. ההצגה "זמר הג'אז" עלתה בעקבות הסרט בשנת 1929 והפכה למחזמר הראשון המבוסס על סרט קודם, דבר המאפיין את ברודוויי כיום עם מחזות זמר פופולריים כגון מלך האריות, קינקי בוטס, ביטלג'וס והיירספריי. בארץ ישראל הוצג הסרט לראשונה בתל אביב בראשית שנות ה-30 בקולנוע עדן, שנקרא עדיין "ראינוע עדן". בשנת 1996 נבחר הסרט להישמר בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית. בשנת 1998 נבחר הסרט למקום ה-90 ברשימת הסרטים האמריקאים הטובים בכל הזמנים של מכון הסרטים האמריקאי. לסרט נעשו מספר גרסאות נוספות. ג'קי רבינוביץ', נער יהודי בניו יורק, חולם להיות זמר ג'אז, בעוד שאביו רוצה שבנו ימשיך את דרכו כחזן. לאחר ריב גדול עוזב ג'קי את הבית ומצטרף ללהקת מופעי מינסטרל. שנים אחר כך ג'קי הופך לג'ק רובין ועומד בפני פריצה גדולה בברודוויי. ערב הפתיחה, הוא ערב יום כיפור, מודיעה לו אמו שאביו חולה, אולי אף גוסס, ושעליו להחליפו בבית הכנסת בתפילת כל נדרי. בעקבות לחצי אמו מצד אחד (המתנגשים מול לחצי אמרגנו וחברתו הלא-יהודיה), מחליט ג'קי לומר את תפילת כל נדרי במקום אביו, וההופעה בברודוויי נדחית. ההורים מאושרים מהחלטתו ורואים בה הוכחה לכך שג'קי נותר יהודי בלבו. למחרת נפטר אביו של ג'קי, וג'קי מופיע בברודוויי וזוכה להצלחה גדולה. מדיה וקבצים בנושא זמר הג'אז בוויקישיתוף זמר הג'אז, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) "זמר הג'אז", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "זמר הג'אז", באתר נטפליקס "זמר הג'אז", באתר AllMovie (באנגלית) "זמר הג'אז", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "זמר הג'אז", באתר Metacritic (באנגלית) "זמר הג'אז", באתר אידיבי "זמר הג'אז", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) יום כיפור: ההצגה הכי שווה בעיר? ניתוח הסרט "זמר הג'אז", באתר המרכז האקדמי שלם, 3 באוקטובר 2022 בפסקול הסרט, נשמעות מספר יצירות שאינן מהתפילות בבית הכנסת בקולו של החזן יוסף רוזנבלט, זאת לאחר שהחזן סירב להקליט תפילות כמו "כל נדרי" לסרט. לפי התסריט המקורי, תוכנן שיקליט את התפילה ואף יופיע בתפקיד "החזן רבינוביץ'", אביו של ג'קי. ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רישיון להרוג (1997)

רישיון להרוג (באנגלית: Licensed to Kill) הוא סרט דוקומנטרי אמריקאי שנכתב, בוים והופק על ידי ארתור דונג ויצא בשנת 1997. דונג, הומוסקסואל וזוכה שני פרסי התקשורת של הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה, יצא ב"רישיון להרוג" לראיין רוצחים שביצעו פשעי שנאה הומופוביים ורצחו את קורבנותיהם על רקע נטיותיהם המיניות. ב"רישיון להרוג" יצא דונג לבחון את המניעים לפשעי שנאה הומופוביים אשר התפרסמו בהרחבה בכלי התקשורת בארצות הברית. דונג עצמו היה קורבן לתקיפה על רקע נטייה מינית בשנת 1997, ובראיונות אישיים עם שבעה רוצחים שהורשעו בפרשיות רצח על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית הוא בוחן עם המורשעים את המניע למעשיהם. אסירים אלו כוללים מגוון של פרופילים ברורים: איש צעיר שטוען שעשה מעשה מוצדק כאשר ביצע רצח כהגנה עצמית מפני הכוונות המיניות של הקורבן (מקרים הידועים כ"פאניקה הומוסקסואלית"), בחור דתי בעל שנאה עצמית שהמניע שלו לרצח היה נטיותיו ההומוסקסואליות שלו עצמו, קורבן של התעללות מינית בילדים שחשש לאבד את הגבריות שלו, איש צבא אמריקאי שזעם על מדיניות "אל תשאל, אל תספר" של צבא ארצות הברית שהתירה להומוסקסואלים לשרת בצבא, ורוצח נוסף שחיפש לדבריו "טרף קל". ריימונד צ'יילדס רצח גבר הומוסקסואל בן 55 שניסה "להתחיל" איתו. הוא מרצה עונש מאסר של 25 שנים בכלא סינג סינג. דונלד אולדריץ' רצח את ניקולאס וסט שאותו הכיר במקום בילוי ללהט"בים. בסיוע של שני שותפים לעבירה הוא ירה בו 9 פעמים. אלרדיך הוצא להורג בזריקת רעל ב-12 באוקטובר 2004 בטקסס. ויליאם קרוס רצח גבר שהראה כלפיו כוונות מיניות. הוא נידון ל-25 שנות מאסר באילינוי. ב-13 ביולי 2006 הוא קיבל שחרור מוקדם על תנאי. קורי ברלי רצח את נגוין תאן, מהגר וייטנאמי שבילה עם בן זוגו בפארק. ברלי, שעקב אחרי השניים וירה בתאן למוות מרצה עונש של מאסר עולם בטקסס. קנת ג'וניור פרנץ' הרעיל למוות את וסלי קאבר, ג'יימס קיד, את'ל פארוס ופיט פארוס שהיו לקוחות במסעדה בקרוליינה הצפונית. שלא כמו שאר מקרי הרצח המוצגים בסרט, אף אחד מקורבנותיו של פרנץ' לא היה ידוע כהומוסקסואל, אך מעשהו היה מחאה על כך שנשיא ארצות הברית ביל קלינטון ביטל את האיסור הגורף על שירות צבאי של הומוסקסואלים כאשר ייסד את מדיניות "אל תשאל, אל תספר". הוא מרצה עונש של ארבעה מאסרי עולם ו-35 שנים נוספות. ג'יי ג'ונסון רצח חבר סנאט בשם ג'ון צ'נווית' ואת חברו ג'ואל לארסון בגיי בר במיניאפוליס. שלא כמו שאר הרוצחים בסרט, ג'ונסון עצמו הוא הומוסקסואל מוצהר. הוא מרצה עונש של שני מאסרי עולם במינסוטה. ג'פרי סווינפורד רצח את כריס מילר לאחר שהוא ושניים מחבריו פגשו את מילר בגיי בר, הלכו עמו לביתו שם צרכו סמים ואלכוהול, ולאחר מכן שדדו אותו והכו אותו למוות. עונשו נקבע ל-20 שנות מאסר. פרס במאי הדוקומנטרי הטוב ביותר, פסטיבל סאנדנס, 1997 פרס הקולנוענים, פסטיבל סאנדנס, 1997 מועמדות לפרס בחירת השופטים, פסטיבל סאנדנס, 1997 הבחירה הרשמית, פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, 1997 מועמדות לפרס אמי בקטגוריית חדשות ודוקומנטרי תעודת ההצטיינות בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בסן פרנסיסקו, 1997 מועמדות לפרס הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה, 1998 אתר האינטרנט הרשמי של רישיון להרוג "רישיון להרוג", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "רישיון להרוג", באתר AllMovie (באנגלית) "רישיון להרוג", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "רישיון להרוג", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) שגיא קריב, זה יכול להיגמר ברצח, באתר GoGay‏, 19 בנובמבר 2002
רישיון להרוג

האם התכוונתם ל... רישיון להרוג (1984) – סרט טלוויזיה בכיכובו של דנזל וושינגטון רישיון להרוג (1989) – הסרט ה-16 בסדרת סרטי ג'יימס בונד, בכיכובו של טימותי דלטון. רישיון להרוג (1997) – סרט דוקומנטרי המציג ראיונות עם רוצחים שביצעו פשעי שנאה הומופוביים. רישיון להרוג (2003) – תוכנית תחקירים ששודרה בערוץ 2 רישיון להרוג (2013) – סרט דוקומנטרי גרמני העוסק במלחמה בטרור של ישראל.
נגירסו

נגירסו (למפת עיראק מוגדלת)   בגדאד מוסול בצרה ארביל כירכוכ פלוג'ה סולימאניה כרבלא נג'ף רמאדי טורקיה סוריה יר. ערב הסעודית כווית איראן המ. הפ. נגירסו (למפת עיראק רגילה)   בגדאד מוסול בצרה ארביל כירכוכ פלוג'ה סולימאניה כרבלא נג'ף רמאדי טורקיה סוריה יר. ערב הסעודית כווית איראן המ. הפ. נגירסו נגירסו, או גירסו, הייתה עיר שומרית קדומה ששכנה במרחק של 25 קילומטר צפון-מערבית לעיר לגש. כיום העיר נמצאת בתחומי ד'י קאר שבעיראק. ייתכן כי נגירסו יושבה עוד בתקופת עובייד, אך פעילות משמעותית בה החלה בתקופת השושלות הקדומה. בתקופת שלטונו של גודאה הפכה נגירסו לעיר הבירה של ממלכת לגש, והיא נשארה מרכז פולחני של הממלכה גם אחרי שהעיר לגש החליפה אותה כעיר בירה. בתקופת אור 3 הייתה נגירסו מרכז מנהלי עיקרי בשומר. אחרי נפילתה של אור, ירדה חשיבותה של נגירסו, אך היא נשארה מיושבת עד המאה ה-2 לפנה"ס. נגירסו הייתה האתר השומרי הראשון שנחפר בהרחבה, ראשית על ידי ארנסט דה סרזק בשנים 1877–1900, ולאחר מכן, בעקבות הצלחתו, על ידי גסטון קרו בשנים 1903–1909. החפירות חודשו בהנהלתו של האב אנרי דה ז'נוייק בשנים 1929–1931 ותחת הנהלתו של אנדרה פארו בשנים 1931–1933. בנגירסו נמצאו שברי אסטלת הנשרים. במשך השנים סבל האתר מנהלי חפירות לא נאותים ושודדי עתיקות. עד היום נתגלו בו כ-50,000 לוחות טין נושאי כתב יתדות. בשנת 2023 התגלו שרידי מקדש אנינו. מדיה וקבצים בנושא נגירסו בוויקישיתוף נגירסו באתר המוזיאון הבריטי תמונות של נגירסו באתר מכון לחקר המזרח באוניברסיטת שיקגו אסטלת הנשרים באתר מוזיאון הלובר