laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מרדכי הרטל

מרדכי הרטל (נולד ב-11 בספטמבר 1954) סופר ומשורר ישראלי. נולד ברומניה בעיר יאשי. בשנת 1964 עלה לישראל עם משפחתו. כחודשיים לאחר העלייה מת אביו. הוא התגורר עם משפחתו בשכונת נווה דוד בחיפה. בוגר תיכון עירוני א' בעיר. לאחר סיום השירות הצבאי נרשם לאוניברסיטת חיפה ולמד בחוג לספרות. כבר משנות ה-80 החל לפרסם שירים ומשנות ה-90 החל לכתוב סיפורים. בשנת 2010 התפרסם ספרו החדש בשם "ההריון הבא יהיה במינכן" בהוצאת עיתון 77 שגם הוא קובץ סיפורים קצר. כיום הוא מורה לספרות בבית הספר עירוני ג' שבחיפה. מן הטעם הפשוט, שירים, ספריית פועלים, תל אביב תשמ"ה לעומת זאת, שירים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב 1991 מחויבותה האישית של שני ברנר, הוצאת ספרי עיתון 77, תל אביב תשס"ו ההיריון הבא יהיה במינכן, הוצאת ספרי עיתון 77, תל אביב, 2010. למעלה ולמטה מזה, שירים, הוצאת ספרי עיתון 77, תל אביב, תשע"ז 2017. ארץ שני האגמים, שירים, הוצאת עיתון 77, תל אביב, תש"פ, 2020 בעירי אדם יכול. שירים. הוצאת ספרי עתון 77, תל אביב, ה'תשפ"ג, 2023. ואם בדרך אפגוש דב, שירים שתורגמו לרומנית בידי מנחם מ' פאלק, הוצאת טימפול, 2023, יאשי. מרדכי הרטל, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" מרדכי הרטל, ב"לקסיקון הקשרים לספרות ישראלית" הספרים של מרדכי הרטל, באתר "סימניה" ריאיון עם מרדכי הרטל מרדכי הרטל באנתולוגיה מקוונת לשירה עברית באתר של נילי דגן ירון אביטוב על ארץ שני האגמים, עיתון 77, אוקטובר-נובמבר 2020 https://iton77.com/wp-content/uploads/2021/01/77-15-לאתר.pdf משה גרנות, ניל ארמסטרונג והניקיון בחוף, מאמר בכיוון הרוח https://bkiovnhroh1.com/PAGE4850.asp דלית שפירא, בניסיון לעצור את הזמן: סקירה על ארץ שני האגמים באתר יקוםתרבות המשורר שלומי חתוכה מראיין את מרדכי הרטל בתוכניתו ברית מילה https://www.kan.org.il/radio/item.aspx?pid=211017. ירון אביטוב במאמר על שיריו החיפאים של מרדכי הרטל https://www.makorrishon.co.il/culture/305929/. ירון אביטוב במאמר על הספר 'בעירי אדם יכול עיתון 77 גיליון 429. משה גרנות, לאורכה ולרוחבה של ארץ המילים, על הספר בעירי אדם יכול, ביקום תרבות 5.6.2023https://www.yekum.org/2023/06/%d7%9c%d7%90%d7%95%d7%a8%d7%9b%d7%94-%d7%95%d7%9c%d7%a8%d7%95%d7%97%d7%91%d7%94-%d7%a9%d7%9c-%d7%90%d7%a8%d7%a5-%d7%94%d7%9e%d7%99%d7%9c%d7%99%d7%9d-%d7%9e%d7%a9%d7%94-%d7%92%d7%a8%d7%a0%d7%95%d7%aa/ נעים להכיר, מרדכי הרטל באתר סלונט מרדכי הרטל, דף שער בספרייה הלאומית מרדכי הרטל, בלקסיקון הספרות העברית החדשה עלית קרפ, שלושה ספרים בקצרה: צוואה על תנאי, המגדל השחור וההריון הבא יהיה במינכן, באתר הארץ, 22 בדצמבר 2010 ערך זה הוא קצרמר בנושא משוררים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דין הדם

דין הדם (בלטינית: Jus sanguinis), הוא הדרך הקדומה ביותר לקביעת אזרחותו של פרט ולהגדרת מדינת לאום. דין הדם מגדיר את ההשתייכות ללאום או הזכות לקבלת אזרחות על פי האתניות של הפרט ובייחוד מוצאו האתני ושפתו. החלופה לדין הדם היא דין הקרקע. המשפט הרומי היה מבוסס על דין הדם, עד שבמאה השלישית ניתנה אזרחות לכל האנשים החופשיים ברחבי האימפריה הרומית, ובכך נעשה מעבר לדין הקרקע (פרט לעבדים, נשים וילדים). בימי הביניים נסוג דין הקרקע ושב דין הדם, אך עם היווצרות המדינות המודרניות ובמיוחד לאחר המהפכה הצרפתית והמהפכה האמריקאית זכה דין הקרקע לפופולריות מחודשת ובמדינות רבות התקבל במקום דין הדם, אך לרוב לצידו. בתקופה המודרנית טוהר הדם שימש אידאולוגיות בעלות מאפייניים גזעניים, כדוגמת גרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית, אולם גם מדינות כדוגמת ארצות הברית עשו שימוש בדין הדם כשקבעו מכסות הגירה אליהן לפי הרכב אוכלוסייה מסוים. לעומת הדוגלים בדין הדם, מדינות דוגמת צרפת הרפובליקנית עשו שימוש בלבדי בדין הקרקע והתעלמו לחלוטין מקיומן של קבוצות אתניות. כאמור, במרבית המדינות מקובל להשתמש בשתי הדרכים, עם דגשים תואמים לצרכים המיוחדים של המדינות השונות. דין הקרקע חוק השבות "דין הדם ודין הקרקע" באתר של הוצאת ענבר ניסים סופר, ישראל לא המציאה את עקרון השבות, באתר הארץ, 30 באוקטובר 2018
דין הקרקע

דין הקרקע (בלטינית: Jus soli), היא דרך לקבלת אזרחות או השתייכות למדינה על סמך מקום לידתו או המקום בו מתנהלים חייו של פרט. דין הקרקע נבדל משיטה אחרת, קדומה יותר – דין הדם. את ההופעה הראשונה של דין הקרקע נוהגים לייחס לשינויים של קלייסתנס, שארגן את אזרחי אתונה לפי השתייכות טריטוריאלית במקום החלוקה השבטית הקודמת. באימפריה הרומית היה נהוג דין הדם, עד שבמאה השלישית ניתנה אזרחות לכל האנשים החופשיים ברחבי האימפריה, ובכך נעשה מעבר לדין הקרקע, כי מנקודה זו והלאה האזרחות נקבעה לפי הטריטוריה בה חי או נולד הפרט. בימי הביניים נסוג דין הקרקע ושב דין הדם, אך עם היווצרות המדינות המודרניות ובמיוחד לאחר המהפכה הצרפתית והמהפכה האמריקאית זכה דין הקרקע לפופולריות מחודשת ובמדינות רבות התקבל במקום דין הדם, אך לרוב לצידו. דין הקרקע יונק את סמכותו המוסרית מההומניזם בעוד שדין הדם מבוסס על הפילוסופיה הדטרמיניסטית. מונטסקייה, מחסידי זכות הדם, המחיש את דעתו בספרו "רוח החוקים" (1748) בזו הלשון: "דין הקרקע הוא עיוות שנובע מהאמונה שסייח שבא לעולם בין פרות הוא עגל." השקפה זו מבדילה בין אנשים ממוצאים שונים כמו בין מיני בעלי חיים שונים. התשתית המוסרית של דין הקרקע נוסחה על ידי פטריק הנרי, בנג'מין פרנקלין וג'ורג' וושינגטון שהצהירו בפילדלפיה ב-1775: "דין הקרקע הוא הכבוד הניתן לכל גבר שחי, עובד ומשלם את מיסיו במושבות שלנו, להתקבל כאזרח בעל זכויות מלאות, שתהיה לו הזכות להביע את דעתו ולהשתתף בכל ההחלטות הנוגעות לו, בלי הבדל במוצאו, אמונתו או עושרו." גם הצהרה זו הבדילה בין גברים משלמי מיסים ובין עניים, נשים, ילדים, עבדים ואינדיאנים, שלא נכללו בין הזכאים לאותן זכויות. מדינות רבות, בהן האזרחות נקבעת בעיקר לפי דין הקרקע, חוקקו חוקים המעודדים את אזרחיהן לשעבר שהיגרו מהן, ואת צאצאיהם, לשוב אל המולדת הישנה, על בסיס דין הדם. דין הדם חוק האזרחות (ישראל) "דין הדם ודין הקרקע" באתר של הוצאת ענבר ניסים סופר, ישראל לא המציאה את עקרון השבות, באתר הארץ, 30 באוקטובר 2018
מיקולוב

מיקוּלוב (בצ'כית: Mikulov; בגרמנית: Nikolsburg, ביידיש: ניקאָלשבורג, ניקולסבורג) היא עיר בדרום-מערב חבל מוראביה שבמדינת צ'כיה והיא סמוכה לגבול עם אוסטריה תחתית. כיום זוהי עיירה קטנה בת פחות מ-7,500 נפש, אולם בעבר הייתה זו עיר בעלת חשיבות היסטורית ומרכז יהודי גדול. ב-31 בדצמבר 1621, במהלך מלחמת שלושים השנים, נחתם בעיר שלום ניקולסבורג (אנ'), הסכם שבמסגרתו ויתר נסיך טרנסילבניה גאבור בתלן על התואר "מלך הונגריה" בתנאי שפרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה יאשר את חוזה וינה (אנ') משנת 1606, אשר העניק עצמאות לטרנסילבניה וחופש דת להונגרים בשטחי האימפריה. עד לסיום מלחמת העולם השנייה היו רוב תושבי העיר צ'כים דוברי גרמנית. האוכלוסייה היהודית ביישוב מנתה בתחילת המאה ה-19 כ-3,000 נפש, כמחצית מכלל האוכלוסייה, והיא נחשבה כמקום מושבם של רבנים חשובים. אולם תקופת ההשכלה ומתן הזכויות האישיות הביאו לעזיבה הדרגתית של רוב תושביה היהודים של העיירה. בשנת 1938 נותרו בעיירה כ-500 יהודים, שרובם נרצחו בידי גרמניה הנאצית במהלך השואה. בשנים 1945–1946 גורשו מהעיירה כמעט מחצית מהתושבים, במסגרת גירוש הגרמנים בתום מלחמת העולם השנייה. העיר הייתה מרכז יהודי חשוב ומושב הרב הכולל ששרר על כל קהילות מוראביה. כיהנו בה בין היתר הרבנים המהר"ל, מנחם מנדל קרוכמל, דוד אופנהיים, מרדכי בנט, שמואל שמלקה הורוביץ, ורש"ר הירש. בית העלמין היהודי במיקולוב השתמר באופן יוצא דופן. בית העלמין כולל מאות מצבות, העתיקות בהן בני מאות שנים, ובית טהרה שנותר עומד על תילו. ישראל קצרין, ישראל סלובקיה ברדיוב, סלובקיה סלובקיה גלנטה, סלובקיה פולין טוחוב, פולין צ'כיה שומפרק, צ'כיה מדיה וקבצים בנושא מיקולוב בוויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא הקהילה היהודית בניקולשבורג (מיקולוב) בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מיקולוב (בצ'כית, באנגלית ובגרמנית) רז עפרון, מבוא לקהילה היהודית בניקלשבורג "נִיקוֹלְסְבּוּרְג", יהודה דוד אייזנשטיין (עורך), אנציקלופדיה אוצר ישראל, ניו יורק: פרדס, תשי"ב, חלק ז, עמודים 69–70, באתר היברובוקס גן מיקולוב בקצרין מיקולוב (מורביה הדרומית, צ'כיה), דף שער בספרייה הלאומית Historický místopis Moravy a Slezska v letech 1848–1960, sv.9. 1984 באתר עיריית קצרין ערך זה הוא קצרמר בנושא צ'כיה ובנושא יישובים באירופה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
טולדנו

טוֹלְדַנוֹ (קיים גם בגרסאות טולידנו, טולדאנו, או טוֹלִידַאנוֹ) הוא שם משפחה יהודי שניתן למשפחות שמוצאן מהעיר טולדו שבספרד. האם התכוונתם ל... אבי טולדנו – זמר ומלחין ישראלי אהוד טולידאנו – פרופסור מן המניין בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב וחבר הוועד המנהל שלה אלי טולדנו – קצין הנדסה קרבית ראשי אלי טולדנו (גבעתי) – סגן מפקד אוגדת עזה אליעזר טולדנו – אלוף בצה"ל, ראש אגף אסטרטגיה ומעגל שלישי וקודם לכן מפקד פיקוד דרום אשר טולדנו – קצין בצה"ל, מנכ"ל מוסדות ברסלב ביבנאל וראש סיעת ש"ס ביבנאל לשעבר יורם טולדנו – שחקן ישראלי נסים טולדנו (נפל 1992) — ראו: חטיפת נסים טולדנו ורציחתו צבי טולדנו – ראו: צבי ספקטור שלומי טולדאנו – תנ"ץ במשטרת ישראל, וראש חטיבת השיטור באגף המבצעים שלה (נכון למרץ 2023) יוסף (ג'ו) טולדנו – היסטוריון וביוגרף ישראלי שמואל טולידאנו: שמואל טולידאנו – בכיר במוסד; יועץ לענייני ערבים של כמה ראשי ממשלה; חבר כנסת סם טולידאנו – ממנהיגי תחיית הקהילה היהודית בספרד במאה ה-20 רבנים רבי משה טולידאנו (בן רבי דניאל). נפטר 1773. רבי חיים טולידאנו (סאלי). נפטר 1783. רבי חיים טולידאנו (מהרח"ט), רב העיר מקנס ומחבר ספרים. רבי יהודה טולידאנו, מחבר ספרים רבים שחי ופעל במקנס במאה ה-19. רבי יעקב טולידאנו: יעקב טולידאנו (מהרי"ט) ראש ישיבה במקנס במאה ה-18. יעקב טולידאנו (קהלת יעקב) – היה אב בית הדין מקנס, פוסק ומשורר. יעקב טולידאנו (בן יוסף) – אב בית הדין ורבה של מרקש ואחר כך רבה של מקנס בתחילת המאה העשרים. יעקב טולידאנו ראש ישיבת חזון ברוך בצרפת יעקב משה טולידאנו – רב ופוסק; רב העיר תל אביב; שר הדתות רפאל ברוך טולדנו – רב, פוסק ודרשן, שימש כרב העיר מקנס שבמרוקו ברוך טולידאנו – חוקר הלכה ואב בית דין ביפו ברוך אברהם טולידאנו – דיין ופוסק הלכה בעיר מקנס במאה העשרים נסים טולדנו – ראש ישיבת שארית יוסף בבאר יעקב וחבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה גבריאל טולדנו – ראש ישיבת אור ברוך בירושלים וחבר מועצת חכמי התורה של ש"ס יוסף טולדאנו – הרב של גבעת זאב פנחס טולידאנו – פוסק הלכה, אב בית הדין ורבה הספרדי של לונדון ואמסטרדם. שלמה טולידאנו – רב ישראלי ראו גם: טולדו (פירושונים) יהדות טולדו משפחת טולידאנו
שיבה אינו

שיבה אִינו (ביפנית: 柴犬) הוא גזע כלבים ממשפחת כלבי שפיץ ואשר מקורו ביפן. זהו כלב קטן וזריז אשר מותאם היטב לציד ולתוואי שטח הררי. ביפן שימש השיבה אינו לציד בעלי חיים קטנים כגון ציפורים וארנבות. כלב זה דומה בחזותו אך קטן יותר מגזע האקיטה. זהו אחד מגזעי הכלבים העתיקים ביותר הקיימים היום. גופו של גזע זה חזק ומוצק. אפם שחור, אוזניהם משולשות קצרות וקטנות, עיניים מלוכסנות, זנב שעיר ומעוגל. פרוותו של ה"שיבה אִינו" צפופה ובעלת שלושה סוגי פרווה. וצבעה: ג'ינג'י, שומשום (שיער לבן וקצוות שחורים), שחור-חום-לבן. לבן בחלק הגוף התחתון. עצמות כלבים, הדומים לשיבה המודרני, נתגלו ביפן בחפירות ארכאולוגיות מ-1500 לפנה"ס. הכלבים נקברו עם בעליהם, עובדה המעידה כי שימשו כבני לוויה, וציורים עתיקים מהאלף השלישי לפנה"ס מלמדים שגם שימשו את האדם לציד ולשמירה. פרוש השם "אינו" הוא כלב ביפנית. לשם "שיבה" 2 פרושים: קטן או עץ יפני קטן ומכאן הקשר בין שמו ליעודו – השיבה נהג להתרוצץ בינות העצים הקטנים והשיחים בציד אחר ציפורים. כשיפן פתחה שעריה לעולם בשנת 1858, כלבים רבים חדרו אליה מהמערב, והתערבבו עם כלבי השיבה-אינו המקוריים. לצורך הצלת הגזע, שכמעט נכחד, הוקמה אגודה לשימור וטיפוח הגזע, שקבעה ב-1934 את תקן הגזע הראשון. בשנים הראשונות רק 5 כלבים מהגזע הותרו לגידול. בעקבות מלחמת העולם השנייה כמעט ונכחד הגזע בשנית, ושוב נמצאו חמישה כלבים להצלת הגזע. בשנת 1937 הוכרז הגזע כנכס לאומי ביפן.[דרוש מקור] אתר כלבי שיבה אינו (באנגלית)
נחל פרע

נַחַל פֶּרַע (ואדי פרעוּן, ואדי חֻ'רַיָן), הוא נחל קטן המנקז שטח מצומצם בצפון רמת הגולן, באזור הכפרים הנטושים זעורה ועין פית. נחל פרע נשפך לנחל חרמון מדרום. הנחל לא חצב לעצמו ערוץ עמוק, ולכן בהגיעו לשפת הערוץ העמוק של נחל חרמון – הוא נופל אליו ממרומי הכתף במפל-מדרגות גבוה, היורד במדרון התלול של הצלע הדרומית של נחל חרמון, ונשפך אליו במרחק של כשני ק"מ מעין בניאס (כמה מטרים מה"טנק הסורי" ההפוך במימי הבניאס). זרימתו מתחילה שעות ספורות אחרי גשם חזק, ודועכת תוך ימים עד שבועות מעטים. גם בקיץ קיר-המפל לח, וזאת בזכות מי מעיין זעיר המזרזפים במורדו. חלקו העליון של הנחל בעונה היבשה מנחם מרקוס (עורך), "החרמון, הגולן ועמק החולה כרך 2", מתוך ספי בן-יוסף (עורך), מדריך ישראל החדש, ירושלים: כתר, 2001. ערך זה הוא קצרמר בנושא רמת הגולן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מערכת גבישית

מערכת גבישית היא מחלקה של חבורות סימטריה תלת-ממדיות, המאפיינת את מידת הסימטריה של סריגים. את המערכות הגבישיות חוקרים במסגרת הגאומטריה האוקלידית ותורת החבורות, אך השימוש העיקרי בהן הוא בקריסטלוגרפיה, לצורך המיון של גבישים. ישנן שבע מערכות גבישיות. 230 חבורות הסימטריה המרחביות שייכות לשבע המערכות הגבישיות על-פי החלוקה הבאה: המערכת הגבישית הטריקלינית - המקרים שאינם שייכים לאף מערכת אחרת, ואין להם אף סימטריה, פרט להעתקות והיפוך, 2 חבורות. המערכת הגבישית המונוקלינית - מחצית הסיבוב או שיקוף, 13 חבורות. המערכת הגבישית האורתורומבית - שלוש פעולות של מחצית הסיבוב בצירים שונים, או מחצית סיבוב ושני שיקופים, 59 חבורות. המערכת הגבישית הטטרגונלית - רבע סיבוב, 68 חבורות. המערכת הגבישית הטריגונלית (נקראת גם המערכת הרומבוהדרלית) - שליש סיבוב, 25 חבורות. המערכת הגבישית ההקסגונלית - שישית סיבוב, 27 חבורות. המערכת הגבישית הקובייתית (נקראת גם איזומטרית) - ארבע פעולות של שליש סיבוב, 36 חבורות. הטבלה הבאה מתארת בקצרה את המערכות השונות. בתוך המערכת הגבישית יש שתי דרכים למיין את חבורות הסימטריה המרחביות- לפי החלק הליניארי של הסימטריות, כלומר, לפי החבורה הנקודתית; כל אחת מ-32 החבורות מתאימה לאחת מ-7 המערכות; לפי סימטריות ההזזה של הסריג, כלומר לפי סריג בראבה; כל אחד מ-14 סריגי בראבה שייך לאחת משבע המערכות. 73 החבורות המרחביות הסימורפיות הן, ברובן, צירופים, בתוך כל מערכת גבישית, של החבורה הנקודתית עם כל אחד מסריגי בראה המתאימים. יש 2, 6, 12, 14, 5, 7 ו-15 אפשרויות, וביחד 61. חבורת סימטריות של סריג כוללת את כל האיזומטריות האפיניות שלו, ובכלל זה הזזות, סיבובים ושיקופים, ושילובים של אלה. כל סימטריה אפשר לכתוב בצורה   x ↦ A x + v {\displaystyle \ x\mapsto Ax+v} , כאשר v {\displaystyle \,v} הוא וקטור של הסריג, ו- A {\displaystyle \,A} היא מטריצה אורתוגונלית. בכל חבורה מרחבית, המייצב של נקודת סריג הוא חבורת סימטריות נקודתית. חבורת הסימטריות הנקודתיות של גביש קובעת כמה תכונות פיזיקליות שלו, לרבות תכונת השבירה הכפולה וקיומו של אפקט פוקלס. המבנה הגבישי של מולקולה ביולוגית (כמו זה של הפרוטאין) יכול להתאים ל-11 החבורות הנקודתיות האננטיומורפיות, מכיוון שמולקולות אלה הן תמיד כיווניות. למאגדי הפרוטאין עשויה להיות סימטריה נוספת, משום שהם אינם מרצפים את המרחב, ולכן לא חלות עליהן המגבלות שסריגים חייבים לקיים. לדוגמה, לפרוטאין הקשירה Rad52 (של האדם) יש סימטריה סיבובית מסדר 11; עם זאת, כשפרוטאינים אלה יוצרים מבנה גבישי, הם חוזרים להיות מוגבלים ברמת הסימטריה שלהם. כל חומר גבישי (למעט גבישים למחצה) חייב להתאים לאחת מן המערכות האלה. לשם נוחות, מציירים סריג בראבה כתא-יחידה, הגדול פי 1,2,3 או 4 מן התא פרימיטיבי. התחום היסודי עשוי להיות קטן עוד יותר, עד פי 48, בהתאם לסימטריה של הסריג. מבנה גבישי חבורת סימטריות נקודתית גביש כמו-מחזורי מדיה וקבצים בנושא מערכת גבישית בוויקישיתוף סקירה בנושא 32 החבורות הנקודתיות (באנגלית) סימטריה, באתר Mineral galleries (באנגלית) all cubic crystal classes, forms and stereographic projections (יישומון Java)
מרכז קהילתי לב אביב

מרכז קהילתי לב אביב, המכונה גם בית תמי, הוא מרכז קהילתי השוכן בבית ברחוב בעלי מלאכה 16 בתל אביב, והגובל בגינת שינקין ובבית כנסת גאולת ישראל. המרכז נוסד בנובמבר 1994 במטרה להעניק מענה לצורכי האוכלוסייה המתחדשת באזור רחוב שינקין, ומאז 1997 הוא קרוי על שמה של תמי שטיינמץ. פעילויות המרכז נערכות בבניין המרכזי ובשלוחת הספורט של המרכז הקהילתי הפועלת בבנין ברחוב מזא"ה 11. בשלוחה זו, שנחנכה בשנת 1998, פועלים חדר כושר, אולם ספורט, וחדר אימונים. המרכז עוסק בפעילויות שונות ובהן חוגים לילדים ולמבוגרים, בתחומי אומנות, דרמה, מוזיקה וספורט, עריכת הרצאות וסדנאות, הפקת הצגות תיאטרון שוליים ועוד. במקום פועלים חוג מחול לילדים (”מחולצ'יק”) ולהקת מחול למבוגרים (”להקת תמי/נמרוד פריד”) המופיעה ברחבי ישראל ומחוצה לה. כ-1,500 משתתפים רשומים ומאות מבקרים מזדמנים פוקדים את פעילויות התרבות והספורט של המרכז הנערכות בשני המבנים. מדיה וקבצים בנושא מרכז קהילתי לב אביב בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מרכז קהילתי לב אביב מרכז קהילתי לב אביב, ברשת החברתית פייסבוק מרכז קהילתי לב אביב, ברשת החברתית אינסטגרם
צבי רפופורט

צבי רפופורט (1936 – אפריל 2021) היה כימאי ישראלי, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים, מחלוצי תחום הכימיה אורגנית-פיזיקלית בישראל. חתן פרס ישראל לכימיה לשנת תשס"ו. רפופורט נולד בירושלים לאריה ולפנינה רפופורט, אנשי חינוך בשכונת בית הכרם. למד בבית הספר התיכון שליד האוניברסיטה. בסיום שירותו הצבאי בנח"ל החל בלימודי כימיה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת לימודיו השנייה התקבל לשמש כעוזר המחקר של שאול פטאי וסייע בחקר מנגנונים של תגובות כימיות. עבודת המוסמך שכתב באותו נושא (1959, בהצטיינות יתרה) התמקדה בניסיון למציאת תרכובות שבחומרי היסוד שלהן מצוי אטום פחמן בעל מטען חשמלי. עבודת הדוקטורט שערך בנושא מנגנוני תגובות של מולקולות עם קשרים כפולים בין אטומי פחמן, בהדרכת פטאי, הורחבה במהלך השנים במאמץ אקדמי בינלאומי ופורסמה כסדרת ספרים של כ-120 כרכים: "הכימיה של קבוצות פונקציונליות". בתום לימודיו יצא רפופורט ללימודי פוסט-דוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (1963–1965) ועסק בחקר מנגנוני תגובות של תרכובות בעלות אטומי מתכת. עם חזרתו לישראל הוא הצטרף לסגל האוניברסיטה העברית והחל בחקר תגובות כימיות שתוצריהן הם יונים ויניליים. קבוצת המחקר בראשותו הייתה מהראשונות בעולם להוכיח קיומה של תופעה זו. לאחר מכן עבר מחקרו להתמקד בהיווצרות אנולים יציבים, הרכבם ותגובותיהם. בשנת 1967 הועלה לדרגת מרצה בכיר, ובשנת 1974 קבל דרגת פרופסור מן המניין. בשנת 1986 היה לבעל הקתדרה לכימיה אורגנית על שם ווטקינס. מחקריו ככלל עסקו בחקר תגובות של חומרים אורגניים ורפופורט היה מחלוצי מחקר הכימיה אורגנית-פיזיקלית בישראל. הוא היה שותף לכתיבתם ועריכתם של 55 ספרים ופרסם כ-300 מאמרים בכתבי עת מקצועיים, כמו גם חברותו במערכות כתבי עת בינלאומיים וחברותו בוועדות מקצועיות, דוגמת: המועצה המדעית לבחינת הכימיה האורגנית-פיזיקלית בשוודיה (1984), הוועדה לכימיה אורגנית-פיזיקלית של האיגוד הבינלאומי לכימיה טהורה ויישומית (1991–2001), וחבר ועדת ליווי המחקר בכימיה אורגנית-פיזיקלית של אוניברסיטת רומא (1995–2001). לאורך השנים הוזמן רפופורט כפרופסור אורח לאוניברסיטאות בצפון אמריקה, אוקיאניה, יפן ואירופה. רפופורט היה חתן פרס ישראל לכימיה לשנת 2006, בעל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת קליארי (2001) ובעל מדליית זהב מטעם אוניברסיטת מסריק (1995). בנימוקי ועדת השופטים להענקת פרס ישראל נאמר כי: מחקריו של פרופ' רפופורט הם בשטח הכימיה האורגנית המנגנונית, ובמיוחד בתהליכים הכוללים תרכובות בעלות קשרי פחמן-פחמן כפולים. פרופ' רפופורט יישם שיטות קינטיות, סטריאוכימיות וחישוביות ללימוד השפעת המבנה והממס על הפעילות ועל יחסי סלקסיביות-ריאקטיביות של חומרי-הביניים קצרי-החיים הנוצרים בתהליכים אלה. פרופ' רפופורט הוא מחלוצי המחקר המנגנוני של ההתמרה הנוקליאופילית בפחמן וינילי. הוא מיפה את המנגנונים הרבים לתהליך זה, וחקר לעומק את שני המנגנונים העיקריים: המונומולקולרי והרב-מולקולרי. בשנת 2004 פרש רפופורט לגמלאות, והחל בלימודי תואר ראשון בהיסטוריה ולימודי מזרח אסיה. תחביביו כללו: גנאלוגיה (היה חבר הסניף הירושלמי של החברה הגנאלוגית הישראלית), צילום ואיסוף בולים בנושאי הכימיה כגון ההיסטוריה של הכימיה, כימאיים נודעים, פריטי ציוד בשירות הכימיה. אחד מבניו הוא פרופ' ארי רפופורט מהמחלקה למדעי המחשב באוניברסיטה העברית. נפטר באפריל 2021 ונקבר בהר המנוחות בירושלים. צבי רפופורט באתר המכון לכימיה של האוניברסיטה העברית פרופ' צבי רפופורט, באתר פרס ישראל הועלו בדרגה באוניברסיטה, על המשמר, 17 באוגוסט 1967
פלאסה דה קולון

פלאסה דה קולון (בספרדית Plaza de Colón) היא כיכר מפורסמת ומרכזית במדריד, בירת ספרד. הכיכר נקראת על שמו של מגלה הארצות כריסטופר קולומבוס, ששמו בספרדית הוא כריסטובל קולון (Cristóbal Colón). הכיכר ממוקמת ברובע אלונסו מרטינז במרכז מדריד, וניצבת על הציר החוצה את העיר מצפון לדרום. בדרומה של הכיכר נמצאות שדרת רקולטוס ואחריה שדרת פראדו ובצפונה של הכיכר מתחילה שדרת קסטיאנה. ממול הכיכר ומעבר לשדרה, ממוקמים מגדלי קולון. בצד הכיכר הקרוב לשדרת קסטיאנה, מוצב פסל בדמותו של כריסטופר קולומבוס על עמוד אבן גבוה. הפסל מצביע לכיוון מערב, ככל הנראה בשל הכיוון אליו שט קולומבוס לאיים הקריביים. בצדה של הכיכר הרחוק מהשדרה מוצבים מספר פסלי בטון קטנים, עליהם מוטבעים ציטוטים מפי פילוסופים ומנהיגים ספרדים. מדיה וקבצים בנושא פלאסה דה קולון בוויקישיתוף
המחלקה להיסטוריה (צה"ל)

המחלקה להיסטוריה היא מחלקה בחטיבת התורה וההדרכה שבאגף המבצעים של צה"ל. תפקידה לערוך מחקרים על צה"ל מקום המדינה ועד היום. המחלקה אחראית להעברת הדרכות בפני גורמים צה"ליים על מלחמות ישראל ומבצעים צבאיים לאורך השנים. מחלקת ההיסטוריה היא הגורם המוסמך בצה"ל לתחקור וכתיבת הגרסה הרשמית לאירועים בהם צה"ל מעורב. המחלקה הוקמה ב-1952, בשם "ענף היסטוריה", על ידי נתנאל לורך, שעמד בראש הענף עד לשנת 1955. לורך פרסם באופן עצמאי את ספרו "קורות מלחמת העצמאות", ומאוחר יותר יצאה גרסה רשמית, שלורך התנגד לה, בשם "תולדות מלחמת הקוממיות". נסים סלומון עמד בראש המחלקה במשך זמן קצר. הוא עסק במחקר ובהסקת מסקנות ממלחמת יום הכיפורים. בהשפעת השר אריאל שרון לא אישר ראש הממשלה מנחם בגין את מינויו של סלומון לתפקיד, למרות שכבר נכנס לתפקידו. במסגרת פעילות המחלקה השלים אלחנן אורן בשנת 1992 את כתיבת הספר "תולדות מלחמת יום הכיפורים", אך מחקרו זה נגנז לשנים אחדות, ופורסם רק בסוף שנת 2013, לאחר שעבר עריכה. החל מחודש מאי 2020 עומד בראש המחלקה אל''מ (מיל') ד"ר אלי מיכלסון שהחליף בתפקיד את אל"מ (מיל') ד"ר יגאל אייל. החל משנת 2019 מוציאה המחלקה לאור את כתב העת "יסודות". מדיה וקבצים בנושא המחלקה להיסטוריה בוויקישיתוף יהודה גלר, ‏צבא ללא היסטוריה?, מערכות 373, 2000 איתמר לוי, 'קורות מלחמת העצמאות' נגד 'תולדות מלחמת הקוממיות', חנות הספרים של איתמר, 2 בינואר 2013 תולדות מלחמת יום הכיפורים, מחלקת היסטוריה, 2013 עמיר רפפורט, אחרי 31 שנה: דוח מלחמת יום כיפור יוצא לאור, באתר nrg, אתר nrg, ‏19 בספטמבר 2004 עורך המחקר על מלחמת יוה"כ: לא הופעלו עליי לחצים, באתר וואלה, 2 בינואר 2005 חלק מן התאריכים משוערים ערך זה הוא קצרמר בנושא יחידות צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בית הכנסת היכל יהודה

בית הכנסת היכל יהודה, הידוע גם כבית הכנסת רקנאטי או הקונכייה, הוא בית כנסת הממוקם ברחוב מנחם בן סרוק 13 בתל אביב, בסמוך למגדל המאה ובשטחו של הכפר ההיסטורי סומייל. הוא מזוהה עם קהילת יהודי סלוניקי בעיר. בין הוגי הרעיון להקמת בית תפילה לשארית הפליטה של יהדות סלוניקי שעלו לישראל לאחר השואה, היה יו"ר ועד הקהילה בארץ, איש העסקים אברהם שמואל רקנאטי, שהיה בעבר סגן ראש העיר סלוניקי. לאחר כמה עשורים בהם התפללו אנשי הקהילה בתל אביב במספר בתי כנסת, בהם "שמחה הדר קודש", ובית הכנסת "ר' שלמה אבן גבירול", הקצתה עיריית תל אביב לוועד הקהילה את המתחם ברחוב בן סרוק. ב-1975 התקיים טקס הנחת אבן הפינה במעמד ראש העיר שלמה להט. רקנאטי השיג מימון ותרומות לבניית בית הכנסת, בעיקר מבני משפחת רקנאטי וממשפחתו של משה קרסו. המבנה נחנך בשנת 1979, זמן קצר לאחר מותם של אברהם שמואל רקנאטי ושל אדריכל המבנה יצחק טולדנו (אדריכל נוסף היה אהרון חיים רוסו). בית הכנסת נקרא על שם אחיו וגיסתו של רקנאטי, יהודה ליאון רקנאטי ורעייתו מטילדה. בבית הכנסת כ-600 מושבים, מהם 200 בעזרת הנשים. הוא מעוצב בסגנון ייחודי, הנראה כצדפה, ומסמל צדפים מחופיה של סלוניקי. הבחירה בצדף נעשתה כיוון שהוא העצם היחיד בטבע שכל צלעותיו מתכנסות למקום אחד, כאשר בבית הכנסת הצלעות מתכנסות אל עבר ארון הקודש. החזית הצפונית של המבנה עשויה מבטון חשוף, שהגה ועיצב הצייר יחזקאל קמחי, ובשיטה מיוחדת שפיתח שילב בתבליט פסוקים וסמלים יהודים דוגמת המנורה ומגן דוד. בחלונות הותקנו ויטראז'ים צבעוניים המתארים את השבת ואת חגי ישראל. בבית הכנסת מתקיימת כיום פעילות קבועה של תפילות, הרצאות, חוגים ושיעורים. התפילות הן בנוסח הספרדים, וקהל המתפללים כולל בנוסף למתפללים יוצאי סלוניקי גם יהודים ספרדים מקהילות אחרות ואף מעט אשכנזים. בית הכנסת היה פעיל בהוצאת מחזורים בנוסח יהודי סלוניקי וכן בהוצאת האלבום המוזיקלי מחזור סלוניקי. בית הכנסת היכל יהודה חזית בית הכנסת היכל יהודה חזית בית הכנסת (דגם במיני ישראל) בניית תבליט הבטון על ידי האמן יחזקאל קמחי בית הכנסת "היכל יהודה" ברח' סרוק (על חנוכת הבית + תמונה), הליכות : בטאון המועצה הדתית בתל אביב יפו, גיליון 88-9, תשרי תשמ"א, עמ' 25. מדיה וקבצים בנושא בית הכנסת היכל יהודה בוויקישיתוף בית הכנסת היכל יהודה - היסטוריה כתבה ותמונות של בית הכנסת תמונות המבנה תמונות המבנה בית הכנסת באתר אמפוריס אתר אמפוריס
מוצר יסוד

מוצרי יסוד או מזון בסיסי הוא שם כולל למזון[דרוש מקור] הניתן לאחסון או לייצור לאורך כל השנה, ומכיל כמות קלוריות גבוהה ביחס למחירו. סוגי המזון הבסיסי עשויים להשתנות בין אזורים שונים בעולם, אך לכולם מאפיינים משותפים: זולים ונמצאים בהישג יד. עשירים בעמילן ממקור צימחי. אוצרים בתוכם רמת אנרגיה גבוהה שמקורה בפחמימות. עבור מרבית האנשים המזון הבסיסי מהווה את המרכיב העיקרי בכל ארוחה, ולרוב מתכוונים אליו בעת השימוש במונח "אוכל". מקורו של רוב המזון הבסיסי הוא במשפחת הדגנים כגון: חיטה, שעורה, אורז ותירס. מקור נוסף למזון בסיסי נמצא בכמויות גדולות גם בירקות שורש כגון: תפוחי אדמה, בטטות ופקעות אחרות, וכן בסוגים שונים ממשפחת הקטניות כגון חומוס. מוצרי יסוד נוספים הם שמן בישול, חומץ, מלח בישול, וסוכר, המהווים מרכיבים חיוניים בבישול. רוב המזון הבסיסי נמכר לאחר עיבוד ראשוני הכולל טחינה ויצור קמח האופייני לו, ולאחריו ערבוב עם מים וחומרים נוספים ליצירת לחם, פסטה, או מוצרי מחית מבושלים. האורז וירקות השורש נאכלים גם בשלמותם לאחר בישול וריכוך. למרות כמות האנרגיה הגבוהה האצורה בו, צריכה של מזון בסיסי לבדו אינה נחשבת לתזונה מספיקה גם בכמויות גבוהות, ועלולה לגרום למאפיינים של תת תזונה. לאור זאת, יש לשלב צריכה של מזון בסיסי ביחד עם מזונות המכילים מרכיבים נוספים של תזונה מאוזנת כגון ירקות ופירות, ומזונות נוספים העשירים בחלבון וויטמינים. המזרח התיכון: חיטה, שעורה מרכז אירופה: תפוח אדמה אפריקה הטרופית: מניהוט מצוי ארצות הברית, מקסיקו: תירס מזרח אסיה, הודו: אורז, חיטה רוסיה: שיפון, שעורה, כוסמת המושג שנקבע על ידי משרד החקלאות בשנת 2015 והוא מתייחס לארבעה סוגי ירקות ופירות: מלפפונים, עגבניות, בצלים ופלפלים שלגבי מחירם הסיטונאי יש מעקב של המשרד. מדיה וקבצים בנושא מוצר יסוד בוויקישיתוף מזון בסיסי – מה אנשים אוכלים (באנגלית)