הטריטוריה הדרום-מערבית

הטריטוריה מדרום לנהר אוהיו, הידועה יותר בשם הטריטוריה הדרום-מערבית, הייתה טריטוריה מאוגדת מאורגנת של ארצות הברית שהתקיימה מ-26 במאי 1790 עד 1 ביוני 1796, אז התקבלה לארצות הברית כמדינת טנסי. הטריטוריה הדרום-מערבית הוקמה על ידי פקודת דרום-מערב מאדמות של מחוז וושינגטון שנמסרו לממשלה הפדרלית של ארצות הברית על ידי קרוליינה הצפונית. המושל הבודד של הטריטוריה היה ויליאם בלאנט. הקמת הטריטוריה הדרום-מערבית באה בעקבות שורה של מאמצים של תושבי קרוליינה הצפונית הטרנס-אפלצ'יים להקים ישות פוליטית נפרדת, בתחילה עם אגודת וואטאוגה, ואחר כך עם מדינת פרנקלין הכושלת. קרוליינה הצפונית ויתרה על אדמות אלו באפריל 1790 כתשלום חובות לממשלה הפדרלית. תושבי הטריטוריה בירכו על הוויתור, מתוך אמונה שהממשלה הפדרלית תספק הגנה טובה יותר מפני פעולות האיבה האינדיאניות. עם זאת, הממשל הפדרלי הקדיש תשומת לב מועטה יחסית לטריטוריה, והגביר את רצונם של תושביה למדינה מלאה. יחד עם בלאנט, מספר אנשים שמילאו תפקידים בולטים בתחילת ההיסטוריה של טנסי שירתו בממשל של הטריטוריה הדרום-מערבית. אלה כללו את ג'ון סווייר, ג'יימס רוברטסון, גריפית' רתרפורד, ג'יימס ווינצ'סטר, ארצ'יבלד רואן, ג'ון מק'ניירי, ג'וזף מקמין ואנדרו ג'קסון. במהלך התקופה הקולוניאלית, השטח שהפך לטריטוריה הדרום-מערבית הייתה חלק מהתביעה של קרוליינה הצפונית. הרי בלו רידג', המתנשאים לאורך הגבול המודרני בין טנסי לקרוליינה הצפונית, מנעו מקרוליינה הצפונית לגלות כל עניין מתמשך בשטח. בתחילה הסחר, העניין הפוליטי וההתיישבות הגיעו בעיקר מווירג'יניה וקרוליינה הדרומית, אם כי פליטים מהתקוממות הרגולטורים החלו להגיע מקרוליינה הצפונית בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-18. אגודת וואטאוגה הייתה ממשלה אוטונומית למחצה שנוצרה בשנת 1772 על ידי מתיישבי גבול שחיו לאורך נהר וואטאוגה באזור שהוא היום אליזבתטון, טנסי. המושבה הוקמה על קרקע בבעלות צ'רוקי, שבה ניהלו המתיישבים וואטאוגה ונוליצקי משא ומתן על חוזה חכירה ל-10 שנים ישירות עם האינדיאנים. מבצר וואטאוגה הוקם על נהר וואטאוגה בשיקמור שולס כמרכז סחר של ההתיישבויות. במרץ 1775, ספסרי קרקעות ושופט מקרוליינה הצפונית, ריצ'רד הנדרסון, נפגש עם יותר מ-1,200 צ'רוקי בשקמור שולס. במפגש נכללו מנהיגי צ'רוקי כמו אטאקולאקולה, אוקונוסטוטה ודראגינג קאנו. הפגישה הניבה את "הסכם השקמה", שבו רכש הנדרסון מהצ'רוקי את כל הקרקעות שנמצאות מדרום לנהר אוהיו ושוכנת בין נהר קמברלנד, הרי קמברלנד ונהר קנטקי. אדמה זו, שהקיפה בערך 20 מיליון דונם (80,000 קמ”ר), נודעה בשם רכישת טרנסילבניה. נמצא כי עסקת הקרקע של הנדרסון מפרה את החוק של קרוליינה הצפונית ווירג'יניה, כמו גם את ההכרזה המלכותית משנת 1763, שאסרה על רכישה פרטית של קרקעות אינדיאניות. גם קרוליינה הצפונית וגם וירג'יניה ראו בהתנחלויות הטרנס-אפלאצ'יות בלתי חוקיות, וסירבו לספח אותן. אף על פי כן, עם תחילתה של מלחמת העצמאות האמריקאית ב-1776, המתיישבים, שתמכו במרץ בעניין הפטריוטי, התארגנו ב"מחוז וושינגטון" והקימו ועדת הגנה לשלוט בו. ביולי 1776, דראגינג קאנו והפלג של הצ'רוקי שהתנגדו לרכישת טרנסילבניה (שמאוחר יותר נקראה צ'יקמאוג'ס) יישרו קו עם הבריטים ופתחו בפלישה ליישובי וואטאוגה, כשהם מכוונים למבצר וואטאוגה באליזבתטאון המודרנית ואיטון'ס ליד קינגספורט המודרנית. לאחר שהמתיישבים סיכלו את ההתקפות, קרוליינה הצפונית הסכימה לספח את ההתיישבויות כמחוז וושינגטון. בספטמבר 1780, קבוצה גדולה של מתיישבים טרנס-אפלאצ'יים, בראשות ויליאם קמפבל, ג'ון סווייר ואייזק שלבי, התאספה בשיקמור שולס בתגובה לאיום בריטי לתקוף יישובי גבול. הידועים כאנשי אוברמאונטיין, המתיישבים צעדו על פני ההרים לקרוליינה הדרומית, שם הם התמודדו והביסו כוח לויאליסטים בראשות פטריק פרגוסון בקרב על הר המלכים. אנשי אוברמאונטיין ישתתפו גם בקרב על מסגרוב מיל ובקרב קאופנס. ב-1784 ויתרה קרוליינה הצפונית על השליטה בהתיישבויות אוברמאונטיין בעקבות הצבעה חריפה. הוויתור בוטל מאוחר יותר באותה שנה, אך לא לפני שחלק מהמתיישבים ארגנו את מדינת פרנקלין, שביקשה להקים מדינה. ג'ון סווייר מונה למושל והאזור החל לפעול כמדינה עצמאית שאינה מוכרת על ידי הקונגרס של הקונפדרציה. מתיישבי אוברמאונטיין רבים, בראשות ג'ון טיפטון, נשארו נאמנים לקרוליינה הצפונית, ולעיתים קרובות הסתכסכו עם הפרנקליניטים. בעקבות תבוסתו של טיפטון על סווייר ב"קרב פרנקלין" בתחילת 1788, ירדה תנועת מדינת פרנקלין. הפרנקליניטים הסכימו להצטרף מחדש לקרוליינה הצפונית עד תחילת 1789. קרוליינה הצפונית אישרה את חוקת ארצות הברית ב-21 בנובמבר 1789. ב-22 בדצמבר הצביע בית המחוקקים של המדינה לוותר על יישובי אוברמאונטיין כתשלום התחייבויותיו לממשלה הפדרלית החדשה. הקונגרס קיבל את הוויתור במהלך הישיבה הראשונה שלו ב-2 באפריל 1790, כאשר הוא העביר "חוק לקבל ויתור על התביעות של מדינת קרוליינה הצפונית למחוז מסוים בטריטוריה המערבית". ב-26 במאי 1790, הקונגרס העביר חוק המארגן את הוויתור החדש כ"טריטוריה של ארצות הברית מדרום לנהר אוהיו", שהורכבה מטנסי המודרנית, למעט שינויי גבול מינוריים מאוחרים יותר. עם זאת, רוב השטח החדש היה בשליטה אינדיאנית, כאשר המינהל הטריטוריאלי כיסה בתחילה שני אזורים לא קשורים — מחוז וושינגטון שממוקם כעת בצפון מזרח טנסי, ומחוז מרו סביב נאשוויל. החוק גם מיזג את משרד המושל הטריטוריאלי עם משרד המפקח לענייני האינדיאנים עבור המחלקה הדרומית. הטריטוריה החדשה נשלטה בעיקר על פי אותן הוראות כמו פקודת צפון-מערב, חוק משנת 1787 שנחקק ליצירת הטריטוריה הצפון-מערבית מצפון לנהר אוהיו. עם זאת, ההוראה של פקודת צפון-מערב האוסרת עבדות לא הוחלה על הטריטוריה הדרום-מערבית. יחד עם כללי הממשל, הפקודה התוותה צעדים שהטריטוריה יכולה לנקוט כדי התלקבל לאיחוד. הצעד הראשון כלל ארגון של ממשלה טריטוריאלית. השלב הבא, שיתרחש כאשר בטריטוריה יהיו לפחות 5,000 גברים בוגרים, היה ארגון בית מחוקקים טריטוריאלי, עם בית תחתון שנבחר עממי ובית עליון שימנה הנשיא. השלב האחרון, שיתקיים כאשר השטח ימנה 60,000 תושבים לפחות, היה כתיבת חוקת מדינה ובחירה בממשלת מדינה, ואז הטריטוריה תתקבל לאיחוד. כמה מועמדים הוצעו לתפקיד מושל הטריטוריה החדשה. ויליאם בלאונט (1749 – 1800), ציר ועידת החוקה ומחוקק מדינה לשעבר אשר דגל במטרותיהם של מתיישבים מערביים, נתמך על ידי פוליטיקאים מרכזיים בקרוליינה הצפונית כמו יו ויליאמסון, טימותי בלאדוורת', ג'ון ב' אש ובנג'מין הוקינס. לבלואנט, ספקולנט קרקעות אגרסיבי, היו אחזקות קרקע נרחבות בטריטוריה החדשה. פטריק הנרי מווירג'יניה קרא לחברו, הגנרל ג'וזף מרטין, להתמנות למושל. קבוצה קטנה של פרנקלינים לשעבר התכנסה בגרינוויל כדי לדחוף למינוי ג'ון סווייר. ב-8 ביוני 1790, הנשיא ג'ורג' וושינגטון בחר בבלואנט כמושל החדש של השטח. הוא גם מינה את דניאל סמית' (1748 – 1818) למזכיר הטריטוריה, ומינה שניים משלושת השופטים של הטריטוריה, ג'ון מקניירי ודייוויד קמפבל (ג'וזף אנדרסון ייבחר בסופו של דבר כשופט השלישי). ג'ון סווייר מונה לבריגדיר גנרל של המיליציה של מחוז וושינגטון, וג'יימס רוברטסון מונה לבריגדיר גנרל של המיליציה של מחוז מרו. בספטמבר 1790, בלאנט ביקר בוושינגטון במאונט ורנון, והושבע על ידי שופט בית המשפט העליון ג'יימס איירדל. לאחר מכן הוא עבר לטריטוריה החדשה, שם הקים בירה זמנית ברוקי מאונט, ביתו של ויליאם קוב במחוז סאליבן. הוא גייס את המוציא לאור של קרוליינה הצפונית, ג'ורג' רולסטון, כדי להקים עיתון, "נוקסוויל גאזט" (שפורסם בתחילה ברוג'רסוויל). הוא בילה את רוב אוקטובר ונובמבר במתן מינויים לתפקידי מינהל ומיליציות ברמה נמוכה יותר. בדצמבר הוא ערך את המסע המסוכן על פני השטח האינדיאני למחוז מרו, שם גם קבע פגישות, לפני שחזר לרוקי מאונט עד סוף השנה. בלאונט רצה בתחילה שהבירה הטריטוריאלית הקבועה תהיה ממוקמת במפגש הנהרות קלינץ' וטנסי (בקרבת קינגסטון המודרנית), שם היו לו תביעות קרקע נרחבות, אך לא הצליח לשכנע את שבט הצ'רוקי לוותר על הבעלות על אדמות אלו. לכן הוא בחר במבצר של ג'יימס ווייט, מוצב שנמצא במעלה הזרם לאורך טנסי. בשנת 1791, חתנו של וייט, צ'ארלס מקלונג, הכריז על העיר החדשה, ומגרשים נמכרו באוקטובר של אותה שנה. בלאנט קרא לעיר החדשה "נוקסוויל" על שם הממונה עליו במחלקת המלחמה, הנרי נוקס. במפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 1790, 7 מחוזות בטריטוריה הדרום-מערבית דיווחו על ספירת האוכלוסייה הבאה: תושבי הטריטוריה הדרום-מערבית בירכו בתחילה על השליטה הפדרלית, מתוך אמונה שהממשלה הפדרלית תספק הגנה טובה יותר מפני אינדיאנים עוינים מאשר הממשלה הרחוקה של קרוליינה הצפונית ממזרח. עם זאת, הממשלה הפדרלית כבר הייתה ממוקדת יותר בעניינים קריטיים בטריטוריה הצפון-מערבית הישנה. רוב הקרקעות ב"דרום מערב הישן" היו עדיין או טריטוריה אינדיאנית או שכבר נתבעו על ידי ספקולנטים או מתיישבים, ולפיכך היה מעט כסף להרוויח ממכירת קרקעות. הנשיא וושינגטון פרסם כרוז האוסר על הפרת הסכם הופוול (שקבע גבולות אינדיאנים), ושר המלחמה נוקס האשים לעיתים קרובות מתיישבים בפלישה לא חוקית לאדמות האינדיאנים. בלאנט נקרע בעקביות בין פיוס אנשי גבולות זועמים לפיוס הממונים עליו בממשלה הפדרלית. בקיץ 1791, בלאנט ניהל משא ומתן על הסכם הולסטון עם הצ'ירוקי באתר העתידי של נוקסוויל. האמנה הביאה אדמות מדרום לנהר פרנץ' ברוד וממזרח לחלוקה בין הנהר הקטן לנהר טנסי הקטן (בעצם מחוזות קוק, סוויר ובלאונט המודרניים) לשליטת ארצות הברית, והבטיחה את השימוש בטריטוריה בכביש בין וושינגטון למרו. מחוזות, כמו גם נהר טנסי. בשנה שלאחר מכן, בלאנט ניהל משא ומתן על הסכם המבהיר את גבולות הקרקע עם שבט הצ'יקסאו, ששלט במה שהוא כיום מערב טנסי. למרות הסכמים אלו, המשך הפלישה של מתיישבים לאדמות אינדיאניות גרמה לפעולות תגמול, שהגיעו בעיקר מאינדיאנים עוינים של צ'יקמאוגה צ'רוקי וקריק. הספרדים, ששלטו בפלורידה לאורך חוף מפרץ מקסיקו ועדיין חלקו על גבולותיה הדרומיים של ארצות הברית, חמש עשרה שנים לאחר תום מלחמת העצמאות, עודדו וחימשו את השבטים הדרומיים. התקפות אלו נמשכו לאורך כל השנים 1792 ו-1793, כאשר יישובי מרו נושאים את נטל הלחימה. עמדת זיגלר ליד הנדרסונוויל המודרנית נהרסה, ומגני מרו נאלצו להתאסף כדי לסכל פלישה גדולה בעמדת ביוקנן ליד נאשוויל. למרות חוסר הסבלנות הגובר מצד אנשי הגבול, מזכיר המלחמה נוקס סירב לאשר פלישה לשטח אינדיאני. בספטמבר 1793, בזמן שבלאונט שהה בפילדלפיה, קבוצה גדולה של פולשים משבט צ'ירוקי גברה על עמדת קאבט ממערב לנוקסוויל, ותכננה לצעוד על נוקסוויל לפני שהכוח הפולש יתמוסס בגלל קרבות פנים בין צ'יפים. השר הטריטוריאלי דניאל סמית', שהיה ממלא מקום המושל בהיעדרו של בלאנט, זימן את המיליציה והורה על פלישה לשטח צ'רוקי. גנרל המיליציה סוויר הוביל את המיליציה דרומה והרס כמה כפרים בצ'יקמאוגה. בעוד שבלאונט תמך בהחלטתו של סמית, הפלישה הכעיסה את נוקס, שסירב לתת שכר לאנשי המיליציה. בספטמבר 1794, רוברטסון, ללא אישור מנוקס, שיגר כוח אמריקאי רכוב בפיקודו של ג'יימס אור שהרס את העיירות ניקאג'ק ומים זורמים בצ'יקמאוגה. רוברטסון התפטר מתפקיד הבריגדיר גנרל זמן קצר לאחר מכן. תבוסתם של שבטי הצפון בקרב פאלן טימברס באוגוסט 1794, השמדת ניקאג'ק ומים זורמים ופתרון סכסוכי הגבול בין ארצות הברית וספרד הביאו לירידה בהתקפות אינדיאנים עוינות. בנובמבר 1794, בלאנט ניהל משא ומתן על סיום מלחמות צ'רוקי-אמריקאים ב-Tellico Blockhouse, מאחז פדרלי מדרום לנוקסוויל. מפקד אוכלוסין בקיץ 1791 הראה שאוכלוסיית הטריטוריה מונה 35,691. היו 6,271 גברים לבנים בוגרים חופשיים, יותר מ-5,000 הדרושים לטריטוריה כדי לארגן בית מחוקקים. בלאנט, לעומת זאת, חיכה עד 1793 כדי לקרוא לבחירות. חברי בית הנבחרים הטריטוריאלי (הבית התחתון של בית המחוקקים) נבחרו בדצמבר 1793, ומושב הבית הראשון התכנס ב-24 בפברואר 1794. הנציגים הציעו עשרה אנשים למינוי למועצה הטריטוריאלית (הבית העליון של בית המחוקקים), שחמישה מהם — גריפית' רתרפורד, ג'ון סווייר, ג'יימס ווינצ'סטר, סטוקלי דונלסון ופרמנאס טיילור — מונו בסופו של דבר על ידי הנשיא וושינגטון. רתרפורד נבחר לנשיא המועצה. האספה התכנסה לראשונה ב-26 באוגוסט 1794 וקראה לנקוט בצעדים מיידיים להשגת מדינה מלאה. האספה מינתה את ד"ר ג'יימס וייט (לא להתבלבל עם מייסד נוקסוויל) כנציג ללא הצבעה בקונגרס, מה שהפך את הטריטוריה הדרום-מערבית לאחת הטריטוריות הראשונות של ארצות הברית שעשו שימוש בסמכות זו. מושב מיוחד של האספה ב-29 ביוני 1795, קרא לערוך מפקד אוכלוסין בחודש הבא כדי לקבוע אם אוכלוסיית הטריטוריה הגיעה לסף ה-60,000 הנדרש להקמת מדינה. המפקד חשף אוכלוסייה של 77,262 תושבים. לאחר המפקד, הטריטוריה עברה במהירות להקים ממשלת מדינה. בדצמבר 1795, המחוזות בחרו צירים לוועידה החוקתית של המדינה. ועידה זו התכנסה בנוקסוויל בינואר 1796, וניסחה חוקת מדינה חדשה. השם "טנסי", שהיה בשימוש נפוץ מאז 1793 כאשר המזכיר סמית' פרסם את "תיאור קצר של ממשלת טנסי", נבחר כשם החדש למדינה. פקודת צפון-מערב הייתה מעורפלת לגבי הצעדים האחרונים שיש לנקוט כדי שמדינה תתקבל במלואה לאיחוד, אז מנהיגי טנסי המשיכו לארגן ממשלת מדינה. ג'ון סווייר נבחר למושל, העצרת הכללית הראשונה של טנסי התכנסה במרץ 1796, ובלאונט הודיע למזכיר המדינה, טימות'י פיקרינג, שהממשלה הטריטוריאלית הופסקה. עותק של חוקת המדינה נמסר לפיקרינג על ידי המושל לעתיד ג'וזף מקמין. בלאנט וויליאם קוק נבחרו לסנאטורים של המדינה בסנאט האמריקאי, ואנדרו ג'קסון נבחר לנציג המדינה. מכיוון שהטריטוריה הדרום-מערבית הייתה הטריטוריה הפדרלית הראשונה שעתרה להצטרף לאיחוד, היה בלבול בקונגרס לגבי איך להמשיך. אף על פי כן, טנסי התקבלה לאיחוד ב-1 ביוני 1796, כמדינה ה-16.  הטריטוריה הדרום-מערבית נשלטה על פי חוק הקונגרס, "חוק לממשלת הטריטוריה של ארצות הברית, מדרום לנהר אוהיו" (פקודת דרום-מערב), שעבר ב-26 במאי 1790. חוק זה שיקף למעשה את פקודת צפון-מערב המוקדמת יותר, ההבדל העיקרי הוא על עבדות, אשר נאסרה על-פי פקודת צפון-מערב, אך לא בפקודת דרום-מערב. שתי התקנות סיפקו חופש דת וקדושת החוזים, אסרו את הבכורה החוקית ועודדו הקמת בתי ספר וכיבוד חירותם של האינדיאנים. הכוח העליון בשטח נשען על המושל, שמונה על ידי נשיא ארצות הברית. הוא נעזר במזכיר, שמונה אף הוא על ידי הנשיא. סמכויות החקיקה עמדו באספה טריטוריאלית דו-ביתית שהורכבה מבית הנבחרים (הבית התחתון) והמועצה הטריטוריאלית (הבית העליון). נציגים נבחרו באופן עממי, בעוד חברי מועצה מונו על ידי הנשיא. הסמכות השיפוטית כללה שלושה שופטים שמונו על ידי הנשיא. גם בריגדיר גנרלים של המיליציה הטריטוריאלית מונו על ידי הנשיא. קציני מינהל, משפט וצבא נמוכים יותר מונו על ידי המושל. למושל הטריטוריה הדרום-מערבית הייתה סמכות עליונה בשטח. המושל יכול לגזור פקודות, להציע ולחוקק חוקים חדשים, ליצור עיירות ומחוזות ולהעניק רישיון עורכי דין. אף על פי שהאסיפה הטריטוריאלית החזיקה בסמכויות חקיקה, המושל החזיק בסמכות וטו על כל החוקים המוצעים. המושל היה אחראי למינוי הקצינים המנהליים הטריטוריאליים הנמוכים יותר, כולל היועץ המשפטי לממשלה, שופטי שלום, רשמים ופקידי בתי המשפט. הוא המליץ לנשיא על מועמדים לבריגדיר גנרלים, ומינה קציני מיליציה זוטרים יותר. המושל שימש גם כמפקח לענייני האינדיאנים עבור המחלקה הדרומית, הדיפלומט הראשי של הממשל הפדרלי לשבטים הדרומיים. כדי לכהן כמושל, אדם היה צריך להחזיק לפחות 1,000 acre (400 הקטאר) של קרקע בטריטוריה. ויליאם בלאנט (1749 – 1800) כיהן כמושל הטריטוריה הדרום-מערבית לאורך כל קיומה של הטריטוריה. מזכיר הטריטוריה הדרום-מערבית היה רשם התזכירים הרשמי של הטריטוריה. המזכיר שימש גם כמושל בפועל אם המושל נעדר או נטול יכולת. כדי לשמש כמזכיר, אדם היה צריך להחזיק לפחות 500 acre (200 הקטאר) של קרקע בשטח. דניאל סמית' (1748 – 1818) שימש כמזכיר לאורך כל קיומה של הטריטוריה. הסמכות המחוקקת בטריטוריה הדרום-מערבית הייתה בתחילה בידי המושל, שהתייעץ עם שלושת השופטים הטריטוריאליים על חוקים חדשים. לאחר שאוכלוסיית הגברים הלבנים בשטח הגיעה ל-5,000, הטריטוריה יכלה להקים אספה מחוקקת (הסמכות לזמן את האספה הייתה בידי המושל). האספה הורכבה מבית עליון, המועצה הטריטוריאלית (תפקידה דומה לזה של סנאט מדינתי), ומבית תחתון, בית הנבחרים. בעוד שהאסיפה יכולה להציע חוקים חדשים, המושל עדיין יכול להטיל וטו על כל הצעת חוק. כדי לכהן במועצה, אדם היה צריך להחזיק לפחות 500 acre (200 הקטאר) של קרקע בטריטוריה. בית הנבחרים הטריטוריאלי כלל שלושה עשר חברים שנבחרו על ידי הציבור. חברים אלו בחרו יושב ראש משורותיהם. הבית התכנס לראשונה בנוקסוויל ב-24 בפברואר 1794. חבריו היו ג'ון טיפטון (וושינגטון), ג'ורג' ראטלדג' (סאליבן), ג'וזף הארדין (גרין), ויליאם קוק (הוקינס), ג'וזף מקמין (הוקינס), אלכסנדר קלי (נוקס), ג'ון בירד (נוקס), סמואל וור (ג'פרסון), ג'ורג' דוהרטי (ג'פרסון), דייוויד וילסון (סאמנר), ד"ר ג'יימס ווייט (דייווידסון) וג'יימס פורד (מחוז טנסי). וילסון, ממחוז סאמנר, כיהן כיושב ראש מ-1794 עד 1795. הרדין, ממחוז גרין, כיהן כיושב ראש מ-1795 עד 1796. הופקינס לייסי נבחר למזכיר. חברי המועצה הטריטוריאלית מונו על ידי הנשיא מתוך רשימת מועמדים שהוגשה על ידי בית הנבחרים הטריטוריאלי. במושב הראשון שלו בפברואר 1794, הגיש הבית עשרה מועמדים למועצה: ג'יימס וינצ'סטר, ויליאם פורט, סטוקלי דונלסון, ריצ'רד גמון, דייוויד ראסל, ג'ון סווייר, אדם מיק, ג'ון אדייר, גריפית' רתרפורד ופרמנאס טיילור. מתוך רשימה זו, הנשיא וושינגטון מינה את וינצ'סטר, דונלסון, סווייר, רתרפורד וטיילור. רתרפורד נבחר לנשיא המועצה (תפקיד דומה ליושב ראש בית המחוקקים). פקודת הצפון-מערב אפשרה לאספה של טריטוריה לבחור נציג לקונגרס של ארצות הברית. נציג זה יכול היה להתייעץ עם חברי קונגרס על חקיקה, אך לא יכול היה להצביע. בשנת 1794 בחרה האספה של הטריטוריה הדרום-מערבית בד"ר ג'יימס וייט כנציגה ללא הצבעה לקונגרס. הטריטוריה הדרום-מערבית הייתה הטריטוריה האמריקאית הראשונה שהפעילה את הזכות הזו, ומאמציו של וייט בקונגרס יצרו תקדים לצירים טריטוריאליים עתידיים. הסמכות השיפוטית העליונה של הטריטוריה כללה שלושה שופטים, שכל אחד מהם מונה על ידי הנשיא. המושל מינה פקידי בית משפט, פרקליטים כלליים ותפקידי שיפוט זוטרים, וכן שופטי שלום. יחד עם סמכויותיהם השיפוטיות, השופטים יכלו להתייעץ עם המושל על חקיקה חדשה, אם כי המושל החזיק בסמכות וטו סופית על כל החוק המוצע. כדי לשמש כשופט, אדם היה צריך להחזיק לפחות 500 acre (200 הקטאר) של קרקע בשטח. השופטים שמונו על ידי הנשיא וושינגטון ב-1790 היו ג'ון מקניירי (1762 – 1837), דייוויד קמפבל (1750 – 1812) וג'וזף אנדרסון (1757 – 1837). בלאנט מינה את פרנסיס אלכסנדר רמזי לפקיד בית המשפט העליון של מחוז וושינגטון, את אנדרו ראסל לפקיד בית המשפט לשוויון של מחוז וושינגטון, דייוויד אליסון לפקיד בית המשפט העליון של מרו ואת ג'וזף סיטגריבס לפקיד בית המשפט לשוויון של מרו. בתי המשפט של הטריטוריה הדרום-מערבית זכו בדרך כלל להערכה רבה יותר מאשר ענפי ממשל אחרים. אנשי הגבולות הסתמכו במשך שנים על בתי המשפט המחוזיים כדי ליישב סכסוכים, ומשמונה למושל, בלאנט הותיר את בתי המשפט המחוזיים הקיימים ברובם. בתי המשפט הללו פעלו בדרך כלל על פי חוקי קרוליינה הצפונית הישנים בעת מתן החלטות, והסתמכו במידה רבה על "החידוש של חוקי קרוליינה הצפונית" (1791) של ג'יימס איירדל. לצד הדיון בתיקים פליליים ואזרחיים, בתי המשפט היו אחראים על רישוי מעבורות, הסדרת בתי מרזח וייעוד טחנות ציבוריות. בתי המשפט העניקו מדי פעם סיוע כספי לשיפורים פנימיים וסיוע לחסרי כל. שריף המחוזות היו אחראים לגביית מיסים. עורכי דין קיבלו רישיון מהמושל לעסוק בבתי המשפט של הטריטוריה. אנשים בולטים בעלי רישיון בטריטוריה כללו את הנשיא לעתיד אנדרו ג'קסון, המושל לעתיד ארצ'יבלד רואן, חבר הקונגרס לעתיד ג'ון ריאה, ואחיו למחצה הצעיר של בלאנט, המושל לעתיד וילי בלאנט. ג'קסון שימש כתובע מחוזי של הטריטוריה. הטריטוריה הדרום-מערבית כללה 43,000 מילים רבועים (110,000 קילומטרים רבועים), בשטחי טנסי של ימינו, למעט כמה שינויים קלים בגבולות הנובעים מסקרים מאוחרים יותר. מצפון לטריטוריה היה מחוז קנטקי של וירג'יניה, שהפך למדינה ה-15 בארצות הברית ב-1792. הקרקעות מדרום הטריטוריה היו באותה תקופה או שעדיין נתבעו על ידי ג'ורג'יה, או שנויות במחלוקת עם ספרד, אך לאחר מכן אוחדו לטריטוריית מיסיסיפי. עם הקמתו ב-1790, פיקח הממשל של הטריטוריה הדרום-מערבית על שני מחוזות לא קשורים — מחוז וושינגטון בצפון מזרח, ומחוז מרו באזור שמסביב ומצפון לנאשוויל. שאר השטח נותר בשליטה אינדיאנית, כאשר הצ'רוקי היה השבט הדומיננטי במזרח, והצ'יקסאו שלט בחלק המערבי של הטריטוריה. שבטים חשובים אחרים כללו את הקריקס והצ'וקטאו. מחוז וושינגטון כלל בתחילה אדמות צפונית לנהר פרנץ' ברוד ומצפון-מזרח למפגש הנהרות קלינץ' וטנסי (ליד קינגסטון המודרנית). הסכם הולסטון משנת 1791 דחק את הגבול מדרום לפרנץ' ברוד ודרום-מזרח לחלוקה בין הנהר הקטן לנהר טנסי הקטן (במה שהוא כיום דרום מחוז בלאנט). מחוז וושינגטון כלל במקור את מחוזות וושינגטון, סאליבן, גרין והוקינס. נוקס וג'פרסון נוצרו על ידי המושל בלונט בשנת 1792. בשנת 1793, בלאנט ארגן את שני המחוזות החדשים הללו למחוז נפרד, שנקרא "מחוז המילטון". מחוזות בלאנט וסווייר יתווספו למחוז חדש זה במהלך הניהול הטריטוריאלי. מחוז מרו כלל את האדמות סביב נאשוויל ולאורך נהר קמברלנד, מצפון לגבול קנטקי המודרני. הוא כלל שלושה מחוזות — דייוידסון​, סאמנר וטנסי. מחוזות מרו וושינגטון היו מחוברים בכביש, המכונה בדרך כלל אייברי'ס טרייס, שחצה את אדמות האינדיאנים. אוכלוסיית הטריטוריה הדרום-מערבית בשנת 1791 הייתה 35,691. זה כלל 3,417 עבדים ו-361 אנשים חופשיים צבעוניים. אוכלוסיית מחוז וושינגטון הייתה 28,649, בעוד שאוכלוסיית מרו הייתה 7,042. מפקד האוכלוסין של הטריטוריה משנת 1795 הראה אוכלוסייה כוללת של 77,262 תושבים, כולל 10,613 עבדים ו-973 אנשים חופשיים צבעוניים. אוכלוסיית מחוזות וושינגטון והמילטון הייתה 65,338, ואוכלוסיית מרו הייתה 11,924. מדיה וקבצים בנושא הטריטוריה הדרום-מערבית בוויקישיתוף U.S. National Park Service. "Timeline of the Ratification of the Constitution". Teaching American History. אורכב מ-המקור ב-2013-09-21. Walter T. Durham, "The Southwest Territory: Progression to Statehood", Journal of East Tennessee History, Vol. Walter T. Durham, "The Territory of the United States South of the River Ohio", Before Tennessee: The Southwest Territory, 1790–1796 (Rocky Mount Historical Association, 1990), pp. 31–46. Stanley Folmsbee and Lucile Deaderick, "The Founding of Knoxville", East Tennessee Historical Society Publications, Vol. James Mooney, Myths of the Cherokee and Sacred Formulas of the Cherokees (C. Elder-Bookseller, 1972). William Robertson Garrett and Albert Virgil Goodpasture, History of Tennessee (Brandon Printing Company, 1903), p. 109. Tennessee Blue Book (אורכב 31.07.2012 בארכיון Wayback Machine) (2012), p. 566. William Rule, George F. Mellen and John Woolridge, Standard History of Knoxville Standard History of Knoxville, Tennessee (Lewis Publishing Company, 1900), p. 467. "Willie Blount," North Carolina Biographical Dictionary (North American Book Distributors, 1999), p. 76. Tennessee Blue Book (1890), p. 15. Stanley Folmsbee, Robert Corlew and Enoch Mitchell, Tennessee: A Short History (University of Tennessee Press, 1969), p. 100. Benjamin Nance, "Fort Blount".