laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
דנידין (ניו זילנד)

דנידין (באנגלית: Dunedin) היא עיר בניו זילנד, השנייה בגודלה באי הדרומי ובירת מחוז אוטאגו. אף שהיא העיר השמינית בגודלה בניו זילנד כולה, מקובל לראות בה, מסיבות היסטוריות ותרבותיות את אחת מארבע הערים החשובות, לצידן של ולינגטון, אוקלנד וקרייסטצ'רץ'. בשנת 2007 התגוררו בה כ-114,000 תושבים, כ-20,000 מהם סטודנטים, שלהם השפעה רבה על אופייה של העיר. ארכאולוגים גילו ממצאים המעידים על התיישבות מאורית באזור בסביבות שנת 1100. לאורך השנים יישבו המאורים את האזור לסירוגין. ג'יימס קוק הגיע למקום בו שוכנת דנידין בראשית 1770. דיווחיו על פינגווינים וכלבי ים במקום, משכו אליו ציידים, שהתעמתו עם התושבים המאורים. ב-1815 ייסד ויליאם טאקר את היישוב האירופאי הראשון במקום, אך רק בשנת 1831 הוקם יישוב קבע, על ידי ציידי לווייתנים. תוך מספר שנים החלו מתיישבים נוספים לפתח חקלאות והוקם גם מיסיון. דנידין הוקמה רשמית על ידי מתיישבים סקוטים בשנת 1848. הם קראו לה על שם בירתם, אדינבורו (בסקוטית: Dùn Èideann), ואף ניסו לעצבה בדמותה. גילוי זהב דרומית מזרחית לדנידין ב-1861 הביא לגידול מהיר באוכלוסייתה. רוב התושבים החדשים היו אירים, אך הגיעו גם איטלקים, צרפתים, גרמנים, יהודים וסינים. הגידול באוכלוסיית העיר הביא להאצת הפיתוח שלה. בשנת 1869 נוסדה בה אוניברסיטת אוטאגו, האוניברסיטה הוותיקה ביותר בניו זילנד. בשנת 1878 הגיעה אליה מסילת הברזל מקרייסטצ'רץ' וב-1879 נפתח הקו לאינוורקרגיל. ב-1881 הייתה לאחת הערים הראשונות בעולם שבהן פעלו באופן סדיר חשמליות. בנוסף, החלה לשגשג תעשיית הבשר הקפוא. התפתחותם של ענפים נוספים הביא לכך שגם כאשר הבהלה לזהב דעכה, העיר המשיכה להתפתח. בראשית המאה העשרים החלה התעוררות באי הצפוני, מה שהביא לירידה במעמדה של דנידין, אם כי היא עדיין נותרה מרכז חשוב. התפתחותה של העיר במחצית המאה ה-19 הותירה חותם בארכיטקטורה הוויקטוריאנית של דנידין. בעיר יש לא מעט מוזיאונים וגלריות. הגן הבוטני, שפועל משנת 1868, אף הוא מהווה מקור משיכה לתיירים. בחצי האי אוטאגו חיים בעלי חיים רבים, כגון אלבטרוסים, פינגווינים, כלבי ים ואריות ים, ומספר סוכנויות בעיר מציעות סיורים בשטחי המחיה שלהם. על פי ספר השיאים של גינס, רחוב בולדווין הנמצא כ-3.5 ק"מ ממרכז העיר, מחזיק בשיא העולמי כרחוב התלול ביותר בעולם, עובדה שהופכת אותו לאטרקציה תיירותית בעיר. בריטניה אדינבורו, סקוטלנד, בריטניה יפן אוטארו, יפן ארצות הברית פורטסמות', וירג'יניה, ארצות הברית הרפובליקה העממית של סין שאנגחאי, הרפובליקה העממית של סין אתר האינטרנט הרשמי של דנידין תיירות בדנידין דנידין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) גרדיאן, בניו זילנד חוששים לאבד את תואר הרחוב התלול בעולם לעיירה בוויילס, באתר הארץ, 14 בינואר 2019
תעתועים

תעתועים, או בשמו המלא תעתועים, הרפתקאותיו של משיח בעל כורחו, הוא ספר מאת ריצ'רד באך העוסק באופן בו אנו רואים את המציאות. תעתועים הוא ספרו השישי של באך, אשר ראה אור בשנת 1977, שבע שנים לאחר צאת ספרו המצליח "ג'ונתן ליווינגסטון השחף". באך מתאר בספר את מפגשו עם דונלד שימודה. באך ושימודה, שניהם טייסי מטוסים קלים, נפגשים בשדה במרכז ארצות הברית המשמש אותם להטסת אזרחים מעל שמי האזור בו נחתו, עיסוק בו מוצאים שניהם את פרנסתם. שימודה הוא משיח אשר מואס בתפקידו כמשיח, לאחר שהבין כי בני האדם מעוניינים בעיקר בהופעה ובשעשוע שמאחורי עשיית הנסים ופחות בהבנת המסר שמביא המשיח במעשיו. שימודה פוגש בריצ'רד ומעביר אליו את הידע שרכש במהלך השנים בעשיית נסים. הוא עושה זאת תוך שימוש בספר בשם "המדריך למושיע" שנמצא עמו, בו מופיעים משפטים אשר אמורים לכוון את הקורא אל ראייה מסוימת של המציאות, התואמת את היותו משיח. המיוחד בספר הוא שעמודיו אינם ממוספרים. הסיבה לכך, על פי שימודה, היא שהספר יפתח בעמוד בו ימצא הקורא את התשובה לשאלות ולספקות אותם העלה בראשו באותו הרגע. בהמשך עובר הספר לרשותו של ריצ'רד. בספר משולבים ציטוטים רבים אשר לקוחים מתוך "מדריך למושיע". בעזרת ציטוטים אלו נגלה ריצ'רד לעולמו של המשיח. הקורא יכול למצוא בציטוטים אלו אמרות לגבי בחינת המציאות הקיימת ואופן ההתבוננות של אדם על חייו. ציטוטים אלו המובאים בספר מעניקים לו נופך פילוסופי ורוחני. הספר תורגם לעברית בידי נורית יהודאי. ראה אור בארץ בשנת 1983, בהוצאת כנרת. תעתועים, באתר OCLC (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קילומטר

קילומטר (בראשי תיבות: ק"מ; ביוניקוד וב-SI‏ km‏) הוא יחידת מידה תקנית למדידת מרחק (אורך) במערכת היחידות הבינלאומית, SI. קילומטר שווה לאלף מטר (קילו=אלף). קילומטר הוא היחידה המקובלת ברוב מדינות העולם למדידת מרחק בין מקומות גאוגרפיים. קילומטר לשעה יחידות מידה לאורך מדיה וקבצים בנושא קילומטר בוויקישיתוף קילומטר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) יוניקוד 339E מיל אחד הוא בדיוק 1.609344‏ קילומטר נוסחה לחישוב מקורב להמרת קילומטר למיל היא כפול 8 ולחלק ב-5, המניב סטיה הנמוכה ב-0.6% מן המידה המדויקת. יארד אחד שווה ל-0.0009144 קילומטר. רגל אחד שווה ל-0.0003048 קילומטר. מיל ימי שווה ל-1.852 קילומטר. יחידה אסטרונומית אחת שווה ל-149,597,870.691 קילומטר, ±0.030 ק"מ ערך זה הוא קצרמר בנושא פיזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יואב ריבק

יואב ריבק (נולד ב-20 ביולי 1980) הוא עיתונאי ישראלי. הוא מכהן כעורך המוסף ״7 ימים״ ב״ידיעות אחרונות״, וכיהן בעבר כראש מחלקת החדשות ב״מעריב״ וב״ידיעות אחרונות״. ריבק נולד בחולון לאב מהנדס ולאם מורה. את דרכו העיתונאית החל בתיכון איילון בעיר כשערך את המגזין של כיתת התקשורת "שולמן". לפני גיוסו לצה"ל, עבד ריבק תקופה קצרה ב"ידיעות אחרונות", ומיד עם תום שירותו הצבאי הצטרף לצוות הכותבים של אתר הספורט "סל-ניוז" שנסגר מאז. בהמשך עבד כשנתיים וחצי כעורך וראש דסק באתר האינטרנט של עיתון "הארץ". לאחר מכן, עבר להיות עורך חדשות במהדורה המודפסת של העיתון. כעבור כמה חודשים, עבר ל"מעריב" כעורך בדסק החדשות, שם עבד כשנה. לאחר מכן חזר לעיתון הארץ כעורך וכן כתב רשימות עיתונאיות. לאחר שנתיים וחצי ב"הארץ", הוא חזר לקדנציה שלישית במעריב, הפעם כראש מחלקת החדשות של אתר nrg. כעבור כשנה קודם להיות סגנו של נטע ליבנה, ראש מחלקת החדשות של העיתון. בעקבות רכישת העיתון על ידי נוחי דנקנר בשנת 2011, הוחלט כי ריבק יחליף בתפקיד את ליבנה, והוא שימש כראש אגף החדשות יחד עם עומר ברק. מיוני 2006 עד פברואר 2009, בשיתוף עם העיתונאי יאיר טרצ'יצקי, כתב בלוג בשם "לחץ חברתי". בבלוג עסקו השניים בסוגיות תקשורתיות וחברתיות, ובין היתר בנושא חוק ההסדרים. בסוף 2006 פרסמו השניים סדרה של פוסטים על חוק ההסדרים לשנת 2007. אתר החדשות ynet בחר בבלוג "לחץ חברתי" כאחת מעשר היוזמות החברתיות שעשו את שנת 2006. השניים נמנו גם על מקימי ועד העיתונאים ב"הארץ", למרות התנגדות המוציא לאור של העיתון, עמוס שוקן. ריבק אף כיהן בנציג "הארץ" בהנהלת אגודת העיתונאים של תל אביב, וכיום הוא ממייסדי ארגון העיתונאים בישראל שפועל לאגד עיתונאים במסגרת ההסתדרות. כשנה לאחר הקמת הוועד ב"הארץ" ייסדו השניים גם את החטיבה הצעירה באגודת העיתונאים של תל אביב. מטרת המהלך הייתה להחיות את העבודה המאורגנת בעולם התקשורת ולחזק את מעמד העיתונאי, באמצעות פנייה לעיתונאים צעירים שעד אז לא היו חברים באגודת העיתונאים. לכנס הייסוד של החטיבה הצעירה הגיעו כ-400 עיתונאים, שרובם הצטרפו בעקבותיו לאגודה. התארגנותם של העיתונאים הצעירים הובילה מאוחר יותר גם להקמת ועד עיתונאים במעריב. לאחר רכישת "מעריב" על ידי שלמה בן צבי, עזב את תפקידו בעיתון. לחץ חברתי(הקישור אינו פעיל) - הבלוג של יואב ריבק ויאיר טרצ'יצקי אורלי פופר, בחברה טובה: היוזמות שעשו את השנה, באתר ynet, 29 בדצמבר 2006
אורחיי

אוֹרחֶיי (ברומנית: Orhei; קרויה גם אוניצקאן, ברומנית: Oniţcani; בעבר נקראה אורגייב או אורהייב (גם: אורגיוב, אורהיוב, אורייב, אוריוב, אורייוו), ברוסית: Оргеев) היא עיר ורשות עירונית במולדובה, בירת נפת אורהיי. אורחיי, יריד קדום שהתפתח לעיר, היא היישוב העירוני הקדום ביותר ברפובליקת מולדובה. במהלך המאות ה-14 וה-16 היא הוחרבה בידי הטטרים. עד כיבוש האזור בידי האימפריה הרוסית בשנת 1812 שימשה העיר כמרכז צבאי טורקי. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה העיר בתחומי רומניה, ובשנת 1991 נכללה בשטחי מולדובה. בשנת 2004 התגוררו בעיר כ-25,000 תושבים. בשנת 1726 הואשמו יהודי אורחי בעלילת דם. בין מלחמות העולם חיו בעיר כ-6,300 יהודים, כמחצית תושביה. בתקופה זו פעלו בעיר מוסדות תרבות ודת יהודיים, וכן מפלגות ותנועות נוער ציוניות. בסוף יוני 1940 נכנסו לעיר חיילי הצבא האדום, ובתקופת שליטתם בה, יהודים אמידים בה הוגלו לסיביר, תוך החרמת עסקים רבים של יהודים. עם פרוץ מבצע ברברוסה נסוגו הסובייטים מהעיר, ויהודים רבים שניסו להימלט מהעיר נהרגו בהפצצות שיירות הפליטים על ידי מטוסים גרמניים. עם כניסת הרומנים והגרמנים לעיר בסוף יולי 1941, פנתה לשלטונות משלחת יהודית כדי לקבלם, אך חבריה נרצחו בידיהם. בהמשך החודש ריכזו הרומנים את כ-4,000 היהודים שנותרו בעיר בגטו סגור, בו מתו מדי יום עשרות יהודים כתוצאה מתנאי המחיה הקשים. בד בבד, חויבו יהודי העיר בעבודות כפייה ובענידת טלאי צהוב, ונערכו בהם מעשי רצח אכזריים בידי אנשיו של המפקד הרומני פיליפ בקי. ב-6 באוגוסט 1941 רצחו אנשי הצבא הרומני כ-200 יהודים מהגטו, ובהם תינוקות וילדים קטנים, תוך השלכת גופותיהם לנהר הדניסטר. מאוקטובר 1941 עד נובמבר 1941 גורשו כל יהודי גטו אורחי לטרנסניסטריה, ודרך העיר הועברו גם אלפי היהודים שגורשו מגטו קישינב. רכושם של היהודים באורחיי הוחרם בידי השלטונות הרומניים, או נשדד בידי התושבים המקומיים. כיום ישנה קהילה יהודית קטנה בעיר, ומופעל בה בית כנסת ומרכז חב"ד בידי השליח הרב זלמן טוביה אבלסקי, הרב הראשי למולדובה. ש. בן-ציון - סופר, עורך ומוציא לאור, ממייסדי תל אביב. ישראל גוכברג - מתמטיקאי ישראלי. דוד קנוט - משורר רוסי-יהודי, ממייסדי המחתרת הצרפתית "הצבא היהודי". שנאור כוגן - צייר וגרפיקאי. משה כוגן - פסל. יצחק ספיבק - סופר ילדים ונוער. אברהם נוימן - ממציא צרפתי (1931 - מנעול למניעת גנבת רכב) חקובו פיכמן - משורר ארגנטינאי שבסע מאשקאוצן - לוחם מלחמת העולם השנייה שקיבל אות גבורה הגבוה של ברית המועצות וולף זיסליס - פעיל מחתרת קומוניסטית במולדובה בשנים 1924–1931 מאיר דיזנגוף - ראש עיריית תל אביב יצחק ספיבק, מרדכי רוטקוב, מרדכי פרנק (עורכים), אורהיוב בבנינה ובחורבנה, תל אביב: ועד יוצאי אורהיוב, תשי"ט. אובידיו קראנגה, אורחיי, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך III, עמ' 735–737), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) מדיה וקבצים בנושא אורחיי בוויקישיתוף ספר יזכור לקהילת אורהיוב, בספריית העיר ניו יורק אורחיי, באתר "אנו – מוזיאון העם היהודי" אורהייב בבניינה ובחורבנה: תרגום לאנגלית באתר JewishGen אורחיי (אורגייב) באתר JewishGen KehilaLinks (באנגלית) תמונות של אנדרטאות לנספים בשואה מאתר JewishGen אורחיי, בספרייה היהודית המקוונת (באנגלית) אורהיי (Orhei), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם אורהיוב (מולדובה), דף שער בספרייה הלאומית
דובסרי

דובסרי (ברומנית: Dubăsari, ברוסית: Дубоссары, דוּבּוֹסָארי, ביידיש: דובאסאר) היא עיר במולדובה, בחבל טרנסניסטריה, על הגדה השמאלית של הדניסטר, בירת מחוז דובסרי, כ-25 קילומטרים צפונית לקישינב. שם המקום הוא שיבוש של המילה הטאטארית Tembosary, שפירושה "גבעות צהובות". לפי מפקד שנערך בשנת 1989 חיו במקום 35,800 תושבים, 43% מתוכם מולדובים (רומנים), אך לאחר פרישת החבל ממולדובה הצטמצמה האוכלוסייה, ובשנת 2004 נפקדו במקום 23,650 תושבים. במקום פועלת תחנת כוח הידרואלקטרית, הגדולה ביותר במולדובה. היישוב נכלל בתחומי האימפריה הרוסית החל משנת 1791. בשנת 1795 קיבל היישוב זכויות עיר. לאחר פירוק האימפריה הרוסית, העיר נכללה בתחומי הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית. בשנת 1924 העיר וסביבותיה הועברו לתחום הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית המולדבית שהוקמה מעבר לדניסטר, והחל מאוגוסט 1940 נכללו ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית המולדובית. עם התפרקות ברית המועצות העיר נכללה בשטח הישות המדינית הקרויה טרנסניסטריה, בחסות רוסיה. בראשית המאה ה-20 נמנו בדובסרי כ-8,000 יהודים, כ-80% מתושביה. בתקופה הסובייטית עזבו את העיר יהודים רבים. באמצע יולי 1941 נכבשה דובסרי בידי הגרמנים והרומנים. כ-400 פליטים יהודים שניסו להגיע אליה, נורו בכניסה אליה. בסוף אוגוסט 1941 רוכזו כ-6,000 יהודי העיר בגטו סגור שהוקם במרכזה, אשר הוקף בגדרות חשמליות. מעת לעת נערכו בגטו הוצאות להורג של יהודים. ב-1 בספטמבר הועברה העיר לשלטון רומניה, במחוז טרנסניסטריה. יום למחרת עוד הספיקו הגרמנים, בסיוע אוקראינים, לשרוף בחיים כ-600 יהודים מהעיר שריכזו במספר בתי כנסת בה. ב-11 בספטמבר נערכה בגטו בעיר אקציה, בה הובלו יהודי הגטו לבית חרושת מקומי, וממנו נלקחו ליישוב הסמוך בולשיה פונטני (Bolshie Fontany), ונרצחו בו. באוקטובר 1941 הושלם רצח כל יהודי גטו דובסרי. עד סוף שנת 1943 שימש הגטו בעיר כמקום ריכוז ליהודי בסרביה ובוקובינה טרם לקיחתם לאתרי ההרג, ומספר הנרצחים בעיר ובסביבתה הגיע לכ-18,500 יהודים. כיום קיימת בעיר קהילה יהודית קטנה. בהנהגת השליח הרב זלמן אבלסקי, הרב הראשי למולדובה, הוקם מרכז גמילות חסדים לרווחת הקהילה. אובידיו קראנגה ואלכסנדר קרוגלוב (רו'), דובסרי, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך III, עמ' 675–676), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) מדיה וקבצים בנושא דובסרי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של דובסרי אתר האינטרנט הרשמי של דובסרי "דובסרי", באתר JewishGen (באנגלית) דובוסרי (Dubossary), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם [1] באתר בית התפוצות ספר יזכור דובוסרי בספרייה הציבורית של ניו יורק דובוסרי (מולדובה), דף שער בספרייה הלאומית
יהושכר כרכי (קרקובסקי)

יְהוֹשָׂכָר כְּרַכִּי (קרקובסקי) (1909 – 1957) היה סופר עברי, מתרגם ועורך. יהושכר כרכי נולד בעיירה הקטנה פביאניצה שליד העיר לודז' שבפולין. כבן למשפחת תעשייני טקסטיל גדולים, זכה לחינוך מסודר. הוא החל ללמוד בגימנסיה העברית בלודז', אך כשהיה כבן 16 עלה לארץ ישראל עם משפחתו. המשפחה השתקעה בתל אביב, וניסתה ללא הצלחה להקים מפעל לטקסטיל. יהושכר כרכי השלים את לימודיו בגימנסיה הרצליה שבעיר, ופנה ללימוד שפת האספרנטו. הוא למד גם פקידות ומצא את פרנסתו בתרגום מכמה לשונות אירופיות. עיקר תרגומיו היה עבור עיתוני הילדים וספרי הילדים. בין שאר משרותיו היה גם מזכיר המערכת של עיתון הילדים "עתוננו" בשנים 1936 עד 1938. יהושכר כרכי היה מהיחידים בארץ ששלטו היטב בשפת האספרנטו, וגם תרגם מלשון זו. הוא גם כתב בעצמו מחזה קומי בשם "הלוחמים הקטנים", מחזה בחרוזים שעלילתו מספרת על ילדים בכפר תקוע בראשית ימי דוד המלך. כרכי נפטר בשנת 1957 בתל אביב. נקבר בבית העלמין קריית שאול. הלוחמים הקטנים: קומדיה, תל אביב: (דפוס אחדות), תרצ"ה. הקברניט הצעיר, מאת ז'ול ורן, תל אביב: שמעוני, תש"ז 1947. מונפליט, רומן, מאת ג'ון מיד פלקנר, תל אביב תשי"ח 1958. בת פרבר העוני, סיפור לפי הנדריק יאן בולטהויס, תרגם מאספרנטו יהושכר כרכי, ערך והביא לדפוס ב"מ, תל אביב תש"ה 1945. בעקבות הגורל, מאת ג'ון קוליס סנית, תרגם מאנגלית יהושכר כרכי, תל אביב: יזרעאל, תשט"ז 1957. בן פרבר העוני, סיפור לפי הנדריק יאן בולטהויס, תרגם מאספרנטו יהושכר כרכי, ערך ועיבד והביא לדפוס ב"מ, תל אביב: שמעוני, תש"ה 1945. יהושכר כרכי, דף שער בספרייה הלאומית יששכר קרקובסקי באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
המלחמות הפוניות

המלחמות הפּוּניות היו שלוש מלחמות בין הרפובליקה הרומית לבין אימפריית קרתגו, שתי ישויות מדיניות חזקות במרכז אגן הים התיכון. הן ידועות בשם המלחמות הפוניות, משום שהקרתגים נקראו בפי הרומאים בשם 'פּוּנים' (Punici) (אנ'), כלומר פיניקים. המלחמה הפונית הראשונה בשנים 264 לפנה"ס עד 241 לפנה"ס, במהלכה קרב אקנומוס התרחש שהיה הקרב הימי הגדול ביותר בעולם העתיק. המלחמה הפונית השנייה בשנים 218 עד 201 לפנה"ס, במהלכה חצה חניבעל את האלפים, פלש לאיטליה, זכה לניצחון גדול בקרב קאנאי ולבסוף ניגף בקרב זמה בפני המצביא הרומי סקיפיו אפריקנוס. המלחמה הפונית השלישית בשנים 149 עד 146 לפנה"ס, שבסופה החריבו הרומאים את העיר קרתגו. רחל צלניק-אברמוביץ, "המלחמות הפוניות", יחידה 2 במסגרת הקורס רומא: אימפריאליזם ואימפריה, תל אביב, האוניברסיטה הפתוחה, 2002. מדיה וקבצים בנושא המלחמות הפוניות בוויקישיתוף מלחמות הפוניות, דף שער בספרייה הלאומית המלחמות הפוניות, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה צבאית ובנושא רומא העתיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
I Should Have Known Better

I Should Have Known Better (הייתי צריך לדעת טוב יותר) הוא שיר של הלהקת הרוק הבריטית הביטלס מהאלבום A Hard Day's Night שיצא ב-1964. השיר יצא גם בתור סינגל ב-13 ביוני 1964, יחד עם האיי-סייד A Hard Day's Night. השיר נכתב על ידי ג'ון לנון ופול מקרטני. גרסה מתוזמרת של השיר בניצוחו של ג'ורג' מרטין מופיעה בגרסה הצפון אמריקאית של האלבום. סשן ההקלטות הראשון של השיר היה ב-25 בפברואר 1964 באולפני EMI, כאשר שלושה טייקים נוסו, אך רק אחד מהם הושלם. טייק 2 בוטל כשלנון פרץ בהיסטריה בגלל נגינת המפוחית שלו. השיר הוקלט מחדש למחרת לאחר מספר שינויים בעיבוד. נגינת המפוחית של לנון פותחת את השיר, הפעם האחרונה שהביטלס הופיעו בכלי זה בפתיח. החלק האמצעי של השיר כולל את גיטרת 12 המיתרים החדשה Rickenbacker 360/12 של ג'ורג' האריסון. בממלכה המאוחדת, "I Should Have Known Better" נכלל באלבום A Hard Day's Night, שיצא לאור ב-10 ביולי 1964. השיר לא יצא כסינגל באותה תקופה, אך בשנת 1976 יצא השיר כבי-סייד לשיר "Yesterday". בארצות הברית, "I Should Have Known Better" יצא לאור ב-13 ביולי 1964 כבי-סייד של "A Hard Day's Night" והגיע למקום ה-53 בבילבורד הוט 100, ולמקום ה-43 במצעד הקאש בוקס. כחלק מחוזה הסרטים, רכשה יונייטד ארטיסטס את זכויות האלבום לשוק האמריקאי. ב-26 ביוני 1964 הוציאה החברה אלבום פסקול עם שמונה שירים של הביטלס וארבעה אינסטרומנטליים. "I Should Have Known Better" בוצע בסרט, והוא מופיע בפסקול. חברת התקליטים קפיטול רקורדס הוציאה את Something New חודש לאחר מכן עם שירים מהגרסה הבריטית של A Hard Day's Night שלא היו בשימוש בסרט. השירים שוחררו מאוחר יותר על ידי קפיטול באלבום האוסף Hey Jude בשנת 1970. "I Should Have Known Better" יצא כסינגל במספר מדינות באירופה, כולל נורווגיה, שם הגיע למקום הראשון, איטליה שם שהה שבוע במקום ה-15, מערב גרמניה, שם הגיע למקום השישי ושוודיה, שם שהה בראש מצעד סוורייטופליסטן במשך ארבעה שבועות. מידע על היצירה "I Should Have Known Better" באתר מיוזיק בריינז מידע על הקומפוזיציה "I Should Have Known Better" באתר AllMusic גרסאות נוספות ל"I Should Have Known Better" באתר SecondHandSongs צילומי דירוג מצעד שוודי במספר שנים בשנות השישים
ונסן ד'אנדי

ונסן ד'אנדי (בצרפתית: Vincent d'Indy;‏ 27 במרץ 1851 – 2 בדצמבר 1931) היה מלחין צרפתי. בגיל צעיר החל ד'אנדי ללמוד נגינה בפסנתר. כדי לרצות את משפחתו החל ללמוד משפטים, אך עד מהרה פנה ללימודי מוזיקה בקונסרבטואר של פריז כתלמיד נלהב של סזר פרנק. בין מוריו היה גם אנטואן מרמונטל. בשנת 1894 היה בין מייסדי בית ספר גבוה למוזיקה בפריז בשם סקולה קנטורום, וניהל אותו עד למותו. בין תלמידיו היו: ארתור הונגר, אריק סאטי, אלבר רוסל, בוהוסלב מרטינו, דריוס מיו, איסק אלבניס, ז'וסף קנטלוב (שכתב את הביוגרפיה שלו) ועוד. בית הספר הזה קיים עד היום ומתחרה בקונסרבטוריון המפורסם. ד'אנדי הושפע מהמוזיקה הגרמנית והיה מעריץ נלהב של ואגנר. הוא כתב גם ספרים על קומפוזיציה ועל המוזיקה של פרנק ובטהובן. ד'אנדי כתב יצירות תזמרתיות, יצירות קאמריות, מספר אופרות, יצירות לפסנתר ושירים. מכל יצירותיו, מבוצעות היום שתיים: אשתר (Istar) וסימפוניה על שיר הר צרפתי (אנ'). אשתר היא הדמות הראשית באגדה הבבלית. היא הולכת לחפש את אהובה הנמצא במשכן עם שבעה שערים. כל שער מופיע כוריאציה על נושא אחד. לבסוף, עם פגישת האוהבים, מופיע הנושא באופן ברור ומושלם. זו היצירה המפורסמת ביותר של ד'אנדי. היצירה כתובה לפסנתר ותזמורת אבל אין זה קונצ'רטו, אלא הפסנתר משתתף עם התזמורת כחלק אינטגרלי ממנה. היצירה בנויה מנושא המנוגן לראשונה על ידי קרן אנגלית. זו מנגינה עממית ששמע ד'אינדי בהרי סוון (Cevennes) ולכן נקראת היצירה גם Symphonie Cévenole. הנושא מופיע בשש וריאציות לאורך שלושת פרקי היצירה. מדיה וקבצים בנושא ונסן ד'אנדי בוויקישיתוף ונסן ד'אנדי, באתר ספוטיפיי ונסן ד'אנדי, באתר MusicBrainz (באנגלית) ונסן ד'אנדי, באתר Discogs (באנגלית) רשימת יצירותיו של ד'אנדי הסבר על הסימפוניה על שיר הר צרפתי האתר של בית הספר סקולה קנטורום (בצרפתית) ונסן ד'אנדי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ונסן ד'אנדי, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
החברה הגיאולוגית הישראלית

החברה הגאולוגית הישראלית היא עמותה שהוקמה בשנת 1954 ומטרתה המוצהרת היא ליזום דיונים בנושאים הקשורים לתחום מדעי כדור הארץ על מנת לקדם את התחום, תוך שימת דגש על המחקר במדינת ישראל. נכון ל-2017, בחברה הגאולוגית רשומים כ-300 חברים, הכוללים את העוסקים בתחומים השונים של מדעי כדור הארץ בישראל במוסדות האקדמאים השונים, סטודנטים בתחום, אנשי תעשייה וחובבים. החברות בעמותה פתוחה לכל אחד וכרוכה בתשלום שנתי. את העמותה מנהל בהתנדבות ועד הנבחר מדי שנה בכנס השנתי של העמותה והכולל נשיא, סגן נשיא ומספר חברי ועד. פעילות העמותה ממומנת מדמי החבר השנתיים, תמיכה של מוסדות ותרומות של גופים שונים. עם נשיאיה של החברה בעבר נמנו יהודה ליאו פיקרד (1951) שהיה הנשיא הראשון, יעקב בן-תור (1953), רפאל פרוינד (1964), עקיבא פלכסר (1968), צבי גרפונקל (1978) וצבי בן-אברהם (1985). רשימה מלאה של נשיאי החברה הגאולוגית לדורותיה ניתן למצוא באתר החברה הגאולוגית הישראלית (קישור מטה). הכנס השנתי המתקיים במשך שלושה ימים באביב ובו מוצגות עבודות של חוקרים מקצועיים, עבודות מחקר של סטודנטים לתארים מתקדמים, וגיאולגיה יישומית. יומיים מתוך השלושה מוקדשים להרצאות ומפגשים חברתיים והיום השלישי מוקדש לסיורים גאולוגיים באזור בו מתקיים הכנס. כך למשל הכנס של שנת 2017 התקיים במצפה רמון. במסגרת הכנס גם נערכות בחירות לוועד המנהל של העמותה. סיור גאולוגי - אחת לשנה נערך כנס גאולוגי בן יום / מספר ימים, בישראל או בעולם. יום הסיור פתוח לקהל הרחב ומתפרסם מספר חודשים לפני המועד באתר החברה ובדף הפייסבוק. יום מדעי כדור הארץ – כנס הנערך פעם בשנה ונועד לחשוף נושאים שיש בהם עניין לציבור הרחב וניתנות בו הרצאות הפתוחות לציבור. כך למשל בשנת 2016 נערך הכנס במכון ויצמן למדע. העיתון הישראלי למדעי האדמה - בעבר יצא שנתון בשפה האנגלית (Israel Journal of Earth Sciences(הקישור אינו פעיל)). במסגרת השנתון התפרסמו מחקרים במדעי האדמה של ישראל והמזרח התיכון. לפני מספר שנים הופסקה הפצת השנתון. חלוקת פרסים - על עבודות מצטיינות בתחום מדעי כדור הארץ וחלוקת ציונים לשבח על פעילות מתמשכת בתחום. - בכל שנה במהלך הכנס השנתי מחולקים מספר פרסים הכוללים מענקים כספיים על עבודות מחקר בולטות. לחברה אתר רשמי בו מתפרסמות פעולותיה השנתיות השוטפות. דף פייסבוק, בו מתפרסמים האירועים הרשמיים של החברה וכן תכנים ופעילויות נוספות מן האקדמיה, דוגמת סמינריונים וימי עיון של מחלקות הגאולוגיה/מדעי כדור הארץ השונות. אתר האינטרנט הרשמי של החברה הגיאולוגית הישראלית החברה הגיאולוגית הישראלית, באתר "גיידסטאר ישראל" החברה הגיאולוגית הישראלית, דף שער בספרייה הלאומית החברה הגיאולוגית הישראלית, ברשת החברתית פייסבוק
סיד אחמד חאן

סיד אחמד חאן בהאדור (אורדו: سید احمد خان بہا در; 1817–1898) היה מחנך ומדינאי הודי, ממייסדי התנועה הרפורמיסטית באסלאם. תורתו של חאן, שהייתה מנוגדת לאסלאמיזם, דיברה על הצורך בסינתזה תרבותית בין האסלאם לרעיונות אחרים, ועל אימוץ של כל הגישות המדעיות. חאן ניסה להפריד בין שני מרכיבים בדת: מרכיבים רוחניים-מוסריים - נצחיים. מרכיבים שעוסקים בניהול חיי החברה ובפוליטיקה - תלויי זמן ומקום. לטענתו של חאן, על האסלאם להתאים עצמו לעולם המודרני, מבחינה טכנולוגית. הוא עודד קליטת הידע המדעי והטכנולוגי מהמערב, וקרא לרפורמיזציה במשפט האסלאמי; וזאת מבלי שייפגעו המרכיבים המוסריים והרוחניים באסלאם. מדיה וקבצים בנושא סיד אחמד חאן בוויקישיתוף סיד אחמד חאן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אסלאם. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בריכת בראון

שְׁמוּרַת בְּרֵכַת בַּרְאוֹן היא שמורה הנמצאת בצפון רמת הגולן, צפונית לקיבוץ מרום גולן. הבריכה נוצרה משפך בזלת שהפך לבריכת מי גשם. עומקה של הבריכה כארבעה מטרים וקיבולתה כמאה אלף מטרים מעוקבים. בכל עונות השנה ישנם מים בבריכה, ולעיתים קופאת שכבת המים העליונה בחודשי החורף. בערבית נקראת הברכה ברכת בב אל-הוא (שער הרוחות), על שם ההר הסמוך תל ברעום (הר בראון). ערביי הכפר בב אל-הוא השקו את עדריהם ממי הבריכה. בבריכה חיים בעלי חיים כדוגמת אילניתיים, חפריתיים, טריטון הפסים, נחש המים, סרטנאים, צדפות, צפרדע הנחלים, קרפדיים, שטרגליים. ליד הבריכה מקננים ברכיות וטבלן גמדי. בבריכה ניתן לראות צמחי מים רבים: אגמון האגם, בוציץ סוככני, גומא, דמסון כוכבני. כמו כן בשולי הבריכה נמצאים סוגים של נורית. הראובני עמנואל, קום התהלך בארץ, משרד הביטחון – ההוצאה לאור. שמורת בריכת בראון - מתוך אתר הטיולים "טבע ונופים בישראל"..
ב' באב

ב' באב הוא היום השני בחודש האחד עשר בשנה העברית, למניין החודשים מתשרי, והיום השני בחודש החמישי למניין החודשים מניסן. ב' באב לעולם לא יחול, בלוח העברי הקבוע, בימים שני, רביעי ושישי, ועל כן הוא משתייך לקבוצת הימים הנקראת "לא בדו". ימי בין המצרים והיום השני של תשעת הימים שלפני תשעה באב, בימים אלה נהוג שלא לאכול בשר ולא לשתות יין כחלק ממנהגי האבלות על חורבן שני בתי המקדש ה'תש"ב – מצוד ולודרום דהיב בתקופת השואה: בפקודת משטר וישי בראשות פייר לאוואל, המשטרה הצרפתית מרכזת 13,000-20,000 יהודים וכולאת אותם באצטדיון מרוצי החורף בפריז ה'תשי"ד – יצחק אולשן ממונה לנשיא בית המשפט העליון ה'תש"ל – שרי גח"ל פורשים מ"ממשלת הליכוד הלאומי" עקב התנגדותם לתנאי הפסקת האש במלחמת ההתשה ה'תרס"ד – יצחק בשביס-זינגר, סופר, חתן פרס נובל לספרות 1978 (נפטר ב-ה'תשנ"א) (הערה: תאריך לידה זה מוטל בספק) ה'תש"ח – דן חלוץ, הרמטכ"ל ה-18 של צה"ל ה'תשל"ג – רינת גבאי, זמרת, מוזיקאית, מלחינה, כותבת, מדבבת ושחקנית ישראלית ה'תשל"ה – רב-סרן רועי קליין, קצין צה"ל שנהרג בקרב בינת ג'בייל במלחמת לבנון השנייה, לאחר שזינק על רימון יד ה'ת"ן – הרב אהרן תאומים, רב בוורמייזא ובקראקא ומחבר פירוש "מטה אהרון" על הגדה של פסח ה'תע"ג – הרב שמואל הצרפתי, ראש ישיבה ודיין בפאס שבמרוקו, מחבר "דברי שמואל" על התלמוד, "נמוקי שמואל" על התורה, וספרים נוספים ה'תשנ"ז – הרב משה שטרן, רב בדברצן שבהונגריה ולאחר השואה מגדולי הפוסקים בארצות הברית, מחבר ספר התשובות "באר משה" ה'תש"ס – הרב יוסף צובירי, רב עדת יהודי תימן בתל אביב ומחבר ספרות תורנית ה'תשפ"ב - הרב יצחק טוביה וייס, גאב"ד העדה החרדית בירושלים וראש ישיבת חכמת התורה בירושלים. א' באב – ג' באב אב