laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אני אוהב אותך חזק

אני אוהב אותך חזק הוא שיר בביצוע הזמר הישראלי גידי גוב, שפורסם ב־2010 במסגרת המיזם המוזיקלי "עוד מעט נהפוך לשיר", ובו הלחין יהודה פוליקר את מילותיו של חלל מערכות ישראל נדב הררי. השיר הושמע פעמים רבות בתחנות גלי צה"ל והגיע למקום השביעי במצעד הפזמונים השנתי של גלגלצ ו־ynet לשנת תש"ע. מאוחר יותר הוא נכלל באלבום שאיגד את שירי המיזם, "עוד מעט נהפוך לשיר – אמנים שרים שירי נופלים". נדב הררי נולד ב־1947 בקיבוץ אלונים. עם סיום לימודיו התיכוניים בבית הספר "תיכון חוגים" בחיפה הגיע עם חברי גרעין הנח"ל שלו למשק קיבוץ יפתח באוגוסט 1965, שם הכיר והתחבר עם בת הקיבוץ נגה (לבית לדין). הררי היה חובב מוזיקה (לא רק ישראלית, בשונה מרוב חבריו בקיבוץ) ואהב לכתוב שירים. בין השאר כתב גם שירי אהבה לנגה – אחד מהם היה "אני אוהב אותך חזק": השיר נכתב כשהייתי בת שבע־עשרה וחצי, גרנו בחדר רווקות והוא היה משרבט לי הרבה על פיסות נייר שמצא. נולדו אז הרבה שירי אהבה. זה אחד מהם. שמרתי את כל השירים. אחרי כשנתיים ערכתי כמה מהם בחוברת ליום הולדתו. אבל רוב השירים נשארו בלי טיפול, בכתב ידו אצלי. — נגה הררי נדב ונגה התחתנו בחתונה הראשונה של מישהו מבני קיבוץ יפתח. במהלך מלחמת יום הכיפורים הוצב נדב הררי בתעלת סואץ כחייל מילואים בשריון. ב־24 באוקטובר 1973, יומה האחרון של המלחמה, כשעה לפני הפסקת האש נהרג הררי, בן 26 אז (ונגה בת 20), כשיצא עם כוח השריון שלו לחלץ קבוצת חיילי צנחנים (שזכתה מאוחר יותר לכינוי "כוח יהודה"), שעלה חשש לחייהם לאחר שנקלעו לקרב קשה באזור העיר סואץ. בתדרוך נמסר שהשטח נקי והררי נכנס יחידי לסמטאות העיר לחפש אחרי החיילים, אבל הוא נכנס למלכודת של המצרים. צלף פגע בו, והוא נהרג במקום. לאחר נפילת הררי נישאה נגה מחדש לעקיבא אורן, חברו של נדב לגרעין הנח"ל (נישואים שניים גם לו). שני אירועים קשים נוספים שחוותה נגה גרמו לה להוציא מהמגירה את השיר שכתב לה בעלה המת. ב־2002 נהרג ערן, בנו של בעלה השני אורן, בתאונת נשק, וב־2006 מת בנם המשותף בן ממכת חום, כשטייל במעלה צרויה שבשמורת עין גדי בעת חופשה מיחידתו, שבוע מתום מלחמת לבנון השנייה: הרבה שנים לא עסקתי בזיכרון של נדב. רק לאחר מותם של ערן ובן הבנתי את החשיבות להזכיר את הצעירים שלא חיו את החיים כמונו. כששמעתי בגלי צה"ל קריאה לשלוח אליהם שירים שכתבו נופלים, שלחתי את השיר. [...] בזמן אמת לא ידעתי להעריך כמה זה היה חזק אצלו. האהבה. ממרום שנותי אני הרבה יותר מעריכה את זה. — נגה הררי גידי גוב – זמרה יהודה פוליקר – בס, קלידים, גיטרה, קולות רקע אלון הלל – תופים יהודה פוליקר – מפיק מוזיקלי, מעבד רונן הלל – מיקס, מאסטרינג אקורדי השיר "אני אוהב אותך חזק" באתר Tab4u סרטון השיר "אני אוהב אותך חזק" באתר יוטיוב מילות השיר "אני אוהב אותך חזק" באתר שירונט עוד מעט נהפוך לשיר: אמנים שרים שירי נופלים, באתר Discogs, בדיקה אחרונה ב־24 באפריל 2023 האלבום "עוד מעט נהפוך לשיר – אמנים שרים שירי נופלים", באתר סטריאו ומונו, בדיקה אחרונה ב־25 באפריל 2023 נתוני היצירה, באתר אקו"ם, בדיקה אחרונה ב־24 באפריל 2023 "אני אוהב אותך חזק", באתר הספרייה הלאומית, בדיקה אחרונה ב־24 באפריל 2023 המקום השביעי במצעד השנתי של גלגלצ ו־ynet (תש"ע), באתר גלי צה"ל, בדיקה אחרונה ב־24 באפריל 2023 סמל נדב הררי, באתר izkor.gov.il, בדיקה אחרונה ב־24 באפריל 2023 עופר גביש, חזק חזק, באתר gavisho.com, בדיקה אחרונה ב־24 באפריל 2023 עוד מעט נהפוך לשיר: נדב הררי – חזק חזק, באתר יוטיוב, בדיקה אחרונה ב־24 באפריל 2023 הפכו אותם לשיר, באתר ynet, 19 באפריל 2010
אתר ההנצחה לנופלי קיבוץ שובל

אתר ההנצחה לנופלי קיבוץ שובל שוכן בשטח הקיבוץ שובל בנגב הצפוני. מונצחים בו שמות 13 נופלים. האתר נבנה על צלע גבעה נמוכה בקיבוץ. הוא מערכת של קירות וקוביות בטון, שמשולבים בה גרמי מדרגות המעפילים לראש הגבעה ורחבה מרכזית מרוצפת. הקירות והקוביות באתר נראים כמערכת של ביצורים ובונקרים. בחלק מפינות האתר נטועים עצים וצמחים ומים זורמים בתעלות בו. קבוצת קוביות בטון בגבהים שונים ניצבת בפינת הרחבה המרכזית, ועליהן מופיעים שמות הנופלים. על גבי כותל לידם מופיעה הכתובת "כי מדי דברי בו זכור אזכרנו עוד". בסמוך מוצבים כן בטון ללהבת זיכרון ותורן לדגל. האתר הוקם ביזמת הקיבוץ, תוכנן על ידי האדריכל יחיאל ערד ונחנך בשנת 1980. האתר משמש כמקום המרכזי בו הקיבוץ מציין את יום הזיכרון לחללי צה"ל ומערכות הביטחון, האתר מנציח מספר מוגבל של נופלי הקיבוץ,ובמהלך הטקס מודלקת משואה במרכזו. בשנים האחרונות הוקמה אנדרטה נוספת בשטחי הקיבוץ אנדרטה זו נמצאת בבית הספר "מבואות הנגב", ומנציחה את נופליו מדיה וקבצים בנושא אתר ההנצחה לנופלי קיבוץ שובל בוויקישיתוף אתר ההנצחה, באתר יזכור הנתון מעודכן לחודש אפריל 2023. ירמיהו ל"א, י"ט.
סמל גגאוזיה

סמל גגאוזיה הוא סמלה של גגאוזיה, אזור אוטונומי בדרום-מזרח רפובליקת מולדובה. הוא מופיע גם לצד סמליה הרשמיים של מולדובה. הסמל מורכב ממגן הרלדי, בחלקו התחתון חצי עיגול בצבע זהב, המסמן את השמש העולה עם עלות השחר, על רקע כחול. הקישוטים הלאומיים מונחים באופן סימטרי בצידי המגן, ושזורות בהם שיבולים זהובות העטופות בדגל גגאוזיה. בדגל צבעים אופקיים: החלק העליון עבה יותר ובצבע כחול, ומתחתיו פסים בצבע לבן ואדום. הצבעים מייצגים את הסדר השבטי ומעידים על מוצאם של הגגאוזים. כל צבע מתייחס לאב הקדמון: הפצ'נגים, הקימצ'קים, והטורקים-אוג'וזים. בחלקו התחתון של המגן יש עלי גפן וענבים, המסמלים את מה שהרפובליקה מתקיימת ממנו. שלושה כוכבים זהובים מסודרים בצורה של משולש שווה-צלעות ממש מעל המגן. הכוכבים הללו נמצאים גם בדגל גגאוזיה ומייצגים את העבר, ההווה, והעתיד, או לחלופין, את שלוש הרשויות המרכיבות את גגאוזיה: הקומרט, צ'אדיר לונגה, וולצ'נשטי. באזור השמש הכיתוב "GAGAUZ YERI" שפירושו "רפובליקת גגאוזיה". הסמל מושפע מסמל ברית המועצות. מעצב סמלה של גגאוזיה הוא האמן פיודור דולוגלו, והוא אושר בשנת 1994. מדיה וקבצים בנושא סמל גגאוזיה בוויקישיתוף LEGAL CODE OF GAGAUZIA (GAGAUZ-YERI) (באנגלית) גגאוזיה (מולדובה), באתר דגלי העולם (באנגלית)
דנה קמה

דנה קמה היא תוכנית מציאות תיעודית קומית ישראלית, העוקבת אחר חייה האישיים של הזמרת דנה אינטרנשיונל. הסדרה משודרת החל מ-26 במרץ 2023 במסגרת yes הטלוויזיה בלוויין. במאי 2024 זכתה התכנית בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה. הסדרה מלווה את אינטרנשיונל אחרי פסק זמן בקריירה בעקבות מגפת הקורונה, בהפקה של שירים חדשים וחזרה לבמות, במערכות היחסים עם הקרובים אליה, ובהגעה לאירוע חתונה משפחתי לאחר שנים ללא קשר עם רוב בני משפחתה על רקע נטייתה המינית, ולאחר ניתוח שינוי המין שהיא עברה. דנה אינטרנשיונל – זמרת ישראלית, וזוכת אירוויזיון 1998. שי כרם – המנהל האישי של אינטרנשיונל משנת 2000. דרור קליר – חבר ילדות של אינטרנשיונל. אביבה מימון – חברתה של אינטרנשיונל. בת גלים כהן – אמה של אינטרנשיונל. לימור כהן – אחותה הגדולה של אינטרנשיונל. נמרוד כהן – אחיה הקטן של אינטרנשיונל. ב-21 בדצמבר 2021 פורסם על הפקת סדרה חדשה בכיכובה של אינטרנשיונל. ב-28 בדצמבר, פורסם קדימון ראשון וכן נחשף שם הסדרה – דנה קמה. ב-8 במרץ 2023 לרגל יום האישה שודר פרק מקדים לסדרה, המציג את ההכנות והפגישה הראשונה של אינטרנשיונל עם היוצרים. ב-26 במרץ, הסדרה עלתה לשידור במתכונת של יומיים בשבוע. "דנה קמה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "דנה קמה", באתר אידיבי דנה קמה, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית עמוד הסדרה, באתר yes סמדר שילוני, בלי חוקים, בלי גבולות: דנה אינטרנשיונל מגדירה מחדש את ז'אנר הדוקו-ריאליטי, באתר ynet, 27 במרץ 2023 בן בירון בראודה‏, יש אישה גדולה מהחיים: הסדרה על דנה אינטרנשיונל כאוטית, מצחיקה ובלתי צפויה, באתר וואלה, 27 במרץ 2023 רועי אבן, ‏מגדל הקלפים של "דנה קמה" מצליח לא לקרוס, וזה בגדר נס, באתר ‏מאקו‏, 27 במרץ 2023 ניסן שור, מדינה שבה דנה אינטרנשיונל היא כוכבת היא בכל זאת מדינה קצת יותר טובה, באתר הארץ, 28 במרץ 2023 גיל משעלי, ‏דנה אינטרנשיונל חוזרת למסך בדוקו ריאליטי חדש, באתר ‏מאקו‏, 21 בדצמבר 2021
כתמתמים

כתמתמים היא סדרת טלוויזיה ישראלית חינוכית לילדים המשודרת בערוץ הופ!. בכל פרק, כתם, צבע ופחית מארחים אמנים. בעזרת חומרים זמינים בכל בית, הם יוצרים משחקים, קישוטים ואביזרים שונים. עמי ויינברג - כתם אילן סביר - צבע / פחית איקי גלעד - מנחה סדנאות אמנות כתמתמים, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית
רצח בני משפחת צור

רצח בני משפחת צור היה פיגוע ירי שאירע ב-11 בדצמבר 1996, אור לב' בטבת תשנ"ז, בו נרצחו איטה צור ובנה אפרים, במארב מחבלים פלסטינים שירו על רכבם. האב וארבע מבנותיהם נפצעו קל. בערבו של ה-11 בדצמבר שנת 1996, בני משפחת צור חזרו מביקור משפחתי בתל אביב. הם נסעו בכביש 463 שחיבר את גוש טלמונים שבמערב בנימין לבית אל שבמזרחה, ועקף את רמאללה מצפון (הכביש נסגר עם פרוץ האינתיפאדה השנייה). כקילומטר מבית אל, סמוך לכפר סורדא, ארבה לצד הכביש מכונית סובארו אפורה ובה שלושה מחבלים, והמתינה לרכב ישראלי שיאט בצומת. כשהגיע רכבה של משפחת צור לצומת, הגיחו המחבלים ברכבם מהמארב, וכאשר היו מול רכבה של משפחת צור פתחו לעברה באש. הם ירו עשרות קליעים ונמלטו דרומה, לרמאללה. הירי בוצע באמצעות שני כלי נשק אוטומטיים ממרחק של 2–3 מטרים. 49 כדורים נכנסו לרכב, 12 מתוכם פגעו באפרים בן ה-12, שנהרג במקום. כדור אחד פגע בכף ידה של הבת שושנה, ורסיסי מתכות וזכוכיות פצעו ברמות שונות כל מי שהיה ברכב. האם איטה, בת 42, נפצעה אנושות ונפטרה כשעתיים לאחר מכן על שולחן הניתוחים. לאחר הפיגוע נעצרו המחבלים עליקם והאני על ידי הרשות הפלסטינית ונידונו למאסר עולם, אך במהלך השנים שוחררו. כעשר שנים לאחר הפיגוע, ב-7 ביוני 2006, נעצרו השניים על ידי כוחות צה"ל. יואל צור מספר על הפיגוע וההחלטה להמשיך לחיות ולבנות, סרטון בערוץ "ערוץ 7", באתר יוטיוב (אורך: 17:40) אפרת וייס, נעצרו האחראים לרצח איטה ואפרים צור, באתר ynet, 7 ביוני 2006 מנחם צור, ‏49 כדורים חדרו לרכב | סיפורם של איטה ואפרים צור הי"ד, באתר "סרוגים", 28 באפריל 2020
נמיר

האם התכוונתם ל... אורה נמיר – פוליטיקאית ישראלית דניאל נמיר – שחיין ישראלי הדר נמיר – אקטיביסטית ישראלית מרדכי נמיר – מראשי עיריית תל אביב שגית זלוף נמיר – אמנית ישראלית דרך נמיר – רחוב בתל אביב נמר נמירוב
סמל אולדרני

סמל אולדרני הוא סמלו של האי אולדרני, זהו האי הצפוני באיי התעלה והוא מהווה מושבת כתר של בריטניה. הסמל ההרלדי מורכב ממגן עם שדה בצבע ירוק, במרכזו אריה בצבע זהב העומד על צידו וכפותיו מונפות וציפורניו שלופות, והוא אוחז בידו ענף. לראשו כתר אדוארד הקדוש ששימש את מלכי אנגליה. הכתר מורכב מעיגול זהב, משובץ באבנים יקרות, המורכב משמונה פרחים, חמישה נראים לעין, מחציתם בצורת צלב ומחציתם בצורת פלר דה ליס. מהפרחים בצורת צלב בולטים עיטורים מלאי פנינים. הסמל מופיע במרכזו של דגל אולדרני, עם שינויים קלים. בדגל האריה נמצא בתוך עיגול, הגוון שונה, והוא ממוקם במרכזו של צלב ג'ורג' הקדוש. מדיה וקבצים בנושא סמל אולדרני בוויקישיתוף דגל וסמל אולדרני, באתר דגלי העולם (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא סמלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סוויפ

סוויפ (באנגלית: sweep או whitewash) הוא מונח בספורט, המשמש לתאר מצב שבו קבוצה או שחקן מנצחים את כל משחקיהם או סדרת משחקים נגד יריב או יריבה מסוימים. ב-MLB, קבוצות בדרך כלל משחקות מספר משחקים אחת נגד השנייה; אם קבוצה אחת מנצחת את כל המשחקים בסדרה זו והיא בדרך לסוויפ, אוהדיה לעיתים יביאו למגרש מטאטאים, כדי "לטאטא" את הקבוצה היריבה. פלייאוף גביע סטנלי של ה-NHL כולל ארבעה סיבובים של סדרות "הטובה משבע", וכל קבוצה שמנצחת סדרת פלייאוף בארבע משחקים משיגה "סוויפ". גמר הגביע סטנלי הוכרע בסוויפ 20 פעמים: 1939, 1941, 1943, 1944, 1949, 1952, 1960, 1968, 1969, 1970, 1976, 1977, 1982, 1983, 1988, 1992, 1995, 1996, 1997 ו-1998. בטניס נהוג לכנות "דאבל בייגל" או "טריפל בייגל" מצב שבו השחקן מנצח את כל המשחקונים במערכות (6–0, 6–0, או 6–0, 6–0, 6–0; בהתאמה). הסוויפ הראשון בהיסטוריה של ה-NBA היה בעונת 1947/1948 (כאשר הליגה עדיין נקראה ליגת ה-BAA), ובו עברה בולטימור בולטס את שיקגו סטאגס בסוויפ של סדרת הטוב מ-3 בחצי הגמר, והמשיכה לזכייה באליפות. הסוויפ הראשון בגמר ה-NBA אירע בעונת 1958/1959, אז ניצחה בוסטון סלטיקס את מיניאפוליס לייקרס 4–0 בסדרה, וזכתה באליפות. בסף הכל, סדרת הגמר נגמרה בסוויפ תשע פעמים (1959, 1971, 1975, 1983, 1989, 1995, 2002, 2007 ו-2018. גולדן סטייט ווריורס היא היחידה שניצחה שני גמרים בסוויפ, ואילו לוס אנג'לס לייקרס הפסידה שלוש פעמים בסוויפ בגמר. מאז ייסוד ה-NBA ונכון ל-2023, סדרות פלייאוף ה-NBA הוכרעו בסוויפ 184 פעמים, כאשר לוס אנג'לס לייקרס מחזיקה בשיא הסוויפים בהיסטוריה של הפלייאוף (31). בליגת העל בכדורסל, החל מעונת 1989/1990 ועד לעונת 2004/2005 נערכה סדרת הגמר בפורמט סדרת הטוב מ-5 משחקים. מתוך 16 עונות אלו זכתה מכבי תל אביב ב-15 אליפויות, מהן 11 בסוויפ של 3–0 (כולל שני רצפים של 5 אליפויות בסוויפ). בסנוקר, סוויפ מתרחש כאשר שחקן מנצח משחק בלי להפסיד אף פריים. סוויפ כזה הוא נדיר מאוד, ואירע רק 3 פעמים בגמר של טורנירי דירוג מקצועניים. masters, Chris Turner's SNOOKER ARCHIVE, ‏2012-01-07 Robertson Whitewashes Zhou In Austria Final, WPBSA, ‏2020-01-26 (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא ספורט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קונסטנס מקלוקלין גרין

קונסטנס מקלוקלין ווינזור גרין (באנגלית: Constance McLaughlin Winsor Green;‏ 21 באוגוסט 1897, אן ארבור, מישיגן – 5 בדצמבר 1975, אנאפוליס, מרילנד) הייתה היסטוריונית אמריקאית. זכתה בפרס פוליצר להיסטוריה לשנת 1963 עבור ספרה שיצא ב-1962 " וושינגטון, הכפר ועיר הבירה, 1800–1878". גרין נולה באן ארבור, מישיגן, ארצות הברית. אביה היה ההיסטוריון אנדרו סי מקלוקלין. היא השלימה תואר ראשון במכללת סמית' ב-1919 ותואר שני במכללת מאונט הוליוק בהיסטוריה ב-1925. לאחר סיום הלימודים, שימשה גרין כמדריכה במשרה חלקית במאונט הוליוק בין השנים 1925–1932. היא השלימה דוקטורט באוניברסיטת ייל בשנת 1937. עבודת הדוקטורט שלה, חקרה את הוליוק, מסצ'וסטס, והייתה אחת היצירות האקדמיות המוקדמות ביותר בהיסטוריה העירונית. העבודה יצאה לאור על ידי הוצאת אוניברסיטת ייל לאחר שקיבלה את פרס אגלסטון של האוניברסיטה בהיסטוריה. בשנת 1938 היא הפכה למרצה במחלקה להיסטוריה של מכללת סמית' ולראש מועצת מכללת סמית' לתעשייה ב-1939. לאחר שעזבה את סמית', גרין קיבלה משרה של היסטוריונית בארגון הצבאי של ספרינגפילד במהלך מלחמת העולם השנייה. היא הפכה להיסטוריונית מייעצת של הצלב האדום האמריקני ב-1946, היסטוריונית ראשית של מחלקת החימוש של הצבא האמריקאי ב-1948, והיסטוריונית במועצת המחקר והפיתוח, של משרד ההגנה. בשנת 1954, במסגרת מענק שש שנתי מקרן רוקפלר, גרין הפכה למנהלת פרויקט ההיסטוריה של וושינגטון, אשר נוהל על ידי אמריקן יוניברסיטי. היא נישאה לדונלד רוס גרין; נולדו להם שלושה ילדים, ביניהם בתה לואיס גרין קאר, שהייתה גם היא היסטוריונית. גרין מתה ב-5 בדצמבר 1975 באנאפוליס, מרילנד בבית בתה. גרין כתבה מספר ספרים על העיור של ארצות הברית. עבודותיה בנושא זה כוללות ערים אמריקאיות בצמיחת האומה (1957), עלייתה של אמריקה העירונית (1965), והעיר הסודית: היסטוריה של יחסי גזעים בבירת האומה (1967). בשנת 1963 זכתה בפרס פוליצר להיסטוריה עבור וושינגטון, הכפר ועיר הבירה, 1800–1878. היא גם זכתה בפרס אגלסטון להיסטוריה עבור Holyoke, Massachusetts: A Case History of the Industrial Revolution in America. היא קיבלה תוארי כבוד ממכללת סמית' ואוניברסיטת פייס . Guide to the Constance M. Green Papers, undated, Special Collections Research Center, Estelle and Melvin Gelman Library, The George Washington University Scanlon, Jennifer; Cosner, Shaaron (1996). "Green, Constance (Winsor) McLaughlin". American Women Historians, 1700s-1990s; A Biographical Dictionary. Greenwood Press. p. 95-96. Fischer, Heinz-D. (2011). Complete Biographical Encyclopedia of Pulitzer Prize Winners 1917 - 2000: Journalists, writers and composers on their way to the coveted awards (באנגלית). Walter de Gruyter. p. 89. ISBN 9783110955743. Sun, Baltimore. "Lois Green Carr". baltimoresun.com (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2023-05-31. "Constance McLaughlin Green, Pulitzer History Winner, Dies". The New York Times. 8 בדצמבר 1975. p. 34. {{cite news}}: (עזרה) ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "קונסטנס מקלוקלין גרין".
1997 באסטרונאוטיקה

במהלך שנה בוצעו 86 שיגורים מהם 36 (42%) על ידי ארצות הברית. 4 ביולי – החללית האמריקאית מארס פאת'פיינדר נחתה על המאדים. שיגורים שנכשלו מסומנים באדום. שיגורים מאוישים מסומנים בירוק. הערה: שיגור נוסף בוצע על ידי ארצות הברית מבסיס חיל האוויר באיים הקנריים. מדיה וקבצים בנושא 1997 באסטרונאוטיקה בוויקישיתוף ריכוז נתונים על שיגורים חזר ב-סויוז TM-24 הגיע ב-סויוז TM-27 מהם 3 בעזרת משגר שנבנה באוקראינה שימוש במשגר של האיחוד האירופי
מישל פרו

מישל פרו (בצרפתית: Michelle Perrot; נולדה ב-18 במאי 1928 בפריז) היא היסטוריונית צרפתית ופרופסור אמריטוס להיסטוריה בת זמננו באוניברסיטת פריז דידרו. זכתה ב-2009 בפרס פמינה. פרו חקרה את ההיסטוריה של תנועות העבודה, ולמדה אצל ארנסט לאברוס, אצל מישל פוקו ואצל רוברט באדינטר. פרו היא חלוצה בהופעתם של תולדות נשים ולימודי מגדר בצרפת. היא ערכה יחד עם ז'ורז' דובי את "Histoire des femmes en Occident" ("היסטוריה של נשים במערב"; 5 כרכים), פלון, 1990–1991). עבודתה מופיעה בכתב העת ליברסיון, והיא הפיקה והציגה את תוכנית הרדיו "היסטוריה בימי שני" ברדיו פראנס קולטור. ב־2009 זכתה בפרס פמינה. ב־2014 היא קיבלה את פרס סימון דה בובואר. עבורה, פמיניזם הוא חופש אוניברסלי. היא שותפה לכתיבת הספר "היסטוריה של נשים במערב". Délinquance et système pénitentiaire en France au XIXe siècle, Annales: Économies, Sociétés, Civilisations, 1975. Georges Duby & Michelle Perrot (eds.), Histoire des femmes en Occident, Paris: Plon, 1990–1991 (5 vols.) Images de femmes, (co-written with) Georges Duby, Paris: Plon, 1992, 189 p. Les femmes ou les silences de l'histoire, Paris: Flammarion, 1998. Les Ombres de l’Histoire. Crime et châtiment au XIXe siècle, Paris: Flammarion, 2001. Mon histoire des femmes, Paris: Éditions du Seuil, 2006, 251 p. (מסת"ב 978-2-7578-0797-2). Histoire de chambres, Paris: Le Seuil, 2009 – Prix Femina Essai 2009. George Sand à Nohant: Une maison d'artiste, 2018 מדיה וקבצים בנושא מישל פרו בוויקישיתוף "+titre+". Univ-paris-diderot.fr. נבדק ב-2015-11-15. "L' Histoire de chambres de Michelle Perrot : prix Femina essai 2009 - Nonfiction.fr le portail des livres et des idées". Nonfiction.fr. נבדק ב-2015-11-15. "Le prix Simone-de-Beauvoir pour la liberté des femmes attribué à Michelle Perrot". Le Monde.fr (בצרפתית). 2013-12-24. ISSN 1950-6244. "Qui a peur de Beauvoir ?". France Culture (בצרפתית). 2018-01-08. Duby and Perrot, Georges and Michelle (1993). A history of women. London, England: The Belknap Press of Harvard University Press. pp. Nil. ISBN 0-674-40366-5.
אלן צ'רץ'

אלן צ'רץ' (באנגלית: Ellen Church;‏ 22 בספטמבר 1904 – 22 באוגוסט 1965) הייתה דיילת האוויר הראשונה. אחות וטייסת. צ'רץ' רצתה להטיס מטוסים מסחריים, אך משרות אלו לא היו פתוחות לנשים. מכיוון שרצתה לטוס, צ'רץ' היא שכנעה את חברת בואינג תעבורה אווירית ששימוש באחיות כדיילות יגביר את הבטיחות ויעזור לשכנע את הנוסעים שהטיסה בטוחה. הטיסה הראשונה שלה המריאה ב-15 במאי 1930. צ'רץ' נולד בקרסקו, איווה, ארצות הברית. לאחר סיום לימודיה בתיכון קרסקו, צ'רץ' למדה סיעוד ועבדה כאחות בבית חולים בסן פרנסיסקו. היא הייתה טייסת ואחות מוסמכת. סטיב סטימפסון, מנהל משרד התחבורה האווירית בסן פרנסיסקו (BAT), לא שכר אותה כטייסת, אבל כן העביר את הצעתה להכניס אחיות למטוסים כדי להרגיע את הפחד של הציבור מטיסות. בשנת 1930, משרד התחבורה האווירית בסן פרנסיסקו שכר את צ'רץ' כדיילת ראשית, והיא גייסה שבע אחרות לתקופת ניסיון של שלושה חודשים. הדיילות, או "בנות השמיים" כפי שכונו, היו חייבות להיות אחיות מוסמכות, "רווקות, צעירות מגיל 25; משקלן פחות מ-52 ק"ג; וגובהן פחות מ-1.63 מ'". בנוסף לטיפול בנוסעים, ציפו מהן לסייע בעת הצורך בהובלת מזוודות, תדלוק וסיוע לטייסים לדחוף את המטוס להאנגרים. עם זאת, השכר היה טוב לאותה תקופה: 125 דולר לחודש. צ'רץ' הפכה לדיילת הראשונה שטסה (אם כי לא הדיילת הראשונה, שכן היינריך קוביס הגרמנייה הקדימה אותה ב-1912). ב-15 במאי 1930, היא עלתה על מטוס בואינג 80 A לטיסה של 20 שעות מאוקלנד /סן פרנסיסקו לשיקגו עם 13 עצירות ו-14 נוסעים. לפי מקור אחד, הטייס היה חלוץ תעופה אחר, אלריי בורח ג'פסן. החידוש זכה להצלחה מסחררת – חברות התעופה האחרות הלכו בעקבות הדוגמה של BAT במהלך השנים הבאות – אך פציעה מתאונה סיימה את הקריירה של צ'רץ' לאחר 18 חודשים. היא השיגה תואר ראשון בחינוך סיעודי מאוניברסיטת מינסוטה וחידשה את הקריירה שלה כאחות. בשנת 1936, היא הפכה למפקחת על רפואת ילדים בבית החולים של מחוז מילווקי. במהלך מלחמת העולם השנייה, צ'רץ' שירתה בחיל האחיות של הצבא כקפטן ואחות טיסה וזכתה במדליית אוויר. היא עברה לטרה הוט, אינדיאנה, שם הפכה למנהלת סיעוד ואחר כך למנהלת בבית החולים יוניון. ב-1964 היא נישאה ללאונרד בריגס מרשל, נשיא הבנק הלאומי Terre Haute First. תאונת רכיבה על סוסים שמה קץ לחייה בשנת 1965. שדה התעופה העירוני של קרסקו, איווה נקרא אלן צ'רץ' (KCJJ) על שמה. חברת יונייטד מקיימת עד היום טקסים לזכרה ומחלקת פרסי הצטיינות על שמה. מרכז ההדרכה שלהם קרוי על שמה ומוקדש לה. מדיה וקבצים בנושא אלן צ'רץ' בוויקישיתוף Haynes, Danielle (25 במאי 2020). "First female flight attendant took maiden trip 90 years ago". UPI (באנגלית). נבדק ב-2020-05-15. {{cite news}}: (עזרה) Baird, Cary (בפברואר 2007). "New Book Marks Jeppesen's 100th Birthday". airportjournals.com. אורכב מ-המקור ב-27 ביוני 2012. נבדק ב-25 באוגוסט 2012. {{cite web}}: (עזרה)
מוזיאון השואה (גואטמלה)

מוזיאון השואה בגואטמלה, שהוקם על ידי הארגון "יחד-אִין אוּנוּם", פתח את שעריו בינואר 2016 במרכז ההיסטורי של גואטמלה סיטי, בבניין בו פעלו בעבר מוסדות החינוך. במוזיאון מתקיימות תערוכות ארעיות וקבועות ופעילות חינוכית ענפה בנושא השואה. המוזיאון מארגן סיורים מודרכים לתלמידים, הדרכות למורים, מפתח תוכניות לימוד בספרדית להוראת השואה ומתרגם לספרדית את תוצאות מחקריה של העמותה המייסדת "יחד-אין אונום" . להבדיל ממוזיאוני שואה אחרים באמריקה הלטינית הפועלים בארגנטינה, צ'ילה, מקסיקו פוארטו ריקו וקוסטה ריקה, המוזיאון בגואטמלה מתמקד בחשיפת היקפה וממדיה של "השואה באמצעות כדורים" (אנ') בה נרצחו מאות אלפי יהודים במזרח אירופה על ידי פלוגות ההרג של הצבא הנאצי ושותפיהן במלחמת העולם השנייה. המוזיאון מצטיין גם בכך שהוא מציג מידע ומזמין שיח על רצח העם שהתבצע בגואטמלה על ידי צבא גואטמלה כנגד צאצאי המאיה במהלך מלחמת האזרחים בגואטמלה, אשר הגיע לשיאו בין השנים 1980 - 1983. התערכה הראשונה שהוצגה במוזיאון בשנת 2016 הייתה תערוכת תמונות המתעדות את הרצח ההמוני של יהודי מזרח אירופה בין השנים 1941 - 1944. התמונות הושאלו מארכיוני המוזיאון הלאומי בבלארוס, מוזיאון הניצחון במוסקבה, מוזיאון המלחמה האימפריאלי בלונדון, ארכיון התמונות של מורשת פרוסיה בברלין, המכון המרכזי לדוקומנטציה יהודית בת זמננו במילאנו ומוזיאון ארצות הברית לזכר השואה. בשנת 2017 הוצגה במוזיאון תערוכה בנושא אלימות נגד נשים המתבססת על תוצאות המחקרים של ארגון יחד-אין אונום. בשנת 2017 הוצגה במוזיאון גם תערוכה של האומנית הישראלית מירה מיילור בשם "לזכור את השואה דרך אומנות". סיור לילה במוזיאון המיצג Lo Innombrable של סילביה טננבאום Nosotros – Museo del Holocausto Guatemala (בספרדית) Del Valle, José Ángel <Director of the Holocaust Museum, Guatemala, USA>, The Holocaust Museum Guatemala: History and Contemporaneity, UniSa. Sistema Bibliotecario di Ateneo, 2022 doi: 10.1515/iph-2022-2042 Ilan Ben Zion, Guatemala Opens First Holocaust Museum in Central America, Hadassah Magazine, ‏2017-01-13 (באנגלית) En la sombra de la historia (בספרדית) Museo del Holocausto, Guatemala Nominated for Leading Culture Destinations Award, InPark Magazine (באנגלית) רותי קדוש, הכומר הצרפתי והאמנית הישראלית מנחילים את לקחי השואה היהודית באמריקה הלטינית
נחל חתרורים

נחל חתרורים הוא נחל אכזב במדבר יהודה. אורכו מעל 7.5 קילומטרים. רובו של תוואי הנחל ממוקם בין נחל מורג לנחל יעלים. נחל מורג ונחל חתרורים נשפכים שניהם לנחל יעלים. מוצא הנחל ממוקם בגובה של כ־275 מטרים מעל פני הים במרחק של כשלושה קילומטרים מצפון־מזרח לצומת חתרורים, המפגיש בין כביש 31 (כביש ערד–ים המלח) לכביש 258). כיוון הזרימה הכללי של הנחל הוא מזרחה. בגובה של כ־60 מטרים מעל פני הים, כקילומטר וחצי ממעלה יאיר, נשפך הנחל אל נחל יעלים. 170 מטרים בהמשך תוואי נחל יעלים נשפך אליו נחל מורג. לאחר מכן יורד בתלילות תוואי נחל יעלים ממצוק ההעתקים אל הקצה הצפון־מערבי של בריכות האידוי של ים המלח. ערך זה הוא קצרמר בנושא נהרות ונחלים ובנושא גאוגרפיה של ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פיגוע הדריסה בצומת הגבעה הצרפתית

פיגוע הדריסה בצומת הגבעה הצרפתית היה פיגוע דריסה שאירע ב-15 באפריל 2015, אור לכ"ז ניסן תשע"ה, ליל יום השואה, בצומת הגבעה הצרפתית בירושלים (היום נקרא "מחלף שער מזרח"). בפיגוע נרצח שלום יוחאי שרקי, בנו של הרב אורי שרקי ואח של יאיר שרקי, ונפצעה חברתו שירה קליין. בערב יום הזיכרון לשואה ולגבורה, כ"ז בניסן תשע"ה, 15 באפריל 2015, עמדו שלום שרקי וחברתו שירה קליין בתחנת האוטובוס שבצומת הגבעה הצרפתית. בעודם עומדים בתחנה הגיע חאלד קוטינה, תושב הכפר ענתא, לצומת המטה הארצי לכיוון צפון, ועצר ברמזור אדום. כשהתחלף הרמזור האיץ את רכבו, סטה מהנתיב השמאלי במהירות לכיוון הנתיב הימני, עלה על המדרכה ופגע בשרקי ובקליין. מיד לאחר מכן נסע המחבל לאחור עם רכבו, והתנגש בעמוד רמזור. כוחות של משטרת ירושלים ולוחמי מג"ב הגיעו לזירה ועצרו אותו. בתחילה סברה המשטרה שמדובר בתאונת דרכים, אולם עם התקדמות החקירה התברר שמדובר בפיגוע על רקע לאומני. לפי כתב האישום שהוגש נגדו, המחבל ביצע את הפיגוע מכיוון שלטענתו היהודים אשמים בפקקי התנועה במחסומים. לאחר שהחליט לבצע פיגוע הוא שוטט עם מכוניתו עד שהבחין בשרקי וקליין, האיץ ופגע בהם. זמן קצר לאחר מכן קבע הפסיכיאטר המחוזי כי קוטינה כשיר לעמוד לדין, וזאת חרף ניסיונותיו לטעון שאינו כשיר לכך. בהמשך גם נטען על ידי עורכי דינו כי יש להקל בעונשו בשל העובדה שהוא סובל מהפרעות נפשיות, אולם בית המשפט המחוזי בירושלים לא קיבל את טענתם וב-30 בינואר 2017 גזר עליו את העונש המרבי - מאסר עולם ועוד 20 שנות מאסר. עדו בן פורת, מאסר עולם לרוצח שלום שרקי הי"ד, באתר ערוץ 7, 30 בינואר 2017 מור שמעוני, ‏מאסר עולם ו-20 שנה למחבל שרצח את שלום שרקי ז"ל, באתר מעריב אונליין, 30 בינואר 2017 יעל פרידסון, הורשע רוצח שלום שרקי בפיגוע ביום השואה, באתר ynet, 13 באפריל 2016