laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
קשת (כתב עת)

קשת: רבעון לספרות עיון וביקורת היה כתב עת שיצא לאור בעריכת המתרגם והמשורר אהרן אמיר משנת 1958 עד שנת 1977. קשת החדשה, בעריכת אמיר, יצא לאור כרבעון משנת 1998 ונסגר בשנת 2008, בעקבות פטירתו של אמיר. על פי עורכיו, "קשת" נועד לסייע להתחדשות הספרות העברית, מתוך ההשקפה שיש לפתוח חלון בעיקר לספרות המערב ואירופה אך גם לספרות העולם בכלל. החידוש העיקרי של "קשת" היה במתן חשיבות רבה לז'אנרים נוספים, לבד מהשירה והסיפורת. כתב העת טיפח את המסה העברית וכן פרסם ראיונות מקיפים ומקוריים עם יוצרים ורבי שיח. בקשת, התגלו וטופחו עשרות משוררים וסופרים. בניגוד לרוב כתבי העת, שנטו לתפיסה סוציאליסטית, על אף נטיותיו הכנעניות של העורך, כתב העת לא היה קשור בהתחייבות פוליטית מגבילה, והמשתתפים בגיליונותיו באו מכל כיווני המחשבה והיצירה בארץ. חוברות מיוחדות של "קשת" הוקדשו לספרויות זרות. ב-1975, לאחר תום שמונה עשרה שנה של הופעה רצופה החליט אמיר לסגור את שעריו של כתב העת, מתוך הבנה ותחושה של מיצוי. לכבוד מלאת ארבעים שנה ליסוד כתב העת, ב-1998, יצאה לאור חוברת מיוחדת. לאחר מכן, החליט אמיר להמשיך במפעלו, וכתב העת במתכונתו החדשה "קשת החדשה" החל להופיע כרבעון באורח סדיר, עד למותו של אמיר בשנת 2008. לאחר מכן, החליטו חברי המערכת שלא להמשיך בפרסום כתב העת. חברי המערכת של קשת החדשה היו יהושע קנז, עליזה ציגלר, אשר רייך, פרופ' דוד ויטל, פרופ' אמנון רובינשטיין, ש. שפרה, אסף ענברי ואהרן אפלפלד. בשנת 2013 הוציא בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה מהדורה מחודשת של קשת - קולנוע משנת 1968. בנוסף יזם בית הספר כתב עת חדש בשם "קשת קולנוע", בהשראת כתב העת המקורי. קשת המקורית ראתה אור באמצעות "עם הספר", הוצאה לאור שייסד דב ליפץ, אביו של אהרון אמיר. קשת החדשה ראתה אור באמצעות "ספרות עכשיו". קשת, בלקסיקון הספרות העברית החדשה עם קריאת ״קשת״, עכשיו 03-04, אביב תשי״ט-1959, עמ' 156–155 ישראל צין, "קשת" בעיני עורכו: שיחה עם אהרן אמיר, חרות, 29 בינואר 1960 ת. גולובסקי, "קשת" לשנתו השביעית, חרות, 27 בספטמבר 1964 עז"ר, קשת בחלל ריק, דבר, 27 בספטמבר 1968 (במלאת עשור לכתב העת) יפעת נבו, "המיתר הדידקטי" של "קשת", דבר, 15 בנובמבר 1968 דרור אידר, בחינת ה"עת" מתוך הקשבה זהירה לאלפי שנות יצירה יהודית, באתר הארץ, 28 במרץ 2007 (על גיליון 18 של "קשת החדשה") לילך וולך, עת אסון, נענע 10, 18 ביולי 2007 קובי בן-שמחון, כתב העת הספרותי "קשת" מת עם עורכו, חתן פרס ישראל לתרגום, הסופר והמשורר אהרן אמיר, באתר הארץ, 28 בנובמבר 2008 נגה אלבלך, קשת של כשרונות צעירים, באתר הארץ, 26 בנובמבר 2012 רנן שור, ‏עברית, קולנוע, נעורים, באתר "אלכסון", 17 באוקטובר 2013. נירית אנדרמן, הוכרז כתב עת חדש לקולנוע, באתר הארץ, 17 באוקטובר 2013
גשר מקטעים בדחיקה

גשר מקטעים בדחיקה (אנגלית: Incremental Launching bridge) הוא גשר הנבנה בטכנולוגיה לבניית גשרים עיליים ובה מורכב הגשר באמצעות מקטעים טרומיים או מקטעים יצוקים באתר - המחוברים ביניהם בטור. לרוב, בניית גשר עילי מחייבת שינוי בשגרת השימוש בדרך שמתחת לאזור העבודה וזאת בשל פיגומים ותמיכות המתבקשים לבניית הגשר. שיטת הדחיקה מאפשרת הקמת גשר עילי מבלי להפריע להמשך הפעילות הסדירה המתקיימת מתחת לגשר. הקמת גשר עילי בשיטות אחרות מחייבת יצירת אזור עבודה שבו נבנה הגשר. אם מדובר בתוואי דרך, ניתן לנקוט בשתי אפשרויות: חסימה הרמטית של אזור העבודה - סגירת זמנית ומוחלטת של תוואי הדרך והפסקת הפעילות השוטפת שהתקיימה מתחת לאזור העבודה, על מנת להקים מערכת תמיכות שתשמש בהמשך לבניית הגשר. חסימה חלקית של אזור העבודה על ידי הקמת הסדר תנועה וביצוע ניתוב תנועה מחודש, למשל, באמצעות הפחתת מספר הנתיבים בכביש וחסימת מעבר להולכי הרגל. שיטת הבנייה של גשרים בשיטת הדחיקה מאפשרת הקמת גשר עילי מבלי להפריע להמשך הפעילות הסדירה המתקיימת מתחת לגשר (מסילת רכבת, נתיבי תנועה, מעבר מים וכדומה). האלמנט הראשון שנבנה הוא האלמנט המוביל. לאלמנט זה מחברים קונסטרוקציית פלדה של מסבך זיזי המכונה "אף פלדה" (Steel Nose), אשר מתפקדת כנקודת השענה בשעה שהמקטעים שבאוויר נמשכים או נדחפים (לפי שיטת הדחיקה) ומחליקים על סמכים זמניים עד להגעה לצידו השני של המפתח. בשלב ראשון בונים נציבים (עמודים) לפני המכשול אותו חוצה הגשר ולאחריו כשעל ראש הנציבים מתקינים סמכי החלקה זמניים המאפשרים החלקה של אלמנטי הגשר. סמכים אלה מפורקים בתום הדחיקה. בשלב זה נבנית חצר היציקה לאלמנטים (אם הם נוצקים באתר) ונבנה האלמנט הראשון. לאחר מכן מונף אף הפלדה ומרוכב בקצה האלמנט הקשוי. בשלב השני, דוחקים את האלמנט הראשון כשאף הפלדה מוביל את ההחלקה כשהוא נשען על העמוד הבא ובכך מקטין את העומסים הפועלים על המקטע. פעולה הדחיקה ובניית האלמנטים חוזרת על עצמה על ידי חיבור אלמנטים בטור עד לחציית המכשול והשענה סופית של הגשר במקומו המיועד. בכל דחיקה נדחקים האלמנט האחרון שנוצק וכל האלמנטים שמחוברים לפניו (חיבור בטור). לאחר שהגשר ממוקם באופן סופי מפרקים את אף הפלדה ומחליפים את הסמכים הזמניים שהורכבו בסמכים קבועים עליהם מניחים את הגשר במצבו הסופי. אפשרות נוספת לדחיקה מבוססת על עקרון דחיקת האלמנטים משני צידי המפתח כשכוון הדחיקה מנוגד ובסופו נפגשים שני מקטעי הגשרים. בשיטה זו ניבנים שני חצאי הגשר משני צידי המפתח ונדחקים עד שמתאפשרת השלמת יציקה ביניהם (יציקה באתר). בסופו של תהליך מתקבל גשר מונוליטי הנשען על סמכים שנמצאים מחוץ לאזור המכשול. דוגמה לגשרים שנבנו בשיטה זו הם מחלף חולון מזרח וגשר הולץ במחלף קיבוץ גלויות. Movable Scaffolding System מדיה וקבצים בנושא גשר מקטעים בדחיקה בוויקישיתוף גשר מקטעים בדחיקה, בפורטל CivilEng
זיקת הנאה

זיקת הנאה במקרקעין, היא זכות קניינית הניתנת, לאדם (או לישות) להשתמש במקרקעין הנמצאים בבעלותו של אדם אחר. מקרקעין בהם יש זיקת הנאה קרויים מקרקעין כפופים. ההנאה יכולה להתבטא בזכות אקטיבית (למשל: שימוש במקרקעין הכפופים או חיוב בעליהם לבצע פעולה מסוימת במקרקעין) ויכולה להתבטא בזכות פסיבית (למשל: הימנעות מביצוע פעולה מסוימת במקרקעין כפופים או מניעת הזכות מבעלי מקרקעין כפופים לבצע פעולה מסוימת במקרקעין הזכאים). זיקת הנאה יכולה להיווצר על ידי הסכם בין הצדדים, אולם בדרך כלל אין כל צורך בהסכם כתוב, כשהזיקה נוצרת בשל הנסיבות, אופי הנכס והשימוש בו. הזיקה יכולה גם להיות בתשלום ובכפוף לתקופה מסוימת; וקיימת גם זיקת הנאה מכוח שנים. במשפט המקובל קיימת גם זיקת הנאה "מכורח הנסיבות". זיקת הנאה זו היא זיקת הנאה שנוצרת מכך שהסיטואציה היא כזו שמכריחה את בעל זיקת ההנאה להשתמש במקרקעין הכפופים לצורך מעבר. כדי ליצור זיקת הנאה מסוג זה, על הכורח להיות "מוחלט", כלומר, שלא תהיה אפשרות מעבר אחרת מלבד במקרקעין הכפופים. המועד בו נבחן "האם יש כורח", הוא מועד עשיית העסקה, שגרמה שלמקרקעין הרלוונטיים לא תהיה אפשרות מעבר (כגון, עסקה בה פוצלו קרקעות, באופן שחלקם האחד זקוק למעבר בחלקם השני). זיקת הנאה במקרקעין (בלטינית: ius in re aliena, תרגום לעברית: זכות על דבר ששיך לאדם אחר; בצרפתית: Tenure בגרמנית: Leihe, במשמעות הלוואה) הייתה בתקופת הקיסרות הרומית ובראשית ימי הביניים יחידת קרקע, (חלק מהמנוריאליזם) שניתנה על ידי סניור לשוכר לשם עיבודה או לשם הנאה מהכנסותיה. יחידת קרקע זו שגודלה השתנה בהתאם למעניק ולמקבל המענק, ניתנה למקבל החזקה בה לתקופה ארוכה שהייתה יכולה להיות מוגדרת מראש או למשך חיי המעניק או מקבל המענק. בימי הביניים ניתנה זיקת הנאה במספר צורות: מנסוס - חלק של אדמת האדון (חלק מלטיפונדיה או וילה) שנמסר לשימושם ולעיבודם של האיכרים החופשיים, זאת בניגוד לאדמה שהוקצתה לצמיתים (איכרים לא חופשיים שהיו שייכים לאדון) פרקריה - חלק מנחלה המקיף מספר מנסי, שנמסר לאדם או גוף כנסייתי, לרוב כבנפיקיום, במטרה ליצור קשר מחייב בין הנותן למקבל ערך מורחב – זיקת הנאה בישראל בישראל זיקת הנאה היא אחת מחמש הזכויות במקרקעין המוזכרות בחוק המקרקעין. חוק המקרקעין מגדיר זיקת הנאה כ”שעבוד מקרקעין להנאה שאין עמה זכות להחזיק בהם”; כלומר, זיקת הנאה איננה זכות המקנה חזקה במקרקעין הכפופים. בניגוד לזכויות מקרקעין אחרות, זיקת הנאה מתייחדת בכך שניתן להקנות אותה לטובת מקרקעין ולא רק לטובת אדם אחר, מקרקעין הנהנים מזיקת הנאה מכונים מקרקעין זכאים. זיקת הנאה, כשאר הזכויות במקרקעין, יכולה להירשם במרשם המקרקעין הישראלי. זיקת הנאה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) לפי הרשום בחוק המקרקעין מוטי בניאן, ‏זיקת הנאה מכוח שנים וביטולה, באתר גלובס, 27 ביולי 2006 לפי הרשום בחוק המקרקעין סעיף 5 גיא פרבמן, זכויות במקרקעין, באתר דין – עורכי דין ומידע משפטי בישראל. ‏27/12/2007
קרולוס פפוליאס

קרולוס פפוליאס (ביוונית: Κάρολος Παπούλιας;‏ 4 ביוני 1929 – 26 בדצמבר 2021) היה פוליטיקאי יווני, נשיא יוון בין השנים 2005–2015. פפוליאס נולד ב-1929 בעיר יואנינה שבצפון יוון. פפוליאס היה בנו של מייג'ור גנרל (מקביל לאלוף בצה"ל) גרגוריוס פפוליאס. למד משפטים באוניברסיטת אתונה ובאוניברסיטת מילאן. קיבל תואר שלישי באוניברסיטת קלן. בשנת 1985 מונה להיות שר החוץ עד 1989. בשנת 1993 חזר לתפקיד שר החוץ עד שנת 1996. פפוליאס נבחר לנשיאות ב-8 בפברואר 2005 בהצבעה בפרלמנט היווני בתמיכה של 279 קולות מתוך 300 והושבע במרץ של אותה השנה. החליף את קוסטנטינוס סטפנופולוס. בפברואר 2014 הכריז ראש ממשלת יוון אלכסיס ציפראס כי המועמד לנשיאות שבו תתמוך מפלגת השלטון סיריזה הוא פרוקופיס פבלופולוס. פבלופולוס נבחר לנשיא על ידי הפרלמנט ב-18 בפברואר 2015, והחליף את פפוליאס בתפקיד. פפוליאס נפטר ב-26 בדצמבר 2021. הותיר אחריו אישה, מאריה, ושלוש בנות. מדיה וקבצים בנושא קרולוס פפוליאס בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא פוליטיקאים ובנושא יוונים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אפיק שידור

ערוץ טלוויזיה הוא שידור בתדר בעל רוחב פס גדול יחסית, המאפשר שידורי טלוויזיה. בתחילת דרכה של הטלוויזיה הועברו שידוריה באמצעות אנטנות קרקעיות, ומספר הערוצים הכולל היה מצומצם. ערוצי הטלוויזיה שודרו בשיטה האנלוגית בשני טווחי תדרים, תדר גבוה מאוד (תג"מ – VHF) ותדר אולטרה גבוה (תא"ג – UHF). עם המעבר לשידור דיגיטלי והפעלתה של טלוויזיה בכבלים, ולאחר מכן עם הפעלתם של שידורי טלוויזיה בתקשורת לוויינית והגדלת רוחב הפס משמעותית, גדל מאוד היצע הערוצים. טווח הקליטה של ערוץ טלוויזיה בשידור אלחוטי מוגבל לטווח של האמצעים המשמשים להעברתו, דורש אנטנות לשידור וקליטה ואינו יעיל. לעומת זאת, שידור בלוויין או בכבלים מאפשר שידור בו זמנית בערוצים רבים. ערוצי הטלוויזיה מסומנים בדרכים להלן: לפי התדר שבו הוא משודר, הנמדד במגהרץ, או קוד מזהה לתדר זה. זהו זיהוי נפוץ לערוצי טלוויזיה המשודרים באמצעות אנטנות קרקעיות. מספרו הסידורי אצל הספק של טלוויזיה רב ערוצית. שמו המלא או בקיצור, למשל: "MTV", "נשיונל ג'יאוגרפיק" וכדומה. בחירת ערוץ על ידי הצופה נעשית בדרך כלל באמצעות שלט רחוק המשמש למטרה זו, ומאפשר גישה ישירה לערוץ לפי מספרו ומעבר סדרתי (קדימה ואחורה) בין הערוצים. מבחינת תוכנם, ערוצי טלוויזיה הם משני סוגים: ערוץ המשדר מגוון רחב של תוכניות מתחומי החדשות והבידור ותכנים חינוכיים. ערוץ המוקדש לתחום מסוים, כגון ערוץ סרטים, ערוץ טבע וכו'. ערוץ כזה מכונה "ערוץ נישה". תחנת טלוויזיה משדרת לעיתים בערוץ יחיד, ולעיתים בערוצים אחדים, שלכל אחד מהם מאפיינים משלו. בישראל, תחנת הטלוויזיה הראשונה שהחלה לשדר היא "הטלוויזיה החינוכית הישראלית", אשר החלה את שידוריה ב-24 במרץ 1966, תחת השם "נאמנות הטלוויזיה הלימודית". טלוויזיה רב ערוצית בישראל ערוצים עליהם יש ערך בוויקיפדיה תחנת רדיו ערך זה הוא קצרמר בנושא טלוויזיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אלי ומריאנו

אלי ומריאנו הם צמד קומיקאים וסטנדאפיסטים ישראלים, אלי פיניש ומריאנו אידלמן. הצמד החל את דרכו ב-1996 כשהם מופיעים יחד בתוכנית "הראשון בבידור" של דודו טופז, במופעי חקיינות וסאטירה. ב-1998 הופיעו לכבודו של הקומיקאי ספי ריבלין ולכבוד היובל למדינת ישראל במופע בידור בפני אנשי תקשורת, ידוענים ובכירים מהצמרת הפוליטית. במקביל השתתפו אז בקליפ ללהיט של להקת אתניקס: "ב.מ.וו. שחורה". מ-1998 ועד 2000 הופיעו בארץ ובעולם בתוכנית "אלי ומריאנו עוברים על הצחוק", ומ-2001 הופיעו בתוכנית "אחלה סרט". ב-2002 הפיקו תקליטור די-וי-די עם חלק מהחומר הבידורי, שנמכר ביותר מ-20,000 עותקים, וכמו כן הופיעו יחד ולחוד בתוכנית "לא נפסיק לצחוק" בערוץ ביפ. באותה שנה השתתפו השניים בפסטיגל מהסרטים עם ליאור נרקיס, יהודה לוי, סופי צדקה ואחרים. ב-2006 כיכבו השניים בקמפיין פרסומת לדואר ישראל הפרסומות היו אמורות "לנער את האבק" מעל תדמית המוסד הזה, והיה אחד ההישגים שאלדד כהן (סמנכ"ל עסקי של החברה) זקף לזכות עצמו כשפוטר אחרי שנתיים. חרף ההצלחה, הקמפיין נותר שנוי במחלוקת בגלל ביקורת קשה מצד ארגוני נשים, שטענו כי הפרסומות סרות טעם ומשפילות אותן; ברם, היו גם נשים שטענו כי הצמד מציג דווקא דמות משוחררת של אישה השולטת במצבה. הצמד עשה דיבוב לסרט האנימציה לילדים "הורטון שומע מישהו" לפי ספר מסדרת דוקטור סוס Horton Hears a Who, ב-2008. בעונה התשיעית של ארץ נהדרת ב-(2012), בנוסף לתפקידים נפרדים, שיחקו השניים יחד בסדרת מערכונים על הכור הגרעיני של איראן, במטרה ללגלג על מדיניות הממשלה שם ולהדגיש את הצד האנושי - אפילו אצל עובדי הכור באיראן. זאת, חרף החתירה המוצהרת לפיתוח פצצת אטום, ולמרות קריאת המוני המפגינים ברחובות להשמדת ישראל. ב-2013 הצמד יצא עם תקליטור די-וי-די כפול ובו רבים ממערכוניהם. ב-2016 השיקו מופע חדש בשם "אלי ומריאנו 2", כשאת רובו כתב אמן הסטנד-אפ והקומיקאי יונתן ברק, שקיבל ביקורות צוננות. אלי ומריאנו באתר יוכלמן אשר הפקות יפעת יעקובסון, פירגון של זהב, באתר ynet, 5 בנובמבר 2003 מופע חדש של אלי ומריאנו אתר עכבר העיר אלי ומריאנו בקמפיין לדואר ישראל (אתר מעריב) אמיר טייג, בלעדי: מנכ"ל בנק הדואר ברוך טפר הועבר מתפקידו, באתר כלכליסט, 8 ביולי 2008 עטרה בילר, כדי להשלים מהפכה לשחרור האשה - הגיע הזמן לצאת מתפקיד הקרבן, באתר אייס זיו יצחקי, אלי ומריאנו בהופעה: הכי רחוק מ"ארץ נהדרת", באתר הארץ, 28 בינואר 2012 בעניין המלחמה הבאה: "ארץ נהדרת" מסבירים את מערכוני הכור האיראני (אתר מעריב) עמי הורוביץ מראיין את שגריר איראן בסרטו יו אן מי (יוטיוב) נאום חמינאי למחיקת תל אביב וחיפה אם תותקף איראן בידי ישראל (יורוניוז, כתוביות באנגלית, אתר יוטיוב) יונתן ברק (אתר דוגו - אמנים ומופעים) זיו יצחקי, אלי ומריאנו בהופעה: הכי רחוק מ"ארץ נהדרת", באתר הארץ, 28 בינואר 2012
דוד הלפרין

דוד הלפרין (ברומנית: David Halperin) היה רבה של בוקרשט ובנו של רב העיר הראשון. דוד נולד בבוקרשט. אביו היגר מהונגריה לבוקרשט לאחר שנת 1800, ונתמנה לרב הראשון שהוכר על ידי שלטונות נסיכות ולאכיה. בנו, דוד, נבחר לתפקיד רב הקהילה של בוקרשט בשנת 1834, תחת שלטונו של אלכסנדרו גיקה. תוארו של דוד הלפרין היה "הרב של בוקרשט והסביבה". הוא ידע עברית, רומנית ויוונית מודרנית ונחשב למלומד. בתקופת כהונתו של דוד הלפרין הקהילה היהודית של בוקרשט הייתה מפולגת לשתי סיעות שהתקוטטו ללא הפסק ושלחו קובלנות, האחת נגד רעותה, אל השלטונות. ב-1856, כשהלפרין נואש מלהשלים עם הסיעה המתנגדת לו, נסע אל קונסטנטינופול, כדי להתלונן בפני הווזיר הגדול (ולאכיה הייתה כפופה לאימפריה העות'מאנית) ולקח איתו את החוזה שנחתם בינו ובין הקהילה היהודית ומסמכים נוספים, כדי להציגם בפני השלטונות העות'מאניים. במקום בו התארח בקונסטנטינופול, נגנבו ממנו מסמכיו ובלעדיהם לא יכול היה להציג את עמדתו, לכן נשאר שם עד מותו, בעוד רעיתו ממתינה לו בבוקרשט. במקומו של דוד הלפרין בחרה הקהילה היהודית של בוקרשט את עויזר מנדל, מברלאד, כדי שישמש כממלא מקום. ברוך טרקטין ולוצ'יאן-זאב הרשקוביץ', נוכחויות רבניות במרחב הרומני, הוצאת HASEFER, בוקרשט, 2008, ע' 275. (ברומנית)
יבשתן אטלנטי

יבשתן אטלנטי או יַבַּשְׁתַן הַמַּנְגְּרוֹבִים (שם מדעי: Periophthalmus barbarus) הוא אחד היבשתנים שהם דגים מסדרת הדקראים. היבשתן האטלנטי חי במים מתוקים, מלוחים, ומליחים בחופים הטרופיים של מערב אפריקה, באוקיינוס ההודי, ומערב האוקיינוס השקט. המין מופיע גם בביצות מנגרובים, שם הוא חוצה משטחי בוץ שלא בתוך המים, באמצעות סנפירי החזה שלו, מה שנתן לו את שמו. היבשתן נפוץ במערב אפריקה, בביצות מנגרובים, ובעיקר בגופי מים מליחים על סף החוף. מדינות שהיבשתן נפוץ בהן כוללות את אנגולה, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, גאנה וקמרון. היבשתן הוא אוכל-כול. בטבע, ניזונים היבשתנים מתולעים, פרוקי רגליים, ודגים קטנים. יבשתנים שחיים בשבי ניזונים (לרוב) ממזון קפוא, בין היתר תולעי דם, וארטמיה. היבשתנים מסוגלים לעמוד בפני ריכוזים גבוהים של חומרים רעילים ופסולת תעשייתית בסביבת המחיה שלהם. הם גם מסוגלים לשרוד בטווח רחב של אזורי מחיה, ובמים בטמפרטורות ודרגות מליחות שונות. מדיה וקבצים בנושא יבשתן אטלנטי בוויקישיתוף יבשתן אטלנטי, באתר ITIS (באנגלית) יבשתן אטלנטי, באתר NCBI (באנגלית) יבשתן אטלנטי, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) יבשתן אטלנטי, באתר FishBase (באנגלית) יבשתן אטלנטי, באתר GBIF (באנגלית) יבשתן אטלנטי באתר הרשימה האדומה של IUCN ע"פ האקדמיה ללשון ערך זה הוא קצרמר בנושא דגים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קונסטנטין סטניסלבסקי

קונסטנטין סרגייוויץ' סטניסלבסקי, בשמו האמיתי קונסטנטין סרגייוויץ' אלקסייב (ברוסית: Константи́н Серге́евич Станисла́вский, בלידה Алексе́ев,‏ 5 בינואר 1863 - 7 באוגוסט 1938) היה שחקן תיאטרון ובמאי רוסי, אשר פיתח את שיטת המשחק הקרויה על שמו שיטת סטניסלבסקי. סטניסלבסקי נולד במוסקבה במשפחת הסוחרים אלקסייב. בשנת 1877 החל לעבוד בעסק משפחתי ובמקביל עסק בתיאטרון, תחילה כשחקן ובהמשך כבמאי. לבד מהיותו שחקן תיאטרון בולט ברוסיה, היה גם מחדש ויוצר בתחומי התיאטרון והפסיכולוגיה של משחק הבמה. כשחקן וכבמאי הקפיד על כל פרט ופרט בביצוע תפקיד בהצגה או בהכנת פריטי התפאורה לה. בשנת 1898 הוא הקים ביחד עם ולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו את התיאטרון האמנותי של מוסקבה. עם הזמן תיאטרון זה הפך להיות בין הטובים בעיר. במסגרת שיטתו, המכוונת למשחק ריאליסטי וכן, פיתח כלים לשחקן אשר מסייעים לו להיכנס אל הדמות שאותה הוא מגלם על כל פרטיה ולהגיע לכדי הזדהות מלאה ומשכנעת איתה. שיטתו של סטניסלבסקי (אשר מכונה "השיטה") מתבססת על: א. הבנה מקיפה של הנסיבות בהן פועלת הדמות ו-ב. פעולתו של השחקן כאילו נסיבות אלו היו נסיבות חייו שלו. כדי להשיג זאת מציע סטניסלבסקי לשחקן שתי טכניקות עיקריות: 1. זיכרון חוויותיו האישיות ("זיכרון רגשי"- איך אני הרגשתי ופעלתי כשקרה לי דבר כזה) ו-2. דמיון פעיל ("magic if"- אילו דבר כזה היה קורה לי איך הייתי מגיב). שיטתו של סטניסלבסקי אומצה על ידי אנשי תיאטרון מהעולם כולו והייתה לטכניקה המשפיעה ביותר בכל הנוגע להכשרת שחקנים ותפיסת אומנות המשחק, וככזו נמצאו לה ממשיכים ומפרשים רבים. אחד מהידועים שבממשיכים אלו, לי סטרסברג, אשר ניהל במשך שנים רבות את "אולפן השחקנים" בניו יורק, בו לימד את תלמידיו משחק ברוח שיטת סטניסלבסקי. ב-14 השנים האחרונות של חייו הרכיב סטניסלבסקי את השיטה מחדש תוך שהוא דוחק הצידה את הפנייה הישירה לרגשות ומביא לקדמת עיסוקו של השחקן את העבודה השיטתית על עולם הדימויים של הדמות. לגישה זו קרא "שיטת הפעולות הפיזיות". את פיתוח השיטה המשיכו לאחר מותו קולגות כגון מייקל צ'כוב ותלמידים שלו כמו מריה קנבל ואנטולי וסילייב. שורה ארוכה של שחקנים ידועים, בהם מייסדי תיאטרון "הבימה", התחנכו על שיטתו. סטניסלבסקי עזר אישית, בשנת 1917 לאנשי "הבימה" להקים את תיאטרונם, הדריכם לקראת הופעתם הראשונה והעמיד לרשותם את תלמידו יבגני וכטאנגוב להיות להם לבמאי. אפרים קישון מציג באחת הסאטירות שלו מזווית הומוריסטית שחקן בשם ירדן פודמניצקי, שמנסה בשיטת סטניסלבסקי לרדת לנבכי נפשה של הדמות אותה הוא אמור לשחק בהצגה. אותו פודמניצקי לא ישן ולא אוכל, מסתובב בכל מיני פינות למצוא דמות דומה לזו שהוא אמור לגלם, וכשהוא מוצא אחת כזאת הוא הולך אחריה, ועוקב אחר תנועותיה ללא לאות. חיי באמנות, תל אביב: ספרית "רמון" מסדה, ניסן תשי"ב - אפריל 1942 עבודת השחקן על עצמו: יומנו של תלמיד, נוסח עברי: הלל אבי חנן, תל אביב: עם עובד-תרבות וחינוך, 1966. קונסטנטין סטניסלבסקי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) תחילת הדרך - אחד משחקניו של סטניסלבסקי מספר על המפגש הראשון עמו יהודה וונדרבלט, מדברים על סטניסלבסקי, באתר nrg‏, 4 באוגוסט 2008 biography/Konstantin-Sergeyevich-Stanislavsky קונסטנטין סטניסלבסקי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) קונסטנטין סטניסלבסקי, באתר "Find a Grave" (באנגלית) קונסטנטין סרגיביץ סטניסלבסקי (1863-1938), דף שער בספרייה הלאומית
מחלת פאג'ט של העצם

מחלת פאג'ט של העצם (באנגלית: Paget's disease of bone) היא מחלה שגורמת לעיוות בעצמות. ניתן לחלק את מהלך המחלה לשני חלקים: בהתחלה יש ספיגה אוסטאוקלסטית איציקית מוגברת. בשלב המאוחר יש יצירת עצם בלתי סדירה, שאולי נראית עבה יותר, אבל חלשה ורגישה מאוד לשברים. ולכן יש מוזאיקה (mosaic) בין אזורים הרוסים לאזורים חדשים ולאזורים ישנים, מה שמאפשר את האבחנה ההיסטולוגית. את המחלה ניתן לחלק לשתי צורות: Monostotic – הצורה היותר שכיחה שפוגעת בעצם אחת. Polystotic – פגיעה בצורה מפושטת בכמה עצמות במקביל. זוהי מחלה שכיחה יחסית, והיא אסימפטומטית ב-1-3% מהאוכלוסייה בארצות הברית (רק אם היא Monostotic משום שלא יכול להיות Polystotic לא סימפטומטי). מבחינה מיקרוסקופית, ניתן להבחין בשלושה שלבים במחלה: Osteolytic phase - בו יש בעיקר פירוק של עצם. Active phase – בו יש גם פירוק וגם יצירה (מהירה מאוד), ובמקביל יצירת רקמת חיבור מאוד וסקולרית שבאה לענות על הצריכה המטבולית- הרבה כלי דם קטנטנים עם זרימה מוגברת. Inactive phase - בו העצם מאוד סקלרוטית, לבנה, חלשה ושברירית. זהו השלב שבו ניתן להבחין במוזאיקה. (העצם מאוד עבה, אבל המבנה שלה לא תקין- ולכן היא חלשה). בצילום רנטגן בגולגולת, בשלב המוקדם רואים צורה שהיא אופיינת דווקא לאוסטאופרוזיס (פגיעה ממוקמת ומוגדרת מאוד). אבל בשלב המאוחר רואים כבר התעבות כאוטית של העצם - תמונה אופיינית של "כדורי צמר גפן". מבחינה ביוכימית – בבדיקת דם ניתן למצוא: עלייה בסרום של האנזים Alkaline Phosphatase. רמת סידן וזרחן תקינים. המחלה על שם פאג'ט תוארה לראשונה ב-1822 כמצב דלקתי, בגלל האודם שנוצר מהתרחבות כלי הדם במח העצם. עובדה זו יחד עם העיוותים שנראו בעצם יצרו לה את השם השגוי Osteitis deformans (עיוות מדלקת עצם). הנחה מאוחרת יותר יחסה את המחלה להפרעה מטבולית, ויש בחלק מהספרות הרפואית נטייה להמשיך ולשייך את המחלה לקבוצת ההפרעות המטבוליות. הגישה הנוכחית מתארת את המחלה כנובעת מזיהום שנגרמת על ידי הווירוס האיטי, Paramixovirus, שעקב סינתזה של אינטרלויקין מסוים (IL-6) גורם להפעלה מוגברת של אוסטאוקלסטים. גדולה יותר בגלל יצירת יתר של Osteoid – ממצא שאפשר לראות בצילום רנטגן. מאוד קלה ושברירית רכה בגלל המינראליזציה הבלתי תקינה - גורם לעיוותים באזורים נושאי משקל. בעלת מרקם של לחם יבש, כך שבשלב מאוד מתקדם העצמות מתפוררות. פגיעה בגולגולת בשכיחות גבוהה באגן בעמוד השדרה (דבר שגורם לכל סוגי העקמות – לורדוזיס, עקמת ועקשת) בגפה התחתונה - בשוקה ובעצם הירך בגפה העליונה - בעצם הזרוע ובעצם השכם כאב חזק, עקב שברים קטנים בעצם ומעיכה של עצבים בעמוד השדרה עיוות של הפנים, פני אריה (Leonine face), עקב ההתרחבות העצמות חירשות שינויים המודינמיים (כגון A-V-shunt) בגלל ה-Hypervascularitis היכולים להוביל גם למחלות קרדיווסקולריות שברים בעצמות אוסטיאוסרקומה יכולה להתפתח ב-1% מהמקרים. הידרוצפלוס (Hydrocephalus) כתוצאה מהתעבות חריפה של דופן הגולגולת, עקב הלחץ המצטבר על ה-Aqueduct. הטיפול באמצעות ביספוספונטים מדיה וקבצים בנושא מחלת פאג'ט של העצם בוויקישיתוף מחלת פאג'ט של העצם, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
אריסטופאנס מביזנטיון

אריסטופאנס מביזנטיון (ביוונית: Ἀριστοφάνης;‏ 257 - 180\ 185 לפנה"ס) היה מלומד, מבקר ספרות ומדקדק יווני. יצר את סימני הפיסוק העיקריים המצויים בשימוש בימינו. אריסטופאנס נולד בביזנטיון, שהייתה מושבה יוונית (כיום איסטנבול בטורקיה), ועקר לאלכסנדריה, שם היה תלמידם של זנודוטוס ושל קאלימאכוס מקירנה. הוא לקח על עצמו לעסוק בעריכה ביקורתית של כתבי משוררים יווניים עתיקים, נודע בעיקר בשל בקיאותו בשירת הומרוס וכתב הקדמות ליצירותיהם של הסיודוס, אלקאיוס, פינדארוס, סופוקלס, אוריפידס ומנאנדרוס. אריסטופאנס גרם למהפכה ספרותית כאשר הפריד בין קטעים ומשפטים של השירה היוונית העתיקה באמצעות סימני פיסוק (נקודה, פסיק, נקודתיים ונקודה ופסיק) - סימנים המהווים את הבסיס לפיסוק המודרני. הוא כתב גם מחקרים שעסקו בדקדוק היווני ובניבים של הלשון היוונית. בתקופתו השפה היוונית החלה לשמש כשפה המדוברת בארצות המזרח התיכון במקומן של שפות שמיות. אריסטופאנס התלהב מיצירותיו של מנאנדרוס, שתיאר נכונה את המציאות של זמנו ושאל: "הו מנאנדרוס, הו חיים, מי מכם מחקה את השני?". כאשר נשאל איזו מן הפואמות של ארכילוכוס אהובות עליו ביותר, השיב: "הארוכות ביותר". ב-195 לפנה"ס ירש מארטוסתנס את משרת מנהל הספרייה הגדולה של אלכסנדריה. אחרי מותו באלכסנדריה, תלמידו אריסטראכוס מסמותראקה ירש אותו כמנהל ספרייה זו ועלה עליו בפירושים לכתבי אייסכילוס, סופוקלס, הרודוטוס וסופרים רבים אחרים. אולם בזמנו, אריסטופאנס מביזנטיון נחשב לאחד מגדולי מדקדקי הלשון היוונית. ייתכן ואריסטופאנס מביזנטיון הוא הסופר באותו שם שנזכר אצל יוסף בן מתתיהו בתוך קבוצה של שמונה סופרים שהזכירו את היהודים "לא כלאחר יד". אריסטופאנס מביזנטיון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) יוסף בן מתתיהו, נגד אפיון, מאמר ראשון, פרק כג; מנחם שטרן – Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Jerusalem, 1976, Vol. I: XIII. Aristophanes, pp. 91-92 ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.