laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אריק היינריקס

אקסל אריק היינריקס (בפינית: Axel Erik Heinrichs;‏ 21 ביולי 1890 – 16 בנובמבר 1965) היה גנרל פיני שלחם בצבא פינלנד במהלך מלחמת העולם השנייה ושימש גם כרמטכ"ל לזמן קצר. היינריקס נולד בהלסינקי שבמחוז הדוכסות הגדולה של פינלנד (אז האימפריה הרוסית היום פינלנד), למשפחה ממוצא שוודי. הוא למד פילוסופיה באוניברסיטת הלסינקי, ועבד זמן מה כעיתונאי. אולם כמו צעירים פיניים רבים התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, ולחם לצד הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה. זאת בתקווה לשחרר את ארצו מהכובש הרוסי השנוא. לאחר שארצו זכתה בעצמאות חזר אליה והצטרף אל תנועת "המשמרות הלבנים", הוא לחם בהצטיינות במלחמת האזרחים הפינית, ולאחריה המשיך לשרת בצבא פינלנד הטרי. בתחילת "מלחמת החורף" קיבל את הפיקוד על הקורפוס השלישי, וחנה לצד האראלד אקוויסט (שפיקד על הקורפוס השני) מול הארמייה השביעית הרוסית. בתחילה הקורפוסים שלהם לא פעלו באופן משמעותי, אולם בהדרגה תגברו הרוסים את האזור והיינריקס ואוקיסט לא יכלו לעמוד בלחץ. המפקד העליון של החזית הוגו אוסטרמן ביקש משר ההגנה קארל גוסטף אמיל מנרהיים אישור לסגת, אולם מנרהיים סרב. הוא סילק מהפיקוד באזור את אוסטרמן, ומינה את היינריקס במקומו. במרץ 1940 נכנעה פינלנד. לאחר המלחמה מונה היינריקס לרמטכ"ל, אולם שנה לאחר מכן עזב את התפקיד. לאחר המלחמה טען הגנרל פרידריך פאולוס, שבאחת מפגישותיו עמו גילה לו בסוד על תוכנית גרמניה לתקוף את ברית המועצות (מבצע ברברוסה). הטענה היא ככל הנראה שקרית, והפינים יודעו על המבצע רק באזור סוף מאי 1941. הוא לקח חלק פעיל במלחמת ההמשך, כאשר פיקד על כל חזית מפרץ קרליה ולדוגה-קרליה. ב-1942 מונה שוב לרמטכ"ל, הוא ערך מספר נסיעות לגרמניה הנאצית כדי לתאם פעולות עמה, באחת מהפעמים אף נפגש עם אדולף היטלר. בסוף ינואר 1944 עשה היינריקס ניסיון להגיע להסכם שלום עם ברית המועצות, ושגרירים פינים ביקרו במוסקבה, אולם המשא ומתן התפוצץ והיינריקס נאלץ לבצע נסיעה נוספת לגרמניה כדי להסביר את המצב הלא נעים. בסופו של דבר נחתם אותה שנה הסכם שלום עם רוסיה. היינריקס התפטר, וזכה בצלב מנרהיים. הוא נפטר בהלסינקי בשנת 1965. מדיה וקבצים בנושא אריק היינריקס בוויקישיתוף אל"ם (מיל') בני מיכלסון, ‏70 שנה למלחמת החורף - גוליית ניצח אבל בקושי, מערכות 430, 2010 אקסל ארק היינריקס באתר הגנרלים של מלחמת העולם השנייה (באנגלית) אריק היינריקס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מיכאל הרסגור ואהוד פוקס, רגעים היסטוריים ורגעים היסטריים, הוצאת דביר עמ' 212. מיכאל הרסגור ואהוד פוקס, רגעים היסטוריים ורגעים היסטריים, הוצאת דביר עמ' 214. בארטון וילי, מלת הקוד ברברוסה, הוצאת מערכות, 1980. עמ' 140, הערה 13. מיכאל הרסגור ואהוד פוקס, רגעים היסטוריים ורגעים היסטריים, הוצאת דביר עמ' 217.
קופיס (חרב)

קופיס (ביוונית: κοπίς) היא חרב קצרה מפלדה שהייתה נפוצה ביוון העתיקה. אורכה הממוצע היה כ-65 ס"מ. החרב הייתה מעוקלת מעט ומרכז המסה שלה הוסט לעבר הקצה ליצירת "בטן" קטנה. צורה זו הגדילה בצורה משמעותית את יכולת השיסוף של החרב. חרב זו אומצה באמצע המאה ה-6 לפנה"ס. החרב הייתה בשימוש נפוץ בעיקר בקרב הפרשים שנהנו מיתרון גובה על פני לוחם רגלי ויכלו לנצל בדרך זו את היתרונות שהעניק הלהב המעוקל. הרגלים העדיפו בדרך כלל חרב ישרה שנקראת קסיפוס. מקור השם "קופיס" (מילולית: כלי לקיצוץ) לא ידוע בוודאות. ייתכן שמקורה בחרב המצרית ח'ופש או מהמילה "κόπτω" (קופטו - לחתוך). מהיוונית התגלגלה המילה לעברית לתיאור סכין גדולה עם להב כבד לחיתוך בשר - קוֹפִיץ. קסיפוס מדיה וקבצים בנושא קופיס בוויקישיתוף Ramsey, Syed. Tools of War: History of Weapons in Ancient Times. Vij Books India Pvt Ltd, 2016. ISBN 9386019809 Gordon, D. H. Scimitars, Sabres and Falchions. Man, Vol. 58, (Feb. 1958). p. 24
קסיסטון

קסיסטון (ביוונית: ξυστόν) הוא רומח שלפי הערכות מודרניות היה באורך ממוצע של 3.5 - 4.25 מטר והיה בשימוש של חיל פרשים המוקדוני. המוקדונים חימשו שני סוגי יחידות בנשק זה: ההטיירוי, שתיפקדו כפרשים כבדים והפרודומוי, ששימשו כפרשים קלים. הרומח צויד בדרך כלל בשני חודים, עיקרי ומשני. השימוש בשני חודים נדרש משתי סיבות: החוד המשני שימש לאיזון הנשק ושימש את הלוחם אם הרומח נשבר בקרב. ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה ובנושא אמצעי לחימה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אינדריים

אינדריים (שם מדעי: Indriidae) הם משפחה של למורים גדולים החיים באי מדגסקר שליד חופי יבשת אפריקה והם הלמורים הגדולים ביותר. הם מגוונים ובעלי פרווה ארוכה ובעלי הבדלי גדלים מהלמורים הצמריים שאורכם 30 ס"מ ועוד זנב ועד לאינדרי הגדול ביותר ויש לו זנב קטן ביותר. ראשיהם שחורים וקירחים וידיהם גדולות. הסיפאקות הם המרשימות בקבוצה והן קולניות מאוד, אך חלקם נמצא בסכנת הכחדה חמורה, עקב כריתת היערות בהם הם חיים. האינדריים הם צמחונים ואוכלים בעיקר עלים על העצים אבל לעיתים גם יורדים לקרקע והם מסוגלים לקפץ קפיצות גדולות הן בין העצים והן על הקרקע. אינדרי (Indri indri) - סוג ומין יחיד למור צמרי (Avahi) - תשעה מינים סיפאקה (Propithecus) - תשעה מינים מדיה וקבצים בנושא אינדריים בוויקישיתוף אינדריים, באתר ITIS (באנגלית) אינדריים, באתר NCBI (באנגלית) אינדריים, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) אינדריים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) אינדריים, באתר GBIF (באנגלית) אינדריים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
גארת' אניס

גארת' אניס (באנגלית: Garth Ennis; נולד ב-16 בינואר 1970) הוא כותב קומיקס אמריקאי יליד צפון אירלנד. זוכה פרס אייזנר בקטגוריית "הכותב הטוב ביותר" לשנת 1998. מוכר בזכות יצירותיו עבור חברות ורטיגו ומארוול קומיקס. אניס החל את קריירת כתיבת הקומיקס שלו בהרצת הסדרה Troubles Souls, ומאוחר יותר כתב את הקומיקס Crisis עבור פליטווי הוצאה לאור. הוא החל לכתוב את כותר AD‏ 2000 ומשם את כותר הסולו של הדמות הראשית בכותר הקודם השופט דרד, ובשנת 1991 כתב עבור DC קומיקס את כותר הלבלייזר ושם נפגש עם המאייר סטיב דילון. אניס כתב את הרצת פריצ'ר באיורו של דילון, אשר זכתה להצלחה רבה וביקורות חיוביות ואף זכתה בפרס אייזנר ובפרס איגל הבריטי לסדרת קומיקס בשנת 1999. לאחר שכתב עבור DC ו-ורטיגו קומיקס כמה וכמה כותרים (ביניהם היטמן שגיליון 34 שלו זכה ב-1999 בפרס אייזנר לגיליון הבודד הטוב ביותר), נפגש אניס עם העורך הראשי דאז של חברת מארוול קומיקס ג'ו קסאדה שהציע לו לכתוב עבור מארוול את כותרי המעניש. הוא הסכים וכתב באיורו של דילון את הכרך הרביעי בסדרה, אשר נכתב ואויר בהומור, עד ששניהם שינו כיוון והשיקו מחדש את הסדרה בגוון יותר אלים, ריאליסטי ואפל תחת חותם מקס. בשהותו במארוול, אניס כתב עבורם עלילות עבור ספיידרמן, הענק הירוק, תור וגוסט ריידר. הוא כתב בשנת 2001 המשכון קצר לשופט דרד, וכתב עבור חברת ויילדסטורם קומיקס את קשת-הסיפור הראשונה בהרצת מידנייטר. לאחר כ-6 שנים, אניס סיים לכתוב את כותרי המעניש וכתב את מיני-סדרה על הטייס פנטום איגל באיורו של הווארד צ'ייקין. הוא עבד עבור דינמיט קומיקס ואימג' קומיקס, חזר למארוול בקצרה לכתיבת מיני-סדרת מקס על ניק פיורי, והחל לפרסם קומיקסים עצמאיים. בשנת 2015, הוא חזר למארוול לכתיבת מיני-סדרה נוספת על פנטום איגל כחלק מאירועי "מלחמות סודיות". מדיה וקבצים בנושא גארת' אניס בוויקישיתוף גארת' אניס במסד הנתונים comicbookDB גארת' אניס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
תוכנית איקרוס

תוכנית איקרוס (באנגלית: The Icarus Agenda) הוא ספר שיצא לאור בשנת 1988, מאת סופר המתח האמריקאי רוברט לדלום. הספר מהווה במידת מה המשך לספרו של לדלום משנת 1977 "מסמכי צ'נסלור", בכך שברקע העלילה פועלת אגודת סתרים בעלת נוכחות יהודית מובהקת בשם "אינוור בראס". הספר יצא לאור בעברית באותה שנה, בהוצאת שלגי, בתרגומו של אליעזר כרמי. איבן קנדריק הוא חבר קונגרס אמריקאי מאזור הבחירה התשיעי של מחוז קולורדו. כקבלן בניין לשעבר במזרח התיכון, הוא מנהל יחסים קרובים עם סולטן עומאן. הוא חוזר לעומאן תחת מסווה כאשר שגרירות ארצות הברית במאסקט בירת עומאן נופלת קרבן לפיגוע מיקוח של מחבלים פלסטינים. קנדריק שניהל בעבר תאגיד בנייה גדול באזור, שנהרג ב"תאונה" שבה נהרגו כל חברי התאגיד עם נשותיהם וילדיהם, רק קנדריק וחברו עמנואל "מני" ויינגראס, אדריכל בעל שם עולמי, ואישיות אקסצנטרית שנרמז כי היה פעיל או בעל קשרים במוסד הישראלי, שרדו את הפיצוץ. ויינגראס העלה השערה לפיה אדם שכינה את עצמו "המהדי" עמד מאחורי האירוע כחלק ממאבק שליטה רחב שלו במזרח התיכון, במסגרתו ניצל קבוצות טרור מונעות אידיאלים מוסלמיים או רגשות קיפוח, כדי לסלק את בעלי העניין המערביים מהמרחב, ולשלוט בעצמו על כלכלות וממשלות במזרח התיכון. בעקבות אירועי ההשתלטות על שגרירות ארצות הברית במאסקט, נזכר קנדריק בתאוריה זו, ומנצל את ההזדמנות לחבור לאנשי הטרור בזהות בדויה, כדי להגיע לאותו "מהדי" ולחסלו. במהלך הפעולה מלווה אותו בלי-ידיעתו סוכנת חשאית מצרית המזדהה בשם ח'אלילה, העובדת בשירות משרד החוץ האמריקאי, היא מצילה את חייו במהלך האירועים, אך לבסוף הוא נלכד בידי המהדי. פרשיית מאסקט מסתיימת בהשתלטות קבוצת לוחמי יחידת מצדה בליווי מני ויינגראס על משרדי התשלובת של המהדי, ששחררו את קנדריק והרגו את המהדי. בעקבות אירועי עומאן, הוא מסומן כמועמד עתידי לנשיאות ארצות הברית בידי אגודת סתרים בשם "אינוור בראס", קבוצת בעלי השפעה בוושינגטון ששמה לה למטרה להשפיע על איוש המשרות הבכירות בממשל ארצות הברית, כדי להבטיח את קיומה הליברלי; קבוצה זו התפרקה בעבר בעקבות פרשיית הספר "מסמכי צ'נסלור" אז כמעט חשף עיתונאי את מעורבותה של האגודה בחיסולו של אדגר הובר. (אגודת הסתרים אינוור באס מוזכרת גם במותחן "קרן בנקרופט" (2006) שכתב לדלום ויצא לאור לאחר מותו). איש הצללים של האגודה יוזם סדרת מהלכים להבאת קנדריק לאור הזרקורים ולהיכרות רחבה של הציבור האמריקאי. במסגרת מהלכים אלו, דורך קנדריק על עצביה החשופים של אגודת סתרים אחרת, המונעת בידי תעשיית הנשק וסוחרי נשק המוכרים נשק אמריקאי לקבוצות טרור וארגונים פרה-מיליטריים ברחבי העולם השלישי ובמזרח התיכון. הספר מסתיים בהדחת סגן נשיא ארצות הברית שאנשי לשכתו היו מעורבים בהתארגנות סוחרי הנשק, ומינויו של קנדריק לשמש בתפקיד זה. בסרט "כשהארי פגש את סאלי...", קורא הארי ברנס בספר זה בסצנה שבה סאלי מספרת לו בטלפון שהחבר-לשעבר שלה מתחתן. תוכנית איקרוס, באתר OCLC (באנגלית)
ויקטוריה המילטון

ויקטוריה המילטון (באנגלית: Victoria Hamilton; נולדה ב-5 באפריל 1971) היא שחקנית אנגלייה ידועה מהופעותיה על הבמה ועל מסכי הטלוויזיה. המילטון נולדה בשם ויקטוריה שארפ בווימבלדון שבלונדון, וגדלה בגודלמינג שבמחוז סארי. היא למדה באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון. המילטון ידועה מתפקידיה בדרמות תקופתיות. היא הופיעה בתפקיד רובי פראט בסדרת הדרמה "הדרך לקנדלפורד" של BBC1. תפקידים נוספים היו כגברת פורסטר בסדרה זוכת האמי "גאווה ודעה קדומה" משנת 1995, ובתפקיד מריה ברטרם בסרט הקולנוע "מנספילד פארק" מ-1999. ב-2001 גילמה את דמותה של המלכה ויקטוריה בסרט הטלוויזיה "ויקטוריה ואלברט" בהפקה של ה-BBC, וכיכבה לצידו של ג'ונתן פירת'. היא שיחקה בתפקיד אורח בפרק "גן המוות" בסדרת המתח "רציחות במידסומר" בתפקיד הילרי אינקפן-תומאס, כבת בלתי חוקית ומדוכאת. ב-2013 גילמה את פגי בסדרת הטלוויזיה "שרידים". המילטון הייתה חברה בלהקת התיאטרון של פיטר הול, בלהקה השייקספירית המלכותית ובתיאטרון הלאומי. כמו כן הופיעה בווסט אנד ובברודוויי. ב-1995 השתתפה במחזה "אלוף הבונים" מאת איבסן, בבימויו של הול ובכיכובם של אלן בייטס וג'מה ג'ונס. המילטון נשואה לשחקן מארק בייזלי (Mark Bazeley) ולהם בן אחד. זכייה 1996, פרס חוג מבקרי התיאטרון: השחקנית החדשה הטובה ביותר על תפקידה ב"אלוף הבונים" ו-"Retreat" 2004, פרס איבנינג סטנדרד: השחקנית הטובה ביותר על תפקידה ב-"פתאום, בקיץ האחרון" 2004, What's On Stage Award: השחקנית הטובה ביותר על תפקידה ב-"A Day in the Death of Joe Egg" 2004, פרס תיאטרון בארקלייס: השחקנית הטובה ביותר על תפקידה ב"כטוב בעיניכם" בתיאטרון קרוסיבל שפילד ותיאטרון ליריק המרסמית' מועמדות 1995, פרס איאן צ'ארלסון: להקת פיטר הול "אלוף הבונים" 2002, פרס אוליבייה: השחקנית הטובה ביותר על תפקידה ב-"A Day in the Death of Joe Egg" 2003, פרס טוני: שחקנית ראשית הטובה ביותר על תפקידה ב-"A Day in the Death of Joe Egg" 2002, פרס אוליבייה: השחקנית הטובה ביותר על תפקידה במחזה "פתאום, בקיץ האחרון" ויקטוריה המילטון, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ויקטוריה המילטון, באתר AllMovie (באנגלית) ויקטוריה המילטון, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ויקטוריה המילטון, באתר MusicBrainz (באנגלית) Victoria Hamilton Biography, IMDb
MOP

MOP (ראשי תיבות של: Massive Ordnance Penetrator), או בתיוג המקצועי GBU-57A/B, היא פצצת פיצוח בונקרים חכמה, עצומת ממדים, המיוצרת על ידי בואינג עבור חיל האוויר האמריקאי. משקלה מעל 13.5 טון ואורכה 6.2 מטרים וקוטרה 80 סנטימטרים. ייעודה העיקרי הוא חדירת ביצורים כבדים. היא מסוגלת לחדור לבונקרים תת-קרקעיים לעומק של עד 60 מטרים. משקל הפצצות הקודמות מסדרה זו GBU-28 ו-GBU-37 הוא כ-2.27 טון. אורך - 6.2 מטרים קוטר - 0.8 מטר משקל - 13,608 קילוגרם ראש נפץ - 2,404 קילוגרם עומק חדירה - 61 מטרים מדיה וקבצים בנושא MOP בוויקישיתוף "אם כל הפצצות" שמחכה לאיראן אם תפתח נשק גרעיני, גלובס, יוני 2015 "אם כל מפצחות הבונקרים": הפצצה שנגד הצנטריפוגות, באתר ynet, 7 בספטמבר 2019 מפציץ B-2 מטיל שתי פצצות MOP, יוטיוב USAF Explore B-2 Weapons Options, ‏aviationweek, פברואר 2015 ערך זה הוא קצרמר בנושא צבא. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
GendBuntu

GendBuntu היא גרסה של הפצת הלינוקס אובונטו המשמשת את הז'נדרמריה הצרפתית. הז'נדרמריה חלוצה בשימוש בתוכנות קוד פתוח על שרתים ומחשבים אישיים החל משנת 2001, כשהחלה להשתמש בחבילת היישומים המשרדיים של OpenOffice.org, והפכה את פורמט הקובץ odf של OpenDocument לתקן הנפוץ אצלה. מיזם GendBuntu החל כאשר מיקרוסופט הפסיקה לשווק את חלונות XP, והמעבר לחלונות ויסטה או גרסה מאוחרת יותר של חלונות, היה בלתי נמנע במשרדים ממשלתיים. הדבר היה עלול להוביל להוצאות משמעותיות לז'נדרמריה, ובעקבות כך הוחלט על המיזם. אחד מהמטרות המרכזיות של GendBuntu היו להפוך את הז'נדרמריה לעצמאית מתוכנה שאינה חופשית ובכך לחסוך בעלויות. בסביבות 90 אחוזים מ-10,000 המחשבים שרוכשת מדי שנה הז'נדרמריה, נקנים ללא מערכת הפעלה מותקנת, והמחלקה הטכנית של הז'נדרמריה מתקינה עליהם את GendBuntu. יעד מרכזי היה להתקין ב-75,000 מחשבים קיימים את GendBuntu עד סוף שנת 2014, מועד בו הסתיימה התמיכה עבור חלונות XP ‏. על 35,000 מחשבים שולחניים וניידים הותקנה GendBuntu, החל מנובמבר 2011. Kylin - מערכת דומה של צבא סין מדיה וקבצים בנושא GendBuntu בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של GendBuntu (בצרפתית) French police: we saved millions of euros by adopting Ubuntu באתר Ars Technica, ‏12 במרץ 2009 ערך זה הוא קצרמר בנושא תוכנה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
OnePlus Two

OnePlus Two הוא טלפון חכם המיוצר ומשווק על ידי חברת OnePlus. המכשיר הוכרז ב-28 ביולי 2015. זהו מכשיר הדגל לשנת 2016 ומכשיר הדגל השני של החברה. המכשיר מגיע בשתי גרסאות עיקריות: גרסת ה-16GB עם 3GB זיכרון RAM, וגרסת ה-64GB עם 4GB RAM. גודל מסך המכשיר הוא 5.5 אינץ' ברזולוציית 1920X1080 (רזולוציית HD מלאה), בצפיפות פיקסלים של 401 ppi. המכשיר כולל את ערכת השבבים סנאפדרגון 810 בגרסה 2.1, שלפי החברה מונעת את בעיית ההתחממות הקיימת בשבב הסנאפדרגון 810 הרגיל, הכוללת מעבד מתומן ליבות במהירות 1.8 ג'יגה הרץ. המכשיר כולל מצלמה אחורית ברזולוציית 13 מגה פיקסל, הכוללת פלאש LED כפול ומיקוד לייזר, היכולה לצלם ברזולציית 4K. המצלמה הקדמית היא ברזולוציית 5 מגה פיקסל. המכשיר כולל גרסה מותאמת אישית של רום ה-OxygenOS, הכולל את מערכת ההפעלה אנדרואיד בגרסת 5.1.1 (Lollipop). למכשיר יש קורא טביעות אצבע, שלפי טענת החברה מהיר אף יותר מזה שבמכשירי האייפון. המכשיר הוא אחד המכשירים הראשונים בעולם עם מחבר USB Type-C (אם כי ללא תמיכה בתקן 3.1 שהוכרז יחד עם המחבר החדש), שעיקרו אפשרות הכנסת כבל הטעינה משני הצדדים. המכשיר מגיע בצבע שחור וניתן להחליף את כיסוי הגב באחד העיצובים: קוולר (Kevlar), במבוק, גוון עץ (Rosewood) ועץ כהה (Black Apricot). סוללת המכשיר היא בנפח 3300 מיליאמפר. מדיה וקבצים בנושא OnePlus Two בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של OnePlus Two ניצן סדן, OnePlus 2: דאוס אקס סמארטפון, באתר כלכליסט, 17 באוגוסט 2015 גד גניר, מה הקשר בין OnePlus Two לשוער נבחרת צרפת במונדיאל 98'?, באתר הארץ, 16 בספטמבר 2015 גיא לוי, סקירת וידאו: OnePlus 2, באתר ynet, 11 באוקטובר 2015 רשמי: OnePlus 2 יושק בחודש הבא, החל מ-329 דולר
דני שגב

דני שגב (נולד ב־1955) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ומדבב ישראלי. שגב נולד בשם מנדי סימון.[דרוש מקור] שיחק בסרטי קולנוע רבים כגון : "מלך ליום אחד" (1980), "מניו יורק באהבה" (1985) "אוונטי פופולו" (1986), "אבא גנוב 2" (1989), "אחד באפריל" (1989), "נשיקה במצ"ח" (1990), "המחצבה" (1990), "ילדי קניון הזהב" (1995), "ימים של אהבה" (2005), "הבועה" (2006). בחו"ל שיחק בסרטים כגון: "עוץ לי גוץ לי" (1985), "שלג לבן" (1987), "בגדי המלך החדשים" (1987), "היפהפייה הנרדמת" (1987), "כיפה אדומה" (1989), "ניצחון הרוח" (1989). שיחק בתוכניות רבות : "גאומטריה" (1984) ששודרה בערוץ 23, "מאש"ה" (1987) ששודרה בערוץ הראשון, "משמרת לילה - לתפארת מדינת ישראל" (1993) ששודרה גם בערוץ הראשון, גילם שד ופרופסור בתוכנית "מסיבת גן" ששודרה בערוץ הראשון (1990-1994), "כן לציפור" (1999) סדרה לילדים שם שיחק בתפקיד ראשי ששודרה בערוץ 2, "אהבה בשלכת" (2003-2004) תפקיד ראשי לצד יהודה ברקן וליא קניג ושודרה בערוץ הראשון, בסדרת הנוער "האי" ששודרה בערוץ הילדים למנויי HOT, שיחק בפרק הבכורה של הסדרה ב-2007 וגילם בחור שעובד בסוכנות החלל. בין השנים 1991 ו-1992 דיבב שגב את קולו של זומזום בתוכנית הטלוויזיה הלימודית "בסוד העניינים" בערוץ 23. בשנת 1992 גילם שגב אבא בקלטת הילדים "בובה מתי" בבימויו של שמי זרחין, המבוסס על שירים של מתי כספי. בשנת 1999 כתב וביים שגב את המחזמר "דוקטור דוליטל" על פי ספרו של יו לופטינג, עלה בתיאטרון צוותא בתל אביב, ושיחקו בו גדי יגיל, קרן שמש, וזהר סדן. באותה שנה כתב וביים את קלטת הילדים "חלומות פז - סיפורים לפני השינה עם קרן שמש". בשנת 2015 השתתף ב"סרט עם קתרין דנב". שגב כתב סדרת ספרים מצליחה בעלת שלושה ספרים בשם "אביגדור", "אביגדור וכוכב הפלא" ו"אביגדור והטיול המשגע" (הוצאת מעריב), וכן את הספר "חיליק החילזון הביישן" (הוצאת כתר). בנוסף, מופיע שגב בהצגות רבות. וכן תרם את קולו לסדרות וסרטי אנימציה רבים. כיום שגב עובד כמורה לתיאטרון בבית הספר ״בית אקשטיין, דרך למרחב״ בפרדס חנה. שגב נשוי לאיריס זינגר. דני שגב, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית דני שגב, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) דני שגב, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי דני שגב, באתר ספר הקולנוע הישראלי דני שגב, באתר AllMovie (באנגלית) דני שגב, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מרגרט

האם התכוונתם ל... מרגרט מאנגליה – המלכה הרעיה של אלכסנדר השלישי מלך סקוטלנד מרגרט מדנמרק, מלכת סקוטלנד מרגרט מסקוטלנד – המלכה הרעיה של איריק השני, מלך נורווגיה הנסיכה מרגרט – אחותה הצעירה של מלכת הממלכה המאוחדת אליזבת השנייה מרגרט, נסיכת קונוט – נסיכה בריטית מרגרט, העלמה מנורווגיה – נסיכה מנורווגיה מרגריטה מרגרטה אן-מרגרט – שחקנית וזמרת שוודית-אמריקאית
בולאוואיו

בולאוואיו (באנגלית: Bulawayo) היא עיר במעמד של מחוז בדרום-מערב בזימבבואה. העיר שוכנת בחבל מטבללנד במרחק של 366 קילומטרים דרום-מערבית לבירה הארארה, בגובה 1,358 מטרים מעל פני הים. על פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2022 התגוררו בעיר 665,952 תושבים והיא העיר השנייה בגודלה בזימבבואה. בסביבות שנות ה-40 של המאה ה-19 בני הנדבלה (Ndebele) היגרו מאזור דרום אפריקה של היום לאזור מטבללנד. כשהם הגיעו לשם מלכם מזיליקזי (Mzilikazi), או בנו לובנגולה (Lobengula), הקימו את העיר בשם קובלואוואיו (KoBulawayo) כבירתם החדשה. ב-1893 החלה מלחמת מטבלה הראשונה, במהלכה כוחות חברת דרום אפריקה הבריטית שמרכזה היה בדרום אפריקה כבשו את קובולאוואיו, הבריחו את הנדבלה צפונה והחריבו את העיר. לאחר המלחמה ססיל רודס, ממנהיגי החברה, הורה להקים את ההתיישבות מחדש תחת השם בולאוואיו. ההתפתחות התעכבה בעקבות מצור שהטילו עליה הנדבלה במלחמת מטבלה השנייה ב-1896. בסופו של דבר הבריטים הצליחו לשחרר את בולאוואיו כעבור מספר חודשים ובהמשך הביסו את הנדבלה סופית. בולאוואיו חזרה להתפתח כהתיישבות קולוניאלית וב-1897 היא קיבלה מעמד של עיירה. ב-1943 היא קיבלה מעמד של עיר. בולאוואיו הייתה המרכז התעשייתי של זימבבואה עד שבעשורים האחרונים של המאה ה-20 המחסור בתשתיות ראויות בעיר גרם למעבר של מפעלים רבים להארארה. למרות זאת התעשייה עדיין מהווה חלק חשוב בכלכלה המקומית. ענפים אחרים בכלכלה המקומית כוללים חקלאות וכרייה. בעיר נמצאים מספר מוסדות להשכלה גבוהה, בהם אוניברסיטת המדע והטכנולוגיה של זימבבואה ואוניברסיטת סולוסי. את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי ג'ושוע מקבוקו נקומו, הקרוי על שם המדינאי הזימבבואי ג'ושוע נקומו. בריטניה אברדין, סקוטלנד, בריטניה דרום אפריקה דרבן, דרום אפריקה דרום אפריקה פולוקוואנה, דרום אפריקה מדיה וקבצים בנושא בולאוואיו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בולאוואיו בולאוואיו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) בולוואיו (זימבבואה), דף שער בספרייה הלאומית Zimbabwe: Administrative Division (Provinces and Districts) - Population Statistics, Charts and Map
קלצק

קלצק (בבלארוסית וברוסית: Клецк, בפולנית: Kleck) היא עיר במחוז מינסק בבלארוס על נהר הלאן (אנ'). העיר נוסדה במאה ה-11 על ידי שבט סלאבי קדום. בני שבט זה הקימו מצודה גדולה ומרכז שבטי במקום. במאה ה-14 העיר צורפה לדוכסות הגדולה של ליטא ולאחר מכן צורפה לאיחוד הפולני-ליטאי. בשנת 1506 התחולל באזור קרב קלצק (אנ'), בו ניצחו כוחות ליטאיים ופולניים את צבאות הטטרים והצילו את העיר מכיבוש. זמן קצר לאחר מכן הפכה העיר לרכושה של משפחת האצולה רדזיוויל ובני משפחה זו החלו לפעול לשם התיישבות יהודית בעיר ובאזור. תיעוד מאת המלך זיגמונט הראשון מציין נוכחותה של קהילה יהודית בעיר משנת 1522. בתיעוד זה מופיע אישור שנתן המלך ליצחק יוספוביץ, יהודי מברסט, להחכיר פונדקים בקלצק, וזאת בתמורה לתשלום. במסמך מאותו העשור מוזכר חיובם של יהודי הקהילה לשרת שירות צבאי. יהודים מוזכרים גם במסמכים משפטיים מהתקופה. ממפקד אוכלוסין שבוצע בשנות החמישים של המאה ה-16 עולה שבקלצק ישבו יהודים בעיקר ברחובות וילנה וסלובודה וכן היו בעליהם של גני ירק בפרברי העיר. בשנת 1586 הפכה העיר למרכז עירוני של השטחים שבבעלות משפחת רדזיוויל, וכך הואצה התפתחותה הכלכלית של העיר. בסוף המאה ה-17 גדל באופן משמעותי מספר היהודים בעיר, ובמקביל הייתה העיר מרכז קלווינסטי, זרם בו תמכו בני משפחת רדזיוויל. הרב הראשון בקלצק היה רבי יהודה בן לב ואחריו כיהנו מיכאל בן מאיר אייזנשטט ובנו משה אייזנשטט (נ. 25 באוקטובר 1795). לאחר חלוקת פולין סופח השטח בו ישבה קלצק לאימפריה הרוסית. במהלך המאה ה-19 נשרפה העיר שוב ושוב בשרפות גדולות, בשנים 1817, 1845, 1865 ו-1886. בשנת 1903 חיו בעיר כ-8,000 תושבים, כ-75% מהם יהודים. בשנת 1921 עברה ישיבת סלוצק לעיר, ושכנה בה עד 1940. עמדו בראשה, רבי אהרן קוטלר, הרב שך, והמשגיח רבי יחזקאל לוינשטיין. לאחר המלחמה הפולנית-סובייטית נכללה העיר בשטח פולין. בשנת 1939 סופחה קלצק לברית המועצות. בשנת 1941 כבשה גרמניה הנאצית את קלצק. באוקטובר 1941 נטבחו רוב יהודי העיר על ידי הגרמנים. יתר היהודים, כ-2,000 במספר, רוכזו בגטו ובקיץ 1942 נשלחו למחנות ריכוז גרמניים. התקוממות צעירים יהודים בעיר דוכאה על ידי הגרמנים. הקהילה היהודית בעיר חרבה ובעיר נותרו ממנה בית קברות, בית כנסת גדול שנוסד על ידי הנסיך רדזיוויל בשנת 1796, בית מדרש מתחילת המאה ה-18 ומספר בתי תפילה קטנים יותר. לאחר מלחמת העולם השנייה השתייכה העיר לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית. מ-1991 קלצק היא חלק מבלארוס. לפני מלחמת העולם השנייה היה הבניין הישן ביותר בעיר, מבנה כנסייתי שנוסד במאה ה-16 - כנסיית השילוש. המבנה ניזוק קשה במלחמת העולם השנייה, ופוצץ על ידי הסובייטים בשנות ה-50. חורבותיו של המבנה עדיין עומדות בקלצק. המבנה האדריכלי המרכזי בעיר כיום הוא כנסיית התחיה שנבנה בסגנון בארוק בשנת 1683. מדיה וקבצים בנושא קלצק בוויקישיתוף לקורות גדולי ליטא, מאת הרב בן-ציון אייזנשטט, באתר ויקיטקסט אתר האינטרנט הרשמי של קלצק קלצק (Kleck), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם ספר יזכור לקהילת קלצק, בספריית העיר ניו יורק "קלצק", באתר JewishGen (באנגלית) "קלצק", באתר השטעטל הווירטואלי מרטין דין, קלצק, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1207–1209), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) קלצק (בלארוס), דף שער בספרייה הלאומית מתוך הודעת יד ושם על תערוכה על קהילת ניאסוויז' הסמוכה לקלצק ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אארו פאיארי

אארו פאיארי (בפינית: Aaro Pajari;‏ 17 ביולי 1897 - 14 באוקטובר 1949) היה איש צבא פיני שלחם בצבא פינלנד במהלך מלחמת העולם השנייה. פאיארי נולד באסיקאלה שבמחוז הדוכסות הגדולה של פינלנד (אז האימפריה הרוסית היום פינלנד). הוא הצטרף לתנועת "המשמרות הלבנים" ולחם בהצטיינות רבה במלחמת האזרחים הפינית. הוא התפרסם בשל אומץ ליבו, וכישרונו להחדיר מוטיבציה בחייליו. הוא הצטרף לצבא פינלנד עם הקמתו. בתחילת "מלחמת החורף" הוא היה כבר לוטננט קולונל, הוא התפרסם כאשר בתחילת המלחמה סבל מהתקף לב אולם חזר לקרב מיד כשהתאושש. הוא קנה פרסום נוסף במהלך קרב טולוואיירווי (שהיה למעשה הקרב הגדול הראשון במלחמה זו), אז השמידו הוא ופאבו טלוולה שתי דיוויזיות רוסיות מהארמייה השמינית. במלחמת ההמשך הוא פיקד על התקפה גדולה באזור קרליה, הדיוויזיה שלו נשלחה אל נהר הוויאוקסי במטרה לאיים על העיר ויפורי, שנכנעה לאחר זמן מה. לאחר מכן הוא זכה בצלב מנרהיים. הוא לחם בהצטיינות גם במלחמת לפלנד וזכה בצלב מנרהיים פעם שנייה. אחר המלחמה נעצר פאיארי בחשד לביצוע פשעי מלחמה, אולם שוחרר מחוסר ראיות. הוא מת מהתקף לב בקוקולה בשנת 1949. מדיה וקבצים בנושא אארו פאיארי בוויקישיתוף אל"ם (מיל') בני מיכלסון, ‏70 שנה למלחמת החורף - גוליית ניצח אבל בקושי, מערכות 430, 2010 מקס הייסטינגס, נפתחו שערי הגיהנום, הוצאת מודן, 2015. עמ' 55. מיכאל הרסגור ואהוד פוקס, רגעים היסטוריים ורגעים היסטריים, הוצאת דביר עמ' 217.