laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
פיטר דיאמונד

פיטר ארתור דיאמונד (אנגלית: Peter Arthur Diamond; נולד ב-29 באפריל 1940) הוא כלכלן יהודי אמריקאי הידוע בניתוחיו את מדיניות הביטחון הסוציאלי בארצות הברית ועל עבודתו כיועץ למועצה המייעצת לביטחון סוציאלי בסוף שנות ה-80 ושנות ה-90. בשנת 2010 הוענק לו פרס נובל לכלכלה יחד עם דייל מורטנסן וכריסטופר פיסרידס על מחקרם בתחום הפערים בין הביקוש להיצע בשוק העבודה. דיאמונד הוא מרצה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס במעמד האקדמי הגבוה ביותר, "פרופסור המוסד". דיאמונד נולד ב-1940 בניו יורק, להורים יהודים, צאצאי מהגרים יהודים ממזרח אירופה מראשית המאה העשרים. הוריה של אימו היגרו לארצות הברית מפולין, יחד עם ששת ילדיהם, כאשר אימו של דיאמונד נולדה כבר בניו יורק. הורי אביו של דיאמונד היגרו מרוסיה (אימו של האב) ומרומניה (אביו של האב) ונפגשו בניו יורק. הוריו נולדו שניהם בניו יורק ב-1908, ובה גדלו ונפגשו. האב למד בערבים משפטים, בבית הספר למשפטים של ברוקלין, בעודו עובד בימים כמוכר נעליים. האם עבדה כמנהלת חשבונות. הם נישאו ב-1929. בנם הבכור ריצ'רד נולד ב-1934 ודיאמונד הוא בנם השני. דיאמונד סיים לימודי תואר ראשון במתמטיקה באוניברסיטת ייל בשנת 1960 וסיים לימודי דוקטורט במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס בשנת 1963. בין השנים 1964–1965 הוא עבד כמרצה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. הוא הועלה לדרגת פרופסור חבר בפועל באותו מוסד בטרם הצטרף לסגל ההוראה ב-MIT בשנת 1966. בשנת 1969 בילה שבתון באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1970 קיבל דרגת פרופסור מן המניין ושימש כראש המחלקה לכלכלה בין השנים 1985–1986. בשנת 1997 קודם לדרגה האקדמית הגבוהה ביותר ב-MIT, "פרופסור המוסד". בשנת 1968 הוא נבחר כחבר בחברה האקונומטרית האמריקאית ושימש אף כנשיאה. בשנת 2003 שימש כנשיא האגודה האמריקאית לכלכלה. מאז שנת 1978 הוא חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. בשנת 1984 התמנה לחבר באקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית), וב-1994 הוענק לו פרס נמרס לכלכלה. דיאמונד הוא חבר מייסד של האקדמיה הלאומית לביטוח לאומי בארצות הברית. בשנת 2008 זכה בפרס ע"ש רוברט מ. בול על הישגים יוצאי דופן בתחום הביטוח הלאומי. דיאמונד כתב ספר על ביטחון סוציאלי יחד עם פיטר אורסג, שהיה ראש משרד הניהול והתקציב (OMB) בממשלו של נשיא ארצות הברית, ברק אובמה. ב-29 באפריל 2010 הכריז הנשיא אובמה כי דיאמונד הוא אחד ממועמדיו למועצת המנהלים של הבנק הפדרלי, אולם בחודש אוגוסט השיב הסנאט האמריקאי את המינוי לנשיא, ולמעשה דחה את מועמדותו. ב-13 בספטמבר 2010 שב הנשיא והעלה את מועמדות דיאמונד לתפקיד. בן ברננקי, יו"ר הפדרל ריזרב לשעבר, היה בעבר תלמידו של דיאמונד. דיאמונד תרם מספר תרומות יסודיות בהבנת היבטים שונים של הפעילות הכלכלית. ביניהם, החוב הלאומי וצבירת הון, שוק ההון וחלוקת סיכונים, מיסוי אופטימלי, חיפוש משרות בשוק העבודה והתאמת משרות לעובד, וביטוח לאומי. על שמו נקראות "משוואות דיאמונד" העוסקות במחיר תשומות. מדיה וקבצים בנושא פיטר דיאמונד בוויקישיתוף פיטר דיאמונד, באתר פרס נובל (באנגלית) פיטר דיאמונד, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה פיטר דיאמונד, באתר SSRN פיטר דיאמונד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) קורות חייו ופרסומיו של דיאמונד (באנגלית) פיטר דיאמונד, אנשי סגולה - יהודים זוכי פרס נובל, באתר בית התפוצות. JEWISH NOBEL PRIZE WINNERS IN ECONOMICS באתר JINFO.ORG באתר NNDB אוטוביוגרפיה, באתר הרשמי של פרס נובל
פרסיפל (אופרה)

פרסיפל (בגרמנית: Parsifal) היא אופרה בשלוש מערכות מאת ריכרד וגנר. האופרה מבוססת על הפואמה "פרציפל" (Parzival) מאת המשורר בן המאה ה-13 וולפראם פון אשנבך, ועל הרומן "פרסיבל-סיפורו של הגביע" מאת המשורר הצרפתי בן המאה ה-12 כרטיאן מטרואה. פרסיפל היא האופרה האחרונה שכתב והלחין ואגנר, והוא התאים אותה לאקוסטיקה הייחודית של אולם הפסטיבל החדש שנבנה באותה העת בעירו ביירוית. וגנר החל בכתיבת האופרה באפריל 1857 וסיים אותה רק לאחר 25 שנים. האופרה הועלתה לראשונה בפסטיבל ביירוית השני בשנת 1882. כתב היד של היצירה שמור במוזיאון ריכרד וגנר בביירוית. בביקורות שהושמעו כלפיה, יש הרואים באופרה את קיומם של מוטיבים לקידום רעיונות גזעניים ואנטישמיים. אחת הטענות היא כי האופרה פרסיפל נכתבה במטרה לתמוך ברעיונותיו הגזעניים של ארתור דה גובינו, בדבר עליונות הגזע הארי. פרסיפל מוצג כ"טהור דם" לעומת דמותו של הדוכס הקוסם קלינגזור (Klingsor), המתואר כבעל מאפיינים סטריאוטיפיים של יהודי, ובעיקר כאשר הוא מתנגד לאבירים הנוצריים. לעומת זאת המתנגדים לרעיון כי אנטישמיות מוסתרת ביצירה, טוענים כי למעשה אין כל הוכחה מפורשת בליברית התומכת בהם. ואגנר עצמו מעולם לא התייחס בכתביו הרבים להיבט האנטישמי כביכול הטמון באופרה, וגם ביומניה של קוזימה וגנר לא מובעת תמיכה ברעיון זה. המתנגדים לרעיון כי בבסיס האופרה עומדת השקפת עולם אנטישמית מצביעים על העובדה כי היצירה הושלמה על ידי ואגנר בשנת 1877 כאשר הבסיס שלה החל להיכתב שנים רבות קודם לכן, ואילו כתביו של גובינו נקראו על ידו רק בשנת 1880. אף על פי שוואגנר ויצירתו היו נערצים על ידי הנאצים, האופרה פרסיפל הוכרזה על ידם כבלתי ראויה מבחינה אידאולוגית ככל הנראה בהשפעת ריבוי המוטיבים הדתיים-נוצריים הכלולים בה. המלך לודוויג מבואריה שמימן את הפקת האופרה, קבע כי היא תבוצע על ידי בית האופרה של מינכן אשר המנצח הראשי שלה היה היהודי הרמן לוי. ואגנר התנגד בתוקף לכך כי הניצוח על האופרה הטעונה במוטיבים נוצריים רבים יופקד בידיו של יהודי, והביע את התנגדותו זו בפני המלך לודוויג. כתחליף העלה את הרעיון כי לוי יתנצר לפני כן, וזכה לסירוב. בתשובתו לוואגנר ענה לודוויג כי "כל בני האדם הם אחים בבסיסם", אך ואגנר הפגוע ענה כי לדעתו "הגזע היהודי הוא אויב מולד של האנושות". Lucy Beckett, Richard Wagner: Parsifal, Cambridge University Press, 1981. מדיה וקבצים בנושא פרסיפל בוויקישיתוף כתב היד של היצירה במוזיאון ריכרד וגנר בביירוית. פרסיפל, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) John Deathridge, Wagner Beyond Good and Evil, University of California Press, 2008, p. 163
פרניק

פֶּרְנִיק (בבולגרית: Перник) היא עיר במרכז מערב בולגריה, בירת מחוז פרניק, השוכנת על שתי גדותיו של הנהר סטרומה ו-40 קילומטרים דרומית מערבית לבירה סופיה. תחילת התיישבות אנושית מאורגנת באזור מתוארכת לתקופת הברונזה המאוחרת. במהלך המאה ה-1 לפנה"ס, נכבש האזור על ידי צבא הרפובליקה הרומית. לאחר הפיצול באימפריה הרומית עבר השטח לחזקת האימפריה הביזנטית. העיר המודרנית בנויה על חורבותיה של העיר הביזנטית קראקרה שהוקמה בשלהי המאה ה-4. שמה המודרני של העיר מופיע בכתובים בתקופת האימפריה הבולגרית הראשונה, כאשר במהלך המאה ה-9 הוקמה במקום מצודה כחלק ממערך המצודות שהגנו על שטחי הממלכה. השם פרניק מיוחס לשמו של האל הסלאבי פֶּרוּן. ב-1396 נכבשה המצודה על ידי צבאותיו של באיזיט הראשון סולטאן האימפריה העות'מאנית. לאחר הכיבוש ננטשה המצודה, היישוב איבד מחשיבותו והיקפו הצטמצם לכדי כפר קטן. לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הפך היישוב חלק מנסיכות בולגריה מתוקף סיכומי קונגרס ברלין. בראשית המאה ה-20 החלו בכרייה ממוכנת של פחם באזור. ב-1928 זכתה פרניק למעמד של עיר. מ-1949 ועד 1962 היה שמה של העיר דימיטרובו לכבודו של גאורגי דימיטרוב מנהיג המפלגה הקומוניסטית הבולגרית לאחר מלחמת העולם השנייה. בשטח הרשות המקומית קיימת חקלאות מפותחת והגידולים העיקריים הם חיטה, שעורה ושיבולת-שועל. כמו כן מגדלים צאן, בקר וחזירים לתעשיות הבשר והחלב. באזור פועלים 2 בתי אריזה, מספר בתי מטבחיים ומחלבות. חלק נכבד משוק העבודה המקומי נסמך על מכרות הפחם המצויים בסביבות העיר וכן על מפעלים לעיבוד מתכות כבדות. העיר מקושרת לכביש המהיר E-79 המקשר אותה לערים סלוניקי, סופיה וסקופיה. כמו כן מקושרת פרניק לרשת מסילות הברזל הבולגרית ומהעיר יוצאים קווי רכבת ישירים לסופיה, בלגואבגרד ופטריץ'. בעשור השני של המאה ה-21 מתוכנן לקשר את העיר לעורקי התחבורה מספר 4 ו-8 של נתיבי התעבורה הפאן-אירופיים. אוכלוסיית פרניק מצויה במגמת קיטון בשיעור שנתי של 5%, בשל שיעור תמותה הגדול משיעור הילודה. שיעור הילודה השנתי הממוצע בפרניק עומד על 70 לידות לכל 1,000 תושבים והוא נמוך מהממוצע הארצי העומד על 79 לידות. בשטח הרשות המקומית פרניק קיימת הגירה פנימית מהכפרים והעיירות לעיר פרניק גופא. בפרניק שורר אקלים ממוזג. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 11oc כשערכי הקיצון נעים ממינוס 2oc בינואר ועד-29.6oc ביולי. כמות המשקעים השנתית הממוצעת נעה בין 550 מ"מ ל-606 מ"מ. יוון אתונה, יוון. פורטוגל אובאר, פורטוגל. רוסיה אלקטרוסל, רוסיה. צ'כיה פרדוביצה, צ'כיה. אוקראינה לוהנסק, אוקראינה. רוסיה באלאשיחה, רוסיה. מקדוניה קבדרצי, מקדוניה. מונטנגרו רוז'אה, מונטנגרו. פולין לובלין, פולין. טורקיה נילופר, טורקיה. בלארוס אורשה, בלארוס. איטליה אורושה, איטליה. מדיה וקבצים בנושא העיר פרניק בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פרניק זאב בן אריה, ‏פסטיבל המסיכות קוקורי בעיר פרניק, באתר GoTravel פרניק, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) תקציר ההיסטוריה של פרניק, באתר bulgaria.domino (באנגלית).
פאנקרטיון

פאנקרטיון (ביוונית עתיקה: Παγκράτιον, בתרגום חופשי: "עם כל הכוח וכל היכולות") היא אמנות לחימה עתיקה הכוללת היאבקות ואיגרוף. המיתולוגיה היוונית מספרת שזאוס מלך האלים לימד את בנו הרקולס את "ספורט האלים" - הפאנקרטיון, הרקולס בהיותו חצי בן תמותה לימד את בני האדם אמנות זו. הפאנקרטיון שימש כספורט לחימה שהיווה חלק מהמשחקים האולימפיים ביוון העתיקה במשך כ-1000 שנים. במקביל שימשה כאמנות לחימה קרבית בשירות הצבאות היוונים של העת העתיקה. בשנת 1999, במימון משרד הספורט היווני, הוקמה מחדש הפדרציה הבינלאומית לפאנקרטיון אתלטי, IFPA, ששמה לה למטרה להשיב ענף זה לזירה האולימפית. ייחוד של ענף הפאנקרטיון הוא בשילוב כלל תחומי הלחימה: כושר גופני ברמה גבוהה, אגרופים, בעיטות, הפלות, תפיסות, בריחים, חניקות ועוד. סגנון לחימה זה דורש מהלוחם להיות מיומן ובעל יכולות גופניות גבוהות בכלל תחומי הלחימה. כיום WPAF הוא הגוף היחיד המחובר למשרד הספורט היווני ונהנה מהכרה ותמיכה של ממשלת יוון. הארגון העולמי לפאנקרטיון פועל כיום בחמש היבשות ומקיף מדינות רבות המסונפות אליו. מאז שהפאנקרטיון חזר לפעול כארגון בינלאומי, זכתה ישראל לארח שתי אליפויות אירופה, בשנים 2000 ו-2004. באליפויות השונות, השתתפו מתחרים רבים מישראל, אשר הצליחו לגרוף תארים רבים: 8 אלופי עולם ועוד מספר אלופי אירופה. הפעילים בספורט זה מתאמנים במגוון בתי ספר לאמנויות לחימה בארץ, בשיטות כגון "שילוב לחימה ישראלי", "MMA", "מיג'ין קאי" ועוד. איגרוף ביוון העתיקה ספורט ביוון העתיקה היאבקות יוונית מדיה וקבצים בנושא פאנקרטיון בוויקישיתוף פאנקרטיון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) פאנקרטיון, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא ספורט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פיליפ קינו

פיליפ קינו (בצרפתית: Philippe Quinault;‏ 3 ביוני 1635 – 26 בנובמבר 1688) היה מחזאי ולבריתן צרפתי. קינו נולד בפריז והתחנך באור הליברליות של פרנסואה טריסטאן ל'ארמיט (François Tristan l'Hermite), מחבר "מריאן". מחזהו הראשון של קינו הופק באוטל דה בורגון ב-1653, כשהיה בן 18. היצירה התקבלה יפה, וקינו המשיך באותו כיוון, אך במקביל למד גם משפטים ובשנת 1660, כאשר נישא לאלמנה אמידה, קנה לו מעון בקור דה קומטה. אז ניסה את כוחו בטרגדיות ("אגריפה" ואחרות), ביתר הצלחה. קינו קיבל אחת מקצבאות הספרות, שנקבעו זמן קצר קודם לכן, ונבחר לאקדמיה הצרפתית ב-1670. עד אז כתב כשש-עשרה או שבע-עשרה קומדיות, טרגדיות וטרגי-קומדיות. ערכן של הטרגדיות שבהן היה על פי רוב קטן מאוד ושל הטרגי-קומדיות לא עלה עליו בהרבה. אבל הקומדיות שלו - "היריבים" (Les Rivales) משנת 1653, "המאהב הלא-זהיר" (L'Amant indiscret) משנת 1654, הדומה במידת מה ל-Étourdi של מולייר, Le Fantôme amoureux משנת 1659 ו-La Mère coquette משנת 1665, שהיא אולי הטובה בכולן - עולות עליהן בהרבה. אבל ב-1671 תרם לקובץ היחיד במינו של "פסיכה", שגם לפייר קורניי ולמולייר הייתה יד בחיבורו, וז'אן-בטיסט לולי חיבר לו מוזיקה. כאן גילה חוש ראוי לציון לדרמה לירית, ומאז ועד סמוך למותו הגביל עצמו לחיבור לבריות ליצירות לולי. עיסוק זה, לא זו בלבד שהיה רווחי מאוד (נאמר עליו, שקיבל 4000 מטבעות כסף תמורת כל לברית, הרבה מעבר לתשלום המקובל תמורת מחזה, ולו גם טרגדיה), אלא שגם ביצר את המוניטין שלו כמומחה ובקי בסגנון חדש - כך שאפילו בואלו, שקודם לכן שם לצחוק את כתיבתו הדרמטית, שינה את טבעו והיה לחסיד, לאו דווקא של האופרה, שאותה לא אהב, אלא של כתיבתו האמנותית ועתירת ההמצאות של קינו בסוגה זו. הלבריות שלו הן בין המעטות, שאפשר לקרוא ללא המוזיקה, אך התאמתן לה מלאה ועשויה בהקפדנות. נכון שאין בהן פסוקי שירה נעלים או דרמה מושלמת, אך הן נקיות מן החרזנות הטפלה, שבעטיה היה המונח לברית למשל ולשנינה, ויש בהן די עוצמה דרמטית לסחוף עמן את הקורא, ויותר מכך, את הצופה. לא תהיה זו הפרזה לאמור שקינו, שהגיע בדיוק כשהאופרה נכנסה לאופנה מחוץ לאיטליה, מילא תפקיד חשוב בביסוסה כסוגה אירופאית בת-קיימא. יצירתו הראשונה אחרי "פסיכה" (1671) הייתה מעין מחזה קלאסי, Les Fêtes de l'Amour et de Bacchus ‏ (1672). אחריו נכתבו "קדמוס והרמיונה" (1674), "אלקסטה" (1674), "תיזאוס" (1675), "אטיס" (1676), אחת הטובות ביצירותיו, ו"איזיס" (1677). כל אלה עסקו בנושאים קלאסיים, וכך גם "פרוזרפינה" (1680), שעלתה על כל אחת מקודמותיה. "ניצחון האהבה" (1681) הוא רק בלט, אבל ב"פרסיאוס" (1682) (1682) וב"פייתון" (1683) חזר קינו לאופרה הקלאסית. בשלב זה התנער לבסוף מסגנון זה ועבר לנושאים רומנטיים, שבהם הצליח עוד יותר. Amadis de Gaule ‏ (1684), "רולאן" (1685) ו"ארמיד" (1686) הן יצירות המופת שלו, והאחרונה בהן היא המפורסמת והטובה מכולן. עצם המלאכותיות של הליריקה הצרפתית בשלהי המאה ה-17, ודמיונה לחרוזים אלכסנדרוניים חתוכים לאורכם, סייעו לקינו בארגון דיאלוגים ליריים. לולי מת ב-1687 וקינו, שעיסוקו ניטל ממנו, נעשה אדוק בדתו והחל לכתוב פואמה בשם "הקץ לכפירה". הוא מת ב-26 בנובמבר 1688. מדיה וקבצים בנושא פיליפ קינו בוויקישיתוף פיליפ קינו, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) פיליפ קינו, באתר MusicBrainz (באנגלית) פיליפ קינו, באתר Discogs (באנגלית)
Wish You Were Here (שיר)

"Wish You Were Here" הוא שיר של להקת הרוק האנגלית פינק פלויד. השיר פורסם ב-1975 כשיר הנושא של אלבום ששמו כשם השיר. דייוויד גילמור ורוג'ר ווטרס כתבו את השיר במשותף, וגילמור משמש בו כסולן. בשנת 2021, השיר דורג במקום ה-302 ברשימת 500 השירים הגדולים בכל הזמנים של המגזין רולינג סטון. בגרסת האלבום המקורית, השיר יוצא מ-"Have a Cigar" כאילו היה מרדיו מכוון בתחנה אחת, דרך כמה אחרים (כולל מחזה רדיו ואחד שמנגן את ההתחלה של הסוף של הסימפוניה הרביעית של צ'ייקובסקי) ולבסוף לתחנה חדשה שבה "Wish You Were Here" מתחיל. הרדיו הוקלט ברדיו של דייוויד גילמור. הוא ביצע את ההקדמה על גיטרת 12 מיתרים, ועיבד את זה כדי שזה ישמע כאילו זה מרדיו AM, ולאחר מכן עשה צליל שיגרום לזה להשמע יותר אקוסטי. קטע זה היה מעורב בקול כאילו גיטריסט הקשיב לרדיו וניגן יחד עם זה. כאשר החלק האקוסטי הופך מורכב יותר, "שידור הרדיו" נמוג וקולו של גילמור נכנס, והלהקה מצטרפת אליו. דייוויד גילמור - גיטרות אקוסטיות של 6 ו-12 מיתרים, גיטרת פדלים מפלדה, אפקטי קול, שירה וקולות רקע, שירת סקאט ניק מייסון - תופים, אפקטי קול רוג'ר ווטרס - בס, אפקטי קול ריצ'רד רייט - פסנתר סטיינוויי, מינימוג הזמרת האמריקאית מיילי סיירוס ביצעה גרסת כיסוי לשיר ב-25 באפריל 2020 כחלק מפרקי העונה ה-45 של התכנית סאטרדיי נייט לייב שצולמו מבתי המשתתפים בשל מגפת הקורונה. מידע על היצירה "Wish You Were Here" באתר מיוזיק בריינז מידע על הקומפוזיציה "Wish You Were Here" באתר AllMusic גרסאות נוספות ל"Wish You Were Here" באתר SecondHandSongs
באורו

באורו (בפורטוגזית: Bauru) היא עיר במרכז מדינת סאו פאולו שבברזיל. העיר נוסדה בשנת 1896. אוכלוסייתה מונה כיום (2015) כ-360 אלף איש. בעיר קיימים שני שדות תעופה: נמל התעופה באורו, הוותיק מבין השניים, ונמל התעופה באורו-אראלבה, המשרת גם את העיר הסמוכה אראלבה. בבאורו מתגורר מרקוס סזאר פונטס, הברזילאי הראשון שטס למשימה בחלל (ב-2006). הכדורגלן הנודע פלה גדל בה כנער ורכש את מיומנויותיו הראשונות במשחק הכדורגל. יפן טנרי (אנ'), יפן (מ־1970) רומניה סיביו, רומניה (מ־1995) מדיה וקבצים בנושא באורו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של באורו באורו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בברזיל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רנה לאסר

רנה לאסר (בצרפתית: René Lasserre; ‏12 בנובמבר 1912 - 15 במרץ 2006) היה שף ומסעדן צרפתי מפורסם, מייסד מסעדת לאסר השוכנת בלב הרובע השמיני של פריז וניבטת אל מול פאלה דה לה דקוברט. רנה לאסר נולד בבארן בארץ הבסקים, בצדה של באיון ב-12 בנובמבר 1912. הוריו ניהלו בית קפה קטן. אביו נפטר בתאונה כשרנה לסר היה בן תשעה חודשים. הוא הגיע לפריז למשך תריסר שנים עם תעודת גמר מבית הספר בכיסו ונהיה פקיד. בהיותו בן 17 הוא היה "מטר ד'אוטל" (רב-המלצרים). הוא עבד במסעדות Armenonville Pavilion בלידו, chez Drouant וchez Prunier. ב-1942 הוא נהפך לבעלים של ביסטרו-האנגר קטן שנבנה עבור "התערוכה הבינלאומית של האמנויות והטכנולוגיה בזמנים המודרניים" (Exposition Internationale des Arts et Techniques dans la Vie Moderne) בגן האחוזה, שהיה ממוקם בשדרת ויטוריו אמנואלה השלישי מס' 17, שדרה ששמה שונה לשדרת פרנקלין דלאנו רוזוולט, בעקבות שחרורה של צרפת במלחמת העולם השנייה. ב-1952 הוא עיצב את הביסטרו והסב אותו למסעדת יוקרה מקורה. הוא אירח חגיגות, עם מסלולי דוגמנות, שמפניה שזרמה כמים, משתי שחיתות, שהיוו מקום מפגש לשמנה וסלתה של פריז. במהלך השנים התארחו בה סלבדור דאלי, רוברט דה נירו, לואיס מריאנו, אנדרה מאלרו (שסעד מדי יום), אודרי הפבורן, פרננדל, רוז'ה פייר וז'אן-מארק תיבו, אורסון ולס ועוד). מרתף היין של מסעדתו הכיל 200,000 בקבוקים, בכללם 49 בצירים של שאטו או-בריון ומאה מלצרים במסעדה שירתו מאה אורחים כל ארוחה. ב-1949 הוא זכה בכוכב הראשון במדריך מישלן האדום, ב-1951 הוא זכה בכוכב השני וב-1962 זכה בכוכב השלישי. ב-2001 פרש לגמלאות והעביר את המסעדה לידי סגנו ז'ראר לואי, המסעדה הורדה לשני כוכבי מישלן, בהם היא עדיין מחזיקה כיום (2010), תחת השף ז'אן לואי נומיק (שעבד לפני כן אצל אלן דיקאס ב-Juan-les-Pins שבמונטה קרלו). היא נכללת במדריך השולחנות הגדולים בעולם. ב-2006, בהיותו בן 93, הלך לאסר לעולמו בביתו במורסאן-סיר-סן, אסון. פואה גרא בליווי אגסים חמים. יונת אנדרה מלרו (ממולאת עם פואה גרא) מקרוני עם כמהין שחורות ופואה גרא. מסקלן (סלט עלים מפרובאנס) של אמא אירמה (לזכרה של הטבחית מהלאנד שהייתה חברה טובה של אמו של לסר) 2007: Restaurant Lasserre by Jean-Louis Nomicos - Editions Favre. אביטל ענבר, התענוגות של יינות בורדו, הוצאת כתר, ירושלים, 2005, עמ' 226, 228. אתר מסעדת לסר מסעדת לסר באתר dininginfrance מסעדת לסר במדריך השולחנות הגדולים בעולם
דהרת הוולקירות

"דהרת הוולקירות" (בגרמנית: Walkürenritt) הוא קטע מוזיקלי המנוגן בתחילת המערכה השלישית של האופרה "הוולקירה" מאת ריכרד וגנר, שהיא האופרה השנייה מתוך ארבע במחזור האופרות "טבעת הניבלונג". המוטיב המנחה של היצירה נכתב בשנת 1851 והטיוטה הראשונה של היצירה כולה נכתבה בשנת 1854, כחלק מהאופרה שכתיבתה הושלמה כשנתיים מאוחר יותר. לצד "מארש החתונה" ("מקהלת הכלה" מתוך האופרה "לוהנגרין") נחשבת דהרת הוולקירות לקטע המוכר ביותר במכלול יצירתו של ואגנר. אורכו של הקטע המוזיקלי, המופיע בתחילת המערכה השלישית הוא כ-8 דקות. עם הרמת המסך מתגלה פסגת ההר עליו עוסקות ארבע וולקירות בהכנות להעברת גופות הגיבורים שמתו בקרב לולהאלה וממתינות לארבע אחיותיהן. בפגישתן הן מברכות אחת את השנייה וקוראות את קריאת הקרב שלהן. השמעת הבכורה של דהרת הוולקירות התקיימה בשנת 1870 בתיאטרון הלאומי של מינכן בניגוד לכוונתו של ואגנר. ואגנר סירב תחילה לאשר השמעה של הקטע בנפרד מן האופרה השלמה בטענה שמדובר ב"מעשה טפשי לחלוטין". הוא אף התלונן בפני המו"ל שהדפיס את היצירה להפצה בנפרד. בשנת 1876 לאחר הצגת המחזור השלם של הטבעת בביירוית ניאות ואגנר לבקשות הרבות והסכים להפיץ את דהרת הוולקירות כקטע מוזיקלי העומד בפני עצמו. דהרת הוולקירות נותר פופולרי עד ימינו והוא מופיע בסרטים ובתוכניות טלוויזיה רבות, לעיתים קרובות באופן אירוני או כדי לאותת על אופיו של הגיבור. כך, לדוגמה, מזמזם גיבור הסדרה התככני והשאפתן ב"בית הקלפים" (בגרסתה הבריטית המקורית) כמה תיבות מן הקטע. במקרה אחר, בסרט אפוקליפסה עכשיו מושמעת דהרת הוולקירות מרמקולי ענק אגב תקיפת מסוקים, כשהמפקד (״אני אוהב את ריח הנפאלם על הבוקר״) המשמיע את המנגינה מנמק אותה בטעמים פסיכולוגיים. בספר הוא חזר בוחר היטלר את המנגינה כצלצול הטלפון שלו. מדיה וקבצים בנושא דהרת הוולקירות בוויקישיתוף פתיחת המערכה השלישית באופרה לצלילי דהרת הוולקירות
שנברג (פירושונים)

האם התכוונתם ל... שנברג – אחת מ-6 השכונות המרכיבות את רובע טמפלהוף-שנברג בברלין טמפלהוף-שנברג – אחד מ-12 הרבעים של ברלין אישים ששמם שנברג: שנברג (Schönberg) הוא שם משפחה גרמני. פירושו מגרמנית הוא: הר יפה. קלוד-מישל שנברג – מפיק מוזיקלי, שחקן, זמר, פזמונאי ומלחין מחזות זמר יהודי-צרפתי. ארנולד שנברג – מלחין ותאורטיקן מוזיקה יהודי-אוסטרי. יצחק שנהר (שנברג) – משורר, סופר ומתרגם עברי. יעקב שנברג – מלחין ומוזיקולוג יהודי-גרמני. פריץ שנברג – דיפלומט גרמני ופושע מלחמה נאצי. א. רנדול שנברג – עורך דין יהודי-אמריקאי. שנברגר
ג'יבריל סידיבה (כדורגלן מאלי)

ג'בריל סידיבה (בצרפתית: Djibril Sidibé; נולד ב-23 במרץ 1982 בבמקו שבמאלי) הוא כדורגלן עבר מאליאני ששיחק בעמדת הקשר האחורי, ולזכותו 47 הופעות וארבעה שערים במדי נבחרת מאלי. את דרכו בכדורגל החל סידיבה במדי קבוצת הנוער של מועדון הפאר הצרפתי מונקו. בשנת 2001 התחיל את הקריירה שלו כשחקן מקצועי בקבוצת הבוגרים של המועדון ואף ערך 12 הופעות בליגת העל הצרפתית כשהוא רק בן 19. בעונות 2002-2004 הושאל סידיבה לשאטורו מהליגה הצרפתית השנייה, כדי לצבור דקות משחק. במשך שנתיים הוא רשם 60 הופעות (30 בכל עונה) ואף כבש 3 שערים. בעונת 2004/2005 התקדם הקשר והושאל לבסטיה מהליגה הראשונה בצרפת. בקבוצה זו שיחק 32 משחקים והבקיע שני שערים, אך אלו לא עזרו לקבוצה והיא ירדה ליגה בסוף העונה. שאטורו, קבוצתו לשעבר, ניצלה את ירידת בסטיה לליגת המשנה ורכשה אותו בעונת 2005/2006. במדי שאטורו הוא שיחק שלוש שנים ובהן רשם 76 הופעות ו-6 שערים. בעונת 2008/2009 עבר החלוץ לקבוצה בכירה יותר בליגה השנייה - סדאן. במדיה הוא רשם 56 הופעות בשתי עונות. בעונת 2010/2011, כחלק מהרכישות הגדולות של בעלי מכבי תל אביב, מיץ' גולדהאר, חתם סידיבה למשך שנתיים במועדון. במדי מכבי תל אביב פתח בהרכב כמעט בכל משחק ונחשב לבורג חשוב מאוד בקבוצה. ב-6 בנובמבר כבש סידיבה את השער הראשון שלו במדי מכבי תל אביב, במשחק נגד הפועל אשקלון. ב-20 בדצמבר כבש סידיבה את שערו השני בקבוצה, כשכבש את שער הניצחון נגד הפועל באר שבע בבעיטה מ-30 מטרים. בתום העונה שוחרר סידיבה ממכבי תל אביב, נבחן בקבוצות צרפתיות שונות אך לא הצליח למצוא קבוצה. בקיץ 2012 חתם בהפועל רמת גן. בתום העונה ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית, אך זכה עמה בגביע המדינה, לאחר שפתח בהרכב במשחק הגמר, בו ניצחה הקבוצה את עירוני קריית שמונה, 4-2 בדו-קרב בעיטות עונשין. בקיץ 2013 חתם בהפועל אשקלון מהליגה הלאומית. בינואר 2014 חתם בקבוצת הכוכב האדום מהליגה השלישית בצרפת, ובתום העונה פרש ממשחק פעיל. ג'יבריל סידיבה, באתר ההתאחדות לכדורגל בישראל ג'יבריל סידיבה, באתר Transfermarkt ג'יבריל סידיבה, באתר Soccerway ג'יבריל סידיבה, באתר National Football Teams ג'יבריל סידיבה, באתר FootballDatabase.eu דנה בהט, ‏"איווניר הודיע לי שסיימתי במכבי, אולי בגלל נמני", באתר ONE‏, 5 באוקטובר 2012
פילוסופיה של הדת

הפילוסופיה של הדת היא ענף של הפילוסופיה העוסק בשאלות העוסקות בדת, עקרונותיה ומהותה, ומקומה בתרבות האנושית. לעומת התאולוגיה, העוסקת בשיטות של הדתות בדרך כלל מתוך הגיונן הפנימי והאמונה בהתגלות האל, מקור הסמכות של הפילוסופיה של הדת הוא התבונה האנושית. והיא כוללת את דעותיהם של הוגי דעות ופילוסופים אשר ניסו להבין או להסביר את הדת, מתוך שיטות או תובנות מסודרות שמקורן הוא הניסיון האנושי של חיי האדם. בהיותה למעשה מחקר של הדת, אין הפילוסופיה של הדת אמורה לתת הסבר סופי וממצה של הראשונה, אלא הצעות שניסוחן מושפע מרוח הזמן. המושג נכנס לשימוש כללי במאה ה-19. ערך מורחב – קיומו של אלוהים השאלה סביב הימצאותו של האל תמיד העסיקה פילוסופים רבים. בין הגישות שנודעות לשאלה זו אפשר למנות את: תאיזם - האמונה הדתית פנתאיזם - האמונה כי אלוהים הוא הטבע, והיקום דאיזם - גישה שלפיה אלוהים קיים, אך אינו מתערב בנעשה ביקום מונותאיזם - אמונה באל אחד פוליתאיזם - אמונה בריבוי אלים אגנוסטיות - אמונה כי לאדם אין את היכולת לדעת אם יש או אין אלוהים אתאיזם - שלילת האמונה באלוהים פנאנתאיזם - הכול באלוהים לא כל הגישות הללו בהכרח סותרות אחת את השנייה. לדוגמה: ישנם אנשים רבים שהם גם תאיסטים וגם מונותאיסטים. בנוסף על השאלה האם יש אלוהים, עולה גם השאלה מה אופיו של האל. קשה למצוא לכך תשובה, כי אין הגדרה כוללנית בהכרח למושג "אלוהים". פילוסופים רבים מאוד עסקו בדת, אלו מקצתם: אריסטו פרידריך ניטשה שלמה מימון רמב"ם דייוויד יום קונפוציוס וולטר בנימין אפיקורוס דת ומדע מדע הדתות פילוסופיה של המדע משה זאב סולה, מורה-דרך בפילוסופיה של הדת, ירושלים: הוצאת ראובן מס, תשל"ח-1978. אהרון שאר-ישוב, דת, פילוסופיה ויהדות, א-ב, ירושלים: הוצאת ראובן מס, תשמ"ח, תשנ"ב. יצחק קליין, הדת כבעיה פילוסופית, ירושלים: הוצאת מוסד ביאליק, 2004. ג'ון היק, פילוסופיה של הדת (1970) Philosophy of Religion מדיה וקבצים בנושא פילוסופיה של הדת בוויקישיתוף Anselm and the Argument for God – סרטון הסבר על הפילוסופיה של הדת מתוך CrashCourse (באנגלית) פילוסופיה של הדת, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) דת - פילוסופיה, דף שער בספרייה הלאומית ביקורת: חנוך בן פזי, יצחק קליין: הדת כבעיה פילוסופית, עיון, 58, 2009, עמ' 404-395. ערך זה הוא קצרמר בנושא פילוסופיה ובנושא דת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.