מערכת פילדלפיה

מערכת פילדלפיה (1777 – 1778) הייתה מערכה צבאית בריטית במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית שנועדה להשיג שליטה בפילדלפיה, בירת עידן המהפכה שבה התכנס הקונגרס הקונטיננטלי השני שהקים את הצבא הקונטיננטלי ומינה את ג'ורג' וושינגטון למפקדו ב-1775, וחיבר ואימץ פה אחד את מגילת העצמאות בשנה שלאחר מכן, ב-4 ביולי 1776, אשר קבעה והסלימה את המלחמה. במערכה בפילדלפיה, הגנרל הבריטי ויליאם האו לא הצליח למשוך את הצבא הקונטיננטלי תחת ג'ורג' וושינגטון לקרב בצפון ג'רזי. לאחר מכן העלה האו את צבאו לאוניות תובלה, והנחית אותם בקצה הצפוני של מפרץ צ'ספיק, שם החלו להתקדם צפונה לכיוון פילדלפיה. וושינגטון הכין הגנות נגד תנועותיו של האו בברנדיווין קריק, אך אוגף והוכה בחזרה בקרב ברנדיווין ב-11 בספטמבר 1777. לאחר עימותים ותמרונים נוספים, האו נכנס וכבש את פילדלפיה. לאחר מכן תקף וושינגטון ללא הצלחה את אחד מכוחות המצב של האו בג'רמנטאון לפני שנסוג לעמק פורג' לחורף, שם הוא ו-12,000 התמודדו עם החורף הקשה ביותר של המלחמה, כולל חוסר במזון ולבוש. המערכה של האו הייתה שנויה במחלוקת מכיוון שבעוד שהצליח לכבוש את הבירה המהפכנית של פילדלפיה, הוא המשיך באיטיות ולא סייע למערכה המקבילה של ג'ון בורגיין צפונה יותר, שהסתיימה באסון עבור הבריטים בקרבות סרטוגה והכניסה את צרפת לתוך המלחמה. האו התפטר במהלך כיבוש פילדלפיה והוחלף בסגנו, הגנרל סר הנרי קלינטון. בשנת 1778, קלינטון קיבל הוראה לפנות את פילדלפיה ולגבש את חייליו בעיר ניו יורק, בציפייה למתקפה צרפתית-אמריקאית משולבת שם. לויאליסטים רבים עזבו גם את פילדלפיה, מחשש לרדיפה. כוחותיו של וושינגטון עקבו אחר הצבא הבריטי הנסוג עד שהתנגשו בקרב מונמות', אחד הקרבות הגדולים במלחמה. בתום המערכה בפילדלפיה ב-1778, שני הצבאות מצאו את עצמם בערך באותן עמדות אסטרטגיות שבהן היו לפני שהאו פתח במתקפה על פילדלפיה. לאחר כיבוש העיר ניו יורק על ידי האו והצלחתו של וושינגטון בקרבות טרנטון ופרינסטון, שני הצבאות התייצבו לקיפאון לא פשוט בחודשי החורף של תחילת 1777. בעודו מעורב בהתכתשויות רבות, הצבא הבריטי המשיך לכבוש מוצבים בניו ברונסוויק ובפרת' אמבוי בניו ג'רזי. בשנת 1777, הציע האו לג'ורג' ג'רמן, הפקיד האזרחי הבריטי האחראי על ניהול המלחמה, להוציא משלחת בריטית במטרה לכבוש את פילדלפיה, מקום מושבו של הקונגרס הקונטיננטלי השני המורד. ג'רמן אישר את תוכניתו של האו, אם כי עם פחות חיילים ממה שביקש האו. הוא גם אישר את תוכניותיו של ג'ון בורגוין למשלחת "לכפות את דרכו לאולבני" ממונטריאול. אישורו של ג'רמן למשלחתו של האו כלל את הציפייה שהאו יוכל לסייע לבורגוין, תוך יצירת מפגש באולבני בין הכוחות של בורגיין לחיילים שהאו ישלח צפונה מניו יורק. האו החליט בתחילת אפריל 1777 שלא להעביר את הצבא הבריטי בדרך היבשה לפילדלפיה דרך ניו ג'רזי, שכן נתיב זה יגרום לחצות את נהר דלאוור הרחב בתנאים עוינים וכנראה ידרוש הובלה או בנייה של כלי שיט נחוצים. התוכנית של האו, שנשלחה לג'רמן ב-2 באפריל, בודדה את בורגוין מכל אפשרות של תמיכה משמעותית, שכן האו ייקח את הצבא הבריטי לפילדלפיה דרך הים, וחיל המצב של ניו יורק יהיה קטן מדי עבור כל מבצע התקפי משמעותי במעלה נהר ההדסון. לעזור לבורגוין. וושינגטון הבין שהאו "בהחלט צריך במדיניות טובה להשתדל לשתף פעולה עם הגנרל בורגוין", והיה מבולבל מדוע לא עשה זאת. וושינגטון דאז והיסטוריונים מאז תהו מדוע האו לא היה במקום לבוא לעזרתו של בורגוין, שצבא הפלישה שלו מקנדה כותר ונלכד על ידי האמריקאים באוקטובר. היסטוריונים מסכימים שלורד ג'רמן עשה עבודה גרועה בתיאום שתי המערכות. לאחר כיבוש העיר ניו יורק ונסיגת וושינגטון מעבר לנהר דלאוור, כתב האו לג'רמן ב-20 בדצמבר 1776 והציע תוכנית מערכה משוכללת לשנת 1777. אלה כללו פעולות להשגת שליטה על נהר ההדסון, הרחבת הפעולות מהבסיס בניופורט, רוד איילנד, וכיבוש פילדלפיה, מקום מושבו של הקונגרס הקונטיננטלי המורד. את הפעולה האחרונה האו ראה כאטרקטיבית, שכן וושינגטון היה אז ממש צפונית לעיר: האו כתב שהוא "שוכנע שהצבא הראשי צריך לפעול בהתקפה [נגד פילדלפיה], היכן שכוחו העיקרי של האויב נמצא". ג'רמן הודה שתוכנית זו "נראית היטב", אך היא קראה ליותר חיילים ממה שג'רמן היה מוכן לספק. לאחר הכישלונות בניו ג'רזי, האו באמצע ינואר 1777 הציע מבצעים נגד פילדלפיה שכללו משלחת יבשתית והתקפה על בסיס ימי, מתוך מחשבה שהדבר עשוי להוביל לניצחון מכריע על הצבא היבשתי. תוכנית זו פותחה במידה שבחודש אפריל נראה צבאו של האו בונה גשרי פונטונים; וושינגטון, שהתאכסן במגורי החורף שלו במוריסטאון, ניו ג'רזי, חשב שהם מיועדים לשימוש בסופו של דבר על נהר דלאוור. עם זאת, עד אמצע מאי כנראה נטש האו את הרעיון של משלחת יבשתית: "אני מציע לפלוש לפנסילבניה דרך הים... כנראה שעלינו לנטוש את הג'רזי". ייתכן שהחלטתו של האו לא לסייע לבורגוין נעוצה בתפיסתו שבורגוין יקבל קרדיט על מערכה מוצלחת, גם אם הדבר ידרוש את עזרתו של האו. זה לא יעזור למוניטין של האו כמו אם המערכה בפילדלפיה תצליח. ההיסטוריון ג'ון אלדן מציין את הקנאה בקרב מנהיגים בריטים שונים, באומרו, "סביר להניח ש[האו] קינא בבורגוין כמו שבורגוין קינא בו ושהוא לא היה להוט לעשות שום דבר שעשוי לסייע לקצין הזוטר שלו לטפס במעלה הסולם הצבאי." באותם קווים מסכם דון היגינבוטהם שלדעתו של האו, "[מערכת נהר ההדסון] הייתה כל ההצגה של בורגוין, וכתוצאה מכך הוא [האו] רצה מעט לעשות איתה. לגבי צבאו של בורגוין, הוא היה עושה רק מה שנדרש ממנו (למעשה כלום)." האו עצמו כתב לבורגוין ב-17 ביולי: "הכוונה שלי היא לפנות לפנסילבניה, שם אני מצפה לפגוש את וושינגטון, אבל אם הוא ילך לצפון בניגוד לציפיותי, ותוכל להרחיק אותו, תהיה סמוך ובטוח שאגיע מהר אחריו כדי להקל עליך." הוא הפליג מניו יורק זמן לא רב לאחר מכן. הצבא הקונטיננטלי של וושינגטון היה מחנה בעיקר במוריסטאון, ניו ג'רזי, למרות שהיה בסיס קדמי בבונד ברוק, רק כמה קילומטרים מהמוצבים הבריטיים הקרובים ביותר. בין השאר כצעד תגמול נגד ההתכתשויות המתמשכות, הגנרל צ'ארלס קורנווליס ביצע פשיטה על עמדה זו באפריל 1777, שבה הוא כמעט לכד את מפקד המוצב, בנג'מין לינקולן. בתגובה לפשיטה זו, וושינגטון הניע את צבאו קדימה לעמדה מבוצרת בחוזקה במידלברוק בהרי ווטשונג, ששלטה על נתיבים יבשתיים בריטים לכיוון פילדלפיה. מסיבות שאינן ברורות לחלוטין, האו העביר צבא גדול לבית המשפט סומרסט, דרומית לניו ברונסוויק, ניו ג'רזי. הוא ביצע את המהלך הזה כהטעיה כדי למשוך את וושינגטון מעמדתו החזקה, אך הוא נכשל מכיוון שוושינגטון סירב להעביר את צבאו החוצה בכוח. לוושינגטון היה מידע מודיעיני שהאו לא הביא כלי שיט או את הציוד הדרוש לבנייתן, כך שהצעד הזה נראה לו לא סביר להיות מהלך לעבר נהר דלאוור. כאשר האו בסופו של דבר הוציא את צבאו בחזרה לכיוון פרת' אמבוי, וושינגטון אכן עקב אחריו. בניסיון למכת מחץ מהירה, האו שלח כוחות תחת קורנווליס בניסיון לנתק את וושינגטון מהקרקע הגבוהה; ניסיון זה סוכל בקרב על שורט הילס. לאחר מכן הוציא האו את חייליו לפרת' אמבוי, העלה אותם לאוניות תובלה והפליג אל מחוץ לנמל ניו יורק, בכיוון לפילדלפיה. וושינגטון לא ידע לאן האו פונה. בהתחשב באפשרות שהאו שוב מטעה, ולמעשה ישיט את צבאו במעלה ההדסון כדי להצטרף לבורגוין, הוא נשאר ליד ניו יורק. רק כאשר קיבל הודעה שהצי של האו הגיע לשפך הדלאוור, הוא היה צריך לשקול את ההגנה על פילדלפיה. עם זאת, הצי לא נכנס לדלאוור, אלא המשיך דרומה. מאחר שלא היה בטוח במטרה של האו, שיכולה להיות צ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית, הוא שקל לנוע צפונה כדי לסייע בהגנה על ההדסון, כאשר נודע לו שהצי נכנס למפרץ צ'ספיק. באוגוסט החל להזיז את חייליו דרומה כדי להכין את הגנות העיר. גנרל ג'ון סאליבן, שפיקד על חיילי הצבא הקונטיננטלי מול סטטן איילנד, ניסה, כדי לנצל את חולשת העמדה הבריטית שם לאחר עזיבתו של האו, פשיטה ב-22 באוגוסט, שנכשלה במהלך הקרב על סטטן איילנד. גנרל האו הנחית 15,000 חיילים בסוף אוגוסט בקצה הצפוני של מפרץ צ'ספיק, כ-55 מייל (90 ק"מ) דרומית מערבית לפילדלפיה. גנרל וושינגטון הציב 11,000 חיילים בין האו לפילדלפיה, אך אוקף וגורש לאחור בקרב ברנדיוויין ב-11 בספטמבר 1777, שבו ספג מעל 1,000 אבדות, והבריטים איבדו כמחצית מהמספר הזה. הקונגרס הקונטיננטלי נאלץ שוב לנטוש את העיר, ועבר תחילה ללנקסטר, פנסילבניה, ולאחר מכן ליורק, פנסילבניה. כוחות בריטיים ומהפכניים תמרנו זה סביב זה ממערב לפילדלפיה במשך הימים הבאים, והתנגשו במפגשים קלים כמו קרב העננים המופרע ומה שנקרא "טבח פאולי". ב-26 בספטמבר, האו תמרן לבסוף את וושינגטון וצעד לפילדלפיה ללא התנגדות. לכידת בירת המורדים לא הביאה את קץ המרד כפי שחשבו הבריטים. במלחמה של המאה ה-18, זה היה נורמלי שהצד שכבש את עיר הבירה של הכוח היריב ניצח במלחמה, אבל מלחמת העצמאות תימשך שש שנים נוספות עד 1783 בגלל טקטיקות הלוחמה הלא שגרתיות של המורדים. לאחר שכבשו את פילדלפיה, הבריטים הציבו חיל מצב של כ-9,000 חיילים בג'רמנטאון, 5 מיילים (8 ק"מ) צפונית לפילדלפיה. ב-2 באוקטובר הבריטים כבשו את פורט בילינגספורט, על נהר דלאוור בניו ג'רזי, כדי לפנות שורה של מכשולים בנהר. הרעיון להציב את המכשולים הללו מיוחס לבנג'מין פרנקלין, והם תוכננו על ידי רוברט סמית'. קו לא מוגן כבר נלכד במרקוס הוק, וקו שלישי היה קרוב יותר לפילדלפיה, בשמירה על ידי פורט מיפלין ופורט מרסר. וושינגטון תקף ללא הצלחה את ג'רמנטאון ב-4 באוקטובר, ולאחר מכן נסוג כדי לצפות ולחכות שהבריטים יתקפו נגד. בינתיים, הבריטים היו צריכים לפתוח נתיב אספקה לאורך נהר דלאוור כדי לתמוך בכיבוש פילדלפיה. לאחר הגנה ממושכת על הנהר על ידי קומודור ג'ון הייזלווד והצי הקונטיננטלי ופנסילבניה, הבריטים סוף סוף אבטחו את הנהר על ידי כיבוש המבצרים מיפלין ומרסר באמצע נובמבר (אם כי האחרון לא נלכד אלא לאחר תבוסה משפילה). בתחילת דצמבר, וושינגטון הדף בהצלחה סדרה של גישושים של גנרל האו בקרב וייט מארש. הבעיות של וושינגטון בתקופה זו לא היו רק עם הבריטים. ב־Conway Cabal, כמה פוליטיקאים וקצינים לא היו מרוצים מהתפקוד של וושינגטון במערכה והחלו לדון בחשאי על הדחתו של וושינגטון. פגוע מהתמרון מאחורי הקלעים, וושינגטון הניח את כל העניין בגלוי בפני הקונגרס הקונטיננטלי. בתגובה, התגייסו תומכיו מאחוריו, והנהגת וושינגטון הובטחה. וושינגטון וצבאו חנו בעמק פורג' בדצמבר 1777, כ-20 מייל (32 ק"מ) מפילדלפיה, שם שהו במשך ששת החודשים הבאים. במהלך החורף מתו 2,500 חיילים (מתוך 10,000) ממחלות ומחשיפה לקור. עם זאת, הצבא יצא בסופו של דבר מעמק פורג' בסדר תקין, בין היתר הודות לתוכנית אימונים בפיקוח הברון פון שטויבן. בינתיים חלה טלטלה בפיקוד הבריטי. גנרל האו התפטר מפקודתו, והוחלף על ידי לוטננט גנרל סר הנרי קלינטון כמפקד העליון. כניסתה של צרפת למלחמה אילצה שינוי באסטרטגיית המלחמה הבריטית, וקלינטון קיבל הוראה על ידי הממשלה לנטוש את פילדלפיה ולהגן על העיר ניו יורק, שהייתה פגיעה כעת לכוח הימי הצרפתי. בזמן שהבריטים הכינו את נסיגתם, שלח וושינגטון את לה פאייט למשימת סיור. לה פאייט נמלט בקושי ממארב בריטי בקרב על בארן היל. הבריטים שלחו ועדת שלום בראשות הרוזן מקרלייל, שהצעותיה, שהוגשו ביוני 1778 כאשר קלינטון התכונן לנטוש את פילדלפיה, נדחו על ידי הקונגרס הקונטיננטלי השני. קלינטון שלח לויאליסטים רבים ואת רוב הציוד הכבד שלו דרך הים לניו יורק, ופינה את פילדלפיה ב-18 ביוני, לאחר 266 ימי כיבוש בריטי. צבא וושינגטון עקב אחר צבאו של קלינטון, ווושינגטון כפה בהצלחה קרב בבית המשפט של מונמות' ב-28 ביוני, הקרב הגדול האחרון בצפון. סגנו של וושינגטון, הגנרל צ'ארלס לי, שהוביל את הכוח המתקדם של הצבא, הורה על נסיגה שנויה במחלוקת בתחילת הקרב, מה שאפשר לצבאו של קלינטון להתארגן מחדש. ביולי, קלינטון היה בניו יורק, ווושינגטון היה שוב בוייט פליינס, ניו יורק. שני הצבאות חזרו למקום בו היו שנתיים קודם לכן. זמן קצר לאחר הגעת הבריטים לעיר ניו יורק, צי צרפתי הגיע אל מחוץ לנמל שלה, מה שהוביל לכמה התנגשויות מצד שני הצדדים. הצרפתים והאמריקאים החליטו לעשות ניסיון להכנעת חיל המצב הבריטי בניופורט, רוד איילנד; הניסיון הראשון הזה לתיאום היה כישלון בולט. בהוראת לונדון, קלינטון הקצה מחדש חלק מחייליו לאיי הודו המערבית, והחל בתוכנית של פשיטות חופיות ממפרץ צ'ספיק ועד מסצ'וסטס. בעיר ניו יורק ובסביבתה, הצבאות של קלינטון וושינגטון בהתאמה התבוננו זה בזה והתנגשו, כולל בשני קרבות גדולים, קרב סטוני פוינט ב-1779 והקרב על חוות קונטיקט ב-1780. קלינטון שקל שוב לתקוף את הבירה הקולוניאלית פילדלפיה, אך התקפות אלו מעולם לא יצאו אל הפועל. הבריטים גם החלו במלחמת גבול רחבה יותר שאורגנה מקוויבק סיטי, תוך שימוש בלויאליסטים ואינדיאנים. כוחות בריטיים וצרפתים לחמו זה בזה באיי הודו המערבית ובהודו החל משנת 1778, וכניסתה של ספרד למלחמה ב-1779 הרחיבה עוד יותר את ההיבטים העולמיים של המלחמה. ב-1780 החלו הבריטים ב"אסטרטגיה דרומית" להחזרת השליטה על המושבות המורדות, עם כיבוש צ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית. מאמץ זה ייכשל בסופו של דבר ביורקטאון. במהלך מערכת פילדלפיה, הבריטים שרטטו מספר מפות של נהר דלאוור, מצודות מיפלין ומרסר ושל אזור פילדלפיה רבתי. מדיה וקבצים בנושא מערכת פילדלפיה בוויקישיתוף Ketchum, p. 81 Ketchum, pp. 85–86 Ketchum, p. 104 Martin, p. 15 John E. Ferling, The First of Men: A Life of George Washington (2010) p. Jeremy Black, War for America: The Fight for Independence, 1775–1783 (1998) pp. 117–21 Ketchum, Saratoga (1999), p. 81 Martin, p. 11 Gruber, The Howe Brothers in the American Revolution (1972), p. 183 Ketchum, p. 61 Mintz, The Generals of Saratoga (1990), p. 117 Alden, The American Revolution (1954) p. 118 Higginbotham, The War of American Independence (1971) p. 180. Mintz, The Generals of Saratoga (1990) p. 164 Higginbotham, The War of American Independence, pp. 181–86 Roberts, Robert B. (1988). Encyclopedia of Historic Forts: The Military, Pioneer, and Trading Posts of the United States. New York: Macmillan. pp. 505–506. ISBN 0-02-926880-X. "The Plank House". www.marcushookps.org. נבדק ב-31 בדצמבר 2017. {{cite web}}: (עזרה) Higginbotham, The War of American Independence, pp. 186–88 Higginbotham, The War of American Independence, pp. 216–25 Douglas Southall Freeman, Washington (1968) pp. 381–82. The American Revolution: A Visual History. DK Smithsonian. p. 197. John E. Ferling, The First of Men: A Life of George Washington (2010) ch 9