laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
איתי רזיאל

איתי רזיאל (נולד ב-26 באוגוסט 1975) הוא במאי וצלם ישראלי. רזיאל הוא בוגר בית הספר לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב במגמת הפקה (2001), וב-2006 התחיל לימודי תואר שני בתחום זה. מתחילת שנות ה-2000 עוסק בצילום בתעשיית הטלוויזיה והקולנוע בישראל. צילם סרטי דוקו רבים, סדרות לטלוויזיה, תוכניות מציאות, פרסומות, קליפים ועוד. רזיאל השתתף במספר פרויקטים של האחים ברק ותומר היימן. הוא צילם את סרטיהם "אאוט אוף פוקוס" (2007) ו"מיסטר גאגא" (2015) - על הכוריאוגרף אוהד נהרין; "אביב" (2003) - יומן מסע עם הזמר אביב גפן; "בובות של נייר" (2006) - סיפורן של מלכות דראג מהפיליפינים העובדות בשכונה חרדית בבני ברק; ו"שחור על לבן" (2007) - תיעוד מסע לאתיופיה עם עידן רייכל ולהקתו. רזיאל קיבל על עבודתו ב"בובות של נייר" שני פרסי צילום: פרס הצלם הטוב ביותר של פורום היוצרים הדוקומנטריים ב-2006, ופרס עדשת הזהב של איגוד העובדים בקולנוע ובטלוויזיה ב-2005. כמו כן זכה השנה (2021) בפרס הצילום בדוקאביב על הצילום בסרט ״כל העצים נושבים ברוח״ יחד עם אורן גיבור הסרט ופרס ״בחירת האוצר״ על עבודות הווידאו שהציג בתחרות עדות מקומית 2021. בהמשך החל רזיאל לעסוק גם בבימוי. הוא ביים סרט קצר בשם "מקודשת" (2008) בהשתתפות בקי גריפין וגיא אריאלי. כן היה במאי-שותף עם דוד אופק בסדרת הדוקו-דרמה "בלי בושה" (2011, עבור yes הטלוויזיה בלוויין), אותה גם צילם. כמו כן צילם יחד עם אופק את הסדרה הדוקומנטרית ״זוגות״ ששודרה בערוץ 8 ובשידורי קשת בערוץ 2. במהלך 2015-2018 ביים וצילם את הסרט התיעודי "הקרב שאינו נגמר" - סרטם של איתי רזיאל ורודריגו גונזלס בהפקת שנהר הפקות. הסרט עוסק בתקופה בה גונזלס היה לוחם מילואים במלחמת לבנון השנייה ובפוסט טראומה אותה חווה בעקבות כך. הסרט שודר בספטמבר 2018 בערוץ 10 וזכה לביקורות חיוביות.פרויקטים טלוויזיוניים נוספים בהם השתתף רזיאל - ״סליחה על השאלה״ (כאן 2018), ״היום בעוד שנה״ (קשת 2018), "תום יער עושה בגרות" (yes 2018), "חנוך לוין - חיים שכדוגמתם לא ראינו מעולם" (ערוץ 1 - 2017), אחותי ג׳קי (הוט 2017), (הוט 2017) swaggerz בשנת 2023 צילם את הסרט הקצר "לחם עבודה" הנוצר עבור הפרויקט התיעודי "באין מדינה יש אזרחים" ששודר בכאן 11. אתר האינטרנט הרשמי של איתי רזיאל איתי רזיאל, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית איתי רזיאל, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) איתי רזיאל, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי איתי רזיאל, באתר TheMarker Cafe מרב יודילוביץ', "ריאליטי זה כמו לשתף פעולה עם השטן", באתר ynet, 8 ביוני 2010 ""הקרב שלא נגמר": סרטו המרגש של רודריגו גונזלס מישיר מבט אל הטראומה", באתר וואלה
דגל נשיא ארצות הברית

דגל נשיא ארצות הברית הוא דגלו האישי של נשיא ארצות הברית הנושא את חותם הנשיא, מוקף ה-50 כוכבים על רקע כחול כהה. חותם הנשיא נותר ללא כל שינוי מאז עיצובו בשנת 1945, אולם הדגל עצמו שונה פעמים רבות. דגל זה מופיע לעיתים קרובות בתמונות רשמיות של הנשיא, או בהלוויות נשיאותיות. להבדיל מדגלים אחרים, דגל הנשיא אינו מורד אף פעם לחצי התורן, גם במקרה של מות הנשיא המכהן. דגל נשיא ארצות הברית אושר בהוראת ביצוע 10860. חותם נשיא ארצות הברית דגל סגן נשיא ארצות הברית מדיה וקבצים בנושא דגל נשיא ארצות הברית בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא ארצות הברית ובנושא סמלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
צקפר

"צָקְפַר" היא שמה של סדרת ציורים, שנוצרה בין השנים 1961-1966, מאת הצייר הישראלי אריה ארוך. סדרת העבודות, המבוססות על דימוי של מגף, ידועה בהיותה סמל לתפנית אמנותית ביצירתו של ארוך, ולמושג ה"מופשט הקונקרטי" שפיתח. למרות שארוך טען כי השם "צקפר" הוא חסר משמעות, הרי סדרת העבודות מכילה דימוי משותף - צורה של מעין מגף הנתון בתוך מסגרת אובאלית. בעוד שבציור המוקדם "מגף" (1962), מאוסף גבי בראון, בולט עדיין הדימוי הפיגורטיבי של הנושא, הרי בעבודות אחרות מן הסדרה ארוך יצר מעין וריאציה על מוטיב זה. בראיון בכתב העת "קו" הסביר ארוך את המקור האיקונוגרפי לציור: אני זוכר שבעיר מולדתי, חרקוב, היה תלוי, ניצב לקיר, שלט של סנדלר. הסנדלר כבר לא היה שם וגם השלט כבר לא היה. היה מגף ונותר בו זהב לפני שהתחלתי להדביק את הזהב עשיתי סקיצה על קרטון - לשווא. על רקע הזהב רציתי לתאר את המגף. את השלט זכרתי כ"יצירה אמנותית", אך כשביקשתי לציירו מבעד לזיכרון - נכשלתי. התחלתי לשנות את הצורה - בעפרון - גרעתי והוספתי מכאן ולכאן עד שנוצרה צורה שסיפקה אותי כצורת מגף. כשהסתכלתי שוב בצורה, נוכחתי שאיש לא יאמין לי שזה אמנם מגף. מאידך גיסא, הצורה שהתפתחה מהמגף היתה בעיני, צורה קונקרטית (בניגוד למופשטת) אשר זכות קיום לה, זכות קיום שרציתי לגלם בחפץ המופשט, באובייקט, כפי שהגדרתיו קודם. [...] את הצקפר ציירתי בחמש צורות. ואגב, בשלט הרוסי היה כתוב אולי 'מתקן נעליים' מעליו או בגופו. עובדה היא שה'צקפרים' עמדו בחדרי, והופיע דן בן אמוץ - זה היה בשוודיה ב-1962 - ואמר לי: 'אתה יודע מה זה מזכיר לי? שלטים ברוסיה'. רציתי לנשק אותו. זהו סיפורו של 'צקפר'. [...] וכדי להשיב לשאלתך: את הקשר שבין ה'צקפר' שבצורה הסגלגלה לבין דיוקן אבי מ-1955 ימצאו אחרים — קו 6 (1966) במאמר "ארוך: 2x2=5" משנת 1972 חידד אדם ברוך את המשמעות של הצורות ביצירותיו של ארוך כנשאים של זיכרון: עכשיו 'אגריפס' יצור מופשט לגמרי, שירד מנכסיו. קודם-לכן היה רחוב; הפעם הוא מייצג את מה שנידמה לאריה ארוך כרחוב. כפי שהמגף של הסנדלר, שהיה מגף של סנדלר הוא עכשיו חארקוב כולה, מין צורה שארוך מדמה שהיא חארקוב כולה. מרדכי עומר תיאר את משמעות סדרת הציורים כשילוב שבין מלאכה ורוח. ארוך, על פי עומר, משתמש בזכרונות ילדותו כדרך להגיע אל משמעות דתית ומטאפיזית של תיקון עולם. ה"צקפר" מתפקד כאן כאפשרות "מתן שם חסר פשר למה שאי אפשר לבטאו במילים, כמו בשפה דתית - המיסטית והמגית" ב-8 באוקטובר 1998 נמכר הציור "צקפר אפור" במכירה פומבית של בית המכירות סותובי'ס בישראל. שווי הציור הוערך אז ב-40,000-60,000 דולר והוא נמכר ליוסף חכמי תמורת 101,500 דולר. צקפר (1961) צבע שמן אבקת זהב על דיקט, 53.5x64.5, אוסף פרטי, לונדון. "מגף" (1962), צבע מים ועיפרון על נייר, 17x25 ס"מ, אוסף גבי בראון צקפר (1966) עפרונות צבעוניים על נייר, 35x25 ס"מ, אוסף גבי בראון מתווה לשער קו, עיפרון על נייר, 35x24 ס"מ, אוסף משפחת ארוך ברוך, אדם, "אריה ארוך: 2+2=5", ידיעות אחרונות, ("7 ימים"), פברואר 1972. ראו: עומר, מרדכי, אריה ארוך, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2003, עמ' 211-212. לושי, מאיר, "בשוק", סטודיו, גיליון מס' 97, נובמבר 1998, עמ' 12.
יער בולון

יער בולון (בצרפתית: בואה דה בולון - Bois de Boulogne) הוא פארק ציבורי הממוקם בקצהו המערבי של הרובע ה-16 מרבעי פריז, לצידי הפרוור בולון. שני פרוורים נוספים נוגעים בצידו הצפוני והמערבי של הפארק. בעוד פרוור בולון ממוקם מדרומו, הרי פרוור סירן ממוקם מצידו המערבי, בעוד פרוור ניי-סיר-סן מצפונו. הפארק הוקם על ידי נפוליאון השלישי בשנת 1852, וסופח באופן רשמי לעיר פריז בשנת 1929. בדומה ליער ונסן, אין מחשבים אותו כחלק משטח העיר, אף כי הוא חלק ממנה באופן רשמי, היות שאין באזור בתי מגורים. שטחו של יער בולון 8.459 קמ"ר, והוא גדול פי שניים וחצי מסנטרל פארק בניו יורק ופי 3.3 מהייד פארק בלונדון. במרכז הפארק קיים היפודרום המשמש למרוצי סוסים המוניים, בעיקר בימי ראשון. יער בולון משמש את תושבי פריז למנוחה ולספורט בשעות היום, בעיקר לרכיבה על אופניים ועריכת פיקניקים. בפארק קיימים 2 עד 3 כבישים מרכזיים, ועוד כמה שבילים החוצים אותו לאורכו ולרוחבו. בשעות העומס של הבוקר והערב, יש לחץ וכמות המכוניות שעוברות בו רבה מאוד. לכן קשה להגיע לפארק בשעות אלה. בשעות הלילה אזור היער הופך להיות מרכז פעילות ענפה של אנשים העוסקים בזנות. אתר האינטרנט הרשמי של יער בולון (בצרפתית) יער בולון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מידע על יער בולון (באנגלית) יער בולון באתר הבית של עיריית פריז (בצרפתית) ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של צרפת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אאומורי (מחוז)

מְחוֹז אָאוֹמוֹרִי (ביפנית: 青森県) הוא מחוז ביפן השוכן בחבל טוהוקו. בירתו של המחוז היא העיר אאומורי. מחוז אאומורי נוסד ב-1871, ובירתו אאומורי נוסדה ב-1889. אאומורי הפכה לעיר ב-1898 כשאוכלוסייתה הגיעה ל-28,000 תושבים. ב-3 במאי 1910 פרצה שרפה בשכונת יסוקאטה בעיר. בשל הרוחות החזקות שנשבו כילתה השרפה את כל העיר, הביאה למותם של 26 אנשים ולפציעתם של 160. רדיו אאומורי שידר לראשונה ב-1951, וב-1958 נפתח שוק הדגים העירוני ובית החולים הראשון. עם צמיחת בירת המחוז, מספר עיירות וכפרים הסתפחו לעיר, ועם סיפוח הכפר נונאי ב-1962 הפכה אאומורי לעיר הגדולה במחוז. במרץ 1985, לאחר עבודה שנמשכה 23 שנים והשקעה של 700 מיליון ין, הושלמה בנייתה של מנהרת סייקן המחברת בין האיים הונשו והוקאידו. במרץ 1988 נחנך נתיב רכבת המחבר בין האיים. באפריל 1993 נפתחה המכללה הציבורית של אאומורי, וב-1995 החל לשמש שדה התעופה של אאומורי לטיסות בינלאומיות לסיאול, קוריאה הדרומית ולחברובסק שברוסיה. ב-2007 הגיעו לאאומורי עריקים צפון-קוריאנים לאחר מסע בן שישה ימים בים יפן, ובכך סימנו את הפעם השנייה אי פעם שבה הצליחו עריקים להגיע ליפן בדרך הים. אאומורי הוא המחוז הצפוני ביותר בהונשו, ובינו ובין מחוז הוקאידו נמתח מצר צוגרו. המחוז גובל במחוזות אקיטה ואיווטה מדרום. העיירה אוֹמָה, השוכנת בקצה הצפון-מערבי של חצי האי שימוקיטה, היא הנקודה הצפונית ביותר בהונשו. חצאי האיים שימוקיטה וצוגרו מקיפים את מפרץ מוּטסוּ, שבדרומו שוכן חצי האי נטסודומארי. ניתן להבחין בשלושת חצאי האיים בסמל המחוז. אגם טוודה (Towada) הוא קלדרה השוכנת על הגבול בין המפריד בין אאומורי לאקיטה, ואליו נשפך נהר אוֹריאָסֶה. במחוז אאומורי עשר ערים: אאומורי (בירה) גושוגווארה האצ'ינוהה הירקאווה הירוסאקי קורואישי מיסאווה מוטסו טוואדה צוגרו במחוז אאומורי שוכן בסיס חיל האוויר מיסאווה, הבסיס היחיד במערב האוקיינוס השקט בו פועלים הצי, הצבא, חיל האוויר האמריקאים וכוחות ההגנה העצמית של יפן. כמו ברובו של אזור טוהוקו, כלכלת מחוז אאומורי מתבססת בעיקר על חקלאות, יערנות ודיג. המחוז ידוע במטעי התפוחים הגדלים בו. אגדה יפנית מקומית גורסת שישו לא מת על הצלב, אלא עשה דרכו לכפר שינגו, שם הפך לחקלאי אורז, נישא והקים משפחה. האגדה החלה לאחר שבשנות ה-30 של המאה ה-20 נמצאו בכפר מגילות בעברית מקראית שתיארו את חייו ואת מותו של ישו ביפן. על פי האגדה שוכן קברו של ישו באאומורי. מדיה וקבצים בנושא אאומורי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אאומורי (ביפנית) אתר האינטרנט הרשמי של אאומורי (באנגלית, בקוריאנית, בסינית וברוסית) אאומורי, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אאומורי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) דנקן ברטלט, The Japanese Jesus trail, אתר BBC ברטלט.
בית חולים זיו

האם התכוונתם ל... בית החולים הגרמני (ירושלים) – כיום אגף בבית החולים ביקור חולים המרכז הרפואי זיו – בית החולים בצפת
מרתון לונדון

מרתון לונדון (באנגלית: London Marathon) היא ריצת מרתון המתקיימת בעיר לונדון. זהו אחד מהמרוצים הגדולים בעולם מבחינת משתתפים, והוא אחד מששת המרתונים הכלולים בסבב המרתונים העולמי המרכזי. את הרעיון לקיים מרוץ מרתון בינלאומי וגדול ממדים הגו שני ידידים אשר התחרו ביחד במרתון ניו יורק, הבריטי כריס בראשר, האלוף האולימפי בריצת 3000 מטר מכשולים מאולימפיאדת 1956 ועיתונאי, וג'ון דיסלי, מדליסט ארד בריצת 3,000 מכשולים מאולימפיאדת 1952. כששב בראשר לבריטניה, פרסם טור באובזרבר, בו מספר מחוויותיו מהמרתון בניו יורק וקורא לקיים מרוץ דומה בלונדון. השניים, יחד עם עורך ה"אובזרבר" קידמו את הפרויקט והשיגו חסות מחברת ג'ילט. ב-29 במרץ 1981 יצא לדרך המרוץ הראשון, בו השתתפו כ-7,000 רצים מתוך 20,000 שנרשמו. עוד כמיליון איש הגיעו לעודד את הרצים. הזוכים במקום הראשון, דיק בירדסלי, אמריקאי בן 24, ואינגה סימונסן, נורווגי בן 25 חצו את קו הגמר ביחד, כשהם אוחזים ידיים. מסלול המרתון מתחיל בעיירה גריניץ', עובר ברובו לאורך נהר התמזה, ובמקומות מרכזיים בלונדון הצמודים לתמזה, כגון גשר לונדון, לונדון איי וארמון וסטמינסטר, ומסתיים במאל. מסלול המרתון מישורי ברובו. מפתח:      שיא מסלול מדיה וקבצים בנושא מרתון לונדון בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מרתון לונדון (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של מרתון לונדון (באנגלית) מרתון לונדון, ברשת החברתית פייסבוק מרתון לונדון, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מרתון לונדון, ברשת החברתית אינסטגרם אמיר ענבר, השבוע לפני: כשמרתון לונדון איחד את האנושות, באתר הארץ, 29 במרץ 2011 מרתון לונדון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
מוחמד חמזה ע'נאים

מוחמד חמזה ע'נאים (בערבית: محمد حمزه غنايم; 16 בספטמבר 1957 – 25 במאי 2004) היה משורר ומתרגם ערבי-ישראלי. ע'נאים נולד בכפר באקה אל-גרבייה ולמד באוניברסיטת תל אביב. במהלך חיו פרסם כארבעה ספרי שירה בערבית. שימש בשנות השמונים כעורך "מפגש", כתב עת ספרותי דו-לשוני. בין היצירות שתרגם מעברית לערבית: "המאהב" מאת אברהם ב. יהושע, "הזמן הצהוב" מאת דויד גרוסמן, ו"הפלסטינים, עם בהתהוותו" מאת ברוך קימרלינג ויואל מגדל. הוא תרגם לערבית שירה מאת יהודה עמיחי, דליה רביקוביץ, רוני סומק ואחרים. לעברית תרגם משיריו של מחמוד דרוויש ואת הרומן "הסיפור של זהרה" מאת חנאן אל-שייח'. שימש כחוקר במרכז הפלסטיני למחקרים ישראליים ברמאללה. היה חבר במערכת כתב העת "משארף". ב-1988 זכה בפרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים על העמקת ההבנה והדו-קיום בין היהודים והערבים. מוחמד ע'נאים נפטר ב-25 במאי 2004. היה נשוי, אב לבת ושני בנים. בנו, אלטייב ע'נאים, הוא משורר ומתרגם אף הוא. מוחמד חמזה ע'נאים, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" יוסף אלגזי, שני אינטלקטואלים יושבים ומקוננים, באתר הארץ, 25 בספטמבר 2001 יוסף אלגזי, מת המשורר והמתרגם מוחמד חמזה ע'נאים, באתר הארץ, 26 במאי 2004 יוסף אלגזי, תודה שהיית: על יצירתו, שניים משיריו וראיון עמו משנת 2001(הקישור אינו פעיל), בבלוג שלו "מיומנו של תבוסתן", 20 באוגוסט 2009 מוחמד חמזה ע'נאים, בלקסיקון הספרות העברית החדשה
פרס קול

פרס על שם פרנק נלסון קול או פרס קול (באנגלית: The Frank Nelson Cole Prize) הוא פרס המוענק על ידי האגודה האמריקאית למתמטיקה בעבור תרומה יוצאת דופן בתחום האלגברה או בתחום תורת המספרים. הפרס קרוי על שמו של המתמטיקאי האמריקאי פרנק נלסון קול, אשר שימש במספר תפקידים בכירים בחברה. הפרס הראשון בתחום האלגברה ניתן בשנת 1928 והפרס הראשון בתחום תורת המספרים ניתן בשנת 1931. 1928: לאונרד יוג'ין דיקסון 1939: אברהם אדריאן אלברט 1944: אוסקר זריצקי 1949: רצ'ארד בראור 1954: האריש צ'אנדרה 1960: סרז' לנג, מקסוול רוזנליכט 1965: וולטר פיאט, ג'ון תומפסון 1970: ג'ון סטאלינגס, ריצ'רד סוואן 1975: היימן באס, דניאל קווילן 1980: מייקל אשבכר, מלווין הוצ'סטר 1985: ג'ורג' לוסטיג 1990: שיגפומי מורי 1995: מישל רנו, דייוויד ברבייטר 2000: אנדריי סוסלין, איס ג'הן דה ג'ונג 2003: הירקאו נאקאג'ימה 2006: יאנוש קולר 2009: כריסטופר האקון, ג'יימס מקקרנן 2012: אלכסנדר מרקורייב 2015: פיטר שולצה 2018: רוברט גורלניק 2021: צ'ניאנג שו 1931: הנרי ואנדיבר 1941: קלוד שבאלה 1946: הנרי מאן 1951: פאול ארדש 1956: ג'ון טייט 1962: קנקיצ'י איוואסאווה, ברנרד דווק 1967: ג'יימס אקס, סימון כהן 1972: וולפגנג שמידט 1977: גורו שימורה 1982: בארי מזור, רוברט לנגלדס (אנ') 1987: דוריאן גולדפלד, בנדיקט גרוס, דון זאגייר 1992: קארל רובין, פול ווג'טה. 1997: אנדרו ויילס 2002: הנריק איוונייץ, ריצ'רד טיילור 2005: פיטר סרנק 2008: מאנג'ול בהארגאבא 2011: ז'אן פייר וינטנברגר, צ'אנדראשחר חר 2014: ייטאנג ג'אנג, דניאל גולדסטון, יאנוס פינץ, סם יילדרים 2017: אנרי דארמון 2020: ג'יימס מיינארד מדיה וקבצים בנושא פרס קול בוויקישיתוף אתר פרס האלגברה אתר פרס תורת המספרים פרס קול, באתר MathWorld (באנגלית)
אופק (פדולוגיה)

בפדולוגיה, אופק הוא שכבת קרקע המקבילה לפני השטח ושונה מבחינה פיזית מהאופק שמעליה (אם קיים) ומהאופק שמתחתיה. האופקים השונים נוצרים מפעילות גאולוגית (חומר האב), אקלים, פעילות חקלאית על הקרקע, פעילות ביולוגית וזמן היווצרות הקרקע. בקרקעות בלויות במיוחד (לדוגמה כתוצאה ממשקעים רבים) הקרקע מקבלת תכונות אחידות פחות או יותר לעומקה וקשה להבדיל בין האופקים השונים. בקרקעות שונות ישנם אופקים שונים, וגם עובי האופק משתנה מקרקע לקרקע ואף באותה קרקע בהתאם לטופוגרפיה במקום ספציפי שנבדק. בדרך כלל מתארים פדולוגים 4 או 5 אופקים בכל קרקע, והתיאור נעשה על ידי הצבע בכל אופק, אחוז הגיר, מרקם הקרקע בכל אופק (חרסית, טין, חול) אחוז החומר האורגני, הרכב הקרקע מבחינה כימית. במקומות שונים בעולם מתארים את אופקי הקרקע בצורות מעט שונות. כך לדוגמה בארצות הברית אחד מהמאפיינים של האופק הוא העובי שלו, ואילו באוסטרליה - לא. את האופקים מתארים באותיות לטיניות גדולות, ומקובל לתאר את האופקים בקרקע כללית כ-OABCR. O‏ - Organic זוהי השכבה העליונה של הקרקע, בעלת חומר אורגני רב בשלבים שונים של ריקבון. נשירה של עלים שנמצאת מעל הקרקע אינה נחשבת לחלק מהאופק הזה מכיוון שאינה מכילה חלקיקים מינרליים ולכן אינה נחשבת לחלק מהקרקע. אם העלים יישארו בשטח הם יתחילו תהליך של הדשנה ויצטרפו תחילה לאופק O. A - שכבת קרקע עם מינרליים חומר אורגני שעבר תהליך קומפוסטציה באופק שמעליו ונשטף לאופק A. באופק זה מתקיימים מרב התהליכים הביולוגיים בקרקע. B - אופק זה עני בחומרים אורגניים, ומכיל את פירוק חומר המוצא מהשכבה שמתחתיו. בהתאם לכך הוא מורכב בעיקר ממרכיביו הכימיים של חומר המוצא. C - חומר המוצא לפני שעבר תהליכי פירוק כימיים ולאחר שעבר תהליכי פירוק פיזיקליים. לרוב חומר המוצא הוא סלע, אך לעיתים זה חומר אחר (כמו בפארק אריאל שרון). אופק, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
מצפה כרם

מצפה כרם (בערבית: ח'ירבת אל-חמאמה - חורבת היונים) הוא אתר ארכאולוגי הנמצא ביער ירושלים, בסמוך למוזיאון יד ושם ומעבר לבקעת הקהילות. באתר ממצאים מתקופות שונות, בהן: תקופת הברונזה הקדומה, תקופת הברזל, התקופה הרומית, הביזנטית וייתכן שגם ההלניסטית. גודל האתר הוא כ-60 דונם. באתר נמצאים שרידי מבנים, מערות קבורה, בורות מים, גומחות בסלע במערב האתר, שתפקידן המשוער היה קולומבריום, וכחמישה עשר גתות. האזור היה נטוע כרמים בתקופת הברזל, בתקופה הרומית והביזנטית ואולי וגם בתקופה ההלניסטית. במקום נקודת תצפית שממנה ניתן לראות חלקים נרחבים מהאזור. בשלהי מלחמת העולם הראשונה חפרו חיילי צבא האימפריה העות'מאנית תעלות בשוליים המערביים והדרומיים של מצפה כרם. בתעלות אלה לא נעשה שימוש לצורך הגנה, מכיוון שהצבא הבריטי כבש את ירושלים מכיוון מערב, בדרך יפו. במלחמת העצמאות, ב-10 ביולי 1948, נכבשה הגבעה על ידי פלוגת יהונתן. בקרב נפלו מפקד הפלוגה, עודד חי, שלושה ממפקדי הפלוגה ושניים מטוראיה. בשנות החמישים נעשו במקום פעולות יעור של קק"ל. שוחות עות'מאניות באזור מצפה כרם חציבת גומחה באבן, כנראה לצרכים חקלאיים, במצפה כרם חפירות טורקיות מתקופת מלחמת העולם הראשונה במדרון מצפה כרם חלק מהחפירות הטורקיות מתקופת מלחמת העולם הראשונה במצפה כרם הבאר במצפה כרם שבכת ברזל שהונחה לשם סגירת הבאר במצפה כרם מדיה וקבצים בנושא מצפה כרם בוויקישיתוף סקר האתר של רשות העתיקות החוברת "חרבת חממה, מצפה כרם, גבעת עודד חי", מאת אפרים שלאין, בהוצאת הקרן הקיימת לישראל. החוברת מנציחה את תולדות הגבעה ואת סיפור כיבושה על ידי פלוגת יהונתן. "גדנ"ע ירושלים בתש"ח", מאת אהוד אמיר, עורך - יהושע אריאלי, בהוצאת משרד הביטחון ערך זה הוא קצרמר בנושא ארכאולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
איווטה (מחוז)

מחוז איווטה (ביפנית: Iwate-ken 岩手県) הוא המחוז השני בגודלו ביפן, אחרי מחוז הוקאידו. המחוז שוכן באזור טוהוקו שבצפון האי הונשו, ובו נמצאת הנקודה המזרחית ביותר באי. בירת המחוז היא מוריאוקה. מחוז איווטה ידוע בנופי הטבע שבו, בעיקר בשל העובדה שבמחוז זה צפיפות האוכלוסייה הנמוכה ביותר ביפן, מלבד בהוקאידו. ב-11 במרץ 2011 נפגע האזור ברעידת האדמה ובצונאמי שבא בעקבותיה, שהסבו נזק רב. באזור בו שוכן כיום מחוז איווטה התיישבו אנשי תקופת ג'ומון (2,800-1,900 לפנה"ס). ראיות לכך ניתן למצוא בבורות קבורה מהתקופה בעיר נישידה, ובכלים מהתקופה שנמצאו ברחבי המחוז. האזכור הראשון לנוכחות יפנית באזור אירע בסביבות 630, אז נבנה מקדש האקוסן על הר קאנזן - כיום העיר הירַאיזומי. באותה תקופה עשו דרכם לאיווטה סוחרים, ציידים, נזירים ופושעים. מעט ידוע על היחסים בין יפנים אלה לאוכלוסיית האמישי (Emishi) המקומית, אך ב-776 הדרדרו היחסים כשכוחות גדולים של הקבוצה האתנית של היאמטו (כיום כינוי ליפנים) פלשו לאזור ותקפו את כפרי המקומיים. הלחימה נמשכה עד 787 כשאנשי היאמטו ספגו מפלה בסמוך לנהר קיטקאמי, בו טבעו 1,000 חיילים. מחוז איווטה הנוכחי נוסד ב-1876, לאחר מלחמת בושין שהובילה לתקופת מייג'י. מחוז איווטה פונה לאוקיינוס השקט במזרח. הגבול עם מחוז אקיטה במערב נתחם בעיקר בהרי אוֹאוּ (Ou). מחוז אאומורי שוכן מצפון לאיווטה, ומחוז מיאגי שוכן לדרומו. ברכס הרי אואו במערב המחוז יש הרי געש פעילים, כגון הר איווטה (2,038 מטרים והנקודה הגבוהה ביותר במחוז) והר קוריקומה (1,627 מטרים). הר הָיַאצ'ינֶה (1,917 מטרים), השוכן בלב רכס קיטקאמי, הוא ההר המזרחי ביותר ביפן ולפיכך נוצרה בו מערכת אקולוגית אנדמית. מלבד רכסי ההרים, מאפיין נוסף של מחוז איווטה הוא נהר קיטקאמי הזורם מצפון לדרום, בין רכסי ההרים. זהו הנהר הרביעי בגודלו ביפן והארוך באזור טוהוקו. בעבר היה מחוז איווטה עשיר במינרלים, בעיקר זהב, כסף, ברזל, פחם וגופרית, אך כיום הופסקה הכרייה. בשל הפעילות הוולקנית יש באזור שפע של מעיינות חמים המהווים תעשייה משגשגת. משאב נוסף בעל ערך הוא יערות המחוז. לפני מלחמת העולם השנייה העץ השכיח ביותר ביערות היה אשור, אך מאז ננטעו ארזים רבים. במחוז איווטה ישנן שלוש-עשרה ערים: כלכלת המחוז מתרכזת בעיר הבירה מוריאוקה ומתבססת על תעשיית תקשורת וייצור מוליכים למחצה. אוכלוסיית מחוז איווטה, נכון ל-1 באוקטובר 2007, עומדת על 1,363,702. מפקד האוכלוסין הראשון במחוז נערך ב-1907 ועמד על 770,406 תושבים. ב-1935 חצתה אוכלוסיית המחוז את קו מיליון התושבים, וב-1985 נרשם שיא האוכלוסייה עם 1,433,611 תושבים. מחוזות יפן אתר האינטרנט הרשמי של איווטה (ביפנית) אתר האינטרנט הרשמי של איווטה (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של איווטה (בסינית) איווטה, ברשת החברתית פייסבוק איווטה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) איווטה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) האתר הרשמי של מחוז איווטה
לי ספטנר

לי מרדכי ספטנר (באנגלית: Lee Mordecai Spetner;‏ 17 בינואר 1927 – 9 באוגוסט 2024) היה פיזיקאי ישראלי-אמריקאי, שהיה מוכר בזכות התנגדותו לתורת האבולוציה המודרנית, בין השאר בספרו משנת 1996, "Not By Chance! Shattering the Modern Theory of Evolution". ספטנר, יליד סנט לואיס, שירת בשנים 1943–1945 בצי האמריקאי. ספטנר היה בעל תואר ראשון בהנדסת מכונות מאוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס משנת 1945 ודוקטורט בפיזיקה מאוניברסיטת MIT משנת 1950. הוא לימד באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, באוניברסיטת הווארד ובמכון ויצמן. בשנים 1970–1990 עבד כמנהל טכני בחברת אלג'ים, כיום חברת בת של אלביט מערכות. עבודתו הייתה בתחום המערכות האלקטרוניות. נפטר בירושלים ב-9 באוגוסט 2024. מדיה וקבצים בנושא לי ספטנר בוויקישיתוף לי ספטנר, ברשת החברתית LinkedIn לי ספטנר, ברשת החברתית Goodreads לי ספטנר, באתר ResearchGate The Evolution of Improved Fitness חלופת מכתבים, בנושא אבולוציה ספטנר לי / לא במקרה (תרגום: שלמה לוי), תרגום מרבית הספר NOT BY CHANCE, באתר דעת
יאפ ואן פראך

יאפ ואן פראך (בהולנדית: Jacob Philip (Jaap) van Praag; ‏ 11 במאי 1911, אמסטרדם – 12 באפריל 1981, אוטרכט) היה הומניסט יהודי-הולנדי. נולד למשפחה יהודית חילונית. בזכות אמו זכה בידע רב במקרא. למד ספרות הולנדית, פילוסופיה והיסטוריה והיה מורה בבית ספר. היה פעיל מאוד באגודות פציפיסטיות וסוציאליסטיות עד למלחמת העולם השנייה. בתקופת הכיבוש הגרמני בהולנד חי במסתור. בין השנים 1946 ל-1954 חזר ללמד. היה ממייסדי האיגוד ההומניסטי והאתי הבינלאומי (International Humanist and Ethical Union) ויושב ראש הראשון של האיגוד. בין השנים 1964 ל-1979 היה לפרופסור באוניברסיטת ליידן. אודות באתר האיגוד ההומניסטי והאתי הבינלאומי. ערך זה הוא קצרמר בנושא הולנדים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אקיטה (מחוז)

מחוז אקיטה (ביפנית: Akita-ken 秋田県) הוא אחד ממחוזות יפן, הנמצא באזור טוהוקו שבצפון האי הונשו, האי המרכזי של יפן. בירת המחוז היא העיר אקיטה. בשל היותו מבודד ממרכזי המסחר, הפוליטיקה והאכולוסיה הגדולים של המדינה על ידי רכסי אוֹאוּ (Ōu) ודווה (Dewa) נותר מחוז אקיטה מנותק מהאוכלוסייה היפנית ביפן עד שנת 600. האזכור הראשון של המחוז מופיע ב-658, כשמושל מחוז קוֹשי, אבה נו היראפו, כבש את השבטים המקומיים, בשטחן של הערים אקיטה ונושירו כיום. לאחר מכן הקים היראפו מצודה על נהר מוגאמי, וזו הייתה ראשיתה של ההתיישבות היפנית באזור. המחוז החליף בעלות מספר פעמים. בתקופת אדו היה המחוז שייך לשבט סטאקה, ששלט באזור במשך 260 שנה, ופיתח את החקלאות ואת תעשיות כרייה הפעילות עד ימינו. לאורך ההיסטוריה נחשב המחוז כחלק מפרובינציית דווה. ב-1871, לאחר תחילתה של תקופת מייג'י, בוטלה שיטת הנחלות ופרובינציית דווה התפרקה ובמקומה קם מחוז אקיטה של ימינו. מחוז אקיטה פונה לים יפן במערב, וגובל בארבעה מחוזות אחרים: אאומורי מצפון, איווטה במזרח, מיאגי בדרום-מזרח ויאמאגטה בדרום. צורתו של המחוז היא משולשת, כ-181 קילומטרים מצפון לדרום ו-111 קילומטרים ממערב למזרח. רכס הרי אואו מסמן את גבולו המזרחי של המחוז, והרי דווה, המקבילים להרי אואו, חוצים את מרכז המחוז. במחוז אקיטה ישנן שלוש-עשרה ערים: כמו ברוב אזור טוהוקו, כלכלתו של מחוז אקיטה מתבססת בעיקר על תעשיות מסורתיות כגון חקלאות, דייג ויערנות. עובדה זו גרמה לרבים מצעירי המחוז להגר לטוקיו ולערים גדולות אחרות. זהו המחוז בעל שיעור הילדים הנמוך ביותר ביפן - 11.2% מאוכלוסיית המחוז. נכון ל-2010 עומדת אוכלוסיית המחוז על מעט מעל מיליון תושבים. מחוז אקיטה ידוע בחקלאות האורז שלו ובמזקקות הסאקה שבו. המחוז ידוע גם כמקום מוצאם של כלבי האקיטה. נשות המחוז, הנקראות אקיטה ביג'ין (秋田美人 "יפיפיות אקיטה"), ידועות בעורן הלבן, פניהן המעוגלות וקולן הגבוה. בסמוך לאגם טזאווה ישנם מספר בתי מרחץ טבעיים (אונסן), המהווים מוקד משיכה לתיירים מכל יפן. בנוסף, במחוז מתקיימים פסטיבלים עונתיים (מאטסורי) המציעים מבט לחקלאות היפנית המסורתית. מחוזות יפן אתר האינטרנט הרשמי של אקיטה (ביפנית, באנגלית, בקוריאנית, בסינית מפושטת, בסינית מסורתית ובתאית) אקיטה, ברשת החברתית פייסבוק אקיטה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אקיטה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) האתר הרשמי של המחוז מדריך תיירות לעיר אקיטה