מלחמת רוסיה–צרפת (1812)

מלחמת רוסיה–צרפת פרצה ב-1812 עם פלישת נפוליאון לרוסיה. היה זה האירוע המרכזי במלחמות נפוליאון. בעקבות התבוסה שנחל נפוליאון בפלישה הכושלת, הצטמצם צבאו לכדי שבריר מגודלו ערב הפלישה, ורבים מבעלי בריתו (מאונס) נטשו אותו והצטרפו לכוחות שלחמו כנגדו. כישלון הפלישה לרוסיה סימן את תחילת סוף שלטונו של נפוליאון. את התפקיד הכביר שמילאה מלחמת 1812 בהיסטוריה ובתרבות של העם הרוסי ניתן לראות ברומן "מלחמה ושלום" מאת טולסטוי, ובקווי הדמיון אשר מתח המשטר הסובייטי בינה לבין פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות במבצע ברברוסה ביוני 1941. עד לשנת 1941 נודעה מלחמה זו ברוסיה בתור "מלחמת המולדת" או "המלחמה להגנת המולדת". לאחר מכן הונהג ברוסיה לכנותה כ"מלחמת המולדת של שנת 1812" (ברוסית: Отечественная война 1812 года), וזאת כדי להבדילה מ"מלחמת המולדת הגדולה", השם בו השתמשו בברית המועצות למלחמה בגרמניה הנאצית ובנות בריתה במסגרת מלחמת העולם השנייה. ב־24 ביוני 1812, החל הגרנד ארמה של נפוליאון, שמנה כ־700,000 איש, לחצות את נהר ניימן ופניו לכיוון מוסקבה. חלוקתו של הגרנד ארמה הייתה כדלקמן: הכוח המרכזי, המונה 250,000 חיילים בפיקודו האישי של נפוליאון. שתי ארמיות נוספות: בפיקוד בנו המאומץ של נפוליאון, הנסיך אז'ן דה בוארנה, ובה 80,000 חיילים. בפיקוד אחיו הצעיר של נפוליאון, ז'רום, ובה 70,000 חיילים. גיס בפיקודו של ז'אק מקדונלד (Jacques Macdonald) ובו 32,500 חיילים גיס אוסטרי בפיקודו של הנסיך משוורצנברג קרל פיליפ שוורצנברג (Karl Schwarzenberg) ובו 34,000 חיילים. ארמיית עתודה שמנתה 225,000 חיילים. נוסף על זאת 80,000 חיילי המשמר הלאומי גויסו לשירות צבאי מלא כדי להגן על גבולות האימפריה עם דוכסות ורשה. בהתחשב בכוחות אלה, הגיע מספר החיילים שריכזה האימפריה הצרפתית על גבולותיה של רוסיה לכמעט 800,000 איש. ריכוז כוחות בסדר גודל זה היווה מעמסה עצומה על מכונת המלחמה הצרפתית בהתחשב בעובדה שבאותה עת, למעלה מ־300,000 חיילים צרפתיים לחמו בספרד ו־200,000 חיילים נוספים היו מוצבים בגרמניה ובאיטליה. 450,000 חיילים צרפתיים היוו את השלד של צבא הפלישה הגדול והשאר הורכב מצבאות בעלות בריתה. נוסף על הגיס האוסטרי כלל צבאו של נפוליאון 95,000 פולנים, 90,000 גרמנים (24,000 בוורים, 20,000 סקסונים, 20,000 פרוסים, 17,000 וסטפלים ומספר אלפים מנסיכויות ריין קטנות יותר), 25,000 איטלקים, 12,000 שווייצרים, 4,800 ספרדים, 3,500 קרואטים ו־2,000 פורטוגלים. נוסף על כך נכלל כוח משלוח בלגי והולנדי. למעשה לכל אחד מהלאומים אשר הרכיבו את האימפריה של נפוליאון היה ייצוג בצבאו. באשר לגודלו של הצבא הרוסי ערב המלחמה, מחד יש הנוקטים במספר של 350,000 חיילים ומאידך יש הנוטים ליחס לצבא הרוסי 710,000 חיילים סדירים ערב המלחמה. קיים יסוד להניח כי המספר 400,000 הוא המדויק ביותר. כך או אחרת מוסכם כי גודלו היה קטן מזה של הצרפתי. 280,000 חיילים רוסים התפרסו על הגבול הפולני (בהכנות לפלישה לבת חסותה הצרפתית, הדוכסות הגדולה של ורשה). הצבא הרוסי התחלק לשלוש ארמיות עיקריות: הארמייה המערבית הראשונה בפיקודו של מיכאיל ברקלאי דה טולי שמנתה 159,800 חיילים. הארמייה המערבית השנייה בפיקודו של פיוטר בגרטיון שמנתה 62,000 חיילים. הארמייה המזרחית בפיקודו של טורמסוב המונה 58,200 חיילים. שתי ארמיות נוספות, המונות 65,000 ו־47,000 חיילים היוו עתודה. על פי מספרים אלה ניתן להסיק כי גודלו של הצבא הרוסי אשר ניצב מול נפוליאון מיד עם חצייתו את נהר ניימן עמד על כ־400,000 חיילים. בנוסף על זאת הצליחה הדיפלומטיה הרוסית להגיע לשלום עם שוודיה והאימפריה העות'מאנית ובכך להשקיט את הגבולות עמן, דבר שאפשר לרתום יותר מ־100,000 חיילים מחזיתות אלו להגנה על הגבול המערבי. מאמצים נוספים שהשקיעו הרוסים להגדלת צבאם נשאו פרי ובספטמבר 1812 עמד גודלו של הצבא הרוסי על 920,000 חיילים, חלק ניכר מהם חסרי אימון בסיסי, לא כולל יחידות קוזאקים בלתי סדירות שעל פי ההערכות תרמו כ־75,000 חיילים למספר הכולל. הפלישה החלה ב־24 ביוני 1812. זמן קצר לפני כן שלח נפוליאון הצעת פיוס אחרונה לסנקט פטרבורג וכשזו נותרה חסרת תשובה, הורה לצבאו להתקדם אל תוך שטחה של האימפריה הרוסית. בראשית הוא כמעט ולא נתקל בהתנגדות משמעותית והגיע במהרה לעומק שטח האויב. ההתנגדות הרוסית הייתה ספונטנית ונקודתית בלבד וברקלאי, המפקד העליון סירב להילחם חרף שכנועיו של בגרטיון, כיוון שידע שלצבא הרוסי חסרים האמצעים להילחם בקרב פנים אל פנים. הנסיגה של הצבא הרוסי נעשתה בהתאם לאסטרטגיית האדמה חרוכה – המטרה הייתה למשוך את הצרפתים אל מעמקי רוסיה כשהחורף הרוסי והשיבושים באספקה יסייעו להביס אותם. בלא התייחסות לתוצאות של אסטרטגיה זו, הפיקוד הרוסי דחה על הסף אפשרות למערכה מכרעת בתנאים מטיבים לנוכח עוצמתה ומהירותה של ההתקדמות הצרפתית. הלחץ הפוליטי על ברקלאי וראיית האסטרטגיה שבה נקט כבלתי סבירה בעיני העם הובילו להדחתו מהפיקוד העליון והחלפתו על ידי קוטוזוב הפופולרי. למרות הרטוריקה וההתרברבות של קוטוזוב הוא דבק במדיניות קודמו, כאשר הבין כי מערכה מכרעת נגד הצרפתים טומנת בחובה תוצאה הרת אסון לצבאו. בסופו של דבר עלה בידו של קוטוזוב לבסס קו הגנה בבורודינו, לאחר הקרב על סמולנסק (16-18 באוגוסט) שהסתיים בתיקו מדמם, אך ללא הכרעה. קרב בורודינו שב־7 בספטמבר היה ליום קרב עקוב מדם שבו נגרמו לצדדים עשרות אלפי אבדות. הקרב הסתיים ללא הכרעה, אך בעקבות האבדות הכבדות שספג הצבא הרוסי (הוא איבד כמחצית מכוח האדם שלו), העדיף קוטוזוב לסגת למחנה טרטוטינו. עד לרגע זה הצליחה רוסיה לגייס כוחות תגבורת לצבאה ולהביאו לכ־900,000 חיילים כאשר כ-100,000 נמצאו בקרבה ישירה למוסקבה - שרידי צבאו של קוטוזוב ששוקמו בחלקם ואורגנו מחדש אחרי קרב בורודינו. יכולת זו של הרוסים לתגבר את כוחותיהם באופן שוטף הקנתה להם יתרון מכריע אשר בסופו של דבר הביאה לידי ניצחונם המוחץ במלחמה. אחת התהיות שמעלה חקר מלחמה זו היא מדוע בחר נפוליאון להתקדם לעברה של מוסקבה ולא לעבר סנקט פטרבורג הבירה. זוהי תעלומה היסטורית כיוון שעל פניו היתרון הצבאי והמדיני בהתקדמות אל עבר סנקט פטרבורג הוא מובן וברור. נפילתה של סנקט פטרבורג שבה רוכזו רוב מוסדות השלטון של האימפריה הייתה גורמת לרוסיה נזק כבד, ומקשה מאוד על המשך המלחמה. יתרה מזאת, ב־1808 התרחשה מלחמה בין רוסיה לשוודיה שבמהלכה נחלה שוודיה תבוסה קשה, ונאלצה לוותר על שטחה של פינלנד לטובת רוסיה. עקב כך העדיפה שוודיה לשמור על נייטרליות במהלך הפלישה הצרפתית מחשש לתגובה הרוסית, אך ייתכן מאוד כי התקדמותו של נפוליאון צפונה בשילוב עם ניתוק של הצי הבלטי מבסיסיו ומספינותיו, הייתה יכולה להוביל לשינוי במעמדה של שוודיה כלפי הרוסים ולשנות את מאזן הכוחות. אחד ההסברים שנתנו לכך הוא שנפוליאון סבר כי ימצא בני ברית להקמת ממשלת בובות בחסות צרפתית, בין אצילי מוסקבה שנותרו ללא השפעה פוליטית, והיו מלאי טינה כלפי הצאר, בעקבות העברת הבירה ממוסקבה העתיקה וההיסטורית לסנקט פטרבורג המערבית, בתחילת המאה ה-18. נפוליאון נכשל ביוזמתו זו, ולא נמצא אציל מוסקבאי אחד אשר מוכן היה לשתף פעולה עמו. בהסתמך על תוצאה זו ניתן לומר בבירור שכיבוש מוסקבה היה צעד מיותר מבחינה פוליטית ואף הרסני מבחינה צבאית. הסבר נוסף הוצע על ידי ההיסטוריון הרוסי טרלה. לדבריו נפוליאון נפל קורבן להבנתו השגויה את מהותה וזהותה של רוסיה. חרף התמורות שהתחוללו ברוסיה במאה השנים הקודמות לפלישתו, נתפסה רוסיה בעיני המערב עדיין כ"ממלכת מוסקבה". שם זה דבק בממלכה הרוסית לאחר שסיים הצאר הרוסי הראשון איוואן הרביעי (האיום), לאחד סביב נסיכות מוסקבה את נסיכויות רוסיה לממלכה רוסית מאוחדת במאה ה־16. בטרם הפלישה אמר נפוליאון שאם יכבוש את קייב יתפוס את רוסיה ברגליה, אם יכבוש את סנקט פטרבורג יתפוס את רוסיה בראשה ואם יכבוש את מוסקבה יתפוס את רוסיה בליבה. משפט זה בהחלט מבטא את הבורות שאפיינה את תפיסת מהותה וזהותה של האימפריה הרוסית על ידי איש המערב הממוצע בימי נפוליאון, שראה ברוסיה ממלכה ברברית-אקזוטית שמאוכלסת על ידי חצי-אנשים חצי-דובים כשמוסקבה היא עיר קדושה בעבורם, בעלת תפקיד דומה למכה בעיני האסלאם. ברור מעל לכל ספק, כי נפוליאון, שהיה מהאישים המשכילים בדורו, לא היה שותף לדעות קדומות מעין אלה אך סבר גם הוא כי סנקט פטרבורג היא הבירה הפורמלית של רוסיה ואילו מוסקבה היא עיר בעלת מעמד מיוחד וסמלי בעיני העם הרוסי. בהסתמך על הבנתו זו סבר נפוליאון כי נפילתה של מוסקבה תכה בתדהמה את העם הרוסי ותשמוט את הקרקע מתחת לרגליהם של הדוגלים בהמשך התנגדות לצרפתים. נפוליאון נכנס למוסקבה השוממת, שכל מחסניה רוקנו מבעוד מועד על ידי המושל רסטופצ'ין. בהסתמכותו על כללי המלחמה הקלאסיים, העריך נפוליאון שלאחר נפילת הבירה (אף על פי שסנקט פטרבורג הוכרזה כבירתה הרשמית של רוסיה בתחילת המאה ה־18 למוסקבה היה מעמד מיוחד של ה"בירה השנייה") יכיר הצאר אלכסנדר הראשון בתבוסתו ויורה לצבאו להיכנע, אך לא כך היה הדבר. במוסקבה פרצו שרפות ענק שהתפשטו במהרה, בתיה העשויים עץ נשרפו כליל והותירו את הצרפתים ללא קורת גג. נפוליאון עצמו כמעט ונשרף באחת השריפות, כשהארמון בו שהה עלה בלהבות. נהוג לחשוב שהשרפות היו מעשי ידם של הרוסים. לאחר תבוסתו, שב וציין נפוליאון כי לו היה מקדים בשבועיים לעזוב את מוסקבה, היה מסוגל להשמיד את צבאו המשתקם של קוטוזוב ליד טרוטינו. בכך היה מתיר את רוסיה ללא הכוח המגן המאוחד הגדול ביותר שלה, והופך אותה לחסרת ישע מפניו של נפוליאון. יושב על גחליה של מוסקבה החרוכה, חסר כל תקווה לכניעת הרוסים, וניצב בפני תמרוני הצבא הרוסי המאלצים אותו לעזוב את העיר, התחיל נפוליאון את נסיגתו הארוכה. בקרב מלויארוסלבץ, אילץ קוטוזוב את הצרפתים להשתמש באותה דרך בה התקדמו מזרחה מספר חודשים קודם לכן; כשהוא חוסם את אגפם הדרומי ומונע שימוש בדרכי נסיגה אחרות, השתמש קוטוזוב בהתקפות גרילה תכופות, והכה ללא הרף בנקודות התורפה של הצרפתים – קווי האספקה הארוכים. חיל הפרשים הרוסי בשיתוף עם קוזקים רכובים, תקף והתיש יחידות צרפתית מבודדות. מציאת אספקה נהייתה למשימה בלתי אפשרית כמעט ורבים מהחיילים הצרפתיים החלו לערוק. החורף הרוסי, שהחל בנובמבר 1812, הערים קשיים נוספים על הצבא הצרפתי כשחיילים וסוסים החלו למות מרעב, היפותרמיה, כוויות קור ומסעות מפרכים. חציית נהר ברזינה טמנה בחובה מפלה חדשה לצרפתים, כשקוטוזוב החליט לפתוח במתקפה, חלקו של הצבא הצרפתי שלא הספיק לחצות את הנהר הושמד, נפל בשבי וטבע במי הנהר. בשבועות שלאחר קרב ברזינה הלך צבאו הנסוג של נפוליאון והצטמצם וב־14 בדצמבר 1812 גורש מגבולות רוסיה. רק 22,000 מחייליו של נפוליאון שרדו את הפלישה לרוסיה. אבדותיו של הצבא הרוסי בקרבות מלחמה זו השתוו לאלה של הצרפתים, אך האבדות בקרב האוכלוסייה האזרחית היו גבוהות בהרבה – אזרחים רוסים רבים שלרוע מזלם המלחמה הגיעה לביתם - קיפחו את חייהם. במלחמה נהרגו 300,000 צרפתים, 70,000 פולנים, 50,000 איטלקים, 80,000 גרמנים, וכ־450,000 רוסים. נוסף על האבדות בנפש איבד הצבא הצרפתי 200,000 סוסים ויותר מ־1,000 כלים ארטילריים שונים. לניצחון הרוסי ב־1812 נודעת חשיבות רבה גם מפני שגדע את שאיפותיו של נפוליאון להשיג עליונות כלל אירופית, וגם מפני שהיווה נקודת מפנה במלחמות נפוליאון, שהובילה בסופו של דבר למפלתו. עבור רוסיה המושג "מלחמה לאומית" יסד מודל לחוסן והזדהות לאומית והשליך רבות על אופיו של הפטריוטיזם הרוסי במאה ה־19. השפעה נוספת של התעוררות לאומית הייתה ביצירת דחף עז לשינויים והתחדשות בקרב העם הרוסי אשר בא לידי ביטוי בשורה של מהפכות אשר הסתיימו בסופו של דבר בנפילת המשטר הצארי ב־1917. נפוליאון לא הובס סופית ברוסיה. ב־1813 הוא הצליח לגייס צבא המונה 400,000 צרפתים ו-250,000 בעלי ברית כדי להיאבק על השליטה בגרמניה. בקרב האומות אשר התחולל בין ה־16 ל־19 באוקטובר 1813 הובס נפוליאון ונסוג לצרפת בה נחל מפלה סופית במהלך המערכה על צרפת אשר ניהל ב־1814. התבוסה ברוסיה שידרה בבירור לכל עמי אירופה כי נפוליאון אינו בלתי מנוצח והייתה לדחף שדחק בתנועת השחרור הלאומית בגרמניה למרוד בשלטונו של נפוליאון. הפתיחה 1812: יצירה תזמורתית שנכתבה על ידי פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי לרגל יום השנה השבעים לניצחון הרוסי במערכה. מלחמה ושלום: רומן אפי מאת לב טולסטוי המנתח את פלישת נפוליאון לרוסיה. מלחמה ושלום (אופרה): אופרה מאת המלחין סרגיי פרוקופייב. מדיה וקבצים בנושא מלחמת רוסיה–צרפת בוויקישיתוף מלחמות נפוליון, 1800-1815 - קרבות - רוסיה, דף שער בספרייה הלאומית