laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
גביע התערוכה הבינלאומית בגלאזגו

גביע התערוכה הבינלאומית בגלאזגו (באנגלית: Glasgow International Exhibition Cup) היה טורניר כדורגל שאורגן בשנת 1901 כחלק מהתערוכה הבינלאומית השנייה בגלאזגו, סקוטלנד. הזוכה המקורית בגביע הייתה גלאזגו ריינג'רס, שניצחה את סלטיק במשחק הגמר. לאחר אסון אייברוקס הראשון ב-1902 ארגנו הריינג'רס טורניר לשם גיוס כספים שיועדו לתשלום פיצויים למשפחות הקורבנות. ריינג'רס הכריזו כי גביע התערוכה הבינלאומית, בו זכו שנה לפני כן, יוענק לקבוצה הזוכה בטורניר. לריינג'רס וסלטיק הצטרפו אברטון וסנדרלנד האנגליות. במשחקי חצי הגמר ניצחו הריינג'רס וסלטיק את אברטון וסנדרלנד בהתאמה, ובגמר ניצחו סלטיק אחרי ניצחון 2-3 על היריבה העירונית. בסוף אותה העונה, הופתעו אנשי סלטיק כאשר מנהלי ריינג'רס הגיעו לאסוף את הגביע, לאחר שציפו לקבלו בחזרה. סלטיק האמינו כי הם הבעלים החוקיים של הגביע, לאחר שזכו בו בצורה הוגנת בתחרות רשמית. עורכי הדין של שני המועדונים החלו בהתכתבות ביניהם, כשכל צד טוען לבעלותו על הגביע. השמועה גורסת כי מכתבים מריינג'רס עם דרישה לקבל את הגביע מתקבלים בסלטיק עד היום. גביע מונגו הקדוש
דרום

דרום הוא אחת מארבע רוחות השמיים. הוא הפוך לצפון ונמצא בזווית ישרה למזרח ולמערב. הדרום נמצא באזימוט 180 מעלות. הדרום האמיתי הוא הכיוון לקצה הדרומי האמיתי של ציר סיבוב כדור הארץ, המכונה הקוטב הדרומי. הקוטב הדרומי נמצא באנטארקטיקה. הקוטב הדרומי המגנטי אינו זהה לקוטב הדרומי ונמצא במרחק קטן ממנו. המונח הדרום משמש לעיתים כדי להתייחס למדינות או קבוצות מתקדמות פחות מבחינה טכנולוגית ותרבותית בעולם בשל ההכללה שקובעת שרוב המדינות מסוג זה נמצאות בחצי הכדור הדרומי. האדריכל והפילוסוף האמריקאי ריצ'רד באקמינסטר פולר פיתח את מפת דימקסיון שאחד ממאפייניה הוא העדר הטיה תרבותית בין צפון לדרום היות שבמפה זו הצפון איננו למעלה והדרום אינו למטה (יצוין שקיימות מפות, בעיקר במספר מדינות בחצי הכדור הדרומי, בו הדרום נמצא למעלה). בארצות הברית, המונח הדרום משמש גם כדי להתייחס למדינות דרום-מזרח ארצות הברית שפרשו מהאיחוד במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית. מדינות ואזורים שונים בעולם נחלקו במהלך השנים לשני חלקים צפוני ודרומי. כיום נותרו מספר מדינות כאלו כגון דרום אפריקה, דרום קוריאה ודרום סודאן. בני דרום, גן הדרום וכפר דרום הם יישובים הנמצאים בדרום מדינת ישראל. השם דרום מופיע כבר בתנ"ך, ושם ישנם גם כינויים נוספים לכיוון זה: נגב, תימן וימין. יש אומרים שהמילה "דרום" היא הלחם בסיסים של המילים "דר" ו"רום" משום שהשמש נמצאת ברום השמיים כאשר היא עוברת ברוח שמיים זו. מאותה סיבה המזרח נקרא מזרח כי שם זורחת השמש ומערב כי שם מתערבבים היום והלילה, והצפון כי מקום זה צפוּן מאור השמש הכינוי נגבה הוא על שם שהדרום מנוגב (מיובש וצחיח) ממים. הכינויים: ימין ותימן/תימנה, הם מפני שהמזרח מכונה גם קדם/קדמה/קדימה והמערב אחור/אחרון. לכן כאשר פנינו קדימה למזרח, הרי שהדרום מימיננו והצפון משמאלנו. היות שהשמש נחשבה למקור חיות עלי האדמה, הנטייה התאולוגית/קלאסית הייתה להתייחס לכיוון זה כבעל חשיבות רבה. רמב"ן, ספר שמות, פרק כ"ו, פסוק י"ח. תלמוד בבלי, מסכת תמורה, דף ט"ז, עמוד א'.
איסיאר בויאין

איסיאר בויאין (בספרדית: Icíar Bollaín; נולדה ב-12 ביוני 1967 במדריד) היא שחקנית, תסריטאית ובמאית קולנוע ספרדייה. בויאין החלה לעבוד בקולנוע בגיל 14 ושיחקה מאז בארבעה עשר סרטים. היא נודעת בעיקר בשל סרט הקולנוע "קח את עיניי" אותו ביימה בשנת 2003. הסרט זכה בשבעה פרסי גויה (האוסקר הספרדי), ביניהם הבמאי, השחקן, השחקנית והתסריט הטובים ביותר. בויאין השתתפה עם הסרט ב"פסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות" בשנת 2004. בשנת 2010 ביימה את סרט הדרמה "בין טיפות הגשם" בכיכובו של גאל גרסיה ברנאל, הסרט זכה בפרסים ומועמדויות רבות בפסטיבלים רבים בכל העולם, ביניהם פרס חביב הקהל בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ובשלושה פרסים בטקס פרסי גויה. בשנת 2020 ביימה את סרט הדרמה "חתונתה של רוזה", דרמה קומית על אישה בת 45 מחליטה להתחתן עם עצמה כדי להשיב את עצמיותה ואת עצמאותה. מדיה וקבצים בנושא איסיאר בויאין בוויקישיתוף איסיאר בויאין, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) איסיאר בויאין, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי איסיאר בויאין, באתר AllMovie (באנגלית) איסיאר בויאין, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) דפנה לוצקי, מחר ייפתח ברחובות פסטיבל בינלאומי לסרטי נשים, באתר הארץ, 8 בספטמבר 2004 שני ליטמן, גיבורת "חתונתה של רוזה" לא מעצבנת כמו קארי ברדשו, אבל היא מתקרבת, באתר הארץ, 14 במרץ 2023 ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מזרח

מִזְרָח הוא אחת מארבע רוחות השמיים. הוא הפוך למערב ונמצא בזווית ישרה לצפון ודרום. מזרח הוא כיוון הסיבוב של כדור הארץ ולכן זהו גם הכיוון בו זורחת השמש בקו המשווה בימי השוויון. בשל תנועת כדור הארץ, ביצוע שיגור לחלל ממזרח חוסך בהפרש המהירות. לכן, זהו הכיוון המועדף לביצוע שיגור לחלל אם אין סיבות אחרות לשיגור מכיוון אחר. להבדיל מצפון ודרום שהם כיוונים מוחלטים, כלומר בעלי אותה משמעות בכל מקום על-פני כדור הארץ, מערב ומזרח הם כיוונים יחסיים, שמשמעותם תלויה במקום שבו נמצא אומרם. במפות נהוג שצד מזרח יהיה ימין המפה. מוסכמה זו החלה מהשימוש במצפן בו הצפון מכוון כלפי מעלה. כדי להפליג מזרחה בשימוש במצפן יש לכוונו לאזימוט 90 מעלות. מקור המילה מזרח בעברית הוא מהשורש ז-ר-ח והכוונה היא למקום שממנו זורחת השמש. בתרבות העברית כיוון קדימה מתקשר למזרח ולכן המזרח מכונה בתנ"ך גם בשם "קדם". הדרום נמצא אז מימין (ולכן נקרא לעיתים 'תימן') והצפון נמצא משמאל (וכך הוא נקרא לעיתים בתנ"ך כמו גם בערבית: "שִמאל"). כפועל יוצא, המערב בתנ"ך נקרא גם בשם "אחור" והים התיכון מכונה שם לעיתים 'הים האחרון'. כל אלו הם ביטויים יחסיים. בין המילים הלועזיות לכינוי המזרח נמצא את הלבנט המתייחס לחלק המזרחי של אגן הים התיכון ושם התואר אוריינטלי (מהמילה אוריינט). ממילה זו באה המילה הלועזית להתמצאות במרחב: אוריינטציה. המונח "המזרח" משמש גם כדי להתייחס למדינות מזרחיות ביחס לארצות המערב, כמו: המזרח התיכון, המזרח הקרוב, מזרח אסיה, דרום-מזרח אסיה, המזרח הרחוק ואפילו כל האזור של יבשת אסיה וגם כל החלק הזה של כדור הארץ בו היא נמצאת. בזמן המלחמה הקרה, מזרח אירופה היה שם נרדף למדינות בעלות משטר קומוניסטי בחסות רוסית. כמו כן, מונח זה מתייחס למדינות ששוכנות במזרח ארצות הברית שבקרבת האוקיינוס האטלנטי. בארצות הברית, המונח "המזרח" מתייחס לחצי המזרחי של המדינה, ובפרט לאזור החוף המזרחי של ארצות הברית, המיושב בצפיפות גבוהה יחסית. כך לדוגמה בליגת ה-NBA יש טורנירים נפרדים לקבוצות מ"מזרח" ומ"מערב" המדינה, שבסיומם נערך משחק הגמר של "המזרח" נגד "המערב". מדיה וקבצים בנושא מזרח בוויקישיתוף כמו שקורה במדינת ישראל, שמסיבות מדיניות, משגרים ממנה טילים לחלל מכיוון מערב. השפה העברית – ימה וקדמה צפונה ונגבה, באתר www.safa-ivrit.org
דן ארבל

דן ארבל (נולד ב-1943) הוא שופט בדימוס, אשר כיהן בעבר כנשיא בית משפט השלום בתל אביב והמרכז, שופט מחוזי, ומנהל בתי המשפט בישראל. ארבל הוא בעל תואר ראשון ושני במשפטים מאוניברסיטת תל אביב, מוסמך במשפט אזרחי-מסחרי מאוניברסיטת תל אביב, וכיום משמש כמרצה למשפטים בקריה האקדמית בקרית אונו. ארבל כיהן כיו"ר ועדת הבחירות של מועצת תנועת קדימה בין השנים 2008–2012. בין השנים 2006–2007 כיהן בראש ועדת ערר של משרד החינוך לעניין רישוי בתי ספר על פי חוק הפיקוח על בתי ספר. במקביל הוא מרצה בקריה האקדמית אונו בנושא דיני נזיקין. בפברואר 2012 התמנה כנשיא המוסד לבוררות עסקית. מדיה וקבצים בנושא דן ארבל בוויקישיתוף בורר דן ארבל - אתרו של השופט בדימוס דן ארבל מידע על דן ארבל בקטלוג הספרייה הלאומית רשומות, ילקוט הפרסומים, 10 באפריל 2006; סיום ניתן להסיק מפסק דין בג"ץ 7483/07 עמותת בצדק-מרכז אמריקאי ישראלי לקידום צדק בישראל נ' שרת החינוך, ניתן ב־2 בספטמבר 2007 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שלוש הממלכות של קוריאה

שלוש הממלכות של קוריאה היו הממלכות: קוֹגוּריוֹ, פֶּקְצֶ'ה ושׁילָה ששלטו על חצי האי הקוריאני ומנצ'וריה בין המאה ה-1 לפנה"ס והמאה ה-7 לספירה. ממלכות ומדינות שבטיות קטנות היו קיימות לפני ובזמן תקופת שלוש הממלכות והן כללו את קָאיָה, טונג-יֶה, אוֹקְגּ'ה, פּוּיאוֹ, אוּסָאן, טַמְנָה (או פונטית, "טַמְרָה", האי צ'ג'ו כיום), ועוד. התקופה החלה על פי המסורת בשנת 57 לפנה"ס, כשממלכת סארו (לימים שילה) בדרום-מזרח חצי האי קיבלה אוטונומיה מהאימפריה הסינית (שושלת האן). קוגוריו בצפון ודרומית לנהר יאלו (נהר אמנוק בקוריאנית) קיבלה עצמאות מהסינים ב-37 לפנה"ס. ב-18 לפנה"ס, נמלטו שני נסיכים מקוגוריו בשל קרב ירושה והקימו את פקצ'ה בדרום מערב חצי האי (כיום סיאול), שבירתה הייתה בהתחלה אוּנְג־גִ'ין (כיום גוּנְג־צ'וּ), ואחר כך סאבי מדרום מערב לסיאול. ממלכת קאיה נפרדה מפקצ'ה במאה ה-1 לספירה. סוף שושלת האן בתחילת המאה ה-3 לספירה איפשר את התפתחות שלוש הממלכות. שלוש הממלכות חלקו תרבות משותפת. הקונפוציאניזם התפשט בחברה הקוריאנית הגבוהה מהמאה ה-1 לספירה. מאוחר יותר הוא הוחלף לחלוטין על ידי בודהיזם. לקוגוריו, הגדולה מבין שלוש הממלכות, היו שתי ערי בירה. נאנגנאנג (כיום פיונגיאנג) וקוּנגנה על הנהר יָאלוּ. בתחילה המדינה השתרעה עד גבול סין, היא כבשה בהדרגה שטחים נרחבים ממנצ'וריה. לבסוף גרשה את הסינים מנאנגנאנג (313). ההשפעה התרבותית של הסינים נמשכה עד שהבודהיזם אומץ כדת רשמית ב-372. במאה ה-4 ממלכת פקצ'ה שגשגה ושלטה כמעט על כל חציו הדרומי של חצי האי הקוריאני. ב-503 שונה שמה של ממלכת סארו ל"ממלכת שילה". ידוע כי ממלכת שילה השתלטה על ממלכת קאיה במחצית הראשונה של המאה ה-4. בירת שילה הייתה גוּמסוֹנג (כיום קִיַאנְגְג'ו). הבודהיזם הפך לדת רשמית ב-528. בתקופת ממלכת שילה פעל מסדר אבירי העילית- הווארנג, ונוסדה אמנות הלחימה הקוריאנית הווארנג דו. בעזרת הקיסרים משושלת טאנג הסינית כבני ברית, כבשה ממלכת שילה את פקצ'ה ב-660 ואחר כך את ממלכת קוגוריו (668), ובכך החלה תקופת ממלכת שילה המאוחדת שהביאה לקיצה את תקופת "שלוש הממלכות". בשם הקוריאני "סאמגוּק" או "שלוש הממלכות" נעשה שימוש בספרים קוריאנים קלאסיים "סאמגוק סאגי" ו"סאמגוק יוּסה". מערך הקברים של קוגוריו מדיה וקבצים בנושא שלוש הממלכות של קוריאה בוויקישיתוף שלוש הממלכות של קוריאה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) שלוש הממלכות של קוריאה, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית)
EVA אייר

EVA אייר (הגייה: אִי.וִי.אֵיי אֵייר; מנדרינית: 長榮航空 הגייה במנדרינית: צ'אנגרונג האנגקונג; אנגלית: EVA Air) היא חברת תעופה טאיוואנית שבסיסה נמצא בנמל התעופה הבין-לאומי טאויואן המשרת את בירת המדינה טאיפיי. בשנת 2019 זכתה במקום השישי בתואר 'חברות התעופה הטובות ביותר'. החברה נוסדה במרץ 1989. ובתחילה הייתה אמורה להיקרא "אוורגרין איירוויז", אך בגלל הדמיון לשם של חברת המטענים "אוורגרין אינטרנשיונל" הוחלט שהיא תיקרא אווה אייר. כמה חודשים לאחר היווסדה, באוקטובר 1989 הזמינה החברה 26 מטוסים מהחברות בואינג ומקדונל דגלאס בסכום כולל של 3.6 מיליארד דולר. בשנת 1991 החלה החברה את טיסותיה כשהיא משתמשת במטוס בואינג 767-200ER וטסה ליעדים מרכזיים באזור המזרח הרחוק. בשנת 1992 קיבלה החברה את מטוסה הראשון מדגם בואינג 747-400 ובעקבות קבלתו פתחה החברה קו בין יבשתי ראשון ללוס אנג'לס. כבר בשנת 1994 טסה החברה ל-22 יעדים בכל רחבי העולם. בשנת 1995 קיבלה החברה את מטוסה הראשון מחברת מקדונל דאגלאס MD-11. בשנת 2000 החלה החברה בחידוש צי המטוסים לטווח ארוך שלה כשהזמינה מטוסים מדגמי בואינג 777 וכן לראשונה מטוסי איירבוס A330. בשנת 2013 הצטרפה החברה לברית סטאר אלייאנס. צי המטוסים של החברה נכון לפברואר 2021: מדיה וקבצים בנושא אווה אייר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של EVA אייר EVA אייר, ברשת החברתית פייסבוק EVA אייר, ברשת החברתית אקס (טוויטר) EVA אייר, ברשת החברתית אינסטגרם EVA אייר, סרטונים בערוץ היוטיוב מדיה וקבצים בנושא אווה אייר באתר Airliners.net כבר שנה חמישית: קטאר איירווייז היא חברת התעופה הטובה בעולם, באתר כלכליסט, 19 ביוני 2019 "EVA Air fleet". באתר החברה
אוטו (מגזין)

מגזין אוטו הוא מגזין הרכב הוותיק ביותר בישראל, המתפרסם אחת לחודש. המגזין נוסד בשנת 1986, על ידי רוני אהרונוביץ' אשר אף שימש כעורכו בשנים 1986–1993. מערכת המגזין הייתה בעבר בגבעתיים, וכיום שוכנת בפתח תקווה. אוהד אלגוב הוא העורך הראשי. מנכ"ל החברה משנת 2007 ועד היום הוא טל חמו, אשר מחזיק גם ב 20 אחוז ממניות החברה. עיסוקה העיקרי של מערכת אוטו היא הפצת מידע אודות ענף הרכב על תחומיו השונים - החל מידיעות חדשותיות ועד מתן חוות דעת על כלי רכב חדשים. במהלך השנים קמה קבוצת "אוטו מגזין", שמוציאה לאור את קטלוג אוטו בתחילת כל שנת דגם (בשנים האחרונות - בכל אמצע שנת דגם). בין נובמבר 2001 וינואר 2010 הוציאה הקבוצה לאור גם את מוסף אוטו שטח. אתר מגזין אוטו הוקם לראשונה בסוף שנות ה-90. מאז חודש האתר שלוש פעמים, כאשר האתר החדש עלה לאוויר במתכונתו הנוכחית בפברואר 2018. תפוצת המגזין גדלה עם סגירת המגזין המתחרה "הגה" באוקטובר 2012, בעקבות הסכם שנחתם בין מוטו תקשורת, מו"ל הגה וטל חמו מנכ״ל אוטו. במסגרת ההסכם מוטו תקשורת הפיצה את מגזין אוטו למנויי הגה לשעבר. שיתוף הפעולה בין 2 הגופים אף התרחב מספר חודשים לאחר מכן, כשהמגזין הצטרף לפלטפורמת המגזינים הדיגיטלית allmag שהושקה על ידי מוטו תקשורת בדצמבר 2012. בנובמבר 2021 רכשה חברת "מימון ישיר", העוסקת במתן הלוואות לרכישת רכב, 80% מהמגזין "אוטו" תמורת 20 מיליון ש"ח. ב-26 במאי 2022 הודיעה הנהלת אוטו בראשות טל חמו על מינוי אוהד אלגוב לעורך הראשי של המגזין והאתר האינטרנט במקום דני פרומצ'נקו. עיתונאים מובילים אשר כותבים באתר ובמגזין הם, דני פרומצ'נקו, אלי שאולי, יואל פלרמן, יואל שוורץ, גיא גיאור, בן חסון ועוד. לקבוצת אוטו שיתוף פעולה משנת 2014 עם קבוצת קשת, לחברה יש פינה קבועה של מבחני דרכים מצולמים בתוכנית הערב "חי בלילה", את המבחנים מגישים דני פרומצ'נקו, אוהד אלגוב, וגיא גיאור. מדור הרכב של אתר מאקו ואתר N12 הוא אתר הרכב של אוטו. אתר האינטרנט הרשמי של אוטו אוטו, ברשת החברתית פייסבוק אוטו, ברשת החברתית אינסטגרם נעם וינד, ‏מגזין הרכב "הגה" נסגר, באתר ‏מאקו‏, 4 באוקטובר 2012 מגזין 'הגה' נסגר; המנויים יקבלו במקום את מגזין 'אוטו', באתר אוטו, 4 באוקטובר 2012 רועי גולדנברג, ‏מוטו תקשורת משיקה פלטפורמה דיגיטלית למגזינים, באתר גלובס, 18 בדצמבר 2012 רועי ויינברגר, ‏מימון ישיר רוכשת 80% ממגזין "אוטו" תמורת 20 מיליון שקל, באתר גלובס, 28 בנובמבר 2021 אוהד אלגוב מונה לתפקיד עורך ראשי של מגזין ואתר הרכב אוטו - אוטו, באתר www.auto.co.il
חביב ונאיפה קהוואג'י

חביב ונאיפה קהוואג'י היו זוג מרגלים, ילידי חיפה שבישראל. פעלו כגייסי סוכני מודיעין למען "המשרד השני" (המודיעין) הסורי. נאיפה נלכדה בישראל בשנת 1960 לאחר שחצתה את הגבול לירדן במטרה להגיע לסוריה וליצור קשר עם מפעיליה. הירדנים לא האמינו לגרסה שמסרה בחקירתה וכלאו אותה. היא שוחררה רק לאחר שנענתה להצעה לפעול למען המודיעין הירדני. היא הועמדה לדין יחד עם מפעילה, נהג משפרעם בשם דאוד לביב עמורי, ונידונה לשתי שנות מאסר. שמה עלה לכותרות שנים אחדות לאחר מכן כאשר עבדה כמורה וסטרה לאחד מתלמידיה שנעמד דום בזמן צפירת זיכרון לחללי צה"ל. לימים נישאה לחביב קהוואג'י, חיפאי יליד 1931 ופעיל בתנועת אל ארד. השניים עזבו את ישראל, ונחשפו שוב באפריל 1970, כשהתברר שהם מגייסים בקפריסין סוכנים עבור המודיעין הסורי. חלק מהסוכנים שגויסו על ידם פעלו מאוחר יותר ברשת הריגול הערבית-יהודית שנלכדה ב-1973. בין חבריה המרכזיים של רשת זו נמנו דאוד תורכי, אודי אדיב, דן ורד, אניס קרעאווי וסוחבי נערני. ריגול בקרב ערביי ישראל תיאור פרשת הריגול, באתר השב"כ
שמורת הר שיפון

שְׁמורּתַ הַר שִׁיפּוֹן היא שמורת טבע באזור צפון הגולן. השמורה נמצאת קילומטר וחצי דרומית מקיבוץ אורטל. השמורה משתרעת סביב הר שיפון (הקרוי על שם הצמח הגדל בו שיפון ההרים) שנתן לשמורה את שמה. בשמורה צמחייה אופיינית להרי געש ובה בקיה-צרפתית, געדה קיפחת, וינקה עשבונית, חרחבינה מגובבת, מרווה כחולה, עוזרר חד-גלעיני, קדד קוצני, שומרר בואסיה, שזיף הדב ושיפון ההרים. מערבית להר הוקמה אנדרטה לזכר 98 חללי חטיבת השריון 679 שנהרגו במלחמות ישראל, מרביתם נהרגו ברמת הגולן במלחמת יום הכיפורים. במקום ניטעו 74 עצי אלון. מסביבם ניטע "יער הלוחמים". עמנואל הראובני, קום התהלך בארץ. שמורת הר שיפון באתר Inature
הר שיפון

הר שיפון הוא הר געש רדום ברמת הגולן הנמצא כקילומטר מדרום לקיבוץ אורטל וכ-4 קילומטרים צפונית מזרחית לנפח. והוא ההר הדרומי מערבי שבקבוצת הרי הגעש בצפון הגולן. גובהו 971 מ' והוא מתנשא מעל סביבתו כ-150 מטרים. בערבית הוא נקרא תל אבו ח'נזיר, כלומר תל אבי החזיר, כינוי ערבי לשד טוב המופיע בפתאומיות ממעמקי האדמה לעזרת עוברי אורח במצוקה ומשום חזירי הבר הנפוצים באזור זה. בעברית הוא קרוי על שם צמח שיפון ההרים, הצומח באזור. מסופר כי אהרן אהרנסון, אשר גילה את "אם החיטה", חקר את צמח השיפון הגדל באזור. מפסגת ההר תצפית אל הגולן, הגליל והחרמון. בשנת 2011 נחנך על פסגת התל תיאטרון אבן הצופה לכיוון סוריה. התיאטרון שנועד להנציח את פעולתה של חטיבת המילואים 679 במלחמת יום הכיפורים, צופה ממרומי התל על גזרת הלחימה בה השתתפה החטיבה בימי הבלימה בראשית המלחמה. שמורת הר שיפון מדיה וקבצים בנושא הר שיפון בוויקישיתוף זה זמן הגולן ערך זה הוא קצרמר בנושא רמת הגולן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יוסף קורח

הרב יוסף קורח (ה'תרע"ג, 1913 - ד' בכסלו ה'תשנ"א, 21 בנובמבר 1990) היה מרבני קהילת צנעא שבתימן. הרב יוסף השתייך לזרם הדרדעים. נולד בצנעא לרב שלום קורח. הוא נינו של הרב חיים קורח. למד תורה מאביו ומהרב יחיא אביץ'. כמו אביו, היה תלמידו של הרב יחיא קאפח. לפרנסתו היה מלמד תינוקות. היה ממקימי בית הספר בצנעא והתמנה לסגן מנהל בו. לימד את תלמידיו מוסר ודרך ארץ, כתיבה ועוד. הרב יוסף נתמנה כרב בית הכנסת בית אלכסאר במקומו של הרב סעיד צאלח שעלה לארץ ישראל. היה עסקן ציבור וסייע להצלת ילדים מ"גזירת היתומים". שימש כמזכיר הוועד לעזרת עניי תימן, שנתמך על ידי התאחדות התימנים בישראל. הרב קורח חיבר בילדותו אזהרות לפי מנין המצוות של הרמב"ם. לאחר שנודע לו שהרב יוסף קאפח מחבר גם הוא אזהרות כתב: ואמינא לפעלא טבא יישר, קנאת סופרים תרבה חכמה, ומזלא דבי תרי עדיף, טובים השניים מן האחד, ומי יתן כל עם ה' נביאים... ולא ליטול את השם כיונתי, כי אם זה לעומת זה ערכתי, ואלו ואלו דברי אלהים חיים אמרתי, ואם רבים אחרים יעשו כזה, מה טוב ומה נעים על זה, מה שביד זה אינו ביד זה... — הצעה- הקדמה לאזהרות שחיבר עלה לישראל והתיישב ברמת עמידר שברמת גן. היה רב השכונה התימני. שלח את ילדיו לחינוך חרדי. נודע כדרשן וכמנחיל תורת השירה של יהודי תימן בציבור. נפטר בד' בכסלו ה'תשנ"א, 1990. בשנת ה'תשנ"ד הוציא בנו הרב פנחס קורח ספר "ענף עץ אבות" לזכרו, בו בין השאר הוציא לאור את כתבי אביו. כל החיבורים הנזכרים נדפסו בספר "ענף עץ אבות" לזכרו, לצד חיבורי אבותיו: דברי יוסף - דרשות על התורה אמרי יוסף - 77 שאלות ותשובות בהלכה שירת יוסף - כ-25 שירים שכתב בצעירותו [שאר השירים שכתב אבדו] אזהרות כפי דעת הרמב"ם הרב פנחס קורח, רב קהילת שערי הלכה בבני ברק הרב עזרא קורח, תלמיד חכם, מתרגם פירוש המשניות לרמב"ם מערבית [הוצאת מכון המאור]. הרב שלום קורח, מגיד שעורים במודיעין עילית[דרושה הבהרה] אדם בן נון (עורך), תהודה 39 - כתב עת למורשת יהדות תימן, מוקדש לזכרו של הרב יוסף קורח, נתניה תשפ"א (2020) יהודה רצהבי, למצבה של גולת־תימן, הד-המזרח, 1 בספטמבר 1944 יוסף קורח, באתר "החכם היומי" אדם בן נון, בית הספר החדש בתקופה האחרונה בצנעא, תהודה 39, אדם בן נון, תשפ"א (2020), עמ' 9-48 אדם בן נון, הרב יוסף קורח - איש למען העדה, תהודה 39, אדם בן נון, עמ' 49-118 ראו שו"ת אמרי יוסף סימן נ"ג.
אדלברט, נסיך פרוסיה (1811–1873)

אדלברט, נסיך פרוסיה (בגרמנית: Adalbert von Preußen;‏ 29 באוקטובר 1811 – 6 ביוני 1873), היה אדמירל ותאורטיקן ימי פרוסי. אדלברט נולד ב-29 באוקטובר 1811 בברלין, לוילהלם, נסיך פרוסיה, אחיו הצעיר של המלך פרידריך וילהלם השלישי, ומריה אנה, נסיכת הסן-הומבורג בתם של פרידריך החמישי, רוזן הסן-הומבורג וקרולינה, רוזנת הסן-דרמשטדט. אדלברט הצטרף בצעירותו לצבא הפרוסי ושירת ביחידות ארטילריה. בין השנים 1826 ו-1842 ערך אדלברט מסעות אחדים מעבר לים וביקר בהולנד, בריטניה, רוסיה, טורקיה, יוון וברזיל. במהלך הפלגותיו הכיר בחשיבות העוצמה הימית למדינה תעשייתית ומסחרית מודרנית. הוא למד בקפידה את תאוריית הלוחמה הימית ובשנים 1835-1836 כתב תוכנית להקמת צי מלחמתי פרוסי. פרוסיה באותה עת הייתה מעצמה יבשתית שהתמקדה באירופה הקונטיננטלית ולמעשה לא החזיקה בצי מלחמתי משל עצמה; במקום זאת סמכה על בעלות בריתה הימיות – בריטניה, הולנד ודנמרק. ברם, במהלך מלחמת שלזוויג-הולשטיין (1848-1851), נתחוור לה כי האסטרטגיה בה נקטה נכשלה: בריטניה והולנד נותרו נייטרליות בעוד דנמרק הפכה לאויבתה. בתוך ימים אחדים שיתק הצי הדני את הספנות המסחרית הגרמנית בים הצפוני ובים הבלטי. תוך כדי מהפכות 1848 נתכנס הפרלמנט של פרנקפורט בכנסיית פאולוס הקדוש בפרנקפורט על המיין, והחליט כמעט פה אחד על הקמת צי גרמני. האספה העמידה את הנסיך אדלברט בראש "ועדה טכנית ימית" האחראית לתכנון ולבניית הצי. אדלברט הציג את המלצותיו ב"מזכר על הקמת צי גרמני" (Denkschrift über die Bildung einer deutschen Flotte) בפוטסדאם, 1848. במזכר, אשר עדיין נחשב מאוד בשל תובנותיו בענייני אסטרטגיה ימית, הבחין אדלברט בין שלושה מודלים של ציים: כוח ימי המיועד להגנת החופים בלבד. כוח ימי התקפי, המגן על חופי המדינה ועל מסחרה הימי. מעצמה ימית. אדלברט עצמו העדיף את הפתרון האמצעי, שלא ירגיז את המעצמות הגדולות (כמו בריטניה), אלא יעניק לצי המלחמתי הגרמני ערך מיוחד כבעל ברית. ב-1849 ציווה עליו דודנו, פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה, להתפטר ממשרתו בצי. המלך הריאקציונר לא נתן אמון באספה הלאומית בשל אופייה המהפכני, ואף חזר בו מהצעתו ליטול את הכתר הקיסרי הגרמני. למרות מכשלה זו המשיך הנסיך אדלברט להעניק תמיכה פעילה להמשך בניית הצי. ב-1852 טען אדלברט, כי פרוסיה חייבת להקים בסיס ימי בים הצפוני. הוא הסדיר את חוזה יאדה מ-20 ביולי 1853, לפיו פרוסיה והדוכסות הגדולה של אולדנבורג ייסוגו שתיהן מאזור בגדה המערבית של מפרץ יאדה, אשר משנת 1854 ואילך הקימה בו פרוסיה את המבצר, הבסיס הימי והעיר וילהלמסהאפן. ב-30 במרץ 1854 קיבל אדלברט את התואר אדמירל של החוף הפרוסי והמפקד העליון של הצי המלחמתי. בקיץ 1856, במהלך הפלגת אימונים של אוניות המלחמה הפרוסיות, הוא נורה על ידי פירטים סמוך לחופי מרוקו ונפצע קל. ב-1864, במלחמת שלזוויג השנייה (הידועה גם כ"מלחמת דנמרק-פרוסיה"), הוא פיקד על שייטת הים הבלטי מבלי שיוכל ליטול חלק פעיל במלחמה. לאחר מלחמת צרפת–פרוסיה בשנים 1870–1871, אשר הביאה להקמת האימפריה הגרמנית, פסק אדלברט להשתמש בתוארו "הנסיך-האדמירל" ופרש מן הצי, שנקרא כעת "הצי הקיסרי". הוא נפטר שנתיים אחר כך ממחלת כבד. אדלברט היה נשוי לרקדנית תרזה אלסלר (פראו פון בארנין); בנם היחיד, אדלברט פון בארנין מת ב-1860 בעת משלחת על הנילוס והוא בן 19. מדיה וקבצים בנושא אדלברט, נסיך פרוסיה בוויקישיתוף אדלברט, נסיך פרוסיה, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
מערב

מערב הוא אחת מארבע רוחות השמיים. הוא הפוך למזרח ונמצא בזווית ישרה לצפון ודרום. המערב נמצא באזימוט 270 מעלות. בלשון המקרא כיוון זה מכונה "ים", וזאת משום שהים התיכון נמצא ממערב לארץ ישראל. מערב הוא הכיוון ההפוך לכיוון הסיבוב של כדור הארץ להבדיל מצפון ודרום, שהם כיוונים מוחלטים, שלהם אותה משמעות בכל מקום על-פני כדור הארץ, מערב ומזרח הם כיוונים יחסיים, שמשמעותם תלויה במקום שבו נמצא אומרם. המונח מדינות המערב משמש להתייחסות למדינות השוכנות במערב אירופה ובאמריקה. כמו כן מונח זה מתייחס גם לתרבויות היהודיות-נוצריות – תרבות המערב. המונח מערב מתאר גם את המדינות ששוכנות במערב ארצות הברית, שבקרבת האוקיינוס השקט, דוגמה למדינות אלה היא המערב הפרוע והסרט שמצולם שם ומכונה מערבון. בסין העתיקה, המונח מערב ציין את ארצו של בודהה והמקום ממנו הגיעו כתבים בודהיסטיים קדושים. מדיה וקבצים בנושא מערב בוויקישיתוף
מרנפתח

מרנפתח (1274 לפנה"ס לערך – 1203 לפנה"ס) היה הפרעה הרביעי בשושלת ה-19 שבמצרים העתיקה. הוא שלט בין השנים 1213–1203 לפנה"ס. אביו, רעמסס השני, מלך במשך 66 שנים כך שמרנפתח, שהיה בנו ה-13 מאשתו איסתנפרת, עלה לשלטון בגיל מאוחר מאוד - בסביבות גיל 60 ואף יותר. מרנפתח נלחם כנגד מרידות בכנען, אך פועלו החשוב ביותר היה מסע המלחמה לאזור לוב. גויי הים שהשתלטו על לוב פלשו ממנה למצרים וניסו לכובשה, אך מרנפתח הדף אותם, חדר ללוב והביס אותם גם שם. מרנפתח העביר את המרכז השלטוני מפר-רעמסס בחזרה לממפיס, בה הוא בנה מקדש מלכותי. יורשו של מרנפתח היה סתי השני. על פי הארכאולוג גרפטון אליוט סמית שהסיר את הכיסוי מעל פני המומיה של מרנפתח ב-7 ביולי 1907, המומיה (שגובהה 1.714 מטרים) מעידה כי פניו של מרנפתח היו דומים במבניהם לאלה של סבו, סתי הראשון, יותר מאשר לאלה של אביו, רעמסס השני. בשנת 1940 התגלה הסרקופג של מרנפתח על ידי הארכאולוג הצרפתי פיר מונטה (Pierre Montet) בעת שחפר את קברו השלם של המלך פסוסנס הראשון בטאניס שהייתה בירת השושלת ה-21. באותה עת בתקופת הביניים השלישית במצרים העתיקה, היה מקובל לעשות שימוש משני בפסלים, מונומנטים, וגם סרקופגים מתקופות קדומות. כרטוש על צידו החיצוני האדום של הסרקופג הראה שבמקור היה זה סרקופג של מרנפתח.  ערך מורחב – מצבת ישראל מצבת מרנפתח היא כתובת ארכאולוגית שנכתבה בשנתו החמישית של פרעה מרנפתח ולה משמעות חשובה להיסטוריה של עם ישראל ולארכאולוגיה המקראית, בהיותה המקור החיצוני הראשון המזכיר את עם ישראל. באסטלה המכונה אסטלת מרנפתח הוא מתפאר במלחמותיו וניצחונותיו. בין שאר המלחמות נכתב: ”ישראל הושם אין זרע לו”. מתיאור זה שההשמדות המתוארות בו הם לרוב מוגזמות, כהרגלם של מלכי מצרים ושליטים אחרים ברחבי הסהר הפורה, עולה כי כבר בסביבות אמצע המאה ה-13 לפנה"ס התקיימה קבוצה אתנית בשם "ישראל". בעקבות אזכור זה, סברו חוקרים מסוימים כי בימיו התרחשה יציאת מצרים. אך כיוון שמתוארת כאן הימצאותם בכנען, הגיעו מרבית החוקרים למסקנה כי יציאת מצרים התרחשה דור או שניים קודם לכן, ייתכן שבתקופת מלכות אביו, רעמסס השני. ישנה סברה שהיישוב המקראי מי נפתוח, המזוהה עם ליפתא, נקרא על שם מרנפתח. מדיה וקבצים בנושא מרנפתח בוויקישיתוף עוד אודות מרנפתח (באנגלית) מרנפתח, באתר "Find a Grave" (באנגלית) מרנפתח, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מרנפתח (1274 לפנה"ס-1203 לפנה"ס), מלך מצרים, דף שער בספרייה הלאומית Grafton Elliot Smith, The Royal Mummies, Cairo (1912), pp. 65-70 The Third Intermediate period The 21st dynasty, באנציקלופדיה בריטניקה יוסף ניצן וד"ר יהושפט נבו, כתובות ארכיאולוגיות מתקופת המקרא : מצבת מרנפתח, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח