שרלוט מורמן

מדליין שרלוט מורמן (באנגלית: Madeline Charlotte Moorman, ‏ 18 בנובמבר 1933 – 8 בנובמבר 1991) הייתה צ'לנית אמריקאית, אמנית מיצג ויוצרת מוזיקה אוונגרדית. מורמן כונתה "ז'אן ד'ארק של המוזיקה החדשה". היא הייתה המייסדת של פסטיבל האוונגרד השנתי של ניו יורק ושיתפה פעולה באופן תדיר עם האמן הקוריאני האמריקאי נאם ג'ון פאיק. מדליין שרלוט מורמן נולדה ב-18 בנובמבר 1933 בליטל רוק, ארקנסו. בגיל עשר החלה ללמוד נגינה בצ'לו. לאחר סיום לימודיה בבית הספר התיכון ליטל רוק בשנת 1951, היא קיבלה מלגת לימודי מוזיקה במכללת Centenary בשברופורט, לואיזיאנה. מורמן סיימה תואר ראשון במוזיקה בשנת 1955. מאוחר יותר היא החלה לימודי תואר שני באוניברסיטת טקסס באוסטין והמשיכה אותם בבית הספר ג'וליארד ב-1957, שם קיבלה את התואר השני שלה בצ'לו. לאחר לימודיה בג'וליארד, החלה מורמן בקריירה סימפונית קלאסית כצ'לנית והצטרפה לתזמורת הסימפונית האמריקאית. בין השנים 1958–1963 היא גם הייתה חברה ב"נגני הבוצ'ריני" של יעקב גליק. היא נמשכה עד מהרה לסצנת אמנות המיצג הניסיונית יותר של שנות ה-60 דרך חברתה יוקו אונו, עמה התגוררה. כשנשאלה במהלך ראיון כיצד התעניינה באוונגרד, אמרה מורמן שיום אחד נמאס לה מקטע צ'לו של קבלובסקי ומישהו הציע לה לנסות לנגן את "26 דקות, 1.1499 שניות לנגן מיתר" של ג'ון קייג'. יצירה זו דרשה בין היתר ממבצעה להכין ולאכול פטריות. מורמן התיידדה ואחר כך הופיעה עם אמנים ידועים רבים מסוף המאה ה-20, ביניהם Paik, יוקו אונו, ג'ון קייג', וולף ווסטל, יוזף בויס, ג'וזף בירד, קרולי שניימן, וג'ים מקוויליאמס. היכרויות אלה הובילו אותה למעורבות רופפת בתנועת Fluxus של אמני מיצג אוונגרד. מאוחר יותר היא עבדה בשיתוף פעולה הדוק עם רבים מגיבורי התנועה כדי לפרש קטעים אניגמטיים שנכתבו ברוח הפתוחה של התנועה. ב-1966, בויס, שהיה קשור אז ל-Fluxus, כתב לכבודה את יצירתו Infiltration Homogen für Cello, ויולנצ'לו מכוסה לבד. על אף מעורבותה ב-Fluxus, מורמן, כמו אמניות רבות אחרות כולל חברתה הקרובה שנימן, הוכנסה ל"רשימה השחורה" על ידי מארגן Fluxus, ג'ורג' מקיונה, מסיבות שעדיין לא ברורות. בשנת 1963 ייסדה מורמן את פסטיבל האוונגרד השנתי של ניו יורק, שהציג את המוזיקה הניסיונית של קבוצת Fluxus ובו הופעלו אירועי הפנינג לצד מיצגים אומנותיים, אמנות קינטית ווידאו ארט. על אף שמו, הפסטיבל לא נערך מדי שנה ורק חמישה עשר פסטיבלים התקיימו בין השנים 1963 ל-1980. הפסטיבלים אורגנו לעיתים קרובות במקומות ייחודיים כמו אצטדיון שיאה, תחנת גרנד סנטרל, מרכז הסחר העולמי ומעבורת סטטן איילנד. בנוסף להיותה כוכבת של יצירות אוונגרד, הייתה מורמן דוברת ונושאת ונותנת אפקטיבית של אמנות מתקדמת, והצליחה להקסים את מקבלי ההחלטות של עיריית ניו יורק ושל ערים גדולות אחרות שהסכימו לשתף עימה פעולה במתן אישורים לארגן הופעות ואירועים במתקנים להופעות ממוסדים ומאולתרים, גם כאשר אלו היו שנויות במחלוקת ומאתגרות. שנות פסטיבל האוונגרד סימנו תקופה של הבנה ויחסים טובים בין אמנים מתקדמים לרשויות המקומיות. חברה של מורמן והאמן ג'ים מקוויליאמס יצרו עבורה יצירות בלתי נשכחות עמן הופיעה בפסטיבלי האוונגרד בניו יורק, כולל Sky Kiss שכלל את תלייתה מבלוני מזג אוויר מלאי הליום בפסטיבל האוונגרד השישי, וההאכלה התוך-ורידית של שרלוט מורמן לפסטיבל של שנת 1973. בפסטיבל האוונגרד השני, מורמן שכנעה את קרלהיינץ סטוקהאוזן להעלות מחדש את היצירה שלו, Originale, ביחד עם שותפו המקורי נאם ג'ון פייק. מפגש זה החל את שיתוף הפעולה בן עשרות השנים בין מורמן לפאיק, בו הם איחדו פיסול, מיצג, מוזיקה ואמנות. בנוסף, פאיק יצר עבודות רבות במיוחד עבור מורמן, כולל חזיית טלוויזיה לפיסול חי (1969) ו- TV-Cello (1971). ב-9 בפברואר 1967, זכתה מורמן לפרסום נרחב בזכות הופעתה של האופרה סקסטרוניק של פאיק בסינמטק יוצרי הסרטים בניו יורק. בהופעה זו, מורמן ביצעה תנועות על הצ'לו במצבי עירום שונים. בתוכנית להופעה כתב פאיק: "טיהור המין בתירוץ של 'רציני' מערער בדיוק את מה שנקרא 'רצינות' של המוזיקה כאמנות קלאסית, המדורגת עם ספרות וציור". במהלך הפרק הראשון, מורמן ניגן אלגיה מאת המלחין הצרפתי ז'ול מאסנה בחושך כשהוא לבוש בביקיני עם אורות מהבהבים. בפרק השני, היא ניגנה שיר ערש בינלאומי מאת מקס מתיוס כשהיא לובשת חצאית שחורה, אך כשהיא חשופת חזה, ונעצרה באמצע ההופעה על ידי שלושה שוטרים בלבוש אזרחי. היא לא הצליחה לחזור לבצע את שני הקטעים האחרונות של העבודה. בעקבות אופרה סקסטרוניק, מורמן הואשמה בחשיפה מגונה, אך ביצוע גזר הדין נדחה והיא זכתה לתהילה ארצית כ"צ'לנית הטופלס". בעקבות השערורייה היא גם פוטרה מהתזמורת הסימפונית האמריקאית. לקראת משפטה בבית המשפט, מורמן ופאיק העלו מחדש וצילמו את שני הפרקים הראשונים של אופרה סקסטרוניק עם היוצר ג'וד ילקוט. הסרט לא הותר להצגה בבית המשפט. לפסטיבל האוונגרד השנתי ה-9 בניו יורק בשנת 1972, ביצעה מורמן את צ'לו המים של ג'ים מקוויליאם עבור שרלוט מורמן בנמל סאות' סטריט, ניו יורק. שיתופי פעולה אחרים עם פייק התמקדו יותר בהאנשת טכנולוגיה כגון בעבודות כמו חזיית טלוויזיה לפיסול חי (1969), שבהן הוצמדו שני מכשירי טלוויזיה קטנים לשדיה העירומים של מורמן בזמן שניגנה בצ'לו. לאחר מותה של מורמן, פייק ביים סרט בשם צ'לן ללא חזה (1995) על חייה של מורמן והופעותיה האוונגרדיות. בשנת 2001 רכשה ספריית אוניברסיטת נורת'ווסטרן את הארכיון שלה. חלק מתצלומי הארכיון, הפרטיטורות, האביזרים והתלבושות של הארכיון הוצגו במוזיאון מרי ולי בלוק לאמנות ובגלריה לאמנות גריי בשנת 2016 ובמוזיאון דר מודרני זלצבורג בתחילת 2017. בסוף שנות ה-70 אובחנה כחולה בסרטן השד. היא עברה כריתת שד וטיפול נוסף, כדי להמשיך להופיע עד שנות ה-80 למרות הכאבים והידרדרות הבריאות. היא מתה מסרטן בעיר ניו יורק ב-8 בנובמבר 1991, בגיל 57. לאחר מותה של מורמן, חברתה ועמיתתה האמנית, קרולי שנימן, יצרה עבורה אנדרטה מקוונת. אמנות מיצג קרולי שנימן יוקו אונו 24 סטונדן . Beuys, Brock, Jährling, Klophaus, Moorman, Paik, Rahn, Schmit, Vostell. Hansen & Hansen, Itzehoe-Voßkate, 1965. ווסטל. Die Weinende, הומאז' לשרלוט מורמן . גלרי אינגה באקר, קלן 1992. עולמה של שרלוט מורמן . ברברה מור, Bound & Unbound, ניו יורק, 2000. 24 Stunden - in Fotografien von Bodo Niederprüm . דאס וונדרהורן, 2016,מסת"ב 978-3-8842-3538-6 . צ'לן ללא חזה: החיים הבלתי סבירים של שרלוט מורמן מאת ג'ואן רוטפוס, MIT Press, 2017,מסת"ב 978-0-2625-3358-4. Archivio Conz ארטנט אוקטובר 1969 ראיון רדיו של ה-BBC מאת הארווי מטוסו עם שרלוט: אוונגרד אומנויות בניו יורק (44 דקות mp3) שלל הופעות ארכיון מאת שרלוט מורמן מ-UBUWEB הספד של ניו יורק טיימס שרלוט מורמן, באתר Discogs (באנגלית) l'Ouest, Courrier de (2019-11-12). "Saumurois. Charlotte Moorman " s'installe " pour quatre mois au château-musée de Montsoreau". Courrier de l'Ouest (בצרפתית). נבדק ב-2019-11-12. "Charlotte Moorman", Electronic Arts Intermix, Retrieved 11 January 2017. "Charlotte Moorman and Nam June Paik", Art Gallery of New South Wales, Retrieved 23 May 2014. Collins, Glenn. "Charlotte Moorman, 58, is Dead; A Cellist in Avant-Garde Works", The New York Times, Retrieved 23 May 2014. Tarpley, John. "Charlotte Moorman (1933-1991), The Encyclopedia of Arkansas History & Culture, Retrieved 15 June 2014. Kaldor Public Art Projects. "Charlotte Moorman and Nam June Paik". archive.artgallery.nsw.gov.au. "Charlotte Moorman and Nam June Paik 1976" (אורכב 24.05.2014 בארכיון Wayback Machine), Kaldor Art Projects, Retrieved 23 May 2014. "Women in Flux", The Museum of Modern Art, Retrieved 15 June 2014. Rogers, Holly (2013). Sounding the Gallery: Video and the Rise of Art-Music. London: Oxford University Press. p. 174. ISBN 9780199861422. O'Dell, Kathy (Spring 1997). "Fluxus Feminus". TDR. 41 (1): 44. doi:10.2307/1146571. JSTOR 1146571. Norman, Geraldine. "Material Challenges", The Independent, Retrieved 23 May 2014. "4th and 7th Annual Avant Garde Festivals of New York", Electronic Arts Intermix, Retrieved 15 June 2014. McWilliams, Jim. "The Intravenous Feeding of Charlotte Moorman (A Deep Sea Event for Cerise Cello)- Press Release". Electronic Arts Intermix. נבדק ב-1 בפברואר 2014. {{cite web}}: (עזרה) Piekut, Benjamin (2011). Experimentalism Otherwise: The New York Avant-Garde and Its Limits. University of California Press. p. 140. ISBN 9780520948426. "Opera Sextronique", Electronic Arts Intermix, Retrieved 15 June 2014. Walker Art Center. "TV Bra for Living Sculpture". WalkerArt.org. "Topless Cellist", Electronic Arts Intermix, Retrieved 15 June 2014. "A Feast of Astonishments, Charlotte Moorman and the Avant-Garde, 1960s-1980s". Block Museum of Art. נבדק ב-19 בפברואר 2021. {{cite web}}: (עזרה) "A Feast of Astonishments: Charlotte Moorman and the Avant-Garde, 1960s–1980s". Museum der Moderne Salzburg. נבדק ב-19 בפברואר 2021. {{cite web}}: (עזרה) Cummings, Robert. "Charlotte Moorman", All Music, Retrieved 15 June 2014. Moorman memorial page.