laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
יחיעם שורק

יחיעם שורק (נולד ב-1948) הוא היסטוריון ישראלי. עבודת המוסמך שלו, שהוגשה בשנת 1972 לחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב, נושאת את השם "נהרדעא, עיר ואם בבבל בתקופת המשנה והתלמוד" והוא עשה אותה בהדרכת פרופסור שמואל ספראי. קיבל תואר ד"ר בשנת 1977. כהיסטוריון, שורק מבקש להציג גישה היסטוריוסופית-מחקרית, אותה הוא מכנה בשם "הספקנות". הוא כתב ספרים אחדים בתחומי מחקר וספרי לימוד בהיסטוריה. תחום דיסציפלינרי מיוחד בו עוסק ד"ר שורק הוא ההיסטוריה של הספורט. שורק מלמד בבית ברל. בנוסף הוא לימד היסטוריה בתיכון "רוטברג" ברמת השרון עד יציאתו לגמלאות בשנת 2010. נשוי לרותי ומתגורר בהרצליה. תולדות החינוך הגופני, תרבות הגוף והספורט בעמים ובישראל, בהוצאת סמינר הקיבוצים, תשנ"ט. העולם עשה היסטוריה, א-ג, הוצאת רכגולד, תל אביב תולדות עם ישראל בימי בית שני, הוצאת עמיחי, תל אביב פרקי קריאה בתולדות החינוך הגופני, קובץ שני, מכון וינגייט תרבות הגוף בארץ ישראל בתקופת המשנה והתלמוד, מכון וינגייט תרבות הגוף והספורט בקרב יהדות ימי הביניים והרנסאנס, מכון וינגייט מי החריב את נהרדעא? ציון ל"ז מנהגי אריסות הלניסטיים-רומיים המשתקפים בספרות חז"ל, ציון ל"ט שידוד מערכות חברתי בזיקה לתרבות הגוף בקרב היהדות בתקופה הקדומה, אסיף שלישי, מכון וינגייט האם השתיקה ספרות חז"ל את אירועי המרד הגדול? החינוך וסביבו, סמינר הקיבוצים תרבות הגוף במשנתם של אבות התנועה הציונית, הוצאת יד בן צבי, ירושלים מאמרים ב"הארץ" וב"מעריב". social elements in ancient Jewish particupation in sport activities, wingate institute Rabbinic aspects of physical culture and sport among medieval and renaissance Jewry, Wingate institute Diasporal Jewish participation in gymnastic life during Hellenistic and Roman eras, University of Oregon Hellenistic and Roman land tenancy system as reflected in Talmudic literatue, Jewish Quaterly Review Rabbinic evidence about the Pagi Vicinales in Israel, Jewish Quaterly Review A Rabbinic evudence of the Tricomia in Palestine, Jewish Quaterly Review An economic aspect of a vague term in the Talmud, Jewish Quaterly Review ארכיון דר. יחיעם שורק, באתר "הידען" הספרים של יחיעם שורק, באתר "סימניה" יחיעם שורק (1948-), דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מונטיצ'ליט

מונטיצ'ליט הוא מינרל נזוסיליקטי (סיליקט במבנה דמוי איים) השייך לקבוצת האוליבין. נוסחת המבנה הכימי של מונטיצ'ליט טהור היא CaMgSiO4. המונטיצ'ליט יוצר תמיסה מוצקה (שורה איזומורפית, כלומר תרכובות דומות בהרכבן) עם המינרל קירששטייניט העשיר בברזל (CaFeSiO4), אף הוא חבר בקבוצת האוליבין. כמו שאר המינרלים בקבוצת האוליבין, המונטיצ'ליט מתגבש במערכת האורתורומבית (חבורת סימטריות מרחבית Pbnm) כפי שמוצג באיור 1. היונים של המגנזיום מצויים באתר M1 והיונים של הסידן באתר M2. תא היחידה גדול יותר מתא היחידה של האוליבין נטול הסידן, הפורסטריט, והפרמטרים שלו הם: Å‏a=4.815‏, b=11.155Å‏, c=6.438Å. המונטיצ'ליט מופיע בטבע בדרך כלל במקבצים גרגריים או חסרי צורה. אך גם כגבישים מפותחים שצורתם מנסרות דקות עד 5 ס"מ. הקשיות של המינרל בינונית, 5.5-5 בסולם מוס, והמשקל הסגולי הוא בממוצע 3.05. אופטית המינרל הוא דו-צירי שלילי. מקדם השבירה של המונטיצ'ליט נע בין 1.63 ל-1.68. צבעם של גבישי המונטיצ'ליט הוא בדרך כלל לבן, אפור ירקרק עד אפור. פיסה דקה מנוסרת של מונטיצ'ליט היא חסרת צבע. המינרל נתגלה לראשונה ב-1831 בהר סומה (Monte Somma)‏ במחוז קמפניה, שבאיטליה. המינרל קרוי על שם תאודורו מונטיצ'לי (Teodoro Monticelli‏; 1845-1759), מינרלוג איטלקי הידוע בשל מחקריו על הגאולוגיה והוולקנולוגיה של הר הווזוב, ובשל אוסף המינרלים הגדול שהיה במוזיאון שהקים על שמו בנאפולי. הדגימה המקורית שנתנה את השם למינרל מצויה באוניברסיטת נאפולי. המונטיצ'ליט נוצר בהתמרה של דולומיט צורני, בהתמרת מגע בין אבני גיר לגברו עשיר באוליבין, בסלעי סקארן בהתמרת מגע בין גרניט לדולומיט, ובסלע היסוד קרבונאטיט שהוא תוצר של מאגמה ענייה בסיליקה ועשירה בפחמן דו-חמצני. במקרים נדירים בסלעי היסוד פרידוטיט ונפליניט. מקומות לדוגמה בהם ניתן למצוא מונטיצ'ליט כוללים את הר סומה, סמוך להר הגעש וזוב שבמחוז קמפניה שבאיטליה (המקום שבו נתגלה המינרל לראשונה); בגבעת סקאוט (Scawt Hill), ליד העיר הנמל לרן במחוז אנטרים שבצפון אירלנד; באי מאק (Muck) שבסקוטלנד; בקרסטמור (Crestmore) מחוז ריברסייד שבקליפורניה, ובמגנט קוב (Magnet Cove) במחוז הוט ספרינג (Hot Spring) שבארקנסו שבארצות הברית, ובמסיב קובדור בחצי האי קולה שברוסיה. בישראל ניתן למצוא מונטיצ'ליט בתצורת חתרורים שבאזור מדבר יהודה. Deer, W. A., Howie, R. A., and Zussman, J. (1992). An introduction to the rock-forming minerals (2nd ed.). Harlow: Longman ISBN 0-582-30094-0 מדיה וקבצים בנושא מונטיצ'ליט בוויקישיתוף אתר WebMineral מונטיצ'ליט באתר Mindat פרויקט rruf מונטיצ'ליט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כך על פי אתר Mindat. עם זאת על פי אתר Mineral Galleries לא תמיד נוהגים לכלול את המינרלים המכילים סידן בקבוצת האוליבין. הר געש קדום שפסגתו קרסה לפני כ-17 אלף שנה בפעילות געשית, ובמרכז הקלדרה שנוצרה מצוי החרוט הגעשי של הר הגעש וזוב לרשימה המלאה ניתן להיעזר בקישור לאתר Mindat. יהושע קולודני ושולמית גרוס, Thermal Metamorphism by Combustion of Organic Matter
ג'ובה (גאולוגיה)

ג'ובה היא תופעה גאולוגית שבאה לידי ביטוי בשקע טופוגרפי בעל מתאר מעגלי בקוטר של עד מאות מטרים בודדות. מקור השם הוא ערבי ומשמעותו בור. הג'ובה היא שם מקומי, כאשר במבט גלובלי היא נכנסת לרוב לקטגורית לועות געשיים. צורתה הכללית של ג'ובה היא כשל חרוט כאשר מוכרת ג'ובה אחת בעלת צורה כשל פעמון, צורה נבדלת זאת יכולה להעיד על אופן היווצרותה של הג'ובה. דבר נוסף שיכול להעיד על אופי היווצרות הג'ובה הוא אופי הסלע המארח. מרבית הג'ובות נמצאות ברמה הגעשית שבגולן אך חלקן נמצא בסלע הגירני הנחשף באזור וזכה לשם "חלונות שמיר". מקור קרסטי - מים שחילחלו בתת-הקרקע המסו את הסלע המארח לכדי יצירת חללים. עם הזמן התקרה שמעל חללים אלו קרסה פנימה ונוצר שקע טופוגרפי. מקור זה מסביר למה הג'ובות הן בעלות קוטר קטן משל קלדרה, ועונה על דרך היווצרות הג'ובות במסלע הגירני. אף על פי שתופעה זו אופיינית למסלע גירני, היא יכולה להתרחש גם בסלע געשי, על ידי התמוססות אחד הצינורות, או על ידי המסת סלע גיר שנמצא מתחתיו ולכן היא תראה בסלע הגעשי. מקור געשי - לבה אשר זרמה מעלה באה במגע עם מים ויצרה לחץ והתפרצות פריאטית בתת-הקרקע ולכן אין לה עדויות בפני השטח. גורם נוסף היכול להביא להתפוצצות כזאת הוא השתחררות של בועות תוך כדי זרימה הלבה שעולות למעלה ויוצרות לחץ שמביא להתפוצצות. ניתן לראות הסבר זה כתהליך הראשונית ביצירת הר געש שלא התמשך ביציאת לבה וחומרים פירוקלסטים. זרם הלבה יכול אף לחמם מים שאגורים בסלע ולאדות אותם, האידוי ישאיר חלל שיביא לקריסה עם הזמן. מקור געשי - גז געשי שהשתחרר בעומק גרם לפיצוץ רב עוצמה עם עלייתו, ללא פליטת לבה או פרוקלסטים. הפיצוץ יצר בור בפני השטח החוצה כמה קילוחי בזלת ישנים, הנחשפים בקירות הג'ובה. לפי תאוריה נוספת הג'ובות הן מכתשי שקיעה. לפי סברה זו, מחדרים מגמתיים חדרו בסדקים אולם המאגמה לא הגיעה לפני השטח. בחלל שנוצר לאחר ירידת מפלס המאגמה התרחשו קריסות של התקרה על ליצירת מכתש שקיעה. סחיפה והצטברות משקע בתחתית המכתש הפכו את המכתשים לרדודים ומיתנו את מדרונותיהם, יוצרים את הג'ובות כפי שהן בימינו. בעבר היו טענות לדרך נוספת ליצירת הג'ובות על ידי פגיעה של מטאורים, בדומה למכתשים בירח, אולם חוסר בעדויות למטמורפוזה בקרקעית הג'ובה ואלמנטים אחרים פוסלים את האופציה הזאת. הג'ובות ברמת הגולן מצויות בשורות המקבילות לתלים הגעשיים. ביער אודם לבדו מצויות 23 ג'ובות, כאשר הגדולה והמרשימה מכולן היא הג'ובה הגדולה שקוטרה ועומקה מגיעים ל-250 ו-60 מטרים בהתאמה. דורון מור, הגולן - ארץ הרי הגעש, אקדמון, 2014, עמ' 137–138. אסף קמר, "פראי אך לא מאיים, לא חשבתי שיש מקום כזה בארץ": ירדנו לקרקעית הג'ובה הגדולה, באתר ynet, 18 בפברואר 2022 Amos Frumkin, Roy Naor: Formation and modification of pit craters – example from the Golan volcanic plateau, southern Levant In: Zeitschrift für Geomorphologie; 2019 מתוך שלט ההסבר בשביל המוביל אל הג'ובה הגדולה שביער אודם.
ריאו

מדיה וקבצים בנושא ריאו בוויקישיתוף ריאו הוא שם הנהוג בצהל לסדרה של משאיות צבאיות על שם אחת היצרניות – REO Motor Car Company, חברה אמריקנית ליצור כלי רכב. משאיות "ריאו" יוצרו לאורך השנים על ידי כמה יצרנים (ריאו, וייט, קייזר, AM General) בכמה דגמים: M35/34 (משאית 2.5 טון), M44 (משאית 2.5 טון משופרת) ומשאיות 5 טון – M39 ,M809 ו-M939. כל המשאיות דומות אלה לאלה במראן החיצוני, וכולן בעלות הנעה 6x6. נתוני המשקל שלעיל מתייחסים למטען שהמשאית יכולה לשאת בסיפון האחורי, ולא למשקל הכלי או ליכולת הגרירה שלו. הדגמים הראשונים של משאיות ריאו יוצרו מאמצע המאה ה-20 וחלקם מיוצרים עד היום. הם שווקו במפרטים וכוחות הנעה מגוונים: מנועי בנזין מתוצרת ריאו, מנועים של קונטיננטל AG, ומנועי דיזל מתוצרת קאמינס בנפח 8.3 ליטר, עם תיבות הילוכים ידניים או אוטומטיים, אורכי בסיסי גלגלים קצרים, רגילים וארוכים, אורכי סיפון מטען רגילים וארוכים, ומספר צמיגים בודד או כפול על הסרנים האחוריים. המשאיות הגיעו בדגמים של תאי נהג פתוחים סגורים וכפולים, מגוון סוגי דיגום ומתקון (ארגזי כלים, מטפים, גלגלים רזרביים וכו') ואיבזורים שונים (מנופים, ווי גרירה, כננות וכו'). משאיות ה-2.5 טון יוצרו בין 1955 ואמצע שנות ה-70, ה-M39 יוצרה עד לאמצע שנות השבעים, ה-M809 עד לאמצע שנות ה-80, וה-M939 מיוצרת עד היום (נכון ל-2023). בשנת 2017 הודיע מנהל הרכש במשרד הביטחון על הוצאת משאיות הריאו משירות בצהל והחלפתן במשאיות האושקוש. מחליפים את ה"ריו", באתר משרד הביטחון, ‏12 בינואר 2017
ז'וזה סוקרטש

ז'וזה סוקרטש דה קרבליו פינטו דה סוזה (בפורטוגזית: José Sócrates de Carvalho Pinto de Sousa ‏האזנה‏Ⓘ‏; נולד ב-6 בספטמבר 1957), הוא ראש ממשלת פורטוגל לשעבר. דה סוזה נולד ב-6 בספטמבר 1957 בכפר וילאר דה מסאדה, במחוז אליז'ו שבצפון הכפרי בפורטוגל, כיום במרחק של 100 ק"מ צפונית מזרחית לפורטו. במקצועו הוא הנדסאי אזרחי. הוא חבר המפלגה הסוציאליסטית משנת 1981 ואף שימש כמזכ"ל המפלגה, וחבר הפרלמנט משנת 1987. בשנת 1995 נכנס לממשלה כשר לאיכות הסביבה, בממשלתו הראשונה של אנטוניו גוטרש. ב-1997 הפך לשר הצעירים והספורט שבמהלכם ארגן את גמר היורו של הכדורגל ב-2004. בשנת 1999 בממשלתו השנייה של גוטרש, מונה שוב לשר לאיכות הסביבה. ב-2002 הפך לחבר באופוזיציה. בשנת 2004 נבחר לראשות המפלגה הסוציאליסטית וב-12 במאי 2005 הפך לראש ממשלת פורטוגל. במרץ 2011 נכשל בהעברת תוכנית כלכלית בפרלמנט והתפטר מתפקידו. בבחירות הכלליות שהוקדמו בעקבות כך ל-5 ביוני עמד בראש מפלגתו שהפסידה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית (שלמרות שמה היא מפלגת מרכז-ימין). בנובמבר 2014 נעצר בחשד לעבירות שחיתות, העלמת מס והלבנת הון. לאחר 10 חודשים שוחרר למעצר בית. מדיה וקבצים בנושא ז'וזה סוקרטש בוויקישיתוף ז'וזה סוקרטש, ברשת החברתית Goodreads ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סויוז TMA-13

סויוז TMA-13 (ברוסית: Союз ТМА-13) היא חללית סויוז ששוגרה ב-12 באוקטובר 2008 בשעה 07:01 UTC מקוסמודרום בייקונור והיא המשימה ה-100 במספר של תוכנית סויוז. החללית שוגרה למפגש עם תחנת החלל הבינלאומית כשעל סיפונה 3 אנשי צוות: הקוסמונאוט יורי לונצ'קוב ושני האסטרונאוטים ריצ'רד גאריוט ומייקל פינק. שני אנשי צוות נותרו בתחנת החלל והצטרפו למשלחת מס' 18, והשלישי חזר עם משלחת מס' 17 של תחנת החלל. "סויוז TMA-13" נשארה בתחנת החלל עד 8 באפריל 2009 בשעה 07:16 UTC. צוות ששוגר: רוסיה יורי לונצ'קוב - מפקד ארצות הברית מייקל פינק - מהנדס טיסה ארצות הברית ריצ'רד גאריוט - משתתף בטיסה (שוגר בסויוז TMA-13 וחזר בסויוז TMA-12) צוות שחזר: רוסיה יורי לונצ'קוב - מפקד ארצות הברית מייקל פינק - מהנדס טיסה ארצות הברית הונגריה צ'ארלס סימוני - תייר חלל (שוגר בסויוז TMA-14 וחזר בסויוז TMA-13) רוסיה גנאדי פדאלקה - מפקד ארצות הברית מייקל באראט - מהנדס טיסה אוסטרליה ניק הליק - משתתף בטיסה ב-13 בפברואר 2007 הוכרז על צוות חללית "סויוז TMA-13". ב-7 במאי 2008 סליז'אן שריפוב עזב את הצוות מסיבות בריאותיות ובמקומו נכלל יורי לונצ'קוב. חללית "סויוז TMA-13" שוגרה ב-12 באוקטובר 2008 מקוסמודרום בייקונור הנמצא בשטח קזחסטן ומנוהל על ידי רוסיה. השיגור בוצע באחריות רוסקוסמוס בעזרת משגר מדגם "סויוז FG". החללית נבנתה על ידי תאגיד הטילים והחלל אנרגיה. ב-14 באוקטובר בוצע עגינה במודול "זאריה" של תחנת החלל. באותה עת בתחנה שהה צוות משלחת מס' 17 בפיקוד סרגיי וולקוב (בנוסף לו באותה עת צוות כלל גם אולג קונוננקו ו-גרג שמיטוף). החללית הביאה איתה ציוד ומצרכים. אנשי משלחת מס' 17 ביחד עם צוות החללית החלו בהעברת הציוד לתחנת החלל. במקביל החל תהליך העברת שליטה על תחנת החלל למשלחת מס' 18. על הטיסה היה ריצ'רד גאריוט, אזרח ארצות הברית. ב-11 באפריל משלחת מס' 17 וריצ'רד גאריוט עזבו את תחנת החלל בחללית "סויוז TMA-12" ונחתו בכדור הארץ לאחר כ-6 חודשי עבודה בתחנת החלל. שליטה על תחנת החלל עברה לצוות משלחת מס' 18 בפיקוד מייקל פינק. חללית "סויוז TMA-13" נותרה מחוברת לתחנת החלל הבין-לאומית כ"חללית חילוץ" במצב חירום. משלחת מס' 18 בפיקוד מייקל פינק החלה בביצוע תוכנית שכללה מספר ניסויים ותחזוקת תחנת החלל. הם ערכו מספר ניסויים מדעיים וביצעו פעילות חוץ רכבית. ב-26 במרץ 2009 לתחנת החלל הגיע חללית סויוז TMA-14 עם צוות משלחת מס' 19 בפיקוד גנאדי פדאלקה. לאחר העברת שליטה על תחנת החלל לצוות החדש, צוות מס' 18 המקורי שהגיע עם "סויוז TMA-13" וצ'ארלס סימוני שהגיע ב-"סויוז TMA-14" נכנסו לחללית "סויוז TMA-13" ונחתו בכדור הארץ אחרי כ-6 חודשי עבודה. הנחיתה עברה ללא בעיות באזור המתוכנן בשטח קזחסטן. בתחנת החלל הבין לאומית נותר צוות משלחת מס' 19 שהגיע מספר ימים לפני זה בחללית סויוז TMA-14. מדיה וקבצים בנושא סויוז TMA-13 בוויקישיתוף אשכול כתבות בנושא סויוז TMA-13, באתר "הידען" מידע על הטיסה תיאור המשימה אבי בליזובסקי, ‏הצוות ה-18 ותייר החלל השישי גאריוט המריאו לתחנת החלל הבינלאומית, באתר "הידען", 12 באוקטובר 2008 אבי בליזובסקי, ‏הצוות ה-18 ותייר החלל סימוני נחתו בשלום בקזחסטן, באתר "הידען", 8 באפריל 2009
אלבום אושוויץ

אלבום אושוויץ הוא העדות המצולמת העיקרית לתהליך הרצח ההמוני שהתחולל במחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו. אלבום אושוויץ ותמונות הזונדרקומנדו הם שתי העדויות המצולמות היחידות לפעולות ההשמדה באושוויץ. האלבום מתעד את כל תהליך הסלקציה וההכנות להשמדה, פרט למוות עצמו. התיעוד ייחודי בכך שבניגוד לעדויות שנאספו וצולמו עם שחרור המחנות, הוא מתעד את שגרת התהליך תוך כדי פעולתו. התמונות צולמו בחודשים מאי ויוני 1944 בידי שני חיילי אס אס, ברנרד ולטר וארנסט הופמן. האלבום נרכש על ידי מוזיאון יד ושם ומוצג בו. אלבום אושוויץ כולל כ-200 צילומים המתעדים את הגעתו של טרנספורט לרציף מחנה ההשמדה, את היערכות סגל המחנה אליו ואת תהליך ההשמדה. התהליך המתועד כולל את רישום הטרנספורט הנכנס, "סלקציה", שהפרידה בין בעלי יכולת עבודה פיזית (בדרך כלל צעירים) לבין השאר, הפרדה בין גברים לנשים, החרמת הרכוש של הנוסעים, מיון הרכוש ושליחתו לגרמניה וההכנות לקראת השמדתם הפיזית של רוב היהודים שגורשו למחנה. הטרנספורט המתועד הגיע לרציף הרכבת של המחנה במאי 1944 כחלק משואת יהודי הונגריה. הוא כלל מאות יהודים שהביאו הנאצים מאזור בצ'כוסלובקיה שסופח להונגריה בשנת 1939. הצילומים מתעדים את היהודים, גברים נשים וילדים, בעוד הם מורדים מהרכבת הצפופה. הבעות פניהם מעידות על הפחד וההלם מהנסיעה הטראומטית שעברו בקרונות הרכבת. ניכר מהצילומים שהנוסעים, בהגיעם, לא היו מודעים לכך שהגיעו למחנה מוות, ועל כך גם מעידות התמונות של הממתינים לכניסה לתאי הגזים. האלבום נמצא לאחר שחרור מחנה ההשמדה על ידי לילי יעקב (לימים זלמנוביץ'), ניצולת שואה שהגיעה בטרנספורט המצולם באלבום. יעקב מסרה את האלבום ליד ושם בשנת 1980. כאשר נודע לאנשי העיירה של לילי שברשותה תמונות מאושוויץ, הם ביקשו ממנה חלק מן התמונות, ועד היום טרם נמצאו התמונות שהיא חילקה. האלבום יצא לאור כספר בהוצאת יד ושם ומוצג במוזיאון באופן קבוע. כן הועלה האלבום לאתר יד ושם בעברית ובפרסית. אלבום אושוויץ - סיפורו של טרנספורט, ירושלים: הוצאת יד ושם מדיה וקבצים בנושא אלבום אושוויץ בוויקישיתוף אלבום אושוויץ, באתר יד ושם יד ושם, סרט על אלבום אושוויץ, באתר יו טיוב לילי יעקב-זלמנוביץ' מאייר, באתר יד ושם נעמה רוזנברג, יד ושם העלה את אלבום אושוויץ לתת-האתר בפרסית, באתר News1 מחלקה ראשונה, 24 בספטמבר 2008
אינפיניה מיחזור

אינפיניה מיחזור בע"מ, שעד פברואר 2022 נקראה אמניר תעשיות מיחזור בע"מ, היא חברה ישראלית העוסקת באיסוף נייר, קרטון, פלסטיק (בעיקר מסוג פוליאתילן) וחומרים אחרים לצורך מיחזור, ונמצאת בבעלות מלאה של חברת אינפיניה (שנקראה בעבר "נייר חדרה"), הנשלטת על ידי קבוצת קרן פימי. לחברה שני מפעלים, הראשון באזור התעשייה של מודיעין-מכבים-רעות, והשני באזור התעשייה הצפוני של חדרה. החברה מעסיקה כ-400 עובדים. בארץ פרוסות יותר מ-15,000 נקודות איסוף של החברה. בכל נקודה ישנם כלי אצירה ייעודיים (כגון כלובים, דחסנים ומכבשים) לסוג החומר הנאסף. בתהליך האיסוף של הנייר, הוא נאסף מנקודות האיסוף השונות באמצעות משאיות דחס אל המפעל של החברה שבו הוא ממויין לסוגיו, מנוקה מחומרים זרים, ונדחס באמצעות מכבש ענק לקוביות (באלות) במשקל של כ-700 קילוגרם. הקוביות הדחוסות מועברות למפעל של נייר חדרה בחדרה שבו מייצרים מהן נייר וקרטון. את הפלסטיק שהחברה אוספת היא מעבירה לחברה נוספת בשם "אמניר פלסטיק", הנמצאת במתחם מפעל אינפיניה, לצורך מיחזורו. החברה אוספת את החומרים למיחזור מרשויות מקומיות והתעשייה (מפעלים, משרדים, בתי עסק שונים). מרשויות מקומיות החברה אוספת פסולת נייר וקרטון ומהתעשייה היא אוספת נייר משרדי לבן, קרטון ופלסטיק. כמו כן, מאז שנת 2013 החברה אוספת פסולת אריזות זכוכית ממתקני איסוף בצבע סגול שפרסה ברשויות מקומיות ברחבי הארץ בעבור תאגיד תמיר. בחודש פברואר 2022 הודיעה נייר חדרה כי היא משנה את שמה ל"אינפיניה" ושמה של "אמניר מיחזור" שונה ל"אינפיניה מיחזור". אתר האינטרנט הרשמי של אינפיניה מיחזור אינפיניה מיחזור, ברשת החברתית פייסבוק אינפיניה מיחזור, ברשת החברתית אינסטגרם אינפיניה מיחזור, ברשת החברתית LinkedIn מורן ראדה, גלגולו של נייר, באתר ynet, 16 בנובמבר 2007 מיכל רז-חיימוביץ', ‏מנייר חדרה ל"אינפיניה": החברה הוותיקה יוצאת במיתוג מחודש | בלעדי, באתר גלובס, 23 בפברואר 2022
מחט (פירושונים)

האם התכוונתם ל... מחט – חפץ ארוך, דק וחד בעל שימושים שונים מחטניים – מחלקה של צמחים, במערכת המחטנאים מחטיים – סדרה במחלקת המחטניים מח"ט - מפקד חטיבה בצבא קובי מחט – תסריטאי ישראלי ומנחה בערוץ הילדים מצבת מחט - אובליסק
סויוז TMA-14

סויוז TMA-14 (ברוסית: Союз ТМА-14) היא חללית סויוז ששוגרה ב-26 במרץ 2009 מקוסמודרום בייקונור. החללית שוגרה למפגש עם תחנת החלל הבינלאומית כשעל סיפונה 3 אנשי צוות - הקוסמונאוט גנאדי פדאלקה, האסטרונאוט מייקל באראט ותייר החלל החוזר צ'ארלס סימוני העושה את מסעו השני לתחנת החלל הבינלאומית. שני אנשי צוות נותרו בתחנת החלל והצטרפו לצוות ה-19 שלה, ותייר החלל חזר עם הצוות ה-18 של תחנת החלל על גבי סויוז TMA-13. סויוז TMA-14 נשארה בתחנת החלל עד 11 באוקטובר 2009. צוות ששוגר: רוסיה גנאדי פדאלקה - מפקד ארצות הברית מייקל באראט - מהנדס טיסה ארצות הברית הונגריה צ'ארלס סימוני - תייר חלל (שוגר בסויוז TMA-14 וחזר בסויוז TMA-13) צוות שחזר: רוסיה גנאדי פדאלקה - מפקד ארצות הברית מייקל באראט - מהנדס טיסה קנדה גי לליברטה - תייר חלל (שוגר בסויוז TMA-16 וחזור בסויוז TMA-14) רוסיה מקסים סוראייב - מפקד ארצות הברית שאנון ווקר - מהנדסת טיסה ארצות הברית אסתר דייסון - תיירת חלל חללית "סויוז TMA-14" שוגרה ב-26 במרץ 2009 מקוסמודרום בייקונור הנמצא בשטח קזחסטן ומנוהל על ידי רוסיה. השיגור בוצע באחריות רוסקוסמוס בעזרת משגר מדגם "סויוז FG". החללית נבנתה על ידי תאגיד הטילים והחלל אנרגיה. ב-28 במרץ בוצע עגינה במודול "זבזדה" של תחנת החלל. באותה עת בתחנה שהה צוות משלחת מס' 18 בפיקוד מייקל פינק (בנוסף לו באותה עת צוות כלל גם יורי לונצ'קוב ו-קואיצ'י וקאטה). החללית הביאה איתה ציוד ומצרכים. אנשי משלחת מס' 18 ביחד עם צוות החללית החלו בהעברת הציוד לתחנת החלל. במקביל החל תהליך העברת שליטה על תחנת החלל לצוות משלחת מס' 19. על הטיסה היה צ'ארלס סימוני, אזרח ארצות הברית והונגריה. ב-11 באפריל צוות מס' 18 יורי לונצ'קוב ומייקל פינק ובנוסף צ'ארלס סימוני עזבו את תחנת החלל בחללית "סויוז TMA-13" ונחתו בכדור הארץ לאחר כ-6 חודשי עבודה בתחנת החלל. שליטה על תחנת החלל עברה לצוות קובע מס' 19 בפיקוד גנאדי פדאלקה. חללית "סויוז TMA-14" נותרה מחוברת לתחנת החלל הבין-לאומית כ"חללית חילוץ" במצב חירום. משלחת מס' 19 בפיקוד גנאדי פדאלקה החלה בביצוע תוכנית שכללה מספר ניסויים ותחזוקת תחנת החלל. הם ערכו מספר ניסויים מדעיים וביצעו פעילות חוץ רכבית. ב-2 באוקטובר 2009 לתחנת החלל הגיע חללית סויוז TMA-16 עם צוות משלחת מס' 21. לאחר העברת שליטה על תחנת החלל לצוות החדש, צוות קבוע מס' 19/20 המקורי שהגיע עם "סויוז TMA-14" וגי לליברטה שהיגע ב"-סויוז TMA-16" נכנסו לחללית "סויוז TMA-14" ונחתו בכדור הארץ אחרי כ-6 חודשי עבודה. הנחיתה עברה ללא בעיות באזור המתוכנן בשטח קזחסטן. בתחנת החלל הבין לאומית נותר צוות משלחת מס' 21 שהגיע מספר ימים לפני זה בחללית סויוז TMA-16. מדיה וקבצים בנושא סויוז TMA-14 בוויקישיתוף אשכול כתבות בנושא סויוז TMA-14, באתר "הידען" מידע על הטיסה תיאור המשימה אבי בליזובסקי, ‏חברי הצוות ה-19 ותייר החלל החוזר הראשון צ'ארלס סימוני המריאו לתחנת החלל, באתר "הידען", 26 במרץ 2009 אבי בליזובסקי, ‏הצוות ה-18 ותייר החלל סימוני נחתו בשלום בקזחסטן, באתר "הידען", 8 באפריל 2009 אבי בליזובסקי, ‏הצוות ה-20 ותייר החלל הקנדי נחתו בשלום בקזחסטן, באתר "הידען", 11 באוקטובר 2009
קו-אנזים Q10

קו אנזים Q10‏ (Coenzyme Q10), המוכר גם כיוביקינון ומכונה לעיתים ויטמין Q (על אף שאינו ויטמין), הוא חומר דמוי ויטמין מסיס בשומן, המשמש כנוגד חמצון ומשתתף בתהליך שחרור האנרגיה. המבנה שלו הוא מעין 'ראש' של 1,4 benzoquinone - האחראי לתפקודו ומחובר ל'זנב' של 10 פחמנים (מכאן שמו Q10), הגורם לו להיות מסיס בשמן. הוא דרוש לכל תא בגוף האדם, ובמיוחד מרוכז בלב ובכליות. התאים שמשתמשים באנרגיה רבה יותר הם 'צרכנים' גדולים יותר של Q10. נוצר בגוף האדם מחומצת האמינו טירוזין דרך מפל של 8 קודמנים ארומטיים הדורשים כקו אנזימים לצורך יצירתו של Q10, את החומרים הבאים: טטרהידרוביופטרין, ויטמין B2, ויטמין B3, ויטמין B5, ויטמין B6, ויטמין B9, ויטמין B12 וויטמין C. Q10 בודד לראשונה בשנת 1957 על ידי ד"ר פרדריק קראן ממיטוכונדריה של לב בקר, אך קיים בכל מזון אחר[דרושה הבהרה][דרוש מקור] - כולל בצמחים. הספיגה מהמזון פחותה מ-10%. עד גיל 30–35 הגוף מייצר Q10. מגיל זה פוחת ייצורו בהדרגה.[דרוש מקור] בכמוסות קו-אנזים Q10 יש גם מרכיבים לא פעילים, הכוללים בדרך כלל ג'לטין, גליצרין, מים מטוהרים, ויטמין E, חומר מתחלב (לציטין סויה), צבע מאכל (אנאטו, טיטניום דיאוקסיד), שמן פולי סויה. ישנם מחקרים התומכים בשימוש ב Q10 להורדת לחץ דם, אך התרומה הבריאותית של נטילת Q10 לחולים עם אי-ספיקת לב ו/או מטופלי סטטינים מוטלת בספק. מדיה וקבצים בנושא קו-אנזים Q10 בוויקישיתוף קואנזים Q10 בויקירפואה https://nyaspubs.onlinelibrary.wiley.com/doi/abs/10.1111/j.1749-6632.2002.tb02110.x ערך זה הוא קצרמר בנושא ביולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ארטור ראסיזאדה

ארטור ראסיזאדה (באזרית: Artur Tahir oğlu Rasizadə; נולד ב-26 בפברואר 1935) הוא ראש ממשלת אזרבייג'ן בין 1993 ל-2003 ושוב בין 2003 ל-2018. נולד בשנת 1935 בגנג'ה. אביו נהרג בזמן מלחמת העולם השנייה. לאחר לימודיו החל לעבוד כמהנדס במכון להנדסת מכונות. הוא התקדם במכון עד שהפך להיות מנהלו. ראסיזאדה נבחר לתפקיד ראש הממשלה ב-20 ביולי 1996 וכיהן בתפקיד עד 4 באוגוסט 2003 כאשר התפטר, לכאורה מסיבות רפואיות. הנשיא היידר אילייב, שהיה חולה אנושות, מינה את בנו, אילהם אלייב, לתפקיד ראש הממשלה. בפועל המשיך ראסיזדה לתפקד כראש ממשלה תחת אילהם אילייב. בנובמבר 2004 חזר רשמית למשרת ראש הממשלה לאחר שאילהם אילייב מונה לנשיא. נשוי ואב לבת. מדיה וקבצים בנושא ארטור ראסיזאדה בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אל רסטרו

אל רסטרו (בספרדית El Rastro) הוא שוק פשפשים מפורסם במדריד, בירת ספרד. אל רסטרו הוא שוק הפשפשים הפופולרי ביותר במדריד, המתפרש על פני מספר רחובות וכיכרות בשכונת לה לטינה ברובע סנטרו. השוק פועל בכל יום ראשון ובימי חג, בין השעות תשע בבוקר לשלוש אחר הצהריים. בשוק מגוון רחב של מוצרים חדשים ומשומשים כאחד, ובסמוך אליו ממוקמות מספר חנויות המתמחות בעתיקות, הנפתחות בימי השוק גם הן. בין המוצרים המוצעים בשוק ניתן למצוא ציורים ועבודות יד, ביגוד ואביזרי אופנה, ספרים, פריטי אספנות, מזכרות ועוד. מדיה וקבצים בנושא אל רסטרו בוויקישיתוף גלריית תמונות של השוק מדריך תיירים לשוק (אנגלית) אתר הכולל תצלומים, היסטוריה, מפות ומידע כללי אודות השוק (ספרדית) ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרד. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
לס ונטאס

לס ונטאס (בספרדית: Las Ventas) היא זירת מלחמות שוורים מפורסמת ברובע סלמנקה שבמדריד, בירת ספרד. זירת לס ונטאס נפתחה ב-17 ביוני 1931, והיא נחשבת בעיני רבים לזירת מלחמות השוורים החשובה בספרד ואף בעולם כולו. הזירה תוכננה על ידי האדריכל חוסה אספליו (José Espeliú) בסגנון נאו-מורי. תכולת הזירה היא כ-24,000 צופים, קוטרה כ-65 מטרים והיא אחת מהזירות הרחבות בעולם. הזירה ממוקמת ברובע סלמנקה במזרח מדריד והיא מקושרת היטב באמצעות הרכבת התחתית ואוטובוסים עירוניים. עונת מלחמות השוורים במדריד נפתחת בחודש מרץ ומסתיימת בדצמבר. במהלך העונה, נערכים קרבות שוורים בזירה בימי ראשון, חגים ובמהלך חגיגות איזידור הקדוש המתקיים במהלך חודשי מאי ויוני, במהלך תקופה זאת לרוב כל יום נערכים מלחמות שוורים בלס ונטאס, הקרבות מתחילים בשעה שש או שבע בערב, ונמשכים בין שעתיים לשלוש שעות. המושבים בזירה מחולקים ל-10 יציעים, ומחירי הכרטיסים משתנים בהתאם לקרבתם לזירה עצמה ומיקומם באור או בצל. בין השנים 1913 ו-1920, גאתה הפופולריות של מלחמות השוורים במדריד והזירה הישנה בעיר, שנבנתה בשנת 1874, לא עמדה בביקוש הקהל. חוסה גומז אורטגה (José Gómez Ortega), מגדולי לוחמי השוורים של התקופה, הכריז על הצורך בהקמת זירה "מונומנטלית" שתאפשר לכל תושבי העיר ליהנות ממלחמות השוורים, ומסר את עבודת התכנון לידידו, האדריכל חוסה אספליו. האדמה עליה נבנתה הזירה נתרמה לעיריית מדריד על ידי משפחת חרדון (Jardón), בתמורה לכך שהמשפחה תנהל את הזירה למשך חמישים שנים. ההסכם אושר על ידי העירייה ב-12 בנובמבר 1920, ואבן הפינה לזירה הונחה ב-19 במרץ 1922. בניית הזירה הושלמה בשנת 1929, וקרב החניכה התקיים ב-17 ביוני 1931. מלחמות השוורים הופסקו במהלך מלחמת האזרחים הספרדית וחודשו רק בחודש מאי 1939. בשנת 1996 להקת ההארד רוק האוסטרלית AC/DC הופיעה בזירה כחלק מסיבוב הופעות. ההופעה הוקלטה ויצאה על גבי DVD שנקרא "AC/DC: No Bull" (מאנגלית "AC/DC: אין שור"), בהתייחס לכך שהופיעו בזירת שוורים אך ללא שור. בשנת 2008 הותקן מעל הזירה גג ארעי לצורך אירוח משחקי טניס של נבחרת ספרד במסגרת גביע דייוויס מול נבחרת ארצות הברית. מדיה וקבצים בנושא לס ונטאס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של לס ונטאס הזירה במדריך לתיירים (אנגלית)