laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
המתחזים

המתחזים (באנגלית: Faking It) היא תוכנית מציאות בהפקת ערוץ 4 הבריטי המשודרת בערוץ 8. התוכנית עלתה לשידור לראשונה בשנת 2001 בערוץ 4 הבריטי. בשנת 2003 עלתה גרסה אמריקאית לסדרה בערוץ TLC אשר משודרת גם היא בערוץ 8. בכל פרק נבחר מתמודד בעל מקצוע מסוים, אשר אמור תוך חודש ימים להתחזות לבעל מקצוע אחר, מקצוע אשר לרוב רחוק ממנו עד כדי כך שלכאורה אין שום קשר בין המקצוע המקורי של המתמודד לבין המקצוע אותו עליו ללמוד. המתמודד לומד את המקצוע בעזרת שלושה עד ארבעה מורים - אשר הם עצמם מקצועיים וותיקים באותו מקצוע - לימוד הכולל הכולל הכרת מושגים חדשים לחלוטין ולעיתים אף שינוי המראה החיצוני (תספורת חדשה, בגדים בסגנון אחר וכיוצא באלה). בסוף החודש מתחרה המתמודד יחד שלושה מקצוענים אשר לא מכירים אותו ולא יודעים שהוא מתחזה, וכל אחד מהם נדרש להציג את המיומנויות שלו בפני שלושה או ארבעה שופטים מקצועיים, אשר לא מודעים כלל שאחד מהמתחרים מתחזה. לאחר שהמתחרים הציגו את מיומנויותיהם בפני השופטים, מתבקש כל שופט לזהות את המתחזה מבין המתחרים, כאשר מטרת המתמודד ומוריו להקשות על השופטים ככל האפשר לזהות את המתחזה. לרוב אחוז ההצלחה גבוה, והשופטים אכן מתקשים לזהות את המתחזה. בחלק גדול מהתוכניות נוסף ממד נוסף, מעצם זה שהמתמודד הגיע מיישוב קטן והיה רגיל לחיים צנועים ושלווים, ונאלץ גם להתרגל לחיי הכרך [דרוש מקור]. נהג מרוצי שטח - התחזה לדראג קווין גוזז כבשים - התחזה לספר צמרת כומר - התחזה למוכר מכוניות נגנית צ'לו - התחזתה לתקליטן מכין פיצה - התחזה לשף מקצועי. עורך דין - התחזה למתאבק מקצועי. פסל - התחזה לדוגמן. עובדת במכבסה - התחזתה לסטייליסטית. גננת - התחזתה לשומרת ראש. מגדלת ירקות - התחזתה לאשת חברה. עובדת מחשבים - התחזתה למדריכת כושר. סטודנטית לרפואה - התחזתה למתחרה בתחרות יופי. מדריכת טיולים וסקי - התחזתה לסוכנת נדל"ן. סטודנט להיסטוריה של האמנות - התחזה לאמן גרפיטי. אתר האינטרנט הרשמי של המתחזים "המתחזים", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
ברית שמלקלדן

ברית שְמַלְקָלְדֶן (בגרמנית: Schmalkaldischer Bund) היא ברית שנכרתה ב-27 בפברואר 1531 בעיר שמלקלדן (תורינגיה), בין הנסיכים שתמכו בתנועה הפרוטסטנטית. הברית החלה כברית לאחר תחילת הרפורמציה, אך ראשיה פעלו לפירור האימפריה הרומית הקדושה באמצעותה. שלא כמו בריתות קודמות דומות (למשל ברית טורגאו), למדינות ברית שמלקלדן היו צבאות אשר יגנו על האינטרסים הדתיים והפוליטיים שלהן. המניע העיקרי לכריתת הברית היה כישלון אספת הממלכה באאוגסבורג אשר נסתה לפשר בין המחנות ולהשכין שלום בגרמניה. ראשי הברית היו הנסיך הבוחר (קורפירסט) יוהאן פרידריך מסקסוניה, שהיה פטרונו של מרטין לותר, ופיליפ הראשון, רוזן הסן. מטרתם הייתה למשוך לברית זו גם את הנסיך הבוחר יואכים השני מברנדנבורג, שלמרות שנטה לתמוך בתנועה הפרוטסטנטית, הוא לא היה כה קנאי לדת החדשה, וטרם הביע תמיכה רשמית בלותר. החל מ-1535 הוחלט לקבל לברית כל מדינה שמתחייבת לעקרונות אאוגסבורג. במשך שנות פעילותם הצליחו ראשי הברית לצרף אליה כמה וכמה נסיכים וערים חופשיות, בין הבולטים ניתן למנות את הנסיך מוירטמברג ואת הברית השוואבית, שלרשותה עמד צבא לא קטן. מדינות נוספות בברית היו אנהלט, פומרניה והערים הקיסריות החופשיות של אאוגסבורג, הנובר, פרנקפורט וקמפטן. בשנת 1532 נכנסה צרפת של פרנסואה הראשון לברית, למרות שלא הייתה פרוטסטנטית, כדי להחליש את אויבה, הקיסר קרל החמישי, הקתולי האדוק. לאחר כניעתה של צרפת לגרמניה, ב-1544, התחייבה צרפת לצאת מן הברית. הברית חודשה ב-1536, בתגובה ליוזמתו של האפיפיור פאולוס השלישי לכנס ועידת כמרים כללית, שבה לא יכלו הפרוטסטנטים לתת אמון. בת ברית נוספת, החל מ-1538, הייתה דנמרק. ב-1539 הצליחו למשוך אליה גם את הנסיך הבוחר של ברנדנבורג. דנמרק חתמה על הסכם עם האימפריה הרומית הקדושה, לפיו המלך כריסטיאן השלישי לא יתקוף את האימפריה. ב-1545 הצטרף לברית פרידריך השלישי ("האדוק"), הנסיך הבוחר של פפאלץ, שהמיר דתו והפך לפרוטסטנטי. הבטחת ההגנה לפרידריך השלישי גרמה בהמשך לפרוץ המלחמה השמלקלדית (1546) ולחיסולה של הברית. ברית שמלקלדן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
המליץ

המליץ היה כתב עת עברי שיצא לאור באימפריה הרוסית בין 29 בספטמבר 1860 עד 1904, תחילה במתכונת של שבועון, ומ-1886 כעיתון יומי. העיתון נכתב בשנתו הראשונה בעברית ובגרמנית באותיות עבריות. תחילה יצא העיתון באודסה ב- כ"ה בתשרי תרכ"א (29 בספטמבר 1860). ב-1871 עבר לבירה פטרבורג, שבה הופיע, באופן לא רציף, עד 1904. עד 1886 הופיע כשבועון, אולם הוצאת "היום" כעיתון יומי יצרה תחרות בעקבותיה החל גם "המליץ" לצאת כעיתון יומי. רבים ממשכילי רוסיה, רדיקליים כמו מתונים, כתבו בעיתון. עם הכותבים המפורסמים בו נמנים יהודה לייב גורדון, שערך אותו בפועל בשנות ה-80 של המאה ה-19, אחד העם, משה לייב ליליינבלום, צבי כשדאי ויהודה ליב לוין (יהל"ל). אחד העם פרסם מעל דפי המליץ בשנת 1889 את בכור מאמריו: "לא זה הדרך". בשנותיו הראשונות היה העיתון הביטאון המרכזי של תנועת ההשכלה ברוסיה. עם קום תנועת ביל"ו בשנת 1882, החל לבטא בתוכנו את השקפתה של תנועת חובבי ציון. אהרן הלוי איזגור היה כתב העיתון לענייני מדע ופרסם בה תרגומים בנושאים אקטואליים. "המליץ" נסגר בשנת 1904. מ-1862 התפרסם ל"המליץ" מוסף בשם "קול מבשר". זה נפתח בהפצרתו של יהושע מרדכי ליפשיץ, הלקסיקוגרף היידי הראשון, שדגל בהשקפה לפיה הניב היודיאו-גרמני הוא שפת העם האותנטית. "קול מבשר" הפך לבמה מרכזית ליצירת יידיש תקנית; הוא נותר כמוסף במשך שבע שנים, ומ-1869 ועד 1872 שרד כעיתון עצמאי. המוציא לאור הראשון היה אלכסנדר צֶדֶרבוים (אר"ז), שהיה עורכו של העיתון עד יום מותו בשנת 1893. אחרי פטירתו ערך את כתב העת חתנו אהרן יצחק (ארנולד) גולדנבלום (1913-1828), והחל מגיליון 265 (13 בדצמבר 1899) ערך אותו, לאון רבינוביץ ("איש יהודי"). המגיד גדעון קוץ, חדשות וקורות הימים, מחקרים בתולדות העיתונות והתקשורת העברית והיהודית, הוצאת הספרייה הציונית ואוניברסיטת תל- אביב, 2013 (ראו במפתח) גדעון קוץ, "העיתונים העבריים הראשונים באירופה", קשר 29 (2001), אוניברסיטת תל אביב, עמ' 18–25 גדעון קוץ, "חדש מלא ישן", קשר 32 (2002), אוניברסיטת תל אביב, עמ' 97–99 גדעון קוץ, "המיזוג שנכשל: המליץ והצפירה בכפיפה אחת", קשר 44 (2013), אוניברסיטת תל אביב, עמ' 39- 44 גדעון קוץ, "המליץ השחור", קשר 60 (2023), אוניברסיטת תל- אביב, עמ' 9 - 19 ארנה גולן, "יל"ג כעורך 'המליץ', ביקורת ופרשנות (יוני 1979), עמ' 73–92 קרסל, גצל, "מאה שנה לעיתונות העברית ברוסיה", מאזניים (תש"א-תש"ב), חוברת י"ג, עמ' 159–196 מדיה וקבצים בנושא המליץ בוויקישיתוף המליץ, באתר "עיתונות יהודית היסטורית" של הספרייה הלאומית הערך "המליץ" מתוך לקסיקון העיתונות העברית במאות השמונה-עשרה והתשע-עשרה, מוסד ביאליק ואוניברסיטת תל אביב המליץ, באתר עמלנט ג. קרסל, אר"ז – ו"המליץ" שלו: העתון שסלל דרך ל"ליטעראטור חיה"..., מעריב, 28 באוקטובר 1960 י. קלוזנר היסטוריה ד' עמ' 120-123 Emanuel S. Goldsmith, Modern Yiddish Culture: The Story of the Yiddish Language Movement, Fordham University Press. עמ' 45. לסופרי המליץ ולקוראיו הנאמנים (הודעת מערכת ודבר העורך), המליץ, 14 בספטמבר 1893 ערך זה הוא קצרמר בנושא עיתונים ובנושא האימפריה הרוסית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מערך פעולות

מערך פעולות הוא סדרה של פעולות ופעילויות נוספות העוסקת בנושא מסוים. זהו אמצעי בידיו של המדריך המסייע לו ליצור הדרכה מסודרת העוסקת בנושא באופן יסודי ומעמיק. שימוש במערך פעולות יוצר תהליך ארוך טווח ומאפשר להעביר מסר באופן יעיל. הוא מאפשר להקיף נושא אחד מכמה צדדים, להמחיש אותו במתודות שונות ובגירויים שונים. שיקוף מצב - בדיקת המצב החברתי בתוך הקבוצה. והפקת לקחים מהתהליך הקבוצתי עד כה. בחינת השלב בתהליך - המדריך בוחן את התקדמות הקבוצה והפרטים בתהליך הכולל, בין אם הוא ערכי או לימודי, וקובע את הנושאים (ערכים או נושאי לימוד) בהם יעסוק במהלך המערך. מטרות - קביעת המטרות אותם המדריך שואף להגשים באמצעות המערך. בניית המערך - פירוט המערך למפגשים בעלי שינוי באופי המפגש על מנת ליצור תהליך מורכב הממוקדים בהשגת המטרות. בקביעת סדר הפעילויות יוצר המדריך שלבים הדרגתיים המשרתים את המטרות. פתיחת המערך לרוב תציג את מטרות המערך או נושאיו וסיום המערך יסכם אותו. ביניהם יבוא אירוע שיא, או מספר שיאים ובכלל המערך יעשה שימוש במתודיקה מגוונת שתיצור מגוון של חוויות. בניית לוח זמנים - את הפעילויות ישבץ המדריך על פי גמישות הקבוצה ומחויבותם של החניכים לתהליך. תכנון הפעילויות - כתיבת הפעילויות, שיווקן והוצאתם לפועל. כאשר מתקיימת פעילות הדרכתית מסודרת ורצופה לתקופה ארוכה, תכנון מוקדם של מסגרת שנתית המכילה את נושאי המערכים או רציונל מסוים ליצירת תהליך שנתי. באופן זה יתכנן מדריך יוגה שלבים היוצרים התקדמות הדרגתית ברמת הקושי ואילו המדריך בתנועת הנוער יתכנן שלבים הנוגעים להתפתחות החברתית והערכית של הקבוצה. בתנועות נוער קיים לרוב מסגרת שנתית שחוזרת על עצמה מדי שנה ומגדיר את נושאי המערך ומטרותיו בכל תקופה במהלך השנה. תפקידו של המדריך הוא להתאים את הנושא המוכתב לו להתפתחות הקבוצה ולתחומי העניין שלה. באופן זה, על אף שכל שנה יחזור ויתקיים מערך בנושא מסוים ישתנה המערך משנה לשנה כנגזרת של השינוי בגיל המודרך ומאפייניו. מקבץ מערכים מתנועת הצופים. מערך חודש ארגון (מערך פתיחת שנה) בנוער העובד והלומד מערכי פעולות מתנועת בני עקיבא
מארי פרנסואה סדי קארנו

מארי-פרנסואה-סדי קארנו (בצרפתית: Marie François Sadi Carnot;‏ 11 באוגוסט 1837 - 24 ביוני 1894) היה פוליטיקאי צרפתי, שכיהן כנשיא צרפת בזמן הרפובליקה הצרפתית השלישית. נרצח בעת כהונתו על ידי אנרכיסט. קרנו הוא בן למשפחת מדינאים מן השמאל הצרפתי ושל מהנדסים: סבו היה המדינאי והמדען לזאר קרנו מתקופת המהפכה הצרפתית וכך גם אביו, איפוליט קרנו. דודו היה המהנדס והפיזיקאי סאדי קרנו. מארי-פרנסואה-סדי קארנו היה מהנדס במקצועו. הוא נבחר לאספה הלאומית בשנת 1871, ושירת כשר לעבודות ציבוריות בשנים 1880–1881. משנת 1885 שירת כשר המסחר והכספים ובמקביל גם כשר העבודות הציבוריות. בשנת 1887 נבחר כמועמד השמאל לכהונת נשיא צרפת. בעת נשיאותו התמודדה צרפת עם משברים קשים; ראשית הסכנה למשטר הרפובליקאי מצד תנועתו הפופוליסטית של הגנרל ז'ורז' בולנז'ה, שתומכיה היו מלוכנים ושאר מתנגדי הרפובליקה, אשר איימה לבטל את השיטה הפרלמנטרית ולהחליפה במשטר סמכותי; ולאחר מכן "שערוריית פנמה" בשנת 1892, בה נחשף שוחד שחברת תעלת פנמה שילמה למדינאים בצרפת (שערורייה שהיה לה גם פן אנטישמי כאשר בעיתונות הובלט חלקם של אנשי כספים יהודים בפרשה). ב-24 ביוני 1894, אחרי שהנשיא סיים לנאום בתערוכה בליון, הוא נדקר על ידי אנרכיסט איטלקי בשם סנטה קסריו ומת מפצעיו כעבור מספר שעות. קארנו נקבר בפנתאון בפריז. מדיה וקבצים בנושא מארי פרנסואה סדי קארנו בוויקישיתוף מארי פרנסואה סדי קארנו, באתר "Find a Grave" (באנגלית) מארי פרנסואה סדי קארנו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) על פי גרסה ישנה של אנציקלופדיה בריטניקה (מהדורת 1911). ר' הערך על איפוליט קארנו משם, מתוך פרויקט גוטנבורג
פסיפס תמונות

פסיפס תמונות הוא תמונת פסיפס, המורכבת ממספר רב של תמונות קטנות. תמונת המקור הראשונית מחולקת למשבצות מלבניות וכל אחת מאותן המשבצות מוחלפת בתמונה שלמה, המשולבת ומותאמת במיוחד. אופן השילוב הייחודי כפסיפס, יוצר מצב, בו במבט ממרחק-מה, נראה שילוב התמונות כאילו היה התמונה הראשונית, בעוד שבמבט מקרוב נחשפות מאות התמונות הקטנות המרכיבות את פסיפס התמונות. שורשיו ההיסטוריים של פסיפס התמונות משויכים לאומנות הכתב היהודית שהחלה במאה ה-9, שנקראת מיקרוגרפיה, אומנות הכתיבה בקו עברי זעיר, אשר באמצעותו "צוירו" צורות גאומטריות וקישוטים. אותה אומנות תורגמה בשנות ה-70 של המאה העשרים, בעידן המחשב, לטכניקה הנקראת אמנות ASCII, שבבסיסה יצירת תמונות מצירוף של האותיות הקיימות במחשב, ללא שימוש בגרפיקה ממוחשבת. הפקת פסיפס תמונות מחייבת מספר תהליכים: עיבוד גרפי של התמונה המיועדת להיות תמונת היעד. עיבוד של כל תמונות המקור המיועדות לשמש ליצירת הפסיפס, והתאמתן כך שלא יפגמו בעת שילובן בפסיפס. גם תמונות, שהמבנה המקורי שלהן לגובה, עוברות תהליך חיתוך והתאמה, תוך שימור תוכן התמונה ועיבודה באופן שנראה כאילו צולמה במקור לרוחב. מעבר על תמונות המקור וניתוח המבנה של כל אחת ואחת מהן: מיון לפי צבעים וגוונים ולפי מבנה. תהליך הליבה - שיבוץ תמונות המקור כחלקיקים בתוך מלבני היעד: תהליך זה מבוצע באופן מדוקדק, על ידי מציאת התאמה בין תמונת המקור לבין המיקום, בו תשולב התמונה על גבי לוח המשבצות של תמונת היעד. תהליך הפקת הפסיפס נעשה קשה עוד יותר, כאשר מתקבלת החלטה שאין לבצע שימוש חוזר רצוף בתמונות המקור, ושימוש חוזר בתמונת מקור יורשה רק בתנאי שיש בין מופעי התמונה מרחק מינימלי מסוים. פסיפס תמונות של שחף המורכב ממאות תמונות של ציפורים ותמונות טבע שונות שצורתן משושים פסיפס תמונות של מוסטפא כמאל אטאטורק ציורו של סלבדור דאלי מ-1976 נחשב לראשון ליישם פסיפס תמונות. במבט ממרחק 40 מטרים, נראית בבירור דמותו של אברהם לינקולן אמנות ASCII
קרן וולפסון (יצחק וולפסון)

קרן וולפסון (באנגלית: The Wolfson Foundation) המבוססת בממלכה המאוחדת, היא קרן ציבורית, שהוקמה על ידי לורד יצחק וולפסון ב-1955 במטרה לתמוך בפרויקטים באמנות, חינוך, מחקר, מדע וטכנולוגיה ובריאות. בנו לאונרד וולפסון (אנ') עמד בראשות הקרן במשך שנים רבות עד פטירתו בשנת 2010. כיום עומדת בראש הקרן בתו של לאונרד, ג'נט וולפסון (אנ'). קיימת קרן וולפסון נוספת של זאב וולפסון, המבוססת בארצות הברית ותומכת, בין היתר, בפרויקטים של עבודה קהילתית לאברכים. חוץ מתמיכה בפרויקטים קטנים הקרן תומכת במוסדות המשקיעים בנושאים הנ"ל. היא הקימה את וולפסון קולג' (אנ') באוקספורד, וולפסון קולג' (אנ') בקיימברידג', מכון המחקר וולפסון (אנ') באוניברסיטת דרהאם, שבעיר סטוקהום-און-טיז (אנ') ב-2001. במספר אוניברסיטאות נוספות נמצאות מעבדות למחקר ע"ש וולפסון. בישראל השקיעה הקרן בפרויקטים בתחומים שהוזכרו לעיל רבות. מכספי הקרן הוקם בית חולים וולפסון, היכל שלמה, מעבדות ובניינים באוניברסיטה העברית, הטכניון, מכון ויצמן למדע ואוניברסיטת ת"א. נציגות הקרן בארץ ממוקמת בבית הספר לכלכלה, הפקולטה למדעי החברה שבאוניברסיטת ת"א. משפחת וולפסון (אנ') פרס וולפסון להיסטוריה פרס וולפסון לכלכלה (אנ') מדיה וקבצים בנושא קרן וולפסון בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קרן וולפסון קרן וולפסון, ברשת החברתית אקס (טוויטר)
נפאלם

נפאלם (באנגלית: Napalm) הוא שם כולל לנוזלים ג'ליים דליקים המשמשים כאמצעי לחימה. הנוזל מורכב מג'לי המעורב בדלק נוזלי, לרוב פטרוליום (נפט). מקור השם הוא במרכיבי תערובת הג'ל הקלאסית של הנפאלם: Naphthenic acid ו-Palmitic acid (חומצה פלמיטית וחומצה נפתנית (אנ')). כאשר ג'ל הנפאלם מעורב עם בנזין, הוא יוצר ג'ל דביק ביותר. הנפאלם פותח על ידי כימאים מאוניברסיטת הרווארד בראשות לואי פיזר בזמן מלחמת העולם השנייה לשימוש ארצות הברית. נוזלי הבעירה שקדמו להמצאת הנפאלם, כגון אלה שהשתמשו בהם בלהביורים, התפזרו ואזלו מהר מדי. צבא ארצות הברית מצא כי ג'ל בנזין האריך את טווח ויעילות הלהביור. אולם לשם ייצור נוזלי בעירה המבוססים על ג'ל בנזין, נדרש גומי טבעי שהיה נדיר ויקר בזמן המלחמה. פיתוח הנפאלם הציע חלופה זולה ופתר את הבעיות הקשורות לנוזלי בעירה מבוססי גומי. נפאלם מודרני מורכב בעיקר מבנזין ופוליסטירן, ונקרא גם נפאלם-B. נפאלם היה בשימוש בלהביורים ובפצצות של ארצות הברית ובעלות בריתה. הנפאלם שימושי בפצצות מאחר שהוא מנצל את החמצן באוויר במהירות, ויוצר כמויות גדולות של פחמן חד-חמצני כך שבני האדם היו נחנקים. מסיבה זו נוצלו פצצות נפאלם במלחמת וייטנאם כדי לטהר אזורי נחיתה למסוקים. נפאלם הוא לרוב תערובת של בנזין עם מרכיבים מעבים מתאימים. המעבים המוקדמים ביותר היו סבון, אלומיניום וחומצות שומן מהחי (רווי, עם מגנזיום) ומהצומח. כמות המעבים משפיעה על צמיגות התערובת, שיכולה לנוע בין סירופ נוזלי לג'ל אלסטי ועבה. שרשרות ארוכות של פחמימן מקנות לתערובת הידרופוביות גבוהה, שמקשה על כיבוי. ישנם שני סוגי נפאלם: מבוסס שמן עם מעבה אלומיניום וסבון, וכן מבוסס שמן עם מעבה שומני (נפאלם-B). הניסוי הראשון בנפאלם התבצע ב-4 ביולי 1942 מאחורי בית הספר למנהל עסקים של הארווארד, קיימבריג' מסצ'וסטס. בכדי לאמוד את עוצמת הפצצות, נבנה במתקן ניסויים ביוטה בשם "משטח דאגווי" ב-1943, שחזור מושלם של כפר יפני. ב-17 ביולי 1944 הוטלו לראשונה פצצות נפאלם על מצבור דלק בקוטאנס, ליד סן-לו, צרפת. הפצצות הוטלו על ידי טייסי P-38 אמריקאים. בזירת האוקיינוס השקט הופיעו לראשונה פצצות נפאלם בזמן הקרב על טיניאן. בהמשך הפציצו בעלות הברית ערים ביפן בעזרת נפאלם. במבצע מיטינגהאוס, גיחת ההפצצות ההרסנית ביותר במלחמת העולם השנייה, הוטלו 1,665 טונות של נאפלם על טוקיו ונהרגו 100 אלף איש. הנאפלם שימש גם בלהביורים בגרמניה ובאיים בשליטת יפן. היוונים השתמשו בנפאלם נגד לוחמי הגרילה הקומוניסטים בזמן מלחמת האזרחים. שימוש נוסף נעשה על ידי כוחות האו"ם בקוריאה ועל ידי מקסיקו נגד לוחמי גרילה. במלחמת וייטנאם, צבא דרום וייטנאם עשה שימוש בפצצות נפאלם. באחת ההפצצות תועדה הילדה פאן טי קים פוק רצה עירומה בכביש לאחר שנכוותה קשות בגבה מפצצת נפאלם. תצלום זה הפך לאחד מתצלומי המלחמה המפורסמים בעולם. בזמן מלחמת האזרחים בסוריה, הכוחות הנאמנים לבשאר אל-אסד הפציצו בנפאלם בית ספר בעיר חלב, דבר שהביא למותם של ילדים. במרבית הצבאות המודרניים מתבצע[דרוש מקור] שימוש בפצצות נפאלם או בנגזרות שלהן בעת לחימה. נשק תבערה חימוש תרמובארי חימוש מצרר מדיה וקבצים בנושא נפאלם בוויקישיתוף נפאלם, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מאיר ברק, מה עקרון הפעולה של פצצת נפאלם?, במדור "שאל את המומחה" באתר של מכון דוידסון לחינוך מדעי, מאי 2010 מלקולם גלדוול, תרגום: גיא הרלינג, כנופיית המפציצים, חבל מודיעין: דביר, 2021
ספוטניק 5

ספוטניק 5 הייתה חללית מתוצרת ברית המועצות אשר שוגרה ב-19 באוגוסט 1960. היא הייתה כלי הטיס הראשון שהחזיר בעלי חיים ממסלול בחלל. החללית הייתה החמישית והאחרונה בתוכנית ספוטניק לשיגור לוויינים לחלל, והשלישית בתוכנית ווסטוק לקידום שיגור בני אדם למסלול סביב כדור הארץ. לכן נקראה החללית גם בשם קוראבל ספוטניק 2 (קוראבל ברוסית מובנו "ספינה" וספוטניק – "לווין"). השיגור סלל את הדרך לטיסה המאוישת הראשונה לחלל – ווסטוק 1, פחות משמונה חודשים לאחר מכן. קוראבל ספוטניק 2 היה הניסיון השני לשגר חללית מסוג ווסטוק עם כלבים על סיפונה. הניסיון הראשון אירע ב-28 ביולי ונכשל כאשר החללית התרסקה סמוך לשיגור. קוראבל ספוטניק 2 שוגרה לחלל על גבי טיל נושא מסוג ווסטוק L. החללית נשאה שתי כלבות, בלקה וסטרלקה, ארבעים עכברים, שני עכברושים וכמה סוגי צמחים. הייתה בחללית גם מצלמת וידאו שצילמה את הכלבות. לחללית צורף פתק המיועד למוצא התא, במקרה שהתא לא ינחת במקום המתוכנן ובו נכתב שאין לגעת בתא עם הכלבים אלא לצורך העמדתו על תחתיתו. החללית חזרה לכדור הארץ למחרת היום, כאשר כל בעלי החיים בריאים ושלמים. פענוח נתוני הטלמטריה של החללית הראה שאחת הכלבות סבלה מהתקפים במהלך ההקפה הרביעית של החללית את כדור הארץ, ולכן הוחלט להגביל את הטיסה המאוישת הראשונה לחלל ל-3 הקפות בלבד. תחנת רדיו בבון, גרמניה, הייתה הראשונה לקלוט אות מהחללית בהקפתה השלישית מסביב כדור הארץ. בנוסף לכך אישרה זאת גם תחנת רדיו שוודית. כעבור שנה, הכלבה סטרלקה המליטה ואחד מגוריה – "פושינקה" נשלחה לרעיית נשיא ארצות הברית, ג'קלין קנדי-אונאסיס, כמחווה של רצון טוב מברית המועצות. עקב המלחמה הקרה, הכלבה עברה תחילה סדרת בדיקות במרכז הרפואי וולטר ריד לפני שהועברה לביתה החדש אצל משפחת קנדי. אנשי הממשל רצו לוודא תחילה שהרוסים לא השתילו אמצעי האזנה, פצצה או חיידקים בתוך הכלבה. מדיה וקבצים בנושא ספוטניק 5 בוויקישיתוף The Pets of President John F. Kennedy's Family, America Comes Alive, ‏2013-07-07 (באנגלית)
סמל פיג'י

סמל פיג'י הוענק רשמית בצו מלכותי ב-4 ביולי 1908. הסמל הוצג על הדגל הקולוניאלי של המושבה ונותר הסמל גם לאחר קבלת העצמאות. הסמל מופיע גם על דגל פיג'י הנוכחי. הסמל הוא שלט אצולה לו שני תומכים - שני לוחמים פיג'יאנים הלובשים חצאית עלי דקל. השמאלי מחזיק בידו חנית ופונה קדימה, והימני מחזיק קרדום העשוי אננס ומביט לעבר הסמל. הציצה כוללת מקאנו. בתחתית הסמל מופיע המוטו הלאומי של פיג'י: "ררווקה נא קאלו קה דוקה נא טואי" - "פחד מהאל וכבד את המלך". שלט האצולה מורכב מצלב ג'ורג' הקדוש המחלק את השלט לארבע. בראשו מופיע אריה צועד המסמל, יחד עם צלב ג'ורג' הקדוש, את בריטניה ששלטה באי. על הסמל מופיעים עצי דקל, בננות המסמלים את כלכלת האי ויונת שלום. דגל פיג'י המנון פיג'י מדיה וקבצים בנושא סמל פיג'י בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא סמלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סמל קובה

סמל קובה הוא שלט אצולה המחולק לשלושה חלקים. הסמל עוצב על ידי מיגל דה טורבה טולון, ואומץ ב-24 באפריל 1906. הציצה היא מצנפת פריגית המסמלת את החירות, ועליה כוכב לבן המסמל את עצמאות המדינה. שלושת חלקי הסמל מופרדים בענפי אלון בצד אחד ועלי דפנה בצידו השני. האלון מסמל את חוזקה של האומה הקובנית, והדפנה - כבד ותהילה. שלושת חלקי הסמל מסמלים שוויון, אחווה וחירות - זכויות האדם. בחלקו העליון של הסמל, מופיע מפתח המסמל את מיקומה של קובה בפתח מפרץ מקסיקו. ברקע רואים שמש זורחת המסמלת את עלייתה של הרפובליקה החדשה. בחלקו השמאלי התחתון של הסמל קווים אנכיים המסמלים את שלושת מחוזות המדינה (המחוז המזרחי, המרכזי והמערבי). בחלקו השמאלי הראשון של הסמל מצוירים הרים, נהרות, עמק, ועץ דקל - העץ הלאומי של קובה המסמל את הפוריות של המדינה. מדיה וקבצים בנושא סמל קובה בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא סמלים ובנושא קובה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יוסף ברודסקי

יוסיף אלכסנדרוביץ' בְּרודְסקי (ברוסית: Ио́сиф Алекса́ндрович Бро́дский; באנגלית: Joseph Brodsky;‏ 24 במאי 1940 – 28 בינואר 1996) היה משורר, מסאי ומחזאי יהודי-רוסי-אמריקאי, חתן פרס נובל לספרות. נולד במשפחתו של צלם יהודי בלנינגרד. בגיל 15 עזב את בית הספר. לפי עדותו, התחיל לכתוב שירים בגיל 16. היה מקורב למשוררת אנה אחמטובה, שניבאה לו עתיד מזהיר. ב-1964 נעצר בעוון "שוטטות". ולדימיר אדמוני היה עד הגנה וציין הישגים של ברודסי כמשורר ומתרגם. ברודסקי נשפט ל-5 שנים והוגלה לאזור ארכנגלסק. בספטמבר 1965, בזכות התגייסותם של אנשי תרבות ורוח בולטים בברית המועצות ומחוצה לה, שוחרר ברודסקי ושב ללנינגרד. חלק קטן משיריו פורסמו בברית המועצות, אולם הרוב התפרסם במערב ("שירים ופואמות", 1965). ב-1972 גורש מברית המועצות, התיישב באן ארבור שבמישיגן, שם לימד בחוג ללימודים סלאביים באוניברסיטה המקומית. המשיך לכתוב שירים ברוסית, וכן פרסם פרוזה ודברי ביקורת באנגלית, ועסק גם בתרגומים ספרותיים. ב-1980 קיבל אזרחות אמריקנית, ב-1981 התיישב בניו יורק. היה מעורב בחיים הספרותיים בארצות הברית ובאירופה. בשנים אלו הוציא לאור שלושה ספרי שירה, וכמו כן התפרסמו שני אוספים של שיריו. ב-1987, בגיל 47, זכה ברודסקי בפרס נובל לספרות (הוא מן הצעירים שבין חתני הפרס) על "כתיבה חובקת-כול, המלאה בהירות מחשבה ועומק פואטי". ב-1991–1992 קיבל את התואר משורר הקונגרס, המוענק מדי שנה על ידי ספריית הקונגרס. נפטר מהתקף לב בניו יורק, נקבר בבית הקברות סן מיקלה שבוונציה. שירים ראשונים ואחרונים (מרוסית: עמינדב דיקמן), תל אביב: דביר, 1997. מנוסה מביזנטיון: מסות (מאנגלית ואחרית דבר: גיורא לשם), תל אביב: ספרית פועלים, 1992. עקדת יסאק: שירים (מרוסית: עזרא זוסמן), תל אביב: עקד, 1969. חותם מים: תרגום: לאה דובב, ירושלים: מאגנס, 2010. הסטנצות החדשות לאוגוסטה - תרגום: יעקב לח, הוצאת הקיבוץ המאוחד והוצאת כתב, 2017. מכתב להורטיוס (מאנגלית: יותם בנשלום), דחק, סדרת דרש - כתבי מופת בפואטיקה ואסתטיקה, 2023. יוסף ברודסקי, ברשת החברתית Goodreads יוסף ברודסקי, באתר פרס נובל (באנגלית) עזרא זוסמן, הנסיך הגולה, דבר, 30 ביוני 1972 שמואל רכלין, מדוע היגר ברודסקי לארה"ב ולא לישראל, דבר, 31 ביולי 1972 דרור בורשטיין, "חותם מים" מאת יוסיף ברודסקי, הקתדרלה שפתוחה תמיד, באתר הארץ, 16 בפברואר 2011 יעל טומשוב, אני יודע שאשוב; משוררים תמיד שבים, באתר הארץ, 15 באוקטובר 2010 נילי מירסקי, מן הארכיון: עם הגלייתו של יוסף ברודסקי, באתר הארץ, 21 באוגוסט 2012 יוסף ברודסקי, אנשי סגולה - יהודים זוכי פרס נובל, באתר בית התפוצות. יוסף ברודסקי, באתר "Find a Grave" (באנגלית) יוסף ברודסקי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) יוסף ברודסקי (1940-1996), דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא משוררים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
העברה (חברה)

העברה הייתה חברה להעברת הון יהודי מגרמניה הנאצית לארץ ישראל. החברה פעלה במסגרת "הסכמי ההעברה" להעברת רכוש יהודי גרמניה לארץ ישראל. הסכמי ההעברה נוצרו כתוצאה ממפגש אינטרסים בין השלטון הנאצי שהיה מעוניין להיפטר מהיהודים, המוסדות הציוניים שרצו גידול בכמות היהודים בארץ, יהודי גרמניה שרצו להציל חלק מרכושם, ושלטונות המנדט הבריטי שרצו השקעות הון בארץ ישראל. הסכם ההעברה הראשון נחתם בין חברת הנוטע (חברה-בת של בני בנימין) לבין הגרמנים. ההסכם השני שיתף את חברת אנגלו-פלשתינה. בהסכם השלישי סוכם שבנק אנגלו-פלשתינה והסוכנות היהודית יקימו חברת נאמנות שתשמש כגוף מתווך בעסקות ההעברה. חברת "העברה", אשר הוקמה בשנת 1933 על סמך ההסכם, קיבלה בלעדיות הן על פעולת התיווך בין היבואנים בארץ ישראל ליצואנים הגרמנים, הן על הייבוא עצמו, הן על גביית כסף מהיבואנים בארץ בגין הסחורות שהזמינו והן על העברת התשלומים לעולים. משנת 1935 פעלה ההעברה בפיקוח הסוכנות היהודית, אם כי הון המניות שלה היה רשום על שם קרן היסוד כפי שהיה מקובל לגבי נכסי הסוכנות היהודית. אלו מיהודי גרמניה שרצו לעלות לארץ ישראל היו צריכים להפקיד בגרמניה את כספם (במרקים גרמניים) בחברת "העברה" או אחת המקבילות לה. גוף התיווך היה רוכש במרקים אלו מכונות, ציוד וסחורות על פי הזמנות שקיבל מחברות ומתווכים בארץ ישראל, הטובין היו נשלחים לישראל (חלק מהם נמכר הלאה על ידי מתווכים). היהודים הגרמנים היו מקבלים אישור הפקדה, כך שיכלו להוכיח שהם בעלי הון, וכשהגיעו לארץ היו מקבלים כשני שלישים מהסכום המקורי שהפקידו. פעילות ההעברה עוררה מחלוקת ביישוב, בשל הצורך במגע עם שלטונות גרמניה הנאצית שהיו מוקצים בעיני אנשי היישוב באותה תקופה. פעולתה של חברת העברה נסתיימה ב-1939, מספר חודשים אחרי פרוץ מלחמת העולם השנייה, בגלל סגר כלכלי מוחלט שהוטל על גרמניה, לאחר שכ-50,000 נפש ניצלו בזכותה ועלו לארץ בעלייה החמישית, ולאחר שהצליחה להעביר רכוש בשווי כ-12 מיליון מרק גרמני מגרמניה לארץ ישראל. חלק מהיהודים שהעבירו את רכושם דרך חברת "העברה" לא הצליחו להציל את גופם, ונספו בשואה. הכספים שהעבירו קורבנות אלו לא חולקו ליורשיהם. בשנת 1939 נחקקה "פקודת המסחר עם האויב" ועל פי פקודה זו הועברו בתחילת שנות ה-40 חשבונות חברת "העברה" לניהולו של הממונה הבריטי על נכסי אויב, בשל שייכותם לאזרחי גרמניה, אויבת בריטניה. בשלב ראשון הוא הורה להקפיא את החשבונות (איסור ביצוע כל פעולה ללא אישורו). בשלב מאוחר יותר דרש להעביר אליו את הכספים. עם הקמת המדינה עברו רוב הנכסים לניהול "הממונה על רכוש האויב", וב-18 ביולי 1968 לידי האפוטרופוס הכללי. רק בשנת 1985 החליט האפוטרופוס לפרק סופית את חברת "העברה", וניהול החשבונות אוחד עם 376 החשבונות שנוהלו בבנק לאומי כממשיך "חברת אנגלו-פלשתינה". לעיתים נמצא שחסר היה מידע על בעלי החשבון מאחר שרק ליד חלק מהחשבונות מופיע מספר השובר של חברת "העברה". כאשר הוקמה בשנת 2000 ועדת החקירה הפרלמנטרית בנושא איתור והשבת נכסים של נספי השואה, היא בדקה גם את גורלם של חשבונות אלו. הסכם העברה הצלת הון יהודי גרמניה - חובת אחים היא, דבר, 13 באוגוסט 1934 נוסח הפקודה באתר משרד המשפטים