laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ברנהרד פון הארץ

גנרל לוטננט ברנהרד יוזף מריה פון הארץ (בגרמנית: Bernhard Josef Maria von Hartz; 12 באפריל 1862 – 20 באוגוסט 1944) היה גנרל גרמני שפיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה. הארץ נולד ב-12 באפריל 1862 בעיר רגנסבורג, שהשתייכה אז לממלכת בוואריה. משפחתו קיבלה מעמד של משפחת אצולה בשנת 1825. אביו לאונרד פון הארץ היה אוברסט לויטננט בצבא הבווארי. הארץ למד באקדמיה הצבאית במינכן, וב-1884 התגייס לצבא הבווארי כצוער. ב-1895 הועלה לדרגת לויטננט, ובמרץ 1897 הועלה לדרגת האופטמן. הוא שרת במטכ"ל הגרמני ומילא תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1899 מונה לקצין במטה הכללי של הקורפוס הבווארי הראשון. וב-1903 הועבר למטה הדיוויזיה הבווארית ה-5. ב-1904 הועלה לדרגת מיור. ב-1906 מונה למפקד גדוד, ועוד באותה שנה הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט. ב-1910 הועלה לדרגת אוברסט. ב-1911 הוענק לו צלב מסדר הקדוש מיכאל. ב-30 בספטמבר 1912 מונה למפקד חטיבת הרגלים הבווארית ה-2, וזמן קצר לאחר מכן הועלה לדרגת גנרל מיור. הוא פיקד על החטיבה עד 27 במרץ 1913, עת נקרא שוב למטה הכללי בברלין. הארץ היה אחד מאנשי הצבא הבווארים היחידים ששרתו שוב ושוב במטכ"ל בברלין (שאויש ברובו בפרוסים). הוא זכה לתשבחות מפי לודוויג השלישי, מלך בוואריה, שהעניק לו את צלב ההצטיינות של מסדר הכתר של בוואריה. ערך מורחב – מלחמת העולם הראשונה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, מונה הארץ לראש אגף האפסנאות של הארמייה השישית בפיקודו של רופרכט, נסיך הכתר מבוואריה. הארמייה השישית נפרסה בחזית המערבית, והשתתפה בקרב לורן. על חלקו בקרב הוענק לו ב-7 בספטמבר של אותה שנה עיטור הפור לה מריט עם חרבות, ובאוקטובר עוטר בצלב הברזל דרגה שנייה. במאי 1915 הועלה לדרגת גנרל לויטננט ומונה למפקד הדיוויזיה הבווארית ה-2. הארץ פיקד על הדיוויזיה שלו במהלך קרב ורדן והקרב על הסום. ב-25 בינואר 1917 נבחר לייצג את בוואריה במטכ"ל הקיסרי. במקביל הוענק לו אות מסדר הנשר האדום עם חרבות. ב-7 באפריל 1918 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-57 ופיקד עליו עד סוף המלחמה. לאחר המלחמה פרש הארץ מהצבא. הוא מת ב-20 באוגוסט 1944 בעיר דורפן בגיל 82. ברנהרד פון הארץ (באנגלית)
די טאגסצייטונג

די טאגסצייטונג (בגרמנית: Die Tageszeitung, "היומון") הידוע גם על ידי ראשי התיבות taz ("טאץ"), הוא עיתון יומי גרמני המאורגן כקואופרטיב והמופיע החל משנת 1978 בברלין (עד 1990 ברלין המערבית). העיתון מנוהל על ידי עובדיו. הוא יוסד בימי גל התנועה הפוליטית של השמאל החדש ששטפה בשנות ה-1970 את גרמניה המערבית והתמקד בעיקר בפוליטיקה השוטפת ובסוגיות חברתיות כמו אי שוויון והמשברים הסביבתיים המקומיים ובחו"ל שכוסו פחות בדיווחים של העיתונות המסורתית והשמרנית של התקופה. העיתון תמך לעיתים קרובות במפלגת הירוקים, אולם היה בקורתי כלפי ממשלות הקואליציה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית והירוקים בשנים 1998–2005. העיתון קם בשנת 1978. מלכתחילה הוא ראה עצמו כעיתון אלטרנטיבי מול עיתונות "מיינסטרים": "חסר יראת כבוד, עצמאי כלכלית, אינטליגנטי ומבדר". עד שנת 1991 כל עובדיו קיבלו משכורות אחידות. בימינו אלו המכהנים בתפקידים אחראיים בכירים מקבלים בונוסים. העיתון ווכנצייטונג יחד עם טאגסצייטונג מוציאים לאור כמוספים מהדורה גרמנית של כתב העת הצרפתי "לה מונד דיפלומטיק". החל משנת 1992 בעלי העיתון היו ה-13,500 חברים מאוגדים. העיתון נפוץ ב-60,000 עותקים, מתוכם 50,000 במסגרת מנויים. בשנת 1995 היה ה-taz העיתון הלאומי הגרמני הראשון שפרסם את כל תכניו באינטרנט. בשנים 2009–2015 העורכת הראשית של העיתון הייתה אינס פוהל. היא הוחלפה בשנת 2015 על ידי גאורג לוויש. מטה בעיתון כולל כעת כ-250 משתתפים. "די טאגסצייטונג" הופיע מלכתחילה בגיליון כל-גרמני ובמהדורה ברלינאית מקומית. במהלך השנים התווספו מהדורות מקומיות במדינת נורדריין-וסטפאליה, בהמבורג ובברמן. שתי האחרונות מוזגו לבסוף ב-"taz-צפון" וביולי 2007 המהדורה בנורדריין-וסטפאליה נסגרה. בבחירות בשנת 2013 תמך העיתון במפלגה הסוציאל-דמוקרטית. מדיה וקבצים בנושא די טאגסצייטונג בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של די טאגסצייטונג (בגרמנית) די טאגסצייטונג, ברשת החברתית פייסבוק די טאגסצייטונג, ברשת החברתית אקס (טוויטר) די טאגסצייטונג, ברשת החברתית אינסטגרם די טאגסצייטונג, הבלוג הרשמי
אנטיוכוס (מצביא)

אנטיוכוס (ביוונית עתיקה: Ἀντίοχος; ‏? - 406 לפנה"ס) היה מצביא אתונאי, אשר התפרסם בשל פיקודו על הצי האתונאי בקרב נוטיון שבמהלכו מת. ערך מורחב – קרב נוטיון מעט מאוד ידוע אודות חייו המוקדמים. הוא נזכר לראשונה בסיפור שמביא פלוטרכוס. על פי הסיפור, אלקיביאדס נכנס פעם כדי לתרום למגבית כספים, ותוך כדי כך ברח ממנו עוף שליו מאולף שהחזיק אצלו. אנטיוכוס רדף אחרי העוף והחזיר אותו לאלקיביאדס "וכך נעשה האיש חביב מאוד על אלקיביאדס". תיאוריו אצל ההיסטוריונים העתיקים, לא מחמיאים כלל וכלל. דיודורוס מכנה אותו "איש פזיז מטבעו", ופלוטרכוס כותב עליו: "איש זה יורד ים טוב היה, אבל קל דעת בשאר הדברים וגס רוח. במהלך המלחמה הפלופונסית, אנטיוכוס היה אחד מקציניו של אלקיביאדס, שבשנת 406 לפנה"ס הטילו מצור על אפסוס, שם חנה הצי הספרטני בפיקוד ליסנדרוס. עם זאת, בתקווה להשיג ממון שיעזור לו להגדיל את ציו, החליט אלקיביאדס לנטוש את המצור, ולסייע לתרסיבולוס לצור על פוקאיה. אלקיביאדס מינה את אנטיוכוס כמחליפו, והשאיר עמו 80 טריארות, 10 יותר משהיו לליסנדרוס. ההוראות של אלקיביאדס היו לא לפתוח בקרב בשום מחיר, אולם אנטיוכוס לא שעה להזהרות אלו, וניסה לגרור את ליסנדרוס לקרב. אנטיוכוס לקח 10 טריארות "וחתר בשחצנות על פני מקום חניית האניות תוך לגלוג ושאון", תוך שהוא משמיע "דברי כיעור ותפלות". ליסנדרוס שלח חלק מהטריארות שבפיקודו למרדף אחרי אנטיוכוס, אולם אז יצאו גם האתונאים לקרב וליסנדרוס מיהר ושלח את שאר הטריארות שלו. בקרב הימי שהתפתח, נחל ליסנדרוס ניצחון. בתחילה הטביע את ספינתו של אנטיוכוס והוציאו להורג, ולאחר מכן השתלט על שאר הצי האתונאי, שלא היה מוכן לקראת בואו של כוח רב כל כך. אף שאבדותיהם של האתונאים הסתכמו ב-22 ספינות בסה"כ, הרי שהניצחון הספרטני השפיע עליהם קשות מבחינה מוראלית, ותרם להדחתו של אלקיביאדס מהפיקוד, למרות שבפועל לא הוא היה האשם אלא אנטיוכוס. Donald Kagan, The Peloponnesian War, Penguin Books, 2003. ההגייה ביוונית: אנטיוכוס, במלעיל דמלעיל (ההטעמה בהברה השלישית מהסוף). פלוטרכוס, "חיי אלקיביאדס", 10. דיודורוס, ספר שלושה עשר, 71. פלוטרכוס, "חיי אלקיביאדס", 35. 443 .Kagan p על פי דיודורוס, ספר שלושה עשר, 71. לטענת פלוטרכוס (ליסנדרוס 5, אלקיביאדס, 35), אנטיוכוס לקח עמו רק 2 טריארות. פלוטרכוס, "חיי ליסנדרוס", 5.
סאלאמיניה

"סאלאמיניה" (ביוונית: Σαλαμινία, בלטינית: Salaminia) הייתה טריארה אתונאית, ששימשה כאוניית קודש ומלאכות של הצי האתונאי בשלהי המאה ה-5 והמאה ה-4 לפנה"ס. האונייה מילאה תפקיד חשוב בכמה מאירועי המלחמה הפלופונסית. בניגוד לאוניות קדושות אחרות, ששימשו בעיקר לטקסים דתיים, "סאלאמיניה" וגם "פאראלוס" שימשו גם למלאכות ולשליחויות שונות של הממשל האתונאי. לעיתים קרובות מוזכרות שתי האוניות יחד. פלוטרכוס כותב שהשתמשו בה "בשעת דחק גדול בלבד", וגם להסעת אנשי ציבור רמי-מעלה. "סאלאמיניה" הייתה האונייה שנשלחה לרדוף אחרי אלקיביאדס בשנת 415 לפנה"ס כאשר נאשם בחילול הקודש. ראו למשל: אריסטופאנס, "הציפורים", 1204. פלוטרכוס, "חיי פריקלס", 7. קסנופון, הלניקה, ספר שישי, 2. דיודורוס, ספר שלושה עשר, 5. ערך זה הוא קצרמר בנושא יוון העתיקה ובנושא כלי שיט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הקורפוס ההררי ה-49 (ורמאכט)

הקורפוס ההררי ה-49 (בגרמנית: XXXXIX. Gebirgs-Armeekorps) היה קורפוס של הוורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה. הקורפוס הוקם ב-25 באוקטובר 1940, וכמפקדו מונה לודוויג קיבלר. הקורפוס היה מיועד להשתתף במבצע פליקס לכיבוש גיברלטר, אך עקב כישלון פגישת אנדיי והיציאה למבצע ברברוסה בהמשך, המבצע נזנח. במהלך המערכה בבלקן לחם הקורפוס כחלק מהארמייה השנייה, ובמהלך מבצע ברברוסה לחם הקורפוס כחלק מהארמייה ה-17 ובהמשך כחלק מהארמייה ה-11 ומארמיית הפאנצר הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות דרום, והשתתף בקרב אומן, בקרב קייב, ובקרבות באזור רוסטוב על הדון. ב-19 בדצמבר 1941 מונה רודולף קונרד למפקד הקורפוס, וב-15 במרץ 1944 החליפו ולטר הרטמן. ב-26 ביולי 1944 מונה פרנץ בייר למפקד הקורפוס, ולחם עמו תחת פיקוד הארמייה ההונגרית הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות דרום אוקראינה, וב-5 באוגוסט מונה קרל פון לה סואיר לפקד על הקורפוס, ופיקד עליו עד סוף המלחמה. לודוויג קיבלר (25 באוקטובר 1940 - 19 בדצמבר 1941) רודולף קונרד (19 בדצמבר 1941 - 26 ביולי 1943) הלגה אולב (26 ביולי 1943 - 15 באוגוסט 1943) רודולף קונרד (15 באוגוסט 1943 - 15 בפברואר 1944) פרידריך קכלינג (15 בפברואר 1944 - 15 במרץ 1944) רודולף קונרד (15 במרץ 1944 - 10 במאי 1944) ולטר הרטמן (10 במאי 1944 - 26 ביולי 1944) פרנץ בייר (26 ביולי 1944 - 4 באוגוסט 1944) ולטר הרטמן (4 באוגוסט 1944 - 5 באוגוסט 1944) קרל פון לה סואיר (5 באוגוסט 1944 - 8 במאי 1945) במערכה בבלקן כלל הקורפוס את היחידות הבאות: הדיוויזיה ההררית ה-1 במבצע ברברוסה כלל הקורפוס את היחידות הבאות: הדיוויזיה ה-68 הדיוויזיה ה-257 הדיוויזיה ההררית ה-1 ב-1 במרץ 1945 כלל הקורפוס את היחידות הבאות: צוות קרב מדיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-320 הדיוויזיה ההררית ה-4 צוות קרב מדיוויזיית הסער ה-78 הדיוויזיה ההונגרית ה-16 הקורפוס ההררי ה-49 באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית)
פיטר צ'אן

פיטר הו-סון צ'אן או פיטר צ'אן (בסינית: 陳可辛, נולד ב-28 בנובמבר 1962 בהונג קונג) הוא במאי ומפיק קולנוע סיני. פיטר הו-סון צ'אן נולד בהונג קונג וגדל בתאילנד. הוא למד קולנוע בארצות הברית באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס בלי לסיים את התואר. הוא חזר בשנת 1983 להונג קונג, בה התחיל לעבוד בתעשיית הסרטים ולא חזר להמשך לימודיו באמריקה. הוא היה לעוזר במאי ומפיק של הסרט "Heroes Shed No Tears" שבבימויו של ג'ון וו. בשנת 1999 עבר צ'אן להוליווד, בה הוא ביים את הסרט "מכתב האהבה" ("The Love Letter") בכיכובם של קייט קאפשו, אלן דג'נרס וטום סלק. הוא זכה בהונג קונג בפרס הבמאי הטוב ביותר ובפרס הסרט הטוב ביותר בשנת 1997 עבור הסרט "חברים: כמעט סיפור אהבה" – "Comrades: Almost a Love Story" ובשנת 2008 עבור "אדוני המלחמה". 1991: Alan And Eric: Between Hello And Goodbye (אלן ואריק: בין שלום ולהתראות) 1993: Tom, Dick and Hairy 1993: He Ain't Heavy, He's My Brother (הוא לא כבד, הוא אחי) 1994: Trouble, I've Had It All My Days 1994: He's a Woman, She's a Man (הוא אישה, היא גבר) 1995: The Age Of Miracles 1996: Who's the Man, Who's the Woman (מיהו הגבר, מיהי האישה?) 1996: חברים: כמעט סיפור אהבה (甜蜜蜜, Tián mì mì) 1988 : Pickles Make Me Cry 1999: מכתב אהבה (The Love Letter) 2003: שלושה סיפורים מן העולם הבא (三更) – segment Chez Nous 2005: Perhaps Love (如果·愛, Rúguǒ·Ài אולי אהבה 2007: שרי המלחמה (投名状, Tóu míng zhuàng) 2011: איש החרבות (武, Wǔxiá) 2013: American Dreams in China (中国合伙人') 2014: Dearest יקירי (亲爱的, qīn ài de) 2020: Leap (夺冠) מדיה וקבצים בנושא פיטר צ'אן בוויקישיתוף פיטר צ'אן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) פיטר צ'אן, באתר AllMovie (באנגלית) פיטר צ'אן, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "פיטר צ'אן".
מין יחידאי

מין יחידאי (באנגלית: Solitary animal, "בעל חיים סוליטרי") הוא מין של בעל חיים החי בבדידות בשטחי חיותו וממעט בפגישות עם פרטים אחרים מאותו מין, למעט בעונת הרבייה, אז מזדווגים הזכר והנקבה, הנקבה מטפלת בגוריה עד גדילתם, ואצל חלקם (כגון הברדלס) נותרים הצעירים יחדיו גם בשנים הראשונות לאחר עזיבת האם. לעיתים קרובות חיים מינים אלה בטריטוריה גדולה ורחבה והם גם מסמנים אותה בסימנים המודיעים לשאר הפרטים שהשטח תפוס. במקרה שפרט אחר יחדור לטריטוריה, תחל מריבה קולנית שעלולה להידרדר לקרב שליטה. חלק מהחיות הן יחידאיות באופן כללי, אך באירועים שונים הם מתקהלים יחדיו, לדוגמה כדי לאכול מזון נדיר, כגון השד הטסמני, ולאחר האכילה עוזבים הפרטים כל אחד לדרכו. כמו כן, ישנם בעלי חיים שהם יחידאים רוב השנה, אך בעונת הרבייה הם מתקהלים בקבוצות. מינים אחרים, כגון למור עכברי אפור, פעילים בשעות החשיכה לבדם, אך במשך היום ישנים בקנים משותפים. ישנם מינים רבים שהם יחידאים, בעיקר בין היונקים: בני סדרת המכרסמים, דלשינאים רבים, טורפים כמו החתוליים, פנדה זנובה והדוביים, כמה פרימטים כמו לוריס איטי או אורנגאוטן וכן הקרנפים. דוגמאות לחיות מקבוצות אחרות שהם יחידאיים: נחשים, תנינים, דגים שונים, כרישים, תמנונאים וכמה פרוקי רגליים כמו עקרבים, עכשובאים מספר צרעות, גמלי שלמה וזבובאים. רשימה של מינים יחידאים (באנגלית)
קטרינל מנגיה

קטרינל מנגיה (ברומנית: Catrinel Menghia; נולדה ב-1 באוקטובר 1985) היא דוגמנית רומנייה. מנגיה נולדה ביאשי. בגיל שש עשרה היא השתתפה בתחרות דוגמנית העל העולמית של סוכנות פורד, וב-2002 זכתה בפרס "דוגמנית השנה של רומניה". שימשה כפנים של ארמני ושל חברת ההלבשה התחתונה הצרפתית "ליס כרמל", וכן דגמנה בתצוגות אופנה ולמגזינים "מקסים" ו"פיטנס". מדיה וקבצים בנושא קטרינל מנגיה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קטרינל מנגיה קטרינל מנגיה, ברשת החברתית פייסבוק קטרינל מנגיה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) קטרינל מנגיה, באתר Fashion Model Directory ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דוכסות אנהלט

דוכסות אנהלט הייתה מדינה ששודרגה על ידי נפוליאון בשנת 1806 מנסיכות אנהלט-דסאו, ולאחר מכן התאחדה עם דוכסות אנהלט-קתן ודוכסות אנהלט-ברנבורג. הדוכסות התקיימה כמדינה עצמאית, ולאחר מכן כמדינה בקיסרות הגרמנית, עד לאחר התבוסה במלחמת העולם הראשונה. בשנת 1123 ירש אלברכט הראשון, מרקיז ברנדנבורג שטחים ניכרים מצפון סקסוניה מאביו אוטו, רוזן באלנשטדט, לאחר מותו בשנת 1170 ירש אותו בנו ברנהרד, רוזן אנהלט, שהפך בשנת 1180 לדוכס סקסוניה. לאחר מותו של ברנהרד בשנת 1212 ירש אותו בנו היינריך הראשון, רוזן אנהלט, והוא זה שייסד למעשה את בית אנהלט, כאשר השטחים שירש הפכו לנסיכות אנהלט. לאחר מותו של היינריך בשנת 1252, פוצלה נחלתו בין שלושת בניו. במהלך השנים הבאות נשארו הנסיכויות מפוצלות, אך לפעמים אוחדו חלק מהנחלות בעקבות פטירתם של נסיכים ללא יורשים. בשנת 1547 לחם וולפגנג, נסיך אנהלט-קתן נגד קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כחלק מהמלחמה השמלקלדית, אך הובס וחזר לנחלתו רק לאחר שלום פזאו בשנת 1552. במלחמת שלושים השנים נפגעו הנסיכויות, ובשנת 1635 נחתם הסכם בין הענפים השונים במשפחה, בשל הצורך באחדות כלפי האיומים השונים. בשנת 1806 נתן נפוליאון מעמד של דוכסות לנסיכויות המשפחה, ובשנת 1815 אושר הדבר בקונגרס וינה. בשנת 1817 מת לאופולד השלישי, דוכס אנהלט-דסאו, ובמקומו עלה לשלטון נכדו לאופולד הרביעי, דוכס אנהלט-דסאו. בשנת 1847 מת היינריך, דוכס אנהלט-קתן ללא יורשים, ולאופולד הרביעי, דוכס אנהלט-דסאו ירש את נחלתו, ובשנת 1853 איחד את הנחלות לדוכסות אנהלט-דסאו-קתן. במהלך מהפכות אביב העמים נאלץ לאופולד לתת חוקה חדשה לנתיניו, אולם לאחר מכן ביטל אותה, ובשנת 1859 נתן חוקה אחרת לדוכסות. בשנת 1863 מת אלכסנדר קרל, דוכס אנהלט-ברנבורג ללא יורשים, ובעקבות כך אוחדו כל נחלות בית אנהלט לדוכסות אנהלט המאוחדת. בשנת 1866 הצטרפה הדוכסות בראשות לאופולד הרביעי לפרוסיה במלחמת אוסטריה–פרוסיה, ובשנת 1867 הצטרפה לקונפדרציה הצפון-גרמנית. בשנת 1870 לחמו כוחות הדוכסות לצד פרוסיה במלחמת צרפת–פרוסיה, ובשנת 1871 הצטרפה הדוכסות לאימפריה הגרמנית. בשנת 1871 מת לאופולד הרביעי, דוכס אנהלט, ובנו פרידריך הראשון, דוכס אנהלט עלה לשלטון במקומו. בשנת 1904 מת פרידריך הראשון, ובנו פרידריך השני, דוכס אנהלט עלה לשלטון במקומו. בשנת 1918 מת פרידריך השני, וזמן קצר לאחר מכן מת אף אחיו אדוארד, דוכס אנהלט, ובמקומו מונה יואכים ארנסט, דוכס אנהלט. ב-12 בנובמבר 1918 התפטר יואכים ארנסט, דוכס אנהלט מתפקידו, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה. כאשר הדוכסות בוטלה, הפכה המדינה למדינה חופשית, שהתקיימה עד לשנת 1945, שאז צורפו שטחיה לסקסוניה-אנהלט. לאופולד הרביעי (1863–1871) פרידריך הראשון (1871–1904) פרידריך השני (1904–1918) אדוארד (1918) יואכים ארנסט (1918) יואכים ארנסט (1918–1947) פרידריך (1947–1963) אדוארד (1963–כיום) מדיה וקבצים בנושא דוכסות אנהלט בוויקישיתוף דוכסות אנהלט מפת אנהלט בשנת 1789
עלות

בכלכלה, בעסקים ובחשבונאות, עלות היא מחיר ששולם, אירוע מסחרי או עסקה כלכלית. יתר על כן, לעיתים עלויות מתאפיינות בהתבסס על עיתוי (תקופת התשלום) או צורת היישום (תשלום במזומן, באשראי או כדומה). בארגונים יצרניים קיימת הבחנה בין עלות הייצור של מוצר (או שירות), שהיא סכום התשלומים ששולמו כדי לייצר לפרסם ולשווק את המוצר, ובין מחיר המוצר לצרכן. כדי שהארגון ירוויח עליו לוודא כי העלות המשולמת קטנה מן המחיר המתקבל. עלות היסטורית מייצגת את סך הכסף (או ערך כספי של נכסים) שהושקעו במהלך קניית נכס. עלות אלטרנטיבית היא ערך החלופה הטובה ביותר שנזנחה כדי להשלים את האלטרנטיבה הנבחרת, אשר נשאף שתניב רווח גדול יותר. כלומר, השימוש הטוב ביותר באמצעים ומקורות שהושקעו עבור האפשרות הנבחרת. עלות זו מייצגת את החלופות שנזנחו. לדוגמה, אם לאדם יש אפשרות לעבוד תמורת 25 ש"ח לשעה, אך בוחר לחטוף תנומה, אזי העלות ההיסטורית היא אפס - האדם לא שילם דבר תמורת השינה. לעומת זאת, העלות האלטרנטיבית היא 25 ש"ח שיכול היה להרוויח בעבודתו. כאשר מצוין "עלות" ללא סימוכין בתחום הכלכלה, מדובר לרוב בעלות אלטרנטיבית; ובתחום החשבונאות - מדובר בעלות היסטורית. כאשר מתרחשת עסקה, היא כרוכה בעלויות ישירות, עלויות עקיפות כמו גם רווחים ישירים ועקיפים. העלויות הישירות הן אותן עלויות שהקונה משלם למוכר. לעומת זאת, העלויות העקיפות הן אותן עלויות שנאלצים אחרים[דרוש מקור] לשלם בעקבות העסקה. נושאי עלויות אלו יכולים להיות אנשים ספציפיים או אף החברה בכללותה. לעיתים עלויות עקיפות אינן עלויות כספיות ולכן קשה לכמת אותן כדי להשוותן לערכים כספיים. זיהום אוויר ועלויות חברתיות עתידיות הן דוגמאות לעלויות עקיפות. עלויות חברתיות הן סכומן של העלות הישרה והעלות העקיפה גם יחד. כלומר, אם מדובר במפעל תעשייתי, אזי העלות החברתית לייצור מוצרים במפעל זה היא פונקציית הייצור של המפעל ועוד העלויות העקיפות אשר אינן כלולות בפונקציית הייצור. לדוגמה, מחיר הרכישה של מכונית מייצגת את העלות הישירה בהתאם לחישובי היצרן. עלויות עקיפות יכולות להיות זיהום אוויר הנגרם כתוצאה מייצור הרכב ומהשימוש בו. רווח ישיר של רכישת הרכב יהיה ההנאה מהשימוש בו, עלייה באיכות החיים כמו גם חיסכון לרוכש בעלויות אחרות. רווח עקיף הוא למשל שיפור התברואה הציבורית בכך שנמנעת הצפת הדרכים בגללי סוסים (כפי שהיה עד התחלת השימוש ברכב מנועי). העלויות הנפשיות הן עלויות ספציפיות הגורמות למתח נפשי או לירידה באיכות החיים, בין אם אלו עלויות ישירות, עלויות עקיפות או שתיהן גם יחד. תורת התמחיר עלות המכירות עסקה ניתוח עלות-תועלת מדיה וקבצים בנושא עלות בוויקישיתוף עלות, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) https://www.accessmagazine.org/spring-2007/horse-power-horsepower/
ג'נט מיכאיל

גֵ'נְט מִיכָאִיל (בערבית: جانيت ميخائيل; מכונה לעיתים ג'נט ח'ורי; جانيت خوري; נולדה ב-1945) היא ראש העיר רמאללה לשעבר ואשת חינוך פלסטינית. ח'ורי, בת למשפחה נוצרית-קתולית, היא האישה הראשונה שנבחרה לתפקיד ראש עיר ברשות הפלסטינית. היא הייתה מנהלת בית הספר לבנות ברמאללה במשך 20 שנה. היא נבחרה לראשות העיר ב-29 בדצמבר 2005 על ידי מועצת העיר המונה חמישה עשר חברים נבחרים, בהם גם שלושה חברי חמאס, וזכתה בשישה מהם. היא רצה כמפלגה עצמאית הנקראת "רמאללה לכולם" אם כי היא חברה בחזית העממית לשחרור פלסטין. ע'אזי חנאניה, חבר המועצה המחוקקת אשר היה מועמד מטעם המפלגת וואטן המשויכת לפת"ח, זכה גם הוא בשישה מושבים ואילו הסיעה המזוהה עם חמאס "השינוי והרפורמה" בראשות ח'לדון חאדר זכתה בשלושה מושבים. המועצה החדשה הצביעה ברוב של תשעה מול שישה, לאחר שמפלגת השינוי והרפורמה תמכה במיכאיל, והיא התמנתה לראשות העיר. ב-2012 החליף אותה בתפקיד מוסא חדיד. מערכת וואלה! NEWS‏, לראשונה נבחרה אשה לראשות העיר רמאללה, באתר וואלה, 31 בדצמבר 2005 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
העמק ה-13

העמק ה-13 (באנגלית: The 13th Valley) הוא רומן מאת ג'ון מ. דל-וקיו, שלחם בווייטנאם ככתב צבאי בשורות הדיוויזיה המוטסת ה-101 ועוטר בכוכב הארד על אומץ ליבו. הספר, שראה אור ב-1983, עוסק בפלוגה בדיוויזיה המוטסת ה-101 במלחמת וייטנאם. הספר תורגם לעברית בידי עמוס רגב בשנת 1985. אף שמדובר ביצירה בדיונית, שכן הדיוויזיה ה-101 מעולם לא כללה חטיבה שמספרה 402, הרי שהספר מבוסס על המערכה שלחמה הדיוויזיה לטיהור המרחב הסמוך נהר קה-טה-לאו. בפעילות הדיוויזיה וכוחות עזר מצבא דרום-וייטנאם, שהחל ב-13 באוגוסט 1970, נהרגו כ-700 חיילים צפון-וייטנאמיים, 32 חיילים מצבא דרום-וייטנאם, שני גששים דרום-וייטנאמים בשירות הצבא האמריקני וחמישה חיילים אמריקניים. בנוסף נפצעו בה כ-100 חיילים דרום-וייטנאמים וכ-60 חיילים נוספים מצבא ארצות הברית. הרומן מספר את סיפורו של ג'יימס וינסנט צליני, המכונה "צ'רי", מגויס חובה בצבא ארצות הברית שנשלח לווייטנאם כמתקין מערכות טלפון. להפתעתו הוא מוצב בדיוויזיה המוטסת ה-101, אחת מן הקשוחות שביחידות הצבא האמריקני, כלוחם חי"ר וכקשרו של סמל המחלקה דניאל איגן בפלוגה א' בפיקוד סגן רופוס ברוקס. על הפלוגה, כחלק מן הגדוד 7 בחטיבה 402, מוטל לטהר את עמק שלאורך נהר קה-טה-לאו, מכוחות צבא צפון וייטנאם. במהלך שירותו בפלוגה נדרש צ'ליני להתמודד עם מוראות המלחמה, המתח הבין-גזעי והדרג הפיקודי הבכיר שאינו מכיר במצוקות הלוחמים שבשטח. שם הספר נגזר מכך שעל הפלוגה מוטל לטהר את העמק ה-13 בשורת עמקים רציפה. הספר "העמק ה-13", באתר "סימניה" ג'ון מ. דל-וקיו, "העמק ה-13", ספרית מעריב, 1985, עמוד 7. ג'ון מ. דל-וקיו, "העמק ה-13", ספרית מעריב, 1985, עמוד 29. ג'ון מ. דל-וקיו, "העמק ה-13", ספרית מעריב, 1985, עמוד 141. ג'ון מ. דל-וקיו, "העמק ה-13", ספרית מעריב, 1985, עמודים 45-46. ג'ון מ. דל-וקיו, "העמק ה-13", ספרית מעריב, 1985, עמוד 71. ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
האבן המדברת

האבן המדברת (באנגלית: The Talking Stone) הוא סיפור מדע בדיוני קצר מאת אייזק אסימוב. הסיפור הופיע לראשונה בגיליון אוקטובר 1955 של כתב העת The Magazine of Fantasy and Science Fiction. הסיפור תורגם לעברית בגיליון מספר 2 של כתב העת פנטסיה 2000, ושוב 2014 בספר כתבי אייזק אסימוב כרך 4. הסיפור האבן המדברת הוא הסיפור השני של אסימוב בו הופיע החוקר ונדל אורת', שהופיע גם בסיפורים הפעמון המזמר, הלילה הגווע והמפתח. לארי ורנדסקי, מהנדס חללונאוטיקה שממוקם לבדו על תחנה חמש, מגלה עניין בסיליקונים, צורת חיים מבוססת סיליקון הנמצאת על אסטרואידים. היצורים גדלים בדרך כלל לעובי מקסימלי של 5 סנטימטרים וניזונים מקרינת גאמא של מחצבים רדיואקטיביים. בנוסף לכך לפי חלק מההשערות הם טלפתיים. כאשר חללית משא בשם רוברט ק' נוחתת בתחנה לשם תיקון במנוע, עם סיליקון ענק בקוטר של מעל 30 סנטימטרים, ורנדסקי מסיק כי היצור הגיע ממקום עשיר במיוחד באורניום. ורנדסקי מחבל במנוע וקורא לרשויות, אך לפני שספינת הסיור מגיע אל החללית, רוברט ק' נפגעת על ידי מטאורואיד, אשר הורג את אנשי צוותה של החללית. הסיליקון עצמו נפגע אנושות מנפילת הלחץ הפיתאומית. כאשר הוא מתושאל, מכריז הסיליקון הגוסס כי הקואורדינטות של הבית שלו כתובות על ה"אסטרואיד". ד"ר ונדל אורת' אשר נשאל לכוונת דבריו מסביר כי הסיליקון התכוון למעשה כי המספרים היו כתובים על הספינה, במסווה של מספרי רישום או מספרים סידוריים, מאחר שהספינה מתאימה להגדרה של אסטרואיד (גוף קטן, קטן יותר מכוכב לכת, המקיף את השמש בין מאדים לצדק) לפי ספר האסטרונומיה העתיק אותו הקריאו אנשי הצוות לסיליקון.
נווה צה"ל

נווה צה"ל היא שכונה בדרום מזרח תל אביב, גובלת במערב עם שכונת התקווה במזרח עם כפר שלם בצפון עם יד אליהו ובדרום עם שכונת בית יעקב. הרחובות המקיפים את השכונה הם רחוב גבעתי (בין השכונה לגן התקווה), רחוב ההגנה, רחוב קרייתי ודרך משה דיין (בין השכונה לכפר שלם). שמות הרחובות בשכונה קשורים לביטחון ישראל: אריאל, קרייתי, גבעתי, בן-חיל, אלוף, מעו"ז. השכונה נבנתה על אדמת שדות ופרדסים שהיו בין שכונת התקווה וגרעין הכפר הערבי הגדול סלמה, בשנים 1950-1951 ונקראה אז שיכון צבא הקבע על ידי שכונת התקווה. לפני 1948 היו בשטח שדות ופרדסים ודרכם חדרו הערבים מסלמה בקרב שכונת התקווה בתחילת מלחמת העצמאות. במרכז השכונה (בפינת הרחובות אלוף ובן-חיל) נטוע גן הבנים ובו אנדרטת זיכרון ל-11 בני השכונה שנפלו במערכות ישראל. בשכונה נמצא מרכז מסחרי קטן, בית הכנסת המרכזי נווה צה"ל "יד מתיתיהו", גן גדול ברחוב קרייתי, גן הבנים, בית ספר הגליל, בית ספר נתיב ומספר גני ילדים. מדיה וקבצים בנושא נווה צה"ל בוויקישיתוף דני רכט, נווה צה"ל (שיכון צבא הקבע ע"י שכונת התקווה), באתר האנציקלופדיה העירונית "תל.אביב.פדיה"
צבי אשר כהנא שפירא

הרב צבי הירש אשר כהנא שפירא (1853, ה'תרי"ג - 19 בינואר 1938, י"ז בשבט ה'תרצ"ח), היה ממייסדי ישיבת המקובלים שער השמים[דרושה הבהרה], מורה צדק בשכונת הבוכרים, מחבר הספרים "התורה והמצוה" על תרי"ג מצוות ושו"ת הריצב"א. סבו של הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא. נולד וגדל בקרקוב לגיטל פרידא ולרב שמואל יהודה, ראש ישיבת דגל תורה, צאצא של רבי נתן נטע שפירא בעל המגלה עמוקות ודור 25 לרש"י. למד אצל רבי חיים נתן דמביצר. בשנת ה'תר"ל עלה לירושלים בגיל 16 יחד עם אביו ולמד שם בישיבות. שימש שנים רבות כראש ישיבת דגל תורה. בירושלים היה ממקורביו ובאי ביתו של רבי מאיר אוירבך בעל ה"אמרי בינה". כן התקרב לגאון מלובלין, הרב שניאור זלמן פרדקין בעל ה"תורת חסד", שכתב עליו דברי שבח והערכה בהסכמתו לספר "התורה והמצוה". ביוזמת ה"תורת חסד" נתקבל לר"מ ובוחן ראשי בישיבת "חיי עולם". לאחר מכן היה מייסד ישיבת דגל תורה ושיעוריו נתפרסמו בין חכמי ארץ ישראל. היה ממייסדי ישיבת המקובלים שער השמים. בשנת ה'תרנ"ז נשלח מטעם סגל חבורת תלמידי חכמים בירושלים לחו"ל למסור שיעורי תורה, ולגייס תרומות לישיבות וכן לספריו. בהמשך כיהן כמורה צדק בשכונת הבוכרים בירושלים. רוב ימיו ישב בבתי הכנסת בירושלים ולמד תורה עטוף בטלית ותפילין. נפטר ב-19 בינואר 1938, י"ז בשבט ה'תרצ"ח, ונקבר בהר הזיתים. הרב כהנא-שפירא נשא לאישה את חיה מיכלא, בת הרב שלמה זלמן לעווי, ממייסדי שכונת מאה שערים, ובנו של הרב יעקב יהודה לייב לעווי, אב"ד בירושלים ומחבר הספר "בית לאבות", ונכדת רבי משה מגיד-ריבלין. כמה מילדיהם: הרב שלמה זלמן - חבר ב"אגודת בני תורה" (נפטר בי"א בטבת ה'תרצ"ה), אבי הרבנים אברהם אלקנה כהנא שפירא (שבנו הוא הרב יעקב אלעזר כהנא שפירא), ושמואל כהנא שפירא, וסבו של הרב אליעזר שפירא (שבנו הוא הרב שלמה שפירא) הרב נחום יצחק - מייסד מכון מהרש"ל משה - חזן ובעל סטודיו לחזנים שהתגורר בלונדון חנה שפיצר, אמה של שושנה רזיאל יוכבד דבורה, נישאה לרב דב בער זקס. בניהם הם הרב מנחם בן ציון זקס והרב יהושע פישל זקס (בניו הם ד"ר משה חיים זקס וד"ר יצחק זקס). הרב הגאון צבי אשר כהנא שפירא ז"ל, תורת ארץ ישראל, שבט-אדר תרצ"ח, עמ' נ יוסף יואל ריבלין, מאה שערים, ירושלים תש"ז, עמ' 167–168 מדיה וקבצים בנושא צבי אשר כהנא שפירא בוויקישיתוף פרופיל של הרב שפירא באתר "MyHeritage" ביוגרפיה קצרה, באתר היברובוקס שפירא, צבי הירש אשר, תורה והמצוה לריצבא, ‏ירושלים ה'תרעג, באתר היברובוקס "בדור הולך", כתבה לזכרו במדור "ירושלים", הצופה, 30/01/1938 צבי הירש אשר כהנא שפירא (1938-?1853), דף שער בספרייה הלאומית הרב ר' צבי אשר כהנא-שפירא ז"ל, הצופה, 20 בינואר 1938, עמ' 4 מצבתו באתר הר הזיתים ישראל שפירא, זיכרון להולכים: הרב ר' נחום יצחק כהנא שפירא זצ"ל, הצופה, 7בינואר 1963, עמ' 3; הספדים להרב נחום-יצחק כהנא-שפירא ז"ל, שם, 24 בינואר 1963, עמ' 3; הרב נחום-יצחק כהנא שפירא זצ"ל: שנה לפטירתו, שם, 2 בדצמבר 1963, עמ' 3 מר משה כהנא-שפירא ז"ל, הצופה, 29 באוגוסט 1962, עמ' 3 הרבנית יוכבד דבורה זקס, תורת ארץ ישראל, תשרי-חשון ה'תש"ח, עמוד י"ז