laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
חרדון צב מצוי

חרדון צב מצוי (שם מדעי: Uromastyx aegiptia) הוא מין של לטאה ממשפחת החרדוניים. חרדון צב מצוי נפוץ בעיקר באזור מצריים, לוב, עומאן, ישראל (אזור הנגב והרי אילת) וברחבי המזרח התיכון, בשטחים מדבריים וחמים כרוב בני משפחתו. שלא כמו חרדון הצב ההדור, הוא שוכן בעיקר במישורים סלעיים ובוואדיות ונפוץ יותר. אצל הבדואים נקרא ד'אב (בערבית: ضب). הם מנצלים את עורו החזק וכן, בשרו משמש כמזון. נמנה עם הזוחלים המדבריים הגדולים בישראל ואורכו מגיע ל-75 סנטימטרים (כולל זנב). בשעות הבוקר הקרירות צבע הגוף כהה יחסית (שחור-אפור) על מנת לקלוט את חום השמש ביעילות, ובמשך היום הוא הולך ומתבהר עם ההתחממות (חום-כתום). הוא מתאפיין בחפירת מחילות עמוקות מתחת לקרקע (כמספר מטרים) ושם שוהה במשך מרבית התקופה הקרה. בעת סכנה הוא פותח בריצה לעבר המחילה שלו ובמקרה של סכנה קרובה אף יכול להכות בעזרת הזנב החזק והקוצני שלו. הוא יצור צמחוני ולכן ניזון בעיקר מצמחים, שיחים ופירות. בעונת הרבייה הנקבה מטילה 17–41 ביצים וקוברת אותם באדמה. כעבור חודשיים בוקעים הצעירים. ארץ החרדונים אנציקלופדיה החי והצומח של ארץ ישראל בהוצאת החברה להגנת הטבע ומשרד הביטחון, כרך 5 אביעד בר, גיא חיימוביץ ואמיר ארנון, זוחלים ודו-חיים בישראל - מדריך שדה, מהדורה שלישית 2022, ISBN 978-965-91880-2-4, עמ' 82–84 מדיה וקבצים בנושא חרדון צב מצוי בוויקישיתוף חרדון צב מצוי, באתר ITIS (באנגלית) חרדון צב מצוי, באתר NCBI (באנגלית) חרדון צב מצוי, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) חרדון צב מצוי, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) חרדון צב מצוי, באתר GBIF (באנגלית) רשימה של זוחלים בישראל ומצב שימור שלהם חרדון צב מצוי באתר הרשימה האדומה של IUCN
ישראל משה דושינסקי

רבי ישראל משה דושינסקי (בכתיב מיושן: דושינסקיא; כ"א בכסלו ה'תרפ"ב, 22 בדצמבר 1921, חוסט - כ"ב באדר ב' ה'תשס"ג, 26 במרץ 2003, ירושלים) היה האדמו"ר וראש ישיבת דושינסקיא וראב"ד וגאב"ד העדה החרדית בירושלים. נולד לרבי יוסף צבי דושינסקי, בז' באלול ה'תרצ"ג עלה לארץ ישראל יחד עם אביו, שהגיע לכהן כגאב"ד העדה החרדית בירושלים. נישא לאלטא מרים לאה בת יהושע דוד גרוס, ראש הקהל של קהילת סאטמאר בעיירה סאטמאר שברומניה. לאחר פטירתו של אביו התמנה לכהן בראשות הישיבה והקהילה של אביו. בתקופתו התבססה הקהילה סביבו כחצר חסידית לכל דבר, ונוסדו לה מוסדות ובתי מדרש בישראל ומחוצה לה. בשנת ה'תשכ"ח התמנה כדיין בבד"ץ של העדה החרדית. בשנת ה'תשמ"ט מונה לראב"ד. לאחר פטירת קודמו בתפקיד, הרב משה אריה פריינד, החל לכהן בשנת ה'תשנ"ו כגאב"ד העדה החרדית, עד לפטירתו בשנת תשס"ג. נקבר ליד קבר אביו בבית הקברות הקטן הסמוך למבנה הישן של בית החולים שערי צדק. על מצבתו נכתב: "ממשה ועד משה לא קם כמשה בישראל". בנו הרב יוסף צבי דושינסקי מילא בחיי אביו את מקומו בראשות ישיבת "בית יוסף צבי" דושינסקיא. לאחר פטירת אביו ממלא מקומו בהנהגת קהילת חסידי דושינסקיא. הוא חתנו של הרב זלמן לייב מייזליש, רב קהילת סיגייט בניו יורק. בנו הרב מרדכי יהודה הוא רב קהילת דושינסקיא בבית שמש. חתנו הרב יששכר דב כ"ץ היה רב קהילת "בית יוסף צבי" דושינסקיא בוויליאמסבורג וראש הישיבה שם. בתו שיינדל, הייתה נשואה לרב יוסף עמרם ווייסמאנדל (נפטר), רב קהילת נייטרא במאונט קיסקו שבארצות הברית ובנו של הרב חיים מיכאל דב בער חתנו הרב יעקב יחזקיה סופר, רב קהל עדת ישראל טורונטו. נכדו של רבי יעקב יחזקיה גרינוולד מפאפא. כבה נר ישראל: אוסף מילי דהספידא, שני כרכים, ירושלים תשס"ד בפרק המוקדש לו אצל: אברהם אליעזר סופר, ממשה ועד משה, יריד הספרים, ירושלים תשס"ז מידע על דושינסקיא, ישראל משה בן יוסף צבי, 1921-2003 בקטלוג הספרייה הלאומית ישראל משה בן יוסף צבי דושינסקיא (1921-2003), דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
למידת בריחה

למידת בריחה היא מושג פסיכולוגי המתאר התנהגות שמתרחשת על מנת להפסיק גירוי בלתי נעים. למידת בריחה שונה מלמידת הימנעות: בריחה נועדה להפסיק גירוי בלתי נעים המתרחש בהווה (ללא חשיבה לטווח ארוך), בעוד הימנעות נועדה למנוע כליל את המגע עם הגירוי הבלתי נעים, לפני שהוא מתרחש, בהנחה שהוא אכן עומד להתרחש בעתיד. ניתן להדגים למידת בריחה בתהליך הביהביוריסטי של התניה אופרנטית, על פי הניסוי הנודע של תיבת סקינר: התיבה חולקה לשני חלקים המופרדים במחיצה נמוכה. חולדה נמצאת בחלק אחד של התיבה ומקבלת זרם חשמלי (עונש). החולדה מגיבה בצורות שונות כמו ריצה או קפיצה, אך הזרם החשמלי נמשך, עד שהיא קופצת במקרה לצידה השני של התיבה. לאחר מספר ניסיונות, החולדה לומדת לקפוץ מיד לצד השני של התיבה בכל פעם שהיא חשה בזרם חשמלי, כדי להפסיק את המגע עמו (בהמשך עשויה החולדה ללמוד למידת הימנעות של קפיצה לצד השני עוד לפני שהזרם החשמלי הופיע, למשל אם למדה שגירוי כמו הפעלת נורה מקושר לזרם חשמלי שמגיע מיד אחריו, אז תקפוץ מיד כשתופעל הנורה). אינהיביציה חוסר אונים נרכש ערך זה הוא קצרמר בנושא פסיכולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יאקות אל-חמאווי

יַאקוּ֫ת בן עבדאללה א-רוּמִי אל-חַמַוִי (1179–1229; מערבית: ياقوت الحَمَوي الرومي, תעתיק מדויק: יאקות אלחַמַוי אלרומי) היה ביוגרף וגאוגרף ערבי מוסלמי, ככל הנראה ממוצא יווני. אל-חמווי ידוע בכתביו ומאמריו האנציקלופדיים אודות העולם המוסלמי. פירוש השם "יאקות" הוא אבן אודם (רובי); השם "א-רומי" מעיד על מוצאו היווני (ביזנטי), והשם "אל-חמווי" מעיד על מוצא או קשר לעיר חמה (שבימינו ממוקמת בסוריה). יאקות נולד בקונסטנטינופול. הוא נמכר כעבד, ומאוחר יותר עברו הוא ואדונו לעיר בגדאד. לאחר שזיהה את כישוריו, החל אדונו של יאקות להקנות לו חינוך. הוא שוחרר מעבדות בשנת 1199 והחל לפרסם מאמרים. בשנת 1213 הוא התחיל את מסעו, שבמהלכו ביקר בתבריז, בדמשק ובמוסול. תמיכתו בח'וארג' סיבכה אותו והוא ברח בשנת 1216 מדמשק למרב שבשטח טורקמניסטן של ימינו. במרב הוא עבד במשך שנתיים בספריות העשירות שהיו במקום. עקב סכנות של פלישת ג'ינגיס חאן לאזור, הוא נמלט לחלב, בה החל לחבר את ספרו "מועג'ם אל-בולדאן" (ראו להלן). הוא ביקר באלכסנדריה בשנת 1227 ומת בחלב ב-1229. חשיבותו של יאקות כחוקר נעוצה בכך שעבודותיו מבוססות על מקורות שמצא בספריות במרכז אסיה, אשר אבדו ברובם כעבור שנים ספורות, במהלך כיבוש האזור על ידי המונגולים. ספרו העיקרי של יאקות, הלקסיקון הגאוגרפי-ספרותי המקיף "מועג'ם אל-בולדאן" (בערבית: معجم البلدان, בתעתיק מדויק: מֻעְגַ'ם אל-בֻּלְדָאן, כלומר "לקסיקון המדינות" או "מילון המדינות"), חובר בשנים 1224-1228 (יאקות השלים אותו כשנה לפני מותו). זהו קובץ מקומות מרכזיים בתרבות הערבית ובעולם הערבי, מסודרים בסדר אלפביתי לפי שמותיהם, עם אופן הגייתם, גיזרונם מערבית או משפות אחרות ומיקומם. לתיאורו הגאוגרפי של כל מקום הוסיף יאקות מידע היסטורי ואתנוגרפי, לרבות אנקדוטות וסִיפֵּרִים, רישומים ותיאורים הנוגעים לכיבושים מוסלמיים, שמות שליטים ופרטים ביוגרפיים עליהם, מונומנטים, ידוענים מקומיים, וכן פרוזה ושירה רלוונטיות שמהוות מידע בעל ערך היסטורי-ספרותי רב. על שמו של יאקות רחוב בירושלים, צפונית מזרחית לעיר העתיקה בוואדי אל-ג'וז. ביוגרפיה של יאקות (באנגלית) "יאקות", אנציקלופדיה בריטניקה, מהדורת 1911. ראו מועג'ם אל-בולדאן (בערבית) באתר shamela.ws ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים ובנושא אסלאם. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רכס הבוסטר

רכס הבּוּסְטֶר הוא רכס ברמת הגולן בין העיר קוניטרה בדרום להר החרמונית. שמו של הרכס, בוסטר, ניתן לו על שם תחנת הגברה למי השקיה שבנו הסורים, תחנת בוסטר (מאנגלית: booster, מגביר). רכס הבוסטר מורכב משני תלים מרכזיים: תל אל-מַחְפִי ודַהְרַת אִיבְּרָהִים. רכס הבוסטר נמצא על קו הגבול הישראלי–סורי והוא חלק מקו התלים הישראלי. חשיבותו האסטרטגית הרבה של הרכס נובעת ממיקומו ושליטתו בשטח. רכס הבוסטר מצוי בין תא שטח שטוח מדרום ובו ממוקמת קוניטרה (פתחת קוניטרה הצפונית) ומצפון, אזור שטוח נוסף שמצפונו הר חרמונית, תא שטח זה קיבל את הכינוי "עמק הבכא" בקרבות הבלימה במלחמת יום הכיפורים. על ראש הרכס החזיק צה"ל בסיס צבאי בשל חשיבות האזור, אך לאחר הקמת חוות רוח באזור, הבסיס פונה. שוקי שדה, עקב חשש מהשפעות בריאותיות: צה"ל פינה מוצב ליד טורבינות רוח של אנלייט בגולן, באתר TheMarker‏, 16 בינואר 2022 ערך זה הוא קצרמר בנושא רמת הגולן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בואה קשת

בואה קשת (שם מדעי: Epicrates cenchria) הוא מין של נחש ממשפחת החנקיים המצוי במרכז אמריקה ובדרומה. הוא ידוע בשל ססגוניותו ובשל כך עורו "מחליף צבעים" כאשר קרני אור פוגעות בו, ומכאן שמו. יש לו תשעה תת-מינים ידועים. תת-המינים נבדלים זה מזה באורכם, בעובי שלהם, בדוגמאות שעל גבם ובאזור התפוצה שלהם. האורך הממוצע של בואת הקשת נע בין 1.2 ל-1.8 מטרים, אך ידוע על פריטים שאורכם עלה על שני מטרים. הוא מעדיף להיות על האדמה, אך מסוגל לטפס גם על עצים. אזור מחייתו הוא בעיקר ביערות לחים או באזורים מסולעים. הנקבה אינה מטילה ביצים, היא משריצה ולדות חיים,12-25 ולדות. תוחלת החיים מגיעה עד 30 שנים בטבע. הוא נפוץ במרכז אמריקה בקוסטה ריקה ובפנמה. בדרום אמריקה הוא נפוץ ממזרח לאנדים בקולומביה, ונצואלה, אקוודור, פרו, סורינם, ברזיל, גויאנה, גויאנה הצרפתית, בוליביה, פרגוואי וצפון ארגנטינה. Epicrates cenchria alvarezi - בואה קשת ארגנטינאי Epicrates cenchria assisi - בואה קשת קאטנגי Epicrates cenchria barbouri - בואה קשת מהאי מרחו Epicrates cenchria cenchria - בואה קשת ברזילאי Epicrates cenchria crassus - בואה קשת פרגואי Epicrates cenchria gaigei - בואה קשת פרואני Epicrates cenchria hygrophilus - בואה קשת אספריטו סנטו Epicrates cenchria maurus - בואה קשת קולומביאני Epicrates cenchria polylepis - בואה קשת מהרמה המרכזית מדיה וקבצים בנושא בואה קשת בוויקישיתוף בואה קשת, באתר ITIS (באנגלית) בואה קשת, באתר NCBI (באנגלית) בואה קשת, באתר GBIF (באנגלית) אתר גן החיות של בריסטול אתר גן החיות הלאומי בוושינגטון בואה קשת באתר הרשימה האדומה של IUCN ישראל מרום, שוכני היער, אגן האמזונאס מסדרת העולם המופלא, תשפג-2023, עמ' 103
חוק מאה שמונים המעלות

חוק מאה ושמונים המעלות הוא מונח מתחום הצילום בקולנוע או בטלוויזיה. כאשר מצלמים בנפרד שתי דמויות המשוחחות ביניהן, מתקבלים שני שוטים, ובכל אחד מהם נראית דמות המביטה ומשוחחת עם דמות אחרת, אשר נמצאת מחוץ לפריים. לאחר מכן, בעריכה, מחברים את שני השוטים הנפרדים לסצנה אחת, בה נראות שתי הדמויות משוחחות זו עם זו. לצורך כך, יש לשמור על כיווני המבט ביניהן, למרות שבכל שוט לא רואים את הדמות שעמה משוחחים. חוק מאה ושמונים המעלות נשמר בזמן הצילום באופן הבא: אם נעביר קו דמיוני בין שתי הדמויות שמשוחחות זו עם זו, קו זה יהיה קוטר של מעגל, אשר שתי הדמויות נמצאות על ההיקף שלו, המחולק כעת לשתי קשתות, כל אחת בגודל 180 מעלות. החוק קובע כי אם מציבים את המצלמה בצידו האחד של הקו בזמן צילום השוט הראשון (דמות א' מדברת אל דמות ב'), חובה להמשיך ולהציב את המצלמה באותו הצד, גם בזמן הצילום של השוט השני (דמות ב' מדברת אל דמות א'). עריכה אנליטית
בראונסוויל

בראונסוויל (באנגלית: Brownsville) היא עיר מחוז במחוז קמרון בדרום מדינת טקסס, ליד גבול ארצות הברית עם מקסיקו. דרומית לה, מעבר לנהר ריו גראנדה נמצאת העיר המקסיקנית מטמורוס. בראונסוויל היא העיר הדרומית ביותר במדינת טקסס והדרומית מבין הערים בארצות הברית השוכנות ביבשת (העיר היחידה שנמצאת דרומית לה היא קי וסט השוכנת על אי). לפי מפקד התושבים של שנת 2000 חיו בעיר 139,772 תושבים וכ-350,000 במטרופולין בראנסוויל-הרלינגן. בראונסוויל הוקמה בשנת 1848. נקראת על שמו של מפקד 'מבצר טקסס' שנהרג במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו במהלך המצור של המקסיקנים על המבצר שלו. שנה לאחר שהוקמה, בראונסוויל כבר הפכה לבירת המחוז של 'מחוז קמרון'. היא קיבלה מעמד של עיר בשנת 1850 אך זמן קצר לאחר מכן המעמד הזה הוסר ממנה בגלל בעיות משפטיות על בעלות האדמה עליה שכנה. רק שלוש שנים לאחר מכן, ב-7 בפברואר 1853 קיבלה מעמד של עיר בשנית. ב-13 ביולי 1859 פרצה מלחמת קורטינה הראשונה. המלחמה התרחשה בין הצבא הפרלמנטרי של מקסיקו בהנהגתו של חואן קורטינה, חוואי עשיר ומדינאי בעל השפעה רבה באזור לבין צבא ארצות הברית, טקסס ריינג'רס והמיליציה המקומית של בראונסוויל. בתום המלחמה הצליחו המקסיקנים וקורטינה לכבוש את בראונסוויל. הוא וחייליו שלטו בעיר עד ה-20 בספטמבר כאשר נהדפו לעיר הדרומית לבראונסוויל, מטמורוס שבמקסיקו. במאי, 1861 פרצה מלחמת קורטינה השנייה. קורטינה ניצל את העובדה שמלחמת האזרחים האמריקנית רק החלה וניסה לכבוש את מחוז ספאטה אך לא הצליח ונאלץ לסגת לאחר שאיבד 8 אנשים. בשנת 1926 נפתחה בעיר מכללה, המכללה הדרומית של טקסס. בשנת 1991 המכללה התאחדה עם אוניברסיטת טקסס ונקראת כיום 'אוניברסיטת טקסס בבראונסוויל והמכללה הדרומית של טקסס'. בשנים 1945-1970 אוכלוסיית בראונסוויל גדלה משמעותית מ-25,000 תושבים ל-52,000 תושבים. בראונסוויל היא העיר הדרומית ביותר בטקסס והדרומית ביותר מבין הערים ביבשת בארצות הברית (העיר הדרומית היחידה יותר מבראונסוויל היא קי וסט והיא שוכנת על אי במפרץ מקסיקו). בראונסוויל היא חלק ממטרופולין בראונסוויל-הרלינגן בו חיים כ-350,000 תושבים. גבולה הדרומי של העיר הוא נהר ריו גראנדה אשר מהווה גם את הגבול בין ארצות הברית למקסיקו. דרומית לה, מעבר לגבול שוכנת העיר המקסיקנית מטמורוס כאשר נהר הריו גראנדה מפריד ביניהן. הרוחב הגיאוגפי והגובה בהם נמצאת בראונסוויל מעניקים לה מזג אוויר סובטרופי. זה בא לידי ביטוי בקיץ חם ולח וחורף מתון. קרבתה של העיר למפרץ מקסיקו מספקת לה מזג אוויר קריר ונוח יותר לעומת ערים אחרות הרחוקות יותר מהאוקיינוס כמו לארדו ומקאלן. מקסיקו מטמורוס, טמאוליפס, מקסיקו מדיה וקבצים בנושא בראונסוויל בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בראונסוויל (באנגלית) בראונסוויל, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
ג'וזפה מציני

ג'וזפה מציני (באיטלקית: Giuseppe Mazzini;‏ 22 ביוני 1805 - 10 במרץ 1872) היה פטריוט, פילוסוף ופוליטיקאי איטלקי. הוגה דעות בולט של הרעיון הלאומי ומנהיג התנועה לאיחוד איטליה. בשל פעילותו נאלץ לחיות שנים רבות בגלות − בצרפת, שווייץ ואנגליה. מטרת פעילותו הייתה לאחד את מדינות איטליה ולהקים בה רפובליקה. זמן מה שימש עורך דין, אולם עד מהרה החליט להקדיש עצמו לקריירה מדינית, מתוך שאיפתו לשחרר את איטליה מעולה של אוסטריה. באותה תקופה הייתה איטליה מחולקת למספר מדינות קטנות וחלשות. מציני ביקש לאחד מדינות אלו תחת מרותה של ממשלה מרכזית. ב-1820 הצטרף אל ה"קרבונארי", תנועה ששמה לעצמה מטרה לאחד את איטליה. הוא פעל באומץ לב ובמרץ להגשמת מטרתו ועל פעילותו זו הוגלה מאיטליה. שנים רבות הוא חי בגולה, בין היתר בצרפת, בשווייץ ובאנגליה. ב-1830 היה עד למהפכת יולי (שכשלה), אך הוא קיבל ממנה השראה וכתב את "איטליה הצעירה". הוא התאכזב מן ה"קרבונארי", שסבר כי אינם מגשימים את שאיפתם, וב-1831 ארגן מפלגה קטנה - "איטליה הצעירה", במגמה לאחד את איטליה. הוא תכנן עם אנשי התנועה את המרידה בפיימונטה ואת הפלת בית סבויה, אולם שני הניסיונות נכשלו. במהפכות "אביב העמים" ב-1848, היה ממובילי המאבק, ולאחר שנכשלו עקב אי תמיכה ממלכים וממלכות שכנות, יצא עם תומכיו להשיג תמיכה. הוא השיג את תמיכתו של נפוליאון השלישי (מנהיג צרפת באותה עת) ושל ויטוריו אמנואלה השני (מלך פיימונטה-סרדיניה). בימיו האחרונים ניסה להפריד את הדת מן המדינה באיטליה. הוא נפטר ב-10 במרץ 1872 בפיזה, בבית משפחת רוסלי, קרובי משפחתו של קרלו רוסלי, תחת השם ג`וזף בראון (Joseph Brown). בהלווייתו בג'נובה לקחו חלק למעלה מ-100,000 איש. מציני תרם להתפתחות הגדרת הלאומיות. לתפיסתו, הלאום מהווה אמצעי למימוש עצמי של הפרט. הוא ראה בגבולות בין הלאומים תופעה טבעית-דתית, ומסעות כיבוש מעבר לגבולות אלו נוגדים את רצון האל. מציני דיבר על הלאום כמעין משפחה בעלת קשר דם, שלה ערכים, שפה, מטרות משותפות, ואף תפקיד מוגדר בהתפתחות ההיסטורית האנושית. אומה, לפי מציני, היא אהבת המולדת. הוא דיבר על הקשר בין האדם לבין האדמה עליה הוא נמצא, המכוננת את זהותו. הוא תקף את תפיסת ה"לאומיות הבדלנית" לפיה עם רואה את עצמו כלאום, אך שולל מעם אחר את זכותו לשייכות ללאום. לתפיסתו הייתה השפעה על תנועות לאומיות רבות, כולל הוגים בתנועה הציונית ובניהם זאב ז'בוטינסקי. מדיה וקבצים בנושא ג'וזפה מציני בוויקישיתוף ג'וזפה מציני, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כתבי ג'וזפה מציני בפרויקט גוטנברג (באנגלית) ג'וזפה מציני, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ג'וזפה מציני (1805-1872), דף שער בספרייה הלאומית Stanislao G.Pugliese, Carlo Rosselli Socialist Heretic and Antifascist Exile, Harvard University press, 1999, עמ' 14
ישראל קמקוויוואולה

ישראל קַמַקַוִיווֹאוֹלֶה (בהוואית: Israel "IZ" Kamakawiwo'ole; ‏20 במאי 1959 – 26 ביוני 1997) היה זמר ומוזיקאי מהוואי. התפרסם מחוץ להוואי בזכות אלבומו "Facing Future", שיצא ב-1993, ובמיוחד בזכות הרצועות מאותו אלבום ששילבו את השיר "Over the Rainbow" / "What a Wonderful World". לאחר שהתפרסם, השתתף במספר תוכניות טלוויזיה ובפרסומות. היה בעל השפעה גדולה על המוזיקה בהוואי. קמקוויוולה נולד בבית החולים Kuakini שבהונולולו. הוא החל ללמוד מוזיקה בגיל 15 וניגן על יוקולילי. דודו היה השחקן והמוזיקאי מו קיל (אנ'). קמקוויוואולה התגורר בהוואי עד יום מותו. לאורך חייו סבל מהשמנה חמורה שבשיאה הגיע משקל גופו ליותר מ-350 ק"ג. הוא אושפז מספר פעמים ומת בגיל 38 מסיבוכים בדרכי הנשימה ומערכת הלב. הוא הותיר אחריו את אשתו מרלן ובתו. ביום מותו דגל מדינת הוואי הורד לחצי התורן. הוא האדם השלישי בהיסטוריה של הוואי שהוענק לו כבוד זה, והיחיד שלא היה איש ממשלה. יותר מ-10,000 אנשים השתתפו בהלווייתו. ארון הקבורה יצא מגבעת הקפיטול של הונולולו. ב-12 ביולי אפרו פוזר באוקיינוס. 1990: Ka 'Ano'i 1993: Facing Future 1995: E Ala E 1996: N Dis Life 1998: Iz in Concert: The Man and His Music 2001: Alone in Iz World 2007: Wonderful World מדיה וקבצים בנושא ישראל קמקוויוואולה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ישראל קמקוויוואולה ישראל קמקוויוואולה, סרטונים בערוץ היוטיוב ישראל קמקוויוואולה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ישראל קמקוויוואולה, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) ישראל קמקוויוואולה, באתר ספוטיפיי ישראל קמקוויוואולה, באתר AllMusic (באנגלית) ישראל קמקוויוואולה, באתר MusicBrainz (באנגלית) ישראל קמקוויוואולה, באתר דיזר ישראל קמקוויוואולה, באתר Discogs (באנגלית) ישראל קמקוויוואולה, באתר Songkick (באנגלית) Israel Kamakawiwo'ole - אתר המעריצים ישראל קמקוויוואולה, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
דולי (צילום)

דּוֹלִי (מאנגלית: Camera dolly; בעברית: צְלַמְנוֹעַ), בצילום קולנוע או וידאו הוא אביזר המשמש להנעת מצלמה בצורה חלקה. בדרך כלל נעה עגלת הדולי על גבי מסילות המותאמות לה במיוחד. במתקני דולי רבים יש גם אפשרות לשלוט על המהירות והתאוצה כדי להשיג את האפקט הרצוי בשוט. את המצלמה המקובעת על העגלה מתפעל מפעיל המצלמה, כאשר לרוב גם עוזר הצלם רוכב על העגלה, על מנת לעזור לצלם להפעיל את המצלמה. בעל המקצוע, האחראי על הנעת עגלת הדולי, מכונה "דולי-גריפ". מפעיל המצלמה, עוזר הצלם והדולי-גריפ הם טכנאים המתמחים בהפעלת ציוד הדולי. שוט שמצולם בתנועה, על דולי, נקרא "שׁוֹט נָע" (באנגלית: traveling shot או dolly shot). תנועות מצלמה מונחי טלוויזיה וקולנוע, באתר האקדמיה ללשון העברית, רשומה 110‏ מונחי טלוויזיה וקולנוע, באתר האקדמיה ללשון העברית, רשומה 109‏ ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
וסילי שויסקי

וסילי שויסקי (1552 – 12 [22] בספטמבר 1612) (ברוסית :Василий IV Шуйский) היה הצאר של רוסיה עד לכיבוש הפולני. אחרי נפילתו בשבי לא היה צאר שהצליח לשלוט במדינה עד לשנת 1613 – תחילת שלטון משפחת רומנוב ברוסיה. שויסקי נולד למשפחת אצילים והיה בויארין משנת 1584. הוא השתתף באופן פעיל במספר מערכות צבאיות בתקופת שלטון איוואן הרביעי. בשנים 1586–1587 נשלח לגלות. בשנת 1591 בוריס גודונוב הרשה למשפחת שויסקי לחזור למוסקבה. באותה שנה הוא ניהל וועדת חקירה לבירור נסיבות מותו של הנסיך דמיטרי, בנו של איוואן הרביעי, ובנוסף הוא החל לשבת בדומה בויארית. בשנת 1605 השתתף בקרב נגד דמיטרי הכוזב הראשון אך לא ניצל את הניצחון ומעשית נתן לדמיטרי לחזק את עצמו מחדש. עם תפישת השלטון על ידי דמיטרי הכוזב הראשון ניסה לבצע מהפכה אך נכשל, חלק מתומכיו הוצאו להורג והוא בעצמו נשלח מחוץ למוסקבה. בסוף 1605 הורשה לחזור למוסקבה. היה פעיל בניסיונות להחלפת השלטון וכתוצאה מכך, ב-17 במאי 1606 דמיטרי הכוזב הראשון נהרג. ב-19 במאי 1606 התמנה שויסקי לצאר רוסיה. במסגרת ההכתרה חתם על מגבלות שלטון הצאר. כמו כן, הודיע שהריגת הנסיך דמיטרי בוצעה בהוראת בוריס גודונוב, בניגוד למסקנות הוועדה שהוא עצמו היה בראשה מספר שנים קודם לכן, שקבעה שהנסיך נהרג תוך כדי משחק ילדים עם סכין ללא מעורבות גורמים חיצוניים. כל תקופת שלטונו הייתה על רקע מלחמת רוסיה-פולין (1605 - 1618). הגעת שויסקי לשלטון חיזקה מאבק פנימי בין האצולה המוסקבאית לבין האצולה בדרום המדינה. הדבר גרם, בין היתר, לתחילת התקוממות האיכרים בהנהגת איוואן בולוטניקוב. כתוצאה משינוי חוקתי בהקשר למעמד החולופים הוא הצליח לפצל את מחנה מתנגדיו. לקראת אוקטובר 1607 התקוממות דוכאה סופית על ידי כוחותיו. במקביל, באוגוסט 1607 החלה פשיטה של דמיטרי הכוזב השני לרוסיה הצארית. ב-1 במאי 1608 כוחות הצאר נוצחו והחל מצור על מוסקבה. לקראת סוף שנת 1608 רוב שטחי המדינה היו תחת שליטתו של דמיטרי הכוזב השני. בפברואר 1609 נחתם חוזה עם שוודיה. בהתאם לחוזה זה, שטחים בצפון המדינה הועברו לשליטה שוודית תמורת תמיכתם בווסילי שויסקי. בתמיכת הכוחות השוודים הצבא המשותף בהנהגת מיכאל סקופין-שויסקי הצליח להחזיר לעצמו שליטה ברוב המדינה והמצור על מוסקבה הופסק. באופן מפתיע, מיד לאחר שחרור מוסקבה ממצור, מיכאל סקופין-שויסקי שהיה מפקד צבא אהוד נפטר. היים חשד שהוא הורעל בהוראת וסילי שויסקי. ב-24 ביוני 1610 הצבא הרוסי ספג מפלה קשה בקרב קלושינו מהכוחות הפולנים. ביולי 1610 האצולה המוסקבאית ביצעה הפיכה שלטונית והכריחה את וסילי שויסקי לפרוש למנזר. השליטה במדינה הועברה למועצה של 7 בויארים. בספטמבר 1610 שויסקי ואחיו הועברו למפקד הכוחות הפולנים. הוא הועבר לסמולנסק ובהמשך לוורשה. הוא נפטר במעצר במבצר כ-100 ק"מ מוורשה. מספר ימים לאחר מכך נפטר גם אחיו. האח השלישי הוחזר למוסקבה לאחר מספר שנים. בשנת 1635 גופתו הועברה לקתדרלת המלאך מיכאל במוסקבה. מדיה וקבצים בנושא וסילי שויסקי בוויקישיתוף קורות חיים וסילי שויסקי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
מקהלת פועלי תל אביב

מקהלת פועלי תל אביב הייתה מקהלה שפעלה בעיר תל אביב-יפו משנות ה-20 ועד שנות ה-80 של המאה ה-20, בניצוחם של המנצח והמלחין ישראל ברנדמן ובהמשך עובדיה טוביה. ב-1917 ייסד ישראל ברנדמן בעיר הולדתו קמניץ פודולסק שבאוקראינה, מקהלה יהודית חלוצית אשר את מרבית שיריה שרה בשפה העברית. ב-1919 עלו המנצח ומקהלתו יחדיו ארצה ובסוף 1922 הפכו רשמית למקהלת פועלי תל אביב. מרבית חברי המקהלה היו אקדמאים ומתוכם צמח גרעין מקהלת האופרה ומקהלת האורטוריה. המקהלה הוזמנה להופיע באירועים ציבוריים וכלליים. ב-1924, עם עזיבתו של ברנדמן לאוסטריה ניצחו על המקהלה מנשה רבינא ומ.ג. לוין. המקהלה פעלה במסגרת מועדון הפועלים ובהמשך קבעה את משכן הקבע שלה בבית ברנר בתל אביב. רפרטואר המקהלה כלל שירים מתחום המוזיקה הכללית, ליטורגיה יהודית כגון קטעי חזנות ופיוטים. מקהלות פועלים עירוניות קמו כחלק אורגאני של הפעילות התרבותית והרוחנית בקרב ריכוזי הפועלים. לרוב, חבריהן לא היו זמרים מקצועיים, בעוד שמנצחיהן היו בעלי רקע והכשרה מוזיקליים בתחום. ב-1934 הוקם במסגרת ההסתדרות הכללית "המרכז לחינוך", ומנהליו הראשונים היו נסים נסימוב ושלמה קפלן. המרכז פעל להפצת הזמר העברי ובכלל זה הקמת מקהלות בחסות מועצות פועלים. העלייה השלישית הביאה עימה מוזיקאים ומלחינים מחוננים אשר הוו את הבסיס לעיצוב שירת המקהלה בישראל המתהווה. ב-1935, עזב ברנדמן את אוסטריה על רקע התגברות האנטישמיות הממוסדת ושב ארצה. עם שובו נמסר לו מחדש ניהול המקהלה מידי שלמה קפלן. ברנדמן הוביל את הקו המוזיקלי של המקהלה וכך בעת פעילותה נודעה גם בשם מקהלת ברנדמן. המקהלה הרבתה לבצע שירים בסגנון שרווח בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20, המכונה הסגנון הימתכוני, כשברפטואר המקהלה הופיעו למשל משירי נחום נרדי, הנחשב פורץ דרך בתחום. תחת שרביטו, ביצעה מקהלת פועלי תל אביב בפעם הראשונה בישראל אורטוריה. בדצמבר 1941 השתתפה המקהלה בכנס הראשון של מקהלות אזור תל אביב אשר התקיים בעיר תל אביב, וב-22 באפריל 1944, נטלה חלק בכנס הראשון של מקהלות הפועלים אשר התקיים בעין חרוד וכפר יחזקאל, ובו נטלו חלק 25 מקהלות פועלים. כינוס זה נחשב ל"אבן הפינה" לייסוד כינוסי הזמריה שהחלו במדינת ישראל בשנות ה-50. ברנדמן ניצח על המקהלה כ 30 שנים והיא הייתה חממה למוזיקאים, לשחקנים ולמורים למוזיקה, כגון משה יעקבסון ומשה בר-עמי. בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 סיים ישראל ברנדמן את תפקידו ועל ניצוח המקהלה הופקד עובדיה טוביה. "שירי עבודה ומולדת" – המרכז לתרבות ולחינוך של ההסתדרות הכללית של העובדים העבריים בארץ ישראל, תל אביב, 1955. "במצעד" – ההסתדרות הכללית של העובדים העבריים בארץ ישראל, הוצאת המרכז לתרבות תל אביב, תש"ט, 1949. רבינא מנשה, שלמה סקולסקי, מי היה מי באקו"ם, הוצאת אקו"ם, תל אביב, 1965 (באנגלית). מקהלת פועלי תל אביב, באתר זמרשת מקהלת פועלי תל אביב, דף שער בספרייה הלאומית הסגנון שרווח בשנות ה-40 מכונה בספרות "הימתכוני" להבדיל מהסגנון המכונה ים-תיכוני שרווח בשנות ה-70. חיה לביא, המקהלה בארץ ישראל, מתקופת העלייה הראשונה ועד קום המדינה, אוניברסיטת תל אביב, החוג למוזיקולוגיה, תל אביב, 1980, עמוד 20. חיה לביא, עמוד 22. נתן שחר, שיר שיר עלה - נא, תולדות הזמר העברי, הוצאת מודן, תל אביב, עמוד 84. לאורה ברסלר, הסגנון הימתכוני במוזיקה הישראלית, אוניברסיטת תל אביב, החוג למוזיקולוגיה, תל אביב, ספטמבר 1983, עמוד 151. מנשה רבינא, שלמה סקולסקי, מי היה מי באקו"ם, הוצאת אקו"ם, תל אביב, 1965. (באנגלית).
בנק קופת עם

בנק קופת עם היה בנק קואופרטיבי בתקופת היישוב, ולאחר מכן במדינת ישראל. הבנק נוסד בשנת 1918 בשם "הבנק הקואופרטיבי קופת עם א"י". לימים הפך ל"בנק קופת עם לישראל בע"מ". בניין הבנק שנבנה ברחוב אחד העם 13 בתל אביב נחשב כבניין היסטורי בסגנון הבינלאומי אותו תכנן יצחק רפופורט. ב-1932 כבר היה קיים סניף בחיפה. הסניף בירושלים עבר בשנת 1934 לבניין סנסור. בשנת 1935 מימן את הקמת "שיכון עממי" בתל אביב. בשנת 1938 הפך מקואופרטיב לחברה בע"מ. בשנת 1956, התמזג עם "אוצר סוחרי תל אביב". בשנת 1966, קבוצת משקיעים, שכללה בין השאר את: לודוויג יסלזון, טיבור רוזנבאום, "האחים דנקנר" משה דנקנר ועובד בן עמי, רכשה 50% ממניות הבנק. עובד בן עמי מונה ליושב ראש הדירקטוריון. הבנק הפסיק לפעול כבנק עצמאי בשנת 1976, לאחר שנרכש על ידי בנק לאומי, לבנק היו אז 17 סניפים ברחבי הארץ. פסק דין הנדלס נגד קופת עם מרדכי נאור, האנשים שברק"ע - סיפורו של בנק "קופת עם", הוצאת מלוא. דוגמה לתעודה מניה בנק קופת עם, דף שער בספרייה הלאומית בנק קופת־עם לביתו החדש, הַבֹּקֶר, 30 באוגוסט 1938 הבנקאות בחיפה - בנקים קואופרטיביים, ב"חיפה מבלי לקום מהכורסא" מפת חיפה 1954, בהוצאת מחלקת המדידות, עם סימון מיקום סניף הבנק (מס' 54 במפתח), באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור בנק קפת עם בא"י בע"מ עובר, דבר, 15 באפריל 1934 שיכון עממי בתל־אביב, דבר, 14 בנובמבר 1935 מדוע ואיך יהפוך בנק קופת־עם מקואופרטיב לחברת־מניות?, דבר, 7 בספטמבר 1938 נתמזגו אוצר סוחרי ת"א וקופת עם בע"מ, חרות, 1 ביוני 1956 4 קבוצות משקיעים רכשו *י50 ממניות בנק קופת עם, הצופה, 21 ביוני 1966 בנק קופת עם בבעלות מלאה של בנק לאומי, מעריב, 17 במאי 1976 ערך זה הוא קצרמר בנושא בנקים ובנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.