laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אברהם גולדשטיין-גורן

אברהם גולדשטיין-גורן (ברומניה: Avram Goldstein-Goren;‏ 28 ביולי 1905 – 27 בנובמבר 2005) היה עורך דין, בנקאי, איש עסקים בינלאומי ונדבן יהודי. גולדשטיין-גורן, שכונה "דולפי", נולד ביישוב פודו טורקולוי (מילולית: גשר הטורקי) באזור טקוץ' שברומניה. היה בנו של יצחק משה גולדשטיין, מהסוחרים היהודים הבולטים בדרום מולדובה. לאחר שסיים לימודי משפטים ומנהל עסקים באוניברסיטת בוקרשט, היה חבר בלשכת עורכי הדין של רומניה מ-1927 עד 1941, אז סולק מהלשכה בגלל יהדותו, בהתאם לחוקי הגזע של אותה תקופה. הוא היה גם מנהל הבנק המסחרי של טקוץ'. אברהם דאג במשך שנים לארגון ותמיכה בסניפי החלוצים ושילוח מאות צעירים לארץ ישראל וב-1931 והצטרף לאחת הקבוצות ועלה יחד איתה. הוא הקים בארץ את "דיו-ביאליק" (Dio-BIALIK), בית החרושת הראשון לדיו בארץ ישראל. ב-1939 שב לרומניה והושיט סיוע ליהודים שגורשו לטרנסניסטריה במהלך שואת יהודי רומניה. הוא עזר ל-124 מיתומי טרנסניסטריה לעלות לארץ. ב-1939 נשא לאישה את סטלה צוקר, בתם של גיטלה ומרדכי קוקיאר, אנשי עסקים ויצרני טקסטיל שהגיעו לרומניה מפולין. ב-1944, בעזרת חבר בשם אמיל קוסטינסקו, שהיה נשיא הצלב האדום ברומניה, רכש ספינה קטנה בשם Bellocitaţ, אליה התגנבו בחושך הוא, משפחתו ומשפחת אשתו ועוד מספר חברים טובים - סה"כ 32 אנשים, ואיתה הם עלו לארץ ישראל. בארץ ישראל ניהל את הבנק הבריטי פלסטיני Palestine British Bank, שמאוחר יותר שונה שמו ל-Israel British Bank (ואף היה שותף חלקי בו), והיה הנציג של קונצרן פיאט במזרח התיכון, באמצעות חברת סמל"ת (סוכנות מכוניות לים התיכון) שהקים ב-1946. יזם עסקים שונים, הקים יחד עם שותפים מפעל טקסטיל בדימונה בשם "סיבי דימונה" ובבאר שבע את "טקסטיל באר שבע". הוא ייסד את Palbric, חברה למסחר בינלאומי בטקסטיל. בתחילת שנות החמישים הרחיב את תחומי פעילותו לעסקי בניין בצרפת, נדל"ן בקנדה, ניירות ערך וניהול חברות בארצות הברית. בשנות השבעים היה מנהל ובעל מניות בבנק למסחר באנגליה ולאחר האיחוד עם קייזר-אולמן היה המנהל בז'נבה עד 1983. לאחר הגיעו ארצה פעל רבות בתחום הפילנתרופיה, תרם לבניית אחד המבנים של אוניברסיטת בן-גוריון, מרכזי תרבות, בתי כנסת, בתי מרגוע וגנים ציבוריים בדימונה, תל אביב וירושלים. הקים את המרכז למחקרים עבריים באוניברסיטת בוקרשט. בתרומותיו הוקמו מרכזים למחשבת ישראל בבוקרשט, מילנו ובאר שבע ונוסד פרס על שמו, המוענק לספר בתחום מחשבת ישראל. ב-1989 העניקה לו אוניברסיטת בן-גוריון בנגב תואר דוקטור לשם כבוד. כמו כן עיר הולדתו הרומנית, טקוץ', העניקה לו אזרחות כבוד. בשנותיו האחרונות חי אברהם גולדשטיין-גורן במילנו, איטליה. על שמו נקרא המרכז לחקר התפוצות, שהוא תרם להרחבתו. לבקשת ראש קהילת יהודי טקוץ' תרם גולדשטיין-גורן את הכספים הדרושים לשיקום בית הכנסת ההרוס של טקוץ'. "היהודים מרומניה", הוצאת HASEFER, בוקרשט, 2008. המרכז לחקר התפוצות על שמו של גולדשיין-גורן על אברהם גולדשטיין-גורן באתר של קרן גולדשטיין-גורן (באנגלית) ציון מאה שנים מאז לידתו של אברהם גולדשטיין-גורן (באנגלית) Teşu Solomovici, România Judaică. הוצאת טשו, בוקרשט, 2001, ע' 177 "קוקיאר" בפולנית שווה ערך ל"צוקר" בגרמנית ול"סוכר" בעברית אסתר גולדברשט, מכירת 770 מכונית ב-17 יום לא מספיקה, מעריב, 24 במאי 1983 יואל זהר, הצברית הראשונה, באתר הארץ, 19 במאי 2007 שני זוכים בפרס גולדשטיין-גורן עבור הספר החשוב ביותר בתחום מחשבת ישראל לשנים 1997-2000 רשימת מקבלי התואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב המציאות היהודית - גיליון 244 מינואר 2006 Discutând cu Iancu Aizic despre Strada Mare din Tecuci (ברומנית)
תחנת הרכבת טולכרם

תחנת הרכבת טולכרם (בערבית: طولكرم, באנגלית: Tulkarm) היא תחנת רכבת וצומת מסילתית היסטוריים ממערב לעיר טולכרם – תחנת המוצא של המסילה המזרחית ונקודת מפגשה עם מסילת השומרון. שרידי מבני התחנה ומגדל המים שלה שוכנים כיום בתוך שטח אזור התעשייה ניצני שלום, דרום-מזרחית למחלף ניצני עוז, בעוד המסילות שעברו במקום פורקו במהלך השנים. התחנה הוקמה על ידי העות'מאנים ב-1915 במהלך המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה. דרך השרון והשפלה נסללה המסילה מטולכרם ללוד ומשם לבאר שבע ועד לקוסיימה תחנת הקצה הדרומית הגיעה וקרבה את הגייסות העות'מאנים-גרמנים וציודם לעבר תעלת סואץ כחלק מהמאמץ לחצות את חצי האי סיני, לצלוח ולהשתלט על גזרת התעלה על מנת למנוע מהבריטים את המעבר דרכה להודו. מתחנת טולכרם התפצלו שתי שלוחות: האחת, מסילת האלונים, 25 ק"מ אורכה, לכיוון יער האלונים מצפון לחדרה והשנייה, דרך צומת עירון לכפר קניר ליד רגבים, שתיהן לשם איסוף עצים שנכרתו ושימשו חומר גלם לייצור אדני הרכבת וחומר הסקה לדודי קטרי הקיטור. עם כיבוש ארץ ישראל בידי הבריטים, הם הרחיבו את המסילה המזרחית העות'מאנית לרוחב תקני של 143 ס"מ והאריכו אותה מאזור חדרה עד לחיפה. מסילת השומרון נותרה ברוחב המקורי (105 ס"מ) כך שעד סוף שנות ה-30 של המאה ה-20, עת חדלו לפעול קווי הנוסעים במסילת השומרון, תפקדה תחנת טולכרם כתחנת מעבר (הנוסעים ירדו מרכבת אחת ועלו על רכבת אחרת) בין המסילות חיפה - לוד - קנטרה ומסילת השומרון. במהלך המרד הערבי הגדול הותקפה התחנה מספר רב של פעמים, וכן הותקפו נוסעים יהודים שעברו בה. בעקבות ההתקפות הוקמה במקום תחנת נוטרים לצד מחנה צבאי בריטי התחנה המשיכה לשמש את תושבי טולכרם עד מלחמת העצמאות, שבעקבותיה נותקה מהמסילה המזרחית שנותרה ברובה בשטח מדינת ישראל, או הועברה לשליטתה במסגרת הסכמי שביתת הנשק. באוגוסט 1949 נסללה מסילה שעקפה את אזור טולכרם וחיברה מחדש את המסילה המזרחית שבשטח ישראל, והשאירה את תחנת טולכרם מנותקת לחלוטין מהמסילה המזרחית. מסילת השומרון, שהתנועה בה הופסקה לחלוטין בסוף מלחמת העולם השנייה לא חזרה יותר לפעילות ובתחנת טולכרם לא נעשה יותר שימוש. התחנה שעמדה בסמוך לקו הירוק, הפכה למוצב של הלגיון הירדני. לאחר מלחמת ששת הימים התגלה בתחנה קטר קיטור מס' 70372 מתוצרת North British Loco יחד עם 3 קרונות, שנשארו בתחנה כאשר זו נותקה מהמסילה המזרחית. 23 קטרים מאותו סוג, שיוצרו בשנים 1941-1940 והובאו לארץ ישראל מבריטניה בזמן מלחמת העולם השנייה נשארו בידי רכבת ישראל ויצאו בהדרגה מהשירות עד שנת 1959. מבני התחנה שימשו למפעל קטן לשיווק מלח בישול בשותפות ישראלית-פלסטינית בראשית שנות ה־70, חרף התנגדותה של עיריית טולכרם, ונערכו הכנות לבניית מפעלים נוספים בשטח המתחם. בשלב מאוחר יותר הוקם בסמוך למבני התחנה אזור התעשייה ניצני שלום, ובתחומו שוכנים כיום שרידי מבני התחנה ומגדל המים שלה. מדיה וקבצים בנושא תחנת הרכבת טולכרם בוויקישיתוף מנחם תלמי, יענקל'ה זהבי בתחנת טול-כרם, מעריב, 26 באפריל 1970 Paul Cotterell, The Railways of Palestine and Israel, p. 14 א. שברינסקי, גם בטול-כרם חנוכה, דבר, 10 בינואר 1939 Paul Cotterell, The Railways of Palestine and Israel, p. 86 מנחם תלמי, יענקל'ה זהבי בתחנת טול-כרם, מעריב, 26 באפריל 1970 פול קוטרל, ישרו בערבה מסילה עמ' 128 נחנך קו הרכבת לאורך השפלה, מעריב, 20 בספטמבר 1949 א. בן דוד, וביום התשיעי, מעריב, 8 בנובמבר 1968 מנחם תלמי, ה"ווטו" של עירית טול-כרם, מעריב, 29 במאי 1970
שחקן אפס

בתורת המשחקים, שחקן אפס (Null player, Zero player) הוא שחקן שתרומתו השולית לכל קואליציה היא אפסית. כלומר, הצטרפותו אינה משנה את ערך הקואליציה. שחקן i ∈ N {\displaystyle i\in N} הוא שחקן אפס במשחק הקואליציוני ( N ; v ) {\displaystyle (N;v)\!} אם: ∀ S ⊆ N ∖ { i } : v ( S ) = v ( S ∪ { i } ) {\displaystyle \forall S\subseteq N\setminus \{i\}:v(S)=v(S\cup \{i\})} כלומר, נעבור על כל הקואליציות שאינן מכילות את השחקן. לכולן, הערכים של הקואליציה ביחד עם השחקן וללא השחקן זהים. שחקן אפס הוא מקרה פרטי של שחקן גולם שערכו הוא 0. פתרון למשחק בצורה קואליציונית מקיים את עיקרון שחקן האפס אם לכל שחקן אפס i {\displaystyle i} , φ i ( N ; v ) = 0 {\displaystyle \varphi _{i}(N;v)=0\!} . המוטיבציה מאחורי עיקרון זה קובעת ששחקן שאינו תורם כלל למשחק אל לא לצפות לקבל ערך כלשהו מההשתתפות. ערך שפלי מקיים עיקרון זה. נסתכל על המשחק הבא: v ( { 1 } ) = v ( { 2 } ) = 1 , v ( { 3 } ) = 0 v ( { 1 , 2 } ) = 3 , v ( { 1 , 3 } ) = 1 , v ( { 2 , 3 } ) = 1 v ( { 1 , 2 , 3 } ) = 3 {\displaystyle {\begin{aligned}v(\{1\})=v(\{2\})=1,v(\{3\})=0\\v(\{1,2\})=3,v(\{1,3\})=1,v(\{2,3\})=1\\v(\{1,2,3\})=3\end{aligned}}} קל לראות ששחקן 3 הוא שחקן אפס מכיוון שלכל קואליציה שהוא מצטרף הוא אינו משנה את ערכה כלל. דוגמה נוספת היא משחק האפס שבו כל השחקנים הם שחקני אפס. בפתרון שפלי ניתן להשתמש בעיקרונות היעילות והסימטריות של הפתרון ולקבל שערך הפתרון לכל שחקן במשחק האפס זהה וערכו הוא 0. מונחים בתורת המשחקים ערך זה הוא קצרמר בנושא מתמטיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
משה פיאמנטה

משה פיאמנטה (Piamenta; ‏13 באפריל 1921 – 3 באוגוסט 2012) היה פרופסור לבלשנות השפה הערבית. חתן פרס ישראל לחקר המזרחנות. נולד בשכונת נחלת צבי בירושלים ליוסף, מפקח על בריאות הציבור, ולרחל לבית כהן-סית, למשפחה בת עשרה ילדים. בסמוך לשכונת מגוריהם נחלת שמעון, הגובלת בשכונת שייח' ג'ראח, התגוררו משפחות ערביות ומשפחות עולים ממדינות דוברות ערבית (סוריה, עיראק, תימן ומרוקו). במהלך השנים למד בבית ספר אנגליקני שקיים מיסיון, בית ספר יסודי איטלקי, מטעמו נשלח גם למחנות לימוד באיטליה הפאשיסטית, בבית הספר של הקווייקרים ברמאללה ובקולג' טרה סנטה. יחד עמו למדו יהודים, ערבים ובדואים. בבגרותו בחר ללמוד לימודי תואר שני בשפה וספרות ערבית ולימודי לשון עברית ותרבות האסלאם באוניברסיטה העברית בירושלים (1940–1946). בין השנים 1940–1944 עבד פיאמנטה כקצין מודיעין במחלקת העלייה של ממשלת המנדט הבריטי. בשנים 1945–1947 שימש מורה בבתי ספר בירושלים (בית החינוך של זרם העובדים, בית הספר "במעלה" ובית הספר התיכון שליד סמינר המורים בבית הכרם). לאחר מכן, משנת 1946 ועד לקום המדינה, שימש מטעם ארגון "ההגנה" כסגן ראש המחלקה הערבית בירושלים. בשנת 1948 גויס לצה"ל ושירת בחיל המודיעין. באותה שנה היה למזכיר הראשי במחלקה לחינוך, תרבות והסברה של משרד המיעוטים בממשלת ישראל. בין השנים 1949–1959 שימש מתרגם ראשי ומזכיר המדור הערבי בכנסת. בתקופה זו חיבר, בהוצאת משרד ראש הממשלה, מילון עברי-ערבי לנוהל פרלמנטרי ולניהול ישיבות. בשנת 1959 מונה למפקח במשרד החינוך והתרבות לבתי ספר תיכוניים באוכלוסייה הערבית. תפקידיו בכנסת ובמשרד החינוך נעשו לצד ראשית עבודתו האקדמאית, בהיותו חבר סגל האוניברסיטה העברית משנת 1950. בשנת 1959 הוענק לו תואר דוקטור, ובשנים 1965–1966 השתלם בבלשנות באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. עד שנת 1989 היה חבר סגל האוניברסיטה העברית, ובמהלך תקופה זו הוענק לו תואר פרופסור חבר (1969) ותואר פרופסור מן המניין (1979). בין השנים 1970–1975 היה גם פרופסור חבר באוניברסיטת בר-אילן. ב-1989 פרש לגמלאות. לאחר צאתו לגמלאות הקדיש את זמנו למפעל הוצאת מילון לערבית תימנית בתר-קלאסית. פיאמנטה מונה לחבר המועצה לתרבות ואמנות במשרד החינוך והתרבות (1962–1965) ולחבר הוועדה העליונה לבדיקת צורכי חיל המודיעין (1967). במשרד החינוך והתרבות שימש חבר המועצה המדעית, מפקח מרכזי של לימודי הערבית (1976–1977) ויו"ר הוועדה לתוכניות לימודים בערבית (1977–1982). בין השנים 1980–1983 היה יועץ מדעי להוראת ערבית בטלוויזיה הלימודית. על עבודתו השיא משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות (1986), וכן הוענקו לו פרס ירושלים לטיפוח מורשת עדות (1992) ופרס ישראל לחקר המזרחנות (1996). על שמו נקרא רחוב בשכונת ׳המדע׳ בעיר רחובות, יחד עם רחובות נוספים בשכונה זו שנקראו על שם זוכי פרס ישראל. אחיו הם: המוזיקאי אלברט פיאמנטה ויהודה פיאמנטה, איש יחידה 101 ולאחר מכן איש השב"כ. פיאמנטה נישא בשנת 1944 למלכה אלקלעי, ולהם שלושה ילדים. שניים מבניו של יהודה אחיו הם יוסי פיאמנטה ואבי פיאמנטה, חברי להקת פיאמנטה. אורי דרומי, עברי, דבר ערבית, באתר הארץ, 17 באוגוסט 2012. משה פיאמנטה (1921-2012), דף שער בספרייה הלאומית מקבלי תואר "דוקטור לפילוסופיה" במדעי הרוח והחברה, דבר, 9 ביולי 1959 יום העצמאות | 1986, באתר כאן ארכיון, 1 במאי 1986
ראשית חכמה

ראשית חָכמה הוא ספר קבלה ומוסר אשר חובר במאה ה-16 על ידי הרב אליהו די וידאש, מתלמידיו של הרב משה קורדובירו, ונמסר לדפוס על ידי אחיינו רבי אלעזר הכהן. הספר זכה לתפוצה רבה בקרב העם, ובייחוד במזרח אירופה. שמו של הספר הוא על-פי הכתוב: "ראשית חכמה יראת ה'". הספר מחולק לחמישה "שערים" (חלקים) המביאים את עיקרי המידות עליהן צריך האדם לעבוד, והן: היראה, האהבה לה', התשובה, ההקפדה על קדושה וטהרה והענווה. בסוף הספר, העתיק המחבר פרקים מתוך ספר 'מנורת המאור' לרבי ישראל אלנקאווה, חמישה במספר, אשר מצא בכתב-יד. הספר נדפס בוונציה בשנת 1578 וזכה לאחר מכן ליותר מ-50 מהדורות. כמו כן, יצאו לאור עיבודים וקיצורים שונים שלו ואף תרגום לספרדית ויידיש, וכל אלה זכו לפופולריות רבה. ספר ראשית חכמה בויקיטקסט אליהו בן משה. וידש ספר ראשית חכמה, דף שער בספרייה הלאומית ספר תהילים, פרק קי"א, פסוק י' תרגום חלקי לספרדית חובר על ידי החכם דוד כהן די לארא. נדפס באמסטרדם, ה'שצ"ג (1632 / 1633) בהוצאת מנשה בן ישראל תחת השם Tratado Del Temor Divino. ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרות תורנית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מטרולוגיה

המונח "תורת המדידה" מפנה לכאן. לערך העוסק בענף במתמטיקה, ראו תורת המידה. מטרולוגיה או תורת המדידה (Metrology, מיוונית עתיקה metron - מדידה, logos - תורה) היא מדע העוסק במדידה. מטרולוגיה כוללת את ההיבטים התאורטים והמעשיים של מדידה. מטרולוגיה הוגדרה על ידי הלשכה הבינלאומית למידות ולמשקלות כ-"המדע של המדידה המאמץ את ההיבטים ניסויים והתאורטיים בכל רמה של אי-ודאות בכל תחומי המדע והטכנולוגיה". מטרולוגיה הוא תחום רחב וניתן לחלקו לשלושה תת-תחומים: מטרולוגיה מדעית או בסיסית עוסקת ביצירת יחידות מדידה, מערכות יחידות, פיתוח שיטות מדידה חדשות, יישום של תקנים מטרולוגים והפצתן לקהל הרחב. מטרולוגיה שימושית ותעשייתית עוסקת ביישום של מדע המדידה לשיטות ייצור ולתהליכים אחרים ושימושם בחברה, אבטחת התקינות של מכשירי מדידה, את כוונונם ובקרת איכותם של מדידות. חקיקה מטרולוגית עוסקת בדרישות ותקנות של מדידות ומכשירי מדידה תוך כדי הגנה על בריאות הציבור, בטיחות, הגנת הסביבה, מיסוי והגנת הצרכן. תחום זה של המטרולוגיה חוקר רכיבים ומאפיינהם, במיוחד תקני תדר, סינתיסייזרים, מתנדים, שעונים וואותות שעון במעגלים דיגיטליים. מעבר לשיטה המטרית ננומטרולוגיה מדיה וקבצים בנושא מטרולוגיה בוויקישיתוף מטרולוגיה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מטרולוגיה (תורת המדידה), דף שער בספרייה הלאומית תּוֹרַת הַמְּדִידָה במילון מדידה (תשכ"ה), באתר האקדמיה ללשון העברית מהי מטרולוגיה? מאתר הלשכה הבינלאומית למידות ומשקלות
ידין

האם התכוונתם ל... אביחי ידין – כדורגלן ישראלי. יגאל ידין – הרמטכ"ל השני של צה"ל, ארכאולוג ומדינאי. יוסף ידין – שחקן תיאטרון. אורי ידין – משפטן ישראלי.
מאק 10

מאק 10 (באנגלית: Mack 10) הוא שם הבמה של דדריק רוליסון, ראפר אמריקאי ושחקן קולנוע. רולינסון נולד ב-9 באוגוסט 1971 באינגלווד, קליפורניה. את קריירת הראפ שלו התחיל בהרכב היפ הופ Westside Connection עד היום הוא חבר בו יחד עם אייס קיוב ו-WC. מאק 10 הוציא לאור את אלבום הבכורה שלו "Mack 10" בשנת 1995. השיר המפורסם ביותר ממנו הוא 'Westside Slaughterhouse". את השיר הוא מבצע עם חבריו להרכב ובו הוא לועג לראפר קומון. זהו שיר דיס שכתבו חברי ההרכב בעקבות השיר שלו 'I Used to Love H.E.R'. האלבום התברג למקום ה 33 במצעד אלבומי הבילבורד והגיע למעמד של אלבום זהב. שנה לאחר מכן יצא אלבום הבכורה של ה'ווסט סיד קונקשן' "Bow Down". האלבום הגיע למקום השני במצעד האלבומים של בילבורד והגיע למעמד של אלבום פלטינה. האלבום הבא של ההרכב יצא רק 7 שנים מאוחר יותר. בינתיים 'מאק 10' התמקד בקריירת הסולו שלו ובשנת 1997 הוציא את אלבום הסולו שני שלו, "Based On A True Story". גם אלבום זה הגיע למעמד של אלבום זהב, ומתארחים בו ראפרים כמו סנופ דוג, אייס קיוב ואי-40. שנה לאחר מכן יצא האלבום השלישי שלו, 'The Recipe'. זהו אלבום ראשון דרך חברת התקליטים שלו, 'Hoo-Bangin' Records'. באלבום התארחו ראפרים כמו ג'רמיין דופרי, מאסטר פי, מיסטיקל, אם סי אייט, אייס קיוב ודאב סי. גם אלבום הגיע למעמד של אלבום זהב. בשנת 2000 יצא האלבום 'The Paper Route' שהצליח הרבה פחות מקודמיו. הוא הגיע רק למקום ה 19 במצעד אלבומי הבילבורד של ארצות הברית וכאן מתחילה מגמת ירידת ההצלחה של מאק 10 באלבומים הבאים שלו כאשר האלבום החמישי שלו, 'Bang Or Ball', שיצא בשנת 2001 הגיע רק למקום ה 48, אלבום לאחריו 'Mack 10 Presents: Da Hood' שיצא בשנת 2002 הגיע למקום ה 40 והאלבום 'Ghetto, Gutter & Gangster' הגיע לשפל המדרגה מבחינתו, רק למקום ה 105 במצעד הבילבורד של אלבומים. האלבום נחל כישלון חרוץ. באותה שנה יצא גם האלבום השני של 'ווסט קוסט קונקשן', 'Terrorist Threats' שהצליח היטב והגיע למעמד של אלבום זהב. האלבום השביעי של מאק 10, 'Hustla's Handbook' הציל מעט את כבודו כאשר הגיע למקום ה 60 וקיבל דירוג מעט גבוה יותר משלושת אלבומיו הקודמים באתר של 'אול-מיוזיק'. רוליסון מכר עד כה 2.4 מיליון עותקים מתוך 10 האלבומים שלו (8 אלבומי סולו ו 2 אלבומים עם 'ווסט קוסט קונקשן'). 1995 'Mack 10' 1997 'Based On A Real Story' 1998 'The Recipe' 2000 'The Paper Route' 2001 'Bang Or Ball' 2002 'Mack 10 Presents Da Hood' 2003 'Ghetto, Gutter & Gangster' 2005 'Hustla's Handbook' אתר האינטרנט הרשמי של מאק 10 מאק 10, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מאק 10, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מאק 10, באתר AllMovie (באנגלית) מאק 10, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) מאק 10, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) מאק 10, באתר ספוטיפיי מאק 10, באתר AllMusic (באנגלית) מאק 10, באתר MusicBrainz (באנגלית) מאק 10, באתר דיזר מאק 10, באתר Discogs (באנגלית) מאק 10, באתר Songkick (באנגלית)
מלניק

מלניק (בבולגרית: Мелник, ביוונית: Μελένικο) הוא יישוב עירוני קטן בהרי פירין בדרום־מערב בולגריה סמוך לגבול עם יוון, במחוז בלגואבגרד, בשטח השיפוט של הרשות המקומית סנדנסקי. במהלך השנים חל פיחות דרסטי במספר תושבי העיר, נכון ל-15 בספטמבר 2022 גרים בעיר 179 תושבים, חלק ניכר מהם צוענים. עובדה ההופכת את מלניק לעיר הקטנה ביותר בבולגריה. עקב היותו של האזור מקור משיכה לתיירים ובגלל יופייה של העיר, חלק ניכר מימות השנה יש בעיר מספר תיירים רב יותר ממספר תושבי העיירה. האזור בו שוכנת העיר הוא אזור גידול גפנים ובעיר יש מספר יקבים, בהם כאלו המפורסמים בתוצרתם. סמוך לעיר נמצא מנזר רוז'ן (Роженски манастир) מהמאה ה-13. על פי ממצאים ארכאולוגיים, ישבו במקום בני שבט Maedi התרקיים. על פי האמונה העממית הרווחת במקום, היה ספרטקוס מבני המקום. בימי הקיסרות הרומית הייתה במקום עיר, מתקופה זו שרד "הגשר הרומי" הנמצא עדיין בשימוש. הסלאבים הם אלו שנתנו למקום את שמו (מל = טיט לבן). ב-1209 קבע בה הדספוט אלקסי סלאב את בירתו, והביא לפריחה כלכלית ותרבותית של העיר. שגשוג העיר נמשך גם כאשר שולבה העיר באימפריה הבולגרית הראשונה, תחת שלטונו של הצאר איוואן אסן, זאת הודות להסכמי סחר עם הרפובליקה של ונציה ודוברובניק. העיר, כמו שאר חלקי בולגריה, הוכפפה לשלטון האימפריה העות'מאנית עד לשחרורה בהמלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) אולם הוחזרה לשלטון עות'מאני עד למלחמת הבלקן הראשונה ב-1912. במהלך כל אותן שנים התבססה כלכלת העיר בעיקר על ייצור יין וטבק שיוצאו לארצות שונות ומאמני גילוף וחיתוך עץ שקישטו כנסיות ובתי ספר בכל רחבי בולגריה. עם שחרורה מעול האימפריה העות'מאנית העיר מנתה כ-1,300 משקי בית ואוכלוסייה של כ-20,000 נפש. מאז ירדה חשיבות העיר וירד מספר תושביה עד למצבה היום. מדיה וקבצים בנושא מלניק בוויקישיתוף
תחנת רומא טרמיני

תחנת הרכבת רומא טרמיני (באיטלקית: Stazione Roma Termini) על שם האפיפיור יוחנן פאולוס השני, היא תחנת הרכבת הראשית של העיר רומא, והיא התחנה העמוסה ביותר באיטליה, ואחת העמוסות באירופה. התחנה משרתת כ-480,000 נוסעים בכ-800 רכבות מדי יום, ובכל שנה עושים בה שימוש כ-150 מיליון איש. היא משתרעת על פני שטח של 225,000 מ"ר ובה 29 רציפים. מהתחנה יוצאות רכבות מכל הדרגות לכל חלקי איטליה, ולרבות מערי אירופה המרכזיות. בנוסף משמשת כיכר צ'ינקווצ'נטו (Piazza Cinquecento - "כיכר החמש מאות") שבחזית התחנה כמרכז התחבורה הציבורית בעיר, ושני קווי הרכבת התחתית של העיר נפגשים מתחתיה. התחנה שוכנת באזור אסקווילינו, סמוך למרחצאות דיוקלטיאנוס שהעניקו לה את שמה (באיטלקית Terme הן מרחצאות). מבנה התחנה הראשון הוקם החל בשנת 1862, ונחנך ב-25 בפברואר 1863 בשם "התחנה המרכזית של הרכבת הרומאית" (Stazione Centrale delle Ferrovie Romane). ב-1869 נחגגה תחילתן של העבודות המקדימות להקמת מבנה חדש לתחנה, במעמד האפיפיור פיוס התשיעי. בשל השתלטות איטליה על העיר שנה לאחר מכן, העבודות התעכבו, והמבנה הושלם לבסוף בשנת 1874. מבנה זה שכן כ-200 מטרים צפונית-מערבית למבנה הנוכחי, ותפס כמעט את כל שטחה של כיכר צ'ינקווצ'נטו. ב-1935 החלו הרכבות החשמליות הראשונות לפקוד את התחנה, ובד בבד הוחלט להקים במקום מבנה חדש אשר יעניק מענה לצרכים התחבורתיים המתפתחים. התוכניות אושרו בשנת 1939, וחלק מהתחנה נהרס. הקמתם של אגפי הצד החלה ומרבית הבניין הושלם בסגנון אדריכלי פשיסטי, בטרם פסקו העבודות ב-1943 עקב התמוטטות איטליה הפשיסטית. לאחר מלחמת העולם השנייה המשיכו עבודות ההקמה, אך התוכניות המקוריות לחזית המבנה נזנחו, ותחת זאת נערכה תחרות אשר במהלכה נבחרה תוכנית חדשה. התוצאה העיקרית של תוכנית זו הייתה תוספת של מבואה גדולה שקירותיה עשויים מזכוכית, וגגה מעוצב בצורת גל. המבואה, שמרככת במעט את החזות הפשיסטית של המבנה, זכתה לכינוי "הדינוזאור", בשל הפרופיל שלה. התחנה החדשה נחנכה בשנת 1950. המבואה מובילה אל הגלריה, חלל רוחבי גבוה ובו חנויות ושירותים נוספים לנוסעים, וממנה מתבצעת הגישה אל הרציפים. מתחת לתחנה שוכן מרכז מסחרי המכונה "פורום טרמיני" (Forum Termini). התחנה חודשה לקראת שנת 2000, ומאז 23 בדצמבר 2006 היא מנציחה את שמו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני. אתר האינטרנט הרשמי של תחנת רומא טרמיני (באיטלקית) מדיה וקבצים בנושא רומא טרמיני בוויקישיתוף אתר Grandi Stazioni תמונות המבנה הקודם (1874-1939) Roma Termini
אוקטב בוטנר

אוקטב בוטנר (בצרפתית: Octav Botnar;‏ 21 באוקטובר 1913 צ'רנוביץ, דוכסות בוקובינה, כתר אוסטריה, האימפריה האוסטרו-הונגרית - 11 ביולי 1998, וילאר-סור-אולון, שווייץ),היה איש עסקים ונדבן בריטי, יהודי יליד בוקובינה, בצעירותו פעיל קומוניסט, לוחם מחתרת, אסיר פוליטי. אוקטב בוטנר נולד בשנת 1913 בצ'רנוביץ כשזו הייתה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, אך במהרה הייתה לחלק מרומניה. בצעירותו היה פעיל קומוניסטי ונכלא על כך בין השנים 1932 - 1936. לאחר שחרורו נסע לצרפת, כדי להצטרף לצד הרפובליקני במלחמת האזרחים בספרד, אך נעצר בצרפת ובהיותו שם הצטרף לצבא הצרפתי במלחמת העולם השנייה. בוטנר ויחידתו נפלו בשבי הגרמני, אך הוא נמלט מהשבי והצטרף לתנועת ההתנגדות הצרפתית. לאחר מלחמת העולם השנייה שב בוטנר לרומניה והשתלב במשטר הקומוניסטי. בתחילת שנות השישים הודח, הואשם בריגול למען המערב ונשלח לעבודות כפייה בכריית תעלת דנובה-הים השחור. כעבור 4 שנים שוחרר במסגרת חנינה כללית ומשקל גופו 40 קילוגרמים. הוא קיבל אישור לעזוב את רומניה בליווי משפחתו ונסע יחד איתם למערב גרמניה, שם קיבל אזרחות גרמנית על בסיס היותו יליד האימפריה האוסטרו-הונגרית ובעל תרבות גרמנית. בוטנר הצליח לקבל את הזיכיון לשיווק מכוניות של ניסאן מוטורס בבריטניה, הוא הכניס שיטות שיווק מקוריות ומכירותיו גדלו מאוד משנה לשנה וכך גם הונו. בתו היחידה של אוקטב בוטנר ושל אשתו מרצ'לה, קמליה, נהרגה בתאונת דרכים לפני שמלאו לה 21 שנים ובוטנר הקים קרן פילנתרופית הנושאת את שמה והמיועדת לקידום צעירים. במהלך השנים תרם בוטנר למוסדות ציבור שונים באנגליה ובישראל סכומים גדולים מאוד. תרומותיו בישראל מוערכות בסכום העולה על 80 מיליון דולר, בעיקר בתחום הבריאות (בתי חולים) והחינוך (האוניברסיטה העברית, מכון ויצמן למדע) וקידום השלום. שלטונות בריטניה טענו שבוטנר העלים הכנסות בסכומים גדולים והוא עבר להתגורר בשווייץ, אך לאחר סכסוך עם משטרת שווייץ עבר לצרפת. בעיתונות הישראלית נטען שיצחק הרצוג, אחד ממנהלי הקרן בישראל, ניתב חלק מכספי הקרן לעמותות שמימנו את תעמולת הבחירות של אהוד ברק. אוקטב בוטנר מת בשנת 1998 מסרטן הקיבה ביישוב וילאר-סיר-אולון בשווייץ. Octav Botnar, the legend lives on (באנגלית) OCTAV BOTNAR DIES FIGHTING (אורכב 12.09.2009 בארכיון Wayback Machine) (באנגלית)
סצנה

סצנה היא רצף בהתרחשות עלילה, המצומצם לזמן אחד ולמקום אחד. זהו אחד מן המרכיבים הבסיסיים של כל יצירה עלילתית נרטיבית, כגון סרט קולנוע, סרט טלוויזיה או מחזה. כך, למשל, בסרט "קזבלנקה", סצנת הסיום אורכת כשש וחצי דקות ומתרחשת בשדה התעופה (אמנם יש שוט אחד שבו ההתרחשות עוברת לאחת הדמויות העושה דרכה ברכב לשדה התעופה, אך הדבר אינו פוגם באחדות המקום ואחדות הזמן של הסצנה). ההצגה "12 המושבעים" כוללת בתוכה סצנה אחת בלבד, משום שהעלילה כולה מתרחשת ברצף זמן אחד, ללא קטיעות או קפיצות בזמן, ובמקום אחד – חדר הדיונים של המושבעים, ללא מעבר לחלל אחר. בקולנוע ובטלוויזיה, מספר סצנות עוקבות, המהוות יחד יחידה עלילתית אחת, מכונות "רצף" (Sequence). בתיאטרון, רצף כזה מכונה "מערכה". בתהליך עשיית סרטי קולנוע ווידאו, מקובל לחשוב על סצנה כעל פעולה המתרחשת במקום אחד במשך זמן רציף. בשל היכולת לערוך עבודות חזותיות מוקלטות, סצנה קולנועית, בדרך כלל, הרבה יותר קצרה מסצנה שבמחזה. סצנות בעלות תוכן מסוים, המופיעות לעיתים תכופות בסרטי קולנוע רבים ושונים, זכו לכינויים, כגון סצנת אהבה, סצנת סקס, סצנת עירום, סצנת חלום, סצנת פעולה, סצנת מרדף מכוניות, סצנת התרסקות וכדומה. לסרט קולנוע, בדרך כלל, יש סצנת פתיחה וסגירת סיום. סצנה היא חלק מסרט, כמו גם מערכה, רצף ורקע. בעוד המונחים, המתייחסים להמשכיות של הצפייה, הם תוצאה ישירה של תפעול המצלמה או עבודת העריכה, המונח "סצנה" מתייחס להמשכיות של הפעולה עצמה, והקשרה בזמן ובמקום. המונח עשוי להתייחס לקטע מתוך הסרט, שנלקח מהתסריט, מהסרט הערוך והמוגמר, או שהוא עשוי להתרחש רק בתוך מוחו של הצופה, המנסה להבין את ההיגיון של רצף הפעולות המוצגות בפניו. לדוגמה, ישנן סצנות הכוללות פעולות המתרחשות במקביל, שאף מצולמות בלוקיישנים שונים, אך הן מתחברות יחדיו, במוחו של הצופה, באמצעות שימוש באמצעי תקשורת, כמו למשל מכשיר טלפון, שיחת וידאו, וכו'. לעומת זאת, תסריטים של סרטי קולנוע הוליוודיים קלאסיים היו מחולקים למערכות, אך השימוש בחלוקה זו בעידן הטכנולוגיה הדיגיטלית הוא מועט. הסצנה חשובה על מנת לשמור על אחדות הפעולה של הסרט: בעוד שדרמה בימתית מחולקת בדרך כלל למערכות, חלוקת סרט לסצנות נעשתה בדרך כלל בתסריט. שוט (קולנוע) רצף (קולנוע) סצנה שאחרי הכתוביות טל לוין, עכבר העיר אונליין, מ"התפוז המכני" ועד "קיל ביל": סצנות הפתיחה הגדולות של הקולנוע, באתר הארץ, 8 בספטמבר 2010 ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.