laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מיחוב

מיחוב (בפולנית: Michów; ביידיש: מיכעוו) הוא כפר במחוז לוברטוב שבפרובינציית לובלין בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. בין מלחמות העולם נמנו בכפר כ-1,750 יהודים, רוב תושביו, ופעלו בו תנועות נוער ציוניות. ב-23 בספטמבר 1939 נכבש הכפר בידי הגרמנים, ואלו החלו בביצוע מעשי התעללות והשפלה ביהודיו, תוך שריפת ספרי תורה בפומבי. בד בבד נחטפו יהודים מהיישוב לעבודות כפייה. תוך זמן לא רב רוכזו יהודי היישוב בגטו שהוקם בו, אליו הובאו גם יהודים מיישובי הסביבה, ואשר בשל הצפיפות הרבה בו, התפשטו בו מגפות. ב-6 עד 10 במאי 1942 גורשו כ-2,500 יושבי גטו מיחוב לגטו אופולה לובלסקי, ומשם שולחו תוך זמן קצר למחנה ההשמדה סוביבור. מדיה וקבצים בנושא מיחוב בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מיחוב ספר יזכור לקהילת מיחוב, בספריית העיר ניו יורק מיחוב (Michów), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "מיחוב", באתר השטעטל הווירטואלי
מיישגולה

מיישגולה (בליטאית: Maišiagala; בפולנית: Mejszagoła) היא עיירה במחוז וילנה שבליטא, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. מיישגולה נזכרת לראשונה בשנת 1254 כיישוב מבוצר שהגן על וילנה מפני פלישת המסדר הטבטוני, ובמאה ה-16 הוענקו לה זכויות עיר. במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית, בשנת 1920, התנהלו סביב העיירה מספר עימותים צבאיים, ובשנת 1922 נכללה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-700 יהודים, כשליש מתושביה. עם העברת מחוז וילנה לשלטון ליטאי עצמאי בסוף 1939, ערכו הליטאים המקומיים פוגרום ביהודי היישוב. עם נסיגת הסובייטים מהאזור בפרוץ מבצע ברברוסה, נערך ביהודי העיירה פוגרום נוסף. עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים, גויסו יהודיה לעבודות כפייה, ובסוף יולי 1941 רוכזו כולם בגטו באזור עני ביישוב, וחויבו בתשלומי כופר לשלטונות. בסוף ספטמבר 1941 רצחו שוטרים גרמנים וליטאים את כל יושבי הגטו שבעיירה בסמוך לכפר וילנובה הסמוך. מדיה וקבצים בנושא מיישגולה בוויקישיתוף "מיישגולה", באתר JewishGen (באנגלית) מיישגולה (Mejszagoła), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם מרטין דין (אנ'), מיישגולה, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1091), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
מיכלישקי

מיכלישקי (בבלארוסית: Міхалішкі, בפולנית: Michaliszki, ביידיש: מיכאַלישאָק, בליטאית: Mikailiškės, מיקאילישקס) היא עיירה קטנה במחוז גרודנו שבבלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. הסופר אבא גורדין נולד במיכלישקי ובילה בה את ילדותו המוקדמת. מיכלישקי נזכרת לראשונה בשנת 1518, ובמשך שנים רבות הייתה בבעלות משפחות אצולה פולניות. בחלוקת פולין השלישית בשנת 1795 נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית, ובשנת 1922 נכללה בשטח הרפובליקה הפולנית השנייה. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-140 משפחות יהודיות, רוב תושביה, והתקיימו בה פעילות ציונית ובית ספר עברי. פעילות זו נאסרה עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939. ב-24 ביוני 1941, תחילת מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו הטילו עד מהרה גזירות שונות על יהודיה, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב, הגבלות תנועה וגיוס לעבודות כפייה. בסוף אוקטובר 1941 ריכזו הליטאים את כ-1,500 יהודי העיירה וסביבתה בגטו מגודר וסגור שהוקם בה, בו נצטוו היהודים להעביר לשלטונות סכומי כופר גבוהים. כתוצאה מרעב ומגפות ששררו בגטו, מתו רבים מיושביו. במרץ ובאפריל 1943 חוסל גטו מיכלשקי. חלק מיושביו שולחו לגטו וילנה, חלקם למחנות עבודה ליד קובנה, וחלקם הועברו ישירות לפונאר. מספר מיושבי הגטו שהצליחו להימלט ליערות הצטרפו לפרטיזנים. מדיה וקבצים בנושא מיכלישקי בוויקישיתוף מיכלישקי (Michaliszki), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "מיכלישקי", באתר השטעטל הווירטואלי "מיכלישקי", באתר JewishGen (באנגלית) אלז'בייטה רויובסקה ומרטין דין, מיכלישקי, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1092–1094), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
מילייצ'יצה

מילייצ'יצה (בפולנית: Milejczyce) הוא כפר במחוז סמיאטיץ' שבפרובינציית פודלסיה בפולין, בסמוך לגבול בלארוס, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. בשנת 1516 הוענקו ליישוב זכויות עיר, אך אלה ניטלו ממנו בהמשך. בשנת 1920, במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית, נערך קרב בסמוך לכפר. בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-900 יהודים, קרוב למחצית תושביו, וצביונו היה דתי. עם כיבוש האזור בידי הצבא האדום בספטמבר 1939 הוטלו על יהודי המקום הכללים הסובייטיים. ב-24 ביוני 1941, זמן קצר לאחר תחילת מבצע ברברוסה, נכבש היישוב בידי הגרמנים, ואלו הוציאו בו להורג עשרה אנשים. באוגוסט 1941 רוכזו יהודי היישוב בגטו שהוקם במקום. בעזרת שוחד, הצליחו חברי היודנרט המקומי למנוע את רצח יהודי הגטו בבורות ירי בשנת 1942. ב-5 בנובמבר 1942 גורשו כל יושבי הגטו שבכפר לגטו קלשצ'לה, וממנו שולחו למחנה ההשמדה טרבלינקה דרך מחנה מעבר בביאליסטוק. מדיה וקבצים בנושא מילייצ'יצה בוויקישיתוף מילייצ'יצה (Milejczyce), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "מילייצ'יצה", באתר השטעטל הווירטואלי מרטין דין (אנ') ולאורה קרגו, מילייצ'יצה, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק A, עמ' 926–927), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) מילייצ'יצה (פולין), דף שער בספרייה הלאומית
השיטפון בנהר הצהוב (1887)

השיטפון בנהר הצהוב, שאירע בשנת 1887, היה אסון טבע רחב ממדים בנהר הצהוב (הוּאַנג הֶא) שבסין. הנהר מועד לשיטפונות גם בשנים רגילות מפני שהוא זורם בין שתי סוללות עפר שמעבר להן מישורים ארוכים; אולם השיטפון הקיצוני, שהחל בספטמבר 1887, על פי ההערכות הנמוכות ביותר, גרם למותם של מעל 900,000 אנשים (ההערכות הגבוהות מציינות כ-2 מיליון), והוא אחד האסונות הטבעיים הקטלניים ביותר שתועדו. במשך מאות שנים, חקלאים שחיו על גדות הנהר הצהוב בנו סוללות כדי לנתב ולשמור על מי הנהר, אשר עם הזמן עלה מפלסם עקב טין וסחופת שהצטברו על הצד הפנימי של הגדות. בשנת 1887, עלה הנהר על גדותיו עקב מספר ימים רצופים של גשם כבד. הוא עלה אף על גובה הסוללות ב-28 בספטמבר, ובכך יצר שיטפון כבד. מכיוון שאין מדד בינלאומי לעוצמתו של שיטפון, הוא נמדד בדרך כלל בגובה הנזק שנגרם ומספר הקרבנות. נהוג לחשוב שמי הנהר הצהוב פרצו את הסוללות המלאכותיות בהואיואנקואו שבמחוז חנאן. עקב האופי המישורי של השטח באזור, השיטפון התפשט במהירות ברחבי צפון סין וכיסה שטח עצום של כ-130,000 קילומטרים רבועים, תוך הטבעה של שטחי חקלאות, עיירות ואזורים מסחריים. לאחר האסון, כ-2 מיליון בני אדם נותרו ללא קורת גג. התנאים שלאחר האסון הובילו למחסור חמור באמצעים ומגפות רחבות היקף, וגרמו למותם של כמות גדולה של אנשים — על פי הערכות ייתכן ואף יותר מאשר השיטפון עצמו. השיטפונות בסין (1931) השיטפונות בסין (2020) Encyclopedia of Disasters: Environmental Catastrophes and Human Tragedies, Angus M. Gunn, 2007, chapter 35: 'Yellow River China flood 1887', pp 141-144 ערך זה הוא קצרמר בנושא סין. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מינקיבצי

מינקיבצי (באוקראינית: Миньківці; בפולנית: Minkowce, מינקובצה; ברוסית: Миньковцы, מינקובצי; ידועה גם בתור מינקוביץ) היא עיירה במחוז חמלניצקי שבאוקראינה, על גדות נהר אושיציה (Ushytsya), בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. היישוב נזכר לראשונה בשנת 1407. בחלוקת פולין בסוף המאה ה-18 נכלל היישוב בשטחי האימפריה הרוסית. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,600 יהודים, כמחצית תושביה. בתקופה הסובייטית פעלה בעיירה מועצה יהודית ממלכתית, והוקם בסמוך אליה קולחוז יהודי. ב-11 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו ריכזו תוך זמן קצר את יהודיה בגטו שהוקם בה, תוך שוד רכושם. בסוף אוגוסט 1941 הובלו כ-2,200 יהודי הגטו שבעיירה לכפר הסמוך הליבוצ'וק, ושם נורו למוות עם יהודים נוספים מהסביבה. מדיה וקבצים בנושא מינקיבצי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מינקיבצי ספר יזכור לקהילת מינקובצי, בספריית העיר ניו יורק מינקובצי (Minkovtsy), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם אלכסנדר קרוגלוב (רו') ומרטין דין (אנ'), מינקובצי, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1426–1427), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
מיקולינו

מיקולינו (ברוסית: Микулино; בבלארוסית: Мікулін, מיקולין) הוא כפר קטן במחוז סמולנסק שבמערב רוסיה, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. הכפר נזכר לראשונה במאה ה-16 כיישוב בתחום הדוכסות הגדולה של ליטא. בחלוקת פולין הראשונה בשנת 1772 נכלל היישוב בתחום האימפריה הרוסית. בשנת 1897 נמנו בכפר 1,171 יהודים. בשנות השלושים של המאה ה-20 נותרו ביישוב כ-400, כשליש מתושביו. באמצע יולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבש היישוב בידי הגרמנים, ואלו ריכזו את קרוב ל-300 היהודים שנותרו בו בגטו בן חמישה בתים. ב-23 בפברואר 1942 הועברו כל יושבי הגטו שבכפר לרודניה הסמוכה מדרום, ושם נורו עם יתר יהודי הסביבה. מדיה וקבצים בנושא מיקולינו בוויקישיתוף "מיקולינו", באתר JewishGen (באנגלית) מיקולינו (Mikulino), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם אלכסנדר קרוגלוב (רו') וסוניה איסרד, מיקולינו, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1805–1806), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
עורק הריאה

עוֹרֵק הָרֵאָה (TA: arteria pulmonalis) הוא עורק בחזה היוצא מן החדר הימני של הלב ונושא דם לא-מחומצן אל הריאות. ראשיתו של עורק הריאה היא בבסיסו של החדר הימני של הלב. בשלב זה, שאורכו חמישה סנטימטרים, הוא נקרא גזע הריאה (truncus pulmonalis) או עורק הריאה הראשי, וקוטרו בו הוא שלושה סנטימטרים. לאחר מקטע זה העורק מתפצל לשני עורקי הריאה, הימני והשמאלי הנושאים דם לא מחומצן אל הריאה המתאימה. עורקי הריאה מתפתחים מהגזע העורקי וקשת הלוע השישית. הגזע העורקי הוא מבנה הנוצר במהלך התפתחות הלב כיורש של החרוט העורקי. לקראת השבוע השלישי לחיים העובריים צינורות פנים הלב מפתחים בליטה בחלק הקרוב ביותר ללב, הנקראת בולבוס הלב, ומהחלק העליון של בליטה זו מתפתח הגזע העורקי. כאשר במהלך ההתפתחות העוברית של הלב, רקמות הלב מתקפלות, הגזע העורקי נחשף והופך למה שעתיד להיות חדרי הלב הימני והשמאלי. עם התפתחות המחיצה בין שני חדרי הלב, שתי בליטות נוצרות משני צדדיו של הגזע העורקי. בליטות אלה הולכות וגדלות עד שהגזע מתפצל לאבי העורקים ולעורקי הריאה. במהלך החיים העובריים, הצינור העורקי מחבר בין הגזע הריאתי לקשת אבי העורקים, ובכך מאפשר לדם לעקוף את הריאות שעדיין אינן מחמצנות את הדם. עורק הריאה נושא דם לא מחומצן מהחדר הימני אל הריאות. בריאות הדם עובר בנימים הסמוכים לנאדיות ומתחמצן בתהליך הנשימה. בניגוד לעורקי הריאה המספקים דם לא-מחומצן, עורקי הסימפונות מספקים דם מחומצן וחומרי מזון לרקמת הריאה עצמה. לחץ הדם הריאתי, קרי לחץ הדם בעורק הריאה, נמדד על ידי צנתר המוכנס לעורק הריאה. לחץ הדם הריאתי הממוצע הוא 9–18 מ"מ כספית. לעורק הריאה חשיבות במספר מצבים קליניים. יתר לחץ דם ריאתי הוא מחלה המתארת עלייה בלחץ הדם בעורק הריאה, והיא מוגדרת כלחץ דם ממוצע גבוה מ-25 מ"מ כספית. יתר לחץ דם כזה עלול להיגרם ממחלות לב, כגון אי-ספיקת לב, ממחלות ריאתיות כמו מחלת ריאות חסימתית כרונית וסקלרודרמה, או ממחלות תסחיפיות כמו בתסחיף ריאתי. תסחיף ריאתי הוא קריש דם המגיע למחזור הדם הריאתי וחוסם את אחד מעורקי הריאה או את סעיפיהם. מקורו של הקריש יכול להיות בפקקת ורידים עמוקים. מחזור הדם צנתור עורק הריאה מדיה וקבצים בנושא עורק הריאה בוויקישיתוף
מרמיטה זהובת-בטן

מרמיטה זהובת-בטן (שם מדעי: Marmota flaviventris) היא מין מכרסם בסוג מרמיטה שבמשפחת הסנאיים. אזור התפוצה שלה הוא במערב אמריקה הצפונית. מרמיטה זהובת-בטן בוגרת שוקלת בין 1.6 קילוגרם ל-5.2 קילוגרם, אם כי זכרים שוקלים בין 3 ל-5 קילוגרם ונקבות שוקלות בין 1.6 ל-4 קילוגרם. אורך מרמיטה בוגרת נע בין 47 ל-70 סנטימטרים, כשאורך הזנב בין 7 ל-9 סנטימטרים. הפרווה חומה, כשבין העיניים יש רצועה של פרווה לבנה, זנב בגוון חום-אדמדם, ובטן זהובה, שנתנה למין את שמו. אוזניהם קטנות ועגולות, חרטום קטן לבן ואף שחור. המרמיטות משמינות בסתיו לפני שהן נכנסות לתרדמת חורף. תחום תפוצתה של המרמיטה זהובת-הבטן משתרע על מערב ארצות הברית ודרום-מערב קנדה, כולל בהרי הרוקי, סיירה נבדה, והר ריינייר במדינת וושינגטון. היא שוכנת באזורים פתוחים, כרי דשא, מקבצים של סלעי מפולות, ובתי גידול פתוחים אחרים, לעיתים בשולי יערות של עצים נשירים או מחטניים, ובדרך כלל מעל לגובה של 2,000 מטרים. הטריטוריה שלהן משתרעת על שטח בן 20 עד 30 דונם סביב מקבץ של מחילות קיץ. המרמיטות מעדיפות לחפור את המחילות מתחת לסלעים משום שאז גדל הסיכוי שטורפים לא יאתרו את המחילה. הטורפים כוללים זאבים, שועלים, זאבי ערבות, דביבונים, כלבים ועיטים. כשמרמיטה מזהה טורף היא שורקת על מנת להזהיר מרמיטות אחרות באזור, מנהג שהקנה לה את הכינוי "חזיר שורק" ("whistle pig") ואז היא מסתתרת בערימת סלעים. רבייה מתחילה אצל המרמיטות בגיל שנתיים, והן עשויות לחיות עד גיל חמש עשרה. המרמיטות חיות במושבות של בין עשרה לעשרים פרטים. כל מרמיטה זכר חופר מחילה מיד לאחר שהוא מתעורר מתרדמת החורף. לאחר שסיים הוא מחפש נקבות, ועד הקיץ יכולות לחיות איתו עד ארבע נקבות. הוא מזדווג עם כולן במקביל. ההיריון נמשך 30 יום. כל שגר מכיל בממוצע בין שלושה לשמונה ולדות לנקבה. רק כמחצית מהגורים שורדים את השנה הראשונה. ולדות נקבות נוטות להשאיר סביב המקום בו נולדו. ולדות זכרים עוזבים כשהם בני שנה, ואז ינסו למצוא נקבות ולהגן עליהן. מרמיטות זהובות בטן מבלות כ-80% מחייהן במחילה, 60% מכך בתקופה של תרדמת החורף. לעיתים קרובות הן שוהות במחילה גם באמצע היום ובלילה. מחילות אלו נחפרו במדרון של גבעה, הר או צוק. עומקן של המחילות המשמשות לתרדמת חורף נע בין 5 ל-7 מטרים, אבל המחילות שנחפרות לשימוש יום יומי הן בדרך כלל בעומק מטר אחד. תקופת תרדמת החורף משתנה בהתאם לגובה, והיא בדרך כלל מספטמבר עד מאי. המרמיטת מטפסות לעיתים על עצים וצמחים אחרים, אבל בדרך כלל הן שוהות על הקרקע. מרמיטות זהובות בטן הן בעלי חיים הפעילים ביום וישנים בלילה. הן אוכלות-כול, כשהתזונה שלהן כוללת עשב, זרעים, עלים, פרחים, קטניות, פירות, חגבים וביצי עופות. מדיה וקבצים בנושא מרמיטה זהובת-בטן בוויקישיתוף מרמיטה זהובת-בטן, באתר ITIS (באנגלית) מרמיטה זהובת-בטן, באתר NCBI (באנגלית) מרמיטה זהובת-בטן, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) מרמיטה זהובת-בטן, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) מרמיטה זהובת-בטן, באתר GBIF (באנגלית) Marmota flaviventris באתר IUCN Habitat of the yellow-bellied marmot מרמיטה זהובת-בטן באתר הרשימה האדומה של IUCN Marmota Flaviventris: Information Yellow-bellied Marmot Ballenger, L. (2002). "Marmota Flaviventris: Information"
פרנק וילקוקסון

פרנק וילקוקסון (2 בספטמבר 1892 - 18 בנובמבר 1965) היה כימאי וסטטיסטיקאי אירי אמריקאי. הוא ידוע בשל פיתוח כמה מבחנים סטטיסטיים. וילקוקסון נולד להורים אמריקאים במחוז קורק, אירלנד. הוא גדל בעיירה קטסקיל, שבמדינת ניו יורק, אבל רכש חלק מהשכלתו באנגליה. בשנת 1917 הוא סיים תואר ראשון בקולג' הצבאי שבפנסילבניה. לאחר מלחמת העולם הראשונה הוא המשיך ללמוד מדעים. ראשית, באוניברסיטת ראטגרס שם השלים תואר שני בכימיה, בשנת 1921. לאחר מכן באוניברסיטת קורנל, בה קיבל דוקטורט בכימיה בשנת 1924. באוניברסיטת קורנל פגש וילקוקסון את פרדריקה פיישס, לה נישא ב-27 במאי 1926. החל משנת 1925 ועד לשנת 1928 עבד וילקוקסון במוסד בויס-תומפסון לבוטניקה. משנת 1928 עבד וילקוקסון בחברת הנחושת ניקולס שבקווינס, ובשנת 1929 חזר לעבוד במוסד בויס-תומפסון עד לשנת 1941. בשנת 1941 החל וילקוקסון לעבוד בחברת אטלס פוודר, שם עיצב וניהל את המעבדה. הוא הצטרף לחברת סינמיד האמריקאית בשנת 1943. במהלך השנים הללו, החל וילקוקסון להתעניין בסטטיסטיקה היסקית. הוא פרש בשנת 1957. במהלך השנים, יחד עם עבודתו במוסדות והחברות השונות, וילקוקסון היה מורה. בשנים 1929 ועד לשנת 1941, לימד וילקוקסון כימיה פיזיקלית במכון הפוליטכני של ברוקלין ובשנים 1960 ועד למותו, לימד וילקוקסון סטטיסטיקה באוניברסיטת פלורידה. במהלך הקריירה של וילקוקסון, הוא פרסם 80 עבודות. העבודה המפורסמת ביותר שלו, אותה פרסם בשנת 1945, הכילה שני מבחנים סטטיסטיים אשר נושאים את שמו, מבחן "דרגה-סכום של וילקוקסון" ומבחן "הדרגות המסומנות של וילקוקסון". אלו הן חלופות לא פרמטריות למבחני t. וילקוקסון נפטר ב-18 בנובמבר 1965, בטאלאהאסי, פלורידה, זמן קצר לאחר שחלה. Kohler Biographies Tales of Statisticians | Frank Wilcoxon (ארכיון) Ralph A. Bradley, Frank Wilcoxon, Springer New York, 2001-01-01, עמ' 420-424 StatProb: The Encyclopedia Sponsored by Statistics and Probability Societies (ארכיון) Charles W. Dunnett, Frank Wilcoxon 1892-1965, Technometrics 8, 1966-02-01, עמ' 195-196 doi: 10.1080/00401706.1966.10490335
וילה הולנד

וילה ג'וֹאָנָה קולברט הולנד (באנגלית: Willa Joanna Culbert Holland; נולדה ב-18 ביוני 1991) היא שחקנית ודוגמנית אמריקאית. ידועה בעיקר בשל תפקידיה כקייטלין קופר בסדרת הנוער "The O.C" ברשת Fox, ובזכות תפקידה בתור ת'יאה קווין / ספידי בסדרה "החץ" ברשת The CW. הולנד נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה לצלם הקולנוע קית' הולנד ולשחקנית דרנל גרגוריו-דה פלמה. אמה הייתה נשואה בשנית לבמאי בריאן דה פלמה בשנים 1995–1997. להולנד יש אחות, בריאנה, אשר גדולה ממנה בשלוש שנים, ואחות למחצה, פייפר דה פלמה מנישואיה השניים של אימה, והיא צעירה ממנה בחמש שנים. היא למדה בבית הספר התיכון פליסיידס צ'רטר במשך שישה שבועות בלבד עד שעזבה למען התמסרות לקריירת המשחק. כשהייתה הולנד בת 7, פנה סטיבן ספילברג להוריה של הולנד שהתגוררו בשכנות אליו, לאחר שצפה בה משחקת באומרו: "אתם חייבים לשים אותה מול מצלמה." בשובה של הולנד ללוס אנג'לס חתמו הוריה בסוכנות הדוגמנות פורד, שקבעה להולנד צילומים למותג ברברי. ב-1999 לקח דה פלמה את הולנד לסוכנות שחקנים. מאז היא הופיעה בפרסומות רבות. בשנת 2001 היא עבדה יחד עם אביה הצלם בסרט "אורדינרי מאדנס". בשנת 2006 לוהקה לתפקיד של קייטלין קופר בעונה השלישית של סדרת הנוער "The O.C.", אותה שבה לגלם גם בעונה הרביעית. בדצמבר 2007 לוהקה לסרט הדרמה "מסיבת הגן" כאפריל, נערה מתוסבכת שרוצה להיות דוגמנית מצליחה בלוס אנג'לס. היא הופיעה במספר פרקים בסדרה "אחת שיודעת", שם שיחקה דוגמנית מרדנית בת 16. בשנת 2010 שיחקה בסרט "לגיון המלאכים" בתפקיד של אודרי אנדרסון, נערה פרחחית.  בשנת 2012 לוהקה לסדרת גיבורי העל "החץ" המבוססת על ספרי הקומיקס החץ הירוק, לתפקיד ת'יאה קווין, אחותו של גיבור הסדרה. באותה השנה שיחקה בסרט "עיני נמר" המבוסס על נובלה בעלת אותה השם משנת 1981 שנכתבה על ידי ג'ודי בלום. מדיה וקבצים בנושא וילה הולנד בוויקישיתוף וילה הולנד, ברשת החברתית אקס (טוויטר) וילה הולנד, ברשת החברתית אינסטגרם וילה הולנד, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) וילה הולנד, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי וילה הולנד, באתר AllMovie (באנגלית) וילה הולנד, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) וילה הולנד, באתר Metacritic (באנגלית) וילה הולנד, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) Boston International Film Festival Announces 2012 Winners, www.bostoniff.org (ארכיון)
מלוגושץ'

מלוגושץ' (בפולנית: ‏Małogoszcz‏Ⓘ‏) היא עיירה במחוז ינדז'יוב שבפרובינציית שוויינטוקז'יסקיה בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. מלוגושוץ' נזכרת לראשונה בשנת 1136, ובשנת 1259 הוחרבו ביצוריה במהלך פשיטת המונגולים. בשנת 1408 הוענקו ליישוב זכויות עיר. בשנת 1863 נערך בעיירה קרב מרכזי במרד ינואר, וכעונש על השתתפות תושבי המקום במרד, נטלו הרוסים מהיישוב את מעמדו העירוני. בתחילת מלחמת העולם הראשונה נהרס היישוב כמעט לחלוטין כתוצאה מקרבות שהתנהלו בסמוך אליו. בשנת 1996 הושבו ליישוב זכויותיו העירוניות. בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-760 יהודים, כשליש מתושביו. עם כיבוש היישוב בתחילת ספטמבר 1939 בידי הגרמנים, הוטלו על יהודיו גזירות שונות, ובתחילת שנת 1941 רוכזו כולם בגטו שהוקם ביישוב, תוך שוד רכושם. מספר יושבי הגטו הגיע בשנת 1942 לכ-1,130 איש, עם הבאת יהודים נוספים אליו. לאחר הפיכת הגטו לסגור, התפשטו בו מגפות. ב-28 באוגוסט 1942 גורשו רוב יושבי הגטו שביישוב לגטו ינדז'יוב, וממנו שולחו כעבור כחודש למחנה ההשמדה טרבלינקה. מספר בעלי מקצועות יהודים שהושארו ביישוב שולחו ממנו כעבור זמן מה למחנה עבודה. מדיה וקבצים בנושא מלוגושץ' בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מלוגושץ' מלוגושץ' (Małogoszcz), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "מלוגושץ'", באתר השטעטל הווירטואלי שטפן לנשטדט (גר') ומרטין דין (אנ'), מלוגושץ', אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק A, עמ' 256–257), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
מליניב

מליניב (באוקראינית: Млинів; בפולנית: Młynów, מלינוב) היא עיירה במחוז רובנו שבמערב אוקראינה, על גדות נהר איקבה (Ikva), בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. העיירה נזכרת מתחילת המאה ה-16, ובחלוקת פולין נכללה בשטחי האימפריה הרוסית. בשנת 1921, בעקבות הסכם ריגה, נכללה העיירה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה. מלינוב מהווה מרכז של "ראיון מלניוב" שבשנים 1962-1995 כלל גם דמידיבקה וסביבתה וכיום מהווים ראיון עצמאי. בעיר היו קהילות של חסידות טריסק, חסידות קרלין וחסידות אליק. רבי אהרן פרלוב, ה"בית אהרן" מקרלין, נקבר בעיירה. בעשור הראשון המאה ה-20 נמצא קברו והאוהל והמצבה חודשו. כמו כן נקנה ונבנה בית הכנסת של חסידות קרלין בעיר. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-600 יהודים, כמחצית תושביה, והתקיימו בה פעילות ציונית ובית ספר עברי. פעילות זו נאסרה עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939. ב-24 ביוני 1941, זמן קצר לאחר תחילת מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו הטילו על יהודיה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע, החרמת רכוש ודברי ערך וחובת ביצוע עבודות כפייה. במהלך חודש יולי נרצחו בעיירה עשרות יהודים, ובהם רב הקהילה. בסתיו 1941 שולחו כחמישים יהודים מהעיירה לעבודה ברובנו, ונרצחו בה. ב-22 במאי 1942 רוכזו יהודי העיירה בגטו מוקף גדר תיל, אליו הובאו מאות יהודים נוספים מיישובי הסביבה. בזמן פעילות הגטו התארגנה בו קבוצת מחתרת, בראשות אברהם בן ציון הולצקר, אשר אספה נשק וצידה, אך לא הספיקה לפעול. ב-9 באוקטובר 1942 בוצעה בגטו שבעיירה אקציית חיסול, בה נרצחו כל יושביו בבורות ירי. לאחר מכן, ערכו הגרמנים והאוקראינים מצוד אחר יהודים שהסתתרו בעיירה ובסביבתה, ו-66 יהודים שאותרו נרצחו אף הם. מדיה וקבצים בנושא מליניב בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מליניב ספר יזכור לקהילת מליניב, בספריית העיר ניו יורק מלינוב (Młynów), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "מליניב", באתר השטעטל הווירטואלי רוחמה אלבג, נסיעה למלינוב, עיירת הולדתו של יצחק למדן, באתר הארץ, 16 בספטמבר 2018 אלכסנדר קרוגלוב (רו') ומרטין דין (אנ'), מלינוב, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1428–1430), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
מצ'ייוביצה

מַצִ'ייוֹבִיצַה (בפולנית: Maciejowice) הוא כפר במחוז גרבולין שבפרובינציית מזוביה בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. מצ'ייוביצה נזכר לראשונה באמצע המאה ה-12, ובמאה ה-16 הוענקו לו זכויות עיר, ונקבעו בו ירידים שנתיים וימי שוק. במהלך המאה ה-18 היה היישוב בבעלות משפחות אצולה פולניות. בשנת 1870 נטלו הרוסים את זכויות העיר מהיישוב, בעקבות מרד ינואר. בין מלחמות העולם נמנו בכפר כ-1,000 יהודים, למעלה משליש מתושביו, והתקיימה בו פעילות של המפלגות הציוניות ושל אגודת ישראל. ב-17 בספטמבר 1939 נכבש הכפר בידי הגרמנים, ואלו הטילו על יהודיו גזירות שונות, ובהן חובת תשלום סכומי כופר, הגבלות תנועה, חובת ענידת סרט זרוע וגיוס לעבודות כפייה, חלקן במחנות עבודה. במחצית השנייה של 1941 רוכזו יהודי הכפר בגטו שהוקם בו, אשר נשמר בידי שוטרים פולנים. בספטמבר 1942 גורשו כל יושבי הגטו בידי גרמנים ופולנים לגטו סובולב, ומשם שולחו למחנה ההשמדה טרבלינקה כעבור תקופה קצרה. מדיה וקבצים בנושא מצ'ייוביצה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מצ'ייוביצה מצ'ייוביצה (Maciejowice), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "מצ'ייוביצה", באתר השטעטל הווירטואלי
נורת'רופ F-5

הנורת'רופ F-5 טייגר II (לדגמים E ו-F) המוכר גם בכינוי פרידום פייטר (לדגמים A ו-B) הוא מטוס קרב סילוני על קולי מתוצרת חברת נורת'רופ שתוכנן בשנות ה-50 המאוחרות. המטוס היה קטן, פשוט וזול יחסית למטוסי קרב אמריקאים באותה התקופה, כגון ה-F-4 פנטום, ולכן היה מטוס ייצוא מוצלח שהתאים לחילות קטנים יחסית. חיל האוויר האמריקאי לא ראה במטוס כלי מלחמה מתאים, אך רכש כ-1,200 מטוסי אימון מדגם T-38 טאלון, שהוא פיתוח ישיר של ה-F-5. המטוס היווה את נקודת ההתחלה לתכנון המטוס נורת'רופ YF-17 ולפיתוח של הF/A-18 הורנט. חברת נורת'רופ פיתחה גם גרסה מתקדמת, ה-F-20 טייגרשארק, שנועדה להחליף את ה-F-5, אך החברה לא הצליחה למצוא לו לקוחות והפרויקט בוטל. בחריין בחריין בוטסואנה בוטסואנה ברזיל ברזיל צ'ילה צ'ילה אתיופיה אתיופיה קוריאה הדרומית קוריאה הדרומית הונדורס הונדורס איראן איראן - ב-2018 החלה איראן לפתח גרסה משלה למטוס בשם "כוסר" ירדן ירדן קניה קניה לוב לוב מקסיקו מקסיקו מרוקו מרוקו מלזיה מלזיה ספרד ספרד סודאן סודאן שווייץ שווייץ הרפובליקה הסינית הרפובליקה הסינית תאילנד תאילנד תוניסיה תוניסיה טורקיה טורקיה ארצות הברית ארצות הברית ונצואלה ונצואלה תימן תימן אוסטריה אוסטריה יוון יוון אינדונזיה אינדונזיה נורווגיה נורווגיה הולנד הולנד הפיליפינים הפיליפינים דרום וייטנאם דרום וייטנאם וייטנאם וייטנאם מדיה וקבצים בנושא נורת'רופ F-5 בוויקישיתוף ע. עמית, ‏פ-5 מטוס הקרב העממי של העולם המערבי, בטאון חיל האוויר 85, אוגוסט 1971, באתר הספרייה הדיגיטלית להיסטוריה ומורשת חיל האוויר