laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
דגל סמואה האמריקנית

הדגל הלאומי של סמואה האמריקנית אומץ ב-17 באפריל 1960. העיט שעל הדגל מתאר את היחסים שבין סמואה האמריקנית וארצות הברית. העיט מחזיק בציפורניו בסמלי הכוח המסורתיים השייכים למנהיגי הצ'יפים של סמואה. לפני שהמתיישבים האירופאים הראשונים דרכו על אדמת האיים במאה ה-18, לא היה דגל לאיים. הם השתמשו לראשונה בדגלים במהלך המאה ה-19, אם כי לא ברור אילו מהם הונפו עקב תיעוד חלקי. גרמניה, האימפריה הבריטית וארצות הברית תבעו ריבונות על האיים בתחילת המאה; שלוש המדינות פתרו את המחלוקת על ידי חלוקת סמואה ביניהן במהלך האמנה המשולשת בשנת 1899. כתוצאה מהסכם עם המפקדים העליונים של האי טוטילה, ארצות הברית השתלטה על סמואה המזרחית ביותר ב-17 באפריל 1900, והניפה את דגלה באותו יום. דגל ארצות הברית המשיך להיות הדגל הרשמי היחיד של סמואה האמריקאית עד 1960. באמצע המאה ה-20 החלו הסמואים לקחת תפקיד פעיל יותר בשלטון המקומי. כתוצאה מכך, החלו דיונים על דגל טריטוריאלי חדש והסמואים הוזמנו להציע רעיונות. מנהיגי ממשל מקומיים והמכון להרלדיקה של צבא ארצות הברית עיצבו אז את הדגל תוך שילוב רעיונות אלה בתוכו. הדגל אומץ רשמית ב-17 באפריל 1960, שישים שנה ליום שבו הניפה ארצות הברית לראשונה את הדגל האמריקני מעל סמואה. הדגל הונף לראשונה ביום הדגל, 17 באפריל 1960. בשנה הקודמת, עיצוב הדגל זכה בתחרות עיצוב הדגל בתיכון סמואנה, בעיצובו של תלמיד התיכון פארטי סוטואה. טיוטה נשלחה למכון להרלדיקה של צבא ארצות הברית. עותק של הדגל, שהובא לירח על ידי אסטרונאוטים בארבע משימות תוכנית אפולו מ-1969 עד 1971, מוצג במוזיאון ז'אן פ. היידון בפאגו פאגו. הדגל מורכב ממשולש לבן גדול, המופנה לכיוון התורן, צבוע באדום ונוגע בעיט, על שדה כחול. העיט, הציפור הלאומית של ארצות הברית, מחזיק בציפורניו בסמלי הכוח המסורתיים השייכים למנהיגי הצ'יפים של סמואה. הצבעים והסמלים של הדגל נושאים משמעויות תרבותיות, פוליטיות ואזוריות. האדום, הלבן והכחול מייצגים את הצבעים המשמשים באופן מסורתי הן ארצות הברית והן סמואה. העיט הקירח מייצג את ארצות הברית ומופיע על הדגל, למרות שהוא אינו חי בסמואה האמריקאית. הוא אוחז בשני סמלים סמואים, מרמזים על האפוטרופסות האמריקנית על סמואה האמריקנית, וכן מעורר את החותם הגדול של ארצות הברית. סמואה האמריקאית מקיימת חגיגת יום הדגל ב-17 באפריל בכל שנה. סמל סמואה האמריקנית מדיה וקבצים בנושא דגל סמואה האמריקנית בוויקישיתוף דגל סמואה האמריקנית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) סמואה האמריקאית, באתר דגלי העולם (באנגלית)
שון מונסון

שין "שון" מונסון (אנגלית: Sean "Shawn" Munson; נולד ב-27 באפריל 1982 בבריוויל, מערב וירג'יניה) הוא כדורסלן עבר ישראלי-אמריקאי. מונסון משחק בעמדת הסנטר ומתנשא לגובה של כ-205 סנטימטרים. מונסון, החל בקריירת המכללות, כאשר שיחק במדי קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת לפאייט בתחרויות של פטריוט ליג ובמקביל למד לתואר ראשון במתמטיקה ובמדעי המחשב. בעונתו הראשונה, באוניברסיטה, רשם ממוצעים של כ-9.5 נקודות ו-6 כדורים חוזרים, שלא עזרו לקבוצתו להעפיל למשחקי ההצלבה של הדיוויז'ן ה-1 של ליגת המכללות. בשנת 2001 עבר לאוניברסיטת וגנר, עימה שיחק במשך שתי עונות. לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטה, שיחק מונסון במספר קבוצות מהליגות החצי מקצועניות של ארצות הברית (ביניהן בליגת ה-USBL) במשך שנתיים. במהלך שנת 2005, מונסון התגייר. בתחילתה של עונת 2005/06, מונסון, עזב את ארצות הברית וחתם במדיה של הקבוצה הלוקסומבורגית, הכוכב השחור מארסק, עימה זכה באליפות לוקסמבורג. לאחר עונה אחת, עבר אל שורותיה של הפועל גלבוע/עפולה. לאחר עונה אחת, מונסון עזב את הקבוצה ועבר אל בני השרון, לאחר שלא קיבל דקות משחק במדי גלבוע/עפולה. בשנת 2009 פרש ממשחק פעיל וייסד חברת טיולים בשם "Virginia River Trips" שיושבת בווייט פוסט, וירג'יניה. פרופיל, באתר Sports-Reference סיכום הופעות של שון מונסון דנה סידי, הגיעה עונת המונסון, באתר ynet, 14 בדצמבר 2007 דנה סידי, בני השרון החתימה את שון מונסון, באתר ynet, 13 באוגוסט 2007
דיספרוסיום

דיספרוסיום (באנגלית: Dysprosium) הוא יסוד כימי מסדרת הלנתנידים שסמלו הכימי Dy ומספרו האטומי 66. הוא נמנה עם משפחת היסודות הנדירים, אם כי למעשה הוא אינו נדיר, אלא מפוזר בדלילות ולכן יקר להפקה. דיספרוסיום הוא מתכת כסופה, בעלת ברק מתכתי היציבה באוויר בטמפרטורת החדר. ניתן להמיס דיספרוסיום בחומצות. דיספרוסיום רך מאוד, ניתן לחתוך אותו עם סכין מטבח. תכונותיו מושפעות במידה ניכרת מזיהומים (לדוגמה מתכות אחרות), אפילו בריכוזים נמוכים. שימושי הדיספרוסיום: יחד עם מתכות אחרות (כמו ונדיום למשל), לדיספרוסיום יישומים בייצור לייזרים. בזכות יכולתו לבלוע נייטרונים, לדיספרוסיום (תחמוצת דיספרוסיום עם ניקל) יישומים בכורים גרעיניים. בנוסף לכך, לדיספרוסיום יישומים בקירור כורים גרעיניים. לתרכובות של דיספרוסיום וקדמיום עם יסודות מהטור ה-16 בטבלה המחזורית תפקיד בתור מקור לאור תת אדום. בזכות תכונותיו המגנטיות, לדיספרוסיום חשיבות בייצור דיסקים קשיחים. הדיספרוסיום (מקור השם במילה היוונית "dysprositos" שמשמעותה "קשה להשגה") זוהה לראשונה בשנת 1886 בפריז על ידי הכימאי הצרפתי פול אמיל לקוק (Paul Émile Lecoq). דיספרוסיום מתכתי בודד לראשונה רק בשנות ה-50. דיספרוסיום לא מופיע בטבע לעולם בצורתו החופשית, אך הוא נמצא בכמה מינרלים כמו קסנוטים, פרגוסוניט, אוקסניט, פוליכרס, גדוליניט, בלומסטרנדין, מונזיט ובסטנסיט. בטבע דיספרוסיום מופיע לעיתים קרובות יחד עם ארביום והולמיום. ניתן לבודד דיספרוסיום מDyF3 באמצעות תגובה עם סידן, כך: 2DyF3 + 3Ca → 2Dy + 3CaF2 כמו לנתנידים אחרים, לדיספרוסיום רעילות נמוכה. מנגנוני רעילותו לא הובנו במלואם. לדיספרוסיום אין תפקיד ביולוגי. דיספרוסיום ב-Webelements (אנגלית) דיספרוסיום, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
מחסנית

מחסנית היא אמצעי הזנה של תחמושת לכלי ירייה, לרוב רובים ואקדחים. המחסנית עשויה לרוב ממתכת או מתכת בשילוב חומרים פלסטיים. ישנן מחסניות חד־טוריות שבהן הכדורים מסודרים בשורה אחת, וישנן מחסניות דו־טוריות בהן הכדורים מסודרים זה לצד זה וזה ומעל זה, מצידה התחתון של המחסנית. עֲקֵב המחסנית סוגר את המחסנית, ומשמש גם כמשטח ההתנגדות לקפיץ המחסנית. בחלקה העליון של המחסנית יש פתח הזנה, אשר דרכו מזינים אליה תחמושת וממנו נגרפת התחמושת אל בית הבליעה של כלי הירייה. פגמים במחסניות (כמו טעינת יתר לאורך זמן, או חלודה) הם אחד הגורמים למעצור בנשק. לעיתים משתמשים במחסנית צולבת, שהיא למעשה שתי מחסניות המחוברות זו לזו בצורה מדורגת. מחסנית צולבת נועדה לזרז את הליך החלפת המחסנית עם התרוקנות המחסנית הראשונה. אמצעי הזנה נוספים לנשק הם שרשיר ותוף: שרשיר תחמושת מורכב מתחמושת המחוברת בתרמיל. בשרשיר מתפרק מחוברים התרמילים זה לזה לרוב באמצעות חוליות מתכת קצרות; לאחר שהקליע נורה, מופרד התרמיל המשומש ומועף מתריס הנשק. בשרשיר קבוע מחוברים התרמילים זה לזה לרוב באמצעות חוליות בד; לאחר שהקליע נורה, יוצא השרשיר מצדו השני של כלי הירייה, שלם אך ריק. תוף תחמושות הוא מכל מעוגל המשמש כמחסנית. היה בשימוש במקלע לואיס. בעבר, שיטות הזנת הנשק הנהוגות היו טעינה ידנית של הנשק דרך צידו הקדמי של הקנה (אבק שרפה ותחמושת בנפרד-בדומה לשיטת ההזנה של התותחים באותה תקופה) או דרך בית הבליעה (כנהוג היום, לאחר המצאת התחמושת האחודה). עם ההתפתחות שנעשתה בכלי הנשק, הופיעו רובים בריחִיִּים בעלי שחלה (מחסנית פנימית) שבהם ניתן היה לבצע ירי מהיר יותר, בהשוואה לרובים מאותה תקופה. בחלקם נגרף הכדור עם תנועת בריח ידנית, ובחלקם היה צורך לדרוך את הנשק עם בוכנה (שיטת הפעולה של רובי הציד). לקראת ראשיתה של המאה ה-20 פותחו לראשונה כלי ירי אוטומטיים וחצי אוטומטיים בעלי הזנה ממחסנית. לעומת שיטות שהיו נהוגות בעבר, השימוש ברובה נטען ממחסנית הִקְנָה למפעילו קצב אש גבוה יותר ונוחות בתפעולו. התפתחות כלי הירי מדיה וקבצים בנושא מחסנית בוויקישיתוף
מחוזות קניה

עד כניסת חוקת 2010 לתוקף באופן מלא ב-2013 הייתה קניה מחולקת מבחינה מנהלית ל-8 מחוזות (Provinces, לפני 1966 נקראו Regions). המחוזות חולקו ל-46 נפות. ב-2013 בוטלה החלוקה למחוזות ועתה החלוקה של קניה היא ל-47 נפות[דרושה הבהרה] (Counties, לפני 2013 נקראו Districts) בלבד. הנפות מחולקות ל-262 תת-נפות, תת-הנפות מחולקות ל-2,427 מיקומים והמיקומים מחולקים ל-6,612 תת-מיקומים. מדיה וקבצים בנושא מחוזות קניה בוויקישיתוף Central Bureau of Statistics (Kenya): Census cartography: The Kenyan Experience "Kenya Census 2009" (PDF). Kenya Bureau of Statistics. 28 באוגוסט 2009. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2013-08-10. נבדק ב-22 במאי 2011. {{cite web}}: (עזרה)
דונליאלה

דונליאלה (שם מדעי: Dunaliella) היא אצה ירוקית, יצור חד תאי המסוגל להתקיים בתנאים קיצוניים של חום ומליחות. כהתמודדות עם תנאי הסביבה הקשים מייצר תא הדונליאלה חומרים המסייעים לו לשרוד. אותם חומרים מסייעים בשיקום עור האדם. הדונליאלה התגלתה על ידי מישל פליקס דונל ב-1838. בין מיני הדונליאלה נמנים: דונליאלה ווירדוס, דונליאלה סאלינה, דונליאלה פארווה, דונליאלה מדיה, דונליאלה מינוטה, ודונליאלה אחלורה. הדונליאלה מצויה בישראל, איטליה, צרפת ועוד. היא מצויה באגמים, בריכות, לגונות ומאגרי מים נוספים המכילים מים מלוחים או מתוקים. האצה יכולה לשרוד גם בים ואפילו בים המלח על אף שמו הלועזי "ים המוות". אף על פי שהאנזימים של הדונליאלה אינם עמידים למלח היא מצליחה לחיות גם בסביבות בעלות מליחות גבוהה שהרי היא יצור סביל למלח. בשביל להתגבר על הלחץ האוסמוטי הדונליאלה אוגרת גליצרול. האצה מווסתת את יצירת הגליצרול בהתאם לריכוזי המלח בסביבתה החיצונית. בזכות התכונה המאפשרת לה לווסת את כמות הגליצרול, האצה מותאמת לסביבות מחיה שונות בעלות רמות מליחות מגוונות. בעת גירוייה האצה מפרישה בטא-קרוטן עשיר במיוחד המשמש את תעשיית הקוסמטיקה והתרופות. לאחר העקה האצה הופכת להיות עקרה, כלומר אינה מסוגלת להתרבות. להפקה מרבית של בטא קרוטן מהדונליאלה נדרשים התנאים הבאים: מים עם מליחות גבוהה. תזוזה. חשיפה לשמש. על מנת לספק לדונליאלה את התנאים הללו מכניסים אותה לבריכות רדודות שבהן נע גלגל פדלים הגורם לתזוזה מתמדת. כיוון שהבריכות רדודות קרני השמש מגיעים עד הקרקעית, מכאן שכל תאי הדונליאלה מקבלים את קרני השמש הדרושים. בנוסף בבריכות ישנם מי ים מלוחים. מדיה וקבצים בנושא דונליאלה בוויקישיתוף דונליאלה, באתר ITIS (באנגלית) דונליאלה, באתר NCBI (באנגלית) דונליאלה, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) דונליאלה, באתר GBIF (באנגלית) חיים בים המוות השפעת ריכוזים שונים של מי-חמצן על יצור של ביתא קרוטן באצה דונליילה סלינה: מחקר ביוטכנולוגי דונליאלה סלינה במוצרי תינוקות - באתר o8cosmetics
הולמיום

הולמיום (באנגלית: Holmium) הוא יסוד כימי מסדרת הלנתנידים שסמלו הכימי Ho ומספרו האטומי 67. הוא נמנה עם משפחת היסודות הנדירים, אם כי למעשה הוא אינו נדיר, אלא מפוזר בדלילות ולכן יקר להפקה. הולמיום הוא בעל המומנט המגנטי הגבוה ביותר (10.6µB) במצבו הטבעי. כאשר משולב עם איטריום הוא יוצר תרכובות מגנטיות חזקות. זהו יסוד רך ועמיד נגד קורוזיה, יציב באוויר יבש בטמפרטורת החדר, אך באוויר לח וטמפרטורות גבוהות יותר הוא מתחמצן במהירות ויוצר תחמוצת הולמיום צהבהבה. בצורתו הטהורה, בעל ברק מתכתי כסוף. עקב תכונותיו המגנטיות, הולמיום שימושי ביצירת שדות מגנטיים. מכיוון שהוא מסוגל לספוג נייטרונים, הוא משמש בתור בולע נייטרונים בכורים גרעיניים. שימוש נוסף בתחמוצת הולמיום הוא צביעת זכוכית בצבע צהוב. ההולמיום זוהה על ידי מארק דלפונטיין (Marc Delafontaine) וז'אק לואי סורה (Jacques Louis Soret) ב-1878 בזמן הבחינו בשיבוש בליעה ספקטרוגרפית של יסוד בלתי-ידוע (אותו כינו יסוד X). מאוחר יותר באותה שנה, פר תיאודור (Per Teodor Cleve) זיהה את היסוד באופן בלתי תלוי כשחקר תחמוצת ארביום. לפי הטכניקה של קארל גואסטף מוסאנדר, תיאודור הסיר כל חומר "מזהם" שהיה בדגימת תחמוצת הארביום. מאמציו הניבו שני חומרים חדשים, האחד חום והשני ירוק. הוא קרא לחומר החום "הולמיה" (על שם עיר מולדתו, סטוקהולם) ולחומר הירוק קרא תוליה (Thulia). מאוחר יותר הסתבר שהולמיה היא תחמוצת הולמיום ותוליה היא תחמוצת תוליום. כלנתנידים אחרים, הולמיום לא נמצא בטבע בצורתו החופשית, אך נמצא במספר מינרלים כשהוא משולב עם יסודות אחרים (גדוליניום למשל). ניתן לבודד אותו במספר טכניקות, כמו למשל חילוף יונים. כלנתנידים אחרים, להולמיום רעילות נמוכה, מנגנוני רעילותו לא הובנו במלואם. חסר תפקיד ביולוגי, אך מסוגל להאיץ מטבוליזם. הולמיום ב-Webelements (באנגלית) הולמיום, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
גלאוקוכרואיט

גלאוקוכרואיט הוא מינרל נזוסיליקטי (סיליקט במבנה דמוי איים) השייך לקבוצת האוליבין. נוסחת המבנה הכימי של גלאוקוכרואיט טהור היא CaMn+2SiO4. הגלאוקוכרואיט כמעט ואינו יוצר תמיסה מוצקה (שורה איזומורפית, כלומר תרכובות דומות בהרכבן) עם מינרלים אחרים. מחקר שנערך ב-1987 הוכיח כי יש מעט מאוד תמיסה מוצקה בין הגלאוקוכרואיט והטפרואיט (Mn2 SiO4), אף הוא חבר בקבוצת האוליבין. כמו כן יש מעט החלפות של קטיון המנגן במגנזיום, ברזל או אבץ. כמו שאר המינרלים בקבוצת האוליבין, הגלאוקוכרואיט מתגבש במערכת האורתורומבית (חבורת סימטריות מרחבית Pbnm) כפי שמוצג באיור 1. היונים של המנגן מצויים באתר M1 והיונים של הסידן באתר M2. תא היחידה גדול יותר מתא היחידה של האוליבין נטול הסידן, הטפרואיט, והפרמטרים שלו הם: Å‏a=4.92 ‏, b=11.19Å‏, c=6.51Å. הגלאוקוכרואיט מופיע בטבע בדרך כלל במקבצים גרגריים או חסרי צורה. הגבישים פריזמתיים ארוכים, אינם מפותחים, וגודלם עד 1 ס"מ, בדרך כלל בנפרד או במקבצים עמודיים. גבישים תאומים נפוצים בדרך כלל בזוגות, ולעיתים רחוקות בשלישיות. הקשיות של המינרל בינונית, 6 בסולם מוס, והמשקל הסגולי הוא 3.4. אופטית המינרל הוא דו-צירי שלילי. מקדם השבירה של הגלאוקוכרואיט נע בין 1.68 ל-1.73. צבעם של גבישי הגלאוקוכרואיט הוא בדרך כלל ירוק, אפור כחלחל, ורדרד או לבן, ובגושים גדולים חום. במקצת הדגימות נתגלה "אפקט האלכסנדריט" (שינוי צבע כתלות בסוג האור המוטל על המינרל). המינרל נתגלה לראשונה ב-1899 במכרה פרנקלין, במחוז ססקס (Sussex) שבניו ג'רזי שבארצות הברית על ידי צמד הגאולוגים האמריקנים סמואל פנפילד (Samuel Lewis Penfield) וצ'ארלס וורן (Charles Hyde Warren). מקור שם המינרל מיוונית, צרוף של המילים "כחול-ירוק" ו"צבע", רמז לגוון של דגימות המינרלים הראשונות. הדגימה המקורית שנתנה את השם למינרל מצויה כיום באוניברסיטת ייל. הגלאוקוכרואיט נוצר באבני גיר המכילות מינרלי מנגן שעברו התמרה (כך בפרנקלין ובקורומן בדרום אפריקה); בסלעי סקארן במגע בין דיאבז לשיש (כך בערוץ אנאקיט ברוסיה) גלאוקוכרואיט הוא מינרל נדיר מאוד, ועד היום הוא אותר בשישה מקומות בלבד בעולם. המקומות לדוגמה בהם ניתן למצוא גלאוקוכרואיט כוללים את מכרה פרנקלין, במחוז סאסקס (אנ') שבניו ג'רזי שבארצות הברית (המקום שבו נתגלה המינרל לראשונה), מקום בו המינרל מצוי בשפע, אך בניגוד למינרלים רבים אחרים מפרנקלין, הוא אינו מצוי כלל בגבעת סטרלינג (Sterling Hill) הסמוכה; במכרה וסלס (Wessels) במחוז הכף בדרום אפריקה; סמוך לערוץ אנאקיט בשפך הנהר טונגוסקה תחתונה במרכז סיביר שברוסיה ובמכרה קומבאט (Kombat)‏, 49 ק"מ מצואמב שבנמיביה. מדיה וקבצים בנושא גלאוקוכרואיט בוויקישיתוף אתר WebMineral גלאוקוכרואיט באתר Mindat גלאוקוכרואיט באתר המינרלים של פרנקלין (המקום בו נתגלה המינרל לראשונה) פרויקט rruf גלאוקוכרואיט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כך על פי אתר Mindat. עם זאת על פי אתר Mineral Galleries לא תמיד נוהגים לכלול את המינרלים המכילים סידן בקבוצת האוליבין. Peter B. Leavens, Pete Dunn, Donald Burt, Glaucochroite (olivine, CaMnSiO) from Franklin, New Jersey: Its composition, occurrence, and formation", American Mineralogist, Volume 72, pages 423-428, 1987 אתר Mindat לרשימה המלאה ניתן להיעזר בקישור לאתר Mindat.
סוביניון בלאן

סוביניון בלאן (Sauvignon Blanc) הוא זן ענבים לבן שמקורו באזור בורדו שבצרפת. הסוביניון בלאן, ביחד עם זן הענבים האדום קברנה פרנק הוא ההורה הגנטי של הזן הנפוץ קברנה סוביניון. הזן משמש לרוב להפקת יין לבן יבש, אולם הוא מהווה מרכיב חשוב גם ביינות קינוח כגון אלו המיוצרים בסוטרן. היינות המפורסמים ביותר מזן זה מגיעים מצרפת (בעיקר מבורדו ומעמק הלואר), ומניו זילנד - אולם הוא נפוץ באזורי יין רבים אחרים, בהם דרום אמריקה, ארצות הברית, אוסטרליה וישראל. יינות סוביניון בלאן לרוב יתאפיינו בחומציות ובגוף קל. חלקם בעלי מאפיינים טרופיים בולטים בעוד אחרים מציגים אופי יותר עשבוני ומינרלי. ייננים בצרפת מעדיפים לרוב להתסיס את התירוש בטמפרטורות גבוהות יחסית (18-16 מעלות צלזיוס) שמניבות יינות בעלי אופי מינרלי יותר, בעוד ייננים בניו זילנד מעדיפים לרוב תסיסה בטמפרטורות מעט נמוכות יותר, המניבות יינות בעלי אופי פירותי וטרופי. בישראל בה חלק גדול מהיינות מיוצרים בסגנון העולם החדש - גם יינות הסוביניון בלאן הם בעלי אופי טרופי רענן. יין בורדו מדיה וקבצים בנושא סוביניון בלאן בוויקישיתוף פרופ' עמוס הדס, פורסם במגזין יין וגורמה ערך זה הוא קצרמר בנושא משקאות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ארביום

אֵרְבִּיּוּם (באנגלית: Erbium) הוא יסוד כימי מסדרת הלנתנידים שסמלו הכימי Er ומספרו האטומי 68. הוא נמנה עם משפחת היסודות הנדירים, אם כי למעשה הוא אינו נדיר, אלא מפוזר בדלילות ולכן יקר להפקה. ארביום הוא מתכת רכה, חשילה, היציבה באוויר ואינה מתחמצנת במהירות כלנתנידים אחרים. למלחיו צבע אדום, וטווח הספקטרום שלו נמצא באור הנראה, בעל-סגול וליד תת-אדום. תכונותיו משתנות בהתאם לריכוז זיהומים שנמצאים בו (לנתנידים אחרים, למשל). משמש כמגן נייטרונים בכורים גרעיניים. כשמוסף לונדיום, ארביום מוריד את חוזקה של הסגסוגת ומשפר את יכולת חישולה. לתחמוצת ארביום (Er2O3) יישומים בייצור תכשיטים זולים, משקפי שמש וזיגוג אמאיל. יישומים בצילום. יצור מגבר אופטי EDFA. הארביום (נקרא על שם הכפר איטרבי בשוודיה) זוהה על ידי קרל גוסטף מוסנדר (Carl Gustaf Mosander) ב-1843. מוסנדר הפריד מהמינרל גדוליניט שלושה חומרים חדשים וקרא להם "איטריה", "ארביה" ו"טרביה". עד שנת 1860 שרר בלבול מסוים בין "ארביה" ל"טרביה", וב-1877 השמות שונו בהתאם. בשנת 1905 הצליחו ז'ורז' אורבן (Georges Urbain) וצ'ארלס ג'יימס (Charles James) לבודד באופן בלתי תלוי תחמוצת ארביום (Er2O3) טהורה. ארביום מתכתי טהור בודד רק בשנת 1934. כלנתנידים אחרים, ארביום לא מופיע בטבע לעולם בצורתו החופשית, אך הוא נמצא במינרלים כמו מונזיט. מבחינה היסטורית היה קשה ויקר לבודדו ממחצביו ורק לאחר שהומצאה טכניקת "חילוף יונים" ניתן היה להפיקו בקלות יחסית. המקורות המסחריים לארביום הם המינרלים קסנוטים ואוקסניט. לארביום ותרכובותיו רעילות נמוכה, מנגנוני רעילותו לא הובנו במלואם. חסר תפקיד ביולוגי, אך מסוגל להאיץ מטבוליזם. ארביום ב-Webelements (אנגלית) ארביום, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
לוע הר געש

לוע הוא שקע שנוצר בהר געש כתוצאה מפעילות געשית. שקע זה הוא קצהו העליון של צינור הזנה, דרכו נפלטת מאגמה אל פני השטח. צורתו כאגן מעוגל נובעת מחלל שנותר לאחר שהמאגמה שזרמה דרכו נפלטה או חזרה וירדה אל תא המאגמה. מסביב לשקע מצטבר חומר געשי שנפלט בעת ההתפרצות, ובמקרים רבים הוא נערם בצורת חרוט מסביב ללוע. במהלך התפרצות געשית נוצר לחץ גבוה בתוך תא מאגמה, ממנו נפלטים אל פני השטח מאגמה, גזים, אדי מים ושברים מסלעים מקומיים שהועפו בלחץ ההתפרצות. חלק מן החומר הנפלט נושר בחזרה כפתיתי אפר געשי או כלבה שהתקררה והתקשתה כאשר באה במגע עם האוויר. לבה קרושה זו יוצרת זכוכית געשית וסלעי בזלת וסקורה, הנצברים מסביב לצינור ההזנה. ככל שהלבה צמיגה יותר, כן יהיה החרוט תלול יותר. שטחו ועומקו של הלוע משתנים מהר געש למשנהו ומהתפרצות אחת לשנייה. חמישה סוגים של לועות געשיים נוצרים בשלבים שונים של ההתפרצות: לוע התפוצצות – התפרצות המתפוצצת בעוצמה דוחפת מאגמה צמיגה ואת החומר הסלעי העומד בדרכה כלפי מעלה ומותירה חלל במעלה צינור ההזנה. לוע התפוצצות שקוטרו גדול מקילומטר נקרא קלדרת התפוצצות. לוע שקיעה – בשוך ההתפרצות פוחת הלחץ ומאגמה נוזלית זורמת בחזרה אל תא המאגמה, כאשר חלק ממנה מתקרר במורד הצינור ונוצר פקק געשי. ככל שהמאגמה נוזלית כן רבה השקיעה ונוצר לוע עמוק. לוע התפוצצות משני, מאר – שקע מעוגל הנוצר במהלך התפרצות פריאטית כאשר מאגמה לוהטת באה במגע עם מים (מי תהום, אגם, קרחון) ונוצר קיטור דחוס בלחץ גבוה היוצר התפוצצות. מארים נמצאים לרוב במורדות הר הגעש או בסביבתו הקרובה. לוע פליטת גזים, דיאטרם – סוג זה של לוע געשי נוצר בעיקר בשל פליטת גזים, אם כי עשויה להיפלט דרכו כמות קטנה של מאגמה. לוע זה דומה למשפך אנכי עמוק, ולאחר ההתפרצות הוא מתמלא בשברי סלעים היוצרים ברקציה. קימברליט מכיל יהלומים הוא סוג של דיאטרם. לוע התמוטטות, קלדרה – התפרצויות עזות במיוחד מרוקנות במידה רבה את תא המאגמה. שפוכת כבדה של סלעים מצטברת בשולי הר הגעש וגורמת להתמוטטות דפנות הלוע פנימה. קלדרה שונה באופן עקרוני מהתמוטטות של שפת לוע עקב רעידת אדמה, סחיפה או כוחות בליה, והמאפיין העיקרי שלה היא קריסה של תקרת תא המאגמה למטה אל התא. לאחר הפסקה בפעילות הגעשית, לועות רבים מתמלאים במי גשמים שאין להם אפשרות להתנקז, ונוצרים בהם אגמים הנקראים אגמי לוע. אגם מסוג זה הוא הקלדרה של אגם טובה שבסומטרה: התפרצות-על שהתרחשה בו לפני כ-75,000 שנה מוטטה את דפנות הלוע. מי גשמים הציפו את הקלדרה והקיפו את שברי ההתמוטטות, שהפכו לאי הניצב במרכז. בצפון רמת הגולן מצויה בריכת רם – הנחשבת ללוע מסוג מאר שנוצר בו אגם מהיקוות מי גשמים. ברמת הגולן מצויות גם הג'ובות – שם מקומי לשקעי לוע, שחלקם קרסטי והם נוצרו בעקבות המסה של סלעי גיר, ואחרים - מארים או דיאטרמים. הידועים בהם: הג'ובה הגדולה ביער אודם וחלונות שמיר במורדות המערביים של רמת הגולן, מול קיבוץ שמיר. מדיה וקבצים בנושא לוע הר געש בוויקישיתוף מתוך כנס החברה הגאולוגית, 2009
פולר

האם התכוונתם ל... אישים: איימי פולר (נולדה 1971) — קומיקאית ושחקנית אמריקאית באקמינסטר פולר (1895 - 1983) — אדריכל, מהנדס, ממציא, ופילוסוף אמריקאי ג'ון פרדריק צ'ארלס פולר (1878 - 1966) — קצין, היסטוריון ואסטרטג בריטי דרו פולר (נולד ב-1980) — שחקן אמריקאי לואיס "צ'סטי" פולר (1898 – 1971) — לוטננט גנרל, הנחת המעוטר ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית מרגרט פולר (1810 - 1850) — פעילה למען זכויות האישה, עיתונאית, מורה ומבקרת אמריקאית סמואל פולר (1912 - 1997) — במאי ומפיק סרטים אמריקאי פני פולר (אנ') (נולדה ב-1937) — שחקנית אמריקאית קורט פולר (נולד ב-1956) — שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי קרטיס פולר (נולד ב-1934) — נגן טרומבון ג'אז אמריקאי קרייג פולר – אדמירל בצי ארצות הברית קתרין פולר (1922 - 2012) — שחקנית אמריקאית אחר: בניין פולר שידוע גם כבניין פלאטאיירון פרס פולר – פרס מוזיקה בינלאומי וולר פלר
לוטציום

לוטציום (באנגלית: Lutetium) הוא יסוד כימי מסדרת הלנתנידים שסמלו הכימי Lu ומספרו האטומי 71. הוא נמנה עם משפחת היסודות הנדירים, אם כי למעשה הוא אינו נדיר, אלא מפוזר בדלילות ולכן יקר להפקה. לוטציום הוא מתכת בצבע לבן כסוף, עמיד בפני קורוזיה ויציב באוויר. הפקת כמויות שימושיות של היסוד כרוכה במאמץ ובמחיר גבוה, ובשל כך שימושיו מוגבלים מאוד. ביניהם: שימוש כזרז בתעשיית הנפט. שימושים באלקילציה ופילמור. לוטציום (על-פי שמה הלטיני הקדום של "פריז" - לוטטיה) זוהה ב-1907 באופן בלתי עצמאי על ידי המדען הצרפתי ז'ורז' אירבן (Georges Urbain) ועל ידי המינרלוג (מומחה למינרלים) האוסטרי קרל וולסבך (Carol Auer von Welsbach). שני החוקרים מצאו לוטציום כזיהום במינרל איטרביה. תהליך הפרדה של לוטציום מאיטרביה תואר לראשונה על ידי אירבן. הוא בחר שני שמות ליסוד החדש: "ניואיטרביום" ("איטרביום חדש") ו"לוטסיום". ב-1949 השם "ניואיטרביום" נזנח לטובת "לוטציום". לוטציום אינו מופיע בטבע בצורתו החופשית, אלא יחד עם מתכות אחרות. תהליך הפרדתו ממתכות אחרות הוא קשה במיוחד, מה שהופך אותו (יחד עם נדירותו) לאחד היסודות היקרים ביותר בעולם (מחירו גבוה פי שישה מזהב). לוטציום מופק מסחרית בעיקר מהמינרל מונזיט (0.003% בקירוב). לוטציום מתכתי טהור בודד שנים רבות לאחר זיהויו בזכות התפתחות טכניקות טיהור כמו חילוף יונים. ללוטציום רעילות נמוכה. אין לו תפקיד ביולוגי, אך מסוגל להאיץ מטבוליזם. מדיה וקבצים בנושא לוטציום בוויקישיתוף לוטציום ב-Webelements (אנגלית) לוטציום, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
הפניום

המונח "Hf" מפנה לכאן. אם הכוונה למשמעות אחרת, ראו HF. הַפניום (באנגלית: Hafnium) הוא יסוד כימי מסדרת מתכות המעבר שסמלו הכימי Hf ומספרו האטומי 72. הפניום הוא מתכת מעבר בצבע אפור בעלת ברק מתכתי, עמידה בפני קורוזיה ודומה מבחינה כימית לזירקוניום (פרט לצפיפותו, שגבוהה פי שניים מזו של זירקוניום). תכונותיו מושפעות מריכוז הזירקוניום שבו ותהליך הפרדתם כרוך בקושי רב. להפניום פונקציית עבודה נמוכה יחסית של 3.9 אלקטרון-וולט. הפניום קרביד הוא חומר בינארי (מורכב משני חלקים, כמו NaCl) בעל עמידות גבוהה מאוד בפני חום. טמפרטורת התכתו היא 3310 מעלות צלזיוס. יישומים בבקרת כורים גרעיניים (יכולתו לבלוע נייטרונים גבוהה פי 600 מזו של זירקוניום). שימוש בסגסוגות, יחד עם ברזל, טיטניום, ניאוביום, טנטלום ומתכות נוספות. נשקל שימוש באיזוטופ הפניום בתור נשק גרעיני. תחמוצות הפניום משמשות החל משנת 2007 בתעשיית המיקרואלקטרוניקה, כחומר מבודד עבור טרנזיסטור MOSFET. תחמוצות ההפניום החליפו את תחמוצת הסיליקון כחומר המבודד בשל היותן בעלות מקדם דיאלקטרי הגבוה פי 4–6 מזה של תחמוצת הסיליקון, כתלות בהרכב ובמבנה התחמוצת. ההפניום זוהה על ידי דירק קוסטר (Dirk Coster) וג'ורג' דה הוושי ב-1923 בקופנהגן שבדנמרק. זמן קצר לאחר גילויו, הדמיון בין הפניום לזירקוניום נחזה והוא זוהה במהלך אנליזה ספקטרוסקופית של זירקון בנורווגיה. הפניום מתכתי בודד לראשונה על ידי יאן הנדריק דה בּוּר (Jan Hendrik de Boer) בעזרת יוד וטונגסטן. בטבע הפניום אינו מופיע בצורתו החופשית, אך הוא נמצא בתרכובות יחד עם זירקוניום. מינרלים כמו אלביט וזירקון מכילים בדרך כלל 1-5% הפניום. הדמיון הכימי בין זירקונים להפניום מקשה על הפרדתם וחצי מההפניום שמופק בעולם הוא תוצר לוואי של עיבוד זירקוניום. על אף שרוב האנשים לא יתקלו בהפניום בחייהם, יש להתייחס אל תרכובותיו כאל חומרים רעילים (גם אם הם לא מסוכנים). אבק הפניום מתכתי יכול להתלקח באופן ספונטני באוויר ולכן מצריך הקפדה על כללי זהירות. הפניום ב-Webelements (אנגלית) הפניום, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Intel's Fundamental Advance in Transistor Design Extends Moore's Law, Computing Performance
מחוזות סיישל

סיישל מחולקת מנהלית ל-26 מחוזות (district). שמונה מחוזות מהווים את עיר הבירה ויקטוריה וגם 14 נוספים ממוקמים באי הגדול מאהה. 2 מחוזות מהווים את האי פרלין (Praslin) ושני מחוזות נוספים הם האי לה דיג והאיים החיצוניים. מדיה וקבצים בנושא מחוזות סיישל בוויקישיתוף
אמורפיות

מוצק אָמוֹרְפִי, הוא מוצק שבו אין סדר כללי במבנה האטומים שלו, אין ציר קריסטלוגרפי כלל, איננו מוגדר. רוב סוגי החומרים יכולים להימצא במצב אמורפי, לדוגמה, הזכוכית שממנה עשוי החלון הביתי ואפילו מאכלים כמו צמר גפן מתוק במצב אמורפי. בכימיה, בקריסטלוגרפיה ובמשמעות דומה גם בתחומים אחרים, אמורפיות היא תכונה המתארת חומר שאינו בעל צורה מוגדרת. בקריסטלוגרפיה, אמורפיות מתארת חומר חסר גבישים. בתחומים אחרים, כגון פילוסופיה, ביולוגיה, ארכאולוגיה ועוד, המונח הושאל לתיאור דברים מוחשיים או אבסטרקטיים ללא צורה או מבנה מסודר. גם מתכות ניתן להביא לאמורפיות באמצעות התכתן ואז קירורן באופן מהיר מאוד (בקצב של מיליון מעלות צלזיוס לשנייה). הקירור המהיר משמר את המבנה האמורפי של האטומים של המתכת מהיותה נוזל גם בהיותה מוצק. למתכות אמורפיות יש תכונות פיזיקליות שונות מאשר לאותן מתכות במצב מוצק רגיל: הן עמידות יותר בפני קורוזיה, קשיחות יותר, חזקות יותר ועוד. הן משמשות בתעשייה לבניית שנאים, גופי חימום ועוד. זכוכית זכוכית געשית פיטר גוין, מתכת שהיא זכוכית, סנונית אמורפיות, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) פיזיקה מיוחדת של מתכות אמורפיות, מוזיאון המדע בירושלים ערך זה הוא קצרמר בנושא כימיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.