laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
דון לנקסטר

דון לנקסטר הוא סופר, ממציא וחלוץ בתחום המיקרו-מחשבים אשר זכה להכרה בזכות טוריו העיתונאיים. הוא ידוע גם בזכות פרויקט "מכונת הכתיבה הטלוויזיונית", ספרו על יזמות טכנולוגית הקרוי "The Incredible Secret Money Machine" וכן בזכות נכונותו לתמוך בטכנולוגיית הדפסה על פי דרישה. באמצעות שיטת ההדפסה על פי דרישה של לנקסטר הוא פרסם באופן עצמאי מספר ספרים. השיטה כללה קוד פוסטסקריפט שנשלח למדפסת לייזר באמצעות שקע משחקים שהיה בApple II והייתה תחליף לשיטה שעשתה שימוש במחשב מקינטוש המריץ את אפליקציית PageMaker. TTL Cookbook (Macmillan, May 1974). Paperback ISBN 0-672-21035-5 RTL Cookbook TV Typewriter Cookbook (January 1976). ISBN 0-672-21313-3 The Incredible Secret Money Machine (January 1978). ISBN 0-672-21562-4 The Cheap Video Cookbook (Sams, May 1978). Paperback ISBN 0-672-21524-1 Son of Cheap Video (January 1980). Paperback ISBN 0-672-21723-6 CMOS Cookbook 1st (Sams, 1980). ISBN 0-672-21398-2, 2nd rev. (Butterworth-Heinemann, January 1997). ISBN 0-7506-9943-4 The Hexadecimal Chronicles (January 1981). Paperback ISBN 0-672-21802-X Don Lancaster's Micro Cookbook (Sams, October 1982). Paperback ISBN 0-672-21828-3 Assembly Cookbook for Apple II/IIE (Sams, July 1984). Paperback ISBN 0-672-22331-7 Enhancing Your Apple II (January 1985). Paperback ISBN 0-672-21846-1 Applewriter Cookbook (January 1986). Paperback ISBN 0-672-22460-7 The Incredible Secret Money Machine II Enhancing Your Apple II and IIe ISBN 0-672-21822-4 Book-On-Demand Resource Kit Lancaster's Active Filter Cookbook (Butterworth-Heinemann, August 1996). Paperback ISBN 0-7506-2986-X The Case Against Patents : Selected Reprints from "Midnight Engineering" & "Nuts & Volts" Magazines (Synergetics Press, January 1996). Paperback ISBN 1-882193-71-7 אתר האינטרנט הרשמי של דון לנקסטר ביוגרפיה כללית של דון ביוגרפיה מפורטת של דון ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רכיב אלקטרוני

רכיב אלקטרוני הוא עצם אלקטרוני בסיסי, בעל פונקציה מוגדרת, המשמש ליצירתם של מכשירים אלקטרוניים. רכיב אלקטרוני בנוי בדרך כלל במארז משל עצמו, ולו הדקים מתכתיים (שניים או יותר) המשמשים לחיבורו לרכיבים אחרים. מספר רכיבים אלקטרוניים המחוברים ומתפקדים יחד נקראים מעגל אלקטרוני. בנוסף לרכיבים אלקטרוניים הארוזים כל אחד בנפרד, קיימים רכיבים הארוזים גם בצורת מעגל משולב, שהוא רכיב הכולל מספר רכיבים זעירים במארז יחיד. לפעולתם של רכיבים אלקטרוניים פשוטים יש מאפיין הניתן למדידה: התנגדות חשמלית של נגד נמדדת באוהם, קיבול של קבל נמדד בפאראד וכדומה. ביחס לרכיב מסוים, יש חשיבות לטווח הערכים שמקבל מאפיין זה, ומידת הדיוק שלו. להלן רשימת רכיבים אלקטרוניים מסוגים שונים: רכיבים פסיביים מתג נגד נתיך קבל שנאי סליל השראה אנטנה רכיבים אקטיביים שפופרת ריק טריודה דיודה טרנזיסטור מעגל משולב רכיבי תצוגה נורה דיודה פולטת אור LCD רכיבים אלקטרומכניים מיקרופון רמקול מתג ממסר מחבר מנוע חשמלי רכיבים תרמואלקטריים צמד תרמי נתיך רכיבים פוטואלקטריים פוטודיודה דיודה פולטת אור (LED) מבודד אופטי לייזר דיודה מזעור מדיה וקבצים בנושא רכיב אלקטרוני בוויקישיתוף ציוד ומכשירים אלקטרוניים, דף שער בספרייה הלאומית
מיני-מחשב

מיני-מחשב הוא מחשב הממוקם באמצע הספקטרום המחשובי, בין מחשבים מרובי משתמשים גדולים (מסורתית מדובר במחשבים מרכזיים) לבין מחשבים קטנים (מיקרו-מחשבים או מחשבים אישיים). מושג זה היה בשימוש מסוף שנות ה-60 ועד אמצע שנות ה-80 של המאה העשרים. כאשר הופיעו המחשבים הקטנים יותר שונה שמם למחשבי ביניים או באנגלית Midrange. כיום מקובל יותר המושג שרת. המונח "מיני-מחשב" התהווה בסוף שנות ה-60 על מנת לתאר מחשבים קטנים מהדור השלישי שעשו שימוש במעגלים משולבים ובזיכרון מגנטי. עד לתקופה זו היה המחשב המרכזי סוג המחשב המסחרי היחיד. בסוף שנות ה-60 החלו להימכר מחשבים קטנים יותר ומסובכים פחות, כדוגמת מחשבי ה-PDP של חברת דיגיטל, שקיבלו את הכינוי "מיני-מחשבים". בעקבות מחשבים אלה הופיעו מיני מחשבים נוספים של חברות כמו HP ו-Data General. המיני-מחשב הוכל בדרך כלל בארון גדול או בכמה ארונות המחוברים ביחד. בהשוואה אליו מחשב מרכזי היה מורכב ממספר רב של ארונות, הפרוסים באולם גדול, כאשר כל יחידה (מעבד, זיכרון או דיסק קשיח) תפסה ארון משלה. בעוד שמחיר מחשב מרכזי היה גבוה ביותר ועמד לעיתים כמה מיליוני דולרים, מחשבי המיני היו זולים יחסית ומחירם נע בין כ-5,000 דולר ועד לכמה עשרות אלפי דולר. האתגר במיני מחשבים הראשונים היה פיתוח תוכנה עבורם. זאת משום שלא היה להם די זיכרון להכיל מהדרים מורכבים. המשוכללים יותר הכילו מהדר לפורטרן והפשוטים לאסמבלר בלבד. גם תכנות בשפת מכונה היה מקובל עבורם. המאמר מ-1968, כולל גם מפרט טכני ומחירים של המיני מחשבים הראשונים, ביניהם גם האלביט 100 מתוצרת ישראל. בשנת 1977 הכריזה חברת דיגיטל על סדרת מחשבי ה-VAX שהיה מחשב ה-"סופר מיני" המובהק ביותר, עם זיכרון וירטואלי ואפיק נתונים של 32 סיביות. יצורם המשיך עד שנת 2000. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. מערכת ההפעלה Unix שמהווה אבן פינה בעולם התוכנה, ונמצאת בשימוש נרחב פותחה על מיני מחשב מסוג PDP, וכמוה גם שפת התיכנות C שפותחה באופן צמוד ל-Unix. תשתיות תוכנה רבות שנמצאות בשימוש נרחב כתובות בשפה זו. Control Data's CDC 160A DEC PDP and VAX series Data General Nova Hewlett-Packard HP3000 series Honeywell-Bull Level 6/DPS 6/DPS 6000 series IBM midrange computers Norsk Data Nord-1, Nord-10, and Nord-100 Prime Computer Prime 50 series SDS SDS-92 מדיה וקבצים בנושא מיני-מחשב בוויקישיתוף מיני-מחשב, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Robert L. Hooper, The minicomputer, a programming challenge, ‏1968
שטוקראו

שטוקראו (בגרמנית: Stockerau) היא עיר בצפון מדינת אוסטריה תחתית שבאוסטריה, במחוז קורנויבורג. שטחה משתרע על 37.41 קמ"ר ואוכלוסייתה מונה 14,452 על פי מפקד האוכלוסין של 2001. העיר נקראת גם "לנאושטט" על שם המשורר המפורסם ניקולס לנאו שחי בעיר בין השנים 1818–1822. העיר קיבלה זכויות של עיר שוק בשנת 1514. בעיר ישנם שני מוזיאונים. שטוקראו נמצאת בגובה 176 מטר מעל פני הים, במרחק 25 קילומטר מצפון לווינה ובמרחק קילומטרים ספורים מנהר הדנובה. שטוקראו היא גם העיר הגדולה ביותר באזור ויינפירטל, אחד מאזורי אוסטריה תחתית. החלוקה הדתית בשטוקראו היא: 72.5% נוצרים קתולים, % 3.8 נוצרים אוונגליסטים, 1.2% נוצרים אורתודוקסים, 3.6% מוסלמים ו 15.8% משתייכים לדתות אחרות. ראש העיר הנוכחי הוא הלמוט לאאב ממפלגת הסוציאל-דמוקרטים האוסטרית המכהן בתפקיד מאז 2006, לאחר סיום כהונתו של לאופולד ריכנטצקי, שכיהן כראש העיר במשך 37 שנה. מספר המושבים במועצת העיר הוא 37. חלוקת המושבים הנוכחית בין המפלגות בעיר היא: גרמניה אנדרנאך, גרמניה בלארוס ברנוביץ', בלארוס הונגריה מושונמגיארובאר, הונגריה מדיה וקבצים בנושא שטוקראו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של שטוקראו שטוקראו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
האליין

האליין (בגרמנית: Hallein) היא עיר במדינת זלצבורג שבאוסטריה, על גדות נהר זלצך למרגלות הר אונטרסברג, ליד הגבול עם גרמניה. מכרות המלח העתיקים שליד העיר מהווים אתר תיירות פופולרי. העיר נודעה כבר בתקופות קדומות בשל מחצבי המלח בהר דירנברג שבקרבת העיר. המתיישבים הראשונים באזור היו הקלטים, לפני כ-4,000 שנה. הרומאים השתלטו על האזור במאה ה-15 לפנה"ס. השם "האליין" ניתן לעיר במאה ה-13. בעיר היה מחנה עבודה נאצי בזמן מלחמת העולם השנייה שסופח למחנה הריכוז דכאו, לאחר המלחמה היה בו מחנה לפליטים יהודים. בהאליין ישנם 18 בתי ספר ובהם כ-6,000 תלמידים, ולכן העיר מכונה לפעמים "עיר בתי הספר". אתר האינטרנט הרשמי של האליין האליין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
האסטלה של נרם-סין

אסטלת הניצחון של נרם-סין היא אסטלה שנועדה להנציח את ניצחונו של המלך נרם-סין על אויביו, אנשי ההרים משבט הלולבי כשבראשם עמד המלך סאטוני, בסביבות שנת 2230 לפנה"ס, וככל הנראה נוצרה בסביבות תקופה זו. המלך נרם-סין היה הרביעי בשושלת מלכי אכד שנוסדה על ידי סבו סרגון מאכד. מדינה זו שאפה לשלטון מרכזי חזק עם שאיפה לשליטה עולמית, בניגוד לשיטת השלטון השומרית שהייתה נפוצה עד אז בה לכל אזור היה שליט נפרד. האסטלה עצמה עשויה מאבן חול אדמדמה. גובהה שני מטר ורוחבה חצי מטר. החלק העליון שלה שבור וחלקה התחתון נפגע מפגעי מים. האסטלה נמצאה בשושן לשם הובאה בשנת 1176 לפנה"ס על ידי המלך שותרוק נחונתה מסיפר. בניגוד לאסטלות קדומות יותר שבדרך כלל תיארו מספר סצינות שונות מזמנים שונים, אסטלה זו מתארת סצנה אחת. בסצנה זו נראה המלך נרם סין מטפס על הר בשטח האויב ומצליח לכבוש אותו. אחרי המלך מטפסים חייליו לאחר שיצאו מתוך היער, או לחלופין מטפסים על ההר המיוער, היער מיוצג על ידי שני העצים בתחתית האסטלה. בניגוד לציורים קודמים משומר, בהם החיילים מוצגים בשורה ארוכה אחד אחרי שני ובדרך כלל זהים זה לזה, כאן החיילים נראים ממש כמטפסים על ההר באלכסון, כמו כן למרות שכיוון תנועתם זהה בכל זאת הם מובדלים אחד מהשני בנשק שהם נושאים. בניגוד לחייליו של נרם סין הנראים בתנועה, האויבים נמצאים במצב סטטי, אחד מבקש רחמים, השני נופל פצוע מחצו של המלך והמלך עצמו דורך על גויותו של אחד מהם. שערם של האויבים נראה כמין צמות דבר המזכיר את זנבות הסוס שהיו נוהגים לוחמי החיתים לשאת על כובעיהם. המלך עצמו נראה כמעט כפול בגודלו מכל שאר הדמויות, בולט אצלו הכובע בעל הקרניים, כובע זה מייצג אלוהות. בניגוד למלכי שומר שראו עצמם כשליחים של האלים, מלכי אכד ראו את עצמם כאלים. בידו השמאלית מחזיק המלך את קשתו, מתחת לזרועו הוא מחזיק גרזן קרב ובידו הימנית הוא מחזיק חץ. על צווארו של המלך שרשרת ששימשה ככל הנראה לא כקישוט בלבד אלה כמעין קמיע שאמור להגן על המלך. דמותו של נרם סין מתוארת בפירוט רב, מראהו גברי מאוד, שריריו בולטים וחזהו הרחב מוצג לכל רוחבו, למרות שהמלך מצויר בפרופיל. מראה זה אמור לייצג את עובדת היות המלך מלא און גברי, דבר שמורה גם על יכולתו הרבה לשלוט. המלך מוצג כך שניתן לראות את כל צידו הימני, על פי האמונה הרווחת במסופוטמיה (ככל שניתן להסיק מטקסטים שנשתמרו מאז) פגם כל שהוא בצדו הימני של השליט יגרום למחלות ולרעב - "אם איבד את אוזנו הימנית ימיו של המלך יהיו ספורים, אם נפגעה ידו או זרועו הימנית אזורי הספר יהפכו לשממה" - לכן חשוב מאוד היה להראות לצופה שכל צידו הימני של המלך מושלם החל מאוזנו ועד לירכיו. זקנו של המלך בולט עוד יותר בשלמותו - זהו מאפיין נוסף המייצג את גבריותו של המלך ולכן את יכולתו לשלוט. במבט כללי על הסצנה נראה שהמלך הוא היחיד שפועל בה, הוא זה שנמצא קרוב לראש ההר והוא זה שהכניע את האויבים. ממול לדמותו של המלך נראית פסגת ההר ומעליו שני כוכבים המייצגים את האלים. בניגוד לאסטלות אחרות בהן יש בדרך כלל כוכב אחד, כאן ישנם שני כוכבים, ככל הנראה כמעין פשרה בין שני האלים המרכזיים – שמש - אל השמש שהוא האל של העיר סיפר, עירו של נרם סין, לבין אישתאר, אלת העיר אכד בירתה של הממלכה. מדיה וקבצים בנושא האסטלה של נרם-סין בוויקישיתוף אסטלת נרם-סין, אתר הלובר
קלמן יעקב מן

קלמן יעקב מַן (Kalman Jacob Mann;‏ 15 ביולי 1912 – 14 במרץ 1997) היה רופא ופעיל ציבור ישראלי, ממקימי בתי החולים "הדסה" בירושלים, ונשיא אגודת "יד שרה". קלמן יעקב מן נולד בירושלים בשנת 1912, דור שביעי לרב חשין, אשר היה אחד מתלמידי הגאון מווילנה שעלו לארץ ב-1809; בן ליצחק דוד, סוחר בחומרי בניין ועסקן ציבור (ואחיו של הרב חיים מן מישיבת עץ חיים) ולחיה בת אליעזר יצחק הרבובסקי מרחובות. מן למד בבית הספר "תחכמוני" בירושלים ובהמשך בסמינר למורים "מזרחי". בהמשך למד רפואה באוניברסיטת לונדון, שם קיבל תואר דוקטור לרפואה (M.D.) ובהמשך MRCP (חבר בקולג' המלכותי לרופאים) ודיפלומה ברפואה טרופית (DTM&H). ב-1970 קיבל את תואר הכבוד FRCP (עמית הקולג' המלכותי לרופאים). מן היה מומחה ברפואה פנימית, בבריאות הציבור ובמינהל רפואי. ב-1951 מונה כמנהל הסתדרות מדיצינית הדסה, תפקיד שבו נשא במשך 30 שנה. במהלך שנות כהונתו היה אחראי להקמת שני המרכזים רפואיים הגדולים המשמשים כיום את "הדסה" – בעין כרם ובהר הצופים. כמו כן הורחבו השירותים שסופקו במרכזים אלו, ותפקידה של הדסה בהכשרת רופאים והכשרה במכלול המקצועות הפרה-רפואיים הלך וגדל. בשנת 1968 עמד בראש ועדת מן שעסקה בארגון מחדש של שירותי הרפואה בישראל. ב-1979 מונה לפרופסור מן המניין בפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים וליו"ר המגמה לארגון ומינהל רפואי. במקביל לפעילותו כמנהל הדסה, היה פרופ' מן פעיל בוועדות לאומיות ובינלאומיות שונות. בין היתר היה יושב ראש הוועדה לארגון-מחדש של שירותי הרפואה בישראל (ועדת מן), יו"ר ארגון מנהלי בתי חולים, סגן נשיא פדרציית בתי החולים הבינלאומית, ויועץ לארגון הבריאות העולמי בארגון וניהול רפואי. לאחר פרישתו ישב מן בראש ארבע ועדות לאומיות, ביניהן הוועדה הבין-משרדית והבין-מוסדית לשימוש בסמים, והוועדה שעל המלצותיה בוסס חוק הסיעוד. בשנת 1983 מונה כחבר כבוד של חבר הנאמנים של האוניברסיטה העברית. הוא גם כיהן כנשיא אגודת "יד שרה". כן שימש כיו"ר קרן הנאמנות הישראלית לשירותים לקשישים. פרסים ואותות שקיבל מן כהוקרה על פעולותיו בשדה הבריאות כוללים את פרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית מטעם עיריית תל אביב-יפו, פרס הנרייטה סאלד מטעם הדסה בארצות הברית, אות יקיר ירושלים, ופרס ישראל לארגון "יד שרה" בעת שכיהן כנשיאה. מן נפטר ב-1997. על שמו רחוב בירושלים, המוביל לבית החולים הדסה בשכונת עין כרם. היה נשוי לסילביה ואב לשתי בנות ושני בנים, שהלכו בדרכו ועוסקים ברפואה. בניו הם פרופסור יהונתן מן, מנהל המחלקה לרפואת שיניים בהדסה עין כרם, ופרופסור גדעון מן, אורתופד מומחה לרפואת ספורט. בנותיו הן הפסיכיאטרית ד"ר רות פיין ורופאת העיניים ד"ר נעמי ארנון. בבעלות הארבעה "חברת רגין מרפאות" (ראשי תיבות של שמותיהם הפרטיים), המחזיקה בית רופאים באזור התעשייה בשכונת גבעת שאול. Kalman Jacob Mann: Reflections on a Life in Health Care: An Oral History Memoir / prepared by Manfred Waserman, Jerusalem: R. Mass, 1994. Bibliography of Kalman J. Mann: pp. 298-304. שמעון גודפרי, 'עם פטירתו של פרופ' קלמן יעקב מן', הרפואה, 134 (7): 581-582, 1998. דוד תדהר (עורך), "ד"ר קלמן יעקב מן", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ה (1952), עמ' 2294 קלמן יעקב מן (1912-1997), דף שער בספרייה הלאומית דוד תדהר (עורך), "יצחק דוד מן", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ב (1947), עמ' 988. דוד תדהר (עורך), "הרב חיים מן", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יט (1971), עמ' 5653. חולקו פרסי תל־אביב, דבר, 22 במאי 1973
פרלמנט (ממלכת צרפת)

הפרלמנט (‏האזנה‏Ⓘ‏) היה מוסד פוליטי בעל סמכויות שיפוטיות בעיקר, שפעל בצרפת לפני המהפכה הצרפתית. הפרלמנט הראשון היה הפרלמנט של פריז שהתפתח ממועצת המלך בשנת 1307. הוא נמצא בתוך ארמון המלך מימי הביניים באיל דה לה סיטה שבפריז. ב-1443, בעקבות מלחמת מאה השנים, העניק שארל השביעי, מלך צרפת פרלמנט לחבל לנגדוק. בהמשך, ועד למהפכה הצרפתית הוקמו בצרפת פרלמנטים רבים בערים אראס, מץ, נאנסי, קולמאר, דיז'ון, בזאנסון, גרנובל, אקס-אן-פרובאנס, פרפיניאן, טולוז, פאו, בורדו, רן ורואן. חברי הפרלמנט השתייכו ברובם לאצולת הגלימה, והחברות בפרלמנט עברה בירושה. ישבו בצמרת המדרג השיפוט, ששימשו בית משפט עליון וערכאה סופית לערעורים באזוריהם. לפרלמנטים היו גם סמכויות מנהליות נרחבות, שהציבו אותם בעמדת עימות קבוע עם המושלים והנציבים המקומיים. מעל לכל, היה להם תפקידי מכריע בתהלי החקיקה. על מנת לקבל תוקף משפטי היה כל מחוק חייב להירשם ברשומות הפרלמנט, ולפרלמנט הייתה הזכות לשלוח למלך מכתבי מחאה המצביעים על כל הפגמים שמצאו בחקיקה החדשה. באמצעות הליך זה של דחיית חובת רישום החוק ברשומות, הפרלמנט בעת ההמתנה לתשובת המלך, יכלו הפרלמנטים לעכב ולהכשיל את מדיניות הממשלה.ומאז מותו של לואי הארבעה עשר הם שכללו את הטכניקה והפכו אותה למנגנון התנגדות מרכזי. מכתבי המחאה מנוסחים בקפידה היו חילופי תקשורת חשאית בין המלך לבין מערכת בתי המשפט שלו, אבל באותה תקופה נהגו הפרלמנטים לרתום לצדם את דעת הקהל באמצעות הדפסת המכתבים ומכירתם. במקרים רבים נהגו גם לכתבו את המכתב מחדש לאחר שהתקבלה תשובת המלך, ומאוחר יותר באותה מאה אף הרחיבו את אמצעי ההתנגדות ונקטו גם שביתו ולעיתים היו אפילו התפטרויות המוניות. עם זאת, כולם ידעו כי בסופו של דבר המלך הוא הפוסק האחרון. שופטי הפרלמנטים מנו כ-1,200 איש. יחד עם כ-1,000 בעלי תפקידים בערכאות ריבוניות אחרות בממלכה, שעסקו בעיקר בשיפוט מיוחד בתחומי מימון וכספים. הם היו "אצולת הגלימה". כל הכהונות בבתי המשפט הריבוניים הקנו למחזיקיהן תואר אצולה, אבל באותה עת רק קומץ מחברי הפרלמנטים עדיין חבו את מעמדם כאצילים למשרותיהם. לרוב כבר עמצדו לזכותם במשפחתם כמה דורות של אצילים, ובתקופה זו החליטו פרלמנטים אחדים שלא לקבל לשורותיהם אף אדם שלא היה לו ייוחס כזה. האצילים המיוחסים האלה שלטו בפרובינציות שלהם בכל העניינים המקומיים, ומשום כך התפתחו לעיתים תכופות עימותים בינם לבין הנציבים והמושלים. בפריז הם שלטו בעניינים הנוגעים לכלל המדינה. לא זו בלבד שהפרלמנט ובתי משפט ריבוניים נוספים בעיר הגדולה נהנו מסמכויות ומתחומי שיפוט נרחבים יותר בהשוואה למקביליהם בפרובינציות. אצולת הגלימה הפריזאית אף סיפקה את מרבית האצילים שהתקדמו למשרות נציבים יועצים מדיניים ושרים. אן רובר ז'אק טורגו ויליאם דויל, המהפכה הצרפתית פרק 1 צרפת תחת שלטון לואי השישה עשר, בית ההוצאה לאור של האוניברסיטה הפתוחה: האוניברסיטה הפתוחה, 2016 מדיה וקבצים בנושא פרלמנט בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא צרפת ובנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דיוויזיית שרלמאן

דיוויזיית שרלמאן או רגימנט שרלמאן הם שמות קיבוציים ליחידות של מתנדבים צרפתיים בוורמאכט ובוואפן אס אס בתקופת מלחמת העולם השנייה. דיוויזיית שרלמאן לא הייתה יחידה צבאית בודדת ומוגדרת, אלא אוסף של קבוצות משתפי פעולה צרפתיים ומתנדבים (למרות שמהות ה"התנדבות" שנויה במחלוקת). היחידה הראשונה הייתה Légion des Volontaires Français (לגיון המתנדבים הצרפתיים או LVF) שהורכב בעיקרו מאנשי ימין צרפתיים ומחיילים שנפלו בשבי במערכה על צרפת והעדיפו להילחם למען גרמניה על עבודת כפייה בגרמניה. היחידה השתתפה בקרב מוסקבה בנובמבר 1941 אך מפקדה, קולונל רוז'ה בלון, הועבר מתפקידו וב-1942 היא נשלחה למשימות אנטי-פרטיזניות בבלארוס. למשך תקופה קצרה של 6 חודשים צורפה אליהם גם יחידת ה-La Légion Tricolore (הלגיון משולש הצבעים) אך זו נבלעה עד מהרה ב-LVF. היחידה המשיכה למלא משימות שונות בחזית המזרחית, שלא תחת פיקוד צרפתי עד יוני 1943, אז קיבל קולונל אדגר פואו את הפיקוד עליה. היא נלחמה באוקראינה כנגד ההתקדמות הסובייטית ב-1944. במשך תקופה זו, החל מיולי 1943, יזמה ממשלת וישי גיוס חדש. 3,000 מועמדים באו מקרב המיליציות של משתפי הפעולה ומקרב הסטודנטים באוניברסיטאות. היחידה החדשה שנקראה Sturmbrigade נשלחה לגליציה להילחם כנגד הסובייטים וסבלה אבדות כבדות שלאחריהן מוזגו הנותרים בה עם ה-LVF. בסוף 1943 צורפו כל המתנדבים הצרפתיים ששרדו ל Waffen-SS Französische SS-Freiwilligen-Grenadier-Regiment (רגימנט הגרנדירים של האס אס, המתנדבים הצרפתיים של הוואפן אס אס). ב-1 בספטמבר 1944 נקראה יחידת הוואפן אס אס רשמית בשם "שרלמאן" (Waffen-Grenadier-Brigade der SS Charlemagne) - על שם קרל הגדול, הנערץ אצל גרמנים וצרפתים כאחד. היחידה קלטה משתפי פעולה צרפתיים שנמלטו מפני התקדמות בעלות הברית, צרפתים מבריגדת הורסט ווסל ועובדים מ-Organisation Todt (יחידת בוני הביצורים של הרייך שהעסיקה כמיליון וחצי עובדי כפייה) וגם אנשי מיליציה של משטר וישי. ישנם מקורות הטוענים כי דיוויזיית שרלמאן כללה גם מתנדבים משווייץ וממושבות צרפת מעבר לים. גנרל האס אס גוסטב קרוגנברג נטל את הפיקוד למעשה, בעוד אדגר פואו הפך לסגנו הצרפתי. ב-2 בפברואר 1945 היחידה שודרגה רשמית למעמד דיוויזיה וניתן לה השם 33rd Waffen-Grenadier Division der SS Charlemagne (הדיוויזיה הממונעת ה-33 של הוואפן אס אס "שרלמאן") אך הייתה מאוישת מתחת לתקן עם 7,340 חיילים בלבד. היא נשלחה לפומרניה להילחם כנגד הכוחות המתקדמים של הצבא האדום. ב-25 בפברואר הותקפה הדיוויזיה על ידי כוחות סובייטיים מהחזית הביילורוסית הראשונה, פוצלה לשלושה חלקים וספגה אבדות כבדות מאוד. שרידי הדיוויזיה פונו מחוף הים הבלטי לדנמרק להתארגנות מחדש. בתחילת אפריל שחרר קורגנברג, שפיקד על 1,100 איש בלבד שנותרו מהדיוויזיה, את כל מי שלא רצה להמשיך להילחם למען גרמניה הנאצית. 700 איש נותרו עמו, אך 400 מהם החליטו לא לקחת חלק פעיל בלחימה ולעסוק בביצורים ובעבודות בנייה בלבד. ב-24–25 באפריל נשלחה יתרת היחידה לברלין והושמה תחת פיקודו של אס אס שטנדרטנפיהרר וולטר צימרמן. 330 איש אכן הגיעו לברלין לפני תחילת המתקפה הסובייטית הסופית על העיר, ונלחמו עד לכניעה הסופית ב-2 במאי. בסיום המלחמה נותרו רק 30 בחיים ורובם נלקחו שבויים על ידי הצבא האדום. חלק הצליחו להימלט לצרפת, ומאלה, רובם הוצאו להורג ללא משפט. אחרים נשפטו למאסר ממושך. החיל הבריטי החופשי
חבר הרבנים שעל ידי הפועל המזרחי

חבר הרבנים שעל ידי הפועל המזרחי הוא התאגדות של רבנים בעלי השקפה ציונית דתית שהשתייכה לתנועת הפועל המזרחי. חבר הרבנים הוקם בקיץ 1948 על ידי קבוצת רבנים הפועל המזרחי, בראשם הרב כתריאל פישל טכורש הרב שאול ישראלי. והרב דוד סלומון במהלך שנות השבעים דעכה פעילותו עקב מאבקים פנימיים. בשנת 1979 נפטר הרב טכורש, מייסד חבר הרבנים, והרב ישראלי פרש ממנו כבר בראשית שנות השבעים. מובילי חבר הרבנים בשנות השמונים היו הרב מנחם יהודה הלוי אושפיזאי - רב העיר רמת גן, והרב יוסף גליקסברג - רב העיר גבעתיים. מעורבות במינוי רבנים רשמיים לערים ויישובים במדינה, בעיקר מינוי רבנים ציוניים. תפקוד כ"איגוד מקצועי" של רבני הציונות הדתית. ארגון "מפעל האימוץ" - הצבת רבנים ציוניים ביישובים מרוחקים. חיבור תפילת יום העצמאות היערכות לקראת שנת השמיטה הראשונה במדינה. ייסוד מפעל "ירחי כלה". פרסום קובצי התורה והמדינה שעסקו ביישום חוקי התורה במדינת ישראל. פרסום קובצי "שבילין" בשנות השישים ושנות השבעים. אהרון קמפינסקי, הנהגה דתית בתנועה דתית-מודרנית: מעמדו ותפקודו של חבר הרבנים במפד"ל, עבודת מ.א., אוניברסיטת בר-אילן, 2003 2024,Aharon (roni) kampinsky, Rabbinism and politics in religious Zionism , academic studies press https://www.academicstudiespress.com/9798887196367/ מאמרים של חבר הרבנים של הפועל המזרחי, באתר ספריית אסיף מוסדות "חבר הרבנים" של המפד"ל, הצופה, 22 בספטמבר 1968 - כתבה המכילה פירוט על חברי חבר הרבנים ותפקידיהם בו הרב שמואל כ"ץ, באתר דעת
נורפוק (וירג'יניה)

נורפוק (באנגלית: Norfolk) היא עיר עצמאית הממוקמת במדינת וירג'יניה שבארצות הברית. נורפוק היא אחת מהערים הגדולות ביותר של וירג'יניה, ובמפקד תושבים שנערך בשנת 2010 אוכלוסיית העיר נאמדה בכ-242,803 תושבים. נורפוק ממוקמת על נהר אליזבת באזור האמפטון רודס, נמל טבעי גדול הממוקם בפתח מפרץ צ'ספיק. נורפוק היא אחת משבע הערים שביחד מהוות את האזור המטרופוליטני המפטון רודס. נורפוק נחשבת למרכז ההיסטורי והתרבותי של המטרופולין. נורפוק נחשבת באופן היסטורי למרכז צבאי ותחבורתי חשוב. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. בסיס הצי האמריקני בנורפוק, הוא בסיס האם של "פיקוד כוחות צי ארצות הברית", הצי החמישי של ארצות הברית, והצי השישי של ארצות הברית. בסיס נורפוק הוא הבסיס הצבאי הימי הגדול ביותר בעולם. שטחו היבשתי הכולל הוא כ-146 קמ"ר. רציפי הבסיס משתרעים לאורך רצועת חוף של כ- 6 ק"מ, בחצי האי המפטון רודס, ואורכם הכולל של רציפי העגינה הוא כ-11 קילומטר. בסיס נורפוק מסוגל לספק מקומות עגינה ותמיכה עורפית של שירותי נמל ל-75 ספינות ו-134 כלי טיס ב-14 רציפי עגינה ו-11 האנגרים למטוסים. בבסיס הצי בנורפוק מתנהלות כ-3100 תנועות כניסה ויציאה של ספינות לעגינה והפלגה, ויותר מ-100,000 המראות ונחיתות של מטוסים בשנה. מדיה וקבצים בנושא נורפוק בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של נורפוק (באנגלית) נורפוק, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
המשחקים הנמאיים

המשחקים הנמאיים היו תחרויות ספורט שנערכו מדי שנתיים בנמאה שביוון העתיקה כחלק מארבעת המשחקים הפאן-הלניים. משחקים אלה נערכו החל משנת 573 לפנה"ס באותה שנה בה נערכו המשחקים האיסתמיים - שנה לפני ושנה לאחר המשחקים האולימפיים ושנה לפני ושנה לאחר המשחקים הפיתיים, כחלק ממחזור התחרויות הארבע שנתי ביוון העתיקה (האולימפיאד). משחקים אלה, בדומה למשחקים האולימפיים, נערכו לכבודו של זאוס. על פי האמונה היוונית, משחקים אלה נוסדו על ידי הרקולס לאחר שהביס את האריה הנימאי. לפי אמונה אחרת, המשחקים החלו כחלק משחקים שנערכו להנציח את מותו של אופלטס, בנו של מלך נמאה, ליקורגוס. ההיסטוריונים משערים שהמשחקים החלו להיערך החל מהמאה השישית לפנה"ס. אנשי ארגוס היו מופקדים על ניהול המשחקים הנמאיים, ולכן ארגוס מופיעה בזיקה למשחקים הנמאים בכתובת דיוטימוס וכן באפיגרמה שנמצאה ברודוס. המנצחים במשחקים אלה קיבלו זר של עלי סלרי מהעיר ארגוס. מדיה וקבצים בנושא המשחקים הנמאיים בוויקישיתוף היסטוריית המשחקים הנמאיים, באתר המשחקים הנמאיים המשחקים הנמאיים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) הסיפור על אופלטס W. Peek, Zwei agonistische Gedichte aus Rhodos, Hermes 77, 1942, עמ' 206 Luigi Moretti, Iscrizioni agonistiche greche, Angelo Signorelli, 1953, עמ' 100
המשחקים הפאן-אתנאיים

המשחקים הפאן-אתנאיים היו תחרויות ספורט שנערכו מדי ארבע שנים באתונה שביוון העתיקה. משחקים אלה היו חלק מפסטיבל הפאנאתנאיה שנערך מדי שנה, אולם בכל שנה רביעית נערך פסטיבל מיוחד שנקרא הפנאתנאיה הגדולה שכלל את תחרויות הספורט, וארך 4 ימים יותר מהפסטיבל השנתי. משחקים אלה היו בעלי חשיבות רבה עבור אזרחי אתונה, אולם נחשבו משניים למשחקים האולימפיים ולמשחקים הפאן-הלניים האחרים. הפאנאתניה הראשונה אורגנה על ידי פייסיסטראטוס בשנת 566 לפנה"ס, בניסיון לחקות את המשחקים האולימפיים. פיסיסטרטוס הוסיף לתחרויות גם תחרויות שירה ומוזיקה, בדומה לתערוכות שהיו חלק מהמשחקים הפיתיים. התחרויות חולקו לתחרויות בהן הורשו להשתתף רק אזרחי אתונה, ותחרויות בהן הורשו להשתתף גם בני ערים יווניות אחרות. התחרויות, בדומה למשחקים האולימפיים, כללו תחרויות איגרוף, היאבקות, פאנקרטיון, פנטאתלון, ומרוצי מרכבות - שהיו התחרות החשובה ביותר (בניגוד למשחקים האולימפיים בהם הסטאדיון - תחרות הריצה, הייתה החשובה ביותר). הזוכים במרוץ המרכבות קיבלו כפרס 140 אמפורות פאן אתנאיות, מלאות בשמן זית. התחרויות בהן הורשו רק תושבי אתונה להשתתף כללו מרוץ לפיד אל הפרתנון (המקור למרוץ הלפיד של האולימפיאדה המודרנית), קרבות רגלים וקרבות פרשים מדומים, זריקת חנית מגב סוס, אפובאטאי - מרוץ מרכבות בו צריך הנהג לקפוץ מהמרכבה ולשוב אליה, הפיריכה - אימון צבאי בליווי מוזיקה, והאאואנדריון - תחרות יופי בין האתלטים. במהלך השונים נוספה גם תחרות חתירה בסירה. תחרויות השירה והמוזיקה כללו תחרות דקלום של שירת הומרוס, ניגון באאולוס וקיתרה, ותחרות שירה. בראשית התחרות נערכה צעדה אל הפרתנון, שהייתה חשובה מהתחרויות עצמן. במהלך צעדה זו הובא אל פסל האלה אתנה חלוק מיוחד (הפפלוס) שנארג על ידי נשות אתונה עבור האלה, וכן הוקרבו הקאטומב - מאה שוורים - לאלה. מבשר שוורים אלה נערך משתה בלילה האחרון של הפסטיבל (הפאניכאיס). התחרויות נערכו באצטדיון פאנאתינאיקו הקיים עד ימינו. מדיה וקבצים בנושא המשחקים הפאן-אתנאיים בוויקישיתוף המשחקים הפאן-אתנאיים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)