laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ולאכיה (פירושונים)

האם התכוונתם ל... ולאכיה Valahia או הונגרו ולאכיה Ungro-Valahia – נסיכות היסטורית המכונה גם נסיכות מונטניה או צארה רומנאסקה. ולאכיה הקטנה Valahia Mică – כינוי של חבל אולטניה. מולדו ולאכיה Moldo-Valahia – כינוי של נסיכות מולדובה ולאכיה השחורה – שם אחר של קומניה השחורה, החלק המערבי של קומניה. ולאכיה העליונה Vlahia de Sus – היא מחוז אפיר Epir. ולאכיה הגדולה Vlahia Mare או מגלה ולאכיה Megale Vlachia – מחוז בתסאליה Tesalia. ולאכיה הישנה Valahia Veche או Stara Vlaška – מחוז בבוסניה. ואלאכיה הלבנה Valahia Albă – מחוז במואסיה Moesia. ואלאכיה השחורה Valahia Neagră או מורלאכיה Morlachia – מחוז בדלמטיה. ואלאכיה סירמיום Valahia Sirmium – מחוז באזור נחל סאווה Sava. ואלאכיה המורבית Valahia Moraviană – מחוז בהרי בסקידי Beskidy, בצ'כיה.
עמיקם לוי

עמיקם לוי (נולד ב-19 בספטמבר 1955) הוא שחקן ובדרן ישראלי. לוי הוא בוגר בית צבי, בעברו למד משחק מול מצלמה אצל רות דייכס, ובהמשך עבר לימודי משחק באוניברסיטת ניו יורק. בשנת 1982 השתתף לוי בתפקיד אורח בסדרת הדרמה "מישל עזרא ספרא ובניו". בשנת 1990 השתתף בסרט הקולנוע "שורו". בין השנים 1992–1996 שיחק בסדרה "עניין של זמן" בטלוויזיה החינוכית בתור המורה להיסטוריה מנשה גבאי. בשנת 1993 התארח באחד מפרקי הסדרה "קופיקו" והשתתף בסרט "הירושה" בבימויו של אמנון רובינשטיין. בשנת 2005 בסדרה ההומוריסטית "בצפר" בערוץ ניקלודאון. בשנים 2006–2007 שיחק בעונות השלישית והרביעית של הטלנובלה "השיר שלנו" ב-yes בתור במאי הומוסקסואל של להקה צבאית. בשנת 2010 לוי העלה את הצגת היחיד "אבאדי", המבוססת על חייו ונכתבה יחד עם רות דייכס. בשנת 2011 השתתף בתפקיד אורח בקומדיית המצבים "החברים של נאור". באותה שנה שיחק בתפקיד אורח בסיטקום "החיים זה לא הכל", בתפקיד סטפן, חבר של דוריס. בשנת 2012 שב לגלם בסדרה "עניין של זמן" המחודשת את דמותו של המורה מנשה גבאי. בשנת 2019 שיחק בסדרה "מתיר עגונות". בשנת 2020 שיחק בסדרות "נבסו" ו"חזרות". עמיקם לוי, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית עמיקם לוי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) עמיקם לוי, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי שרית פוקס, אבא די: ראיון עם עמיקם לוי, nrg, ‏26 במרץ 2010 עמיקם לוי, באתר השחקנים ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
Щ

שְצַ'ה/שטה היא אות באלפבית הקירילי המייצגת ברוסית עיצור מכתשי-חכי, חוכך, אטום ארוך /ɕː/ (מעין ש מחונככת), ובעבר ייצגה את הצליל /ɕʨ/. באוקראינית היא מייצגת את הצליל /ʃʧ/ או את הצליל /ɕʨ/, ובבולגרית את הצליל /ʃt/. צורת האות התבססה על האות הגלגוליתית שְטַה (), ובתחילה הייתה ליגטורה של האותיות Ш ו־Т. בבלשנות, התעתיק המקובלת של אות זו הוא šč, על יסוד הכתיב וההגייה המקוריים של האות (ולא כפי ההגייה הרוסית המקובלת כיום). התעתיק המקובל לעברית של האות הוא שצ', גם הוא על יסוד ההגייה המקורית. הדבר נכון גם לגבי אנגלית ולגבי גרמנית בהן מתעתקים את האות כ־Shch וכ־Schtsch‏ (כלומר, Sch הנהגה כ־/ʃ/ ולאחריו tsch הנהגה כ־/ʧ/), בהתאמה. אופן תיעתוק האות לגרמנית יצר את הבדיחה לפיה הצארית יקטרינה הגדולה, שהייתה ממוצא גרמני, הצליחה לבצע 8 טעויות כתיב במילה בת שתי אותיות - המרק הרוסי העממי שצ'י (רוסית: Щи), שמתועתק לגרמנית בעזרת 8 אותיות כ־Schtschi. בגרמניה המזרחית נהוג היה לתעתק את האות כ־Stsch בהתבסס על כך ש־s לפני t נהגית כ־/ʃ/ ולא כ־/s/ ממילא, ולכן אין צורך ב־Sch. מדיה וקבצים בנושא Щ בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא בלשנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מר דידס

מר דידס הוא סרט קומדיה רומנטית בכיכובם של השחקנים אדם סנדלר ווינונה ריידר. הסרט הוא עיבוד מחדש לעלילת הסרט מר דידס הולך העירה מ-1936 בכיכובו של גרי קופר. לונגפולו דידס (אדם סנדלר) הוא צעיר כפרי תמים הזוכה בירושת ענק של 40 מיליארד דולר, המקנה לו שליטה על אימפריית תקשורת. בעקבות הירושה הוא נקלע לסבך של תככים ומזימות הנרקמות סביבו במטרה להשתלט על הונו החדש. בייב באנט (וינונה ריידר) היא עיתונאית עירונית מתוחכמת המתחזה לנערה כפרית על מנת לרכוש את אמונו של דידס ולכתוב רכילות עליו לעיתון. דידס מתאהב בבייב ונאלץ להתמודד עם המזימות סביבו על מנת להציל את ההון והעסקים שירש. לונגפולו דידס (אדם סנדלר) בייב באנט / פאם דוסון (וינונה ריידר) אמיליו לופז (ג'ון טורטורו) מרטי (אלן קוברט) צ'אק סידר (פיטר גלאגר) מאק מקגראת' (ג'ארד האריס) ססיל אנדרסון (אריק אווארי) מרף (פיטר דנטה) ג'ן (קונצ'טה פרל) פרסטון בלייק (הארב פרסנל) "עיניים משוגעות" (סטיב בושמי) ברוס פרנץ' - שר בממשלה. ג'ון מקנרו (בתפקיד עצמו) אתר האינטרנט הרשמי של מר דידס "מר דידס", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "מר דידס", באתר נטפליקס "מר דידס", באתר AllMovie (באנגלית) "מר דידס", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "מר דידס", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "מר דידס", באתר Metacritic (באנגלית) "מר דידס", באתר אידיבי "מר דידס", תסריט הסרט באתר Scripts.com (באנגלית) "מר דידס", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "מר דידס", ביקורת על הסרט באתר "עין הדג" יגאל קולוף, ‏"מר דידס", באתר "סרט" ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
REM

האם התכוונתם ל... REM (בעברית, רע"מ – ריצודי עיניים מהירים) – תנועות עיניים מהירות בעת שחולמים, במהלך השינה אר־אִי־אם (.R.E.M) - להקת רוק אמריקנית שפעלה בשנים 1980–2011 Roentgen equivalent man – יחידת מדידה של חשיפה לקרינה Rosicrucian Egyptian Museum – מוזיאון סימון להערה בשפת התכנות BASIC, ובמערכת ההפעלה DOS מתכות נדירות (Rare Earth Metals) - מתכות שאינן נדירות בכמותן אלא שהן לא מרוכזות באופן שמקל על הפקתן מינרלים נדירים (Rare Earth Minerals) - מינרל המכיל מתכות נדירות מגנט מתכת נדירה (Rare Earth Magnet) - מגנט העושה שימוש במתכות נדירות להגברת המגנטיות שיר של אריאנה גרנדה
ניקולס אוונס

ניקולס אוונס (אנגלית: Nicholas Evans;‏ 26 ביולי 1950 – 9 באוגוסט 2022) היה עיתונאי, תסריטאי, מפיק טלוויזיה וקולנוע וסופר אנגלי. אוונס למד בברומסגרוב ואחר כך, לפני שהמשיך בלימודי משפטים באוניברסיטת אוקספורד, עשה תקופת מה באפריקה מטעם שירות המתנדבים לעבודת צדקה מעבר לים (VSO). בהמשך עסק בעיתונאות ועבד ככתב עיתונות וכתסריטאי טלוויזיה. נולד בבברומסגרוב, וורסטרשייר, אנגליה. ספרו, "הלוחש לסוסים" היה במקום העשירי ברשימת רבי-המכר בארצות הברית לשנת 1995, לפי קביעת הניו יורק טיימס. את הסרט שנוצר על פי הספר ביים רוברט רדפורד, שגם כיכב בו מול קריסטין סקוט תומאס. עלילות ספריו של אוונס מתרחשות באמריקה, בעיקר במרחביה הפתוחים, בהרי הרוקי המושלגים של מונטנה. הוא היה מודע לכך, שקולו הוא של סופר אמריקאי, בניגוד לקרקע גידולו האנגלית, אך זאת משום אהבתו מילדות לכל מה שקשור במערבונים, אינדיאנים ובוקרים, שהביאה אותו, בבגרותו, להציב את עלילות ספריו במערב אמריקה. הוא בילה תקופה ממושכת בארצות הברית בכיסוי מסע הבחירות הנשיאותי של 1976 ולאחר מכן עשה שבועות אחדים במונטנה, שם פגש אנשים ששימשו לו דגם לטום בוקר, הלוחש לסוסים. אוונס נפטר ב-9 באוגוסט 2022. הותיר אחריו אישה, הזמרת-יוצרת שרלוט גורדון קאמינג. התגורר בדבון. הלוחש לסוסים (1995) The Horse Whisperer תרגום עידית פז, הוצאת מעריב, 1996. הלולאה (1998) The Loop תרגום עידית פז, הוצאת הד ארצי, 1999. בלב האש (1999) The Smoke Jumper תרגום עידית פז, הוצאת מעריב, 2003. קו פרשת המים (The Divide (2005 תרגום עידית שורר, הוצאת מעריב, 2006. אתר האינטרנט הרשמי של ניקולס אוונס (באנגלית) ניקולס אוונס, ברשת החברתית Goodreads ניקולס אוונס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ניקולס אונס (1950-), דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא סופרים ובנושא אנגלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
לבנת חבלה

לִבְנַת חבלה (ברבים: לִבְנֵי חבלה) היא מטען חומר הנפץ הנפוץ ביותר בצה"ל. היא נועדה לפיצוצים קטנים (כגון לפריצת דלתות או קירות) וליזימת מטענים גדולים יותר. לפיצוצים גדולים יותר משתמשים בכמה לבני חבלה המוצמדות יחדיו, ואף בארגזים שלמים שלהן. לבנת החבלה תוצרת ישראל העיקרית שבשימוש צה"ל היא לבנה מספר 10, כאשר בעבר היו נפוצות בעיקר לבנה מספר 3 ולבנה מספר 4. לכל אחת מהן משקל ואופי פיצוץ שונים. לבנים 3 ו-4 מורכבות מחומר נפץ דחוס וכן ממאיץ, ועל כן יזימתן נעשית בידי נפץ, שהוא המטען המעורר שמפעיל את חומר הנפץ הדחוס בלבנה. את הנפץ ניתן ליזום בצורה חשמלית או באמצעות פתיל השהיה. את לבנת החבלה ניתן להצמיד לקיר או דלת באמצעות מתקן ייעודי או באמצעים מאולתרים. לבנת חבלה מספר 10 היא לבנה העשויה מחומר נפץ בעל יכולת אלסטית. משקלה 567 גרם כולל עטיפה (537 גרם לא כולל עטיפה ) והיא ניתנת ליזימה בעזרת נפץ בלבד (ללא מאיץ). החל מתחילת המאה ה-21 עבר צה"ל להשתמש בהדרגתיות בלבנת חבלה מספר 10 בגלל יתרונותיה על פני הלבנים 3 ו-4. מטען חבלה לְבֵנָה, באתר האקדמיה ללשון העברית ערך זה הוא קצרמר בנושא צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דנצ'ו ארנון

דן (דנצ'ו) ארנון (נולד ב-1935 בקריית חיים) הוא צלם, עיתונאי, מרצה ומורה דרך ישראלי. ארנון נולד בשכונת קריית חיים שבחיפה. הוריו היו האגרונום וחתן פרס ישראל יצחק ארנון והלדה גינציג. למד בבית הספר החקלאי כדורי וסיים את לימודיו שם ב-1953. בשנת 1962 סיים את לימודי התואר השני בחקלאות, אולם החליט לעסוק בגרפיקה וצילום. משנת 1988 כתב ופרסם בעיתון ידיעות אחרונות, ב"מסע אחר" וב"נשיונל ג'יאוגרפיק ישראל". בתו הבכורה היא הבמאית ארנה רביב. "רק בירושלים" – פינות וצדדים לא ידועים של העיר. הוצאת משרד הביטחון, 1989. "כובעים בראש" – על כיסויי ראש בארץ ישראל. הוצאת עם עובד, 1995. "השומרונים" – בישול, מסורות ומנהגים. הוצאת ראש ירוק, 1999. "יום יום חג" – טקסים ופולחנים בישראל של ימינו. הוצאת כנרת, 2004. "אקסטזה" – שישה סרטים על טקסים בישראל, בהפקת נשיונל ג'יאוגרפיק, 2001. "גלימות לבנות וג'ינס כחולים" – על השומרונים בהפקת נשיונל ג'יאוגרפיק, 2002. "כובעים בירושלים" – על פי הספר "כובעים בראש", הפקת קרן ירושלים, 2005. דנצ'ו ארנון באתר "ראש ירוק" רשימת הפרסומים של דנצ'ו ארנון, בקטלוג הספרייה הלאומית ארכיון דנצ'ו ארנון, בספרייה הלאומית דנצ'ו ארנון באתר "גליליאו" דנצ'ו ארנון, דף שער בספרייה הלאומית דנצ'ו ארנון, באתר ראש ירוק
ליסיפוס

ליסיפוס (ביוונית: Λύσιππος), פסל יווני בן המאה הרביעית לפנה"ס. ליסיפוס נולד בסיקיון בסביבות שנת 390 לפנה"ס. לפי מסורת מקובלת היה אוטודידקט ולמד את מלאכת האמנות אצל בעלי מלאכה ויוצק ברונזה בעיר מגוריו. ליסיפוס שימש כפסל החצר של אלכסנדר מוקדון ודיוקנותיו של אלכסנדר אשר שרדו, מבוססים כנראה על יצירתו של ליסיפוס. לפי מסורות יצר ליסיפוס כ-1500 פסלים בברונזה ובשיש. עבודתו הראשונה הייתה פסל פלופידאס, מצביא העיר תבי שנעשה בשנת 368 ואילו האחרון, אשר תיאר את "ציד אלכסנדר" נעשה בשנת 318 לפנה"ס. דמותו של פסל זה נשמרה כהעתק על גבי פסיפס אשר נחשף בעיר פלה, בירת מקדוניה.. פליניוס מציין ב"תולדות הטבע" כי ליסיפוס נהג לומר כי בשעה שאמנים אחרים "מציגים את האדם כפי שהוא, הוא מציג את האדם כפי שהם נראים", בהתאם למסורת האמנותית "שנתן אריסטוטלס הן למשוררים והן לציירים".. מהעתקי פסליו המשוערים ניתן לראות את השפעתו הנרחבת של פוליקליטוס ועבודתו על יצירתו של ליסיפוס. הסטיות מן הקאנון הפוליקלטי מתבטאת העיקר בעיצוב גוף חופשי ופחות מוצק. נוסף על העידון הגובר של הדמות, עידון שמקורו בירידת מעמד האתלטיקה בתרבות ההלניסטית, מורגשת גם נטייה של הפסלים לשבור את הפרונטאליות (ה"חזיתיות") של הדמות על ידי הטיית הגוף או על ידי פריצה של חלקים ממנה לחלל. בין פסליו הידועים, חלקם השתמר בגרסאות מאוחרות, ידועים "זורק הכדור", פסל אשר נמצא בים ליד אנתיקיתה. את פסל "המגרד", "ארוס המותח את קשתו", "הראקלס פארנסה" (Farnese Hercules), "הארקלס אפיטראפזיוס" (ה"ניצב על השולחן"). תלמידו של ליסיפוס, כארס מלינדוס, התפרסם ביצירת פסל "הקולוסוס מרודוס", אשר נחשב לאחד משבעת פלאי עולם. מדיה וקבצים בנושא ליסיפוס בוויקישיתוף ליסיפוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ראו: אבי-יונה, מיכאל, תולדות האמנות הקלאסית, מוסד ביאליק, ירושלים, עמ' 154. אבי-יונה, מיכאל, תולדות האמנות הקלאסית, מוסד ביאליק, ירושלים, 2004, עמ' 154. ג'ובאן פייטרו בלורי (Bellori) "האידאה של הפסל, הצייר והאדריכל", בתוך: ברש, משה, פרקים בתאוריה של אמנות הרנסאנס והבארוק, מאגנאס, ירושלים, 1989, עמ' 181.
צלילת רוויה

צלילת רוויה היא סוג של צלילה בה הצולל יורד לעומק הדרוש, ובאמצעות תא לחץ, נישאר הצולל בלחץ הסביבתי ככל שנידרש (בדרך כלל לא יותר משלושה שבועות). הסיבה: במהלך צלילה, שבה משתמשים באוויר בתערובת רגילה ( 80%חנקן ו- 20% חמצן), נוצר מצב שבו נספג בדם חנקן מעבר לכמות המותרת וזאת בשל הלחץ הסביבתי. נשימת חנקן בלחץ גבוה (לחץ חלקי העולה על 3.2 אטמוספירות) גורם לשיכרון מעמקים. שחרור החנקן בצורה לא מבוקרת מהרקמות בחזרה למחזור הדם בזמן העלייה מהצלילה - הפחתת לחץ עלול לגרום למחלת דקומפרסיה. ישנן שתי דרכים למנוע את התופעה: שהייה בעומק מסוים ללא צורך בחניות דקומפרסיה למעט חנית ביטחון (לפי טבלאות הידועות בשם: טבלאות צלילה באוויר דחוס ללא חניות דקומפרסיה: NDL). עליה מבוקרת מעל פני המים. במידה ונידרש לחרוג לתחום צלילות הדקומפרסיה, ניתן לבצע חניות דקומפרסיה ולשחרר את החנקן המיותר, לעיתים תהליך זה אורך שעות רבות. בדרך כלל בצלילות עמוקות לא משתמשים באוויר אלא בתערובת אחרת שבה בדרך כלל הליום מחליף את החנקן בתור גז אינרטי. הרקמות יכולות לספוג כמות מסוימת של גז אנרטי ולאחריה הרקמה נמצאת במצב של רויה (יותר גז אינרטי לא יוכל להתמוסס באותה רקמה באותו לחץ). לאחר שלב זה הצולל נישאר בלחץ הסביבתי ושחרור הגז האינרטי יבוצע פעם אחת בלבד, בסוף הצלילה. מדיה וקבצים בנושא צלילת רוויה בוויקישיתוף
ממשלת ישראל העשרים ושש

ממשלת ישראל העשרים ושש בראשות שמעון פרס הושבעה ב-22 בנובמבר 1995, וכוננה בעקבות הרצחו של ראש ממשלת ישראל יצחק רבין על בסיס הרכב דומה לממשלה העשרים וחמש. הממשלה סיימה את כהונתה ב-18 ביוני 1996. אירועים מרכזיים בימי הממשלה ה-26 הם מבצע ענבי זעם וחיסולו של יחיא עיאש. פינוי של הערים הפלסטיניות ביהודה ושומרון (למעט חברון), בהתאם להסכם אוסלו ב'. מבצע ענבי זעם: אחרי ירי קטיושות לעבר יישובי הצפון החליטה הממשלה שלא להבליג יותר, וצה"ל יצא למבצע ענבי זעם, אשר הסתיים בשל מותם של מאה פליטים לבנונים בנפילת פגז בטעות. חיסול "המהנדס", יחיא עיאש. בעקבות חיסולו, ארבעה פיגועי התאבדות נעשו בירושלים, באשקלון ובתל אביב בין 25 בפברואר ל-4 במרץ. ממשלה זו המשיכה במדיניותה הכלכלית של קודמתה, אשר עיקרה השקעת תקציבים מוגברת בתחומי החינוך, הבריאות והרווחה, והקפאה תקציבית של פיתוח התשתית בהתנחלויות. ממשלה זו הקימה את רשות החשמל. במאי 1996 הממשלה מקבלת החלטה להקים את נת"ע - נתיבי תחבורה עירוניים לתכנון ותפעול קוי רכבת קלה באזור גוש דן. הבחירות לכנסת הארבע עשרה ולראשות הממשלה הוקדמו ביוזמת ראש הממשלה שמעון פרס, שסבר כי אחוזי התמיכה הגבוהים מהם נהנה בשעתו יבטיחו לו את הניצחון. מערכת הבחירות הייתה בעלת אופי מגזרי, כאשר הימין והחרדים התאחדו מאחורי מועמד הליכוד-גשר-צומת, בנימין נתניהו, ואילו הציבור האשכנזי-חילוני תמך ברובו בשמעון פרס. בליל הבחירות חזו המדגמים ניצחון לפרס, אך לקראת הבוקר התגלה כי בנימין נתניהו ניצח בהפרש של 30 אלף מצביעים, שהיוו כאחוז אחד מהקולות. הממשלה המשיכה לכהן עד להשבעת הממשלה העשרים ושבע בראשות נתניהו ב-18 ביוני 1996. מספר הח"כים החברים בקואליציה: 64 ח"כים לפני הצטרפות סיעת היחיד של אפרים גור (22 בנובמבר 1995 - 7 במרץ 1996). 65 ח"כים לאחר הצטרפות סיעת היחיד של ח"כ אפרים גור (7 במרץ 1996 - 18 ביוני 1996). הממשלה מנתה 21 שרים, והייתה זהה בהרכבה לממשלת ישראל העשרים וחמש בסוף כהונתה, למעט יצחק רבין שנרצח, חיים רמון ששב לממשלה והרב יהודה עמיטל שצורף לממשלה. מזכיר הממשלה: שמואל הולנדר ממשלת ישראל העשרים ושש באתר משרד ראש הממשלה ממשלת ישראל העשרים ושש באתר הכנסת
ג'ובאני דה וראצאנו

ג'ובאני דה וראצאנו (באיטלקית: Giovanni da Verrazano או Verrazzano; נולד ב-1485, נפטר ב-1528 ) היה מגלה ארצות איטלקי שחקר את צפון אמריקה עבור בית המלוכה של צרפת. היה האירופאי הראשון שחקר את חוף האוקיינוס האטלנטי שבין ניופאונדלנד לדרום קרוליינה בשנת 1524. ג'ובאני דה וראצאנו נולד בוואל די גרבה, בקרבת העיירה גרווה אין קיאנטי, לא הרחק מפירנצה בירת חבל טוסקנה שבאיטליה בשנת 1485(המועד המדויק אינו ידוע). וראצאנו נולד בטירה המצוייה על אדמות של משפחתו. בשנת 1507 עבר לדייפ במטרה לעבוד כמלח על אונייה. בתחילת הקריירה הימית שלו הפליג למספר נמלים במזרח הים התיכון. הקריירה המוקדמת שלו כמו גם חייו לפני שהחל להפליג אינם ידועים בפירוט. הפלגתו לצפון אמריקה, לעומת זאת, מתוארת בפירוט רב ביומנו. בשנת 1524 נשלח על ידי המלך פרנסואה הראשון מלך צרפת על מנת לחקור את חופי צפון אמריקה, בין פלורידה וניופאונדלנד, במטרה למצוא מעבר ימי לאוקיינוס השקט. ב-1 במרץ בשנה זו הגיע לכף פיר (כף הפחד) ושם עגן. לאחר מכן הפליג דרומה לאורך חוף דרום קרוליינה. לאחר מכן הסתובב ונע צפונה לעבר צפון קרוליינה שם חשב שמצר פמליקו הוא למעשה מעבר ימי. בשל טעות זו נהגו ממפים ובהם אחיו של וראצאנו - ג'ירולמו דה וראזאנו בשנת 1527 לצייר במרכז צפון אמריקה את "ים וראצאנו". רק לאחר כמאה שנים התגלתה טעותו. וראצאנו עגן מספר פעמים לאורך החוף ופגש את האינדיאנים החיים לאורכו. הוא לא ראה את מפרץ צ'ספיק ואת נהר הדלאוור. וראצאנו הפליג לאורך חופי ניו ג'רזי ונכנס לתוך מפרץ ניו יורק התחתון, עגן בנארוז – מצר הים שבין סטטן איילנד ולונג איילנד, שם פגש קבוצת אינדיאנים משבט לנאפי שחתרו אל ספינתו בקאנו – מקום המפגש הוא המקום שבו נמצא כיום גשר וראזאנו נארוז. וראצאנו ראה ותיאר ביומנו, גוף מים, אשר הוא חשב שמהווה אגם מים מתוקים, ובפועל היה ככל הנראה נהר ההדסון. וראצאנו הפליג צפונה לאורך חופי לונג איילנד, חצה את מצר בלוק איילנד ונכנס למפרץ נאראגאנסט, שם פגש את האינדיאנים אנשי שבט הנאראגאנסט, הפליג צפונה לעבר מיין, חופיה הדרום מזרחיים של נובה סקוטיה, ולעבר ניופאונדלנד ואי ניו וורלד ולאחר מכן שב לצרפת. וראצאנו הפליג ליבשת אמריקה פעמיים נוספות – הפעם לעבר אמריקה הדרומית וברזיל. נסיבות מותו של וראצאנו אינן ברורות - חלק מההיסטוריונים סבורים כי הוא נהרג בשנת 1528 בעת מסעו השלישי ליבשת אמריקה על ידי אינדיאנים המתגוררים באנטילים הקטנים. אחרים סבורים כי הוא נתפס על ידי ספרדים, ונתלה כשודד ים בקדיז. על אף שווראצאנו היה הראשון שגילה את חופי צפון אמריקה, לא זכה לתודעה לה זכו מגלים אחרים כגון הנרי הדסון, אשר נחשב שנים רבות כמגלה הרשמי של מפרץ ניו יורק התחתון והעליון ונהר ההדסון (וראצאנו לא נכנס למפרץ העליון, ורק ראה אותו מרחוק, ובפועל חשב שנהר ההדסון הוא אגם מים מתוקים), והשמות שנתן לאזורים שגילה לא נשתמרו, כך למשל, בהתאם למנהג התקופה קרא וראצאנו לאזור ארצות הברית של ימינו "פרנססה" (Francesa) על שם מלך צרפת באותה עת. בשנות ה-50 וה-60 הביא מאבק ציבורי של יוצאי איטליה המתגוררים בעיר ניו יורק להגברת תהילתו של וראצאנו, ובהמשך נקרא על שמו גשר וראזאנו נארוז. מדיה וקבצים בנושא ג'ובאני דה וראצאנו בוויקישיתוף ביוגרפיה של וראצאנו (באנגלית) "מכתבו של ג'ובאני דה וראצאנו מ-8 ביולי 1524 למלך פרנסואה הראשון, מלך צרפת, המתאר את מסעו. ג'ובאני דה וראצאנו באנציקלופדיה הקתולית (באנגלית) ג'ובאני דה וראצאנו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ג'ובאני דה וראצאנו, באתר "Find a Grave" (באנגלית) Castello di Verrazzano | Greve in Chianti | Italy (באנגלית)
רחוב ליברטי 28

רחוב ליברטי 28 (באנגלית: 28 Liberty Street; לשעבר: צ'ייס מנהטן פלאזה 1, באנגלית: One Chase Manhattan Plaza) הוא גורד שחקים המצוי בדאונטאון מנהטן - חלקו הדרומי של רובע מנהטן של העיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית. המבנה הוקם בשנת 1961. גובהו 248 מטרים ויש בו 60 קומות (וכן 4 קומות מרתף). המבנה הוא ה-10 בגובהו בעיר ניו יורק, ה-36 בגובהו בארצות הברית וה-94 בגובהו בעולם. המבנה, שנבנה בסגנון מודרני (הסגנון הבינלאומי) ולו חזית זכוכית ופלדה לבנה ושחורה, תוכנן על ידי גורדון בנשפט מחברת האדריכלים סקידמור, אווינגס ומריל. לאחר הקמתו שימש המבנה את בנק צ'ייס מנהטן, ובו שכן משרדו של דייוויד רוקפלר. כיום משמש המבנה את חברת ג'יי פי מורגן צ'ייס. המבנה נראה מרחוק מגושם ביחס למבנים הסמוכים לו - שנבנו בתקופה מוקדמת יותר, וזאת בעיקר בשל השתקפות מבני הלבנים שסביבו בחלונות הזכוכית של גורד השחקים. המגדל מצופה אלומיניום - מתכת זולה יותר, וזאת על מנת לחסוך בעלויות (ולא להשתמש בפלדת אל חלד היקרה יותר). גורדי שחקים בניו יורק The Chase: The Chase Manhattan Bank, N.A., 1945-1985, John Donald Wilson, Boston: Harvard Business School Press, 1986. מדיה וקבצים בנושא רחוב ליברטי 28 בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של רחוב ליברטי 28
בניין מט לייף

בניין מט לייף (באנגלית: MetLife Building), שבעבר נקרא בניין פאן אם (באנגלית: Pan Am Building) הוא בניין משרדים המצוי בשדרת פארק 200, ברובע מנהטן של העיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית. בעת שהסתיימה בניית המבנה, ב-7 במרץ 1963, היה בניין פאן אם אחד ממבני המשרדים הגדולים ביותר בעולם וכן הבניין החמישים בגובהו בארצות הברית. המבנה נבנה עבור חברת התעופה פאן אמריקן, ששמה הופיע על החזיתות הדרומית והצפונית של המבנה, והלוגו שלה - צורת גלובוס - הופיע על החזיתות המזרחית והמערבית של המבנה. בשנת 1981 רכשה חברת הביטוח מטרופוליטן לייף את המבנה, ובשנת 1991, כאשר פאן אם הפסיקה להשתמש במבנה, הוסר הלוגו שלה והוצב במקומו הלוגו של חברת מטרופוליטן לייף, ואף שמו של המבנה שונה. בשנת 2005 מכרה חברת מט לייף את המבנה בסכום של 1.72 מיליארד דולרים - הסכום הגבוה ביותר ששולם אי פעם בארצות הברית עבור בניין משרדים. המבנה נמכר לקבוצה של טישמן ספייר, לקרן הפרישה של עובדי ניו יורק ולקרן הפרישה של מורי ניו יורק. המבנה ידוע בשל שירות ההליקופטרים שניתן מהמנחת המצוי על גג המבנה - שירות שהוביל אנשים שביכולתם לשלם עבורו לנמל התעופה הבינלאומי ג'ון פ. קנדי - טיסה שאורכה 7 דקות. שירות זה ניתן בין השנים 1965–1968 ושוב למספר חודשים בשנת 1977 ונפסק לאחר תאונה שאירעה ב-16 במאי 1977 בה מסוק מסוג סיקורסקי S-61L הרג את אחד מעובדי המנחת, ורוטור המסוק נפל והרג את אחד מהולכי הרגל שהלכו בשדרת מדיסון ורחוב 43, ופצע מספר אנשים. המבנן תוכנן על ידי האדריכלים אמרי רות ובניו בשיתוף עם ולטר גרופיוס ופייטרו בלוצ'י, והוא מהווה דוגמה של אדריכלות ברוטליסטית ושל הסגנון הבינלאומי. המבנה תוכנן עבור ייעודו המסחרי – שטחי משרדים נרחבים, והוא נעדר עיטורים ארכיטקטוניים. אף שהוא עורר ביקורת רבה מצד אדריכלים ותושבים רבים המתגוררים בסביבתו (ובשנת 1987, בסקר שערך המגזין "ניו יורק", נבחר כבניין השנוא ביותר בעיר, ועלה כי מרבית תושבי ניו יורק היו מעדיפים שיהרסו אותו), הוא היה פופולרי בקרב החברות שהשתמשו בו, בעיקר בשל קרבתו לתחנת הרכבת גרנד סנטרל. הסיבה לשנאה הרבה למבנה היא, ככל הנראה, אותה סיבה המביאה לפופולריות שלו בקרב שוכרי המשרדים – קרבתו הרבה לתחנת הרכבת גרנד סנטרל, בשל מיקומה של התחנה במרכז השדרה (ולא בתוך אחד הבלוקים). ניתן לראות את המבנה לכל אורכה של השדרה. גובהו של המבנה 246.6 מטרים. יש בו 58 קומות (מעל הקרקע), וכ-260,000 מ"ר שטחי משרדים. בשל נראותו של המבנה (עקב מיקומו באמצע שדרה), הוא מופיע בסרטים רבים. המבנה הופיע בסרטו של קלינט איסטווד "מצוד" (Coogan's Bluff), בסרט "גודזילה" משנת 1998, בסדרה "מלאכים באמריקה" ובסרט "אנטז". המבנה מופיע במשחק פרידום פייטרז של פלייסטיישן 2. כמו כן, מופיע המבנה במשחק Grand Theft Auto IV תחת השם GetaLife. גורדי שחקים בניו יורק מדיה וקבצים בנושא בניין מט לייף בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בניין מט לייף תיאור המגדל בניין פאן אם ושברו של החלום המודרניסטי(הקישור אינו פעיל) מאמר מאת מרידית ל. קלאוזן (MIT Press Blurb) תאונה שהתרחשה במנחת ההליקופטרים בשנת 1977
אנגווילה

אנגווילה (באנגלית: Anguilla) היא טריטוריה בריטית מעבר לים, הכוללת אי באותו שם בים הקריבי, ששטחו 96 קילומטר רבוע, וכמה איים קטנים נוספים. השילוב של חופים לבנים ואקלים קיצי הפכו את אנגווילה למקום מושך עבור תיירים. מלונות מודרניים נמצאים בקצה המערבי של האי, ואילו בקצהו המזרחי גרים התושבים המקומיים בכפרים קטנים. בים הקרוב לאי נמצאות שוניות אלמוגים, ומפרצים ולשונות ים מאפיינים את חופיו. באי, המכוסה בצמחייה סבוכה ויש בו לפחות תריסר אגמי מי-מלח, אין הרבה אדמה פורייה. התושבים מתפרנסים מדיג ומתיירות. האראוואקים(אנ') היו כנראה האנשים הראשונים באי. ציורים עתיקים בקירות של מערות הם השרידים הבולטים מתרבות זו. מתיישבים אנגלים התיישבו באנגווילה ב־1650, והאי נשאר שייך לבריטניה עד היום. למרות התיישבות זו, היום רוב התושבים באי הם אפריקאים שחורים שהובאו לאי בתור עבדים במאה ה-18. לקראת סוף המאה ה-19, הביעו תושבי האי רצון לעצמאות. בקשתם נדחתה על ידי הכתר הבריטי, והאי אוחד ליחידה מנהלתית אחת יחד עם סנט קיטס ונוויס. ב-30 במאי 1967 מרדו התושבים והכריזו על הפרדות משני האיים האחרים, תוך דרישה לשלטון ישיר של הממלכה המאוחדת. באותה עת התגוררו באי כ-6,000 תושבים ללא חשמל, טלפון, מים זורמים או רופא. ב־1969, כאשר נפסק המשא ומתן עם התושבים, נכנסו חיילים בריטים לאי למשך כמה חודשים על מנת להחזיר את השלטון לבריטניה. בהמשך, בשנת 1971, הפכה אנגווילה לישות תחת שליטה מלאה של הבריטים. ב־1980 האי הופרד מסנט קיטס ונוויס, אך נשאר תחת שלטון בריטי. כיום נמצאים המשרדים המנהליים של אנגווילה בעיר הוואלי שנמצאת במרכז האי. על אף שכלכלת האי תלויה בתיירות, מנסה הממשל המקומי לפתח גם מסחר. האי הוא המקום בו חיבר רוברט רוג'רס את הפיבי הקדוש, התנ"ך בגרסת הראסטפארי. השטח של אנגווילה כולל את האי הגדול ומספר איים נוספים, ברובם לא מיושבים. האי המיושב הגדול מחולק ל-14 אזורים: אנגווילה, תקציר ונתונים סטטיסטיים באתר ספר העובדות על מדינות העולם של ה-CIA (באנגלית) אנגווילה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) דירוג שטח יבשתי - מתוך אתר Worldometer, כפי שפורסם ב-28 במאי 2021 טבלאת אוכלוסייה שם הקובץ: UN_PPP2024_Output_PopTot.xlsx, שם החוצץ: Median - מתוך אתר האו"ם טבלאת אוכלוסייה שם הקובץ: WPP2024_POP_F01_1_POPULATION _SINGLE_AGE_BOTH_SEXES.xlsx, שם החוצץ: Medium variant - מתוך אתר האו"ם, הערכה 1 ביולי 2024 מדד הפיתוח האנושי לשנת 2022 בדו"ח שפורסם ב-2024 על ידי אתר מינהל הפיתוח (UNDP) של האומות המאוחדות מורדי אנגווילה יפעילו תותחים של שודדי ים, מעריב, 18 במרץ 1969 ישראל נוימן, הארי הבריטי מול תותח חלוד, דבר, 23 במרץ 1969; המשך
אסי

האם התכוונתם ל... רב אסי – אמורא מן הדור הראשון רבי אסי – אמורא ארץ ישראלי בדור השלישי אסי וגורי – שם הבמה של צמד הקומיקאים אסי כהן וגורי אלפי אסי – שמו הערבי (العاصي) של נחל עמל אס אס"י
36 (מספר)

36 (במילים בלשון זכר: שלושים וששה; בלשון נקבה: שלושים ושש) הוא מספר טבעי העוקב ל-35 וקודם ל-37. 36 הוא מספר משולשי ריבועי ראשון (לבד מ-1), מספר פריק במיוחד, מספר הרשאד וכן מספר דמוי משוכלל. 36 הוא סכום שלוש החזקות השלישיות הראשונות:   1 3 + 2 3 + 3 3 = 36 {\displaystyle \ 1^{3}+2^{3}+3^{3}=36} . 36 הוא סכום של מספרים ראשוניים תאומים:   17 + 19 = 36 {\displaystyle \ 17+19=36} . בגאומטריה, בגלל החלוקה הנוחה של המספר, הכפולות העשרוניות של 36 משמשות לחלוקת מעגלים לזוויות ומדידתן – ישנן 360 מעלות במעגל וכן 3600 אלפיות. 36 הוא המספר האטומי של קריפטון. על פי המסורת היהודית קיימים בכל דור 36 צדיקים המקבלים פני שכינה ושבזכותם קיים העולם. על פי החוק בישראל כל עובד זכאי למנוחה שבועית בת 36 שעות רצופות (יממה וחצי, בדרך כלל שבת + 12 שעות) לפחות. 36 הוא מספר התמונות בסרט צילום בפורמט 135 שהיה הפורמט הנפוץ ביותר של סרטי צילום. מדיה וקבצים בנושא 36 בוויקישיתוף