laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
סו פולס סקייפורס

סו פולס סקייפורס (באנגלית: Sioux Falls Skyforce) היא קבוצת כדורסל מהעיר סו פולס, דקוטה הדרומית המשחקת בליגת הפיתוח של ה-NBA. הקבוצה הוקמה בשנת 1989 כחלק מליגת ה-CBA, בה שיחקה עד שנת 2006. הקבוצה זכתה פעמיים באליפות הליגה (1996, 2005) ופעמיים נוספות הגיעה לגמר, אך לא זכתה (1998, 1999). בשנת 2006 עברה הקבוצה לשחק במסגרת ליגת הפיתוח בשיתוף עם דטרויט פיסטונס ומינסוטה טימברוולבס בשנת 2016 זכתה באליפות. עונת הבכורה בליגה הסתיימה במאזן 20-30 והגעה לסיבוב השני של הפלייאוף בו הפסידה לדקוטה ויזארדס. מאז הצליחה הקבוצה להגיע לפלייאוף עוד 4 פעמים, אך לא הצליחה להגיע לסדרת הגמר. ביוני 2013 הודיעה קבוצת מיאמי היט על חתימת חוזה לחסות בלעדית עם הסקייפורס, בעקבות כך התווספו לסמל המועדון הצבע האדום והצהוב. מדיה וקבצים בנושא סו פולס סקייפורס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סו פולס סקייפורס (באנגלית) סו פולס סקייפורס, ברשת החברתית אקס (טוויטר) סו פולס סקייפורס, ברשת החברתית אינסטגרם Miami HEAT Enter Into Single Affiliation Partnership With NBA Development League, NBA,com, 16 June 2013
פייטרו קווליני

'פייטרו קווליני (באיטלקית: Pietro Cavallini;‏ (1259, כנראה רומא – כנראה 1330, איטליה), צייר ויוצר פסיפסים איטלקי. לדעת חלק מהחוקרים קווליני היה הראשון שעבר מהסגנון הביזנטי לכיוון ציור יותר נטורליסטי כולל יצירת תחושת משקל ועומק. המידע על חיי קווליני הוא קלוש. פעילותו הייתה ברובה ברומא וניתן לומר שהיה האמן הבולט בעיר בתקופתו. מניחים שגם נולד ברומא, כיון שחתם על יצירותיו בכינוי pictor romanus (צייר רומאי). יצירתו המאומתת המוקדמת ביותר היא מהשנים 1277 ל-1280 שבהן היה שותף לרסטורציה של הפרסקאות העתיקים בבזיליקת פאולוס הקדוש מחוץ לחומות. מ-1308 היה פעיל בנאפולי בחצר המלך שארל השני בין השאר בכנסיית San Domenico Maggiore (1308) ובכנסיית Santa Maria Donnaregina (1309). ב-1321 קווליני חזר לרומא שם עבד על סדרת פסיפסים בבזיליקת פאולוס הקדוש מחוץ לחומות. מועד ומקום פטירתו של קווליני אינם ידועים. משערים שנפטר בסביבות 1330. ביוגרפיה של קווליני נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר. קווליני היה בן דורם של צ'ימבואה וג'וטו והיה חלק מהמגמה של סוף המאה ה-13 ותחילת המאה ה-14, לקראת ציור יותר נטורליסטי כולל יצירת תחושת משקל ועומק. לדעת חלק מהחוקרים דווקא קווליני היה הראשון שנטש את הסגנון הביזנטי ובכך היה פורץ דרך בהתפתחות הציור באיטליה. על פי גישה זו, בן דורו המפורסם יותר ג'וטו הושפע ממנו לפי דעה זו, ליום הדין של ג'וטו בקפלת סקרובני בפדואה מאפיינים זהים לאלו של פרסקו מוקדם יותר של קווליני פסיפסים עם סצנות מחיי מרים בכנסיית סנטה מריה אין טרסטוורה ברומא (1291). פרסקאות בכנסיית סנטה צ'צ'יליה אין טרסטוורה ברומא, מהן שרד רק חלק מ"יום הדין"' שעבר רסטורציה ב-2001. פרסקאות בבזיליקת פאולוס הקדוש מחוץ לחומות. הפרסקאות נהרסו בשריפה ב-1823, אבל קיימים רישומים שלהן שנעשו במאה ה-17. יום הדין (פרט) יום הדין (פרט) יום הדין (פרט) הפסיפסים של קווליני באפסיס שלכנסיית סנטה מריה אין טרסטוורה ברומא. "הבשורה", פרט מהפסיפס בכנסיית סנטה מריה אין טרסטוורה ברומא פרסקאות של קווליני בנאפולי פרסקאות של קווליני בנאפולי (פרט) פרסקו של קווליני בכנסיית סנטה מריה אין ארצ'לי ברומא קווליני ב"חיי אישים" של וזארי (איטלקית) קווליני ב"חיי אישים" של וזארי (אנגלית) גישה ליצירות קווליני באוספים השונים באמצעות אתר artcyclopedia (אנגלית) קווליני באתר Web Gallery of Art (אנגלית) מאמר על קווליני ותקופתו ובעיקר על פעילותו בנאפולי (אנגלית) פייטרו קווליני, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) קווליני באתר אנציקלופיה בריטניקה קווליני באתר Web Gallery of Art
Off our backs

off our backs ‏(oob) הוא קולקטיב פמיניסטי רדיקלי, שפרסם כתב עת באותו השם בין השנים 1970 ל-2008. לשם יש משמעות כפולה - המשמעות הברורה "לרדת לנו מהגב", כלומר, להפסיק להפריע, להציק, או להעמיס עלינו, המתייחס לדיכוי מגדרי של נשים, ומשמעות שנייה - שנשות הקולקטיב מצהירות שהן (כבר) לא שוכבות על הגב בסקס הטרונורמטיבי.  הקולקטיב נוהל באופן שיתופי, עם קבלת החלטות על ידי קונצנזוס. מטרת הקולקטיב וכתב העת שפרסם היה לספק חדשות ואינפורמציה לגבי חייהן של נשים ואקטיביזם פמיניסטי, לחנך את הציבור לגבי מעמד נשים ברחבי עולם, להוות מקור מידע על פמיניזם, תרבות נשים ותרבות לסבית, ולקדם צדק חברתי עבור נשים. הקולקטיב הוקם ב-1970 על ידי מרילין ווב, היידי סטפנס, מרלין ויקס, קולט ריד ונורמה לסר. off our backs ‏(oob) היה כתב עת שלא למטרות רווח, שבא לקדם אג'נדות פמיניסטיות ולסביות, ופעל בין השנים 1970 ו-2008. בהתחלה, המגזין פורסם פעם בחודש, ובשנות ה-2000 הוא החל לצאת פעם בחודשיים. בין הנושאים שסוקרו בעיתון היו ידיעות חדשותיות בענייני נשים ופמיניזם, מאמרי נושא וטורי דעה, בנושאים מגוונים הכוללים אלימות מגדרית, פורנוגרפיה, פוליאמוריה, צבא, מלחמת וייטנאם, פוליטיקה שמאל-רדיקלית, מעמדיות, צנזורה, גזענות, ודת. oob הוא כתב העת הפמיניסטי שפורסם ברציפות לאורך טווח הזמן הארוך ביותר בארצות הברית - כמעט 40 שנה. העיתון נחשב בעולם העיתונות לאיכותי, ואף כונה בידי ארגונים פמיניסטים "הניו יורק טיימס של הפמיניזם". הכתבות בו היו מדויקות ומבוססות על מחקר, אף על פי שהעיתון לא ניסה לכסות על הכיוון המוצהר שלו כבעל אג'נדה פמיניסטית. בהצהרת הכוונות של העיתון נכתב: "בכוונתנו להיות הוגנות, אך לא אובייקטיביות. אנו מחויבות למאבק וננקוט בעמדות כדי לקדם אותו." הקולקטיב התנהל על פי פרקטיקת קבלת החלטות על ידי קונצנזוס, וחברותיו האמינו שפוליטיקה הומניסטית היא לא רק אג'נדה פוליטית, אלא פרקטיקה בפועל, והקפידו לקיים ערכים אלו בניהול העיתון והקולקטיב. דוגמה להפעלת עיקרון זה היה כשהמהדורה השנייה לא יצאה בתאריך היעד, ובעיתון נכתב שהסיבה היא ששתיים מחברות הקולקטיב ילדו באותה תקופה. וכן ש"בשונה מרוב היוזמות שבשליטה גברית, אנו מוכנות ומאושרות לספק את הצרכים האנושיים של הצוות שלנו".  אך התאוריה והפרקטיקה של שיתוף מוחלט לא תמיד עלו בקנה אחד בפעילות הקולקטיב, ולקראת סוף השנה הראשונה של הפעילות, התבקשה מרילין ווב לעזוב, כי הורגש שיש לה בתור מייסדת עיקרית יותר מידי כוח. בעיה אחרת הייתה מחלוקת בין החברות שעיקר עניינן היה פוליטיקת שמאל, לעומת החברות הלסביות שהעדיפו שהעיתון יוכר כעיתון לסבי. בסופו של דבר, שיטת הקונצנזוס עבדה, אם לא בקלות, כאשר בכל מהדורה הכיוון הוחלט על ידי כלל החברות. גם שלושה-ארבעה עשורים לאחר מכן, נשמר העיקרון לפיו כל אחת מחברות הקולקטיב לוקחת אחריות על עריכת והפקת דף מהעיתון. עוד רעיון מרכזי בניהול הקולקטיב והוצאת העיתון היה הכללת מתנדבות בפעילות - רבות מהכותבות בעיתון הגיעו משורות הקוראות בו, אשר הביעו עניין להשתתף.  היוזמה של oob הייתה מודל לפרסומים פמיניסטיים רבים שבאו אחריו, שגם בהם התוצר היה משני לבניית קהילה ופעולה על פי עקרונות פמיניסטים. אתר האינטרנט הרשמי של Off our backs (באנגלית) ארכיון הפרסומים offourbacks.org A Trumpet to Arms: Alternative Media in America, David Armstrong; South End Press, 1981 Women's Periodicals in the United States: Social and Political Issues; Kathleen L. Endres, Therese L. Lueck; Greenwood Publishing Group, 1996  Encyclopedia of American Journalism; edited by Stephen L. Vaughn; Routledge, 2007
התזמורת הפילהרמונית הישראלית הצעירה

התזמורת הפילהרמונית הישראלית הצעירה היא תזמורת הנוער הסימפונית הלאומית של מדינת ישראל, המאגדת נגנים צעירים מכל רחבי הארץ. התזמורת הפילהרמונית הישראלית הצעירה נוסדה בשנת 1984 על ידי חנן זוז, שלום רונלי-ריקליס וברונו לנדסברג, בשיתוף עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, בשאיפה להקים חממה לטיפוח דור העתיד של נגני התזמורות בישראל, ואגב כך להחיות את המסורת המפוארת של תזמורת הגדנ"ע, שפעלה בשנות ה-50 ובשנות ה-60 של המאה ה-20 והייתה לסיפור הצלחה בישראל ובעולם. החל משנת 2005 התזמורת מנוהלת על ידי המרכז למוזיקה ירושלים, בשיתוף פעולה הדוק עם המנצח זאב דורמן, שהוביל אותה במשך שנים רבות. להקמת התזמורת מונתה יפה שרת שניהלה את התזמורת במשך עשר שנים. בתקופה זו עבדו עם התזמורת מספר מנצחים מפורסמים, ביניהם קלאודיו אבאדו, קורט מאזור, רפאל פריבק דה בורגוס, בנג'מין זנדר, מנדי רודן, זובין מהטה ולהב שני. על התזמורת ניצחו הנס פטר אוקסנהופר (אוסטריה), אי-אן שו (סין-ישראל), אבנר בירון, סלבדור ברוטונס (ספרד), נועם צור, יוהאנס וילדנר (אוסטריה), אילן וולקוב, ירון טראוב (ולנסיה-ישראל), ארתור פוסט (ארצות הברית), קשישטוף חוז'לסקי ואריאל צוקרמן (גרמניה-ישראל). בין רגעי השיא של פעילות התזמורת: סיור משותף בגרמניה עם תזמורת ריאס הצעירה, ששיאו קונצרט והקלטה באולם הפילהרמונית של ברלין לרגל יובל ה-60 למדינת ישראל (2008) וקונצרט משותף עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית (2009). התזמורת היא חברה קשורה בפדרציה האירופית של תזמורות נוער לאומיות. נגני התזמורת נבחרים ברובם הגדול על סמך מבחני קרן התרבות אמריקה-ישראל. במקרים מיוחדים מצורפים צעירים מוכשרים שאינם מזוכי מלגות הקרן. רובם הגדול של 90 חברי התזמורת הם בני 14 עד 18, אבל לעיתים קרובות חוברים אליהם כמה בוגרים צעירים, בני 19–20, המשרתים בצה"ל כמוזיקאים מצטיינים. התזמורת מתכנסת פעמיים בשנה לעבודה משותפת: שבוע בחנוכה ושבועיים-שלושה בחופשת הקיץ. בכל כינוס כזה מתקיים גיבוש אמנותי וחברתי וחזרות על רפרטואר סימפוני ליצירות שאינן מהוות חלק מחווייתם המוזיקלית היומיומית. בשנות השתתפותם בתזמורת זוכים הצעירים לקבל הדרכה מטובי הנגנים והמורים מישראל ומן העולם. בנוסף קיימים מפגשים עם מלחינים ויוצרים, סדנאות קצב ושירה במקהלה. בכל מפגש מתמודדים הצעירים עם יצירות מתקופות שונות ומכינים תוכנית מגוונת של קונצרט סימפוני מלא, המבוצע בהיכל התרבות בתל אביב, באולם הנרי קראון בתיאטרון ירושלים ולפעמים גם באודיטוריום חיפה. התזמורת פועלת מיום הקמתה בסיוען של התזמורת הפילהרמונית הישראלית וקרן התרבות אמריקה-ישראל. מייסדי התזמורת הם ברונו לנדסברג וחנן זוז, אליהם הצטרפו הקרן לירושלים, קרן לאזוף, תא"ל (מיל') נחמיה דגן, בסיוע ניהולי של קרן קרב ליוזמות בחינוך, ההקדש ע"ש ביאטריז (בת שבע) כהן, קרן Seed The Dream, סנו, קרן הורביץ, וקרן מלגות נגן מצטיין ע"ש משה שלוש. התזמורת הפילהרמונית הישראלית הצעירה, דף שער בספרייה הלאומית התזמורת הפילהרמונית הישראלית הצעירה, באתר המרכז למוזיקה ירושלים
גיגול

גיגול (מאנגלית:‏ To google) הוא חיפוש מידע באינטרנט באמצעות גוגל (מנוע חיפוש), ולעיתים גם חיפוש במנוע חיפוש אחר, כדוגמת בינג או Yahoo!. הפועל "To google" הוא תחדיש שנוצר עקב הפופולריות של מנוע החיפוש של חברת "גוגל". ארגון הלשון האמריקאי העניק לפועל זה את התואר "המילה השימושית ביותר" בשנת 2002, ובשנת 2006 הוא נוסף למילון האנגלי של אוקספורד ולמילונים נוספים בשפה האנגלית. בראשית המאה ה-21 הפועל עבר לעברית בצורה "לגגל". השימוש המתועד הראשון בביטוי נעשה ב-8 ביולי 1998 על ידי לארי פייג', אחד ממייסדי חברת "גוגל", ששלח הודעת דואר אלקטרוני לרשימת נמענים ובה נכתב "Have fun and keep googling!" ("תהנו ותמשיכו לגגל!"). השימוש הראשון המתועד בביטוי בטלוויזיה האמריקאית היה בפרק של הסדרה "באפי ציידת הערפדים" מ-15 באוקטובר 2002, בו ווילו שאל את באפי "האם כבר גיגלת אותה?" חברת גוגל מניאה משתמשים משימוש נרחב בביטוי, בפרט כאשר נעשה בו שימוש כמילה נרדפת לחיפוש כללי באינטרנט, מחשש שמא הביטוי "גוגל" יהפוך לשם גנרי ויפגע במוניטין ובסמל המסחרי של החברה. בשנת 2002 חברת "גוגל" פנתה מספר פעמים לאתרי אינטרנט פופולריים וביקשה מהם להימנע משימוש בפועל זה. בשנת 2003 אתר העיתון "וושינגטון פוסט" קיבל מכתב רשמי מעורכי הדין של "גוגל", ובו מתוארות דרכים "נאותות" ו"בלתי נאותות" לשימוש בפועל "לגגל". לבסוף, בשנת 2006 פנתה חברת "גוגל" לציבור הרחב בבקשה הבאה: ”אנא השתמשו במילה "לגגל" רק כאשר נעשה שימוש במנוע החיפוש של "גוגל" ובשאר שירותי החברה.” מהפועל "לגגל" נגזרו מילים ומונחים נוספים, שהבולט בהם הוא ungoogleable, מונח שמשמעותו הוא מידע שלא ניתן למצוא בקלות באמצעות מנועי חיפוש באינטרנט. בשנת 2013 הציעה האקדמיה ללשון השוודית להוסיף גרסה שוודית של מונח זה ("ogooglebar") לרשימת התחדישים בשפה השוודית, אך חברת "גוגל" התנגדה לכך, מכיוון שהביטוי לא התייחס ספציפית לחיפוש במנוע החיפוש של "גוגל". אי לכך החליטה האקדמיה להסיר את המילה מהרשימה, על מנת להימנע מעימות משפטי עם החברה. ניב ליליאן, גוגל מאיימת: אסור להשתמש בפועל "לגגל", באתר nana10‏, 15 באוגוסט 2006. ויטה קיירס, גוגל נגד שבדיה: הקרב על המילה, באתר ynet, 27 במרץ 2013.
אלכסנדריה על האינדוס

אלכסנדריה על האינדוס (למפת פקיסטן מוגדלת)   אסלאמאבאד רוואלפינדי קראצ'י לאהור פייסלאבאד מולטאן פשאוור היידראבאד כוויתה הודו סין קשמיר אפגניסטן טורקמניסטן איראן הים הערבי אלכסנדריה על האינדוס (למפת פקיסטן רגילה)   אסלאמאבאד רוואלפינדי קראצ'י לאהור פייסלאבאד מולטאן פשאוור היידראבאד כוויתה הודו סין קשמיר אפגניסטן טורקמניסטן איראן הים הערבי אלכסנדריה על האינדוס אלכסנדריה על האינדוס היא עיר שנוסדה על ידי אלכסנדר מוקדון בשפך של נהר צ'נאב לנהר האינדוס, בפקיסטן המודרנית. דיודורוס סיקולוס כתב כי חיו בעיר כ-10,000 תושבים, אשר מרביתם היו תראקים ומקומיים. מושל הגדה המערבית של האינדוס הופקד על בניית העיר. ערך זה הוא קצרמר בנושא יוון העתיקה ובנושא יישובים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יואנתה

יואנתה (באנגלית: Euanthe) הוא אחד מירחיו של כוכב הלכת צדק, וקיבל את שמו יואנתה באוגוסט 2003. קוטרו של יואנתה הוא 3 ק"מ והוא מקיף את צדק במסלול שנע בין 15,973,600 ק"מ ל 25,624,400 ק"מ. זמן הקפת מסלולו של יואנתה סביב צדק נמשך 598.093 ימים. יואנתה התגלה בשנת 2001 על ידי סקוט שפרד מאוניברסיטת הוואי וקוטלג בשם S/2001 J 7. יואנתה משתייך לקבוצת הירחים אננקה, קבוצת ירחים שירחיה: יוקסטה, פרקסידייק, הרפלייקה, תיאונה, אננקה ויואנתה, המקיפים את צדק במרחק של 19.3 מיליון ק"מ עד 22.7 מיליון ק"מ. מדיה וקבצים בנושא יואנתה בוויקישיתוף
רחל שדה חן

רחל שדה-חן (7 בספטמבר 1927 - 5 בפברואר 2019) הייתה משוררת, עיתונאית וצלמת ישראלית. רחל שדה-חן נולדה וגדלה במושב כפר יחזקאל שבעמק יזרעאל. היא בתם הבכורה של משה שדה חן (פלדשטיין) וחנה אדלר, ונכדתו של ישראל יהודה אדלר ממייסדי תל אביב. היא בוגרת בי"ס מקוה ישראל ובוגרת בי"ס לאחיות תל השומר. שדה-חן קיבלה דיפלומה בבריאות הציבור בלונדון, בגרונטולוגיה בארץ ומאוניברסיטת קליפורניה בברקלי בארצות הברית. עם פרישתה המוקדמת מעבודתה כאחות וכמפקחת ארצית במשרד הבריאות והרווחה, פנתה לאהבתה הגדולה - שירה וצילום. אגודת הסופרים העברים העניקה לה את "אות קסת הזהב" לשנת 2012. שדה-חן עסקה בפעילות ציבורית והייתה בין האחיות הראשונות בארץ שהקימו את הטיפול בזקנים. זאת לצד חוגים שהיא ארגנה לעולים חדשים כדי לסייע להם להכיר את צורת החיים בארץ. שדה-חן כתבה מאות שירים ועד היום יצאו לאור 9 ספרי שירה והגיגים המעוטרים בצילומיה: "פרחי שלכת" - הוצאה פרטית, 1995 "עצים זקופים לעד : פתגמים ושירים על זקנה - משלנו ומשל אחרים" (בשיתוף עם חיים מוטליס) - הוצאה פרטית, 1996 "עבים בשמינו - הגיגים" - הוצאה פרטית, 2000 "הזעקה" "במשעולי הזמן" "חולמת אהבים" "אנחנו לא שומעים ואנחנו לא מקשיבים" "בסערת החושים - שירים ועצים" "חיי כסיפור", 2015 חלק משיריה של רחל הולחנו והוצאו בתקליטורים: "נגנו לי שירי 1" ," נגנו לי שירי 2", "משירי רחל שדה-חן", "כגרגירי חול" ו-"כפרי הקטן". מדיה וקבצים בנושא רחל שדה חן בוויקישיתוף כפרי הקטן - קליפ לשיר שנכתב לכבוד חגיגות ה - 80 לכפר יחזקאל. רחל שדה חן באתר (אורכב 22.08.2014 בארכיון Wayback Machine) אקו"ם. 1,000 התרנגולים של רחל שדה-חן באתר מגפון הספרים של רחל שדה חן, באתר "סימניה" רחל שדה חן, דף שער בספרייה הלאומית אות קסת הזהב 2012: הצגת הזוכים באתר "אימגו מגזין"
סילבר מרלין

סילבר מרלין (באנגלית: Silver Marlin) הוא כלי שיט בלתי מאויש מתוצרת אלביט מערכות למטרת סיורים ימיים. הוא מצויד בנשק 7.62 מילימטר הנשלט מרחוק וכן במערכות תצפית ותקשורת. הוא מסוגל לפעול במשך 24-36 שעות ברציפות, במשימות כגון סיור, מעקב, הגנה מפני טרור, לוחמה ימית ולוחמה נגד מוקשים, חיפוש והצלה, ניטור זיהום, ולוחמה אלקטרונית. מידע כללי
גאליה קלטיקה

גאליה קלטיקה (בלטינית: Gallia Celtica, מילולית: גאליה הקלטית) הייתה אזור גאוגרפי ותרבותי של גאליה, שאוכלוסייתו הורכבה בעיקר מקלטים. כיום, אזור זה משתרע על חלקים של שווייץ, צרפת, לוקסמבורג, וגדתו המערבית של הריין בגרמניה. לפי יוליוס קיסר ומספר אתנוגרפים רומיים, גאליה חולקה לשלושה אזורים, בכל אחד מהם עם ותרבות שונים: בלגיקה, אקוויטניה, וקלטיקה. תושבי אזור קלטיקה קראו לעצמם קלטים. לאחר שהרומאים כבשו את כל גאליה, הם חילקו אותה לפרובניקיות, וגאליה קלטיקה חולקה בין גאליה אקוויטניה וגאליה לוגדוננסיס.
סרה-אן

סרה-אן (נכתב גם סראן, וגם סרה-אל; מלך בתחילת המאה ה-16 לפנה"ס על פי הכרונולוגיה התיכונה) היה נסיך מימחד, וייתכן ומלך בחלב לאחר רציחתו של המלך החתי מורשיליש הראשון. סרה-אן ידוע דרך חותם של בנו, אבא-אן השני, שנמצא באללח' והיה בשימושו של ניקפאה (אנ') מלך אללח' כחותם מלכותי. החותם מתאר את אבא-אן השני כ"אהוב האל הדד", תואר שהיה בשימושם של מלכי ימחד. ניקפאה היה בנו של אידרימי (אנ'), שהיה מצאצאי שושלת ימחד שמלכה בחלב. אידרימי היה בנו של אלם-אלימה, המלך האחרון שמלך בחלב לפני שנכבשה על ידי ממלכת מיתני, והוא היה כנראה בנו של אבא-אן השני. שמו של סרה-אן מופיע גם בשני לוחות בכתב יתדות שנמצאו באללח', בהם הוא משמש כעד במסמכים משפטיים. לוח אחד עוסק בהסכם להעברת קרקעות בין ירים-לים השלישי ואמיתכום מלך אללחק. במסמך השני, שמו מופיע בין שמה של הנסיכה בינטיקידיה והנסיך חמורבי, שהיה יורש העצר של אללח', ומכאן הסיקו החוקרים שהוא היה כנראה בנו של ירים-לים השלישי. המסמכים שנמצאו מאשרים שסרה-אן היה נסיך ימחד, אבל לא מאשרים שהוא היה המלך. החתיתולוג טרבור ברייס (אנ') מעריך שהוא היה המלך ששיקם את חלב ואת השלטון של בית ימחד על הממלכה. חוקרים אחרים  מייחסים את שיקום בית המלוכה והממלכה לבנו, אבא-אן השני. העיר חלב שוקמה ונבנתה מחדש, וחזרה להיות עיר בירה קצת לאחר רציחתו של המלך החתי מורשיליש הראשון, שהרס אותה בשנת 1600 לפנה"ס לערך. מורשיליש הראשון מת בסביבות 1590 לפנה"ס, והשיקום נעשה תקופה קצרה לאחר מותו. בהתאם לכך, אם סרה-אן אמנם היה המלך, הוא מלך ברבע הראשון של המאה ה-16 לפנה"ס. לאחר מותו ירש אותו בנו, אבא-אן השני. בשנים שלאחר מכן הצליחה הממלכה לשקם את עצמה מעט. היא הרחיבה את שלטונה על ניי, מוּכִּיש (אזור אללח' Mukis) ועמו (Ama'u). אבל ממלכת ימחד הפסיקה להיות כוח משמעותי במזרח הקרוב, ולא חזרה למעמדה הקודם. The Routledge Handbook of the Peoples and Places of Ancient Western Asia, מאת Trevor Bryce, הוצאת Routledge,‏ 2009, עמ' 27 Orientalia: Vol. 38 מאת M.C. Astour, הוצאת Gregorian Biblical BookShop ‏ 1969, עמ' 382
אמיר הרפז

אמיר הרפז (נולד ב-1965) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, כיהן כמפקד בסיס נבטים של חיל האוויר. הרפז נולד בקיבוץ הזורע בנם של נורית ורמי הרפז. אביו היה טייס בחיל האוויר ואמו מורה. התגייס לצה"ל ב-1983 וסיים קורס טיס במגמת קרב. הוא פיקד על טייסת סקייהוק ועל טייסת F-16, שימש ראש מחלקת מחקר מודיעין של חיל האוויר. ביוני 2006 מונה למפקד בסיס נבטים ופיקד עליו במהלך מלחמת לבנון השנייה ועד אוגוסט 2008. לאחר מכן למד במכללה לביטחון לאומי ושימש ראש החטיבה האסטרטגית במטה לביטחון לאומי. בשירות המילואים משמש מדריך בבית הספר לטיסה ומפקד תא שליטה במטה המבצעי של חיל האוויר. בשנתו האחרונה בשירות הקבע עשה הסבה להוראה במסגרת תוכנית "הטובים בחינוך" בבית ברל. לאחר שחרורו החל לעבוד כמורה לפיזיקה ומחנך בתיכון ביפעת. ב-2013 מונה למנהל בית הספר העל יסודי משגב, תפקיד בו כיהן עד 2019. הרפז בעל תואר ראשון בפיזיקה מהטכניון, בעל תואר שני במדעי המדינה מהמכללה לביטחון לאומי ובעל תעודת הוראה מבית ברל. הוא נשוי ואב לשלושה. חיים ביאור, "הבנתי שאם אשאר בהיי-טק עד הפנסיה - אשתגע", באתר TheMarker‏, 21 בנובמבר 2013 ישראל מושקוביץ, ‏טסים לחינוך, באתר "ידיעות אחרונות", 16 באוגוסט 2013 (הקישור אינו פעיל) אמיר הרפז מונה לתפקיד מנהל בית הספר העל יסודי משגב (אורכב 26.08.2014 בארכיון Wayback Machine), באתר מועצה אזורית משגב
ורד שנבל

ורד שנבל (נולדה ב-21 באפריל 1973) היא סופרת ישראלית. שנבל נולדה בתל אביב וגדלה ברעננה. למדה בתיכון אוסטרובסקי. בשירותה הצבאי הייתה מדריכת אימון גופני בחיל האוויר. בוגרת בית הספר "כותרת" לעיתונאות ותקשורת, ובעלת תואר ראשון משולב במדעי החברה והרוח מהאוניברסיטה הפתוחה. לאחר סיום לימודיה האקדמאים החלה לעסוק בתחומי העיתונות והכתיבה, ובהמשך עסקה בכתיבה מגזינית בפלטפורמות שונות. שנבל החלה את דרכה העיתונאית ככתבת מוניציפלית בעיתון תל אביב. משם המשיכה לאתר תפוז אנשים בתפקיד עורכת משנה, ובהמשך התמנתה לסגנית עורכת מגזין עולם האישה. בינואר 2002 עברה להתגורר בניו יורק, ושם המשיכה לעסוק בכתיבה מגזינית (שימשה ככתבת מגזין "עולם האשה" בניו יורק) ובמקביל החלה לעסוק בעולם הטלוויזיה, לייצר תסריטים ולפתח רעיונות לתוכניות. כששבה לארץ כתבה גם למגזינים "מנטה" ו"אטמוספירה". במקביל, נחשפה לעולם הטלוויזיה בעקבות סדרות דרמה שיצרה ופיתחה. בנוסף, החלה לכתוב טור אישי במגזין טיים אאוט ילדים. ביולי 2013, יצא לאור רומן הביכורים שלה "עכשיו אפשר להתחיל". הוא החל כרעיון לתסריט. הרומן מבוסס על הבלוג הפופולרי "אלוהים יודע איך – הבלוג של מילי", שפורסם במשך שלוש שנים באתר "סלונה". את הבלוג "אלוהים יודע איך", החלה לכתוב שנבל לפני שלוש שנים[דרושה הבהרה], בתקופה לא פשוטה בחייה. היא חזרה ממגורים בניו יורק עם משפחתה, והתפרנסה מעיתונות. "הייתי הרבה שנים סגנית עורכת של 'עולם האישה', ותוך כדי הכתיבה והחיפוש העצמי, עלה בי הרעיון לכתוב על אישה שביום שהיא מתגרשת - מגלה שהיא בהיריון. הרומן זכה להצלחה רבה ותורגם לאנגלית. ספרה השני, "בית הקפה של נורה אפרון", יצא לאור ב-2016. במרכזו שני ישראלים המתגוררים בניו יורק ונפגשים במקרה. שנבל מתגוררת ברמת השרון. נשואה לירון שנבל, ואמא לשלושה. עכשיו אפשר להתחיל, אור יהודה: כנרת, זמורה-ביתן, 2013 בית הקפה של נורה אפרון, אור יהודה: כנרת, זמורה-ביתן, 2016 בלגן נפלא, אור יהודה: כנרת, זמורה-ביתן, 2018 גרפיטי, אור יהודה: כנרת, זמורה-ביתן, 2020 מדיה וקבצים בנושא ורד שנבל בוויקישיתוף רשימת הפרסומים של ורד שנבל באתר הספרייה הלאומית כתבות מאת ורד שנבל באתר טיים אאוט ורד שנבל, במיזם "סופרים קוראים" של המרכז לספריות וספרות בישראל פוסט על הספר "בית הקפה של נורה אפרון" בבלוג חי תרבות ורד שנבל, הכי זוהר שיש: ספרים ניו יורקיים על הסכין, באתר ynet, 29 בפברואר 2016 דוד רוזנטל‏, "עכשיו אפשר להתחיל": סיור מודרך במעבה המוח הנשי, באתר וואלה, 3 באוקטובר 2013 סופרים קוראים, "סופרים קוראים" - ורד שנבל, באתר https://www.youtube.com/channel/UCTseFWixBwaIRdMVSgtpXLQ, ‏Nov 21, 2013 ורד שנבל – סופרת ותסריטאית, באתר http://www.kneller.co.il/ (ארכיון) ורד שנבל בתוכנית הבוקר עם בתוכנית בוקר של ענת הראל וסופי צדקה בערוץ 2, באתר https://www.youtube.com/channel/UCnR1792RWdpaedBSFa8U0NQ שרי שביט, ורד שנבל: "הספר שלי נכתב כמו הריון", באתר ynet, 18 באוגוסט 2013 בית הקפה של נורה אפרון, באתר http://nuritha.co.il/, ‏31/01/2016 ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ורד שנבל".
שלי גוטמן

שלי גוטמן הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, כיהן כמפקד בסיס חצרים של חיל האוויר הישראלי. גוטמן סיים את קורס טיס מספר 100 במגמת קרב. שירת כטייס סקייהוק וטייס פנטום. ב-1995 מונה למפקד טייסת 106, טייסת F-15, ובשנים 1997 עד 1999 פיקד על טייסת 101, טייסת מטוסי "ברק" F-16C. שימש ראש מחלקת מבצעים בחיל האוויר, ב-2004 מונה למפקד בסיס חצרים ופיקד עליו במהלך מלחמת לבנון השנייה ועד 2007. המשיך לשרת בחיל האוויר במילואים בין השאר במהלך מבצע עמוד ענן. לאחר שחרורו כיהן כמשנה למנכ"ל וממונה על פיתוח עסקי בחברת "ערבה פאוור". ב-2014 מונה למנהל הפעילות בישראל של לוקהיד מרטין מערכות מידע. לאחר מכירת חטיבת מערכות המידע לחברת ליידוס (Leidos) מונה גוטמן למנכ"ל ליידוס ישראל. ביולי 2023 הודיע למפקד חיל האוויר על הפסקת שירותו במטה חיל האוויר בעקבות הרפורמה המשפטית. גוטמן בעל תואר ראשון מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני באסטרטגיה וניהול משאבים לאומיים מהאוניברסיטה לביטחון לאומי בוושינגטון. מתגורר בקיבוץ קטורה שבערבה. הדס וול, ‏בביתו במדבר, באתר חיל האוויר הישראלי, פברואר 2008 שני אירועי התרסקות מפגיעת ציפור, אתר אוניברסיטת תל אביב שלי גוטמן מונה למנהל פעילות לוקהיד מרטין, אתר ישראל דיפנס, 3 באפריל 2014 שני בכירי חיל האוויר פרשו משירות במחאה על המהפכה המשפטית, באתר וואלה, 19 ביולי 2023 "ההיסטוריה תשפוט": תת-אלוף רביעי מסרב להתייצב למילואים, באתר ערוץ 7, 19 ביולי 2023
אטלייה שמי

אָטֶליֶה שמי הוא מתחם וגלריה בקיבוץ כברי שבגליל המערבי, ששימש בעבר כסטודיו פיסול וציור של האמן הישראלי יחיאל שמי. סביבת העבודה שלו וכן המורשת האמנותית נשמרים במקום. יחיאל שמי, מחשובי הפסלים והציירים בישראל, התיישב עם חבריו בקיבוץ כברי, שהיה לביתו לאורך רוב ימי חייו. ב-1962 חזר שמי מלימודיו בצרפת, החל לקדם את בניית סדנת העבודה שלו, והחליט לאמץ את הכינוי הצרפתי "אטליה". שמי בחר להקים את האטליה מחוץ לאזור המיושב שבקיבוץ, ליד כביש הגישה לקיבוץ, על מנת לאפשר גישה נוחה למשאיות שהובילו את פסליו וכן חומרי גלם ליצירותיו. על בסיס מבנה ישן בגבולו הדרומי של קיבוץ כברי, עם חברו הטוב "רעננה" (אליהו סלע) ובמו ידיהם, הקימו את המבנה. לאורך השנים נוספו למבנה זה תוספות, בהתאם להתפתחותו היצירתית ולצרכיו של שמי. התווספה גם סככה עם מנוף, שאפשר לשמי לשנע ולהזיז את הברזלים גדולי המימד לריתוך ואת הפסלים בעזרת שרשראות. בשנות ה-90 העמיק את עיסוקו בציור, ובעקבות כך, התווסף למבנה הקיים מבנה נוסף שיועד לציור. שמי עבד בסדנה כחמישים שנה. הוא נפטר בשנת 2003, בגיל 81. לאחר מותו עמד המקום מיותם במשך כמה שנים. בשנת 2011 הוחלט על פתיחת סדנת העבודה של שמי לציבור הרחב. הסדנה שופצה והותאמה לתצוגה לציבור. היא חולקה לחלל פיסול וחלל ציור, חלונותיה משקיפים על גן פסלים המקיף את הבניין ועל נופי הגליל המערבי. סביבת העבודה של שמי, שולחן הציור ואף כתמי הצבע על הקיר נשמרים במקום עד היום. במסגרת הפתיחה הוצגה במקום תערוכה מרישומיו של שמי, אותה אצרה סמדר שינדלר. לאחר מכן הוצגו תערוכות מתחלפות מיצירותיו, תערוכות של אמנים נוספים המנהלים דיאלוג עם עבודתו, ופעילות חינוכית בשיתוף מוסדות אמנות שונים. התערוכות מתחלפות כל שלושה חודשים. את האטליה מקיף גן פסלים רחב ידיים מעשה ידיו של שמי. שמי יצר לאורך השנים פסלים רבים וגדולים. תחילה הונחו הפסלים סביב האטליה בצורה לא מסודרת. בשנת 2000, שלוש שנים לפני מותו, חיפש שמי מקום להניח את עבודותיו הרבות. ולאחר התלבטות רבה ביקש שמי להשאיר אותן בקיבוץ כברי. בעזרת נמרוד כנעני, חתנו, השטח סביב האטליה יושר, הונח חצץ והעבודות של שמי הונחו בצורה מסודרת בגן הפסלים. מדיה וקבצים בנושא אטלייה שמי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אטלייה שמי אטלייה שמי - בתוך קהילנט קיבוץ כברי חגית פלג-רותם, ‏נחרטים בתודעה, באתר גלובס, 29 בינואר 2014