אה"מ נפטון (1909)

אה"מ נפטון הייתה אוניית מערכה מטיפוס דרדנוט שנבנתה עבור הצי המלכותי בעשור הראשון של המאה ה-20, והייתה האונייה היחידה בסדרה שלה. היא הייתה אוניית המערכה הבריטית הראשונה שנבנתה עם תותחים בזוג ירי-על. זמן קצר לאחר כניסתה לשירות ב-1911, היא ביצעה ניסויים של מנהל בקרת אש ניסיוני ולאחר מכן הפכה לספינת הדגל של צי הבית. נפטון הפכה לספינה פרטית בתחילת 1914 והוקצתה לשייטת אוניות המערכה הראשונה. האונייה הפכה לחלק מהצי הגדול כאשר הוקם זמן קצר לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914. מלבד השתתפותה בקרב יוטלנד במאי 1916, והפעולה הלא מוכרעת ב-19 באוגוסט מספר חודשים לאחר מכן, שירותה במהלך המלחמה כלל בדרך כלל סיורים שוטפים ואימונים בים הצפוני. נפטון נחשבה מיושנת לאחר המלחמה והועברה לעתודה לפני שנמכרה לגרוטאות ב-1922 ולאחר מכן נגרטה. השקתה של אה"מ דרדנוט ב-1906 זירזה מרוץ חימוש ימי כאשר גרמניה האיצה את תוכניות הבנייה הימיות שלה בתגובה. למרות התרחבות פתאומית זו של צי של אומה אחרת, האדמירליות הבריטית הרגישה בטוחה בידיעה שלגרמניה יהיו רק ארבע אוניות ראשה מודרניות בהפעלה עד 1910, בעוד שלצי המלכותי יהיו אחת עשרה. לפיכך, הם הציעו לבנות רק אוניית מערכה בודדת וסיירת מערכה אחת בתקציב הצי 1908–1909 שנשלח לממשלה בדצמבר. הליברלים, המחויבים לצמצם את ההוצאות הצבאיות ולהגדיל את הוצאות הרווחה הסוציאלית, רצו לקצץ את התקציב ב-1,340,000 ליש"ט מתחת לתקציב השנה הקודמת, אך בסופו של דבר שוכנעו שלא לעשות זאת לאחר שראש הממשלה, סר הנרי קמפבל-באנרמן, קיבל תדרוך יסודי על כל חלק בתקציב בפברואר 1908. הוויכוחים על התקציב במרץ היו סוערים; המבקרים לא היו מרוצים ממספר האוניות שנבנות, וטענו שהממשלה הייתה שאננה מדי לגבי עליונותו של הצי המלכותי על הצי הקיסרי הגרמני, אך הם היו מרוצים כאשר הרברט הנרי אסקווית', שר האוצר, שהיה ממלא מקומו של ראש הממשלה שהיה חולה אנוש, הודיע כי הממשלה מוכנה לבנות כמה שיותר דרדנוטים כדי לשלול כל עליונות גרמנית אפשרית החל מסוף 1911. נפטון הייתה גרסה משופרת של סדרת סנט וינסנט הקודמת עם שריון נוסף והחימוש סודר מחדש בצורה יעילה יותר. היא הייתה הדרדנוט הבריטית הראשונה ששונה במערך צריחי התותחים שלה מדרדנוט. בניגוד לאוניות המוקדמות יותר, צריחי הכנפיים שלה היו מסודרים "בדירוג" כך שכל חמשת הצריחים יכלו לירות על הצד הרחב, אם כי בפועל נזקי הפיצוץ למבנה העילי ולסירות הפכו את זה לבלתי מעשי אלא במקרה חירום. זה נעשה כדי להתאים את מטח הדופן של 10 התותחים לעיצובים הזרים העדכניים ביותר כמו סדרת דלאוור האמריקאית, אם כי תצורת הצריחים הכל-מרכזית של הספינות האמריקאיות ביטלה את בעיות הפיצוץ שפגעו ביעילותו של הסדר ה"כלל". נפטון הייתה גם הדרדנוט הבריטי הראשונה שצוידה בצריחי ירי-על, במאמץ לקצר את האונייה ולהפחית עלויות. חיסכון נוסף באורך הושג על ידי הצבת סירות האונייה על קורות מעל שני צריחי הכנפיים כדי לצמצם את אורך הכלי. החיסרון בהסדר זה היה שאם הקורות נפגמו במהלך הלחימה, הן היו עלולות ליפול על הצריחים, ולשתק אותם. הגשר גם היה ממוקם מעל מגדל הניווט, שבדומה לכך הסתכן בשיתוק אם הגשר יתמוטט. לנפטון היה אורך כולל של 546 רגל (166.4 מטרים), רוחב של 85 רגל (25.9 מטרים), ושוקע עמוקה של 28 רגל 6 אינץ' (8.7 מטרים). הדחק האונייה היה 19,680 טונות ארוכות (20,000 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-23,123 טונות ארוכות (23,494 טונות) במעמס מלא. לאונייה היה גובה מטאצנטרי של 6.5 רגל (2.0 מטרים) במעמס מלא. הצוות שלה מנה כ-756 קצינים ומלחים עם כניסתה לשירות ו-813 ב-1914. האונייה הונעה על ידי שני סטים של טורבינות קיטור עם הנעה ישירה של פארסונס, שכל אחת מהן שוכנה בחדר מכונות נפרד. צירי המדחף החיצוניים חוברו לטורבינות בלחץ גבוה והטורבינות בלחץ נמוך הניעו את הצירים הפנימיים. הטורבינות השתמשו בקיטור מ-18 דוודי Yarrow בלחץ עבודה של 235 PSI‏ (1,620 קילו-פסקל, 17 קילוגרם-כוח לסמ"ר). הם דורגו ב-25,000 כוחות סוס (19,000 קילוואט) והעניקו לנפטון מהירות מרבית של 21 קשרים (39 קמ"ש). היא נשאה מקסימום 2,710 טונות ארוכות (2,753 טונות) של פחם ועוד 790 טונות ארוכות (803 טונות) של מזוט שהותז על הפחם כדי להגביר את קצב השריפה שלו. זה העניק לה טווח של 6,330 מיילים ימיים (11,720 ק"מ) במהירות שיוט של 10 קשרים (19 קמ"ש). נפטון הייתה מצוידת בעשרה תותחי טעינת עכוז (BL)‏ 12 אינץ' (305 מ"מ) Mark XI בחמישה צריחים תאומים בעלי הנעה הידראולית, שלושה לאורך קו המרכז והשניים הנותרים כצריחי כנפיים. הצריחים בקו המרכז סומנו 'A'‏, 'X' ו-'Y', מלפנים לאחור, וצריחי הכנף הימני והשמאלי היו 'P' ו-'Q' בהתאמה. התותחים היו בעלי הגבהה מקסימלית של +20° מה שהעניק להם טווח של 21,200 יארד (19,385 מטרים). הם ירו פגזים במשקל 850 ליברות (386 קילוגרם) במהירות לוע של 2,825 רגל לשנייה (861 מטר לשנייה) בקצב של שני פגזים לדקה. האונייה נשאה 100 פגזים לכל תותח. נפטון הייתה הדרדנוט הבריטית הראשונה עם חימוש משני שלה של 16 תותחי BL‏ 4 אינץ' (102 מ"מ) Mark VII מותקנים בתושבות בודדות ללא חיפוי במבנה העילי. שינוי זה נעשה כדי לטפל בבעיות שפקדו את מיקומי הגגות של הצריחים ששימשו באוניות מערכה קודמות. יש לציין כי התותחים החשופים היו קשים לפעילות כאשר החימוש העיקרי היה בפעולה, בשל הקושי בחידוש התחמושת שלהם. יתר על כן, לא ניתן היה לשלוט על התותחים באופן מרכזי כדי לתאם את האש לעבר המטרות המסוכנות ביותר. התותחים היו בעלי הגבהה מרבית של +15° מה שהעניק להם טווח של 11,400 יארד (10,424 מטרים). הם ירו פגזים במשקל 31 ליברות (14.1 קילוגרם) במהירות לוע של 2,821 רגל לשנייה (860 מטר לשנייה). הם סופקו עם 150 פגזים לכל תותח. האונייה נשאה גם תותחי הצדעה ירי מהיר 3 פאונד (1.9 אינץ' (47 מ"מ)) של הוצ'קיס. האונייה הייתה מצוידת בשלושה צינורות טורפדו 18 אינץ' (450 מ"מ) שקועים, אחד בכל צד רוחב ואחר בירכתיים, עבורם סופקו 18 טורפדות. עמדות השליטה על החימוש הראשי היו ממוקמות בצמרות התצפית בראש החזית והתורנים הראשיים. נתונים מממד טווח של 2.7 מטר (Barr and Stroud) הממוקם בכל עמדת בקרה הוכנסו למחשב מכני Dumaresq והועברו חשמלית לשעוני טווח Vickers הממוקמים בתחנת השידור הממוקמת מתחת לכל עמדה בסיפון הראשי, שם הוא הומר לנתוני גובה והסטה לשימוש התותחים. נתוני המטרה גם תועדו בצורה גרפית על טבלת התווייה כדי לסייע לקצין התותחנות לחזות את תנועת המטרה. ניתן היה לחבר את הצריחים, תחנות השידור ועמדות הבקרה כמעט בכל שילוב. נפטון הייתה הדרדנוט הבריטי הראשונה שנבנתה עם מנהל בקרת ירי, אם כי אב טיפוס ניסיוני שתוכנן על ידי תת אדמירל סר פרסי סקוט. זה הותקן על התורן הקדמי, מתחת לחלק העליון וסיפק נתונים חשמליים לצריחים באמצעות מצביע על חוגה, שאנשי צוות הצריח היו צריכים לעקוב אחריהם. בקרת המנהל ירתה את התותחים בו-זמנית מה שסייע באיתור נתזי הפגזים ומזער את השפעות הסבסוב על פיזור הפגזים. מנהל בקרת האש הוחלף מאוחר יותר במנהל חדש שהוזמן ב-1913 והותקן עד מאי 1916. מדדי טווח נוספים באורך 9 רגל, מוגנים על ידי חיפויים משוריינים, נוספו לכל צריח תותחים בסוף 1914. יתר על כן, על האונייה הותקנו טבלאות בקרת אש של Mark I Dreyer בתחילת 1916 בכל תחנת שידור ששילבה את הפונקציות של Dumaresq ושעון הטווח. לנפטון הייתה חגורת שריון בקו המים של שריון מוצק של קרופ בעובי 10 אינץ' (254 מילימטרים) בין הברבטים הקדמיים והאחוריים שהצטמצם ל-2.5 אינץ' (64 מילימטרים) לפני שהגיע לקצה האונייה. הוא כיסה את צד הגוף מהסיפון האמצעי ועד 4 רגל 4 אינץ' (1.3 מטרים) מתחת לקו המים שבו הוא הצטמצם ל-8 אינץ' (203 מילימטרים) באמצע האונייה. מעל זה הייתה רצועת שריון בעובי 8 אינץ'. מחיצות בעובי 5 אינץ' (127 מילימטרים) חיברו את החלק באמצע האונייה של קו המים וחגורות השריון העליונות ברגע שהגיעו לחלקים החיצוניים של הברבטה הקדמית. באופן דומה, המחיצה האחורית חיברה את חגורות השריון אל הברבטה האחורית ביותר, אם כי היא הייתה בעובי 8 אינץ'. שלושת הברבטות בקו המרכז היו מוגנות על ידי שריון בעובי 9 אינץ' (229 מילימטרים) מעל הסיפון הראשי שהצטמצם ל-5 אינץ' (127 מילימטרים) מתחתיו. ברבטות הכנפיים היו דומות פרט לכך שהיה להן שריון חזית בעובי 10 אינץ'. לצריחי התותחים היו מגני חזית ודפנות בעובי 11 אינץ' (279 מילימטרים) עם גגות בעובי 3 אינץ'. עובי שלושת הסיפונים המשוריינים נע בין 1.25–3 אינץ' (32–76 מילימטרים) עם האזורים העבים יותר מחוץ למצודת השריון המרכזית. החזית והצדדים של מגדל הניווט היו מוגנים על ידי לוחות בעובי 11 אינץ', אם כי הדופן האחורית והגג היו בעובי 8 אינץ' ו-3 אינץ' בהתאמה. למגדל הפיקוח על הטורפדו מאחור היו דפנות בעובי 3 אינץ' וגג בעובי 2 אינץ'. לנפטון היו שתי מחיצות נגד טורפדו אורכיות שעוביין נע בין 1–3 אינץ' (25–76 מילימטרים) והשתרעו מהקצה הקדמי של ברבטה 'A' עד סוף מחסן התחמושת של 'Y'. היא הייתה הדרדנוט הבריטית הראשונה שהגנה על ספיגת הארובה שלה עם לוחות שריון בעובי 1 אינץ'. התאים בין חדרי הדוודים שימשו כמחסני פחם. מגני תותחים הותקנו לתותחי ה-4 אינץ' הקדמיים לאחר ספטמבר 1913 והתותחים הקדמיים של 4 אינץ' נסגרו. בשנים 1914–1915 נסגרו תותחי ה-4 אינץ' העליונים באמצע האונייה, קורת הסירה הקדמית הוסרה ותותח נ"מ 3 אינץ' (76 מ"מ) נוסף על הסיפון. בערך 50 טונות ארוכות (51 טונות) של שריון הסיפון נוסף לאחר קרב יוטלנד במאי 1916. עד תחילת 1917, 4 תותחים הוסרו מהמבנה האחורי ונוסף תותח נ"מ יחיד בקוטר 4 אינץ', בסך הכל 12 תותחי 4 אינץ'. צינור הטורפדו האחורי הוסר בשנים 1917–1918 וכך גם החלק העליון האחורי. מד טווח זווית גבוהה הותקן על החלק העליון הנותר וסיפון טיסה הותקן בצריח 'A' בשנת 1918. נפטון, שנקראה על שמו של אל הים הרומי, הוזמנה ב-14 בדצמבר 1908. היא הונחה ב-HM Dockyard, פורטסמות' ב-19 בינואר 1909, הושקה ב-30 בספטמבר והושלמה בינואר 1911 בעלות של 1,668,916 ליש"ט, כולל חימושה. הספינה נכנסה לשירות ב-19 בינואר 1911 לניסויים עם מנהל הירי הניסיוני של סקוט, שנמשכו עד 11 במרץ, להם היה עד אדמירל משנה סר ג'ון ג'ליקו, מפקד הצי האטלנטי. נפטון החליפה את דרדנוט כספינת הדגל של צי הבית והפלגה הראשונה ב-25 במרץ ולאחר מכן השתתפה במסקר צי ההכתרה בספיטהד ב-24 ביוני. ב-1 במאי 1912 שונה שמה של הפלגה הראשונה לשייטת אוניות המערכה הראשונה (BS); נפטון הוחלפה כספינת הדגל של השייטת ב-22 ביוני. האונייה השתתפה בביקורת הצי הפרלמנטרית ב-9 ביולי בספיטהד. נפטון הפכה לספינה פרטית ב-10 במרץ 1914 כשהוחלפה על ידי איירון דיוק כספינת הדגל של צי הבית והצטרפה מחדש לשייטת אוניות המערכה הראשונה. בין 17 ל-20 ביולי 1914 נפטון השתתפה בניסוי גיוס ובדיקת צי כחלק מהתגובה הבריטית למשבר יולי. כשהגיעה לפורטלנד ב-27 ביולי, היא קיבלה הוראה להמשיך עם שאר צי הבית לסקפה פלו יומיים לאחר מכן כדי להגן על הצי מפני התקפת פתע גרמנית אפשרית. באוגוסט 1914, בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה, אורגן צי הבית מחדש כצי הגדול, תחת פיקודו של אדמירל ג'ליקו. רובו התבסס לזמן קצר (22 באוקטובר עד 3 בנובמבר) בלו סווילי, אירלנד, בעוד ההגנות בסקפה פלו חוזקו. בערב 22 בנובמבר 1914 ערך הצי הגדול סריקה עקרונית בחציו הדרומי של הים הצפוני; נפטון פעלה עם הכוח העיקרי בתמיכה בשייטת סיירות המערכה הראשונה של תת-אדמירל דייוויד ביטי. הצי חזר לנמל בסקפה פלו ב-27 בנובמבר והאונייה החלה בשיפוץ ב-11 בדצמבר. השיפוץ של נפטון הסתיים בערב 23 בינואר 1915 כשהיא הצטרפה לשאר הצי הגדול כשהפליג לתמיכה בסיירות המערכה של ביטי, אך הצי היה רחוק מדי והשתתף בקרב שרטון דוגר למחרת היום. ב-7–10 במרץ ביצע הצי הגדול סריקה בצפון הים הצפוני, במהלכו ביצע תמרוני אימונים. שייט נוסף כזה התקיים ב-16–19 במרץ; בזמן שחזרה הביתה לאחר סיום התרגילים, נפטון הותקפה ללא הצלחה על ידי הצוללת הגרמנית SM U-29. תוך כדי תמרון למתקפה נוספת, הצוללת אותרה על ידי דרדנוט שנגחה ושיסעה אותה לשניים. לא היו ניצולים. ב-11 באפריל ערך הצי הגדול, כולל נפטון, סיור במרכז הים הצפוני וחזר לנמל ב-14 באפריל; סיור נוסף באזור התקיים ב-17–19 באפריל, ואחריו תרגילי ירי מול איי שטלנד ב-20–21 באפריל. הצי הגדול ביצע סריקות למרכז הים הצפוני ב-17–19 במאי וב-29–31 במאי מבלי להיתקל בכלי שיט גרמני. במהלך 11–14 ביוני תרגל הצי תרגילי ירי וקרב ממערב לשטלנד, והתאמן מול שטלנד שלושה ימים לאחר מכן. ב-2–5 בספטמבר יצא הצי לשייט נוסף בקצה הצפוני של הים הצפוני, ערך תרגילי ירי, ובילתה את שאר החודש בביצוע אימונים רבים. האונייה, יחד עם רוב הצי הגדול, ביצעה סריקה נוספת לים הצפוני החל מ-13 עד 15 באוקטובר. כמעט שלושה שבועות לאחר מכן, נפטון השתתף במבצע אימון צי נוסף ממערב לאורקני במהלך 2–5 בנובמבר. הצי יצא לשייט בים הצפוני ב-26 בפברואר; ג'ליקו התכוון להשתמש בכוח הארוויץ' כדי לטהר את מפרץ הלגולנד, אך מזג אוויר גרוע מנע פעולות בדרום הים הצפוני. כתוצאה מכך, הפעילות הוגבלה לקצה הצפוני של הים. בליל 25 במרץ הפליגו נפטון ושאר הצי מסקפה פלו, כדי לתמוך בצי הקרב ובכוחות קלים אחרים שפשטו על בסיס הצפלין הגרמני בטונדרן. ב-21 באפריל, הצי הגדול ערך מפגן מול שונית הורנס כדי להסיח את דעתם של הגרמנים, בזמן שהצי הרוסי שיקם את שדות המוקשים ההגנתיים שלו בים הבלטי. הצי חזר לסקפה פלו ב-24 באפריל ותדלק, לפני שהמשיך דרומה בתגובה לדיווחים מודיעיניים לפיהם הגרמנים עומדים לפתוח בפשיטה על לואוסטופט. הצי הגדול לא הגיע לאזור אלא לאחר נסיגת הגרמנים. במהלך 2–4 במאי, הצי ערך מפגן נוסף מול שונית הורנס כדי לשמור על תשומת הלב הגרמנית ממוקדת בים הצפוני. בניסיון לפתות ולהשמיד חלק מהצי הגדול, צי הים הפתוח הגרמני, המורכב מ-16 דרדנוטים, שש פרה-דרדנוטים, שש סיירות קלות ו-31 סירות טורפדו, עזב את בסיס הצי מוקדם בבוקר 31 במאי. הצי הפליג בשיתוף פעולה עם חמשת סיירות המערכה והסיירות התומכות וסירות הטורפדו של קונטר-אדמירל פרנץ פון היפר. חדר 40 של הצי המלכותי יירט ופענח את תעבורת הרדיו הגרמנית שהכילה תוכניות של המבצע. האדמירליות הורתה על הצי הגדול, הכולל כ-28 אניות דרדנוט ו-9 סיירות מערכה, להתייצב בלילה הקודם כדי לנתק ולהשמיד את צי הים הפתוח. ב-31 במאי, נפטון, בפיקודו של קפטן ויויאן ברנרד, שובצה בפלגה ה-5 של שייטת אוניות המערכה הראשונה והייתה הספינה ה-19 מראש מערך הקרב לאחר הפריסה. במהלך השלב הראשון של הקרב הכללי, האונייה ירתה בשעה 18:40 שני מטחים מתותחיה הראשיים לעבר אוניית מערכה שבקושי נראית לעין. בערך בזמן שצי הים הפתוח שינה את מסלולו החל בשעה 18:55 כדי לירות מחדש לעבר הצי הגדול, נפטון ירתה מטח אחד לעבר הסיירת הקלה הנכה SMS ויסבאדן עם השפעה לא ידועה. לאחר הפנייה הספינות של השייטת הראשונה היו הקרובות ביותר לגרמנים, ובסביבות השעה 19:10 היא ירתה ארבעה מטחים לעבר סיירת המערכה SMS דרפלינגר, וטענה לשתי פגיעות, אם כי לא ניתן היה לאשר אותם. זמן קצר לאחר מכן, האונייה ירתה בחימוש הראשי והמשני שלה לעבר משחתות האויב ללא תוצאות ולאחר מכן נאלצה להסתובב כדי להתחמק משלוש טורפדות. זו הייתה הפעם האחרונה שנפטון ירתה בתותחים שלה במהלך הקרב. בסך הכל היא ירתה 48 פגזים 12 אינץ' (21 סופר נפיצים ו-27 נפוצים מחודדים) ו-48 פגזים מתותחי ה-4 אינץ' שלה במהלך הקרב. לאחר הקרב, הועברה האונייה לשייטת אוניות המערכה הרביעית. הצי הגדול התייצב ב-18 באוגוסט כדי לארוב לצי הים הפתוח בזמן שהתקדם לים הצפוני הדרומי, אך שורה של תקלות וטעויות מנעו מג'ליקו ליירט את הצי הגרמני לפני שחזר לנמל. שתי סיירות קלות הוטבעו על ידי צוללות גרמניות במהלך המבצע, מה שגרם לג'ליקו להחליט שלא לסכן את היחידות העיקריות של הצי דרומית ל-55° 30' צפון עקב שכיחות הצוללות והמוקשים הגרמניים. האדמירליות הסכימה וקבעה שהצי הגדול לא יצא לפעולה אלא אם הצי הגרמני ינסה פלישה לבריטניה או שתהיה אפשרות חזקה שניתן יהיה לכפות עליה קרב בתנאים מתאימים. ב-22 באפריל 1918 הפליג צי הים הפתוח צפונה בפעם האחרונה בניסיון לא מוצלח ליירט שיירה לנורווגיה, ונאלץ לחזור יומיים לאחר מכן לאחר שלסיירת המערכה SMS מולטקה נגרם נזק למנוע. הצי הגדול יצא לפעולה מרוזית' ב-24 עם גילוי הפעולה, אך לא הצליח ללכוד את הגרמנים. נפטון נכחה ברוזית' כאשר הצי הגרמני נכנע ב-21 בנובמבר והועברה לעתודה שם ב-1 בפברואר 1919, מכיוון שהיא הייתה מיושנת לחלוטין בהשוואה לדרדנוטים האחרונות. האונייה הוצאה משירות במרץ 1921 ונמכרה לגרוטאות ליוז בולקוב בספטמבר 1922. היא נגררה לבלית', נורת'מברלנד ב-22 בספטמבר כדי להתחיל בפירוק. מדיה וקבצים בנושא אה"מ נפטון בוויקישיתוף