ג'ון האנט

הנרי ססיל ג'ון האנט (באנגלית: Henry Cecil John Hunt; 22 ביוני 1910 – 7 בנובמבר 1998) היה קצין בצבא הבריטי שנודע בעיקר כמנהיג משלחת 1953 הבריטית המצליחה להר האוורסט. ב-22 ביוני 1910 נולד האנט בשימלה, הראג' הבריטי בן לקפטן ססיל אדווין האנט מצבא הודו הבריטית, ונכדו רב-רב של החוקר ריצ'רד פרנסיס ברטון. אביו נהרג בקרב במהלך מלחמת העולם הראשונה. מגיל 10, בילה האנט רבות מזמנו בהרי האלפים, שם פיתח מיומנויות של טיפוס הרים שיתרום לו בהמשך בזמן השתתפות במספר משלחות להימלאיה בעת שירותו בהודו. הוא ביצע טיפוס מודרך של פסגת פיז פאלו בגיל 14. הוא התחנך במכללת מרלבורו לפני שנכנס למכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט, שם זכה במדליית הזהב של המלך ובחרב הזיכרון של אנסון. לאחר סנדהרסט, הוסמך האנט כלוטננט משנה בחיל הרובים המלכותי של המלך (KRRC) ב-30 בינואר 1930. בין עמיתיו לסיום היו צ'ארלס הארינגטון ואלן בראון. בשנת 1931, הועבר הגדוד להודו. הוא קודם לדרגת לוטננט ב-1933. למרות הרקע שלו, נראה שהוא לא היה נוח לחלוטין עם האקלים החברתי השורר של הראג'. הוא העדיף רוגבי על פני פולו, וכבר שלט בגרמנית ובצרפתית הוסיף אורדו וכמה בנגלית. בשנת 1934 הפך לקצין מודיעין צבאי בצבא ההודי, בדרגת קפטן מקומית, והושאל למשטרת הודו. באותו זמן תנועת העצמאות ההודית צברה תאוצה, ובנגל הושפעה במיוחד. האנט אף עבד בסתר, איסוף מודיעין בצ'יטגונג כשהוא לבוש בבגדים מקומיים. הוא חזר לגדוד שלו ב-1935, לאחר שקיבל את מדליית משטרת הודו. במהלך תקופה זו המשיך האנט לטפס בהימלאיה. בשנת 1935, יחד עם קבוצתו של ג'יימס וולר, ניסה לטפס על סלטרו קנגרי והגיע לגובה של 7,470 מטר. הישג זה הוביל לבחירתו למועדון האלפיני ולחברה הגאוגרפית המלכותית. הוא ביקש להצטרף למשלחת 1936 לאוורסט, אך נדחה כאשר רופא ה-RAF גילה אצלו בעיית לב קלה. ב-3 בספטמבר 1936 הוא התחתן עם ג'וי מובראי-גרין. בשנת 1937, היא השתתפה יחד עם רג'י קוק בטיול ההימלאיה של האנט, שכלל סיור בקנצ'נג'נגה, הפסגה הדרום-מערבית של פסגת נפאל, וטיפוס שלישי על מעבר זמו בין קנגצ'נג'ונגה לסימבו. במהלך המסע הם ראו עקבות שאחד מהשרפות של המשלחת אמר להם שהן של הייטי. בשנת 1938 חזר האנט לשירות במודיעין הצבאי, וקודם לדרגת קפטן קבוע. עם חזרתו לבריטניה ב-1940, הפך האנט למדריך ראשי בבית הספר ללוחמת הרים ושלג של הקומנדו, בריימר. בשנת 1943, הוא חזר לתפקיד הגדודי כרס"ן בפועל ולוטננט קולונל, ומונה למפקד הגדוד ה-11 של ה-KRRC. בתור מרכיב חיל הרגלים הממונע של חטיבת השריון ה-23, הוביל האנט את הגדוד במערכה האיטלקית. בשנת 1944, קיבל האנט פרס מיידי של מסדר השירות המצוין (DSO) על מנהיגותו בלחימה עזה על נהר הסנגרו. באוקטובר 1944, הועבר הגדוד שלו ליוון, בדיוק כשהמתחים שהובילו למלחמת האזרחים היוונית הפכו לברורים. ביוון, מונה האנט לבריגדיר זמני וקיבל את הפיקוד על חטיבת הרגלים ההודית ה-11, חלק מהדיוויזיה ההודית ה-4, בפטרס. הוא תיאר את הניסיון לשמור על השלום בין הפלגים השונים כ"תקופה המתוחה והקשה ביותר בכל ניסיוני, לפני ואחרי". על מאמציו שם מונה האנט למפקד מסדר האימפריה הבריטית ביוני 1945. בניגוד לאיטליה, הוא נצטווה לא ליזום התקפות והיה צריך להתמודד עם כוחות עוינים גדולים שאיימו עליו, וחדירה של אזרחים חמושים וכן מספר הולך וגדל של עלבונות לחייליו. האנט שמר על המצב רגוע, וכאשר הורשה לפעול, ובאמצעות תגבורת, תכנן וביצע מבצע מוצלח. האנט הועסק בצוות המפקדה העליונה של חיל המשלוח של בעלות הברית (SHAEF) כאשר קיבל את ההזמנה המפתיעה להוביל את משלחת האוורסט הבריטית של 1953. היה מצופה שאריק שיפטון יוביל את המשלחת, מכיוון שהוביל את הניסיון הבריטי (הכושל) על צ'ו אוי בשנה הקודמת שממנו נמשכו רוב המטפסים. עם זאת, הוועדה ההימלאית המשותפת של מועדון האלפיני והחברה הגיאוגרפית המלכותית שפיקחה על ניסיונות הבריטים על האוורסט החליטה שניסיונו הצבאי של האנט וקרדיט הטיפוס הבלתי מעורער שלו יספקו את הסיכוי הטוב ביותר להצלחה. זה נחשב קריטי שהמשלחת הזו תהיה מוצלחת מכיוון שלצרפתים הייתה רשות לערוך משלחת ב-1954 ולשווייצרים ב-1955, כלומר לבריטים לא תהיה הזדמנות נוספת עד 1956 לכל המוקדם. חברי המשלחת הרגישו נאמנות חזקה לשיפטון והיו לא מרוצים מהחלפתו. אדמונד הילרי היה אחד המתנגדים הגדולים ביותר לשינוי, אך שוכנע במהרה על ידי אישיותו של האנט והודאתו הכנה שהשינוי טופל בצורה גרועה. מחנה הבסיס הוקם ב-12 באפריל 1953. הימים הבאים הוקדשו לביסוס נתיב דרך מפולת הקרח קומבו, וברגע שנפתחה, צוותי שרפה העבירו טונות של אספקה במעלה ההר. מחנות מתקדמים רצופים נוצרו, אט אט נסלל גבוה יותר במעלה ההר. עד 21 במאי, וילפריד נויס ואנוללו הגיעו לציון הדרך הפסיכולוגי של הקול הדרומי. האנט בחר שני זוגות מטפסים לנסות את ההר. הזוג הראשון (טום בורדילון וצ'ארלס אוונס) יצא ב-26 במאי אך נאלץ לסגת לאחר שהתעייפו גבוה על ההר. באותו יום, האנט עצמו טיפס ל-8,350 מטר (27,395 רגל) עם שרפה דה נמגיאל כדי להשאיר מצבור ציוד על הרכס הדרום מזרחי עבור צוות הפסגה השני. ב-28 במאי, עשתה המשלחת את המתקפה השנייה שלה על הפסגה עם זוג המטפסים השני. הפסגה הגיעה לבסוף בשעה 11:30 בבוקר ב-29 במאי 1953 על ידי הניו זילנדי אדמונד הילרי והשרפה טנזינג נורגיי מנפאל. חדשות על הצלחת המשלחת הגיעו ללונדון בבוקר הכתרתה של המלכה אליזבת השנייה. כשחזרו לקטמנדו כמה ימים לאחר מכן, גילו שהילרי מונה לאביר מפקד מסדר האימפריה הבריטית והאנט ל־Knight Bachelor על מאמציהם. הוא קיבל את תואר האביר שלו כשחזר ללונדון ביולי 1953. כבוד נוסף הוענק לאנט ולצוות המשלחת: מדליית האברד של נשיונל ג'יאוגרפיק, הפעם הראשונה שהמדליה הוענקה על בסיס קולקטיבי, אם כי רפליקות ברונזה אישיות נעשו עבור האנט, הילרי ונורגיי. מדליית המייסד של החברה הגיאוגרפית המלכותית; מדליית לורנס של החברה המלכותית המרכזית לאסיה; ותוארי כבוד מאוניברסיטאות אברדין, דרהאם ולונדון. האנט חזר לתפקיד פעיל בצבא, והוצב כסגן מפקד בסנדהרסט. לאחר פרישתו מהשירות הצבאי ב-1956, כאשר קיבל את דרגת כבוד, הפך למנהל הראשון של תוכנית פרס דוכס אדינבורו, תפקיד שמילא במשך עשר שנים. הוא השאיר תיאור של משלחת הקווקז הבריטית ב-1958. להאנט היו לו ארבע בנות הוא נפטר ב-7 בנובמבר 1998 בגיל 88. מדיה וקבצים בנושא ג'ון האנט בוויקישיתוף Burke's Landed Gentry of Ireland (1912 edn): BURTON of Carrigaholt Castle "Casualty details—Hunt, Cecil Edwin". Commonwealth War Graves Commission. נבדק ב-1 בספטמבר 2009. {{cite web}}: (עזרה) "Hunt, Baron, (Henry Cecil John Hunt) (22 June 1910 – 8 November 1998)". WHO'S WHO & WHO WAS WHO (באנגלית). 2007. doi:10.1093/ww/9780199540884.013.u248884. ISBN 978-0-19-954089-1. נבדק ב-12 בפברואר 2021. {{cite web}}: (עזרה) Piece details WO 373/75, the National Archives contains the citation for the CBE, which can be downloaded (fee payable) from Documents Online, Image details—Hunt, Henry Cecil John. Retrieved 8 April 2008. Perrin, Jim (11 בינואר 2008). "Obituary – Sir Edmund Hillary". The Guardian. {{cite news}}: (עזרה) Conefrey, Mick (2012). Everest 1953: The Epic Story of the First Ascent. OneWorld Publications. pp. 184 & 205. ISBN 978-1-78074-230-4. "Mount Everest Expedition 1953". Imaging Everest. Royal Geographical Society. 2001–2003. אורכב מ-המקור ב-4 במרץ 2016. נבדק ב-18 בינואר 2008. {{cite web}}: (עזרה) Jenkins, Mark C (25 באפריל 2003). "Archive: Eisenhower Meets with Hillary". Radio Expeditions—Everest: To the Top of the World—A Look Back on 50 Years of Triumph and Tragedy. NPR, reproducing archive material from the National Geographic Society. {{cite web}}: (עזרה) White, Stephen (9 בנובמבר 1998). "Everest hero dies aged 88". The Mirror. נבדק ב-31 במאי 2013. {{cite news}}: (עזרה) Venables, Stephen; Bonington, Sir Chris (10 בנובמבר 2018). "Obituary: Lord Hunt". The Independent. {{cite journal}}: (עזרה) "Obituary: Lord Hunt". The Telegraph. 9 בנובמבר 1998. אורכב מ-המקור ב-12 בנובמבר 2010. נבדק ב-19 באוקטובר 2018. {{cite journal}}: (עזרה)