laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
The Good, the Bad and the Ugly (נעימת נושא)

"The Good, the Bad and the Ugly" הוא קטע אינסטרומנטלי אשר היה שיר הנושא של סרט הקולנוע "הטוב, הרע והמכוער" משנת 1966 בבימויו של סרג'יו לאונה. השיר נכלל בפסקול הסרט תחת השם "The Good, the Bad and the Ugly (main title)". הקטע האינסטרומנטלי הולחן על ידי המלחין האיטלקי אניו מוריקונה. גרסת כיסוי של הוגו מונטנגרו משנת 1968 הפכה ללהיט גדול בארצות הברית ובבריטניה כאשר השיר הגיע למקום הראשון במצעד הבריטי במהלך נובמבר 1968. במהלך שנת 1960 במאי הקולנוע סרג'יו לאונה, חבר ילדות של מוריקונה, שכר את מוריקונה שילחין עבורו את המוזיקה לסרטו הבא "בעבור חופן דולרים". שיתוף פעולה זה הוביל בהמשך למספר שיתופי פעולה בין השניים במספר סרטים אותם יצר לאונה בהמשך (בהם שיתוף פעולה שהוביל ליצירת שיר זה), אשר חלקם נחשבים למערבוני ספגטי. הוגו מונטנגרו היה מלחין ומנצח תזמורת אמריקני אשר החל להכין שירים לסרטים במהלך שנות ה-60. לאחר שהוא שמע את פסקול הסרט "הטוב, הרע והמכוער" מונטנגרו החליט ליצור גרסת כיסוי לנעימת הנושא. ביצירת הקטע אינסטרומנטלי זה השתתפו ארט סמית (אוקרינה), טומי מורגן (מפוחית), אליוט פישר (כינור חשמלי), מאני קליין (חצוצרה), ומוזי מרצליאנו (מבצע את השריקות לאורך השיר). למרבה ההפתעה של מונטנגרו ויתר המוזיקאים שיצרו את גרסת הכיסוי, הסינגל של גרסה זו הפך ללהיט במהלך שנת 1968 כאשר הוא הגיע למקום השני במצעד הבילבורד האמריקני ביוני של אותה השנה. ב-16 בנובמבר 1968 השיר הגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי והוא נותר בהמשך במיקום זה במשך ארבעה שבועות. גרסה זו מכרה מעל מיליון ורבע עותקים וזיכתה את מונטנגרו בתקליט זהב. מידע על היצירה "The Good, the Bad and the Ugly" באתר מיוזיק בריינז גרסאות נוספות ל"The Good, the Bad and the Ugly" באתר SecondHandSongs גרסתו של הוגו מונטנגרו לשיר באתר discogs.com WebCite query result Murrells, Joseph (1978). The Book of Golden Discs (2nd ed.). London: Barrie and Jenkins Ltd. p. 244. ISBN 0-214-20512-6.
אליעזר פקטורובסקי

אליעזר פַקטוֹרוֹבסקי (פקטורי) (6 בינואר 1897 – 14 באפריל 1926, ל' בניסן תרפ"ו) היה בוטנאי ארץ ישראלי, מאבות הבוטניקה בארץ ישראל. פקטורובסקי נולד בעיר אודסה שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה) בבית ציוני, והיה ציוני מנעוריו. עלה לארץ ישראל בעלייה השנייה ב-1911, בגיל 13, על מנת ללמוד בגימנסיה הרצליה בתל אביב. הצטרף לגדוד העברי הארץ ישראלי, שם לקה בשחפת, שליוותה אותו כל חייו. יחד עם ידיד נפשו, אלכסנדר איג, שאותו הכיר בגימנסיה, חקר את צמחי הארץ, בפרט את צמחיית חולות החוף. יחד פרסמו השניים ב-1925 את הספר "לוחות להגדרת המשפחות של צמחי א"י" (דפוס איתן-שושני), מגדיר הצמחים הראשון בעברית. אלכסנדר איג נשא לאשה את אחותו של פקטורובסקי, איטה (איטה פקטורית), מחנכת, ביולוגית ומורה לביולוגיה בעצמה. פקטורוקובסקי פרסם מאמרים בוטניים בכתבי העת "קונטרס" והשדה". פקטורוקובסקי, שנחשב להבטחה בשדה הבוטניקה, נפטר משחפת לפני גיל 29 בבית בוסל בצפת. נקבר בבית הקברות טרומפלדור שבתל אביב. על קברו נכתב: "בין הראשונים בישוב שהתמסר לחקירת צמחית הארץ". בהקדמה לספר "מגדיר לצמחי ארץ ישראל" (ירושלים תרצ"א 1931), שחיבר עם מיכאל זהרי ונעמי פיינברון, מספר איג: "יחד תכנו את התוכניות הראשיות למגדיר של צמחי הארץ; יחד הנחנו יסוד לעשביה, אשר שִמשה בסיס לעבודת "המגדיר" (כיום עשבית האוניברסיטה העברית); יחד עשינו גם את הצעד הראשון לחבור מגדיר לצמחי הארץ. אם לא זכינו כי ישתתף בפועל בחִבור הספר הזה, הרי לא רק שהשתמשנו במעט בעזבונו הבוטני, אלא גם רוח צוָאתו בדבר המגדיר נוסחה בכִווּן הכללי של ספר זה. איג קרא לצמח שגילה במדבר יהודה ב-1927 על שם האגרונום והבוטנאי אהרון אהרונסון ועל שם אליעזר פקטורוקובסקי, "אהרונסונית פקטורובסקי" (שם מדעי: Aaronsohnia factorovskyi). כן קרויים על שמו (ועל שם פאול אשרסון) מין הצמח פקטורית אשרסון (שם מדעי: Factorovskya aschersoniana) בסוג פקטורובסקיה (שם מדעי: Factorovskya), עטיינית פקטורובסקי (שם מדעי: Crypsis factorovskyi) ועוד. בתם של בני הזוג איג, זמרת הקונטרלטו והמתרגמת אליעזרה איג-ז'קוב, נקראה על שמו. רחל המשוררת הקדישה לו ולבנימין קוינט (שנפטר גם הוא משחפת) את שירה "כאלה באביב ימותו" (אביב תרפ"ו; התפרסם ב"דבר", 18 במאי 1926). הפתיחה לשיר, "כאלה באביב ימותו", הפכה לביטוי מקובל בדברי הספד לאנשים שמתו בדמי ימיהם או באביב. בני משפחתו עלו לארץ ישראל אף הם. אביו, שמואל-ברוך פקטורובסקי, פרסם בארץ שני סיפורים עבריים: "המציאות: ספור על מה שהיה הוה ויהיה" (תל אביב: צבי, תרפ"ט) ו"היתומים" (תל אביב [תרצ-?].) אליעזר שמאלי, החלוצים: חוקרי הטבע של ארץ-ישראל; רישומים מאת שירלי הירש, תל אביב: עם עובד, 1972. אורי רוזנברג, אֵיג ופקטורובסקי – ממניחי היסוד למדע הבוטניקה בארץ ישראל, כלנית, כתב עת לצמחי ישראל. דוד תדהר (עורך), "אליעזר פקטורוקובסקי", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יא (1961), עמ' 3784 אליעזר פקטורובסקי באתר חברה קדישא ת"א–יפו. זאב וילנאי, מדריך ארץ ישראל, מהדורה ד מסודרת מחדש בתוספת ציורים, כרך ג: "תל אביב, השרון, השפלה והנגב", ירושלים: תור, תשט"ו 1955, עמ' 18. רחל, לזכר חברי בנימין קוינט ואליעזר פקטורי, דבר, 18 במאי 1926; השיר בפרויקט בן-יהודה. רוביק רוזנטל, הזירה הלשונית: רחל בת מאה ועשרים, nrg מעריב, 7 באפריל 2011. הודעה מפסיה, אליעזר ואיטה פקטורובסקי ביפו לשמואל-ברוך פקטורובסקי ולבתו מלכה באודסה, הפועל הצעיר, 16 בינואר 1920.
יואל (פירושונים)

האם התכוונתם ל... יואל הוא שם משפחה יהודי, אשכנזי, שמקורו בגרמניה. ספר יואל – הספר השני בקובץ התרי עשר בתנ"ך, הקרוי כשם הנביא הבא בכותרת הספר יואל הנביא – דמות מקראית, אחד מנביאי תרי עשר. יואל בן שמואל – דמות מקראית, אחד מבניו של הנביא שמואל יואל (חברה) – חברת החזקות ישראלית קריית יואל – עיירה בעיר מונרו במדינת ניו יורק שבארצות הברית יעקב עמרמי – מלוחמי האצ"ל, ידוע בכינויו המחתרתי "יואל" IOL ‏ - Israel online - היה אתר אינטרנט ישראלי מבית "הארץ" שהתמזג עם פורטל וואלה. שם משפחה: ויליאם יוּאֶל – איש אשכולות אנגלי מהמאה ה-19 יששכר יואל – ספרן בבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי מנואל יואל – פילוסוף ומטיף יהודי גרמני שארלוט יואל – צלמת יהודיה גרמנייה שנרצחה בשואה בילי ג'ואל אישים ששמם הפרטי הוא יואל
במות ומסך

במות ומסך הוא כתב עת לאמנויות הבמה, רבעון אקדמי שיצא לאור על ידי עמותת הארכיון והמוזיאון לתיאטרון ע"ש ישראל גור, האוניברסיטה העברית, הר הצופים, ירושלים. במות ומסך היווה המשך לכתב העת במה שנוסד על ידי חוג הבימה ב-1933, פסק מלהופיע בשנת 1948 והושב לתחייה מ-1959 עד 2004 על ידי ישראל גור שגם ערך אותו בין השנים 1959–1982. לאחר שינוי הקריטריונים על ידי מנהל התרבות לא הורשה הארכיון והמוזיאון להיות אכסניה ומו"ל של כתב-עת. לאחר שהחיפוש אחרי אכסניות אחרות לא צלח, פסק כתב העת מלהתקיים ב-2013. ערכו את כתב העת פרופ' דבורה גילולה, עמוס יובל וליאורה הרציג, עורכת משנה ד"ר לאה גילולה, עיצוב גרפי והפקה: תחיה רוזנטל וליאת כהנא. מועצת המערכת כללה את: דן אלמגור בן-עמי פיינגולד ודורון תבורי. בשנות קיומו (2009 עד 2013) יצאו לאור 11 חוברות של כתב העת. בכל חוברת פורסמו מאמרי מחקר לתולדות התיאטרון הישראלי והתיאטרון בעולם, קטעים ממחזות מקוריים או מתורגמים, ראיונות עם אמני במה, סקירה של הצגות חדשות בכל עונה, לוח של הצגות בכורה נבחרות בכל עונה, תוכן החוברת בלשון האנגלית. כתב העת במות ומסך יצא לאור בסיוע מפעל הפיס, ומשרד התרבות והספורט מנהל התרבות. בשנת 2016 החל לצאת לאור המשך לכתב העת, בהוצאת עמותת המכון הבינלאומי לקידום תרבות יהודית וישראלית. חוברת 12 יצאה לאור בשם והסמליל המקורי: "במה". אתר האינטרנט הרשמי של במות ומסך "במה" - כתב עת לאמנות התיאטרון, ארכיון המדינה, 1963-1967 מידע על במות ומסך בקטלוג הספרייה הלאומית במות ומסך באתר הארכיון והמוזיאון לתיאטרון ע״ש ישראל גור ‏הארכיון והמוזיאון לתיאטרון על שם ישראל גור‏ (Q118192318) ערך זה הוא קצרמר בנושא כתבי עת ובנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אני מאשים (סרט תעמולה נאצי)

אני מאשים (בגרמנית: Ich klage an) היה סרט תעמולה נאצי משנת 1941 בבימויו של וולפגנג לייבניינר, אשר תמך בהמתת חסד. הסרט נאסר להפצה ולהקרנה על ידי כוחות בעלות הברית לאחר מלחמת העולם השנייה. אישה הסובלת מטרשת נפוצה מתחננת בפני הרופאים שיסיימו את חייה, ובכך יקלו על סבלה. לאחר שבעלה נותן לה מנת יתר קטלנית ובכך עוזר לה לסיים את חייה וסבלה הרב, הוא מועמד למשפט, שבו מוצגות טענות שונות כגון "הארכת חיים היא לפעמים בניגוד לטבע", ו"שהמוות הוא זכות כמו גם חובה". סרט זה מגיע לשיאו בהכרזתו של הבעל שבה הוא מאשים את הרופאים באכזריות, ובחוסר רצון לסיים את חיי החולים ובכך למנוע מהם סבל נוסף. סרט תעמולה זה הוזמן על ידי שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס, במטרה להגביר את התמיכה בגרמניה הנאצית בהמתת חסד. במציאות, קורבנות המתת החסד, שהופעלה בגרמניה הנאצית במסגרת תוכנית T4 - אותנסיה, היו חולים ובעלי מוגבלויות אשר הומתו ללא הבחנה וללא ידיעת בני משפחותיהם על ידי הרופאים בעלי האידאולוגיה הנאצית. המתות אלה היו למעשה רצח לכל דבר, ולא היה להן שום קשר להקלת סבלם של החולים, אלא היו כחלק מכוונות הנאצים ליצור גזע עליון של בני אדם תוך כדי חיסול כל בעלי המום והמוגבלויות. בדיווחי האס אס נמסר כי הכנסייה הקתולית והפרוטסטנטים התנגדו לסרט ולהפצתו, דעתם על תוכנו הייתה שלילית ביותר. דעות הרופאים הוצגו כחיוביות, דבר שגרם לתמיכה מסוימת בציבור הגרמני באותה תקופה. "אני מאשים", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "אני מאשים", באתר AllMovie (באנגלית) "אני מאשים", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) הסרט המלא באתר ארכיון האינטרנט (עם תרגום באנגלית).
איגור ומסע העגורים

איגור ומסע העגורים הוא סרט קולנוע ישראלי, המבוסס על ספרו של אקי שביט, איגור ומסע העגורים, שראה אור בהוצאת ספרית פועלים בשנת 2002 ועליו הוא זכה בפרס זאב לספרות ילדים ונוער. הסרט הופק ביצירתן המשותפת של ישראל פולין וגרמניה, בבימויו של יבגני רומן, הסרט יצא לאקרנים בישראל ב-14 במרץ 2013. את הסרט כתבו התסריטאים דיתה גרי ואיתן לונדונר. פטר, הוא צפר במקצועו ומנהל תחנת התצפית בשטח הקינון של אלפי עגורים בסיביר. הוא חי בנפרד מבנו בן ה-10, איגור, וגרושתו טניה (אולה שור-סלקטר). טניה מחליטה לעלות עם איגור (איתי שצ'רבק) לישראל, שם מתגורר אחיה ומצפה לה עבודה. איגור מסרב לעזוב את סביבתו האהובה והמוכרת, אך ללא הועיל. אביו אינו יכול לעזור לו, אך הוא מכניס את איגור לעולם הצפרות ומציע לאיגור לעקוב אחר העגורים במסע נדודיהם מסיביר דרך ישראל לאפריקה. איגור עולה עם טניה אמו לישראל והם מתגוררים בנהריה. בתחילה הוא אינו מוצא את מקומו בארץ, אך כעבור זמן הוא מתערה בסביבתו ומוצא עניין דרך הצפרות. איגור עוקב אחר מסע הנדודים של העגורים דרך האינטרנט ומאייר אותם. במיוחד הוא קשור לעגור בשם קרל, שהוא היה נוכח בעת לידתו. איגור מתיידד עם ורד (כליל ארבל), בתו של ג'קי (מנשה נוי), מנהל הפנימייה ומתאהב בה. ואז ורד ואיגור מתנשקים והופכים לזוג. הסרט צולם בישראל ובפולין, כשצוות ההפקה והשחקנים הם ישראלים ופולנים. צילומי הסרט נערכו במשך 22 ימים בסוף 2010. תיאור העגורים הוכן תוך התייעצות עם הצפרים ד"ר יוסי לשם ודן אלון. דני כהן היה אחראי על האפקטים הוויזואליים. הסרט זכה בציון לשבח, בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה, 2012, בפרס של חבר השופטים המבוגר בפסטיבל שיקגו לסרטי ילדים, ובפרס הבימוי בפסטיבל מינסק. "איגור ומסע העגורים", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "איגור ומסע העגורים", באתר AllMovie (באנגלית) "איגור ומסע העגורים", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "איגור ומסע העגורים", באתר ספר הקולנוע הישראלי "איגור ומסע העגורים", באתר אידיבי "איגור ומסע העגורים", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "איגור ומסע העגורים", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית טריילר נחום מוכיח, ריאיון: רומן עם איגור והעגור, באתר הבמה, 2 באפריל 2013 אודות הסרט באתר פסטיבל חיפה אודות הסרט באתר קרן הקולנוע הישראלי אודות הסרט באתר האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה נירית אנדרמן, איגור ומסע העגורים: סרט ילדים שגם מבוגרים אוהבים, באתר הארץ, 10 במרץ 2013 איתן ווייץ, פרסי אופיר 2012: איגור ומסע העגורים, באתר איתן – קולנוע מזווית אישית, 2 ביולי 2012 רונית קיטאי, סיקור הסרט והפרימיירה בפסטיבל חיפה, באתר רינונים שמוליק דובדבני, "איגור ומסע העגורים": נוער במגמת עלייה, באתר ynet, 19 במרץ 2013 עופר ליברגל, "איגור ומסע העגורים", סקירה, באתר סריטה, 18 במרץ 2013 אמיר בוגן, הערות הבמאי - עולה, חדש: יבגני רומן על "איגור ומסע העגורים", באתר ynet, 28 במרץ 2013 הזוכים בפסטיבל CICFF לסרטי ילדים בשיקגו 2012
פטר ברנס

פטר ברנס (בגרמנית: Peter Behrens;‏ 14 באפריל 1868 – 27 בפברואר 1940) היה אדריכל ומעצב תעשייתי, מחלוצי התחום. בעבודתו עבור תאגיד AEG מ-1907 ועד מותו גיבש לראשונה זהות תאגידית בקנה מידה רחב (מרמת הלוגו והגופן, דרך עיצוב מוצר ועד אדריכלות מבני החברה). בין תלמידיו ועוזריו נמנים בכירי האדריכלות המודרניסטית מיס ון דר רוהה, ולטר גרופיוס, לה קורבוזיה ואחרים. נולד בהמבורג ולמד ציור באקדמיות של המבורג, דיסלדורף וקרלסרוהה. בשנת 1890, לאחר שנשא לאשה את לילי קרמר, עבר למינכן. הוא עסק בציור, איור ספרים ועיצוב פריטים ביתיים. ב-1899 בנה את ביתו במושבת האומנים של דרמשטאדט, בו עיצב את כל הפריטים (ריהוט, טקסטיל, קדרות, שטיחים ועוד) ברוח ערכי תנועת האמנויות והאומנויות ויוגנדסטיל. אולם מאז נטש את סגנון היוגנדסטיל לכיוון מודרניסטי יותר. החל מראשית המאה ה-20 התמחה בתכנון בתי חרושת ומבני תעשייה מלבנים, זכוכית ופלדה. ב-1907 היה מבין מייסדי האיגוד המקצועי של מעצבים, אדריכלים ותעשיינים בגרמניה, ורקבונד שמטרתו הייתה לקדם את תחום העיצוב התעשייתי באמצעות "מעצבי-בית" שיעבדו בצמוד למפעלים תעשייתיים. באותה שנה התקבל ברנס למשרת "יועץ אמנותי" לתאגיד החשמל AEG, הוא עבד עבור התאגיד עד מותו, אך תמיד נותר במשרת יועץ. ב-1911 תכנן את בניין שגרירות גרמניה בסנקט פטרבורג, מבנה בעל חזית נאו-קלאסית מונומנטלית שנחנך ב-1913. באותה עת תכנן גם את בית הכנסת הנאולוגי בז'ילינה שבסלובקיה ואת מטה חברת אי גה פארבן בפרנקפורט. החל מ-1924 כיהן כראש המחלקה לאדריכלות באקדמיה הפרוסית לאמנות בברלין, במקביל לימד באקדמיה לאמנויות יפות בווינה. בשנת 1936 שהה בווינה ונקרא לשוב לברלין בהוראה אישית של אדולף היטלר שאהב מאוד את תכנונו לשגרירות בסנקט פטרבורג. ברנס צורף לצוות התכנון של "ברלין החדשה" בראשות אלברט שפר, שהבטיח לו את תכנון מטה חברת AEG על שדרת הציר המרכזית "שדרות הפאר" של ברלין החדשה. התוכנית לא יצאה לפועל עקב מותו של ברנס במלון בריסטול בברלין. אתר המוקדש לו ולעבודתו פטר ברנס - מחקר ביוגרפי בית הכנסת הנאולוגי בז'ילינה על מבנה AEG בברלין פטר ברנס, באתר "Find a Grave" (באנגלית) פטר ברנס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) בניין AEG בברלין. תוכנן ב-1908 "הנשיקה", ציור מאת ברנס בסגנון יוגנסטיל, 1898 קומקום חשמלי של AEG‏, 1909
לנין באוקטובר

לנין באוקטובר הוא סרט דרמה קומי בן 50 דקות בבימויו של יבגני רומן. זוהי קומדיית מצבים שמספרת על גרישא (אלכסנדר סנדרוביץ') שחולם לפתוח מסעדה משלו ולהגיש בה את מטעמיו. הוא מקבל בירושה כסף מדודו שהיה קומוניסט מושבע, שמתנה את הכסף בכך שהמסעדה תפעל לפי ערכים קומוניסטיים, ופסלו של לנין יוצב במרכז המסעדה. גרישא נעזר בולאדלן (ולדימיר פרידמן), פסל קומוניסטי שמאמין שהקומוניזם יכבוש את העולם. מוטי (אבי גרייניק), חברו הישראלי של גרישא, עוזר לו להקים את המסעדה ותוך כדי נדבק בלי משים ברעיון הקומוניסטי. לב, (יצחק פקר), אביו של גרישא הוא משורר דיסידנטי, שסבל מהמשטר הקומוניסטי ומתנגד לרעיון. הסרט קיבל השראה מסיפור אמיתי מחייו של יעקב רומן, אביו של יבגני רומן. רומן כתב את התסריט ביחד עם ארקדי קרסילשיקוב. הוא מיקם את סיפור העלילה בקהילה הרוסית באשדוד. מלחין המוזיקה הוא אבי בנימין. הסרט נעשה בתמיכת קרן גשר לקולנוע רב תרבותי, קרן רבינוביץ', והרשות השנייה. בהפקת "UCM אפיקים מאוחדים". הוא השתתף בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה 2010וזכה בו בציון לשבח בתחרות דרמות, ובציון לשבח לשחקן הראשי, אלכסנדר סנדרוביץ'. שודר בפריים טיים בערוץ 2, ערוץ 10 ובסינמטקים ברחבי הארץ. "לנין באוקטובר", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "לנין באוקטובר", באתר AllMovie (באנגלית) "לנין באוקטובר", באתר אידיבי "לנין באוקטובר", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "לנין באוקטובר", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית
ערך נוכחי נקי

ערך נוכחי נקי (ראשי תיבות: ענ"נ; באנגלית: Net Present Value או NPV) הוא הסך המהוון של סדרה של זרמי מזומנים עתידיים, הוצאות והכנסות. במילים אחרות, כמה שווה היום סך התקבולים העתידיים כאשר מהוונים (מלשון הון) את הסכומים לפי הריבית העתידית של כל תקופה. במימון, נושא זה בא לידי ביטוי על ידי חישוב ערך נוכחי של תקבולים עתידיים, לדוגמה ממכונה, והשוואתם ביחס לשווי של אותה מכונה היום, דבר המסייע בשיקול האם כדאי למכור את המכונה או להשאירה. ערך נוכחי נקי של סדרת הכנסות ( P 0 , P 1 , P 2 , . . . , P n ) {\displaystyle (P_{0},P_{1},P_{2},...,P_{n})} , כאשר ההכנסה P t {\displaystyle P_{t}} תתקבל בעוד t {\displaystyle t} שנים מההווה, מחושב באמצעות הנוסחה: N P V = ∑ t = 0 n P t ( 1 + r ) t {\displaystyle NPV=\sum _{t=0}^{n}{\frac {P_{t}}{(1+r)^{t}}}} כאשר: t {\displaystyle t} הוא משתנה המציין את השנה. P t {\displaystyle P_{t}} היא ההכנסה (אם P t {\displaystyle P_{t}} חיובי) או ההוצאה (אם P t {\displaystyle P_{t}} שלילי) בשנה t {\displaystyle t} . r {\displaystyle r} הוא שיעור הריבית שמבטא את ההעדפה לקבל את ההכנסות מוקדם ולא מאוחר. שיעור זה נקרא שיעור ההיוון. עבור משקיע המסוגל לגייס כספים בריבית r, ולהשקיע בפרויקט או בנכס המניב בוודאות את זרם ההכנסות הנתון לעיל, ההשקעה תהיה רווחית אם ורק אם הערך הנוכחי הנקי של זרם ההכנסות הוא חיובי. ערך נוכחי שיעור תשואה פנימי היוון ערך זה הוא קצרמר בנושא כלכלה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו. היוון, באתר מילון אבניאון
יהודי עם מטבעות

יהודי עם מטבעות (בפולנית: Żyd z pieniążkiem) הוא פסלון, ולעיתים תמונה, הקיים בפולין המודרנית. התמונה או הפסלון הם של אדם יהודי מבוגר הסופר מטבעות. תמונות אלה של היהודי הזקן עם המטבעות שכיחות בפולין המודרנית, הן נמכרות בחנויות רבות ונחשבות בקרב הפולנים כקמע שמביא להצלחה פיננסית. יהודי עם מטבעות מציג לרוב אדם יהודי מבוגר, מזוקן, המבטא דמות סטריאוטיפית של היהודים שהם בעלי עושר רב, זקן, פאות, כיפה וקפוטה. יתר על כן, ניתן להבחין גם בתמונות שבהן נראה יהודי עם ספר חשבונות, כמו גם עם ארנק המלא בזהב, כשלצידו נר או מנורה, כאשר לעיתים התמונה ממוסגרת במסגרת זהב. תמונה זו החלה לצבור פופולריות בתחילת המאה העשרים, וכבר הפכה להיות חלק מהתרבות העממית הפולנית. התמונה, מייצגת דעות קדומות על יהודים, לפיהן היהודים מצליחים כלכלית ויש באמתחתם כסף רב. ישנן אמונות טפלות שלפיהן צריך לתלות את התמונה במבואה או במסדרון, משמאל לדלת הראשית של הבית. אמונה טפלה נוספת, גורסת שיש להפוך את התמונה בשבת. ערב מלחמת העולם השנייה (1939) מנתה יהדות פולין יותר מ-3 מיליון בני אדם, שהיוו קרוב ל-10% מכלל האוכלוסייה. דעות אנטישמיות היו נפוצות בקרב פולנים. בשואה נרצחו מרבית יהודי פולין, ורבים אחרים ברחו והיגרו מהמדינה במהלך המלחמה ובשנים שלאחריה. כיום מוערך מספרם של היהודים בפולין בעשרות אלפים לכל היותר, ושיעורם באוכלוסייה זניח; אך למרות זאת, אנטישמיות ודעות קדומות כלפי יהודים עודם קיימים כיום בזרם המרכזי ובקרב הכמורה. על פי האנתרופולוגית יוהנה טוקרסקה-בקיר, התמונה של היהודי מהווה חלק מהתרבות העממית הפולנית. השילוב של יהודי וכסף מקושר לסטריאוטיפ האנטישמי המאשים את היהודים בניצול והונאה של הציבור הנוצרי. הדמות השלילית של היהודי המוצגת בתמונה הופכת, על פי אמונות תפלות, להיות מקור של "כוח" לבעליו, אם נוהגים בה כראוי (תלייה של התמונה במקום הנכון, הנחת מטבע על מסגרתה וכו'). פעולות אלה הן גם חלק מאמונה סלאבית המאמינה בכך שטיפול נכון בגמדים ושדים, יגרום לשגשוג, אך יכול גם להביא לאסון. עצם קיומם של אמונות טפלות גורם לטיפוח הסטריאוטיפים השליליים, והתמונה של יהודי עם מטבעות היא חלק ממסורת אנטישמית שהביאה לדה-הומניזציה של הזהות היהודית. ישנם אנתרופולוגים המקשרים את התמונה לאמונות הטפלות הקשורות לתקופת השואה, בה היהודים היו צריכים למסור את רכושם לפולנים כדי להסתתר מהנאצים.[דרוש מקור] מדיה וקבצים בנושא יהודי עם מטבעות בוויקישיתוף "Poland," Antisemitism Worldwide 2000/1, 194 ff; רומן פריסטר, פולין: האנטישמיות שמתחת לפני השטח, באתר הארץ, 20 בינואר 2010; רן דגוני, ‏סקר חדש: רמות אנטישמיות גבוהות ב-10 מדינות באירופה, באתר גלובס, 21 במרץ 2012.
גודרון בורוויץ

גודרון בורוויץ (בגרמנית: Gudrun Burwitz; ‏ (8 באוגוסט 1929 - 24 במאי 2018) הייתה בתם היחידה של היינריך הימלר מנהיג האס אס והגסטפו בגרמניה הנאצית ואשתו מרגרטה זיגרוט, אך יש לה אחים למחצה מצד אביה. הימלר מת כשבתו הייתה בת פחות מ-16. הוא העריץ את בתו, והיה טס באופן קבוע למשרדיו בברלין ממינכן, שם היא גרה עם אמה. הימלר נהג לטלפן לבתו כמעט יום יום, וכתב לה כל שבוע. הוא המשיך לקרוא לה בשם החיבה מזמן ילדותה "פופי" (בגרמנית "Püppi") לאורך כל חייו. לעיתים ליוותה בורוויץ את אביה בחלק מתפקידיו הרשמיים, והיא מופיעה לידו בתמונות שונות. הימלר מת בשבי הבריטי כשהתאבד על ידי כמוסת ציאניד סמויה, אך בורוויץ מעולם לא קיבלה את הגרסה הזו. גרסתה הייתה כי הוא נרצח בזמן מאסרו. לאחר מלחמת העולם השנייה נעצרו היא ואמה על ידי האמריקאים, והוחזקו במחנות שונים באיטליה, צרפת וגרמניה. לאחר שהובאו להעיד במשפטי נירנברג, שוחררו בנובמבר 1946. לאחר שנים היא התייחסה בחריפות לאותם זמנים כקשים ביותר בחייה, וטענה כי היא ואמה קיבלו יחס מחפיר כניסיון לכפר על חטאי אביה. בורוויץ מעולם לא ויתרה על האידאולוגיה הנאצית, ושוב ושוב ניסתה להצדיק את מעשי אביה, ביחס לקונטקסט של זמנו. מכריה כיום טוענים כי יצרה דימוי של דמות זהב על אביה ומעשיו. בורוויץ נישאה לעיתונאי והסופר וולף דיטר בורוויץ, ונולדו להם שני ילדים. היא נשארה פעילה בקהילה הנאצית החדשה השייכת לזרם הנאו-נאציזם, ומשנת 1951 היא הייתה חברה בארגון ה"שטילה הילפה" (Stille Hilfe – פירוש השם: "עזרה שקטה"), ארגון המעניק תמיכה לאנשים אשר נעצרו בחשד להיותם פושעי מלחמה נאצים, או חברי אס אס לשעבר הנמלטים מהחוק. בשנת 1952 היא סייעה בהקמת ה"וויקינג-יוגנד" (בגרמנית Wiking-Jugend), ארגון אשר הוקם על מודל הנוער ההיטלראי. במשך שנים רבות הייתה בורוויץ ידידתה של פלורנטין רוסט פון טוניננגן, אשר כונתה "האלמנה השחורה" בקרב חוגי החברה הנאצית של אחרי מלחמת העולם השנייה. במשך שנים רבות, עקב מוצאה ומעשיה, זכתה בורוויץ למעמד של כוכבת בקרב חוגי החברה הנאו-נאצית, וכונתה "הנסיכה הנאצית הראוותנית". בורוויץ העצימה את תמיכתה בפושעי המלחמה הנאצים בשנים האחרונות. במיוחד בלט מקרהו של אנטון מלות (Anton Malloth) אשר היה ממונה על הגטו במבצר טרזיינשטט שבו נרצחו כ-90% מהאסירים היהודים על ידי הנאצים. מתוך 160,000 אסירים יהודים שנשלחו לגטו, נותרו בו בסוף המלחמה 19,000 איש בלבד. אנטון מלות הוסגר לגרמניה בשנת 1988 ולאחר משפט פומבי מתמשך נידון ב-2001 למאסר עולם. בשנים בהן נערך המשפט, 1988–2001, ארגנה בורוויץ את שהותו בבית אבות יקר בלפולאך במבואותיה הדרומיים של מינכן. ביוני 2018 הודה שירות הביון הפדרלי (גרמניה) (BND): "הגברת בורוויץ הייתה חברה בשירות תחת שם בדוי במשך כמה שנים עד 1963". מדיה וקבצים בנושא גודרון בורוויץ בוויקישיתוף גודרון בורוויץ, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ynet, גרמניה: בתו של הימלר עבדה בביון הגרמני לאחר השואה, באתר ynet, 29 ביוני 2018
נימפות היער

נימפות היער (בצרפתית: Nymphes des bois), ידוע גם בשם "קינה על מות יוהנס אוקכם" (צרפתית: La Déploration de Johannes Ockeghem), היא קינה שנכתבה על ידי המלחין הפרנקו-פלמי ז'וסקן דה פרה בפברואר 1497. הקינה מציינת את מותו של המלחין יוהנס אוקכם שהיה מורו של ז'וסקן, והיא מבוססת על שיר של המשורר ז'אן מולינה. הקינה כתובה בחמישה קולות. בחלק הראשון של היצירה מחקה דה פרה את סגנון הקונטרפונקט של אוקכם. הקינה היא בין יצירותיו המוכרות ביותר של ז'וסקן דה פרה ונחשבת כאחת הקינות המרגשות ביותר שנכתבו אי פעם. מידע על היצירה "נימפות היער" באתר מיוזיק בריינז מידע על הקומפוזיציה "נימפות היער" באתר AllMusic הטקסט בצרפתית ובאנגלית ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ספריית פרגמון

ספריית פֶרגָמון (ביוונית: Βιβλιοθήκη της Περγάμου) הייתה ספרייה גדולה וחשובה בעולם ההלניסטי, אשר נבנתה באקרופוליס של העיר פרגמון, עיר הבירה של ממלכת פרגמון. הספרייה נבנתה במהלך המאה הראשונה לפנה"ס, תחת שלטון השושלת האטלידית. לפי מקורות שונים, הספרייה הכילה כ-200,000 ספרים, מה שהפך אותה לאחת הספריות הגדולות בתקופתה; היא אף התחרתה בספריה הגדולה של אלכסנדריה על גודלו ואיכותו של מאגר הספרים. לספריה זו הועברה מסקפסיס ספריתו של אריסטו. הספרייה שכנה לצד מקדש אתנה בחלק הצפוני של האקרופוליס. ספריית פרגמון גם נחשבת למקום תחילת השימוש הסדיר בקלף (ומכאן קלף בלטינית: pegamenum), כאשר מצרים התלמיית הפסיקה את יצוא הפפירוס שלה לממלכת פרגמון, אנשי העיר השתמשו בעור מתוח ומיובש של חיות כדפים למגילות ולספרים שלהם. הספרייה הגדולה של אלכסנדריה פרגמון מדיה וקבצים בנושא ספריית פרגמון בוויקישיתוף על הספרייה באתר Cities of Revelation. ערך זה הוא קצרמר בנושא ספריות ובנושא טורקיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אנטון מלות

אנטון מלות (בגרמנית: Anton Malloth;‏ 13 בפברואר 1912 — 31 באוקטובר 2002) היה פושע מלחמה נאצי. מלות שירת במסגרת האס אס כמשגיח בכלא הגסטפו "קליינע פסטונג טרזין" (חלק ממחנה הריכוז טרזיינשטט) מיוני 1940 ועד מאי 1945 וזכה לכינוי "טוני הנאה". הוא הורשע בהכאה למוות של לא פחות מ-100 אסירים, ונידון למאסר העולם בשנת 2001, לאחר שנמלט מהצדק במשך 55 שנה. מלות נולד באינסברוק שבאוסטריה וגדל בעיירה סצ'נה שליד מראנו, במחוז האיטלקי של דרום טירול. הוריו המאמצים נהלו עסק חקלאי קטן ובית הארחה. מלות סיים הכשרה מקצועית כקצב ושירת בצבא האיטלקי, ממנו השתחרר בדרגת רב"ט. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה בחר מלות באזרחות גרמנית (שהוצעה לדוברי הגרמנית בדרום טירול) ובתחילת שנת 1940 סיים הכשרה כשוטר. לאחר מכן התנדב לשרת במשטרת פראג. ביוני 1940 החל לשרת כמפקח בכלא הגסטפו במחנה הריכוז טרזיינשטט. לאחר תום מלחמת העולם השנייה נמלט ממשטרת באוסטריה עד תחילת 1948, אז נעצר. בחקירתו מול שופט באינסברוק, המעיט מלות מערך תפקידו בטרזיינשטט כמנהל הגסטפו והכחיש כי היה מעורב בעינויים ורצח. בקשה להסגרה שהוצאה על ידי ממשלת צ'כוסלובקיה זכתה להתעלמות ממשרד המשפטים האוסטרי, עקב כך נשפט מלות בהיעדרו בספטמבר 1948 בצ'כוסלובקיה על פשעי המלחמה בטרזיינשטט. עקב מחסור בעדים חזר בית המשפט מפסיקתו בשנת 1969. למרות פסיקת בית המשפט, הבקשה להסגרתו המשיכה להיות תלויה ועומדת עוד שנים רבות. בין השנים 1948–1988 חי מלות ללא הפרעה במראן, בשנת 1952 הוא הפך לאזרח איטלקי, אך ב-1957 נשללה אזרחותו האיטלקית והוא הפך לאזרח גרמני. למרות מספר בקשות ההסגרה על ידי גרמניה ואוסטריה, הקונסוליה הגרמנית במילאנו הוציאה לו דרכונים חדשים לאחר שפג תוקפם של דרכוניו הישנים. כשגורש לגרמניה בשנת 1988, מחלקת התביעה הציבורית של דורטמונד לא אישרה הסגרה לאוסטריה או לצ'כוסלובקיה, ולכן הוא שוחרר ללא הליכים משפטיים. מ 1988 עד 2000 חי מלות בבית אבות ליד מינכן, אשר מומן בחלקו על ידי גודרון בורוויץ שהייתה בתו של היינריך הימלר. מלות נעצר ב-25 במאי 2000 והואשם על ידי מחלקת התביעה הציבורית במינכן. המשפט החל ב-23 באפריל 2001 בבית המשפט המחוזי במינכן, וב-30 במאי 2001 הורשע מלות בגין רצח וניסיון לרצח ונידון למאסר עולם. עשרה ימים לפני מותו נמצא מלות בלתי כשיר למאסר, עקב מחלת הסרטן בה חלה, ושוחרר. מת בשטראובינג.