laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ארסן קנוקוב

ארסן בשירוביץ קנוקוב (באדיגית/קברדינית: Къанокъуэ Арсен, ברוסית: Арсен Баширович Каноков) הוא נשיאה לשעבר של רפובליקת קברדינו-בלקריה אשר נמצאת בקווקז. קנוקוב נולד ב- 22 בפברואר 1957 בעיירה שיטכלה שבקברדינו-בלקריה. הוא הפך לאיש עסקים מצליח במוסקבה ולד"ר לכלכלה מטעם אוניברסיטת מוסקבה, קנוקוב ייסד את חברת סינדיקה שעסקה בתחום הבנקאות, מרכזי קניות, ועסקי השקעות במוסקבה, בהמשך הפך לאחד מבעלי המניות של חברת צנטרוקרדיט. בקברדינו-בלקריה הקים קנוקוב את המסגד הראשי של העיר, אנדרטה לזכר הנופלים במלחמה הרוסית-צ'רקסית ושיפץ את מלון אינטוריסט והמסעדה המפורסמת אלברוס. תחילה (משנת 1998), שימש קנוקוב כסגן היועץ לענייני קברדינו-בלקריה של נשיא רוסיה. בדצמבר 2003 נבחר קנוקוב לדומה של רוסיה מטעם המפלגה הליברל-דמוקרטית של רוסיה. בהמשך הפך קנוקוב לתומכו של ולדימיר פוטין והצטרף למפלגת רוסיה המאוחדת. ב-28 בספטמבר 2005 מונה קנוקוב לנשיאה השני של קברדינו-בלקריה במקומו של הנשיא הראשון ואלרי קוקוב שנאלץ לפרוש מתפקידו בשל בעיות בריאותיות, הוא זכה לתמיכתו של פוטין ולאישור הפרלמנט של הרפובליקה. כיהן בתפקיד עד דצמבר 2013. לאחר סיום תפקידו מונה למועצת הפדרציה של רוסיה. קנוקוב מפעיל אתר אינטרנט אישי העוסק בחייו הפוליטיים, אתר זה נחשב למצליח מבין האתרים הפוליטיים בצפון הקווקז. קנוקוב נחשב גם לאוהד מושבע של קבוצת הכדורגל ספרטק נלצ'יק. ממשלת קברדינו-בלקריה מעניקה מדי שנה את החלק המכריע מתקציבה של הקבוצה. חברי הקבוצה משתתפים בין היתר גם בפעילויות פוליטיות והשתתפו פעם גם בכינוס של מפלגת רוסיה המאוחדת. הוא נשוי ואב לשלושה ילדים. מדיה וקבצים בנושא ארסן קנוקוב בוויקישיתוף ארסן קנוקוב, ברשת החברתית אקס (טוויטר) האתר האישי של קנוקוב
הוועדה לחקר אירועי 11 בספטמבר

הוועדה הלאומית לפעולות טרור (באנגלית: National Commission on Terrorist Attacks), הידועה גם כ"ועדת 11 בספטמבר" או "הוועדה לחקירת אירועי 11 בספטמבר", הייתה ועדה אמריקנית דו-מפלגתית שהוקמה ב-27 בנובמבר 2002 כדי לחקור את האירועים הנוגעים לפיגועי 11 בספטמבר. יו"ר הוועדה היה מושל ניו ג'רזי לשעבר, תומאס קין, וכהנו בה חמישה דמוקרטים וחמישה רפובליקנים. הדו"ח הסופי של הוועדה היה ספר עב-כרס, שאף נמכר ברבים (ואפילו עבר התאמה לקומיקס), אשר טען שכישלונות לשכת החקירות הפדרלית וסוכנות הביון המרכזית אפשרו את התרחשות האירועים. לאחר פרסום הדו"ח, הוועדה התפרקה ב-21 באוגוסט 2004. הוועדה ראיינה בכירים בממשל בארצות הברית בעבר ובהווה, כולל הנשיא ג'ורג' ווקר בוש, סגן הנשיא ריצ'רד צ'ייני ומזכיר המדינה, קולין פאוול. אחת ההמלצות העיקריות של הוועדה הייתה שנושא המודיעין צריך להיות מנוהל על ידי מנהל כללי אחד, שיהיה מעל לראש הסי.אי.אי. המלצה זו יושמה, והתפקיד של ראש המודיעין הלאומי, אשר היה שייך לראש סוכנות הביון המרכזית, הועבר למשרדו של מנהל המודיעין הלאומי (Director of National Intelligence), משרה חדשה שהוקמה ב-2005, וג'ון נגרופונטה מונה להיות האדם הראשון בתפקיד זה. דו"ח הוועדה ספג ביקורת, בין השאר מצד השופט והמלומד האמריקני ריצ'רד פוזנר, אשר ביקר את הדו"ח בביקורת שפרסם בניו יורק טיימס ובמספר ספרים בנושא טרור, מודיעין, וביטחון. בתאריך 03 בספטמבר 2021, חתם נשיא ארצות-הברית, ג'ו ביידן, על צו נשיאותי אשר מורה להפוך את מסמכי החקירה לציבוריים. בעקבות ההנחיה של ביידן והצו שהוציא בנושא, התובע הכללי בארצות הברית, מריק גרלנד, מחויב להפוך את המסמכים המסווגים לציבוריים בתוך חצי שנה. מדיה וקבצים בנושא הוועדה לחקר אירועי 11 בספטמבר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הוועדה לחקר אירועי 11 בספטמבר הוועדה לחקר אירועי 11 בספטמבר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) בעקבות הוראת ביידן: יפורסמו מסמכי חקירת פיגועי ה-11 בספטמבר, באתר מעריב אונליין, 4 בספטמבר 2021 ערך זה הוא קצרמר בנושא ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מארק מינקובסקי

מארק מינקובסקי (בצרפתית: Marc Minkowski, נולד ב-4 באוקטובר 1962) הוא מנצח צרפתי ממוצא יהודי, העוסק בעיקר ביצירות מתקופת הבארוק ובמוזיקה נאוקלאסית צרפתית, בדגש על ביצוע אותנטי. מארק מינקובסקי נושא בתואר אביר הצטיינות. מארק מינקובסקי נולד בפריז כבנו של רופא הילדים היהודי הידוע אלכסנדר מינקובסקי. אמו הייתה בת למשפחה אמידה קתולית אמריקאית ממוצא אנגלי. סבתו מצד האם, הייתה נשואה לאיש עסקים ממוצא צ'כי פרוטסטנטי והייתה כנרת מוכשרת. היא נאלצה להפסיק את הקריירה שלה בעקבות פציעה בזרוע בתאונה. מינקובסקי החל את הקריירה המוזיקלית שלו כנגן בסון בהרכב קאמרי. אחרי שרכש ניסיון בניצוח מגיל צעיר בצרפת, השתלם מינקובסקי אצל שארל בריק בבית הספר על שם פייר מונטה בהנקוק, מיין, בארצות הברית. בשנת 1982 הקים את "נגני הלובר", שהיא תזמורת המנגנת בכלים אותנטיים, ששמה לה למטרה להציג יצירות מן הבארוק הצרפתי. מוקד הקריירה של מינקובסקי הוסט מהתמחות ראשונית בבארוק להתעניינות רחבה יותר באופרה. הוא ניצח על "אידומניאו" של מוצרט ב-1996 באופרה הלאומית של פריז ועל החטיפה מן ההרמון בפסטיבל זלצבורג, הפעם הראשונה שניצח על אופרה זו. מאז ניצח על נישואי פיגארו בפסטיבל של אקס-אן-פרובנס ועל "מיטרידאטה, מלך פונטו" בפסטיבל זלצבורג, על "יוליוס קיסר" של הנדל באמסטרדם, פריז וציריך (עם צ'צ'יליה ברטולי) ועל Il Trionfo del Tempo e del Disinganno שלו בציריך, שם הופיע גם עם "לה פאבוריטה" של דוניצטי, על איפיגניה בטאוריס של גלוק, ועוד. מינקובסקי ביצע והקליט גם יצירות של אופנבך: "אורפיאוס בשאול", "הלנה היפה" ו"הדוכסית הגדולה מגרולשטיין". בנוסף לפעילותו ב"נגני הלובר", מינקובסקי מנצח גם על התזמורת הקאמרית מאהלר, הפילהרמונית של ברלין, תזמורת פריז, התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס, תזמורת המוצרטיאום של זלצבורג והתזמורת הסקסונית הממלכתית של דרזדן. רוב תקליטיו יצאו בחברת דויטשה גראמופון, אבל אפשר למצוא אותן גם באראטו וב-EMI-וירג'ין קלאסיקס. מדיה וקבצים בנושא מארק מינקובסקי בוויקישיתוף מארק מינקובסקי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מארק מינקובסקי, באתר ספוטיפיי מארק מינקובסקי, באתר AllMusic (באנגלית) מארק מינקובסקי, באתר MusicBrainz (באנגלית) מארק מינקובסקי, באתר Discogs (באנגלית) מארק מינקובסקי, באתר Songkick (באנגלית) http://meidad.blogspot.com/2007/10/rameau-une-symphonie-imaginaire.html(הקישור אינו פעיל) https://web.archive.org/web/20081121090015/http://klassi.net/new_reviews/opus95 Minkowski at Deutsche Grammophon
ניקולאי סמיונוב

ניקולאי סמיונוב (ברוסית: Никола́й Никола́евич Семёнов‏; 15 באפריל 1896 – 25 בספטמבר 1986) היה כימאי רוסי-סובייטי, אחד מאבות הכימיה הפיזיקלית, חתן פרס נובל לכימיה בשנת 1956 (ביחד עם סיריל הינשלווד) על מחקריהם של מנגנון התגובות הכימיות. ניקולאי סמיונוב נולד בעיר סראטוב. בשנת 1913 החל את לימודיו באוניברסיטת סנקט פטרבורג וסיים אותה בשנת 1917. בשנים 1918-1920 עבד באוניברסיטת טומסק. בשנת 1920 הוזמן על ידי אברם יופה והחל משנת 1922 היה סגנו במכון לפיזיקה וטכנולוגיה. בשנת 1931 הקים את המכון לכימיה פיזיקלית של האקדמיה למדעים של ברית המועצות והיה למנהלו עד יום מותו. בשנת 1944 הוא החל ללמד באוניברסיטת מוסקבה ונתקל בהתנגדות. בעקבות כך אברם יופה כתב "מכתב 4 אקדמאים" וויאצ'סלב מולוטוב. ביחד עם פיוטר קפיצה היה בין מקימי מכון לפיזיקה וטכנולוגיה של מוסקבה. הוא היה שותף לבניית פצצה גרעינית סובייטית. בין הישגיו המדעיים – תאוריית של תגובות כימיות מסוג שרשרת. על עבודה זו הוענק לו פרס נובל לכימיה בשנת 1956. בשנת 1969 קיבל מדליית זהב על שם לומונוסוב. בשנת 1976 זכה בפרס לנין. הוטמן בבית העלמין נובודוויצ'י במוסקבה. סמיונוב התחתן בשנת 1921 שאישה מבוגרת ממנו וכבר היו לה 4 ילדים. היא נפטרה בשנת 1923 מסרטן. בשנת 1924 הוא התחתן שנית עם קרבות משפחה של אשתו הראשונה. לזוג נולדו בן ובת. בת התחתנה עם פיזיקאי ויטלי דולדנסקי. בשנת 1971 הם התגרשו וסמיונוב התחתן בפעם השלישית לעוזרת מדעית שלו. מדיה וקבצים בנושא ניקולאי סמיונוב בוויקישיתוף ניקולאי סמיונוב, באתר פרס נובל (באנגלית) ביוגפריה (ברוסית) ניקולאי סמיונוב, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ניקולאי סמיונוב, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
תהליך ברגיוס

תהליך ברגיוס הוא שיטה לייצור פחמימנים נוזליים לשימוש כדלק סינתטי, על ידי הידרוגנציה של ליגניט (פחם חום) בטמפרטורה ולחץ גבוהים. התהליך פותח לראשונה על ידי פרידריך ברגיוס ב-1913, שזכה בפרס נובל לכימיה בשנת 1931. ליגניט או פחם תת-ביטומני, נטחנים לאבקה דקה, ומעורבבים עם שמן תעשייתי כבד הממוחזר מהתהליך. בדרך כלל מוסיפים זרז כלשהו לתערובת. במהלך השנים פותחו מספר זרזים, ביניהם טונגסטן או מוליבדנום סולפיד, בדיל או ניקל אולאט ואחרים. מכניסים את התערובת לכור (כלי התגובה). התגובה מתרחשת בטמפרטורה של 400 עד 500 מעלות צלזיוס, ולחץ גז מימן של 20 עד 70 פסקל. התגובה מייצרת שמנים כבדים, בינוניים, בנזין וגזים. ניתן לתאר את סך התגובה כך: n C + ( n + 1 ) H 2 → C n H 2 n + 2 {\displaystyle n{\rm {C}}+(n+1){\rm {H}}_{2}\rightarrow {\rm {C}}_{n}{\rm {H}}_{2n+2}} ניתן להעביר את הפרקציות השונות לעיבוד נוסף (כמו פיצוח, רפורמציה קטליטית) לייצור דלק סינתטי באיכות הרצויה. בסך הכל, 97% מהפחמן בחומר התגובה מומר לדלק סינתטי. ניתן לייצר את המימן הדרוש לתהליך מפחם, בעזרת תהליך רפורמצית קיטור. התהליך שימש את גרמניה הנאצית להפקת דלק נוזלי לשימושה בזמן מלחמת העולם השנייה - לגרמניה היו משאבי פחם גדולים, אך הסתמכה על יבוא נפט, ובעת המלחמה יבוא זה נפגע קשות. כיום, החברה הדרום אפריקנית סאסול משתמשת בתהליך דומה לייצור דלק נוזלי מפחם. תהליך פישר-טרופש תהליך קאריק מדיה וקבצים בנושא תהליך ברגיוס בוויקישיתוף ביוגרפיה של פרידריך ברגיוס באתר קרן נובל דף מחלקת האנרגיה האמריקנית בנושא המרת פחם לדלק נוזלי
טעות הייחוס הבסיסית

טעות הייחוס הבסיסית היא מונח בפסיכולוגיה חברתית לפיו בני אדם נוטים בעת שיפוט של בני אדם אחרים לתת משקל יתר לגורמים פנימיים שהביאו לביצוע המעשה, כגון תכונות ומנטליות של המבצע, ולתת משקל חסר להשפעת הסיטואציה והגורמים החיצוניים שאינם תלויים באדם שהובילו למעשה. הנטייה נובעת מהבולטות הרבה יותר של מבצע ההתנהגות בהשוואה לסיטואציה שהוא מצוי בה. טעות הייחוס הבסיסית מבוצעת על ידי אנשים בעיקר ביחס לאחרים ולא ביחס לעצמם, מה שידוע כהטיית הצופה המשתתף, הנטייה של אנשים לייחס את פעולותיהם לגורמים חיצוניים ואילו את פעולות האחר לגורמים פנימיים. את המונח טבע פרופסור לי רוס מספר שנים לאחר הניסוי קלאסי של אדוארד א. ג'ונס וויקטור האריס (1967). רוס טען במאמר פופולרי כי טעות הייחוס הבסיסית היא הסלע הרעיוני לכל תחום הפסיכולוגיה החברתית. בהמשך נקבע, שאחת הסיבות להיווצרות טעות הייחוס הבסיסית היא הליך עיבוד קוגניטיבי שגוי: קודם עושים שיפוט תכונתי ואחר כך מתקנים תיקון חסר של השפעת המצב. כך לדוגמה, אם אדם יפוטר על ידי המעסיק מעבודתו, הוא ינטה לפרש זאת כחוסר הוגנות או רשעות של המעסיק, ולא יתן דעתו לכך שהפיטורין נובעים ממצבו של העסק, הצורך בביצוע קיצוצים וכדומה. השלכה נוספת לנטייה זו היא התייחסות החברה לאנשים בעלי נכות בלתי נראית שהיא מצב בו קיימות מוגבלויות שאינן מתבטאות בתופעות חריגות או במגבלות תפקודיות הנראות לעין. שגיאת הייחוס הבסיסית מושפעת מהבדלים בין-תרבותיים. על פי מחקרים, בחברות מערביות יש נטייה גבוהה לבצע טעות ייחוס זו, ויש נטייה לייחס בהן יותר את התנהגות האדם לגורמים פנימיים. לעומת זאת במדינות המזרח הרחוק טעות ייחוס זו איננה נפוצה, מכיוון ששמים בהן יותר דגש לשדה ההתרחשות. מחקר נוסף הוכיח שאצל ילדים טעות הייחוס הבסיסית נפוצה פחות.[דרוש מקור] טעות הייחוס המוחלטת דומה לטעות הייחוס הבסיסית אלא שהיא באה בהקשר של קבוצת חוץ ויצירת סטריאוטיפ, אחת מהדרכים שבהן נוצרים סטריאוטיפים, זה בכך שאנו מייחסים התנהגות של יחיד לתכונה פנימית, ואז מכלילים את התכונה הפנימית הזו על כל הקבוצה שאליה הוא משתייך. תאוריית הייחוס מונחים בפסיכולוגיה חברתית הטיה קוגניטיבית נטאי פסיכולוגיה בין תרבותית אולג קומליק, אגוצנטריות והטיה לטובת העצמי בניהול משא ומתן, משאבי אנוש 260-259, עמ' 12–18 (2009). Ross, L., "The intuitive psychologist and his shortcomings: Distortions in the attribution process", Advances in experimental social psychology 10, Academic Press, 1977, עמ' 173-220 Jones, E. E.; Harris, V. A., The attribution of attitudes, Journal of Experimental Social Psychology 3(1), 1967, עמ' 1-24 doi: 10.1016/0022-1031(67)90034-0 Lee Ross, The Intuitive Psychologist And His Shortcomings: Distortions in the Attribution Process11The author gratefully acknowledges the assistance of Teresa Amabile, Daryl Bern, Phoebe Ellsworth, Baruch Fischhoff, David Greene, Larry Gross, Mark Lepper, Richard Nisbett, Julia Steinmetz, Amos Tversky, and Philip Zimbardo, all of whom have contributed useful comments and suggestions concerning both the manuscript and the research and conceptual analysis it reports. The preparation of this chapter and reported research were supported by National Institute of Mental Health Research Grant MH 24134., כרך 10, Academic Press, 1977-01-01, עמ' 173–220. (באנגלית)
ג'ון אדנזור ליטלווד

ג'ון אדנזור ליטלווד (באנגלית: John Edensor Littlewood‏; 9 ביוני 1885 - 6 בספטמבר 1977) היה מתמטיקאי בריטי שעסק בעיקר באנליזה, תורת המספרים ומשוואות דיפרנציאליות. שיתף פעולה שנים רבות עם גודפרי הרולד הארדי ועם מרי קרטרייט. ליטלווד נולד ברוצ'סטר שבקנט ולמד באוניברסיטת קיימברידג'. רוב עבודתו התרכזה בתחום של אנליזה מתמטית. היה פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת קיימברידג' משנת 1928 ועד לשנת 1950, שם גם נפטר. שיתף פעולה שנים רבות עם גודפרי הרולד הארדי, וביחד פרסמו צורה חזקה של השערת המספרים הראשוניים התאומים, הנקראת גם השערת הארדי-ליטלווד הראשונה, ואת השערת הארדי-ליטלווד השנייה. ליטלווד שיתף פעולה עם מתמטיקאים רבים בהתכתבות, בין היתר בניסיון לפתור את בעיית וארינג. בספרו משנת 1944 הוא הגדיר העקרונות של ליטלווד. טבע את חוק ליטלווד, שקובע שכל אדם צריך לצפות שיקרה לו נס בקצב של בערך פעם בחודש. אוסף עבודותיו קרוי "אנתולוגיה של מתמטיקאי" (אולי על משקל ספרו המפורסם של חברו ג.ה. הארדי] התנצלותו של מתמטיקאי). זכה במדליית קופלי לשנת 1958. חוק ליטלווד השערת הארדי-ליטלווד הראשונה השערת הארדי-ליטלווד השנייה אי-שוויון 4/3 של ליטלווד השערת ליטלווד ג'ון אדנזור ליטלווד, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה ג'ון אדנזור ליטלווד, באתר MacTutor (באנגלית)
חוק ליטלווד

חוק ליטלווד (באנגלית: Littlewood's law) קובע כי אדם יכול לצפות לחוות אירוע שהסתברותו אחד למיליון (שהוגדר בחוק כ"נס") בשיעור של אחד לחודש. את החוק טבע ג'ון אדנזור ליטלווד, מתמטיקאי מאוניברסיטת קיימברידג', באוסף של עבודותיו הקרוי "אנתולוגיה של מתמטיקאי". מטרת חוק זה היא להפריך את ההסבר העל-טבעי לתופעות טבעיות שמה שמייחד אותן הן היותן נדירות וממילא ההתרחשות שלהן נראית כדבר בלתי מסתבר ללא הסבר על טבעי, והוא מהווה ניסוח קונקרטי לחוק המספרים הגדולים באמת. ליטלווד מגדיר "נס" כאירוע יוצא דופן בעל משמעות מיוחדת המתרחש בתדירות של אחד למיליון. הוא מניח שבמהלך שעות שבהן אדם ער ועירני, הוא יראה או ישמע "אירוע" אחד בשנייה, אשר עשוי להיות יוצא דופן או בלתי-יוצא דופן. בנוסף, ליטלווד מניח כי האדם הוא ערני במשך כשמונה שעות ביום. האדם יחווה תחת הנחות אלה ב-35 ימים כמיליון אירועים ויהיה אפשר לצפות אירוע "מיוחד" אחד כל 35 ימים בממוצע - ולכן, על פי הנמקה זו, אירועים שהם כביכול "נס" למעשה די שכיחים. חוק ליטלווד נחקר רבות ונמצא כנכון בהקשרים רבים ושונים. הוא שימש כדי להסביר מגוון רחב של תופעות, כולל התרחשות של צירופי מקרים, וחוק המספרים הגדולים באמת. למרות יישומו הרחב, חוק ליטלווד הוא עדיין נושא לוויכוחים ומחקרים רבים בתחומי תורת ההסתברות והסטטיסטיקה. צירוף מקרים חוק המספרים הגדולים באמת ערך זה הוא קצרמר בנושא סטטיסטיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אנדרטת אוסקר שטראוס

אנדרטת אוסקר שטראוס (באנגלית: Oscar S. Straus Memorial) היא אנדרטה הממוקמת במשולש הפדרלי, ברחוב 14, בין שדרת פנסילבניה ושדרת החוקה בוושינגטון הבירה בירת ארצות הברית. האנדרטה הוקמה לזכרו של אוסקר שטראוס - היהודי הראשון שכיהן כשר בממשלת ארצות הברית (שר המסחר והתעסוקה) בתקופת כהונתו של נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט, בין השנים 1906–1909. האנדרטה מורכבת ממזרקה נמוכה העשויה שיש עליה כתוב שמו של שטראוס והכיתוב "מדינאי, סופר, דיפלומט", ומשני צדדיה שני פסלים: הראשון - פסל אישה לבושה גלימה המכונה "צדק" והמסמלת את חופש הדת בארצות הברית, והשני - פסל גבר וילד המכונים "היגיון". הילד אוחז בידו ארנק, מפתח ופטיש, המסמלים את הקפיטליזם והעבודה - אשר שטראוס פעל לפתחם. האנדרטה הוקמה על פי תוכנית של האמן הגרמני אמריקאי אדולף אלכסנדר ויינמן בשנת 1947. כיום האנדרטה ממוקמת בסמוך לכניסה לבניין רונלד רייגן. מדיה וקבצים בנושא אנדרטת אוסקר שטראוס בוויקישיתוף תיאור האנדרטה באתר בניין רונלד רייגן Statesman, Author, Diplomat
אנדרטת רוברט א. טאפט

אנדרטת רוברט א. טאפט (באנגלית: Robert A. Taft Memorial and Carillon) היא אנדרטה הכוללת מזרקה ומגדל פעמונים שהוקמה לזכרו של הסנאטור רוברט טאפט, בנו של נשיא ארצות הברית ויליאם הווארד טאפט. האנדרטה ממוקמת צפונית לגבעת הקפיטול, בשדרת החוקה, בין שדרות ניו ג'רזי והשדרה הראשונה, בעיר וושינגטון בירת ארצות הברית. האנדרטה תוכננה על ידי האדריכל דאגלס וו. אור. מגדל הפעמונים עשוי שיש ממדינת טנסי שגובהו כ-30.4 מטרים, רוחבו כ-3 מטרים ואורכו כ-9.7 מטרים. בסמוך למגדל ניצב פסל ברונזה של הסנטור טאפט, מעשה ידי הפסל וילר ויליאם. מעל הפסל מופיעה הכתובת: ”אנדרטה זו לרוברט א. טאפט, המוגשת על ידי העם לקונגרס ארצות הברית, עומדת לאות כבוד ליושרה, האומץ הבלתי נפסק והעקרונות הגבוהים של ממשל חופשי שחייו סימלו”. במגדל הפעמונים 27 פעמונים שניצקו על ידי חברת היציקה פקרד בל מאנסי-לה-וו שבצרפת. הפעמון הגדול שוקל כ-6,350 ק"ג, ומצלצל מדי שעה. הפעמונים הקטנים מצלצלים מידי רבע שעה, ועל פי החלטה של הקונגרס של ארצות הברית - ביום העצמאות של ארצות הברית מצלצל המגדל בשעה 2 בצהריים את המנון ארצות הברית. ההחלטה על הקמת האנדרטה התקבלה בשנת 1955 והאנדרטה נחנכה ב-14 באפריל 1959 בנוכחות נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר. תיאור האנדרטה באתר dcmemorials.com(הקישור אינו פעיל) תיאור האנדרטה באתר אדריכל הקפיטול תיאור האנדרטה באתר הסנאט של ארצות הברית הנוסח המקורי: ”This Memorial to Robert A. Taft, presented by the people to the Congress of the United States, stands as a tribute to the honesty, indomitable courage, and high principles of free government symbolized by his life”
ליגניט

ליגניט, הידוע גם בשם פחם חום, הוא הדרגה הנמוכה ביותר של פחם, המשמש כמעט באופן בלעדי כדלק לייצור חשמל באמצעות קיטור. צבעו חום-שחור, ויש לו תכולת מים גבוהה, לעיתים עד 66% ממשקלו, וכמו כן תכולת אפר גבוהה ביחס לפחם ביטומני. ליגניט הוא תערובת הטרוגנית של תרכובות, ולא ניתן לתארו באמצעות נוסחת מבנה בודדת. תכולת האנרגיה של ליגניט נעה בין 10 ל-20 מגה-ג'אול לק"ג (10 עד 18 מיליון BTU לטונה), בהתייחס למשקל כולל לחות, אך ללא מינרלים. בתגובה עם אמוניום רביעוני מתקבל "ליגניט מטופל אמין" (ATL), המשמש בבוץ קידוח להקטנת איבוד הנוזלים. עקב צפיפות האנרגיה הנמוכה של ליגניט, ההובלה שלו יקרה ביחס לשוויו, והמסחר בו בשוק העולמי מצומצם יחסית לסוגי פחם איכותיים יותר. את הליגניט שורפים בדרך כלל בתחנות כוח שנבנו קרוב מאוד למכרות הפחם. פליטות הפחמן הדו-חמצני מתחנות כוח השורפות ליגניט בדרך כלל גבוהות בהרבה מתחנות השורפות פחם שחור. המשך פעילות תחנות אלה, בהיעדר טכנולוגיית מניעת פליטה, נמצאת במחלוקת פוליטית. בנוסף, ליגניט נכרה לעיתים קרובות בכריית פני שטח, שיטה הגורמת להרס סביבתי רב. ניתן לסווג את הליגניט לשני סוגים. הראשון הוא "קסילויד ליגניט", או "עץ מאובן", והשני "ליגניט דחוס", או "ליגניט מושלם". אמנם מראה הקסילויד לעיתים דומה לעץ רגיל, אך ניתן לזהות את ההבדל ביניהם בבעירה. ניתן לטחון את החומר לאבקה עדינה (Trituration), ובתגובה עם תמיסת אשלג מדוללת תתקבל כמות משמעותית של חומצה אולמית. כמות הליגניט המופקת בעולם, לפי שנה, במיליוני טונות: קיימת מגמה של הקטנת שימוש בליגניט ברוב המדינות. בגרמניה תפוקת הליגניט פחתה בכ-50%. במדינה זו קיימת התנגדות נחרצת ציבורית לקיום ופיתוח של מכרות פחם שמובלת על ידי ארגון אנדה גלנדה. תהליך ברגיוס תהליך פישר-טרופש תהליך קאריק מדיה וקבצים בנושא ליגניט בוויקישיתוף תמונה של גוש ליגניט science/brown-coal ליגניט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Lignite in Ballymoney - Background to the issue. geographyinaction.co.uk "Coal and lignite domestic consumption". Global Energy Statistical Yearbook. 2016 "The Greens Won't Line Up For Dirty Brown Coal In The Valley". Australian Greens Victoria. 2006-08-18. נבדק ב-2007-06-28. "Greenpeace Germany Protests Brown Coal Power Stations". Environment News Service. 2004-05-28. אורכב מ-המקור ב-2007-09-30. נבדק ב-2007-06-28. Mackie, Samuel Joseph (1861). The Geologist. Original from Harvard University: Reynolds. pp. Page 197 -200.
אלדו דושר

אלבארו פדרו דושר (בספרדית: Alvaro Pedro Duscher; נולד ב-22 במרץ 1979 באסקל שבפטגוניה, ארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי. דושר מחזיק בדרכון אוסטרי. דושר גדל במחלקת הנוער המשובחת של ניואל'ס אולד בויס, הוא ערך את הופעת הבכורה במדי הקבוצה הבוגרת בשנת 1995 ושיחק בשורותיה עד שנת 1998, אז נרכש בתור אחד השחקנים הארגנטינאים המבטיחים ואחד משחקני הרכש היקרים של קבוצת ספורטינג ליסבון הפורטוגזית. למרות זכייתו עם הקבוצה באליפות פורטוגל, לא הצליח דושר להטביע את חותמו בקבוצה והוא עבר לדפורטיבו לה קורוניה, אז מצמרת הליגה הספרדית, תמורת 13 מיליון דולר. הוא ביסס את מקומו בהרכב הקבוצה ונודע בספרד בזכות משחקו הקשוח, הוא עלה לכותרות ב-2002 אחרי שתיקול שלו עם דייוויד בקהאם הביא לפציעתו של האחרון לתקופה ארוכה, פציעה אשר איימה על סיכויו של בקהאם להשתתף במשחקי הגביע העולמי. בקיץ 2007 הסתיים חוזהו בקבוצה. למרות התעניינות גוברת מצידן של קבוצות כגון מנצ'סטר יונייטד, ארסנל וויאריאל, בחר דושר בראסינג סנטנדר בה נחשב לאחד השחקנים החשובים בקבוצה. דושר עזר לה להעפיל לגביע אופ"א. ב-5 באוגוסט 2008 עבר דושר לקבוצת סביליה תמורת 3 מיליון אירו. בשנת 2010 עבר לשחק בקבוצת אספניול ובשנת 2011 הושאל לקבוצת ברצלונה מאקוודור. בשנת 2012 עבר לשחק בקבוצת אנוסיס נאון פראלימני מקפריסין ובפברואר 2013 הצטרף לקבוצת וריה מיוון. לאחר תקופה קצרה פרש ממשחק בהגיעו לגיל 34. ספורטינג ליסבון אליפות פורטוגל - 1 (1999/2000) דפורטיבו לה קורוניה גביע המלך הספרדי - 1 (2002) הסופר קאפ הספרדי - 2 (2000, 2002) אלדו דושר, באתר Transfermarkt אלדו דושר, באתר BDFutbol אלדו דושר, באתר WorldFootball.net אלדו דושר, באתר National Football Teams אלדו דושר, באתר FootballDatabase.eu
הצעת חוק פאי

הצעת חוק פאי של אינדיאנה הוא כינוי להצעת חוק מספר 246 שנדונה באספה הכללית של מדינת אינדיאנה בשנת 1897. למרות שמה, המטרה העיקרית של הצעת החוק הייתה שיטה לרבע מעגל. אם כי השיטה גררה ערכים שגויים של הקבוע המתמטי פאי, המייצג את היחס בין היקף המעגל לקוטרו. יוזם ההצעה היה ד"ר אדווין ג'יי גודווין (Edwin J. Goodwin MD) רופא במקצועו ומתמטיקאי חובב. החוק הציע לקבוע אמת מתמטית חדשה שעל פיה שיטתו של גודווין לתרבוע העיגול תהיה מחייבת במערכת החינוך ובמדידת הקרקעות באינדיאנה. הוכחה שתרבוע העיגול אינו אפשרי בבנייה בסרגל ומחוגה ניתנה 15 שנים קודם לכן על ידי פרדיננד לינדמן באמצעות משפט לינדמן. קירובים טובים יותר ל־ π {\displaystyle \pi } מאשר אלה שבהצעת החוק ידועים כבר מהעת העתיקה. החוק נדון בוועדה לקרקעות ביצתיות ובוועדת החינוך, שאישרו אותו והעבירו אותו להצבעה במליאה. איש מהמחוקקים אשר עסקו בהעברת החוק לא הבין את ההוכחות המתמטיות של החוק, אך כולם תמכו בו כי חשבו שיש בו תרומה חיובית למערכת החינוך במדינה. במבוא להצעת החוק נאמר שתגליותיו המתמטיות של גודווין מוצעות באמצעות החוק כדי שישמשו ללא תמורה בבתי הספר באינדיאנה. הצעת החוק כללה קביעות מתמטיות אחדות, ובסופה צוינו הישגים קודמים של גודווין: פתרונותיו לבעיות של שילוש זווית, הכפלת קובייה ותרבוע העיגול הוכרו, כביכול, כתרומה למדע על ידי כתב העת American Mathematical Monthly. תהליך החקיקה נעצר בעקבות התערבותו של קלארנס אביתר ואלדו, פרופסור למתמטיקה מאוניברסיטת פרדו, שבמקרה נכח באספה הכללית. ואלדו נשאל אם הוא מעוניין להכיר את "גאון המתמטיקה המקומי". לאחר עיון בחוק סירב הפרופסור להיפגש עם ממציא השיטות המתמטיות הללו, ואמר שהוא מכיר כבר מספיק משוגעים. באותו ערב ואלדו יצר קשר עם מספר חברים בסנאט של אינדיאנה, הסביר להם את חוסר ההיגיון בחוק, ובכך הביא לעצירת תהליך החקיקה. פאי טרחן כפייתי בנייה בסרגל ומחוגה על אודות החוק באתר אוניברסיטת פרדו (באנגלית) על אודות החוק באתר Straight Dope (באנגלית) גדי אלכסנדרוביץ', (צ)חוק פאי, באתר "לא מדויק", 13 באוקטובר 2007
אנדרטת הפטריוטיות היפנית-אמריקאית במלחמת העולם השנייה

אנדרטת הפטריוטיות היפנית-אמריקאית במלחמת העולם השנייה (באנגלית: Memorial to Japanese-American Patriotism in World War II) היא אנדרטה המצויה בוושינגטון בירת ארצות הברית, לזכרם של אזרחי ארצות הברית היפנים-אמריקאים, ששרתו בצבא ארצות הברית ולחמו נגד יפן במלחמת העולם השנייה. האנדרטה הוקמה ביוזמת קרן הזיכרון היפנית-אמריקאית הלאומית (National Japanese American Memorial Foundation) אשר החלה להשיג מימון והסכמה להקמת האנדרטה בשנת 1988. חוק פדרלי PL 102-502 שנחקק בעקבות פעילות הקרן והורה על הקמת האנדרטה, נחתם על ידי נשיא ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש ב-24 באוקטובר 1992. האתר להקמת האנדרטה הועבר מחזקתו של אדריכל הקפיטול בשנת 1996 לשירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית. האנדרטה נחנכה בשנת 2000, וכיום שטח האנדרטה שייך לממשלת ארצות הברית, והיא מתוחזקת על ידי שירות הפארקים. במרכז האנדרטה פסל של עגור וסביבו גדר תיל, מעשה ידי הפסלת נינה אקאמו. באנדרטה פעמון יפני מסורתי, וגן זן יפני מסורתי. סביב האנדרטה ציטוטים של כותבים יפנים אמריקאים. מדיה וקבצים בנושא אנדרטת הפטריוטיות היפנית-אמריקאית במלחמת העולם השנייה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אנדרטת הפטריוטיות היפנית-אמריקאית במלחמת העולם השנייה