laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מבצע אה בה

מבצע אה בה (בגרמנית: Außerordentliche Befriedungsaktion, "פעולת הרגעה חריגה") הוא שם הקוד למבצע נאצי במהלך מלחמת העולם השנייה שמטרתו העיקרית הייתה השמדת ההנהגה והאינטליגנציה הפולנית, שנתפסו כאיום לשלטון הנאצי. המבצע החל מעט לאחר כיבוש פולין, במאי 1940. מטרתו העיקרית של מבצע אה בה הייתה חיסול המעמדות החברתיים בפולין אשר נתפסו כהנהגה פוטנציאלית בעלת יכולת התנגדות לשלטון הנאצי בעתיד. כך, הוחלט על רציחתם של משכילים פולנים, פוליטיקאים, עיתונאים, רופאים, כמרים ופעילים חברתיים, וכן על חיסולם של החוגים האנטי-נאציים בפולין. חיסולם של מורדים פוטנציאליים נועד לאפשר שקט יחסי לוורמאכט בזמן הפלישה לבלגיה, להולנד ולצרפת. עם זאת, היטלר ציין כי "יש למנוע מההשכלה הפולנית לקום כמעמד ארגוני. רמת החיים חייבת להישאר נמוכה. עבדים זולים... אי-סדר מוחלט חייב להיווצר". המבצע תוכנן על ידי הנס פרנק, המושל הכללי של אזור הגנרלגוברנמן בפולין. הצבא הגרמני ביקש להימנע מלקיחת חלק בביצוע הזוועות, וכך בוצעו אלו על ידי הגסטפו והאס אס. בכמה ישיבות של ועדת ההגנה של הרייך בתחילת 1940 נעשה התכנון הראשון בנושא, והוחלט להשמיד את מנהיגי תנועת ההתנגדות 'במכה אחת'. המבצע נפתח ב-16 במאי 1940 בהוראת פרנק. בסך הכול נעצרו כ-6,500 פולנים, מתוכם כ-3,500 שהיו חשודים בקשר להתנגדות ולהתאגדות מחתרתית, והיתר נחשדו כעבריינים. רובם ככולם הוצא להורג בשטחי הגנרלגוברנמן, בעיקר ביערות. המבצע נסתיים לקראת סוף 1941, כמה חודשים אחרי המתוכנן. תוצאות המבצע המידיות היו בבירור לרעת גרמניה הנאצית. אמנם מספר חברי המחתרת קטן באופן זמני, אך פעילות המחתרת רק הלכה וגדלה. הנאצים לא הצליחו לחרב את ההתנגדות והאינטליגנציה הפולנית. בנוסף, המבצע הוביל לעליית המורל בקרב העם הפולני, על אף נפילתה של צרפת. אחרי המלחמה, הפשעים שבוצעו במסגרת המבצע היו בין ההאשמות כלפי הנאצים במשפטי נירנברג וכן בבית המשפט העליון של פולין. על מבצע אה בה באנציקלופדיה של השואה, באתר יד ושם
ג'יימס פאד

ג'יימס פאד (באנגלית: James Faed;‏ 4 באפריל 1821 – 23 בספטמבר 1911) היה אמן סקוטי מפורסם. ג'יימס היה בנו השני מבין ששת ילדיו של ג'יימס פאד, ומרי לבית מקג'וך. שניים מאחיו, ג'ון פאד ותומאס פאד ובנו ג'יימס פאד, ג'וניור. גם הפכו לאמנים. בשנותיו הראשונות אביו שעסק בבנייה חשב שלג'יימס יש כישרון ניכר להנדסה. כשהיה בן שש עשרה הוא בנה סירה במשך שנה. בגיל שבע עשרה הוא נסע למריפורט עם אביו ואחיו ג'ון. בזמן שג'ון צייר מיניאטורות, ג'יימס עשה את אותה עבודה כמו אנשי אביו. עם זאת, עם מות אביו ב-1842 הצטרף ג'יימס לשני אחיו, ג'ון ותומס, שהתגוררו באדינבורו. ג'יימס החל לצייר נופים, מיניאטורות ודיוקנאות בשמנים ובצבעי מים והפך למציג קבוע באקדמיה הסקוטית המלכותית במשך עשרים שנה. סצנת החוף שלו בצבעי מים בחוף קולונד נמצאת בגלריה לאמנות אברדין. שתיים מהמיניאטורות שלו, "איזבלה לוקהרט" "רוברטסון ומיס מרי דאנקן" משובחות במיוחד. ג'יימס, שהוצג בפני חרט המצוטינט, ג'ון בונר, התעניין בשיפור התהליך להכנת הלוח עבור החרט - ייתכן עקב העניין ההנדסי בו הבחין אביו. הוא גם פיתח עניין עז במצוטינט, והקריירה שלו עד מהרה החלה להתמקד באמנות זו וכחרט בכלל. בתור חרט הוא יצר במשך למעלה מחמישים שנה. הוא זכה לשבחים בימיו על ידי החרט הדגול סמואל קאזינס (1801–1887). כמה מיצירותיו של פאד הוזמנו על ידי האגודה המלכותית לקידום האמנויות היפות בסקוטלנד. בערך ב-1871 נסע ג'יימס לאוסטרליה על מנת לבקר את אחיו ויליאם, שהיגר, ושהה בסטוני פארק, ברונסוויק, ביתו של תיאודוטוס ג'ון סאמנר. הבית נהרס מאוחר יותר בשריפה, ואיתם אבדו חריטות רבות של החיים שהיו שם מאת ג'יימס פאד. אך אלה ששרדו נתלו בחדר האוכל של הבית שנבנה מחדש. חריטות הדיוקנאות שלו זכו לביקוש נרחב והפטרון הראשון שלו היה ג'ון ווטסון גורדון שב-1850 הפך לנשיא האקדמיה הסקוטית המלכותית. פאד חרט לפחות מאה שלושים ושלושה לוחות, אחד מהם היה עבור הוועדה המלכותית לציור של המלכה ויקטוריה והנסיך ארתור. ההזמנה האחרונה שלו הייתה דיוקן של הרוזנת מסיפילד שנתלה באקדמיה המלכותית בשנת 1877. התחריט האחרון שעשה ג'יימס פאד, בגיל שמונים, היה דיוקנו של רוזן הבית, אביו של ראש הממשלה לעתיד, סר אלק דאגלס-הום. הוא הוצג באקדמיה המלכותית בשנת 1899. הוא מת בפתאומיות בזמן שאכל את ארוחת הצהריים באדינבורו, בשנתו התשעים ואחת. אשתו מרי קוטון נפטרה ב-1887 בגיל שישים. הם קבורים עם בניהם, ד"ר סטיוארט פאד (1869-1898) ופרנסיס גרנט פאד (1867–1914) בבית הקברות דין. אם וילדיה סצנה אהבה בתיאטרון שקספיר בחדר עבודתו מדיה וקבצים בנושא ג'יימס פאד בוויקישיתוף McKerrow, Mary, The Faeds, Canongate Publishing Ltd., Edinburgh, 1982, pp. 47–54. Edinburgh Post Office Directory 1849
וילם הראשון, רוזן אנו

וילם הטוב ( בהולנדית: Willem I van Henegouwen; בצרפתית: Guillaume Ier de Hainaut‏; 1286 – 7 ביוני 1337) היה רוזן אנו (כווילם הראשון), אווסנס, הולנד (כווילם השלישי) וזיילנד (כווילם השני) מ-1304 ועד מותו. וילם, נולד ב-1286, והיה בנם של יוהאן השני, רוזן אנו, ופיליפה מלוקסמבורג, בתו של היינריך החמישי, רוזן לוקסמבורג. הוא היה אח של יוהאן מבומון ואליס מאנו. וילם לא היה צפוי להיות רוזן במקור. לאחר מותם של אחיו הגדולים, יוהאן (נהרג בקורטרייק ב-1302) והיינריך (נפטר ב-1303), הוא הפך ליורש של מחוזות אביו. לפני שנהפך לרוזן, הוא הובס על ידי גי מנאמור בקרב באי דויבלנד ב-1304. גי ויוהאן השני, דוכס בראבנט כבשו אז את רוב זיילנד והולנד, אך השטחים הללו התאוששו שוב כאשר וילם הפך לרוזן החדש באותה שנה. וילם המשיך במלחמה עם פלנדריה עד לשלום פריז ב-1323, שבמהלכו התנער רוזן פלנדריה מכל התביעות על זיילנד. וילם, בתורו, הרוויח את כל זיילנד אך הסכים לוותר על כל התביעות על פלנדריה הקיסרית. וילם כבש את רוב בישופות אוטרכט וניסה לכבוש את פריסלנד אך נהדף על ידי הסל מרטנה. עם מותו של דודו, גי ד'אווסנס, הבישוף של אוטרכט, לקח וילם את הפייף של אמסטרדם וסיפח אותו להולנד. רבות מבנותיו נישאו עם שליטים חשובים באירופה; אדוארד השלישי, מלך אנגליה ולודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה היו נשואים לבנותיו, ואילו הוא היה נשוי לאחותו של פיליפ השישי, מלך צרפת. עם הבריתות החשובות הללו זכה וילם להשפעה וכבוד ניכרים, שבהם השתמש כדי לקדם את האינטרסים של מחוזותיו. ב-19 במאי 1305 התחתן ויליאם עם ז'אן מוולואה, אחותו של פיליפ השישי, מלך צרפת, ונולדו לו הילדים הבאים: וילם השני, רוזן אנו (1307–1345) יוהאן (נפטר ב-1316) מרגרט השנייה, רוזנת אנו (1311–1356), התחתנה עם לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה פיליפה מאנו (בערך 1313–1369), התחתנה עם אדוארד השלישי, מלך אנגליה אגנס (מתה ב-1327) יוהאנה מאנו (1315–1374), התחתנה עם וילהלם החמישי, דוכס ייליך איזבל מאנו (1323–1361), התחתנה עם רוברט מנאמור לואי (1325–1328) יאן אלמאן (1320–1389) בן לא חוקי ואביר מדיה וקבצים בנושא וילם הראשון, רוזן אנו בוויקישיתוף Detlev Schwennicke, Europäische Stammtafeln: Stammtafeln zur Geschichte der Europäischen Staaten, Neue Folge, Band II (Marburg, Germany: Verlag von J. A. Stargardt, 1984), Tafel 4 Encyclopædia Britannica, Eleventh Edition, Vol. XIII, Ed. Hugh Chisholm (New York: Cambridge University Press, 1910), p. 608 George Andrews Moriarty, The Plantagenet Ancestry of King Edward III and Queen Philippa (Salt Lake City: Mormon Pioneer Genealogy Society, 1985), p. 175 Detlev Schwennicke, Europäische Stammtafeln: Stammtafeln zur Geschichte der Europäischen Staaten, Neue Folge, Band II (Marburg, Germany: Verlag von J. A. Stargardt, 1984), Tafel 22
רגעים (שיר של אילנה אביטל)

"רגעים" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אילנה אביטל. את השיר הוציאה לאור בשנת 1984 חברת התקליטים הד ארצי, והוא נכלל כרצועה השלישית והמובילה באלבום האולפן הרביעי של הזמרת, רגעים. השיר נכתב על ידי חמוטל בן זאב והולחן על ידי הנרי בארטר. ב-2 בפברואר 1984 הוצג כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים העבריים השבועי של רשת ג'. בשבוע לאחר מכן נכנס אל המצעד במקום ה-27. מיקום השיא אליו הגיע בדירוג הוא המקום השישי. לבסוף, ב-12 באפריל יצא מהדירוג לאחר שמונה שבועות צעידה רצופה. מילות השיר, באתר שירונט רגעים (אלבום) באתר סטריאו ומונו רגעים (שיר) באתר סטריאו ומונו
בזכות ימים כאלה

"בזכות ימים כאלה" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרים הישראליים אילנה אביטל ויזהר כהן. את השיר הוציאה לאור בשנת 1984 חברת התקליטים הד ארצי, והוא נכלל כרצועה הרביעית באלבום האולפן הרביעי של הזמרת, רגעים. הוא נכתב והולחן על ידי אהוד מנור, מיטש הילר והנרי בראטר. ב-13 בספטמבר 1984 הוצג כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים העבריים השבועי של רשת ג'. בשבוע לאחר מכן נכנס אל המצעד במקום ה-29. מיקום השיא אליו הגיע בדירוג הוא המקום השביעי. לבסוף, ב-11 בדצמבר יצא מהדירוג לאחר אחד-עשר שבועות צעידה רצופה. מילות השיר, באתר שירונט רגעים באתר סטריאו ומונו
היינריך החמישי, רוזן לוקסמבורג

היינריך החמישי הבלונדי (1216 – 24 בדצמבר 1281), שנקרא הגדול, היה הרוזן של ארלון מ-1226 ועד מותו, אדון ליני מ-1240 ועד מותו, רוזן לוקסמבורג ולה רוש מ-1247 ועד מותו, ומרקיז נאמור בין 1256 ל-1264 בתור אנרי השלישי. היינריך נולד ב-1216 והיה בנם ויורשו של ולראן השלישי, דוכס לימבורג ושל ארמסינדה, רוזנת לוקסמבורג. בשנת 1226, בעקבות מות אביו ולראן השלישי, ירש היינריך את רוזנות ארלון. בשנת 1240 התחתן הנרי עם מרגרט, בתם של אנרי השני, רוזן באר ופיליפה מדרו. נישואיו של היינריך למרגרט הביאו לו את ליני-אן-בארואה כנדוניה שלה, אם כי, לפי סעיף בחוזה הנישואין, היא נשארה תחת השליטה הפיאודלית של רוזנות באר. בזלזול לכך, היינריך נשבע אמונים בשנת 1256 לתאובלד השני, מלך נווארה בתפקידו של האחרון כרוזן שמפאן. גיסו של היינריך תאובלד השני, רוזן באר ניצל את הסכסוך שהתחולל אז בין פרידריך השלישי, דוכס לורן והבישופים של מץ. היינריך החמישי היה לצידו של הדוכס ולכן תאובלד לקח את הצד של הבישוף. היינריך נלכד בקרב ב-Preny ב-14 בספטמבר 1266. ב-8 בספטמבר 1268, לואי התשיעי, מלך צרפת ברר בין שני הרוזנים והיינריך שוחרר וחזר לשלוט בליני, אך תחת שליטה של באר. היינריך ירש את לוקסמבורג ואת לה רוש לאחר מותה של אמו, ארמסינדה, בשנת 1247. בשנת 1256, תפס היינריך את נאמור בזמן שהמרקיז השולט, בולדווין השני, היה גם קיסר בקונסטנטינופול. בולדווין מכר את זכויותיו בנאמור לגי, רוזן פלנדריה, אשר כבש את המרקיזות מאת היינריך. שני הצדדים ערכו שלום וגי התחתן עם בתו של היינריך, איזבל. לאחר שקיבל 15,000 ליברות מהאפיפיור, הצטרף הנרי לאדוארד מאנגליה במסע הצלב התשיעי. הוא חזר עם שומריו הנותרים לאחר שהצלבנים השיגו שביתת נשק עם הסולטנות הממלוכית. מנישואיו עם מרגרט מבאר היו לו הילדים הבאים: היינריך השישי (נפטר ב-1288), רוזן לוקסמבורג ולראן הראשון (נפטר ב-1288), רוזן ליני ורוסי. הוא המייסד של מה שהפך לענף הצרפתי של בית לוקסמבורג, מה שנקרא בית לוקסמבורג-ליני. איזבל (1247–1298), התחתנה עם גי דה דאמפייר, רוזן פלנדריה פיליפה (1252–1311), התחתנה עם יוהאן השני, רוזן הולנד מרגריט (שליטת מאכרן), חיה ב-1302 פליסיטאס ז'אן (מתה ב-1310), אם מנזר קליירפונטין היו לו גם לפחות שני בנים לא חוקיים, כולל: היינריך, ממזר מלוקסמבורג (נפטר ב-1288), נישא לאיזבל מהופליז, יורשת הופליז. בולדווין כל בניו נספו בקרב וורינגן ב-1288. מדיה וקבצים בנושא היינריך החמישי, רוזן לוקסמבורג בוויקישיתוף Gade 1951, p. 96. Gade 1951, p. 98. Gade 1951, p. 99. Jackson-Laufer 1999, p. 139. Gade 1951, p. 100. Gade 1951, p. 102. Verbruggen 2002, p. 8. Arblaster 2012, p. 81.
אתה המלך

"אתה המלך" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אילנה אביטל. את השיר הוציאה לאור בשנת 1987 חברת התקליטים הד ארצי, והוא נכלל כרצועה השנייה באלבום האולפן החמישי של הזמרת, בלי בושה. הוא נכתב והולחן על ידי חיים קינן ואביטל עצמה – אחת מהרצועות היחידות בכל הדיסקוגרפיה שלה שהולחנה על ידה. ב-4 ביולי 1987 הוצג כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים העבריים השבועי של רשת ג'. בשבוע לאחר מכן נכנס אל המצעד במקום ה-14. מיקום השיא אליו הגיע הוא העשירי. לבסוף, ב-8 באוגוסט יצא מהדירוג לאחר ארבעה שבועות צעידה רצופה. מילות השיר, באתר שירונט בלי בושה באתר סטריאו ומונו אתה המלך באתר סטריאו ומונו
היינריך השישי, רוזן לוקסמבורג

היינריך השישי, רוזן לוקסמבורג (1240 – 5 ביוני 1288) היה רוזן לוקסמבורג וארלון ממותו של אביו, היינריך החמישי הבלונדיני, בשנת 1281 עד מותו שלו בקרב וורינגן, שבע שנים מאוחר יותר, כאשר ירש אותו בנו, היינריך השביעי. היינריך נולד ב-1240 והיה בנם של היינריך החמישי הבלונדיני ומרגרט מבאר. אביו השתתף במסע הצלב של לואי התשיעי, מלך צרפת נגד תוניס והוא המשיך במלחמה זו, ונהרג לצד שלושה מאחיו בקרב וורינגן על ידי אביר של יוהאן הראשון, דוכס בראבנט. היינריך התחתן עם ביאטריס ד'אווסנס בתו של בולדווין ונכדתו של בוכארד הרביעי מאווסנס בסביבות 1260 ונולדו להם שלושה בנים, שניים מהם זכו לכבוד ולמצוינות הגבוהה ביותר: היינריך השביעי, שנבחר למלך הרומאים ב-1308 ולקיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-1309 וולרם, לורד דורלר, תירימון וקונסור, מת במצור על ברשיה ב-1311 מרגרט, הנזירה הראשית של מרינטל פליסיטאס, הגברת מגיסבק בולדווין, ארכיבישוף-הבוחר של טריר מדיה וקבצים בנושא היינריך השישי, רוזן לוקסמבורג בוויקישיתוף Péporté 2011, p. 148–149. Gades 1951, p. 102–103. Gades 1951, p. 109.
הגדת מנטובה

הגדת מנטובה היא הגדה של פסח מאוירת שנוצרה בשנת 1560 במנטובה שבאיטליה. היא נחשבת להגדה המאוירת המודפסת הראשונה על אדמת איטליה. למרות מיקום הדפסתה - ההגדה היא בנוסח אשכנז, היות שבמאה ה-16 היו במנטובה יהודים אשכנזים רבים. בעמוד האחרון אף צורף תרגום ליידיש של הפיוט "אדיר הוא". הגדת מנטובה הודפסה על ידי ג'אקומו רופינלי. בית הדפוס לא היה יהודי, אולם הסידור היה בהשגחתו של יצחק בן סולומון, מנהל בית הכנסת במנטובה. כבר מהעמוד הראשון ניתן להבחין בהשפעתה של הגדת פראג, הוא זהה לה מבחינה טיפוגרפית על אף הוספת איורים חדשים ועיטורים בשוליים. בעוד שבהגדת פראג רק שלושה עמודים עם גבולות, כל דפי הגדת מנטובה מוקפים בגבולות. בהגדת מנטובה ניכרת השפעת אמנות הרנסאנס האיטלקית. לדוגמה: אברהם חוצה את נהר הפרת בדרכו לכנען מתואר במהדורה כמי שמפליג בגונדולה. 'הבן החכם' הוא העתק של הנביא ירמיהו בציורו של מיכאלאנג'לו בקפלה הסיסטינית בותיקן. 'הבן הרשע' מתואר כקונדוטייר (ראש צבא שכיר) איטלקי. 'התם' מזכיר את הדמות מהאילוסטרציות של הנס הולביין על הפסוק בספר תהילים "אמר נבל בליבו". הסדר של ליל הפסח מזכיר תמונה נוצרית של משתה חתונה באחד הבשורות. המיזוג בין הסגנונות משלב רקעים פרחוניים בסגנון איטלקי וחיתוכי עץ של הגדת פראג. בנוסף, בהגדה איורים של מלאכים וכרובים מזמרים, ראשי אריות עם טבעת בפה המזכירים מזרקות באיטליה, שימוש בסגנון גותי, באותיות גדולות, בצמחים ואשכולות ענבים, כולם מזוהים עם האמנות האיטלקית. יחד עם אמנות הרנסאנס משתלבים איורים של נושאים יהודיים כדוגמת: דוד המלך, אליהו הנביא, אפיית מצות, משה ואהרן ועבודת הפרך של בני ישראל במצרים. הגדת מנטובה סרוקה במלואה באתר אוסף בראגינסקי ג. קרסל, הגדה מצויירת ראשונה מאיטליה, דבר, 20 באפריל 1970 אגדות מאויירות (באנגלית) הגדת מנטובה, באתר מוזיאון ישראל מרים טל, הגדת מנטובה, למרחב, 24 באפריל 1970 ראובן קשאני, ציורים המקשטים את ההגדה, במערכה, 27 במרץ 1964 Printed Passover Haggadah: a Tale of Four Cities: Prague, Mantua, Venice, Amsterdam
ברוך כהנא

ברוך כהנא (1835–1927) נדבן ציוני שהוריש עוד בחייו את רוב הונו לקרן הקיימת. בכספו נבנו מבני כפר הנוער בן שמן ועל שמו כפר ברוך. כהנא נולד במוהילוב והתייתם מהוריו בגיל 10. כדי להמלט מגזירת הקנטוניסטים נמלט ליאשי. בעקבות קריאת מדינת היהודים של הרצל חיסל את עסקיו ברומניה ועבר לוינה כדי להיות בקרבת הרצל. בשנת 1896 הוא הרים תרומה נכבדה לחובבי ציון. בשנת 1909 הוא תרם את רוב חסכונותיו לקרן הקיימת לצורך בניין ארץ ישראל. בכספו נבנו מבני כפר הנוער בן שמן ובשנות ה-20 הושקעו תרומותיו בקניית קרקעות. ברוך כהנא, דבר, 14 בדצמבר 1927 ברוך כהנא ז"ל, דואר היום, 14 בדצמבר 1927 יודישע ניינאיגקייטען, היועץ לבית ישראל ברומניה, 7 באפריל 1896 (יידיש) מכתבים מחוץ לארץ, הצפירה, 2 בינואר 1912 ברוך כהנא נ"ע, הארץ, 14 בדצמבר 1927
בוא אל החגיגה

"בוא אל החגיגה" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אילנה אביטל. את השיר הוציאה לאור בשנת 1985 חברת התקליטים הד ארצי, כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן. נכתב והולחן על ידי שמרית אור ואביטל עצמה – אחת מהרצועות היחידות בדיסקוגרפיה שלה שהולחנו על ידה – והשתתף בפסטיגל 1985, שם הגיע למקום השלישי. ב-13 בינואר 1986 נכנס למצעד הפזמונים העבריים השבועי של רשת ג' במקום ה-25. הוא רשם את מיקום השיא שלו במצעד כשדורג שני. סך הכל צעד השיר אחד-עשר שבועות רצופים במצעד. פסטיגל 85 באתר סטריאו ומונו
כל שנה בסוף הקיץ

"כל שנה בסוף הקיץ" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אילנה אביטל. את השיר הוציאה לאור בשנת 1983 חברת התקליטים הד ארצי, כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן. נכתב והולחן על ידי חמוטל בן זאב ואביטל עצמה – אחת הרצועות היחידות בדיסקוגרפיה שלה שהולחנו על ידה. ב-25 באוגוסט 1983 נכנס למצעד הפזמונים העבריים השבועי של רשת ג' במקום ה-19. הוא רשם את מיקום השיא שלו במצעד כשדורג שישי. סך הכל צעד השיר שמונה שבועות רצופים במצעד. כל שנה בסוף הקיץ, בביצוע כל שנה בסוף הקיץ, סרטון באתר יוטיוב
וילם השני, רוזן אנו

וילם השני, רוזן אנו (1307 – 26 בספטמבר 1345) היה רוזן אנו משנת 1337 ועד מותו. הוא היה גם רוזן הולנד (כווילם הרביעי ) ורוזן זיילנד. הוא ירש את אביו, וילם הראשון, רוזן אנו. תוך כדי לחימה בפרוסיה, התקוממו הפריזים. וילם חזר הביתה ונהרג בקרב וורנס. וילם נולד בשנת 1307, והיה בנם של וילם הראשון, רוזן אנו וז'אן מוולואה. בשנת 1334, הוא נישא ליוהאנה, דוכסית בראבנט, בתו ויורשתו של יוהאן השלישי, דוכס בראבנט, אך לא היו לו ילדים. הוא לחם בצרפת כבעל ברית של האנגלים (הוא היה גיסו של אדוארד השלישי, מלך אנגליה). בשנת 1339 השתתף וילם במצור על קמברה (1339). בשנת 1345 חודשיים לפני מותו, הוא הטיל מצור וכבש את אוטרכט, משום שהבישוף, יאן ואן ארקל, ניסה להחזיר את עצמאותה ההיסטורית של הבישופות מהולנד. וילם נלחם נגד הסרצנים, ויצא למסע צלב עם המסדר הטווטוני בפרוסיה. הוא נהרג ליד סטבורן, במהלך אחד מקרבות ווארנס נגד הפריזים ב-1345. את וילם ירשה אחותו, מרגרט מאנו, שהייתה נשואה ללודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. אנו, הולנד וזיילנד הפכו לחלק מתחומי הכתר הקיסרי. Boffa, Sergio (2010). "Low Countries (Narrative 1300-1479)". In Rogers, Clifford J. (ed.). The Oxford Encyclopedia of Medieval Warfare and Military Technology. Vol. 2. Oxford University Press. p. 531-552. Courtenay, William J. (2020). "King's Hall and Michaelhouse in the Context of Fourteenth-Century Cambridge". In Marenbon, John (ed.). King's Hall, Cambridge and the Fourteenth-Century Universities: New Perspectives. Brill. Rosenwein, Barbara H. (2018). Reading the Middle Ages. Vol. II: From C. 900 to C. 1500. University of Toronto Press. Vale, Malcolm (2002). The Princely Court: Medieval Courts and Culture in North-West Europe, 1270-1380. Oxford University Press. מדיה וקבצים בנושא וילם השני, רוזן אנו בוויקישיתוף Courtenay 2020, p. 28-29. Vale 2002, p. 7, 194-195. Rosenwein 2018, p. 470. Boffa 2010, p. 542. Vale 2002, p. 7.
מדינת סבויה

מדינת סבויה היא ציון קולקטיבי של כל המדינות שנשלטו על ידי הרוזנים והדוכסים של סבויה מימי הביניים ועד להקמת ממלכת איטליה. בסוף המאה ה-17 מנתה אוכלוסייתה כ-1.4 מיליון. ההיסטוריה רבת-השנים של סבויה כללה את התקופה שלפני רוזנות סבויה, לאחר מכן את רוזנות סבויה, דוכסות סבויה, התקופה מסבויה לסיציליה וסרדיניה לפני איחוד איטליה, ולאחר מכן. מימי הביניים, המדינה כללה את דוכסות סבויה, נסיכות פיימונטה, דוכסות אאוסטה ורוזנות ניס, שכולן היו חלק מהאימפריה הרומית הקדושה באופן רשמי. עם זאת, הסבוירים פעלו לעיתים קרובות נגד הקיסר, וצידדו שוב ושוב בצרפתים במהלך מלחמות צרפת-הבסבורג. משנת 1708 היא כללה את דוכסות מונפראט, ולאחר מכן את ממלכת סיציליה מ-1713 עד 1720, את ממלכת סרדיניה מ-1720 ואת דוכסות ג'נובה מ-1815. הטריטוריות הללו יצרו מדינה מורכבת תחת בית סבויה עד לאיחוד ההיתוך המושלם ב-1847. עד 1861, מדינה מאוחדת זו רכשה את רוב המדינות האחרות בחצי האי האיטלקי ויצרה את ממלכת איטליה, בעוד ששטחיה מצפון וממערב לאלפים (כולל סבויה עצמה) הפכו לחלק מצרפת. המעשה הסופי של קונגרס וינה משנת 1815 מתייחס אליהם כ"מדינות הוד מלכותו מלך סרדיניה". בקרב בני זמננו, "ממלכת סרדיניה" ו"סרדיניה" שימשו כצורות קצרות נפוצות, למרות שהן התבלבלו עם האי. גם "פיימונטה", "סאבוי-פיימונטה" ו"פיימונטה-סרדיניה" משמשות לעיתים כדי להדגיש שהמרכז הכלכלי והפוליטי של מדינת סבויה היה פיימונטה מאז סוף ימי הביניים. מושב השליטים היה בטורינו. לכל מדינה היו מוסדות וחוקים משלה. סבויה במהלך האימפריה הקרולינגית רוזנות סבויה במהלך המאה ה-12 דוכסות סבויה במאה ה-15 חצי האי האפניני ב-1843 סבויה בימינו המינהל של פיימונטה באיטליה כיום הרוזנים הראשונים השתמשו בדגל האימפריה הרומית הקדושה כהוכחה לנאמנותם לקיסר דגל רוזנות סבויה ודוכסות סבויה (עד 1783) דגל ממלכת סרדיניה בשימוש בסוף ה-18 (1783–1802) דגל ממלכת סרדיניה (1832–1848), הושג על ידי מיזוג דגל סבויה, סרדיניה וג'נובה דגל ממלכת סרדיניה (1848–1861) מדיה וקבצים בנושא מדינת סבויה בוויקישיתוף Geoffrey Symcox. "Victor Amadaeus II: Absolutism in the Savoyard State, 1675-1730." Page 245. Gregory Hanlon. "The Hero of Italy: Odoardo Farnese, Duke of Parma, his Soldiers, and his Subjects in the Thirty Years' War." Routledge: May 2014. Page 87. Piedmont's population is given at 700,000, and Savoy's at 400,000 in 1630; Aosta and the County of Nice are not listed.
ג'ון פאד

ג'ון פאד (באנגלית: John Faed;‏ 31 באוגוסט 1819 – 22 באוקטובר 1902) היה צייר סקוטי. ג'ון היה בנם הבכור מבין ששת ילדיהם של ג'יימס פאד, ומרי פאד, לבית מקג'וך. שני בנים נוספים, תומאס פאד וג'יימס פאד, הפכו גם הם לאמנים, וכך גם אחותו סוזן פאד. ג'ון החל לצייר מיניאטורות של אנשים מקומיים כשהיה רק בן תשע. העיתון "המבקר השבועי של טירת דאגלס" ב-19 באוגוסט 1831 ציין כי בבחינה של בית הספר ג'ירטון "הוצג לקהל ספר מפות יפה ומדויק שבוצע על ידי ג'ון פאד, כדוגמה לרישומים רבים ומגוונים שלו, אשר לעיתים קרובות עוררו את הערצתם של כל מי שראה אותם". הוא עבר לאדינבורו ב-1840 וב-1841 הציג את עבודתו הראשונה באקדמיה הסקוטית המלכותית. בשנת 1848 הוא רשום כצייר מיניאטורות באדינבורו. פאד צייר בעיקר סצנות דתיות, ספרותיות והיסטוריות. הוא הציג באקדמיה הסקוטית המלכותית ובאקדמיה המלכותית כמעט ללא הרף. כשהיה נשיא איגוד האמנות היפה של קירקודברייטשייר ב-1899, דיוקנו של סר אייזק ניוטון הוצג בתערוכה שהתקיימה ביולי ואוגוסט באותה שנה. לפאד היו קהל עוקבים גם בארצות הברית. דיוקנו של ג'ורג' וושינגטון היה הבסיס לחריטת פסל דיוקן של ויליאם הול הצעיר ששימש להמחשת מאמר על וושינגטון במגזין ההיסטוריה האמריקאית ב-1880. ציורו המצליח ביותר "שייקספיר וחבריו בטברנת בת הים" נמכר לאמריקאי ב-1851. את ציוריו, הפופולריים בבריטניה הוויקטוריאנית, ניתן למצוא היום באוספים פרטיים וציבוריים, כולל הגלריה הלאומית של סקוטלנד. ב-1859 הוא עזר לג'וזף נואל פאטון להקים את חיל המתנדבים הראשון של אדינבורו מבין האמנים בעיר ושימש כסגן שלו. הוא היה חבר פעיל בקהילה שבה הקים לבסוף את ביתו. הוא עזר להגות ולפתח מספר פרויקטים קהילתיים בניין העירייה שנפתח באוגוסט 1885 על ידי אחיו תומאס פאד, אז אקדמאי מפורסם. פאד חלה במחלה קשה בקיץ 1902. הוא עבר התגורר עם אחותו סוזן פאד ומת שם ב-22 באוקטובר בגיל 83. הוא נקבר לצד אשתו, ג'יין מקדונלד (נפטרה 1897), בחצר הכנסייה של קהילת גירטון. סוזן נקברה לידו ב-1909. סה"כ יצירותיו הידועות הוא 278 פריטים. מתוכם, 241 הוצגו באקדמיה המלכותית הסקוטית, עשרים מהם הוצגו באקדמיה המלכותית, ותשעה עשר הוצגו באקדמיה המלכותית בלבד, הרשימה נחשבת לא שלמה. גירוש אדם וחווה שקספיר וחבריו בטברנה ג'ורג' וושינגטון בטנטון מדיה וקבצים בנושא ג'ון פאד בוויקישיתוף Steel, David. "The Faeds: A Remarkable Artistic Family". Gatehouse of Fleet. Scottish Post Office Directories: Office Edinburgh & Leith directory. 1848–1849. p. 39. McKerrow, Mary (1982). The Faeds, A Biography. Edinburgh: Canongate Publishing Ltd. p. 34. DeCosta, B. F. (August 1880). "The Traditional Washington Vindicated". The Magazine of American History. A. S. Barnes & Company. V (2): 81–102. Portrait of Washington, steel engraving, by Holl Maj-Gen J.M. Grierson, Records of the Scottish Volunteer Force 1859–1908, Edinburgh: Blackwood, 1909, pp. 128–30. "Susan Bell Faed". Kirkcudbright Galleries. Gravestone Transcriptions: Girthon Parish". Gathouse Folk.