laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אלי להר

אלי להר (נולד ב-10 ביולי 1971) הוא סופר, מתמטיקאי, מרצה ופעיל חברתי ישראלי. להר השלים את לימודיו לדוקטורט במתמטיקה באוניברסיטת תל אביב בין השנים 2003–2007 ובמקביל שימש כמרצה למתמטיקה במוסד. במהלך תקופה זו החל להיות מעורב במאבקים על רקע הקיצוצים במערכת ההשכלה הגבוהה. בשנת 2005 התמנה ליו"ר ארגון הסגל האקדמי הזוטר באוניברסיטת תל אביב והוביל את המאבק כנגד הקיצוצים בהעסקת תלמידי מחקר והמרתם במורים מן החוץ. בשנת 2007 נבחר ליו"ר הפורום המתאם של ארגוני הסגל האקדמי הזוטר באוניברסיטאות ובמסגרת תפקיד זה הנהיג את המאבק להסדרת תנאי ההעסקה של המורים "מן החוץ" באוניברסיטאות, מאבק שהסתיים ביצירת מסלול העסקה נורמטיבי חדש. כיום, להר נמנה בין המרצים באוני' לקורסי אלגברה ליניארית, חדו״א ופונקציות מרוכבות. להר עוסק גם בכתיבה דרמטית וסאטירית. "אני אוהב את תמיר", רומן פרי עטו אשר עוסק בלבטי ההתבגרות של נער הומוסקסואל, ראה אור ב-2005 בהוצאת ספרית מעריב. אלי להר, אני אוהב את תמיר, באתר ynet, 9 באוגוסט 2005 מורן זליקוביץ', עיצומים באוניברסיטת ת"א: לא בודקים בחינות, באתר ynet, 20 בינואר 2005 תמרה טראובמן, ארגוני הסגל הזוטר: נסייע לסטודנטים לסגור את הקמפוסים ולהשלים את החומר שהחסירו בשביתה, באתר TheMarker‏, 4 במאי 2007 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סיפור טוקיו

סיפור טוקיו (Tokyo Story, ביפנית Tokyo monogatari) הוא סרט יפני משנת 1953 בבימויו של יסוג'ירו אוזו. הוא מספר את סיפורם של אם ואב הנוסעים למטרופולין ההומה של טוקיו על מנת לבקר את ילדיהם, אולם מוצאים אותם טרודים יתר על המידה בחייהם שלהם מכדי להקדיש זמן להוריהם. הזוג הקשיש מעיר החוף אנומיצ'י שבדרום-מערב יפן מבקרים את ילדיהם העסוקים בטוקיו - מסע שבימים שעוד לא הייתה רכבת מהירה, ארך כמעט יום - ומוצאים את עצמם נטושים מידיהם. הילדים באמת ובתמים מעוניינים לבלות זמן עם הוריהם, אולם מכיוון שהם מטפלים במשפחותיהם, הם מתקשים לאזן בין השניים. רק כלתם האלמנה של הזוג, אותה משחקת סצוקו הארה, יוצאת מגדרה על מנת לבדר אותם. כמו רוב סרטיו של אוזו, כך גם 'סיפור טוקיו' אינו מלודרמה או סרט בסגנון הוליוודי, קצבו הוא איטי (או כפי שמתאר זאת דייוויד בורדוול: "מיושב"). אירועים חשובים לעיתים תכופות אינם נראים על המסך, אלא רק נחשפים מאוחר יותר באמצעות דיאלוג; לדוגמה, אוזו כלל אינו מתאר את מסעם של האב והאם לטוקיו. הצילום בסרט זה מתאפיין סגנון המצלמה הייחודי לאוזו, שבו גובה המצלמה נמוך (באופן טיפוסי בגובה ישיבה) והיא נעה רק לעיתים רחוקות; מבקר הסרטים רוג'ר איברט מציין בחצי הומור שפעם אחת נעה המצלמה בסרט ויצאה ממצבה הנייח, דבר שהוא "אינו רגיל" אצל אוזו. במשאל של כתב העת Sight & Sound, נכלל 'סיפור טוקיו' בקביעות כאחד מעשרת הסרטים הטובים ביותר שנעשו אי פעם. ג'ון וורנר, עורך מדריך הסרטים של האליוול, ממקם את 'סיפור טוקיו' בראש הרשימה של אלף הסרטים הטובים ביותר שנעשו אי פעם. 'סיפור טוקיו' נכלל גם ברשימת הסרטים של מבקר הסרטים דרק מלקולם 'מאה של סרטים', שמקטלגת סרטים בעלי חשיבות אומנותית ותרבותית רבה, וברשימת כתב העת הטיים של מאה הסרטים הטובים ביותר בכל הזמנים. רוג'ר איברט מכליל אותו בסדרה שלו של סרטים גדולים. הסרט שוחזר לאחרונה והופץ ב-DVD על ידי אוסף קריטריון כדי.וי.די. כפול (Region 1). מדיה וקבצים בנושא סיפור טוקיו בוויקישיתוף "סיפור טוקיו", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "סיפור טוקיו", באתר נטפליקס "סיפור טוקיו", באתר AllMovie (באנגלית) "סיפור טוקיו", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "סיפור טוקיו", באתר Metacritic (באנגלית) "סיפור טוקיו", באתר אידיבי "סיפור טוקיו", תסריט הסרט באתר Scripts.com (באנגלית) "סיפור טוקיו", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) פיטר ברדשאו מתוך הגארדיאן, 10 ביוני 2005, "The Quit Master" ברשימת מאה הסרטים הרוחניים החשובים ביותר באתר Arts & Faith מסת אוסף קריטריון שכתב דייוויד בורדוול
סמל (פירושונים)

האם התכוונתם ל... סמל – ייצוג של מושג או כמות כלשהו, כלומר, רעיון, חפץ, איכות וכו' צלמית (סמל חזותי) – סמל חזותי פשוט, שנועד להעביר מסר קצר וברור ללא שימוש במלל חמור חדש – משחק ילדים המכונה בירושלים סְמֶל סמל (דרגה) – דרגת חוגר בצה"ל סמל מחלקה – בצבא, מש"ק ותיק (חוגר או נגד) המסייע למפקד מחלקה או הצוות ומשמש כסגנו סמל לאומי – סמל של קהילה לאומית סמל מדינה – סמל של מדינה
יאן גהל

יאן גהל (בדנית: Jan Gehl; נולד ב-1936) הוא אדריכל ומתכנן ערים דני, אשר בולט בעבודתו אשר שמה דגש בשיפור חיי הולך הרגל העירוני והמרחב העירוני. גהל קיבל את התואר השני שלו בארכיטקטורה בקופנהגן, מהאקדמיה הדנית המלכותית לאמנויות יפות, בשנת 1960, ועסק בתכנון אדריכלי בין 1960 ל-1966, אז קיבל מלגה למחקר אודות "לימודים אודות המרחב והשימוש של חללים ציבוריים". גהל הוא מרצה אורח בקנדה, בארצות הברית, במקסיקו, באוסטרליה, בבלגיה, בגרמניה, בפולין ובנורווגיה, והוא הבעלים של משרד ייעוץ תכנוני בנושאי תכנון עירוני. לזכותו של גהל מוכר הרעיון של יצירת המדרחוב הראשון בעולם, מרחב עירוני מרכזי נטול תנועת כלי-רכב ממונעים. הרעיון, אשר בתחילה התקבל בתמיהה, התגלה כמוצלח ומאז אומץ בערים רבות ברחבי העולם. העיר הראשונה שיישמה רעיון זה הייתה קופנהגן בשנת 1962, ברחוב הקניות הראשי שלה סטרוגט, שהוא גם המדרחוב הארוך באירופה. מדיה וקבצים בנושא יאן גהל בוויקישיתוף יאן גהל, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אדריכלים ובנושא דנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
זהב"י

זהב"י (ראשי תיבות של זכויות המשפחות ברוכות הילדים) היא תנועה חברתית שהוקמה בשנת 1972 על ידי העובד הסוציאלי אברהם דנינו ופרופסור אליעזר יפה, שגדלו במשפחות מרובות ילדים, וכן על ידי ד"ר יוג'ין וינר. מטרת התנועה הייתה להעלות את מעמד המשפחות מרובות הילדים ולקדם יוזמות חקיקה לטובת משפחות אלו, באמצעות מגעים ושדלנות בקרב המפלגות השונות בכנסת. לתנועה היו עשרות סניפים ברחבי הארץ, אולם רק מפלגת תמ"י אימצה את מצעה בשנות השמונים; עם זאת, היא נכשלה בהעברת חוקים לטובת הנושא בכנסת. פעילות התנועה דעכה עם מותו של דנינו בשנת 1986. כיום מקיים ארגון בשם זה, שנוסד ב-1984, פעילות המתמקדת בייעוץ והדרכה למשפחות מרובות ילדים בתחומי החינוך, תרבות ופנאי, כלכלת הבית, וכן קידום פעולות עזרה עצמית והדדית בקהילת משפחות אלו בכל יישוב. על הארגון(הקישור אינו פעיל) באתר "עצה" על הארגון באתר "התנדבות בישראל" זהב"י, באתר "גיידסטאר ישראל"
סיפור לואיזיאנה

סיפור לואיזיאנה (באנגלית: Louisiana Story) הוא סרט אמריקאי בשחור לבן שאורכו 78 דקות, לעיתים תכופות רואים בו בטעות סרט תיעודי. הוא נכתב בידי פראנסס ה. פלאהרטי ובעלה רוברט ג. פלאהרטי. הסיפור דן בהרפתקאותיו של ילד ממוצא קיג'ון ודביבון המחמד שלו, שחיים באורח אידילי בשחקם במוצא הנהר של לואיזיאנה. עלילת המשנה העיקרית עוסקת באביו הקשיש המתיר לחברת נפט לקדוח נפט בלשון הים בכניסה לביתם. בצילום מרשים בסרט ניתן לראות בזעיר אנפין מתקן לקידוח נפט מורכב על הסכר הדקיק. למרות שישנו רגע של משבר כשמתקן אחר גורם כמעט לאסון, הבעיה נפתרת והסכר והמתקן והקודחים הידידותיים עוזבים במהרה, מותירים מאחוריהם סביבה נקיה באופן לא רגיל ומשפחת קיג'ון עשירה. הסרט מומן למעשה בידי חברת נפט גדולה. היבט אחר משמעותי של העלילה הוא הימצאותו של תמסח ענק באזור, שמאמינים שהוא טרף את הדביבון והוא ניצוד כנקמה. את תפקיד הילד חסר השם מגלם ג'וזף בודריו. צלם הסרט היה ריצ'רד ליקוק והוא נערך בידי הלן ואן דונגן, שגם היו עוזרי המפיק. ההפצה המקורית הייתה דרך מפיץ הסרטים Lopert Films Inc. הסרט צולם במוצא הנהר של לואיזיאנה והשתמש בתושבים מקומיים כשחקנים. הסרט אינו עוסק בתרבות הקייג'ון ולא בטכניקת קידוח הנפט ואף אינו תיעודי וסיפורו בדוי לחלוטין. הסרט היה מועמד לפרס האוסקר לתסריט ולסרט בשנת 1948. בשנת 1949 זכה וירג'יל תומסון בפרס הפוליצר עבור המוזיקה של תכליל הסרט (המכיל רק יצירה אחת בסגנון הקיג'ון). הסרט הוגדר לאחרונה כ"חשוב תרבותית" על ידי ספריית הקונגרס ונבחר לשימור על ידי ארכיב הסרטים הלאומי של ארצות הברית. "סיפור לואיזיאנה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "סיפור לואיזיאנה", באתר נטפליקס "סיפור לואיזיאנה", באתר AllMovie (באנגלית) "סיפור לואיזיאנה", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "סיפור לואיזיאנה", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
כסף קטלני

האם התכוונתם ל... כסף קטלני (סדרת טלוויזיה) – סדרת טלוויזיה ישראלית כסף קטלני (ספר) – הספר הראשון בסדרת ספרי "ג'ק ריצ'ר" של הסופר לי צ'יילד.
יצחק-הנס קלינגהופר

יצחק-הנס קלינגהופר (17 בפברואר 1905 – 31 בינואר 1990) היה פרופסור למשפטים באוניברסיטה העברית וחבר הכנסת. קלינגהופר נולד בגליציה וגדל בווינה. הוא רכש את השכלתו האקדמית באוניברסיטת וינה, שם גם קיבל דוקטורט במשפטים ודוקטורט במדע המדינה. עקב עליית הנאצים נמלט לצרפת ומשם לברזיל ב-1941. ב-1953 עלה לישראל. היה חבר הסגל האקדמי של הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים ושימש בה פרופסור מן המניין מאז שנת 1961 וכדיקן הפקולטה. התמחה במשפט מנהלי ובמשפט חוקתי. קלינגהופר היה ממייסדי המפלגה הליברלית וכיהן כחבר הכנסת מטעמה בכנסת החמישית, השישית והשביעית. ב-15 בינואר 1964 הגיש לכנסת החמישית את הצעת חוק יסוד: מגילת זכויות יסוד של האדם, ה'תשכ"ד-1963, שמשפטנים הגדירו אותה כמלאכת מחשבת, אך הצעתו נדחתה עקב התנגדות הממשלה. קלינגהופר שימש היועץ המשפטי של מבקר מערכת הביטחון בשנים 1975–1976, וכיהן כנשיאה הראשון של האגודה לזכויות האזרח בישראל בשנים 1976–1982 וכנשיאה הראשון של העמותה למשפט ציבורי בישראל. בשנת 1988 זכה בפרס צלטנר. על חופש הביטוי. ירושלים: האגודה לזכויות האזרח בישראל, ה'תשמ"ד מגילת זכויות האדם: הקפאון בחקיקה. תל אביב: המדרשה הליברלית, 1981 משפט מנהלי. ירושלים: אקדמון, ה'תשל"ו סמכות ועדות רגילות של פרלמנט לכפות הופעת עדים ולגבות ראיות בשבועה/ חוקרים ראשיים: י"ה קלינגהופר; ק' קליין. ירושלים: המכון למחקרי חקיקה ולמשפט השוואתי, ה'תשל"ה יצחק-הנס קלינגהופר, באתר הכנסת יצחק-הנס קלינגהופר, באתר כנסת פתוחה פרופ. יצחק קלינגהופר: עלינו לתת חוקה למדינת ישראל, הַבֹּקֶר, 20 במאי 1963, המשך
תאוריית הקשר על ממשלת הכיבוש הציונית

ממשלת הכיבוש הציונית, או ממשלה תחת כיבוש ציוני (באנגלית: Zionist Occupation Government או Zionist-Occupied Government, בראשי תיבות: Z.O.G) היא תאוריית קשר אנטישמית לפיה הממשלות הרשמיות ברוב ארצות העולם אינן אלא ממשלות בובות, כאשר בפועל שולטת בהן ממשלת ישראל או היהודים ככלל. התאוריה נפוצה מאוד בקרב ארגונים נאו-נאציים ולאומניים בארצות הברית ובאירופה ופופולרית ביותר בקרב מוסלמים אנטישמים ומהווה סמן מודרני מאוד מוכר של האנטישמיות המוסלמית. על אף השימוש במילה Zionist, תאוריית הקשר מתייחסת ליהודים בכלל, ולא רק לציונים, והיא אנטישמית מיסודה ולא רק אנטיציונית כפי שחלקם מנסים לטעון. המשתמשים במושג ZOG הם חלק מארגונים אנטישמיים המאמינים בעליונות הגזע הלבן בכל רחבי העולם ולא רק בארצות הברית, וביניהם: פמיאט (רוסיה), KKK, זהות נוצרית, וכדומה. בנוסף, חלק מן המשתמשים במושג הם פרו-פלסטינים המנסים להסית נגד ישראל בעקבות הסכסוך הישראלי-ערבי. ראשיתה של התאוריה בשנת 1976 במאמר "Welcome to ZOG-world" של הנאו-נאצי האמריקאי אריק תומפסון, אולם את פרסומה קיבלה במאמר אשר פורסם בשנת 1984 בניו יורק טיימס, ותיאר את פעולותיו של ארגון נאו-נאצי אמריקאי בשם "המסדר" ("The order"), אשר אסף כספים באמצעות מעשי שוד, במטרה להילחם בממשלת ארצות הברית הנשלטת לכאורה על ידי ממשלת הכיבוש הציונית. נטען[דרושה הבהרה] כי הארגון עצמו הוקם בהשראת הספר "יומני טרנר" בו מתוארת שליטה יהודית על ממשל ארצות הברית והשתלטות האדם הלבן על העולם. מטרתו של "המסדר" היא הקמת מדינה משלהם בצפון ארצות הברית, שתהיה "נקייה" לגמרי מיהודים, מבעלי עור כהה ומבני מיעוטים נוספים. ב-1983, כחלק ממעשי השוד, ירה חבר "המסדר" במרכז קהילתי יהודי בלוס אנג'לס כדי להדגיש את נקודת ראייתו ולצורכי הסתה. הכינוי ZOG ("ממשלת הכיבוש הציונית") נפוץ בפרסומים אנטישמיים שונים. למשל, באתר "Jew Watch" נטען שכל מדינות המערב ומדינות נוספות נשלטות על ידי "ממשלות כיבוש ציוניות". נאו-נאצים בשוודיה טענו שהממשלה "מדללת את הגזע הלבן בשוודיה" וכינו אותה "ממשלת הכיבוש הציונית השוודית". פרסומו של המושג והשימוש הנרחב במושג זה כיום נובע מפוסט באתר אינטרנט של האומות האריות ב-1996 שבו הם תבעו את הכרזת עצמאותם. במאמר זה נאמר ”ההיסטוריה של הממשלה הנוכחית הנשלטת על ידי ישראל (יהודים) אינה טובה, היא כללה הרבה תאונות ונפגעים... כולם בעלי קשר לשליטה המוחלטת במדינות אלו.” המסדר (נאו-נאציזם) תאוריית הקשר על הבונים החופשיים והיהודים תאוריות הקשר על הכוזרים והיהודים הישות הציונית תאוריית הקשר על רצח עם של האדם הלבן אתר של ארגון HIS Daniels, Jessie, White Lies: Race, Class, Gender and Sexuality in White Supremacist Discourse, 1997 ערך זה הוא קצרמר בנושא מדעי החברה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ז'אק דה ויטרי

ז'אק דה ויטרי (בצרפתית: Jacques de Vitry, בלטינית: Jacobus de Vitriaco;‏ 1180–1240) היה תאולוג צרפתי. דה ויטרי למד באוניברסיטת פאריס והוסמך לכמורה בשנת 1210. תקופה מסוימת הוא התגורר בלייז'. באותן השנים הוא הכיר את כריסטינה המופלאה והתרשם ממנה. הוא מונה להגמון עכו בשנת 1216, וכעבור שלוש שנים החל לחבר את תולדותיה של ארץ ישראל מעליית האסלאם ועד מסעי הצלב, אך פרסם רק שני חלקים מספרו "Historia Hierosolymitana". לאירופה שב בשנת 1225 ומילא תפקידים שונים בכנסייה. בשנת 1239 הועלה שמו כמועמד לפטריארך ירושלים, אך הוא מת כעבור זמן קצר. מתוך המסורת החיה של המזרח שאב סיפורים רבים, ושילב אותם בתוך דרשותיו, וכולם – גם אלה שאין ביסודם מן הרעיון המוסרי – היו בידיו לסיפורי מוסר. "סיפורי מופת" (Exempla) שלו, הוא אוסף של 404 מעשיות הכתובות לטינית, ובהן גם פרשיות הזורות אור על שחיתות אנשי הדת בתקופתו. מדיה וקבצים בנושא ז'אק דה ויטרי בוויקישיתוף ז'אק דה ויטרי (1240-?1170), דף שער בספרייה הלאומית
ציפורי לילה

ציפורי לילה היא תוכנית רדיו יומית ישראלית המשודרת בין חצות לשתיים בלילה בתחנת הרדיו גלי צה"ל. התוכנית, אשר נמצאת באחריותה של מחלקת התרבות והמוזיקה של התחנה, נהגתה על ידי ראש המחלקה מולי שפירא בעקבות מעבר התחנה לשידור רצוף 24 שעות ביממה לאחר מלחמת יום הכיפורים. התוכנית שודרה לראשונה בשנת 1976 ונועדה למלא את חלל השידור שנוצר בשעות הלילה. בכל יום מוגשת התוכנית על ידי מגישים שונים (בדרך כלל בחלוקה קבועה של ימות השבוע), ונושאת בכל פעם שם מעט שונה, המתאים לאופי התוכנית ולאופי המגישים. מגישי התוכנית עושים את עבודתם בהתנדבות. בשנת 2015, במקביל לשינוי נרחב בלוח השידורים שהוביל מפקד התחנה ירון דקל, הושם דגש על מגישים מקרב חיילי התחנה וצוותה, על פני אנשי תרבות חיצוניים לתחנה שנבחרו להגיש את התוכנית לפני כן. בעשור השני של המאה ה-21, הגשת התוכנית נחשבת לסמל סטטוס נחשק בעולם הבידור, והגישו אותה אישים רבים מהתרבות הישראלית לגווניה, גם אלו שלא עסקו בתחום הרדיו קודם לכן. בימי שישי התוכנית אינה משודרת. אורי זוהר – המגיש הראשון של התוכנית. התוכנית בהגשתו עסקה בראשית דרכה בנושאים פרובוקטיביים, אך עם תהליך חזרתו בתשובה השתנה אופי התוכנית, עד שהוא הפסיק להגישה לגמרי והודיע על חזרתו בתשובה בתוכניתו האחרונה. דורון נשר – הגיש תוכנית הומוריסטית, שכללה השמעת קטעי מוזיקה מסגנונות שונים ושיחות עם טכנאי הקול באולפן. אבי קושניר ונתן דטנר – צמד הבטלנים אורלי יניב מולי שפירא אברהם עוז מיכה לבינסון דני ליטני אריק איינשטיין אבי קורן חני דינור מוריס והיונים תוכניות "ציפורי לילה" בפורום גל"צ שם ניתן להאזין לתוכניות ששודרו או להורידן להאזנה מאוחרת באמצעות אתר הפודקאסט תוכניות "ציפורי לילה" בפרויקט אישים, לתיעוד היצירה הישראלית ערן סויסה, ציפורי לילה מתחלפות, באתר nrg‏, 29 ביוני 2011 דוד אברהם‏, עדיף שתיים על העץ: "ציפורי לילה" עוברת רענון, באתר וואלה, 1 בפברואר 2015
מסה על השירה הדרמטית

מסה על השירה הדרמטית (באנגלית: Essay of Dramatick Poesie) היא יצירת ביקורת מאת ג'ון דריידן, שהתפרסמה ב-1668, וכתובה בסגנון הדיאלוג האפלטוני, ונחשבת לחיבור האנגלי הראשון העוסק בתאוריה של הספרות האנגלית. היצירה כתובה בסגנון סיפורי: ההתרחשות מתארת ארבעה ידידים היוצאים לשיט במורד התמזה, בזמן הפשיטה על נהר מדוויי במהלך המלחמה האנגלית-הולנדית השנייה. את השיט הם מתחילים כשקולות הקרב מרעישים את הנהר, ולסיומו הם מגיעים כשהצי האנגלי מביס את ההולנדים. הדיון הוא בסגנון חופשי ואגבי, כאשר ארבעת הידידים פותחים במונולוגים המתייחסים רק במעט לדברי הדובר שלפניהם. אופי החקירה הוא טנטטיבי, בסגנון ששובח באותם ימים בפי האגודה הממלכתית למדעים ולאמנויות, שדריידן היה מחבריה. ליסידיוס, יוג'ניוס, קריטס וניאנדר הם ארבעת הידידים. פירוש שמותיהם: ליסידיוס - ללא תרגום, יוג'ניוס - ייחודי, קריטס - מבקר, ניאנדר - איש חדש. למרות העובדה שדריידן כתב את כל ארבע הדמויות, נראה שהוא מזדהה בעיקר עם דבריו של ניאנדר. הנושאים העולים במסה הם הנושאים שבהם עסקו פעמים רבות בעבר, אך מעולם לא מנקודת המבט האנגלית: במסה מתפתח דיון בדילמת הרנסאנס הידועה של העתיקים לעומת המודרניים, ועליית האנושות לעומת שקיעתה. הדיון עוסק בחשיבות שמירת הכללים הקלאסיים, סמכות המדע והספקנות, ודחיית עמדתו של אריסטו. ההבדל בין הצרפתים לאנגלים ניכר בעיקר בשמירת הכללים החמורה שנתמכה על ידי המחזאים הצרפתים של אותה תקופה (לאו דווקא הגאונים שביניהם, כמו פייר קורניי או מולייר). המחזות הצרפתיים נתפסו כקפואים, חסרי חיות, ושומרים יותר מדי על "התואם", דהיינו ההולמות של המחזה לקהל המכובד בכלל ולנשים האצילות בפרט. מטרת המחזה היא לענג וללמד, ובעיקר: ללמד תוך כדי עינוג. המחזה, לפי ניאנדר, פונה אל הקהל - האפקטיביות שלו על הקהל היא המשמעותית, והרטוריקה היא החשובה. ניאנדר גם דוגל באידיאליזציה של המציאות, תוך שימוש בחרוז הסגור (לעומת החרוז הלבן, הטבעי יותר), ובשילוב בין ה"הולם" (just) וה"חיוני" (lively). הדמות על פי ניאנדר צריכה להיות מעוצבת כאבטיפוס אנושי (למשל: קמצן, קל דעת, חכם, עצבני), אך עיצובה הספציפי צריך להיות ייחודי, מה שמתבטא בעיקר בקשריה עם הדמויות האחרות ובעיצובה המורכב. תפיסותיו של דריידן על המחזאות, כפי שהן מובעות במסה, הן אופייניות לתקופתו ובעיקר לאנגליה בתקופתו. עם זאת, הוא מהווה בסיס ויסוד לתפיסת ביקורת תגובת הקורא, כפי שנוצרה אחריו בביקורת האנגלית, למשל בהקדמה לשייקספיר מאת סמואל ג'ונסון.
אירוויזיון 1976

אירוויזיון 1976 נערך ב-3 באפריל בהאג לאחר זכייתה של הולנד בתחרות האירוויזיון שנה קודם לכן. מנחת האירוויזיון הייתה קורי ברוקן, זוכת המקום הראשון באירוויזיון 1957 והמקום האחרון באירוויזיון 1958. המדינה הזוכה בתחרות הייתה הממלכה המאוחדת עם השיר: "Save Your Kisses for Me" בביצוע להקת: "אחוות האדם". בשנת 2005 השתתף השיר גם בתחרות שיר היובל באירוויזיון. הממלכה המאוחדת קבעה באותה תחרות שיא שלא נשבר עד היום – אחוז הקולות הגבוה ביותר בתחרות. היא זכתה ב-164 נקודות מתוך 204 אפשריות, כלומר 80.3 אחוזים. בסך הכול קיבל השיר את מירב הנקודות, 12, משבע מדינות. למקום השני הגיעה צרפת בהפרש של 17 נקודות מהממלכה המאוחדת עם השיר: "Un, Deux, Trois" בביצוע של קתרין פרי (Cathérine Ferry). במהלך ההצבעה התחולל קרב צמוד בין הממלכה המאוחדת לצרפת, כאשר מונקו נתנה יתרון קל לממלכה המאוחדת, שהתחזק לאחר ההצבעה הצרפתית (שהייתה אחת לפני האחרונה). כשהגיע תורו של חבר השופטים היוגוסלבי להצביע, כבר היה ברור שהממלכה המאוחדת ניצחה בתחרות ולמרות שצרפת קיבלה 12 נקודות מיוגוסלביה, לא היה בכך די כדי לכסות את הפער. ליכטנשטיין ניסתה להצטרף לתחרות בשנה זו, ואף בחרה לצורך זה שיר ("קאובוי קטן", בביצועו של ביגי באכמן) אולם משום שלליכטנשטיין לא הייתה אז רשת שידור כלשהי, היא לא הורשתה להשתתף בתחרות. השיר היווני עורר סערה באירופה, משום שעסק בפלישה הטורקית לצפון קפריסין. רק בשנה קודם לכן, פרשה יוון מהתחרות כמחאה על הפלישה ועל ההתעלמות הבינלאומית ממנה. טורקיה בחרה שלא להשתתף יחד עם יוון בתחרות אותה השנה. מדינה נוספת שפרשה באותה השנה היא שוודיה, שפרשה לאחר שרשת השידור השוודית, SR, הודיעה כי במידה ותנצח, לא תוכל לממן את אירוח התחרות בשנה שלאחר מכן. ההחלטה לפרוש התקבלה לאחר מחאה ציבורית רחבה בשוודיה נגד SR (שכללה הפגנות נגד הרשת ואף נגד תחרות האירוויזיון עצמה). אולם לאחר התחרות החליט איגוד השידור האירופי, שכדי להקל על עול האירוח של התחרות, כל מדינה תשתתף חלקית במימון התחרות. למרות שסך הכספים שמעבירות המדינות המשתתפות הם רק מיעוט מעלות האירוח, בכל זאת מדובר היה בהקלה משמעותית (שוודיה אכן חזרה לתחרות ב-1977). מלטה פרשה מהתחרות, אולם לא פרסמה את הסיבות שבגינן פרשה. היא חזרה לתחרות רק ב-1991. מדיה וקבצים בנושא אירוויזיון 1976 בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אירוויזיון 1976 היסטוריית ההצבעות של אירוויזיון 1976 EurovisionAgain - Eurovision Song Contest 1976 No Commentary HD, סרטון באתר יוטיוב (אורך: 2:10:50) אירוויזיון 1976, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
קאופמן

קאופמן (Kaufmann, Kauffmann, Kaufman, Kauffman), ובגרסתו היידית קויפמן, הוא שם משפחה שמקורו בגרמנית, ופירושו סוחר. יכול להיות גם כשינוי השם "יעקב" האם התכוונתם ל... אישים ששמם קאופמן או קויפמן: אברהם איכר (קויפמן) - מפקד בכיר ב"הגנה" איזידור קאופמן – צייר יהודי אנדי קאופמן – קומיקאי יהודי-אמריקאי בל קאופמן – סופרת יהודייה-אמריקאית בלה קאופמן – אונקולוגית ישראלית בנימין קאופמן – חייל יהודי בצבא ארצות הברית שעוטר על פעולותיו במלחמת העולם הראשונה במדליית הכבוד ג'ורג' קאופמן – מחזאי, סופר, במאי תיאטרון, סאטיריקן ומבקר תיאטרון יהודי-אמריקאי. ולטר קאופמן – פילוסוף, מתרגם, משורר וצלם גרמני-אמריקאי ממוצא יהודי יחזקאל קויפמן – פילוסוף וחוקר מקרא, חתן פרס ישראל במדעי היהדות, ראש החוג למקרא באוניברסיטה העברית בירושלים וחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים לאוניד קאופמן – מאמן שחייה עזריאל קאופמן – משורר וצייר עברי צ'ארלי קאופמן – תסריטאי קולנוע אמריקאי רוזה קאופמן – פסנתרנית מבריקה, בתו של הצייר איזידור קאופמן, אשתו של הצייר המפורסם לאוניד פסטרנק, ואמו של הסופר בוריס פסטרנק ריכרד קאופמן – אדריכל ומתכנן ערים אוסקר קאופמן – אדריכל שתכנן בעיקר אולמות. מיקי קאופמן – יועץ שיווק ותקשורת, וכן כותב ומספר סיפורים. אחר: כתב יד קאופמן – כתב יד של המשנה המתוארך למאה ה-12, והוא כתב היד המדויק ביותר של המשנה המצוי בידינו קופמן
שיקו חייק

שי (שיקו) חיים (חייק) (נולד ב-17 בדצמבר 1975) הוא זמר מוזיקה מזרחית, מעבד מוזיקלי וקלידן ישראלי. חייק גדל בפתח תקווה. אביו הוא מנשה אבו סבח, אחד מגדולי הזמר העיראקי בעבר. כבר בגיל צעיר, למד חייק לנגן על קלידים ללא מורה, מה שיצר לו את הכינוי "שיקו ילד הפלא". לפני קריירת הזמר, הוא עבד כמפיק ומעבד מוזיקלי עם זמרים רבים, והיה המנהל המוזיקלי של הזמרת זהבה בן. בפברואר 2010 נישא להודיה מירי אוחנה, מעצבת אופנה, ולהם 4 ילדים. אלבומו הראשון של חייק יצא בשנת 1998 ונקרא "אל האור". באלבום זה, הוא לא חשף את פניו ואת זהותו, אך כן חשף את כישוריו הן כזמר והן כמעבד מוזיקלי וקלידן מוכשר, ושר תחת השם "המסתורי" (זאת, לדבריו, כדי שאנשים יעריכו את האלבום לפי השירים, ולא לפי האמן, שבעולם המוזיקה המזרחית ידוע כמעבד והמנהל המוזיקלי של זהבה בן). למרות שהאלבום לא נחל הצלחה רבה, אפילו לא בחובבי הזאנר, הוציא חייק את האלבומים "בשבילך הכול עשיתי" ו"מתגעגע", עדיין כ"המסתורי"; באלבום "מתגעגע" הוא חשף את שמו האמיתי, אבל ללא תמונה. האלבום הבא שהוציא חייק הוא "כבר לא מסתורי", שכשמו הוא מרמז שחייק חשף את זהותו לגמרי. אלבום זה הצליח מאוד, ואחד השירים המפורסמים שלו, "בדקות של געגוע", הגיע למקום מכובד ברשימת השירים בגלגלצ, ויצר תקדים במוזיקה המזרחית בסגנון טורקי. בהמשך הדרך, חייק הוציא אלבומים נוספים כמו "בדרך לפסגה", "שירים שעושים לי פרפרים" (אלבום עם ביצועים לשירים ישראלים מוכרים, ובו גם הושמעו טעימות מן האלבום הבא, "כתבתי לך": השירים "כתבתי לך", "הנפש התאומה שלי", "לכבודך", "מתוקה" ו"כל הזמן"), שני אלבומי דאנס בדרבוקות ("דואט מוזיקלי" ו"המחשמלים"), שבו משולבים דרבוקות ומוזיקת דאנס בניצוחם של חייק ואמן הדרבוקות רמזי קטנאני (נגן הדרבוקות של אייל גולן), אלבום אוסף שכלל 2 שירים חדשים וחידושים לשירים "זה לא מגיע לי ילדה" ו"מתגעגע", וגם "הקונצרט", אלבום מתוך הופעה חיה של חייק בצפון (השירים בהופעה מתוך האלבום "בדרך לפסגה"). הופעה זו גם יצאה לאור ב-DVD ונמצאת לצפייה ב-HOT VOD. האלבום "כתבתי לך" שוחרר ב-30 באוגוסט 2007 לאחר עבודה של כ-3 שנים. הפקת האלבום והקלטת השירים נעשו בטורקיה, עם תזמורת "קאמפה איסטנבול", שמנגנת עבור איברהים טטליסס, גדול זמרי טורקיה. בין היתר, האלבום כולל את השירים "מתוקה", "כל הזמן", "הכל למענך", הלהיט הגדול "טיפה של אושר", "כתבתי לך", "שיהיה לך טוב", "לא עושה חשבון", "הנפש התאומה שלי", "קול צחוקך", "כשתזכרי", "לעצמי לא סולח" ו-"לכבודך". השירים "מתוקה" ו-"טיפה של אושר" הושמעו תדיר בערוץ 24 לאחר חשיפתם. לאחר מכן הוציא חייק סינגל - "מכתב למזכרת". ב-2009 הוציא סינגל שנקרא "אלת האהבה". בינואר 2010 הוציא סינגל שנקרא "שקוף". חודש לאחר מכן, ב-21 בפברואר, הוציא את אלבומו "דרך חדשה". אביה של אשתו (שמעון אוחנה) כתב את רוב שירי האלבום. בנובמבר 2017 השתתף בעונה השלישית של התוכנית אקס פקטור אך לא עבר את שלב האודישנים. חייק היה המעבד המוזיקלי והשתתף בכתיבת חלק מהשירים מאלבומיו של יובל פרי. העיבודים שחלקם נעשו לשירים טורקיים, היו מלאים בעושר סגנוני ובערבסקות. אל האור - 1998 בשבילך הכול עשיתי - 1999 מתגעגע - 2000 כבר לא מסתורי - 2001 האוסף - 2004 בדרך לפסגה - 2005 שירים שעושים לי פרפרים - 2006 הקונצרט - דיסק ההופעה - 2007 כתבתי לך - 2007 דרך חדשה - 2010 שיקו חייק, באתר שירונט שיקו חייק, באתר MOOMA (בארכיון האינטרנט)
גורו

גורו או ספיר (סנסקריט: गुरू "מורה") הוא כינוי המשמש לתיאור מספר סוגים של מורים רוחניים או מנהיגים להתחלות חדשות: מנהיג דתי בהינדואיזם, בודהיזם, סיקיזם ובתנועות דתיות נוספות מומחה המלמד תלמידים אומנויות הודיות מסורתיות במכללות בהודו יוגי המלמד יוגה כיום ניתן התואר הזה על ידי חסידים של זרמים שונים למוריהם, אין אמת מידה אחידה המבדילה בין מי שזכאי לתואר זה ומי שלא. הפרמטרים המקובלים על פי רוב להפיכתו של מורה רוחני לגורו הם הכרזתו שלו או הכרזת אלו הנמצאים מעליו בשושלת הרוחנית כי הוא ראוי לתואר, אופי מערכת היחסים שהוא מקיים עם חסידיו ותלמידיו והאופן שבו הוא מלמדם, הדרך הרוחנית שעל בסיסה הוא מלמד והנהוג בה לגבי השימוש בתואר "גורו", וכן השערות לגבי הגעתו למצב מנטלי-רוחני אקסטטי גבוה נטול התניות הקרוי הארה. רבים מן המורים הרוחניים מתנגדים למונח "גורו" והידוע מאוד שביניהם הוא ג'ידו קרישנמורטי שהתנגד בכל תוקף לקבלת מעמד שכזה. על פי ההערכות קיימים כיום במגוון הזרמים השונים בין 500 ל-800 גורואים פעילים בעולם שלהם מאות ואלפי מאמינים ותלמידים פעילים. גורופורניאמה הוא חג הודי, בו תושבי אזור מסוים מביעים הוקרה לגורו החי בסמוך אליהם ומביאים לו מנחות. הגורופורניאמה נחוג על בסיס מקומי, כאשר התושבים חוגגים את קיומו של כל גורו החי בקרבתם, גם אם אינם בני דתו. לפי אטימולוגיה עממית מורכב המושג מהמילים בסנסקריט "גו" (חושך) ו"רו" (אור); אדם המוציא אנשים אחרים מחושך לאור. עמיר פריימן, מערבולות רוח: סתירות ולבטים ביחסי מורה-תלמיד בדרך הרוחנית, הוצאה עצמית, (2018). Amir Freimann, Spiritual Transmission: Paradoxes and Dilemmas on the Spiritual Path, Monkfish Book Publishing, 2018 מדיה וקבצים בנושא גורו בוויקישיתוף יותם יזרעאלי, למה אנשים עדיין נמשכים לגורואים, באתר הארץ, 11 ביולי 2018 אורלי גולדקלנג, להשתחרר מהמאסטר, באתר מקור ראשון, 5 באוגוסט 2018 תום בייז, יחסינו לאן? הקסם והעלטה שבקשר בין מורה רוחני לתלמידו, באתר מהות החיים, 29 ביולי 2018 גורו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) יש הטוענים שמעמדו של מורה רוחני עדיף על מעמדו של גורו, שהרי גורו הוא מונח הודי ולא מונח מקובל במערב בדרך כלל. ראו הבחנה בין מורה רוחני לשרלטן. אינדקס הגורואים GurusFeet [1] ערך זה הוא קצרמר בנושא דת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.