המרד היעקוביטי של 1689

המרד היעקוביטי של 1689 היה סכסוך שהתרחש בעיקר בהרי ההיילנדס הסקוטיים, שמטרתו הייתה להחזיר את ג'יימס השני/השביעי לכס המלוכה, בעקבות הדחתו על ידי המהפכה המהוללת של נובמבר 1688. על שם "יעקובוס", שמו בלטינית של ג'יימס, תומכיו היו ידועים כ'יעקוביטים' והתנועה הפוליטית הקשורה כיעקוביטיזם. ההתקוממות של 1689 הייתה הראשונה מתוך סדרה של מרידות ועלילות שביקשו לשקם את בית סטיוארט שנמשכה עד סוף המאה ה-18. הסכסוך היה חלק מהסכסוך האירופי הרחב יותר המכונה מלחמת תשע השנים, המרד הסקוטי נועד לתמוך במלחמת הוויליאמיטים באירלנד בשנים 1689–1691. למרות ניצחון יעקוביטי מכריע בקיליקרנקי ביולי 1689, מנהיגם הכריזמטי ג'ון גרהם, הוויקונט דנדי הראשון נהרג בהתקפה האחרונה. מותו, בשילוב עם תמיכה פנימית או חיצונית מוגבלת, פירושו שהמרד מעולם לא היווה איום ממשי על הממשל החדש של ויליאם ומרי השנייה. פעולה צבאית גדולה הסתיימה ב-Cromdale במאי 1690, אם כי ההיילנדס לא הובאו תחת שליטה עד 1692, לאחר הטבח בגלנקו. בפברואר 1685, ג'יימס השני והשביעי עלה לשלטון עם תמיכה רחבה בכל שלוש הממלכות של אנגליה, סקוטלנד ואירלנד, למרות היותו קתולי. באירלנד הקתולית ברובה, קיוו שהוא יחזיר אדמות שהוחרמו מהקתולים במהלך המאה ה-17, וחוקי עונשין המגבילים את זכותם לכהן בתפקידים ציבוריים. באנגליה ובסקוטלנד, ששתיהן היו פרוטסטנטיות ברובן, החוויה של מלחמות שלוש הממלכות בשנים 1638 עד 1651 גרמה לכך שרבים חששו מההשלכות של עקיפת 'היורש הטבעי'. השאיפה ליציבות הובילה להתמוטטות מהירה של שתי התקוממויות פרוטסטנטיות ביוני 1685, מרד מונמות' באנגליה והתקוממות ארגייל בסקוטלנד. חוקי הירושה והמבחן הסקוטיים משנת 1681 הפכו את הציות למלך לחובה חוקית, 'ללא קשר לדת'; בתמורה, ג'יימס נשבע לשמור על הבכורה של כנסיית סקוטלנד או קירק. עד 1680, למעלה מ-95 אחוזים מהסקוטים היו חברים בקירק; הקתולים מנו פחות מ-2% מהאוכלוסייה ואפילו כתות פרוטסטנטיות אחרות נאסרו. ניסיונות לבטל את חוק המבחן הסקוטי ערערו את תומכיו המתונים, תוך תגמול לפרסביטריאנים המתנגדים שתמכו בארגייל ב-1685. התפיסה שג'יימס היה מוכן להתעלם מהתחייבויותיו, שבועת ההכתרה שלו ותומכיו שלו ערערו קשות את מעמדו בסקוטלנד. באוקטובר 1685, כ-200,000 פרוטסטנטים צרפתים נאלצו לגלות על ידי צו פונטנבלו, בעוד שההתפשטות הצרפתית תחת לואי ה-14 איימה על הרפובליקה ההולנדית הפרוטסטנטית. קשרים כלכליים ותרבותיים הדוקים בין סקוטלנד לקלוויניסטים אחרים בצרפת והולנד החמירו את החששות שאירופה הפרוטסטנטית תהיה מאוימת על ידי רפורמת נגד קתולית. ביוני 1688, שני אירועים הפכו את ההתנגדות למשבר. הראשון היה לידתו של ג'יימס פרנסיס אדוארד ב-10 ביוני, שיצרה את הסיכוי לשושלת קתולית, במקום שאת ג'יימס תירש בתו הפרוטסטנטית מרי, יחד עם בעלה ויליאם מאורנג'. השני היה העמדה לדין של שבעת הבישופים, שנראה היה שחורג מהסובלנות לקתוליות להתקפה על הכנסייה האנגלית. נראה היה שזה גם מאיים על הקירק, וזיכויים ב-30 ביוני הרס את סמכותו הפוליטית של ג'יימס הן בסקוטלנד והן באנגליה. לפני 1685, רבים חששו ממלחמת אזרחים אם ידיחו את ג'יימס; עד 1688, נראה היה שרק הדחתו תוכל למנוע זאת. המלחמה עם צרפת נראתה קרובה, מה שגרם לוויליאם להיות להוט לאבטח משאבים אנגליים; ביולי, הוא קיבל הבטחות לתמיכה בהתערבות מזוינת מכל המעמד הפוליטי האנגלי, כולל אלו שתמכו בעבר בג'יימס. מלחמת תשע השנים החלה בספטמבר וב-5 בנובמבר נחת וויליאם בבריקסהם עם 14,000 איש; ככל שהתקדם, חלק גדול מהצבא המלכותי ערק וג'יימס יצא לגלות ב-23 בדצמבר. בפברואר, הפרלמנט של אנגליה הפך את ויליאם ומרי למלכים משותפים של אנגליה. במרץ 1689 נערכו בחירות לוועידה סקוטית להסכמה על הסדר. רבים מיועציו של ויליאם היו גולים סקוטים כמו ארגייל ומלוויל, שרצו לגרש בישופים מהקירק. כאשר הוועידה התכנסה במרץ, 125 הנציגים חולקו בערך 75:50 בין פרסביטריאנים ואפיסקופלים; רק מיעוט זעיר היה נאמן לג'יימס, הוויכוח האמיתי היה השליטה בקירק וגבולות הסמכות המלכותית. ב-12 במרץ נחת ג'יימס באירלנד; הוא שלח לאמנה מכתב, שהוקרא ב-16 במרץ, ובו דרש ציות ואיים בעונש על אי ציות. הכעס הציבורי גרם לכך שחלק מהאפיסקופלים הפסיקו להשתתף בפגישות, בטענה שהם חוששים לביטחונם, בעוד שאחרים החליפו צד. בנוסף, הדוכס הקתולי מגורדון החזיק בטירת אדינבורו עבור ג'יימס, בעוד מפקדו הצבאי לשעבר ויקונט דנדי החל לגייס חיילים. ההשפעה הייתה לחזק את הרוב הפרסביטריאני בוועידה, שהתכנסה בדלתיים סגורות בשמירה על ידי חייליו. ב-11 באפריל, האמנה סיימה את שלטונו של ג'יימס ואימצה את סעיפי התלונות ואת חוק תביעת הזכויות שהפך את הפרלמנט לסמכות החקיקה העיקרית בסקוטלנד. ב-11 במאי 1689, ויליאם ומרי קיבלו על עצמם את כס המלוכה הסקוטי והוועידה הפכה לפרלמנט מלא ב-5 ביוני. ההתקוממות של דנדי נועדה להשלים את המתקפה היעקובית באלסטר, אך לא היו לו מספיק משאבים לתחזק אותה ללא תמיכה חיצונית. מולו עמד יו מקאי בעל ניסיון רב, שהיה לו כוח של כ-3,500 לוחמים, כולל 1,100 איש מהבריגדה הסקוטית הוותיקה. אוון קמרון מלוצ'יאל אסף כ-1,800 היטלי היילנד בגלנרוי; דנדי הצטרף אליו עם כ-40 מלווים וב-18 במאי, יצא לדרך בניסיון להביא את מקאי לקרב. מודע לאופי קצר הטווח של לוחמת היילנד, מקאי נמנע מקרב וכשדנדי חזר לגלנרוי בסוף יוני, רוב אנשי השבטים הלכו הביתה, והותירו אותו עם פחות מ-200 איש. מעמדו נחלש עוד יותר כאשר גורדון נכנע ומסר את טירת אדינבורו ב-14 ביוני, בעוד הנסיגה היעקוביטית מאלסטר הקשתה ביותר על אספקה מחדש. התגבורת היחידה שקיבל דנדי הייתה קבוצה של 300 חיילים אירים תחת אלכסנדר קאנון, שנחתה ליד טירת דיוארט ב-21 ביולי. לפני שחזר לגלנרוי, דנדי הציב חיל מצב יעקוביטי בטירת בלייר, נקודה אסטרטגית ששלטה בגישה לשפלה הסקוטית. המושב המשפחתי של המרקיז מאתול, הוא מספק דוגמה טובה לכמה סקוטים ניסו לאזן את שני הצדדים. אתול עזב לבאת', סאמרסט בטענה לקויה, בעוד בנו הבכור ג'ון מורי 'צר' על בית אבותיו בשם הממשלה. הוא נזהר לא לפגוע בו, בעוד שחיל המצב שלו היה בפיקודו של פטריק סטיוארט מבלצ'ין, שומר משפחת אתול מהימן. כאשר תגבורת בראשות דנדי הגיעה לבלייר ב-25 ביולי, מוריי נסוג, בעוד שמקאי עזב את פרת' עם כ-3,500 איש ועבר צפונה כדי לתמוך בו. בקיליקרנקי ב-27 ביולי, זכו היעקוביטים בניצחון מהדהד, והסבו כמעט 2,000 הרוגים למקאי אך כמעט שליש מצבאם נהרגו, כולל דנדי. קנון קיבל את הפיקוד אך ללא ציוד מצור הוא לא יכול היה לכבוש נמל, מה שהפך אספקה מחודשת לכמעט בלתי אפשרית, בעוד היעדר פרשים הפך את היטלי ההיילנד שלו לפגיעים בשטח פתוח. הזמן היה לצדו של מקאי, כל עוד הוא נמנע ממארב נוסף. לאחר שהסתערות על דאנקלד באוגוסט נהדפה באבידות כבדות, קנון סיים את המערכה לשנה, וצבאו התפזר. מקאי בילה את החורף בצמצום מעוזי יעקוביטים ובניית בסיס חדש בפורט ויליאם, בעוד שתנאי מזג אוויר קשים הובילו למחסור חמור במזון ברחבי ההיילנדס. תומאס ביוקאן החליף את קנון בפברואר 1690, אך יכול היה לגייס רק כ-800 איש; הוא הופתע ב-Cromdale במאי וכוחותיו התפזרו. מקאי רדף אחרי ביוקאן לתוך אברדנשייר, ומנע ממנו להקים בסיס מאובטח. בנובמבר 1690 ויתר מקאי על הפיקוד לתומס ליווינגסטון. בדאגה להקצות מחדש משאבים למלחמה נגד צרפת, במרץ 1690, לורד סטיר הציע לראשי היעקוביטים 12,000 פאונד עבור השבועת אמונים לוויליאם. לבסוף הם הסכימו לעשות זאת בהצהרת אחאלדר מיוני 1691, אם כי המלחמה לא הסתיימה רשמית עד הטבח בגלנקו בפברואר 1692. קאנון וביוקאן קיבלו מחסה בהיילנדס על ידי גלנגרי, וכחלק מהעסקה שסיימה את ההתקוממות קיבלו מעבר בטוח לצרפת במרץ 1692. אף על פי שוויליאם רצה לשמור על בישופים, המרד הדגיש את הסתמכותו על תמיכה פרסביטריאנית. בניסיון לשמר את האפיסקופליות הציעו הבישופים הסקוטים איחוד עם אנגליה, דבר שנדחה על ידי הפרלמנט האנגלי. באוקטובר 1690 התכנסה האספה הכללית של כנסיית סקוטלנד לראשונה מאז 1653; האספה של 1690 ביטלה את האפיסקופות ויצרה שתי ועדות לדרום ולצפון הטאי, שבמהלך 25 השנים הבאות הסירו כמעט שני שלישים מכלל השרים. מעשי הסובלנות בשנים 1693 ו-1695 אפשרו לרבים מהם לחזור לקירק, כשאחרים מוגנים על ידי האדונים המקומיים, כמו מייקל פרייזר, שר בדאוויות ובדנליכטי. הוא מונה לראשונה ב-1673, הוא עדיין היה בתפקיד כאשר מת ב-1726, למרות שפונה ב-1694, וכן הצטרף למרידות היעקוביטים של 1715 ו-1719. Miller 1978, pp. 156–157. Baker 2009, pp. 290–291. Harris 2007, pp. 153–157. Harris 2007, pp. 179–181. Spielvogel 1980, p. 410. Bosher 1994, pp. 6–8. Harris 2007, pp. 235-236. Wormsley 2015, p. 189. Harris 2007, pp. 3–5. Harris 2007, pp. 271–272. Harris 2007, pp. 379–386. Szechi 1994, pp. 30–31. Lynch 1992, p. 302. Coward 1980, p. 460. Fritze & Robison 1996, pp. 68–70. Macpherson 1775, pp. 357–358. Macpherson 1775, pp. 360–367. Kennedy 2016, p. 8. Hill 1986, p. 73. Lenman 1980, p. 37. Chichester 2004. MacConechy 1843, p. 77. Lynch 1992, p. 305. Lynch 1992, p. 304. Lenman 1980, p. 56.