laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מגאנוירה

מֶגאנוירה (שם מדעי: Meganeura; מילולית: "עצב ענקי") הוא סוג חרק נכחד מהקרבון הפנסילבני שהתקיים כ-305–299 מיליון שנה לפני זמננו. המֶגאנוירה, חרק ענק דמוי שפירית, נחשבת לאחד מהחרקים המעופפים הגדולים ביותר שהתקיימו אי פעם, עם מוטת כנפיים של למעלה מ-75 ס"מ. מאובן שלה התגלה לראשונה במכרות פחם בקומנטרי (אנ') שבצרפת ב-1880. חרק זה אינו שייך לסדרת השפיראים המוכרת כיום, אלא לסדרה הנכחדת מגאנויסופטרים, השייכת לקבוצה אודונטופטרים שבה השפיריות הקיימות בזמננו. המגאנוירה התקיימו ככל הנראה בשלהי תקופת הקרבון (לפני כ-300 מיליון שנה). באותה תקופה כמות החמצן ששררה באטמוספירה הייתה גבוהה מזו שבימינו והגיעה לכ-35% מכלל תכולת האוויר. אצל חרקים מערכת הנשימה מבוססת על טרכיאות, צינורות חמצן שדרכם עובר החמצן באמצעות דיפוזיה של הגזים דרך פתחים בגוף החרק. שיטה זו היא בעלת יעילות נמוכה ומגבילה את גודלם של החרקים המודרניים. אחת ההשערות היא שכמות החמצן הגבוהה בתקופת הקרבון אפשרה נשימה יעילה יותר שבזכותה יכלו החרקים להגיע לממדים גדולים. השערה נוספת היא שהגעתה של המגנאורה למדדים כאלה התאפשרה בשל העדר מתחרים אוויריים או אויבים טבעיים. המגאנוירה הייתה חרק טורף שניזון מחרקים אחרים וככל הנראה גם מבעלי חיים קטנים אחרים כדוגמת דו-חיים שהופיעו באותה תקופה על פני היבשה. המגאנוירה מופיעה בספר פארק היורה של מייקל קרייטון, בתור יצור מוזר שחודש בידי חברת "אינג'ן", אף שאינה שייכת לתקופת הדינוזאורים. מספר פרטים עופפו ברחבי הפארק וכנראה נהרגו עם הפצצת הפארק. היא לא נראית על המסך בסרט שנעשה על פי הספר. בנוסף היא נראית בזיכיון במשחקי מחשב כמו: פארק היורה 3: בניית פארק או "Jurassic Park Amiga game version". המגאנוירה נראית בללכת עם מפלצות של ה-BBC בפרק השני, בו היא נמלטת מפרוטרוגירינוס וחוטפת טרף לעכבישי ענק. היא נראית גם בפארק פרהיסטורי של נייג'ל מארוון בפרק החמישי והיא מובאת לפארק. כמו כן נראה פרט מת במעבדה בסדרה בראשית: עולם חדש. היא נראית בסרט ה-IMAX, Sea Rex 3D ומוזכרת בסרט "Giant Monsters", של ג'ף קורווין. היא נראית בסדרת הילדים רכבת הדינוזאורים. ייתכן שהיא נראית בתחילת הסדרה טרה נובה. מגאנוירופיס - שפירית ענק בעלת ממדים דומים שחיה בפרם מדיה וקבצים בנושא מגאנוירה בוויקישיתוף מגאנוירה, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) מגאנוירה, באתר GBIF (באנגלית) מגאנוירה באתר Prehistoric Wildlife מגאנוירה כתבה במגזין נשיונל ג'יאוגרפיק בעברית
חגי איזירר

הרב חגי נפתלי איזירר (ה'תש"ב, 19 בנובמבר 1941 – ח' שבט ה'תש"ף, 2 בפברואר 2020) היה דיין ישראלי, שכיהן כחבר בית הדין הרבני הגדול בין השנים 2002–2011. נולד וגדל בבני ברק. בבחרותו למד בישיבת היישוב החדש בתל אביב והתיידד עם חברו לספסל הלימודים הרב אברהם שרמן הם המשיכו ללמוד בישיבת חברון כנסת ישראל בירושלים והמשיכו עד לבית הדין הגדול. כמו כן למד חברותא עם רבי ברוך שמעון סלומון, רבה של פתח תקווה. נישא לדבורה, בתו של הרב ברוך נאה ונכדתם של הרב אברהם חיים נאה ושל הרב יואל אשכנזי מטבריה. גר ברחובות והיה מראשי כולל "יד ברודמן" להוראה ודיינות לבוגרי ישיבות הסדר ויוצאי צבא בעיר. שימש כר"מ בישיבת הכותל וגם עמד בראש הכולל ללימודי דיינות בישיבה. רבים מחידושיו התפרסמו בקובץ התורני "אבני משפט" שבהוצאת הכולל. כיהן כדיין בבית הדין הרבני בחיפה, כאב בית הדין הרבני ברחובות, ובהמשך בבית הדין הרבני האזורי בירושלים. בשנת 2002 התמנה כחבר בית הדין הרבני הגדול, משרה בה כיהן עד פרישתו לגמלאות ב-2011. הרב איזירר היה מקורבו של הפוסק החרדי-ליטאי הרב יוסף שלום אלישיב ונחשב כמי שהוביל קו מחמיר בפסיקותיו בבית הדין הרבני הגדול. בעיקר התבטא הדבר בתחום הגרות, הרב איזירר נקט שאין להקל בשאלת קבלת מצוות כתנאי מעכב בקבלת הגרות, לדעתו אין להקל כדברי הפוסקים שקבלת מצוות חלקית מספיקה לשם כך, בפרט כשהגר אינו מקבל על עצמו שמירת שבת. במאמרו בנושא זה העיר גם נגד המצרפים שיקולים לאומיים לסוגיה הלכתית טהורה זו, כדבריו. נאמן לעמדתו זו, עמד לצד הרב אברהם שרמן בעת פרשת גיורי הרב דרוקמן שבה קבעו בפסק דין בשנת 2008 כי יש לפסול את כל הגיורים שנעשו משנת 1999 על ידי הרב חיים דרוקמן, שעמד בראש מערך הגיור, בשל בעיית קבלת המצוות. נפטר ב-2 בפברואר 2020. יהונתן ליס, הרב איזירר מונה לדיין בביה"ד הרבני הגדול, באתר הארץ, 19 בנובמבר 2002 פסקי דין של הרב חגי איזירר בבית הדין הרבני הגדול, באתר "דעת" הזמנה לחתונתו, אתר בידספיריט יענקי כץ, ‏הדיין ה'חברונער': הגאון רבי חגי איזרר זצ"ל, באתר כיכר השבת, 2 בפברואר 2020 "קבלת מצוות בגרות", אבני משפט ג (טבת תשס"ד), עמ' 14, באתר אוצר החכמה. פסק הדין בעניין הגיורים
דודו דגמי

דוד (דודו) דִגְמִי (כיום דוד לוי; נולד ב-1974) הוא עבריין ישראלי שהואשם והורשע במגוון עבירות. דגמי נחשב לסוחר הנשים הגדול ביותר שנתפס בישראל. מוערך כי הצליח להבריח לישראל מאות נשים ממדינות שונות ממזרח אירופה למטרת העסקתן בזנות. דגמי נולד וגדל בתל אביב. בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 פתח מספר מכוני ליווי בתל אביב. בשנת 2002 החל לעסוק בייבוא נשים מרוסיה וקזחסטן דרך מצרים. היה גם שותף במועדון החשפנות "בייבידולס". במקביל עסק בזיוף כרטיסי אשראי, סחר ברכוש גנוב והחזקת קוקאין ואקסטזי. ב-2004 נעצר בבלגיה כשברשותו דרכונים מזויפים הרשומים על שם נשים מחבר העמים, אותן היה אמור להעביר למדינה אחרת. הוא נשפט ונידון לשלוש שנות מאסר. לאחר פחות משנה ברח להולנד, ובעזרת דרכון מזויף שב לישראל. בשנת 2007 נעצר באילת בחשד לניסיון אונס וסחר בנשים. הוא הפך לעד מדינה תמורת מחיקת 24 תיקים חמורים בגין סחר בנשים, ניסיון אונס, סרסרות, סחיטה באיומים והחזקת סמים. דגמי העביר הקלטות של שותפיו, ואלו הובילו להרשעתם של ארבעה שנדונו לעונשי מאסר של 3–18 שנים. במסגרת הסכם עד המדינה שנחתם עמו נאסר שמו לפרסום אולם מאוחר יותר הותר לפרסמו ובעקבות כך שינה את שמו לדוד לוי. ב–2011 דגמי הורשע בסחיטה באיומים במסגרת עבודתו בנדל"ן. הוא נדון לשלושה חודשי עבודות שירות. לאחר שטען שקיים חשש לחייו, העונש הומר בקנס בסך 20,000 ש"ח. דגמי החל לעסוק בנדל"ן כאשר רכש דירות לצורך מכוני הליווי. היקף נכסיו מוערך בעשרות נכסים והוא פועל במסגרת חברות רבות. בין היתר, הקים וניהל את חברת "ד.ד. מיזמים" (שמה שונה לחברת "אורבן נדל"ן י.ד.") אשר עוסקת במיזמי תמ"א 38. יאיר סגל רכש את חלקו של דגמי בחברה. ביוני 2020 נדחתה תביעת הדיבה של דודו דגמי נגד עיתונאית הארץ לשעבר, שרון שפורר. דגמי נשוי. יובל גורן, נחשפה הרשת הגדולה בישראל לסחר בנשים; החשד: הבריחו נשים והעסיקו אותן בזנות בכפייה, באתר הארץ, 8 במרץ 2009 שרון שפורר, סוחר הנשים שהפך לאיל נדל"ן בחסות המדינה, באתר הארץ, 17 בפברואר 2013 שרון שפורר, ביהמ"ש התיר לפרסם את זהות סוחר הנשים הגדול בארץ – דודו דגמי, באתר הארץ, 4 בפברואר 2013 עצמאית בשטח: שרון שפורר מול סוחר הנשים (לשעבר) ומחליף הזהויות דוד דגמי, באתר "המקום הכי חם בגיהנום", 3 באוגוסט 2016 אתר נבו רנית נחום-הלוי, 2 בניינים בצפון תל אביב יחוזקו - תמורת בנייה של 8 דופלקסים, באתר TheMarker‏, 13 בינואר 2011 אלעזר לוין, בר-יעקב נכסים: בניין בתל אביב ב-12 מיליון שקל, באתר News1 מחלקה ראשונה, 11 באוגוסט 2011 טל שניידר, מה שמה של חברת הנדלן שהוקמה ע״י סוחר הנשים הגדול בישראל?, הפלוג, 3 באוגוסט 2016 אורי חודי, ‏קבוצת רכישה מימשה אופציה למגרש בדרום ת"א ב-81 מ' ש', באתר גלובס, 20 במאי 2015 אורי חודי, ‏קבוצת רכישה מימשה אופציה למגרש בדרום ת"א ב-81 מ' ש', באתר גלובס, 20 במאי 2015 נדחתה תביעת הדיבה של דודו דגמי נגד כתבת המקום שרון שפורר, באתר "המקום הכי חם בגיהנום", 2 ביוני 2020
עונת 1963/1964 בגביע אירופה לאלופות בכדורסל

עונת 1963/1964 בגביע אירופה לאלופות בכדורסל הייתה העונה השביעית של תחרות אירופית לקבוצות כדורסל והיא אורגנה על ידי פיב"א אירופה. המשחק הראשון התקיים ב-29 באוקטובר 1963 ותחרות הסתיימה ב-10 במאי 1964. בתחרות השתתפו 23 קבוצות. התחרות הסתיימה בניצחון של ריאל מדריד, בפעם הראשונה בתולדות המועדון. בשלב המוקדם נקבעו 8 עולות לשלב שמינית הגמר בנוסף ל-6 קבוצות שהעפילו ישירות לשמינית הגמר. מנצחת התחרות בעונה הקודמת צסק"א מוסקבה העפילה ישירות לרבע הגמר. סטיאווה בוקרשט ניצחו במשחק השלישי 56:57 בעקבות תנאי מזג האוויר לא היו טיסות ומשחק בוטל הקבוצה ויטרה על השתתפותה בעקבות הכנות לאולימפיאדה הקבוצה הפורטוגלית לא התייצבה למשחקים מכבי תל אביב העפילה ישירות לשמינות הגמר והפסידה לספרטק ברנו בסיכום שני משחקים 58:60 ו-96:51. פירוט התוצאות תיאור מפורט של משחקי הגמר
מנחם חשאי

הרב מנחם חשאי (ה'תש"א, 1941 - ה'תש"ע, 2010) היה דיין ישראלי, חבר בית הדין הרבני הגדול. נולד בתימן בשנת ה'תש"א עלה ארצה כילד יתום במסגרת עליית הנוער ב-1949. למד בישיבת פורת יוסף, ובשנת ה'תש"ך (1960) נסמך לרבנות בידי הרב סלמן חוגי עבודי והרב עובדיה יוסף ורבנים אחרים. לאחר נישואיו התגורר בשכונת קריית אליעזר בחיפה, יסד בה בית כנסת ושימש כרבו. הוא גם נהג להעביר שיעורים קבועים בבתי כנסת אחרים באזור. בימות החול למד בכולל "תורה והוראה" בעיר. בניסן תשל"ה (1975) הוסמך לדיינות בידי מועצת הרבנות הראשית. במשך שנים כיהן כאב"ד בבית הדין הרבני האזורי בחיפה. בשנת 2007 התמנה כחבר בית הדין הרבני הגדול, ולאחר שלוש שנים בתפקיד נפטר. ארחות, ביטאון המועצה הדתית בחיפה, גיליון טו (תשל"ב), עמ' 32 פסקי דין של הרב מנחם חשאי בבית הדין הרבני בחיפה, באתר "דעת" פסקי דין של הרב מנחם חשאי בבית הדין הרבני הגדול, באתר "דעת" חוקה דיינים, באתר ארכיון המדינה, עמ' 158 3 דיינים חדשים בבית הדין הגדול, ערוץ 7, 27 באוגוסט 2007. ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ניצן פלג (קצין)

ניצן פלג הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, אשר פיקד על גדוד צבר ועל חטיבת החרמון. עם גיוסו לצה"ל בשנת 1979, התנדב לחטיבת הצנחנים ושובץ בגדוד 202. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר ושימש במגוון תפקידי מטה ופיקוד. בהמשך שימש כמפקד גדוד צבר והוביל אותו בלחימה בדרום לבנון. בשנים 1996–1998 פיקד על חטיבת החרמון, רמ"ט אוגדה בפיקוד הצפון וסגן מפקד עוצבת הגליל עד שחרורו מצה"ל בדצמ' 2004. פלג בוגר קורס פו"מ בצבא המרינס האמריקאי, תואר ראשון ושני מאוניברסיטת חיפה במדעי המדינה ויחסים בין לאומיים ובוגר המכללה לביטחון לאומי. לאחר שחרורו מצה"ל שימש כסמנכ"ל החברה הכלכלית ראשון לציון. בשנת 2010 מונה למנכ״ל החברה הכלכלית של ראשון לציון. גדוד צבר, אתר חטיבת גבעתי. חזי דרקסלר, דואני התפטר סופית, באתר mynet‏ ראשון לציון, 11 באפריל 2010 ערך זה הוא קצרמר בנושא קציני צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מגדל נח'יל (ערב הסעודית)

מגדל נח'יל (בערבית: برج النخيل) או מגדל אל-נח'יל הוא מגדל רב שימושי הממוקם בריאד שבערב הסעודית. זהו הבניין החמישי בגובהו בריאד עם גובה של 200 מטרים. יש בו 26 קומות מעל הקרקע וארבע קומות תת-קרקעיות. הבנייה החלה בשנת 2008 והסתיימה בשנת 2011. Al Nakheel Tower "Nakheel Tower"
פלגת הארמייה סרביה

פלגת הארמייה סרביה (בגרמנית: Armeeabteilung Serbien) הייתה פלגת ארמייה של הוורמאכט, שפעלה במהלך מלחמת העולם השנייה. פלגת הארמייה סרביה הוקמה ב-26 בספטמבר 1944 תחת פיקודו של הנס פלבר. הפלגה הוצבה בסרביה, ותפקידה היה להגן על סרביה מפני כוחות הצבא האדום שהתקרבו אליה בסיוע כוחות צבא בולגריה שהחליפו צד במלחמה, וכן להילחם בפרטיזנים מקומיים. הפלגה השתתפה בקרב בלגרד, ולאחר מכן הגנה על נסיגתה של קבוצת ארמיות E מהבלקן להונגריה. הפלגה פורקה ב-27 באוקטובר 1944. פלגת הארמייה סרביה באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית) פלגת הארמייה סרביה באתר Axis History (באנגלית)
פריץ ברנד

גנרל חיל התותחנים פריץ ברנד (בגרמנית Fritz Brand;‏ 22 באפריל 1889 – 26 בנובמבר 1967) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על דיוויזיה במלחמת העולם השנייה. ברנד נולד בברלין, הקיסרות הגרמנית. ב-1 באוקטובר 1907 הצטרף כצוער לצבא הפרוסי, שהיה חלק מצבא הקיסרות הגרמנית. הוא סופח לרגימנט התותחנים ה-40, וב-27 בינואר 1909 הועלה לדרגת לוטננט. הוא לחם בשורות הרגימנט במהלך מלחמת העולם הראשונה, וב-24 בדצמבר 1914 הועלה לדרגת אובר-לויטננט. מאביב 1915 הוא שימש כשליש של הרגימנט, וב-18 באוגוסט 1916 הועלה לדרגת האופטמן. בסוף 1916 הוא החל את הקריירה שלו במטכ"ל, ובשנים הקרובות מילא תפקידי מטה שונים. בנוסף לשני צלבי ברזל הוא קיבל גם מדליות רבות אחרות. לאחר המלחמה הצטרף לרייכסווהר, ובאביב 1920 צורף למטכ"ל של הבריגדה ה-20, ולאחר מכן הועבר לדיוויזיה ה-1 בקניגסברג. במשך מספר שנים הוא מילא תפקידי פיקוד ומטה, וב-1 בינואר 1928 הועלה לדרגת מיור. ב-1 בפברואר 1932 הועלה לדרגת אוברסטלויטננט, וב-1 באוקטובר 1933 קיבל פיקוד על רגימנט הארטילריה ה-2 (הפרוסי), ופיקד עליו עד 30 בספטמבר 1934. ב-1 במאי 1934 הועלה לדרגת אוברסט. ב-15 באוקטובר 1935 הוא קיבל פיקוד על רגימנט הארטילריה ה-12 (שוורין), ופיקד עליו עד 12 באוקטובר 1937. ב-1 באוגוסט 1937 הועלה לדרגת גנרל-מיור. בתחילת פברואר 1938, בעקבות פרשת בלומברג-פריטש, הועבר ל-OKH ומונה למפקח של בתי הספר הצבאיים. ב-1 באוגוסט 1939 הועלה לדרגת גנרל-לוטננט. ערך מורחב – מלחמת העולם השנייה ב-26 בספטמבר 1939 מונה למפקד דיוויזיית הסער ה-78, שהייתה חלק מהקורפוס ה-25 שהיה חלק מהארמייה השביעית שהוצבה בחזית המערב. וב-1 באוקטובר של אותה שנה הפסיק לפקד על הדיוויזיה והוחזר למטה הכללי. ב-1 באוגוסט 1940 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל התותחנים. ב-23 בספטמבר 1943 הוענק לו צלב הכסף הגרמני. ב-1 באוקטובר 1944 הועבר לכוחות העתודה, וב-31 במרץ 1945 פרש מהכוחות המזוינים. לאחר פרישתו חי ברנד בוויילהיים שבמערב גרמניה עד מותו ב-26 בנובמבר 1967 בגיל 78. מדיה וקבצים בנושא פריץ ברנד בוויקישיתוף פריץ ברנד באתר ww2awards (באנגלית) פריץ ברנד באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית)
איג'יפטסאט A

איג'יפטסאט A הוא לוויין חישה מרחוק, שתוכנן על ידי רוסיה עבור מצרים, כלוויין חלופי לאחר כישלון משימת איג'יפטסאט 2. הלוויין אמור להיבנות במשותף על ידי מצרים ורוסיה, ולהיות בעל ביצועים משופרים לעומת הלוויין איג'יפטסאט 2. הלוויין שוגר ב-21 בפברואר 2019. הלוויין מבוסס על מרכב מיוחד שפותח בחברת אנרגיה והוא השני מסוגו שנמכר ללקוח כלשהו. הגוף המפעיל את הלוויין הוא הארגון המצרי לחישה מרחוק, גוף ממשלתי מצרי שאחראי גם על פיתוח טכנולוגיות החלל המצריות - ומהווה מעין סוכנות חלל. William Graham, Soyuz 2-1b launches EgyptSat-A - suffers apparent issues - but deemed successful, NASASpaceFlight.com, ‏2019-02-21 (באנגלית אמריקאית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מדעי החלל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הקורפוס ה-50 (ורמאכט)

הקורפוס ה-50 (בגרמנית: L. Armeekorps) היה קורפוס של הורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה. הקורפוס הוקם ב-8 באוקטובר 1940 בשם "הקורפוס ה-50", והועמד תחת פיקוד גאורג לינדמן. במהלך המערכה בבלקן היה הקורפוס כעתודת הארמייה ה-12, ובמהלך מבצע ברברוסה לחם הקורפוס בתחילה כעתודת קבוצת ארמיות צפון, ולאחר מכן כחלק מהארמייה ה-16 במסגרת קבוצת ארמיות צפון. באוגוסט לחם הקורפוס כחלק מהארמייה התשיעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, והשתתף בקרב סמולנסק. בספטמבר לחם הקורפוס כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות צפון, והשתתף בקרב לנינגרד, ובאוקטובר הועבר תחת פיקוד הארמייה ה-18, והשתתף בקיום המצור על העיר לנינגרד. ב-19 בינואר 1942 מונה פיליפ קלפל למפקד הקורפוס, שהיה חלק מהארמייה ה-18 במסגרת קבוצת ארמיות צפון, וב-3 במרץ פרש מתפקידו לחופשה קצרה והרברט פון בקמן מונה במקומו למפקד הקורפוס. ב-20 ביולי 1942 חזר קלפל לפקד על הקורפוס, ולחם עמו בקרבות בלנינגרד. ב-17 בספטמבר 1943 מונה וילהלם וגנר למפקד הקורפוס, וב-24 בספטמבר 1944 החליפו הנס בק-בהרנס. ב-25 באוקטובר 1944 מונה פרידריך-יובסט פולקמר פון קירכנזיטנבאך למפקד הקורפוס, ולחם עמו בכיס קורלנד וב-12 באפריל 1945 החליפו ארפו פון בודנהאוזן, שפיקד על הקורפוס עד סוף המלחמה, ואז הלך בראש כוחותיו לשבי הרוסי. גאורג לינדמן (8 באוקטובר 1940 - 19 בינואר 1942) פיליפ קלפל (19 בינואר 1942 - 3 במרץ 1942) הרברט פון בקמן (3 במרץ 1942 - 20 ביולי 1942) פיליפ קלפל (20 ביולי 1942 - 17 בספטמבר 1943) וילהלם וגנר (17 בספטמבר 1943 - 24 בספטמבר 1944) הנס בק-בהרנס (24 בספטמבר 1944 - 25 באוקטובר 1944) פרידריך-יובסט פולקמר פון קירכנזיטנבאך (25 באוקטובר 1944 - 12 באפריל 1945) ארפו פון בודנהאוזן (12 באפריל 1945 - 8 במאי 1945) במהלך המערכה בבלקן כלל הקורפוס את היחידות הבאות: הדיוויזיה ה-46 דיוויזיית הפאנצר ה-16 במהלך מבצע ברברוסה כלל הקורפוס את היחידות הבאות: הדיוויזיה ה-86 דיוויזיית האס אס ה-4 ב-8 במאי 1945 כלל הקורפוס את היחידות הבאות: הדיוויזיה ה-11 הדיוויזיה ה-290 הקורפוס ה-50 באתר lexikon-der-wehrmacht בגרמנית
משה שרר

הרב משה שרר (י"ב בסיון תרפ"א; 18 ביוני 1921 - כ"א באייר תשנ"ח; 17 במאי 1998) היה עסקן חרדי אמריקאי, יו"ר הוועד הפועל העולמי של אגודת ישראל ונשיא אגודת ישראל באמריקה החל משנות ה-70. בשנת 1967 לאחר פטירת נשיא אגודת ישראל באמריקה, הרב אלימלך (מייק) גבריאל טרעעס, החליטו חברי מועצת גדולי התורה באמריקה למנות לתפקיד את בן דודו משה שרר. שרר היה פעיל במשרדי הממשלה בוושינגטון לטובת מוסדות אורתודוקסיים והשמיע את דעתה של אגודת ישראל בכל תחום ציבורי. בשנת 1980 מונה ליו"ר הוועד הפועל העולמי של אגודת ישראל. ב-1975 כאשר התקבלה החלטה 3379 באו"ם כי "ציונות היא צורה של גזענות" פרסם שרר הודעה כי "אף על פי שההחלטה נועדה רק לציונות החילונית כביכול בצורתה הנוכחית, ההכפשה היא התקפה על כל העם היהודי ואגודת ישראל מוחה על כך בתוקף". לאורך שנות כהונתו הקפיד שרר לעמוד בקשרים הדוקים עם אגודת ישראל ודגל התורה ועם מנהיגי הציבור החרדי בארץ ישראל. היה מקורב להרב שך, הרב שטיינמן והאדמו"ר מגור. בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 היה מעורב בהקמת קרן סיוע למוסדות הקירוב ובתי הספר של החינוך העצמאי בארץ ישראל ובהתייעצות עם האדמו"ר מנובומינסק יו"ר מועצת גדולי התורה בארצות הברית, היה שותף פעיל למסע הראשון של הרב שטיינמן לארצות הברית יחד עם האדמו"ר מגור במטרה להקמת קרן זו, אולם בתקופה זו חלה בלוקמיה ועם נחיתת הרבנים בארצות הברית הוא נפטר. הם השתתפו בהלווייתו שהתקיימה בניו יורק. בהוראת הרב שטיינמן, רשת בתי הספר "נתיבות משה" נקראה על שמו, כך גם פעילה על שמו עמותת קרן ע"ש הרב משה שרר - לסיוע למוסדות תורה ומנוהלת על ידי ארגון תודעה של דגל התורה. חתנו הוא ד"ר רוברט גולדשמיט (Robert Goldschmidt), דיקן וסגן נשיא טורו קולג'. [דרוש מקור] נפטר בכ"א באייר תשנ"ח ונקבר בניו יורק. הרב שמואל בלום, Daring to Dream, הוצאת אגודת ישראל באמריקה, מאי 2003
פריץ ביירליין

גנרל פריץ ביירליין (בגרמנית: Fritz Bayerlein; 14 בינואר 1899 – 30 בינואר 1970) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה. ביירליין נולד ב-14 בינואר 1899 בווירצבורג, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1917 באמצע מלחמת העולם הראשונה התגייס ביירליין לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-9. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטור צלב הברזל דרגה שנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918. לאחר המלחמה הצטרף ביירליין לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1938 הועלה לדרגת מיור, ומונה לקצין מטה בדיוויזיית הפאנצר ה-3. עם פרוץ המלחמה מונה ביירליין לראש מטה דיוויזיית הפאנצר ה-10, ולחם עימה במהלך המערכה בפולין במסגרת קבוצת ארמיות צפון, ובמהלך המערכה על צרפת כחלק מהקורפוס הממונע ה-19 במסגרת קבוצת הפאנצר קלייסט. במהלך מבצע ברברוסה היה ביירליין ראש מטה ארמיית הפאנצר השנייה, ולאחר מכן מונה לראש מטה קורפוס אפריקה. ב-5 באוקטובר 1941 קיבל ביירליין על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ובמהלך קרב אל עלמיין השני פיקד ביירליין למשך שבועיים על קורפוס אפריקה. ב-6 ביולי 1943 קיבל ביירליין תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-25 באוקטובר 1943 מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-3, שהייתה חלק מקורפוס הפאנצר ה-3 במסגרת הארמייה השמינית. ב-10 בינואר 1944 מונה ביירליין למפקד דיוויזיית פאנצר להר, ונשלח עימה לדרום צרפת בתחילת 1944, ולאחר מכן הועבר עימה להונגריה לאימונים נוספים, שם קלטה הדיוויזיה לתוכה את רגימנט הפאנצרגרנדיר (חי"ר משוריין) ה-901. במאי חזרה הדיוויזיה לצפון צרפת, בהמתנה לפלישה הצפויה של בעלות הברית. בעת הפלישה לנורמנדי, ב-6 ביוני, פאנצר להר הייתה חלק מהעתודה האסטרטגית המשוריינת של הגרמנים במערב (קבוצת פאנצר מערב), ואחת הדיוויזיות החזקות ביותר בצבא הגרמני, וכללה 14,634 איש, 109 טנקים, 40 תותחי סער, ו-612 זחל"מים - פי שניים ממספר הזחל"מים בדיוויזיות פאנצר רגילות. ב-8 ביוני היא הובהלה לקרבות כנגד התקדמות הכוחות הבריטים והקנדים לעבר קן (הקרב על קן). פאנצר להר ספגה אבדות כבדות במערכה בנורמנדי, וכמעט שהושמדה, ועד ראשית אוגוסט 1944 כללה רק כ-20 טנקים. ב-20 ביולי 1944 קיבל ביירליין תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ובספטמבר נשלחה הדיוויזיה בפיקודו לרענון ומילוי שורותיה, ובנובמבר הועברה לחבל הסאאר, שם סייעה לקבוצת ארמיות G שהייתה נתונה למתקפות כבדות מהארמייה השלישית של ג'ורג' פטון. בדצמבר נשלחה פאנצר להר צפונה, לקחת חלק במתקפה הגרמנית המתוכננת בארדנים (הקרב על הבליטה), וסופחה לארמיית הפאנצר החמישית. ערב המתקפה בארדנים, היא הייתה מתחת לתקן באנשים, בתותחים כבדים ובנגמ"שים, וכללה רק 63 טנקים ו-15 משחיתי טנקים. לאחר פתיחת המתקפה בארדנים היא תוגברה בגדוד משחיתי טנקים כבדים מדגם יאגדפנתר. לאחר כישלון המערכה בארדנים, שם ספגה הדיוויזיה אבדות כבדות, פאנצר להר נלחמה בהולנד כנגד ההתקדמות של קבוצת הארמיות ה-21. ב-24 במרץ 1945 מונה ביירליין למפקד הקורפוס ה-53, ופיקד עליו עד סוף המלחמה. ב-2 באפריל 1947 שוחרר ביירליין מהשבי. לאחר שחרורו התגורר בירליין בווירצבורג, וכתב ספרי היסטוריה צבאית. ב-30 בינואר 1970 מת, והוא בן 71 שנים. מדיה וקבצים בנושא פריץ ביירליין בוויקישיתוף פריץ ביירליין באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית) פריץ ביירליין, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) Rickard, Nelson john. Advance and Destroy Patton as Commander in the Bulge, The University Press of Kentucky 2011, עמ' 39
הקורפוס ה-86 (ורמאכט)

הקורפוס ה-80 (בגרמנית: LXXXVI. Armeekorps) היה קורפוס של הורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה. הקורפוס הוקם ב-19 בנובמבר 1942 בדרום מערב צרפת, כחלק מהארמייה הראשונה, וכמפקדו מונה ברונו בילר, וב-28 באוגוסט 1943 החליפו הנס פון אובסטפלדר. לאחר הפלישה לנורמנדי הועבר הקורפוס תחת פיקוד קבוצת הפאנצר מערב, ולחם עימה בקרב על קן, ולאחר מכן בקרב פאלז. בספטמבר 1944 הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה ה-15, ולחם עימה במהלך מבצע מרקט גארדן. ב-30 בנובמבר 1944 מונה קרל פליכר למפקד הקורפוס, וב-17 בדצמבר 1944 החליפו אריך שטראובה, שהיה חלק מארמיית הצנחנים הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות H. בינואר 1945 הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות G, וב-28 באפריל 1945 פורק הקורפוס. ברונו בילר (19 בנובמבר 1942 - 28 באוגוסט 1943) הנס פון אובסטפלדר (28 באוגוסט 1943 - 30 בנובמבר 1944) קרל פליכר (30 בנובמבר 1944 - 17 בדצמבר 1944) אריך שטראובה (17 בדצמבר 1944 - 28 באפריל 1945) בקרב על קן כלל הקורפוס את היחידות הבאות: הדיוויזיה ה-276 הדיוויזיה ה-159 במהלך מבצע מרקט גארדן כלל הקורפוס את היחידות הבאות: הדיוויזיה ה-176 צוות קרב ולטר רגימנט הצנחנים ה-6 חטיבת הפאנצר ה-107 דיוויזיית הצנחנים ה-7 הקורפוס ה-80 באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית)
החולה המדומה

"החולה המדומה" (בצרפתית: Le Malade imaginaire) היא קומדיה מאת מולייר, והמחזה האחרון שכתב, שהוצג לראשונה ב-1673. מולייר התמוטט על הבמה בהצגה הרביעית של המחזה (17 בפברואר 1673), בעת ששיחק בתפקיד הראשי, ומת מספר שעות לאחר מכן. הכיסא עליו התמוטט מולייר במהלך ההצגה ניצב עד היום בכניסה ל-Francaise, התיאטרון הלאומי של צרפת. הדמות הראשית במחזה היא ארגן ההיפוכונדר. הוא מציית בסבלנות להוראות הרופא שלו. ארגן רוצה שבתו אנז'ליק תינשא לרופא שבקש את ידה, מסיבות ברורות - אם יתחתנו, יהיה הרופא תמיד זמין לטפל בו. אנז'ליק מאוהבת בבחור בשם קליאנט, שאינו רופא. בעצה אחת עם טואנט, המשרתת של ארגן, אחיו בראלד מנסה לרפא את ארגן מן הקיבעון שלו בדבר רופאים. יחד, הם משכנעים את ארגן להעמיד פני מת, כדי לוודא מי אוהב אותו באמת ובתמים. ביצוע התוכנית מעלה שאשתו השנייה של ארגן מעוניינת בכספו בלבד, בעוד שבתו אוהבת אותו מאוד. אחרי שארגן "שב לחיים" הוא נותן את הסכמתו לנישואי אנז'ליק עם קליאנט, בתנאי שקליאנט יהיה רופא. קליאנט מסכים, אך בראלד מציע לארגן להיות רופא בעצמו. ארגן מסכים, ובראלד אומר כי הוא מכיר אנשים המסוגלים ללמד את ארגן להיות רופא בו בערב. המחזה תורגם מצרפתית לעברית כמה פעמים ויצא לאור בהוצאות שונות: שאול טשרניחובסקי: "החולה בעיניו", 1932, בתוך "כתבי שאול טשרניחובסקי", הוצאת ועד היובל. כלה בהבימה. נתן אלתרמן: "החולה המדמה", 1959, הוצאת הקיבוץ המאוחד. יהושע סובול: הוצאת אור-עם, 1990. נסים אלוני: הועלה בתיאטרון הקאמרי בסוף 1990, ובתיאטרון החאן ב-2013. אלי ביז'אווי: נוסח עברי לגרסה מחודשת למחזה שעלתה בתיאטרון הבימה בשנת 2019, בימוי: אילן רונן. הועלה לראשונה בעברית ב-1925. הועלה בתיאטרון "האהל" בשנת 1953 ובשנת 1965. הועלה בעיבוד מקוצר על ידי תזמורת הבארוק ירושלים עם ששון גבאי ושבעה זמרים בשלוש הופעות שונות במרץ 2012. עיבוד זה כולל את המוזיקה המקורית שכתב למחזה מלחין הבארוק הצרפתי מארק-אנטואן שרפנטייה. מדיה וקבצים בנושא החולה המדומה בוויקישיתוף החולה המדומה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) החולה המדומה בתרגום שאול טשרניחובסקי באתר פרויקט בן יהודה על התרגום של נתן אלתרמן באתר נתן אלתרמן א. צורף, " החולה ־ המדומה ", הארץ, 16 באוגוסט 1934 מולייר, מולייר - גברים בתפקידי נשים, חדשות, 14 בדצמבר 1990 מאיה נחום שחל, ביקורת הצגה: "החולה המדומה" בתיאטרון החאן, באתר כלכליסט, 26 בפברואר 2013 מיכאל הנדלזלץ, "החולה המדומה": מכניסים את מולייר למוסך, באתר הארץ, 23 באפריל 2013 עכבר העיר, החולה המדומה, באתר הארץ דוד הופשטיין, ,החולה המדומה" בתא"י, הארץ, 20 בדצמבר 1925 חיים גליקשטיין, החולה המדומה" באהל" "", למרחב, 10 בדצמבר 1965 חגי חיטרון, חוש הומור גמיש, באתר הארץ, 27 במרץ 2012