המלחמה הגותית (535–554)

המלחמה הגותית בין האימפריה הביזנטית בתקופת שלטונו של הקיסר יוסטיניאנוס הראשון והממלכה האוסטרוגותית של איטליה התרחשה בין השנים 535–554 בחצי האי האיטלקי, דלמטיה, סרדיניה, סיציליה וקורסיקה. זו הייתה אחת האחרונות מבין המלחמות הגותיות הרבות נגד האימפריה הרומית. שורשיה של המלחמה היו בשאיפתו של הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון להחזיר את מחוזות האימפריה הרומית המערבית לשעבר, אותם הפסידו הרומאים לשבטים ברברים פולשים במאה הקודמת, בתקופת נדידת העמים. המלחמה באה בעקבות הכיבוש הביזנטי מחדש של פרובינקיה אפריקה מידי הוונדלים. היסטוריונים בדרך כלל מחלקים את המלחמה לשני שלבים: מ-535 עד 540: מסתיים בנפילת הבירה האוסטרוגותית רוונה וכיבוש מחדש לכאורה של איטליה על ידי הביזנטים. מ-540/541 עד 553: תחייה גותית תחת טוטילה, שדוכאה רק לאחר מאבק ממושך על ידי הגנרל הביזנטי נרסס, שגם הדף פלישה ב-554 של הפרנקים והאלמאנים. בשנת 554, יוסטיניאנוס פרסם סנקציה פרגמטית שקבעה את ממשלת איטליה החדשה. כמה ערים בצפון איטליה החזיקו מעמד נגד הביזנטים עד 562. עד סוף המלחמה, איטליה נהרסה והתרוקנה מאוכלוסייה. זה נתפס כניצחון פירוס של הביזנטים, שמצאו עצמם לא מסוגלים להתנגד לפלישה של הלומברדים ב-568, מה שהביא לכך שקונסטנטינופול איבדה לצמיתות שליטה על חלקים נרחבים מחצי האי האיטלקי. בשנת 476 הדיח אודואקר את הקיסר רומולוס אוגוסטולוס והכריז על עצמו כ-rex Italiae (מלך איטליה), וכתוצאה מכך פירוקה הסופי של האימפריה הרומית המערבית באיטליה. אף על פי שאודואקר הכיר בשלטונו הרשמי של הקיסר הביזנטי, זנון, מדיניותו העצמאית וכוחו הגובר הפכו אותו לאיום בעיני קונסטנטינופול. כדי ליצור חיץ, האוסטרוגותים, תחת מנהיגם, תיאודריך הגדול, התיישבו כפוידראטים (בעלי ברית) של האימפריה במערב הבלקן, אך התסיסה נמשכה. זנון שלח את האוסטרוגותים לאיטליה כנציגי האימפריה כדי לסלק את אודוקר. תיאודריך והגותים ניצחו את אודואקר, ואיטליה עברה לשלטון גותי. בהסדר בין תיאודריך לזנון ויורשו אנסטסיוס, נתפסו הארץ ואנשיה כחלק מהאימפריה, כאשר תיאודריך היה משנה למלך וראש הצבא (magister militum). סידור זה קוים בקפדנות על ידי תיאודריך; הייתה המשכיות במינהל האזרחי, שאויש אך ורק על ידי רומאים, והחקיקה נותרה נחלת הקיסר. הצבא, לעומת זאת, היה גותי בלבד, בסמכותם של ראשיהם וחצרותיהם. העמים היו מחולקים גם לפי דת: הרומאים היו נוצרים כלקדונים, ואילו הגותים היו נוצרים אריאנים. שלא כמו הוונדלים או הוויזיגותים המוקדמים, הגותים נהגו בסובלנות דתית ניכרת. השיטה הכפולה פעלה תחת הנהגתו הכשירה של תיאודריך, אשר פייס את האצולה האיטלקית, אך המערכת החלה להתקלקל במהלך שנותיו האחרונות והתמוטטה תחת יורשיו. עם עלייתו של הקיסר יוסטינוס הראשון, סיום הפילוג האקסיאני בין הכנסיות המזרחיות והמערביות, וחזרתה של האחדות הכנסייתית בתוך המזרח, החלו כמה מחברי האצולה האיטלקית הסנאטורית להעדיף קשרים הדוקים יותר עם קונסטנטינופול כדי לאזן את הכוח הגותי. ההדחה וההוצאה להורג של המגיסטר אופיסיורום המכובד בותיוס וחותנו בשנת 524 היו חלק מההתרחקות האיטית מהמשטר הגותי. את תאודריך ירש נכדו אתלטריק בן ה-10 באוגוסט 526, עם אמו, אמלאסונטה, כעוצרת; היא קיבלה חינוך רומאי והחלה בהתקרבות לסנאט והאימפריה. הפיוס הזה והחינוך הרומי של אתלטריק לא מצאו חן בעיני בכירים גותים, שזממו נגדה. אמלסונטה הרגה שלושה מהקושרים המובילים וכתבה לקיסר החדש, יוסטיניאנוס הראשון, שהיא מבקשת מקלט אם היא תודח. אמלסונטה נשארה באיטליה. בשנת 533, תוך שימוש בסכסוך שושלתי כעילה, שלח יוסטיניאנוס את הגנרל המוכשר ביותר שלו, בליסאריוס, לכבוש מחדש את המחוזות בצפון אפריקה שהוחזקו על ידי הוונדלים. המלחמה הוונדלית הניבה ניצחון מהיר ומכריע באופן בלתי צפוי לאימפריה הביזנטית ועודדה את יוסטיניאנוס בשאיפתו לכבוש מחדש את שאר המחוזות המערביים האבודים. בתור עוצרת, איפשרה אמלסונטה לצי הביזנטי להשתמש בנמלי סיציליה, שהיו שייכים לממלכה האוסטרוגותית. לאחר מותו של אתלטריק בשנת 534, הציעה אמלסונטה את המלוכה לבן דודה תאודהד, שקיבל את ההצעה ולאחר מכן עצר אותה; היא נהרגה בתחילת 535. יוסטיניאנוס עשה ניסיונות כושלים באמצעות סוכניו להציל את חייה של אמלסונטה, ומותה נתן לו קזוס בלי לצאת למלחמה עם הגותים. פרוקופיוס כתב כי "ברגע שנודע לו מה קרה לאמלסונטה, בהיותו בשנה התשיעית למלכותו, הוא נכנס למלחמה". בליסאריוס מונה למפקד העליון (stratēgos autokratōr) עבור המשלחת נגד איטליה עם 7,500 איש. מונדוס, ה- magister militum per Illyricum, נצטווה לכבוש את המחוז הגותי של דלמטיה. הכוחות שהועמדו לרשות בליסאריוס היו קטנים, במיוחד בהשוואה לצבא הגדול בהרבה שהוא העמיד מול הוונדלים, אויב חלש בהרבה מהאוסטרוגותים. ההכנות למבצע בוצעו בחשאי, בעוד יוסטיניאנוס ניסה להבטיח את נייטרליותם של הפרנקים במתנות של זהב. בליסאריוס נחת בסיציליה, בין אפריקה הרומית לאיטליה, שאוכלוסייתה הייתה חשופה לכיוון האימפריה. האי נכבש במהירות, עם ההתנגדות הנחושה היחידה, בפנורמוס (פלרמו), שהתגברה בסוף דצמבר. בליסאריוס התכונן לחצות לאיטליה ותיאודהד שלח שליחים ליוסטיניאנוס, והציע תחילה לוותר על סיציליה ולהכיר בריבונותו אך לאחר מכן הציע לוותר על כל איטליה. במרץ 536 השתלט מונדוס על דלמטיה וכבש את בירתה, סלונה, אך צבא גותי גדול הגיע ובנו של מונדוס מאוריקיוס נהרג בקרב. מונדוס הנחיל תבוסה קשה לגותים אך בעצמו נפצע אנושות במרדף. הצבא הרומי נסוג ופרט לסלונה ננטשה דלמטיה לידי הגותים. מעודד מהצלחתו, תאודהד כלא את השגרירים הביזנטים. יוסטיניאנוס שלח מגיסטר מיליטום חדש לאיליריקום, Constantinianus, כדי לכבוש מחדש את דלמטיה והורה לבליסאריוס לחצות לאיטליה. קונסטנטיניאנוס ביצע את משימתו במהירות. הגנרל הגותי, גריפאס, נטש את סלונה, שכבש רק לאחרונה, בגלל המצב ההרוס של ביצוריה והעמדה הפרו-רומית של אזרחיה, ונסוג צפונה. קונסטנטיניאנוס כבש את העיר ובנה מחדש את החומות. שבעה ימים לאחר מכן יצא הצבא הגותי לאיטליה ובסוף יוני כל דלמטיה הייתה בידיים רומיות. בסוף האביב של 536 חצה בליסאריוס לאיטליה, שם כבש את רגיום ועשה את דרכו צפונה. על ניאפוליס (נאפולי) הוטל מצור במשך שלושה שבועות לפני שהכוחות הקיסריים נכנסו בכוח במהלך נובמבר. הצבא הרומי הברברי ברובו בזז את העיר. בליסאריוס עבר צפונה לרומא, אשר לנוכח גורלה של ניאפוליס, לא עמדה בהתנגדות; בליסאריוס נכנס ללא התנגדות בדצמבר. מהירות ההתקדמות הביזנטית הפתיעה את הגותים וחוסר הפעילות של תאודהד הכעיסה אותם. לאחר נפילת ניאפוליס הוא הודח והוחלף על ידי ויטיגס. הוא עזב את רומא לרוונה, שם נשא לאישה את בתה של אמלסונטה, מאטאסוטה, והחל לגייס את כוחותיו נגד הפלישה. ויטיגס הוביל כוח גדול נגד רומא, שם נשאר בליסאריוס, שלא היו לו מספיק חיילים להתמודד מול הגותים בשדה הפתוח. המצור שלאחר מכן על רומא, הראשון מבין שלוש במלחמה הגותית, נמשך ממרץ 537 עד מרץ 538. היו מבצעים, קרבות קטנים וכמה פעולות גדולות, אבל לאחר שהגיעו 1,600 הונים וסלאבים מקונסטנטינופול באפריל 537 ו-5,000 איש בנובמבר, הביזנטים יצאו למתקפה והפרשים שלהם כבשו כמה ערים בעורף הגותים. הצי הקיסרי ניתק את הגותים מאספקה בים, החמיר את קשיי האספקה שלהם ואיים על אזרחים גותיים. נפילתה של ארימינום, רימיני המודרנית, קרובה לרוונה, אילצה את ויטיגס לנטוש את המצור ולסגת. בעוד ויטיגס צעד לצפון מזרח, הוא חיזק את כוחות חיל המצב של ערים ומבצרים לאורך הדרך כדי לאבטח את עורפו ולאחר מכן פנה לכיוון ארמינום. הכוח הרומי של 2,000 פרשים שכבש את העיר כלל חלק מהפרשים הטובים ביותר של בליסאריוס; בליסאריוס החליט להחליף אותם בכוחות חיל מצב. המפקד שלהם, יוחנן, סירב לציית לפקודות ונשאר בארמינום. זמן קצר לאחר הגעת הגותים, הסתערותם נכשלה, אך לעיר הייתה אספקה מועטה כדי לעמוד במצור. כוח חדש של 2,000 הרולים פוידראטים, תחת הסריס הארמני נרסס, הגיע לפיקנום. בליסאריוס פגש את נארס, שדגל במסע סיוע לארמינום, בעוד בליסאריוס העדיף גישה זהירה יותר. הגעתו של מכתב מיוחנן, שהמחיש את הסכנה המיידית של נפילת העיר, פתרה את הבעיה לטובת נארס. בליסאריוס חילק את צבאו לשלושה, כוח ימי תחת סגנו אילדיגר היעיל והאמין שלו, אחר תחת מרטין המנוסה לא פחות שהיה אמור להגיע מדרום, והכוח העיקרי תחתיו ונארסס, שהיה אמור להגיע מצפון-מערב. ויטיגס נודע על גישתם, ונוכח הסיכוי להיות מכותר בכוחות עדיפים, מיהר לסגת לרוונה. הניצחון ללא שפיכות דמים בארימינום חיזק את נרסס נגד בליסאריוס, כאשר גנרלים רומים רבים, כולל יוחנן, הפנו אליו את נאמנותם. במועצה לאחר שחרור ארימינום, בליסאריוס היה בעד צמצום חיל המצב הגותי החזק של אוקסימום, אוזימו של ימינו, בעורפם ולהסיר את המצור על מאדיולנום; נארסס העדיף מאמץ פחות מרוכז, כולל מערכה באמיליה. בליסאריוס לא הרשה לעניינים להתפוגג וצעד עם נארסס ויוחנן נגד אורבינום. שני הצבאות חנו בנפרד וזמן קצר לאחר מכן, נארסס, משוכנע שהעיירה בלתי ניתנת לערעור ומצוידת היטב, פרץ את המחנה ויצא לארימינום. משם הוא שלח את יוחנן לאמיליה, שהוכנעה במהירות. בסיוע ייבוש מעיין המים היחיד של אורבינום, העיר נפלה לידי בליסאריוס זמן קצר לאחר מכן. באפריל 538, שלח בליסאריוס, שהתבקש על ידי נציגים ממאדיולנום (מילאנו), העיר השנייה המאוכלסת והעשירה באיטליה אחרי רומא, כוח של 1,000 איש תחת מונדילאס לעיר. כוח זה אבטח את העיר ואת רוב ליגוריה, למעט טיקינום (פאביה), בקלות. ויטיגס קרא לפרנקים לעזרה וכוח של 10,000 בורגונדים חצה במפתיע את האלפים. בשילוב עם הגותים תחת אוראיאס הם הטילו מצור על העיר. מאדיולנום לא הייתה מאורגנת ותחת חיל מצב; הכוח הרומי הקטן ממילא פוזר לחיל המצב בערים ובמבצרים השכנים. כוח סיוע נשלח על ידי בליסאריוס אך מפקדיו, מרטין ואוליאריס, לא עשו כל מאמץ לעזור לעיר הנצורה. במקום זאת, הם ביקשו חיזוק נוסף על ידי הכוחות של יוחנן וה-magister militum per Illyricum יוסטינוס, שפעלו במחוז הסמוך של אמיליה. מחלוקת בשרשרת הפיקוד הרומית החמירה את המצב, שכן יוחנן ויוסטינוס סירבו לזוז ללא פקודות מנארסס. יוחנן חלה וההכנות הופסקו. העיכובים התבררו קטלניים עבור העיר, שאחרי חודשים רבים של מצור הייתה קרובה לרעב. הגותים הציעו למונדילאס ערבות שחיי חייליו יינצלו אם ימסור את העיר אך לא הוצעה ערבות לאזרחים והוא סירב. עד סוף מרץ 539, חייליו המורעבים אילצו אותו לקבל את התנאים. חיל המצב הרומי ניצל אך התושבים עברו טבח והעיר הושחתה. לאחר אסון זה זומן נרסס בחזרה ובליסאריוס מונה כמפקד עליון בעל סמכות בכל איטליה. ויטיגס שלח שליחים לחצר הפרסית, בתקווה לשכנע את ח'וסרו הראשון לפתוח מחדש את פעולות האיבה עם הביזנטים כדי לאלץ את יוסטיניאנוס לרכז את רוב כוחותיו, כולל בליסאריוס, במזרח ולאפשר לגותים להתאושש. בליסאריוס החליט לסיים את המלחמה על ידי כיבוש רוונה אך נאלץ להתמודד תחילה עם המעוזים הגותיים של אוקסימום ופאסולה (Fiesole). בעוד מרטין ויוחנן הפריעו לצבא הגותי בפיקודו של אוראיאס, שניסה לחצות את נהר הפו, חלק מהצבא בפיקודו של יוסטינוס צר על פאסולה ובליסאריוס לקח על עצמו את המצור על אוקסימום. במהלך המצורים חצה צבא פרנקי גדול בפיקודו של המלך תאודברט הראשון את האלפים ונתקל בגותים והביזנטים חנו על שתי גדות הפו. הם תקפו את הגותים, שחשבו שהם באו כבעלי ברית, ונותקו במהירות. גם הביזנטים הנדהמים לא פחות נלחמו נגדם, הובסו ונסוגו דרומה לתוך טוסקנה. הפלישה הפרנקית הובסה על ידי התפרצות של דיזנטריה, שגרמה לאבדות גדולות ואילצה את הפרנקים לסגת. בליסאריוס התרכז בערים הנצורות ושני חילות המצב נאלצו מרעב להיכנע באוקטובר או בנובמבר 539. חיילים מדלמטיה חיזקו את בליסאריוס והוא נע נגד רוונה. יחידות נעו צפונה מהפו והצי הקיסרי סייר בים האדריאטי, וניתק את העיר מאספקה. בתוך הבירה הגותית קיבל ויטיגס משלחת פרנקית שחיפשה ברית אך לאחר אירועי הקיץ הקודם לא ניתן אמון בהצעות פרנקיות. זמן קצר לאחר מכן הגיעה משלחת מקונסטנטינופול, הנושאת תנאים קלים להפתיע מצד יוסטיניאנוס. בהשתוקקות לסיים את המלחמה ולהתרכז נגד מלחמת פרס הקרבה, הציע הקיסר את חלוקת איטליה; האדמות שמדרום לפו ישמרו על ידי קונסטנטינופול, אלה שמצפון לנהר על ידי הגותים. הגותים קיבלו בקלות את התנאים, אבל בליסאריוס, שקבע שזו בגידה בכל מה שהוא השתדל להשיג, סירב לחתום למרות שהגנרלים שלו לא הסכימו איתו. מאוכזבים, הציעו הגותים להפוך את בליסאריוס, שאותו כיבדו, לקיסר המערבי. בליסאריוס לא התכוון לקבל את התפקיד אבל ראה כיצד הוא יכול לנצל את המצב הזה לטובתו והעמיד פנים שהוא קיבל את ההצעה. במאי 540 נכנסו בליסאריוס וצבאו לרוונה; העיר לא נבזזה, בעוד שהגותים זכו ליחס טוב והורשו לשמור על רכושם. לאחר כניעתה של רוונה, נכנעו כמה כוחות מצב גותיים מצפון לפו. אחרים נותרו בידיים הגותיות, ביניהם טיצינום, שבה שכן אוראיאס וורונה, המוחזקת בידי אילדיבאד. זמן קצר לאחר מכן הפליג בליסאריוס לקונסטנטינופול, שם סירב למצעד ניצחון. ויטיגס כונה פטריקי ונשלח לפרישה נוחה, בעוד הגותים השבויים נשלחו לתגבר את צבאות המזרח. עזיבתו של בליסאריוס הותירה את רוב איטליה בידיים רומיות, אך צפונית לפו, פאביה (שהפכה לבירתה החדשה של הממלכה האוסטרוגותית ) וורונה נותרו בלתי כבושות. זמן קצר לאחר שהתבררה הפרת האמונים של בליסאריוס כלפיהם, הגותים, לפי הצעתו של אוראיאס, בחרו באילדיבאד כמלך החדש והוא כונן מחדש את השליטה הגותית על ונציה וליגוריה. יוסטיניאנוס לא הצליח למנות מפקד איטלקי. הצבאות הרומיים הזניחו את המשמעת הצבאית וביצעו מעשי ביזה. הביורוקרטיה האימפריאלית החדשה הפכה את עצמה ללא פופולרית מיד עם הדרישות הפיסקאליות המדכאות שלה. אילדיבאד הביס את הגנרל הרומי ויטליוס בטרוויזו אך לאחר שרצח את אוראיאס בגלל ריב בין נשותיהם, הוא נרצח במאי 541 כנקמה. הרוגיאנים, שרידי צבאו של אודואקר שנשארו באיטליה וצידדו בגותים, הכריזו על אחד משלהם, אראריק, כמלך החדש, שהתקבל במפתיע על ידי הגותים. אריק שכנע את הגותים להתחיל במשא ומתן עם יוסטיניאנוס, מתוך כוונה בסתר למסור את ממלכתו לאימפריה. הגותים תפסו את חוסר הפעילות שלו כפי שהיא ופנו לאחיינו של אילדיבאד, טוטילה (או בדוילה), והציעו להמליך אותו. טוטילה כבר פתח במשא ומתן עם הביזנטים אבל כשפנו אליו הקושרים, הוא הסכים. בתחילת הסתיו של 541 נרצח אראריק וטוטילה הוכרז כמלך. טוטילה נהנה מכמה יתרונות: התפרצות המגפה היוסטיניאנית החריבה ורוקנה את האימפריה הרומית ב-542; תחילתה של מלחמה רומית-פרסית חדשה אילצה את יוסטיניאנוס לפרוס את רוב חייליו במזרח; וחוסר הכשירות ואי-האחדות של הגנרלים הרומאים השונים באיטליה ערערו את התפקוד הצבאי ואת המשמעת. זה האחרון הביא להצלחה הראשונה של טוטילה. לאחר דחיפות רבות של יוסטיניאנוס, הגנרלים קונסטנטיניאנוס ואלכסנדר שילבו את כוחותיהם והתקדמו אל ורונה. בעזרת בגידה הם הצליחו לכבוש שער בחומות העיר; במקום ללחוץ על ההתקפה הם התעכבו כדי לריב על השלל הפוטנציאלי, ואפשרו לגותים לכבוש מחדש את השער ולאלץ את הביזנטים לסגת. טוטילה תקף את המחנה שלהם ליד פאבנטיה (פאנסה) עם 5,000 איש, ובקרב פאבנטיה השמיד את הצבא הרומי. טוטילה צעד לתוך טוסקנה, שם כיתר את פירנצה. הגנרלים הרומיים, יוחנן, בסאס וקפריאנוס, צעדו לחלץ את העיר, אך בקרב מוצליום הובסו הכוחות העדיפים שלהם מבחינה מספרית. טוטילה צעד דרומה, שם היו חילות המצב הרומאים מעטים וחלשים, ועקף את רומא. מחוזות דרום איטליה נאלצו להכיר בסמכותו. מערכה זו הייתה של תנועה מהירה להשתלט על האזור הכפרי, והותירה את הביזנטים בשליטה על מעוזים מבודדים, בעיקר על החוף, אשר ניתן היה להכניעם מאוחר יותר. כאשר נפל מקום מבוצר, חומותיו נהרסו בדרך כלל כדי שלא יהיה לו עוד ערך צבאי. טוטילה נקט במדיניות של יחס טוב לשבוייו, ופיתה את המתנגדים להיכנע במקום להתנגד עד הסוף. הוא גם ניסה לכבוש את האוכלוסייה האיטלקית, מה שמודגם בהתנהגותו של טוטילה במהלך המצור על נאפולי, שם איפשר לעיר להיכנע בתנאים בשנת 543 והפגין, במילותיו של ג'ון בגנל ברי, "אנושיות ניכרת" בהתייחסותו למגינים. הוא טיפל באזרחים הרעבים שיחזרו לכוחותיהם לאחר שאיפשר לחיל המצב הביזנטי לצאת בשלום. לאחר שכבש את נאפולי, טוטילה ניסה לתווך הסכם שלום עם יוסטיניאנוס. כאשר הדבר נדחה היו לו עותקים של הערעור שלו ברחבי רומא; למרות ההתייחסות הרעה שבה הוחזקו הביזנטים, לא החלה התקוממות לטובת טוטילה, דבר שאכזב אותו. הוא צעד צפונה וצר על העיר. תוך ניצול הפסקת אש של חמש שנים במזרח, בליסאריוס נשלח חזרה לאיטליה עם 200 ספינות בשנת 544. הוא כבש מחדש בהצלחה חלק גדול מדרום איטליה, אבל, לפי פרוקופיוס, הוא הורעב מאספקה ותגבורת על ידי יוסטיניאנוס הקנאי ולכן הרגיש שהוא לא מסוגל לצעוד לשחרר את רומא. פרוקופיוס מתאר רעב בזמן המצור, שבו הרומאים הפשוטים, שלא היו עשירים מספיק כדי לקנות תבואה מהצבא, הצטמצמו לאכילת סובין, סרפד, כלבים, עכברים ולבסוף "גללים זה של זה". האפיפיור ויגיליוס, שנמלט לסירקוזה הבטוחה, שלח שייטת של ספינות תבואה, אך הצי של טוטילה יירט אותן ליד שפך הטיבר ולכד אותן. ניסיון נואש של בליסאריוס לשחרר את רומא התקרב להצלחה אך בסופו של דבר נכשל. לדברי פרוקופיוס, התוכנית כללה הפלגת כוח במעלה נהר הטיבר, השמדת הגשר הזמני ומגדלי השמירה שנבנו על ידי כוחות טוטילה על ידי הפלת סירה מלאה בחומרים דליקים על מגדל שמירה ממגדל מאולתר שנבנה על גבי שני סקיפים מהודקים, מה שהצליח. לאחר מכן, הכפוף לו איסאקס, שהצטווה להישאר בעיר פורטוס, שמע על הצלחותיו המוקדמות ולקח כוח פרשים לתקוף את המאגר הגותי, להוט לחלוק את התהילה. זה הביא ללכידתו, ולאחר שהידיעה על כך הגיעה לבליסאריוס, הוא פירש את החדשות כאילו פורטוס נלכדה על ידי הגותים, כלומר שהוא איבד את היישוב היחיד של בני בריתו בקרבת מקום, ושאשתו, שנכחה בעיר, הייתה כעת בת ערובה של הגותים. נאמר כי הוא נפגע בהתקף אפזיה, והוא קרא לסגת כדי להשתלט מחדש על פורטוס מיד, רק כדי לגלות שהיא נותרה בשליטה רומאית. לאחר יותר משנה טוטילה נכנס לבסוף לרומא ב-17 בדצמבר 546, כאשר אנשיו עלו על החומות בלילה ופתחו את Porta Asinaria. פרוקופיוס קובע שטוטילה נעזר בכמה חיילים איסאורים מחיל המצב הקיסרי שסידרו הסכם סודי עם הגותים. רומא נבזזה וטוטילה, שהביע כוונה ליישר את העיר לחלוטין, הסתפק בהריסת כשליש מהחומות. לאחר מכן הוא עזב במרדף אחר הכוחות הביזנטים באפוליה. על היעדרותו של בליסאריוס במהלך הכיבוש מחדש של רומא על ידי הגותים, ישנם שני דיווחים מנוגדים: פרוקופיוס קובע כי לאחר שגילה את טעותו לגבי פורטוס, הוא התגבר על התקף של דיכאון ומחלה קשה שכמעט גרמה למותו. ג'ורדנס, מנגד, טוען שהוא הוחזר לרומא עקב מותה של הקיסרית תאודורה, ומציין את היעדרותו כמה שעודד את טוטילה לכבוש את העיר מחדש. בליסאריוס כבש מחדש בהצלחה את רומא ארבעה חודשים מאוחר יותר באביב 547 ובנה מחדש את חלקי החומה ההרוסים בחיפזון על ידי ערימת האבנים הרופפות "זו על גבי זו, ללא קשר לסדר". טוטילה חזר, אך לא הצליח להתגבר על המגנים. בליסאריוס לא עקב אחר היתרון שלו. כמה ערים, כולל פרוג'ה, נכבשו על ידי הגותים, בעוד בליסאריוס נותר לא פעיל ולאחר מכן הוחזר מאיטליה. בשנת 549, טוטילה התקדם שוב מול רומא. הוא ניסה להסתער על החומות המאולתרות ולהכריע את חיל המצב הקטן של 3,000 איש, אך נהדף בחזרה. לאחר מכן הוא התכונן לחסום את העיר ולהרעיב את המגינים, למרות שהמפקד הביזנטי דיוגנס הכין בעבר חנויות מזון גדולות וזרע שדות חיטה בתוך חומות העיר. עם זאת, טוטילה הצליח לפתות חלק מחיל המצב, שפתח לו את שער פורטה אוסטינסיס. אנשיו של טוטילה שטפו את העיר, הרגו את כל הנשים מלבד הנשים שניצלו בהוראת טוטילה, ובזזו את העושר שנותר. בציפייה שהאצילים ושאר חיל המצב יברחו ברגע שהחומות נלקחו, הטיל טוטילה מלכודות לאורך הדרכים לעיירות שכנות שעדיין לא היו בשליטתו ורבים נהרגו בעת שנמלטו מרומא. במהלך השנים 550–551, הביזנטים הרכיבו כוח משלחת גדול של 20,000 או 25,000 איש בסלונה שבים האדריאטי, כולל יחידות ביזנטיות סדירות ויחידה גדולה של בעלי ברית זרות, בעיקר לומברדים, הרולים ובולגרים. נרסס, השר הקיסרי (cubicularius) מונה לפקד באמצע שנת 551. באביב שלאחר מכן, נרסס הוביל את הצבא הביזנטי הזה סביב חוף הים האדריאטי אל אנקונה ולאחר מכן פנה פנימה, בכוונה לצעוד במורד דרך פלמיניה לרומא. ליד הכפר טאגינה נתקלו הביזנטים בצבא האוסטרוגותי בפיקודו של טוטילה, שהתקדם ליירט את נרסס. כשהוא מצא את כוחו נחות במידה ניכרת, טוטילה נכנס לכאורה למשא ומתן תוך כדי תכנון מתקפת פתע, אך נרסס לא התבדה על ידי התחבולה ופרס את צבאו בעמדת הגנה חזקה. לאחר שהגיעו תגבורות, פתח טוטילה במתקפה פתאומית בקרב טאגינה, תוך הסתערות רכובה על המרכז הביזנטי. ההתקפה נכשלה, ועד הערב נשברו האוסטרוגותים ונמלטו; טוטילה נהרג בהתקפה. הגותים שהחזיקו ברומא נכנעו, ובקרב מונס לקטריוס באוקטובר 553 הביס נרסס את טייאס ואת השרידים האחרונים של הצבא הגותי באיטליה. למרות שהאוסטרוגותים הובסו, נאלץ נרסס במהרה להתמודד עם ברברים אחרים שפלשו לצפון איטליה הביזנטית ולדרום גאליה. בתחילת 553 חצה צבא של כשלושים אלף פרנקים ואלמאנים את האלפים וכבשו את העיירה פארמה. הם הביסו כוח בפיקודו של מפקד הרולי פולקאריס ועד מהרה הצטרפו לכוחותיהם גותים רבים מצפון איטליה. נרסס פיזר את חייליו לחילות מצב ברחבי מרכז איטליה וחורף ברומא. לאחר שפל רציני ברחבי איטליה, הברברים הובאו לקרב על ידי נרסס על גדות נהר וולטורנוס. בקרב הוולטורנוס, הביזנטים בלמו מתקפה פרנקית זועמת בזמן שהפרשים הביזנטים כיתרו אותם. הפרנקים והאלמאנים כמעט והושמדו. שבעת אלפים גותים החזיקו מעמד בקמפסה, ליד נאפולי, עד שנכנעו באביב 555. האדמות והערים שמעבר לנהר הפו עדיין הוחזקו בידי פרנקים, אלמאנים וגותים ורק בשנת 562 הוכנעו המעוזים האחרונים שלהם, הערים ורונה וברקסיה. לפי ההיסטוריון הביזנטי פרוקופיוס מקיסריה, האוכלוסייה הברברית הורשתה לאחר מכן לחיות בשלווה באיטליה בריבונות רומאית. המלחמה הגותית נתפסת לעיתים קרובות כניצחון פירוס, שרוקן את האימפריה הביזנטית ממשאבים שהיו עשויים להיות מופעלים נגד איומים חמורים יותר במערב אסיה ובבלקן. במזרח, סלאבים וקוטריגורים פגאניים פשטו והרסו את המחוזות הביזנטים מדרום לדנובה משנת 517. מאה שנה לאחר מכן אבדו דלמטיה, מקדוניה, תראקיה ורוב יוון לסלאבים ולאווארים. כמה היסטוריונים אחרונים תפסו השקפה שונה על מסעותיו המערביים של יוסטיניאנוס. וורן טרדגולד הטיל אשמה גדולה יותר בפגיעותה של האימפריה בסוף המאה ה-6 במגפה היוסטיניאנית בשנים 540–541, שלפי ההערכות הרגה עד רבע מהאוכלוסייה בשיא המלחמה הגותית, והרסה את הכנסות האימפריה מכוח אדם ומיסים הדרושים להשלמת המערכה מהר יותר. אף שליט, חכם ככל שיהיה, לא יכול היה לצפות את המגפה, לטענתו, שהייתה מזעזעת לאימפריה ולאיטליה, ללא קשר לניסיון לכבוש מחדש את איטליה. עם זאת, כתוצאה מכך שרומא הותקפה ללא הרף במהלך המלחמה, מקרי המוות שלא נגרמו על ידי המגפה המשיכו לעלות. באיטליה, המלחמה הרסה את החברה העירונית שנתמכה על ידי עורף מיושב. הערים הגדולות ננטשו כאשר איטליה נקלעה לתקופה ארוכה של דעיכה. התרוששות איטליה והתרוקנות האימפריה איפשרו לביזנטים להחזיק ברווחיהם. שלוש שנים בלבד לאחר מותו של יוסטיניאנוס בשנת 565, נפלו שטחי היבשת של איטליה לידי הלומברדים הגרמאניים. האקסרכיה של רוונה, רצועת טריטוריה שהשתרעה על פני מרכז איטליה עד הים הטירני ודרומה עד נאפולי, יחד עם חלקים מדרום איטליה, היו הנחלות הקיסריות היחידות שנותרו. לאחר המלחמות הגותיות, האימפריה לא תמלא שאיפות רציניות יותר במערב. רומא נשארה בשליטה אימפריאלית עד שהאקסרכיה של רוונה נכבשה על ידי הלומברדים ב-751. ההשפעה הביזנטית נמשכה בחלק מאזורי החוף של דרום איטליה עד סוף המאה ה-11, בעוד שפנים הארץ נשלטה על ידי דוכסים לומברדים שהתבססו בבנוונטו ואחר כך גם בסלרנו ובקפואה. ההרס הנרחב של איטליה במלחמה, פעולות תגמול גותיות וביזנטיות קשות על תומכי מתנגדיהם והמיסוי הביזנטי הכבד הובילו את האוכלוסייה האיטלקית לשנות נאמנות: במקום נאמנות לאימפריה, זהותם נקשרת יותר ויותר לדת, למשפחה ולעיר במקום זאת. בטווח הארוך של ההיסטוריה האיטלקית, איטליה המאוחדת של הרומאים, ואחר כך הגותים, התפרקה לצמיתות; זה נשאר כך עד לאיחוד איטליה במאה ה-19. מדיה וקבצים בנושא המלחמה הגותית בוויקישיתוף Bury (1923), Vol. II, Ch. XIII, pp. 453–454 Bury (1923), Vol. II, Ch. XIII, pp. 454–455 Bury (1923), Vol. II, Ch. XIII, pp. 456–457 Bury (1923), Vol. II, Ch. XIII, p. 459 Bury, pp. 157–161 Bury (1923), Vol. II, Ch. XVIII, pp. 159–165 Bury (1923), Vol. II, Ch. XVIII, p. 164; Procopius, De Bello Gothico I.V.1 Bury (1923), Vol. II, Ch. XVIII, pp. 170–171 Procopius, De Bello Gothico I.VI Bury (1923), Vol. II, Ch. XVIII, pp. 172–173 Bury (1923), Vol. II, Ch. XVIII, p. 174 Procopius, De Bello Gothico I.VII Norwich, p. 217 Bury (1923), Vol. II, Ch. XVIII, p. 194 Norwich 1988, p. 218. Procopius BG II.VII J. Norwich, Byzantium: The Early Centuries, p. 219 Procopius, De Bello Gothico I.XI; Norwich, pp. 119–220 Procopius, De Bello Gothico I.XIII Bury (1923), Vol. II, Ch. XVIII, p. 198 Bury (1923), Vol. II, Ch. XVIII, pp. 198–199 Bury (1923), Vol. II, Ch. XVIII, p. 200 Bury (1923), Vol. II, Ch. XVIII, p. 201 Procopius, De Bello Gothico I.XII Norwich, pg. 223 Bury (1923), Vol. II, Ch. XVIII, pp. 203–205 Bury (1923), Vol. II, Ch. XVIII, pp. 205–206 Bury (1923), Vol. II, Ch. XVIII, p. 207 Bury (1923), Vol. II, Ch. XVIII, p. 209 Bury (1923), Vol. II, Ch. XVIII, p. 211 Norwich, pp. 224–27 "Théâtre de tous les peuples et nations de la terre avec leurs habits et ornemens divers, tant anciens que modernes, diligemment depeints au naturel par Luc Dheere peintre et sculpteur Gantois". lib.ugent.be (בצרפתית). נבדק ב-25 באוגוסט 2020. {{cite web}}: (עזרה) Thompson, Edward Arthur (1982). Romans and Barbarians: Decline of the Western Empire. Madison: The University of Wisconsin Press. pp. 95–96. ISBN 9780299087005. "Pavia Royal town". Monasteri Imperiali Pavia. נבדק ב-29 ביולי 2022. {{cite web}}: (עזרה) Bury (1923), Vol. II, Ch. XIX, p. 227 Bury (1923), Vol. II, Ch. XIX, p. 228 Bury (1923), Vol. II, Ch. XIX, p. 229 Bury, p. 230 Bury pp. 231–233 Norwich, pp. 238–39 J. Norwich, A Short History of Byzantium, 77 Procopius, translation by Dewing, H B (1914) History of the Wars: Book VI (continued) and Book VII, William Heinemann Limited, London (pp. 299–301) Barker, John W (1966) Justinian and the Later Roman Empire (אורכב 10.05.2016 בארכיון Wayback Machine), University of Wisconsin Press (p. 160) Procopius, (Trans. H. Dewing) (2014). The Wars of Justinian. Indianapolis/Cambridge: Hackett Publishing Company Inc. pp. 607–09. ISBN 978-1-62466-173-0. Procopius (pp. 345–349) Procopius (2014), p. 609 Jordanes, (Trans. P. Van Nuffelen and L. Van Hoof) (2020). Romana and Getica. Liverpool University Press. p. 217. ISBN 9781837643967. Procopius p. 359 Barker. p. 161 Norwich, pp. 240–44 Bury pp. 275–80 De Bello Gothico IV 32, pp. 241–45 Vlasto, pp. 155–226 Norwich, p. 265 Patrick Amory (2003). People and Identity in Ostrogothic Italy, 489-554. Cambridge University Press. pp. 175–176. ISBN 9780521526357. "risorgimento". 3 ביוני 2002. אורכב מ-המקור ב-3 ביוני 2002. נבדק ב-9 ביוני 2018. {{cite web}}: (עזרה)