laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
משחק ספורט

משחק ספורט הוא משחק תחרותי המשלב פעילות גופנית, כך שביצועי הצדדים המתחרים ניתנים למדידה. הצדדים עשויים להיות יחידים או קבוצות. משחקי ספורט אופייניים הם כאלה שקיימות תחרויות רשמיות עבורם, לדוגמה: כדורגל, כדורסל וטניס. משחקי ספורט רבים כוללים עזרי משחק נוספים, כדוגמת כדור, רשת, מגרש מסומן או שערים. בתחרויות רשמיות יש במשחק ספורט גם שופט. בדרך כלל ההבדל בין משחק ספורט לספורט שאיננו משחק הוא העובדה שבמשחק ספורט המתחרים מקיימים אינטראקציה ישירה ביניהם ואילו בספורט לא-משחקי (דוגמת אתלטיקה) התחרות היא על התוצאה הטובה ביותר ("נגד השעון") והמתחרים לא משפיעים ישירות זה על זה (למשל: כל אחד קופץ בתורו). קיימים גם משחקי ספורט שאין תחרויות רשמיות עבורם, כדוגמת הדגל. למשחקי ספורט יש לעיתים גרסאות רשמיות בעלות חוקים מוגדרים היטב, וגרסאות בלתי רשמיות, המהוות משחקי שכונה, משחקי אימון, או משחקים לגילאים צעירים. לעיתים נוצרות מספר גרסאות רשמיות. לדוגמה: קטסל וקטרגל הן גרסאות רשמיות לצעירים של כדורסל וכדורגל, בהתאמה. מטרת גרסאות לצעירים היא להקל את ההשתלבות במשחק בגיל צעיר ולהתחיל את לימוד הטכניקות הדרושות מוקדם יותר. סטנגה היא גרסה לא רשמית של כדורגל, המיועדת למשחקי שכונה. אחד על אחד הוא ביטוי המשמש לצמצום משחק קבוצתי כך שבכל קבוצה משתתף שחקן יחיד בלבד. בדרך כלל הביטוי מתייחס לגרסה מצומצמת של משחק הכדורסל. המעבר בין הגרסאות הרשמיות לשאינן רשמיות הוא דו-כיווני. ככל שמשחקי ספורט פופולריים, ותוצאתם הופכת חשובה יותר, הולכים חוקיהם ומוגדרים יותר ויותר. רק משחק ספורט בעל חוקים מוגדרים יכול להפוך לענף אולימפי. מצד שני, משחקי ספורט רשמיים פופולריים גורמים לצופים בהם לרצות לחקותם, ולאלתר גרסאות לא רשמיות למשחק. הסיבות לאלתור רבות: היעדר ציוד, חוסר בשחקנים, היעדר רצון למנות שופט מבין השחקנים (כל המשתתפים רוצים לשחק), או (ובעיקר) משום שחשיבות התוצאה הסופית נמוכה - המשחק עצמו חשוב יותר. משחקים אלו מפתחים בין היתר את הכושר הגופני, ופיתוח כושר גופני תורם להם. שחקנים מקצועיים במשחקי ספורט עוסקים בפיתוח הכושר הגופני באמצעות סוגי ספורט שאינם משחקים, כגון פעילות בחדר כושר, ריצה וקפיצה. שחקנים חובבניים, המשחקים בגרסאות הלא רשמיות, בדרך כלל אינם מפתחים כושר גופני לצורך המשחקים, אלא להפך - כושרם הגופני יוצא נשכר מן המשחק עצמו, ואם כושרם הגופני טוב יותר מלכתחילה, ביצועיהם במשחק יוצאים נשכרים אף הם. משחקי כדור ספורט חינוך גופני
דיאנה (סרט)

דיאנה (באנגלית: Diana) הוא סרט דרמה ביוגרפי משנת 2013 בבימויו של אוליבר הירשבייגל. הסרט מספר על השנתיים האחרונות בחייה של דיאנה, הנסיכה מוויילס. את דמותה של דיאנה מגלמת השחקנית האוסטרלית נעמי ווטס. הבכורה העולמית נערכה בלונדון ב-5 בספטמבר 2013. הבכורה הישראלית התקיימה ב-10 בספטמבר 2013. נעמי ווטס בתפקיד הנסיכה דיאנה נאבין אנדרוס בתפקיד ד"ר חסנאת ח'אן קרס אנבר בתפקיד דודי אל-פאיד לאורנס בלכר בתפקיד הנסיך ויליאם הארי הולנד בתפקיד הנסיך הארי דאגלס הודג' בתפקיד פול בורל ג'רלדין ג'יימס בתפקיד אונאג טופולו צ'ארלס אדוארדס – פטריק ג'פסון ג'ולייט סטיבנסון – סוניה תסריט הסרט נכתב על ידי סטפן ג'פריס ומבוסס על ספרה של קייט ס'נלס משנת 2001. הסרט קיבל ביקורות שליליות בעולם וציוני דירוג נמוכים. ביקורות בישראל: ביוגרפיה שלא אומרת דבר על האישה, על האגדה, על המוות, ומי היא הייתה. אלא רק סרט זניח, ולא מוצלח במיוחד, שאומר היטב: להיות מפורסם זה נורא. למעשה, זה יכול להרוג אותך. — פנאי פלוס כנראה הסרט הגרוע ביותר של השנה ואולי של העשור. — יאיר הוכנר באתר "סרט" הסרט הביוגרפי על חייה של נסיכת ההמונים לא הצליח לגלם קמצוץ מהדמות שעליה הוא מבוסס. במקום כריזה וטוב לב, קיבלנו דמות מרושעת וטיפשית למדי, שמתמרנת את העולם כולו לפי צרכיה. — mako "דיאנה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "דיאנה", באתר נטפליקס "דיאנה", באתר AllMovie (באנגלית) "דיאנה", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "דיאנה", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "דיאנה", באתר Metacritic (באנגלית) "דיאנה", באתר אידיבי "דיאנה", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) אתר הסרט http://cinemascope.co.il/archives/16170 יאיר הוכנר, ‏דיאנה | ביקורת סרט, באתר "סרט", 13 באוקטובר 2013 שי רינגל, ‏נסיכה מהגיהינום: דיאנה מעצבנת ומשעממת, באתר ‏מאקו‏, 9 באוקטובר 2013
פרסמן

האם התכוונתם ל... אורי מיכאלי (פרסמן) – ממייסדי התעופה האזרחית בארץ ישראל אידל פרסמן – משורר ומתרגם ישראלי יוסף פרסמן (קצין) – קצין צה"ל בעשור הראשון למדינה, שכיהן כקמצ"ר, כמפקד יחידת המיעוטים וכמפקד הממשל הצבאי יוסף פרסמן (צייר) (Pressmane) – צייר יהודי צרפתי לורנס פרסמן – שחקן אמריקאי
אוניברסיטת פולה

אוניברסיטת יוריי דוברילה פולה (בקרואטית: Sveučilište Jurja Dobrile u Puli, בלטינית: Universitas studiorum Polensis Georgii Dobrila) ממוקמת בעיר פולה, אשר שוכנת במחוז איסטריה במדינת קרואטיה ונקראת על שמו של הבישוף הקרואטי יוראי דוברילה. האוניברסיטה הוקמה בשנת 2006. מדיה וקבצים בנושא אוניברסיטת פולה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אוניברסיטת פולה אוניברסיטת פולה, ברשת החברתית פייסבוק Statistička izvješća: Studenti u akademskoj godini 2011./2012. ערך זה הוא קצרמר בנושא אוניברסיטאות ומכללות ובנושא קרואטיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ג'ון לאודון מקאדם

ג'ון לאודון מקאדם (באנגלית: John Loudon McAdam ‏, 1836-1756) היה ממציא סקוטי, שפיתח את שיטת דרך סולינג, והפך את דרכי העפר הצרות והבוציות של בריטניה במאה ה-18 לכבישים. ג'ון מקאדם נולד בסקוטלנד, אך במות אביו עבר לחיות אצל דודו שהיגר לארצות הברית ושם התעשר. ב-1783 חזר לסקוטלנד ופתח בניסויים שמטרתם לסלול דרכים משופרות. ב-1815 הטילה עליו הממשלה להוציא את רעיונותיו מהכוח אל הפועל, במחוז בריסטול שבאנגליה שהיה מרכז תעשייתי בעל חשיבות רבה. עד לימי מקאדם התבססה סלילת הדרכים על שיטות שפיתחו הרומאים בעת העתיקה: ריצוף הדרך באבנים כבדות ורחבות. מקאדם העדיף להניח מצע של חצץ, גס מלמטה ודק יותר מלמעלה ומעליו ציפוי של חימר (אספלט). חידוש נוסף שלו היה קימור קל בחתך הכביש, על מנת שמי הגשמים יוכלו להתנקז לתעלות שבצידי הדרך ולא יקוו בשלוליות שבמרכזן. כבישי מקאדם החזיקו מעמד לאורך ימים; אחת התוצאות הייתה שהסוסים שמושכים את העגלות, שעד אז יכלו להתמיד בעבודתם לא יותר משלוש שנים, החזיקו מעמד זמן רב יותר על הכבישים החדשים, שהיו בעלי משטח חלק וגמיש יותר. ב-1827 נתמנה מקאדם לנציב הדרכים של בריטניה הגדולה וסלל דרכים בכל חלקי הארץ. כבישי מקאדם סייעו רבות לתנופת המהפכה התעשייתית ובתוך זמן קצר הועתקו גם במדינות אחרות בעולם. שיטת הסלילה נקרא על שמו "מקאדם Macadam. אחר שהוסיפו שכבה של זפת על הכביש (באנגלית: Tar) קראו לכבישים אלו Tar-macadam (אנ') או בקיצור Tarmac. דרך סולינג (באנגלית: Macadam) -שיטת הסלילה של כבישי מקאדם מדיה וקבצים בנושא ג'ון לאודון מקאדם בוויקישיתוף ג'ון לאודון מקאדם, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כתבי ג'ון לאודון מקאדם בפרויקט גוטנברג (באנגלית) הלית ינאי לויזון, ‏ג'ון לאודון מקאדם - ממציא הכביש המודרני, באתר גלובס, 18 באוקטובר 2009 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אהובה קרן

אהובה קרן (נולדה ב־5 בדצמבר 1952) היא שחקנית ישראלית, מורה למשחק ומאמנת אישית. קרן היא בוגרת סטודיו למשחק ניסן נתיב ובוגרת החוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב. במהלך השנים השתתפה קרן במספר סרטי קולנוע ישראלים. בשנת 1981 הייתה זו הופעתה הקולנועית הראשונה כאשר השתתפה בסרט הקולנוע "סופו של מילטון לוי". בשנת 1990 גילמה את דמותה של "רוזי" בסרט הקולנוע "שורו". באותה שנה שיחקה בסרט הקולנוע האמריקאי "לא בלי בתי". בשנת 1993 שיחקה בסרט האמריקאי "להט הכלא" (Prison Heat), פרי עטו של יואל זילברג, שצולם בישראל. בשנת 1998 לקחה חלק בסרט הקולנוע "באזז", המבוסס על רצח נהג המונית דרק רוט. ב-2004 עשתה את תפקידה בסרט הסטודנטים "עשה שאדע". בשנת 2007 גילמה את דמותה של "לאה", בסרט עטור השבחים "ביקור התזמורת". בשנת 2011 שיחקה בסדרת הדרמה "2.3 בשבוע", ששודרה בערוץ 10. בשנת 2013 יצרה יחד עם בעלה והצטלמה בסרט הקולנוע "מפריח היונים", בו גילמה את דמותה של "נעימה", אמו של הגיבור. על תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס אופיר לשנת 2013 בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר של אותה שנה. היא גם תרגמה את התסריט לערבית בגדאדית, וסייעה לשחקנים הישראלים ללמוד את תפקידם בשפה. קרן שיחקה במספר מחזות בתיאטרון הבימה, בהם: "האוריסטיאה", "נשי טרויה", "סדקים בבטון" ו"תמול שלשום". כמו כן שיחקה בהצגה "מקבת'", בתיאטרון הקאמרי. לאחר מכן הצטרפה לתיאטרון צוותא ושיחקה במחזה "קרם וניל". היא שיחקה בתיאטרון באר שבע במחזות, כנרת ו"פוטו בגדאד". לאחר מכן הצטרפה לתיאטרון תמונע ושם הופיעה בהצגות: "קשר דם" ו"מסע אל פנים החדר". קרן נשואה למפיק דב קרן. סופו של מילטון לוי (1981) המרגל הישראלי בדמשק (1987) רותי נעים (1989) שורו (1990) לא בלי בתי (1991) להט הכלא (1993) באזז (1998) ביקור התזמורת (2007) הבודדים (2009) מפריח היונים (2014) תיאטרון הבימה: "משיח", "נשי טרויה", "תמול שלשום", "האוריסטיאה", "סדקים בבטון". תיאטרון הקאמרי: "מקבת". תיאטרון צוותא: "קרם ווניל" במסגרת הפסטיבל לתיאטרון קצר. התיאטרון לילדים ונוער: "תרנגול כפרות" ועוד. תיאטרון באר שבע: "כנרת", תפקיד ראשי ב"פוטו בגדאד". תיאטרון תמונע: "קשר דם", "המופע"-ערב שירי יונה וולך, "מסע אל פנים החדר", "Heaven", בבימויו של קאלם וויטק (במאי גרמני). תיאטרון בית לסין: השתתפות בשלושה מחזות במסגרת פסטיבל קריאה. חטופים (2010) בת ים - ניו יורק (1995–1997) משפחה וחצי (1998–2001) החבר'ה הטובים (1999–2002) החיים זה לא הכל (2009) הפוך (1996–1998) סרוגים (2008–2012) מדיה וקבצים בנושא אהובה קרן בוויקישיתוף אהובה קרן, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית אהובה קרן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אהובה קרן, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי אהובה קרן, באתר ספר הקולנוע הישראלי אהובה קרן, באתר AllMovie (באנגלית) אהובה קרן, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) אהובה קרן, בארכיון הבימה סרטון "שואוריל" של השחקנית אהובה קרן "בלי כפרה ובלי קובה: אהובה קרן רוצה הכרה (אורכב 21.11.2016 בארכיון Wayback Machine)"; כתבה מתוך "מעריב" אורי גבריאל: "יגאל הנאצי לא רע באופן טהור", באתר וואלה, 11 באפריל 2014 פרופיל השחקנית אהובה קרן באתר "ייצוג 1"
גבי שדה

גבריאל (גבי) שדה (נולד ב-12 בפברואר 1952) הוא זמר אופרה ישראלי. נולד בבוקרשט בירת רומניה, בנם של שלמה (מוני) ועמליה שרגסקו, שהיו זמרי אופרה. בגיל שש החל לנגן בצ'לו. בשנת 1964, בהיותו בן 12, עלה לישראל עם אמו ואחותו, סנדרה שדה. אביו נותר לשנה נוספת בכלא ברומניה בשל סחר בלתי חוקי בתרופות. תחילה הם התגוררו במעברת בת ים, וכעבור שנתיים עברו לגבעת עלייה ביפו. הוא מכר את הצ'לו ובמקומו קנה גיטרה. הוא התגלה בתוכנית הרדיו "תשואות ראשונות", והופיע בקטעי מוזיקה בערבי הראיונות של שמואל שי. שדה שירת בלהקת גייסות השריון והשתתף בתוכניתה "שיר–יון–הרצל", שעלתה בשנת 1973 ועסקה בתולדות הציונות. בלהקה שירתה לצדו הזמרת עירית בולקא, שהייתה חברתו לחיים. לאחר שחרורו השלים שדה תואר ראשון במדעי החברה באוניברסיטת תל אביב והמשיך באקדמיה למוזיקה, שם למד פיתוח קול אצל מיצי לוקר. בשנת 1976 השתתף במופע "במדינת הגמדים" שכלל שירי ילדים קלאסיים בביצועים חדשים. באותה שנה הוא השתתף בשתי תוכניות של "המנגינה לעולם נשארת" שהופקו ב"קול ישראל". השתתף בלהקת הייצוג של פסטיבל הזמר החסידי. הוא ניסה להקים צמד עם הזמרת דורית פן, יוצאת להקת הנח"ל. הרעיון לא הבשיל, אך בשנת 1978 נישאו השניים. בעקבות המלצת הזמר רפאל אריה נסע ללימודי אופרה בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה בלונדון. השלים לימודי פיתוח קול אצל לוצ'יאנו פאבארוטי. עם שובו ארצה הופיע במחזמר "גברתי הנאווה". מאז הקמת האופרה הישראלית החדשה שדה הוא מכוכבי הבית שלה וגילם תפקידים רבים. במשך כעשרים וחמש שנה הופיע בהפקות רבות של בתי האופרה המובילים בעולם. בשנת 1995 השתתף בישראל במופע "שלושת הטנורים" עם דודו פישר ויבגני שפובלוב. בשנת 2004 נבחר לזמר השנה באירופה. בתחילת העשור השני של המאה ה-21 החליט שדה לצמצם את הופעותיו בעולם ולהתמקד בישראל. הוא עורך מופעי שירה קלאסית בציבור. כמו כן הוא עורך בישראל סדנאות לפיתוח קול ומלמד פיתוח קול באקדמיה לאמנויות המופע. בשנת 2013 העלה את המופע "מבת ים ללה סקאלה", בבימויו של משה בקר. מתגורר בתל אביב. נשוי למעצבת האופנה דורית שדה ואב למיקה שדה ולאורי, הלומד מוזיקה בלונדון. נישואי פיגארו: דון בזיליו; דון קורציו (1987) לה טרוויאטה: גסטון (1987) ג'רמונט (1987; 1989; 1991) שיקוי האהבה: נמורינו (1987; 1988; 1989) לה בוהם: רודולפו (1987; 1989) עלייתה ונפילתה של העיר מהגוני : ג'ים מהוני (1987) פאוסט: פאוסט (1990; 1992) החטיפה מן ההרמון: פדרילו (1990) הכלה המכורה: יניק (1991) בוריס גודונוב: גריגורי (1994) יוסף: יוסף (1995) סיפורי הופמן: הופמן (1996) טוסקה: קוורדוסי (1999) אלפא ואומגה: אלפא (2001) אותלו: הפסטיבל הבינלאומי לאופרה בקיסריה (2001) אנדרה שנייה: אנדראה שנייה (2002) מסע אל תום האלף: בן עטר (2005) שמשון ודלילה: שמשון (2005) הטריטיקו - הגלימה: לואיג'י (2007) גבי שדה, באתר MusicBrainz (באנגלית) גבי שדה, באתר Discogs (באנגלית) גבי שדה, דף שער בספרייה הלאומית גבי שדה, באתר MOOMA (בארכיון האינטרנט) גבי שדה, באתר האופרה הישראלית תל אביב-יפו גבי שדה, אתר האופרה הישראלית תל אביב יעקב בר-און, הטנור של המדינה חוזר הביתה, הבמה
מד'הב

מַדְ'הַבּ (בערבית: مذهب), הוא מושג בערבית שפירושו אסכולה אסלאמית במחשבה דתית או בהלכה (פיקה). ב־150 השנים הראשונות לאסלאם היו אסכולות רבות, והבולטות שביניהן: אסכולת דמשק (שנקראה פעמים רבות "אווזאעיה", أوزاعية), כופה, בצרה ואל-מדינה (ששרדה כאסכולה המאלכית). האסכולות העיראקיות התגבשו כאסכולה החנפית. אסכולות מאוחרות יותר הן השאפעית והחנבלית – וגם הט'אהרית והג'רירית, שכבר לא קיימות כיום. רבים רואים בהלכה השיעית אסכולה נפרדת, הנקראת האסכולה הג'עפרית, שנוסדה על ידי האימאם השישי ג'עפר א-צאדק. ארבע האסכולות הסוניות לא נחשבות ככתות או עדות נפרדות, מכיוון שהייתה הרמוניה רבה בין המלומדים מהאסכולות השונות במשך ההיסטוריה המוסלמית. ההבדל ביניהן הוא בפרשנות לחדית', איך מפרשים את דברי הנביא. בנוסף להן התפתח זרם מיסטי – הסופיות – אשר שם את הדגש על האהבה והכוונה שבעשייה, יותר מאשר על ההלכה עצמה. האסכולה החנפית קרויה על שם מייסדה, האימאם אבו חניפה, שחי בכופה שעיראק בשנים 699–767. על פי המסורת, הוא למד אצל האימאם ג'עפר א-צאדק. האסכולה המאלכית קרויה על שם האימאם מאלכ בן אנס, שחי בעיר מדינה. מאלכ נולד כעשור לאחר אבו חניפה, וישנם דיווחים שהם חיו באותו הזמן, ולמרות שמאלכ היה צעיר בהרבה, הכבוד ההדדי ביניהם ידוע. למעשה, אחד מהתלמידים החשובים של אבו חניפה, שעל תורותיו מבוססת הרבה מהאסכולה החנפית, למד גם ממאלכ. האסכולה השאפעית קרויה על שם האימאם מוחמד אבן אידריס א-שאפעי, שלמד גם הוא אצל תלמידים של אבו חניפה ומאלכ, והיה לו כבוד רב לשניהם. א-שאפעי חי בין השנים 767–820, והיה המלומד הכי חשוב בעולם האסלאם. חשיבותו הייתה גדולה מאוד כיוון שהיה בן לשבט קורייש ומצד אביו הייתה לו קרבה למשפחת הנביא. האסכולה החנבלית קרויה על שם האימאם אחמד אבן חנבל, שלמד עם א-שאפעי. אבן חנבל נחשב לבר סמכא במסורת המוסלמית וספר המסורות שלו, "מוסנד אחמד" (مسند أحمد), זוכה למעמד רם בקרב המוסלמים הסונים. בעבר היו אסכולות סוניות נוספות: האסכולה הג'רירית (על שם האימאם מוחמד אבן ג'ריר א-טברי) והאסכולה הט'אהרית (שנוסדה על ידי דאוד אבן ח'לף). שתיהן לא קיימות כיום. הסונים מאמינים כי לכל ארבע האסכולות יש את ההדרכה הנכונה, וכי ההבדלים ביניהן אינם ביסודות האמונה, אלא הבדלים דקים יותר בהלכה ובשיפוט, שהם תוצאה של החשיבה העצמאית של ארבעת האימאמים והמלומדים אחריהם. בגלל המתודולוגיות השונות בפרשנות ובהבנה של המקורות הראשוניים, הם הגיעו למסקנות שונות לגבי נושאים רבים. לדוגמה, ישנם הבדלים דקים בין שיטות התפילה בארבע האסכולות, אך ההבדל אינו גדול עד כדי כך שלא ניתן להתפלל יחד. למעשה, כל מוסלמי השייך לאסכולה אחת יכול להתפלל עם אימאם של אסכולה אחרת ללא בלבול. מדיה וקבצים בנושא מד'הב בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא אסלאם. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ברהמה (תרנגול)

ברהמה (באנגלית: Brahma) הוא גזע של תרנגול שהתגלה בארצות הברית בשנת 1846 ונחשב לגזע הגדול ביותר מבין התרנגולים. הוא היה מקור הבשר העיקרי בצפון אמריקה בשנים 1850-1930. ישנם חילוקי דעות לגבי מקור הימצאו של תרנגול זה בהיסטוריה הלא כתובה. עדויות רבות מעידות על כי התרנגול זה התפתח בהודו במחוז ברהמפוטרה, אך יש גם עדויות נוספות המעידות שהתרנגול התפתח בסין הרחוקה ועשה את דרכו על גבי סוחרים בנגלדשים מסין להודו, שניצלו את משקלו הגדול של העוף כצידה ארוכה לדרך, הם עברו דרך נהר ברהמפוטרה שחוצה את בנגלדש ואת הודו. המפגש הראשון של גזע זה של התרנגול עם המערב היה בארצות הברית בשנת 1846, אך בשל קצב גדילתו האיטית סוחרים הפסיקו את גידולו החקלאי והיום הוא משמש בעיקר לנוי. חוקרים סבורים כי העוף שהובא מארצות המזרח היה בעל מאפייני עוף צייד, בר. גם בגודלו שלטענת חוקרים היה יותר גדול מגודלו היום, צבעי נוצותיו רמזו על צבעי הסוואה ומבנה גופו היה שרירי. את הברהמה בצורתה הנוכחית אנו מכירים החל משנת 1850–1890. תרנגול הברהמה בולט בגודלו (אחד הגדולים בעולם), הוא מפואר מאוד ונוצותיו עשירות. יש לו מבנה גוף נמוך, צוואר קצר ונוצות כבדות. אחד המאפיינים הבולטים הוא הנוצות שמכסות את רגליו ואצבעותיו הצהובות. תרנגול הברהמה הזכר גדול משמעותית מהנקבה, ונוצותיו מרשימות וצבעוניות יותר. משקל סטנדרטי של תרנגול בוגר הוא 6 ק"ג לזכר, ו-4.5 ק"ג לנקבה. צבע עורו של הברהמה צהוב, צבע קליפת הביצים חום בהיר ומשקלן יכול להגיע ל-55 גרם, יש לו כמות הטלה טובה. הברהמות האיכותיות הן עופות יפים. יציבים באופיים, חסרי פחד, ועדינים בגישתם לבני אדם. זהו עוף שמשמש גם כחיית מחמד. הוא עמיד לתנאי הקור והחום של הארץ ומתמודד איתם בקלות יחסית. גידולו האיטי של הגזע הזה, והזמן הממושך שלוקח לאפרוח להגיע לבגרות - הוציאו אותם מתוכניות הגידול המסחרי. מדיה וקבצים בנושא ברהמה בוויקישיתוף
מישל דה סרטו

מישל דה סרטו (בצרפתית: Michel de Certeau; ‏17 במאי 1925 – 9 בינואר 1986) היה כומר ישועי, פילוסוף וסוציולוג, מגדולי התאורטיקנים בצרפת במאה ה-20. במחקריו שילב בין היסטוריה, מדעי החברה, חקר דתות וחקר השיח. מישל דה סרטו נולד ב-1925 בשאמברי, סבואה. הוא רכש חינוך אקלקטי כחלק ממסורת מימי הביניים. לאחר מכן למד באוניברסיטה של גרנובל, ליון, ומשם קיבל תארו בקלאסיקה ופילוסופיה ולמד את יצירותיו של פייר פארב. לאחר מכן דה סרטו התחנך חינוך דתי בעיר ליון והצטרף למסדר הישועי, בשנת 1950, והוכשר לכמורה בשנת 1956. בהמשך לשנת הסמכתו היה מצוות מייסדי כתב העת "Christus"', שבו היה פעיל רוב חייו. ב-1960 קיבל את תואר הדוקטורט שלו בסורבון. דה סרטו התעניין בפרקטיקות שמלוות את חיי היום יום. על ידי הזרה של סיטואציות יום יומיות, הוא בחן קשרים שמתקיימים בין תופעות. דה סרטו התבונן על מעשים שגרתיים – החל בהליכה ברחוב ונסיעה ברכבת, דרך קנייה במכולת, הצבעה בקלפי ועד לאשפוז בבתי-חולים, גסיסה ומוות – והצביע על דפוסים שחוזרים על עצמם ויוצרים את האופן שבו הפרקטיקות מרכיבות את פסיפס החיים. על פי הסברו של דה סרטו, ביום יום מתגלה חכמה רבה ולכן לא ניתן להכניסו למסגרות מִשְמוּע (signification). בספרו "המצאת היומיום" דה סרטו הציג זאת כך: "למרות שהמסלולים מורכבים ממלים הלקוחות משפות מקובלות (זו של הטלוויזיה, של העיתון, של הסופרמרקט או של שרשרת מוזיאונים) ולמרות שהמלים נשארות כפופות לתחביר נתון מראש (לוחות זמנים ארעיים, סדרים פרדיגמטיים של מקומות וכר), המסלולים מתווים תחבולות של אינטרסים אחרים ושל תשוקות שאינן נקבעות על ידי המערכות שבהן הן מתפתחות" (de Certeau 1974a, 1974b). השימוש בפרקטיקה יום יומית משרת לדעתו צורות התנגדות לתרבות השלטת. דה סרטו טען שהיות ואין התנגדות מוחלטת לתרבות המרכזית, נוצרים תמיד ובאופן עקבי שימושים מניפולטיביים בתוצריה. לפיכך הפרקטיקה של היום יום פועלת כמכניזם של התקוממות. מיקרו-התנגדות לכוח שמופעל בחברה נוצר, אליבא דדה סרטו, על ידי קריאה מעוותת בטקסטים קאנוניים, צריכה-יצרנית, יצירת אגדות על ידי בריקולאז' וכדומה, בצורה שמאפשרת התחמקות מהסדר התרבותי השולט. לצד אישים ואסכולות כמישל פוקו, פייר בורדייה, ז'ק דרידה וחברי אסכולת פרנקפורט, דה סרטו נחשב לאחד מראשי המדברים בחקר השיח ובתאוריה הביקורתית. חידושו של דה סרטו היה בכך שהוא תיאר מנגנונים של אנטי-משמעת שנוצרים על ידי אלו שלכודים בתוך השיח הממשמע. פרקטיקות נוגדות משמעת פועלות למעשה בתוך המבנים הטכנוקרטיים והן מתפקדות כמעין וירוס שחודר לתא של אורגניזם ומשנה את דרכי פעולתו. לפי דה סרטו, אופן ההתנגדות של היום יום חשוב וחזק יותר לאין ערוך מאשר התמורות שחלות בחברה דרך מהפכות.
מונה טורס

מונה טורס היא חברת תיירות ישראלית המאוגדת כחברה בע"מ, ולה 33 סניפים בפריסה כלל ארצית. בנוסף למכירה בסניפים, החברה מבצעת מכירת שירותים גם דרך האתר שלה. מונה טורס נוסדה בשנת 1981 על ידי איש העסקים ירון מילר, לצד חברת תיירות אחרת בבעלותו, "השטיח המעופף". מנכ"ל החברה מאז 1998 הוא בני אשר, ומועסקים בה נכון לשנת 2013, כ-300 עובדים. אתר האינטרנט הרשמי של מונה טורס ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מונה טורס".
עץ השמיים

עץ השמיים (ביפנית: 東京スカイツリー) הוא מגדל תקשורת, מסעדה ומגדל תצפית הממוקם בסומידה, טוקיו. הוא הפך למבנה הגבוה ביותר ביפן ב-2010, והגיע לגובהו המרבי, 634 מטר, במרץ 2011. בכך הפך להיות המגדל הגבוה ביותר בעולם, במקום מגדל קנטון, והמבנה השני בגובהו בעולם אחרי בורג' חליפה, המתנשא לגובה 829.8 מטר. פרויקט המגדל בהובלת טובו רכבות וקבוצה של שש תחנות שידור מקומיות ובראשן NHK, מהווה את החלק המרכזי בפיתוח אזור מסחרי גדול המשתרע מתחנת הרכבת עץ השמיים ועד לתחנת הרכבת אושיאג', 7 קילומטר צפון-מזרחית לתחנת טוקיו. אחת המטרות העיקריות של המגדל הוא שידור טלוויזיה ורדיו. מתקן השידור הקודם, מגדל טוקיו בגובה של 333 מטר, לא סיפק כיסוי מלא לשידורים וזאת כיוון שהוא מוקף סביבו בגורדי שחקים. הפרויקט הושלם ב-29 בפברואר 2012, ונפתח לציבור ב-22 במרץ 2012. בסיס המגדל בנוי כמו חצובה; מגובה של 350 מטר ומעלה, מקבל המבנה צורת גליל על מנת לאפשר צפייה על נוף הנהר והעיר. ישנן תצפיות בגובה 350 מטר, עם קיבולת ל-2,000 צופים, ובגובה 450 מטר, עם קיבולת ל-900 צופים. התצפית העליונה כוללת הליכה על רצפת זכוכית בה המבקרים מטפסים חמישה מטרים לנקודה הגבוהה ביותר במשטח. חלק הרצפה מזכוכית מאפשר למבקרים מבט ישיר על הרחובות מתחת. המגדל עמיד בפני רעידות אדמה, וכולל פיר מרכזי עשוי מבטון יצוק. כמו כן מחוברים לשלד הבניין בולמי זעזועים המסוגלים, לדברי המפתחים, להפחית ב-50% את האנרגיה של רעידת האדמה. הבניין מואר בשתי תבניות שונות, אחת כחולה ואחת סגולה המשתנות מיום ליום. המגדל מואר בעזרת נורות לד. שם המגדל נבחר לאחר שנאספו הצעות מכלל הציבור. גובה הבניין נבחר בשל משמעותו. הספרות 6,3,4 מייצגות את המילה "מוסאשי", שם ישן לאזור בו עומד המגדל. עם התקרבות מועד פתיחת הבניין, נאסף טור של אנשים שבוע מראש לרכוש כרטיסים. כל ההזמנות לעלייה למגדל נמכרו מראש לחודשיים שאחרי הפתיחה. ביום הפתיחה פקד את המגדל קהל של עשרות אלפים, למרות הגשם שהפריע לתנאי הראות בתצפיות. רוחות חזקות אף גרמו לסגירתן של שתיים מתוך 13 המעליות והשאירו צופים תקועים בנקודות התצפית לזמן קצר. לדברי חברת טובו, 1.6 מיליון מבקרים פקדו את המגדל בשבוע הראשון לפעילותו. חתך גאומטרי של הבניין. הבסיס הוא משולש שווה-שוקיים, שנהפך בגובה 320 מטר למעגל רשימת המבנים והבניינים הגבוהים ביותר בעולם גורדי השחקים הגבוהים בעולם רשימת המגדלים הגבוהים בעולם רשימת הבניינים הגבוהים בעולם על פי גובה הגג מדיה וקבצים בנושא עץ השמיים בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של עץ השמיים עץ השמיים, ברשת החברתית פייסבוק עץ השמיים, ברשת החברתית אקס (טוויטר) עץ השמיים, ברשת החברתית אינסטגרם עץ השמיים, ברשת החברתית טיקטוק עץ השמיים, סרטונים בערוץ היוטיוב
מישור ימין

מישור ימין הוא מישור גדול (כ-100 קמ"ר) במזרח הנגב, דרומית-מזרחית לעיר דימונה. צורתו כמרובע התחום ממערב על ידי כביש 206 ורכס חתירה, מדרום על ידי כביש 227 ("דרך מעלה עקרבים"), מצפון על ידי כביש 25 (חלק המישור הנמצא צפונה לכביש זה נקרא "מישור רותם") וממזרח על ידי הר חצרה והמכתש הקטן. במרכז המישור נמצאת הקריה למחקר גרעיני ולפיכך רובו ככולו הוא שטח צבאי סגור לכל תנועה בלתי מורשית. עם זאת, לאורך כביש 227 ובפינה הדרום-מערבית סמוך לכביש 206 מוצעת שמורת טבע. בפינתו הצפון-מערבית של המישור נמצא פארק תעשיות רותם השייך לדימונה. כן מתוכנן באזור מיזם לניצול אנרגיה סולארית. גובהו של המישור בין 300 ל-470 מטרים מעל פני הים הוא משתפל כלפי צפון לנחל אפעה וכלפי דרום לנחל ירקעם ובמרכזו עובר קו פרשת המים. את המישור חורצים מספר נחלי אכזב, הגדול בהם הוא נחל ימין (בערבית ואדי ימן, כלומר הדרומי), שנתן למישור את שמו, שהוא רדוד במישור והופך לקניון במהלכו דרומה לאחר חציית כביש 227 ובו מספר גבים. תשתית המישור בנויה מחולות מיוצבים בעובי של מטרים אחדים שנוצרו בתקופת המיוקן. לפני כ-25 מיליון שנה החלה היווצרות הבקע הסורי-אפריקני שקטע את הזרימה במערכת אפיקי הנהרות הגדולים שניקזו את הרי אדום ומואב מערבה לכיוון ים טתיס. החולות נותרו כשריד מאפיקי זרימה אלו וניתן למצוא במישור חלוקי צור וחול ים. מבחינה פיטוגאוגרפית המישור מהווה מובלעת ייחודית ומעבר בין האזור האירנו-טורני במערבו לבין האזור הסהרו-סודאני במזרחו. החולות כולאים יותר מי נגר מאדמת הלס ולפיכך המקום עשיר יחסית בצמחייה לעומת סביבתו. המישור מהווה בית למגוון צמחייה. הפרחים העיקריים הם אירוס ירוחם וחבצלת הנגב. כמו כן צומחים באזור מספר צמחים רב-שנתיים בהם מנתור מחוספס ומנתור ערבי, לוניאה צרת-עלים, מררית שסועה, מלוח קטן-עלים, לשון-פר נגבית (מין אנדמי שאינו מוכר במקומות אחרים) ועוד. אבינועם דנין, הצומח במישור ימין בתוך יואב ויזל, גד פולק ויעל כהן (עורכים), "אקולוגיה של הצומח בארץ ישראל", עמ' 200-211 שמורת טבע מוצעת במישור ימין חולות מישור ימין, הפעלה וחומר עזר פארק תעשיות רותם מישור ימין - אנרגיה סולרית בנגב