סקליג מייקל

סקליג מייקל (באירית: Sceilig Mhichíl - "סלע מיכאל"; באנגלית: Skellig Michael) הוא האי הגדול בקבוצת איי סקליג המונה שני איים. האי האחר הוא סקליג הקטן (Little Skellig), ועל כן ידוע סקליג מייקל גם בשם "סקליג הגדול" (Great Skellig). האי שימש כמרכז חשוב לנזירים אירים במשך מאות שנים, ומנזר קלטי נבנה בו סמוך לפסגתו. הנזירים התגוררו ב"בתי כוורת" המכונים ביחיד "קלוכן" (Clochán) ואשר הוקמו על מורדותיו התלולים של האי הסלעי. בשל הקושי בהגעה אל סקליג מייקל, השתמרו הממצאים שבו באורח יוצא דופן, והם ממחישים את אורח חייהם של הנוצרים המוקדמים באירלנד. מרכז מבקרים המכונה "החוויה של סקליג" (The Skelling Experience) פועל על החוף שמול האי ומספק מידע אודותיו. האי ממוקם במרחק של 11.6 ק"מ ממערב לחופי מחוז קרי בדרום-מערב אירלנד. שכבות הסלע מהן עשוי סקליג מייקל נוצרו לפי 400 מיליון שנים, ולפני 200 מיליון שנה התרומם האי מעל לפני הים. בתהליכי תזוזה ושחיקה שנמשכו מיליוני שנים נוצר במרכזו של האי הקטן אוכף בגובה של 130 מטר המכונה "אוכפו של ישו" (Christ's Saddle). אוכף זה חוצץ בין שתי פסגותיו של האי - האחת צפונית-מזרחית לו והנישאת לגובה של 185 מטר, והשנייה בגובה של 218 מטר נמצאת בצידו הדרום-מערבי של האוכף. בין המאה ה-6 לכל המוקדם למאה ה-8 היה האי למקום מקלט לקבוצה קטנה של נזירים אשר פרשו מהבלי העולם. הם הקימו מנזר על הפסגה הרחבה יחסית בצידו הצפון-מזרחי של האי אשר כלל שישה בתי כוורת ושני בתי תפילה. נראה כי בכל פרק זמן נתון התגוררו באי 13 נזירים לכל היותר. האגדה מייחסת את ייסודו של המנזר לפינן הקדוש שחי במאה ה-6 והוא נזכר לראשונה בכתובים בסוף המאה ה-8. מסמך זה שנכתב ביישוב טאלה (אנגלית Tallaght; אירית Tamhlacht) מאזכר את מותו של הנזיר סיבני (Suibni) שהתגורר במנזר, ובהתחשב בעובדה שטאלה שוכנת סמוך לדבלין בצידה האחר של אירלנד, ניתן להסיק כי המנזר בסקליג מייקל היה מוסד ידוע ומבוסס. עד המאה ה-10 היה המנזר ידוע בפשטות כ"סקליג", היינו "הסלע", ונזכר בשם זה לאחרונה בשנת 950. הוא נזכר לראשונה בשמו הנוכחי ב-1044, ועל כן ניתן להסיק כי בין שני מועדים אלה הוקדש למיכאל הקדוש ונקרא על שמו. סברה זו מתחזקת לאור העובדה כי הכנסייה שבמנזר, שנבנתה ככל הנראה עם הקדשתו כמקובל, מתוארכת לתקופה זו. במאה ה-13 התדרדרו תנאי המחיה בחוף האטלנטי של אירלנד במידה כזו, שמגורים במנזר משך כל השנה היו ככל הנראה לבלתי אפשריים. הסיבה להרעת התנאים קשורה בהתקררות אקלימית שהחלה בשנת 1200 לערך, ואשר אילצה את הנזירים למצוא מקלט בבאלינסקליגס (אנגלית Ballinskelligs; אירית Baile na Sceilge) שעל חופי אירלנד הסמוכים לאי. מאז לא שב המנזר להיות מיושב בידי נזירים באופן קבוע, הן בשל שינויי האקלים והן בשל כך שהכנסייה באירלנד החלה עוברת מדגם נזירי למבנה של דיוקסיה קהילתית. הנזירים שהתיישבו בבאלינסקליגס המשיכו לתחזק את המנזר על האי ולעשות בו שימוש, ככל הנראה בחודשי הקיץ, והיו גם עולי רגל שביקרו באי. ב-1578 החרימה המלכה אליזבת הראשונה את האי מידיהם של הנזירים והוא עבר לבעלות חילונית עד לשנת 1820. באותה שנה רכשה החברה לשימור ולפיתוח נמל דבלין את האי והקימה עליו שני מגדלורים, והאי שוב יושב על ידי מפעיליהם. אחד משני המגדלורים פועל עד היום, אם כי הוא שופץ בשנות השישים של המאה ה-20 ומאז 1980 הוא פועל באופן אוטומטי. ב-1986 נערכו באי מספר עבודות שחזור והוקם משרד תיירות רשמי האחראי לאי, אך תנועת המבקרים אליו מוגבלת בשל החשש לפגיעה בממצאיו. האי הוכרז בשנת 1996 כאתר מורשת עולמית. בסקליג מייקל צולמה סצנת הסיום של הסרט מלחמת הכוכבים: "הכוח מתעורר" שיצא ב- 2015, וסצנת הפתיחה של סרט ההמשך. בתי הכוורת בסקליג מייקל אוכפו של ישו המגדלור באי המדרגות העולות אל בתי הכוורת איי סקליג (מימין סקליג מייקל) מדיה וקבצים בנושא סקליג מייקל בוויקישיתוף The Forgotten Hermitage of Skellig Michael אודות האי (צרפתית)