laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
המכון הגיאופיסי לישראל

המכון הגיאופיסי לישראל הוא חברה ממשלתית שמטרתה לבצע סקרים ומחקרים גיאופיזיים לשם חיפושי נפט, מחצבים, מי תהום ואוצרות טבע אחרים. כמו כן מעניק המכון שירותים נוספים בתחומים גאופיזיים וסייסמוגרפיים, לממשלה, לחברות ולארגונים, בראשם מעקב אחרי רעידות אדמה בישראל. המכון הוקם ב-1951 במכון ויצמן, ובשנת 1957 הפך לחברה ממשלתית. בשנות התשעים עבר המכון למשכנו החדש בלוד. בעלי המכון הם ממשלת ישראל (99.9%) ומכרות נחושת תמנע בע"מ (0.1%). שר האנרגיה אחראי לענייני המכון ובידיו, יחד עם ראש הממשלה, הסמכויות המפורטות בחוק בענייני המכון. במסגרת המכון פעל האגף לסייסמולוגיה העוסק באיסוף נתונים ומעקב אחר רעידות אדמה בישראל. האגף פועל כיום במסגרת המכון הגאולוגי לישראל. בשנים האחרונות מבצע המכון סקרים לחיפוש מחצבים מחוץ לגבולות ישראל (למשל בקפריסין ובטורקיה), כך שבשנת 2000 מחצית מהכנסת המכון הכוללת הגיעה מחיפושים אלה. מבקר המדינה בדק האם יש בפעילות זו סטייה מהמטרות המקוריות והאם יש הצדקה שהפעילות תעשה במסגרת חברה ממשלתית. המכון מעסיק כ-120 עובדים ומנכ"לו הוא אורי פיצ'וטו. המכון הגיאולוגי לישראל - האתר הרשמי אתר האינטרנט הרשמי של המכון הגיאופיסי לישראל אתר המכון הגיאופיסי לישראל המכון הגיאופיסי לישראל (לוד), דף שער בספרייה הלאומית
אלן בובליל

אלן בּוּבְּלִיל (בצרפתית: Alain Boublil‏; נולד ב-5 במרץ 1941 בתוניסיה) הוא לבריתן יהודי-צרפתי, הידוע בעיקר בגין עבודותיו המשותפות עם קלוד-מישל שנברג. בובליל נולד למשפחה יהודית בתוניסיה, והיגר לפריז בגיל 18. בשנת 1978 החל לעבוד עם שנברג על הפקת גרסת במה מוזיקלית לספרו של ויקטור הוגו "עלובי החיים". המחזמר עלה לראשונה בפריז בשנת 1980, ולאחר מכן הועלה בגרסה אנגלית בלונדון בשנת 1985 ובברודוויי בשנת 1987. ההפקה בברודוויי הייתה מועמדת לתריסר פרסי טוני וזכתה בשמונה (לרבות פרס המחזמר הטוב ביותר). בשנת 1989 הועלה בלונדון המחזמר של בובליל ושנברג "מיס סייגון". הפקת המחזמר בברודוויי שברה את השיאים במכירת כרטיסים מראש (24 מיליון דולר לפני הצגת הבכורה ב-11 באפריל 1991). המחזמר היה מועמד לעשרה פרסי טוני. בשנת 1997 העלו בובליל ושנברג את המחזמר "מרטן גר" על בימות לונדון. המחזמר זכה בפרס אוליבייה. מחזות הזמר הידועים שכתב בובליל ביחד עם שנברג הם: "המהפכה הצרפתית" (1973), "עלובי החיים" (1980), "מיס סייגון" (1989), "מרטן גר" (1996), "מלכת הפיראטים" (2006), "מרגריט" (2008). בנוסף לשיתוף הפעולה עם שנברג, בובליל כתב את המחזה Le Journal d'Adam et Eve ("היומן של אדם וחווה"), על בסיס שני סיפורים קצרים של מארק טוויין, אשר עלה על במות פריז ב-1994; פרסם רומן בשם Les Dessous de soi; וכתב את הטקסט לגרסת המחזמר של סרטו של ז'אק דמי Les Demoiselles de Rochefort ("הנערות מרושפור"), עם לחנים של מישל לגראן, אשר עלתה על הבמות בשנת 2003. אלן בובליל, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אלן בובליל (1941-), דף שער בספרייה הלאומית נועה מנהיים, עלובי החיים שלאחר המוות, באתר הארץ, 8 בפברואר 2013
פו ג'טר

יוג'ין "פו" ג'טר השלישי (באנגלית: Eugene "Pooh" Jeter III; נולד ב-1 בדצמבר 1983 בלוס אנג'לס, קליפורניה) הוא כדורסלן אמריקאי-אוקראיני המשחק בעמדת הרכז בקבוצת ג'י ליג איגנייט מליגת הפיתוח של ה-NBA. פו הוא אחיה של האצנית כרמליטה ג'טר, המחזיקה בתוצאה השנייה בטיבה בכל הזמנים בריצת 100 מטרים לנשים. ג'טר, בוגר אוניברסיטת פורטלנד, לא נבחר בדראפט ה-NBA לשנת 2006 ולאחר עונה בליגת הפיתוח של ה-NBA יצא לאירופה וחתם בבי.סי. קייב האוקראינית עימה שיחק גם ביורוצ'לנג'. לאחר מכן עבר לספרד וחתם במנורקה, במדיה קלע 16.3 נקודות בממוצע למשחק ודורג במקום החמישי בטבלת מלך הסלים של ליגת ה-ACB. את עונת 2009/2010 פתח באוניקאחה מאלגה, אך כבר בנובמבר 2009 עבר להפועל ירושלים מליגת העל הישראלית, במדיה הפגין את אחת מעונות השיא שלו בקריירה. כבר במשחקו הראשון בירושלים קלע 13 נקודות ומסר 3 אסיסטים בניצחון קבוצתו 70:95 על עירוני נהריה. בהמשך הפך לשחקן השישי של הקבוצה והיה אחד השחקנים המרכזיים בעונה המצוינת של ירושלים ביורוקאפ, בו הגיעה עד לשלב רבע הגמר, אך הודחה על ידי אלבה ברלין. ב-27 במרץ 2010 קבע שיא עונה של 39 נקודות במשחק נגד הפועל עפולה, בו ניצחה ירושלים 99:102 משלשת ניצחון של ג'טר שהייתה גם השלשה התשיעית שלו במשחק מ-12 ניסיונות, בכך השווה את שיא הליגה לקליעת שלשות במשחק אחד. משחק זה, שנחשב לאחת מתצוגת השלשות הגדולה בתולדות הליגה מאז החלו לחשב שלשות בסטטיסטיקה (סך הכל 28 מ-46 לשתי הקבוצות), הקפיץ את מעמדו של ג'טר בירושלים והוא אף נבחר לשחקן השישי של העונה בליגה. עם זאת, לא הצליח להוביל את קבוצתו להישגים לאחר שזו הפסידה בשמינית גמר גביע המדינה לברק נתניה ובחצי גמר הפיינל פור לאלופה הנכנסת, הפועל גלבוע גליל. בעונת 2010/2011 עבר לשחק בסקרמנטו קינגס מליגת ה-NBA. מדיה וקבצים בנושא פו ג'טר בוויקישיתוף פרופיל, באתר Basketball-Reference פרופיל, באתר Sports-Reference פרופיל, באתר eurobasket פרופיל, באתר פיב"א פרופיל, באתר ליגת ה-NBA פרופיל, באתר היורוליג פרופיל, באתר ליגת העל הספרדית בכדורסל (בספרדית) דף השחקן באתר היורוליג פרופיל באתר ה-ABC
כספית (פירושונים)

האם התכוונתם ל... כספית – מתכת שסמלה הכימי Hg כספית כלורית – תרכובת של כספית וכלור מילימטר כספית – יחידת מידה של לחץ קרן כספית – קרן נאמנות המשקיעה באפיקים סולידיים לטווח קצר אישים: בן כספית – עיתונאי ופובליציסט ישראלי כסף כספי
קב ונקי (פירוש למשנה)

"קַב וְנָקִי" הוא פירוש על שישה סדרי משנה, שנכתב על ידי הרב אלישע בן אברהם, שהיה רב בהורדנה (כיום בבלארוס) במאה ה-17. הפירוש נכתב בשנים תכ"ד עד תנ"ז בעיר אמסטרדם. מקור שם הפירוש הוא בביטוי קב ונקי המתאר כמות קטנה (קב) באיכות גבוהה. הפירוש הוא קצר ותמציתי ולכן תואם את הביטוי. לשונו של הפירוש דומה לרוב לפירוש רבי עובדיה מברטנורא ומבוססת עליו. פירוש "קב ונקי" נדפס כ-20 פעמים מאז שיצא, ונכלל גם במהדורה המודרנית "משנה סדורה". ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרות תורנית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אל נא תבכו מעל קברי

אל נא תבכו מעל קברי, לא שם מקום מנוחתי (באנגלית: Do not stand at my grave and weep) היא פואמה שנכתבה על ידי עקרת הבית ושוזרת הפרחים האמריקאית מרי אליזבת פריי (Mary Elizabeth Frye;‏ 1905–2004). על אף שמקור השיר היה שנוי במחלוקת עד שלב מאוחר בחייה, הוכרה מרי אליזבת באופן סופי ככותבת הפואמה, לאחר מחקר מעמיק שנעשה על ידי בעלת הטור אביגייל ואן ביורן. גרסה מוקדמת של הפואמה, אשר נהוג היה לכתוב על גבי גלויות: בשלב מאוחר יותר, לאחר שמרי אליזבת אימתה את זהותה כמחברת השיר, היא חשפה את הגרסה המקורית של הפואמה: הפואמה מורכבת משישה (בחלק מהגרסאות משמונה) קופלטים חורזים. על אף שקיימות מספר גרסאות שונות, רובן זהות היות שרוב הבתים מתחילים ב-"אני...". הפואמה פונה אל הקורא באמצעות קולו של אדם מנוח, מעין הפניה רוחנית, אך לא דתית במיוחד. התאוריה המקובלת היא שהפואמה נכתבה עבור ילדה יהודייה גרמנייה, חברתה של המחברת. אמה של הילדה נפטרה בעברה בארץ מולדתה, והיות שלא התאפשר לילדה היהודייה לחזור לארץ מולדתה ולעלות לקבר אמה, המחברת כתבה לה את הפואמה על מנת לנחמה. הטקסט מרגיע ומנחם את הנמען על ידי חשיפת נוכחותו של המנוח בכל מקום בטבע - ברוחו ובקולו. השיר זכה לפופולריות רבה, וקריאתו בהלוויות נפוצה מאוד. קיימת עמימות בנוגע למקור המחברת. הסיבה העיקרית לכך היא שהפואמה לא פורסמה על ידי המחברת, אף על פי שבשלב מאוחר יותר היא היחידה שדרשה על הפואמה זכויות והכרה. כיום מרי מוכרת באופן רשמי כמחברת הפואמה, וחתימתה נראית בכל הדפס של הפואמה. ישנה תאוריה נוספת, שלפיה הפואמה נכתבה בנוסח המזכיר מאוד תפילות בקרב אינדיאנים, ולכן אמיתותה של המחברת מוטלת בספק. ב-1996 הלחין וילבר דקלס את הפואמה ועיבד אותה מחדש לשיר. בגרסה זו הפואמה מתחילה ונגמרת באופן זהה למקור, אך שאר הבתים שונו. מידע על היצירה "אל נא תבכו מעל קברי" באתר מיוזיק בריינז גרסאות נוספות והערות שוליים הטקסט המקורי, כולל הספד המחברת מאמר על המחברת מרי אליזבת פריי גרסאות מוזיקליות
הפתגמים ההולנדיים

הפתגמים ההולנדיים (הולנדית: Nederlandse Spreekwoorden; ידוע גם בשם העולם ההפוך או השכמייה הכחולה) הוא ציור של פיטר ברויגל האב משנת 1559. הציור מציג נוף כפרי, והסצנות השונות בו מתארות כמעל למאה פתגמים וניבים הולנדיים. המקור – שמן על בד בגודל 117 על 163 ס"מ – מוצג בגמלדה-גאלרי בברלין. להלן הפתגמים (בתרגום מילולי מהולנדית, עם הסבר או ניב דומה בעברית) שבציור: מדיה וקבצים בנושא הפתגמים ההולנדיים בוויקישיתוף הלכלוך על התמונה מאפשר לזהות את הכלב אך בקושי המשמעות המדויקת אינה ידועה אזכור למשל השועל והחסידה של איזופוס
יהודה לפידות

יהודה לפידות (נולד ב-13 באוגוסט 1928) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה לביוכימיה באוניברסיטה העברית בירושלים, וראש ארגון "נתיב" לשעבר. נודע בכתיבת ההיסטוריה של האצ"ל, שבו היה חבר בצעירותו. יהודה לפידות נולד בארץ-ישראל. בגיל 15 הצטרף לאצ"ל והשתתף במאבק בשלטון הבריטי, תחת הכינוי "נמרוד". נפצע בזרועו בעת שהשתתף בהתקפה על מתקני הרכבת בדרום הארץ. בתחילת מלחמת העצמאות לחם בירושלים במסגרת האצ"ל, ובין השאר, היה סגן מפקד כוח האצ"ל בדיר יאסין. כן עמד בראש כוח האצ"ל שנטל חלק בקרב רמת רחל. באוקטובר 1948, הוביל את הקמתה של חוות ההכשרה החקלאית במבצר שוני. בשנת 1949 החל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 1960 קיבל תואר דוקטור לביוכימיה. עסק במנגנון הביוסינתזה של החלבונים פרסם ספרים, כולל ספרי לימוד בתחום זה. ב-1973 מונה לפרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית. בשנת 1981 מונה על ידי ראש ממשלת ישראל, מנחם בגין, לעמוד בראש "נתיב" ("לשכת הקשר") וכיהן בתפקיד זה עד 1985. בשנת 1988 פרש מהאוניברסיטה העברית והחל לעסוק בחקר ההיסטוריה של תקופת המנדט ובעיקר תולדות האצ"ל, ופרסם ספרים אחדים בתחום זה. נמנה עם מקבלי עיטור יקיר ירושלים לשנת תשס"ח. אנליזה איכותית וכמותית: לבתי הספר התיכוניים, אסכולה, תל אביב, תש"ך התכונות הכימיות: הפיזיקליות והביולוגיות של פולי חומצות אמיניות המכילים סרין, חמו"ל, ירושלים, תש"ך כימיה של תרכובות פוספט בעלות חשיבות ביולוגית, אקדמון, ירושלים, תש"ל על חומותייך, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תל אביב, תשנ"ב 1992 הסזון - ציד אחים, מכון ז'בוטינסקי בישראל, תל אביב, תשנ"ד 1994 בלהב המרד: מערכות האצ"ל בירושלים, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תל אביב, תשנ"ו 1996 פרקים בתולדות האצ"ל, מכון ז’בוטינסקי, תל אביב, תשנ"ט 1998 לידתה של מחתרת: האצ"ל בשנות השלושים, ברית חיילי האצ"ל, תל אביב, תשס"ב 2001 היום שרה הקטנה: סיפורן של לוחמות האצ"ל, מכון ז’בוטינסקי ואגודת מוזיאון האצ"ל, תל אביב, תשס"ג 2003 האצ"ל בחיפה האדומה, ברית חיילי האצ"ל, תל אביב, תשס"ו 2006 מדיה וקבצים בנושא יהודה לפידות בוויקישיתוף יהודה לפידות, באתר "דעת" פרופסור יהודה לפידות, מספר על קרב רמת רחל במסגרת פרוייקט תולדות ישראל, ראיון בערוץ "פלג פנחס לוי", באתר יוטיוב (אורך: 10:41), Nov 25, 2009 יהודה לפידות מדבר על האצ"ל, ראיון בערוץ "Tzachi Lapidot", באתר יוטיוב * יהודה לפידות (1928-), דף שער בספרייה הלאומית
מקלע ויקרס

מקלע ויקרס (באנגלית: Vickers machine gun) היה המקלע הבינוני העיקרי של בריטניה בשתי מלחמות העולם. המקלע מבוסס על מקלע מקסים שאותו החליף בשירות הצבא הבריטי. משקל המקלע בין 15 ל-23 קילוגרם, בהתאם לתוספות שהוצמדו לו. היירם מקסים פיתח את המקלע המהפכני שלו בשנות השמונים המאוחרות של המאה ה-19, ובמהרה הם נכנסו לשירות בצבאות אירופה הגדולים. יותר מכך, בעסקה עם חברת הנשק הבריטית "ויקרס", הבטיח מקסים שהנשק יכנס לייצור המוני. ואכן, מקלע המקסים שיוצר על ידי חברת ויקרס לא רק נמכר לצבא הבריטי, אלא גם נמכר לצבאות רבים ברחבי העולם. למרות הצלחת הנשק, ועם פקיעת זכויות הפטנט של ממציאו, היירם מקסים, החליטה חברת ויקרס לייצר גרסה משופרת שלו. הנשק שנוצר היה קל יותר מה"מקסים" המקורי, ובעל ביצועים זהים, ולכן אומץ על ידי הצבא הבריטי ב-1912. הנשק נקרא "מקלע ויקרס". המקלע עצמו היה עדיין כבד, אם כי פחות ממקלע "מקסים", ושקל 50 קילוגרם פחות ממנו, בהתאם למקבע שעליו הותקן ולכמות התחמושת. התחמושת הייתה בקוטר 7.7 מ"מ (0.303 בריטי), דומה לזו של הרובה הבריטי הסטנדרטי לי אנפילד. הכדורים הוזנו בסרט מבד כותנה שהכיל כ־250 כדורים. המקלע התפרסם באמינותו הרבה. באחד מקרבות מלחמת העולם הראשונה, באוגוסט 1916, הפלוגה הבריטית ה-100 מקורפוס המקלעים, בה היו עשרה מקלעי ויקרס, ירתה במשך 12 שעות רצופות כמיליון כדורים ללא שום תקלות, תוך שהיא מחליפה 100 קנים למקלעים. זוג מקלעי ויקרס הורכבו במטוס הימי הדו-כנפי וחד-מנועי קאנט 25 שהיה בשירות חיל האוויר המלכותי האיטלקי בין השנים 1931–1943. עקב משקלו הכבד יחסית כלל צוות המקלע ביחידות החי"ר מספר אנשים. בדרך כלל כלל הצוות 6–8 איש. אחד להפעלתו, אחד להזנת השרשראות והשאר לנשיאת הציוד והתחמושת. בתקופת מלחמת העולם הראשונה הוא היה נישא על גבי פרדות וסוסים. ביחידות הרכובות האוסטרליות כלל צוות המקלע שישה חיילים כאשר המקלע וחלקיו נישאו על גבי שני סוסים נוספים. בהמשך הוא הותקן גם על גבי כלי רכב שונים. בתקופת מלחמת העולם השנייה הוא הותקן גם על גבי שריוניות בריטיות. עקב התבססותו על קירור מים, הפך המקלע לכלי מיושן יחסית למקלעים שהופיעו בצבאות השונים שפעלו כבר על בסיס קירור אוויר, כגון המקלע האמריקני מסוג M1919 בראונינג, הגרמני מסוג MG34 וכן MG42, או הצ'כי מסוג בזה 7.92 מ"מ. מקלע זה היה המקלע הבינוני הנפוץ ביותר בקרב גדודי החי"ר של הצבא המצרי בתש"ח. צוותי המקלע המצריים נעו באמצעות נושאי ברן זחליליים. אזכור להפעלת מקלעי ויקרס מצריים בקרבות תש"ח בדרום: קרב עבדיס, קרב בית דראס, קרב יד מרדכי, קרב נגבה. מדיה וקבצים בנושא מקלע ויקרס בוויקישיתוף Hogg, Ian V.; Batchelor, John (1976). Weapons & War Machines. London: Phoebus. pp. 62. ISBN 0-7026-0008-3
מיכאל אלמז

מיכאל (מיקו) אלמז (21 בדצמבר 1921 - 16 באוקטובר 2012) היה איש תיאטרון, במאי, מחזאי ושדר רדיו ישראלי ואנגלי. מאז 1968 התגורר בלונדון. נולד בשם חיים יעקב גבאי בשכונת תל בנימין ברמת גן בשנת 1921. למד בגימנסיה הרצליה ובאוניברסיטה העברית בירושלים. בימי מלחמת העולם השנייה, בהיותו בשנות העשרים לחייו התגייס לצבא הבריטי ושירת בו ארבע שנים. בשנת 1946 היה ממקימי "קבוצת במאבק" (עם אורי אבנרי ואחרים). לאחר מכן למד לימודי תיאטרון בניו יורק. במהלך עבודתו במחלקת הדרמה של קול ישראל עיבד וביים כמה עשרות תסכיתי רדיו. אלמז היה המייסד של שני תיאטרוני שוליים המעלים מחזות שאינם מוצאים את ביטויים בתיאטרונים הממוסדים. הראשון היה תיאטרון זירה, תיאטרון קטן שפעל בשנים 1949 עד 1958, שהעלה מחזות מקוריים ואוונגרדיים כדוגמת "מחכים לגודו" של סמואל בקט, שפורסם ב-1955 בשם "אנו מחכים למראל". כמו כן העלה את "בדלתיים סגורות" של ז'אן-פול סארטר ו"הזמרת בעלת הקרחת" של אז'ן יונסקו, שהוצג ב-1955. המחזה "מעבר לגבול" פרי עטו, שהועלה בתיאטרון זה, היה המחזה הראשון שהוצג בישראל על בעיית הפליטים הפלסטינים. בשנים הראשונות הוצגו בו מחזות במסגרת של זירה ממש, כשהקהל יושב מסביב, ולאחר מכן עבר התיאטרון להצגת מחזות מעל בימה חזיתית. בשנת 1991 שיחק בסרט Under Suspicion בכיכובו של ליאם ניסן.[1] השני היה תיאטרון המרתף שהחל לפעול בשנת 1968 בהצגת שני מחזות של אוגוסט סטרינדברג. בשנות החמישים והשישים, בין עיסוקיו בתיאטרון הישראלי, שהה מיכאל אלמז פרקי זמן בלונדון והיה שדרן של השידור העברי של הבי בי סי. ששודרה בשנים 1949 עד 1968 ובה שידרו גם שדרים ישראלים נוספים כחגי פינסקר, יעקב אחימאיר, ושדר הספורט נסים קיוויתי. במסגרת זו פעל ככתב קול ישראל בלונדון והמשיך בכך גם אחרי סגירת המחלקה העברית של הבי.בי.סי באוקטובר 1968. באותה שנה, זמן קצר לאחר ייסוד תיאטרון המרתף, עזב מיכאל אלמז את הארץ והשתקע בלונדון, ב-1974 הקים יחד עם אשתו Pam Martell תיאטרון שוליים ראשון מסוגו בקומה השנייה מעל מסבאה בכיכר לסטר, וזכה להכרה על תרומתו החשובה לפרינג' האנגלי, והצגתו Intimacy ע"פ סיפור של ז'אן פול סארטר נחשבת להצגת הפרינג' בעלת שיא ההופעות בפרינג'. במשך כל שנות שהותו בלונדון שמר אלמז על קשר הדוק עם ישראל, היה ער לנעשה בארץ והגיב בטוקבקים באתרי אינטרנט ישראלים. בתגובותיו הוא הגן על המדינה כנגד תוקפיה בתקשורת. אופיינית תגובתו משנת 2006 באתר של עיתון הארץ: דניאל מחובר... הוא רודף פרסומת שאינו מחמיץ שום הזדמנות על מנת להופיע בתקשורת הבריטית ולהשמיץ את ישראל. הוא אחד מקבוצה קטנה של ישראלים המאוחדים בשנאה עמוקה למדינת ישראל והשואפים להורסה. לצערנו יש להם תמיכה בציבוריות הבריטית וכמובן בקהילה המוסלמית המתעצמת באנגליה. בשנת 2009 סיים מיכאל אלמז כתיבת מחזה חדש בשם Cow in the Desert (פרה במדבר) על המסחר בנשים רוסיות במזרח התיכון והחל בכתיבת רומן פוליטי. מיכאל אלמז נפטר בלונדון ב-2012 והותיר אחריו את אשתו פאם. משלנו שחמט מעבר לגבול לילה בכנען מזל דגים האוצר במערה הביוגרפיה של מיכאל אלמז באתר הבריטי Universal Arts (באנגלית) תמונתו של מיכאל אלמז, דבר, 13 בינואר 1966 מיכאל אלמז באתר unfinishedhistories מחכים לגודו – זו הפעם השביעית, דבר, 15 באוקטובר 1980 מיכאל אלמז (1921-2012), דף שער בספרייה הלאומית מיכאל אלמז, בארכיון הבימה
בן חנניה

האם התכוונתם ל... בן חנניה (כתב עת) – כתב עת לחכמת ישראל בהונגריה, בעריכת לאופולד לעף. אישים: אברהם בן חנניה – תלמיד של רבי יוסף מטראני ומחכמי ארץ ישראל, שד"ר ומקובל. אלעזר בן חנניה – מנהיג יהודי בימי המרד הגדול. רבי יהושע בן חנניה – תנא בדור השני, בן שבט לוי, ראש ישיבה בפקיעין שבגליל. ישוע בן חנניה – נביא מתקופת בית שני המוזכר אצל יוסף בן מתתיהו. יהושע בן חנניה - שם העט של יעקב יהושע, מזרחן, סופר וחוקר היישוב היהודי בירושלים. חנניה
ראזגרד (מחוז)

מחוז (אובלסט) ראזגרד (בבולגרית: Област Разград) הוא אחד מ-28 מחוזות בולגריה, ממוקם בצפון מזרח המדינה באזור רמת הדנובה ועיר הבירה שלו היא העיר ראזגרד. בשטח המחוז עובר נהר לום, שורר בו אקלים ממוזג, כאשר הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 11oc וכמות המשקעים הממוצעת עומדת על 600 מ"מ בשנה. שטח המחוז מהווה 2.4% מכלל שטחה של בולגריה. אוכלוסיית המחוז היא בעלת מגוון אתני ונחלקת ל-44% בולגרים, 47% טורקים ו-9% בני רומה. מבחינת האמונה הדתית, 53.7% הם מוסלמים ו-43.2% הם נוצרים אורתודוקסים. המחוז נמצא על קו מסילת הרכבת בין וארנה לרוסה. כלכלת המחוז נסמכת על חקלאות מפותחת בעיקר דגנים כגון חיטה ושעורה ותירס ונגזרות שלה כגון תעשיית מזון ושימורים. כמו כן ישנם מפעלי תרופות, תעשיות זכוכית ועיבוד עץ. בשטח המחוז נמצא הקבר התראקי בסוושטארי, שהוכרז כאתר מורשת עולמית. כמו כן ישנם מספר מוזיאונים, כגון המוזיאון הארכאולוגי בסבוריאנובו, מוזיאון אתנוגרפי בראזגרד ומוזיאון חיי הכפר, שנמצא בכפר בלגואבו. האזור כולו היה חלק מהממלכה התראקית והחלה בו התיישבות מאורגנת במהלך המאה ה-6 לפנה"ס. בתקופה ההלניסטית היה בחזקת ממלכת מוקדון, עד שבמאה ה-1 לספירה הפך לפרובינציה רומית, שעיר בירתה הייתה אבריטוס, (היום ראזגרד). במאה ה-5 נכבש ויושב האזור על ידי שבטי הונים ובסוף המאה ה-6, נכבש ולמעשה הוחרב כליל על ידי שבטי אווארים. בהמשך התחלפה השליטה באזור בין האימפריה הבולגרית הראשונה, האימפריה הביזנטית והאימפריה הבולגרית השנייה. ב-1388 כבש הסולטאן מוראט הראשון, שליט האימפריה העות'מאנית את כל האזור ובכלל זה עיר הבירה ראזגרד, והם הפכו חלק ממחוז (איילט) עות'מאניים למשך כ-500 שנים. ב-1878 לאחר תבוסת העות'מאנים במלחמה העות'מאנית-רוסית (1877-1878), הפך האזור חלק מנסיכות בולגריה מתוקף סיכומי קונגרס ברלין. מדיה וקבצים בנושא מחוז ראזגרד בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ראזגרד
האחים שלוש

האחים שלוש היה תאגיד פרטי בבעלות האחים יוסף אליהו ואברהם חיים שלוש. תאגיד זה עסק בתחומים רבים והיה פעיל למן סוף המחצית השנייה של המאה ה-19 ועד שנות ה-40 של המאה ה-20. עיקר פעילותו של התאגיד התרכזה בגאולת קרקע וברכישת אדמות בהיקפים גדולים מאוד בארץ ישראל וכן בפיתוח ובנייה של היישוב היהודי המתחדש בארץ ישאל למן תחילת הופעת הציונות בסוף המאה ה-19. פעילות זאת נעשתה, בין היתר, על ידי בית חרושת למוצרי בנייה טרומיים מבטון שהיה בבעלות התאגיד. בית חרושת למוצרי בנייה טרומיים מבטון והוא חלוץ תעשייה זו באזור יפו וככל הנראה גם בארץ ישראל כולה. את בית החרושת הקימו בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-19 אברהם חיים שלוש ויוסף אליהו שלוש, שניים מבניו של אהרן שלוש, במגרש שהיה צמוד לבית אביהם בנוה צדק (רחוב שלוש 32 בתל אביב). תחילה הוקם במקום בית חרושת למרצפות מלט. בראשית המאה ה-20 התרחבו תחומי הייצור וכללו מגוון רחב של מוצרים טרומיים מבטון (עמודים, מעקות, משקופי חלונות, מדרגות, תומכות למרפסות ומאוחר יותר גם בלוקים לבנייה). מוצרים אלה שולבו ברבים מבתי השכונות היהודיות והערביות של יפו, ומאוחר יותר גם בבתים בתל אביב. מוצרי בית החרושת שווקו גם בחיפה, בירושלים ובשכם. לאחר מלחמת העולם הראשונה הצטרף לניהול בית החרושת ישעיה לוריא, גיסם של אברהם חיים ויוסף אליהו שלוש. בית החרושת פעל, ככל הנראה, עד תחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 ונסגר כתוצאה מן המשבר הכלכלי שבו היה שרוי ענף הבנייה באותן שנים. בשטחו המשיכו לפעול בתי מלאכה שונים. בשנת 2006 נהרסו כל מבני בית החרושת מלבד החומה שהקיפה אותו ושער הכניסה שהוביל אליו. יוסף אליהו שלוש, פרשת חיי, הוצאת בבל, 2005 (1931). אור אלכסנדרוביץ', כורכר, מלט, ערבים, יהודים: איך בונים עיר עברית, תיאוריה וביקורת 36, 2010. יוסף אליהו שלוש, "פרשת חיי", עמ' 90.
חוניו הראשון

חוניו הראשון היה כהן גדול מבית חוניו. לאחר ידוע הכהן, אביו, שחי באמצע המאה ה-4 לפנה"ס, ותקופת כהונתו חופפת לתקופת מלכותו של אלכסנדר הגדול. בשנת 330 לפנה"ס עם פטירתו של הכהן הגדול ידוע, התחיל לכהן בכהונה הגדולה חוניו בנו, המכונה חוניו הראשון עקב קיומם של עוד כוהנים גדולים בשם זה שכיהנו אחריו. חוניו הראשון כאביו הרחיק את השומרונים (כותים) והשתדל להבאיש את ריחם בעיני העם. לפי המסורת היהודית[דרוש מקור] ביקר אלכסנדר הגדול בעיר פעמיים במהלך מסעיו ובביקורו השני הוא נפגש עם חוניו וכן עם אביו, ידוע. לדעת חלק מהחוקרים, ההתכתבות בין מלך ספרטה לבין חוניו הכהן הגדול, המצוטטת בספר קדמוניות היהודים, התקיימה עם חוניו הראשון. חוניו הראשון כיהן בכהונה הגדולה כ-20 שנה, עד פטירתו בשנת 310 לפנה"ס. הכהן הגדול אחריו היה בנו שמעון הראשון. זאב יעבץ, תולדות ישראל, חלק רביעי "חוניו הראשון", במהדורת 1901–1906 של האנציקלופדיה היהודית (באנגלית) ראו, ספרו של יקותיאל יהודה גרינוואלד "תולדות הכהנים הגדולים".
ספרות עם ישראל

ספרות עם ישראל או ספרות יהודית היא מכלול יצירות ספרותיות (סיפורת, שירה, מחזאות וכו') שנכתבו על ידי יהודים בלשונות היהודים, בהן עברית, יידיש, לאדינו, ערבית יהודית ועוד. חטיבה מיוחדת בספרות עם ישראל מהווה היצירה בשפה הארמית, כגון התלמודים וספר הזהר. המושג של ספרות עם ישראל נועד להחליף את תפיסת הספרות בלשון לאומית יחידה, בתפיסת ספרות לאומית רב-לשונית ורב-תרבותית. בכך ניתן מענה למורכבותה של הספרות היהודית, המאופיינת בריבוי לשוני ותרבותי, מצד אחד, ובתודעת עם היסטורית, דתית, חברתית ואישית אחידה, מצד שני. בגישה זו נבחנים בפרספקטיבה מאחדת יצירות סופרים ומסורות ספרותיות מתרבויות ומשפות שונות, וכן מפעלים אינדיבידואליים של סופרים שכתבו ביותר משפה יהודית אחת. המושג ספרות עם ישראל מתבסס על מחקרים של אותם מבקרי ספרות שרואים יצירות ספרות יהודית בלשונות שונות כמכלול אחד. דב סדן היה בין הראשונים שבהם. גרעינה וחלקה הגדול של ספרות עם ישראל מהווה ספרות עברית – מכלול ספרות היהודים בשפה העברית מהמקרא ועד ימינו. מעמדה המרכזי של השפה העברית בספרות עם ישראל מתבסס על שני גורמים: א) ייחודיותה של העברית כלשון הקודש של העם – בשני היבטים: כלשונם של רוב הספרים בתנ"ך, וכלשון הפולחן; ב) הבחירה בעברית כשפה של תנועת ההשכלה היהודית, של התנועה הציונית, וכשפתה של מדינת ישראל. יחד עם זאת, במשך מאות שנים לא פסקה היצירה הספרותית היהודית בשפות אחרות באזורי-ישוב שונים: ספרות יידיש בשלוש תקופותיה (העתיקה, המשכילית והחסידית, והמודרנית) במזרח אירופה ובמרכזה; ספרות יהודית-ספרדית בספרד ובארצות בהן התיישבו מגורשי ספרד וצאצאיהם. רוב ספרות ההגות היהודית-ספרדית של היוצרים הבולטים ביהדות ספרד כגון הרמב"ם וספרו הפילוסופי מורה נבוכים, יהודה הלוי וספרו הפילוסופי הכוזרי, שלמה אבן גבירול וספרו הפילוסופי מקור חיים, רבנו בחיי אבן פקודה וספרו הפילוסופי חובת הלבבות ויוצרים נוספים נכתבה בערבית יהודית. שפה נוספת באמצעותה יצרו בספרות היהודית- ספרדית היא הלאדינו. היוצרים הבולטים והנודעים ביהדות ספרד לא יצרו בשפת הלאדינו. גם יהודי ארצות האסלאם לפני גירוש ספרד, קל וחומר לאחר הגעת המגורשים יצרו ספרות בערבית יהודית דוגמה בולטת לכך היא ספרו הפילוסופי של סעדיה גאון, אמונות ודעות. מדיה וקבצים בנושא ספרות עם ישראל בוויקישיתוף מידע על ספרות יהודית בקטלוג הספרייה הלאומית
התנגדות לאנרגיה גרעינית

ההתנגדות לאנרגיה גרעינית נוגעת בעיקר לשימוש בביקוע גרעיני לצורך ייצור חשמל לשימושים אזרחיים. המתנגדים לאנרגיה גרעינית טוענים כי מדובר במקור אנרגיה שהסכנה הפוטנציאלית שבו גבוהה, ומעלים ספקות בדבר היכולת של חידושים טכנולוגיים להפחית סכנות אלו. המבקרים טוענים כי כורים גרעיניים מועדים לתאונות, שכן לא מעט תאונות כאלו כבר אירעו בעבר, כמו גם מקור לזיהום רדיואקטיבי בשל תאונה או חבלה. מאידך, התומכים באנרגיה גרעינית טוענים כי מדובר במקור להפקת אנרגיה בת קיימא אשר כמעט ואינו מזהם את הסביבה, עשוי לתרום להפחתת פליטות גזי החממה ומפחית את התלות בייבוא דלקים מחצביים ובראשם הנפט. כמו כן, המצדדים טוענים כי כורים גרעיניים המיוצרים בטכנולוגיות חדישות מפחיתים סכנות בשימוש באנרגיה כמו טיפול בפסולת רדיואקטיבית, וכי מספרן של התאונות הגרעיניות במדינות המפותחות נמוך באופן יחסי. למעשה, אנרגיה גרעינית היא מבין השיטות הבטיחותיות ביותר ליצור חשמל, ועומדת על כ- 0.07 מתים לכל טרה-וואט-שעה (מספר דומה לזה של אנרגיה סולארית ואנרגיית רוח), בהשוואה לנפט (18.43 מתים) ופחם (24.62 מתים). ניתן לחלק את הדיון בהשפעות הסביבתיות של אנרגיה גרעינית לשניים: זיהום ישיר (דוגמת פליטה של גזים רעילים וגזי חממה), פסולת גרעינית ופליטת מזהמים הקשורים למחזור החיים של תהליך הייצור. מצדדי האנרגיה הגרעינית טוענים כי יתרונה העיקרי הוא כי תהליך ההפקה הישיר של אנרגיה כתוצאה מביקוע הגרעין אינו מלווה בפליטת מזהמים המאפיינים את השימוש בדלקים מחצביים (דוגמת תחמוצות חנקן, תחמוצות גופרית, חלקיקים וכספית) או בפליטת גזי חממה. למחזור החיים של הדלקים הדרושים להפקת אנרגיה גרעינית השפעות סביבתיות כבדות, בעיקר בכריית האורניום, הובלתו ואפסונו לאחר שהסתיים השימוש בו. עם זאת, ישנן חלופות כגון כורים אשר משתמשים בתוריום במקום באורניום. כור גרעיני הוא מתקן מורכב, אשר מצריך שימוש בכמויות גדולות של משאבי טבע, בהן מתכות כבדות. אנרגיה אנרגיה בת קיימא אנרגיה גרעינית What are the safest sources of energy?, Our World in Data
לוצו

לוצו (מלטית: Luzzu, רבים לוצי - Luzzi או לוצייט - luzzijiet) היא סירת דיג מלטזית מסורתית, ששורשיה מיוחסים בדרך כלל לפיניקים. הלוצו עשויה מעץ, וצבועה בגוונים חזקים של אדום, חום, ירוק, צהוב וכחול. דוגמת הצבעים עוברת מדור לדור במשפחה. בחרטומה ציור או תבליט של זוג עיניים, המיוחסות פעמים רבות בטעות לעיניו של האל המצרי רע. למעשה העיניים הן שריד לנוהג פיניקי קדום, והן משמשות כסגולה נגד עין הרע. לעיתים אף תולים הדייגים בסירה ענפי דקל שבורכו ביום ראשון של הדקלים. לעיטורי הסירה נוספים פעמים רבות גם מוטיבים מעולם הצומח. בסיסו של הלוצו שטוח ומחודד בשני קצותיו, אך קיימות סירות שבסיסן האחורי רבוע, ואלה מכונות קייק (Kajjik). בעבר הונע הלוצו בעזרת מפרשים, אך כיום הוא בדרך כלל ממונע במנוע דיזל. הלוצו משמש לעיתים גם כסירת נוסעים, והוא הופיע על מטבעות של שתי לירות מלטזיות בין השנים 1979-1989. מדיה וקבצים בנושא לוצו בוויקישיתוף תמונות של לוצי אודות הלוצו