laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
דזורדזור

דזורדזור (ארמנית Ծոր Ծոր; פרסית زور زور) הוא מנזר ארמני השוכן כעשרה קילומטרים דרומית לעיר מאקו במחוז מערב אזרבייג'ן באיראן. המנזר הוקם בשנת 1314 במקום בו שכן מבנה דתי צנוע שנבנה בסגנון ביזנטי במאה ה-10. דזורדזור הגיע לשיאו במאה ה-14. המקום חרב בתחילת המאה ה-16, כאשר השאה הספווי עבאס הגדול הורה על גירוש הארמנים למרכז איראן, ורק קפלה בודדת שרדה ממנו. עם הקמתו של סכר על נהר מאקו בסמוך למנזר, העניקה הכנסייה האפוסטולית הארמנית את הסכמתה להעברת המבנה, ובשנים 1987–1988 הוא הוזז על ידי ממשלת איראן בכ-600 מטר ממיקומו המקורי. בהזדמנות זו חודש המבנה ושופץ, ואבנים שהיו מפוזרות סביבו באתר הקודם הושמו במקומן. בשנת 2008 העניק ארגון אונסק"ו למנזר מעמד של אתר מורשת עולמית, ביחד עם שני מנזרים ארמנים נוספים בצפון-מערב איראן. קפלת אם האלוהים (סורפ אסטוואצאצין) היא המבנה היחיד שנותר מהמנזר, והיא מתוארכת לתקופה שבין המאה ה-9 למאה ה-14. צורת הקפלה כשל צלב, היא עשויה מאבן גיר, ותקרתה בנויה בצורת קמרון חבית. היא נושאת כיפה הנחה על מבנה בצורת גליל שלו 16 צלעות. בגליל קבועים חלונות המאפשרים חדירת אור אל חלל המבנה. מדיה וקבצים בנושא דזורדזור בוויקישיתוף Three Armenian jewels in Iran
כוח שמירת השלום הרוסי בגאורגיה

כוח שמירת השלום הרוסי בגאורגיה הוא כוח שהוצב בשנת 1994 באזורי העימות של גאורגיה, באבחזיה ובדרום אוסטיה על ידי חבר המדינות ומורכב בעיקר מחיילי הפדרציה הרוסית. עם הכרזת העצמאות של גאורגיה, באפריל 1991, היו מוצבים בגאורגיה בסיסים צבאיים רוסיים במסגרת המחוז הצבאי של עבר הקווקז. למרות דרישת הגאורגים לא פינו הרוסים את הבסיסים, ואף התערבו בסכסוכים הפנימיים בגאורגיה. בתחילת 1993 ביקש נשיא גאורגיה, אדוארד שוורדנדזה, מהארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה (OSCE) והאו"ם להציב כוחות של שמירת שלום בגאורגיה, בעקבות מלחמת אבחזיה ומלחמת דרום אוסטיה, אולם ללא הצלחה. בסתיו 1993 ניחתה על גאורגיה מתקפה מסיבית מהצבא האבחזי, שזכה כנראה לתגבור מרוסיה. כתוצאה מכך נאלץ שוורדנדזה להסכים להצעתה של רוסיה להצטרפות לחבר המדינות. ב-3 בפברואר 1994 חתמו ילצין ושוורדנדזה בטביליסי על הסכם לשיתוף פעולה צבאי. גאורגיה הסכימה להצטרף להסכם הביטחון הצבאי של חבר העמים ואיפשרה לרוסיה להותיר שלושה בסיסים על אדמתה של גאורגיה. הרוסים טענו כי הבסיסים נחוצים לצורך השמירה על השלום והיציבות באזור קריטי מדרום לרוסיה. במקביל כפתה רוסיה על הבדלנים האבחזים להשתתף בשיחות השלום. ב-14 במאי 1994 נחתם במוסקבה הסכם הפסקת האש והפרדת כוחות על ידי המעורבים בסכסוך הגאורגי-אבחזי, שנקרא הסכם מוסקבה (1994). כעדים לחתימת ההסכם חתמו נציגי האומות המאוחדות, הפדרציה הרוסית והארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה. ההסכם קיבל גושפנקה של האו"ם בהחלטת האו"ם מספר 934. בהסכם הסכימו גאורגיה ואבחזיה על הפסקת אש ויצירת אזור ביטחון מפורז. כמו כן הסכימו הצדדים על הצבת כוח שמירת שלום של חבר המדינות, שיפקח על יישום ההסכם בעזרתו של כוח המשקיפים של האו"ם בגאורגיה (UNOMIG), שהפך אף הוא לכוח שמירת שלום. הבסיס הרוסי בגודאותה שהיה באבחזיה עוד מתקופת השלטון הסובייטי, הפך ב-24 ביוני 1994 לכוח שמירת השלום, על פי החלטת חבר המדינות. עם תחילת פעילותו ניסה הכוח לטפל בבעיית 300,000 הפליטים הגאורגים שברחו מבתיהם במהלך מלחמת אבחזיה לגאורגיה עצמה ולצפון הקווקז, אולם ללא הצלחה. למעשה, כמו בדרום אוסטיה, הקים כוח שמירת השלום מחנות באזור החיץ ושמר על הפרדה בין הניצים. כבר בשלב זה העלו הגאורגים טענות כי הכוח ממלא תפקיד פסיבי של מעין משמר גבול ולא כוח שמירת שלום. באוגוסט 1995 עזר כוח השלום לשר הממונה על הביטחון הלאומי של גאורגיה, איגור גיאורגדזה, שנמלט מגאורגיה. הוא הואשם בניסיון להתנקש בנשיא הגאורגי שוורדנדזה. כוח שמירת השלום הרוסי לא הצליח לייצב את המצב בין גאורגיה לאבחזיה. חטיפת ארבעה משקיפי או"ם בפברואר 1998, הפגנה של כ-15,000 איש בטביליסי, במטרה להאיץ את החזרת הפליטים הגאורגיים לבתיהם וניסיון ההתנקשות כנגד שוורדנדזה, הגדילו את חוסר שביעות הרצון מכוח שמירת השלום. פתיחת מלחמת אבחזיה הוכיחה את אוזלת ידו של כוח שמירת השלום, כאשר מאות אבחזים פשטו על כפרים מאוכלסים בגאורגים. המחוז הצבאי של עבר הקווקז אלברכט שנבל (2001), ביטחון דרום-מזרח אירופה, עמ' 52-54, ISBN 1590330978 (באנגלית) מדיה וקבצים בנושא כוח שמירת השלום הרוסי בגאורגיה בוויקישיתוף ג'ון מקינלי ופטר קרוס (2003), שומרי שלום אזוריים: הפרדוקס של שמירת השלום הרוסית, מסת"ב 9280810790 (באנגלית)
אלכסיי קורופטקין

אלכסיי ניקולאייביץ' קורופטקין (ברוסית: Алексей Николаевич Куропаткин) ‏ (17 במרץ (29 במרץ לפי הלוח הגרגוריאני) 1848 - 16 בינואר 1925) היה גנרל רוסי. בשיא הקריירה שלו, במלחמת רוסיה–יפן, פיקד על הארמייה המנצ'ורית ולאחר מכן על כל כוחות היבשה הרוסים, וכיהן כשר המלחמה של האימפריה הרוסית בין השנים 1898–1904. פיקודו הלקוי היה בין הגורמים לתבוסת האימפריה הרוסית במלחמה זו. קורופטקין כתב מספר ספרי היסטוריה צבאית, ביניהם ספר זכרונות אודות מלחמת רוסיה–יפן, ספר בו ניסה לטהר את שמו ולהפיל את עיקר אשמת כישלונה של רוסיה במלחמה, על בעיות לוגיסטיות ואחרות שמהן סבל הצבא הרוסי. קורופטקין גויס לצבא בשנת 1864. בין השנים 1872 ל-1874 למד באקדמיה הצבאית של האימפריה הרוסית ולאחר מכן שהה תקופה קצרה עם הצבא הצרפתי באלג'יר. בשנת 1875 הועסק בשליחות דיפלומטית בקשגר, ולאחר מכן השתתף בסדרת מבצעים בטורקסטן וסמרקנד שנערכו במהלך 1876. במלחמת רוסיה - טורקיה קנה את עולמו כשהצטיין בתפקידו כראש המטה של הגנרל מיכאיל סקובלב. לאחר המלחמה כתב ספר העוסק במבצעים אלו, שזכה להתייחסות רבה. לאחר מכן חזר לשרת בגבולה הדרום מזרחי של האימפריה, בחטיבת הרובאים הטורקסטנית. קורופטקין מונה לשר המלחמה בשנת 1898 והיה מעורב במשא ומתן עם יפן בשנים שקדמו למלחמת רוסיה יפן. קורופטקין לא תמך במאבק מזוין ולאחר ביקור שערך ביפן בשנת 1903, התחזקו עמדותיו בנושא. למרות עמדותיו, ב-7 בפברואר 1904, ערב מלחמת רוסיה יפן, מונה קורופטקין למפקד העליון של כוחות היבשה הרוסיים במנצ'וריה והגיע לאזור חרבין ב 28 בפברואר. ב 13 באוקטובר מונה קורופטקין למפקד העליון של הכוחות הרוסים במזרח אסיה, תפקיד שמילא עד תחילת מרץ 1905. בעקבות קרב מוקדן, (הקרב היבשתי החשוב האחרון במלחמת רוסיה יפן) זיהה קורופטקין את חוסר היכולת לספק לכוחותיו מזון וציוד וביקש לעזוב את עמדותיו. בהתאם לבקשתו, בוצעו חילופי מפקדים עם הגנרל ניקולאי לינביץ' וקורפטקין מונה למפקד הארמייה המנצ'ורית, משרה שכיהן בה עד פברואר 1906. קורופטקין היה מעורב במחדל כוחות הקרקע הרוסיים במהלך המלחמה. אמנם, גישתו הצבאית של קורופטקין גרסה כי יש להימנע ממתקפה עד שקו הרכבת הטרנס סיבירית יוכל להביא מספיק ציוד וחיילים לחזית, אך הססנותו וזהירותו השפיעו באופן ברור על התבוסות החוזרות ונשנות של הכוחות הרוסים. לאחר המלחמה, טענו היסטוריונים צבאיים כי הססנותו וחוסר יכולתו לנהל מבצעים רחבי היקף היוו גורם משמעותי בכשלונה של רוסיה. בתורו, כתב קורופטקין את כתב ההגנה שלו שפורסם במספר ספרים ובמגוון שפות. במהלך מלחמת העולם הראשונה פיקד קורופטקין על כוחות הגרנדירים באוקטובר 1915. בפברואר 1916 הוצב כמפקד הכוחות הרוסים בחזית הצפונית. ביולי של אותה השנה שוחרר מתפקידו זה ומונה למושל הצבאי של טורקסטן. בתפקידו זה דיכא מרד גדול של התושבים המקומיים. לאחר מהפכת פברואר 1917 המשיך בתפקיד מושל. ביוני נכלא ונשלח לסנקט פטרבורג. שוחרר עד מהרה בעקבות צו של הממשלה הזמנית. קורופטקין ייסד בית ספר לילדי הסביבה ואף לימד בו, עד מותו בשנת 1925. מדיה וקבצים בנושא אלכסיי קורופטקין בוויקישיתוף אלכסיי קורופטקין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
הרפובליקה ההלנית הראשונה

הרפובליקה ההלנית הראשונה (ביוונית: Α' Ελληνική Δημοκρατία) הוא השם שניתן למדינה הזמנית שהתקיימה ביוון במהלך מלחמת העצמאות היוונית (1821-1827). זהו מונח היסטוריוגרפי בלבד, המדגיש כי אופי המשטר הזמני שקדם לייסודה של ממלכת יוון העצמאית היה חוקתי ודמוקרטי, ועל ידי כך קושר תקופה זו בתולדות יוון עם הרפובליקות ההלניות השנייה והשלישית שקמו מאוחר יותר. בשלבים הראשונים של המרד הוקמו בחלקים שונים של יוון מועצות אזוריות נבחרות, שניהלו את הלחימה בשלטון העות'מאני. הן הוחלפו בראשית 1822 על ידי ממשל מרכזי - האספה הלאומית הראשונה, שהתכנסה באפידברוס ואישרה את חוקתה הראשונה של יוון. המדינה החדשה לא זכתה להכרת המעצמות הגדולות של התקופה, ולאחר הצלחות ראשוניות איימה להתרסק הן בשל מלחמת אזרחים פנימית הן בשל ניצחונות הצבא הטורקי-מצרי בפיקודו של אבראהים פאשא, שנשלח לדכא את המרד. ברגעי משבר אלה הצילה התערבותן של המעצמות הגדולות – בריטניה, צרפת ורוסיה – את מאבקם של היוונים לחירות. הצעתן, שנוסחה בהסכם לונדון (1827), להעניק ליוונים אוטונומיה תחת ריבונות עות'מאנית, נדחתה על ידי הסולטאן הטורקי. קרב נאווארינו (1827), שניטש על רקע ניסיונן של המעצמות לאכוף את תנאי ההסכם, הסתיים במפלת הצי העות'מאני-מצרי וקירב את היוונים עוד יותר להשגת מטרתם – עצמאות מלאה. ב-1827 נתכנסה האספה הלאומית בפעם השלישית בטריזינה (טרויזן), הכריזה על הקמתה של "המדינה ההלנית" (Ελληνική Πολιτεία) ובחרה ברוזן יואניס קפודיסטריאס למושל יוון. קפודיסטריאס החל בכינון סדרי שלטון חדשים כדי לפתור את בעיותיה של הארץ מוכת המלחמה, אך בתוך זמן קצר נקלע לעימות עם החמולות והמנהיגים המקומיים החזקים, שנפגעו מן הרפורמות והסדרים החדשים שהנהיג. ב-1831 נרצח קפודיסטריאס על ידי יריביו הפוליטיים, ויוון הוטלה שוב למלחמת אזרחים. אחיו אבגוסטינוס, שמילא את מקומו, נאלץ להתפטר לאחר שישה חודשים. שוב התערבו שלוש המעצמות הגדולות, ובוועידת לונדון, שנתכנסה ב-1832, הכריזו על הפיכתה של מדינת יוון למונרכיה ומינו למלכה הראשון את הנסיך הבווארי אוטו מוויטלסבך. אלכסנדרוס מברוקורדטוס (Αλέξανδρος Μαυροκορδάτος)‏ 13 בינואר 1822- 10 במאי 1823 פטרוס מברומיכאליס 10 במאי 1823 - 31 בדצמבר 1823 גאורגיוס קונטוריוטיס (Γεώργιος Κουντουριώτης)‏ 31 בדצמבר 1823 - 26 באפריל 1826 נשיא הנציבות אנדריאס זאימיס (Ανδρέας Ζαΐμης)‏ 26 באפריל 1826 - 14 באפריל 1827 ועדה מושלת (מבחירתו של קפודיסטריאס ועד כניסתו לתפקיד, 14 באפריל 1827 - 23 בינואר 1828) יואניס קפודיסטריאס (נבחר ב-30 במרץ 1827), נכנס לתפקיד ב-24 בינואר 1828 - 9 באוקטובר 1831 אבגוסטינוס קפודיסטריאס, 9 באוקטובר 1831 - 9 באפריל 1832 3 ועדות מושלות שונות, 9 באפריל 1832 - 25 בינואר 1833 הפרלמנט ההלני - היסטוריה חוקתית של יוון
הידרתים

הידרתים (שם מדעי: Hydrozoa) היא מחלקה במערכת הצורבים, הקרובה למדוזות, שושנות ים ואלמוגים. חיות אלו הן טורפות – הן צדות את טרפן באמצעות תאים צורבים (נמטוציסטים) שמצויים בזרועות הציד. מרבית המינים במחלקה זו חיים במים מלוחים אך חלקם חי גם במים מתוקים. ברוב חברי המחלקה ישנו שילוב במחזור החיים הכולל שלב מדוזה ושלב פוליפ ואילו בחלקם קיים רק אחד משלבים אלו. במצב הפוליפ הפרט מקובע לקרקע ואינו בעל יכולת תנועה. כדי להתרבות ולהפיץ פרטים לאזורים אחרים מנץ הפוליפ מדוזות שהן בעלות יכולת תנועה והתרבות. רוב הרבייה של מחלקה זו היא באמצעות רבייה א-מינית, באמצעות הנצה. הפרט המפורסם מבין פרטי המחלקה היא ההידרה (ממנה נובע שמה של המחלקה כולה) המשמשת במחקרים רבים בביולוגיה. ההידרה קיבלה את שמה מכך שהיא בעלת יכולת רגנרציה – כשחותכים את ההידרה למספר חלקים כל חלק גדל והופך להידרה חדשה. תכונה זו מזכירה את ההידרה במיתולוגיה היוונית. ההידרה היא דו-שכבתית כאשר השכבה החיצונית היא האפידרמיס והפנימית אנדודרמיס. בין השכבות ישנה המזוגליאה שהוא שכבה דקה וחסרת תאים. מרבית נפחה נובע משכבת העיגון Bazal Lamina. תאי האפיתל הם מוסקולריים המכילים סיבי שריר אורכיים בעלי יכולת התכווצות. בשכבה הגסטרודרמלית מופיעים תאי עיכול טבעתיים Nutritive muscle cell. התאים בעלי כל אברוני תא אך בעלי פונקציה של שרירים. Cnidocyte – תאים צורבים באפיתל החיצוני. זהו תא רגיל בעל מבנה של תא טיפוסי שנוסף לו מנגנון צריבה. שמות התאים הצורבים ניתנים על שם מנגנון הצריבה. Nematocyst – מנגנון צריבה נפוץ המכיל קפסולה ובתוכה צינור מפותל דמוי צלצל המזריק את הטוקסינים הצורבים. לתא הצריבה מחוברים תאי עצב סנסוריים וריס חישה Cnidocil. כך יודע התא מתי לפעול. תאי הביניים Intersistal cell המצויים בהידרה הם תאים טוטיפוטנטיים המתמיינים לתאים מסוגים שונים לפי הצורך. התא הצורב שמופעל אינו ממוחזר אך במקומו ייווצר תא חדש על ידי התמיינות תא ביניים. סיפונופורים הידרה חומה המדוזה בת האלמוות מדיה וקבצים בנושא הידרתים בוויקישיתוף הידרתים, באתר ITIS (באנגלית) הידרתים, באתר NCBI (באנגלית) הידרתים, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) הידרתים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) הידרתים, באתר GBIF (באנגלית) הידרתים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
לזגינקה

לזגינקה (ברוסית: Лезгинка) הוא ריקוד קווקזי עממי-מסורתי הפופולרי בקרב תושבי הקווקז. ראשיתו של הריקוד הוא בתושבי האזור הלזגינים, ומכאן שמו. ריקוד זה משותף לכל תושבי הקווקז, וכל עם (אזרים, צ'רקסים, יהודי ההרים (ג'והורו), ארמנים, אווארים קווקזים, גאורגים, אבחזים, אוסטים ועוד) מתאפיין בסגנון שונה. הריקוד משלב בעיקר עבודת רגליים מאומצת, עם קואורדינציה. לעיתים ריקוד סולו של גבר (לרוב עם חרב) ולעיתים ריקוד זוגי של גבר ואישה. תנועותיו של הגבר הן כחיקוי העיט, עוף מרשים אשר בעוצמתו ובגודלו ומסמל את דמות הגבר. בין היתר כולל הריקוד עבודת ברכיים, צעדים חדים, חזקים ותמציתיים. כאשר הריקוד מבוצע בזוג, אין מגע בין הרקדנים. האישה רוקדת בעדינות ובאיטיות בובתית ביחס לריקוד של הגבר. לכל אחד מעמי הקווקז קיימות תנועות ספציפיות המבדילות במקצת את ריקוד הלזגינקה באזור מגוריהם. ככל הנראה הריקוד מהווה שריד של אמונות ומסורות פגאניות ומשערים שבתקופה קדומה הרקדן הופיע בבגד מיוחד עם נוצות של עיט. עד עתה נחשב העיט לציפור קדושה באזור. בעבר ריקוד גם היה תרוץ לפיתוח הכרות בין הצעירים. לפי המסורת, לבחורה צעירה אסור היה לצאת לרחוב לבד. במהלך אירועים שונים בכפרים היו מותרים ריקודים משותפים של לזגינקה אך גם אז ללא מגע ישיר בין צעיר לצעירה. קיימת גם תאוריה על הקשר בין הריקוד ומיתוס יווני על פרומתאוס. ההשערה מבוססת על כך שפרומתאוס נקשר לצוק בהרי הקווקז, ובכל יום הגיע אל הצוק עיט, לנקר את כבדו של פרומתאוס. הכבד היה מגליד במשך הלילה, ולמחרת שוב חזר העיט, וחוזר חלילה. בשפה הלזגינית, גם לעיט וגם לכבד משמשת אותה המילה - "לק" (лекь). גם אצל עמי קווקז אחרים קיים קשר בין המילים עיט/כבד/נפש/חלום. בישראל פועלות כיום מספר להקות מחול קווקזי מסורתי בעיקר בערים שיש בהן ריכוז גדול של אוכלוסיית יהודי ההרים (ג'והורו): שדרות, חדרה, באר שבע, אשקלון, עכו והקריות. מדיה וקבצים בנושא לזגינקה בוויקישיתוף לצפייה בריקוד, סרטון באתר יוטיוב לזגינקה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) חיים הכט ונעה חסלוביצר, הן רק רוצות לרקוד, באתר ynet, 6 בנובמבר 2017
חוט המשולש

חוט המשולש הוא ספר שאלות ותשובות המכיל תשובות של שלושה מראשי ישיבת וולוז'ין שבליטא, יצא לאור לראשונה בווילנא בשנת תרמ"ב (1882). חלק א' כולל תשובות מרבי חיים מוולוז'ין, חלק ב' כולל תשובות מרבי הלל פריד, וחלק ג' כולל תשובות מרבי אליעזר יצחק פריד. חלק א' כולל תשובות של ר' חיים מוולוז'ין, תלמידו של הגאון מווילנא ומייסד ישיבת וולוז'ין. חלק זה הוא בין כתביו הבודדים של ר' חיים בנוסף לספרים הידועים שנשתמרו יותר כגון נפש החיים ורוח חיים. החלק הראשון של השו"ת מכיל הרבה חלקים סתומים. לדוגמה בסימן א' בחלק א', לא ידועה מהי השאלה והעורך מנסה להעריך על פי התשובה של ר' חיים מהי השאלה. בסימן ב' בחלק א' אין ודאות שר' חיים מוולוז'ין כתב אותה, היות שהוא אינו חתום על התשובה, אם כי העורך מעריך כי הוא כתב אותה ומבסס את דבריו על סגנון הלשון והכתיבה של ר' חיים. דוגמה נוספת לחוסר הבהירות של הדברים מופיעה בסימן ג', בו לא ידוע מי מקבל את התשובה, מי שאל אותה. בחלק הראשון יש סימנים רבים בהם נידונים נושאים הידועים בחלק אבן העזר של השולחן ערוך, עגונות, גיור, קידושין וגיטין. החלק הראשון המיוחס לר' חיים יש כ"ח סימנים. חלק ב' כולל תשובות של ר' הלל פריד, חתנו של ר' חיים מוולוז'ין, מגיד שיעור בישיבת וולוז'ין ורב בגרודנה. החלק השני פותח בשורה קצרה המודיעה למעשה את השינוי בכותב התשובות: "שאלות ותשובות חוט המשולש מהגאון ר' הלל זצ"ל". לשינוי יש השלכות על הקורא מבחינת סגנון הקריאה וכמו כן משפיע על המעמד ההלכתי של התשובה שכן זה דור שני לרב חיים. כמו בחלק הראשון יש מספר קטעים חסרים. חלק זה הוא קצר בהרבה מהחלק הראשון, וכולל בתוכו שמונה סימנים בלבד. חלק ג' כולל תשובות של ר' אליעזר יצחק פריד, חתנו של ר' יצחק מוולוז'ין, בנו של ר' חיים מוולוז'ין, וראש ישיבת וולוז'ין אחרי פטירת חותנו. החלק השלישי הוא החלק הגדול ביותר משלושת החלקים מבחינת כמות התוכן שבו. עובדה זו, היא כמובן בגלל התקופה היותר מאוחרת בה נכתבו הסימנים - הבדל של עשרות שנים. כמו החלק השני כך גם החלק השלישי נפתח במשפט קצר המורה על שינוי הכותב ועל המעבר מר' הלל לר' "אליעזר יצחק". בשלושת החלקים כמעט ואין סוגיות או שאלות בנושאי אורח חיים. רוב השאלות והסימנים עוסקים בדיני אבן העזר, חושן משפט ויורה דעה. במקומות בהם השאלות והתשובות מופיעות במלואן, ניתן לראות ששלושת המשיבים קבלו שאלות מכל רחבי אירופה. עובדה זו, מעידה גם על מרכזיותה של ישיבת וולוז'ין ועל המרכז התורני הגדול שהיה באירופה במאה ה-19. המייחד את השו"ת הוא שנכתב על ידי שלושה אנשים שונים, אם כי כולם באים מאותו ישיבה ובעלי השקפות עולם דומות, דבר זה לא נפוץ ששלושה אנשים כותבים חיבור תורני שנדפס תחת אותה כריכה. חוט המשולש, וילנה תרמ"ב, באתר היברובוקס
דייגו ולאסקס דה קואיאר

דייגו ולאסקס דה קוּאֶיָאר (בספרדית: Diego Velázquez de Cuéllar; ‏1465, קואיאר - 12 ביוני 1524, סנטיאגו דה קובה) היה קונקיסטאדור ספרדי ומושלה הראשון של קובה. ולאסקס השתתף במסעו השני של כריסטופר קולומבוס לעולם החדש ב-1493, התמקם בהיספניולה, וסייע בהפיכתה למושבה בהנהגתו של ניקולאס דה אוונדו. ב-1511 יצא לכבוש את קובה, ולאחר שדיכא את ההתנגדות המקומית במהלך 1512, השלים את כיבושה. מנהיג הילידים, אטואי, הוצא להורג בשריפה ב-2 בפברואר 1512. במהלך ההשתלטות על האי ייסד ולאסקס כמה ערים ובהן ברקואה (1512), סנטיאגו דה קובה (1514) והוואנה (1515). בשלב זה היה ולאסקס למושל קובה. התושבים החדשים לא היו מעוניינים להיות כפופים למושל איי הודו המערבית, דייגו קולומבוס, וולאסקס הקים ממשל מקומי שהיה כפוף ישירות לספרד. ב-1518 מונה באופן רשמי למושל הכללי של קובה. ולאסקס תמך במסעו של הרנאן קורטס לכיבוש מקסיקו, אך משנוכח כי קורטס מתכוון להתנער מחסותו, ולעשות לו מה שעשה לקולומבוס, שלח את פאנפילו דה נווארס לעצרו. קורטס תקף את נווארס עוד קודם לכן, ניצח אותו, ושכנע את כוחותיו להצטרף אליו. ולאסקס נותר ללא כל השפעה במקסיקו. מדיה וקבצים בנושא דייגו ולאסקס דה קואיאר בוויקישיתוף דייגו ולאסקס דה קואיאר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
נסים אלשיך

נסים אלשיך (נולד ב-17 בדצמבר 1926) הוא מוזיקאי ומנצח ישראלי. שימש כמנצח תזמורת כלי הנשיפה בבאר שבע עד שנת 2010. אלשיך נולד בדצמבר 1926 בעיר הנמל וידין שבבולגריה, על נהר דנובה. סיים את לימודיו המוזיקליים באקדמיה למוזיקה בבירה סופיה. ב-1949 עלה לישראל וב-1950, עם גיוסו לצה"ל, הצטרף לתזמורת צה"ל בניצוחו של שלום רונלי-ריקליס כנגן קרן יער, כינור וויולה. ב-1955, עם שחרורו מצה"ל, החל ללמוד בסמינר למורים למוזיקה בתל אביב ובאותה עת החל מלמד מוזיקה בבתי ספר בתל אביב וביפו, ואף השתתף בזמריה ה-2 שהתקיימה באותה שנה. ב-1958, שנה לאחר שסיים את לימודיו, עבר אלשיך לבאר שבע והיה ממייסדי ומפתחי החינוך המוזיקלי בבתי הספר ובסמינר למורים, כולל הקמת מקהלות (בבתי הספר ומקהלה עירונית), תזמורות בבתי ספר, תזמורת סימפונית ראשונה (לחובבים) בבאר שבע והיה בין מקימי הקונסרבטוריון העירוני. ב-1961 הקים את תזמורת הנוער העירונית של הקונסרבטוריון וניצח עליה. ב-1973 הקים את התזמורת הקאמרית באר שבע (כיום הסינפונייטה הישראלית באר שבע), ניצח עליה בהופעותיה הראשונות ואף שימש גם כמנצח משנה. בשנים 1993-1983 ניהל את הקונסרבטוריון העירוני בבאר שבע, ובמקביל סייע בהקמת קונסרבטוריונים בנתיבות, ירוחם, ואופקים לפי בקשתם של ראשי המועצות המקומיות. ב-1996 הקים את תזמורת כלי הנשיפה על שם נסים אלשיך באר שבע והוא שימש כמנהלה המוזיקלי וכמנצחה עד שנת 2010. אלשיך הוא דמות מרכזית בפיתוח החינוך המוזיקלי בבאר שבע ובנגב, ובשנת 1996 זכה בתואר יקיר באר שבע. מדיה וקבצים בנושא נסים אלשיך בוויקישיתוף אבני דרך בחייו של ניסים אלשיך, מייסד, מנהל ומנצח התזמורת באתר של נורית אגם מר נסים אלשיך – מנצח התזמורת עד שנת 2010, באתר תזמורת כלי הנשיפה באר שבע ע"ש נסים אלשיך
מבחן כתמי הדיו של הולצמן

מבחן כתמי הדיו של הולצמן (באנגלית: Holtzman Inkblot Test), או בשמו המקוצר מבחן הולצמן או HIT, הוא מבחן השלכה שמיועד להערכה פסיכולוגית של מאפייני אישיות של האדם. הוא דומה במהותו למבחן כתמי הדיו של רורשאך, ונוצר במטרה להתגבר על חלק מהמגבלות של מבחן זה. המבחן פותח על ידי ויין הולצמן והוצג לראשונה ב-1961. הוא כולל שתי סדרות מקבילות שבכל אחת מהן ישנם 45 כרטיסי כתמי דיו בצבעי שחור-אפור או צבעוניים, ועוד שני כרטיסי הדגמה ואימון לנבדק שמוצגים לו בתחילת הבדיקה. הבוחן מציג את הכרטיסים לנבדק לפי הסדר, והנבדק מתבקש להגיד כמו מה זה נראה לו. הנבדק יכול לתת תגובה אחת בלבד לכל כרטיס. מתן הציונים (ציינון) והפירוש של תגובות הנבדק, נעשה על פי 22 מדדים, ביניהם זמן התגובה, תוכן התגובה, מיקום הגירוי בכרטיס, צבע, תנועה, אינטגרציה, חרדה, איזון ועוד. קביעת הציונים עשויה לארוך זמן רב, אך ניתן לבצע אותה בתוכנת מחשב. הבדיקה, קביעת הציונים והפירוש צריכים להיעשות על ידי אנשי מקצוע מנוסים היטב במבחן. המבחן מתאים להעברה במיוחד לילדים, סטודנטים, ומטופלים הסובלים מסכיזופרניה, פגיעת ראש או דיכאון. עם זאת, המבחן עדיין לא נפוץ ופופולרי בעולם כמו מבחן רורשאך. יתרונותיו של מבחן הולצמן על פני מבחן רורשאך, הם, בין השאר, בהגבלת כמות התגובות של הנבדק לכל כרטיס (ברורשאך אין הגבלה כזו, דבר היוצר לעיתים הטיה בכמות התגובות הכללית של הנבדק ובפירוש הניתן להן); כמות גדולה של כרטיסים, שנבחרה אחרי מחקר מתוך אלפי כרטיסים, יחסית ל-10 כרטיסים בלבד במבחן רורשאך; מערכת מתן ציונים מדויקת יותר ובעלת מדדים שהוגדרו היטב, שיוצרת פחות הטיות סובייקטיביות של הבוחן ולפיכך תורמת למהימנות בין שופטים גבוהה יחסית של המבחן; בדיקות התוקף והמהימנות של הכלי נמצאו מעודדות יחסית לאלו השנויות במחלוקת של מבחן רורשאך. מבחן כתמי הדיו של רורשאך מבחן השלכה Holtzman, W. H., Thorpe, J. S., Swartz. J. D., & Herron, E. W., (1961), Inkblot perception and personality. Austin; University of Texas Press. מידע על מבחן הולצמן
ז'אק אובר

ז'אק אובר (בצרפתית: Jacques Aubert; ‏20 בספטמבר 1689 – 19 במאי 1753), המוכר גם בשם Jacques Aubert le Vieux (ז'אק אובר הזקן), היה מלחין וכנר צרפתי. אובר נולד בפריז והיה לתלמידו של ז'אן-בטיסט סנייה. במשרתו הראשונה שירת ככנר בחצרו של הנסיך מקונדה. בהמשך התקבל כחבר בלהקת עשרים וארבעה כנרי המלך (Vingt-quatre Violons du Roy). משנת 1728 עד 1752 היה הכנר הראשון באופרה של פריז. במשך שתים-עשרה שנים הופיע אובר באופן קבוע ובהצלחה ב"קונסרט ספיריטואל", שם ניגן, בין השאר, קונצ'רטי לכינור ותזמורת פרי עטו. אובר הביא, יחד עם ז'אן-ז'וזף דה מונדונוויל וז'אן-מארי לקלייר, את תבליני הווירטואוזיות הכנרית של איטליה אל תפריט המוזיקה הצרפתית של תקופתו. ז'אן אובר הלך לעולמו בבלוויל. בנו, ז'אן לואי אובר, (1731 - 1814) היה מחזאי, משורר ועיתונאי, שנודע גם בשם Abbé Aubert (האב אובר). קטעים לשני כינורות טריו סונאטות חמישה ספרים של סונאטות לכינור ובאסו קונטינואו שתים-עשרה סוויטות של קונצ'רטי סימפוניים (1730) Arlequin gentilhomme malgré lui or L'Amant supposé,, אופרה קומיק (פריז 1716) Arlequin Hulla ou La Femme répudiée, אופרה קומיק (פריז 1716) Les Animaux raisonnables (לואי פוזלייה/מארק-אנטואן לגראן), אופרה קומיק (פריז 1718) Diane (אנטואן דאנשה), דיברטיסמן (שאנטילי 1721) Le Regiment de la calotte, (פוזלייה/לסאז'/ד'אורנוואל), אופרה קומיק (פריז 1721) La Fête royale, דיברטיסמן (שאנטילי 1722) Le Ballett de Chantilly, Le Ballet des vingt-quatre heures (לגראן), קומדיה (שאנטילי 1722) La Reine des Péris קומדיה פרסית (פריז 1725) ז'אק אובר, באתר MusicBrainz (באנגלית)
9–1 לפנה"ס

שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 9–1 לפנה"ס 9 לפנה"ס – המזבח הרומי ארה פקיס, אשר הוקם על ידי הקיסר אוגוסטוס, הוקדש על פי סנאטוס קונסולטום על מנת לחגוג את השלום שהושג בעקבות הניצחונות של אוגוסטוס בגאליה ובספרד. 9 לפנה"ס – במהלך קמפיין צבאי שניהל נגד שבט המרקומנים נירון קלאודיוס דרוסוס, בנו החורג של אוגוסטוס קיסר, מת לאחר שנפל מסוסו. 4 לפנה"ס – משלחת מארץ ישראל באה לרומא, במטרה למנוע את המשך שלטון בית הורדוס, לאחר מותו של הורדוס. 4 לפנה"ס – לאחר מותו של הורדוס, בנו ארכלאוס הופך לאתנארך (נשיא) יהודה בעוד שהורדוס אנטיפס הופך לטטרארך הגליל והפראיה 4 לפנה"ס – המצביא הרומאי ומושל הפרובינקיה סוריה פובליוס קווינקטיליוס וארוס כובש את ירושלים באמצעות שלושה מתוך ארבעת לגיונותיו ולאחר מכן צולב 2,000 מורדים יהודים. 3 לפנה"ס – לוקיוס דומיטיוס אהנובארבוס מפקד על הצבא הרומאי בגרמאניה וחוצה את האלבה. הוא בונה את הפונטס לונגי (בלטינית – גשר ארוך) מעל ביצות העשב בין הריין והאמס. 2 לפנה"ס – יוליה אוגוסטי פיליאה, בתו של הקיסר הרומי אוגוסטוס קיסר, הוגלתה באשמת בגידה וניאוף לאי פאנדאטריה, שם היא הוחזקה בבידוד מוחלט כשרק אמה סקריבוניה התלוותה אליה. 2 לפנה"ס – פרטס הרביעי הופך למלך האימפריה הפרתית. 1 לפנה"ס – אובידיוס כותב את אמנות האהבה 1 לפנה"ס – הקיסר הסיני האי משושלת האן מת ומוחלף על ידי בן דודו, הקיסר פינג משושלת האן בן התשע. ואנג מאנג ממונה לעוצר על ידי ואנג ג'נגג'ון. 1 לפנה"ס – העוצר לשעבר, דונג שיאן מתאבד. 6 לפנה"ס – תאריך אפשרי ללידתו של ישו 5 לפנה"ס – תאריך משוער נוסף ללידתו של יוחנן המטביל ושל ישו 4 לפנה"ס – עוד תאריך משוער להולדת ישו 3 לפנה"ס – סנקה, מדינאי רומי 3 לפנה"ס – גלבה, קיסר רומי 2 לפנה"ס – לפי האמונה הנוצרית, גבריאל מנבא את לידתו של ישו למרים, אם ישו. 25 בדצמבר 1 לפנה"ס – תאריך לידתו של ישו על פי דיוניסיוס אקסיגואוס, שהמציא את הספירה הנוצרית. 9 לפנה"ס – נירון קלאודיוס דרוסוס 8 לפנה"ס – הורציוס, משורר רומי קדום 8 לפנה"ס – גאיוס קילניוס מאיקנס, מדינאי רומי, ופטרון בתחום האומנות 7 לפנה"ס – אריסטובולוס נסיך ממשפחת הורדוס 4 לפנה"ס – הורדוס 3 לפנה"ס – הקיסר קונסורט פו משושלת האן. 2 לפנה"ס – יולוס אנטוניוס בנו של מרקוס אנטוניוס וקונסול (האימפריה הרומית) בשנת 10 לפנה"ס (נולד בשנת 43 לפנה"ס) 2 לפנה"ס – פארתס הרביעי, מלך פרת (נרצח על ידי אשתו ובנו) 1 לפנה"ס – דונג שיאן משושלת האן – מתאבד (נולד בשנת 23 לפנה"ס) 1 לפנה"ס – הקיסר האי משושלת האן (נולד בשנת 27 לפנה"ס) 1 לפנה"ס – הקיסרית פו משושלת האן. 1 לפנה"ס – הקסיר זהאו פאייאן (נולד בשנת 32 לפנה"ס) מדיה וקבצים בנושא 9–1 לפנה"ס בוויקישיתוף דיוניסיוס עצמו לא ציין בפירוש את שנת הלידה, וכך רוב החוקרים מפרשים את דבריו, אך ישנם הסוברים שתיארוך הלידה לפיו התרחש דווקא בשנת 1 לסה"נ.