laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ג'ון איימרי

ג'ון איימרי (באנגלית: John Amery;‏ 14 במרץ 1912 – 19 בדצמבר 1945), בוגד בריטי בשירות התעמולה של גרמניה הנאצית בעת מלחמת העולם השנייה. ג'ון איימרי נולד בשנת 1912, בן ללאופולד איימרי, מדינאי בריטי מהמפלגה השמרנית, ממנסחי הצהרת בלפור ולימים חבר הפרלמנט הבריטי ושר לענייני הודו ובורמה (אמו הייתה ממשפחה יהודית מומרת, אך איימרי האב הסתיר זאת כל חייו). כאביו לפניו, למד איימרי בבית הספר רב-הייחוס הארו, ובגיל צעיר נכנס לעסקים, אך בשנת 1936 נאלץ להכריז על פשיטת רגל. באותה שנה נסע לספרד ונלחם במסגרת כוחותיו של הגנרליסימו פרנסיסקו פרנקו במלחמת האזרחים בספרד, ואף שימש כקצין מודיעין בכוחות האיטלקיים שנלחמו בספרד (לכאורה כמתנדבים). בספרד הכיר איימרי את ז'אק דרואה, המנהיג הפשיסטי הצרפתי, וביחד נסעו שניהם לאוסטריה, לצ'כוסלובקיה, לאיטליה ולגרמניה. לבסוף התיישב איימרי בצרפת שתחת שלטון וישי. עד מהרה מצא כי שלטון זה מתון מדי בעיניו ועשה מאמצים, שלא נשאו פרי, לעזוב את צרפת. הגרמנים פנו אליו בהצעה שיותר לו לעזוב את צרפת ולבוא לגרמניה כדי לשרת את מנגנון התעמולה הנאצי. רק ב-1942 הצליחו הגרמנים לקבל היתר משלטונות וישי ליציאתו מצרפת. בהגיעו לברלין החל לשדר שידורי תעמולה נאציים באנגלית. בשנת 1943 הקים בחסות הנאצים יחידה שנקראה "הלגיון הבריטי של סנט ג'ורג'". איימרי ניסה לשכנע שבויי מלחמה בריטים להצטרף ליחידתו על מנת לצאת ולהילחם בברית המועצות. למעשה נוצרה היחידה לא בגין צורך צבאי אמיתי, אלא על מנת שתשמש כלי תעמולה בידי הנאצים. היחידה לא כללה יותר מעשרות אנשים. לבסוף החליטו הגרמנים כי שירותו זה של איימרי לא נחוץ להם עוד, והיחידה שולבה במסגרת הוואפן אס אס בשם "החיל הבריטי החופשי" (British Free Corps). בחודשי המלחמה האחרונים עבר איימרי לאיטליה, שם שידר נאומי תעמולה ברדיו האיטלקי. בחודש אפריל 1945 נתפס בידי פרטיזנים איטלקים והוסגר לידי הבריטים. בנובמבר 1945 הועמד לדין באשמת בגידה. חלק מהמידע להאשמתו הושג על ידי מרג'רי בות'. הוא הודה בכל סעיפי האישום. נטען כי עשה זאת כדי לחסוך מבני משפחתו את הסבל הכרוך במשפט ממושך.[דרוש מקור] איימרי נידון למוות והוצא להורג בתלייה בכלא וונדסוורת' (Wandsworth) בלונדון ב-19 בדצמבר 1945. מדיה וקבצים בנושא ג'ון איימרי בוויקישיתוף ג'ון איימרי, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
גארי מקאליסטר

גארי מקאליסטר (באנגלית: Gary McAllister; נולד ב-25 בדצמבר 1964) הוא כדורגלן עבר סקוטי ששיחק תקופות ארוכות במדי לסטר סיטי, לידס יונייטד וקובנטרי סיטי, אך ברוב תאריו זכה בליברפול בעונת 2000/2001. מקאליסטר שיחק במועדון עיר הולדתו, מאת'רוול, עד שקמפיין מוצלח בגביע הסקוטי ב-1985 הביא אותו לתשומת לבה של לסטר סיטי. לאחר כחצי עשור בלסטר, רכשה אותו לידס יונייטד תמורת מיליון לירות שטרלינג. עם לידס הוא זכה באליפות הפרמייר ליג ב-1992. בסוף תקופת לידס היה קפטן נבחרת סקוטלנד ליורו 1996, אך מה שנחרת בזיכרון האוהדים הייתה בעיטת אחד עשר מטרים שהחטיא מול נבחרת אנגליה בכדורגל. בדרך כלל היה מקאליסטר מבצע בעיטות עונשין, בעיטות חופשיות וקרנות ברגל בוטחת. ב-1996 עבר לקובנטרי סיטי תמורת שלושה מיליון ליש"ט, וסייע לקבוצה הצנועה להישאר עונה אחר עונה בפרמייר ליג. בשנת 2000 ויתרה עליו קובנטרי, בהנחה שלא היה לו עוד מה להציע על במת הליגה הבכירה. אז החתימה אותו ליברפול בשורותיה, בהעברה חופשית. בדיעבד אמר מנג'ר ליברפול ז'ראר הוייה, שמקאליסטר היה "מעורר השראה" (Inspirational) יותר מכל השחקנים (הרבים) שהביא למועדון. ההתחלה של מקאליסטר בליברפול לא הייתה מבטיחה: הוא הורחק בכרטיס אדום במשחק הראשון שבו פתח בהרכב. אולם במהרה התברר כי ניסיונו הרב, יכולתו לשחק ביעילות בקישור המרכזי או בצידי המגרש, ובעיקר ההוצאה לפועל של מצבים נייחים, הפכו אותו לשחקן מפתח בקבוצה שזכתה ב-2001 בשלושה גביעים: גביע אופ"א, גביע ה-FA וגביע הליגה. מקאלסיטר הבקיע את הפנדל שעל חודו עברה ליברפול את ברצלונה בחצי גמר גביע אופ"א. במשחק הגמר, שבו גברה ליברפול על דפורטיבו אלבס, הבקיע פנדל נוסף, וגם בישל שלושה מארבעת השערים האחרים, כולל שער הזהב שקבע את תוצאה המשחק: 5-4. בעונת 2000/2001 הוסיף עוד שני תארים - הסופר קאפ האירופי וגביע הצדקה. הניצחון על מנצ'סטר יונייטד במשחק המסורתי של פתיחת העונה גם הוא הושג הודות לפנדל מוצלח שלו. בתום 2001 העניקה לו המלכה אליזבת השנייה תואר חבר במסדר האימפריה הבריטית (MBE), על תרומתו לכדורגל. ב-2002 עזב את ליברפול כדי לשמש מנג'ר-שחקן בקבוצתו הקודמת, קובנטרי סיטי. את עמדת המנג'ר בקובנטרי עזב לאחר זמן לא רב, כדי להקדיש את זמנו לטיפול באשתו דניס, שחלתה בסרטן השד. ב-3 במרץ 2006 גברה עליה מחלתה, בגיל 39. מדיה וקבצים בנושא גארי מקאליסטר בוויקישיתוף גארי מקאליסטר, באתר Transfermarkt גארי מקאליסטר, באתר BDFutbol גארי מקאליסטר, באתר WorldFootball.net גארי מקאליסטר, באתר National Football Teams גארי מקאליסטר, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt הלונדון גאזט, מספר 56430, עמוד 19, 31 בדצמבר 2001 ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגלנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שלט

האם התכוונתם ל... שֶלֶט או כרזה - אמצעי פרסום, הכוונה או אזהרה שלט חוצות – שלט לפרסומת המוצב במקום ציבורי מודעה או לוח מודעות תמרור שלט רחוק – אמצעי המאפשר בקרה מרחוק על מכשירים אחרים שלט רחוב
סרג'ו דלה-פרגולה

סרג'ו דלה-פרגולה (באיטלקית: Sergio Della Pergola; נולד ב-7 בספטמבר 1942) הוא סטטיסטיקאי ודמוגרף ישראלי. מומחה לדמוגרפיה של הקהילות היהודיות בעולם, בדגש על מערב אירופה, צפון אמריקה, אמריקה הלטינית וישראל. דלה-פרגולה משמש פרופסור אמריטוס במכון ליהדות זמננו על שם אברהם הרמן באוניברסיטה העברית בירושלים, ובעבר שימש כראש המכון. בנוסף, הוא מופקד על הקתדרה על שם שלמה ארגוב ליחסי ישראל-תפוצות. דלה-פרגולה נולד בטריאסטה שבאיטליה ב-1942. הוא בנו של מאסימו דלה-פרגולה, שהיה עיתונאי ספורט, ונכדו של הרב רפאל דלה-פרגולה. עלה לישראל ב-1966 לאחר שקיבל תואר שני במדעי המדינה מטעם אוניברסיטת פאביה שבאיטליה, וב-1973 קיבל תואר דוקטור מטעם האוניברסיטה העברית. הוא חקר את ההיסטוריה הדמוגרפית של היהודים, המשפחה היהודית, הגירות היהודים וקליטתם בישראל ובארצות המערב, תחזיות אוכלוסייה בתפוצות, בישראל ובירושלים, וההיבטים הכמותיים של החינוך היהודי. בשנות ה-2000 היה בין האחראים על הכנת ההערכה השנתית של מצב העם היהודי מטעם המכון לתכנון מדיניות העם היהודי. בנושאים אלה כתב וערך יותר מ-30 ספרים ומונוגרפיות ולמעלה מ-100 מאמרים. דלה-פרגולה שימש כיועץ בכיר לנשיא מדינת ישראל, לממשלת ישראל, לעיריית ירושלים, ולמוסדות וארגונים ישראליים ובינלאומיים רבים. ב-1999 זכה בפרס מרשל סקלאר מטעם האגודה לחקר היהודים במדעי החברה (ASSJ) על תרומתו והישגיו הייחודיים. ב-2013 זכה בפרס לנדאו למדעים ולמחקר. במחקרו על הנטיות הפוליטיות קבע: הישראלים "נולדים ימניים" - אבל מתים שמאלנים. זאת לאור העובדה כי למרות שמבחינה דמוגרפית נולדים יותר ילדים למשפחות "ימניות" גוש הימין אינו גדל באותו הקצב. רעייתו, מרים דלה-פרגולה, בתו של הרב אליהו טואף עורכת ביטאון יהודי איטליה "קול האיטלקים". לזוג 4 ילדים ו-12 נכדים. משפחת דלה-פרגולה מתגוררת בשכונת בית הכרם בירושלים. סרג'ו דלה-פרגולה, ישראל הראל לא מבין בדמוגרפיה, באתר הארץ, 22 בינואר 2017 סרג'ו דלה-פרגולה, למרות כל ההסתייגויות:מבחינה דמוגרפית, יש היגיון רב בתוכנית להעברת יישובי "המשולשים" לרשות, באתר הארץ, 11 באפריל 2002 סרג'ו דלה-פרגולה, אירופה של כל אזרחיה, באתר הארץ, 18 באפריל 2011 סרג'ו דלה-פרגולה, סקר, לא שקר: שיעור נישואי התערובת של יהודי ארצות הברית גדל בשתי שיטות החישוב, באתר הארץ, 23 בספטמבר 2003 סרג'ו דלה-פרגולה, דמוגרפיה ועמיות יהודית, בתוך: עמיות יהודית - מתווה מעשי להוראה ולמידה, בית הספר הבינלאומי ללימודי העם היהודי - בית התפוצות. סרג'ו דלה-פרגולה, דמוגרפיה יהודית עובדות, סיכויים, אתגרים, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח. סרג'ו דלה-פרגולה, עתידים חלופיים לעם היהודי: מגמות ומדיניות, מצגת מאתר הסוכנות היהודית. מדיה וקבצים בנושא סרג'ו דלה-פרגולה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סרג'ו דלה-פרגולה קורות חיים ורשימת פרסומים, באתר האוניברסיטה העברית. מאמרי סרג'ו דלה-פרגולה, באתר "הארץ" "איבדנו בשנים האחרונות 600 אלף יהודים בארצות הברית", ריאיון עם סרג'ו דלה-פרגולה, מקור ראשון, 2019. סרגיו דלה פרגולה (1942-), דף שער בספרייה הלאומית סרג'ו דלה-פרגולה, הלו, יש יהודי בבית?, באתר הארץ, 31 בדצמבר 2006 הזנחה פושעת, באתר הארץ, 17 באוקטובר 2012 שירות הידען, ‏חמישה חוקרים בכירים ושבעה אמנים יזכו בפרס מפעל הפיס לאמנות ומדעים, באתר "הידען", 3 בדצמבר 2013 תני גולדשטיין, הישראלים "נולדים ימניים" - אבל מתים שמאלנים, באתר זמן ישראל, 15 באוגוסט 2019
אורסטס

אורסטס (ביוונית: Oρέστης) הוא בנם של אגממנון וקליטמנסטרה, אחיה של איפיגניה על פי המיתולוגיה היוונית. מספר מחזות תיאטרון נכתבו על בסיס המיתולוגיה הקשורה לדמותו, סיפור חטאו והמעשים שנדרש על מנת להיטהר מחטא זה. על פי הומרוס, אורסטס, בנם של אגממנון וקליטמנסטרה, לא היה במיקנה בעת שובו של אביו ממלחמת טרויה. עם שובו נרצח אגממנון על ידי קליטמנסטרה ומאהבה אייגיסתוס. שמונה שנים לאחר מכן שב אורסטס מאתונה ונוקם את דמו של אביו על ידי רצח מאהבה של אימו - אייגיסתוס. קליטמנסטרה רוצה לנקום את מות מאהבה ולרצוח את בנה. על פי גרסת פינדארוס, אומנתו של אורסטס ארסינואה ואחותו אלקטרה מצילות אותו ומבריחות אותו אל מחוץ לארמון. אורסטס בורח לפאנוטה על הר פרנסוס, שם הוא מתגורר בארמון המלך סטרופיוס. בגיל 20 הוא מצווה על ידי האורקל מדלפי לשוב לביתו ולנקום את מות אביו. הוא שב עם חברו פילאדס, בנו של סטרופיוס. על פי אייסכילוס הוא פוגש את אחותו אלקטרה בקבר אביו, ויחד הם נוקמים את דם אביהם על ידי הרג אמם. בעקבות רצח זה משתגע אורסטס. סיפור זה מסופר באופן שונה על ידי סופוקלס במחזהו "אלקטרה" ועל ידי אוריפידס במחזהו "אלקטרה". סיפורו של אורסטס היווה את הבסיס למחזות: "אורסטיה" - טרילוגיה של טרגדיות מאת המחזאי אייסכילוס (המחזות הם אגממנון, נושאות הנסכים ונוטות החסד) המחזה אלקטרה מאת סופוקלס המחזות אלקטרה, איפיגניה בטאוריס ואורסטס מאת אוריפידס. במחזהו של אייסכילוס "נושאות הזעם" אורסטס משתגע לאחר רצח אימו ונרדף על ידי האריניות - שתפקידן להעניש חוטאים שחטאו כנגד משפחתם. אורסטס מוצא מקלט במקדש אפולון בדלפי אולם אף שאפולון הורה לו לרצוח את אימו על מנת לנקום את אביו, הוא לא יכול להגן עליו מפני האריניות. עם הגיעו לאתונה מארגנת האלה אתנה משפט בו הוא נשפט על ידי 12 שופטים מאטיקה. השופטים אינם מסוגלים להחליט (שישה מזכים אותו ושישה מרשיעים) ולבסוף אתנה קובעת כי הוא חף מפשע, ואורסטס מקים מזבח לאתנה. על פי גרסתו של אייסכילוס עונשו מסתיים בשלב זה, אולם לפי גרסת אוריפידס, על מנת לברוח מזעם האריניות נאלץ אורסטס, במצוות אפולו להגיע לטאוריס ולקחת משם את פסל האלה ארטמיס שנפל מהשמים, ולהביאו לאתונה. בהתאם למנהג אנשי טאוריס לאסור את כל הזרים המגיעים לארצם ולהקריבם לאלה ארטמיס, אורסטס וחברו פילאדס נתפסים, נאסרים ומובלים למקדש האלה שם אורסטס פוגש את אחותו איפיגניה, שאינה מזהה אותו. איפיגניה מציעה לשחרר אותו אם ייקח מכתב למשפחתה ביוון. אורסטס מסרב לקחת את המכתב ומציע שחברו ייקח את המכתב במקומו וכך חייו ינצלו בעוד שהוא יוצא להורג. פילאדס מסכים אבל לאחר שהוא מקבל את המכתב הוא מבין מי היא איפיגניה, ומגלה לאחים את זהותם. יחד הם נמלטים עם פסל האלה. לאחר שובו של אורסטס ליוון הוא הורג את בנו של אייגיסתוס - אלטה ומשתלט על ממלכתו של אביו - מיקנה. עוד סופר שהוא מת מנשיכת נחש בארקאדיה, ונקבר בספרטה. על פי סרביוס (ב"אנאידה") הוא נקבר באריקיה וגופתו נלקחה לרומא. בספרו של הרודוטוס "ההיסטוריה" מצוין כי האורקל של דלפי אמר לספרטנים כי לא יוכלו להביס את טגאה עד שיביאו עצמות אורסטס ויקברו אותם בספרטה. סיפור זה מנסה להסביר את האמונה שאורסטס קבור בספרטה. מדיה וקבצים בנושא אורסטס בוויקישיתוף יעל רנן, ספרות המערב: אגממנון 2.1 אורסטס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
מזרח גאורגיה

מזרח גאורגיה (בגאורגית: აღმოსავლეთი საქართველო) היא חלקהּ המזרחי של גאורגיה, שבעת העתיקה נקראה בשם איבריה. בימינו מתייחס מונח זה לאזור שנמצא ממזרח ומדרום-מזרח לרכסי ההרים ליחי ומסחתי (אנ'), להוציא את מחוז אג'ריה. מזרח גאורגיה כוללת את המחוזות ההיסטוריים הבאים: סאמצחה וג'אוואחתי (כיום סאמצחה-ג'אוואחתי), כארתלי, קאחתי, פשאבי, מתיאולתי, תושתי, חבסורתי, חבי (אנ') והבירה טביליסי. בעבר שלטו במזרח גאורגיה ממלכת איבריה (שבירתה מצחתה), אמירות טביליסי, ממלכת כארתלי-קאחתי, המונגולים ועוד. ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של גאורגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אורסטס (פירושונים)

האם התכוונתם ל... אורסטס – דמות מהמיתולוגיה היוונית, בנם של אגממנון וקליטמנסטרה. אורסטס (מחזה) – מחזה תיאטרון יווני מאת אוריפידס. אורסטס ממקדון – מלך מקדון במאה הרביעית לפנה"ס. פלביוס אורסטס פוליטיקאי רומי.
רינופריניים

רינופריניים (שם מדעי: Rhinophrynidae) היא משפחה של חסרי זנב אמריקאים, בה קיים כיום מין יחיד - רִינוֹפְרִין (Rhinophrynus dorsalis), אם כי עוד שלושה סוגים נכחדו. משפחה זו קרובה למשפחה חסרי-לשוניים מהקבוצה חסרי לשון. הרינופרין הוא מין קרפדה קטנה שתפוצתה באמריקה המרכזית ובצורתו דומה למינים שטוחים כמו פיפה מצויה. מינים אלה קטנים מאוד ובעלי עור רך, רגליים קצרות בעלות אצבעות רחבות עם בליטה המשמשת לחפירה והם בעלי פה צר המתאים לאכילת נמלים וטרף דומה. מינים נוספים שנכחדו נמצאו במרכז ארצות הברית ודרומה. סוג ומין יחיד רינופרין (Rhinophrynus dorsalis) סוגים נכחדים: סוג ומין יחיד Chelomophrynus bayi - התקיים במשך האאוקן סוג ומין יחיד Eorhinophrynus septentrionalis - התקיים בין הפלאוקן לאאוקן סוג ומין יחיד Rhadinosteus parvus - התקיים ביורה התיכון מדיה וקבצים בנושא רינופריניים בוויקישיתוף רינופריניים, באתר ITIS (באנגלית) רינופריניים, באתר NCBI (באנגלית) רינופריניים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) רינופריניים, באתר GBIF (באנגלית) Michael J. Lannoo, Amphibian declines: the conservation status of United States species, University of California Press, 2005, page 600
קנטון (אי)

האי קנטון (Kanton או Canton) הקרוי גם אברירינגה (Abariringa), "האי מרי" או "אי מרי בלקוט" (Mary Balcout Island) או אי השחפים, הוא הגדול ביותר, ונכון ל-2005, גם היחיד המיושב, באיי פניקס, המהווים חלק מקיריבטי. האטול הוא הצפוני ביותר באיי פניקס, בדרום האוקיינוס השקט, בערך בחצי הדרך בין הוואי לבין פיג'י. אורכו של האי 33 ק"מ והנקודה הדרום-מערבית ביותר שבו נקראת "פירמיד פוינט". 63 ק"מ מעבר לים דרומית לקנטון נמצא האי אנדרבורי. המרחק מבירת קיריבטי, דרום טאראווה, הוא 1,765 ק"מ. בשנת 2005, אוכלוסיית האי, המתגוררת בכפר טברונגה מנתה 41 איש, ירידה מ-61 במפקד האוכלוסין של שנת 2000. בשנת 2010 דווח על 24 תושבים, 14 בוגרים ו-10 ילדים. האירופאים הראשונים הגיעו לקנטון ב-5 באוגוסט 1824, על גבי ספינה לציד לווייתנים, ה"פניקס". אנשי הספינה קראו לאי "האי מרי" או "אי מרי בלקוט" על שם אשתו של בעל הספינה. ב-4 במרץ 1854 הגיעו אירופאים נוספים לאי, הפעם בספינת ציד לווייתנים אשר עלתה על שרטון. הם קראו לאי "קנטון" על שם הספינה. המלחים הצליחו להגיע לטיניאן שבאיי מריאנה לאחר 45 יום ללא נפגעים. מדיה וקבצים בנושא קנטון בוויקישיתוף קנטון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אדולף פון באייר

יוהאן פרידריך וילהלם אדולף פון באייר (בגרמנית: Johann Friedrich Wilhelm Adolf von Baeyer; ‏31 באוקטובר 1835 – 20 באוגוסט 1917) היה כימאי גרמני, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1905, "על עבודתו על צבעים אורגניים ותרכובת הידרוארומטיות". היהודי הראשון שזכה בפרס נובל. באייר היה הראשון שסינתז את דיו האינדיגו. באייר נולד בברלין בשנת 1835, למשפחה משכילה, אביו היה נוצרי לותרני ואימו הייתה יהודייה שהמירה את דתה לנצרות. אדולף פון באייר גדל כנוצרי לותרני. אביו שירת בצבא הפרוסי. המשורר אדלברט פון צ'מיסו והאסטרונום פרידריך וילהלם בסל היו הסנדקים שלו. מקטנות התעניין בכימיה, ובגיל 12 גילה סוג חדש של מלח כפול של נחושת. כשהיה עדיין תלמיד בית ספר, המורה שלו לכימיה בגימנסיה פרידריך וילהלם מינה אותו כעוזרו. לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים בשנת 1853, הוא נכנס לאוניברסיטת ברלין כדי ללמוד פיזיקה ומתמטיקה. תקופה מסוימת בצבא פרוסיה קטעה את לימודיו עד שנת 1856, אז חזר לאקדמיה באוניברסיטת היידלברג, בכוונתו ללמוד כימיה בפיקוחו של רוברט בונזן. לאחר ויכוח עם הכימאי הנודע, לעומת זאת, הוא שינה את חונכו לפרידריך אוגוסט קקולה. הוא המשיך לשתף פעולה עם קקולה. גם לאחר שחזר לברלין בשנת 1858 להשלמת הדוקטורט שלו בנושא ארסן מתיל כלורי, או קקודיליק. התמנה למרצה בברלין בשנת 1860 ופרופסור בשטרסבורג בשנת 1872. בשנת 1875 נתמנה לפרופסור לכימיה באוניברסיטת מינכן כמחליפו של יוסטוס פון ליביג. בשנת 1872 ערך מחקרים על הפנול והפורמלין. בשנת 1881 קיבל מדליית דייווי מהחברה המלכותית בלונדון ובשנת 1885 קיבל את תואר האצולה פון מידי לודוויג השני, מלך בוואריה. בדצמבר 1905 זכה בפרס נובל בכימיה. הוא פרש מעבודתו בשנת 1915 ומת בשנת 1917 בביתו על גדות אגם שטרנברג. באייר נולד לנוצרי לתורני וליהודיה שהמירה את דתה. לבאייר היו ארבע אחיות: קלרה (נולדה בשנת 1826) אמה (נולדה בשנת 1831), ג'והאנה (ז'נט) (נולדה בשנת 1839), אדלייד (נפטרה בשנת 1843) ושני אחים: ג'ורג '(נולד ב -1829) ואדוארד (נולד ב -1832). באייר איבד את אמו בגיל צעיר בזמן שילדה את אחותו אדלייד. מדיה וקבצים בנושא אדולף פון באייר בוויקישיתוף אדולף פון באייר, באתר פרס נובל (באנגלית) אדולף פון באייר, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה אדולף פון באייר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אדולף פון באייר, באתר "Find a Grave" (באנגלית) אדולף פון באייר, אנשי סגולה - יהודים זוכי פרס נובל, באתר בית התפוצות. אדולף פון באייר (1835-1917), דף שער בספרייה הלאומית Jews and the German State: The Political History of a Minority, 1848-1933 / Peter Pulzer, Wayne State University Press (2002), ISBN 978-0814331309, p. 110 Jews & Sciences in German Contexts: Case Studies from the 19th & 20th Centuries / Ulrich Charpa and Ute Deichmann (Editors), Mohr Siebeck (2007), ISBN 978-3161491214, p. 121 אברהם שרון, חלקינו, דבר, 4 בפברואר 1936 Johann Jacob Baeyer (1794-1885) - Find A Grave..., www.findagrave.com (באנגלית) Kirchhof Jerusalem und Neue Kirche III in Kreuzberg, Berlin - Find A Grave Cemetery, www.findagrave.com (באנגלית) Laylin K. James, Nobel laureates in chemistry, 1901-1992, page 32
ויקטור פלמינג

ויקטור פלמינג (אנגלית: Victor Fleming‏; 23 בפברואר 1889 - 6 בינואר 1949) היה במאי קולנוע אמריקאי זוכה פרס האוסקר, שביים שניים מסרטי הקולנוע הידועים והמצליחים של כל הזמנים: "הקוסם מארץ עוץ" ו"חלף עם הרוח". פלמינג נולד בעיר לה קנדה בקליפורניה והיה בעל כישרון למכניקה. כשעבד כמכונאי רכב הוא פגש את הבמאי אלן דוואן, שלקח אותו לשמש כעוזר צלם. פלמינג התקדם בעבודתו כצלם, וזכה אף לעבוד עם ד. ו. גריפית' ועם דוואן עצמו. ב-1919 ביים את סרטו הראשון. רבים מסרטיו האילמים היו סרטי אקשן, לעיתים עם דאגלס פיירבנקס, וכמו כן מערבונים. עם הזמן הוא קנה לו שם של "במאי של גברים", אולם הוא הוכיח שהוא אפקטיבי גם בבימוי נשים: תחת בימויו זכו ויוויאן לי והאטי מקדניאל בפרס האוסקר, בעוד שאינגריד ברגמן קיבלה מועמדות לפרס ("Joan of Arc"). למעשה, תשעה שחקנים שהופיע בסרטיו של פלמינג קיבלו מועמדות לאוסקר. בשנת 1932 חתם פלמינג באולפני MGM וביים כמה מן הסרטים היוקרתיים של אותה תקופה. סרטים כדוגמת "אבק אדום", "פצצה" עם ג'ין הארלו, "אי המטמון", על פי ספרו הקלאסי של רוברט לואיס סטיבנסון ו"ספנים אמיצים", שזיכה את ספנסר טרייסי בפרס האוסקר, הציגו אותו כבמאי כשרוני שיודע ליצור שוברי קופות. שני סרטיו הידועים ביותר יצאו בשנת 1939: "הקוסם מארץ עוץ", על פי ספרו רב המכר של ליימן פרנק באום ו"חלף עם הרוח", על פי הרומן של מרגרט מיטשל. שני הסרטים יצאו לאקרנים בארצות הברית בהפרש של ארבעה חודשים בלבד. שניהם היו הפקות ענק, שהסתבכו בעת הצילומים, ובשניהם נקרא פלמינג להחליף את הבמאי המקורי (כאשר בשניהם היה זה ג'ורג' קיוקור) לאחר שצילומי הסרט כבר החלו. כך למשל בסרט "חלף עם הרוח" פוטר קיוקור כמה שבועות לאחר שהחלו צילומי הסרט, בשל חילוקי דעות מתמשכים עם המפיק דייוויד סלזניק. בהמשך ביים פלמינג את גרסתו לרומן של רוברט לואיס סטיבנסון, "ד"ר ג'קיל ומיסטר הייד" (1941), בו כיכבו ספנסר טרייסי, אינגריד ברגמן ולנה טרנר. ב-1942 ביים פלמינג עיבוד קולנועי נוסף לרומן קלאסי, הפעם "טורטייה פלט", של ג'ון סטיינבק. גם כאן כיכב ספנסר טרייסי. זה היה זה העיבוד והראשון והיחיד עד כה לרומן זה. ב-1943 ביים את "בחור ושמו ג'ו" בכיכובם של ספנסר טרייסי, איירין דאן וואן ג'ונסון. הוא נפטר בפתאומיות מהתקף לב סמוך לסיום צילומי הסרט "Joan of Arc" בכיכובה של אינגריד ברגמן, שהיה מועמד לשבעה פרסי אוסקר, אף על פי שהסרט נחל כישלון. מדיה וקבצים בנושא ויקטור פלמינג בוויקישיתוף ויקטור פלמינג, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ויקטור פלמינג, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי ויקטור פלמינג, באתר AllMovie (באנגלית) ויקטור פלמינג, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) ויקטור פלמינג, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) מייקל סרגאו, ויקטור פלמינג לא חלף עם הרוח, באתר הארץ, 17 במרץ 2010 ויקטור פלמינג, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ויקטור פלמינג, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
ניגוני ברסלב

המוזיקה החסידית בחסידות ברסלב תופסת חשיבות כחלק מהשקפת החסידות. חשיבות השמחה בחסידות זו המתבטאת אף בשירה מתבטאת בדברי רבי נחמן מברסלב שאמר שאם היו שומעים רק תורה אחת שהוא אומר עם הניגון והריקוד שלה היו כולם בטלים בביטול גמור כמו כן בברסלב קיימת חשיבות למנגן רוב ככל השירים המבוססים על ליקוטי מוהר"ן הם על פי ניגוני ברסלב יוצא מהכלל הוא שירה של נעמי שמר "שירת העשבים" שמבוסס על ליקוטי מוהר"ן אם כי אינו "שיר ברסלבי" מובהק. התיקון הידוע בברסלב "תיקון הכללי" מבוסס גם הוא על תיקון הנגינה. ניגוני ברסלב נחלקים לניגונים המסורתיים, ולניגונים החדשים, בדרך כלל בסגנון מודרני (מוזיקה יהודית מקורית או סגנונות מערביים מודרניים) ובעל תכנים נועזים. הניגונים החדשים בדרך כלל חוברו על ידי מצטרפים חדשים לחסידות ברסלב, בעיקר מוזיקאים בעלי תשובה, ולא התקבלו כחלק מניגוני ברסלב. הניגונים המסורתיים מתחלקים למספר סוגים: זמירות שבת, פסוקים וקטעי תפילה, לדוגמה "אזמר בשבחין", "עוז והדר לבושה", ו"לכה דודי". חלק מהניגונים נלקחו מחסידויות אחרות (לדוגמה הניגון "אשת חיל" שהולחן על ידי דודו של רבי נחמן, רבי ברוך ממז'יבוז'), ואף ממקורות לא יהודיים (כדוגמת הניגון "אדיר איום ונורא" המושר במוצאי שבת, שהועתק לברסלב על ידי רבי אפרים בן נפתלי, תלמידו של מוהרנ"ת). ניגונים חסידיים ללא מילים (לדוגמה "דער פרומער ניגון" - ניגון היראה) שירים שמקורם מליקוטי מוהר"ן ("מצווה גדולה להיות בשמחה תמיד", "אין שום יאוש בעולם כלל") בנוסף לכך ישנם שירים על גדולת חסידות ברסלב ורבי נחמן, כמו "שיר לידידות" של רבי יצחק ברייטער, "אומן אומן ראש השנה" ו"מי יתן לי אבר כיונה אעופה לציון הקדוש אומנה", הניגונים החדשים מתחלקים אף הם למספר סוגים וסגנונות: שירי תפילות ופסוקים שירים רבים על גדולתו של רבי נחמן וחסידות ברסלב ("אשרינו שיש לנו רבי כזה") שירים על מושגי יסוד מחסידות ברסלב כמו שמחה, קימה לתיקון חצות, מלחמת היצר, התקשרות לרבי נחמן וכדומה, אצל חסידי הרב ישראל דב אודסר, שירים הכוללים את הסיסמה נ נח נחמ נחמן מאומן ("קוראים לו נ נח נחמ נחמן מאומן") משה שלגי חיליק פרנק אברהם לייב בורשטיין דוד (גולן) גולדמן נחמן צוקר אברהם בלטי אביתר בנאי אברהם אבוטבול אורי אדלר ארז לבנון ביני לנדאו דוד רפאל בן-עמי יואל טייב והתכלת יוסף קרדונר יצחק פוקס ירמיהו פיחה ישראל דגן סיני תור עדי רן שולי רנד שיבי קלר גדי פוגאטש דני ממן יצחק שפירא ניגוני חסידי ברסלב, באתר שער ברסלב ניגוני חסידי ברסלב מסורתיים, באתר מכון אב"ן שתיה ניגוני וגם שירי ברסלב, באתר עולם היהדות והקבלה בעקבות הניגונים - אודות ניגוני ברסלב המיוחסים למייסד החסידות, רבי נחמן מברסלב "אין אדם שר שירה אלא מתוך שמחה וטוב לבב" - רש"י מסכת ערכין דף יא עמוד א חיי מוהר"ן סימן ש"מ "הנה מי ששומע נגינה ממנגן רשע, קשה לו לעבודת הבורא, וכששומע ממנגן כשר והגון אזי טוב לו" - ליקוטי מוהר"ן סימן ג מוהר"ן="מורנו ורבינו הרב רבי נחמן" לקוטי מוהר"ן תנינא סג. וראו הטקסט המלא בערך שירת העשבים ליקוטי מוהר"ן תנינא סימן כד מבוסס על תהלים נה,ז: "ואמר מי יתן לי אבר כיונה אעופה ואשכונה" לשמיעת השיר - הקליקו כאן
פולוניום

פּוֹלוֹנְיוּם (Polonium) הוא יסוד כימי רדיואקטיבי שסמלו הכימי Po ומספרו האטומי 84. שייך למשפחת המתכות למחצה כגון טלור או ביסמוט ומצוי בעפרות אורניום. נמצא בטבע במצב מוצק וצבעו כסוף. רעיל ביותר ומסוכן מאוד לטיפול - מיליגרם או אף מיקרוגרם מהחומר מסוגלים לפלוט קרינה קטלנית. היסוד נדיר מאוד בטבע ונמצא בעפרות אורניום בכמות של 100 מיקרוגרם לטון עפרה. פולוניום זוהה על ידי מארי ופייר קירי בשנת 1898 בשעה שזיקקו את עפרת האורניום "זיו הזפת" (pitchblende). הם הכריזו על גילויו ב-18 ביולי וקראו לו על שם מולדתה של מארי קירי, פולין. בתם של בני הזוג, הכימאית אירן ז'וליו-קירי, נחשפה בטעות לפולוניום בעת עבודתה במעבדה, ומתה מסרטן כעבור כעשר שנים. על־פי הספר "פצצה במרתף", באו פרופ' דרור שדה ומספר אנשים נוספים במגע עם פולוניום, עקב תקלה שאירעה ב-1957 במעבדה למחקר גרעיני במכון ויצמן למדע. סגסוגת של פולוניום ובריליום מהווה מקור לנייטרונים. מכיוון שלאיזוטופ 210Po זמן מחצית חיים קצר של 138 יום, הוא מהווה מקור אנרגיה משמעותי והוצע כמקור לחימום לוויינים. אלכסנדר ליטוויננקו, סוכן רוסי בעבר ומתנגד למשטרו של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, מת בעקבות הרעלת פולוניום-210 ב-23 בנובמבר 2006. מומחים ממכון שווייצרי, שבדק שרידים מגופתו של יאסר ערפאת - יו"ר הרשות הפלסטינית בעבר, טוענים כי מת בעקבות הרעלת פולוניום-210[דרוש מקור]. ב-20 באוגוסט 2020 אושפז הפוליטיקאי והפעיל החברתי הרוסי אלכסיי נבלני, בבית חולים באומסק, ושם נטען כי הורעל באמצעות פולוניום. נבלני, הידוע בהתנגדותו למשטרו של הנשיא פוטין, הורעל באמצעות תה ששתה במהלך טיסה. אחרי כמה ימים הוא הוברח לגרמניה, שבה הוא היה מאושפז עד חזרתו לרוסיה ומאסרו. מסיבות שאינן ידועות עד תומן למדע, לעלי הטבק יש נטייה לספוח כמויות גדולות מהאיזוטופ 210Po וכתוצאה מכך שרידים שלו מצויים בסיגריות ובמוצרי טבק. הפולוניום הוא תוצר ביקוע רדיואקטיבי של רדון הנמצא בדשן המשמש להגברת קצב הצמיחה של הטבק. WebElements.com - Polonium מידע על פולוניום 210 באתר הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית (אנגלית). פולוניום, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) זיו הזפת, באתר המרכז לטכנולוגיה חינוכית חן קוטס-בר הדליפה המסתורית באתר nrg 17.2.2006 OAR US EPA, Radioactivity in Tobacco, www.epa.gov, ‏2018-11-27 (באנגלית) פגיעתו הרעה של היסוד הרדיואקטיבי פולוניום-210, באתר האגודה למלחמה בסרטן
ליזול

ליזול (באנגלית: Lysol וכן Lizol) הוא מותג, נוזל חיטוי וניקוי מתוצרת חברת "רקיט בנקיזר", בעל ריח חריף. הליזול מורכב מהחומרים בנזלקוניום כלוריד ואיזופרופנול, בתוספת סבון להגברת מסיסותם במים. הליזול יעיל מן הפנול כחומר חיטוי ורעילותו קטנה יותר. הוא משמש לחיטוי ידיים וכלים, ובפרט לחיטוי בתי שימוש, בבתים פרטיים, בבתי חולים ובסיסים צבאיים. במרפאה וטרינרית משמש הליזול לריסוס בעלי חיים לצורך טיפול במחלות עור ולהגנה מפני זיהומים. בליזול ניתן להשתמש גם בתחום החקלאות, להדברת עשבי בר. בתחילת שנות העשרים של המאה העשרים שווק הליזול, באופן אגרסיבי, כחומר מונע דלקות ואגינליות וכ"סבון לשטיפה אינטימית". לאחר שמחקרים הראו את הנזקים שגורם הליזול בשימוש זה, הופסק השימוש בו למטרות אלו. מדיה וקבצים בנושא ליזול בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ליזול (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא כימיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.