laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
תמר דה שליט

תמר דה שליט (22 בפברואר 1932 – 5 בספטמבר 2009) הייתה אדריכלית פנים ומעצבת ישראלית. תמר דה שליט נולדה ב-1932 בשכונת זיכרון משה בירושלים, בת לעדה ומשה דה שליט, אחות צעירה למאיר דה-שליט ועמוס דה-שליט. בהיותה בת שנתיים עברה עם משפחתה לגור בבית אנגל שבשדרות רוטשילד בתל אביב. למדה בגימנסיה גאולה. בסיום התיכון יצאה להכשרה בקיבוץ תל קציר, חזרה לתל אביב ולמדה אדריכלות פנים אצל ד"ר ליאו אדלר. בשנים 1955-1951 למדה אמנות ואדריכלות פנים בבית הספר המרכזי לאמנויות ואוּמנויות בלונדון (Central School of Arts and Crafts). בבית הספר פגשה לראשונה את ארטור גולדרייך. ב-1956 חזרה לישראל ועבדה במשרדי אדריכלים ואדריכלי פנים. דגמנה ל"משכית" בגדים בעיצוב פיני לייטרסדורף ותכשיטים ואבזרים של מעצבים נוספים. בשנת 1958 הייתה אחראית-שותפה על מערך ההדרכה והדיילות של הביתן הישראלי בתערוכה העולמית של בריסל (אקספו 58'). ב-1960 החלה לעבוד ב"איפדו: המשרד לעיצוב המוצר בישראל" (IPDO), שפעל בשנים 1963-1960 בניהולו של האדריכל והמעצב נחום מרון. בין השאר היו השניים שותפים לעיצוב אולם בית העם בירושלים להתאמתו למשפט אייכמן שנערך בו, ועיצבו את לשכות השרים בבניין 22 במחנה מטכ"ל שבקריה. עם סגירת משרד אִפּדו בתחילת 1963 חברה דה שליט לאהרן גלס, שעבד אף הוא במשרד זה, והשניים הקימו את הסטודיו "עיצוב ותכנון", שעסק בעיצוב מוצר, עיצוב גרפי, עיצוב תערוכות וביתנים, אדריכלות ועיצוב פנים. בין השאר עצבו אריזות למפעל המזון "778 - בית יצחק" ולחברת "מצות אביב", פריטים לחברת "אל על", מקלטי רדיו לחברת "אמרון" ועוד. הסטודיו היה אחראי לאדריכלות הפנים של דירת השרד של צ'ארלס קלור במכון ויצמן למדע (1964-1963). בשנת 1960 עברה להתגורר ברב-קומות ברחוב בן-יהודה שתכנן נחום זולוטוב, ובעקבות זאת החל שיתוף פעולה בינה ובין זולוטוב, שהתבטא באדריכלות הפנים של אחדים מהמבנים שתכנן זולוטוב, ובהם בית ההנצחה בקיבוץ ניצנים, בית ההחלמה יערות הכרמל, מלון הסלע האדום באילת (1973-1966), מטה השב"כ ברמת אביב (1969-1967) ובית הכנסת של התאחדות עולי בבל בבאר שבע (1976–1980). בשנת 1966 נישאה לארטור גולדרייך, לאחר שעלה לישראל מדרום אפריקה. הם התגוררו בהרצליה פיתוח. בין השנים 1969-1966 הייתה חברה במשרד "גולדרייך-גלס-דה שליט". החל משנת 1970 עבדה בעיקר במשרד אדריכלות ועיצוב פנים המשותף לה ולבעלה. לה ולגולדרייך בן אחד, האדריכל עמוס גולדרייך דה שליט. תמר דה שליט נפטרה ממחלת הסרטן בשנת 2009 ונקברה בבית הקברות גבעת השלושה. בשנת 2017 נחנך מעון לנשים מוכות "בית תמר ועדה דה שליט". צבי אלחייני (עורך), גולדרייך דה שליט: מקום, הוצאת בבל, 2020 תמר דה שליט, באתר מרכז המידע לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל צבי אלחייני, ממשפט אייכמן עד צנצנות וברזים: תמר דה שליט עיצבה את ישראל, באתר Xnet‏, 25 ביוני 2020 ג'ני אלעזרי, סיבוב לזכרה של המעצבת תמר דה שליט, באתר "חלון אחורי", 11 בספטמבר 2009 דקל גודוביץ, בני הזוג ששזרו את העיצוב בחייהם: מתפאורות ועד תכנון מבנים קיבוציים, באתר Xnet‏, 11 ביולי 2018 שני ליטמן, ארכיון שהתגלה בצריף שופך אור על חייהם הסוערים של זוג אדריכלים ישראלים, באתר הארץ, 2 באוגוסט 2018 מיה אור, המקום הישראלי לפי ארטור גולדרייך ותמר דה שליט במוזיאון הרצליה, באתר "פורטפוליו", 7 באוקטובר 2018 מיכל חכם, מדברת מודרניזם בעברית - תימות מרכזיות באדריכלות הפנים של תמר דה שליט י. לפיד, מ-500 מועמדות נבחרו עשר דיילות, מעריב, 10 במרץ 1958 נעמה ריבה, לראשונה בישראל נפתח מעון לנשים מוכות שנבנה במיוחד עבורן, באתר הארץ, 9 בינואר 2018
בקרוב (שיר)

בקרוב הוא סינגל של הפרויקט של עידן רייכל אשר הוקלט על ידי הזמר הישראלי שי צברי, מתוך האלבום "רבע לשש". השיר יצא לאור ב-9 בדצמבר 2013, על ידי חברת התקליטים הליקון, כסינגל השישי מתוך האלבום. השיר הגיע למקום הראשון במצעד השבועי של רשת ג'. בדומה לשאר שירי האלבום, השיר נכתב והולחן על ידי עידן רייכל, והופק על ידי רייכל וגלעד שמואלי. השיר הוא בסגנון העולם, המאפיין את שאר שירי האלבום. בסמוך לצאת האלבום, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור למעלה מ-729 אלף השמעות. טרם פורסם הווידאו קליפ המלא של השיר. ב-9 בדצמבר 2013, בסמוך לצאת הסינגל, עלה לערוץ היוטיוב הרשמי של רייכל האודיו הרשמי של השיר, המציג בתוכו את עטיפת הסינגל ואף את מילותיו של השיר. נכון ליוני 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כמיליון. לדף השיר באתר הספרייה הלאומית 26.12.2013, באתר "פזמונט" Be'Karov (Soon) [feat. Shai Tsabari], נבדק ב-2020-06-27 The Idan Raichel Project - הפרויקט של עידן רייכל - בקרוב, סרטון באתר יוטיוב (אורך: 2:59) בקרוב (הפרויקט של עידן רייכל), באתר "פזמונט"
גולובוי אוגוניוק

גולובוי אוגוניוק (ברוסית: Голубой огонёк, ובעברית: האור הכחול) הייתה תוכנית בידור מוזיקלית פופולרית, שודרה בתוכנית הראשונה של הטלוויזיה המרכזית של ברית המועצות החל מה 6 באפריל 1962 עד 1985. בתחילה שודרה התוכנית מדי שבוע בסופי שבוע, ואז רק בחגים ובימי עבודה שאינם עובדים. מבצעים סובייטים מפורסמים של אופרה, בלט, אופרטה, קרקס, מוזיקת פולק ופופ, כמו גם אורחי כבוד - קוסמונאוטים, גיבורי ברית המועצות, גיבורי העמל הסוציאליסטי, אנשי צבא בולטים ונציגים רבים אחרים של מדע ואומנות. אורח הכבוד של המהדורה הראשונה משנת 1962 היה הקוסמונאוט יורי גגארין. מאז 1964 הפך גולובוי אוגוניוק לתוכנית מסורתית לכבוד השנה החדשה, תחילה בטלוויזיה הסובייטית ואחר כך ברוסית. היה משודר מדי שנה בלילה של 31 בדצמבר עד 1 בינואר. מאז שנת 1998 הפך "גולובוי אוגוניוק בשאבולובקה" (Голубой огонёк на Шаболовке) ליורש של גולובוי אוגוניוק של השנה החדשה, ויורש שדומה לגולובוי אוגוניוק השבועי שיצא בתחילת שנות השישים של המאה הקודמת יכולה להיחשב תוכנית "ערב שבת" (Субботний вечер) בערוץ הטלוויזיה רוסיה-1. גולובוי אוגוניוק 1965, סרטון באתר יוטיוב How To Celebrate The New Year In Russia, The Odyssey Online, ‏2015-12-28 (באנגלית)
בית הכנסת בכיכר טלקי

בית הכנסת בכיכר טלקי (בהונגרית: Teleki téri zsinagóga, לעיתים קרובות נקרא: בית התפילה צ'ורטקוב בכיכר טלקי או הספרדי). הוא בית כנסת אורתודוקסי שנמצא ברובע 8 בבודפשט, בכיכר טלקי. זהו בית הכנסת היחיד בבודפשט הפועל היום שבמקורו היה חסידי. הוא מכונה בית כנסת "צ'ורטקוב", כי חסידי צ'ורטקוב שהיגרו מגליציה לעיר הקימו אותו לפני מלחמת העולם הראשונה. בשל השימוש בנוסח ספרד, המקום כונה גם "בית-הכנסת הספרדי." מקום התפילה נוצר על ידי חיבור של שתי דירות בקומת הקרקע ופעיל מאז תחילת שנות העשרים של המאה ה-20. בין היתר צולמה בשנת 1994 בבית התפילה יצירתו הקולנועית של מיקלוש ינצ'ו בשם "המסר של האבנים". כמו כן נבחר בית הכנסת בשנת 2013 לפרק הפתיחה של תוכניתה של אופרה ווינפרי "אמונה". הסדרה הוקרנה ברחבי העולם באוקטובר 2015 בערוץ OWN. Teleki Téri Zsinagóga honlapja (HTML), . בית הכנסת בכיכר טלקי (באנגלית) A Teleki Téri Zsinagóga alapítványának honlapja (angol nyelven) אתר קרן בית הכנסת (באנגלית) Chortkiv - Wikipedia, the free encyclopedia (HTML), צ'ורטקוב רשימת בתי הכנסת בהונגריה
Global Goal: Unite for Our Future

Global Goal: Unite for Our Future (בעברית: מטרה עולמית: להתאחד למען עתידנו) הוא אירוע וירטואלי, שנערך ב-27 ביוני 2020. האירוע, שנוצר על ידי הארגון "Global Citizen" והנציבות האירופית, כולל פסגה ומופע המציג אישים שונים שמטרתם להדגיש את ההשפעה הבלתי מידתית של מגפת הקורונה על מיעוטים בחברה. האירוע הופק בשיתוף פעולה עם חברות כמו לייב ניישן אנטרטיינמנט, The Lede Company ורוק ניישן, וגם על ידי אנשים מקבוצת יוניברסל מיוזיק גרופ, חברת הבידור מאבריק וה-NAACP. הפסגה, ששמה "Global Goal: Unite for Our Future—The Summit", הציגה דיונים בפאנלים וראיונות עם מנהיגים עולמיים, תאגידים ופילנתרופים כאשר הם מכריזים על התחייבויות חדשות שיסייעו בפיתוח חלוקה שוויונית של בדיקת קורונה, טיפולים וחיסונים, וכן שיקום קהילות שנפגעו אנושות על ידי המגפה. היא הופקה על ידי מייקל דמפסי והמנחים שלה היו העיתונאים קייטי קוריק, מאליקה קאפור, מורגן רדפורד, אישה ססיי וקייר סימונס. המופע, בשם "Global Goal: Unite for Our Future—The Concert", והמנחה שלו היה השחקן דוויין ג'ונסון. המופע היה משדר בידור מוזיקלי עולמי שחגג את ההתחייבויות שנעשו עקב הפעולות שביצעו אזרחים גלובליים. שאקירה קולדפליי אשר ג'ניפר הדסון מיילי סיירוס ג'סטין ביבר וקוואבו ג'יי באלווין קלואי x האלי ימי אלייד קריסטין והמלכות לין-מנואל מירנדה וצוות השחקנים המקורי של המחזמר המילטון עם ג'ימי פאלון ולהקת דה רוטס כריס רוק יו ג'קמן קרי וושינגטון שרליז ת'רון פורסט ויטאקר דייוויד בקהאם סלמה הייק בילי פורטר דיאן קרוגר קן ג'ונג נעמי קמפבל ניקולאי קוסטר-ולדאו אוליביה קולמן האירוע שודר בארצות הברית ברשתות הטלוויזיה ורדיו NBC, MSNBC, Bloomberg Television, iHeartRadio, Sirius XM ו-InsightTV. בנוסף, שודר המשדר גם בארצות אוסטרליה, איחוד האמירויות הערביות, איטליה, אינדונזיה, ארגנטינה, בלגיה, ברזיל, בריטניה, גרמניה, דנמרק, דרום אפריקה, הודו, הולנד, הונגריה, וייטנאם, יפן, מקסיקו, סינגפור, ספרד, ערב הסעודית פולין, פורטוגל, פינלנד, צ'ילה, צרפת, קוריאה הדרומית, קנדה, רוסיה, שוודיה ושווייץ. Ramos, Dino-Ray (22 ביוני 2020). "Dwayne Johnson To Host Global Citizen's 'Global Goal: Unite For Our Future – The Concert'; Jennifer Hudson, Billy Porter, Charlize Theron And More To Appear". Deadline. נבדק ב-25 ביוני 2020. {{cite web}}: (עזרה) "Here's Who's Performing in 'Global Goal: Unite for Our Future' to Help Everyone Beat COVID-19". Global Citizen. 22 ביוני 2020. נבדק ב-25 ביוני 2020. {{cite web}}: (עזרה) "Global Goal: Unite for Our Future". Global Citizen (באנגלית). נבדק ב-25 ביוני 2020. {{cite web}}: (עזרה)
בתאל דלויה

בתאל דלויה (נולדה ב-18 ביולי 1988) היא שחקנית ישראלית, בעלת סטודיו למשחק ומאמנת אישית לשחקנים. בוגרת תיכון לאומנויות "לויצו לאובק" חיפה במגמת תיאטרון, הייתה חברה בלהקת הנוער הייצוגית של חיפה "מפגשים ברכס". לאחר מכן למדה בסטודיו למשחק ניסן נתיב מחזור 2011 ובסטודיו למשחק מול מצלמה "טכניקה" מחזור 2015 של ניב רז ואולי שטרנברג. מיד עם תום לימודי המשחק בשנת 2011 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "2,3 הקשב" לטלוויזיה החינוכית בבימוי אבינועם דמארי בתפקיד דנה, תפקיד ראשי. ב-2013 שיחקה בתיאטרון אורנה פורת בהצגה "התפקיד הראשי" מאת רבקה מגן ובבימוי גיל צ'רנוביץ. באוקטובר 2017 הקימה את "דלויה סדנאות חשיפה" - מערך סדנאות לשחקנים מקצועיים אל מול במאים ומלהקים וכך יצרה "חדר כושר" לשחקנים שמגיעים להתאמן ולהיחשף. דרך "דלויה סדנאות חשיפה" מספר רב של שחקנים קיבלו עבודה במשחק בטלוויזיה ובתיאטרון ודלויה ביניהם. ב-2021 סיימה בהצטיינות את לימודי המאסטר NLP במכללת "תוצאות" והחלה לאמן שחקנים לבניית עסק מאומנות המשחק. ב-2013 שיחקה בסדרה "2,3 הקשב" לטלוויזיה החינוכית בתפקיד דנה, תפקיד ראשי, בבימוי אבינועם דמארי. ב-2016 שיחקה בסדרת הילדים "בית הכלבים" לניקולודיאון בבימוי יוגב יפת ב-2017 שיחקה בעונה הראשונה של "תאג"ד" לYES בתפקיד קצינת תצפיתניות, בבימוי: ציון רובין ב-2018 שיחקה בסדרת רשת בשם "הלסביון העליון" לערוץ טדי, בקומדיה "חברות" לערוץ 10, ובסדרה "בת אל הבתולה" לHOT. ב-2019 שיחקה בסדרה "לעבור את הלילה" לYES בבימוי: אופיר לובל. ובסרט הקולנוע "להפוך את העולם" למגזר החרדי בתפקיד מניה, בבימוי: יניב טל ואורי רביד. ב-2020 שיחקה בסדרה "מזל טוב את אבא" לערוץ טדי לצד רומי אבולעפיה, אודיה קורן ועומר פרלמן. דלויה היא בוגרת להקת הנוער הייצוגית של חיפה "מפגשים ברכס" ב-2012 כתבה ושיחקה בהצגה בשם "היום, בחיים" בנושא בטיחות בדרכים לגיל השלישי איתה הופיעה בכלל המדינה. שיחקה בהפקות תיאטרון בסטודיו למשחק ניסן נתיב: "ולנטינה" בבימוי מישה לוריה, "שלושה הוצמאך" בבימוי יובל זמיר, "ויליג'יאטורה" בבימוי דור צויגנבום, ו"טרטיף" בבימוי משה קליף. ב-2013 שיחקה בהצגת "חנהל'ה ושמלת השבת" בבימוי קלוד דדיה. בין 2013 ל-2014, שיחקה בהצגה "התפקיד הראשי" של תיאטרון אורנה פורת בבימוי גיל צ'רנוביץ. בתאל דלויה, ברשת החברתית פייסבוק בתאל דלויה, ברשת החברתית אינסטגרם בתאל דלויה, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית בתאל דלויה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ריאיון עם בתאל דלויה בתוכנית הרדיו "קפה עם שרון" עם השחקנית והשדרנית שרון זליקובסקי
מיטל דיין

מיטל דיין (נולדה ב-25 במאי 1979) היא כדורגלנית עבר ישראלית, אשר שיחקה כחלוצה בליגת הנשים הבכירה מאז הקמתה ב-1998 ועד שנת 2015 וזכתה בשלוש אליפויות ושישה גביעים. דיין היא קפטנית נבחרת ישראל לשעבר ששיחקה בה מאז הקמתה ורשמה 29 הופעות במדים הלאומיים. דיין החלה לשחק ולהתאמן בבית ספר אורט בקריית מוצקין בקבוצה שהתחרתה במסגרת טורנירים בית ספריים. עוד לפני הקמתה של הליגה בארץ שיחקה במחוז צפון בליגת המחוזות. עם פתיחתה של הליגה הצטרפה דיין למכבי חיפה וזכתה עם הקבוצה בשלושה גביעים ושתי אליפויות עד התפרקות הקבוצה ב-2003. דיין הצטרפה לאס"א תל אביב ושיחקה בה עד שנת 2008 כשבמהלך שנים אלו הבקיעה שערים רבים והייתה במשך מספר עונות מלכת השערים של קבוצתה. בשנת 2004 הבקיעה מספר שיא של 17 שערים במשחק ליגה אחד מול עירוני אריאל. בעונת 2008/2009 חצתה את הקווים ועברה ליריבה המושבעת ואלופת המדינה מכבי חולון וזכתה עמה בדאבל. דיין שיחקה בחולון עד פרישתה בשנת 2015 פרט לעונת 2013/2014 בה שיחקה במכבי באר שבע. במהלך שנים אלו בחולון זכתה עם הקבוצה בעוד שני גביעים. דיין השתייכה לסגל נבחרת ישראל מאז הקמתה בשנת 1997, שימשה כקפטנית הנבחרת ורשמה 29 הופעות במדים הלאומיים במהלכם הבקיעה ארבעה שערים. נכון לשנת 2019 דיין חיה עם בת זוג בנשר. בשנת 2019 השתתפה בעונה השביעית של תוכנית הדוקו-ריאליטי "גולסטאר" שנקראה בעונה זו "גולסטאריות 2". ב-2021 השתתפה בעונה נוספת של תוכנית הטלוויזיה "גולסטאריות". אליפות המדינה: 1998/1999, 2001/2002 גביע המדינה: 1998/1999, 1999/2000, 2001/2002 אליפות המדינה: 2008/2009 גביע המדינה: 2008/2009, 2009/2010, 2012/2013 מדיה וקבצים בנושא מיטל דיין בוויקישיתוף פרופיל באתר ההתאחדות לכדורגל בישראל לימור שפיגל, כדורגל נשים בישראל: לפרוץ את מסגרת החשיבה, באתר ynet, 8 במרץ 2012 מיכל ראובן, הגולסטארית מיטל דיין מקרית אתא: "הייתי בארון כי לא רציתי לאכזב את המשפחה שלי", באתר mynet‏ קריות, 1 בינואר 2019 קבוצת הנשים - מכבי חיפה נשים: עוד תבוסה לאריאל, 32:0 מול אס"א, באתר וואלה, 12 בפברואר 2004 אליק מרגלית, ‏שכונה על סטרואידים: "גולסטאריות" העונה החדשה, בעיתון מקור ראשון, 11 בדצמבר 2019
Peace Is the Mission

Peace Is the Mission (בעברית: שלום הוא המשימה) הוא אלבום האולפן השלישי של ההרכב מוזיקלי האמריקאי מייג'ור לייזר. האלבום יצא לאור ב-1 ביוני 2015, על ידי חברת התקליטים Mad Decent. מתוך האלבום יצאו ארבעה סינגלים. מידע על האלבום Peace Is the Mission באתר MusicBrainz מידע על האלבום Peace Is the Mission באתר AllMusic האלבום Peace Is the Mission באתר Discogs האלבום Peace Is the Mission באתר ספוטיפיי בועז ואן די ביטס, דיפלו, סקרילקס, ג'וניור בלנדר, די.ג'יי נחש Peace Is the Mission, Genius (באנגלית) Peace Is the Mission, נבדק ב-2020-05-11
פסגת נויברג

פסגת נויברג או פסגת נוברג (באנגלית: Neuburg Peak) היא פסגה שמורדותיה אבנים משוננות, בדרום מערב מסיב דופק, בהרי פנסקולה, בארץ המלכה אליזבת, שבאנטארקטיקה. גובהה של הפסגה 1,840 מטרים מעל פני הים. הפסגה ממוקמת 4.6 קילומטרים ממזרח לפסגת ווקר. הפסגה מופתה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע, ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1956–1966. שמה של הפסגה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים. הפסגה נקראת על שמו של הוגו א. סי. נויברג (Hugo A.C. Neuburg), חוקר קרחונים בתחנת אלזוורת', וחבר במשלחת החקר הראשונה שהגיעה וחקרה את מסיב דופק, בדצמבר 1957. פסגת נויברג באתר הסקר הגאולוגי של ארצות הברית פסגת נויברג באתר הגאזט האנטארקטי המשווה SCAR של ממשלת אוסטרליה פסגת נויברג באתר peakbagger פסגת נויברג באתר mindat מפת אזור פסגת נויברג מחשבון מרחקים - המרחק מפסגת נויברג לאתרים סמוכים מזג אוויר נוכחי מעודכן בפסגת נויברג תחזית מזג אוויר עדכנית ארוכת טווח עבור פסגת נויברג סטטיסטיקות מזג אוויר ונתוני מזג אוויר היסטוריים עבור פסגת נויברג גאזט השמות האנטארקטיים הרשמי של ארצות הברית מידע גאוגרפי והיסטורי מידע גאוגרפי
שרך בוסטון

שרך בוסטון (שם מדעי: Nephrolepis exaltata) מכונה גם שרך החרב, או שרך עצמות הדג הוא מין של שרך הנפוץ באזורים טרופיים ברחבי העולם. צמח זה הוא צמח עשבוני רב-שנתי המגיע לגובה של 40–90 סנטימטרים ובמקרים קיצוניים עד 1.5 מטרים. השרך משגשג במקומות לחים ומוצלים. הוא נפוץ ביערות וביצות, בעיקר בצפון אמריקה הדרומית, מקסיקו, מרכז אמריקה, פלורידה, הודו המערבית, פולינזיה ואפריקה. שרך בוסטון הוא צמח בית פופולרי. לעיתים קרובות הוא משמש כצמח תלוי הנשתל בעציצי תלייה. מבחינת תנאי גידול, שרך בוסטון משגשג באדמה לחה (אך לא ספוגה במים) העשירה בדשן. מבין השרכים המבויתים הנפוצים שרך בוסטון נחשב לסובלני ביותר לבצורת. עם זאת השרך מותאם לתנאים של לחות גבוהה ויש לעיתים לספק לו לחות באוויר. השרך עשוי לסגת בקור קיצוני ולעיתים אף להיראות כמת לגמרי, אך יכול להשתקם בעונות החמות יותר. בגידול בחוץ הצמח יעדיף צל חלקי או מלא, אך בגידול ביתי הוא זקוק לאור רב לא-ישיר. רביית הצמח המתורבת נעשית לרוב על ידי חלוקת ההשרשה, שכן מרבית הזנים המבויתים לא מפיקים נבגים אמיתיים. צמח זה נחשב בטוח לחיות מחמד שכן אינו רעיל. מדיה וקבצים בנושא שרך בוסטון בוויקישיתוף שרך בוסטון, באתר ITIS (באנגלית) שרך בוסטון, באתר NCBI (באנגלית) שרך בוסטון, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) שרך בוסטון, באתר Tropicos (באנגלית) שרך בוסטון, באתר GBIF (באנגלית) שרך בוסטון, באתר The Plant List (באנגלית) שרך בוסטון, באתר IPNI (באנגלית) שרך בוסטון באתר הרשימה האדומה של IUCN
סמל כימי

סמל כימי הוא קיצור שמו של יסוד, המייצג אותו בטבלה המחזורית ובנוסחאות כימיות והניתן לו לפי שמו, שהוא לרוב לטיני או יווני, או על שמה של אישיות. לכל יסוד סמל כימי ייחודי, בן אות אחת או שתיים, הראשונה גדולה והשנייה קטנה. לאחדים מהיסודות המלאכותיים שאין להם שם פרטי, אלא רק שם זמני, סמל זמני בן שלוש אותיות. דוגמאות: שמו הלטיני של החמצן – Oxygenium, ולכן הסמל שלו הוא O. שמה הלטיני של הכספית Hydrargyrum, ולכן היא מסומנת Hg. סמלו של הרובידיום הוא Rb. הסמלים הכימיים הראשונים הומצאו בראשית המאה ה-19 על ידי ג'ון דלטון, אשר השתמש בסמלים מיוחדים שהוא עצמו המציא. הדבר אמנם הקל על רישום נוסחאות כימיות, אך הקשה מאוד על מדפיסים, שנאלצו לייצר תווים נוספים על-מנת שיוכלו להכניס את הסימולים לספרים. לכן, כעבור כמה עשרות שנים הציע הכימאי השוודי יונס יעקב ברצליוס להחליף את הסמלים של דלטון בסמלים שמורכבים מאותיות האלפבית הלטיני, ולהתאים לכל יסוד סמל לפי שמו, שזוהי גם השיטה הנהוגה כיום. יסודות כימיים מדיה וקבצים בנושא סמל כימי בוויקישיתוף סמל כימי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
פסגת ווקר (אנטארקטיקה)

פסגת ווקר (באנגלית: Walker Peak) היא פסגה, המהווה את הקצה הדרום מערבי של מסיב דופק, בהרי פנסקולה, בארץ המלכה אליזבת, שבאנטארקטיקה. גובהה של הפסגה 1,495 מטרים מעל פני הים. הפסגה מופתה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע, ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1956–1966. שמה של הפסגה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים. הפסגה נקראת על שמו של פול ט. ווקר (Paul T. Walker), חוקר קרחונים בתחנת אלזוורת', וחבר במשלחת החקר הראשונה שהגיעה וחקרה את מסיב דופק, בדצמבר 1957. • Dominic A. Hodgson, Peter Convey, Elie Verleyen, Wim Vyverman, Sandra J. McInnes, Chester J.Sands, Rafael Fernández-Carazo, Annick Wilmotte, Aaike De Wever, Karolien Peeters, Ines Tavernier, Anne Willems, The limnology and biology of the Dufek Massif, Transantarctic Mountains 82° South, Polar Science Volume 4, Issue 2, August 2010, Pages 197-214 https://doi.org/10.1016/j.polar.2010.04.003 פסגת ווקר באתר הסקר הגאולוגי של ארצות הברית פסגת ווקר באתר הגאזט האנטארקטי של ממשלת אוסטרליה פסגת ווקר באתר הגאזט האנטארקטי המשווה SCAR של ממשלת אוסטרליה פסגת ווקר באתר mindat מפת אזור פסגת ווקר מזג אוויר נוכחי מעודכן בפסגת ווקר תחזית מזג אוויר עדכנית ארוכת טווח עבור פסגת ווקר מידע מזג אוויר סטטיסטי ונתוני מזג אוויר היסטוריים עבור פסגת ווקר גאזט השמות האנטארקטיים הרשמי של ארצות הברית מידע גאוגרפי והיסטורי מידע גאוגרפי
הפיגוע ברדינג

ב-20 ביוני 2020, אדם החמוש בסכין תקף את היושבים בגני פורברי ברדינג שבמחוז ברקשייר שבאנגליה. שלושה אנשים מתו מפצעיהם ושלושה נוספים נפצעו קשה. זמן קצר לאחר מכן נעצר אדם בחשד לביצוע הפיגוע. ב-27 ביוני 2020 החשוד נאשם בשלושה אישומי רצח. על פי דיווחי עדים, קצת לפני השעה 19:00 על פי שעון הקיץ של בריטניה, אדם בודד החל לצעוק "מילים לא מובנות" ותקף בסכין שתי קבוצות של אנשים בגינת פורברי, פארק ציבורי במרכז רדינג. החשוד שנעצר זמן קצר לאחר המתקפה, הוא מבקש מקלט מלוב, בן 25. קרוב משפחתו אמר כי הגיע לאנגליה מלוב ב-2012 כדי להימלט ממלחמת האזרחים. החשוד הורשע 6 פעמים קודם לכן עבור 15 פשעים בין השנים 2015–2019 ושוחרר מהכלא כ-17 ימים לפני ביצוע הפיגוע. מדיה וקבצים בנושא הפיגוע ברדינג בוויקישיתוף סוכנויות הידיעות‏, בריטניה: שלושה בני אדם נדקרו למוות בעיר ברדינג, באתר וואלה, 21 ביוני 2020 ynet והסוכנויות, פיגוע טרור בבריטניה: 3 נרצחו במתקפת דקירות, באתר ynet, 21 ביוני 2020 בריטניה: כתב אישום הוגש נגד הצעיר שרצח שלושה בפיגוע ברדינג, באתר ynet, 27 ביוני 2020 ערך זה הוא קצרמר בנושא טרור ובנושא אנגליה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
איתי ורד

איתי ורד (נולד ב-9 באוגוסט 1972) הוא עיתונאי ישראלי, ששימש ככתב מגזין בערוץ 13. נולד בכפר הס. שירת כקצין בהנדסה קרבית. בעל תואר ראשון במדעי המדינה והיסטוריה של המזרח התיכון מאוניברסיטת תל אביב. שימש כתחקירן בתוכנית "המשקיפים" בטלעד, ולאחר מכן כתחקירן ב"עובדה" בין 2002 ל-2005. ב-2005 כתב תסריט ותחקיר לסרט התיעודי "שדות אדומים", של הבמאית אילת הלר, שזכה בפרס "דרך החופש" בפסטיבל הקולנוע ירושלים. בין 2005 ל-2015 שימש ככתב ומגיש בערוץ 1, בתוכניות "מבט", "יומן". היה העיתונאי הישראלי הראשון שסיקר את המהפכה במצרים ב-2011. כמו כן, תיעד את הצונאמי ביפן, רעידת האדמה בנפאל, זרם הפליטים בגבול סוריה-טורקיה, סיקר את המשחקים האולימפיים בביג'יינג וערך סדרת כתבות מדרום אפריקה לקראת מונדיאל 2010. שימש כמגיש תוכנית המדע "המעבדה" ותוכנית הטיולים "על הדרך", וכן היה ממגישי חדשות הלילה "מהיום למחר". הצטרף לחדשות 10 ב-2015, ככתב התוכנית "שישי". יצר את סדרת הכתבות "צונאמי" ששודרה בינואר 2017, שבה הצטרף לספינת ההצלה "אקווריוס" ותיעד את הצלתם של פליטים ומהגרים מאפריקה ומאסיה בדרכם לאירופה, על גבול המים הטריטוריאליים של לוב. שימש כשליח הערוץ לחילוץ הנערים מהמערה בתאילנד ביוני 2018. עבר לערוץ 13 בינואר 2019. ב-5 ביולי 2020 פוטר מערוץ 13 כתוצאה מקיצוצים בערוץ. ביים וצילם את הסרט הדוקומנטרי "Hope without Boundaries" על בית החולים שדה שהקימה ישראל בעיירה מוסטיצקה במזרח אוקראינה, בתחילת מלחמת אוקראינה רוסיה. בעקבות הסרט החל ללמוד סיעוד בבית הספר האקדמי לאחיות ע"ש זיווה טל במרכז הרפואי שיבא. נשוי לנעמי ואב לשלושה ילדים. אחיה של עיתונאית האוכל רונית ורד. מאחורי המצלמה – בלוג אישי ריקי רט, כשרואים את המצוקה האנושית אתה לא יכול להישאר אדיש, מקור ראשון, 4 בפברואר 2017 איתי ורד, באתר ערוץ 13 הכירו את איתי ורד, באתר וואלה, 12 באוקטובר 2015 תרצה פלור, הדבר הכי מעניין שיכולתם לראות בטלוויזיה השבוע, באתר הארץ, 26 בינואר 2017 ישי קיצ'לס, לא תמיד קל לצפייה: שבוע הקולנוע היהודי יוצא לדרך, ישראל היום, 4 בדצמבר 2023 https://miamijewishfilmfestival.org/films/2024/hope-without-boundaries By HANNAH BROWN, Jerusalem celebrates Jewish life in film, The Jerusalem Post, ‏8 בדצמבר 2023 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים ובנושא תקשורת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מיכאל ברקן

מיכאל (ברקו) ברקן (6 ביולי 1946 – 14 באפריל 2020) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, כיהן במספר תפקידי קצונה ביניהם: מפקד חטיבת אגרוף הברזל, סגן מפקד עוצבת געש, מפקד חטיבה 188 ונספח צה"ל בפרו, בוליביה וקולומביה. מיכאל ברקן נולד בטקוץ' שברומניה בשנת 1946 לברוך ופרומה ברקו, בשנת 1951 עלה עם משפחתו למדינת ישראל באניית "קונסטנצה" ממנה הועברו למעברת העולים במגדל שם גרו שנה. בהמשך עברו לעיר נהריה שם גדל. למיכאל היו שתי אחיות, רבקה ואאוריקה. עם גיוסו לצה"ל בשנת 1964 מיכאל בחר לשרת בחיל השריון. בתחילת שירותו עבר מסלול חילי של חיל השריון שבמסגרתו עבר הכשרה לקצונה במסגרת קורס קצינים. במלחמת ששת הימים פיקד על מחלקה בחטיבה 7 בגזרת סיני, ולאחר מכן בצע תפקידי פקוד ומטה ברמת הגדוד, והכשרה לתפקיד מפקד פלוגה במסגרת קורס מפקדי פלוגות. בתחילת שנות ה-70 המוקדמות פיקד על פלוגה בגדוד 74 בחטיבה 188 בגזרת רמת הגולן. בימי מלחמת יום הכיפורים רב-סרן מיכאל היה קצין אגף מבצעים של עוצבת יפתח בגזרת רמת הגולן תחת פיקודו של אורי אור. באמצע שנות ה-70 מיכאל קודם לדרגת סגן אלוף, ופיקד על גדוד 53 בחטיבה 188 תחת עמרם מצנע ולאחר מכן תחת יאיר נפשי. בשנת 1977 שימש מיכאל כסגן מפקד חטיבה 188 בפיקודו של יאיר נפשי. בשנות ה-70 המאוחרות שימש כקצין אגף מבצעים בעוצבת געש שוב תחת פיקודו של אורי אור, מפקדו מחטיבה 679. בשנות ה-80 המוקדמות קודם מיכאל לדרגת אלוף-משנה, ופיקד על חטיבת אגרוף הברזל (חטיבת מילואים) תחת פיקודו של גיורא חייקה מפקד עוצבת המפץ (אוגדה 319). בתפקיד הבא שימש כסגן מפקד עוצבת געש בפיקודו של עמרם מצנע. באמצע שנות ה-80 קיבל את הפיקוד על חטיבה 188 תחת יהודה פלד מפקד האוגדה. בתפקידו האחרון בצה"ל שימש מיכאל כנספח צה"ל ונציג מערכת הביטחון במדינות פרו, בוליביה, וקולומביה. ב-1 בינואר 1990 פרש מצה"ל בדרגת אלוף-משנה לאחר שירות של 26 שנה. עסק ביזמות עסקית בתחום הנדל"ן ברומניה, ייעוץ וניהול בנושא השקעות בנדל"ן - רכישות ושיווק קרקעות, פיתוח הקרקע והקמת תשתיות לבניה עצמית. מאמצע שנות ה-90 שימש כמנכ"ל חברת "סא.ד.ר חברה לבניה", והוביל את החברה בפרויקטים למגורים בנתניה, בית שאן, בית שמש, ירושלים ובמועצה אזורית מטה בנימין. כמוכן עסק ביזמות פרטית והקים את החברה "ארט מפעלי מתכת". מיכאל בוגר בית ספר תיכון חקלאי ע"ש חנה שוחט בנהלל, ובעל תואר ראשון במדע המדינה וגאוגרפיה מטעם אוניברסיטת חיפה, הוא בוגר הטכניון במנהל עסקי בכיר. מיכאל נפטר ב-14 באפריל 2020. והותיר אחריו את אשתו תמר (טניה), אותה הכיר בלימודיו בבית הספר החקלאי בנהלל וארבעה ילדים.