הנובר (אוניית מערכה, 1905)

"הנובר" (בגרמנית: SMS Hannover) הייתה אחת מחמש אוניות מערכה פרה-דרדנוט מסדרת דויטשלנד שנבנו עבור הצי הקיסרי הגרמני בין 1904 ל-1906. הנובר ושלוש האוניות שנבנו לאחר מכן היו שונות מעט מהאונייה המובילה דויטשלנד במערכות ההנעה שלהן ובשריון מעט יותר עבה. הנחת השדרית של הנובר הייתה בנובמבר 1904, הושקה במאי 1905 והוכנסה לצי הים הפתוח באוקטובר 1907. האונייה הייתה חמושה בסוללה של ארבעה תותחי 28 ס"מ (11 אינץ') והגיעה למהירות מרבית של 18 קשרים (33 קמ"ש). האוניות של הסדרה שלה כבר היו מיושנות כשהן נכנסו לשירות, היו נחותות בגודלן, בשריון, בכוח האש ובמהירות מאוניית המערכה הבריטית, החדשה והמהפכנית, אה"מ דרדנוט. הנובר ואחיותיה ראו שירות נרחב עם הצי. האונייה השתתפה בכל תרגילי האימונים הגדולים עד שפרצה מלחמת העולם הראשונה ביולי 1914. הנובר ואחיותיה נשלחו מיד למשימות שמירה בשפך נהר האלבה בזמן ששאר הצי התגייס. האונייה השתתפה במספר גיחות צי, שהגיעו לשיא בקרב יוטלנד ב-31 במאי – 1 ביוני 1916. במהלך הקרב שימשה הנובר כאוניית הדגל של פלגה IV של שייטת אוניות המערכה השנייה; היא לא מילאה תפקיד משמעותי במהלך הקרב, והיא גם לא נפגעה מאש האויב. לאחר הקרב, שחשף את החולשה של הפרה-דרדנוטים כמו הנובר, היא ושלוש אחיותיה ששרדו הוצאו מתפקיד פעיל עם הצי כדי לשמש כספינות שמירה. הנובר שירתה בתפקיד זה למשך שארית המלחמה, תחילה באלבה והחל משנת 1917, במצרי דנמרק. היא הושבתה בדצמבר 1918, זמן קצר לאחר תום המלחמה. האונייה הוחזרה לשירות פעיל ברייכסמרינה, הצי הגרמני שלאחר המלחמה. היא שירתה בצי במשך עשר שנים, מ-1921 עד 1931, ובמהלכן השתתפה במספר הפלגות גדולות מעבר לים לספרד ולים התיכון. הנובר שוב הוצאה משירות בספטמבר 1931; הרייכסמרינה תכנן להמיר את האונייה לספינת מטרה מבוקרת רדיו, אך הדבר מעולם לא בוצע והיא שימשה במקום זאת בניסויי נפץ. הנובר בסופו של דבר פורקה לגרוטאות בין 1944 ל-1946 בברמרהאפן. הפעמון שלה נשמר במוזיאון ההיסטוריה הצבאית של הבונדסוור בדרזדן. העברת חוק הצי השני בשנת 1900 בהנחייתו של ויצה-אדמירל אלפרד פון טירפיץ השיג מימון לבניית עשרים אוניות מערכה חדשות במהלך שבע עשרה השנים הבאות. הקבוצה הראשונה, חמש אוניות המערכה מסדרת בראונשווייג, הונחו בתחילת שנות ה-1900, וזמן קצר לאחר מכן החלה עבודת התכנון על עיצוב המשך, שהפך לסדרת דויטשלנד. אוניות הסדרה היו דומות בגדול לאוניות מסדרת בראונשווייג, והן כללו שיפורים מצטברים בהגנה על שריון. הם גם נטשו את צריחי התותחים עבור תותחי הסוללה המשניים, והעבירו אותם בחזרה לקזמטים מסורתיים כדי לחסוך במשקל. אוניית המערכה הבריטית אה"מ דרדנוט - חמושה בעשרה תותחי 12 אינץ' (30.5 ס"מ) - נכנסה לשירות בדצמבר 1906. העיצוב המהפכני של דרדנוט הפך כל אוניית ראשה של הצי הגרמני למיושנת, כולל האוניות מסדרת דויטשלנד. אורכה של הנובר היה 127.6 מ' (418 רגל 8 אינץ') בסך הכל, רוחב של 22.2 מ' (72 רגל 10 אינץ'), ושוקע של 8.21 מ' (26 רגל 11 אינץ'). הדחק האונייה היה 13,191 טון (12,983 טון ארוך) בתפוסה סטנדרטית ו-14,218 טון (13,993 טון ארוך) בתפוסה מלאה. האונייה צוידה בשני תרנים צבאיים כבדים ומנועים תלת דרגתיים שדורגו ב-18,664 כוחות סוס (13,918 קילוואט) והעניקו לה מהירות מרבית של 18.5 קשרים (34.3 קמ"ש). קיטור סופק על ידי שנים עשר דוודי שולץ-ת'ורניקרופט; שלוש ארובות הוציאו עשן משריפת פחם בדוודים. לאונייה הייתה קיבולת דלק של עד 1,540 טון (1,520 טון ארוך) של פחם. במהירות שיוט של 10 קשרים (19 קמ"ש), היא יכלה להפליג לטווח של 4,520 מיילים ימיים (8,370 ק"מ). הצוות שלה מנה 35 קצינים ו-708 מלחים. החימוש העיקרי של הנובר כלל ארבעה תותחי SK L/40 בקוטר 28 ס"מ (11 אינץ') בשני צריחים תאומים. החימוש ההתקפי שלה חוזק עם סוללה משנית של 14 תותחי 17 ס"מ (6.7 אינץ') SK L/40 שהותקנו בנפרד. בקזמטים. סוללה של 22 תותחי 8.8 ס"מ (3.5 אינץ') SK L/45 ברכיבים בודדים סיפקה הגנה מפני סירות טורפדו. הספינה הייתה חמושה גם בשישה צינורות טורפדו בקוטר 45 ס"מ (17.7 אינץ'), כולם שקועים בגוף הספינה. אחד בחרטום, אחד בירכתיים וארבעה בצד הרוחב. שריון מוצק של קרופ הגן על האונייה. חגורת השריון שלה הייתה בעובי של 240 מילימטרים (9.4 אינץ') בחלק המרכזי, שם היא הגנה על מחסני התחמושת ועל חללי המכונות שלה, בעוד ציפוי דק יותר כיסה את קצוות הגוף. שריון הסיפון הראשי שלה היה בעובי 40 מ"מ (1.6 אינץ'). לצריחי הסוללה הראשיים היו 280 מ"מ (11 אינץ') של ציפוי שריון. כספים לבניית אונייה שנייה מסדרת דויטשלנד נכללו בתקציב 1904. החוזה עבור כלי השיט החדש הוענק למספנה הקיסרית בווילהלמסהאפן ב-1 ביוני 1904 בשם החוזה "P", שציין תוספת לצי. הנובר הונחה ב-7 בנובמבר. חוויות מלחמת רוסיה–יפן, שהתרחשה אז, העלו שהשריון הימי דק מכדי להגן מפני תותחים מודרניים, ולכן המתכננים הגרמנים הגדילו את עובי החגורה הראשית והמצודה המרכזית; שינוי זה חזר על עצמו בשלושת אוניות הסדרה הבאות. האונייה הושקה ב-29 במאי 1905, ונשיא פרובינציית הנובר, ריכרד פון ונטצל, נשא את הנאום. לאחר השלמת ההתאמה, הספינה הוזמנה לניסויים ימיים ב-1 באוקטובר 1907, אבל הם הופרעו ולכן הנובר יכלה להצטרף לתרגילי הצי בסקאגרק בנובמבר. הניסויים התחדשו לאחר השלמת התמרונים, ועד 13 בפברואר 1908 הנובר הייתה מוכנה להצטרף לצי הפעיל. היא שובצה לשייטת אוניות המערכה השנייה של צי הים הפתוח, והצטרפה לאחיותיה דויטשלנד ופומרן; היא החליפה את אוניית המערכה הישנה יותר ברנדנבורג. ממאי עד יוני 1908, הנובר השתתפה בתמרונים בים הצפוני. מהחודש הבא ועד אוגוסט, הצי ערך שייט אימונים לאוקיינוס האטלנטי. במהלך השייט, הנובר עצרה בפונטה דלגדה שבאיים האזוריים, חלק מפורטוגל, מ-23 ביולי עד 1 באוגוסט. תרגילי הסתיו השנתיים החלו בספטמבר; לאחר שהן הושלמו, הנובר הועברה לשייטת אוניות המערכה הראשונה, שם שימשה כאוניית הדגל במשך שנתיים. באותה תקופה, מפקד השייטת היה ויצה-אדמירל הנינג פון הולצנדורף, והיחידה כללה את אוניות המערכה שלזיין, מקלנבורג, צרינגן, וטין, ויטלסבאך, קייזר קרל דר גרוסה ו- קייזר ברברוסה, יחד עם ה-Aviso בליץ הישנה בשימוש כאוניית שירות. בנובמבר נערכו תרגילי צי ויחידה בים הבלטי. משטר האימונים בו הנובר השתתפה עקב אחר דפוס דומה במהלך חמש השנים הבאות. זה כלל שייט נוסף לאוקיינוס האטלנטי, מ-7 ביולי עד 1 באוגוסט 1909, ומיד לאחר מכן תמרוני הסתיו השנתיים באוגוסט וספטמבר. ב-1 באוקטובר, ויצה-אדמירל הוגו פון פול החליף את הולטצנדורף כמפקד השייטת על סיפון הנובר. השייטת ערכה תרגילים בפברואר 1910, וב-1 באפריל הועברה היחידה מקיל לווילהלמסהאפן. עם הגעתה, תוגברה השייטת באוניות המערכה החדשות נסאו ווסטפאלן, שהחליפו את קייזר קרל דר גרוסה וקייזר ברברוסה, בהתאמה. וסטפאלן גם החליפה את הנובר כאוניית הדגל של השייטת; מאוחר יותר היא החליפה את ויטלסבאך כאוניית הדגל של סגן מפקד השייטת, קונטר-אדמירל גינתר פון קרוסיגק. האונייה זכתה בפרס ה-Kaiser's Schießpreis (פרס ירי) מהקייזר בשייטת הראשונה לאחר התמרונים השנתיים. השייטת סיימה את השנה בתרגילים נוספים באזור הבלטי ובקטגט באוקטובר ובנובמבר. קרוסיגק הוחלף על ידי קונטר-אדמירל קרל צימרמן בינואר 1911. הנובר השתתפה בתמרוני צי בים הצפוני בחודש מאי, שייט צי למימי נורווגיה ביולי ובתחילת אוגוסט, ובתמרונים השנתיים באוגוסט וספטמבר. הדרדנוט פוזן, שעד אז הצטרפה לשייטת, החליפה את הנובר כאוניית הדגל של סגן המפקד ב-3 באוקטובר, והדרדנוט הלגולנד תפסה את מקומה בשייטת, והנובר הועברה לשייטת אוניות המערכה השנייה, שבסיסה בקיל. היא השתתפה באימונים עם השייטת השנייה בנובמבר ומפברואר עד אפריל 1912. לאחר מכן היא תפסה את מקומה של בראונשווייג כאוניית הדגל של סגן המפקד ב-27 באפריל, וקונטר-אדמירל ארהרד שמידט הניף את דגלו על סיפון האונייה באותו יום. בעקבות תמרוני הצי בים הצפוני והבלטי. באמצע שנת 1912, עקב משבר אגאדיר, שיט הקיץ יצא לאזור הבלטי רק כדי להימנע מחשיפת הצי במהלך תקופת המתיחות המוגברת עם בריטניה וצרפת. הצי ערך לאחר מכן את תמרוני הסתיו השנתיים באוגוסט וספטמבר, ולאחר מכן החליף קונטר-אדמירל וילהלם סושון את שמידט. שנת 1913 עקבה אחר דפוס דומה לשנת 1912, אם כי הפלגת הקיץ חזרה לנורווגיה באותה שנה. לאחר תמרוני הסתיו, סושון הוחלף על ידי קפיטן צור זי פרנץ מאובה כדי שיוכל להישלח לפקד על הפלגה הים תיכונית. הנובר הצטרפה לשאר הצי לתמרונים באזור הבלטי בנובמבר אותה שנה. שנת 1914 החלה כמו שנים קודמות, בהכשרת שייטת. ביולי 1914, כשבועיים לאחר רצח הארכידוכס פרנץ פרדיננד בסרייבו, הנובר הייתה עם צי הים הפתוח במהלך הפלגת הקיץ השנתית שלו לנורווגיה. כתוצאה מהמתח הבין-לאומי הגובר, השייט נקטע והצי הגרמני חזר לווילהלמסהאפן עד 29 ביולי. בחצות הלילה ב-4 באוגוסט הכריזה בריטניה מלחמה על גרמניה בשל הפרת הנייטרליות של בלגיה. עם פרוץ המלחמה ביולי 1914, הנובר קיבלה תפקידי סיור בשפך נהר האלבה בזמן ששאר הצי התגייס. בסוף אוקטובר, היא ואחיותיה נשלחו לקיל כדי לבצע שיפורים במערכת ההגנה התת-ימית שלהן כדי להפוך אותן לעמידות יותר בפני טורפדות ומוקשים. לאחר מכן שייטת II הצטרפה לשאר צי הים הפתוח לפעולות התקפיות נגד בריטניה. הראשון שבהם היה הפשיטה על סקרבורו, הרטליפול וויטבי ב-15 בדצמבר. סיירות המערכה של קבוצת הסיור I תקפו את העיירות בניסיון לפתות חלק מהצי הגדול הבריטי, בעוד אוניות המערכה של צי הים הפתוח המתינו לתמיכה בתקווה לארוב ולהשמיד כל כוחות בריטיים שיגיעו לקראתם. במהלך הלילה שבין 15 ל-16 בדצמבר, צי הקרב הגרמני של 12 דרדנוטים ושמונה פרה-דרדנוטים הגיע לטווח של 10 מיילים ימיים (19 ק"מ) של שייטת מבודדת של שש אוניות מערכה בריטיות. התכתשויות בין מסכי המשחתות היריבות שכנעו את המפקד הגרמני, אדמירל פרידריך פון אינגנול, שהוא מתעמת עם כל הצי הגדול, ולכן הוא הפסיק את הקרב ופנה לגרמניה בחזרה. האנובר יצאה לים במהלך קרב שרטון דוגר ב-24 בינואר 1915 כדי לתמוך בסיירות המערכה הגרמניות הנצורות, אך חזרה במהירות לנמל. שתי גיחות צי חסרות תוצאה התרחשו ב-17–18 וב-21–23 באפריל 1915. ב-16 במאי, הנובר נשלחה לקיל כדי להחליף את אחד מתותחי ה-28 ס"מ שלה. האונייה חזרה לקיל ב-28 ביוני כדי להתקין מכל דלק משלים עבור הדוודים שלה; העבודה נמשכה עד 12 ביולי. קפיטן צור זי גוטפריד פון דאלוויגק צו ליכטנפס החליף את מאובה ב-11 באוגוסט, והניף את דגלו על סיפון הנובר ב-20 באוגוסט. בתאריכים 11–12 בספטמבר, קבוצת הסיור II ביצעה עוד מבצע הנחת מוקשים ליד שרטון Swarte עם תמיכה של הנובר ושאר שייטת II. לאחר מכן בוצעה סריקה עקרונית נוספת של הצי ב-23–24 באוקטובר. במהלך גיחת הצי של 5–7 במרץ 1916, הנובר ושאר השייטת השנייה נשארו במפרץ הגרמני, מוכנים להפליג לתמיכה. ב-24–25 באפריל 1916, הנובר ואחיותיה הצטרפו לדרדנוטים של צי הים הפתוח כדי לתמוך בסיירות המערכה, שעליהם הוטל שוב לבצע פשיטה על החוף האנגלי. במהלך הדרך אל המטרה, מוקש פגע בסיירת המערכה זיידליץ. היא נותקה כדי לחזור הביתה, ושאר הספינות המשיכו במשימה. עקב ראות לקויה, סיירות המערכה ערכו הפגזה קצרה של נמלי ירמות' ולואוסטופט. המבצע הופסק במהירות, מה שמנע מהצי הבריטי להתערב. ויצה-אדמירל ריינהרד שר, המפקד החדש של צי הים הפתוח, תכנן מיד גיחה נוספת לים הצפוני, אך הנזק לזיידליץ עיכב את המבצע עד סוף מאי. הנובר הייתה אוניית הדגל של הפלגה הרביעית של שייטת אוניות המערכה השנייה, שהייתה ממוקמת בחלקו האחורי של הטור הגרמני ובפיקודו של קונטר-אדמירל פרנץ מאובה. ב-31 במאי, בשעה 02:00 CET, סיירות המערכה של היפר יצאו לכיוון הסקאגרק, ואחריהם שאר צי הים הפתוח כעבור שעה וחצי. במהלך "הריצה צפונה", ציווה שר על הצי לרדוף אחרי שייטת אוניות המערכה החמישית הבריטית במהירות שיא. אוניות המערכה מסדרת דויטשלנד האיטיות יותר לא יכלו לעמוד בקצב הדרדנוטים המהירות יותר ונקלעו במהירות לפיגור. במהלך שלב זה, אדמירל שר הנחה את הנובר להתמקם בחלקו האחורי של הטור כדי שתהיה לו אוניית דגל בשני קצות המערך. עד השעה 19:30, הצי הגדול הגיע למקום ועימת את שר עם עליונות מספרית משמעותית. הצי הגרמני נפגע קשות מהנוכחות של אוניות המערכה מסדרת דויטשלנד האיטיות יותר; אם שר יורה לפנות מיידית לכיוון גרמניה, הוא יצטרך להקריב את הספינות האיטיות יותר כדי לשפר את סיכויי בריחתו. שר החליט להפוך את מסלול הצי בפנייה בו זמנית, תמרון שחייב כל יחידה בקו הגרמני לפנות 180° בו זמנית. כתוצאה מפיגור, האוניות של שייטת אוניות המערכה השנייה לא יכלו להתאים למסלול החדש בעקבות הפנייה, ולכן הנובר וחמש האוניות האחרות של השייטת היו ממוקמות בצד המנותק של הקו הגרמני. מאובה שקל להזיז את ספינותיו לחלק האחורי של הטור, אחרי הדרדנוטים של שייטת אוניות המערכה השלישית, אך החליט נגד זה כשהבין שהתנועה תפריע לתמרון של סיירות המערכה של היפר. במקום זאת, הוא ניסה להציב את ספינותיו בראש הטור. אבל עד שהשייטת השנייה הגיעה למעמדה בראש המערך, הורה שר על פנייה לאחור נוספת, שהציבה אותם בחלק האחורי של הצי הגרמני. עד השעה 21:00, שר הפנה את הצי בפעם השלישית, אך המהירות האיטית של שלזיין ושאר הפרה-דרדנוטים בשייטת גרמו להם לצאת מעמדתם, לצד המנותק של הצי. מאוחר יותר בערב היום הראשון של הקרב, סיירות המערכה של קבוצת הסיור I הלחוצות קשות נרדפו על ידי הבריטים. הנובר ושאר מה שנקרא "ספינות חמש דקות" באו לעזרתם על ידי הפלגה בין שייטות סיירות המערכה המנוגדות. אוניות אלו היו מעורבות בקרב לזמן קצר מאוד, בעיקר בגלל הראות הלקויה. בגלל הראות הלקויה הירי שלהם לא היה יעיל. הנובר ירתה שמונה פגזים מתותחי ה-28 ס"מ שלה בשלב זה. סיירת המערכה הבריטית אה"מ פרינסס רויאל ירתה על הנובר כמה פעמים עד שהעשן הסתיר את האחרונה. הנובר נפגעה פעם אחת על ידי רסיסים מאחד מפגזי ה-13.5 אינץ' (34 סנטימטרים) שנורו על ידי פרינסס רויאל. אדמירל מאובה הורה לפנות 8 נקודות דרומה, והבריטים לא עקבו אחריו. מאוחר בליל ה-31, הצי התגבש מחדש למסע הלילה חזרה לגרמניה; דויטשלנד, פומרן והנובר נסוגו מאחורי קניג ושאר הדרדנוטים של שייטת אוניות המערכה השלישית לכיוון האחורי של הטור. הנובר אליה הצטרפו שאר חברי השייטת שלה: הסן, שלזיין ושלזוויג-הולשטיין. הסן התמקמה בין הנובר ופומרן, בעוד שתי האוניות האחרות התמקמו בחלק האחורי של הטור. מעט לאחר השעה 01:00 באו האוניות המובילות של המערך הגרמני במגע עם הסיירת המשוריינת אה"מ בלאק פרינס, שהושמדה במהירות בברד פגזים מהדרדנוטים הגרמניות. נסאו נאלצה לצאת מהמערך כדי להתחמק מהספינה הבריטית הטובעת, וכעבור שעה הצטרפה מחדש למערך ישירות לפני הנובר. בסביבות השעה 03:00 ערכו משחתות בריטיות סדרה של התקפות נגד הצי, שחלקן כוונו נגד הנובר. זמן קצר לאחר מכן, פומרן נפגעה על ידי טורפדו אחד לפחות מהמשחתת אונסלאוט; הפגיעה פוצצה מחסן תחמושת שהשמיד את האונייה בפיצוץ אדיר. הנובר הייתה מאחורי פומרן ונאלצה לפנות בחוזקה ימינה כדי להימנע מתאונה. במקביל, טורפדו שלישי מאונסלאוט חלף קרוב לפני הנובר, מה שאילץ את האונייה לפנות. קצת אחרי 04:00, הנובר ועוד כמה אוניות ירו שוב ושוב לעבר מה שנחשב לצוללות; במקרה אחד, הירי של הנובר והסן כמעט פגע בסיירות הקלות שטטין ומינכן, מה שגרם לשר להורות להן להפסיק את הירי. הנובר ועוד כמה אוניות ירו שוב לעבר צוללות דמיוניות מעט לפני השעה 06:00. למרות האכזריות של הלחימה הלילית, צי הים הפתוח הצליח לעבור דרך הכוחות הקלים הבריטיים מבלי למשוך את תשומת לב אוניות המערכה של ג'ליקו, ובהמשך הגיע לשונית הורנס בשעה 04:00 ב-1 ביוני. הצי הגרמני הגיע לווילהלמסהאפן כמה שעות לאחר מכן, שם תפסו הדרדנוטים אוניות המערכה מסדרת נסאו ואוניות המערכה מסדרת הלגולנד עמדות הגנה, בעוד האוניות שניזוקו ואוניות השייטת השנייה נכנסו לתוך הנמל. במהלך הקרב, הנובר ירתה שמונה פגזי 28 ס"מ, 21 פגזי 17 ס"מ, ו-44 פגזי 8.8 ס"מ. היא יצאה מהקרב ללא פגע לחלוטין. אחרי קרב יוטלנד, הצי החליט אז למשוך את ארבע האוניות שנותרו מסדרת דויטשלנד, בשל התיישנותן ופגיעותן להתקפות תת-מימיות, כפי שהוכח מאובדן פומרן, לפיכך, הם נותקו מצי הים הפתוח והוחזרו לתפקידי שמירה באלבה. קונטר-אדמירל דאלוויגק צו ליכטנפלס הוריד את דגלו ב-30 בנובמבר ומחליף לא מונה לו, אם כי השייטת השנייה נשארה בקיום מנהלי לפחות עד 15 באוגוסט 1917. בינתיים, הנובר הפליגה לקיל לתחזוקה ב-4 בנובמבר 1916 לפני חידוש תפקידי השמירה באלבה. מ-10 בפברואר עד 23 באפריל 1917, היא שימשה כאוניית הדגל של ויצה-אדמירל הוברט פון רבור-פאשוויץ. בתקופה זו, ב-21 במרץ, הוסרו מהאונייה כמה מכלי הנשק שלה. מ-25 ביוני עד 16 בספטמבר, היא נבנתה מחדש כדי לשמש כספינת שמירה במצרי דנמרק; היא החלה לשרת בתפקיד זה ב-27 בספטמבר, והחליפה את אוניית המערכה לותרינגן. פעולות של חוסר כפיפות החלו על סיפון האונייה ב-4 בנובמבר 1918, כמרד רחב יותר על אוניות צי הים הפתוח התפשט מווילהלסהאפן לקיל. ב-11 בנובמבר, גרמניה נכנסה לשביתת הנשק עם מדינות ההסכמה. על פי תנאי שביתת הנשק, היחידות המודרניות ביותר של צי השטח של גרמניה נכלאו בבסיס הצי הבריטי בסקפה פלו, בעוד שאר הצי פורז מנשקו. ביום שבו נכנסה לתוקף שביתת הנשק, הנובר נשלחה לזמן קצר לשווינמינדה, לפני שחזרה לקיל ב-14–15 בנובמבר יחד עם שלזיין. הנובר הוצאה משירות חודש לאחר מכן ב-17 בדצמבר בהתאם לתנאי שביתת הנשק. בעקבות התבוסה הגרמנית במלחמת העולם הראשונה, הצי הגרמני אורגן מחדש כרייכסמרינה על פי חוזה ורסאי. הצי החדש הורשה להחזיק שמונה אוניות מערכה פרה-דרדנוט לפי סעיף 181 - שתיים מהן יהיו בעתודה - להגנת החוף. הן כללו שלוש אוניות מסדרת דויטשלנד הנובר, שלזוויג-הולשטיין ושלזיין, כמו גם חמשת אוניות המערכה מסדרת בראונשווייג. הנובר עברה מודרניזציה בין 1920 ל-1921 כדי להכין אותה לשירות פעיל בצי. ב-10 בפברואר 1921, היא נכנסה לשירות מחדש כאוניית הדגל של מפקד הכוחות הימיים של הים הבלטי, קפיטן צור זי וקומודורה הוגו פון רוזנברג. היחידה התבססה בשווינמינדה, ובאותה עת היא כללה גם את הסיירת הקלה מדוזה, ספינת הסקר פנתר ושייטת סירות הטורפדו הראשונה. בחודשים יוני ויולי ערכה היחידה את התרגילים הגדולים הראשונים לאחר המלחמה במערב הים הבלטי. מאוחר יותר באותה שנה, הנובר ביקרה בגוטלנד. במרץ 1922, הוטל על הנובר פינוי נתיבים בקרח במזרח הים הבלטי. ב-1 באפריל, היא ושאר אוניות היחידה הועברו לקיל. במהלך תרגילי לחימה בלילה ב-23 במאי, הנובר התנגש בסירת הטורפדו S18, והרגה עשרה אנשים על סיפון ספינת הטורפדו. מאוחר יותר באותה שנה, במהלך שיוט האימונים בקיץ, הנובר ביקרה בכמה נמלים בפינלנד, ובספטמבר השתתפה באימונים גדולים. היא ביקרה בסטוקהולם מ-18 עד 22 באוקטובר, שם רוזנברג התקבל על ידי גוסטב החמישי, מלך שוודיה. בשנת 1923, הנובר ביקרה ב- Örnsköldsvik ובקרלסקרונה בשוודיה. היא איבדה את תפקידה כאוניית הדגל ב-22 בספטמבר, והצי אורגן מחדש מפיקודי הים הצפוני והים הבלטי כדי להקים את פלגת ספינות הקרב, אליה צורפה הנובר. באמצע 1924, פלגת ספינות הקרב ערכה את השייט הגדול הראשון שלה מעבר לים לספרד והנובר עצרה בפורטוגלטה מ-6 עד 13 ביולי. פאול בהנקה, מפקד הרייכסמרינה, עלה על האונייה במהלך תמרוני הסתיו באוגוסט וספטמבר, שהסתיימו בסקירת הצי מול הל, פולין, ב-10 בספטמבר. במהלך הפלגה מווילהלמסהאפן לקיל בדצמבר, התנגשה הנובר בגוררת שנתלשה מעגינותיה. הנובר נפגעה בתאונה ומים הציפו את חדר המכונות, מה שאילץ אותה לחזור לווילהלמסהאפן לתיקונים שנמשכו עד פברואר 1925. הצי שייט במימי נורווגיה במהלך שייט הקיץ וביקרה באוסלו ובאולוויק, ובספטמבר ערכו הספינות אימונים בים הצפוני. ב-1 באוקטובר, הנובר שוב הפך לספינת דגל, הפעם של סגן מפקד פלגת ספינות הקרב, קפיטן צור זי וקומודורה וילהלם פרנצל. באותה תקופה, הצי הגרמני הפעיל היה מורכב מהנובר, בראונשווייג, הסיירת הקלה אמאזונה ושייטת סירות הטורפדו השנייה. הנובר השתתפה במספר הפלגות גדולות בשנת 1926, כאשר הראשונה שבהן, בין 13 במאי ל-18 ביוני, יצאה לספרד ולים התיכון. היא ביקרה בנמלים הספרדיים של פלמה במיורקה, קרטחנה וויגו במהלך השייט. השייט השני התקיים בין 28 ביוני ל-1 ביולי, והוביל את האונייה להלסינקי, פינלנד. בין 4 ל-5 בספטמבר, הצי שייט בסקיין, לפני שהחל שייט נוסף באוקיינוס האטלנטי ב-11 באוקטובר. במהלך ההפלגה עצרה הנובר בפונשל, לאס פאלמאס, פורטו דה פריה, סנטה קרוס דה לה פלמה, וילגרסיה ואמסטרדם. הצי חזר לגרמניה ב-16 בדצמבר, וב-1 במרץ 1927, הנובר הוצאה משירות לצורך מודרניזציה ותיקונים, את מקומה בצי הפעיל תפסה שלזיין. האונייה קיבלה תורן חדש, אך בניגוד לאחיותיה שמרה על שלושת הארובות המקוריות שלה. היא הוכנסה לשירות מחדש ב-25 בינואר 1930 והצטרפה מחדש לפלגת ספינות הקרב. היא השתתפה בשייט לים התיכון שהחל ב-2 באפריל. היא עצרה בויגו, ולנסיה, מסינה, אתונה, ארגוסטוליון, פלמה דה מיורקה וקדיס לפני שחזרה לווילהלמסהאפן ב-18 ביוני. הנובר השתתפה במשט צי גדול באזור הבלטי ב-20 במאי 1931 עבור הנשיא פאול פון הינדנבורג. היא ערכה את מסעה האחרון לחו"ל ביוני, כשביקרה בברגן, נורווגיה. היא השתתפה בתמרוני הסתיו באותה שנה, שהסתיימו בסקירה ימית עבור מפקד הצי היוצא, ויצה-אדמירל איוואן אולדקופ, ב-11 בספטמבר. במהלך התמרונים עלה על האונייה אריך רדר, מפקד הרייכסמרינה. לאחר מכן האונייה הפליגה לקיל, שם היא הושבתה ב-25 בספטמבר. האונייה נמחקה מרשימות הצי ב-1936, ולאחר מכן התכוון הצי לבנות מחדש את הנובר כספינת מטרה, אולם ההסבה מעולם לא התרחשה. במקום זאת, היא שימשה בבדיקות נפץ. בסופו של דבר, הספינה פורקה בין מאי 1944 לאוקטובר 1946 בברמרהאפן. הפעמון שלה שוכן כעת במוזיאון ההיסטוריה הצבאית של הבונדסוור בדרזדן. מדיה וקבצים בנושא הנובר בוויקישיתוף