laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
עגבניות ירוקות מטוגנות

עגבניות ירוקות מטוגנות הן מאכל פופולרי ומסורתי בדרום ארצות הברית. המנה מורכבת מפרוסות עגבנייה לא בשלה, ירוקה (אם כי גם עגבנייה אדומה אפשרית), המצופות בקמח תירס ומטוגנות בשמן רדוד. ישנן וריאציות שונות למאכל עם שינויים קלים ביניהן. לעיתים משתמשים בקמח חיטה או בפירורי לחם (או בשניהם ביחד) במקום בקמח תירס. כמו כן, יש הנוהגים לטבול את הפרוסות במטבל כלשהו, כמו ביצה טרופה, קודם לטיגונן. עוד מתכון פופולרי, שהומצא במסעדת ה-Upperline בניו אורלינס, הן עגבניות ירוקות מטוגנות בתוספת חסילונים ברוטב רמולד (רוטב על בסיס מיונז וחרדל, עם צלפים, מלפפונים חמוצים ואנשובי). עלילת הרומן רב המכר "עגבניות ירוקות מטוגנות", מאת פאני פלאג, מתרחשת על רקע תרבות דרום ארצות הברית. בשנת 1991 עובד הספר לסרט קולנוע "עגבניות ירוקות מטוגנות" בכיכובה של קתי בייטס, שהיה מועמד לפרס האוסקר. מדיה וקבצים בנושא עגבניות ירוקות מטוגנות בוויקישיתוף מתכון באתר רדיו קול רגע
פרקט

פרקט (בצרפתית: Parquet) הוא שם של רצפה עשויה עץ. תחליף זול יותר ובעל מראה דומה נקרא פרקט למינציה. פרקט משמש בבתים פרטיים, מוסדות ציבוריים, שטחי מסחר, ארמונות ואולמות ספורט. לפרקט מספר שימושים: ריצוף בסגנון פרקט היה מקובל בבתי מלוכה ובארמונות באירופה החל מן המאה ה-17, ואחת הדוגמאות המוקדמות לריצוף בפרקט הוא ארמון ורסאי. הוא ידוע עד היום כמשווה מראה רך, טבעי ועמוק לחללים. ריצוף פרקט עשוי לעיתים עץ מלא, לעיתים עץ רבוד ולעיתים חומר במראה דמוי עץ. ריצוף זה נחשב קל להקמה, נוח לתחזוקה ובעל יתרונות רבים על פני ריצוף באבן - החומר רך יותר, קל לניקוי ביחס לשטיח, קל לתחזוקה בבתים עם ילדים קטנים או עם חיות מחמד, שומר היטב על טמפרטורה נוחה ומסייע בבידוד החדר, ועוד. באולמות ספורט המשמשים למשחקי כדורסל מקצועני, רצפת הפרקט נבנית על גבי מתקן מיוחד שתפקידו לספוג ולשכך חלק מהמאמצים המופעלים נגד שלד השחקן. בעשרים השנים האחרונות חלה עליה בפופולריות ריצוף הפרקט גם בבתים פרטיים, ובמבנים ציבוריים (כמו אולמות ספורט, ספריות, אולמות אירועים, ועוד). בשל עמידותו, יופיו, והנוחות שבתחזוקה, הפופולריות של ריצוף פרקט נמצאת בעליה מתמדת. ישנם כמה סוגים עיקריים של פרקטים: פרקט עץ מלא - הפרקט המסורתי, עשוי קורות עץ אציל. פרקט עץ שכבתי (רבוד) - פרקט העשוי שיכבה עד שתיים מעץ לבן, OSB או HDF ושיכבה עליונה של עץ אציל. הפרקט השיכבתי נועד להוזיל עלויות ועם זאת לשמר את הטקסטורה והתחושה הטבעית של העץ האציל. פרקט סינתטי (למינציה) - עשוי מתשתית של HDF, עליו שכבה דקה וקשיחה של הדפס עץ אציל ושכבת מגן שקופה (ומכאן שמו). ניתן לרכישה גם בתוספת שכבת בידוד אקוסטי מתחת למצע הבסיסי. פרקט הלמינציה זול מפרקטי העץ למיניהם משום שאין משתמשים בעץ אציל שהוא המרכיב היקר בפרקט. מראהו ותחושתו נופלים מפרקט העץ, אולם מחירו הזול ודרישות האחזקה הנמוכות שלו, כמו גם נוחות ההתקנה והטכנולוגיה ההולכת ומשתפרת של ייצורו מציבים אותו כאלטרנטיבה טובה לפרקטי העץ. פרקט פולימרי עמיד במים - בשנים האחרונות עם התפתחות הטכנולוגיה נוצר סוג חדש של פרקטים סינתטיים שהם אינם פרקט למינציה אלא פרקט פולימרי עמיד במים ורטיבות ב-100%. הפרקט הפולימרי מגיע בלוחות בעובי 3 מ"מ עד 8 מ"מ. מדיה וקבצים בנושא פרקט בוויקישיתוף סוגי הריצוף הפופולריים ביותר - 9 בספטמבר 2015. ערך זה הוא קצרמר בנושא אדריכלות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מערכת מאה הפרחים

מערכת מאה הפרחים או "מסע מאה הפרחים" (בסינית: 百花运动, בפין-יין: Bǎihuā yùndòng, בתרגום מילולי: "תנועת מאה הפרחים") הוא כינוייה של תקופה קצרה בהיסטוריה של הרפובליקה העממית של סין אשר החלה במאי 1956, כשמאו דזה-דונג, מנהיג סין, קרא ל"פריחתם של מאה פרחים" ולהתמודדות של "מאה אסכולות מחשבה" בינן לבין עצמן. היה זה אות לראשיתו של דיון ציבורי פתוח על דרכה של סין. הייתה כאן ציפייה לעלייתם של פרחי נוי בגינה הקומוניסטית. כוונת מנהיג-המפלגה הייתה לשמוע ביקורת על דרכה של סין החדשה עד לאותו רגע. תקופה זו נמשכה עד 1957 שבה הכריז מאו על מערכה נגד הימין. במהלך התקופה התירה ואף עודדה המפלגה הקומוניסטית השלטת מגוון רחב של השקפות עולם ופתרונות מדיניים. למאו היה מניע נסתר לפעולה זו והוא רצונו לחזק עצמו מבית – השמעת התנגדות הייתה מוכיחה לטענתו, כי ההמונים תומכים בו ובפרשנותו האידאולוגית. הנחה זו התגלתה כמוטעית, ומשהחלה הביקורת לא הצליח מאו לתעלה לטובתו, האינטליגנציה החלה לבקרו ולהצביע על טעויות המשטר ומחדליו. מאו הבין כי טעה וכי משטרו נתון בסכנה והוא פתח במערכה כנגד הימין, שהייתה מסע נגד "הימניים, אויבי העם, העשבים השוטים והמורעלים". לאחר דיכוי זה, חזר החופש בסין להיות מודרך על ידי המשטר. מקור הביטוי משורת הפואמה: "תנו למאה פרחים לפרוח; תנו למאה אסכולות מחשבה להתווכח." מערכת מאה הפרחים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אהרן שי, ממלחמת האופיום עד יורשי מאו, זמורה ביתן, 1990, עמ' 130 ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה ובנושא סין. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
In This Skin

In This Skin הוא האלבום השלישי של זמרת הפופ האמריקאית, ג'סיקה סימפסון. זהו אלבומה הנמכר ביותר של הזמרת שמכירתו עומדת על סך 7 מיליון עותקים ברחבי העולם. האלבום קיבל אלבום פלטינה מרובע בארצות הברית. האלבום יצא לחנויות המוזיקה בסוף 2004 וצולמו לו ארבעה קליפים. בשנת 2004 קיבל האלבום את תואר "האלבום השני הטוב ביותר בעולם לשנת 2004" ואת תואר "האלבום השלישי הטוב ביותר באינטרנט לשנת 2004". הצלחת האלבום נבעה מהצלחתה של תוכנית המציאות בה השתתפה ג'סיקה ובעלה לשעבר, ניק לאשיי. מסע ההופעות של האלבום- Reality Tour הוצג מול מיליון בני אדם באמריקה בלבד. בעקבות הופעות אלו שבהן הרעיון המרכזי היה שימוש בסאונד לייב חזק במיוחד מצדה קיבלה הזמרת ליקוי גרוני לאחר 160 הופעות. דבר זה לא איפשר לה להמשיך לשיר בין השנים 2005-2008. האלבום הביא לאור את הלהיט "With You" שהפך להמנון מוזיקה מיוחד במינו בקרב נשים רבות וזכה במקומות ראשונים במצעדים רבים ברחבי העולם. השיר נכתב על ידי ג'סיקה עצמה כמו שירים רבים אחרים מהאלבום. Sweetest Sin - הסינגל הראשי של האלבום שהפך ללהיט גדול באמריקה. שיר אהבה מרגש באירוח של הזמר ניק לאשיי. Take My Breath Away - שיר של "ברלין" - זמרת אמריקאית, שחידשה ג'סיקה סימפסון. הפך לסינגל הנמכר ביותר באותה השנה. Angels - חידוש לשיר המפורסם של רובי ויליאמס. נרשם במקום השישי ברשימת הסינגלים הלוהטים ב-2004 ובהפגנת הקולניות והלייב הכי טובה ב-2004. With You - השיר המפורסם ביותר של ג'סיקה סימפסון. נרשם במקום ה-14 בשירים הכי לוהטים של אמריקה והפך להמנון ראשי של נשים רבות בעולם. השיר נכתב על ידי ג'סיקה עצמה וכך גם הקליפ שצולם באחוזתה בלוס אנג'לס, שיר זה הפך את ג'סיקה לאחת מזמרות הפופ המפורסמות ובעלות המשמעות ביותר בעולם-הסינגל מכר מעל מיליון עותקים בארצות הברית בלבד. Angels. With You. Take My Breath Away. My Way Home. Sweetest Sin. I Have Loved You. Forbidden Fruit. Everyday See You. Underneath. You Don't Have to Let Go. Loving You. In This Skin. Be. ג'סיקה סימפסון מידע על האלבום In This Skin באתר MusicBrainz האלבום In This Skin באתר Discogs
אליגטור סיני

אליגטור סיני (שם מדעי: Alligator sinensis) מין בסוג אליגטור. האליגטור הסיני נפוץ בסין, והוא קטן מהאליגטור האמריקאי. מבחינה פיזית, האליגטור הסיני הוא העתק מוקטן כמעט מושלם של האליגטור אמריקאי. אורכם הממוצע של האליגטורים הסינים הוא מטר וחצי, אולם לעיתים נדירות ניתן לצפות בפרטים שאורכם עולה על 2.1 מטרים. משקלם הוא כ-36 קילוגרמים. הם בעלי ראש גדול יחסית לאליגטורים אמריקניים צעירים בעלי גודל דומה. יש להם קשקשים מחוספסים יותר, ותבנית של פסים חלשים ובהירים על רקע גופם הכהה. בעוד שבעבר האליגטור הסיני היה נפוץ במרבית אזוריה של סין, תפוצתו הנוכחית כוללת מספר קטן של שלוליות המכילות מספר מועט של פרטים שקטן לרוב מ-200. שלוליות אלו ממוקמות לאורך נהר היאנגצה התחתון על-יד המחוזות ג'יאנגסו, ג'ג'יאנג ואנחווי. הגורם המרכזי להידלדלות שנצפתה באוכלוסייתו של האליגטור הסיני הוא המרת בתי גידול בהם הוא חי לשטחים חקלאיים. גורם נוסף האחראי לכך הוא הרעלתן של חולדות, שהן מכרסמים מהן ניזון האליגטור. בעשור האחרון נראו קני אליגטורים בודדים בלבד, ורק במעטים מהם גדלו אליגטורים המסוגלים להתקיים בעצמם. האליגטור הסיני נמצא בנספח אחד של אמנת ה-CITES, מה שאומר שהגבלות חמורות חלות על סחר בו וייצוא שלו ברחבי העולם. ארגון ה-IUCN מגדיר את מצבו כמין בסכנת הכחדה חמורה (Critically Endangered Species). מאמצים רבים נעשים כיום על מנת להשיב לטבע פרטים שהורבו בשבי, אולם עד כה הם נחלו הצלחה מועטה בלבד. האליגטורים הסיניים מתרבים היטב בשבי. על פי ההערכות, מעל 10,000 פרטים חיים בשבי, רובם במרכז המחקר של אנחווי לאליגטורים סיניים, ובבנק לתנינאים שבמדראס, כמו גם במספר גני חיות. הוא נחשב למין צייתן יחסית, אולם בדומה לתנינים אחרים הוא יכול לגרום לחבלות גופניות קשות למאלפים או מטפלים לא זהירים. מדיה וקבצים בנושא אליגטור סיני בוויקישיתוף אליגטור סיני, באתר ITIS (באנגלית) אליגטור סיני, באתר NCBI (באנגלית) אליגטור סיני, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) אליגטור סיני, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) אליגטור סיני, באתר GBIF (באנגלית) אליגטור סיני באתר הרשימה האדומה של IUCN
אובר-דאבינג

אובר-דאבינג (מאנגלית: Overdubbing) היא טכניקת הקלטה המיושמת על ידי מפיקים מוזיקליים וטכנאי קול, ונהוגה במוזיקה הפופולרית מאז שנות ה-60 המוקדמות. מכונה גם "טכניקת העלאות". תהליך האובר-דאבינג משמש לאיחודן של מספר הקלטות אודיו נפרדות לכדי הקלטה אחידה. לרוב נוהגים תחילה להקליט את מחלקת הקצב (כלים כגון גיטרה בס ותופים), לאחר מכן להוסיף באובר-דאבינג את תפקידי הסולו של כלים כגון גיטרה ופסנתר ולבסוף להקליט את תפקידי השירה ולאחדם עם שאר ההקלטות בתהליך המיקס. מדיה וקבצים בנושא אובר-דאבינג בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מונותליטיזם

מונותליטיזם היא אחת ההשקפות הכריסטולוגיות שהכנסייה הכריזה עליהן כעל מינות לפיה אף-על-פי שלישו היו שתי מהויות, אלוהית ואנושית, היה לו רק רצון אחד. גישה זו פותחה והופצה על ידי קירוס האלכסנדרוני (אנ') בשנת 630 לערך בהוראת הקיסר הרקליוס ופטריארך קונסטנטינופול סרגיוס הראשון כניסיון לפשר בין הדוקטרינה המונופיזיטית והדיופיזיטית (אורתודוקסית), שכן קרע זה שיסע את האימפריה הביזנטית מבפנים. לדידם של הקיסר ושל סרגיוס, המונופיזיטים יכלו לקבל את שתי המהויות של ישו אם יובטח שרצונו אחד, ואילו הדיופיזיטים יכלו לקבל את אחדות הרצון של ישו לו הובטח להם שמהויותיו שתיים. המונותליטיות הייתה נפוצה ברחבי העולם הנוצרי ואף זכתה לתקופת-מה לתמיכת קיסרי ביזנטיון ואף לתמיכת האפיפיור הונוריוס. השקפה זו נדחתה על ידי האפיפיור מרטינוס הראשון בשנת 641 ולבסוף גונתה כמינות בוועידת קונסטנטינופול השלישית בשנת 681, אשר קבעה כי לישו היו שני רצונות נפרדים, אלוהי ואנושי, אשר תמיד היו בהסכמה מלאה האחד עם השני, דוקטרינה הנקראת גם דיאותליטיזם (דיאו-תליטיות - שני רצונות, לעומת מונו-תליטיות - רצון אחד). כיום אין כנסיות המחזיקות בגישה המונותליטית, אף שיש המאשימים[דרוש מקור] את הקהילה המרונית במונותליטיות. ברם, המרונים עצמם טוענים כי הם מעולם לא ניתקו את הקשר התאולוגי עם הכנסייה הקתולית. המינות המונופיזיטית מונותליטיות באנציקלופדיה הקתולית מונותליטיזם, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא נצרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
כיסא מקסימיאנוס

"כיסא מקסימיאנוס" הוא כס הבישופות של מקסימיאנוס (Maximianus), בישוף העיר רוונה במאה ה-6. הכיסא, אשר הוצב בבזיליקה של סן ויטאלה, מוצג כיום במוזיאון הארכיבישופי (Museo Arcivescovile) ברוונה. הכיסא עשוי עץ ועליו תבליטי שנהב מגולפים. סגנון התבליטים, הדומים לתבליטים שנעשו בתקופה זו בעיר קונסטנטינופול, עשוי להעיד כי הכיסא נשלח לרוונה על ידי יוסטיניאנוס הראשון, כמתנה לחנוכת הבזיליקה של סן ויטאלה, בה נמצא פסיפס עם דיוקנו של הקיסר לצד דיוקנו של מקסימיאנוס. פער באיכות העבודה בין פנלים שונים עשוי להעיד, לדעת החוקרים, על מספר אמנים אשר עבדו במקביל על ייצור תבליטי הכיסא. בחזית הכיסא מוקמו חמישה תבליטים מוארכים הממוסגרים בעזרת תבליטים אופקיים. התבליטים מציגים את דמותו של יוחנן המטביל ואת ארבעת האוונגליסטים, כותבי הבשורות ואילו נושאי התבליטים שבשוליים הוא דגם המכיל בעלי חיים כגון טווסים הממוקמים בתוך דגם מופשט של שריגי גפן. בין השריגים, בחלק אשר מופיע במרכז החזית העליונה של הכיסא מופיעה מונוגרמה של מקסימיאנוס. תיאורים נוספים המופיעים על הכיסא הם תיאור בריחתה של מריה, אם ישו למצרים, לצד תיאורים של סיפורי יוסף. השילוב בין שני סיפורים אלו הוא שילוב במסורת פרשנות פרה פיגורטיבית נוצרית של התנ"ך והברית החדשה. מדיה וקבצים בנושא כיסא מקסימיאנוס בוויקישיתוף Rodley, Lyn, Byzantine Art and Architecture, An Intreduction, Cambridge University Press, Cambridge, 1994, p. 96. כנען-קדר, נורית, האמנות הנוצרית בימי הביניים, מושגי יסוד, משרד הביטחון, תל אביב, 1990, עמ' 147.
ביטליס (נפה)

נפת ביטליס (טורקית Bitlis ili; כורדית Bedlîs) היא נפה במזרח טורקיה. בירת הנפה בעיר ביטליס והיא נחלקת ל-7 יחידות אדמיניסטרטיביות. שמה של הנפה בא משמו של בדליס, מפקד בצבאו של אלכסנדר מוקדון, אשר בנה מצודה בעיר ביטליס. נפת ביטליס שוכנת לחופה המערבי של ימת ואן. הנפה גובלת בנפת ואן ממזרח, בנפת סיאירט מדרום, בנפת בטמאן ממערב ובנפת מוש ונפת אארי מצפון. שטחה של הנפה הוא 8,413 קמ"ר, מהם 1,876 ק"מ בשטח הימה. כ-70% משטח הנפה הוא הררי ויתרתה רמה בגובה של כ-2,000 מטרים. ההרים הגבוהים בתחומי הנפה הם הר סופהאן (4,434 מטרים), הר הגעש נמרוט (3,050 מטרים) והר זיארט (2,540 מטרים). חלקה המזרחי של הנפה מנוקז אל ימת ואן, ימה ללא מוצא בגובה של 1,719 מטרים, וחלקה המערבי מנוקז על ידי יובליו של נהר מוראט, אחד ממקורותיו העיקריים של נהר הפרת. אוכלוסיית הנפה מנתה 350,994 תושבים בשנת 2020, רובם כורדים. קבוצות אתניות אחרות הן הטורקים והזאזא. לפני מלחמת העולם הראשונה מנתה האוכלוסייה בנפה 437,500 תושבים, כרבע מהם ארמנים. נראה כי האזור היה מיושב כבר בתקופה הנאוליתית, אם כי לא נמצאו ממצאים התומכים בכך בתחומי הנפה עצמה. האזור היה מיושב על ידי שבטי נאירי באלף ה-2 לפנה"ס, ובתקופת אוררטו, במחצית הראשונה של האלף ה-1 לפנה"ס, שכן בלב הממלכה. עם נפילת אוררטו במאה ה-6 לפנה"ס, נכבש האזור על ידי מדי ולאחר מכן נשלט על ידי הפרסים. בשנת 331 לפנה"ס כבש אלכסנדר מוקדון את האזור, ובדליס, מפקד בצבאו, הקים מצודה בעיר ביטליס והעניק לה את שמו. תחת הקיסר טראיאנוס כבשו הרומאים את האזור בשנת 113 לספירה. עם חלוקת האימפריה הרומית נותרה הנפה בשליטת האימפריה הביזנטית עד סוף המאה ה-5, אז נכבשה בידי הסאסאנים. במאה ה-7 לספירה החזיקה האימפריה הביזנטית באזור למשך פרק זמן קצר ושבה לשלוט בו שוב במאה ה-10 לספירה, לאחר שהוחזק על ידי הערבים והסג'ידים מאזרבייג'ן. בשנת 1182 לספירה הקימו בני שבט רוג'אקי הכורדי את נסיכות בדליס שמרכזה שכן בעיר ביטליס. הנסיכות השתרעה על שטחה של הנפה ובאזור ססון בצפונה של נפת בטמאן שממערב לה. הנסיכות נכבשה על ידי האק קויונלו בין השנים 1467 ו-1495 ועל ידי הספווים מ-1507 עד 1514, אך הצליחה לשמור על מידה מסוימת של עצמאות גם לאחר שנכבשה בידי העות'מאנים בשנת 1514, ועד 1847. לאחר כיבוש קצר בידי רוסיה במהלך מלחמת העולם הראשונה, חזר האזור לשליטת הטורקים והיה לחלק מהרפובליקה הטורקית. ימת ואן מדיה וקבצים בנושא ביטליס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ביטליס (בטורקית) האתר הרשמי של נפת ביטליס תמונות מהעיר ביטליס וסביבותיה
עיטם

עֵיטָם (שם מדעי: Haliaeetus) הוא סוג ממשפחת הנציים של עופות דורסים דומים לעיטים החיים בקרבת מקווי מים גדולים. משמעות השם "עיטם" הוא הלחם של המילים "עיט" ו"ים". גודלם של העיטמים משתנה ממין למין: משקלו של עיטם איי שלמה הקטן נע בין 2 ל-2.7 ק"ג, בעוד שעיטם שטלר הענק מגיע עד ל-9 ק"ג. העיטם ידוע בתור אוכל דגים, ולעיתים גם מכרסמים. בסוג קיימים שמונה מינים: על פי כמה חלוקות גם המינים נץ דגים קטן (Ichthyophaga humilis) ונץ דגים אפור-ראש (Ichthyophaga ichthyaetus), שייכים לסוג, אך הם הופרדו לסוג נץ דגים (Ichthyophaga). מדיה וקבצים בנושא עיטם בוויקישיתוף עיטם, באתר ITIS (באנגלית) עיטם, באתר NCBI (באנגלית) עיטם, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) עיטם, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) עיטם, באתר GBIF (באנגלית) עֵיטָם, באתר האקדמיה ללשון העברית ערך זה הוא קצרמר בנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
האצטדיון האולימפי (מונטריאול)

האצטדיון האולימפי של מונטריאול (באנגלית: Olympic Stadium, בצרפתית: Le Stade Olympique) שימש כאצטדיון המרכזי של אולימפיאדת מונטריאול שנערכה בשנת 1976. האצטדיון נמצא במונטריאול שבפרובינציית קוויבק שבקנדה. באצטדיון 43,739 מושבים (במשחקי בייסבול), או 56,245 (במשחקי פוטבול) והוא משמש כיום למטרות שונות. האצטדיון הוקם על פי תוכניות האדריכל הצרפתי רוז'ר טייליבר. בעת הקמתו היו תוכניות המבנה חדשניות וייחודיות. לאצטדיון תוכנן גג נפתח המונע באמצעות מגדל שגובהו 175 מטרים (המגדל הנטוי הגבוה בעולם, והמגדל השישי בגובהו במונטריאול). האצטדיון כולל מתקני ספורט רבים, ומתחת למגדל בנויה בריכת השחייה האולימפית. המבנה נבנה עבור המשחקים האולימפיים במטרה שייערכו בו טקסי הפתיחה והסיום, תחרויות האתלטיקה, משחקי הכדורגל ותחרויות השחייה. עבודות הקמת המבנה החלו ב-28 באפריל 1973. בשל שביתה נגרמו עיכובים רבים לבניית המגדל, ובעת פתיחת האצטדיון, ב-17 ביולי 1976 טרם הושלמה בנייתו. הגג הנפתח לא הותקן עד שנת 1982, ורק בשנת 1988 הסתיימה בנייתו וניתן היה לפתחו. לבסוף לא נעשה שימוש בפונקציה זו בשל הנזקים הרבים שנגרמו לגג בשל הרוחות העזות באזור כאשר פתחו אותו. עלות הקמת המבנה הוערכה בשנת 1970 בעלות של 120 מיליון דולרים קנדיים. בשל השביתות הרבות והעיכובים בבנייה, בעת שנפתח המבנה (בטרם הושלמו המגדל והגג הנפתח) הגיעו עלויות המבנה ל-250 מיליון דולרים קנדיים. ממשלת קוויבק נאלצה להטיל מס מיוחד על טבק במאי 1976 על מנת לממן את העלויות. רק בדצמבר 2006 הצליחה ממשלת הפרובינציה לסיים את התשלומים על הבנייה, ועלותה הכוללת הגיע ל-1.47 מיליארד דולרים קנדיים. כאצטדיון אולימפי הכיל האצטדיון עד 73,000 מושבים. בשנת 1991 שופץ האצטדיון והוסרו 12,000 מושבים על מנת לאפשר את קיומם של משחקי מונטריאול אקספוז - משחקים שלבסוף קוימו במקום אחר בשל התמוטטות של קורת בטון במשקל 55 טונות ב-8 בספטמבר באותה שנה. בשל הבעיות בהפעלת הגג הנפתח הוחלט בשנת 1992 כי הגג יוחלף בגג קבוע חדש. גג חדש זה התמוטט בחלקו בינואר 1999. הגג שופץ באותה שנה אולם אירועי תחרויות המרוצים שתוכננו לאצטדיון הועברו למקום אחר. גם בגג חדש זה נפערו חורים בחודשי החורף הבאים בשל משקל הקרח והשלג שהצטברו עליו, ובשל כך לא נערכים באצטדיון פעילויות בחודשי החורף מחשש לקריסת הגג. אתר האינטרנט הרשמי של האצטדיון האולימפי (בצרפתית) אתר האינטרנט הרשמי של האצטדיון האולימפי (באנגלית) Baseball Library המתקנים האולימפיים באתר ממשלת קבק מידע ותמונות על האצטדיון ריאיון עם הארכיטקט על המבנה, ברשת CBC ההיסטוריה של המבנה - כתבה של רשת CBC
קיימן (סוג)

קיימן (שם מדעי: Caiman) הוא סוג קיימן במשפחת האליגטוריים. תפוצתם של מיני הסוג קיימן מוגבלת לאזור דרום אמריקה ומרכזה. בעבר היו במשפחה רק שני מינים חיים – הקיימן הממושקף והקיימן רחב החרטום, כאשר קיימן הז'קרה נחשב לתת-מין של הקיימן הממושקף. כולם חיים בעיקר במקורות מים מתוקים, כמו אגמים, נהרות וכו'. הקיימנים קטנים יחסית לתניניים: אורכם לא עולה על 3 מטר, בניגוד לתנינים שאורכם מגיע ל-4–5 מטר ויכול אף להגיע ל-7 מטר (תנין הים). בסוג קיימן נמצאים שלושה מינים חיים: קיימן ז'קרה (Caiman yacare) קיימן ממושקף (Caiman crocodilus) קיימן רחב-חרטום (Caiman latirostris) הסוגים הבאים נקראים בעברית אף הם "קיימן" אך הם סוגים טקסונומיים נפרדים: קיימן שחור (Melanosuchus) קיימן גמדי (Paleosuchus) מדיה וקבצים בנושא קיימן בוויקישיתוף קיימן, באתר ITIS (באנגלית) קיימן, באתר NCBI (באנגלית) קיימן, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) קיימן, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) קיימן, באתר GBIF (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא זוחלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דגל הרפובליקה של קונגו

דגל הרפובליקה של קונגו אומץ לראשונה ב-18 באוגוסט 1958. הוא נזנח בשנת 1970, אך אומץ מחדש ב-10 ביוני 1991. הצבעים הם הצבעים הכלל-אפריקאיים המסורתיים, ומקורם בדגל אתיופיה. סמל הרפובליקה של קונגו המנון הרפובליקה של קונגו מדיה וקבצים בנושא דגל הרפובליקה של קונגו בוויקישיתוף הרפובליקה של קונגו, באתר דגלי העולם (באנגלית) דגל הרפובליקה של קונגו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא סמלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
האצטדיון האולימפי (סיאול)

האצטדיון האולימפי ג'סמיל (בקוריאנית בכתיב הנגול: 서울종합운동장, בכתיב הנג'ה: 서울綜合運動場) הנמצא בסיאול, בירת קוריאה הדרומית, ושימש כאצטדיון המרכזי של אולימפיאדת סיאול בשנת 1988. האצטדיון נמצא במרכז הספורט ג'סמיל באזור סונגפה-גו של העיר, דרומית לנהר האן. האצטדיון תוכנן על ידי האדריכל קים סו-גאון, ועיצובו נועד לדמות כד בסגנון שושלת ג'סאון. האצטדיון מקורה כולו. הכיסאות מצויים בשתי קומות המבנה. במהלך האולימפיאדה היו בו 100,000 מושבים, אולם כיום באצטדיון 69,841 מושבים. כיום האצטדיון הוא הגדול ביותר בקוריאה. בניית האצטדיון החלה בשנת 1977 במטרה שהאצטדיון יארח את משחקי אסיה בשנת 1982 אולם כאשר נקבע בספטמבר 1981 שסיאול תארח את האולימפיאדה של 1988 שונה האצטדיון במטרה לארח את המשחקים האולימפיים. האצטדיון נפתח ב-29 בספטמבר 1984. בשנת 1986 נערכו בו משחקי אסיה העשיריים. לאחר האולימפיאדה כמעט לא נעשה שימוש באצטדיון והוא הוזנח. מסיבה זו לא נערכו בו משחקים במסגרת מונדיאל 2002. האצטדיון ב-World Stadiums
קבוע

האם התכוונתם ל... מדעים קבוע מתמטי – מספר ממשי או מרוכב, שמופיע בצורה טבעית בפיתוחים מתמטיים וערכו אינו משתנה פרמטר – קבוע מתמטי שאינו ידוע, אך לצורך חישובים מתייחסים אליו כאל ערך מספרי ידוע, ולא כאל משתנה (נעלם) קבוע פיזיקלי – גודל פיזיקלי שאינו משתנה בהתאם לסביבה בה נמדד קבוע (תכנות) (אנ') – הגדרת טיפוס נתונים כלשהו כנתון בעל ערך בלתי משתנה, לקריאה בלבד בהלכה קבוע בהלכה - פרט בדיני רוב ראו: "כל קבוע כמחצה על מחצה דמי" משתנה (פירושונים)
האצטדיון האולימפי ליואיס קומפאניס

האצטדיון האולימפי ליואיס קומפאניס (בקטלאנית: Estadi Olímpic Lluís Companys), המכונה גם אצטדיון מונז'ואיק (בקטלאנית: Estadi de Montjuïc), הוא אצטדיון רב-תכליתי הממוקם בעיר ברצלונה, בקטלוניה שבספרד, ומשמש בתור מגרשה הביתי של קבוצת ברצלונה. האצטדיון מכיל 60,713 מקומות ישיבה, והוא האצטדיון החמישי בגודלו בספרד. האצטדיון הוקם בשנת 1927 עבור התערוכה העולמית של ברצלונה (1929). בשנת 1989 עבר האצטדיון שיפוץ נרחב על מנת לשמש כאצטדיון המרכזי של אולימפיאדת ברצלונה שנערכה בשנת 1992. האצטדיון, הקרוי על שם הפוליטיקאי הקטלאני ליואיס קומפאניס, ממוקם על פסגת גבעת המונז'ואיק הנמצאת בדרום-מערב העיר, וצופה אל נמל ברצלונה. בשנת 1940 הוצא קומפאניס להורג במצודת מונז'ואיק המצויה בקרבת המקום בו נמצא כיום האצטדיון, על ידי "הפרנקיסטים", תומכי פרנסיסקו פרנקו, בשל תמיכתו של קומפאניס בעצמאותה של קטלוניה מספרד. באצטדיון 60,713 מושבים, והוא שימש את קבוצת אספניול מאז שנת 1998 ועד 2009. עד שנת 2003 האצטדיון שימש גם את קבוצת הפוטבול דרקוני ברצלונה, אולם הקבוצה הפסיקה להשתמש בו מאחר שהאצטדיון קצר בכשלושה מטרים מהנדרש על פי תקנות הפוטבול האמריקאי. החל משנת 2009 משמש אצטדיון קורנליה-לה פראט כמגרשה הביתי של קבוצת אספניול. בשנת 2010 אירח האצטדיון את אליפות אירופה באתלטיקה. בעונת 2023/24 מארחת ברצלונה את משחקי הבית שלה באצטדיון זה עקב שיפוצים של אצטדיון הקאמפ נואו. אתר האינטרנט הרשמי של האצטדיון האולימפי ליואיס קומפאניס (בקטלאנית) האצטדיון האולימפי ליואיס קומפאניס, ברשת החברתית אקס (טוויטר) האצטדיון ב-Stadium Guide האצטדיון ב-World Stadiums
קיימן שחור

קיימן שחור (שם מדעי: Melanosuchus niger) הוא מין קיימן גדול יחיד בסוגו (קיימן שחור, Melanosuchus) שבמשפחת האליגטוריים. הקיימן השחור הוא תנינאי גדול מאוד: אורכו נע בין 4 ל-5 מטר ומשקלו 300–500 ק"ג, אך ייתכן שפרטים גדולים במיוחד מגיעים לאורך של כ-6 מטרים. בית הגידול של מרבית הקיימנים השחורים הוא אזורים של נהרות ואגמים גדולים באמזוניה בברזיל, וכן בגיאנה ובגיאנה הצרפתית, וידוע על קיימנים שחורים צפונית לסורינאם. בעבר היה נפוץ, אך הוא ניצוד בשל עורו עד שכמעט הוכחד, אך התאושש. הקיימן השחור מגיע לאורך מרבי של 5–6 מטרים (16–20 רגל). ישנם מספר דיווחים על קיימנים שחורים באורך של למעלה מ-6 מטרים ומשקל של למעלה מ-1,100 ק"ג, אך הקיימן השחור הגדול ביותר שנמדד היה באורך של כ-5 מטרים. מאחר שאליגטור ממוצע עובר רק לעיתים רחוקות את אורך ה-5 מטרים נחשב הקיימן השחור למין הגדול ביותר במשפחת האליגטוריים. הקיימן השחור הוא התנינאי הגדול בדרום אמריקה (ביחד עם תנין אורינוקו) והוא גדול יותר מכל הטורפים הזוחלים ביבשת. הקיימן השחור מגלה דו-צורתיות זוויגית: אורכם הממוצע של הזכרים הבוגרים הוא 4.0–4.5 מטרים (13.1–14.8 רגל), בעוד שאורכן הממוצע של הנקבות הוא כ-2.5–3.0 מטרים (8.2–9.8 רגל). משקלם הממוצע של זכרים הוא 100–350 ק"ג, אך פרטים גדולים יכולים לשקול למעלה מ-500 ק"ג. הקיימן השחור דומה בצורתו לאליגטור האמריקני, אולם הוא קרוב יותר ליתר הקיימנים מאשר אליו. עובדה זו מוצאת ביטוי בחוטמו של הקיימן השחור, שהוא ארוך וצר יותר מאשר חוטם האליגטור. צבעם של הקיימנים השחורים כהה, כמעט שחור, וראשם מעט בהיר יותר. כשהם קטנים, ראשם הוא בצבע אפור, ובמהלך גדילתם הוא הופך לחום. על גופם יש בצעירותם שורות של נקודות בהירות, אולם אלו דוהות עם הזמן. עם זאת, הן אינן נעלמות לחלוטין, כפי שקורה אצל תנינים אחרים. צבע עורו הכהה מסייע לו בהסוואה בציד הלילי שלו, ועשוי לעזור לו גם בספיגת חום. הקיימן השחור ניזון מדגים, כולל פירנות, מציפורים, צבים ויונקים הבאים לשתות מהמים כמו איילים וקפיבארה. שיניהם בנויות לאחוז את הטרף, אך לא לקרוע אותו, ולכן הם מטביעים את טרפם ובולעים אותו שלם. פרטים בוגרים עשויים אף לטרוף טפירים ואנקונדות. קיימנים שחורים גדולים תוקפים ולעיתים טורפים אף בני אדם. היגואר הוא טורף ידוע של כל סוגי הקיימנים כולל קיימנים שחורים צעירים וגם האנקונדה ותנין אמריקאי עשויים לטרוף אותם. לפרטים הבוגרים מעל 4 מטר כנראה אין טורפים, למעט האדם. בכל הטלה קיימות בין 30 ל-60 ביצים, כאשר משך הבשלתן אורך כ-30 ימים. בין האיומים שניצבים בפני הביצים - קופים כדוגמת קוף סנאי ואפילו יגואר. האמא תעזור להעביר את התנינים הקטנים למים ואף תעזור בפיצוח הביצה לאלו שמתקשים לצאת ממנה. האמא תישאר ותשמור על צאצאיה למספר חודשים. נקבת הקיימן השחור מזדווגת רק אחת לשנתיים-שלוש. רק מעטים מאבקועי הקיימן השחור שורדים ומגיעים לבגרות. רבים מהם נטרפים כשהם קטנים, כולל על ידי קיימנים אחרים. תת-בוגרים (עד אורך 3.5 מטר) יכולים להיטרף על ידי לוטרת ענק, אנקונדה ויגואר. קיימן שחור, באתר ITIS (באנגלית) קיימן שחור, באתר NCBI (באנגלית) קיימן שחור, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) קיימן שחור, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) קיימן שחור, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) קיימן שחור, באתר GBIF (באנגלית) Tom Hale, Black Caiman: The Amazon's Apex Predator That Hunts Everything - Even Humans, IFLScience, ‏17 במאי 2024 תיעוד של יגואר טורף קיימן שחור בערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק ביוטיוב קיימן שחור באתר הרשימה האדומה של IUCN ראו קישורים חיצוניים כדי לצפות בסרטון שמתעד יגואר טורף קיימן שחור