laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
קשת רכוב

קשת רכוב או פרש קשת הוא פרש, אשר נשקו העיקרי הוא החץ והקשת. אלה הם פרשים קלים ניידים במיוחד שתוקפים בטקטיקה של "פגע וברח". בדרך כלל היו מתקרבים במהירות גבוהה לגוף הצבא היריב, משחררים מטחי חצים ומסתלקים במהירות גבוהה לפני שהאויב היה מסוגל להגיב. במקרה של התנגשות חזיתית עם כוחות אחרים היו בדרך כלל בנחיתות כי בדרך כלל לא עטו שריון גוף. הערבות הגדולות של מרכז מערב אסיה וחלקים גדולים ממזרח אירופה, השייכים כולם לאזור האקולוגי של הערבה האירואסייתית, סיפקו שפע כרי מרעה לסוסים ולמקנה. מאחר שהיו פחות טובים לחקלאות מתורבתת מאשר אזור הסהר הפורה ועמקי הנהרות של סין, סיפקו ערבות אירואסיה מקום מחיה לעמי נוודים שהתבססו על גידול מקנה ועל פשיטות ביזה על יישובים חקלאיים כדי לקיים את עצמם. עמי נוודים אלה הסתמכו על חיל הפרשים היעיל שלהם במהלך פשיטותיהם, שהיו מהירות וקטלניות. בשבילם המלחמה לא הייתה רק תכלית אסטרטגית אלא גם אורח חיים. מתוך עמי נוודים אלה, המונגולים היו הפרשים הרכובים המוצלחים ביותר ובעזרתם בנה ג'ינג'יס חאן את האימפריה שלו, קשתים רכובים טובים אחרים הם הממלוכים. היו פרשים רכובים טובים גם אצל השבטים הסקיתים, הסארמאטים, ההונים, המדיארים והטורקמנים ועמים אחרים. הקשתים הרכובים היו זקוקים לכישורי רכיבה מעוכדי רצו לירות בזמן תנועה. בעבר הפרשים-קשתים פעלו בציד, הגנה על עדריהם וללחימה. כך הפך כל אדם כשיר, בעת הצורך ללוחם נייד. ציד התאו של ערבות צפון אמריקה עשוי אחת להיות הדוגמאות המתועדות ביות ר לצידבעזרת הפרשים קשתים. בקרב, פרשים רכובים היו בדרך כלל חיילים חמושים קלות המסוגלים לנוע במהירות כדי להימנע מקרב צמוד, ולהנחית מכה מהירה בצדו או חלקו האחורי של האויב. קפטן רוברט ג'י קרטר תיאר את חווית ההתמודדות מול כוחותיו של קוואנה פרקר כך: "קו לא סדיר של לוחמים מסתחררים, כולם נעים במהירות במעגלי יד ימין ושמאל... תוך כדי התקדמות, ימינה או שמאלה, ומתרכזים במהירות. במרכז... ונסיגתם לאחור באותה צורה... הכל היה תמוה ביותר עבור... הוותיקים שלנו שמעולם לא היו עדים לתמרונים טקטיים כאלה, או לקו גמיש כל כך של מתכתשים" יוסף בן מתתיהו מספר בקדמוניות היהודים על יהודי מבבל שהייתה אז חלק מהאימפריה הפרתית, בשם זמריס (זמרי), שהורדוס הראשון יישב עם משפחתו ועם חיל של 500 פרשים רכובים בגולן ובבשן כדי שיגנו על האזור ועל עולי הרגל מבבל מפני שודדים ונתן להם קרקעות ופטור ממסים. צאצאיו של זמריס שמרו אמונים לבית הורדוס ונכדו של זמריס, פיליפוס בן יקימוס היה מפקד צבאו של אגריפס השני בזמן המרד הגדול. הטקטיקה של חיל הפרשים ירי פרתי קשתות מדיה וקבצים בנושא קשת רכוב בוויקישיתוף אינדיאנים קומאנצ'י רודפים אחרי באפלו עם רומחים וקשתות. ג'ורג' קטלין 1846-1848. נוף מערבי [1] בארכיון 2002-10-02 ב-Wayback Machine קרטר, קפטן RG על הגבול עם מקנזי, או ניצחון מערב טקסס מהקומנצ'ס. עמ' 289-290. New York, Antiquarian Press, 1961 (פורסם לראשונה ב-1935). כפי שצוטט בלוס קומנצ'ס. אנשי הסוסים, 1751-1845. סטנלי נויס. הוצאת אוניברסיטת ניו מקסיקו, אלבקרקי. 1993 ISBN 0-82631459-7 p. 221-222. ערך זה הוא קצרמר בנושא צבא. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ברמרטון

בְּרֶמֶרטְוֹן (באנגלית: Bremerton) היא עיר במחוז קיצֶפ, בוושינגטון שבארצות הברית. העיר ממוקמת מערבית לסיאטל ובצידו המערבי של מפרץ פיוג'יט. חלק מהעיר מהווה בסיס ומספנה של הצי האמריקני ורבים מתושבי העיר ספנים או עובדי הצבא. נכון לשנת 2011 בברמרטון 38,790 תושבים. העיר הוקמה בשנת 1891 על ידי ויליאם ברימר, יזם גרמני שעבר לארצות הברית בחיפוש עבודה. ברימר מכר את האזור לצי האמריקני באותה השנה והאזור הוכרז כעיר בשנת 1901. במשך מלחמת העולם השנייה, אוכלוסיית העיר גדלה ליותר מ-80,000 נפש. הנשיאים פרנקלין רוזוולט והארי טרומן ביקרו את העיר בשנות ה-40, שנים בהן העירייה אף פתחה מכללה קהילתית. העיר נמצאת בחצי האי קִיטצֶפ, המהווה חלק מחצי האי אולימפיק. העיר ממוקמת מסביב לצד המערבי של מפרץ פיוג'יט (העיר סיאטל ממוקמת בצד המזרחי של המפרץ). מערבית לעיר נמצא רכס הרי אולימפיק. אזור העיר מיוער, והאקלים של האזור אופייני למערב מדינת וושינגטון: יש קיץ יבש וחמים אך קצר. בסתיו, בחורף, ובאביב גשום מאוד אבל האוקיינוס השקט מונע קיצוניות בטמפרטורות. בשל כך, אין כמויות שלג רבות בחורף וכמעט אין שרב בקיץ. טווח הטמפרטורות הוא בין 15–30 מעלות־צלזיוס בקיץ, ובין 0–13 בחורף. נכון ל-2011, בעיר 38,790. נכון לשנת 2000, מפקד האוכלוסין של ארצות הברית לימד כי בעיר 39,597 תושבים. מתוכם, 74.97% לבנים, 1.95% אינדיאנים, 5.53% אסיאתיים, 0.93% מוגדרים כ-Pacific Islander, ‏7.50% הם אפרו-אמריקאים, 6.59% היספנים, ו-2.57% מקבוצות אתניות אחרות. ל-6.56% מהתושבים הרכב אתני של יותר מקבוצה אתנית אחת. השכר הממוצע של השכירים הוא $30,950 (ממוצע לאומי: $42,350.95). הגיל הממוצע של התושבים הוא 30.9 שנה. 14.6% מהתושבים למדו במוסד של השכלה גבוהה. 19.4% מהתושבים נמצאים מתחת קו העוני. בעיר כביש מהיר אחד (כביש מדינתי מס' 3), החוצה אותה בדרום ובצפון. יש מערכת מעבורות נרחבת שמקשרת בין העיר ברמרטון לעיר סיאטל. עיריית ברמרטון משותפת בתוכנית ערי האחיות וייסדה יחסים עם הערים הזרות הבאות: יפן קורה, יפן הפיליפינים אולונגאפו, הפיליפינים מדיה וקבצים בנושא ברמרטון בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ברמרטון (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של ברמרטון (באנגלית) Kitsap County Auditor's Office Kitsap Peninsula Visitor Information - Bremerton ברמרטון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ברמרטון, ברשת החברתית פייסבוק Washington's 'Sister' Relationships, באתר מדינת וושינגטון
אברהם אבצ'וק

אברהם אבצ'וק, ביידיש: אברום אבטשוק (1897, לוצק - 10 באוקטובר 1937) היה סופר יידיש, מבקר ועיתונאי. אברהם אבצ'וק נולד בלוצק, באוקראינה של היום. הוא תמך במהפכה הרוסית. לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה אזור מגוריו היה שייך לפולין. בשנת 1923 אברהם אבצ'וק עבר את הגבול והגיע לקייב שהייתה חלק מברית המועצות. הוא הגיע לחשובות בממסד היידישאי קומוניסטי שלאחר המהפכה ובארגונים של סופרים. אברהם אבצ'וק עבד במכון לחקר תרבות יהודית בקייב. בתקופת הטיהורים הגדולים נעצר, הואשם בתמיכה בלב טרוצקי והוצא להורג. בשנת 1956 טוהר מכל ההאשמות. בבית הספרים הלאומי אצורים ורשומים כעשרה ספרים משלו, ובהם תרגומים, ביקורות, סיפורים וספרי הדרכה בתורת המטריאליזם. לא נמצאו יצירות משלו שתורגמו לעברית. מענדעלע מוכר ספרים, יידיש, על חייו של הסופר, קיוב, תרפ"ז 1927. העשל שאמיי, יידיש, ההוצאה הלאומית הממלכתית (הסובייטית) ביידיש, קיוב, תרצ"ד 1934. מהדורה נוספת של סיפוריו, "דער ציילונגען פון סוביעטישע יידישע שרייבר", מסיפוריו של סופר יהודי סובייטי, נדפסה במוסקבה, הוצאת סובייטסקי פיסטאל, בשנת 1969. אסתר רוזנטל-שנידרמן, מאמר על יצירתו, ביידיש, נדפס בבחינות, 19, בעברית, בחינות, עיון ומחקר בבעיות יהודי ברית המועצות ומזרח-אירופה. תל אביב, 1979. אברהם אבצ'וק, במהדורת האינטרנט של האנציקלופדיה היהודית בשפה הרוסית (ברוסית) מדיה וקבצים בנושא אברהם אבצ'וק בוויקישיתוף אברהם אבטשוק (1897-1937), דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא סופרים ובנושא יידיש. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ישות

ישות היא מה שהובנה כעומד בפני עצמו, כקטגוריה נפרדת מאחרות (אשר יכולות לחפוף לה אפילו באופן דומה מאוד או זהה), ישות אינה בהכרח חומרית. כך למעשה המונח "ישות" משמש לתיאור פרקטי של דבר מסוים אשר לפי שעה יש לתארו כפי עצמו. ניתן לראות בישות כמערכת הכוללת בתוכה תת-מערכות (כמו בצורה של קטגוריה ותתי קטגוריה). בתחום הפילוסופיה ובמיוחד בתורת היש, מתייחסים למערכות כאלו כאל אובייקטים מופשטים. במחצית הראשונה של המאה ה-20, עסק הפילוסוף מרטין היידגר בשאלה: "מהי ישות?" (גרמנית: Sein), וטען כי הישות מתפרשת לאדם מתוך מערך ה"ישים" (גרמנית: Seiend) שהוא מכיר. נהוג להשתמש במילה "ישות" כאשר רוצים להתייחס למשהו אנושי, לבעל-חיים, לצורת חיים אחרת כגון צמחים או פטריות, לדומם, או אפילו לאמונה כלשהי, או יצורים בלתי מושגים כגון רוחות רפאים. באופן זה, אפשר לראות במילה זו כמילה המתארת בעצם כמעט כל דבר קונקרטי שקיים, שהוא ישנו, או בהשאלה לדבר הקיים רק ברוח ובדמיון. בתחום המשפטים, נוהגים להתייחס להפשטות ופיקציות משפטיות כישויות. ישות היא דבר המסוגל לשאת זכויות וחובות חוקיות. באופן כללי, הכוונה היא ל"ישות משפטית" (כגון ישות עסקית, או ישות תאגידית) או "אישיות משפטית". בלשון המתנגדים לקיומה של מדינת ישראל, אלה מכנים אותה בכינוי הישות הציונית, המבטא הכרה בקיומה דה פאקטו אך שלילת הלגיטימיות שלה. מודל ישויות קשרים Mentally constructed ערך זה הוא קצרמר בנושא פילוסופיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מלחמת סין–יפן

האם התכוונתם ל... מלחמת סין–יפן הראשונה – התקיימה בין יולי 1894 לאפריל 1895 מלחמת סין–יפן השנייה – התקיימה בין השנים 1937 (או 1931) ל־1945
חבלי ניו זילנד

ניו זילנד מחלוקת לשישה עשר חבלים (באנגלית: Regions ובמאורית: takiwā) המהווים את החלוקה המנהלית הראשית של המדינה מבחינת שלטון מקומי ואזורי. אחד עשר חבלים מחולקים ל-67 רשויות אזוריות (Territorial authorities) המורכבות מ-53 מחוזות ו-13 ערים. כל אחד מחמשת החבלים הנותרים אינם מחולקים לרשויות אזוריות אלא מהווים מחוז אחד בפני עצמו, ועל כן מכונים חבל יחידאי (Unitary region). הרשויות האזוריות אחראיות על שמירת איכות הסביבה, תשתיות לתחבורה ותחבורה ציבורית ברמת החבל וניהול הקרקעות בקנה מידה גדול, הרשויות הטריטוריאליות אחראיות על תשתיות ושירותים עירוניים כמו אספקת מים, פינוי אשפה ושירותים קהילתיים נוספים. לפני החלוקה לחבלים הייתה ניו זילנד מחולקת לפרובינציות, חלוקה שהחלה עם ההכרזה על ניו זילנד כמושבה בריטית בשנת 1841 ונמשכה עד לביטול הפרובינציות והחלוקה לחבלים ב-1 בנובמבר 1876. למרות ששמות חלק מהפרובינציות זהים לשמות חלק מהחבלים, גבולות החבלים אינם זהים לגבולות הפרובינציות שנשאו את אותו שם. מדיה וקבצים בנושא חבלי ניו זילנד בוויקישיתוף מועצות החבלים של ניו זילנד, באתר משרד הפנים של ניו זילנד Subnational population estimates: At 30 June 2022 (provisional)
עבדול קאלאם

אבול פקיר ג'ינולבדין עבדול קאלאם (בטמילית: அவுல் பகீர் ஜைனுலாபுதீன் அப்துல் கலாம்‏; 15 באוקטובר 1931 – 27 ביולי 2015) היה נשיא הודו האחד עשר, מדען ומהנדס טילים הודי. כיהן כנשיא הודו במשך 5 שנים, מ-25 ביולי 2002 ועד 25 ביולי 2007. עבדול קאלאם נולד ב-15 באוקטובר 1931 בראמסוואראם, נשיאות מדראס, הודו הבריטית (היום בטמיל נאדו שבהודו). עבדול קלאם סיים את לימודיו בשנת 1957 במכון הטכנולוגי של מדראס ובשנת 1958 הצטרף כמדען למפעל לפיתוח אווירונאוטיקה של הארגון לחקר ופיתוח הביטחון (DRDO). כשקיבל הוראת העברה לארגון ההודי לחקר החלל בשנת 1969 הוא היה מאושר. שם שימש כמנהל הפרויקט של ה-SLV-III שפרס בהצלחה את לוויין רוחאני במסלול קרוב לכדור הארץ ביולי 1980. זהו רכב השיגור הלוויני הראשון שעוצב ויוצר בהודו. טרם מינויו כנשיא שימש קאלאם בתפקידים בכירים בארגון המחקר והפיתוח של משרד הביטחון (DRDO) ובהארגון ההודי לחקר החלל (ISRO) וכונה "איש הטילים של הודו". קאלאם מילא תפקיד מרכזי בפיתוח יכולת הנשיאה הגרעיניות של טילים בליסטיים, על אף חוסר השכלתו וניסיונו בתחום האנרגיה האטומית (מתנגדיו הרבו לבקרו בנושא זה). בשנת 1992 מונה ליועץ המדעי של שר הההגנה. בשנת 1999 הוא מונה ליועץ המדעי הראשי של ממשלת הודו. ב-10 ביוני 2002 בחרה הברית הדמוקרטית הלאומית בקאלאם כמועמדה למשרת נשיא הודו, ומפלגת סמג'וואדי ומפלגת הקונגרס הלאומית הודיעו על תמיכה במעמדותו. בעקבות כך הודיע ק. ר. נאראיאנאן כי לא יתמודד לכהונה נוספת, והקונגרס הלאומי ההודי הצטרפה לתמיכה. קאלאם התמודד מול מועמדת המפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית), לקשמי סהגל (אנ'). קאלאם ניצח ניצחון מוחץ, כשהוא זוכה ב-4,152 מקולות האלקטורים, לעומת 459 לסהגל. לאחר שעזב את הנשיאות, בחר ד"ר עבדול קלם את התחום האקדמי והיה לפרופסור אורח במכון ההודי לניהול שילונג, המכון ההודי לניהול אחמדאבאד, המכון ההודי לניהול אינדיה, ועמית כבוד של המכון ההודי למדע בבנגלור. נפטר ב-27 ביולי 2015. מדיה וקבצים בנושא עבדול קאלאם בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של עבדול קאלאם עבדול קאלאם, ברשת החברתית Goodreads סוכנויות הידיעות, הארץ‏, הנשיא הבא של הודו: מוסלמי מלידה, באתר וואלה, 15 ביולי 2002 "איש הטילים" חש ברע בנאום, התמוטט - ומת, באתר ynet, 27 ביולי 2015 אלן בארי, הניו יורק טיימס, מת נשיאה ה–11 של הודו, אבי תוכנית הגרעין במדינה, באתר הארץ, 28 ביולי 2015 עבדול קאלאם, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) עבדול קאלאם, באתר "Find a Grave" (באנגלית) SP to support Kalam for President's post, Rediff, ‏11 ביוני 2002 NCP to support Kalam for President, The Times of India Shikha Goyal, Dr. A.P.J. Abdul Kalam – The Missile Man of India, JAGRAN Josh, ‏12-2-2020 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים ובנושא הודו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פיאט 600

פיאט 600 (מכונה גם "סייצ'נטו", 600 באיטלקית) הייתה מכונית נוסעים עירונית איטלקית שיוצרה על ידי יצרנית כלי הרכב פיאט בין השנים 1955–1969. אורכה היה 3.22 מטר בלבד, היא הייתה הפיאט הראשונה עם מנוע אחורי והצטיינה במחיר נוח של כ-7,300 דולר אמריקני דאז. יוצרו בסך הכול 2,604,000 מכוניות פיאט 600 במפעל מיראפיורי באיטליה. בפיאט 600 הותקנו בלמי תוף הידראוליים בכל הגלגלים. המתלים התאפיינו במבנה מיוחד של קפיץ עלים רוחבי אשר שימש גם כמייצב בין בולמי הזעזועים מבוססי הגז של הגלגלים הקדמיים. מאחור הותקנו בולמי זעזועים במבנה "קויל-אובר" וזרועות עוקבות למחצה. בכל מודלי ה-600 הייתה תיבת הילוכים בת 4 הילוכים מסוג טרנסאקסל (מותקנת על הציר האחורי), ההילוך הראשון לא היה מסונכרן. שלא כמו בפולקסווגן חיפושית, מנוע הפיאט מקורר מים ומאפשר חימום סביר לתא הנוסעים. קירור המנוע הספיק לרכב סטנדרטי, אך בגרסאות מחוזקות ומשופרות הותקן מצנן מים או שמן נוסף בחזית הרכב. בכל הדגמים מערכת החשמל התבססה על גנרטור עם מווסת מתח חיצוני. היות המנוע אחורי והקרור על ידי מים גרם הדבר לבעיות רבות וקשות של התחממות המנוע. שכן לא היה קרור ישיר של רוח בזמן הנסיעה על המצנן, להבדיל ממכוניות עם מנוע קדמי ששם עצם הנסיעה יוצרת רוח המקררת את חזית המצנן. חלק מן הרכבים יוצרו עם דלתות התאבדות במקום דלתות ציר רגילות. המהירות המרבית הייתה 95 קמ"ש בדגמי המנוע הקטן, ו-110 קמ"ש בדגמי ה-767 סמ"ק. שנה לאחר הצגת הדגם הבסיסי, הוצגו דגמי גג בד ו"מולטיפלה" - מכונית נוסעים בעלת 6 מושבים, הורתה של הפיאט מולטיפלה המודרנית. סיאט יצרה בספרד ברישיון גרסה של מכונית זו מ-1957 ועד 1973. למעלה מ 797,000 "סיאט 600" יוצרו ויוצאו בהצלחה לפינלנד, פולין, ארגנטינה ומקסיקו, שם כונתה בחיבה "פיטיטו". בספרד הפכה הפיאט 600 לרכב העממי הנפוץ ביותר לאחר מלחמת האזרחים. גם ביוגוסלביה יוצרה המכונית כ"זאסטבה 750" (מאוחר יותר 850), וכונתה "פיצ'ו". מפעל זאסטבה בקרגויבאץ (סרביה) פעל מתחילת שנות השישים ועד 1985 ויצר את דגמי ה-750 ו-850 שזכו לפופולריות רבה ביוגוסלביה. מנועי ה"פיאט 600" הועברו לדגם פיאט 600 מולטיפלה. דגם הסיאט 600 אשר יוצר על ידי יצרנית המכוניות הספרדית סיאט בין השנים 1957–1973 התבסס על ה"פיאט 600", ונבנה ברישיון פיאט. הפיאט 850 מבוססת במידה רבה על הפיאט 600, אך כל הילוכיה מסונכרנים, הותקנו בה בלמי דיסק קדמיים ואלטרנטור. רבים משפרים את מכוניות הפיאט 600 שלהם בחלקי פיאט 850, אך לעיתים נדרשות התאמות ושינויים. דגם זסטאבה 750 יוצר ביוגוסלביה ברישיון פיאט והתבססה על "פיאט 600". ב-1958 העבירה פיאט מספר מכוניות פיאט 600 לסדנת ג'יה לשם דיגומן כדגם "ג'ולי" (Jolly). במכונית זו הותקנו מושבי קש וגג בד מתפרק. הן יועדו לבעלי יאכטות עשירים ואריסטוטל אונאסיס היה בעליה של אחת. מכוניות אלו יוצרו בסדרה מוגבלת ומחירן היה כפול משל פיאט 600 רגילה. כיום שרדו כפי הנראה פחות מ-100. 32 מהן שימשו כמוניות באי קטאלינה מול חופי לוס אנג'לס בשנים 1958–1962. סיאט 600 מדיה וקבצים בנושא פיאט 600 בוויקישיתוף "זסטאבה 750" - היסטוריה (היסטוריה) Historia del Zastava 750: El "Topolino" Criollo" [History of the Zastava 750: the home-grown Topolino]. El Tiempo: Motor (in Spanish). Colombia. 2014-12-19.
מוזיאון הדוקלנדס של לונדון

מוזיאון הדוקלנדס של לונדון (באנגלית: Museum of London Docklands) הוא סניף של מוזיאון לונדון הנמצא באזור הדוקלנדס במזרח לונדון באנגליה. המוזיאון, שנפתח בשנת 2003, ממוקם בקבוצת מחסנים שנעשה בהם שימוש בתחילת המאה ה-19 לאחסון סוכר. המחסנים נמצאים לצד רציפי הודו המערבית באייל אוף דוגס, בקרבת קנרי וורף. המוזיאון מציג את ההיסטוריה של האזור מבחינה תרבותית וחברתית באמצעות אוסף חפצים היסטורי, דגמים, תמונות ואמצעים ממוחשבים. במוזיאון 12 אולמות תצוגה המסודרים בסדר כרונולוגי, החל מהנמל הראשון של לונדיניום בתקופה הרומית ועד סגירת נמל לונדון בשנות ה-70 של המאה ה-20 והפיכת אזור הנמל לאזור עסקים, מגורים ותיירות. מדיה וקבצים בנושא מוזיאון הדוקלנדס של לונדון בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מוזיאון הדוקלנדס של לונדון מוזיאון הדוקלנדס של לונדון, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיאונים ובנושא לונדון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גרנאים

גרנאים (שם מדעי: Geraniales) הם סדרה קטנה של צמחים דו־פסיגיים, הכוללת שתי משפחות בלבד: גרניים ופרנקואיים. המשפחה הגדולה בסדרה היא משפחת הגרניים (Geraniaceae) הכוללת 8 סוגים ו-816 מינים. בצמחיית הבר של ישראל וסביבתה מיוצגת משפחה זו על ידי 3 סוגים ו-30 מינים: גרניון, מקור-חסידה ובהק. בצמחיית הנוי והתרבות מיוצגת המשפחה על ידי מינים רבים מהסוג פלרגוניום. משפחת הפרנקואיים (Francoaceae) כוללת 8 סוגים ו-36 מינים בסך הכול. למשפחה זו אין נציגים בצמחיית הבר ולא בצמחיית הנוי בישראל. לגרנאים חשיבות כלכלית מועטה. מספר מינים בסוג Pelargonium (שייך למשפחת הגרניים) משמשים להפקת שמנים אתריים לתעשיית הבשמים, וכן כצמחי נוי. בנוסף, כמה מינים ממשפחת הגרניים משמשים כצמחי נוי וכצמחי מרפא. סדרת הגרנאים כוללת, על־פי המיון המודרני, שתי משפחות בלבד: המשפחה החשובה שבהן היא משפחת הגרניים (Geraniaceae) והמשפחה השנייה היא משפחת הפרנקואיים (Francoaceae). לפי הסיווג המסורתי, נהגו לשייך לסדרת הגרנאים משפחות נוספות כמו חמציציים (Oxalidaceae), פשתיים (Linaceae), מלפיגיים (Malpighiaceae), ומשפחת מרבה-חלב (Polygalaceae). עם זאת, כיום החמציציים מסווגים בסדרה נפרדת לסדרת החמציצאים (Oxalidales), הפשתיים משויכים לסדרה החדשה מלפיגאים (Malpighiales), הכוללת גם את משפחת המלפיגיים, ואף משפחת מרבה-חלב הועברה לסדרת הקטניתאים (Fabales), בדומה למשפחות אחרות. לפי הסיווג המסורתי, נהגו לשייך לסדרת הגרנאים משפחות נוספות כמו חמציציים (Oxalidaceae), פשתיים (Linaceae), מלפיגיים (Malpighiaceae) ומשפחת מרבה-חלב (Polygalaceae). עם זאת, כיום החמציציים מסווגים בסדרה נפרדת, סדרת החמציצאים (Oxalidales), הפשתיים משויכים לסדרה החדשה מלפיגאים (Malpighiales), הכוללת גם את משפחת המלפיגיים, ואף משפחת מרבה-חלב הועברה לסדרת הקטניתאים (Fabales), בדומה למשפחות אחרות. משפחת פרנקואיים הורחבה מאז APG III, ונוספו אליה שתי משפחות קטנות: Vivianiaceae ו-Melianthaceae, וכן מספר שמות נרדפים כמו: Greyiaceae, Bersamaceae Ledocarpaceae, Rynchothecaceae. מאפייני הסדרה המסורתית כוללים צמחים עשבוניים עם פרחים דו-מיניים. ברוב המשפחות, הפרחים סימטריים ("נכונים"), ובמקרים שבהם הם אינם סימטריים, הפרח אינו משוכלל, כלומר חסרים בו איברים מסוימים. האבקנים בדרך כלל מאוחים בבסיסי זיריהם ומסודרים בשניים או שלושה דורים, שכל אחד מהם כולל 5 אבקנים, אך לעיתים הפרח מכיל רק דור אחד של אבקנים. השחלה עילית, ובדרך כלל מורכבת מ-5 מגורות חד-זרעיות או דו-זרעיות, כאשר השליות הן זוויתיות. Geraniaceae Juss, POWO plants of the World Online. Published on the Internet, ‏2-4-2024 Geraniaceae Juss, WFO: World Flora Online. Published on the Internet, ‏18-7-2023 גרניים, באתר צמחיית ישראל וסביבתה א. פאהן, ד. הלר, מ. אבישי, מגדיר לצמחי התרבות בישראל, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1998, עמ' 215-7 Francoaceae, POWO plants of the World Online. Published on the Internet מיכאל זהרי, כל עולם הצמחים, תל אביב: עם עובד בע"מ, 1982, עמ' 492-8 מדיה וקבצים בנושא גרנאים בוויקישיתוף גרנאים, באתר ITIS (באנגלית) גרנאים, באתר NCBI (באנגלית) גרנאים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) גרנאים, באתר Tropicos (באנגלית) גרנאים, באתר GBIF (באנגלית) גרנאים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אקווה - עמותה ישראלית לדגי נוי

אקווה - עמותה ישראלית לדגי נוי הוקמה בשנת 2004 על ידי מספר חובבים, אשר ביקשו לאגד תחת גג אחד את החובבים, היבואנים ואת בעלי החנויות בתחום דגי נוי, ובכך לעודד, לקדם ולטפח את קהילת חובבי גידול דגי הנוי בישראל. העמותה מתקיימת ממכירת שטחי פרסום בפורטל שהיא מפעילה ומדמי החבר. מיזמי העמותה העיקריים: פורטל AQUA - פורטל אינטרנט המאפשר גישה חופשית למערכת פורומים מקצועיים. AquaDex - אינדקס הכולל דגי מים מתוקים ומלוחים, צמחים, אצות, חסרי חוליות, ולאחרונה אף בתי עסק וציוד. ארגון וכינוס קובץ מאמרים מקוריים ומתורגמים. מועדון העמותה - מועדון הטבות. מטרות העמותה הן לעודד, לקדם ולטפח את קהילת חובבי גידול דגי הנוי בישראל, ולקדם את האינטרסים של כלל החובבים בישראל אגב סיוע בהכוונה מקצועית. העמותה יוזמת כנסים, ימי עיון, הרצאות, דיונים פתוחים, סדנאות וחוגים, וכן מנהלת אתר אינטרנט ומפרסמת פרסומים אחרים. העמותה מבקשת לקדם את הידע והמחקר בתחום עיסוקה, מקיימת קשר עם ארגונים דומים בעולם ומחליפה עימם מידע. עוד מבקשת העמותה לשמר את ערכי הטבע בישראל, תוך יצירת קשרים עם משרדים ממשלתיים וגופים נוספים. אתר האינטרנט הרשמי של אקווה - עמותה ישראלית לדגי נוי אקווה - עמותה ישראלית לדגי נוי, באתר "גיידסטאר ישראל" ערך זה הוא קצרמר בנושא בעלי חיים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
טונגוקוצ'נסקי (נפה)

נפת טוּנְגוֹקוֹצֵ'נְסְקִי (ברוסית: Тунгокоченский район) היא אחת מ-31 הנפות במחוז עבר הבאיקל ברוסיה ונמצאת בצפון המחוז. ורח-אוסוגלי היא העיירה הראשית בנפה. 98 אחוזים משטח הנפה מיוערים. הנפה מתחלקת לשני אזורים גאוגרפיים עיקריים לאורך קו פרשת מים: באזור הצפוני זורמים כל הנהרות לאוקיינוס הקרח הצפוני ובאזור הדרומי לאוקיינוס השקט. הנפה גובלת בבוריאטיה ובנפות אחרות במחוז עבר הבאיקל. הרוסים הם חלק דומיננטי באוכלוסייה, כמה מאות אבנקים ומספר זעום של בני עמים צפוניים אחרים מתגוררים בנפה. המידע הראשון על מתיישבים באזור הוא מהמאה ה-19. הנהרות הגדולים והיערות העבותים בו משכו תושבים חדשים בשנות ה-20 של מאה זו מנפות סמוכות אחרות בשל הפוטנציאל הכלכלי הגלום בהם. ישובים גדולים נוסדו על חופי הנהר ויטים : יומור-צ'ן, אוסט-קרנגה וקלקן. בדרום הנפה נוסדו הכפרים והעיירות קיקר, אוסוגלי, אולדורגה, וירשינו-דרסונסקי, ניז'ניי סטאן ואחרות. בין השנים 1923-1938 השתייכה הנפה למחוז הלאומי ויטימו-אולקמינסקי. ב-21 בספטמבר 1938 נוסדה נפת טונגוקוצ'נסקי כיחידה מנהלית והכפר טונגוקוצ'ן היה לבירתה. בנפה עיר אחת, וירשינו-דרסונסקי, ו-14 כפרים ומועצות כפריות. רוב הכלכלה בנפה מתבססת בכריית זהב, כריתת עץ, ציד ודיג. מדיה וקבצים בנושא טונגוקוצ'נסקי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של טונגוקוצ'נסקי
ולדימיר שמיצר

ולדימיר שמיצר (בצ'כית: Vladimír Šmicer; נולד ב-24 במאי 1973) הוא כדורגלן עבר צ'כי ששיחק בעמדת הקשר. שמיצר הצטרף לליברפול בשנת 1999, אחרי ששיחק בסלביה פראג הצ'כית (בין השנים 1992–1996), ולאנס הצרפתית (בין השנים 1996–1999). שמיצר היה שחקן מפתח בנבחרת הצ'כית, כאשר צבר בשורותיה 80 הופעות, בהן כבש 27 שערים. שמיצר יצג את מולדתו בטורנירי הגמר של יורו 1996, יורו 2000 ויורו 2004. לזכות שמיצר רשומה גם הופעה אחת במדי נבחרת צ'כוסלובקיה שהתפרקה. בשורות לאנס בלט ביכולתו שתרמה להתקדמות בליגת האלופות, ובעונת 1997/1998 אף היה שותף לזכייתה ההיסטורית של הקבוצה באליפות צרפת. באותה העונה הבקיע שמיצר שבעה שערים במדי הקבוצה. ב-1999 עזב שמיצר לטובת ליברפול האנגלית. שמיצר ערך את הופעת הבכורה שלו במדים האדומים במשחק מול שפילד ונסדיי, והציג יכולת טובה בניצחון קבוצתו 0:2. סדרת פציעות טורדניות בעונות הראשונות שלו בקבוצה, פגעו בתפקודו. יחד עם זאת, זכה שמיצר לכמה רגעי שיא בקבוצה, לרבות שער ניצחון מאוחר במשחק מול צ'לסי ושער במשחק מול בורוסיה דורטמונד בליגת האלופות. במהלך עונת 2004/2005, תחת הדרכתו של רפא בניטז, הגיעה ליברפול עד לגמר ליגת האלופות. שמיצר נכנס למשחק כאשר התוצאה הייתה 0:1 למילאן, ובהמשך פיגרה קבוצתו 0:3. אחרי המחצית, ליברפול עלתה למגרש ביכולת טובה יותר, והבקיעה שלושה שערים בתוך 6 דקות, ושמיצר הבקיע את השער השני. בתום דו-קרב פנדלים, בו גם שמיצר הבקיע, זכתה ליברפול בגביע. בקיץ 2005, לאחר שחוזהו בליברפול לא חודש, הגיע שמיצר לבורדו הצרפתית, כשחקן חופשי. במהלך הקריירה זכה שמיצר בין השתיים בגביע האלופות, בסופר קאפ האירופי, בגביע אופ"א ובגביע האנגלי עם ליברפול, באליפות ובגביע הצרפתי עם לאנס, ובאליפות צ'כיה עם סלביה פראג. מדיה וקבצים בנושא ולדימיר שמיצר בוויקישיתוף ולדימיר שמיצר, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ולדימיר שמיצר, באתר Transfermarkt ולדימיר שמיצר, באתר Fussballdaten.de (בגרמנית) ולדימיר שמיצר, באתר BDFutbol ולדימיר שמיצר, באתר WorldFootball.net ולדימיר שמיצר, באתר National Football Teams ולדימיר שמיצר, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt
ורשינו-דרסונסקי

וֶרשינוֹ-דָרָסוּנסְקי (ברוסית: Вершино-Дарасунский) היא עיירה בנפת טונגוקוצ'נסקי שבחבל עבר הבאיקל. פירוש שמה בבוריאטית הוא "מים טובים, מתן האדמה". ורשינו-דרסונסקי נוסדה בשנת 1865 לאחר גילוי של זהב בעמק אוזור-מלכיי (בבוריאטית "כובע זהב") והייתה אחד מהיישובים הרוסיים הראשונים בעבר הבאיקל (זבאיקליה). איש העסקים מיכאל בוטין קיבל זיכיון על כריית הזהב באזור, והופעל בו מכרה. ב-1929 הוכנס המכרה "דרסונסקי" למסגרת החברה הממשלתית להפקת זהב "סויוז-זולוטו" (Союззолото), ונבנו מפעלי עיבוד זהב ושירותי אחזקה למכרה. בשנת 1932 התגוררו ביישוב 6,600 תושבים, ומשנת 1938 החל יוצא בו לאור העיתון "הפועל דרסון" (רוסית : "Дарасунский рабочий"). בשנת 2002 רכשה החברה הרוסית-בריטית Highland Gold Mining Ltd את המכרה, המפיק כ-4.5 טונות של זהב בשנה. בספטמבר 2006 פרצה שרפה במכרה המרכזי, ונספו בה 25 כורים, מרביתם תושבי ורשינו-דרסונסקי.[דרוש מקור] מדיה וקבצים בנושא ורשינו-דרסונסקי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ורשינו-דרסונסקי ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים ברוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.