laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Never

Never (מאנגלית: מעולם לא) הוא משחק חברה מילולי שנהוג לשחק בין שני אנשים ומעלה ואינו דורש הכנות מראש. מקורו של המשחק אינו ידוע, אך חברי אחוות פי סיגמא סיגמא באוניברסיטת טנסי שבצ'טנוגה ערכו את חוקיו הרשמיים, ומאז קיבלה התפשטותו תנופה. הביטוי "מעולם לא" מהווה חלק מכל משפט במשחק. מטרת המשחק היא לגרום לכל שחקן "להפסיד" על ידי סדרת וידויים שלו לגבי דברים שהוא דווקא כן עשה, ועל ידי כך לחייב אותו במטלה כלשהי שמומצאת במקום (די דומה למשימות החובה במשחק "אמת או חובה", רק שהמשימות במשחק זה לרוב בעלות תוכן "בוגר" יותר). במהותו מהווה המשחק משחק שתייה, כלומר מטרת השחקן לגרום לשחקנים האחרים לשתות, בעוד הוא עצמו נשאר פיכח. כל שחקן בתורו מכריז על דבר שמעולם לא עשה. לדוגמה: "מעולם לא נסעתי ברכבת הרים". כל אחד מהשחקנים האחרים במשחק שעשו את הדבר הנדון, מקבלים "נקודה רעה". ספירת הנקודות הרעות לכל אחד מהשחקנים לרוב נעשית בספירה על אצבעות כף היד. נהוג להחליט גם על מספר הנקודות הרעות בעטיו יש להנחית על השחקן מטלה: מספר זה נע במשחק "קצר" בין 3–5 ובארוכים מ־10 ומעלה. הסבב נמשך בצורה מעגלית. כאשר שחקן כלשהו מגיע לאותה מכסה מקסימלית של נקודות רעות, הוא נפסל ומקבל משימה לבצע שנקבעת על ידי שאר המשחקים במשחק. לאחר ביצוע המשימה, השחקן מאפס את נקודותיו והמשחק ממשיך להתנהל. ניתן גם לצבור משימות, תלוי בהלך הקבוצתי. בסופו של דבר המשחק מסתיים ללא תלות בזמן או במטלות שניתנו, רק כאשר נמאס ממנו. בנוסף, למשחק גם קיימת גרסה הפוכה: Ever. כל אחד, בתורו, מספר על משהו שהוא עשה (באופן כללי, לדוגמה: "נסעתי ברכבת הרים"), ונקודה רעה ניתנת לשחקנים שלא עשו זאת גם הם. ב"גרסת שתייה", במקום ספירת "נקודות רעות" כל אחד מהשחקנים שכן ביצעו את הדבר הנדון "מרימים כוסית" של משקה אלכוהולי. גרסה זו מובילה במהירות לווידויים יותר ויותר אינטימיים ולהשתכרותם של משתתפי המשחק. Never מושאל לעיתים כביטוי שמשתמשים בו מחוץ למשחק, בתור הגדרה כללית לדברים שמישהו מעולם לא עשה. צורה זו נפוצה בבלוגים לרוב. פינג-פונג בירה
ויטל (מחנה ריכוז)

מחנה ויטל (Vittel) היה מחנה ריכוז ומעבר לאסירים מיוחסים, שהקימו הנאצים בעיר המרפא ויטל(אנ') שבמחוז ווז', ליד נאנסי בצפון-מזרח צרפת. המחנה הוקם בשנת 1940 בבית מלון בעיר הנופש, ובו הוחזקו אזרחים בעלי דרכונים של מדינות שבהן נלחמו הגרמנים. הגרמנים חשבו שאפשר יהיה להחליף אזרחים אלו בשבויים בעלי חשיבות או באזרחים גרמנים שיכלאו במדינות הזרות. במהלך החודשים שחלפו מאז תחילת הכיבוש הנאצי בצרפת לא ביקשו המדינות את אזרחיהן היהודים, נשלחו רובם של האסירים למחנה הריכוז דראנסי ומשם נשלחו רובם במשלוחים למחנה ההשמדה בירקנאו. בשנת 1943 הובאו למחנה עשרות יהודים פולנים בעלי דרכונים של מדינות דרום-אמריקה, אולם גם אלו נשלחו ברובם במהלך שנת 1944 למחנה ההשמדה אושוויץ. לאחר המלחמה נמצאו בחדרו של מפקד המחנה אישורים של מדינות דרום אמריקה שהיו נייטרליות, שאישרו כי יהודים אחדים אכן אזרחי המדינות הללו, אולם היהודים לא ניצלו מהשמדה. בין האסירים במחנה היה המשורר יצחק קצנלסון שכתב בו את "השיר על העם היהודי שנהרג" (ביידיש: "דאָס ליד פונעם אויסגעהרגעטן יידישן פאָלק"). ב-12 בספטמבר 1944 שוחרר המחנה. אלזי מוד טילני שבעצמה הייתה אסירת המחנה עבדה במשרד והצליחה להציל מספר יהודים. על כך היא קיבלה הכרה כחסידת אומות העולם. שרה נשמית, מתוך הספר "מאבקו של הגטו" באתר מט"ח ויטל, באתר יד ושם ערך זה הוא קצרמר בנושא השואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מואריקוס

מואריקוס (בלטינית: Moericus) היה שכיר חרב היספני, שלחם בשירות הסירקוסאים במלחמה הפונית השנייה. הוא הופקד על הגנת אחת מחומות העיר בעת המצור שהטילו עליה הרומאים (213-211 לפנה"ס). מרקוס קלאודיוס מרקלוס, המצביא הרומי הצר על העיר, שכנע את מואריקוס ואנשיו לבגוד בסירקוסאים ובקרתגים בעלי בריתם, והוא הסגיר את העיר לידיו (אביב 211 לפנה"ס). בתמורה לשירותיו קיבל מואריקוס אזרחות רומית ונחלות אדמה – לו ולאנשיו – בשטחי הערים בסיקיליה שמרדו ברומאים והוכנעו. Livius. Translated by F.G. Moore. The Loeb Classical Library. Cambridge (MA), Harvard University Press and London, William Heinemann, 1919-1959. Livius, 25.30-31, 26.21 .
הסוכנות האמריקנית לפיתוח בין-לאומי

הסוכנות האמריקנית לפיתוח בין-לאומי (באנגלית: United States Agency for International Development, ובקיצור: USAID) היא ארגון של ממשלת ארצות הברית, הממונה על סיוע החוץ האזרחי שמושיטה ארצות הברית למדינות שונות בעולם. הסוכנות היא גוף עצמאי, אך פועלת בהתאם להנחיות מדיניות החוץ של מחלקת המדינה. ראשיתה של הסוכנות בתוכנית מרשל לשיקום אירופה לאחר מלחמת העולם השנייה. במתכונתה הנוכחית פועלת הסוכנות מאז נחקק חוק סיוע החוץ (Foreign Assistance Act) ב-1961. בשנת 1994, המדינות בהן השקיעה הסוכנות את הסכומים הגבוהים ביותר היו ישראל (3 מיליארד דולר), מצרים (2.13 מיליארד דולר) ורוסיה (1.41 מיליארד דולר). ב-2004 השקיעה הסוכנות סכומי עתק בעיראק (18.44 מיליארד דולר), ומדינות בולטות נוספות היו ישראל (2.62 מיליארד דולר), מצרים (1.87 מיליארד דולר) ואפגניסטן (1.77 מיליארד דולר) מאז שלהי אפריל 2021 מנהלת את הסוכנות סמנתה פאוור. מדיה וקבצים בנושא הסוכנות האמריקנית לפיתוח בין-לאומי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הסוכנות האמריקנית לפיתוח בין-לאומי (באנגלית) הסוכנות האמריקנית לפיתוח בין-לאומי, ברשת החברתית פייסבוק הסוכנות האמריקנית לפיתוח בין-לאומי, ברשת החברתית אקס (טוויטר) הסוכנות האמריקנית לפיתוח בין-לאומי, ברשת החברתית אינסטגרם הסוכנות האמריקנית לפיתוח בין-לאומי, ברשת החברתית LinkedIn הסוכנות האמריקנית לפיתוח בין-לאומי, סרטונים בערוץ היוטיוב אתר מחלקת המדינה ג'ניפר הנסלר, Samantha Power confirmed to lead US Agency for International Development, באתר CNN‏, 28 באפריל 2021 (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ויטל

האם התכוונתם ל... ויטל (יישוב) (Vittel) - יישוב בצרפת, באזור הווז' ויטל (מחנה ריכוז) – מחנה ריכוז שפעל במהלך מלחמת העולם השנייה ביישוב ויטל ויטל (מותג) – מותג של מים מינרליים מתוצרת צרפת חיים ויטאל – ממקובלי צפת ידידיה ויטל – שחקן ישראלי ויטל זינגר – ספורטאית פראלימפית בנבחרת ישראל בענף ריקוד בכיסא גלגלים ויטלי
ג'ובאני פיקי

ג'ובאני פיקי (באיטלקית: Giovanni Picchi;‏ 1571/2 - 17 במאי 1643) היה מלחין, נגן עוגב, נגן לאוטה וצ'מבליסט מראשית תקופת הבארוק. היה מצטרף מאוחר לאסכולה הוונציאנית והשפיע רבות על התפתחותן ובידולן של צורות אינסטרומנטליות שהחלו להופיע בתקופתו, כגון הסונאטה והקנצונה להרכב כלי; הוא היה גם הוונציאני היחיד בתקופתו, שכתב מוזיקת מחול לצ'מבלו. מעט מאוד ידוע על ילדותו ונעוריו של פיקי, אבל על שנת הולדתו (1571 או 1572) אפשר להקיש מרשומות מותו, שם נאמר, כי היה בן 71 כשמת ב-17 במאי 1643. הראיה המתועדת הראשונה הנוגעת לו יוצאת דופן, בהיותה תמונה: הוא מופיע כנגן לאוטה על דף השער של מדריך מחול מאת פבריציו קארוזו (Nobilità di dame) בזמן מן הזמנים לפני פברואר 1607 הוא נשכר לעבודה כנגן עוגב בכנסיית פרארי בוונציה, ומשנת 1623 עד מותו היה גם נגן העוגב באגודת "סקואולה די סאן רוקו", האגודה היוקרתית והעשירה ביותר בין כל האגודות הדתיות בוונציה. בשנת 1624 הגיש בקשה להתקבל לעבודה כנגן עוגב שני בבזיליקת סן מרקו, אבל הנבחר למשרה היה ג'ובאני פייטרו ברטי. פיקי היה בן זמנו של מונטוורדי, מאחר שנולד ארבע שנים אחריו ומת שישה חודשים לפני המלחין המפורסם ממנו. מכלל המוזיקה שכתב פיקי שרדו בעיקר היצירות האינסטרומנטליות. טוקטה אחת לצ'מבלו כלולה ב"ספר הוירג'ינל של פיצוויליאם" (אין יודעים איך הגיעה לשם - מעט מאוד מוזיקה איטלקית כלולה בקובץ האנגלי הזה); שלושה פאסאמצי (ריקוד איטלקי איטי במקצב זוגי) נותרו לפליטה בכתב-יד מטורינו; וב-1619 הוציא פיקי לאור קובץ מחולות לצ'מבלו, Intavolatura di balli d'arpicordo. כן הוציא לאור קובץ של 19 קאנצונות להרכבים אינסטרומנטליים בשנת 1625, Canzoni da sonar. המחולות שחיבר לצ'מבלו מתחלקים לשלושה סוגים: מחולות במקצב משולש, צמדים של מחולות במקצב משולש עם סלטארלו (מחול איטלקי מהיר במקצב 3/8 או 6/8) וקטעים המשמשים כבס יסודי. רוב היצירות עם בס יסודי עושות שימוש בסוג זה או אחר של תבנית רומנסקה, המתבטאת בקו של ירידה בקוורטה, עליה בסקונדה, שוב ירידה בקוורטה או קווינטה, עליה בסקונדה וכן הלאה. הקנון לכלי קשת של פכלבל, שנכתב כנראה כמה עשרות שנים אחרי שפיקי הלך לעולמו, הוא מן הסתם הדוגמה המפורסמת ביותר לווריאציות על בס רומנסקה. במסגרת קאנצונות ההרכבים שלו, פעל פיקי להבדיל בין סוגים אחדים של כתיבה אינסטרומנטלית, שהיו חשובות לאין שיעור לצורות מאוחרות יותר כמו הקונצ'רטו. הוא השתמש בעיקר בצורות מוגדרות בבירור של קונצ'רטינו, ריטורנלו וקדנצות במוזיקה שלו להרכבים אינסטרומנטליים, בהתאם לנוהג שג'ובאני גבריאלי ומלחינים אחרים בני דורו הנהיגו בכתיבתם ופיקי המשיך ופיתח. כתיבתו לקבוצות קונצ'רטינו הייתה מן הסתם ההיבט החדשני ביותר בסגנונו והקדימה את יצירותיהם של מלחינים מאמצע תקופת הבארוק כמו קורלי. פיקי השתמש הן בווריאציות הבנויות על סקוונצות והן באפקטים של הד, וכתב למגוון כלים, הכולל כינורות, בסונים, חליליות וטרומבונים, במקרים רבים באותה יצירה עצמה. נראה שפיקי השתמש במונחים קנצונה וסונאטה במשמעות זהה, וקרה שהתייחס ליצירה בשם "קנצונה" בפרטיטורה ובשם "סונאטה" בתווי התפקידים הנפרדים; ההבדלה בין הצורות הללו הייתה בראשיתה בתחילת המאה ה-17. Eleanor Selfridge-Field, Venetian Instrumental Music, from Gabrieli to Vivaldi. New York, Dover Publications, 1994. ISBN 0-486-28151-5 Howard Ferguson: "Giovanni Picchi", Grove Music Online ed. L. Macy (Accessed July 9, 2005), (subscription access) מדיה וקבצים בנושא ג'ובאני פיקי בוויקישיתוף ג'ובאני פיקי, באתר ספוטיפיי ג'ובאני פיקי, באתר AllMusic (באנגלית) ג'ובאני פיקי, באתר MusicBrainz (באנגלית) ג'ובאני פיקי, באתר Discogs (באנגלית)
אנפה

האם התכוונתם ל... אנפתיים – משפחה של עופות בסדרת השקנאים אנפות – תת-משפחה גדולה במשפחת האנפיתיים אנפה (סוג) – סוג של עופות במשפחת האנפתיים בל 212 – מסוק תובלה בינוני שכונה בחיל האוויר הישראלי "אנפה" תל אנפה – תל המצוי בשטחו הצפוני של הקיבוץ שמיר שבעמק החולה אנאפה – עיר ברוסיה
הארדקור

הארדקור, מ-Hardcore באנגלית (יכול להיכתב גם "hard core" ו-"hard-core"), מונח שפירושו המילולי הוא "הליבה הקשה" או "הגרעין הקשה", המתאר בדרך כלל דרגה או עוצמה גבוהה או גולמית יותר בתחום אליו הוא מתייחס. האם התכוונתם ל... סוגות מוזיקליות הארדקור פאנק – גרסה מהירה וכבדה יותר של הפּאנק רוק הארדקור אמוציונאלי – אימו, תת-סגנון של הפאנק רוק הארדקור היפ הופ – תת-סגנון מוזיקלי המשתייך לסגנונות הראפ וההיפ הופ הארדקור טכנו – סוג של מוזיקה אלקטרונית המאופיינת במהירות גבוהה, אטונליות ומקצב מעוות אלבומים Hard Core (נקרא בעברית "בלתי מתפשרת") – אלבום הבכורה של הראפרית האמריקאית ליל קים משנת 1996 Hard Core (מיקסטייפ) (בעברית "בלתי מתפשרת"; ידוע גם כ-Hard Core 2K14) – המיקסטייפ השלישי של הראפרית האמריקאית ליל קים משנת 2014 הארדקור – דמות בקומיקס לוק קייג' של מארוול קומיקס הארדקור הנרי – סרט מדע בדיוני ופעולה משנת 2015 בהפקה רוסית-אמריקאית Hard-core predicate – סיבית קשה, מונח בקריפטוגרפיה היאבקות הארדקור (אנ') – סוג של היאבקות מקצועית שבה נעשה שימוש בחפצים קהים או חדים ואף באש במהלך הקרב, מה שמוביל לפציעות של ממש, ראו היאבקות מקצועית#מונחים ‏פורנוגרפיית הארדקור (אנ') – סוג של פורנוגרפיה המתמקד במעשה המשגל עצמו ובאיברים המשתתפים בו
באזוב

האם התכוונתם ל... באזוב (שם משפחה) (ბააზოვი) – שם משפחה יהודי-גאורגי אישים: הרצל באזוב – משורר ומחזאי יהודי גאורגי, מראשי הציונות בגאורגיה, שהיה קורבן לטיהורים הגדולים. דוד באזוב – רב גאורגי ציוני, ממנהיגי הציונות הדתית בגאורגיה. אביו של הרצל באזוב רינה באזוב – זמרת ישראלית.
אליעזר רחמילביץ

אליעזר רחמילביץ (23 במרץ 1935 - 17 בדצמבר 2017) היה המטולוג ופרופסור לרפואה באוניברסיטה העברית. רחמילביץ' נולד למשה רחמילביץ', מאבות מקצוע הרפואה בישראל ולחווה לבית פומרנץ. הוא גדל בירושלים ולמד בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה, אותו סיים ב-1952. הוא למד רפואה באוניברסיטה העברית וסיים לימודיו ב-1961. הוא התמחה ברפואה פנימית והמטולוגיה בבית החולים הדסה וכן בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת טאפטס בבוסטון. ב-1966 הצטרף לבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית וב-1978 מונה לפרופסור מן המניין. הוא כיהן כראש המחלקה להמטולוגיה בבית החולים הדסה הר צופים בשנים 1976 עד 1980 ובראש המחלקה בעין כרם מ-1981 עד 2000 עת עבר לעמוד בראש המכון ההמטולוגי בבית החולים וולפסון. רחמילביץ ריכז את הטיפול בחולי תלסמיה, מחלה תורשתית של תאי הדם האדומים, בישראל. הוא הכניס את הטיפול בסילוק עודפי ברזל אצל החולים במחלה ומחקריו סייעו באפיון הגנטי של התלסמיה בארץ, להכנסת בדיקות טרום-לידתיות של המחלה ולהבנת המנגנון האחראי על הרס הכדוריות האדומות. רחמילביץ טיפח קשרים בינלאומיים רבים. הוא יזם קשרים רפואיים עם מרכזים רפואיים ערביים בגדה המערבית, במצרים וירדן, ובפרט הכשיר רופאים למרפאות ההמטולוגיות הראשונות בשכם ובית ג'אלא. הוא ארגן בישראל חמישה קונגרסים בינלאומיים להמטולוגיה. גד גלזר היה שותף לפרופ' אליעזר רחמילביץ במחקרים בתחום התלסמיה ופיתוח בדיקות סקר גנטיות מהראשונות מסוגן בישראל. רחמילביץ היה נציב קבילות הציבור הראשון במשרד הבריאות ויו"ר הוועדה לניסויים קליניים במשרד הבריאות. הוא השתתף בוועדת נבון לבדיקת פרשת השמדת מנות הדם של עולי אתיופיה. אחיו דניאל אף הוא פרופסור לרפואה באוניברסיטה העברית. באמצע שנות ה-90 טיפל רחמילביץ בנערה דסי רבינוביץ', שחלתה בלוקמיה ובסרטן הלימפה. בשלב מסוים של טיפוליה החליטה לעבור לטיפול בבית החולים רמב"ם. רחמילביץ הורה לאנשי מחלקתו שלא לתת לרבינוביץ' טיפול תומך במחלקה אותה ניהל בבית החולים הדסה, בלא אישורו, בשל העובדה שעברה להיות מטופלת אצל רופא אחר. התחקיר הראשוני שהביא לידיעת הציבור את מאבקה של רבינוביץ' במערכת הבריאות פורסם ב-25 ביוני 1996 על ידי רונאל פישר בעיתון מעריב. הסיפור עורר הדים רבים, בין היתר בשל מעמדו של רחמילביץ, והפנה את תשומת הלב הציבורית לנושא היחסים שבין רופא לחולה. בעקבות הפרסום, הוקמה על ידי משרד הבריאות ועדה שבדקה את התלונה והחליטה להגיש קובלנה נגד פרופ' רחמילביץ, באשמה של "רשלנות והתנהגות שאינה הולמת רופא". באוגוסט 1998 קבעו רוב חברי ועדת הקובלנות כי "התנהגותו של פרופ' רחמילביץ אינה הולמת רופא וכי אין ספק שההנחיה של פרופ' רחמילביץ הייתה בעלת פוטנציאל לפגיעה גופנית קשה ואף מסכנת חיים". הוועדה החליטה להסתפק בנזיפה, ושר הבריאות יהושע מצא אימץ את ההחלטה. גרסתו של רחמילביץ לפרשה מוצגת באוטוביוגרפיה שלו "הדם הוא הנפש"[דרושה הבהרה]. רחמילביץ הרבה להופיע באמצעי תקשורת ואף הנחה תוכניות שונות העוסקות בבריאות. כרופאו האישי של בנימין נתניהו, פרסם בהתאם לבקשתו דו"ח מפורט על מצב בריאותו ב-2006.. אליעזר רחמילביץ, הדם הוא הנפש, הוצאת ידיעות אחרונות, 2005 מתי גולן, רופא, משה רחמילביץ', זמורה ביתן מוציאים לאור, תל אביב תשמ"ט. הדף של רחמילביץ (אורכב 11.04.2008 בארכיון Wayback Machine) בבית החולים הדסה הדף של רחמילביץ בבית החולים וולפסון מאמריו של רחמילביץ בMedline רותם אליזרע, הלך לעולמו פרופ' אליעזר רחמילביץ', באתר ynet, 17 בדצמבר 2017 רן רזניק, עיתון "הארץ", 28 בדצמבר 1998 מזל מועלם, נתניהו חשף את תיקו הרפואי, באתר הארץ, 16 בינואר 2006
גבריאלה נסים

גבריאֶלֶה נסים (באיטלקית: Gabriele Nissim;‏ נולד ב-1950 במילאנו) הוא מסאי, סופר ועתונאי איטלקי, בן למשפחה יהודית-יוונית מסלוניקי שניצלה בשואה. נסים מתמחה בעיקר בחקר החברה והתנהגות בני-האדם במשטרים הטוטליטריים, תוך דגש על דוגמאות של ניסיונות להצלת בני-אדם מפני מזימות של הנאצים בגרמניה ושל המשטר הסטליניסטי בברית המועצות. בשנת 1982 ייסד את כתב-העת "היום השמיני", המוקדש למאבק הדיסידנטים בברית המועצות ובשאר המדינות הקומוניסטיות. נסים כתב בעיתונים "איל ג'ורנלה", "איל מונדו", "פאנורמה" ו"קוריירה דלה סרה". נסים מנהל "הארגון העולמי לגנים לזכר חסידי אומות העולם" שהקים יחד עם עמית איטלקי ממוצא ארמני, פייטרו קוצ'וקיאן. "היהודים הסמויים - יהודי אירופה המזרחית מימי הקומוניזם ועד היום" - יחד עם גבריאלה אשׂכנזי; הוצאה לאור דביר, 1998, תל אביב) L'uomo che fermò Hitler - האדם שעצר בעד היטלר", ספטמבר 1998, על אודות דימיטר פשב, אחד הפוליטיקאים הבולגריים שעמדו במרכז המאמצים למניעת השמדת יהודי בולגריה.[1] "בחסד עליון" - סיפור חייו של השופט משה בייסקי, מניצולי רשימת שינדלר, שהקים את גן חסידי אומות העולם ביד ושם. (תורגם לעברית 2007, שוקן) "ילדה שהתנגדה לסטלין - האילקיה שנאבקה לחשוף את האמת על אביה" מדיה וקבצים בנושא גבריאלה נסים בוויקישיתוף http://peshev.org/nissim.htm דף הספר "בחסד עליון" באתר "שוקן" https://web.archive.org/web/20080303220349/http://www.sptimes.ru/index.php?action_id=2&story_id=22173 גבריאלה נסים, דף שער בספרייה הלאומית גבריאלה נסים, ברשת החברתית Goodreads
המוזיאון הלאומי לארכאולוגיה ואתנוגרפיה על שם סאנה

המוזיאון הלאומי לארכאולוגיה ואתנוגרפיה על שם ג.א. סאנה (איטלקית: Museo Archeologico Nazionale G.A. Sanna) בעיר סאסארי נחשב למוזיאון הגדול בצפון ומרכז סרדיניה. הוא עשיר בממצאים מכל התקופות. המדורים העיקריים של המוזיאון הם ארכאולוגיה, אתנוגרפיה ואמנות. מדור האתנוגרפיה אינו פתוח לציבור. מוזיאון הציורים La pinacoteca כולל 360 ציורים מהמאה ה-14 - המאה ה-19 ומעט גם מהמאה ה-20 על נושאים דתיים. המוזיאון נקרא על שם ג'ובאני אנטוניו סאנה (Giovanni Antonio Sanna), שהיה גם בעל רוב האוספים. סאנה, יליד העיר, היה יזם, כלכלן וחבר הפרלמנט האיטלקי במאה ה-19. הוא בנה מכרה, ייסד בנק ותרם לפיתוחו של האי. יסודו של המוזיאון הוא באוסף העתיקות של סאנה, אליו נאספו אוספים של אישים אחרים וכך היה למוזיאון השני בחשיבותו באי. במוזיאון ספרייה וארכיון היסטורי. המוזיאון בנוי ממשטחים רחבים וישרים וערוך במיוחד לביקורי בעלי מוגבלות. בשנת 2000 הושלם המדור של העת החדשה. מאז הוא משתמש לכינוסים בינלאומיים מדעיים. במוזיאון ארבע-עשרה מדורים לפי סדר התקופות, מהעידן הפרהיסטורי עד העת החדשה: העידן הפרהיסטורי: מהתקופה הפלאוליתית התחתונה עד תקופת הברונזה הקדומה מ-חצי מיליון שנה עד 2,000 לפנה"ס. V - האולם הפרהיסטורי - אלו הממצאים העתיקים ביותר שנמצאו באי: עצים מאובנים, כלי חרס שנמצאו במערות מהתקופה הנאוליתית, ממצאים מהתרבות אוציארי VI - ממצאים שמצאו ב-Monte d'Accoddi - הממצאים של תרבות הנוראגנית שיחזור כפר, מצבה ומקדש מתרבות זו. מודלים אלו מהווים נקודת מוצא טובה להבנת התרבות המסתורית. מבט על המבנה החיצוני, על תוכן החדרים הפנימיים ועל הכלים שנמצאו באתרים מעורר עניין בהבנת מהות התרבות שאין ממנה ממצאים היסטוריים. VII - תרבות היפוגאום מבנה תת-קרקעי - ישוב, מקדש או מצבה (Tombe ipogeiche (domus de janas. VIII - הדולמן וקברי הענקים - Tombe Megalitiche XI - ממצאים פרהיסטוריים ונוראגניים: מבנה מעין קדוש, חתך בתבנית של בית נוראגני, תכשיטי קרמיקה ומתכת X - פניקי - פוני - לוח עם אלפבית פיניקי, כד עם עצמות ילדים מקברי ילדים המכונים "תופת" וכלי זכוכית רבים. XI - פנכות שמן מהתקופה הרומאית הכולל, פנכות שמן עבריות מהמאה ה-5 והמאה ה-6 אשר חרוט עליהן סמל המנורה. XII - רומאי - אוסף מטבעות - נומיסמטיקה, כלים מקרמיקה, זכוכית וברונזה. XIII - רומאי - פסלים, מוזאיקה, כתובות. XIV - ימי הביניים. XV - ימי הביניים והעת החדשה XVI - ספנות ומטענים בהובלה ימית. ממעמקי הים הוצאו שרידי משקלות, כלי נשק ומטענים של עופרות מתכת שהיו בדרכם מהאי. עצים מאובנים מצבות מהתופת - קברי ילדים ליד כדים עם אפרם שהוקרב לאלילים שיחזור כפר מתיישבי אתר נוראגה מדיה וקבצים בנושא המוזיאון הלאומי לארכאולוגיה ואתנוגרפיה על שם סאנה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של המוזיאון הלאומי לארכאולוגיה ואתנוגרפיה על שם סאנה (באיטלקית) אפריל 2008
המפקדה הארצית

המפקדה הארצית (מ"א) היה הגוף שהופקד על הניהול הכולל של ארגון ההגנה. המפקדה הארצית הוקמה ב-1930, לאחר שמוסדות היישוב הכירו בצורך תיאום ההגנה המאורגנת ליישובים תחת פיקוח אזרחי, כחלק מלקחי מאורעות תרפ"ט. עד אז התנהל ארגון "ההגנה" מול ועדים מקומיים בערים השונות שלא היו כפופים לו ופעלו לרוב באופן עצמאי. עם הקמתה, הוכפפה המפקדה הארצית תחת הוועד הלאומי והסוכנות היהודית בראשותו של דוד בן-גוריון. המפקדה הייתה מורכבת הן מנציגי ההסתדרות שייצגו את מחנה הפועלים והן מנציגי המחנה האזרחי (סוחרים, תעשיינים והתאחדות האיכרים) בחלוקה שווה של 3-4 נציגים לכל מחנה. עקב החלוקה הפוליטית למפלגות והאינטרסים המנוגדים, התגלעו ויכוחים לא מעטים והטיפול של המפקדה בבעיות שנוצרו היה לעיתים מלווה בחשדנות ובסחבת. בשנת 1938, לאחר מאבק ארוך צורף גם נציג של הפועל המזרחי, שמעון וסרמן. כדי לשפר את תפקוד המפקדה הארצית ולמסד את ארגון "ההגנה" כצבא לכל דבר, הוחלט ב-1937 להעמיד רמ"א - ראש המפקדה הארצית שאותו מינתה הסוכנות, וב-1939 הוחלט למנות ל"הגנה" מטה כללי שהיה אחראי לצד המבצעי של הארגון, תחת מרות המפקדה הארצית. המפקדה הארצית שימשה מעתה כמעין דרג מדיני, גוף הקובע מדיניות כוללת למטכ"ל "ההגנה" ולרמטכ"ל העומד בראשו. כמו כן עסקה המפקדה בצד הכלכלי של הארגון, ברכש נשק וכלי לחימה ובגיוס אנשים. המפקדה הארצית והמטכ"ל כונו בשם "הפיקוד העליון". בנובמבר 1942 הוחלט על הקמת ועדות: ועדת תע"ש, רכש, חשבונות ונוטרות - יששכר סיטקוב, ישראל גלילי ולוי אשכול נוער, צבא, גיוס ומפקדת הנפה - אליהו גולומב, שמעון וסרמן וזליג רוסצקי ועדת כספים - משה סנה, יצחק רזיאל ולוי אשכול עוד ב-1947 חתר דוד בן-גוריון לביטול המפקדה הארצית על מנת שלא לערב גוף פוליטי בהנהגת הצבא העתידי. ב-2 במאי 1948 שלח בן-גוריון לרמ"א, ישראל גלילי, מכתב המודיע על סיום כהונתו, וזה נכנס לתוקף למחרת (ראו גם מרד הגנרלים). חלק מסמכויות המפקדה הועברו למטכ"ל של צה"ל וחלקן הועברו למחלקת הביטחון בסוכנות (שהתפתחה למשרד הביטחון). ראשי המפקדה הארצית: עם החברים במפקדה לאורך השנים נמנו: אליהו גולומב, 1931-1945, מטעם ההסתדרות דב הוז 1931-1940, מטעם ההסתדרות מאיר רוטברג, 1930-1940, מטעם ההסתדרות לוי אשכול, 1940-1946, איש מפא"י ישראל גלילי, נציג ההסתדרות אהרן ציזלינג, 1941-1942, נציג ההסתדרות ברוך רבינוב, 1945-1948, איש מפ"ם מרדכי נמיר, 1947-1948 יוסף יזרעאלי, מאי 1946 - 1948, מטעם ההסתדרות סעדיה שושני, 1930- ?, מטעם הגוש האזרחי יששכר סיטקוב, נציג התאחדות האיכרים, 1932-1948 דב גפן, 1931-1940, נציג הגוש האזרחי זליג רוסצקי, 1940-1948, נציג מכבי יצחק רזיאל, 1940-1944, נציג הגוש האזרחי משה סמילנסקי שמעון וסרמן, 1938-1948, נציג הפועל המזרחי המפקדה הארצית של ה'הגנה' (מ"א), באתר של תנועת העבודה הישראלית ביטול משרת ראש המפקדה הארצית, באתר הפלמ"ח יחיאל אליאש, מעשה הבא בחזון, עמ' 329-330 אשכול:ביוגרפיה, עמ' 644, הערה 508 אהרן ציזלינג - חלוץ ולוחם, למרחב, 17 בינואר 1964 מת ברוך רבינוב, דבר, 6 ביולי 1979 י. פרחי, משק־הכספים של הצבא - על טהרת מפלגה אחת, על המשמר, 16 בנובמבר 1949 דוד תדהר (עורך), "דב גפן", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ג (1949), עמ' 1170
מוריס ורטהיים

מוריס ורטהיים (באנגלית: Maurice Wertheim;‏ 1886, ניו יורק – 27 במאי 1950, קונטיקט) היה בנקאי השקעות יהודי-אמריקאי, שחמטאי, תורם לשחמט, איש איכות הסביבה ונדבן. מימן את מרבית פעילות השחמט בארצות הברית בשנות ה-40. ורטהיים נולד בניו יורק בשנת 1886 למשפחה יהודית. סיים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד בשנת 1906 וירש כחצי מיליון דולר מאביו, שהצליח בחברה לייצור סיגרים. באוגוסט 1914 הגיע לירושלים במסגרת סיוע יהודי-אמריקאי לקהילה היהודית בעיר עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה. נכנס לתחום ההשקעות הבנקאיות בשנת 1915, וייסד את חברתו "מוריס ורטהיים בע"מ" בשנת 1927 תוך פיתוח עסקים מוצלחים מאוד בנושאי מיזוגים ורכישות. במהלך מלחמת העולם השנייה שרת בשכר של דולר לשנה במטה המלחמה לנושא הייצור במינהל הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט. ורטהיים היה שחמטאי-חובב ברמה גבוהה, שנהנה מהמשחק והשקיע מאמץ גדול במשחקיו בשחמט בהתכתבות. הוא התעניין גם בתיאטרון, בדיג, בשמירת הטבע ובאמנות. הוא תרם 2,000 אקרים (8.1 קמ"ר) במזרח לונג איילנד לממשלת ארצות הברית בשנת 1947 והשטח הפך ל-"שמורת הטבע ורטהיים". ורטהיים תרם את האוסף הגדול של ציורים אימפרסיוניסטים צרפתים למוזיאון האמנות פוג באוניברסיטת הרווארד עם מותו. תרומותיו העיקריות לשחמט בארצות הברית הן כפטרון וכמארגן. ורטהיים מימן את הדו-קרב בין שמואל רשבסקי לישראל הורוביץ שבאליפות ארצות הברית בשנת 1941 חלקו את המקום הראשון-שני ובדו-קרב ביניהם על המקום הראשון ניצח שמואל רשבסקי +3 =13 -0 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו). ורטהיים תמך כספית במועדון השחמט במנהטן במעבר לאזור טוב יותר בשנת 1941. הוא הגה את הרעיון לדו-קרב שחמטאי בשנת 1946 בין ארצות הברית וברית המועצות במוסקבה, שכנע את מחלקת המדינה של ארצות הברית שזה יסייע להפשרת המלחמה הקרה ומימן את הנסיעה ועלות המלונות לנבחרת האמריקאית. ורטהיים נפטר מהתקף לב ב-1950. ב-1951 אורגנה תחרות שחמט לזכרו, בה ניצח שמואל רשבסקי. ורטהיים הוא חתנו של הנרי מורגנטאו (האב) ואביה של ההיסטוריונית ברברה טוכמן. מדיה וקבצים בנושא מוריס ורטהיים בוויקישיתוף מוריס ורטהיים, באתר "Find a Grave" (באנגלית) כ-11.5 מיליון דולר במונחים של 2008 The Maurice Wertheim Collection Coming-Out Party, chess.com