laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אלברט סחרוביץ

אלברט סחרוביץ' (נולד ב-20 במרץ 1974) הוא מנהל ישראלי, שכיהן כמנכ"ל הכנסת במשך ארבע שנים. בשנת 1978 עלה עם משפחתו לארץ. שירת בענף השלישות בבית הספר לתותחנים במחנה שבטה. היה מנהל משאבי אנוש במשרד חקירות "גד חקירות", ת"א וחבר הנהלת רשות הספורט בעיריית אשדוד. החל משנת 2001 מילא מגוון של תפקידים פוליטיים בהם הוא מלווה את יולי אדלשטיין בתפקידיו השונים. בין היתר כיהן כראש מטה יושב ראש הכנסת (במשך יותר מ-7 שנים), ראש מטה שר ההסברה והתפוצות, יועץ בכיר לשר הבינוי והשיכון, יועץ השר לקליטת העלייה, עוזר פרלמנטרי לסגן יו"ר הכנסת ויועץ בכיר למנכ"ל משרד הקליטה. ביוני 2016 החליט יושב ראש הכנסת, יולי אדלשטיין למנותו לתפקיד מנכ"ל הכנסת. הוא החליף בתפקידו את רונן פלוט שפרש מהתפקיד ונבחר לראשות עיריית נצרת עילית. ביוני 2020 החליט יושב ראש הכנסת הנכנס יריב לוין להחליפו בסמי בקלש. והוא סיים את תפקידו ב-21 ביוני. באפריל 2023 התמנה לתפקיד מנכ"ל התאגיד העירוני "רשות הספורט רמת-גן". לסחרוביץ תואר ראשון במדעי ההתנהגות וחטיבת ניהול מהמכללה למנהל ותואר שני בחוג ללימודי עבודה מאוניברסיטת תל אביב. סחרוביץ מתגורר באשדוד, נשוי ואב לשלושה. מדיה וקבצים בנושא אלברט סחרוביץ בוויקישיתוף נאום מנכ"ל הכנסת אלברט סחרוביץ בטקס הרמת כוסית לשנת תשע"ט בכנסת, סרטון באתר יוטיוב נאום השבעת הכנסת ה-21: ריאיון לאולפן עם אלברט סחרוביץ מנכ"ל הכנסת, סרטון באתר יוטיוב הכנסת מכרה את החמץ, באתר חדשות כיפה, ‏16 באפריל 2019 ליאת רון, ‏מנכ"ל הכנסת: "אני מרגיש כמו הורה כשהח"כים מתווכחים על רכב או חדר", באתר גלובס, 11 במאי 2019 המלצת יו"ר הכנסת אושרה לפני זמן קצר בוועדת הכספים: אלברט סחרוביץ מונה לתפקיד מנכ"ל הכנסת, באתר הכנסת, ‏13 ביוני 2016 מנכ"ל הכנסת, באתר הכנסת ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים ובנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
Young, Gay and Proud

Young, Gay and Proud (בעברית: צעיר, גיי וגאה) הוא ספר שנכתב עבור בני נוער ב-1980 על ידי הסופר האמריקאי סשה אליסון והסופרת לין ימגוצ'י פלטשר (Lynne Yamaguchi Fletcher). הספר חקר את זהותו של הגיי. כותר הספר פורסם ב-1977 על ידי קבוצת מורים וסטודנטים הגאים (GTSG) במלבורן, ויקטוריה. הספר נאסר לשימוש במספר ספריות ציבוריות שונות ברחבי העולם. ספר זה התבסס על אדם בשם ג'ק וודהאוס. ב-1987 פרסמה ממשלת בריטניה (שהייתה תחת שלטונה של מרגרט תאצ'ר) כרזות אזהרה שטוענות כי מפלגת הלייבור מוציאה את הספר הזה לקריאה בבתי הספר, כמו גם את הספרים "משטרה: מחוץ לבית הספר", "הפלייבוק לילדים על סקס" (שנכתב על ידי הסופר האמריקאי ג'ואני בלנק (אנ'))‏, ו"החלבן בדרכו" (שנכתב על ידי הסופר הבריטי דוד ריס (אנ'))‏. Young, Gay and Proud, באתר OCLC (באנגלית) School Library Journal, 2006 LAGNA Reference Library. "Lesbian Gay Bisexual Transgender Center". University of Pennsylvania. אורכב מ-המקור ב-3 בפברואר 2004. נבדק ב-22 במאי 2015. {{cite web}}: (עזרה) "Books Banned or Challenged in Michigan". 2001. אורכב מ-המקור ב-6 בספטמבר 2001. נבדק ב-22 במאי 2015. {{cite web}}: (עזרה) Kester, Norman. Liberating Minds: The Stories and Professional Lives of Gay, Lesbian, and Bisexual Librarians and Their Advocates. McFarland, 1997. ISBN 0-7864-0363-2. p.152. Sanders, Sue; Spraggs, Gill (1989). "SECTION 28 AND EDUCATION" (PDF). נבדק ב-22 במאי 2015. {{cite web}}: (עזרה) Booth, Janine (בדצמבר 1997). "The story of Section 28". Workers' Liberty. נבדק ב-22 במאי 2015. {{cite web}}: (עזרה) Knight, Jill. Quoted in Hansard, [1], 6 December 1999, Column 1102. ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרים ובנושא להט"ב. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שאנגז'או

שָׁאנְגְזָ'אוֹ (בסינית מפושטת: 上饶; בסינית מסורתית: 上饒; בפין-יין: Shàngráo) היא נציבות עירונית במחוז ג'יאנגשי שבדרום-מזרח הרפובליקה העממית של סין.על פי מפקד אוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית הנציבות העירונית מנתה 6,491,088 תושבים, מתוכם 2,068,763 בשטח האורבני. שאנגז'או היא הנציבות העירונית המזרחית ביותר במחוז ג'יאנגשי והיא משתרעת על פני 22,731 קמ"ר. היא גובלת בנציבויות: נאנצ'אנג וג'יוג'יאנג (אנ') (ממערב) פוג'ואו (אנ') ויינגטאן (אנ') (מדרום) ג'ינגדג'ן (אנ') (מצפון) ובמחוזות: ג'ג'יאנג (ממזרח) אנחווי (מצפון) פוג'יין (מדרום) מערב העיר מתרחב לתוך אגם פויאנג. שאנגז'או עצמה נמצאת בקצה המערבי של אזורים דוברי סינית וו (אנ'), בעוד שרוב הנפות הקשורות אליה דוברי סינית גאן (אנ'). פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. שאנגז'או היא עיר בת כמעט 2,000 שנה. הנציבות העירונית שאנגז'או כוללת 3 מועצות, נפה עירונית אחת ו-8 נפות. תחנת הרכבת של שאנגז'או מכילה שלוש מסילות ברזל גדולות העוברות דרך העיר: רכבת שאנגחאי-קונמינג (אנ'), הרכבת המהירה שאנגחאי-קונמינג (אנ') והרכבת המהירה חפיי-פוג'ואו (אנ'). מדיה וקבצים בנושא שאנגז'או בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של שאנגז'או שאנגז'או, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) על החיים בשאנגז'או (בסינית) חדשות שאנגז'או - אתר רשמי (בסינית) החלונות של שאנגז'או - אתר רשמי (בסינית) China: Jiāngxī (Prefectures, Cities, Districts and Counties) - Population Statistics, Charts and Map, www.citypopulation.de
גלית חייט

גלית חייט-מורצ'י (נולדה ב-29 בינואר 1975) היא מחליקה אמנותית על הקרח ישראלית, ייצגה את ישראל בתחרויות עם בן זוגה, סרגיי סחנובסקי. זוכת מדליית ארד באליפות עולם (נאגנו 2002), היחידה מישראל שזכתה במדליה בענף וסיימה במקום שישי במשחקים האולימפיים (סולט לייק סיטי 2002) הישג השיא בענף זה. לאחר פרישתה עובדת כמאמנת בענף. חייט נולדה בישראל. משפחתה ירדה עמה לארצות הברית בצעירותה, והם התמקמו בניו ג'רזי. היא החלה להחליק בגיל 8. ב-2008 היא נישאה לשוטר איטלקי בדימוס, פרנסצקו מורצ'י. גלית חייט וסרגיי סחנובסקי החליקו יחדיו בין השנים 1995–2006. הישג השיא שלהם היה מדליית ארד באליפות העולם ב-2002. הפגינו יציבות כזוג, במיקום בעשירייה הראשונה באליפות העולם 7 פעמים רצופות (2000–2006). בני הזוג השתתפו שלוש פעמים באולימפיאדת החורף, בשנים 1998 (מקום 14), 2002 (מקום ששי), 2006 (מקום שמיני). לאחר פרישתה מתחרויות בשנת 2007 הפכה גלית למאמנת של הצמד אלכסנדרה ורומן זרצקי. תחת הדרכתה הצמד זכה במדליית זהב באוניברסיאדת חורף 2009 בחרבין סין, ובמדליית ארד בסקייט אמריקה ב-2009. ב-2013 גלית היא הכוריאוגרפית של צמד המחליקים על הקרח יבגני קרסנופולסקי ואניה דוידוביץ'. הצוות סיים במקום העשירי בתחרות גביע העולם בגרמניה בספטמבר 2013 והבטיח מקום באולימפיאדת סוצ'י (2014). ב-2014 גלית הייתה הכוריאוגרפית של אלכסיי ביצ'נקו, באולימפיאדת סוצ׳י. בנוסף מאמנת חייט את הצמד המחליקים היפני קתי וכריס ריד, שייצגו את יפן באולימפיאדת סוצ'י ואת צמד המחליקים האוקראיני שהשתתף באותה אולימפיאדה. כיום גלית חייט היא המאמנת הראשית של נבחרת ישראל בהחלקה אומנותית, המתגוררת ומתאמנת בניו ג׳רזי. מדיה וקבצים בנושא גלית חייט בוויקישיתוף גלית חייט, באתר olympedia.org אתר הבית של גלית חייט וסרגיי סחנובסקי
כף סטרנק

כף סטרנק (באנגלית: Cape Sterneck) הוא צוק שחור, מתנשא ובולט, המהווה לשון יבשה, בקצה המערבי של חצי האי צ'אוודאר, בחוף המערבי של ארץ גרהאם שבאנטארקטיקה. הכף ממוקם בצד הצפוני של הכניסה למפרץ יוז, ובצד המערבי של הכניסה למפרץ קרטיס. הכף מפריד בין חוף דייוויס שמצפון-מזרח לו, לבין חוף דאנקו שמדרום-מערב לו. בשנת 1898, המשלחת האנטארקטית הבלגית, בפיקודו של אדריאן דה ז'רלאש חקרו את האזור. ז'רלאש קרא לכף על שמו של הגיאופיזיקאי האוסטרי סטרנק, אשר הציוד שהמציא סייע למשלחת הבלגית בגילויו. השם הבריטי של הכף הוא כף הרשל (Cape Herschel). • Ute Christina Herzfeld, Atlas of Antarctica: Topographic Maps from Geostatistical Analysis of Satellite Radar Altimeter Data, P 115 כף הרשל (סטקנר) באתר הגאזט האנטארקטי של ממשלת אוסטרליה כף הרשל /סטרנק באתר הגאזט האנטארקטי המשווה SCAR של ממשלת אוסטרליה מידע גאוגרפי והיסטורי
ואסיליקי וקוסטאס אטירידיס

ואסיליקי וקונסטנטינוס אטירידיס (וסיליקי - ביוונית: Βασιλική Αθυρίδου) נולדה ב-1911 לערך; (קונסטנטינוס - ביוונית: Κώστας Αθυρίδου) ‏1904 – 1989) הם בני זוג יוונים מהעיר סלוניקי, אשר הסתירו בימי השואה חמישה בני משפחה יהודית וכך הצילו את חייהם. בשנת 2017 הוכרו בני הזוג כחסידי אומות העולם. מרקוס אסל היה איש עסקים ומתווך נדל"ן יהודי, אשר סייע לקונסטנטינוס (קוסטאס) אטירידיס, ואטירידיס חש עצמו כבעל חוב כלפיו. משפחת אסל - מרקוס, אידה ושלושת ילדיהם, גורשה על ידי הנאצים עם שאר יהודי סלוניקי לגטאות, אך נמלטה מהגטו והסתתרה במשך כשנה וחצי אצל משפחה יוונית - מריה וודורוגלו (Maria Voudouroglou) ובנה. ב-1944 נאלצו בני משפחת אסל עקב הלשנה לעזוב את מקום מחבואם. אסל חיפש מקום מסתור חדש למשפחתו. שני אנשים שפנה אליהם סירבו לעזור להם, אך כשפנה אסל אל אטירידיס הסכימו הוא ואשתו לעזור, תוך סיכון עצמי. הם הסתירו את בני משפחת אסל במשך מספר חודשים. בני הזוג אטירידיס החליטו שבמהלך אותם חודשים לא ישלחו את בתם בת השבע לגן הילדים, על מנת שלא להסתכן בכך שהיא תספר כי בביתה מתגוררים יהודים. באוגוסט 2017 החליט מוסד יד ושם להכיר בבני הזוג אטירידיס כחסידי אומות העולם. ב-12 בנובמבר 2017 הוענק האות בסלוניקי לוואסיליקי אטירידיס, בת 106. האות הוענק לה בטקס שנערך בבית הספר אנטוליה בעיר, שבו למדו נכדיה כמו גם תלמידים יהודים שנספו בשואה. בטקס נכחו בני משפחתה של אטירידיס, נציגי מועצת העיר, נשיא הקהילה היהודית בעיר, נשיא בית הספר ותלמידי חטיבת הביניים בו. קוסטאס אטירידיס, באתר יד ושם (באנגלית) שלמה צזנה, מרגש: אות "חסידת אומות העולם" הוענק לבת 106 מיוון, באתר ישראל היום, 12 בנובמבר 2017 Jewish Holocaust Memorial Honors 106-year-old Thessaloniki Woman, באתר The Greek Reporter, ‏13 בנובמבר 2017 סיפור ההצלה, באתר הקהילה היהודית באתונה (ביוונית) בני משפחת וודורוגלו הוכרו כחסידי אומות העולם בשנת 1991.
רפדיה

רפדיה (ברומנית: Repedea; בהונגרית: Oroszkő, אורוסקה, או Ruszkirva, רוסקירווה; ביידיש: קריווה) היא עיירה במחוז מרמורש ברומניה בת 4,716 תושבים. עד השואה התקיימה בעיירה קהילה יהודית. העיירה רפדיה שוכנת על הכביש בין רוסקובה לפוינילה דה סוב מונטה. כמעט על תושבי הכפר הם רותנים. ידוע על יהודים במקום משנת 1768, כשבאופן מסורתי הקהילה הייתה תחת חסותה של קהילת פוליין ריסקווה (פוינילה דה סוב מונטה). כמעט כלל היהודים השתייכו לחסידות קוסוב או חסידות ויז'ניץ. ב-1930, ערב השואה, חיו במקום כ-240 יהודים מתוך כ-1,760. גורלם היה כגורל כל יהודי האזור שחיו בזמן מלחמת העולם השנייה תחת השלטון ההונגרי. עם כניסת הגרמנים להונגריה באביב 1944, גורשו יהודי המקום לגטו בווישאו דה סוס ומשם גורשו לאושוויץ. בית הכנסת היחיד בעיירה הועלה באש עם גירוש היהודים. מאז אין יהודים במקום. בעיירה בית קברות יהודי ובו כ-20 מצבות. השלט בכניסה לעיירה תהלוכה נוצרית לכנסייה בלבוש מסורתי ביום ראשון בית העלמין היהודי מדיה וקבצים בנושא רפדיה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של רפדיה (ברומנית) "רפדיה", באתר JewishGen (באנגלית) שלמה יעקב גרוס, יצחק יוסף כהן, ספר מארמארוש: מאה וששים קהילות קדושות ביישובן ובחורבנן, תל אביב, תשמ"ג, עמ' 192–193, באתר היברובוקס שלמה יעקב גרוס, יצחק יוסף כהן, ספר מארמארוש: מאה וששים קהילות קדושות ביישובן ובחורבנן, תל אביב, תשמ"ג, עמ' 192–193, באתר היברובוקס ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים ברומניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אירליאבה

אִירְלִיַאבַה (באוקראינית: Ірлява; ברוסית: Ирлява; בהונגרית: Ungsasfalva, אוּנְגְשַשְפַלְוַוה, או Orlyava, אוֹרְלִיַאבַה; בסלובקית: Orľava, אוֹרְלַבַה; בצ'כית: Orlova, אוֹרְלוֹבַה) הוא כפר במחוז משנה אוז'הורוד במחוז זקרפטיה באוקראינה. הכפר שוכן על גדות נחל סטארה (אוק'), יובל של נהר לאטוריצה, כ-27 קילומטרים דרום-מזרחית לעיר אוז'הורוד, בירת המחוז. האזכור הראשון של הכפר, תחת השם אורליאבה, הוא משנת 1417. הכפר היה שייך לאימפריה האוסטרו-הונגרית עד להתפרקותה לאחר מלחמת העולם הראשונה. בשנים הראשונות שלאחר המלחמה האזור השתייך להונגריה וב-1920 עבר כמו יתר זקרפטיה לידי צ'כוסלובקיה. ב-1939 האזור סופח על ידי הונגריה אשר החזיקה בו עד לשלבי הסיום של מלחמת העולם השנייה, עת נכבשה על ידי גרמניה הנאצית. לאחר המלחמה האזור עבר לשליטת ברית המועצות עד שב-1991 ברית המועצות התפרקה והאזור עבר לשליטת אוקראינה. ככל הנראה היהודים הראשונים החלו לשבת בכפר בסוף המאה ה-18. הקהילה החלה לגדול באופן משמעותי במהלך המאה ה-19 ומסוף המאה ואילך התייצבה על אזור 90 איש. בתקופה הצ'כוסלובקית עסקו יהודים מהכפר בחקלאות ובמסחר. רדיפת היהודים בשואה החלה עם הכיבוש ההונגרי ב-1939, ומאז חלק מהיהודים נלקחו לעבודות כפייה או לשירות כפוי בצבא ההונגרי בחזית המזרחית, ומרביתם לא שרדו. ב-1941 נמנו בכפר 110 יהודים, כ-19% מכלל האוכלוסייה. לאחר מכן, בדומה למקומות רבים בהונגריה, גורשו משפחות ללא אזרחות הונגרית לקמניץ-פודולסקי, שם הם נטבחו ביחד עם אלפי יהודים מתושבי העיר בחודש אוגוסט. ב-16 באפריל 1944, יום לאחר חג אחרון של פסח וכחודש לאחר הכיבוש הגרמני, היהודים שנותרו בכפר רוכזו והועברו לאחד מהגטאות שהוקמו באזור. כעבור כחודש הם שולחו למחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו, שם מרביתם נרצחו והניצולים לא שבו לכפר. "אירליאבה", באתר JewishGen (באנגלית) אירליאבה באתר KehilaLinks של JewishGen (באנגלית) אירליאבה באתר KehilaLinks של JewishGen (באנגלית) אורליאבה בתוך מספר האוכלוסייה היהודית לפי יישוב 1840–1941, בודפשט: משרד הסטטיסטיקה המרכזי (הונגריה) (אנ')‏, 1993 (בהונגרית) ISBN 9632150066. השואה באירליאבה באתר KehilaLinks של JewishGen (באנגלית)
מזנג'מיהאי

מזנג'מיהאי (בהונגרית: Mezőnagymihály) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה. אוכלוסיית מזנג'מיהאי קטנה משמעותית מ-1,211 תושבים בשנת 1990 עד 990 תושבים בשנת 2018 (ירידה של 221 תושבים). במזנג'מיהאי חיו מעט יהודים. אתר האינטרנט הרשמי של מזנג'מיהאי (בהונגרית) מדיה וקבצים בנושא מזנג'מיהאי בוויקישיתוף נתוני הכפר באתר הלמ"ס ההונגרי מפקד האוכלוסין ההונגרי 2018 מפקדי האוכלוסין של יהודי הונגריה, 1993
מפרץ קרטיס (אנטארקטיקה)

מפרץ קרטיס (באנגלית: Curtiss Bay) הוא מפרץ רחב בחוף דייוויס בחוף המערבי של ארץ גרהאם שבאנטארקטיקה. המפרץ נמצא בין כף סטרנק, וכף אנדראס. המפרץ נמצא מצפון לחצי האי צ'אוודאר. אל המפרץ נשפכים קרחון סאמודיווה, קרחון פירין, וכיפת הקרח טומבה. המפרץ מופיע במפה ארגנטינאית משנת 1957, בה הוא מכונה באהיה אינוטיל (בספרדית: Bahia Inutil; מילולית: "המפרץ חסר התועלת"), וזאת אף ששימש כמעגן לספינות באזור. שמו הארגנטינאי של המפרץ שונה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה בשנת 1960. המפרץ נקרא על שמו של גלן קרטיס, מהנדס אווירונאוטיקה וחלוץ תעופה אמריקני. קרטיס בנה את המטוס הימי הראשון בשנת 1911, והיה הראשון שהטיס מטוס ימי. מפרץ קרטיס באתר הגאזט האנטארקטי של ממשלת אוסטרליה מפרץ קרטיס באתר הגאזט האנטארקטי המשווה SCAR של ממשלת אוסטרליה תצלום לוויין של אזור מפרץ קרטיס מפת אזור מפרץ קרטיס תמונת הקרחונים במפרץ קרטיס כלבי ים נחים על זרמי הקרח במפרץ קרטיס, סרטון באתר יוטיוב מידע גאוגרפי והיסטורי מידע גאוגרפי מידע גאוגרפי על קרחון סאמודיווה מידע גאוגרפי על קרחון פירין מידע גאוגרפי על כיפת הקרח טומבה קורות חייו של גלן קרטיס
מפרץ קרטיס

האם התכוונתם ל... מפרץ קרטיס (אנטארקטיקה) – מפרץ בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה מפרץ קרטיס (אוסטרליה) – מפרץ מדינת אוסטרליה המערבית שבאוסטרליה מפרץ קרטיס (מרילנד) – מפרץ בעיר בולטימור, במדינת מרילנד שבארצות הברית קרטיס ביי – "מפרץ קרטיס" - שמה של שכונה בבולטימור, לחופי מפרץ קרטיס שבעיר
מיניונים

מיניונים (באנגלית: Minions, בתרגום חופשי לעברית: "משרתים" או "עושי-דבר") הם יצורים צהובים בדיוניים שמופיעים בסדרת הסרטים "גנוב על הירח" מבית "אילומיניישן". הם מאופיינים בהתנהגות ילדותית ובשפתם הייחודית, שהיא בעיקרה ג'יבריש. הם גם מהווים את הקמע הרשמי של חברת אילומיניישן, ולעיתים גם של חברת האם שלה, "קומקאסט". קווין, סטיוארט ובוב הם שלושת המיניונים המוכרים ביותר בזיכיון, שכן הם מככבים בסרטי הספין אוף "המיניונים" (2015) ו"המיניונים: עלייתו של גרו" (2022). מיניונים רבים אחרים מוזכרים בשמותיהם בסרטים שבזיכיון. המיניונים הם יצורים צהובים וקטנים אשר לובשים בדרך כלל סרבלי ג'ינס כחולים, כפפות גומי שחורות, וחובשים משקפי מגן. הם בערך בשליש עד חצי מהגובה של בני אדם. יש להם עין אחת או שתיים, והקשתית שלהם כמעט תמיד חומה (חוץ מבוב, שיש לו עין אחת עם קשתית ירוקה ועין אחת עם קשתית חומה). אין להם אפים נראים לעין אך הם מסוגלים להריח. אין להם גם אוזניים נראות לעין אך הם שומעים. רוב המיניונים קירחים או עם קומץ קווצות שיער שחורות על ראשיהם. בסרט "המיניונים" (2015) מסופר שהמיניונים היו קיימים עוד עם הופעת החיים על פני כדור הארץ, וכי לאורך כל ההיסטוריה נוהגים המיניונים לחפש את הנבלים הגדולים בעולם על מנת שיוכלו לשרתם. כשאין להם "בוס" שהם יכולים לשרת הם הופכים למדוכאים וחסרי מנוחה. בסרטון הקצר "Banana" משנת 2010 נחשף לראשונה שהמיניונים משתוקקים כבאופן כמעט בלתי-נשלט לבננות. המיניונים מדברים בשפה ייחודית משלהם, שהיא בעיקרה ג'יבריש, תוך שילוב מילים מאנגלית, צרפתית, יפנית, קוריאנית, איטלקית, ספרדית וגרמנית. מילים שנשמעות כמו אנגלית שונו במיוחד במדינות השונות בהן הוקרן הסרט על מנת שהצופים בכל אזור בעולם יהיו מסוגלים לזהות אותן יותר בקלות. לדיבוב של המיניונים אחראים כריס רנו ופייר קופין - יוצרי הזיכיון. למיניונים יש שמות פופולריים במדינות דוברות אנגלית, כגון קווין, סטיוארט, בוב, מל, דייב, ג'רי, קארל, פיל, פול, ג'ורג', טים, דוני, מארק, לאנס, מייק, טום, ג'ון, סטיב, נורברט, טוני, כריס, אריק, הנרי, ראלף, רון ואוטו. מדיה וקבצים בנושא מיניונים בוויקישיתוף בדיבוב העברי של "גנוב על הירח" נקראו משרתיונים
הפוך מהיקום

"הפוך מהיקום" הוא אלבומו ה-22 של הזמר אייל גולן, אשר יצא לאור ב-14 באפריל 2019. כמו אלבומו לא פשוט להיות פשוט, גם אלבום זה הוא אלבום כפול. האלבום כולל 20 שירים בביצוע אייל גולן, כאשר בחלקו הראשון עשרה סינגלים שהוציא בשנתיים שקדמו ליציאת האלבום, ביניהם הדואטים שהוציא עם הזמר משה פרץ ושיר הנושא, ובחלקו השני עשרה שירים שיצאו ביחד עם האלבום עצמו, מלבד השיר 'ממה את מפחדת' שיצא שלושה ימים קודם. חלק מהשירים הם דואטים ושיתופי פעולה. אבירם טוויזר, דודו קומה, מתן דרור, משה פרץ, עופר ניסים, אופיר כהן, אושר כהן, טל בן ארי, תמיר צור, יעקב למאי
יורגן מתאוס

יורגן מתאוס (בגרמנית: Jürgen Matthäus; נולד ב-1959) הוא היסטוריון גרמני. מתאוס נולד בדורטמונד, שבגרמניה, ולמד היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטת בוכום, שם הוא גם סיים ב-1992 את הדוקטורט שלו. בשנת 1993 יצא ספרו הראשון. הוא עבד תקופה כהיסטוריון באוסטרליה. ב-1994 החל לעבוד במוזיאון ארצות הברית לזכר השואה. בשנת 2004 היה שותף בכתיבת ספרו של כריסטופר בראונינג "הדרך אל הפתרון הסופי: התפתחות המדיניות הנאצית כלפי היהודים", לרגל הוצאתו השתתף בכנס ביד ושם. ב-2008 כתב ביחד עם ההיסטוריונית פטריסיה הברר את הספר "Atrocities on Trial: Historical Perspectives on the Politics of Prosecuting War Crimes" העוסק בפשעי מלחמה. Fellow Jürgen Matthäus — United States Holocaust Memorial Museum, www.ushmm.org יורגן מתאוס, דף שער בספרייה הלאומית מי אחראי לשואה, היטלר או הגרמנים? | www.yadvashem.org, באתר 14-november-2004-09-27.html(הקישור אינו פעיל) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אדית בוש

אדית בוש (בהולנדית: Edith Bosch; נולדה ב-31 במאי 1980) היא ג'ודוקא עבר הולנדית אשר התחרתה בקטגוריית המשקל הבינונית (עד 70 ק"ג). בוש השתתפה ארבע פעמים במשחקים האולימפיים בשנים 2000, 2004, 2008 ו-2012 וזכתה בשלוש מדליות. בסידני 2000 בוש סיימה במקום השביעי לאחר שהודחה בשלב רבע הגמר. באתונה 2004, היא זכתה במדליית הכסף. בשמינית הגמר היא ניצחה את ססיליה בלאנקו הספרדייה, ברבע הגמר היא ניצחה באיפון את אליזבת' קופס הארגנטינאית דקה ו-9 שניות מהפתיחה בעזרת תרגיל אוצ'י-מטה-מקי-קומי. בחצי הגמר היא ניצחה בניקוד ווזארי את אנט בום הגרמנייה. בגמר בוש התמודדה מול מסאה אואנו היפנית והפסידה בווזארי. באולימפיאדת בייג'ינג 2008, בוש זכתה במדליית הארד. בסיבוב הראשון היא ניצחה באיפון תוך 40 שניות את סיסיליה נסיגה מפיג'י, בשמינית הגמר היא ניצחה בווזארי את ראשידה ווארדן האלג'יראית לאחר תרגיל אוצ'י-גרי וברבע הגמר היא ניצחה באיפון את רונדה ראוזי האמריקאית לאחר תרגיל קוצ'יקי-טאושי. בחצי הגמר בוש הפסידה בווזארי למסאה אואנו היפנית ונשרה לקרב על מדליית הארד בו ניצחה באיפון את ליירה איגלסיאס הספרדייה אחרי תרגיל הראי-מקיקומי מוצלח. באולימפיאדת לונדון 2012, בוש שוב זכתה במדליית הארד. בקרב הראשון היא ניצחה את סאלי קונווי הבריטית, ברבע הגמר היא הפסידה לקרסטין תילה הגרמנייה ונשרה לקרבות בית הניחומים. אחרי ניצחון על הרוקה טאצ'ימוטו היפנית היא הגיעה לקרב על מדליית הארד בו התמודדה מול הוואנג יה-סול הדרום קוריאנית וניצחה בניקוד יוקו. בוש מחזיקה בשלוש מדליות מאליפויות העולם; מדליית זהב (2005), מדליית כסף (2011) ומדליית ארד (2003). באליפויות אירופה היא זכתה בשבע מדליות, ארבע מדליות זהב (2004, 2005, 2010 ו-2012), מדליית כסף (2002) ושתי מדליות ארד (2007 ו-2009). במהלך הקריירה בוש זכתה במעל 50 מדליות בתחרויות מהסבב העולמי וביניהן מדליות מטורנירי טוקיו ופריז היוקרתיים. כמו כן היא זכתה שמונה פעמים באליפות הולנד. באפריל 2013 היא פרשה מג'ודו. בשנת 2013 היא השתתפה בתוכנית הריאליטי "Expeditie Robinson" (הגרסה ההולנדית לתוכנית הישרדות) וזכתה. מדיה וקבצים בנושא אדית בוש בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אדית בוש (בהולנדית) אדית בוש, ברשת החברתית אינסטגרם אדית בוש, באתר olympedia.org אדית בוש, באתר איגוד הג'ודו העולמי אדית בוש, באתר JudoInside.com פרופיל וסטטיסטיקות אודות הג'ודוקא באתר sports-reference.com מידע על הג'ודוקא באתר JudoInside.
הגפרור השביעי

הגפרור השביעי (באנגלית: Sarah, "שרה"; ידוע גם בשם Sarah and the Squirrel, "שרה והסנאי") הוא סרט שואה מונפש אוסטרלי, מסוגת דרמה, שבוים והופק על ידי יורם גרוס, יחד עם ביומו של אתול הנרי, ונכתב על ידי אליזבת קטה. הסרט הופק על ידי Yoram Gross Film Studios בשיתוף Sarah Enterprises ו-Australian Film Commission, עם תקציב של 583,000 דולר. הסרט הופץ לראשונה בשנת 1982. בישראל הסרט שודר בערב וביום השואה עם כתוביות לעברית עד שנת 2020 כחלק מרצועת תוכני השואה של ערוץ Fox Kids, שלימים השתנה לערוץ ג'טיקס ומאז לערוץ דיסני. אורך הסרט הוא כ-70 דקות, ושפת המקור שלו היא אנגלית. בשונה מעבודות אחרות של גרוס, שידוע בהפקות של "בלינקי ביל", "פליפר ולופקה" ו"משטרת האגדות", הסרט עוסק בנושאים בוגרים יותר. השיר שמושר על ידי שרה בסרט נכתב על ידי ג'ון פאלמר, הולחן על ידי גיא גרוס, בוצע לידי ג'קי ויבר ועובד על ידי בוב יאנג. עלילת הסרט היא דמיונית ולא מבוססת על סיפור אמיתי, והיא עוקבת אחר שרה, ילדה יהודייה אשר הצליחה במהלך מלחמת העולם השנייה להימלט אל היער ולמצוא מקום מסתור מהגרמנים. ביער שרה מגלה גשר גדול שדרכו עוברות רכבות מלאות בכלי נשק, ובתמימותה היא מחליטה להפיל כל פעם ממנו לבנה כדי לשבור אותו וכך תסתיים המלחמה. בסיום הסרט, שכולל גם קטעי לייב אקשן שצולמו בניו יורק, סידני ונלקחו ממאגרים של צילומים מהמלחמה, שרה מצליחה להפיל את הגשר. הסרט נקרא "הגפרור השביעי" מכיוון שבמקום המסתור של שרה הייתה חבילת גפרורים שבעזרתה הצליחה להתחמם. ככל שהעלילה מתקדמת, שרה סופרת את שבעת הגפרורים האחרונים שנשארו לה שישאירו אותה בחיים. מיה פארו – שרה ג'ואן ברוס – אמא של שרה, סבתא של שרה ג'ון פאסן רון האדריק שיין פורטאוס אתר האינטרנט הרשמי של הגפרור השביעי "הגפרור השביעי", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "הגפרור השביעי", באתר AllMovie (באנגלית) "הגפרור השביעי", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "הגפרור השביעי", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) Sarah, באתר Oz Movies אוראל תמרי, גם לצעירים וצעירות מגיע לקחת חלק בזכרון השואה, באתר זמן ישראל, 8 באפריל 2021
נחמן מיפלב

נחמן מִיפֶלֶב (בכתיב יידי: מיפעלעוו; 16 במאי 1886 – 29 באוגוסט 1937) היה סופר יידי ועברי, מחנך ועורך בפולין. נחמן מיפלב נולד בעיירה סקידל שבפלך גרודנו (בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית) למשפחת חייטים דלת-אמצעים. למד במסלול הדתי מסורתי הרגיל: 'חדר' וישיבה. את לימודיו הכלליים עשה בלומז'ה (פולין) ובמינסק, השלים בהצלחה בחינות בגרות אקסטרניות (חיצוניות), ויצא לעיר קרקוב. בשנת 1905, לאחר כישלון המהפכה ברוסיה, החל נחמן מיפלב להורות בקרקוב (בהמשך בבית הספר העברי בעיר), ובמקביל עסק בעריכה והחל לכתוב את יצירותיו שלו, עברית ויידיש. בשנת 1921 ייסד וערך בקרקוב שבועון עברי לילדים בשם "הקורא הצעיר"; זה לא החזיק מעמד זמן רב, ולאחר כתריסר גיליונות נסגר. אך מיפלב המשיך בכתיבתו בבמות רבות אחרות. הוא היה במשך שנים רבות מהמשתתפים הקבועים בעיתוני היהודים בפולין, הן בעברית והן ביידיש. מגיל צעיר חיבר סיפורים קצרים, וכשהיה בן עשרים נדפס סיפורו הראשון. נחמן מיפלב נתן מכוחו לא רק לסיפורת ריאליסטית, אלא גם חיבר מחזות חינוכיים, כתב, תרגם וכינס אגדות עם, וכתב הומורסקות ופיליטונים. ספריו העבריים כונסו ונדפסו בפולין, בוורשה ובקרקוב. את יצירתו ביידיש לא כינס. חלק מספריו הראשונים שנדפסו בוורשה, חזרו ונדפסו בישראל. מיפלב נפטר בקרקוב בסתיו 1937, בגיל 50. בנו, הצייר המפורסם והקוסם הידוע צ'אן קנסטה, עשה רבות להזכרת שמו בהופעותיו בטלוויזיה. נ"י כביטנר, נ' מיפלב, הקורס: ספר למוד השפה העברית לגדולים, קרקוב–דמביצה: ב' פט, תרע"ח. מילקוטי: ספורים לילדים עם ציורים, קרקוב: ספר, תר"פ. נ. מיפלב (עורך), הקורא הקטן: קֹבץ מקרא, קרקוב: ספר, תרפ"א. (מקראה) עמק עשרת התמרים: רומן היסטורי, ורשה: עבר, תר"ץ. (מהדורות נוספות: תל אביב: מסדה, תשי"ג-1953; תשכ"ב.) חיים לב ונ' מיפלב, ילדי ישראל: ספר מקרא לשנת הלמודים הראשונה בבתי הספר התיכונים והחמישית בבתי הספר העממיים; הציורים מאת הרשדרפר ולנקוביצר ... תווי הנגינה הוכנו על ידי פרופ' שפרבר, קרקוב: אגודת המורים, תרצ"ב. הקורא הצעיר: ספריה לתלמידים ולנֹער, ורשה: אחיעבר, 1937–1938: 11. נ' מיפלב, החברים. לוט והשוט (1938); 12: נ' מיפלב, אורי עומד בפִנה. בלי חטם (1938); 13: נ' מיפלב, בני השובב. כפתֹר שעשה נקמה בחיט (1938); 14: נ' מיפלב, הכלב בבית המדרש (1938); 18: נ' מיפלב, בלע (1938); 19: נ' מיפלב, הגלוסקה של האם (1938); 20: נ' מיפלב, פרחי עץ החיים. סוד החכם (1938). כתבי נחמן מיפלב בפרויקט בן-יהודה זלמן רייזען, ‏מיפעלעוו נחמן, בספרו: לעקסיקאָן פון דער ייִדישער ליטעראַטור, פּרעסע און פילאָלאָגיע, מהדורה 2, כרך ב, וילנה: ווילנער פערלאג פון ב. קלעצקין, תרפ"ז 1927, עמודות 429–430, בארכיון האינטרנט (ביידיש) יהודה ווארשאוויאק, נחמן מיפעלעוו ז"ל, היינט, 2 בספטמבר 1937 (נקרולוג) (ביידיש) גיליונות סרוקים של "הקורא הקטן" באתר "עיתונות ילדים של פעם" של הספרייה הלאומית נחמן מיפלב (1886-1937), דף שער בספרייה הלאומית מרשימותיו: נ. מיפעלעוו, די מאמע: (א בילד), יידישעס טאגעבלאט, 7 באוגוסט 1921 (ביידיש) נ. מיפלב, האידשאי מקראקא: (הומורסקה), הצפירה, 6 בינואר 1928 נ. מיפלב, כיצד הולך ונוסד עתון עברי בגולה: (הומורסקה), דואר היום, 3 במאי 1935