בית הולשטיין-גוטורפ

הולשטיין-גוטורפ או שלזוויג-הולשטיין-גוטורפ (בדנית: Huset Holsten-Gottorp) הוא השם ההיסטוריוגרפי, כמו גם השם הקצר העכשווי, לחלקי הדוכסות של שלזוויג והולשטיין, שנשלטו על ידי הדוכסים של שלזוויג-הולשטיין-גוטורפ, ענף צדדי של הענף הדני המבוגר של בית אולדנבורג. חלקים אחרים של הדוכסות נשלטו על ידי מלכי דנמרק. השטחים של גוטורפ נמצאים בדנמרק ובגרמניה של היום. מקום מושבם העיקרי של הדוכסים היה טירת גוטורף בעיר שלזוויג שבדוכסות שלזוויג. זה גם שמו של הבית הדוכסי, ששלט בכמה מקומות. מסיבה זו, גנאלוגים והיסטוריונים משתמשים לפעמים בשם הולשטיין-גוטורפ עבור שושלות קשורות של מדינות אחרות. התואר הפורמלי שאומץ על ידי שליטים אלה היה "דוכס שלזוויג, הולשטיין, דיתמרשן וסטומארן", אך התואר הזה שימש גם את קרוביו, מלכי דנמרק והענפים הזוטרים שלהם, שכן הוא היה רכושם המשותף של כל החברים הללו. ענף גוטורפ החזיק ב-Landeshoheit (עליונות טריטוריאלית) על דוכסות הולשטיין באימפריה הרומית הקדושה ועל דוכסות שלזוויג בממלכת דנמרק. מטעמי נוחות, השם הולשטיין-גוטורפ משמש במקום השם היותר נכון מבחינה טכנית "דוכס שלזוויג והולשטיין בגוטורפ". העתיק ביותר מבין התארים הדוכסיים היה זה של שלזוויג, אשר אושר כפייף מלכותי על ידי מרגרטה הראשונה, מלכת דנמרק בשנת 1386 בשם בנה, אולף השני, מלך דנמרק. מלכי דנמרק קיבלו את הולשטיין כנחלה אימפריאלית על ידי פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-1474. בשנת 1544, מה שנקרא "שליש הדוכסות" נמסר לאדולף, בנו השלישי של מלך פרדריק הראשון, מלך דנמרק ואחיו למחצה הצעיר ביותר של מלך כריסטיאן השלישי, מלך דנמרק. לפיכך, בית הולשטיין-גוטורפ ששרד הוא ענף זוטר של בית אולדנבורג. הדוכסים של הולשטיין-גוטורפ חלקו את השלטון הלא פשוט של שלזוויג והולשטיין עם מלכי דנמרק. ככאלה, הם היו לעיתים קרובות בני ברית של השוודים, אויבי הדנים. ברית ותיקה זו נחתמה על ידי מספר נישואי שושלת: כריסטינה מהולשטיין-גוטורפ נישאה לקרל התשיעי, מלך שוודיה, הדוויג אלאונורה מהולשטיין-גוטורפ נישאה לקרל העשירי גוסטב, מלך שוודיה, פרידריך הרביעי, דוכס הולשטיין-גוטורפ התחתן עם בתו הבכורה של קרל האחד עשר, מלך שוודיה, ובסופו של דבר הנסיך אדולף פרידריך מהולשטיין-גוטורפ עלה לכס המלכות השוודי בשנת 1751, והקים את שושלת הולשטיין-גוטורפ בשוודיה (שלטה בשנים 1751–1818). על פי חוזה רוסקילדה (1658) והסכם קופנהגן (1660), שחררה דנמרק את גוטורפ מהקשרים הפיאודליים שלה והכירה בריבונות הדוכסים שלה על החלקים הגוטורפים של דוכסות שלזוויג. למעשה, השלזוויגים הללו היו עצמאיים יחסית כבר יותר ממאה שנה. למרות שדוכסות הולשטיין נותרה רשמית נחלה של האימפריה, למעשה, על פי הסכם, דוכסיה שלטו יחד עם האדון הרשמי שלהן, המלך הדני, בשתי הדוכסויות. במלחמה הצפונית הגדולה, הדוכסות צידדה בשוודיה והובסה לאחר שכוחות דנים כבשו את החלקים הצפוניים של הולשטיין-גוטורפ. על פי חוזה פרדריקסבורג משנת 1720, התמיכה השוודית בגוטורפ פסקה, מה שאיפשר לדוכסים להחזיר לעצמם את השטחים האבודים שלהם בשלזוויג ולהאריך את הריב שלהם עם מלך דנמרק. לאחר הסדר השלום של 1721, קרל פרידריך, דוכס הולשטיין-גוטורפ ברח לחצרו של פיוטר הגדול מרוסיה, ובמשך זמן מה, הרוסים דרשו להחזיר את קרל פרידריך לאדמותיו בשלזוויג. קרל פרידריך עצמו היה נשוי לאנה פטרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתו של פטר. פטר השני וממשיכיו נטשו את מדיניותו של פטר הגדול לתמוך בטענות הדוכסים של הולשטיין-גוטורפ מצדם שלזוויג. למעשה רוסיה רצתה שיהיה לה נמל על חוף הים הצפוני ולכן היא לא הייתה זקוקה לשלזוויג אלא לידידות של דוכסים. אבל מנישואים אלה נולד קרל פטר אולריך, שירש את הולשטיין-גוטורפ בשנת 1739, והפך ליורש העצר הרוסי על פי צוואתה של יקטרינה הראשונה, קיסרית רוסיה ובמיוחד עם עלייתה של דודתו יליזבטה, קיסרית רוסיה חשוכת הילדים בשנת 1741. קרל פטר אולריך, שעלה לכס המלכות הרוסי כפטר השלישי ב-1762, היה נחוש לכבוש את חלקו בשלזוויג מדנמרק-נורווגיה ולצרפו להולשטיין. כשהיה לקיסר ב-1762, חתם מיד על שלום נדיב עם פרוסיה והוציא את רוסיה ממלחמת שבע השנים על מנת להתרכז באופן מלא בהתקפה על דנמרק יחד עם פרוסיה. מהלך זה הכעיס את דעת הקהל הרוסית, שכן הוא נחשב לבגידה בהקרבה של רוסיה במלחמה, כמו גם סיכון של האינטרסים הלאומיים. במקביל, הצבא הדני עבר בחיפזון את הגבול למקלנבורג, כדי למנוע פלישה להולשטיין, והתכונן לקרב. שני הצבאות עמדו במרחק של פחות מ-30 קילומטרים זה מזה ודנמרק שהייתה בבידוד דיפלומטי נכנעה כשהיא מתכוננת למסור את האזורים השנויים במחלוקת לרוסיה, כאשר חדשות מסנקט פטרבורג הגיעו לפתע לצבא הרוסי כי הקיסר הודח על ידי אשתו, שעלתה כעת לכס המלכות בתור יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה. אחת הפעולות הראשונות שלה הייתה לבטל את המלחמה נגד דנמרק וכל תביעות טריטוריאליות ולהחזיר את היחסים הנורמליים. בנו של פיוטר השלישי, פאבל, הדוכס החדש מהולשטיין-גוטורפ, היה קטין תחת שלטון אמו, הקיסרית. עם הסכם צארסקויה סלו משנת 1773, היא הסכימה לוותר על תביעותיו הטריטוריאליות של בנה לאדמות הולשטיין-גוטורפ שעדיין הוחזקו על ידי דנמרק ולוותר על חלק הדוכסות, שהוחזק על ידי בעלה, תוך קבלה בתמורה את הרוזנויות הגרמניות של אולדנבורג ודלמנהורסט, אשר הפכה בשנת 1776 לדוכסות אולדנבורג בתוך האימפריה הרומית הקדושה. הדוכסות ניתנה לבן דודו של סבו של פול הנסיך-בישוף של ליבק, ראש ענף צעיר יותר של משפחת הולשטיין-גוטורפ. זה שם קץ לשאלת גוטורפ, שיצרה כל כך הרבה סכסוכים בין המעצמות הנורדיות. בית הולשטיין-גוטורפ זכה לכמה כיסאות אירופאים. המדיניות השושלת של דוכסי הולשטיין-גוטורפ הביאה לכך שענף זוטר שלו, הענף השוודי, שלט בשוודיה מ-1751 עד 1818 ובנורווגיה מ-1814 עד 1818. בשנת 1863, בית שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג - צאצא מכריסטיאן השלישי, מלך דנמרק - הפך לשליט בדנמרק ויוון, וב-1905, של נורווגיה. ענף ליבק הפך לדוכסים ואחר כך לדוכסים הגדולים של אולדנבורג (1773 עד 1918), בעוד שהענף הבכיר שלט ברוסיה לזמן קצר ב-1762 ולאחר מכן שוב מ-1796 עד 1917 (בעוד שבשנים 1762 – 1796 הוא נשלט על ידי יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה). אולם למרות שבני בית זה שלטו ברוסיה, הם כונו בדרך כלל רומנוב, או לעיתים רחוקות יותר, הולשטיין-גוטורפ-רומנוב. דוכסי שלזוויג והולשטיין בגוטורפ: 1544–1586: אדולף 1586–1587: פרידריך השני 1587–1590: פיליפ 1590–1616: יוהאן אדולף 1616–1659: פרידריך השלישי 1659–1694: כריסטיאן אלברכט 1694–1702: פרידריך הרביעי 1702–1720: קרל פרידריך דוכסי הולשטיין-גוטורפ בקיל: 1720–1739: קרל פרידריך 1739–1762: קרל פטר אולריך (לימים פיוטר השלישי מרוסיה) 1762–1773: פאול (קיסר 1796–1801) 1773 החליף תביעה עבור דוכסות אולדנבורג הדוכסים בתואר של הולשטיין-גוטורפ בסנט פטרבורג (בית הולשטיין-גוטורפ-רומנוב): 1773–1801: פאול (קיסר 1796–1801) 1801–1825: אלכסנדר הראשון 1825–1831: קונסטנטין פאבלוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה 1831–1856: ניקולאי הראשון מרוסיה 1856–1881: אלכסנדר השני מרוסיה 1881–1894: אלכסנדר השלישי מרוסיה 1894–1918: ניקולאי השני מרוסיה 1918–1918: אלכסיי ניקולאייביץ', הצארביץ' של רוסיה 1918–1938: קיריל ולדימירוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (לאחר רצח הקיסר והצארביץ' ב-1918, התואר עבר לענף הגברי הבכיר שנותר בחיים של משפחת רומנוב) 1938–1992: ולדימיר קירילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (הדוכס הגדול ולדימיר מת עם יורשות בלבד, ולכן התואר אמור לעבור לחבר הבכיר בבית רומנוב-הולשטיין-גוטורפ, אולם נושא זה היה שנוי במחלוקת) דעה אחת היא שהיורש הוא בנו הלא-שושלתי של הדוכס הגדול דימיטרי, בנו היחיד של פאבל אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, שהיה אחיו הצעיר של אלכסנדר השלישי. יורש זה אינו שושלתי במובן הרוסי, אך לענף הדני של בית אולדנבורג לא היה איסור מוצהר נגד נישואים לא שוויוניים (אלא נגד נישואים לא מורשים בדנמרק), כמו שלזוויג, שבה נמצא שלוס גוטורפ, והוא מעולם לא היה חלק מהאימפריה הרומית הקדושה או תחת תחום השיפוט שלה. היורשים הללו גרים בארצות הברית ולא הגישו תביעה ציבורית לתארים. 1992–2004: הנסיך פול דימיטרייביץ' רומנובסקי-איליינסקי 2004-הווה: הנסיך דימיטרי פבלוביץ' רומנובסקי-איליינסקי (נולד ב-1954) לנסיך דימיטרי פבלוביץ' רומנובסקי-אילינסקי אין בנים. יורשו הגברי היחיד, אחיו הנסיך מיכאל רומנובסקי-אילינסקי, גם הוא ללא יורשים זכרים, וכרגע אין יורשים זכרים נוספים בשורה של רומנובסקי-אילינסקי שיירש את התביעה התאורטית הזו לדוכסות. טענה זו תעבור אחריו דרך הקו של אלכסנדר מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה אל אנדריי אנדרייביץ', נסיך רוסיה וצאצאיו. דעה אחרת קובעת שהוויתור של ניקולאי השני ב-11 באוגוסט 1903 מהתביעות לתארים ולדוכסות אולדנבורג עבור עצמו ועבור כל משפחתו וצאצאיו איפשר לאף אחד מיורש רומנוב לשאת את התארים התקפים מבחינה שושלת של שלזוויג הולשטיין באופן עצמאי. דעה שלישית היא שעד סוף האימפריה הרומית הקדושה היה זה עיקרון של חוק הנסיכות הגרמני שבני כל המשפחות הנסיכותיות שהחזיקו בה במעמד של רייכסשטנד נדרשו להתקשר ב-ebenbürtig כדי להעביר זכויות שושלות לצאצאיהם. אם צאצאים של נישואיו של הדוכס הגדול דמיטרי עם אודרי אמרי נחשבים לא כשירים למלא אחר תביעת הדוכס הולשטיין, לא ברור אילו, אם בכלל, מבין הענפים השונים מהשורה הזכרית של צאצאי הרומנובים הקיסריים נשארים כשירים. אם נישואים בגלות עם נסיכות או רוזנות רוסיות עומדות בסטנדרט הזוגי, ייתכן שעדיין קיימים יורשים מהשורה הזכרית. עם זאת, אם כל הנישואים שנחשבו מורגנטיים לפי אמות המידה האימפריאליות הרוסיות היו גם לא שושלותיות עבור הירושה הגוטורפית, השושלת הבכירה מבחינה גנאלוגית של הולשטיין-גוטורפ תהיה של כריסטיאן, דוכס אולדנבורג, ראש הענף הנוכחי שמוצאו כריסטיאן אוגוסט מהולשטיין-גוטורפ, נסיך אויטין, אחיו הצעיר של הדוכס פרידריך הרביעי. הוא כבר תובע את התואר של הדוכס הגדול של אולדנבורג. כך או כך, מלך דנמרק הפעיל ריבונות בדוכסות והעניק תמיכה כספית לענפים הזוטרים שלזוויג-הולשטיין של בית אולדנבורג. התביעה להולשטיין שירש הקיסר פאבל הראשון מפיוטר השני הוחלפה ב-1773 בדוכסות אולדנבורג הדנית (נשמרות זכויות ירושה), ששליטיה איבדו שם את הריבונות ב-1918. כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק איבד את שלזוויג והולשטיין במלחמת שלזוויג השנייה ב-1864, שבעקבותיה שולבו שתי הדוכסויות בממלכת פרוסיה ולאחר מכן בקיסרות הגרמנית. המלכים הדנים המשיכו להשתמש בתארים הדוכסיים המסורתיים שלהם עד מותו של מלך פרדריק התשיעי, מלך דנמרק ב-1972. בשנת 1920, צפון שלזוויג הוחזרה לשלטון דני לאחר משאל עם, שאר הדוכסויות לשעבר נותרו חלק מגרמניה. Siebmacher, Johann (1703). Erneuertes und vermehrtes Wappenbuch... Nürnberg: Adolph Johann Helmers. pp. Part I, Table 6. ברצח הקיסר ומשפחתו מובן כי הקיסר היה הראשון שמת. בעקבות כך, אלכסיי החזיק בתואר למשך זמן קצר עד מותו Sources include: Guy Stair Sainty, Paul Theroff "Czar Renounces a Grand Duchy". The New York Times. 10 במרץ 1904. {{cite news}}: (עזרה) Rehm, Hermann. Modernes Fürstenrecht. Ebenbürtigkeit. J. Schweitzer Verlag, Munich, 1904. pp. 151–179. (Translation of excerpt from the German by François Velde).