laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
עדנה בורנשטיין

עדנה בורנשטיין (נולדה בשנת 1937) היא שחיינית עבר ישראלית. היא האישה השנייה שצלחה את הכנרת לאורכה (1954) והשישית בכלל. הראשונה שצלחה מחיפה לראש הנקרה יחד עם עודד פז, מרחק של 32 ק"מ (1956) והייתה לאדם הישראלי השני שניסה לצלוח את תעלת למאנש בשחייה בשנת 1957 אך ללא הצלחה. בורנשטיין גדלה בבני ברק. היא התאמנה בקבוצת ברית מכבים עתיד. ב-23 באוקטובר 1954 צלחו שתי נשים ראשונות את הכנרת לאורכה מטבחה לדגניה א'. בורנשטיין בת ה-17 סיימה שנייה בתוצאה של 9:40 שעות, אחרי מלכה טננבאום בת ה-19 (9:20:40 שעות). ביולי 1956 צלחה בורנשטיין ביחד עם עודד פז מנמל חיפה לראש הנקרה מרחק של 32 ק"מ, בתוצאה של 12:50 שעות, המרחק הגדול ביותר שצלחו שחיינים ישראלים באותה העת. ב-22 באוגוסט 1957 ניסתה בורנשטיין לצלוח את תעלת למאנש (34 ק"מ) ובכך להיות הצולחת הישראלית הראשונה, אך היא לא הצליחה לסיים את המשימה ופרשה לאחר 13 שעות וחצי, כ-12.8 ק"מ מהחוף של דובר, בריטניה. למרות שנאלצה לעלות על הסירה לפני שהגיעה לחוף, עדיין היא זכתה במקום השלישי בתחרות בזכות המיקום שלה במים בזמן שהמשחה הופסק. היא זכתה בפרס של אלף פאונד, וגם כלב דני ענק מתנה, שחזר איתה באוניה לישראל. שחיית מרתון במים פתוחים דן פחטר, צליחת הלמנש ממעוף הציפור, דבר, 28 באוגוסט 1957 עמוס גורדון, עדנה "שבויית האהבה"..., מעריב, 21 באוגוסט 1958 שתי צעירות צלחו את הכנרת לאורכה, על המשמר, 24 באוקטובר 1954 א. חלד, מהכרמל לצוקי ראש הנקרה, דבר, 25 ביולי 1956 י. פינקלסטון, עדנה בורנשטיין נמשתה מהתעלה לאחר 13 וחצי שעות, מעריב, 22 באוגוסט 1957 הצלחה גדולה לעדנה בורנשטיין למרות שהפסיקה צליחת הלמנש, דבר, 23 באוגוסט 1957 א. חלד, שניים צלחו מחיפה לראש הנקרה, מעריב, 22 ביולי 1956 עדנה בורנשטיין בטלביזיה, חרות, 21 באוגוסט 1957
ליבר

ליבר היה בית חרושת ליצור שוקולד, ממתקים וקפה נמס בתל אביב. הוקם על ידי ישראל ליבר (1883-1954) בשנת 1926. המפעל היה אחראי לפיתוח שוקולד ה"מקופלת" והיה הראשון בארץ ישראל לשווק מסטיק בזוקה. מר רענן רכש מגרש ביפו בשנת 1917 מחברת "גאולה" והקים במקום מפעל בשם "רענן" לייצור שוקולד. בהמשך נוספה לבניין קומה שנייה. בעקבות פשיטת הרגל של בית החרושת רענן ב-1926, רכש ישראל ליבר את המפעל. ליבר היה תעשיין מצליח בתחום האריגים בלייפציג שבגרמניה. הוא חיסל עסקיו שם, ועלה לארץ ישראל ב-1926. בתחילתו העסיק המפעל 25 עובדים. בשנת 1935 החל ייצור ה"מקופלת". בשנת 1954 נפטר ישראל ליבר ובנו משה הפך למנכ"ל המפעל. ב-1958 החל המפעל בייצור ושיווק מסטיק הבזוקה בישראל, ברישיון החברה האמריקאית טוֹפְּס (The Topps Company, Inc). בסוף שנות ה-60 החלה ליבר לייצר קפה נמס תחת המותג "בן רגע" במפעל בבית שמש. באותה עת הועסקו בשני המפעלים כ-400 עובדים. במשך שנים ליוותה את פרסומות החברה הסיסמה: "על כל לשון ליבר תמיד ראשון". בשנת 1970, בעקבות ריבוי חובות ומתוך שאיפה לייעל את הייצור החליט משה ליבר להתמזג עם חברת עלית. המשא ומתן בין החברות הסתיים במרץ אותה שנה. לצורך כך לקחה עלית הלוואה ממשלתית של 3 מיליון לירות. האזכור האחרון שנותר לבית-החרושת הם וופלים שמייצרת עלית תחת המותג "ליבר"[דרוש מקור]. מפעל ליבר, 1945 מפעל ליבר, 1934 מדיה וקבצים בנושא ליבר בוויקישיתוף דני רכט, ביח"ר רענן (ליבר) / מגדל אביב ליבר, באתר האנציקלופדיה העירונית "תל.אביב.פדיה" עידו אפרתי, שטראוס-עלית מכרה את "מגרש ליבר" ב-8 מיליון ד', באתר ynet, 7 באוגוסט 2006 מפת תל אביב והסביבה שנערכה בשנת 1958 והודפסה ב- 1960 ע"י מחלקת המדידות, עם ציון מיקום המפעל (מס' 387 במפתח), באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור רפאל אלדור, הלוואה של 3 מיליון ל"י לעלית, מעריב, 25 במרץ 1970 ערך זה הוא קצרמר בנושא כלכלה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הצוללות מסדרה K

סדרת צוללות K הייתה סדרת צוללות של הצי הסובייטי, ששירתו במהלך מלחמת העולם השנייה. הן היו הצוללות הגדולות ביותר של הצי באותה תקופה. הסדרה הקודמת (סדרת P) הייתה לא מוצלחת. נבנו שלוש יחידות אך תוך שנתיים הן הוצאו מהשרות המבצעי. התכנון של סדרת K בוצע במהלך שנת 1935 ואישור עקרוני התקבל בינואר 1936. התוכנית המקורית כללה בניית 62 צוללות, אך מעשית החלה בנייה של 12 יחידות בלבד. בניית כל הצוללות נעשתה בלנינגרד. צוות הצוללת כלל 67 אנשים והיא הייתה מונעת על ידי מנוע דיזל. החימוש שלה כלל טורפדו בגדלים שונים ומקלעים. במהלך הבנייה התגלו בעיות תכנוניות והיה צורך בשינויים מהותיים. כתוצאה מכך, אף על פי שהיה מתוכנן לסיים בניית כל הצוללות במהלך שנת 1940, לקראת תחילת מלחמת העולם השנייה רק 6 צוללות הועברו לצי. ארבע צוללות נוספות הועברו לצי בשנים 1942–1943, צוללת נוספת עברה לשירות מבצעי בדצמבר 1944 אך לא השתתפה בקרבות. בניית הצוללת האחרונה בסדרה לא הסתיימה. אף אחת מהצוללות לא השתתפה במלחמת החורף. בתחילת מלחמת העולם השנייה בצי הצפוני היו שש צוללות מדגם זה. אומנם עקב מוכנות נמוכה של סגל הצוללות הם לא רשמו הישגים של ממש ובכל זאת הצליחו להטביע 17 ספינות אויב. בעיה דומה הייתה בצי הבלטי שצוללות שלו הצליחו להטביע שבע ספינות. צוללת K-21 הייתה הצוללת הסובייטית היחידה שתקפה אוניית מערכה טירפיץ, אך ללא הצלחה. מדיה וקבצים בנושא הצוללות מסדרה K בוויקישיתוף תיאור הצוללות
מרים פיינר

מרים פיינר-זיו (1922 - 7 במאי 2012) הייתה שחיינית ישראלית. אלופת צליחת הכנרת השלישית (1945). פיינר גדלה בדגניה ב'. בצליחת הכנרת הראשונה שנערכה ב-24 ביולי 1943 מעין גב לטבריה לקחו חלק 25 מתחרים ו-23 סיימו אותה בהצלחה. פיינר סיימה שנייה בין הנשים ושביעי כללי בתוצאה של 3:44:0 שעות, אחרי עליזה וירץ מתל אביב שקבעה שיא חדש של 3:31.50 שעות ולפני נירה בן יעקב מדגניה א' (3:49:25 שעות). בצליחת הכנרת השלישית שנערכה ב-24 בספטמבר 1945 זכתה פיינר במקום ראשון בין הנשים ושביעי כללי בתוצאה של 3:28.55 שעות, לפני חנה כהן מהפועל בת ים (3:32:38 שעות) ונירה בן יעקב (3:43.30 שעות). שחיית מרתון במים פתוחים שפע מגבעת חיים ניצח במשחה הכנרת, על המשמר, 9 באוקטובר 1963 דוד שליו, עיטורים למייסדי סניפי "הפועל" בעמק הירדן, דבר, 29 באפריל 1975 צליחת הכנרת - 23 מתוך 25 צלחו, דבר, 25 ביולי 1943 אספורט - שחייה, משמר, 28 בספטמבר 1945 צליחת הכנרת בשלישית, הצופה, 25 בספטמבר 1945 ]
פינוקיו (סרט, 2019)

פינוקיו (באיטלקית: Pinocchio) הוא סרט פנטזיה איטלקי משנת 2019, שכתב וביים מתאו גארונה, מבוסס על הספר משנת 1883 הרפתקאותיו של פינוקיו מאת הסופר האיטלקי קרלו קולודי. ג'פטו, נגר איטלקי עני, בונה בובת עץ שמוכיחה שהיא מסוגלת לדבר ולנוע בכוחות עצמה. ג'פטו מחליט להתייחס לבובה כמו לבנו ולהטביל אותו בשם פינוקיו. פינוקיו, לעומת זאת, אינו צייתני ובעל רוח חופשית, אולם לאחר הרבה התרחשויות מוטעות הוא מגלה מפיה קסומה שאם הוא יתנהג יפה, היא תהפוך אותו לילד אמיתי המסוגל לחוות כל רגש באופן מלא. פדריקו ילאפי כפינוקיו רוברטו בניני כג'פטו רוצ'ו פפאלאו כהחתול מאסימו קצ'ריני כהשועל מרין וקטץ' כהפיה בשיער הטורקיז אליזה בלדארי קלאבריה כהפיה והילד גיגי פרוייטי כמגניפואוקו ב-24 באוקטובר 2016 פורסם כי טוני סרווילו לוהק לתפקיד ג'פטו, אביו של פינוקיו. שנתיים לאחר מכן, באוקטובר 2018, הוכרז שג'פטו יגולם על ידי רוברטו בניני שאמר "דמות נהדרת, סיפור נהדר, במאי נהדר: לשחק את ג'פטו בבימויו של מתאו גארונה הוא אחת מצורות האושר.", כאשר בעבר הוא גילם דווקא את פינוקיו בסרט משנת 2002. ניק דודמן עבד על האיפור והיצורים בסרט. בהמשך הוכרז שמארק קולייה עבד על האיפור לסרט. הצילומים החלו ב-18 במרץ 2019 במשך 11 שבועות בטוסקנה, לאציו ופוליה. הסרט ייצא לאקרנים באיטליה ב-25 בדצמבר 2019. ב-29 במרץ 2019 נחשפה תמונה ראשונה מתוך הסרט. הטריילר הראשון פורסם ברשת ב-3 ביולי 2019. מדיה וקבצים בנושא פינוקיו בוויקישיתוף "פינוקיו", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "פינוקיו", באתר AllMovie (באנגלית) "פינוקיו", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "פינוקיו", באתר Metacritic (באנגלית) "פינוקיו", באתר אידיבי "פינוקיו", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) Barraclough, Leo; Barraclough, Leo (2016-10-24). "Matteo Garrone to Direct 'Pinocchio' Starring Toni Servillo". Variety (באנגלית). נבדק ב-2019-07-18. Tosini, Matteo (2019-07-17). "Pinocchio: Matteo Garrone impegnato sul set in una foto dal dietro le quinte". Cinema – BadTaste.it (באיטלקית). נבדק ב-2019-07-30. Vivarelli, Nick; Vivarelli, Nick (2018-10-26). "Oscar-Winner Roberto Benigni to Play Geppetto in Matteo Garrone's 'Pinocchio'". Variety (באנגלית). נבדק ב-2019-07-18. Mitchell, Robert; Mitchell, Robert (2017-05-17). "Cannes: 'Harry Potter' Effects Wizard Nick Dudman Joins Live-Action 'Pinocchio' (EXCLUSIVE)". Variety (באנגלית). נבדק ב-2019-07-18. "Ecco il Pinocchio di Garrone. Tutto make up, niente effetti speciali". Repubblica.it (באיטלקית). 2019-07-30. נבדק ב-2019-07-31. "Pinocchio di Garrone, Benigni sul set – Cinema". Agenzia ANSA (באיטלקית). 2019-03-18. נבדק ב-2019-07-16. "Pinocchio: ecco la data d'uscita del film di Matteo Garrone". Cinema – BadTaste.it (באיטלקית). 2019-05-14. נבדק ב-2019-07-30. "Il Pinocchio di Garrone, la prima immagine ufficiale con Benigni – Cinema". Agenzia ANSA (באיטלקית). 2019-03-29. נבדק ב-2019-07-16. 01Distribution (2019-07-03), PINOCCHIO di Matteo Garrone (2019) – Teaser Trailer HD, נבדק ב-2019-07-16
פנטה מקאסאר

מוניווה (בטטום: Pante Makasar; בפורטוגזית: Pante Macassar) היא עיר במזרח טימור, שמשמשת כבירת המחוז אוקוסי-אומנו. העיר נמצאת כ-142 ק"מ מדילי, בירת מזרח טימור. הטמפרטורה הממוצעת היא 24 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא אוקטובר (28 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא פברואר (22 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 1,621 מילימטרים בשנה. חודש ינואר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (331 מ"מ גשם), וחודש אוגוסט הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (7 מ"מ גשם). מדיה וקבצים בנושא פנטה מקאסאר בוויקישיתוף East Timor: Districts, Cities & Urban Areas - Population Statistics in Maps and Charts, citypopulation.info Pant Macassar, Pant Macassar (ב־) Pante Macassar, Mapcarta (באנגלית) "NASA Earth Observations Data Set Index". NASA. נבדק ב-30 בינואר 2016. {{cite web}}: (עזרה) "NASA Earth Observations: Rainfall (1 month - TRMM)". NASA/Tropical Rainfall Monitoring Mission. נבדק ב-30 בינואר 2016. {{cite web}}: (עזרה) ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים באסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פינוקיו (סרט, 2002)

פינוקיו (באיטלקית: Pinocchio) הוא סרט אמריקאי-איטלקי מאת רוברטו בניני, המבוסס על ספר בעל אותו שם של קרלו קולודי. הסרט יצא באיטליה ב-11 באוקטובר 2002, ואילו ב-25 בדצמבר הופצה לו גרסה שונה בארצות הברית (הגרסה המקורית הוקרנה ב-7 בפברואר 2003). בשאר ארצות אירופה, הסרט יצא במרץ 2003. סיפורו של נגר שיצר בובת עץ שהתעוררה לחיים. הוא קורא לה פינוקיו. הנגר לא יודע כי פינוקיו יסחוף אותו להרפתקאות מדהימות . רוברטו בניני כפינוקיו ניקולטה בראסקי כפיה הכחולה קרלו ז'ופרה כג'פטו פפה בארה בתור הקריקט המדבר קים רוסי סטיוארט בתור לוצ'יניולו ברונו ארנה בתור השועל בגרסה האמריקאית דובבו את הקולות השחקנים: ברקין מאייר, דייוויד סושה, גלן קלוז, ג'ון קליז, ג'יימס בלושי, טופר גרייס, אדי גריפין, אריק איידל, קווין ג'יימס, קווין לטיפה ואחרים. הסרט קיבל ביקורות שליליות. באתר Rotten Tomatoes הוענק לו דירוג של 0% בלבד. 2003 - פרס דוד דונטלו לדנילו דונאטי בתור אמן התלבושות הטוב ביותר והעריכה הטובה. 2003 - פרס סרט הכסף מטעם סינדיקט הלאומי האיטלקי לעיתונאי קולנוע לניקולה פיוואני למוזיקה הטובה ביותר. 2002 - פרס פטל הזהב לשחקן הגרוע ביותר לרוברטו בניני. 2002 - פטל הזהב לסרט הגרוע ביותר של השנה. 2003 פרס דוד דונטלו : רוברטו בניני - כשחקן הטוב ביותר; דנטה ספינוטי - לצילום הטוב ביותר (Migliore Direttore della Fotografia); ניקולה פיוואני - למוזיקה הטובה ביותר; קים רוסי סטיוארט - לתפקיד המשנה הטוב ביותר (Migliore Attore non Protagonista). 2003 פרס סרט הכסף של הסינדיקט הלאומי האיטלקי לעיתונאי קולנוע: עבור עבודת ההפקה הטובה ביותר; קים רוסי סטיוארט - לתפקיד המשנה הטוב ביותר. את פינוקיו גילם במאי הסרט עצמו, השחקן המפורסם רוברטו בניני. בעוד שעל פי הסיפור פינוקיו הוא ילד, בניני היה בן 51 בזמן הצילומים. את אחד התפקידים העיקריים גילמה אשתו של בניני, ניקולטה בראסקי. לסרט הבדלים רבים מסיפור האגדה והוא מצטלב עם עלילות מסיפורים אחרים. כך, למשל, עגלת הדלעת שמופיעה בסרט, לקוחה מאגדת "סינדרלה". פינוקיו (סרט, 2019) אתר האינטרנט הרשמי של פינוקיו (באנגלית) "פינוקיו", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "פינוקיו", באתר נטפליקס "פינוקיו", באתר AllMovie (באנגלית) "פינוקיו", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "פינוקיו", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "פינוקיו", באתר Metacritic (באנגלית) "פינוקיו", באתר אידיבי "פינוקיו", באתר דיסני+ סרטים (באנגלית) "פינוקיו", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
ישראל פרקר

ישראל "סלי" פרקר (6 ביולי 1927, ו' בתמוז תרפ"ז – 14 במאי 1948, ה' באייר תש"ח) היה שחיין ישראלי. אלוף צליחת הכנרת השלישית (1945). נהרג ביום הכרזת המדינה ב-ה' באייר תש"ח במבצע בן עמי. ישראל פרקר נולד בגרמניה לדרייזל ומשה. בשנת 1936 עלה עם משפחתו לארץ ישראל. תחילה התיישבה המשפחה בחדרה ולאחר כשנה וחצי עברה המשפחה למושב כפר חוגלה שבעמק חפר. הוא למד בבית הספר בית חינוך בחדרה. הוא הצטיין במספר ענפי ספורט, כדורסל, כדורעף ושחייה והתאמן בקבוצת הפועל גבעת חיים. בגיל 14 עבר קורס מדריכי שחייה והוסמך כמדריך וכמציל. בסיום לימודיו הוא החל לעבוד בחברת החשמל בחיפה. את שכר עבודתו נתן להוריו כדי לבסס את משקם החקלאי. בצליחת הכנרת השנייה שנערכה בספטמבר 1944 סיים פרקר במקום שני בתוצאה של 2:44.50 שעות, אחרי שמואל חדש מהפועל כנרת (2:39:12 שעות) ולפני אבינועם חדש מהפועל כנרת (2:46.0 שעות). בצליחת הכנרת השלישית שנערכה ב-24 בספטמבר 1945 זכה פרקר במקום ראשון בתוצאה של 3:05.36 שעות, לפני אבינועם חדש (3:06.33 שעות) ומרדכי ליס הפועל דגניה א' (3:11.10 שעות). עם פרוץ מלחמת העצמאות התגייס פרקר לצבא ויצא להילחם בחזית הגליל. הוא השתתף בקרבות אף על פי שבהיותו אפסנאי מחלקתי יכול היה להישאר בעורף. נהרג בכיבוש הכפר הערבי א-סמריה (קיבוץ שמרת של ימינו), שמצפון לעכו, ביום הכרזת המדינה, ה' באייר תש"ח, בעת מבצע בן עמי לשחרור הגליל המערבי. פרקר נקבר בבית הקברות הצבאי בנהריה. משפחת פרקר התגוררה באותו תקופה במושב כפר חגלה, אליו הגיעה המשפחה, שברחה מגרמניה, ב-1937. שחיית מרתון במים פתוחים ישראל פרקר באתר נזכור את כולם ספורט - לזכרם של נופלים - ישראל פרקר, על המשמר, 23 במאי 1948 אספורט - שחייה, משמר, 28 בספטמבר 1945 צליחת הכנרת בשלישית, הצופה, 25 בספטמבר 1945 שיאים חדשים בצליחת הכנרת, דבר, 1 באוקטובר 1944
Nature

Nature הוא כתב עת מדעי שבועי רב-תחומי בריטי, שפורסם לראשונה ב-4 בנובמבר 1869. כתב עת זה הוא מהוותיקים ומהמפורסמים ביותר בעולם, ובשנת 2018 הוא אף היה כתב העת המדעי המצוטט בעולם אשר יוחס לו אימפקט פקטור של 43.070. הסטנדרטים הגבוהים אותם קובעים העורכים של כתב העת גורמים לכך שפחות מ-8% מהמאמרים אשר מוגשים לכתב עת מתקבלים אליו. אף על פי שמרבית כתבי העת המדעיים כיום מצומצמים לנושאים מסוימים, Nature עדיין מפרסם מאמרי מחקר מקוריים במגוון רחב של תחומים מדעיים (כך נוהגים גם מספר מצומצם של כתבי עת שבועיים אחרים כמו Science ו-PNAS). ברוב תחומי המחקר המדעי, רבות מן ההתקדמויות החדשות החשובות מדי שנה מפורסמות כמאמרים או מכתבים ב-Nature. בין פריצות הדרך המדעיות הרבות שפורסמו ב-Nature: גילויי קרני ה-X, מבנה הסליל הכפול של ה-DNA והחור באוזון. באסטרונומיה וקוסמולוגיה פיזיקלית רוב ההתקדמויות הרציניות מפורסמות בכתבי עת מומחים, אך לעיתים קרובות מפורסמים ב-Nature מכתבים למטרות פרסום, ובמיוחד כדי לקבל תשומת לב מהתקשורת. קהל היעד העיקרי של כתב העת הוא מדעני מחקר, אך סיכומי המאמרים והמאמרים המתלווים הופכים רבים מן המאמרים החשובים ביותר למובנים למדענים מתחומי דעת שונים מתחום הדעת אליו משתייך המאמר, ולציבור הרחב. ככתבי עת מדעיים מקצועיים אחרים, המאמרים המפורסמים עוברים תהליך של ביקורת עמיתים לפני הפרסום. עם זאת, ב-Nature המאמרים המוצעים עוברים תהליך ניפוי ראשוני על ידי העורך והם נשלחים לביקורת רק אם מוחלט שהם מטפלים בנושא אקטואלי או שהם פורצי דרך במידה מספקת בנושא לא רגיל. כתוצאה מכך רוב המאמרים המוצעים נדחים ללא ביקורת. מדיה וקבצים בנושא Nature בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של Nature Nature, ברשת החברתית אקס (טוויטר) Nature, בקטלוג המאוחד לכתבי-עת (ULS) Huxley, T. H. (1869). Nature: aphorisms by Goethe. Nature, 1, 9-11. "Nature". 2018 Journal Citation Reports. Web of Science (Science ed.). Clarivate Analytics. 2019. "Getting published in Nature : For authors and referees : Nature". nature.com. Retrieved 18 June 2017. ערך זה הוא קצרמר בנושא מדעים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חיים וגורל (סדרת טלוויזיה)

"חיים וגורל" (ברוסית: Жизнь и судьба) היא סדרת טלוויזיה רוסית בבימויו של סרגיי אורסוליאק, המבוססת על הרומן בעל אותו שם מאת וסילי גרוסמן. שידור פרק הבכורה התקיים בערב 14 באוקטובר 2012 בערוץ הטלוויזיה "רוסיה-1". העיתון "איזבסטיה" דיווח כי בשני הפרקים הראשונים צפו "כל מוסקבאי חמישי" מעל גיל 18. בשנת 2013, הסרט היה מועמד לפרס אמי הבינלאומי במועמדות "הסרט או מיני-סדרה הטוב ביותר בטלוויזיה". העלילה נפרשת על פני השנים 1942–1943, בעת ההגנה על סטלינגרד. ויקטור שטרום היהודי הוא פיזיקאי גרעין מוכשר שעובד באחד ממכוני המדינה ליצירת פצצת אטום. בזמן זה קרובי משפחתו של שטרום נרצחים במחנות הריכוז הנאצים ובצינוקים ובבתי הכלא של ה-NKVD, הרדיפה נגדו החלה. להציל את עצמו הוא יוכל רק באמצעות הידע המדעי שלו, שסטלין עצמו התעניין בו. המדינה זקוקה לנשק כה חזק כמו פצצת אטום והמדען צריך לבחור: האם להישאר נאמן למדע ולעבוד עבור "מנהיג האומה" או לנטוש את קריאתו ולהיות מחוסל. סרגיי מקובצקי - ויקטור שטרום, יהודי, פיזיקאי לאנרגיה גרעינית אלכסנדר באלוייב - ניקולאי קרימוב, חייל בצבא האדום יבגני דיאטלוב - פיוטר נוביקוב, קולונל בחטיבת הטנקים סרגיי פוסקפאליס - איוואן גרקוב, קפטן בחיל התותחנים ליקה ניפונטובה - לודמילה, רעייתו של ויקטור אנטון קוזנצוב - מייג'ור איוואן בריוזקין, חייל פולינה אגורייבה - יבגניה שפושניקובה, רעייתו של קרימוב אנה מיכאלקובה - מריה סוקולובה ורה פאנפילובה - נדיה שטרום, בתם של ויקטור ולודמילה פולינה פשוקארוק - קטיה ניקיטה טזין - טוליה שטרום, בנם של ויקטור ולודמילה ולדימיר סימונוב - אלכסיי שישאקוב, אקדמאי רוסטם יוסקאייב - פיוטר סוקולוב, סגנו של שטרום, בעלה של מריה קונסטנטין שלסטון - וסילי קלימוב, מרגל יוליאן מלקיאנץ - לברנטי בריה בשנת 2013 היה מועמד לפרס האמי הבינלאומי במועמדות "הסרט הטוב ביותר לטלוויזיה או מיני-סדרה". 2014 - פרס נשר הזהב: סדרת הטלוויזיה הטובה ביותר (יותר מעשרה פרקים) השחקנית הטובה ביותר בטלוויזיה - פולינה אגורייבה השחקן הטוב ביותר בטלוויזיה - סרגיי מקובצקי מועמדות לשחקן הטוב ביותר בטלוויזיה - אלכסנדר באלוייב מועמדות לשחקנית הטובה ביותר בטלוויזיה - אנה מיכאלקובה 2013 - פרס התאחדות מפיקי הקולנוע והטלוויזיה לשנת 2012 במועמדויות: "עבודת התסריט הטובה ביותר" - לאדוארד וולודארסקי "המוזיקה הטובה ביותר לסרט טלוויזיה / סדרת הטלוויזיה" - וסילי טונקובידוב "עבודת הצילום הטובה ביותר" - למיכאיל סוסלוב "עבודת עיצוב ההפקה הטובה ביותר" - לאלים מטוויצ'וק ואולג אוחוב "חיים וגורל", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "חיים וגורל", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) Анна Ахмадиева, Виктория Иванова, Алла Шевелева (2012-10-16). "Проект «Жизнь и судьба» взорвал эфир". Газета «Известия». נבדק ב-2013-06-28.{{cite web}}: תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link) "Сериал «Жизнь и судьба» стал номинантом на международную «Эмми»". "Лауреаты Профессионального приза Ассоциации продюсеров кино и телевидения в области телевизионного кино 2013". rusproducers.ru. אורכב מ-המקור ב-2014-04-16. נבדק ב-2014-04-26.
התזמורת הסימפונית של ניו יורק

התזמורת הסימפונית של ניו יורק הייתה תזמורת, שעיריית ניו יורק ייסדה באמצעות לאופולד דאמרוש בשנת 1878. במשך שנים רבות הייתה זו מתחרה נודעת לאגודה הפילהרמונית של ניו יורק, הוותיקה יותר. התזמורת הסימפונית פעלה בתמיכת אנדרו קרנגי, שבנה את קרנגי הול (נפתח בשנת 1891) במיוחד בשביל התזמורת. התזמורת נוסדה בשם "האגודה הסימפונית של ניו יורק". הסימפונית נודעה בביצוע יצירות צרפתיות ורוסיות ססגוניות יותר מן הפילהרמונית, שהצטיינה ברפרטואר גרמני. כשליאופולד דאמרוש נפטר, בנו, וולטר דאמרוש, החליף אותו כמנהל מוזיקלי. בשנת 1903 עברה התזמורת ארגון מחדש ושמה שונה ל"תזמורת הסימפונית של ניו יורק". בשנת 1920, הייתה זו התזמורת האמריקאית הראשונה שיצאה לסיור באירופה. בשנת 1928, התמזגה התזמורת עם האגודה הפילהרמונית ליצירת "התזמורת הפילהרמונית-סימפונית של ניו יורק", ובהמשך ליצירת הפילהרמונית של ניו יורק. התזמורת הסימפונית של ניו יורק, באתר MusicBrainz (באנגלית)
חוסה דלה טורה

חוסה דלה טורה (בספרדית: Jose Della Torre;‏ 23 במרץ 1906 – 31 ביולי 1979) היה כדורגלן ארגנטינאי, ששיחק בעמדת המגן הימני. בנבחרת ארגנטינה ערך 5 הופעות והגיע איתם עד גמר מונדיאל 1930, אותו הפסידו לאורוגוואי בתוצאה 4–2. לאחר שפרש מקריירת משחק היה מאמן כדורגל ובשנת 1958 זכה עם ראסינג קלוב בליגת העל הארגנטינאית. טורה אימן גם את נבחרת ארגנטינה וזכה עימה בקופה אמריקה 1959, שאותה גם אירחה. מדיה וקבצים בנושא חוסה דלה טורה בוויקישיתוף חוסה דלה טורה, באתר Transfermarkt חוסה דלה טורה, באתר Soccerway חוסה דלה טורה, באתר FootballDatabase.eu
שבנם קורור פינג'אנג'י

שבנם קורור פינג'אנג'י (בטורקית: Şebnem Korur Fincancı; נולדה ב-21 במרץ 1959) היא פרופסורית טורקית לרפואה משפטית, מומחית לרפואה פורנזית, סנגורית לזכויות אדם ומומחית בינלאומית ידועה לזיהוי ותיעוד עינויים. פינג'אנג'י היא ראש האגודה הטורקית לזכויות אדם והיה לה תפקיד מרכזי בגיבוש פרוטוקול איסטנבול של האומות המאוחדות.  בחודש מאי 2016, פינג'אנג'י תמכה בעיתונאים שקראו לממשלה הטורקית לנהל שיחות שלום עם המחתרת הכורדית. בשל כך נעצרה והואשמה בפעילות טרור ותמיכה בארגון המחתרת הכורדי PKK. לאחר כעשרה ימים שוחררה ממעצרה. בדצמבר 2018 דנו שופטי ארדואן את פינג'אנג'י למאסר של שנתיים וחצי. ביולי 2019 זוכתה בערעור. בספטמבר 2019 הודיעה התביעה הטורקית כי תערער על הזיכוי. פינג'אנג'י למדה רפואה באוניברסיטת איסטנבול בה גם התמחתה ברפואה פורנזית. בהמשך סיימה תואר בארכאולוגיה. בשנים הבאות התמקדה במאבק בעינויים שהיו שכיחים בטורקיה. פינג'אנג'י הקימה קליניקה נגד עינויים בפקולטה לרפואה באוניברסיטת איסטנבול. פינג'אנג'י נשואה ואם לבת. בשנת 1996 פינג'אנג'י הייתה מעורבת ביוגוסלביה לשעבר בהוצאת גופות מקברים המוניים ונתיחות שלאחר המוות במסגרת פעילותה עבור בית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר. פינג'אנג'י גם הובילה חקירות שהוכיחו כי עצורים בבתי סוהר טורקיים, בניגוד לטענות השלטונות, מתו מעינויים. פינג'אנג'י הייתה חברה בוועד המנהל של המועצה הבינלאומית לשיקום נפגעי עינויים (IRCT). בקיץ 2019 ביקרה פינג'אנג'י בארץ על פי הזמנת הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל ורופאים לזכויות אדם. בראיון ב"הארץ" הסבירה כי תשוב לטורקיה, למרות המאסר של שנתיים וחצי שאולי צפוי לה, כי טורקיה היא מולדתה ובה תיאבק למען זכויות אדם ומניעת עינויים. בשנת 2014 קיבלה פינג'אנג'י את הפרס לזכר המנהיג הארמני הטורקי הראנט דינק שנרצח באיסטנבול. בשנת 2018 היא קיבלה את פרס השלום של מדינת הסן. מדיה וקבצים בנושא שבנם קורור פינג'אנג'י בוויקישיתוף שבנם קורור פינג'אנג'י, ברשת החברתית אקס (טוויטר) שבנם קורור פינג'אנג'י, באתר גוגל סקולר קורות חיים בדף הבית של הקרן לזכויות אדם (בטורקית) סקירה מפורטת של פעילויות, חברות וקריירה של Semebnem Korur Fincancı (בטורקית) הודעה לעיתונות של פרס השלום בקוראטוריום עם מידע ביוגרפי (בגרמנית) Istanbul Protocol https://s3.amazonaws.com/PHR_Reports/istanbul-protocol_opt.pdf הרעיון לכתיבת הפרוטוקול עלה מצרכים שנבעו מהעבודה היום-יומית של קרן זכויות האדם של טורקיה עם קורבנות עינויים ומסוגיות שעימן התמודדו מומחים לתיעוד פורנזי בטורקיה. (מאתר פרוטוקול איסטנבול). הפרוטוקול הוא מדריך לחקירת ותיעוד עינויים. Pen America, The Freedom to Write, Status: Released https://pen.org/advocacy-case/sebnem-korur-fincanci/ Front Line Defenders, 17 July 2019, Erol Önderoğlu, Şebnem Korur Fincancı and Ahmet Nesin acquitted. https://www.frontlinedefenders.org/en/case/case-history-sebnem-korur-fincanci http://siyasihaber4.org, Şebnem Korur Fincancı - 21.10.2019, Siyasi Haber (בטורקית) הראיון הזה עלול להיות מסוכן עבורי, אבל אם הייתי מוותרת עליו הייתי מרגישה אשמה, באתר www.haaretz.co.il