laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אצטדיון מטרופוליטאנו רוברטו מלנדס

אצטדיון מטרופוליטאנו רוברטו מלנדס (בספרדית: Estadio Metropolitano Roberto Melendez) הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בעיר ברנקייה שבקולומביה, אשר מונה 50,000 מקומות ישיבה, דבר ההופך אותו לאצטדיון הגדול ביותר במדינה. האצטדיון משמש בתור מגרשן הביתי של קבוצות ג'וניור ברנקייה, ברנקייה פוטבול קלוב והנבחרת הלאומית. הוא שימש כאצטדיון הביתי של הנבחרת כאשר זו העפילה לטורניר גביע העולם ב-1990, 1994, 2014 ו2018. אצטדיון מטרופוליטאנו נפתח ב-1986 אבל עד אז האצטדיון המרכזי בברנקייה היה אצטדיון רומליו מרטינס שנבנה ב-1934 והכיל בהתחלה כ-10,000 מקומות. מאז שהחלה הליגה המקצוענית בקולומביה, היה ברור שהעיר ברנקייה צריכה אצטדיון חדש ומודרני. ב-1971 הייתה תוכנית שהייתה אמורה להרחיב את אצטדיון רומליו מרטינס אך לבסוף הוחלט על בניית אצטדיון חדש. גם העובדה כי קולומביה הייתה אמורה לארח את מונדיאל 1986 זירזה את בניית האצטדיון, למרות שלבסוף פרשה מהאירוח ב-1983. בסופו של דבר הוקטנה ב-1984 תכולת האצטדיון מ-70,000 ל-65,000 מקומות בגלל מספר ליקויים. הבניה עצמה נמשכה כשש שנים והפתיחה בסופו של דבר הייתה ב-11 במאי 1986 במשחק ידידות בין ג'וניור ברנקייה ונבחרת אורוגוואי. האורוגוואים ניצחו 1-2 כאשר השער הראשון אי פעם באצטדיון נכבש בדקה ה-62 מפנדל מוצלח של אנסו פרנצ'סקולי האורח. הכרטיס האדום הראשון שהונף באצטדיון היה לכיוונו של האורוגוואי, וולטר באריוס, בדקה ה-87. מספר ימים מאוחר יותר גם ארגנטינה הגיעה למשחק ידידות מול ג'וניור וסיימה מולה ב-0-0, גם כהכנה למונדיאל 1986. בין השאר שיחק במשחק זה גם דייגו מראדונה. שמו של האצטדיון שונה ב-17 במרץ 1991 אחרי שהתקבלה הצעתו של העיתונאי צ'לו דה קסטרו לשנות את שם האצטדיון לרוברטו מלנדס, מי שהיה חלוצה של קבוצת ג'וניור ברנקייה בתקופה החובבנית שלה עוד כשנקראה הקבוצה ג'וניור חובנטוד בשנות ה-30. לאחר מכן הפך מלנדס למאמנה של הקבוצה בשנות ה-40 והוליך אותה לסגנות בעונה המקצוענית הראשונה של הליגה בקולומביה. האצטדיון בנוי משתי טבעות: תחתונה ועליונה ומארבעה יציעים: צפוני, דרומי, מזרחי ומערבי. לקראת המונדיאל עד גיל 20 שאותו אירחה קולומביה, שופץ האצטדיון בעלות של 22,500,000 פסו והותקנו מושבים בכל האצטדיון. היציע הדרומי נקרא "קוריאה" והיציע הצפוני נקרא "וייטנאם" על שם שתי המדינות האסייאתיות שסבלו ממלחמה במאה ה-20. באחת מהן (בקוריאה) היו נוכחים חיילים של צבא קולומביה. מאז מוקדמות מונדיאל 1990 הפך האצטדיון לבית של הנבחרת הלאומית, ששיחקה בו את משחקיה הביתיים למעט מוקדמות מונדיאל 2002 ומוקדמות מונדיאל 2010. גם בקופה אמריקה 2001 אותו אירחה קולומביה, שימש האצטדיון את משחקי בית A של קולומביה וכן אירח חלק ממשחקי המונדיאליטו 2011. ב-1 בפברואר 2004 אירח האצטדיון את משחק הפרידה של קרלוס ולדרמה, שבו נטלו חלק בין השאר גם דייגו מראדונה, חוסה לואיס צ'ילאברט, אנסו פרנצ'סקולי, פאוסטינו אספרייה ולאונל אלברס. היציע הצפוני באצטדיון אצטדיון מטרופוליטאנו בשנת 2009 אצטדיון מטרופוליטאנו אחרי השדרוג ב-2011. מדיה וקבצים בנושא אצטדיון מטרופוליטאנו רוברטו מלנדס בוויקישיתוף
קליפורד ג'ורדן

קליפורד לקוניה ג'ורדן (באנגלית: Clifford Laconia Jordan ‏ 2 בספטמבר 1931 - 27 במרץ 1993), היה נגן ג'אז אמריקאי שניגן בסקסופון טנור. ג'ורדן נולד וקיבל את השכלתו המוזיקלית בשיקגו, הוא החל לנגן בסקסופון בגיל 13 ובגיל 16 החליט להפוך לנגן מקצועי. בסוף שנות ה-50 החל לנגן עם מקס רואץ', סאני סטיט והרכבי רית'ם אנד בלוז, ביניהם להקתו של וילי דיקסון. ב-1957 עבר ג'ורדן לניו יורק והקליט שלושה אלבומים בחברת בלו נוט, הוא הקליט גם עם ג'יי ג'יי ג'ונסון, קני דורהאם וחמישיית הוראס סילבר, בה מצא שותף מוזיקלי בדמותו של נגן הפלוגלהורן ארט פארמר, שהיה בעל גישה מלודית דומה. ב-1964 הצטרף ג'ורדן לסיבוב ההופעות האירופאי של שישיית צ'ארלס מינגוס, שכללה גם את אריק דולפי. בסוף שנות ה-60 החל לעסוק גם בהוראת ג'אז. בשנים 1974–1975 ניגן ברביעייתו של הפסנתרן סידר וולטון ובתחילת שנות ה-90 הוביל ביג בנד משלו. ג'ורדן נפטר מסרטן ריאות בגיל 61. קליפורד ג'ורדן, באתר AllMusic (באנגלית) קליפורד ג'ורדן, באתר MusicBrainz (באנגלית) קליפורד ג'ורדן, באתר Discogs (באנגלית) "Clifford Jordan - Concord Music Group". Concord Music Group (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2017-11-24. "Clifford Jordan, Chicago Be-bop Tenor Saxophonist". Yanow, Scott (2010). "AllMusic". Eastern Rebellion. Rovi Corporation. "Clifford Jordan, Chicago Be-bop Tenor Saxophonist".
אן היידון ג'ונס

אן היידון גונס' (באנגלית: Ann Shirley Jones;‏ נולדה ב-7 באוקטובר 1938) היא טניסאית עבר אנגלייה. אחת הטניסאיות הבולטות בעולם בשנות ה-60, דורגה במקום השני בעולם בשנת 1968. היא זכתה ב-8 תוארי גראנד סלאם, מהן 3 זכיות ביחידות ו-3 זכיות בזוגות נשים ו-2 בזוגות מעורבים. אביה של אן היידון היה שחקן טניס שולחן בולט שהשתתף באליפויות העולם בשנים 1928-1953. גם אן הצעירה השתתפה באליפויות טניס שולחן ובאליפות העולם בשנת 1957 הפסידה בגמר ביחידים, זוגות נשים וזוגות מעורבים. בתחרויות לזוגות נשים היא שיחקה לצד פרנסואז דיר והן זכו פעמיים בגראנד סלאם ופעם נוספת הפסידו במשחק הגמר. באליפות אוסטרליה הפתוחה בתחרויות יחידות וזוגות לנשים היא הצליחה להגיע רק לחצי גמר, אך בתחרות לזוגות מעורבים היא זכתה באליפות. בשנת 1962 היא נישאה לאיש עסקים פיליף ג'ונס. לאחר הפרישה היא עסקה בפרשנות טניס וגם נבחרה לוועדה המארגנת של אליפות וימבלדון. בשנת 2014 היא זכתה בעיטור, מפקד במסדר האימפריה הבריטית. מדיה וקבצים בנושא אן היידון ג'ונס בוויקישיתוף אן היידון ג'ונס, באתר ה-WTA אן היידון ג'ונס, באתר ה-ITF אן היידון ג'ונס, באתר גביע הפדרציה אן היידון ג'ונס, באתר היכל התהילה של הטניס
שיכון צמרת

שיכון צמרת הוא שכונת וילות בצפון תל אביב שהוקמה על נכסי נפקדים כשיכון עבור פקידי ממשלה ועובדי עיריית תל אביב. השיכון הוקם על 13 דונם של נכסי נפקדים בצפון תל אביב ליד כיכר המדינה ויועד לפקידי ממשלה. ביולי 1951 פורסם בעיתונות שהשטח חולק ל-26 מגרשים וניתן במחיר מוזל לפקידים בכירים בשירות המדינה שהיו אחראים על הרכוש הנטוש. רשימת מקבלי המגרשים כללה את פנחס לבון (שטען ששמו הוכנס ללא ידיעתו ודרש שיוצא מהרשימה), מזכ"ל ההסתדרות מרדכי נמיר, קלרה אהרונוביץ אשתו של זלמן ארן, דוד הורוביץ שהיה מנכ"ל משרד האוצר שניהל את נכסי הנפקדים, האפוטרופוס לנכסי נפקדים דב שפריר, האפוטרופוס לנכסי נפקדים משה פורת, המפקח על נכסי נפקדים חיים רייזל, מרדכי זגגי החשב הכללי, ד"ר יצחק בזנר ממשרד האוצר, אלכסנדר גל, צבי פריהר, ראש מינהל התכנון אריה שרון ועוזר ראש מנהל התכנון יצחק פרלשטיין, מילמן גיסו של דב שפריר. ועדת הכספים של הכנסת דרשה ממבקר המדינה לבדוק את הנושא. בעקבות הפרסומים שהיו בעיצומן של הבחירות לכנסת השנייה דרשה מפא"י מאנשיה לוותר על ההשתתפות בפרויקט וחלק מהמשתכנים אכן ויתרו על ההשתתפות. השאר עמדו על כך שיקבלו את המגרשים שלטענתם רכשו במחיר מלא ובאוגוסט 1953 פסק פנחס רוזן, שנקבע כבורר בעניין, שהרוכשים יקבלו מגרשים קטנים יותר תמורת 35 ל"י לדונם. שטח נוסף נמכר בסמיכות לשטח הראשוני לעובדי עיריית תל אביב, עובדי האפוטרופוס ועובדי משרד המסחר והתעשייה. שטח זה נודע כשיכון זבדיאל. על מכירת השטח הנוסף הוציא מבקר המדינה דו"ח ביקורת שביקר את המכירה. בשנת 1962 הציע יוסף ויץ לרשום את המגרשים על שמות הקונים. בשנת 1956 הוחל בבניית הבתים, ואלו הושלמו עד סוף שנות ה-50. הבתים שנבנו היו קטנים יחסית ונבנו בסגנונות שונים. בשנת 1969 שונתה תוכנית המתאר כך שבסמיכות לשכונה הותר לבנות בניינים של 4–5 קומות. עם זאת, בשכונה עצמה נאסר לבנות רבי קומות. במאה ה-21 השכונה עוברת תהליך איטי של הריסת בתים ישנים והקמת בתים חדשים וגדולים יותר במקומם. בשכונה נמכרים מגרשים במעל 10 מיליון ש"ח. מ. מייזלס, שיכון צמרת במהדורה שנייה, מעריב, 1 באוגוסט 1956 האפוטרופוס חילק רכוש נטוש בין מקורביו בממשלה ובמפא"י, הַבֹּקֶר, 13 ביולי 1951 וועדת הכספים מבקרת קשה, הצופה, 3 באוגוסט 1951 אושר שיכון צמרת, מעריב, 9 באפריל 1953 פרשת שיכון זבדיאל, דבר, 17 בפברואר 1957 מה קרה בשיכון זבדיאל?, שערים, 18 בפברואר 1957 יצחק דיש, "שיכון הצמרת" יירשם על שמות המשתכנים, חרות, 3 ביולי 1962 תגובה שלילית בענין "שיכון הצמרת", מעריב, 3 ביולי 1962 מ. מייזלס, משיכון הצמרת לשיכון הבכירים, מעריב, 14 בפברואר 1957 ילדי גבעת עמל אינם הולכים לביה"ס, דבר, 3 בספטמבר 1959 דקל גודוביץ, פארק צמרת האמיתי, באתר כלכליסט, 2 בדצמבר 2010 סערה בשיכון הצמרת בתל אביב, מעריב, 15 ביוני 1969 דנקה הרניש, שיכון הצמרת שוב אינו איזור וילות אקסלוסיבי, דבר, 17 ביוני 1969
צונדאפ יאנוס

צונדאפ יאנוס (בגרמנית: Zündapp Janus) היא מכונית מיקרו, בעלת 2 דלתות: דלת קדמית ל-2 נוסעים כולל נהג, ודלת אחורית ל-2 נוסעים נוספים, אשר יוצרה על ידי יצרנית האופנועים הגרמנית צונדאפ (Zündapp-Werke GmbH) בין יוני 1957 לאוקטובר 1958. יוצרו כ-6,902 יחידות. ב-6 החודשים הראשונים לייצור דגם "צונדאפ יאנוס" יוצרו 1,731 יחידות. דגם ה"צונדאפ יאנוס" היה דגם המכונית היחידה אשר בנתה יצרנית האופנועים "צונדאפ". 4 נוסעים דלת קדמית לנהג + נוסע דלת אחורית ל-2 נוסעים נוספים מנוע מרכזי (ממוקם במרכז הרכב מתחת לספסל האחורי ברצפת הרכב) 1 מגב - על שמשמת חלון קדמי מידות 4 צמיגים: 4.40x12 מתנע (סטרטר): "Dynastart" צונדאפ יאנוס צונדאפ יאנוס (פתיחת הדלת האחורית) צונדאפ יאנוס (פתיחת הדלת הקדמית והדלת האחורית) צונדאפ יאנוס צונדאפ יאנוס - מבט לתא הנהג צונדאפ יאנוס צונדאפ יאנוס צונדאפ יאנוס צונדאפ יאנוס לוגו צונדאפ יאנוס צונדאפ מכונית מיקרו מדיה וקבצים בנושא צונדאפ יאנוס בוויקישיתוף צונדאפ יאנוס (honestjohn) צונדאפ יאנוס (1:25), יו-טיוב צונדאפ יאנוס (4:20 דקות), יו-טיוב צונדאפ יאנוס (1:03), יו-טיוב צונדאפ יאנוס (2:08 דקות), יו-טיוב מנוע צונדאפ יאנוס (0:40), יו-טיוב צונדאפ יאנוס - מפרט טכני ומידות microcarmuseum.com/tour/zundapp-janus צונדאפ יאנוס - נתונים טכניים ותמונותzundappfool.com/techstuff/janus צונדאפ יאנוסsinsheim.technik-museum.de/en/zuendapp-janus צונדאפ יאנוסcarbuzz.com/news/2013/2/5/Horrible-Small-Cars-Zundapp-Janus
עזרא שושני

הרב עזרא רחמים שושני (3 בדצמבר 1885 – 5 בנובמבר 1956) היה סוחר, איש ציבור, חבר ועד העדה הספרדית בירושלים ונשיא הוועד של יהודי פרס בירושלים. נולד בהמדאן שבאיראן ב-3 בדצמבר 1885 (כ"ה בכסלו ה'תרמ"ו)לכתון ולרב רחמים שושני, בן למשפחת רבנים ששמה נקרא על שם העיר שושן (המזוהה במסורת היקומית עם המדאן). בילדותו למד בתלמוד תורה בעיר, משם המשיך לישיבתו של אביו, וכשבגר נישא ליהודית לבית טוטי. בשנת 1901 (ה'תרס"א) ביקר בארץ ישראל יחד עם אביו למשך תקופה, ולאחר מכן חזר להמדאן. לאחר כשנה חזר שוב לארץ ישראל, הפעם כדי להתיישב בה, אולם נאלץ לחזור להמדאן בשל קשיים שחווה. עם חזרתו להמדאן החל לעסוק במסחר, ונחל הצלחה בתחום. בתקופה זו נמנה עם נכבדי ועסקני עירו, ועם מייסדי הסתדרות התנועה הציונית במחוזו. בתקופה זו גם נאבק יחד עם הרב מנחם שמואל הלוי כנגד הדת הבהאית, כדי שלא תמשוך אל חיקה יהודים. בשנת 1918 (תחילת ה'תרע"ט) עלה סופית לארץ ישראל והתיישב בירושלים, שם מונה לשמש כנשיא הוועד הכללי של יוצאי פרס וכנציגו אצל הקונסול הפרסי בביירות שבלבנון. כן שימש כיו"ר וועד "פוריה" של יהודי איראן וכחבר וועד העיר ליהודי ירושלים. בשנת 1923 (ה'תרפ"ג) כיהן כראש הוועד הכללי של יוצאי פרס בירושלים לצד חנינא מזרחי והרב רפאל חיים הכהן, ובחודש נובמבר 1930 נבחר לשמש כחבר הוועד. ב-9 בפברואר 1931 (כ"ב בשבט ה'תרצ"א) נבחר לשמש כחבר בוועד העדה הספרדית בירושלים, ב-5 במאי 1939 (ט"ז באייר ה'תרצ"ט) נבחר שוב לתפקיד, וכך גם בחודש ינואר 1945. את קשריו הרבים ניצל לטובת ייצוג עדתו בפני הוועד הלאומי ובסוכנות היהודית, ולמרות טרדותיו בעסקים, לימד תורה לתלמידים שנים רבות, ושימש כחזן בבית הכנסת אדוניהו הכהן שבשכונת הבוכרים. פעל רבות להעלאת יהודי איראן לארץ ישראל, ולעיתים אף סיכן את מעמדו ועסקיו בשל סיועו לעלייתם הלא חוקית ארצה. בשנים האחרונות לחייו סבל משיתוק שריתק אותו ברוב הזמן למיטה. הלך לעולמו בירושלים ב-5 בנובמבר 1956 (א' בכסלו ה'תשי"ז) ונקבר בהר המנוחות. משה דוד גאון, "עזרא ב״ר רחמים שושני", יהודי המזרח בארץ ישראל ח"ב, ירושלים, תרצ"ח, עמ' 667, באתר היברובוקס ר’ עזרא ר. שושני ז״ל, בעיתון הבוקר, 2.12.1957 עזרא רחמים שושני, באתר MyHeritage מקור אחר מציין את התאריך 22 בדצמבר 1881 לעיתים כאטון
הפיגוע במסגד א-ראודה

ב-24 בנובמבר 2017, בזמן תפילות יום השישי במסגדים, התרחש פיגוע טרור משולב במסגד א-ראודה שבצפון סיני, כ-32 ק"מ ממזרח לעיירה ביר אל-עבד וכ-45 ק"מ ממערב לאל עריש. הפיגוע, שכלל פיצוץ מטעני חבלה וירי, נחשב לקטלני ביותר בהיסטוריה של מצרים - לפחות 309 אנשים נרצחו, מתוכם 27 ילדים, ולפחות 128 נוספים נפצעו. בפיגוע השתתפו כ-25–30 מחבלים, שהגיעו למקום בארבעה רכבי שטח מסוג טויוטה לנד קרוזר ונשאו עמם דגלים של המדינה האסלאמית. המחבלים הציתו כלי רכב בסמוך למסגד, כדי להקשות על פעולות החילוץ, וירו לעבר המתפללים במסגד מכלי נשק אוטומטיים. כאשר הגיעו למקום אמבולנסים לטיפול בנפגעים, ירו המחבלים גם עליהם. על פי הדיווחים, רבים מהנפגעים בפיגוע הם מבני שבט א-סווארכה הבדואי, המתנגד למדינה האסלאמית, ולפיכך יש להניח כי המניע לפיגוע הוא נקמני. כמו כן, לא מן הנמנע שהפיגוע בוצע גם ממניע דתי - הג'יהאדיסטים הסלפים בכלל, ואנשי המדינה האסלאמית בפרט, מחשיבים את הסופים, שעליהם נמנים רוב הנפגעים, ככופרים. עם זאת, המדינה האסלאמית לא קיבלה אחריות לפיגוע ואף הכחישה את מעורבותה בו, אך לפי הערכת מרכז המידע למודיעין ולטרור, הכחשה זו שקרית. לאחר הפיגוע תקפו מטוסים ללא טייס של צבא מצרים את כלי הרכב של המחבלים, שניסו להימלט, והצליחו לחסל כ-15 מהם. חיל האוויר המצרי ביצע תקיפות נוספות באזור ביר אל-עבד. פתיחתו של מעבר רפיח, שתוכננה לשבת, נדחתה. במצרים הוכרזו שלושה ימי אבל. בית עיריית תל אביב-יפו, ספריית ברמינגהאם, ומגדל סי אן הוארו בצבעי דגל מצרים כאות הזדהות. אורות מגדל אייפל כובו. רועי קייס, ליעד אוסמו ואליאור לוי, פוצצו מטען וירו: 235 נרצחו בפיגוע במסגד בסיני, באתר ynet, 24 בנובמבר 2017 רועי קייס, מניין הנרצחים בסיני ממשיך לעלות: "עשרות מחבלים עם דגלי דאעש", באתר ynet, 25 בנובמבר 2017 רועי קייס, 20 דקות של טרור: "מי ששרד קיבל כדור בראש, אנשים ניסו לקפוץ מחלונות", באתר ynet, 25 בנובמבר 2017 ג'קי חורי, רויטרס, אי-פי, 235 הרוגים ויותר ממאה פצועים בפיגוע משולב במסגד סמוך לאל-עריש שבסיני, באתר הארץ, 24 בנובמבר 2017 ג'קי חורי, ניו יורק טיימס, "מקווה שאלוהים יעניש אותם": במצרים מתקשים להאמין שהאיסלאמיסטים תקפו מסגד, באתר הארץ, 25 בנובמבר 2017 ערן זינגר, מבצע צבאי במצרים: שבטים בדואים מצטרפים ללכידת המחבלים, באתר תאגיד השידור הציבורי, ‏25 בנובמבר 2017 עודד גרנות, הפיגוע בסיני: פרק חדש בתולדות דאעש, באתר nrg‏, 25 בנובמבר 2017 דאעש מכחיש כי ביצע את פיגוע ההרג בסיני, באתר מרכז המידע למודיעין ולטרור, ‏28 בנובמבר 2017 רועי קייס וליעד אוסמו, בתגובה לפיגוע במצרים: מל"טים חיסלו 15 מחבלים, באתר ynet, 24 בנובמבר 2017. איתי בלומנטל, בעקבות הפיגוע הרצחני: בניין עיריית ת"א הואר בצבעי דגל מצרים, באתר ynet, 24 בנובמבר 2017 A. B. C. News, Landmarks worldwide pay tribute to victims of Egypt mosque attack, ABC News, ‏2017-11-25
מפלגת המרכז (גרינלנד)

מפלגת המרכז (בגרינלנדית: Akulliit Partiiat) הייתה מפלגה פוליטית גרינלנדית שנוסדה על ידי ראש העיר לשעבר של נוק ביארנה קרויצמן ב-1990. המפלגה הייתה ניסיון למצוא דרך אמצעית בין הבדלנות השמאלית של סיומוט (בעלת בעלות ציבורית על מרבית התעשייה וחברת המסחר הדומיננטית) לבין היוניוניזם הליברלי של סולידריות. המפלגה טענה שגרינלנד צריכה להפריט, להסיר ולהוריד מסים על מנת לקבל את הבסיס הכלכלי לעצמאות על ידי יצירת מגזר פרטי חזק. הדבר יאפשר למדינה להסתמך יותר ויותר על עצמה ולהסיר בהדרגה את המענק הדני ממלכתי, שמממן את רוב המגזר הציבורי. המפלגה זכתה בשני מושבים בבחירות 1991, והיא שמרה על כוחה גם בבחירות 1995. עם זאת, היא לא השתתפה במערכות בחירות נוספות
נבחרת גביע דייוויס של זימבבואה

נבחרת גביע דייוויס של זימבבואה היא נבחרת טניס הגברים הלאומית של זימבבואה. שיחקה בעבר בבית העליון של גביע דייוויס. הנבחרת הופיע לראשונה בשנת 1963. במהלך התקופה היא שיחקה 85 משחקים וניצחה ב-41. תקופת הזהר של הנבחרת קשורה להופעות של אחים בלק בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20. הדירוג הנוכחי של נבחרת זימבבואה בדירוג נבחרות הגברים של גביע דייוויס, הוא המקום ה-71 בעולם, נכון ל-18 בספטמבר 2024, עלייה של 6 מקומות לעומת דירוג קודם. רבע גמר 1998 נבחרת זימבבואה בטניס – דף הנבחרת מאתר גביע דייוויס דירוג נבחרות הגברים של גביע דייוויס באתר הפדרציה הבינלאומית לטניס ערך זה הוא קצרמר בנושא טניס. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דיוקן עצמי (דוד בן-שאול)

"דיוקן עצמי" (1992) הוא הדפס מאת הצייר הישראלי דוד (דדי) בן-שאול. ההדפס "דיוקן עצמי" של דוד בן-שאול נוצר בשנת 1992 בסדנת ההדפס ירושלים. הוא הודפס בטכניקה מעורבת המתבססת על תצריב ואקווטינטה במהדורה של 12 עותקים. בן-שאול בחר להציג את עצמו בתיאור מונומנטלי, והוא ממקם את דמותו במרכז הגיליון. הדמות עוטה מעין גלימה צהבהבה-חומה על רקע אטום וכהה. גופה וכתפיה ניצבות בזווית שמאלה, כלפי הצופה, אולם ראשה פונה אל החזית, דבר המעניק לתיאור דינאמיות המוגדשת גם על ידי האור הנופל על צידו השמאלי של הדיוקן. על אף האופי המונומטאלי של הדימוי, בן-שאול עושה שימוש במשיכות צבע, שנוצרו בטכניקה של אקווטינטת סוכר, כך שמתקבל תיאור אקספרסיבי, הבונה ומרכיב את הדימוי בסגנון האופייני ליצירתו המאוחרת של האמן. ראו: עפרת, גדעון (עורך), מאה שנות אמנות הדפס בישראל, סדנת ההדפס ירושלים, 2015, עמ' 409
נשיא זימבבואה

נשיא זימבבואה הוא ראש המדינה, ומשמש גם כמפקד העליון של הכוחות המזוינים של זימבבואה. תפקיד הנשיא נוצר בשנת 1980 עם קבלת העצמאות של זימבבואה מבריטניה. כנען בננה, שהיה שר מתודיסטי, מונה לנשיא הראשון עד שנת 1987, כשהתפקיד הפך לטקסי בעיקרו. עמדת הכוח האמיתית הייתה זו של ראש ממשלת זימבבואה, רוברט מוגאבה, שהפך לנשיא בשנת 1987 וכיהן כראש המדינה במשך 29 שנים. הנשיא מכהן גם כראש ממשלה מאז 1987. בשנת 2009 התפקיד הוחזר, אך בוטל שוב בשנת 2013. על פי חוק, הנשיא מכהן במשך חמש שנים וכהונתו מוגבלת לשתי קדנציות. מדיה וקבצים בנושא נשיא זימבבואה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של נשיא זימבבואה
Animal Diversity Web

Animal Diversity Web (בקיצור: ADW, בעברית: אתר האינטרנט הבינלאומי למגוון בעלי החיים) הוא מסד נתונים מקוון אשר אוסף את ההיסטוריה הטבעית, סיווג, תכונות המינים, מצב שימור, ואזורי התפוצה של אלפי מינים של בעלי חיים. בנוסף, המסד כולל אלפי תצלומים, מאות קטעי קול ומוזיאון וירטואלי. ADW משמש אנציקלופדיה מקוונת, לדוחות מידע על בעלי חיים, דוחות המידע כוללים: טווח גאוגרפי, בית גידול, תיאור פיזי, רבייה, תוחלת חיים, תקשורת ותפיסה, התנהגות, הרגלי תזונה, אויבים ושימור. ADW נוצר על ידי פיליפ מאיירס (פרופסור לביולוגיה באוניברסיטת מישיגן) בשנת 1995. הדוחות נכתבים על ידי מרצים וסטודנטים ב-30 מכללות ואוניברסיטאות ברחבי ארצות הברית. לעיתים קרובות, כתיבת דוחות המידע נחשבת פרויקט סטודנט, כל דוח נחקר באמצעות כתבי עת מדעיים ונערך על ידי הפרופסורים והצוות של ADW. אתר האינטרנט הרשמי של Animal Diversity Web (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא בעלי חיים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פולדארק

האם התכוונתם ל... "פולדארק" – סדרה של רומנים היסטוריים מאת וינסטון גרהם שיצאו לאור בשנים 1945 עד 1953, ובהמשך מ-1973 עד 2002 פולדארק (סדרת טלוויזיה, 1975) – סדרת טלוויזיה של ה-BBC בכיכובם של רובין אליס ואנגהרד ריס פולדארק (סדרת טלוויזיה, 2015) – סדרת טלוויזיה של ה-BBC, עיבוד מחודש של ספרי "פולדארק"
ביר אל-עבד

ביר אל-עבד (בערבית: بئر العبد) היא עיירה במחוז צפון סיני שבמצרים. העיירה נמצאת על כביש החוף הבינלאומי המצרי, כ-80 ק"מ ממערב לבירת המחוז, אל עריש, מדרום לסבחת ברדוויל. במפקד 2006 היו בנפת דיר אל-עבד, המשתרעת על שטח של 5,234 קמ"ר, 33,788 תושבים.. מאז גדלה אוכלוסיית הנפה במידה ניכרת. ביר אל-עבד היא נאת המדבר הגדולה ביותר בצפון סיני. במקום עברה דרך הים העתיקה, שחלק ממנה מכונה בתנ"ך "דרך ארץ פלשתים". בעשור הראשון של המאה ה-20 סקר את האזור הארכאולוג הצרפתי ז'אן קלדא (צר') ומצא בביר אל-עבד שרידים של אתר רומי[דרוש מקור]. בזמן השלטון הישראלי בסיני (1980-1967), נערכו במקום חפירות ארכאולוגיות על ידי אוניברסיטת בן-גוריון בנגב בראשות אליעזר אורן. בסקר נמצאו 21 אתרים בסמוך לביר אל-עבד ונתגלו בהם ממצאים מתקופת הברזל. בחפירות באתר המרכזי שהשתרע על שטח של 50 דונם נמצאו שרידי תחנת דרכים, שבה נמצאו שרידי מצודה מתקופת הממלכה החדשה, ארבעה אסמים גדולים שעל רצפת שלושה מהם התגלו גרגירי תבואה. במקום התגלו גם סימנים לבריכת אגירה. שרידים אלה מעידים על תפקידה של תחנה בדרך הים: מתן הגנה באמצעות מצודה. אספקת מזון על ידי אסם. אספקת מים מבריכה. בממצאים נכללו חרפושיות וכן ידיות של קנקני אגירה ועליהן טביעת חותם של סתי הראשון. ב-9 באוגוסט 1916, כחלק מהמערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, נערך קרב ביר אל-עבד (Battle of Bir el Abd) בין הצבא העות'מאני ובין כוחות מחטיבת אנזא"ק והחטיבה החמישית הרכובה שהשתייכו לחיל המשלוח המצרי. הכוח הטורקי נסוג לביר אל-עבד, לאחר שנוצח בקרב רומני שלושה ימים לפני כן, והתארגן להגנה על המתחם. כוח אנזא"ק שהמשיך בהתקדמותו מזרחה, נהדף בביר אל-עבד על ידי הכוח הטורקי ונגרמו לו האבדות הבאות: 73 הרוגים, 243 פצועים ו-6 נעדרים. לאחר יומיים נוספים בהן החזיק הכוח הטורקי בנקודה, הוא נסוג מזרחה וכוחות האימפריה הבריטית השתלטו על המתחם. בהסכם השלום בין ישראל למצרים מ-1979, נקבע קו A שממזרחו רשאית מצרים להכניס רק כוחות שיטור. ביר אל-עבד נמצאת בצפון הקו הזה והוא ממשיך ממנה דרומה, דרך ביר גפגפה ועד ראס מוחמד. ב-24 בנובמבר 2017, בזמן תפילות יום שישי במסגדים, התרחש הפיגוע במסגד א-ראודה הממוקם כ-32 ק"מ מזרחית לעיירה. בפיגוע המשולב, שכלל פיצוץ מטעני חבלה וירי, נרצחו לפחות 305 אנשים, ומאות נוספים נפצעו. האוכלוסייה הבדווית באזור כוללת שלושה מטות: סווארכה - המטה הגדול בחצי האי סיני, הכולל 10 שבטים. אנשיו עסקו עד שנות ה-70 של המאה ה-20 בחקלאות, בגידול עיזים ובדיג. צוואע'רה - מטה קטן יחסית. אנשיו עסקו עד שנות ה-70 בגידול עיזים וגמלים ובדיג. ביאדין - מטה קטן יחסית. אנשיו עסקו עד שנות ה-70 בגידול עיזים, בגידול תמרים, ובדיג. מדיה וקבצים בנושא ביר אל-עבד בוויקישיתוף עזרא ינוב, הקו החדש ינתק צרכי המסחר של הבדווים בסיני, מעריב, 18 בספטמבר 1975 SĪNĀ' ASH-SHAMĀLIYAH The population of the governorate and the districts, באתר Citypopulation.de אירית יזרסקי, "תולדות צפון סיני בתקופת הברזל", ינואר 2003, עמ' 170 אירית יזרסקי, "תולדות צפון סיני בתקופת הברזל", ינואר 2003, עמ' 74 אלי אשד, כשהשלום יקרוס: שדה הקרב העתידי בין ישראל ומצרים, באתר nrg‏, 2 בינואר 2016 יצחק ביילי, נתונים אודות אוכלוסי צפון סיני, פברואר 1980
איסוזו

איסוזו (ביפנית: いすゞ自動車株式会社, באנגלית: Isuzu Motors Ltd) היא חברה יפנית לייצור כלי רכב ומנועי דיזל. החברה נוסדה בשנת 1916. המטה שלה נמצא בטוקיו, ומפעלי הרכבה וייצור בפוג'יסאווה, טוצ'יגי והוקאידו. השם איסוזו ניתן לכבוד אחד הנהרות של יפן. מאז הקמתה יצרה החברה למעלה מ-23 מיליון מנועי דיזל הנמצאים בשימוש בכלי רכב ברחבי העולם. איסוזו הילמן מינקס איסוזו פלורין איסוזו 117 קופה איסוזו באלאט איסוזו טראגה איסוזו פיאצה איסוזו 810 איסוזו גיגה איסוזו BU איסוזו C איסוזו קיובק איסוזו ג'ורני K איסוזו גאלה מיו איסוזו סופר קרוזר יבואנית איסוזו בישראל היא חברת יוניברסל מוטורס ישראל, שהחלה ביבוא לישראל בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20. בתחילת שנות ה-2000 מכר המותג כ-2,500 רכבים בישראל מדי שנה, אך מאז חלה ירידה במכירות. על פי נתוני קארזון (עיבוד מאגר רכבים פרטים ומסחרים עד 3.5 טון): הלוגו הראשון של "איסוזו" בין השנים 1949–1974 לוגו "איסוזו" בין השנים 1974–1991 לוגו "איסוזו" משנת 1991 ואילך המכוניות הראשונות שנבנו ביפן - איסוזו (isuzu.co.jp/world/corporate/truck) איסוזו - היסטוריה (isuzu.co.jp/world/corporate/engine/history) מדיה וקבצים בנושא איסוזו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של איסוזו (ביפנית) אתר האינטרנט הרשמי של איסוזו (בוייטנאמית) אתר האינטרנט הרשמי של איסוזו (באיטלקית) אתר האינטרנט הרשמי של איסוזו (באנגלית) איסוזו, ברשת החברתית פייסבוק איסוזו, ברשת החברתית אקס (טוויטר) משאיות איסוזו בישראל טנדרים איסוזו בישראל - אתר היבואן דגמי חברת איסוזו ranker.com/list/full-list-of-isuzu-models http://www.isuzu.co.jp/world/corporate/engine/worldclass.html מבחן דרכים: איסוזו טרופר דיזל מלך האריות, באתר גלובס, 12 ביולי 1998 יואב קווה, כיצד תסתדר UMI בלי מותג איסוזו?, באתר TheMarker‏, 14 באפריל 2004 מכירות איסוזו בישראל, קארזון ערך זה הוא קצרמר בנושא יצרני רכב. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יחסי יפן–מרוקו

יחסי יפן–מרוקו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יפן לבין ממלכת מרוקו. המגעים הראשונים בין יפן לסולטנות מרוקו האוטונומית במרוקו הצרפתית התרחשו במחצית השנייה של המאה התשע עשרה במהלך שלטונו של הסולטן מולאי חסן הראשון. המגעים המשיכו לאורך תחילת המאה העשרים אך לא היו יותר ממגעים בין שתי המדינות. בשנת 1956 עם עצמאותה של מרוקו, הכירה האימפריה היפנית בעצמאותה של המדינה וכוננה איתה יחסים דיפלומטיים. המדינות החלו לקיים שיתופי פעולה בשנות השישים של המאה העשרים, אך היחסים החלו להתקרב במיוחד רק בעשור הראשון של המאה העשרים ואחת. על פי משרד החוץ היפני, בין משפחת המלוכה המרוקנית לבין משפחת הקיסרות היפנית יש קשרים מצוינים ופוריים בתחומים שונים. בין היתר באים היחסים לידי ביטוי בפגישות משותפות וביקורים רשמיים, כדוגמת ביקורו של מוחמד השישי, מלך מרוקו, בטוקיו בנובמבר 2005. מאז 2009, פגישות של הוועדה המשותפת המרוקאית-יפנית מאורגנות על בסיס קבוע. מיקום הפגישה הוא ביפן או במרוקו (הפגישה הראשונה התקיימה באוקטובר 2009 בטוקיו, הפגישה השנייה התקיימה במרץ 2011 ברבאט), במהלכן של הפגישות משוחחים ונואמים המנהיגים על נושאים עם אינטרסים לשתי המדינות בהן, כגון המצב במזרח התיכון או בכלל באסיה. במרץ 2012, ביקר ד"ר סעד דיין אל עות'מאני, שר החוץ ושיתוף הפעולה המרוקני ביפן במסגרת ביקור רשמי בהזמנת משרד החוץ של יפן. בחודש יוני 2013, ד"ר סעד דיין אל עות'מאני נסע ליוקוהמה כדי להשתתף בכנס הבינלאומי בנושא פיתוח אפריקה, שנערך מ-1 ביוני עד 3 ביוני. בימים הנותרים לביקור ביפן נפגש השר עם מספר שרים יפניים, בהם פומו קשידה, שר החוץ של יפן. בחודש מרץ 2014, שר החוץ של יפן, נובו קישי, ביקר במרוקו ונפגש עם שר החוץ ושיתופי הפעולה המרוקני, הפגישה התקיימה בחסות הוועדה המשותפת המרוקאית-יפנית. יפן מיוצגת במרוקו בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית ברבאט, בירת המדינה. יפן מיוצגת במרוקו גם בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה בקזבלנקה, העיר הגדולה ביותר במדינה. מרוקו מיוצגת ביפן בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית בטוקיו, בירת המדינה. מרוקו מיוצגת ביפן גם בדרג הקונסולרי, באמצעות קונסוליה באוסקה. מדיה וקבצים בנושא יחסי יפן–מרוקו בוויקישיתוף Ambassade du Japon au Maroc - 在モロッコ日本国大使館 (צרפתית, ערבית או יפנית) הישאם רחוי, Morocco / Japan: Between shared history and untapped potential, פורטל התעשייה והטכנולוגיות הרשמי של מרוקו, 26 ביוני 2016 CONSULATE GENERAL OF JAPAN IN CASABLANCA, MOROCCOֻֻ EMBASSY OF MOROCCO IN TOKYO, JAPAN CONSULATE OF MOROCCO IN OSAKA, JAPAN