laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אריה גרושקביץ

אריה (לייב) גרושקביץ (ינואר 1897 - 18 בנובמבר 1960) היה ראש המועצה המקומית קריית מוצקין בין השנים 1941–1958. גרושקביץ נולד בינואר 1897, למשפחת סוחרים דתית, בעיירה פלונסק, שבפולין. הוריו שכרו לו מלמדים פרטיים, כדי שלא ייחשף לרעיונות הציוניים של הנוער. עם זאת, כבר בגיל 17 הוא היה פעיל בתנועת "המזרחי", הציונית. בשנת 1920, גויס גרושקביץ לצבא פולין. אחרי השירות הוא התחתן וקיבל עבודה, בוורשה במשרד של תנועת "המזרחי", בו גויסו כספים עבור היישוב העברי בארץ ישראל. במסגרת זאת, הגיע לארץ ישראל כתייר ב-1924 וב-1925. במהלך הביקור השני, גמל בליבו החלטה לעלות לארץ ישראל ולכן, התפטר ממשרתו. בישראל, קיבל עבודה כבנקאי בחיפה. בשנת 1934 היה גרושקביץ מראשוני רוכשי המגרשים במה שכונה אז "שכונת מוצקין". בניית ביתו הושלמה בשנת 1936 ומשנה זו הוא כיהן, לסירוגין, כראש ועד שכונת מוצקין, עד שנת 1940. ב-1940, שכונת מוצקין הוכרה כמועצה מקומית ובשנת 1941 גרושקביץ נבחר לראשות המועצה. כראש מועצה הוא השתדל למנוע בידול בין זרמי החינוך, לפי מפלגות וזרמים פוליטיים, ולמנוע זיקה מפלגתית של גורמים במועצה. ב-1958 הוא הודח מראשות המועצה על ידי קואליציה בראשות מפא"י, אך נשאר חבר מועצה. בנו של אריה גרושקביץ, אהרון, נהרג בהיותו טייס במפציץ "ליברייטור" במלחמת העולם השנייה, כשמטוסו נפגע בקרב אווירי של להק צבא ארצות הברית עם מטוסי אויב בים הצפוני, ליד אנגליה. מקום קבורתו לא נודע. מועצת קריית מוצקין קראה רחוב על שמו את "רחוב אהרון". אריה גרושקביץ נפטר ב-18 בנובמבר 1960, בדרכו חזרה לישראל בעת מביקור בלונדון. ביתו של גרושקביץ, שהוסב לאחר פטירתו לספרייה עירונית, משמש בשנות האלפיים כארכיון ומוזיאון לתולדות העיר. שמו של הרחוב בו המבנה הוסב מ"התקווה" ל"גרושקביץ". אריה (לייב) גרושקביץ, באתר האינטרנט של עיריית קריית מוצקין דוד תדהר (עורך), "אריה (ליב) גרושקביץ", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ב (1947), עמ' 615 במועצות העירוניות - אין שינוי בקרית מוצקין, על המשמר, 1 בינואר 1951 ישיבת אבל לזכר א. גרושקביץ׳ ז״ל, מעריב, 21 בנובמבר 1960 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חד-פסיגיים

חד־פסיגיים (שם מדעי: Liliopsida) הם מחלקה במערכת בעלי הפרחים, המאופיינת על ידי פסיג (עלה זרע) יחיד בזרע הצמח. השם המדעי נקבע על־פי הסוג האופייני שושן (Lilium), אם כי נהוג להשתמש גם בשם Monocotyledones. מבנה החד־פסיגיים פשוט יחסית לדו־פסיגיים, למרות העובדה שהראשונים התפתחו מהאחרונים. השרידים המאובנים הראשונים המיוחסים לחד־פסיגיים שייכים לתקופת הקרטיקון התחתון. כיום החד־פסיגיים תופסים מעמד דומה בחשיבותו לזה של הדו־פסיגיים במערכת האקולוגית של כדור הארץ. המחלקה מונה כ־130 משפחות, מהן 18 מיוצגות בישראל. אחת החשובות ביותר היא משפחת הסחלביים המתמחה בהאבקה באמצעות חרקים, והפרחים של אחדים מבני המשפחה הם מן המורכבים שבעולם הצומח (ע"ע דבורנית). משפחה חשובה נוספת היא דגניים המתמחה בהאבקה בעזרת הרוח. סדרת Acorales סדרת כף צפרדע (Alismatales) סדרת אספרגאים (Asparagales) סדרת טומוסאים (Dioscoreales) סדרת שושנאים (Liliales) סדרת Pandanales סדרת Petrosaviales על-סדרת Commelinids סדרת דקלאים (Arecales) סדרת קומלינאים (Commelinales) סדרת דגנאים (Poales) סדרת זנגבילאים (Zingiberales) בנוסף לתכונה האופיינית של פסיג יחיד, לכל הצמחים ממחלקת החד־פסיגיים מספר תכונות נוספות. תכונות אלה אינן ייחודיות באופן מוחלט לחד־פסיגיים, אך מצויות בהם לעיתים קרובות הרבה יותר מאשר בדו־פסיגיים או בסוגי צמחים אחרים: גבעול - רקמות ההובלה מפוזרות בגבעול והן בדרך כלל נטולות רקמת הקמביום, שהיא רקמה המכילה תאים עובריים המסוגלים להתחלק ומשמשים לגדילת הצמח. לפיכך הגבעול מגיע לרוחב מסוים ואינו מתרחב עוד. מהסיבה הזאת ישנם מעט עצים במחלקה (דקלים בלבד), וניכר בהם גזע דק יחסית לעצים אחרים בעלי אותו גובה. עלים - העורקים בעלים של החד־פסיגיים מקבילים בדרך־כלל או יוצאים מנקודה משותפת בשורש העלה. זאת לעומת רשת עורקים סבוכה שניתן לראות בעלים של הדו־פסיגיים. פרחים - כל חלקי הפרחים של החד־פסיגיים באים לרוב בכפולות של שלוש - שלושה או שישה עלי כותרת, שלושה או שישה אבקנים וכדומה. גרגרי האבקה הם בעלי נקבובית אחת, ומבחינת תכונה זו חד־פסיגיים דומים לדו־פסיגיים קדומים. שורש - לחד־פסיגיים מערכת שורשים מועילה המורכבת משורשים דקים ובלתי מסועפים. התפקיד של שורשון אינו משמעותי או מיוחד ולרוב הוא מת זמן קצר לאחר הנביטה.
פרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - הנפשה

פרס גלובוס הזהב עבור הסרט הטוב ביותר - הנפשה הוענק בפעם הראשונה בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-64 בשנת 2007. זו הייתה הפעם הראשונה שפרסי גלובוס הזהב יצרו קטגוריה נפרדת עבור סרטי אנימציה מאז הקמתם. המועמדים מוכרזים בינואר וטקס הפרסים מתקיים מאוחר יותר באותו החודש. בתחילה, רק שלושה סרטים היו מועמדים לסרט האנימציה הטוב ביותר, בניגוד לחמישה מועמדים במרבית הפרסים האחרים. הסרט של אולפני פיקסאר, "מכוניות" היה הזוכה הראשון בפרס. פרס סרט האנימציה הטוב ביותר לאחר מכן ניתן לאולפני פיקסאר שבע פעמים: "רטטוי" קיבל את הפרס ב-2008, "וול-E" קיבל את הפרס ב-2009, "למעלה" קיבל את הפרס ב-2010, צעצוע של סיפור 3 זכה ב-2011, אמיצה זכה ב-2013, והקול בראש זכה ב-2016. ב-2012, מכוניות 2 הפסיד להרפתקאות טינטין: תעלומת החד-קרן, ב2014, "בית ספר למפלצות" היה הראשון שלא זכה במועמדות וגם בשנת 2016, "הדינוזאור הטוב" הפסיד ל"הקול בראש". בשנת 2017, "מוצאים את דורי" גם לא זכה במועמדות. בשנת 2018 "קוקו" קיבל את הפרס. ובשנת 2019 "משפחת סופר על 2" הפסיד ל"ספיידרמן: ממד העכביש". איגוד העיתונאים הזרים בהוליווד נותן חסות לטקס פרסי גלובוס הזהב משנת 1944. סרטים באנגלית יכולים להיות מועמדים לקטגוריה אחת בלבד. לכן, סרטים המועמדים לקטגוריה זו אינם זכאים להיות מועמדים בסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי, או לסרט הטוב ביותר - דרמה אם הדיאלוג העיקרי שלהם הוא באנגלית. למרות זאת, סרטים המועמדים עבור הסרט הזר הטוב ביותר זכאים להתמודד בקטגוריה זו. ב-17 בנובמבר 2009, איגוד העיתונאים הזרים בהוליווד הודיע שבטקס ה-67 של גלובוס הזהב, יהיו חמישה מועמדים עבור סרט האנימציה הטוב ביותר, שכן חברי האיגוד הצביעו בעד תיקון הכללים של הקטגוריה: סרטים זכאים חייבים להיות באורך סרט (70 דקות או יותר) עם לא יותר מ-25% פעולות חיות. אם פחות משמונה סרטי אנימציה יהיו זכאים למועמדות, הפרס לא יינתן, ובמקרה זה הסרטים יהיו זכאים למועמדות בפרס הסרט הטוב ביותר. אם פחות מ-12 סרטי אנימציה יהיו זכאים למועמדות, הקטגוריה תהיה מוגבלת לשלוש מועמדויות לשנה. הערות: הזוכה בכל שנה מוצג ברקע כחול. "†" מציין סרט שזכה בפרס האוסקר. "‡" מציין סרט שהיה מועמד לפרס אוסקר. "§" מציין זוכה בגלובוס הזהב שלא היה מועמד אפילו עבור פרס האוסקר בקטגוריה זו. פרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר אתר האינטרנט הרשמי של פרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - הנפשה (באנגלית)
לואיס מריאנו

לואיס מריאנו (בספרדית: Luis Mariano;‏ 13 באוגוסט 1914 – 14 ביולי 1970) היה טנור ושחקן סרטים ממוצא ספרדי בסקי. מריאנו נולד בעיר אירון, באזור הבסקי האוטונומי, בספרד בשם Mariano Eusebio González García, כבנו של מוסכניק ונהג מונית. בהיותו בן 14 עברה משפחתו לבורדו, בצרפת, שם למד בקונסרבטוריון. מריאנו שר בקברטים בבורדו וזכה להצלחה. הוא עבר לפריז, שם המשיך להופיע בשירה וגם בסרטים מוזיקליים. הוא זכה להצלחה רבה בתפקיד הראשי באופרטה היפה מקדיס (La Belle de Cadix), בו התחיל להופיע בסוף 1945. הוא הופיע באופרות ובאופרטות רבות ומכאן נגזר כינויו "מלך האופרטה של פריז". מריאנו שר בבסקית (שפת האם שלו), בספרדית ובצרפתית שירים שהיו פופולריים בצרפת, בספרד, באמריקה הלטינית ובקוויבק. הקריירה שלו ידעה הצלחות רצופות, כולל סבב הופעות ברומניה, ב-1966, אך בדצמבר 1969 חלה בדלקת כבד ונאלץ להפסיק את הופעותיו. ביולי 1970 מת בבית החולים משבץ מוחי. מריאנו לא נישא מעולם. 1937 Ramuntcho 1943 Le Chant de l'exilé 1946 L'Escalier sans fin 1947 Histoire de chanter 1947 Cargaison clandestine 1948 Fandango 1948 Je n'aime que toi 1949 Pas de week-end pour notre amour 1951 Andalousie 1951 El sueño de Andalucia 1951 Rendez-vous à Grenade 1952 Violettes impériales 1953 Paris chante toujours 1953 La Route du bonheur 1955 Quatre jours à Paris 1955 Napoléon 1956 Le Chanteur de Mexico 1956 À la Jamaïque 1956 Printemps à Paris 1958 Sérénade au Texas 1960 Candide ou l'Optimisme au XXe siècle 1964 Les Pieds dans le plâtre מדיה וקבצים בנושא לואיס מריאנו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של לואיס מריאנו (בצרפתית) לואיס מריאנו, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) לואיס מריאנו, באתר AllMovie (באנגלית) לואיס מריאנו, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) לואיס מריאנו, באתר MusicBrainz (באנגלית) לואיס מריאנו, באתר Discogs (באנגלית) לואיס מריאנו, באתר Songkick (באנגלית) לואיס מריאנו, באתר Genius לואיס מריאנו, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
סיביר נובוסיבירסק (הוקי קרח)

מועדון ההוקי קרח סיביר נובוסיבירסק (ברוסית: Хоккейный клуб «Сибирь» Новосибирск) הוא מועדון הוקי קרח רוסי מהעיר נובוסיבירסק שבסיביר המתמודד בחטיבת צ'רנישוב בליגת ההוקי הקונטיננטלית. הישג השיא של הקבוצה הוא העפלה לחצי גמר גביע גגארין בעונת 2014/2015. הקבוצה מארחת את משחקיה בהיכל הקרח המקומי בן 7,000 המושבים. באפריל 2018 מושל מחוז נובוסיבירסק אנדריי טראווניקוב הודיע על בניית היכל קרח חדש לקראת שנת 2023 שעלות בנייתו נאמדת ב-5 מיליארד רובלים. הקבוצה הוקמה בשנת 1962 לאחר מיזוג קבוצות ההוקי קרח "דינמו נובוסיבירסק" ו"חימיק נובוסיבירסק". בתקופה הסובייטית הקבוצה לא הגיעה להישג משמעותי ולא העפילה לליגת העל הסובייטית בהוקי קרח, הקבוצה התמודדה לרוב בליגה הבכירה, אחת מליגות המשנה בהוקי קרח. גם לאחר התפרקות ברית המועצות הקבוצה נכשלה בהגעה להישגים משמעותיים באליפות רוסיה בהוקי קרח. ברם, החל מעונת 2008/2009 הקבוצה נוטלת חלק בליגת ההוקי הקונטיננטלית ובעונת 2015 אף העפילה לחצי גמר גביע גגארין.      ממלא מקום מדיה וקבצים בנושא סיביר נובוסיבירסק בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סיביר נובוסיבירסק סיביר נובוסיבירסק, ברשת החברתית פייסבוק סיביר נובוסיבירסק, ברשת החברתית אקס (טוויטר) סיביר נובוסיבירסק, ביישום טלגרם סיביר נובוסיבירסק, ברשת החברתית אינסטגרם סיביר נובוסיבירסק, ברשת החברתית VK סיביר נובוסיבירסק, סרטונים בערוץ היוטיוב הקבוצה הוקמה מאיחודן של קבוצות ההוקי קרח המקומיות "דינמו" ו"חימיק"
נח עלוני

נח עלוני (1911 - 12 במאי 1984) היה ראש המועצה המקומית קריית מוצקין בין ה-12 בינואר 1958 לבין ה-14 בדצמבר 1959. עלוני נולד בפולין. היה תלמיד ישיבה ובית ספר ערב. הוא עבר גם הכשרה חלוצית בגולה, טרם עלייתו ארצה, בשנת 1933. בארץ הוא שימש כחלוץ בהקמתם של מספר יישובים. במושב שאר ישוב ובמושב כפר חוגלה, הוא שימש בתפקידים ציבוריים - מנהליים. בין השנים 1948–1964 הוא היה עובד הסוכנות היהודית ועסק בקליטת עלייה. בינואר 1958 הוא קיבל מהסוכנות חופשה ללא תשלום, בת שנתיים, כדי לשמש כראש מועצת קריית מוצקין. זאת לאחר שקואליציה במליאת המועצה, שהונהגה על ידי משה גושן ממפא"י הדיחה מראשות המועצה את אריה גרושקביץ מהמזרחי. החל מאמצע דצמבר 1959, שימש בתפקיד גושן עצמו, לאחר שנבחר בבחירות מסודרות. אף על פי שכהונתו של עלוני הייתה קצרה, ניכרה בה תנופת פיתוח בקריית מוצקין. לאחר תום כהונתו, חזר עלוני למלא תפקידים מנהליים בסוכנות ובהמשך בחברות פרטיות ומוניציפליות בירושלים. הוא נפטר בירושלים ממחלה ב-1984. על שמו נקרא רחוב קצר בעיר. נח עלוני, באתר האינטרנט של עיריית קריית מוצקין ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נורית בר-יוסף

נורית בר-יוסף (באנגלית: Nurit Bar-Josef, נולדה ב-1975 בבוסטון) היא כנרת יהודיה אמריקאית, בת לאב ישראלי ואם אמריקאית. בשנת 2001 מינה אותה המנצח ליאונרד סלטקין לקונצרטמייסטר של התזמורת הסימפונית הלאומית של ארצות הברית (הצעירה ביותר שמונתה עד אז לתפקיד זה בתזמורת אמריקאית חשובה). קודם לכן, משנת 1998 עד 2001 הייתה משנה לנגן הראשי של התזמורת הסימפונית של בוסטון ושל תזמורת הטיילת של בוסטון ובעונת 1998-1997 הייתה משנה לנגן הראשי בסקציית הכינור השני של תזמורת סנט לואיס. נורית בר-יוסף למדה במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה אצל אהרון רוזנד ואחר בג'וליארד בניו יורק אצל רוברט מאן. בר-יוסף הופיעה כסולנית עם תזמורות רבות, בהן התזמורת הסימפונית הלאומית, התזמורת הסימפונית ותזמורת הטיילת של בוסטון, תזמורת סנט לואיס ועוד. בנגינת מוזיקה קאמרית הופיעה בפסטיבל המוזיקה הקאמרית של סיאטל, בפסטיבל המוזיקה של אספן, בטנגלווד ועוד. עם זאת, היא אינה רואה את עצמה כסולנית אלא ככנרת, המופיעה מדי פעם כסולנית. מופת הביצוע שאליו היא נושאת עיניה הוא יצחק פרלמן, שאל הקול שלו היא שואפת להשתוות. נורית בר-יוסף הייתה בין מייסדי קבוצת הנגנים הקאמריים של מרכז קנדי ונמנתה עם חברי הקבוצה במשך תשע שנים, כמו כן, היא ממייסדי רביעיית דריידן. היא הופיעה בבית הלבן עם מאסטרו כריסטוף אשנבאך. בר-יוסף נישאה ביולי 2010 לאריך הקשר, נגן בסון. השניים חיים בוושינגטון. נורית בר-יוסף מנגנת בכינור ז'אן באטיסט ויום משנת 1871, בהשאלה מן הספרייה. פרס ראשון בתחרות התזמורת הסימפונית של בוסטון פרס ראשון בתחרות התזמורת הסימפונית של אוניברסיטת וולסלי פרס ראשון בתחרות קורפוס כריסטי לאמנים צעירים פרס ראשון בתחרות הקונצ'רטו של ג'וליארד נורית בר-יוסף, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) נורית בר-יוסף, באתר AllMusic (באנגלית) נורית בר-יוסף, באתר Discogs (באנגלית) וושינגטון ג'ואיש ויק, ריאיון עם נורית בר-יוסף 14 בינואר 2015 ביוגרפיה קצרה של נורית בר-יוסף באתר תזמורת הנוער הפילהרמונית של אמריקה (AYPO) נורית בר-יוסף באתר של רביעיית דריידן ביוגרפיה של נורית בר-יוסף באתר מרכז קנדי וושינגטון ג'ואיש ויק, ריאיון עם נורית בר-יוסף 14 בינואר 2015 נורית בר-יוסף באתר של רביעיית דריידן
Injustice: Gods Among Us

Injustice: Gods Among Us (בתרגום לעברית: אי-צדק: אלים בינינו) הם שני משחקי לחימה, המבוססים על היקום הבדיוני של DC קומיקס וסדרה של חוברות קומיקס בשם זה. המשחקים פותחו על ידי NetherRealm Studios ופורסמו על ידי האחים וורנר עבור פלייסטיישן 3, Xbox 360, Wii U. המשחק הראשון פורסם באפריל 2013 בצפון אמריקה, אירופה, אוסטרליה, וביוני 2013 ביפן. גרסה מורחבת של המשחק, שכותרתו "Injustice: Gods Among Us - Ultimate Edition", שוחררה בנובמבר 2013 עבור פלייסטיישן 3, פלייסטיישן 4, פלייסטיישן ויטה, Xbox 360, ו-Microsoft Windows. המשחק השני יצא ב-2017 ל-פלייסטיישן 4. אפליקציה חינמית למשחק הראשון ואפליקציה בכסף למשחק השני שוחררו גם עבור אנדרואיד ו-iOS. בקומיקס שיצא ב-2013 בשם זה, ביקום מקביל ב-2008 הג'וקר ממלכד את לויס ליין בפצצת אטום וסופרמן בטעות מפעיל אותה ומשמיד את מטרופוליס. ברגע נדיר, אף על פי שתמיד התנגד להרג, סופרמן רוצח את הג'וקר במו ידיו כנקמה. בסיפור המשחק, באמצע קרב בין גיבורי-העל לנבלי-העל של יקום DC של היקום המרכזי חמישה גיבורים (באטמן, גרין לנטרן, אקווה-מן, החץ הירוק ווונדר וומן) ונבל אחד (הג'וקר) נשאבים ליקום המקביל 5 שנים אחרי הפיצוץ וסופרמן האלמן שולט בעולם ביד קשה ורצחנית, עדיין מתאבל על לויס ליין. היחידים שמתנגדים לו הם באטמן (ה"מקומי") ולקס לות'ר, שביקום הזה אינו נבל, כשהם נעזרים בהארלי קווין ובדת'סטרוק. הג'וקר ה"מקומי" המת הפך לקדוש מעונה בגות'אם סיטי, והג'וקר של המציאות האמיתית מנסה למלא את מקומו. ה"סטורי" של המשחק כולל קרבות נגד כפילים מרושעים (כולל הפקח הירוק נגד פקח צהוב מושחת, דמות שלקוחה מקומיקס DC בו קיים יקום ביזארו). ארס פחות מרושע במציאות החלופית. המשחק השני מתרכז ביקום החלופי עם קפיצות בין 2013 ו-2017, שנה בה ברייניאק פולש לכדור הארץ וסופרגירל וסופרמן המרושע מצטרפים ללחימה בו. במשחקי הסמארטפון ישנם קלפי לוחמים, חלקם מבוססים על המשחקים וחלקם על גרסאות קומיקס/קולנועיות/טלוויזיוניות של הלוחמים, ואף על יקומים מקבילים ("Earth 2", "Red Son" ועוד). גם ריידן וסקורפיון ממשחקי "Mortal Kombat" "מתארחים" בגרסאות שונות שלהם. ל-Earth-prime (המציאות שלנו) יש 46 קלפים ול-Earth-injustice יש 24 קלפים. דמויות נוספות: קאטוומן, נייטווינג, ביין, סולומון גרנדי, סינסטרו, הוקגירל, רייבן, סייבורג, צבי הנינג'ה, הלבוי. במשחק השני: גורילה גרוד, הקנרית השחורה, פויזן אייבי, הדחליל. מדיה וקבצים בנושא Injustice: Gods Among Us בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של Injustice: Gods Among Us Injustice: Gods Among Us, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא משחקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סלון (פירושונים)

האם התכוונתם ל... סלון – חדר ראשי וגדול בתוך בית מגורים, שבו מתנהלים חיי הפנאי והחברה של דרי הבית סלון יופי – בית עסק העוסק בטיפוח וקוסמטיקה סלון (אתר אינטרנט) – אתר אינטרנט אמריקאי, המפרסם חדשות ומאמרים סלון (פריז) – תערוכת האמנות של האקדמיה לאמנויות היפות בפריז סלון הסתיו – תערוכת אמנות שנערכה לראשונה בפריז בשנת 1903 סלון מזל – מקום מפגש של פעילים חברתיים שהוקם ב־2001 בתל אביב ונסגר ב־2012 סלון ספרותי – התכנסות של אינטלקטואלים, בעיקר סביב נשות חברה חזקות, לדיון מפרה בנושאים ספרותיים ופילוסופיים
זאב שטיל

זאב שטיל, היה אתלט פולני-ישראלי. אלוף המכביה השנייה (1935), אלוף ישראל ושיאן ישראל במשך שנים רבות (כ-17 שנים), בזריקת דיסקוס. שטיל נולד וגדל בפולין. במכביה הראשונה שנערכה בשנת 1932 זכה שטיל במדליית ארד בזריקת דיסקוס בתוצאה של 40 מטר, אחרי הרי שניידר (48.30 מטר) ודוד אילדמן (41.36 מטר), שניהם מארצות הברית. במכביה השנייה שנערכה בשנת 1935 זכה שטיל במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 38.11 מטר, לפני בלא וייס מצ'כוסלובקיה (36.91 מטר) וטוביה מיורצ'יק מפולין (35.49 מטר) באליפות האתלטיקה הראשונה של ארץ ישראל שנערכה באצטדיון ימק"א ירושלים בסוף נובמבר 1935 זכה שטיל בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 37.65 מטר, לפני אריה אטרמן ממכבי תל אביב (32.21 מטר) ולב גוריון מבר כוכבא ירושלים (32.17 מטר) ומדליית כסף, בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 11.36 מטר, אחרי אריה אטרמן (11.77 מטר) ולפני דב רבינוביץ' ממכבי תל אביב (10.56 מטר). באליפות האתלטיקה של ארץ ישראל שנערכה ברחובות ב-3 באפריל 1937 קבע שטיל שיא ישראלי חדש של 40.56 מטר. שיא זה החזיק מעמד כ-15 שנים ונשבר בשנת 1952 על ידי אורי גלין. ב"אולימפיאדת המזרח הקרוב" בהשתתפות, טורקיה, יוון, מצרים, נבחרת הצבא הבריטי במצרים וארץ ישראל שנערכה בקהיר, במאי 1940 זכה שטיל במדליית כסף בזריקת דיסקוס בתוצאה של 38.10 מטר. זריקת דיסקוס: 40.56 מטר (1937) טבלאות ושיאים של השגי 6 המכביות ושל ישראל, מעריב, 22 באוגוסט 1965 בארץ - באתלטיקה קלה, דואר היום, 16 במרץ 1936 התחרויות לאליפות ת"א באתלטיקה קלה, דבר, 16 במרץ 1936 50 התוצאות הטובות ביותר בכל הזמנים בזריקת דיסקוס, באתר איגוד האתלטיקה בשיראל טבלאות ושיאים של השגי 6 המכביות ושל ישראל, מעריב, 22 באוגוסט 1965 הישגי המכביה השנייה (סכום שני), דואר היום, 7 במאי 1935 נעילת המכביה השניה, הירדן, 9 באפריל 1935 התחרויות לרבנאות א"י באתלטיקה קלה, הַבֹּקֶר, 1 בדצמבר 1935 לאחר ההתחרויות לרבנאות באתלטיקה, הַבֹּקֶר, 6 בדצמבר 1935 אלישע שוחט, 75 שנים לרבַּנָאות הראשונה באתלטיקה - חלק שני, באתר sportweb, ‏18 באוקטובר 2011 כיצד קבלו את האתלטים מא"י במצרים, הַבֹּקֶר, 6 במאי 1940
פטריק אברקרומבי

סר לסלי פטריק אברקרומבי (באנגלית: Sir Leslie Patrick Abercrombie;‏ 6 ביוני 1879 – 23 במרץ 1957) היה אדריכל ומתכנן ערים אנגלי נודע ורב-השפעה שנודע בעולם בעיקר בשל התוכניות לשיקום לונדון לאחר הבליץ בזמן מלחמת העולם השנייה. אחיו של המשורר והדרמטורג האנגלי לסלס אברקרומבי. פטריק אברקרומבי הוכשר להיות אדריכל לפני שהתמנה כפרופסור לתכנון עירוני באוניברסיטת ליברפול בשנת 1915. בשנת 1935 התמנה גם לפרופסור לתכנון עירוני בקולג' האוניברסיטאי של לונדון. אברקרומבי זכה בפרס על הצעות התכנון שהציע בעבור מרכז העיר דבלין, ובהדרגה ביסס את הדומיננטיות שלו כאדריכל בעל חשיבות בינלאומית, דבר שבא לידי ביטוי בתכנון מחדש של הערים: פלימות', הול, באת', אדינבורו ובורנמות', ועוד רבות. אברקרומבי היה מעורב בהקמתה של המועצה לשימור אנגליה הכפרית (CPRE). לאחר הקמתה, בדצמבר 1926, הוא שימש בתפקיד מזכיר המועצה. הוא נודע ביותר בשל התוכניות לשיקום ותכנון מחדש של לונדון לאחר מלחמת העולם השנייה. הוא יצר את תוכנית המחוז של לונדון (1943) ואת תוכנית לונדון רבתי (1944), אשר בדרך כלל מכונות ״תוכניות אברקרומבי״. מדיה וקבצים בנושא פטריק אברקרומבי בוויקישיתוף תמונת של פטריק אברקרומבי באתר הספרייה הלאומית הבריטית פטריק אברקרומבי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) "Sir Patrick Abercrombie | British architect". Encyclopedia Britannica (באנגלית). נבדק ב-2017-05-05.
אורה פטישי

אורה פטישי (נולדה ב-18 בינואר 1945) היא סופרת ישראלית שכותבת רומנים, ספרים לילדים ולנוער וספרי שירה. אורה פטישי נולדה בתימן בשנת 1945 ויחד עם משפחתה הגיעה לישראל בשנת 1949 במבצע "מרבד הקסמים". המשפחה התגוררה במגדיאל. אורה למדה בבית ספר ממלכתי דתי במקום. היא למדה בתיכון "מורשת" בכפר סבא. בגיל 18, התחילה ללמד בבתי ספר יסודיים בעפולה, גבעת המורה והוד השרון. ב-1973 עברה לבאר שבע. למדה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב לתואר ראשון בלשון ובחינוך, ותואר שני בספרות והמשיכה ללמד בבתי ספר תיכוניים. פטישי החלה לכתוב בגיל 17 שירים ובשנות ה-70 וה-80 כתבה מעשיות וסיפורים שהתפרסמו במדורי ילדים ונוער בעיתונים שונים ובמשמר לילדים. היא כתבה את סיפרה הראשון ,"שחר מספר" בגיל 28 במקביל לעבודתה בתיכון ולאחר מכן, כתבה את "מגעים" בסיום התואר הראשון באוניברסיטה. ב-2003 כתבה את הספר "מלכת הכיתה" שהיה לרב-מכר. פטישי ייסדה הוצאת ספרים משלה, טנא אור, בה הוציאה מספר ספרים שכתבה. כיום אורה כותבת ספרי שירים. שחר מספר – קובץ סיפורים לילדים (יעד, 1977) מגעים – רומן אלגורי על אהבת ארץ ישראל (טללים, 1988) מלכת הכיתה – סיפור לבני הנעורים (ספר לכל, 2003) סערות באביב – רומן התבגרות (טנא אור, 2004) ציפור החול – רומן (טנא אור, 2005) אביב עלומיה (טנא אור, 2007) (ספר המשך ל"מלכת הכיתה") בת הקודש – רומן (טנא אור, 2009) גבי מהשכונה – סיפור לבני הנעורים (טנא אור, 2010) שירים ברוח: שירים (גוונים, 2012) ליופי בצלילי הקיום: שירים (גאיה, 2014) מפה לשם משם לפה – שירים (מנדלי ספרים אלקטרוניים, 2016) ידידות במבחן – סיפור לבני הנעורים (קורל, 2017) מראה אמת – סיפור לבני הנעורים (קורל, 2020) אורה פטישי, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" אורה פטישי, ב"לקסיקון הקשרים לספרות ישראלית" כל ספריה של אורה פטישי, לרכישה בפורמט מודפס ודיגיטלי אורה פטישי, דף שער בספרייה הלאומית אורה פטישי, בלקסיקון הספרות העברית החדשה אורה פטישי, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה"
גליה להב

גליה להב היא מעצבת אופנה ישראלית, בעלי בית האופנה לתפירה עילית הקרוי על שמה. להב נולדה בפינסק שבבלארוס ב-1948. ב-1957 עלתה עם הוריה, אחותה התאומה ואחיה הבכור לישראל. למדה בסמינר למורות למלאכת יד ואמנות בגבעתיים ועבדה כמורה לאמנות בבית ספר יסודי באשדוד. ב-1985 פתחה סטודיו לעיצוב אופנה באשדוד והתמחתה בעיצוב שמלות כלה עם קישוטי תחרה ייחודיים. בהמשך עברה לפעול בסטודיו רחב בצפון רחוב דיזנגוף בתל אביב-יפו וב-2015 עברה למבנה בן ארבע קומות ברחוב הרצל בעיר. בית האופנה זכה להצלחה בינלאומית ולו חנויות בתל אביב, לוס אנג'לס, המבורג וכ-70 נקודות מכירה ברחבי העולם. ב-2016 התקבל לפדרציה של החייטות העילית הצרפתית (הוט קוטור) והיה בכך לבית האופנה הישראלי הראשון שהגיע להישג זה. להב נשואה לנתן להב, מנכ"ל חברת יהודה רשתות, הם הורים לשני בנים ובת. מדיה וקבצים בנושא גליה להב בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של גליה להב שחר אטואן, איך הגיעה גליה להב מעיצוב שמלות כלה לשבוע אופנת ההוט קוטור בפריז (וגם לג'יי לו), באתר הארץ, 15 בדצמבר 2016 עדי הגין, ‏גליה להב: ידעתי בדיוק לאן אני רוצה להגיע, באתר onlife,‏ 15 במרץ 2017 טליה לוין, ‏גליה להב: "יש עוד זמן עד שמעצבים צעירים יקבלו כאן כבוד של ממש", באתר onlife,‏ 30 בינואר 2019 גליה להב, ברשת החברתית אינסטגרם איתי יעקב, גליה להב: איך הפכה המורה מאשדוד לאימפריית שמלות בינלאומית?, באתר Xnet‏, 1 ביוני 2016 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
Who Owns My Heart

Who Owns My Heart (בעברית: מי הבעלים של הלב שלי) הוא שיר של הזמרת האמריקאית מיילי סיירוס. השיר יצא לאור ב-22 באוקטובר 2010 כסינגל השני מתוך האלבום השלישי של סיירוס, Can't Be Tamed. באופן כללי, השיר מדבר על מפגש אהבה פוטנציאלי במועדון בלילה. סיירוס תיארה את סצנת המועדון שלדעתה הייתה מורכבת בעיקר מהמוזיקה ומהתאורה העזה וחשבה שזה עלול לגרום לרגשות מזויפים עם האדם שרוקדים איתו. היא אומרת "האם אתם אוהבים את הבן שאתם רוקדים איתו או שזה רק בגלל האווירה?". הווידאו קליפ לשיר בוים על ידי רוברט הלס. הווידאו קליפ יצא ב-20 באוקטובר. הקליפ מתחיל בזה שהיא מתעוררת על מזרן בחדר השינה ואז היא יושבת על קצה האמבטיה ושרה ומתכוננת למסיבה הקרובה ולאחר מכן היא מופיעה במושב אחורי של לימוזינה וברגע שהיא מגיעה למסיבה באחוזה היא רוקדת על שולחן עץ גדול. בהמשך הקליפ היא רוקדת עם הרבה אנשים ברחבת הריקודים ואז הקליפ מסתיים בזה שהיא מתעוררת שוב בחדר השינה שלה. נכון לינואר 2022 לשיר יש למעלה מ-172 מיליון צפיות. סרטון השיר "Who Owns My Heart" באתר יוטיוב Miley Cyrus – Who Owns My Heart (באנגלית), נבדק ב-2020-04-15 Steffen Hung, Miley Cyrus - Who Owns My Heart, austriancharts.at Offizielle Deutsche Charts - Offizielle Deutsche Charts, www.offiziellecharts.de Miley Cyrus - Who Owns My Heart, ultratop.be Gold & Platinum, RIAA (באנגלית אמריקאית)