laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
קורט האמרין

קורט רולנד האמרין (בשוודית: Kurt Roland Hamrin;‏ 19 בנובמבר 1934 – 4 בפברואר 2024) היה כדורגלן שוודי. נכון להיום, הוא המבקיע השישי בטיבו בכל הזמנים בסרייה א' האיטלקית. האמרין נולד בסטוקהולם שבשוודיה. שיחק בראשית הקריירה שלו במועדון המקומי א.י.ק סולנה, אליו הצטרף בעונת 1952-1953. בשנת 1956 הוא עבר לשחק באיטליה במדי יובנטוס, בה שיחק 23 משחקים בעונתו היחידה בקבוצה. אחרי אותה העונה, הוא הצטרף לפדובה, בה כבש 20 שערים ב-30 משחקים. גם בקבוצתו השנייה באיטליה הוא נשאר לשחק רק במשך עונה, וממנה המשיך לפיורנטינה ב-1958, בה שיחק 9 שנים עד שנת 1967. בתשע עונותיו במועדון הופיע ב-289 משחקי סרייה א' בהם כבש 150 שערים. בתקופתו בפיורנטינה הוא זכה עם הקבוצה בגביע האיטלקי פעמיים, ב-1961 וב-1966, ובנוסף זכה עם הקבוצה בגביע אירופה למחזיקות גביע ב-1961 ובגביע מיטרופה ב-1966. הוא עבר לשחק במדי מילאן ב-1967. במילאן שיחק האמרין שתי עונות, בהן זכה באליפות אחת, בגביע האלופות ב-1969 ובגביע אירופה למחזיקות גביע ב-1968. מועדונו האחרון באיטליה היה נאפולי, אליו הצטרף בשנת 1969. ב-1972 סיים האמרין את קריירת המועדונים שלו במועדון השוודי הקטן IFK סטוקהולם. האמרין התיישב בפירנצה אחרי התקופה שלו בפיורנטינה, והמשיך לעקוב אחרי תוצאותיה של א.י.ק, ובדרך כלל היה נוסע לבקר בקיץ בשוודיה על מנת לצפות במספר משחקים של קבוצתו. האמרין שיחק 32 פעמים במדי נבחרת שוודיה, בהן כבש 17 שערים, בין השנים 1953–1965. לרוב השוודים, האמרין זכור בזכות השער שכבש נגד מערב גרמניה בחצי הגמר של מונדיאל 1958. השער קבע את התוצאה 3-1 לטובת שוודיה, שהבטיחה בכך את העפלתה לגמר נגד ברזיל. נפטר ב-4 בפברואר 2024, והיה עד למותו לשחקן האחרון ששיחק בגמר מונדיאל 1958 ונותר בחיים. מדיה וקבצים בנושא קורט האמרין בוויקישיתוף קורט האמרין, באתר Transfermarkt קורט האמרין, באתר WorldFootball.net קורט האמרין, באתר National Football Teams קורט האמרין, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt "Hamrin, 1958 World Cup final's last survivor, dies". BBC Sport (באנגלית בריטית). נבדק ב-2024-03-31.
מוצב אלוף

מוצב אלוף או "תצפית האלוף" היה מוצב של צה"ל על שפת הים התיכון בין הגבול של רצועת עזה לבין מצרים. מטרת המוצב הייתה לאפשר הגנה וחסימה של מעבר כלי שיט ואמל"ח (השלשה) דרך הים בין מצרים לשטחי רצועת עזה וכן מניעת העברת מחבלים דרך הים. בצמוד למוצב מצידו הצפוני היה הכפר השוודי, כפר של פליטים פלסטינים שהוקם ב-1965, בסיוע של גדוד שוודי מכוחות האו"ם ששירתו בגזרה ומכאן בא שמו. המוצב הוקם בשנת 1982 עם השלמת פינוי חצי האי סיני והעברתו לידי מצרים בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים. המוצב הוקם בנקודה הצפונית של גבול ישראל-מצרים בין תחומי השליטה שנקבעו וסומנו בהסכם בין האימפריה העות'מאנית לאימפריה הבריטית בשנת 1906 (ידוע גם כקו עקבה–רפיח). מנקודה זו יצא גם ציר פילדלפי, גדר המערכת והכביש אשר נסלל במקביל לגבול. שם המוצב נקרא על שמו של אלוף משה בר כוכבא. בשנת 1990 הורחבה גדר המערכת סמוך למוצב מציר פילדלפי לאורך החוף ועד לתוך הים. בשנת 1996 התרחשה במוצב "תקרית השחיין" בה ניסו שני שחיינים לחדור למוצב דרך מצרים מהים ונבלמו על ידי לוחמי חיל הים שירו לעברם מעמדות המא"ג המערביות. החל משנת 1997 חיל הים שילב במוצב כח מיוחד של לוחמים שעברו הכשרה בקומנדו הימי כדי לאפשר השגת מודיעין וביצוע פעולות מעבר לגבול באזור רפיח המצרית ועד לשטח מעגנת דיר אל בלח. המוצב שילב באופן קבוע ארבעה לוחמים מיוחדים של חיל הים ומש"ק בדרגת סמ"ר, לצד ארבעה לוחמי חי"ר (נח"ל וגבעתי לסירוגין).בשנת 2000 הכיר חיל הים באופן רשמי בפעילות הייחודית של הלוחמים במוצב זה והעניק להם סיכה ייחודית עבורם. החל משנת 1998 לוחמי חיל הים החלו לעסוק בעבודה מסווגת של מודיעין והכנת הגזרה הדרומית ליציאה של צה"ל מאזור רצועת עזה, שפונתה בשנת 2005 בתוכנית ההתנתקות. המוצב פונה בספטמבר 2005. מוצב טרמית מוצב חרדון דייב אגרס, מעבר למסך הברזל של עזה. סיפור מאת דייב אגרס, באתר "שיחה מקומית", 18 ביוני 2017 דני רובינשטיין, הגבול חוזר לרפיח, דבר, 29 בינואר 1982 דני צידקוני, עיר חצויה - מצוקתם של תושבי רפיח שגבול השלום יחלק את עירם, דבר, 15 בינואר 1982 אבי פרחן ממפוני ימית יניף היום שוב אחרי 20 שנה את דגל הלאום ב\"תצפית האלוף\", באתר ערוץ 7, 26 באפריל 2002 עזרא ינוב, גדר מערכת בחוף רפיח, מעריב, 14 בפברואר 1990 רגעים אחרונים, באתר הארץ, 12 בספטמבר 2005
סמפור (רכבת)

סֶמָפוֹר (מיוונית: σῆμα - סימן, φορέω - לשאת) הוא מתקן מכני המיועד לתת לנהגי רכבת הוראות נסיעה משתנות באופן חזותי. זהו אחד מהאמצעים הראשונים שפותחו לשליטה ובקרה על תנועת רכבות והוא נמצא בשימוש מאמצע המאה ה-18 ועד לימינו, למרות שבמערכות רכבות מודרניות הוא מוחלף במערכות איתות אלקטרוניות כגון סימנורים. הסמפור נמצא בדרך כלל על עמוד בצד המסילה והוא מורכב משני חלקים: זרוע עם צבע בולט (בדרך כלל אדום ולבן) שהזווית שלה ביחס לעמוד יכולה להשתנות. זוג עדשות צבעוניות הנמצאות בסמוך לציר של הזרוע ותנועת הזרוע מזיזה אותן ביחס למקור אור הנמצא מאחוריהן כך שהאור משנה את צבעו. הזרוע משמשת לסימון בשעות היום והאורות הצבעוניים בשעות הלילה כאשר קשה לראות את הזרוע. בעבר, הפעלת הסמפור בוצעה על ידי מערכת מנופים וכבלים שנשלטה ממבנה איתות שעמד בסמוך ומקור התאורה של הסמפור היה מנורת נפט או שמן. אופן פעולה זה דרש נוכחות מתמדת של איש מקצוע (אתת) בסמוך לכל סמפור לאורך רשת המסילות. כיום ניתן לשלוט בסמפורים מרחוק באמצעות מנועים חשמליים ונורות חשמליות מחליפות את מנורות הלהבה הפתוחה. קיימים שני סוגים עיקריים של סמפורים: סמפור רביע תחתון - זרוע הסמפור יכולה להיות ניצבת לעמוד או להצביע כלפי מטה. סמפור רביע עליון - זרוע הסמפור יכולה להיות ניצבת לעמוד או להצביע כלפי מעלה. בשני סוגי הסמפורים הסימון המקובל הוא שכאשר הזרוע ניצבת לעמוד על הרכבת המגיעה לסמפור לעצור במקומה וכאשר הזרוע נוטה מעלה או מטה ניתן להמשיך בדרך. האור שיראה הסמפור יהיה בהתאמה אדום או ירוק. בעבר היה גם שימוש בסמפורים בהם לזרוע היו שלושה מצבים ביחס לעמוד: ניצב - עצור! 45° (כלפי מעלה או כלפי מטה על פי סוג הסמפור) - המשך בזהירות (במהירות מוגבלת). מקביל - המשך. כיום רוב הסמפורים הם בעלי שני מצבים בלבד ולשם הגבלת מהירות או אזהרה ניתן להשתמש בסמפור בצבע שונה (בדרך כלל צהוב) בצירוף עם סמפור רגיל (אם יש מצב בו נדרשת עצירה מלאה) או בלעדיו. בנוסף, קיימים סמפורים לצורכי עיתוק בתחנות רכבת ולהם בדרך כלל זרועות קצרות יותר עם סימון מיוחד להבחנה מהסמפורים של הקו הראשי. רכבת ישראל ירשה את מערכת האיתות של הרכבת המנדטורית שכללה סמפורים מסוג רביע תחתון. המערכת הייתה בשימוש עד לשנות ה-90 ואז הוחלפה בהדרגה על ידי מערכת איתות אלקטרונית המשתמשת בסימנורים.
נחל מלחה

נַחַל מִלְחָה (או וַאדִי אל מַאלִיחְ) הוא נחל איתן בחלקו שנביעתו מתחילה מצפון מערב לטובאס. אורכו של הנחל כ-20 ק"מ ולו אגן ניקוז של כ-90 קמ"ר. הוא יוצא לבקעת הירדן בין מחולה לשדמות מחולה. בנחל זורמים מי מעיינות מלוחים הנובעים בחמאם אל-מליח וכן מי מעיינות מתוקים. חלק מהמעיינות הם מעיינות חמים - 'חמאם אל-מליח'. תוואי הנחל הוא על שבר גאולוגי. ניתן להבחין בו היטב ב"ברך", בזווית של 90 מעלות, בה הכביש עובר נטייה, בעקבות הואדי, מצפון-מערב למערב. הבקעה בה עובר הואדי והכביש, נוצרה כתוצאה מתנועת אנכיות ואופקיות ב"תפר" שבין הלוחות הטקטוניים המצויים משני צידי בקעת הירדן. כתוצאה מהתנועות נמצא כי הצד המזרחי של בקעת הירדן "זז" צפונה יחסית לצד המערבי ומכאן הכיפוף. ליד ה"ברך" היו נראים מוצבים של צבא ירדן שנבנו לאחר הכיבוש הירדני במלחמת העצמאות. הנחל נשפך אל נהר הירדן מדרום למעיין עין סוכות. מדיה וקבצים בנושא נחל מלחה בוויקישיתוף
תחזיקו חזק

"תחזיקו חזק" (באנגלית: "Hold Tight") הוא ספר מתח שכתב הרלן קובן. חברת ההפצה לאור "ידיעות ספרים" ("פרוזה") הוציאה את הספר מתורגם לעברית על ידי המתרגם ירון פריד. זהו הספר העשירי של הרלן קובן שתורגם לעברית. הספר נחשב רב-מכר. נער בן שש עשרה ואם לשניים, שאין שום קשר ביניהם, נעלמים מביתם מבלי להשאיר סימן. גופה שעברה חבלה גופנית וכמעט בלתי ניתנת לזיהוי מתגלה בפח אשפה ברובע זונות ידוע לשמצה. אימייל על מסיבת סמים מוביל לכתובת הלא נכונה. ילד שזקוק להשתלת כליה פותח תיבת פנדורה משפחתית, שאולי עדיף שהייתה נישארת סגורה. הורים מודאגים מרגלים אחר פעילות המחשב האינטימית של בנם המתבגר, שחברו הטוב ביותר התאבד זמן קצר לפני כן. פליטת פה אומללה של מורה בכיתה ה' חורצת גורלות ומאיצה את העלילה לכיוונים בלתי צפויים שאין מהם דרך חזרה. הרלן קובן, מרגלים מבית, באתר ynet, 15 באפריל 2008 תחזיקו חזק, באתר OCLC (באנגלית)
נימפאה כחולה

נימפאה כחולה (שם מדעי: Nymphaea caerulea, נקראת גם נימפאה תכולה או לוטוס כחול) היא צמח-מים רב-שנתי, הגדל במים מתוקים. תפוצתה של הנימפאה היא באזורים הטרופיים של כדור הארץ ויש המזהים אותה עם צמח הנלומבו, שהיה מקודש במצרים העתיקה ומופיע רבות באמנות המצרית הקדומה. גבעוליו מושרשים בקרקעית הבריכה, והצמח בעל פקעת ועלים מעוגלים ודמויי לב אשר צפים על המים. הפרח בצבע לבן-תכלכל ומכאן שמו. עלי הכותרת מחודדים וערוכים בדורים (בצורת עיגולים) מרובים. הגביע בצמח זה משתנה לעלי כותרת, ואלה משתנים לאבקנים. ריבוי האיברים, והמעבר בין עלי הכותרת לאבקנים, מעיד על מוצאה הקדום של הנימפאה. מחקרים הראו שלנימפאה הכחולה יש תכונות פסיכואקטיביות, ויכול להיות ששימשה לטקסים דתיים במצרים העתיקה ובמספר תרבויות דרום אמריקאיות עתיקות. מינון של בין 5 ל-10 גרם גורם לגירוי עדין, שינוי בתהליכי מחשבה, תפיסה חזותית מוגברת וחזיונות עדינים בעין סגורה. פרח זה קרוב לפרח הנלומבו (Nelumbo), הידוע גם כפרח הלוטוס הקדוש. פרחי הנלומבו ופרחי הנימפאה מכילים את האלקואידים נוציפרין (Nuciferine) ואפורפין (Aporphine). תכונות אלו הופכות את הנימפאה אפשרות הגיונית (ביחד עם עוד מספר פרחי לוטוס) בנוגע לפרח שאוכלי הלוטוס המיתולוגיים אכלו בסיפור האודיסאה. בתרבות המודרנית הפרח משמש כדי לרקוח מספר משקאות, כגון משקה חליטה, יין ומרטיני של לוטוס כחול. המתכונים לרוב המשקאות הללו כוללים השריית עלי הכותרת במים עד שלושה שבועות. תה לוטוס נרקח על ידי הרתחת הפרח השלם במים ל-10-20 דקות. בעבר הצמח היה נפוץ בנחל הירקון ובמעיינות אחדים בעמק זבולון ובנחל סעדיה. בגלל זיהום נחלי החוף נפגעה תפוצתו, והיום תפוצתו קטנה. לפיכך, לאחר ניקוי הירקון לקחו זרעים של הצמח מגן המקלט של אוניברסיטת תל אביב, והשיבו אותו לירקון. הנימפאה גדלה גם באזור עמק החולה. בעבר הכינו מפירות הנימפאה קמח לאפיית לחם, ואכלו את שאר חלקיו. כמו כן הפרעונים הקדומים נהגו לאכול את הניצן או את הפרח שגורם לחידוד החושים. מין קרוב לנימפאה הכחולה הוא נימפאה לבנה, הנדירה אף היא בישראל. נימפאה לבנה היא מין שבא מאירואסיה, ואילו נימפאה כחולה היא מין טרופי, שישראל היא גבול תפוצתו הצפוני. נימפאה כחולה, באתר NCBI (באנגלית) נימפאה כחולה, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) נימפאה כחולה, באתר Tropicos (באנגלית) נימפאה כחולה, באתר GBIF (באנגלית) נימפאה כחולה, באתר The Plant List (באנגלית) נימפאה כחולה, באתר IPNI (באנגלית)
לאודגר

לֶאוֹדֶגָר (לטינית: Leodegar) הקרוי גם לז'ה (בצרפתית: Léger;‏ 615 לערך - 2 באוקטובר 679) היה הבישוף של אוטן (Autun) בצרפת בין 754 ל-674 ונחשב בכנסייה הקתולית לקדוש נוצרי ולמרטיר. פירוש שמו הגרמאני הוא מצרף של "leud" (אנשים) ו-"gari" (רומח). לאודגר מילא תפקיד חשוב בפוליטיקת החצר בשלהי הממלכה המרובינגית. לאודגר היה מראשי המתנגדים לאברוין, המיורדמוס של ארמון נויסטריה. הוא היה גם מנהיג הפלג של האצולה האוסטרזית במאבקי הכוח על הנהגת השושלת המרובינגית הנחלשת. בגלל מותו בעינויים הוא הוכרז כקדוש נוצרי, וסמל למאיורים האוסטרזים של הארמון, בני שושלת פפין וארנולף, שהפכו בסופו של דבר לשושלת הקרולינגית. מת בצפון צרפת של ימינו. שרידיו טמונים בפואטייה. ב-681 הוכרז כקדוש ויום חגו מצוין ב-2 באוקטובר. נחשב לקדוש מגן לטוחנים. מדיה וקבצים בנושא לאודגר בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים ובנושא נצרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דגי ריאות

דגי ריאות (שם מדעי: Dipnoi) היא תת-מחלקה בקבוצת דגי הגרם, שהם הן בעלי זימים (כשאר הדגים) והן בעלי ריאות (כמו חוליתנים יבשתיים). תת-מחלקה זו התפתחה מדגי גרם. מדגי הריאות שרדו רק מינים בודדים והם מוגדרים כמאובנים חיים משום שבמשך מאות מיליוני השנים האחרונות, מספר הפרטים החיים ששרדו בכל מין כזה היה כה קטן, עד שבימינו קל יותר למצוא מאובנים של בני מינים אלה מאשר פרטים חיים שלהם. דגי הריאות מהווים חיזוק חשוב לטענה של חוקרי האבולוציה, שעל פיה, מוצאם של החולייתנים השייכים לקבוצת בעלי ארבע רגליים הוא מהדגים. מדגי הריאות התפתחו גם דגי הגרם בעלי שלפוחית הציפה. הקבוצה כוללת שתי סדרות: דגי ריאות אוסטרליים בהם מצוי מין יחיד - דג ריאות אוסטרלי ובעלי שתי ריאות בהם שתי משפחות: דגי ריאות דרום-אמריקאים ודגי ריאות אפריקנים. דגי הריאות חיים במים מתוקים בוציים, שם כמות החמצן מועטה, ועל כן הם נושמים גם מחוץ למים. לקראת העונה היבשה, הדג חופר מחילה. הוא בולע את הבוץ ודוחק אותו החוצה דרך הזימים. אז הוא מפריש סביבו ריר שמתייבש והופך לקפסולה קשה אטומה למים שמגנה עליו מהתייבשות. הוא משאיר פתח קטן לכניסת אוויר. הדג מוריד את קצב חילוף החומרים שלו ב-60%. את מעט האנרגיה לה הוא זקוק הוא צורך מפירוק איטי של שומן ושרירים. כך הוא יכול לשרוד גם 4 שנים. כשיורד גשם, הוא מחלץ את עצמו החוצה. דגי הריאות הם אוכלי כול, בעיקר בשר – הם טורפים דגים אחרים. בשבי, הם מתרגלים לאכול תולעים. כמו אצל מרבית הדגים, ההפריה היא חוץ גופית – הזכר מפריש את זרעו על הביצים אחרי שהנקבה מטילה אותן ונשאר לשמור על הביצים לאחר ההפריה. רביית דגי הריאות בשבי נדירה. תת-מחלקה דגי ריאות (Dipnoi) סדרה דגי ריאות אוסטרליים (Ceratodontiformes) משפחה בעלי ריאה אחת (Ceratodontidae) סוג ומין יחיד דג ריאות אוסטרלי (Neoceratodus forsteri) סדרה בעלי שתי ריאות (Lepidosireniformes) משפחה דגי ריאות דרום-אמריקאים (Lepidosirenidae) סוג ומין יחיד דג ריאות דרום-אמריקאי (Lepidosiren paradoxa) משפחה דגי ריאות אפריקנים (Protopteridae) סוג דג ריאות אפריקני (Protopterus) מין דג ריאות אפריקני משויש (Protopterus aethiopicus) מין דג ריאות מזרח-אפריקני (Protopterus amphibius) מין דג ריאות מערב-אפריקני (Protopterus annectens) מין דג ריאות אפריקני מנומר (Protopterus dolloi) מדיה וקבצים בנושא דגי ריאות בוויקישיתוף animal/Dipnoi דגי ריאות, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) דגי ריאות, באתר ITIS (באנגלית) דגי ריאות, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) דגי ריאות, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) נמצא בעל החיים עם הגנום הגדול ביותר. אביו הקדמון שינה את מהלך האבולוציה, באתר הארץ, 21 באוגוסט 2024 איזה דג יכול לחיות גם כשאין מים?, באתר אנציקלופדיה אאוריקה דג ריאות - Nature Code, באתר Nature Code, ‏12 ביוני 2024 במקומות בהם בונים בתים מבוץ, קורה שיורד גשם ודגים בוקעים מהקיר. Fooled by Nature - Lungfish, סרטון בערוץ "Animal Planet", באתר יוטיוב (אורך: 02:26) ערך זה הוא קצרמר בנושא דגים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ארבעת מלכי המוהוק

ארבעת מלכי המוהוק (באנגלית: The Four Mohawk Kings) וארבעת מלכי העולם החדש (באנגלית: Four Kings of the New World) הייתה משלחת של צ'יפים אינדיאנים שהגיעו מצפון אמריקה לממלכת בריטניה הגדולה בשנת 1710. משלחת ארבעת מלכי המוהוק כללה שלושה צ'יפים משבט המוהוק וצ'יף אחד משבט המהיקן כולם מקונפדרציית האירוקוי. הצ'יפים משבט המהוק היו: "סא גא יית' קווה פיית' טאו" משבט הדוב, המכונה גם "מלך המאגואס", ואשר השתמש גם בשם פיטר בראנט "הו ני יית' טאו נו ראו" משבט הזאב, המכונה גם "מלך הקנוג'אהארי" ואשר השתמש גם בשם ג'ון מקאנוג'הארי. "טי יי הו גא רו" משבט הזאב, המכונה גם "המלך הנדריק" או הנדריק פיטרז". הציף משבט המהיקן היה "אטוו או קואם" משבט הצב, אשר כונה גם "קיסר שש האומות". המשלחת ביקרה את המלכה אן בשנת 1710 ביוזמת פיטר סקיילר. בתחילת דרכה כללה המשלחת חמישה צ'יפים, אולם אחד מהם נפטר במהלך המסע. המשלחת התקבלה בלונדון בכבוד רב, נציגיה הוסעו בלונדון בכרכרות המלכותיות, והם פגשו את המלכה אן בארמון סנט ג'יימס, וכן ביקרו במצודת לונדון ובקתדרלת סנט פול. הנציגים ביקשו סיוע צבאי מבריטניה הגדולה במלחמתם נגד הצרפתים, וכן ביקשו שישלחו מסיונרים לארצם - בקשה שהועברה לארכיבישוף מקנטרברי והובילה לבניית קפלה בפורט הנטר (כיום בג'ונסטאון שבמדינת ניו יורק). לציין ביקור מלכי המוהוק בלונדון נשכר הצייר יאן ורלסט (Jan Verelst) על מנת לצייר את דיוקנאות ארבעת המלכים. הדיוקנאות נתלו בארמון קנזינגטון עד שנת 1977 עת שאליזבת השנייה מלכת קנדה העבירה את הדיוקנאות לספרייה ולארכיב הלאומי של קנדה שבאוטווה. מדיה וקבצים בנושא ארבעת מלכי המוהוק בוויקישיתוף ארבעת מלכי המוהוק
דוכס לנקסטר

דוכס לנקסטר הוא תואר אצולה בריטי, הניתן לעומד בראש דוכסות לנקסטר. מספר אנשים נשאו תואר זה במאות ה-14 וה-15, וכיום הוא שייך למונרך הבריטי. התואר דוכס לנקסטר הוענק מספר פעמים: הפעם הראשונה בה הוענק תואר זה היה ב-6 במרץ 1351. התואר הוענק להנרי מגרוסמונט שהיה הרוזן הרביעי של לנקסטר, ונינו של המלך הנרי השלישי. לדוכס לא היו בנים זכרים, ולכן עם מותו בשנת 1361 בוטל התואר. הפעם השנייה בה נוצר התואר היה ב-13 בנובמבר 1362 עת הוענק התואר לג'ון מגונט, הרוזן הראשון של ריצ'מונד, שהיה בנו הרביעי של המלך אדוארד השלישי. עם מותו של ג'ון, ב-4 בפברואר 1399 עבר התואר לבנו, הנרי מבולינגברוק, דוכס הרפורד. לאחר שהנרי הדיח את ריצ'רד השני ועלה לשלטון כהנרי הרביעי, הפכה הדוכסות לרכוש הכתר, והתואר בוטל. הפעם השלישית בה נוצר התואר היה ב-10 בנובמבר 1399 עת הוענק התואר להנרי ממונמאות', נסיך ויילס - בנו הבכור של המלך הנרי הרביעי. עם הכתרתו של הנרי כהנרי החמישי בשנת 1413 שבה הדוכסות לרשות הכתר. מאז עלייתו לשלטון של הנרי החמישי נותרה דוכסות לנקסטר דוכסות הנפרדת מאדמות הכתר, והיא נחשבת לרכוש הפרטי של מלכי אנגליה (כיום מלכי הממלכה המאוחדת), והמונרך האנגלי נחשב כדוכס לנקסטר. אף שהתואר אמור היה להתבטל לאחר כהונתו של הנרי השישי, מאחר שרק בנים יכולים לרשת אותו ולהנרי השישי לא היו יורשים זכרים ששרדו אחריו, המלך ג'ורג' החמישי הורה על המשך השימוש בתואר.[דרושה הבהרה] כיום דוכס לנקסטר הוא המלך צ'ארלס השלישי (כשמלכה אמו, אליזבת השנייה, היא נשאה בתואר "דוכס" (Duke) ולא "דוכסית" (Duchess)), ובארוחות רשמיות שנערכו בדוכסות, או בארוחות רשמיות שנערכו על ידי גדודי לנקסטר של צבא בריטניה הרימו כוסית לכבוד "המלכה, דוכס לנקסטר" ("The Queen, Duke of Lancaster"). רגימנט דוכס לנקסטר - רגימנט חיל רגלים בריטי הנושא את שם הדוכסות ובראשו המונרך הבריטי (כיום המלך צ'ארלס השלישי). מדיה וקבצים בנושא דוכס לנקסטר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של דוכס לנקסטר (באנגלית) דוכסויות המונרך - מתוך האתר הרשמי של המלוכה הבריטית
דוכסות לנקסטר

דוכסות לנקסטר (באנגלית: Duchy of Lancaster) היא אחת משתי דוכסויות מלכותיות (השנייה היא דוכסות קורנוול) באנגליה. דוכסויות אלה שייכות באופן פרטי למונרך הבריטי. כיום הדוכסות היא למעשה חברה פרטית, המחזיקה שטחי מקרקעין רבים באנגליה וויילס, כאשר מרבית השטחים הם במחוז לנקשייר. בראש הדוכסות עומד דוכס לנקסטר - תואר אותו נושא כיום המלך צ'ארלס השלישי. אדמות רוזנות לנקסטר מקורן בשנת 1265 עת שהמלך הנרי השלישי העניק את האדמות לבנו הצעיר, אדמונד קורצ'בק, הרוזן הראשון מלנקסטר בעקבות החרמת אדמותיו של סימון דה מונפורט, הרוזן השישי של לסטר. בשנת 1266 צורפו לאחוזה גם אדמותיו של רובר דה פרר, הרוזן השישי מדרבי. הפעם הראשונה בה נוצרה דוכסות לנקסטר הייתה ב-6 במרץ 1351, עת הוענק התואר דוכס לנקסטר להנרי מגרוסמונט שהיה הרוזן הרביעי של לנקסטר, ונכדו הגדול של המלך הנרי השלישי. לדוכס לא היו יורשים זכרים, ולכן עם מותו בשנת 1361 בוטל התואר, ואדמות הדוכסות שבו להיות רכוש הכתר. הפעם השנייה בה נוצרה הדוכסות הייתה ב-13 בנובמבר 1362 עת הוענק התואר דוכס לנקסטר לג'ון מגונט, הרוזן הראשון של ריצ'מונד, שהיה בנו הרביעי של המלך אדוארד השלישי. ג'ון מגונט נשא לאישה את יורשת רוזנות לנקסטר, בתו של הנרי מגרוסמונט, וקיבל לחזקתו את אדמותיה, ולכן התאפשר מתן התואר. עם מותו של ג'ון, ב-4 בפברואר 1399 עבר התואר לבנו, הנרי מבולינגברוק, דוכס הרפורד. לאחר שהנרי הדיח את ריצ'רד השני ועם עלייתו לשלטון כהנרי הרביעי, שבה הדוכסות להיות למעשה רכוש הכתר, והתואר בוטל, אולם החוק הראשון שחוקק הנרי הרביעי היה להכריז שדוכסות לנקסטר תישאר רכושו הפרטי, ולא תהא חלק מרכוש הכתר, וכי הדוכסות תעבור במותו לצאצאיו הזכרים. הפעם השלישית בה נוצרה הדוכסות הייתה ב-10 בנובמבר 1399 עת הוענק התואר דוכס לנקסטר להנרי ממונמאות', נסיך ויילס - בנו הבכור של המלך הנרי הרביעי. עם הכתרתו של הנרי כהנרי החמישי בשנת 1413 שבה תואר הדוכס להיות תוארו של המונרך, אולם הדוכסות נותרה רכושו הפרטי של המונרך. מעצם העובדה שדוכסות לנקסטר היא רכושו הפרטי של המונרך, רווחי הדוכסות הם רווחיו האישיים של המונרך, ולא רווחים המהווים חלק מהכנסות הכתר (ההכנסות מאדמות הכתר, המועברות לאוצר המדינה, והמהוות, למעשה, חלק מתקציב בית המלוכה). בשנת 2005, הרווחים של המונרך מהנכסים של דוכסות לנקסטר הסתכמו ב-9,811,000 ליש"ט, ושוויה הכולל של הדוכסות הוערך ב-310,000,000 ליש"ט. מחוז לנקשייר לנקסטר דוכס לנקסטר מדיה וקבצים בנושא דוכסות לנקסטר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של דוכסות לנקסטר דוכסות לנקסטר כדוכסות בבעלות פרטית של המונרך - מתוך האתר הרשמי של בית המלוכה הדוחות הכספיים של דוכסות לנקסטר לשנת 2005
צפיה גורן

צפיה גורן (ד' באלול ה'תרפ"ה, 24 באוגוסט 1925 – כ"ה באייר ה'תשס"ח, 30 במאי 2008) הייתה אשת חינוך ונשיאת אמונה - תנועת האשה הדתית לאומית. אשת הרב שלמה גורן, הרב הראשי לצה"ל הראשון ולימים הרב הראשי לישראל. נולדה בירושלים כבתם הבכורה של שרה והרב דוד כהן ("הרב הנזיר"). את שמה המיוחד נתנו לה הוריה על שם הציפייה לגאולה ולנבואה שאביה שאף אליהן כל ימיו. השם ניתן לאחר שרבו של אביה, רבה הראשי של ארץ ישראל הרב אברהם יצחק הכהן קוק, הסכים לו במכתב מלא רמזים וברכות מפליגות שכתב ממקום חופשתו במוצא. גורן הייתה אחותו הבכורה של הרב שאר ישוב כהן. לדברי גורן, באותה עת טרם נולדו לראי"ה קוק נכדים והוא החשיב אותה כנכדתו הבכירה. בזמן לימודיה בסמינר למורות עבדה במשק ילדים מוצא, מוסד שקלט חלק מילדי טהראן. היא ליוותה את כיתתה עד לטקס בר מצווה חגיגי שנערך בהשתתפות הרבנים הראשיים לארץ ישראל, הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג והרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל. למדה באוניברסיטה העברית בירושלים פסיכולוגיה, חינוך והיסטוריה יהודית. גורן הייתה נשיאת אמונה - תנועת האשה הדתית לאומית וחברה פעילה בה במשך עשרות שנים – בסניף תל אביב, בהנהלה הארצית ובתנועה העולמית. נישאה לרב שלמה גורן, ולזוג נולדו שלושה ילדים: תחיה שפירא – שופטת בבית המשפט המחוזי בתל אביב, דרורית תמרי – פסיכולוגית בתל אביב, ואברהם (רמי) גורן, עו"ד. נפטרה בכ"ה באייר ה'תשס"ח, 30 במאי 2008, ונטמנה בבית הקברות בהר הזיתים, בסמוך לבעלה. היא ובעלה נבחרו לדמויות המופת של החינוך הממלכתי דתי לשנת תשע"ז. 30 לפטירת הרבנית צפיה גורן ע"ה, באתר ערוץ 7, 29 ביוני 2008 כרטיס הקבר של צפיה גורן, באתר הר הזיתים תקוה ויינשטוק, סדר נשים | הרבנית היא צמחונית: מרת צפיה גורן, בת "הנזיר", הולכת בדרכים לא-סלולות, מעריב, 20 ביוני 1958 תרזה איזנברג, מפה לפה | בברכת הרב, דבר, טור 2, 28 ביולי 1981 בריאיון עם בנותיה בעיתון "הצופה" מיום כ"ד בסיון ה'תשס"ח (המוזכר ב"קישורים חיצוניים" בערך זה), מופיע כי תאריך לידתה הוא בג' באלול ה'תרפ"ה (בדיוק עשור לפני פטירת הרב אברהם יצחק הכהן קוק, רבו של אביה). התאריך כאן ננקב לפי הרשום במשרד הפנים.
לה קנאר אנשנה

לֶה קָנָאר אֶנְשֵנֶה (בצרפתית: Le Canard enchaîné, שפירושו "הברווז הכבול") הוא שבועון צרפתי המוקדש לסאטירה ולתחקירים. השבועון יוצא לאור מאז 1915 ולפיכך הוא אחד העיתונים הוותיקים ביותר בצרפת. התחקירים, המאמרים הסאטיריים והקריקטורות עוסקים כמעט כולם בפוליטיקה של צרפת, כשנקודת המבט היא שמאלית באופן מובהק. עיצוב העיתון פשוט: הוא מודפס בשלושה צבעים בלבד, בפורמט ברואדשיט. "לה קנאר אנשנה" נוסד ב-10 בספטמבר 1915 על ידי הזוג מוריס וז'אן מארשל (Maurice et Jeanne Maréchal). השם שניתן לו הוא פרפרזה על שמו של עיתון שייסד ז'ורז' קלמנסו – "L’Homme Enchaîné" ("האדם הכבול"). שמו המקורי של עיתונו של קלמנסו היה "האדם החופשי", אך לאחר שנסגר בידי הצנזורה, ייסד אותו קלמנסו מחדש בשם "האדם הכבול". הבחירה ב"ברווז" נובעת כנראה מהסלנג הצרפתי שבו המילה "ברווז" יכולה להתפרש כ"עיתון", ואולי יש בה רמז לביטוי ברווז עיתונאי. למשך תקופה קצרה אחרי מלחמת העולם הראשונה שינה העיתון את שמו ל"הברווז המשוחרר מכבלים" (Le Canard Déchaîné) כדי להביע תמיכה בביטול הצנזורה על העיתונות בצרפת, אולם ב-1920 חזר העיתון לשמו המקורי. מדיה וקבצים בנושא לה קנאר אנשנה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של לה קנאר אנשנה (בצרפתית) לה קנאר אנשנה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) דב אלפון, הברווז מפאריס, כותרת ראשית, 5 בספטמבר 1984 בריטה זנדברג, דר שפיגל, הברווז שצחק אחרון, באתר הארץ, 11 באוקטובר 2011 ערך זה הוא קצרמר בנושא עיתונים ובנושא צרפת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.