laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אנסטסיוס סינאיטה

אנסטסיוס סינאיטה (לטינית Anastasius Sinaita - או אנסטסיוס מסיני; ? - אחרי 700) היה איש דת וכומר שפעל במאה השביעית כאב המנזר של מנזר סנטה קתרינה שעל הר סיני. אנסטסיוס הוכרז קדוש נוצרי של הנצרות אורתודוקסית והכנסייה הקתולית, היה סופר פורה והוא ידוע בכתביו הרבים בנושאי תאולוגיה והיסטוריה. מעט מאוד ידוע על חייו של אנסטסיוס סינאיטה וזאת אך ורק מליקוט עובדות אוטוביוגרפיות מתוך כתביו. נולד באלכסנדריה למשפחה אמידה. בגיל צעיר הוא הפך לנזיר, ולאחר שנסע לסוריה וירושלים הגיע למנזר סנטה קטרינה בסיני. הוא נשאר שם, ומאוחר יותר הפך לאב מנזר. בכתביו הוא נלחם נגד המונופזיטים ובזכות כך הוכר על ידי הכנסייה כקדוש. הכנסייה האורתודוקסית חוגגת את יומו ב -21 באפריל. יש לעיתים בלבול בינו לבין אנסטסיוס הראשן מאנטיוכיה, שהיה אף הוא כומר וסופר כך שיש עבודות שאין ביטחון מלא מי מבין השניים כתב אותן. ספריו מכסים מגוון רחב של נושאים וחלקם כתובים בסגנון שאלות ותשובות על הדוגמה הנוצרית, ענייני טקסים ודרך חיים הרצויה למאמין. הוא גילה עניין רב בשאלת אופיו של האלוהים ומהות קיומם בני האנוש, ובעיקר במהותו של ישו (כריסטולוגיה). כתביו היו לעיתים שנויים במחלוקת, ולצד פרשנות מקיפה, ייתכן והיו כפופים לצנזורה. מורה דרך (לטינית: Viae Dux) - נכתב בהגנה על תפיסת השילוש הקדוש כנגד תפיסות של מינות ובעיקר המונופיזיטיזם. שאלות ותשובות ( Qaestiones et Responsiones) - מציע עצות שנכתבו במיוחד לקהילה של המאמינים הלא משכילים בנושאים כנסייתיים ומקיף תחומי חיים רבים כגון: נישואים, צדקה, תרומות וכיוצא בזה. ספר זה, האישי בסגנונו, קורע צוהר לחיי היום-יום במאה השביעית וממנו עולים הדים לתחילת התפשטות האסלאם וכיבושי האימפריה המוסלמית. על הבריאה בשישה ימים (Hexaemeron) - ספר זה עוסק בתחום המיסטי בסגנון אלגורי, ובו כותב אנסטסיוס סינאיטה פירוש ביקורתי למיתוס הבריאה התנכי, תוך שהוא נסמך על כתבי קודש נוצריים. החיבור מזהיר מפני קריאת הטקסט התנכי כפשט ומייחס לכתוב משמעות רוחנית עמוקה הדורשת התמסרות והתעמקות. לטענתו של אנסטסיוס, משה רבנו קיבל את השראתו מרוח הקודש, וכתיבתו חרגה מתיאור בריאת העולם הגלוי ועסקה גם בבריאה מחודשת דרך ישו הצלוב. על פי דבריו אדם מייצג את המושיע, וחוה מיצגת את הכנסייה הנוצרית - כלתו הנצחית. השלמות הרוחנית ומהותה הטרנסצנדנטלי של הכנסייה הם הצירים המרכזיים ביצירה. Haldon, John. "The Works of Anastasius of Sinai : A Key Source for the History of Seventh-Century East Mediterranean Society and Belief." In The Byzantine and Early Islamic Near East, Volume I : Problems in the Literary Source Material, edited by A. Cameron and L. Conrad. Princeton: Darwin Press, 1992. Pp. 107-147 . מדיה וקבצים בנושא אנסטסיוס סינאיטה בוויקישיתוף אנציקלופדיה קתוליקה אנסטסיוס סינאיטה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
עצם העצה

עצם העָצֶה או הסקרום (TA:‏ Os sacrum) היא עצם משולשת בבסיס עמוד השדרה. העצה מהווה גם את הגבול העליון והאחורי (פוסטריורי) של אגן הירכיים. העצה קשורה לעצמות הכסל משני צידיה במפרקים הידועים בשם מפרקי העצה והכסל. הכסל היא אחת משלוש עצמות המרכיבות כל חצי אגן. חלקה העליון של העצה קשור לחוליה המותנית החמישית. בין השניים יש מפרק המורכב גם מדיסק בין-חולייתי. זהו אתר המועד לפורענות לפריצת דיסק. החלק התחתון של העצה מכונה חוד (Apex ossis sacri; Apex ossis sacralis) והוא קשור לעצם העוקץ ("עצם הזנב"). אצל האדם, מנח העצה בעמידה אינו ישר אלא אלכסוני. החלק העליון של העצה הוא הקדמי ביותר. ההוראות של המוח עבור כל אזור האגן עוברות דרך מקלעת העצה ששורשיה הם שורשי העצבים המותניים הרביעי והחמישי. בתוך מקלעת העצה העצבים מחליפים ביניהם סיבים שלאחר מכן הופכים שוב לעצבים ראשיים. הללו כוללים את עצב העכוז העליון והתחתון, את עצב השת המעצבב את שרירי הגפיים התחתונות; את העצבים הספינליים (s1,s2,s3) אשר מסייעים בוויסות עשיית הצרכים (צואה ושתן) על ידי שליטה בסוגרים הפנימיים של המעי הגס ושל השופכה, ומעורבים במהלך הזקיפה של הפין אצל גברים ושל הדגדגן אצל נשים. מדיה וקבצים בנושא עצם העצה בוויקישיתוף עצם העצה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אנטומיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מדחס אוויר

מדחס אוויר (באנגלית: Air compressor; מוכר בסלנג העברי "קומפרסור", מהשם של המדחס בלעז: Kompressor) הוא מכשיר שממיר כוח לאנרגיה קינטית על ידי דחיסה של אוויר אותו ניתן לשחרר לפי פקודה. המדחס בנוי מיחידת דחיסה וממיכל לחץ. המשאבה מעבירה אוויר מהלחץ האטמוספירי אל מיכל שממדיו מוגבלים ועל ידי כך מגבירה את הלחץ עליו. האוויר הדחוס נשמר במיכל עד לשימוש בו. המשאבות הנפוצות ביותר לשימוש במדחסי אוויר הן משאבות בוכנתיות בעלות מספר זוגי של בוכנות. הבוכנות נעות ברוטציה הלוך ושוב בתוך צילינדרים, כאשר בנסיגתן הם מושכות איתן אוויר אל הצילינדר ובחזרתם משחררות אותו אל המיכל. שסתומים אל-חוזרים מונעים דליפה. לחץ האוויר במיכל מבוקר כל הזמן וכאשר הוא מגיע לרמה שנקבעה מראש פעולת המשאבה מופסקת. בשימושים תעשייתיים נעשה שימוש במדחסים בורגיים, שבהם שתי בוכנות בצורת בורג, מסתובבות סביב צירן, ובסיבובן הן מזרימות את האוויר למיכל. מדחסים אלו בדרך כלל ממשיכים לעבוד גם כאשר הלחץ במיכל הגיע לרמה הרצויה. לאוויר הדחוס שימושים תעשייתיים רבים. פנאומטיקה צינור לחץ מדיה וקבצים בנושא מדחס אוויר בוויקישיתוף מדחס אוויר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Arthur J. Kidnay, William R. Parrish, Fundamentals of Natural Gas Processing, CRC Press, 2006-06-21. (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא טכנולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גרהאם גרין (שחקן)

גרהאם גרין (באנגלית: Graham Greene ; נולד ב-22 ביוני 1952) הוא שחקן קולנוע קנדי, היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1990 על תפקידו בסרט "רוקד עם זאבים". גרין הוא יליד השבט האינדיאני "אונדיה", נולד בכפר אוסווקאן בשטח שמורת האומות הראשונות שבאונטריו, קנדה וגדל בעיר המילטון, בנם של ליליאן וג'ון גרין. לאחר שסיים את לימודיו, החל גרין לשחק במופעי תיאטרון בקנדה ובאנגליה. לאחר קריירה מקומית במספר סדרות בקנדה, קיבל גרין תפקיד ראשי במערבון של קווין קוסטנר "רוקד עם זאבים". בסרט גילם גרין את דמותו של "ציפור בועטת", הכהן של שבט הסו אשר מסכים לקבל לשבטו את סגן ג'ון דנבאר (קוסטנר), קצין בכיר בצבא האיחוד בשלהי מלחמת האזרחים האמריקנית. על הופעתו בסרט היה גרין מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר. תפקיד זה הוליך אותו להופיע בהפקות הוליוודיות נוספות במהלך שנות ה-90 כגון: "מווריק" של ריצ'רד דונר, "מת לחיות 3" בתור הבלש ג'ו לאמברט ובדרמה של פרנק דרבונט "המייל הירוק" בה הופיע בתור אחד מהאסירים הראשיים. הופעתו בסרט "המייל הירוק", הייתה ההופעה המשמעותית האחרונה שלו, גרין הספיק עוד לשחק בתפקידים קטנים בסרט "טראנסאמריקה" ובסרט ההמשך שובר הקופות של "דמדומים", "דמדומים 2: ירח חדש". בשנת 2017 שיחק בסרט הדרמה "הבקתה" וכן שיחק בדרמה של אהרן סורקין "המשחק הגדול". המהפכה (1985) רוקד עם זאבים (1990) לב הרעם (1992) גשם ללא רעם (1992) קמילה (1994) מווריק (1994) הורים בהזמנה (1994) מת לחיות 3 (1995) חיים חדשים (1997) גרין מייל (1999) Misery Harbour‏ (1999) אבודות והוזות (2001) כלבי השלג (2002) סקינס (2002) טראנסאמריקה (2005) זה עתה נקברו (2007) דמדומים 2: ירח חדש (2009) הבקתה (2017) רוחות קרות (2017) המשחק הגדול (2017) We Are Boats‏ (2018) דרך האשוחית השחורה (2018) A Dark Foe‏ (2020) קרניים ‏(2021) Defining Moments‏ (2021) אמה, הזאב והאריה הגדול (2021) The Performance‏ (2023) Squealer ‏ (2023) משפחת קמבל (1986–1988) חשיפה לצפון (1992–1993) המופע של רד גרין (1994–2006) אקדח של איש מת (1997) Wolf Lake‏ (2001) אל המערב (2005) התנגדות (2013–2015) לונגמייר (2014–2017) גוליית (2019) 1883 (2022) האחרונים מבינינו (2023) אקו (2024) מדיה וקבצים בנושא גרהאם גרין בוויקישיתוף גרהאם גרין, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) גרהאם גרין, באתר AllMovie (באנגלית) גרהאם גרין, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
גונג פו (מושג)

קונג פו או גוֹנג פוּ (מסינית מפושטת: 功夫, פין-יין: gōngfu) הוא מושג סיני המתאר מומחיות בדיסציפלינה. במערב המושג משמש כשם כללי לאמנויות לחימה סיניות, שגיאה שהפכה לנפוצה בעקבות סרטיו של ברוס לי וסרטים אחרים שהופקו בהונג קונג וכונו במערב "סרטי קונג פו". בסין נהוג להשתמש במושג כדי לכנות מיומנות ברמה גבוהה בכל תחום, במיוחד בהקשר של אמנויות סיניות קלאסיות, כמו קליגרפיה, קדרות וחליטת תה. לדוגמה, השיטה הסינית לחליטת תה נקרא גונג-פו צ'ה. המונח הסיני המשמש לתיאור אמנויות לחימה שמקורן בסין הוא וו-שו (סינית: 武術, פין-יין: wǔshù). התו הסיני "גונג" (功) משמעו "שליטה", "מצוינות" או "מאמץ" והתו "פו" (夫) משמעו "אדם". מאמר בעברית אודות ההיסטוריה של הקונג פו הסיני גונג פו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא סין. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ניקולוז ברתשווילי

ניקולוז בָּרַתַשווילי (בגאורגית: ნიკოლოზ ბარათაშვილი‏; 4 בדצמבר 1817 – 21 באוקטובר 1844), היה משורר גאורגי. אחד מראשוני המשוררים הגאורגים שאימץ את הנציונליזם המודרני עם הרומנטיזם האירופי והביא את הניחוח האירופי לספרות הגאורגית. למרות מותו המוקדם והמורשת הספרותית הקטנה של פחות מארבעים שירים ליריים, פואמה ארוכה ומספר מכתבים פרטיים, נחשב ברתשווילי למשורר הגאורגי הרומנטי הבולט ביותר. ברתשווילי הידוע בכינוי החיבה טאטוֹ (ტატო) נולד בטביליסי שבפלך טביליסי, בירת מלכות המשנה של הקווקז. אביו, הנסיך מליטון ברתשווילי (1795-1860) היה אציל מרושש שעבד במנהלה הרוסית. אימו, אפמיה אורבליאני (1801-1849), הייתה אחותו של המשורר הגאורגי הגנרל גריגול אורבליאני ונצר אחרון של המלך ארקלה השני. ברתשווילי סיים את חק לימודיו בגימנסית האצילים בטביליסי בשנת 1835. אחד ממוריו היה סולמון דודאשווילי, פילוסוף ליברל ופטריוט גאורגי. האיכות הטרגית של שירתו הייתה תוצאה של חייו הטראומתיים האישיים כמו גם של המצב הפוליטי במולדתו באותם ימים. בהיותו תלמיד בית ספר, נאלץ לחזות בכישלון הקונספירציה האנטי-רוסית בשנת 1835 של אצילי גאורגיה, שאותה אהד. הוא נאלץ לראות את אובדן התקווה האחרונה לעצמאות, כמו רבים מהקושרים, ולהשלים עם האוטוריטה הרוסית. הקינה על העבר האבוד ועל נפילת שושלת הילדים קיבלה את ביטויה בשירתו הרומנטית. המחסור בכסף מנע ממנו מלהמשיך את לימודיו באוניברסיטאות הרוסיות. בנוסף לזה, הצליעה שלו, פגיעה פיזית מוקדמת, מנעה ממנו שירות צבאי כפי שרצה. בסופו של דבר החל ברתשווילי לעבוד בשרות הבירוקרטיה הרוסית ושרת כפקיד מן השורה בעיר גנג'ה מוכת המחלות שבאזרבייג'ן. אהבת חייו, הנסיכה אקתרינה צ'בצ'בדזה, דחתה אותו ונישאה לדוד דאדיאני, נסיך מגרליה. ברתשווילי מת בגנג'ה ממלריה בעודו בגיל 27. איש לא התאבל על מותו והוא נותר לא ידוע במותו. ההכרה ביצירתו התעכבה זמן רב ורק דור המשוררים הבא גילה את שירתו מחדש. הוא התפרסם לאחר מותו, בין השנים 1861-1876, בהערצה. בשנת 1893, הועברה גופתו של ברתשווילי מגנג'ה ונקברה מחדש בטביליסי בחגיגה לאומית. בשנת 1938 הועברה גופתו לפנתאון מתאצמינדה בטביליסי. המפתח להבנת השקפת עולמו של ברתשווילי ניתן למצוא בפואמה ההיסטורית בֶּדי כָּרתליסָה (ბედი ქართლისა, "הגורל של כארתלי" או "הגורל של גאורגיה", 1839). קינה רהוטה ומלאת השראה על ביש המזל של גאורגיה באותם ימים. דונלד ראיפילד (2000), הספרות הגאורגית: היסטוריה, עמ' 297, ISBN 0700711635, (באנגלית) ניקולוז ברתשווילי, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ניקולוז ברתשווילי, באתר MusicBrainz (באנגלית) ניקולוז ברתשווילי, באתר Discogs (באנגלית) בשנת 1948, יצא לאור בצרפת, עיתון בינלאומי המתמחה ב"לימודי גאורגיה", בשם בדי כרתליסה על שם הפואמה. העיתון נוסד על ידי המהגרים הגאורגים, שהיגרו מברית המועצות, ופעל עד לשנת 1984.
לה גראן ופור

לה גראן ופור (בצרפתית: Le Grand Véfour) היא מסעדת העילית הראשונה בפריז. לה גראן ופור נפתחה בפאסאז' פלה רויאל ב-1784 בידי אנטואן אוברטו, כקפה דה שארטר ונרכשה ב-1820 בידי ז'אן ופור שכינה אותה מסעדת ופור, שם שנשאר מאז. ופור פרש אחרי שלוש שנים, ומכר את המסעדה לז'אן בואסייה. רשימת הלקוחות הקבועים במהלך המאות כוללת את שמות נכבדים בתרבות והפוליטיקה הצרפתית, ביחד עם tout-Paris. רוטב מורניי היה אחד המאכלים הראשונים שהוגשו בגראן ופור. המסעדה הייתה סגורה בשנים 1905–1947 ונפתחה מחדש בידי השף רמון אוליבר, כשז'אן קוקטו עיצב את התפריט. אוליבר החזיר את המסעדה לימי גדולתה והיא הייתה שוב מוקד משיכה לנכבדי צרפת, עד שאוליבר עזב את המסעדה ב-1983. המסעדה, עם התפאורה הנאוקלאסית שבה מראות גדולות ומסגרות מוזהבות וקירות supraportes מצוירים המשיכה במסורת של הגסטרונומיה באותו מיקום, "מעוז חדור בהיסטוריה של המטבח הצרפתי הקלאסי". ב-1991 נטל את המושכות כשף גי מארטן (נולד ב-1957, סאבואה עילית) והמסעדה הגיעה לפסגת ההכרה הקולינארית וזכתה בשלושה כוכבים ממדריך מישלן ובתשעה עשר נקודות במדריך הגו מיו. המסעדה נכללת במדריך השולחנות הגדולים בעולם. כשהמסעדה הפסידה אחד משלושת הכוכבים שלה בשנת 2008 תחת גי מארטן שעבד עבור קבוצת טטינג'ה, התפרסמה הידיעה בכותרות החדשות. ב-2011 מחזיקה המסעדה בשני כוכבים במדריך מישלן האדום. כעבור עשרים שנה מארטן רכש את המסעדה. אביטל ענבר, תענוגות פאריס, הוצאת בבל, מארס 2003. עמודים 63, 68, 105, 106, 111-110. Larousse Gastronomique, Clarkson Potters Publishers, New York, 2001, p. 573. Guy Martin, Vegetables, Ici La Pr, 2002. Guy Martin (Actor), Lionel Boisseau (Director) Guy Martin: Portrait of a Grand Chef, DVD ,2011. מדיה וקבצים בנושא לה גראן ופור בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של לה גראן ופור כתבות על מסעדת לה גראן ופור באתר dininginfrance.com Elizabeth Sharland, A Theatrical Feast in Paris: From Molière to Deneuve 2008:40ff, "Le Grand Véfour". A compliment to the aristocratic landlord, the duc de Chartres, soon to be known as Philippe-Égalité. Rebecca L. Spang, The Invention of the Restaurant: Paris and Modern Gastronomic Culture, pp. 6, 64, 182, 187, 206, 220, 224, 226, 238f and 245. אביטל ענבר, תענוגות פאריס, הוצאת בבל, מרץ 2003, עמוד 110 Sharland 2008:41. Little brass plaques mark favorite seats of notables like Colette and Victor Hugo. Les étoiles du Grand Véfour" (הקישור אינו פעיל) אביטל ענבר, 110 Frommer's Guide ענבר, שם מסעדת לה גראן ופור במדריך השולחנות הגדולים בעולם (הקישור אינו פעיל) The third star, awarded Olivier in 1953 and lost with his departure, had been regained in the 2000 Guide Michelin("Les étoiles du Grand Véfour"). (הקישור אינו פעיל) ^ International Herald-Tribune,, "Grand Vefour restaurant in Paris loses third Michelin star" 3 March 2008 (הקישור אינו פעיל)
מלון קריון

מלון קריון (בצרפתית: Hôtel de Crillon) בפריז הוא אחד ממלונות הפאר העתיקים ביותר בעולם, ומדורג כבעל הרמה הגבוהה ביותר של "חמישה כוכבים דה-לוקס" בהתאם לשיטת המדד הנהוגה כיום. המלון מכיל 103 חדרי אורחים ו-44 סוויטות. הוא ממוקם בקצה המזרחי של שדרות שאנז אליזה ובקצה הצפוני של כיכר הקונקורד כבניין מספר 10. הטרקלינים הציבוריים של המלון מעוטרים בשלל חפצים אמנותיים עתיקים - שטיחי קיר רקומים, נברשות, רהיטים מוזהבים, פסלים מהמאות ה-17 וה-18, שידות, וכיסאות בסגנון שהיה אופנתי בתקופת שלטונו של לואי ה-16 על צרפת. סוויטת ליאונרד ברנשטיין שבקומה העליונה של המבנה, מוקפת במרפסת המשקיפה על פריז, וגם מכילה כמה מהפסנתרים של המנצח. המלון מצוי באחד משני בנייני אבן תואמים, שביניהם מפריד רי רואיאל, אשר נבנו בשנת 1758 בידי הארכיטקט לואי פרנסואה טרוּאָר שקיבל את המשימה מידי לואי החמישה עשר, מלך צרפת. בתחילה נבנו שני הבניינים על מנת לשמש את משרדי הממשלה והמזרחי שבהם משמש עד לעצם היום הזה (2010) להיות מפקדת ה-Royale, חיל הים הצרפתי. אולם, הבניין המערבי נהפך למלון פאר בו ביקרה כעבור זמן קצר מארי אנטואנט וחברי האליטה שלה. היא לקחה שם שיעורי פסנתר. בשנת 1788, פרנסואה-פליקס-דורותה ברטון דה באלב, רוזן קריון, רכש את המלון, אלא שזה הוחרם זמן קצר לאחר מכן בידי ממשלת המהפכה הצרפתית. לבסוף הושב לידי משפחתו של הרוזן קריון, שניהלה אותו עד לשנת 1907, ובאותה שנה החל לעבור שיפוץ מחודש שארך כשנתיים בידי ארגון "חברת הלובר" ("Société du Louvre"), תחת השגחת הארכיטקט גבריאל-איפוליט דטאייר. כיום, באמצעות החברה "קבוצת מלונות הקונקורד" ("Concorde Hotels Group"), מלון קריון הוא עדיין חלק מ-"חברת הלובר" שמניותיה נסחרות בבורסה של פריז, והוא מצוי תחת שליטת חברת ההחזקות של משפחת טטינג'ה, כמו גם היותה של אן-קלייר טטינג'ה יושבת ראש הוועד המנהל של החברה. בשנת 1918, במהלך סיור ביקורת, שהה במלון הגנרל האמריקני ג'ון פרשינג כמו גם סגן מזכיר הצי האמריקני, פרנקלין דלאנו רוזוולט. שנה לאחר מכן, במהלך ועידת השלום בפריז (1919) שהו בקריון הנשיא וודרו וילסון וכל המשלחת האמריקנית שליוותה אותו. הטרקלין צויד בטלפונים אותן ניהלו האמריקאיות המפורסמות הדו-לשוניות, הידועות בשם "Hello Girls". למעלה מעשרים שנה לאחר מכן, במהלך כיבושה של צרפת במלחמת העולם השנייה, השתלט על המלון הפיקוד העליון הצבאי הגרמני. נשיאים אמריקנים אחרים ששכנו במלון היו תאודור רוזוולט, הרברט הובר וריצ'רד ניקסון. המלון מוצג בסצנת הפתיחה של הרומן "ראבלשטיין" ("Ravelstein") של סול בלו. מדי שנה מתקיים בקריון נשף צדקה בשם "Bal des Débutantes". אביטל ענבר, תענוגות פאריס, הוצאת בבל, מארס 2003, תל אביב, עמ' 235, 272, 276-274. מדיה וקבצים בנושא מלון קריון בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מלון קריון (באנגלית) אתר רשת המלונות (אורכב 06.02.2016 בארכיון Wayback Machine) אתר נשף הצדקה מלון קריון, ברשת החברתית פייסבוק מלון קריון, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מלון קריון, ברשת החברתית אינסטגרם
מולי סימס

מולי סימס (באנגלית: Molly Sims; נולדה ב-25 במאי 1973) היא דוגמנית ושחקנית אמריקאית. סימס ידועה במיוחד בשל הופעותיה בגיליון בגדי הים של ספורטס אילוסטרייטד ובשל תפקידה בתור דלינדה דליין בסדרה "לאס וגאס" (2003–2008) של רשת NBC. מולי סימס נולדה במוריי (אנ'), קנטקי ב-25 במאי 1973 לג'ים ודוטי סימס. בילדותה היא גרה במייפילד (אנ'), קנטקי, ולאחר מכן שבה עם משפחתה למוריי, כדי שאביה יוכל להמשיך לעבוד בחברת הספרים שלו. יש לה אח גדול, טוד. היא ממוצא גרמני מצד אמה ואנגלי וצ'רוקי מצד אביה. לאחר סיום לימודיה בבית הספר התיכון מוריי (אנ') ב-1991, סימס נרשמה לאוניברסיטת ואנדרבילט כדי ללמוד מדעי המדינה. ב-1993, כשסימס הייתה בת 19, היא עזבה את לימודיה כדי לקדם קריירה בדוגמנות. היא הופיעה על השער של גיליון ווג ספרד מאפריל 1997 ובגיליון של ווג פריז בספטמבר 1999. בשנת 2001 סימס הייתה הדוגמנית הדוברת של "אולד נייבי". היא הופיעה בגיליון בגדי הים של ספורטס אילוסטרייטד בשנים 2000, 2001, 2002, 2004 ו-2006, כמו גם השתתפה מספר פעמים בתוכנית "House of Style" של MTV. בגיליון לשנת 2006 של המגזין ספורטס אילוסטרייטד, היא הופיעה בתמונה כשהיא לובשת ביקיני בעיצובה של סוזן רוזן בשווי 30 מיליון דולר שהיה עשוי מיהלומים. בשנים 2003–2008 סימס הופיעה כדלינדה דליין בכל חמש העונות של הסדרה "לאס וגאס". כמו כן, היא הופיעה במספר סרטים קומיים כגון: "יס מן", "הפנתר הוורוד 2" ושיחקה בשנת 2006 בקומדיית הספורט "חמים על הספסל" שביים דניס דוגן. ב-6 בדצמבר 2008 הופיעה סימס בווידאו "Jizz in My Pants" של להקת "The Lonely Island". בשנת 2009 שיחקה בסרט הקומדיה "מעודדים צמודים" של וויל גלאק. סימס היא תומכת של "Friends of El Faro", ארגון שמתנדב ומסייע לגייס כספים ל- Casa Hogar Sion, בית יתומים בטיחואנה, מקסיקו. היא הנחתה את שני אירועי גיוס הכספים האחרונים ומבקרת בבית היתומים בקביעות. ב-2009 היא יצאה עם השחקן אהרון אקהרט. ב-24 בספטמבר 2011 היא נישאה למפיק הקולנוע סקוט סטאבר (אנ'), בטקס שנערך בכרם בעמק נאפה. לבני הזוג שלושה ילדים, שני בנים ילידי 2012 ו-2017; ובת ילידת 2015. מדיה וקבצים בנושא מולי סימס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מולי סימס מולי סימס, ברשת החברתית פייסבוק מולי סימס, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מולי סימס, ברשת החברתית אינסטגרם מולי סימס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מולי סימס, באתר AllMovie (באנגלית) מולי סימס, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) מולי סימס, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) מולי סימס ב-Fashion Model Directory האתר של Friends of El Faro הביוגרפיה של מולי סימס Molly Sims Jazzed Everett, Cristina (November 19, 2009). "Love happens! Molly Sims confirms she is dating Aaron Eckhart" Daily News (New York).
חתולים

האם התכוונתם ל... חתול הבית – בעל חיים טורף מבוית, מהסוג חתול ממשפחת החתוליים חתול רחוב – כינוי לחתולים הגרים ברחובות הערים חתוליים – משפחה של בעלי חיים בסדרת הטורפים חתול (סוג) – סוג במשפחת החתוליים המחולק למספר מינים: חתול בר (Felis silvestris) - ממנו בוית חתול הבית חתול חולות (Felis margarita) חתול ביצות (Felis chaus) חתול שחור-רגל (Felis nigripes) חתול מדבר סיני (Felis bieti) קאטס (מחזמר) – מחזמר מאת אנדרו לויד ובר קאטס (סרט, 1998) – סרט המבוסס על המחזמר קאטס (סרט, 2019) – סרט המבוסס על המחזמר
וילה פוסקארי

וילה פוסקארי (איטלקית: Villa Foscari) היא אחת הווילות הכפריות שבנה האדריכל האיטלקי אנדראה פלאדיו באזור ונטו שבצפון איטליה, בגמבררה די מירה, בנפת ונציה (Gambarare di Mira). הוילה ידועה גם בכינוי וילה מלקונטנטה (Malcontenta - "חסרת שביעות הרצון"). הווילה תוכננה ונבנתה לפי הזמנתם של האחים ניקולו ואלוויזה פוסקארי. היא בנויה על גדות התעלה היוצאת מנהר ברנטה, סמוך ללגונה שמעברה האחר שוכנת העיר ונציה. מבחינה זו, הווילה איננה וילה חקלאית, בדומה למרבית הווילות האחרות שבנה פלאדיו באזור ונטו, אלה וילה עירונית (villa suburbana) ששימשה לארוח, לייצוג, ועל-מנת לבטא את מעמדם של בעלי המקום. הבנייה הסתיימה בשנת 1560. וילה פוסקארי הוכרזה על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית במסגרת ההכרזה על הווילות הפלדיאניות בוונטו. תוכנית המבנה פורסמה על ידי פלאדיו בספרו "ארבעת הספרים על אודות האדריכלות". בניגוד למרבית הווילות האחרות שבנה פלאדיו, וילה פוסקארי היא מבנה גבוה הבולט מאוד בשטח. הדבר נעשה מטעמים מעשיים, כדי להגן על קומת האדון (piano nobile) מן הסכנה של עליית מי הלגונה הסמוכה, בדומה למה שמתרחש, לעיתים, בעיר ונציה. לשם כך קומת השירותים גבוהה מאוד יחסית למקובל בווילות האחרות. גובהה הרב של הווילה משווה לה מראה של ארמון עירוני. לוילה מבואה גדולה וגבוהה, הבולטת מקו חזית הבניין. היא עשויה כמקובל, במתכונת של חזית מקדש רומאי, עם שישה עמודים גבוהים הנושאים גמלון משולש ובו קבוע סמל המשפחה. העלייה אל המבואה נעשתה שלא כרגיל בגרם מדרגות מרכזי, אלא באמצעות שני גרמי מדרגות צדדיים ארוכים וסימטריים. בעוד הבסיסים והכותרות היוניות עשויים אבן, בנויים העמודים מלבנים. הכוונה הייתה להשאיר אותם כך ולא לצפות אותם בכיור לבן. כך נוצר ניגוד מעניין בין הלבנה האדומה לבין האבן והטיח הלבנים, שהיה חידוש אצל פלאדיו, אותו יישם גם בעמודים הקולוסאליים בבניין קפיטניאטו שבמרכז העיר ויצ'נזה. פרופיל מערכת הקורות שמעל לעמודים נמשך גם סביב הבניין. קומת האדון, כמקובל, היא בעלת חלונות מלבניים גבוהים. לקומה שמעליה חלונות רבועים, והיא קומת מגורים נוספת ולא מרחב שנועד לאחסון תוצרת חקלאית כמקובל בווילות החקלאיות. מעל קומה זו מצוי כרכוב נוסף המקיף את הבניין, ולבסוף גג גמלוני. במרכז קומת האדון שוכן האולם המרכזי (salone) שהוא בעל מתאר דמוי צלב, והוא גבוה מאוד ומקורה בקמרונות צולבים. בחזית האחורית של הבניין אין מבואת עמודים. במרכז החזית שלושה חלונות מלבניים ומעליהם חלון תרמאלי גדול, ואלה הם הפתחים המחדירים אור רב להארת האולם המרכזי. בציורי עיטורי הפרסקו של האולם המרכזי החל בטיסטה פרנקו, ומשנפטר המשיך בעבודה בטיסטה ונציאנו. הווילות הפלדיאניות בוונטו אנדראה פלאדיו, ארבעת הספרים על אודות האדריכלות, תרגם לעברית רוני רייך בצירוף מבוא, הערות ומפתחות, הוצאת זמורה-ביתן-דביר, 1999, עמ' 144. Bruce Bucher, Andrea Palladio, The Architect in his Time, Abbeville Press, New-York, 1998, pp. 144-149. מדיה וקבצים בנושא וילה פוסקארי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של וילה פוסקארי (באיטלקית ובאנגלית) ספר שני, פרק 14, עמ' 70.
אובל

אובל או סְגַלְגַּל הוא שמן של צורות מישוריות אחדות, הדומות למעגל פחוס (אך אינן אליפסה). השם "אובל" נגזר מהמילה הלטינית ovum, שפירושה ביצה. גוף הסיבוב של אובל קרוי אובואיד, וצורתו דומה לזו של ביצה. תכונות משותפות לכל העקומות הקרויות אובל: זו עקומה גזירה בכל נקודותיה, פשוטה (אינה חותכת את עצמה), קמורה, סגורה ומישורית. לעקומה יש ציר סימטריה אחד לפחות. צורה זו בנויה מקשתות של שני מעגלים בעלי רדיוסים שונים. הקשתות מתחברות זו לזו בנקודה שבה המשיקים להן נמצאים על קו ישר אחד, כך שהחיבור רציף וגזיר. כל נקודה על פני האובל שייכת לאחת משתי קשתות שרדיוסן קבוע. לאובל זה, בדומה לאליפסה, שני צירי סימטריה, גדול וקטן. אובל פשוט יותר לבנייה הוא זה המורכב משני חצאי עיגול המחוברים ביניהם בשני ישרים מקבילים, שהמרחק ביניהם שווה לקוטר העיגול. גם לאובל זה שני צירי סימטריה, גדול וקטן. בניגוד לאליפסה ולאובל הבנוי מקשתות של שני מעגלים, שבהם אין שלוש נקודות הנמצאות על קו ישר אחד, אובל מהסוג שלפנינו מכיל שני קטעים ישרים. מספר דוגמאות נוספות אובל הבנוי משני חצאי עיגול המחוברים בישרים מקבילים אובל עם ציר סימטריה יחיד ביצה אליפסה אובל קאסיני מדיה וקבצים בנושא אובל בוויקישיתוף אובל, באתר MathWorld (באנגלית) כלומר חלק וללא שפיצים
דרייק

האם התכוונתם ל... דרייק (מוזיקאי) (אוברי דרייק גרהאם; יליד 1986) – ראפר קנדי אדווין דרייק (1818–1880) – האדם הראשון שקדח ושאב נפט בארצות הברית אלפרד דרייק (1914–1992) – שחקן תיאטרון וזמר אמריקאי טד דרייק (1912–1995) – כדורגלן ומאמן כדורגל אנגלי ניק דרייק (1948–1974) – זמר, פסנתרן וגיטריסט בריטי פרנסיס דרייק (~1540–1596) – מגלה ארצות, פיראט ויורד ים אנגלי בן התקופה האליזבתנית פרנק דרייק (1930–2022) – אסטרונום אמריקאי, פיתח את נוסחת דרייק מעבר דרייק – מצר ים באורך 800 קילומטרים בין כף הורן שבצ'ילה לאיי שטלנד הדרומיים הסמוכים לאנטארקטיקה, קרוי על שם פרנסיס דרייק מפרץ דרייקס – מפרץ לחופי קליפורניה, ארצות הברית, קרוי על שם פרנסיס דרייק נוסחת דרייק (משוואת דרייק) – נוסחה המעריכה את מספר הציוויליזציות החיזריות ביקום שיכולות ליצור קשר עם האנושות, שקרויה על שם מפתחהּ פרנק דרייק טלוויזיה וקולנוע דרייק וג'וש – קומדיית מצבים ששודרה ברשת ניקלודיאון בשנים 2004–2007 וירה דרייק – סרט דרמה בריטי–צרפתי משנת 2004 אחרות לודוויג פון דרייק – דמות מונפשת של ברווז (דודו של דונלד דאק) מאת וולט דיסני בובי דרייק – שמו האמיתי של אייסמן, דמות בדיונית של גיבור-על ביקום מארוול קומיקס