laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מרכז ז'ורז' פומפידו

מרכז ז'ורז' פומפידו (בצרפתית: Centre Georges-Pompidou) הוא מרכז תרבות עירוני בפריז, המשמש משכן לספרייה ציבורית ומוזיאון לאמנות מודרנית. הכיכר הענקית שלידו הפכה לאתר תוסס של מופעי רחוב מכל הסוגים. המבנה קרוי על שמו של ז'ורז' פומפידו, נשיא צרפת בסוף שנות ה-70. חלק מהפריזאים קוראים למרכז גם "בובור" על שם הרובע שבו הוא נמצא. המבנה האדריכלי נבחר לאחר תחרות גדולה בין אדריכלים רבים. בסופו של דבר הוא תוכנן על ידי האדריכלים רנצו פיאנו וריצ'רד רוג'רס בסגנון היי-טק. הבניין מעוצב כך שכל מערכותיו והצנרת שלו חשופות ותלויות בחוץ. המערכות לאוורור, להובלת מים, חשמל, ביוב וגז, וכן גרמי המדרגות, תלויים על הקירות החיצוניים ואינם מוצנעים בתוך הקירות כמקובל. הצנרת צבועה לפי תפקודה. בראש הבניין נמצאות מסעדה יוקרתית בשם "ז'ורז'" ומרכז לתצפית על גגות העיר. עיצובו של המבנה עורר דיון ציבורי נרחב. הוא אף זכה לכינוי "בית הזיקוק של פריז" בפי תושבי פריז שהתנגדו לו. מדיה וקבצים בנושא מרכז ז'ורז' פומפידו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מרכז ז'ורז' פומפידו (בצרפתית) מרכז ז'ורז' פומפידו, ברשת החברתית פייסבוק מרכז ז'ורז' פומפידו, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מרכז ז'ורז' פומפידו, ברשת החברתית אינסטגרם מרכז ז'ורז' פומפידו, ברשת החברתית LinkedIn מרכז ז'ורז' פומפידו, סרטונים בערוץ היוטיוב מרכז ז'ורז' פומפידו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מרכז פומפידו (פריס), דף שער בספרייה הלאומית מנור בראון, כך למדו הצרפתים להפסיק לשנוא ולהתחיל לאהוב את מרכז פומפידו, באתר Xnet‏, 7 בנובמבר 2017 נעמה ריבה, 40 שנה למרכז פומפידו בפריז: עיר בין שמרנות למודרניות, באתר הארץ, 3 בדצמבר 2017 גיל קיסרי, ביקור אצל המפלצת של פאריס, מעריב, 20 במאי 1977 ג'ולי ו' איוביין The Wall Street Journal, ‏איך הפך מוזיאון פומפידו לאחד מהסמלים הידועים והשנויים במחלוקת של פריז?, באתר גלובס, 6 בנובמבר 2022 ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיאונים ובנושא פריז. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שורו (מוזיקה)

שוֹרוּ (בפורטוגזית: Choro; בכי) או שוריניו (בכי קטן) הוא ז'אנר מוזיקלי פופולרי ברזילאי שמקורו במאה ה-19. למרות משמעות השם המרמזת על עצבות, הקצב תוסס ושמח, הדורש מיומנות טכנית ושליטה מלאה בכלי בו מנגנים, לצד יכולת אלתור. חליל, מנדולינה וקווקיניו (כלי נגינה הדומה לגיטרה קלאסית עם חור עגול במרכזו) מבצעים את הסולו. כלי נגינה נוספים, כמו גיטרה, קלרינט ופאנדיירו מוסיפים לקצב. כתוצאה מביטול העבדות בברזיל נוצרה אוכלוסיית נגנים חדשה שהנמנים עליה היו חסרי השכלה מוזיקלית ונהגו לנגן בצוותא. השפעת שילובם של מוזיקת הריקודים הסלוניים וכלי נגינה שהגיעו מאירופה עם בית המלוכה השפיעו על קבוצה זו והביאו להיווצרות הז'אנר. בשנת 1870 ארגן ז'ואקים קלדו, נגן חליל, מלחין ופרופסור בקונסרבטוריון, קבוצת נגנים איכותית ובה שתי גיטרות, קווקיניו וחליל, בו נשף בעצמו. נגני כלי המיתרים ביצעו נגינה מאולתרת במתכוון, מעין דו-שיח בין נגינת הסולו לבין נגינת הלווי. מאפיינים אלה נשמרים עד היום בנגינת השורו. על אף שרק בעשור הראשון של המאה ה-20 הוכר השורו כז'אנר מוזיקלי, קלדו נחשב כאחת הדמויות החשובות בהתפתחותו. בשנות ה-20 של המאה ה-20 הלחין הייטור וילה לובוס 16 יצירות של מוזיקה קלאסית אשר הוקדשו לשורו, בהן ניתן להתרשם מאיכות הז'אנר. בברזיל מציינים את "יום השורו הלאומי" ב-23 באפריל. מדיה וקבצים בנושא שורו בוויקישיתוף Chorole - אנסמבל השורו הישראלי Clube do Choro de Israel - בית השׁוֹרוּ הישראלי Choro Ensemble - אתר ובו מוזיקת שורו
כנסיית וסילי הקדוש

קתדרלת ההשתדלות שעל התעלה (ברוסית: Собо́р Покрова́ на рву), הידועה יותר בשמה השני כנסיית וסילי המבורך (Собо́р Васи́лия Блаже́нного) או קתדרלת וסילי הקדוש, היא כנסייה אשר ממוקמת בקצה הדרומי של הכיכר האדומה, ליד מגדל ספאסקיה של הקרמלין, במוסקבה בירת רוסיה. בנייתה הוזמנה בידי איוואן האיום והיא נבנתה בין השנים 1555 ל-1561, כדי להנציח את כיבוש קאזאן. הקתדרלה, שאינה גדולה במיוחד, בנויה מתשע כיפות בעלות בסיס משותף. היא נקראת על שמו של וסילי, קדוש נוצרי אורתודוקסי-רוסי, הקבור בתוכה. בשנת 1588 בנה הצאר פאודור איוואנוביץ' קפלה נוספת בצדה המזרחי של הקתדרלה, מעל לקברו של וסילי. האגדה מספרת כי איוואן ניקר את עיני האדריכלים פוסטניק יאקובלב, כדי שלא יוכלו לבנות עוד דבר המשתווה ביופיו לקתדרלה. נראה כי האגדה איננה נכונה כיוון שפוסטניק בנה את הקפלה הצפון מזרחית של כנסיית וסילי הקדוש, שנים מאוחר יותר. בחצר שלפני הקתדרלה עומדת אנדרטת מינין ופוז'ארסקי לזכר דמיטרי פוז'ארסקי וקוזמה מינין, שליכדו את צבא המתנדבים הרוסי, כנגד הפולשים הפולנים, ב"תקופת הצרות" במאה ה-16 ובמאה ה-17 המוקדמת. הפסל הוקם תחילה בכיכר האדומה, אולם, לאחר שהפריע למצעדי המפלגה הקומוניסטית בכיכר, הועבר למתחם הקתדרלה בשנת 1936. בסמוך מצפון לקתדרלה ובתחומי הכיכר האדומה, ניצבת בימה עגולה הידועה כלובנויה מייסטו (Лобное место). היום נחשבת הקתדרלה, לצד אתר תיירות מן המעלה הראשונה, לאחד הסמלים הלא־רשמיים של העיר מוסקבה ושל רוסיה כולה. מדיה וקבצים בנושא כנסיית וסילי הקדוש בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של כנסיית וסילי הקדוש (ברוסית) אתר האינטרנט הרשמי של כנסיית וסילי הקדוש (ברוסית) כנסיית וסילי הקדוש, ברשת החברתית פייסבוק כנסיית וסילי הקדוש, ברשת החברתית אינסטגרם ג'יימס ה' בילינגטון The Wall Street Journal, ‏מאחורי הסמל של הכיכר האדומה במוסקבה, באתר גלובס, 31 באוגוסט 2023 אודות הכנסייה (ברוסית) אודות הכנסייה (באנגלית) אודות הכנסייה (ברוסית) מצלמת רשת כנסיית וסילי הקדוש, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא כנסיות ובנושא מוסקבה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פיטול

פִיטוֹל (באנגלית: Phytol) היא מולקולה ליניארית המשמשת לייצור ויטמינים E ו-K1 וכן חלק אינטגרלי מהכלורופיל. מולקולה זו שומנית ומאוד הידרופובית. היא אינה מסיסה כלל במים אך מסיסה ברוב הממסים האורגניים. פיטול מקנה לכלורופיל את ההידרופוביות הרצויה על מנת להיכנס לקרום התא ולהיקשר שם לחלבונים הקשורים בתהליך הפוטוסינתטי. קיים סוג אחד בלבד של מולקולת פיטול, הזהה בכל הסוגים השונים של מולקולת כלורופיל. מדיה וקבצים בנושא פיטול בוויקישיתוף פיטול, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא ביולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פנטה

האם התכוונתם ל... "פֵנְטָה" – השם המסחרי של תרופה המכילה פֵנְטָנִיל פָאנְטָה – משקה תוסס בטעם תפוזים אחר ליאון פָּאנֶטָה (יליד 1938) – פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמזכיר ההגנה של ארצות הברית
תכתיב וינה

תכתיב וינה המכונה גם בוררות וינה השנייה (בגרמנית: Wiener Schiedsspruch; ברומנית: Dictatul de la Viena; בהונגרית: Bécsi döntések; באיטלקית: Secondo arbitrato di Vienna) היה פסק בוררות בסכסוך בין רומניה להונגריה שניתן ב-30 באוגוסט 1940 על ידי גרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית. קדמו לתכתיב דיונים בין הונגריה ובין רומניה אשר התנהלו בטורנו סברין והעלו חרס. בדיונים אלה תבעו ההונגרים כ־70,000 קילומטרים רבועים משטח רומניה. התכתיב הוצג לשתי המדינות בנפרד. על פי תכתיב וינה נקבעו מחדש הגבולות בין רומניה ובין הונגריה: חלק גדול מטרנסילבניה, 43,492 קילומטרים רבועים, יעבור לריבונות הונגרית. שינוי הגבולות העביר יותר מ־2,600,000 תושבים מריבונות אחת לריבונות שנייה. שתי המדינות הביעו את אכזבתן מהתכתיב. בעקבות התכתיב חל שינוי שלטון ברומניה. ב-6 בספטמבר 1940 הודח קרול השני, מלך רומניה, וקם המשטר הלאומי-לגיונרי בהנהגת הגנרל יון אנטונסקו. אנטונסקו ביקש לערער על התכתיב ואמר זאת גם לאדולף היטלר, אך האחרון הסתפק בהבטחות בלתי מחייבות על אפשרות לעיון מחדש בעתיד. לאחר מלחמת העולם השנייה, בחוזה השלום שנחתם בין רומניה ובין הונגריה, בוטל התכתיב על כל סעיפיו והגבול החזר לקדמותו. יהודי צפון טרנסילבניה, כחלק מן האוכלוסייה הכללית של החבל, עברו לריבונות הונגרית כתוצאה מפסק הבוררות. מרביתם נשלחו להשמדה במהלך 1944 לאחר שהונגריה נכבשה על ידי הגרמנים. היסטוריה של רומניה היסטוריה של הונגריה: תקופת העוצרות ומלחמת העולם השנייה מדיה וקבצים בנושא תכתיב וינה בוויקישיתוף Textul “arbitrajului“ de la Viena (ברומנית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אמנות והסכמים ובנושא מלחמת העולם השנייה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בוררות וינה

האם התכוונתם ל... בוררות וינה הראשונה – קביעת גבולות הונגריה עם סלובקיה על ידי גרמניה הנאצית ואיטליה של מוסוליני. בוררות וינה השנייה – קביעת הגבול בין הונגריה ובין רומניה על ידי גרמניה הנאצית ואיטליה של מוסוליני.
מרדכי אבישי

מרדכי אבישי (24 בספטמבר 1931 – 30 באוקטובר 2004) היה סופר עברי, מבקר, עיתונאי, מתרגם ועורך ישראלי. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. מרדכי אבישי נולד בסתיו 1931 בימבול, שבבולגריה. עם סיום לימודיו בבית הספר התיכון בבולגריה בשנת 1948 עלה לישראל כראש קן בשומר הצעיר, השתהה בקיבוץ בית אלפא, ויצא לשירות סדיר בצה"ל. לאחר שחרורו עבד במשרד האוצר, והחל את כתיבתו העיתונאית בעברית, בעיתוני ישראל. הוא כתב מאמרי ביקורת על ספרים וסופרים יהודים מרחבי העולם, וכן פרסם ראיונות עם סופרים. בד בבד עם כתיבתו למבוגרים, תרגם עיבד ופרסם מעשיות עם לילדים ולנוער, מאוצר המעשיות של עמי הבלקן ואמריקה הלטינית. מרדכי אבישי עבד שנים רבות ביומונים "מעריב" ו"על המשמר", חיבר מונוגרפיות על סופרים יהודים, וכן כתב זיכרונות ילדות ונעורים משל עצמו. אבישי נהרג ב-30 באוקטובר 2004 בתאונת דרכים, בן 73 במותו. משורר היחפנים: חייו ויצירתו של מאקסים גורקי, תל אביב: עידית, תש"ך 1960. בין עולמות: על סופרים וספרים, תל אביב: עידית, תשכ"ב. בדרכי יבשת: מסע באירופה, תל אביב: אל"ף, תשכ"ו. יוצרו של זורבה: קאזאנצאקיס ביצירתו ובמאבקיו, תל אביב: אל"ף, תשכ"ז. שרשים בצמרת: יוצרים בספרות העברית, תל אביב: אל"ף, תשכ"ט. קולות ושיח: יוצרים יהודים בספרות-העולם, תל אביב: אל"ף, תשל"ז. רוחות ממרחקים: פרקי עיון בספרות-העולם, תל אביב: אל"ף, תש"ם 1980. בין עכשיו ואתמול: ארצות וערים, נופי-ספרות, יהודים, תל אביב: ספרית מעריב, תשמ"ז 1987. שבילים ומרחבים: מארצות הצפון לדרום הרחוק, תל אביב: י' גולן, תשנ"ב 1992. שערים ברוח: סופרים עבריים ויהודים בספרות העולם, תל אביב: י' גולן, 1993. בין תוהו וחטא: ספרות רוסית בגלגוליה, תל אביב: י' גולן, 1994. יחיד ויחד בצבעי הזמן: סופרים וגיבוריהם, תל אביב: י' גולן, 1995. שיבה לנופים גנוזים: בין ילדות לנעורים; איורים: ג'ורג' יונס, תל אביב: י' גולן, תשס"א 2001. (אוטוביוגרפיה) סיפורי עם בלקניים; תרגם ועיבד: מרדכי אבישי; ציורים: אשר קלדרון, תל אביב: רשפים 1962. (הדפסה נוספת: תל אביב: י' גולן, 1995) השמש הקונדור וגלגל הזהב: סיפורים ואגדות מאמריקה הלאטינית; בחר ותרגם: מרדכי אבישי, תל אביב: י' גולן, 1993. אבישי מרדכי באתר WorldCat Identities רשימת הפרסומים של מרדכי אבישי, בקטלוג הספרייה הלאומית מרדכי אבישי, דף שער בספרייה הלאומית מרדכי אבישי, בלקסיקון הספרות העברית החדשה מרדכי אבישי, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" מרדכי אבישי, ב"לקסיקון הקשרים לספרות ישראלית" יוסף פרידלנדר, מרדכי אבישי, בעל המסות, מעריב, 20 ביוני 1969 מפרי עטו: הזקן שבחבורה: במחיצתו של גרשם שופמן, מעריב, 15 באוגוסט 1969 בין אירוניה לפיוט: (במלאת שנה למות ג. שופמן), מעריב, 6 ביולי 1973 אוהב היהודים: 50 שנה למות הסופר הרוסי מאקסים גורקי, מעריב, 27 ביוני 1986 מרדכי אבישי, חוש מידה צ'כי / שיחה, באתר nrg‏, 23 ביוני 2000 ד"ר יוסף נדבה, נופי-ספרות ססגוניים, מעריב, 20 באפריל 1962; מ. אג"ף, "בין עולמות", חרות, 27 באפריל 1962. ישראל דליות, ספר קלוש על יוצר גדול: מונוגרפיה עברית על "יוצרו של זורבה", מעריב, 24 בפברואר 1967. אביב עקרוני, "שרשים בצמרת", דבר, 16 בינואר 1970. יערה בן-דוד, על סופרים יהודים בעולם, דבר, 19 באוגוסט 1977; ס' פרוז'אנסקי, 'על סופרים יהודים כותבי לעז', מאזנים מד (תשל"ז 1977), 432–433. חיים נגיד, עיון ראשון | ביקורת על קלסיקונים, מעריב, טורים 1–2, 29 באוגוסט 1980; אבי-טנא, דפדוף ראשון | מבחר אישי, דבר, טור 5, 28 בנובמבר 1980.
מגידו

מגידו הייתה עיר במערב עמק יזרעאל, בצפון ארץ ישראל. האם התכוונתם ל... תל מגידו – אתר ארכאולוגי, תלה של העיר הקדומה מגידו. שנהבי מגידו – אוסף של שנהבים מחוטבים שנמצאו בחפירות הארכאולוגיות בתל מגידו. מטמון מגידו (אנ') - מטמון תכשיטים בן 3,100 שנה שהתגלה בתל מגידו (‏אוצר מגידו‏ (Q6809101)). מגידו (קיבוץ) – קיבוץ בעמק יזרעאל, סמוך לתל מגידו, המשתייך למועצה האזורית מגידו. מועצה אזורית מגידו – מועצה אזורית באזור רמות מנשה. בקעת מגידו – הבקעה המרכזית של עמק יזרעאל. מנחת מגידו – מנחת תעופה בעמק יזרעאל. צומת מגידו – צומת מרכזי בעמק יזרעאל, נקרא על שם התל והקיבוץ הסמוכים. בית הסוהר מגידו – בית סוהר, סמוך לצומת מגידו. מגידו (סדרת טלוויזיה) – סדרה תיעודית על חייהם של אסירים בכלא מגידו. כנסיית מגידו (אנ') - כנסייה עתיקה, שנתגלתה בשטח כלא מגידו (‏כנסיית מגידו‏ (Q16933094)) מגידו - שמורה ביוספרית בישראל (‏מגידו‏ (Q54828111)) אישים גור מגידו – עיתונאי ישראלי נמרוד מגידו – מתמטיקאי ישראלי-אמריקאי רפאל מגידו – אדריכל ישראלי קרב מגידו (פירושונים)
סקופן

סקופן (בפארואזית: Skopun; בדנית: Skopen - שניהם נהגים "סקופֶן") היא עיירה בחופו הצפוני של האי סאנדוי ("אי החול") באיי פארו, והיישוב השני בגודלו באי. בסקופן מתגוררים 499 תושבים (31 בדצמבר 2002). אזור סקופן היה מיושב החל מימי הביניים אולם העיירה נוסדה רק ב-1833. תושבי העיירה התפרנסו מדייג, ועל כן בתי העיירה נבנו בסמוך לקו המים. ב-1897 נבנתה הכנסייה של העיירה מעצים שנלקחו מהכנסייה הישנה של וסטמנה. בשנת 1918 נבנתה דרך המובילה אל סקופן ומקשרת אותה אל סאנדור - דרך זו הייתה הדרך הראשונה שנבנתה באיי פארו. נמל העיירה סקופן נבנה בשנת 1926 והורחב מספר פעמים לאחר מכן. הרחבה עיקרית בוצעה בשנת 1982. היער בקרבת העיירה נפגע בהוריקן בשנת 1988. העיירה מקושרת במעבורת לבירת האיים טורסהאבן. מבט מכיוון סקופן לעבר הסקופנארפיורד'ור (Skopunarfjørður) והסטור. המעבורת המקשרת את סנדוי וסטריימוי עוצרת בסקופן. מדיה וקבצים בנושא סקופן בוויקישיתוף Faroeislands.dk: Skopun מידע ותמונות. אתר רשמי (פרואזית) מפות ומידע מזג אוויר.
סאנדור (איי פארו)

סאנדור (בפארואזית: Sandur, בדנית: Sand - "חוף החול") הוא כפר ורשות מקומית לחופו הדרומי של האי סאנדוי שבאיי פארו, ובו מתגוררים 599 תושבים נכון לסוף 2004. הכפר, שהוא הגדול ביישובי סאנדוי, נמצא על חצי אי בין אגם גרותוסוואטן (Gróthúsvatn) שבצפון-מערב לאגם סאנדסוואטן (Sandsvatn) בדרום-מזרח. החוף, שעל שמו נקראת העיירה, הוא החוף היחידי באיי פארו שבו יש חול. סאנדור שימש מקום מושבה של מועצת הת'ינג שהתכנסה מדי שנה. חפירות ארכאולוגיות במקום גילו שרידים של כנסיית עץ מהמאה ה-11. בשנת 1863 בעת שהורחבה חצר הכנסייה התגלה במקום מטמון סאנדור - 98 מטבעות כסף מהמאה ה-11, מחציתם מגרמניה. בשנת 1989 גילתה חפירה ארכאולוגית בית קברות ויקינגי ובו שלד שלם של אישה, עימה נטמנו שלושה חרוזי ענבר, חרוז מזכוכית כחולה וסכין. בית הקברות מעיד על קיומו של יישוב ויקינגי באי. אל היישוב ניתן להגיע מהבירה טורסהאבן באמצעות מעבורת עד סאנדסוואטן ומשם בדרך מס' 30. סאנדור מהווה מרכז לתיירים המבקרים באי, שמרביתם באים אליו לדיג ספורטיבי כמו גם לטיולי הליכה בטבע. מטמון סאנדור מדיה וקבצים בנושא סאנדור בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סאנדור סאנדור - מידע ותמונות אתר רשמי של משרד התיירות
מטמון סאנדור

מטמון סאנדור הוא מטמון של 98 מטבעות כסף שהתגלה בעיירה סאנדור באיי פארו בשנת 1863. המטמון ככל הנראה הוטמן בין 1070 ו-1080 והוא מטמון המטבעות הגדול ביותר שהתגלה באיים. ייחודו של המטמון לא רק בעתיקות המטבעות אלא במוצאם - שכן הוא מעיד על היקף הסחר של הויקינגים במאה ה-11 בכלל והיקף הסחר של איי פארו בפרט. כיום מוצג המטמון במוזיאון הלאומי הפארואזי (Føroya Fornminnissavn) בבירת האיים טורסהאבן. המטמון התגלה בשנת 1863 על ידי קברן שחפר קבר בבית הקברות של סאנדור. הקבר היה צריך להיות עמוק במיוחד, שכן עמדו להיטמן בו שני קורבנות דבר. הקברן גילה בחפירה את שרידי המזבח של הכנסייה הראשונה שנבנתה בסאנדור (הכנסייה השנייה שנבנתה באיים). ככל הנראה הייתה זו כנסייה פרטית של חקלאי או סוחר עשיר, וייתכן שהמטמון היה שייך לו. המספר הרב של המטבעות מגרמניה מעיד על סחר עם גרמניה (ככל הנראה סחר בצמר פרוזאי). מטבעות מאנגליה: 3 מטבעות שהוטבעו בימי המלך אתלרד השני (978–1013 ו-1014–1016). 9 מטבעות שהוטבעו בימי המלך קאנוט הגדול (1016–1035), אחד מהם מטבע שזוייף באותה עת. 3 מטבעות שהוטבעו בימי המלך הרולד קל הרגליים (1035–1040). 8 מטבעות שהוטבעו בימי המלך אדוארד המודה (1042–1066). מטבע מזויף שאינו ניתן לזיהוי. מטבע אחד מאירלנד שאינו ניתן לתארוך מדויק. ככל הנראה משנת 1050 לערך. מטבעות מדנמרק: 2 מטבעות שהוטבעו בימי הארדיקאנוט (1035–1042) מטבע מהתקופה שבין 1050 ו-1095. 2 מטבעות מזויפים: 17 מטבעות שמקורן מנורווגיה: מטבע מתקופת מלכותם של מגנוס הראשון והאראלד השלישי (1046–1047). 2 מטבעות שהוטבעו בתקופת האראלד השלישי (1047 - 1066). 4 מטבעות מתקופת מלכותם של מגנוס השני ואולף השלישי (1066–1069) 10 מטבעות שלא ברורה תקופת הטבעתם. ייתכן שמדובר במטבעות מתקופת אולף השלישי. 50 מטבעות שמקורם בגרמניה: מטבע מתקופת קונראד השני (1024–1039). 2 מטבעות מתקופת ברונו השלישי מברנזוויק (1038–1057). מטבע מתקופת תאודריק מלוריין (959–1032). מטבע שהוטבע על ידי הבישוף אברהארד הראשון מאגוסברג (1029–1047) ועליו דמותו של קונראד השני. 1 מטבע שהוטבע על ידי הבישוף ברנולד מאוטרכט (1027–1054). מטבע מאוטרכט (כיום בהולנד). מטבע מברייזך. מטבע מצלה. מטבע מדוונטר (כיום בהולנד). מטבע מדואיסבורג. מטבע מגוסלר. מטבע מהויה (אנ'). מטבע ממגדבורג. מטבע מרמאגן. מטבע משפייר. מטבע מטיל (כיום בהולנד). מטבע מווירצבורג. 29 מטבעות שלא זוהו. מטבע מהונגריה שהוטבע על ידי המלך אישטוון הראשון (997–1038). המוזיאון הלאומי של איי פארו (אורכב 24.10.2005 בארכיון Wayback Machine) (אתר בפארואזית).
הופעה

הופעה, בתחום אמנויות הבמה, הוא אירוע שבו אמן (שחקן, זמר, רקדן וכדומה) או קבוצה של אמנים, מציגים יצירה (או יצירות) בפני קהל. בדרך כלל, האמנים עורכים חזרות קודם לכן. לאחר ההופעה, נהוג כי הקהל מביע את שביעות רצונו מההופעה, באמצעות מחיאות כפיים (אם כי נוהג זה הוא תלוי תרבות, ומשתנה ממקום למקום). לפעמים הקו המפריד בין השחקן לבין הקהל עשוי להיות מטושטש, כמו למשל ביצירות שמשלבות "השתתפות קהל" שבהן צופים בקהל (חלקם או כולם) מעורבים בהפקה (לדוגמה: הופעה של קוסם, שמעלה לבמה מתנדב מהקהל או סטדנאפיסט שמקיים דיאלוג עם צופה). הופעות תיאטרון מתקיימות, לרוב, אחת ליום, או במרווחים קבועים אחרים. הופעות יכולות להיות מוצגות בחללים המיועדים לכך (כמו אולם תיאטרון או קונצרט), או בחלל לא קונבנציונלי, כגון תחנת רכבת תחתית, ברחוב, או בבית מגורים של מישהו. דוגמאות לסוגות של הופעות: בלט מחול מופע רחוב קונצרט מחזמר אופרה אופרטה רסיטל הופעות מוזיקליות, כגון קונצרט או רסיטל, מתקיימות לרוב באולמות קונצרטים או במקום פתוח, ועשויים לדרוש מהקהל לשמור על שקט במהלך ההופעה, או לחלופין - לעודד את הקהל לשיר ולרקוד ביחד עם המוזיקה. מחזה פנטומימה סטנד-אפ להטוטנות קרקס מיצג מופע קסמים בהופעות חיות (מוזיקה, תיאטרון, מחול, אופרה ועוד) מקובל להשתמש בציוד ובשירותים שונים, כגון: תפאורה, תאורה, הגברה, וידאו, אפקטים מיוחדים, תחבורה, תלבושות, איפור ועוד, על מנת לשכנע את היושבים בקהל שאין שום מקום אחר, בו היו מעדיפים להיות באותו הרגע. להופעות חיות יש היסטוריה ארוכה של שימוש בתאורה, הגברה, תלבושות ועוד, ולאורך השנים נעשו שימושים בטכניקות ובטכנולוגיות שונות, הקשורים והתלויים זה בזה, על מנת להעצים את האפקט של ההופעה החיה. Espartaco Carlos, Eduardo Sanguinetti: The Experience of Limits,(Ediciones de Arte Gaglianone, first published 1989) ISBN 950-9004-98-7. Philip V. Bohlman, Marcello Sorce Keller, and Loris Azzaroni (eds.), Musical Anthropology of the Mediterranean: Interpretation, Performance, Identity, Bologna, Edizioni Clueb – Cooperativa Libraria Universitaria Editrice, 2009. Platz, F.; Kopiez, R. (2013). "When the first impression counts: Music performers, audience, and the evaluation of stage entrance behavior". Musicae Scientiae. 17, No. 2: 167–197. doi:10.1177/1029864913486369. בידור אלבום הופעה "Projected Scenery Effects" in Burris-Meyer and Cole, Scenery For The Theatre (Little, Brown and Co. 1938, pp. 246-7). Wilfred, T., Projected Scenery: A Technical Manual (1965). http://www.entertainmentcargo.com/toolbox-usefullinks.html (archive copy of the webpage) מדיה וקבצים בנושא הופעה בוויקישיתוף Brown, Ju; Brown, John (2006). China, Japan, Korea Culture and Customs. North Charleston: BookSurge. p. 55. ISBN 1-4196-4893-4.{{cite book}}: תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link) Thornbury, B. (1997). The Folk Performing Arts: Traditional Culture in Contemporary Japan. Albany: State University of New York. p. 12. ISBN 0-7914-3255-6.
יושקר-אולה

יושקר-אולה (ברוסית ומארי: Йошкар-Ола, בתרגום ממארי: העיר האדומה) היא עיר ברוסיה, בירת רפובליקת מארי אל. נמצאת על הנהר קוקשגה הקטנה, יובלו של הוולגה השמאלי. אוכלוסיית העיר מונה כ-248,782 תושבים (2010). לפני יסוד העיר התגוררו באזור שבטי מארי שישבו בכפרים קטנים, שנקראו בשם אילמים. העיר מוזכרת לראשונה ב-1584 כמבצר שבנתה הממשלה הצארית על האדמות החדשות שצורפו מחאנת קאזאן שנכבשה. שמה הראשון היה צארב גורוד (עיר הצאר) ובמארי צ'אר אולה, או צ'רלה, אך בגלל שהיו מקומות נוספים שנקראו כך, שמה שונה לצרבוקוקשאיסק (עיר הצאר על גדות הקוקשגה). ב-1709 העיר צורפה לגוברניית קאזאן בחלוקה החדשה של פטר הגדול. ב-1719 גוברניית קאזאן חולקה לפרובינציות וצרבוקוקשייסק נהייתה חלק מפרובינציית סבייז'. בפברואר 1919 שם העיר שונה לקרסנוקוקשייסק (העיר האדומה על הקוקשגה) כסמל לשינוי השלטון. ב-1920 העיר הוכרזה בירת החבל האוטונומי של מארי. ב-1927 קושרה העיר באמצעות מסילת ברזל לקאזאן ולמוסקבה. ב-1928 שם שונה העיר לשם בשפת מארי "יושקר אולה". ב-1936 החבל האוטונומי הוכרז כרפובליקה אוטונומית. בתקופת מלחמת העולם השנייה הועברו לעיר בתי חרושת שונים ממוסקבה, לנינגרד ואודסה. בין הגדולים: בית החרושת לייצור משקולות, בית החרושת המוסקבאי לאופטיקה ומכניקה ובית החרושת לכלים לתעשיית הקולנוע שהועבר מאודסה. בית החרושת לאופטיקה ומכניקה אף זכה בפרס הסובייטי לחיזוק כוחות ההגנה. ב-17 בדצמבר 1984 העיר זכתה ב"מדליון העבודה האדומה" כאות הוקרה המוענק על ידי והוועידה העליונה של המפלגה הקומוניסטית "על ההשגים של העיר בתחום המשק והתרבות ולאור 400 שנה מיום הקמת העיר". ב-1990 העיר הפכה לבירת רפובליקת מארי אל, והיא הוכרזה כאחת הערים ההיסטוריות ברוסיה. בשנים אלה מעמד העיר כבירת התרבות הפינו-אוגורית התחזק. העיר גם קשרה קשרי גומלין עם העיר ההונגרית סומבטהי. מדיה וקבצים בנושא יושקר-אולה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של יושקר-אולה אתר למידע על רפובליקת מארי (ברוסית) יושקר-אולה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
דניאל בורוס

דניאל "דן" בורוס (באנגלית: Daniel "Dan" Burros;‏ 5 במרץ 1937 – 31 באוקטובר 1965) היה יהודי אמריקאי, פעיל במפלגה הנאצית האמריקנית. בנוסף, היה פעיל בקו קלוקס קלאן והיה אחראי לגייס חברים לארגון. באוקטובר 1965, כמה שעות לאחר שפורסמה עובדת היותו יהודי, התאבד. בורוס נולד לג'ורג' ואסתר סנשיין בורוס בקווינס, ניו יורק. בבית הספר היה תלמיד אינטליגנטי עם ציונים גבוהים. הוא התגייס לצבא, אך לאחר שורת ניסיונות התאבדות, נזרק מהצבא בשל הפרעות התנהגות. פעילותו הפוליטית התרכזה בגיוס חברים לתנועות נאו-נאציות בכלל ולמפלגה הנאצית האמריקנית בפרט. עובדת היותו יהודי פורסמה ב"ניו יורק טיימס" על ידי הכתב ג'ון מק'קאנדליש פיליפ, שהיה נוצרי אוונגליסט שניסה פעמים רבות להפיל את בורוס בפח ולגרום לו להודות ביהדותו, אך ללא הצלחה. לאחר פרסום כתבתו של פיליפ, בורוס התאבד. במהלך מסיבת עיתונאים שנערכה לאחר מות בורוס, יצא ג'ורג' לינקולן רוקוול, מנהיג המפלגה הנאו-נאצית האמריקנית, נגד יהודים, אותם כינה "עם מיוחד עם מספר רב של חריגויות נפשיות", וייחס את חוסר היציבות של בורוס ל"פסיכוזה היהודית המצערת הזו". דן בורוס לא היה היהודי היחיד שפעל עבור המפלגה הנאו-נאצית בארצות הברית. לאונרד הולשטיין, יהודי אחר, היה ראש סניף לוס אנג'לס של המפלגה הנאצית האמריקאית. סיפורו של דן בורוס הוא הבסיס לסרטו של הנרי בין "המאמין". "אוטובוס השנאה", אתר messynessychic (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אמריקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
כליל זיסאפל

כליל זיסאפל (נולדה ב-1976) היא סופרת ישראלית. נולדה בתל אביב. בתם של זהר זיסאפל, מבעלי קבוצת רד-בינת והילה זיסאפל, עורכת דין. גדלה ברמת אפעל. בעת שירותה הצבאי הייתה כתבת ועורכת בעיתון במחנה. זיסאפל הייתה בת זוגו של גיל קופטש. בשנת 2010 נטלה חלק ביוזמה של אילנה המרמן להסיע נשים וילדים פלסטינים לטיול בחוף הים ללא אישור, וזאת במחאה על חוק הכניסה לישראל, כי לדבריה: "יש בזה התרסה שמטרתה להראות את האבסורדיות של המצב הזה, של החוק הזה ומה שהוא מצליח לעשות. החומה והמחסומים אינם חוסמים כניסה של שוהים בלתי חוקיים, וודאי שלא כניסה של מחבלים לישראל." ספריה מתארים את הסצנה התל אביבית הצפונית בקרב צעירים בשנות העשרים לחייהם. תקצירי ספריה מלאך בשר ודם. שלושה צעירים תלושים בתל אביב של שנות התשעים. אורי בחורה עצמאית ופרועה, פוגשת בשינאן העובדת בלילות בפיצוצייה והשתיים הופכות לחברות. לאורי מערכות יחסים מורכבות ומתוסבכות ובהן רגשותיה העזים כלפי אחיה בעוד לשינאן בן זוג יציב שעם התקדמות הסיפור נפרשים בפניה סודותיו. בטבעת זו. סיפור אהבתן של דני ועמית, שתי נשים הטרוסקסואליות באמצע שנות העשרים לחייהן. עמית המספרת היא סטודנטית לביולוגיה, המפלסת דרכה בנועם לחיים בורגניים ביחד עם חברה מתקופת התיכון יובל. עמית יוצאת למסע בעקבות דני. מסע שמתחיל בבתי הקפה של תל אביב ונמשך בצפון הודו. יחסים שבהם הרבה מן המשיכה והרתיעה גם יחד. העלילה מובילה מאירוע דרמטי אחד למשנהו: בגידות, שימוש בסמים קשים, ניסיון התאבדות, היריון והפלה. מלאך בשר ודם. תל אביב, כתר, 1998. בטבעת זו. תל אביב, כתר, 2000. בתרגום לגרמנית Meine Schwester, meine Braut : Roman / aus dem Hebräischen von Stefan Siebers (Berlin : Aufbau-Verlag, 2001) בתרגום להולנדית Mijn zusje, mijn bruid / vertaald [uit het Hebreeuws] Hilde Pach (Amsterdam : Cargo, 2002) אגלי זיעה ודמע. תל אביב, כתר, 2000. (נובלה). הקומדיה הציונית: התֹפת. עם עובד, 2012. כליל זיסאפל, דף שער בספרייה הלאומית כליל זיסאפל, בלקסיקון הספרות העברית החדשה כליל זיסאפל, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" כליל זיסאפל, ב"לקסיקון הקשרים לספרות ישראלית" רשימת הפרסומים של כליל זיסאפל, בקטלוג הספרייה הלאומית כליל זיסאפל, באתר המכון לתרגום ספרות עברית (באנגלית) הספרים של כליל זיסאפל, באתר "סימניה" כליל זיסאפל, הארץ של הסופרים - שבוע הספר 2009: פרס: אי אפשר לשלוט על רגשות באמצעות חוקים, באתר הארץ, 10 ביוני 2009 כליל זיסאפל, בלארוס, כליל זיסאפל - נינתו של האדמו"ר, באתר הארץ, 14 בנובמבר 2008 רביב סלע, שלושה ספרים קצרים מחפשים מציאות, באתר ynet, 10 באוקטובר 2000 כליל זיסאפל, יש ראפרים שמדברים עברית, מט"ח יהונתן ליס, סופרות ישראליות נגד "חוק הכניסה לישראל", באתר הארץ, 10 באוגוסט 2010 כליל זיסאפל, כל המלים השמחות, כמו ילדות, באתר הארץ, 8 בספטמבר 2010 רוני צירינסקי, הקומדיה הציונית: התֹפת, 7 באוקטובר 2012 שירה סתיו, "הקומדיה הציונית: התופת": ממלחמה למלחמה, משכול לשכול, באתר הארץ, 11 באוקטובר 2012 קשר אחד לשבוע, באתר גלובס, 10 בפברואר 2005