טוני מוריסון

טוני מוריסון (באנגלית: Toni Morrison; ‏18 בפברואר 1931 – 5 באוגוסט 2019) הייתה סופרת אמריקאית ופרופסור באוניברסיטת פרינסטון. היא זכתה בפרס פוליצר לסיפורת לשנת 1988, באות הכבוד "הרצאת ג'פרסון" לשנת 1996, ובשנת 1993 הייתה האישה השחורה הראשונה שזכתה בפרס נובל לספרות. היא נחשבת לאחת מגדולי הספרות האמריקאית, ובפרט הספרות האפרו-אמריקאית. בין הרומנים הידועים שלה נמנים "העין הכי כחולה", "שיר השירים אשר לסולומון", ו"חמדת". ב-29 במאי 2012 הוענקה לה מדליית החירות הנשיאותית של ארצות הברית. טוני מוריסון נולדה בלוריין שבאוהיו בשם קלואי ארדליה וופורד (Chloe Ardelia Wofford) לראמה וג'ורג' וופורד, השנייה מתוך ארבעה ילדים, במשפחה ממעמד הפועלים. כילדה קראה מוריסון ספרים בלהיטות. בין הסופרים האהובים עליה היו ג'יין אוסטן ולב טולסטוי. אביה נהג לספר לה סיפורי עם על הקהילה האפרו-אמריקנית (שיטה של סיפור שבהמשך תשתחל לכתיבתה של מוריסון). לפי ראיון מ-2012 בגארדיאן, היא הפכה לקתולית בגיל 12 וקיבלה את שם ההטבלה (אנ') "אנתוני", מה שבהמשך שימש כבסיס לכינוי שלה "טוני". ב-1949 החלה לימודי תואר ראשון באנגלית באוניברסיטת הווארד - אוניברסיטה המזוהה היסטורית עם הקהילה השחורה בארצות הברית - משום שחיפשה את קרבתם של אינטלקטואלים שחורים אחרים. היא סיימה את לימודיה בשנת 1953. ב-1955 סיימה תואר שני (Master Of Arts) באנגלית באוניברסיטת קורנל, שבמסגרתו כתבה תזה על אובדנות בספריהם של ויליאם פוקנר ווירג'יניה וולף. לאחר סיום לימודיה, בין השנים 1955–1957, לימדה אנגלית באוניברסיטת טקסס סאות'רן (אנ') ביוסטון שבטקסס. לאחר מכן חזרה להאוורד ללמד אנגלית. היא הפכה לחברה באחוות "אלפה קאפה אלפה". ב-1958 נישאה להארולד מוריסון, אדריכל ג'מייקני ועמיתה בסגל אוניברסיטת האוורד, ונולדו להם שני ילדים, הארולד וסלייד. טוני והארולד מוריסון התגרשו בשנת 1964. לאחר הגירושים עברה מוריסון לסירקיוז שבמדינת ניו יורק, שם עבדה כעורכת ספרי לימוד. שנה וחצי לאחר מכן החלה לעבוד כעורכת במטה של הוצאת הספרים הגדולה Random House בניו יורק. במהלך השנים אלו היא גם לימדה באוניברסיטת ייל ובמכללת בארד (אנ'). גם כעורכת מילאה מוריסון תפקיד מפתח בהבאת הספרות השחורה אל הזרם המרכזי. היא ערכה ספרים מאת אנג'לה דייוויס, טוני קייד במברה (Bambara), הנרי דומאס (Dumas) וגייל ג'ונס (Gayl Jones). בשנת 1989 קיבלה מוריסון משרת פרופסור באוניברסיטת פרינסטון. בשנת 1994 ייסדה את הסטודיו "Atelier" לסופרים ואומנים במסגרת אוניברסיטת פרינסטון. ב-2012 זכתה במדליית החירות הנשיאותית, העיטור האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית. מוריסון הייתה חברה קרובה של פראן ליבוביץ במשך שנים רבות. ספריה של מוריסון עוסקים רבות בחברה האפרו-אמריקאית בארצות הברית, באנשים, במיוחד בנשים אפרו־אמריקאיות שחוו השפלה ודיכוי מידי החברה הגזענית ובתוך המשפחה. את ספרה הראשון, The Bluest Eye (העין הכי כחולה), פרסמה בשנת 1970. זהו סיפורה של נערה שחייה נהרסו בגלל החברה הגזענית והאלימה שבה היא חיה. את הספר "שיר השירים אשר לסולומון" (Song of Solomon) פרסמה בשנת 1977. ספר זה זיכה אותה בפרס הספר הלאומי (National Book Award), והעמיד אותה בשורה הראשונה של הסופרים בארצות הברית. זהו סיפורו של אדם המעמד הבינוני המשיג הכרה עצמית תוך גילוי שורשיו האפרו-אמריקאיים הכפריים. בשנת 1983 פרסמה את "רצ'יטטיב", הסיפור הקצר היחיד שכתבה. הסיפור, בתרגומה של טל ניצן-קרן, הופיע בספר "האנשים הכחולים: סיפורים צפון אמריקאיים" שערך משה רון. הספר "חמדת" (Beloved), שהתפרסם בשנת 1987, זיכה אותה בפרס פוליצר שנה לאחר מכן, וכן בפרס אניספילד-וולף לשנת 1988. הספר דן בצורה נוקבת באהבת אם, ברצח ובדיכוי בתקופת עבדות השחורים בארצות הברית. הספר עובד לסרט באותו השם בבימויו של ג'ונתן דמי ובכיכובם של אופרה וינפרי ודני גלובר. בשנת 1992 פרסמה את הספר "ג'אז" (Jazz) המספר על אהבה ורצח ברובע הארלם בשנות השלושים של המאה ה-20. בנוסף כתבה ספרי ילדים (עם בנה סלייד), מחזה בשם "Dreaming Emmett" שהוצג בשנת 1986, מחרוזת השירים "Honey and Me" שפורסמה ב-1992, וגם אופרה בשם "Margaret Garner" בשנת 2003. העין הכי כחולה (1970), תרגמה טל ניצן-קרן, הספריה החדשה, הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, תל אביב, 1996. סולה (1973), תרגמה איילה רהב, כנרת, רמת גן, 1986. שיר השירים אשר לסולומון (1977), תרגם אהרן אמיר, עם עובד, תל אביב, 1978. תינוק של זפת (1981), תרגם עמוס פארן, זמורה ביתן, 1987. חמדת (1987), תרגמה ניצה בן-ארי, הספריה החדשה, הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, 1994. ג’אז (1992), תרגמה ניצה בן-ארי, הספריה החדשה, הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, 1995. משחקים באפלה - לובן-עור והדמיון הספרותי (1992), תרגם עמנואל לוטם, הספריה החדשה, הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, 1997. גן עדן (1997), תרגמה עדה פלדור, הספריה החדשה, הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, 1998. אהבה (2003), תרגמה אלינוער ברגר, הספריה החדשה, הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, 2004. חסד (2008), תרגמה אלינוער ברגר, הספריה החדשה, 2009. הביתה (2012), תרגמה אלינוער ברגר, הספריה החדשה, 2014. אתר האינטרנט הרשמי של טוני מוריסון (באנגלית) טוני מוריסון, באתר פרס נובל (באנגלית) ספרי טוני מוריסון באתר הספריה החדשה דינה פלדות, "שיר השירים אשר לסולומון", מעריב, 20 ביולי 1979 (ביקורת על ספרה של מוריסון בשם זה) נועה פריגל על "העין הכי כחולה" של טוני מוריסון, אתר בננות, 14 במאי 2000 שירי לב-ארי, זיכרון במקום נקמה, באתר הארץ, 11 באפריל 2004 סוזנה רוסטין, הגרדיאן, אני, קלואי, באתר הארץ, 4 בנובמבר 2008 טוני מוריסון, רגעים של חסד, באתר ynet, 25 באוגוסט 2009 האהבות של טוני מוריסון, טור מאת אלינוער ברגר ותמר פלג על טוני מוריסון והספר 'חסד', באתר הספריה החדשה, 27 באוגוסט 2009 אריאנה מלמד, רבת חסד, באתר ynet, 15 בספטמבר 2009 על הספר 'חסד', צבי נח, באתר "מחשבה שנייה", 9 בנובמבר 2009 עמרי הרצוג, בספרה החדש, חסד, מאלצת טוני מוריסון את קוראיה להשתחרר מכל מה שהם יודעים על טוב ורע, באתר הארץ, 30 בספטמבר 2009 לילך וולך‏, מלכת שבא: טוני מוריסון חוגגת 80, באתר וואלה, 18 בפברואר 2011 המחשבה המרקדת, נאומה של טוני מוריסון לרגל קבלת פרס מטעם ה-National Book Foundation ב-6 בנובמבר 1996, באתר הספריה החדשה, 20 בספטמבר 2011 אריק גלסנר, על "הביתה", של טוני מוריסון, באתר "מבקר חופשי", 28 ביוני 2014, פורסם במקור במדור הספרותי שב"7 לילות" של "ידיעות אחרונות" ציפי שמילוביץ, "אם כולם רוצים להשתיק אותי, כנראה שהם פוחדים ממני": ריאיון עם טוני מוריסון, באתר ynet, 7 באוגוסט 2019 טוני מוריסון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) טוני מוריסון, באתר "Find a Grave" (באנגלית) טוני מוריסון (1931-2019), דף שער בספרייה הלאומית טוני מוריסון, ברשת החברתית Goodreads בעקבות מותה: יובל פלוטקין, הסופרת טוני מוריסון, זוכת פרס נובל, מתה בגיל 88, באתר ynet, 6 באוגוסט 2019 אריאנה מלמד, כתיבתה של טוני מוריסון היתה כמו אוויר לנשימה עבור השחורים בארה"ב, באתר הארץ, 6 באוגוסט 2019 רותה קופפר, כלת פרס נובל טוני מוריסון מתה בגיל 88, באתר כלכליסט, 6 באוגוסט 2019 Pip Cummings, 'I didn't want to come back': Toni Morrison on life, death and Desdemona, The Sydney Morning Herald, ‏2015-08-07 (באנגלית) https://www.thecut.com/2019/03/fran-lebowitz-interview-donald-trump-feminism-metoo.html