laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
נא'בית

הנא'בית היא שפה מתוכננת של החוצנים הדמיוניים הנקראים "נא'בים" מהסרט "אווטאר" של ג'יימס קמרון. את השפה יצר פרופסור פול פרומר (אנ'). הנא'בית נוצרה אמנם עבור הסרט, אולם היא ממשיכה להתפתח, ופרומר ממשיך לפרסם מילים חדשות. הגם שבתחילה רק יוצר השפה הבין את הדקדוק שלה, ניתן למצוא אתרים עם מדריכים ללימוד השפה. לנא'בית אין כתב משלה, ומשתמשים עבורה בכתב לטיני. פיתוח השפה הנא'בית החל ב-2005 למטרות הסרט. השפה פותחה כך שהשחקנים יוכלו להבינה וללמוד אותה. ג'יימס קמרון ביקש שהשפה תישמע "חוצנית" אולם שעדיין תהיה נעימה לשמיעה. פרומר, יוצר השפה, היה בצילומים ועזר לשחקנים לדבר באופן נכון ואף נתן עצות כיצד להגות את המילים בשפה הנא'בית במצבי רוח שונים (ברגעי לחץ, שמחה וכדומה). פרומר המשיך לפתח את השפה עבור המשחק "אווטאר" שיצא בדצמבר 2009. במשחק מופיעות מילים חדשות שנוצרו כדי להעשיר את המשחק. בנוסף, פרומר אף תרגם לשפה הנא'בית מספר שירים שקמרון ביקש ממנו לתרגם. שירים אלה מופיעים בפסקול של הסרט. אוצר המילים של הנא'בית כלל 1,000 מילים, כאשר 30 מתוכן הומצאו על ידי קמרון עצמו בהשראת שפות כמו אמהרית ומאורית. קלינגונית סינדארין קווניה שיחדש דות'ראקית אתר ללימוד השפה הנא'בית (באנגלית) ספר דקדוק לנא'בית בויקיספר ערך זה הוא קצרמר בנושא שפות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
עיצורים גרוניים

עיצורים גרוניים הם עיצורים שהמקום העיקרי להפקתם הוא באזור הגרון (הפארינקס והלארינקס). כלומר, במהלך הפקת הצליל, עיקר המאמץ והחיכוך מתבצעים בחלקים האחוריים של הלוע, בסמוך לגרון או במיתרי הקול. עיצורים אלה נפוצים בשפות שמיות, כמו עברית וערבית, וגם בכמה שפות אפריקאיות ושפות דרום-אסיאתיות. העיצורים הגרוניים מתחלקים לארבע קבוצות: עיצורים וילוניים (לא תמיד נחשבים כגרוניים) עיצורים לועיים עיצורים אפיגלוטיים עיצורים סדקיים ערך זה הוא קצרמר בנושא בלשנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
השקפה (כתב עת)

השקפה היה כתב עת שיצא לאור על ידי אליעזר בן-יהודה בין השנים 1896–1908 (עם הפסקה של שנה וחצי בין אמצע 1900 ועד 1902). עיתון זה היה קשור לעיתונו העיקרי של בן יהודה הצבי. בין השנים 1896 ועד אמצע 1900 שימש ההשקפה כמוסף שנשלח ליהודי התפוצות וכלל בתוכו מאמרים מעיתון הצבי. כל גיליון כלל בין 8 ל-16 עמודים והוא הופץ אחת לשבוע או שבועיים. בין משתתפי העיתון היה הפובליציסט ראובן בריינין. בשנת 1902 נסגר העיתון הצבי וההשקפה החליפו כעיתונו של בן-יהודה. בתקופה זו שונה אופיו של כתב העת, הוספו מאמרים פוליטיים שנכתבו על ידי בן יהודה והורחב החלק הספרותי. מינואר 1902 עד מאי 1904 הופיע כתב העת בתדירות של פעם בשבוע. מיוני 1904 ועד ספטמבר 1908 הפך לדו-שבועון. בתקופה זו גודל כתב העת נע בין 8 ל-12 עמודים. בשנת 1907 (תרס"ח) הוציאה לאור חמדה בן יהודה תוספת לילדים בשם "העברי הקטן", אולם לאחר 3 גיליונות סגרה את העיתון. במקביל לעיתון הילדים, הפיקה מערכת העיתון תוספת שבועית לענייני חינוך בשם "בית הספר", אולם בשל חוסר היענות מצד המורים, שנקראו ליטול חלק בכתיבתו, גם תוספת זו לא האריכה ימים. כעבור מספר חודשים, פתחה חמדה בן יהודה מדורים חדשים, ובהם "מכתלי הישיבות" ו"במה חופשית", שבה "תנתן הרשות לכל אחד בין שהוא מן העולבים ובין שהוא מן הנעלבים" להתבטא בדפי העיתון. ב-28 בספטמבר 1908 חזר בן-יהודה להוציא לאור את עיתון הצבי. כתב העת השקפה הפסיק את פעילותו. כתב העת פרסם יצירות של חמדה בן יהודה ושל איתמר בן-אב"י והרבה לעסוק בהרחבת השימוש בשפה העברית ובתופעת הירידה מארץ ישראל. מדיה וקבצים בנושא השקפה בוויקישיתוף "השקפה" באתר הספרייה הלאומית "השקפה" באתר עיתונות יהודית היסטורית. גרסה בה ניתן לחפש טקסט בכל העיתון הצבי / האור/ השקפה, בתוך: מנוחה גלבוע, לקסיקון העיתונות העברית במאות השמונה-עשרה והתשע-עשרה עוזי אלידע, העולם בצהוב - לידת עיתונות ההמון הארץ-ישראלית (מ'הצבי' ל'האור' 1884–1914), הוצאת אוניברסיטת תל אביב, 2015. יוסף לנג, דבר עברית! חיי אליעזר בן-יהודה, הוצאת יד יצחק בן-צבי, תשס"ח 2008, כרך ב, עמ' 604-603. ערך זה הוא קצרמר בנושא עיתונים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
G3

G3 הוא קונצרט הופעות חיות שארגן לראשונה גיטריסט הרוק האינסטרומנטלי ג'ו סטריאני, שאיתו מנגנים שני גיטריסטים נוספים. מאז הקמת ההרכב בשנת 1996, הקונצרט נערך מדי שנה וכולל הופעות של גיטריסטים רבים בהשתתפותם של נגנים אורחים. ערך מורחב – G3: Live in Concert סיבוב ההופעות הראשון נערך מ-11 באוקטובר 1996 ועד 8 בנובמבר 1996, בהשתתפותם של ג'ו סטריאני, סטיב ואי ואריק ג'ונסון, עם הופעות חימום של קני ויין שפרד ואדריאן לג. במספר הופעות השתתפו גם נגנים אורחים כניל שון, גארי הואי, כריס דוארטה, ג'ורג' לינץ' ואנדי טימונס. ההרכב ערך את סיבוב ההופעות של שנת 1997 באמריקה הצפונית ובאירופה. ההרכב ערך סיבוב הופעות באירופה בשנת 1998. אולי ג'ון רות' החליף את פטריק רונדט בהופעות בצרפת. ההרכב ערך סיבוב הופעות בפסטיבל אסיה בקואלה לומפור, מלזיה, עם הופעת חימום של גיטריסט הבלוז רוק אריק סרדינאס. סבב ההופעות של שנים 2001–2002 כלל את ג'ו סטריאני, סטיב ואי ואת ג'ון פטרוצ'י מלהקת דרים תיאטר, שכתב סט שירים חדש לכבוד האירוע. ערך מורחב – G3: Live in Denver ההרכב ערך את סיבוב ההופעות של שנת 2003 באמריקה הצפונית. ההרכב, שכלל את ג'ו סטריאני, סטיב ואי ורוברט פריפ, ערך את סיבוב ההופעות באירופה, מקסיקו ואמריקה הדרומית. ערך מורחב – G3: Live in Tokyo בשנת 2005, ההרכב ערך סיבוב הופעות ביפן ובארצות הברית. חברי ההרכב - ג'ו סטריאני, סטיב ואי וג'ון פטרוצ'י. סבב ההופעות הראשון של שנת 2006 נמשך מ-16 באוקטובר ועד 29 באוקטובר ברחבי אמריקה הלטינית וכלל את ג'ו סטריאני, אריק ג'ונסון וג'ון פטרוצ'י. סבב ההופעות השני נמשך מ-29 באוקטובר עד 8 בדצמבר באוסטרליה וכלל את ג'ו סטריאני, סטיב ואי וג'ון פטרוצ'י. בסבב ההופעות שנמשך מ-14 במרץ עד 14 באפריל 2007, חברי ההרכב היו ג'ו סטריאני, פול גילברט וג'ון פטרוצ'י. במהלך ההופעה המשולבת השתתף גיטריסט הבלוז והג'אז ג'וני איי. אתר האינטרנט הרשמי של G3 האתר הרשמי להרכב G3 G3, באתר MusicBrainz (באנגלית) G3, באתר Discogs (באנגלית) G3, באתר Songkick (באנגלית)
מה בכריש?

מה בכריש? היא סדרת טלוויזיה לילדים ששודרה בערוץ הילדים ללקוחות HOT. הסדרה עוסקת בספינת נופש, המפליגה מדי שנה לתקופה ארוכה, כשבמוקד עניינה צוות הבידור הכושל, הנופשים, אנשי צוות, כמו רב החובל המריר וכרוז האוניה. החל מה-1 ביולי 2018 הסדרה משודרת בערוץ הילדים המחודש ללקוחות סלקום tv ופרטנר TV. ב-30 במאי 2019 הסדרה ירדה משירות ה-VOD של HOT וחזרה כחלק מספריית ״FOMO” והסדרה במלואה כיום זמינה בלעדית ב HOT, בפרטנר TV ובסלקום tv וב- BIGI הסדרה צולמה על אוניית "רויאל איריס" של חברת מנו ספנות. נויה (ליאור כהן): סולנית צוות הבידור, שחושבת שהיא מאוהבת במושיקו, אחד הנוסעים. מובילה חברתית של צוות הבידור בסוף הסדרה נהייתה בת הזוג של דוד. אחיהו (גיא עמיר): התאום של נצח. טיפש, מעריך את נצח. התחלף עם נצח בפרק מסיבת התחפושות על ידי שמרית גוץ לי שנצח הרגיז אותה. נצח (חנן סביון): התאום הלא זהה של אחיהו. לא מעריך אף אחד, גם לא את אחיהו וחי באשליה שהוא כוכב מצליח. שונא את אחיו ומנסה להיפטר ממנו. בסוף כל שיר שהוא שר הוא מכניס את המשפט: "נהייתי כבר חולה". התחלף עם אחיהו בפרק מסיבת התחפושות על ידי שמרית גוץ לי. דוִד (אורי אוריין): הקלידן של צוות הבידור, נכה, מאוהב בנויה ונהיה בן זוגה. חנון בסתר, למרות שעל פני השטח מנסה להראות מגניב. קפטן גבי צ'יפורה (יעל עמית): רב החובל עטורת הרטיה של האניה. מתבלבלת בן השמות של נצח ואחיהו. אישה מרושעת וקרת לב שצועקת על כולם (מלבד טוסיה) ומענישה בצורה לא הגיונית. טוסיה (יניב פולישוק): כרוז האונייה. חלומו הוא להיות כרוז עצמאי. יואש/ג'ינג'י (אביב ביקס): ילד בן 12 ובנה של רב החובל. באחד הפרקים הפך להיות רב החובל של האנייה כי לאמו גבי נמחק הזיכרון. ידוע גם בכינוי "ג'ינג'י". אברם קדברם (טל מוסרי): קוסם האנייה שממש גרוע בקסמיו הוא נכשל בכל מופע הוא מבולבל ולא מבין מה קורה לו. אחיהו מתלהב מקסמיו. כסליו (לירן כוהנר): תיירת באנייה, טיפשה, חברתה הטובה של טבת. כל משפט שבתוכו יש את האות שי"ן האות מתחלפת אצלה לאות סמ"ך. טבת (ירדן הראל): תיירת באנייה, טיפשה, חברתה הטובה של כסליו. כל משפט שבתוכו יש את האותיות טי"ת או תי"ו האותיות האלו מתחלפות אצלה לאות צד"י עם אפוסטרוף. השף גדי ריזוטו (אורן כהן): השף באנייה. מכין מנות קטנות מאוד. פטפטן. לפעמים אומר פעמיים את אותה המילה ברציפות. התיירת הבלונדינית (אלינור פרייס): תיירת באנייה. נצח ואחיהו לא מבינים איזה שפה היא מדברת, למרות שהיא ישראלית מחולון שמדברת עברית. התיירת הצעקנית (מיטל סלקמון): תיירת באנייה. קולה משתנה כאשר היא כועסת. ששי הס (אודי גוטשלק): בעל הנחש השתתף בפרק ה-1 הנחש בא. פייר בונג'ור באגט (אביעד בנטוב): בעל מבטא צרפתי. השתתף בפרק ה-13 משושה טהיטי. שמרית גוץ לי (מושיק גלאמין): אחותו של עוץ לי גוץ לי החליפה בין אחיהו לנצח בגלל שנצח הרגיז אותה בפרק מסיבת התחפושות, הזמינה ארוחה למיטתה שנצח הביא לה וניחש איך קוראים לה. הגנב (שראל פיטרמן) - גנב שגנב ציור שהוא מופיע בו. הופיע בפרק הגנב. שונית מזח (רז שפירא) - נערת חלומותיו של אחיהו. פגש אותה באוטובוס. צפיחית (רוני דואני) - אחייניתה של גבי. החליפה את נויה, לאחר שגבי פיטרה אותה. שתלטנית נורא. נויה גרמה לה להיות זמרת הליווי של שלומי סרנגה. שלומי סרנגה (בתפקיד עצמו) - חיפש בפרק האחרון בסדרה זמר/ת ליווי להופעותיו. התאהב בקולה של נויה, ורצה שהיא תהיה הזמרת. "מה בכריש?", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "מה בכריש?", באתר אידיבי "מה בכריש?", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית אייל לוי, איפה הילד? על "מה בכריש", באתר nrg‏, 27 בדצמבר 2010 הדס בשן, עלתה בחכה, באתר ynet, 5 בינואר 2011 פרקים מלאים של ״מה בכריש״ באתר ערוץ הילדים
הדיוויזיה הראשונה (הממלכה המאוחדת)

הדיוויזיה הראשונה (באנגלית: 1st (UK) Division) היא דיוויזיית חיל רגלים המשרתת בצבא הבריטי. הדיוויזיה היא חלק משבע דיוויזיות הצבא הבריטי ואחת משלוש הדיוויזיות המבצעיות, יחד עם השלישית והשישית. הדיוויזיה נוסדה בשנת 1937, שירתה במהלך מלחמת העולם השנייה בצרפת ויותר מאוחר בצפון אפריקה. לאחר המלחמה פורקה הדיוויזיה והוקמה מחדש בשנת 1976 בתור הדיוויזיה המשוריינת הראשונה, כחלק מתוכנית "הצבא 2020" הדיוויזיה שונתה לדיוויזיית חיל רגלים בשנת 2014 והחטיבות המרכיבות אותו השתנו והיא קיבלה אחריות על "הכוח המסתגל" (Adaptable Force). בשנת 2015 כחלק מהוצאת הכוחות הבריטים מגרמניה, עברה מפקדת הדיוויזיה מהרדפורד בגרמניה למחנה אימפל ביורק והיא עתידה לעבור למחנה קטריק עד 2028. הדיוויזיה הוקמה בשנת 1937 כדיוויזיה מבצעית משוריינת ושירתה במהלך מלחמת העולם השנייה תחת פיקודו של רוג'ר אוונס. ב-1940, נשלחה הדיוויזיה להילחם לצד הצבא הצרפתי כנגד צבא גרמניה הנאצית בקרבות כיבוש צרפת, במהלכם נסוגה לאחור יחד עם שאר הכוחות הבריטים וחולצה מדנקירק. מהנסיגה עד ה-27 באוגוסט 1941, ישבה הדיוויזיה בבריטניה בכוננות לקראת פלישה גרמנית אפשרית לאדמת בריטניה משזו לא באה וכדי לתגבר את הכוחות הנלחמים בצפון אפריקה, נשלחה הדיוויזיה באוגוסט לצפון אפריקה כחלק מהארמייה השמינית, שם השתתפה בקרבות המערכה ביניהם קרב גזאלה, קרב אל-עלמיין הראשון והשלישי והמערכה בתוניסיה. לאחר ההצלחה של בעלות הברית בצפון אפריקה, נשארה הדיוויזיה באפריקה עד מאי 1944 אז הועברה לקרבות באיטליה. הדיוויזיה פורקה ב-1 בינואר 1945. הדיוויזיה הראשונה הורכבה מחדש בשנת 1976, תחילה עם שתי חטיבות שריון ויותר מאוחר עם שלוש. כוחות הדיוויזיה השתתפו במספר מערכות לאורך השנים ביניהם צפון אירלנד, מלחמת פולקלנד, קפריסין, בוסניה ומלחמת המפרץ. במלחמת המפרץ, שימשה הדיוויזיה כוח משוריין שיחד עם שאר כוחות הקואליציה שימש מאמץ משוריין באגף השמאלי של ההתקדמות בעיראק. בשנת 2003, נשלחה הדיוויזיה לעיראק במהלך מלחמת עיראק ונלחמה לצד כוחות הקואליציה בגזרה הדרומית כולל כיבוש העיר בצרה. בשנת 2014, כחלק מתוכנית הצבא הבריטי "צבא 2020", שונתה לדיוויזיית חיל רגלים עם פיקוד על "הכוח המסתגל" ומכך החטיבות המרכיבות אותה הן חטיבות לוחמות עם אחריות מרחבית או חטיבות מרחביות לא לוחמות (בנוסף לכוחות סיוע אוגדתיות). בשנת 2015 הועברה מפקדת הדיוויזיה מגרמניה למחנה אימפל ביורק. הדיוויזיה מחולקת לארבע חטיבות רגלים לוחמות (כל חטיבה מכילה גדודים מהרגימנטים השונים), חטיבת תקיפה אווירית, ושש חטיבות סיוע. חטיבות לוחמות: צוות קרב חטיבת התקיפה האווירית ה-16 צוות קרב החטיבה הקלה הרביעית צוות קרב החטיבה הממוכנת הקלה השביעית חטיבת כוח הסיוע הביטחוני ה-11 החטיבה ה-19 (מילואים) יחידות סיוע: חטיבת המודיעין הראשונה חטיבת המודיעין החמישית חטיבת ההנדסה השמינית חטיבת הקשר השנייה חטיבת הקשר ה-37 חטיבת הלוגיסטיקה ה-102 מדיה וקבצים בנושא הדיוויזיה הראשונה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הדיוויזיה הראשונה הדיוויזיה הראשונה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) הדיוויזיה הראשונה, ברשת החברתית אינסטגרם
ברנרד מנדוויל

המונח "מנדוויל" מפנה לכאן. לערך העוסק בעיר בג'מייקה, ראו מנדוויל (ג'מייקה). ברנרד מנדוויל (בהולנדית: Bernard Mandeville; ב15בנובמבר 1670 – 21 בינואר 1733) היה פילוסוף, פוליטיקאי, כלכלן וסאטיריקן. הוא התפרסם בעקבות הפואמה "משל הדבורים" (אנ'), שביטאה את הערצתו לפילוסוף תומאס הובס. מנדוויל נולד ברוטרדם, הולנד, אולם גר רוב חייו בלונדון שם גם נפטר. רוב פרסומיו היו בשפה האנגלית. בשנת 1705, כתב מנדוויל את הפואמה "משל הדבורים" (The Fable of the Bees) והדפיס אותה בעילום שם. הפואמה שנקראת גם "חטאים פרטיים - מעלות ציבוריות" נעשתה פופולרית ביותר. הפואמה מתארת כוורת דבורים, בה כל דבורה דואגת לעצמה והיא יעילה מאוד. מועצת הכוורת החליטה שהכוורת צריכה להיות מוסרית, ומרגע זה, כל הדבורים הופכות לרציניות ודואגות לזולת. לאט לאט הכוורת הפסיקה להיות פרודוקטיבית ומתה. לאחר שהפואמה הושמצה, החליט מנדוויל להגן על המשל, וכתב ספר בעל שם זהה (משל הדבורים - חטאים פרטיים, מעלות ציבוריות), בו הוסיף הערות פרשניות לפואמה. בכל פרק הסביר כיצד כל חטא משבעת החטאים מועיל לחברה. מנדוויל אימץ את הנחת האגואיזם של הובס, לפיה האדם הוא אגואיסט הדואג רק לעצמו, אך בסיפוק תשוקותיו הוא תורם לטוב הכללי. לפי תיאורו לונדון הייתה מלאת תשוקות וחיים. למשל, יוהרתן של נשות המעמד העליון ורדיפתן אחרי היופי והעדיים יוצרת עבודה לצורף, שמשלם לשוליית הצורף, שהולך לסבוא ובכך מכלכל את בעל הפונדק, שהולך לזונה שבכך מגנה על תומתן של נשות החברה הגבוהה וחוזר חלילה). מדיה וקבצים בנושא ברנרד מנדוויל בוויקישיתוף ברנרד מנדוויל, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כתבי ברנרד מנדוויל בפרויקט גוטנברג (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא פילוסופים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מרכז ישראלי לקידום צדק חברתי

מרכז ישראלי לקידום צדק חברתי הוא עמותה בהליכי מחיקה, שהוקמה בשנת 1999 על ידי יוצאי השירות הציבורי ואנשי אקדמיה, לשם קידום מדיניות של צדק חברתי, שוויון ושילוב כלל הקבוצות בחברה ובכלכלה הישראלית. המרכז פועל במסגרת צוותי עבודה בנושאים: גלובליזציה, חינוך, יעדים חברתיים, הדרה החברתית, מיסוי, מעקב אחר עבודת מטה הממשלה וצוות תעסוקה. הצוותים מחברים דוחות וניירות עמדה, אשר בין החשובים שבהם ניתן למנות את דוחות המעקב אחר יישום האג'נדה החברתית של ממשלת ישראל הצעה להקמת מועצה כלכלית חברתית ממלכתית ומסמכי מדיניות בתחומי המדיניות החברתית צמצום העוני וקידום תעסוקה אנשי המרכז עומדים בקשר עם משרדי הממשלה ובכירים בשירות הציבורי וועדות הכנסת וגורמי ביצוע שונים במטרה לקדם מדיניות חברתית, הן בתגובה על תהליכי קבלת החלטות וחקיקה והן באופן יזום, המרכז הוא שותף מרכזי בקידום היום הבינלאומי למיגור העוני בישראל, יום ציון בינלאומי מיזמת ארגון האומות המאוחדות החל כל שנה ב-17 באוקטובר ופעיל בציונו בכנסת ובדיונים בוועדותיה השונות בין הרעיונות שקידם המרכז בהצלחה: הקמת מועצה ממלכתית לכלכלה וחברה, אימוץ יעדים חברתיים של ממשלת ישראל בתחום הרחבת התעסוקה וצמצום העוני, תוכנית ממשלתית מפורטת לקידום תעסוקה במגזרים בשיעור השתתפות נמוך ופרסום שנתי של דוח "פני החברה בישראל" המודד עוני והדרה חברתית על פי 20 המדדים המקובלים במדינות האיחוד האירופי עם חברי המרכז נמנים חיים רוט - מייסד המרכז, כלכלן ויזם חברתי ויוזם מפעל "לכל איש יש שם" של "יד ושם", חגית חובב - המכהנת כיו"ר המרכז, ניהלה במשך 25 שנה את תוכנית שיקום שכונות הממשלתית, ד"ר ברוך עובדיה - היו"ר הראשון של המרכז, ומנהל התוכנית לטיפול בילדים וצעירים ללא עורף משפחתי וכחבר הנהלת הפורום למדיניות חברתית, סמדר אלחנני שכיהנה כיועצת וועדת הכספים בכנסת, פרופ' יונה רוזנפלד חתן פרס ישראל וממובילי הטיפול באנשים החיים בעוני, פרופ' מוחמד חאג'-יחיא, פרופ' עזיז חיידר, הכלכלן והמשפטן פרופ' מאיר חת, רימון לביא, ח"כ לשעבר ד"ר ענת מאור, פרופ' משה סיקרון - לשעבר ראש הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, פרופ' בן-עמי צוקרמן, הרב פרופ' נפתלי רוטנברג ורבים נוספים. "צדק קודם לצדקה", באתר ynet, 10 בנובמבר 2005 מרכז ישראלי לקידום צדק חברתי, באתר "גיידסטאר ישראל" מרכז ישראלי לקידום צדק חברתי (ע"ר) | גיידסטאר - אתר התאגידים של ישראל | משרד המשפטים, באתר www.guidestar.org.il חגית חובב ופז כרמל, אג'נדה מול מציאות: מעקב אחר פעולות הממשלה בשנים 2000-2009 הצעה להקמת מועצה כלכלית-חברתית ממלכתית לישראל, המרכז הישראלי לקידום צדק חברתי מאגר ניירות עמדה מקוון, מרכז ישראלי לקידום צדק חברתי פרוטוקול דיון לרגל היום הבינלאומי למיגור העוני העוני 2010, ועדת הכספים של הכנסת דוח פני החברה בישראל (שימו לב להערת השוליים- תודה למרכז הישראלי לקידום צדק חברתי, הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה
גשרים

גשרים (ביפנית: 橋をかけろ האשי או קאקרו, מילולית: "בנו גשרים!") היא סוג של חידה שפורסמה על ידי ההוצאה לאור ניקולי. החידה פורסמה גם באנגלית בשם Bridges (גשרים) או Chopsticks (מקלות אכילה) (השמות הגיעו משיבוש: האשי שנכתב 橋, פירושו גשר; והאשי שנכתב 箸, פירושו מקלות אכילה). החידה הופיעה גם בטיימס בשם האשי. בצרפת, דנמרק, הולנד, ובלגיה החידה מפורסמת בשם Ai-Ki-Ai. החידה כוללת תאים מפוזרים, בדרך כלל בצורת עיגול, שבתוכם מספר בין 1 ל-8 ("איים"). על הפותר לחבר אותם בקווים ("גשרים") על פי הכללים הבאים: המספר הכתוב בעיגול מציין את מספר הגשרים שנמתחים מהאי. אסור לגשרים לחצות גשרים אחרים או איים. הגשרים יכולים להיות מוצבים אך ורק במאונך או במאוזן. בין כל זוג איים יכולים לחבר עד שני גשרים. על הגשרים לחבר בין כל האיים (כלומר, שיהיה אפשר להגיע מכל אי לכל אי). פתירת גשרים מתבצעת באופן מאוד שיטתי: לאחר שמחליטים שבמקום מסוים חייב להיות גשר, הצבת הגשר במקום זה תשלול אפשרויות אחרות להצבת גשרים במקומות שונים, וכך תגרור הצבת גשרים נוספים וכן הלאה. אחד מהשיקולים המרכזיים הוא סימון גשרים שחייבים להיות בכל מקרה. לדוגמה, אם יש אי עם המספר 3 שניתן לחבר לשני איים בלבד, אז לכל אחד מהם ניתן להעביר גשר, מאחר שלכל אחד מהם יהיה לפחות גשר אחד. שיקול דומה לגבי 5 ושלושה איים או 7 וארבעה איים; כמו כן, אי של 2 שאפשר לחבר רק לאי אחד מחייב העברת שני גשרים אליו, ובדומה 4 שמחובר לשניים, 6 שמחובר לשלושה או 8 לארבעה. שיקולים כאלה יכולים לעבוד גם אם מהאי כבר הועברו גשרים, בהפחתת הגשרים שהועברו; לדוגמה, אי עם המספר 4, שחובר בגשר אחד לאי שמסומן ב-1 וניתן לחבר אותו לעוד שני איים, ניתן להעביר לכל אחד מהם גשר אחד, בדומה למה שהוסבר קודם. שיקול חשוב נוסף הוא חיבור כל האיים: בגלל כלל זה, ניתן לפסול כל חיבור היוצר קבוצה סגורה, שאינה כוללת את כל האיים. לדוגמה, אם יש שני איים ניתנים לחיבור עם המספר 2, ניתן לדעת שכל אחד מהם מתחבר בלפחות גשר אחד לאי אחר, כי אחרת הם יתחברו זה לזה בשני גשרים ויהוו קבוצה סגורה שלא מקושרת לשאר האיים. מקובל לסמן איים שכל הגשרים שהם מכילים כבר הועברו. ישנה אפשרות לפתרון החידה בעזרת תכנות ליניארי בדוגמאות ה-MathProg הנמצאות ב-GLPK. החידה הופיעה לראשונה בכתב העת Puzzle Communication Nikoli בגיליון מספר 31 (ספטמבר 1990), אף על פי שגרסה מוקדמת יותר של החידה הופיעה כבר בגיליון 28 (דצמבר 1989). רשימת החידות של ניקולי מדיה וקבצים בנושא גשרים בוויקישיתוף אתר עם הסברים וחידות "גשרים" (באנגלית) האתר של ניקולי באנגלית על גשרים גרסת ג'אוה סקריפט של המשחק
דימיטרובגראד (פירושונים)

האם התכוונתם ל... דימיטרובגראד (בולגריה) – עיר במחוז חאסקובו בבולגריה דימיטרובגראד (רוסיה) – עיר במחוז אוליאנובסק ברוסיה דימיטרובגראד (סרביה) – עיר במחוז פירוט שבסרביה
דימיטרובגראד (בולגריה)

דימיטרובגראד (בבולגרית: Димитровград) היא עיר בדרום בולגריה, השנייה בגודלה במחוז חאסקובו, סמוכה לגבולות יוון וטורקיה וממוקמת 220 קילומטרים דרומית מזרחית לבירה סופיה ו-16 קילומטרים מבירת המחוז חאסקובו. ב-10 במאי 1947 החלו העבודות להקמת העיר וב-2 בספטמבר הכריזה רשמית הממשלה הקומוניסטית בבולגריה על הקמתה של דימיטרובגראד. השלמת בנייתה נמשכה שנים אחדות, תוך איחודם של 3 כפרים לתוכה. העיר נבנתה על ידי 50,000 פועלים מ-963 יישובים בבולגריה, שרוכזו בגדודי עבודה. במסגרת התכנון הכלכלי הריכוזי שהנהיג המשטר הקומוניסטי יועדה העיר להיות מרכז תעשייתי אזורי. בראשית שנות ה-80 הגיעה דימיטרובגראד לשיא גודלה, עת מנתה אוכלוסייתה כ-80,000 נפשות. בראשית שנות ה-90 לאחר קריסת השלטון הקומוניסטי בבולגריה, נקלעה המדינה למשבר כלכלי חריף ובכלל זה בענפי התעשייה השונים. חלה צניחה בכמות האוכלוסין בעיקר בשל הגירת עבודה. שמה של העיר ניתן לה, להנצחתו של גאורגי דימיטרוב מנהיג המפלגה הקומוניסטית ובולגריה, שלאחר מלחמת העולם השנייה. בעידן הקומוניסטי הייתה דימיטרובגראד מרכז תעשייה כימית וייצור מלט, שהובילו לזיהום אוויר כבד באזור. לאחר קריסת השלטון הקומוניסטי התפתחו ענף החקלאות ותעשיות מוצרי צריכה, טקסטיל, מוצרי עור, עיבוד מזון וטבק. כמו כן בעשור הראשון של המאה ה-21 התפתח ענף התיירות, בעיקר תיירות אקולוגית לשלושת הפארקים והאגמים המצויים בסביבות דימיטרובגראד. כמו כן בעיר מספר מוזיאונים. מקצת מתושבי העיר מועסקים בתאגיד האנרגיה "מריצה" המפעיל באזור תחנות כוח לייצור חשמל מפחם. בעיר הוקם מרכז ספורט הכולל מגרשי כדורסל וכדורעף ובריכת שחייה. בנוסף, קיימים בדימיטרובגראד 4 מגרשי טניס ואצטדיון כדורגל אחד. גרמניה אייזנהוטנשטדט, גרמניה אלג'יריה בלידה, אלג'יריה איטליה גרוסטו, איטליה מונגוליה דרחאן, מונגוליה רוסיה דימיטרובגראד, רוסיה הונגריה קאזינצברציקה, הונגריה. יוון קלמריה, יוון פולין נובה חוטה, פולין. אוקראינה יוז'ני, אוקראינה מדיה וקבצים בנושא העיר דימיטרובגראד בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של דימיטרובגראד דימיטרובגראד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כלכלת העיר דימיטרובגראד, באתר bulgaria.domino.bg (באנגלית).
טיסה 1951 של טורקיש איירליינס

טיסה 1951 של טורקיש איירליינס (TK1951) התרסקה ב-25 בפברואר 2009 1.5 ק"מ צפונית לתחילת מסלול הנחיתה 18R בנמל התעופה סכיפהול שבאמסטרדם. בתאונה נהרגו תשעה נוסעים ואנשי צוות ובהם שלושת הטייסים.‏ מספר הנפגעים היה קטן יחסית משום שהמטוס מדגם בואינג 737-800, התפרק לשלושה חלקים על הקרקע ולא נשרף. הטיסה המריאה מנמל התעופה אטאטורק באיסטנבול בשעה 8:25 שעון מקומי, כשעל סיפונה היו 128 נוסעים ושבעה אנשי צוות. הטייס הראשי היה חסן טאחסין אריסן (Hasan Tahsin Arısan), טייס בכיר בחברת התעופה, ומפקד צי בחיל האוויר הטורקי. בשעה 10:30 פנה המטוס לכיוון מסלול הנחיתה מספר 18R, אולם מסיבה לא ברורה הפסיקו מנועיו לפעול, והוא התרסק כ-150 מטרים מהכביש המהיר A9. למרות שהמטוס נשבר לשלושה חלקים, הוא לא עלה באש. מנועי המטוס נמצאו במרחק של 100 מטרים ממקום ההתרסקות. חקירת התאונה נעשתה על ידי מנהל הבטיחות ההולנדי (Dutch Safety Board) בסיוע מומחים מטורקיש איירליינס, בואינג, NTSB, רשות התעופה הפדרלית האמריקאית, והמשרד לחקר וניתוח ביטחון התעופה האזרחית. הקופסה השחורה נמצאה באותו היום, ונשלחה לפריז לניתוח. הדו"ח הסופי פורסם ב-6 במאי 2010 ובו נכתב כי הסיבה העיקרית לתאונה הייתה תקלה במערכת המד גובה במטוסי ה-737-800. בואינג הודיעה על תקלה זו, והמליצה לטייסים שלא להשתמש בטייס האוטומטי בעת הנחיתה. מד הגובה הראה על גובה 2 מטרים, בעוד המטוס היה בגובה 600 מטרים, מערכת הטייס האוטומטי הגיבה בהתאם והפחיתה את כוח המנועים כהכנה לנחיתה, הפחתת פעילות המנוע הביאה להאטת המטוס. לאחר כדקה וחצי הפעילו הטייסים מחדש את המנועים וכיבו את הטייס האוטומטי, אך היה זה מאוחר מדי והמטוס התרסק. מדיה וקבצים בנושא טיסה 1951 של טורקיש איירליינס בוויקישיתוף הודעת טורקיש איירליינס על התאונה (באנגלית) טיסה 1951 של טורקיש איירליינס באתר "SKYbrary" (באנגלית) הדו"ח הרשמי של מנהל הבטיחות ההולנדי (באנגלית) סרטון סימולציה ממוחשבת של ההתרסקות (באנגלית) תיק התאונה והיסטוריית המטוס של טיסה 1951 של טורקיש איירליינס, באתר Aviation Safety Network (באנגלית) התרסקות המטוס הטורקי בהולנד: כנראה בשל כשל במנוע, באתר הארץ, 26 בפברואר 2009 עמית ולדמן הולנד: מטוס נוסעים טורקי התרסק בנחיתה בנמל התעופה באתר חדשות 2, 25 בפברואר 2009 הולנד: לפחות 9 הרוגים בהתרסקות מטוס טורקי, באתר ynet, 25 בפברואר 2009
ג'יין דארוול

ג'יין דארוול (אנגלית: Jane Darwell; ‏15 באוקטובר 1879 - 13 באוגוסט 1967) הייתה שחקנית קולנוע אמריקאית, זוכת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1940. דארוול נולדה במדינת מיזורי כפּאטי ווּדארד. בנעוריה, חלמה להיות שחקנית בקרקס, אולם אביה התנגד לכך. בצעירותה למדה במכללה לאמנות הבמה. את קריירת משחק שלה החלה בתיאטראות בשיקגו. בכורתה הקולנועית התקיימה בשנת 1913. בשנתיים שלאחר מכן, התמסרה לחלוטין לתעשיית הקולנוע ושיחקה בלמעלה מ-20 סרטים, אך לבסוף שבה לתיאטרון. אחרי 15 שנה, היה לדארוול ניסיון רב בתיאטרון, והיא הופיעה בסרט ההוליוודי "טום סויר". בסרטים בהם היא שיחקה, לוהקה בדרך כלל בתפקידי עקרת בית, אמהות, סבתות או קשישות. "ג'סי ג'יימס" (1939) – גברת סֶמיואֶלס "חלף עם הרוח" (1939) – גברת דוֹלי מֶריוֶטֶר "ענבי זעם" (1940) – אמא ג'וֹאד "השטן ודֶניאל ובסטר" (1941) – אמא סטוֹן "אמריקנים צעירים" (1942) – סבתא קֶמפבֶל "קלמנטיין יקירתי" (1946) – קייט נֶלסון "רכבת אל אקטרס" (1948) – דודה אֶלה "ואן דרוֹור" (1950) – האחות לדיארד "בתוך הכלוב" (1950) – מאמרוֹנה "אנחנו לא נשואים" (1952) – גברת בוֹש "חיים על כף המאזניים" (1954) - לנדליידי "בנות בכלא" (1956) – מאמרוֹנה ג'יימסוֹן "מרי פופינס" (1964) – תפקידה הקולנועי האחרון בתור אשת הציפורים מדיה וקבצים בנושא ג'יין דארוול בוויקישיתוף ג'יין דארוול, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג'יין דארוול, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי ג'יין דארוול, באתר AllMovie (באנגלית) ג'יין דארוול, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) ג'יין דארוול, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ג'יין דארוול, באתר "Find a Grave" (באנגלית)