laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מארק האלטר

מארק האלטר (באנגלית: Marek Halter) הוא סופר וצייר, פעיל שלום פוליטי וחברתי יהודי צרפתי, הידוע בעיקר בזכות הרומנים ההיסטוריים שלו, שתורגמו לאנגלית, פולנית, עברית ושפות רבות אחרות. האלטר נולד למשפחה יהודית, שלמה (סלומון), צייר ומדפיס, ופירל, משוררת, בוורשה, פולין, בשנת 1936. אביו עסק בדפוס כמו סבו ואבי סבו שיסד את דפוס האלטר בוורשה. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא והוריו נמלטו מגטו ורשה וברחו לברית המועצות. את שהותם בברית המועצות במהלך המלחמה עשו באוקראינה, במוסקבה ולבסוף בקוקאנד שבאוזבקיסטן. ב-1945 הוא נבחר לנסוע למוסקבה כדי להעניק פרחים ליוסיף סטלין. בשנת 1946 חזרו בני משפחתו לפולין ובשנת 1950 היגרו לצרפת והתגוררו בפריז. ב-1950, כשהיה בן ארבע-עשרה, למד פנטומימה אצל מרסל מרסו. הוא התקבל לבית הספר לאמנויות ולמד שם ציור. ב-1954, בהיותו בן 18, קיבל את הפרס הבינלאומי של דוביל, וזכה בפרס גם בביאנלה ד'אנקון. בנובמבר 1955 הציג בירושלים, בבית אגודת העיתונאים, תערוכת ציורים בצבעי שמן. התערוכה הבינלאומית הראשונה שלו הייתה ב-1955 בבואנוס איירס, והוא נשאר בעיר זו במשך שנתיים, וחזר לצרפת ב-1957, ושם עסק בעיתונאות פוליטית ובהסברה. בשנת 1991 הקים האלטר את הקולג' הצרפתי במוסקבה. בשנת 2007 התמנה לנשיא המכללה. בשנים האחרונות נקלע האלטר לביקורת בתקשורת הצרפתית. המגזינים הצרפתיים Le Point והנובל אובזרוואטר (Le Nouvel Observateur) האשימו אותו בסילוף פרטים שונים בחייו . האלטר היה יוזם ומעורב בניסיונות לקדם שיחות שלום בין ישראלים לערבים ובייחוד לפלסטינים. ב-1970 יזם ניסיון להפגיש מנהיג ישראלי ממפלגת העבודה עם שליט מצרים נאצר. בעזרת איש סודו של נאצר, קולונל אחמד חמרוש. הוא השיג את הסכמתו של נאצר להיפגש עם לובה אליאב, שכיהן אז כמזכ"ל מפלגת העבודה ונודע כ"יונה" מדינית. אליאב קיבל את הסכמתם של ראש הממשלה גולדה מאיר, משה דיין וישראל גלילי אבל במהלך הכנותיו למיפגש באוגוסט 1970 לקה נאצר בהתקף לב, ונפטר כעבור שבועות אחדים. ב-1992 יזם האלטר מפגש בין שמעון פרס לבין יאסר ערפאת בביתו בפריז, ולדבריו הדו-שיח בין השניים היה התשתית למגעים ולשיחות שהביאו לחתימת הסכם אוסלו. ב-1968 הקים יחד עם אשתו קלרה האלטר, סופרת ועיתונאית מחוגי השמאל, את כתב העת "יסודות" (Élements), שפרסם באופן שווה יצירות ורשימות של סופרים ישראלים, פלסטינים וערבים. ספרו הראשון, אוטוביוגרפיה פוליטית, Le Fou et les Rois (הליצן והמלכים) זכה בפרס Aujourd'hui ב-1976. עם הנובלות והרומנים שכתב נמנים המשיח, מסתורי ירושלים, ספר אברהם (1986) והמשכו - ילדי אברהם (1990), רוח הכוזרים (2003; נובלה בדיונית היסטורית על ממלכת הכוזרים שהתגיירו), שרה (2004), ציפורה אשת משה (2005), לילה (2006) ומריה מנצרת (2008). ספרים נוספים עסקו בגיבורות מוסלמיות - חדיג'ה, פטימה ועיישה. בין הכתבים העיוניים שלו בולט הספר "סיפורי גאולה: שיחות עם גברים ונשים שהצילו יהודים מהשואה" (1998). הזר מבירוביג'אן הוא רומן המתאר את אחורי הקלעים של הקרמלין ואת בירוביג'ן, "המדינה היהודית" שיצר סטלין בקצה סיביר. באלה נשזר אפוס מרתק של שחקנית רוסית צעירה. זיכרון אברהם, תורגם מצרפתית על ידי מרים טבעון, זמורה-ביתן, תשמ"ט, 1988 מריה הבתולה מנצרת, תורגם מצרפתית על ידי טל פלג, יהל, 2009 מדיה וקבצים בנושא מארק האלטר בוויקישיתוף מארק האלטר, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מארק האלטר, ברשת החברתית Goodreads מרק הלטר (1936-), דף שער בספרייה הלאומית תערוכות, מעריב, 25 בנובמבר 1955 "טבעות עדות (2)", אריה לובה אליאב, הוצאת עם עובד, עמ' 122-128; "מפילגש לידועה בציבור", אלי פודה, הוצאת עם עובד, 2022, עמ'2–171
צ'ולאן

צ'ולאן (ברומנית: Ciolan ובגרמנית: Schweinehaxen) זאת מילה רומנית שמשמעותה היא עצם גדולה עם בשר או בלי, בדרך כלל מדובר בעצם של גפיים. המילה משמשת גם לתיאור מאכל רומני הכולל עצם גדולה חתוכה עם בשר ותוספות. התוספות המקובלות לצ'ולאן הן תבשיל תפוחי אדמה או שעועית אפויה או כרוב כבוש מאודה. הנחיות בליווי תמונות להכנת צ'ולאן בתנור (ברומנית) הנחיות להכנת צ'ולאן (בגרמנית)
שפ פטיבון

רוברט "שפ" פטיבון (באנגלית: Robert "Shep" Pettibone; נולד ב-10 ביולי 1959) הוא מפיק מוזיקלי, רמיקסר, פזמונאי ודי ג'יי אמריקאי, אחד מהמוזיקאים הפופולריים ביותר בשנות ה-80 של המאה ה-20. שפ פטיבון זכה להצלחה לאחר עבודתו עם ארתור בייקר (אנ') כחלק מ-Afrika Bambaataa & the Jazzy 5, וכטכנאי קול ומיקס של פרלוד רקורדס (אנ'). במהלך הקריירה המוזיקלית שלו, הוא השיק "מאסטרמיקס" חדשניים ל-New York's KISS FM. הפופולריות של המיקסים הללו שכנעה את חברת התקליטים להפיץ חלק מהם באופן מסחרי. פטיבון זכה לשבחים על ידי די ג'יים רבים ברחבי העולם, והיה מבוקש בסצנת הדאנס ומועדוני הלילה האמריקאים באותה העת בה פעל. מיומנותו בהפקה מוזיקלית ובעשיית מיקסים שונים, הובילה אותו לעבוד עם אמנים כמו מדונה, וג'ורג' מייקל, בסוף שנות ה-80 במהלך שיא הפופולריות של אמנים אלו. פטיבון, שותף לכתיבת והפקת הלהיט "Vogue" של מדונה מ-1990, תבע את וורנר מיוזיק בעוון הלנת תשלומי תמלוגים. השיר זכה להצלחה רבה והגיע למקומות גבוהים במצעדים רבים בעולם. השיר מוקם במקום הראשון במעל ל-30 מצעדי סינגלים ביניהם המצעד האמריקאי בילבורד הוט 100, המצעד הבריטי, האוסטרלי והקנדי. השיר הפך לסינגל הנמכר ביותר בשנת 1990, כשמכר מעל לשישה מיליון עותקים ברחבי העולם. מדיה וקבצים בנושא שפ פטיבון בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של שפ פטיבון שפ פטיבון, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) שפ פטיבון, באתר AllMusic (באנגלית) שפ פטיבון, באתר MusicBrainz (באנגלית) שפ פטיבון, באתר Discogs (באנגלית) שפ פטיבון, באתר SecondHandSongs Capuzzo, Jill P. (2000-08-06). "An Active Night Scene Is a Major Attraction". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2023-01-02. Erotica Diaries, sheppettibone (בצרפתית) Keith Caulfield, Keith Caulfield, Fourth of July Party Playlist: Let Madonna Producer Shep Pettibone DJ Your BBQ, Billboard, ‏2015-07-03 (באנגלית אמריקאית) "Shep Pettibone: The Surgeon of the Dance Floor – Culture" This forthcoming Shep Pettibone remix collection looks sublime, 909originals, ‏2021-06-30 (באנגלית אמריקאית) Shep Pettibone Biography, Songs, & Albums, AllMusic (באנגלית) Prelude Records, Discogs (באנגלית) Shep Pettibone, Today In Madonna History (באנגלית) George Michael - Hard Day (The Shep Pettibone Mix) (באנגלית), נבדק ב-2023-01-02 Ashley Cullins, Ashley Cullins, Producer of Madonna’s “Vogue” Wins Fees Fight With Warner on Appeal, The Hollywood Reporter, ‏2019-04-17 (באנגלית אמריקאית) Terry Matthew, Dance Music Legend Shep Pettibone Wins Back Royalties for Madonna's VOGUE, 5 Magazine, ‏2019-04-22 (באנגלית אמריקאית) Reuters in New York, Madonna wins Vogue copyright case in US appeal court, the Guardian, ‏2016-06-02 (באנגלית) GLOBAL CHART, www.mediatraffic.de
סמל סטאבי (כלב)

סמל סטאבי (1916 - מרץ 1926) היה כלב והקמע הבלתי רשמי של רגימנט חיל הרגלים ה-102 של ארצות הברית (אנ'), שצורף לדיוויזיה ה-26 במהלך מלחמת העולם הראשונה. הוא שירת במשך 18 חודשים, ולקח חלק ב-17 קרבות בחזית המערבית. סטאבי הזהיר את לוחמי הרגימנט שלו מפני מתקפת פתע של גז חרדל, ניחם ועודד את הפצועים, ואף תפס חייל גרמני במכנסיו עד להגעת חיילי הרגימנט. סטאבי הוא הכלב בשימוש צבאי המעוטר ביותר במלחמת העולם הראשונה, והיחיד שקודם לדרגת סמל בקרב. שרידיו של סטאבי שמורים במוזיאון הסמית'סוניאן. בשנת 2018 סטאבי היווה השראה לסרט האנימציה "סמל סטאבי: גיבור אמריקאי". סטאבי נמצא משוטט במדשאות קמפוס אוניברסיטת ייל בניו הייבן, קונטיקט ביולי 1917. חיילי רגימנט חיל הרגלים ה-102 התאמנו באזור ואחד החיילים, רב-טוראי ג'יימס רוברט קונרוי, אימץ אותו לחיקו. כשהיחידה נשלחה לחזית, הגניב אותו קונרוי לספינה, וכן החביא אותו במעיל בשנית כשירדו מהסיפון בצרפת. כשמפקדו של קונרוי גילה את מעשיו את קונרוי, הצדיע לו סטאבי כפי שאומן על ידי קונרוי והקצין נאות להשאירו. סטאבי שהה עם לוחמיו בשוחות בצרפת במשך 18 חודשים. הוא לקח חלק ב-17 קרבות ו-4 התקפות. טבילת האש של סמל סטאבי הייתה ב-5 בפברואר 1918, ב-Chemin des Dames, צפונית לסואסון, שם שהה תחת אש מתמדת למעלה מחודש. באפריל 1918, במהלך פשיטה על העיירה Seicheprey, נפצע סטאבי ברגלו הקדמית עקב רימון שהולך לעברו על ידי החיילים הגרמנים הנסוגים. הוא הועבר לעורף להבראה שם העלה את מורל החיילים. לאחר הבראתו, חזר סטאבי ללחימה בשוחות. במהלך המלחמה נפגע סטאבי מגז חרדל, ולאחר שהבריא קיבל מחבריו ליחידה מסכת גז מעוצבת למידותיו. הוא למד לזהות התקפות גז חרדל ולהזהיר את חבריו, לאתר פצועים בשטח ההפקר ויכל להתריע על הפגזות ארטילריה לפני בני אדם עקב חוש השמיעה המפותח שלו. הוא אף הכניע בעצמו מרגל גרמני בארגון. על פעולה זו הועלה לדרגת סמל. לאחר כיבוש Château-Thierry מידי הגרמנים, נשות העיירה תפרו מעיל צמר עבורו, עליו נתלו המדליות שלו. לאחר מכן סטאבי נפצע שוב בחזה וברגל מרימון יד. בסיכום, סטאבי עוטר בשני עיטורי פציעה. בסוף המלחמה החזיר קונרוי את סטאבי הביתה. לאחר המלחמה סטאבי נהיה לידוען והוביל מצעדים צבאיים רבים ברחבי ארצות הברית. הוא נפגש עם הנשיאים וודרו ווילסון, קלווין קולידג' ווורן הרדינג. הוא אף זכה לחברות לכל החיים בארגון הוטרנים הלגיון האמריקאי ובימק"א. ב-1921 גנרל הצבאות ג'ון פרשינג העניק לסמל סטאבי מדליית זהב מטעם החברה ההומנית. באותה שנה, התלווה אל קונרוי במרכז המשפט באוניברסיטת ג'ורג'טאון והפך לקמע של קבוצת הפוטבול המקומית, כשבמחצית שיעשע את האוהדים במרדף אחרי כדור. באותו תקופה החל קונרוי לעבוד כסוכן במחלקה לחקירות של ה-FBI. סטאבי מת בשנתו במרץ 1926. הוא פוחלץ ובשנת 1956 קונרוי מסרו לסמית'סוניאן. מאז הוא מוצג שם בתערוכת הקבע "מחיר החירות: אמריקאים במלחמה". עזית הכלבה הצנחנית (ספר) כלבים בשימוש צבאי מדיה וקבצים בנושא סמל סטאבי בוויקישיתוף
ישראל 2020

ישראל 2020 היא תוכנית אב למדינת ישראל בעשור הראשון של המאה ה-21. התוכנית מהווה בסיס לרבדי התכנון הסטטוטוריים של ישראל. שורשי התוכנית הוא בטכניון, בשנת 1988. יוזם התכנית היה פרופסור אדם מזור, אדריכל ומתכנן ערים. הצטרפו ליוזמה זו, אגודת האדריכלים ומתכנני הערים בישראל, לשכת המהנדסים האדריכלים והאקדמאיים במקצועות הטכנולוגיים בישראל, הפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים והטכניון מכון טכנולוגי לישראל. כ-250 חוקרים עבדו במשך כשש שנים והגישו תוכנית המקיפה אלפי עמודים של התוויית דרך והצהרת כוונות הצופה אל ישראל של שנת 2020. תוכנית ישראל 2020, לא הייתה תוכנית מתאר רשמית, אלא תוכנית רעיונית שביקשה להציג פתרונות לשלוש הבעיות העיקריות של מדינת ישראל לקראת המאה ה-21: גידול אוכלוסייה מואץ, מחסור בקרקע, וסגירת הפער הכלכלי בין ישראל למדינות המפותחות. התוכנית פרשה את סוגיות התכנון השונות של ישראל, ואת תסריטי העל לדמותה העתידית של המדינה. ישראל 2020 הגדירה באמצעות סדרת חלופות, את מרחב האפשרויות מתוכו עוצבה "תמונת העתיד" הכלכלית, החברתית והסביבתית המשולבת לישראל בשנות האלפיים, תוך הצבעה על אמצעי המדיניות להגשמתה. במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20, המסקנות העיקריות של התכנית אומצו על ידי ממשלת ישראל. סיכומי הביניים של התוכנית פורסמו בשנת 1994 והיא פורסמה במלואה בשנת 1997. התכנית חילחלה לתוך תמ"א 31 שגובשה אז והפכה לתמ"א 35, תוכנית המתאר הארצית שהכינו שמאי אסיף ואריה שחר (שהיה ממובילי "ישראל 2020"). "ישראל 2020 " תוכנית אב לישראל בשנות האלפיים אמיר בן-דוד, כך נראתה ישראל בשנת 2020 לפני 30 שנה, באתר זמן ישראל, 29 בדצמבר 2019 נעה ווסרמן, ‏ראש צוות תוכנית "ישראל 2020": ישראל מפגרת אחרי אירופה ב-20 שנה, באתר גלובס, 4 בספטמבר 1997 הארץ, ‏תוכנית האב לישראל 2020 - תל-אביב תהיה צפופה כמו הונג-קונג, באתר גלובס, 5 באוגוסט 1997 מ"ישראל 2020" ל"ישראל 2050", באתר neaman.org.il נעה ווסרמן, ‏ראש צוות תוכנית "ישראל 2020": ישראל מפגרת אחרי אירופה ב-20 שנה, באתר גלובס, 4 בספטמבר 1997
דרום רוסיה

דרום רוסיה (ברוסית: Юг России) הוא החלק הגאוגרפי הדרומי ביותר בחלק של רוסיה שנמצא ביבשת אירופה, אשר כולל את המחוז הפדרלי הדרומי ואת המחוז הפדרלי של צפון קווקז. חבל הקווקז מיושב לאורך אלפי שנים. ישנן עדויות לכך ששבטים סלאביים שונים אכלסו את אזור דרום רוסיה עוד במאה ה-3. לאזור דרום רוסיה היה תפקיד חשוב בהשפעה של התרבות הביזנטית על רוסיה. התרבות הפרסית הייתה גם היא בעלת השפעה משמעותית על אזור דרום רוסיה. בתחילת האלף השני לספירה, בין הוולגה לדון, שבטים טורקים שונים הקימו באזור דרום רוסיה מדינות טטאריות. לפי מקורות היסטוריים, תושבים רבים באזור דרום רוסיה בחרו להתאסלם בעקבות הפלישות של המונגולים לאזור זה. במהלך מלחמת האזרחים הרוסית (1917–1922), טריטוריה שזכתה לכינוי "דרום רוסיה" התקיימה לזמן קצר משנת 1919 עד שנת 1920, והיא השתרעה על החלקים הדרומיים ביותר של האימפריה הרוסית, כולל חלקים מאוקראינה. בהיסטוריוגרפיה הסובייטית, אזור זה כונה "אזור הדרום הלבן" - התייחסות לתנועה הלבנה שנלחמה באזור זה בבולשביקים יחד עם הכוחות המזוינים של דרום רוסיה וצבא המתנדבים. ניבים דרום-רוסיים ניבים צפון-רוסיים מחוזות פדרליים של רוסיה חלוקה מנהלית-טריטוריאלית של רוסיה
מיק הרון

מיק הרון (באנגלית: Mick Herron; ‏נולד ב־11 ביולי 1963) הוא סופר מתח ומסתורין בריטי, ידוע כמחבר סדרת הספרים "בית סלאו", ששני הספרים הראשונים בה זכו לעיבוד טלוויזיוני בשם "סוסים איטיים". הרון נולד בניוקאסל על הטיין, אנגליה ולמד בבייליול קולג' באוקספורד תואר בשפה אנגלית. ב-2003 פרסם את הרומן הראשון שלו, Down Cemetery Road, המהווה הראשון בסדרה בת ארבעה ספרים אודות זואי בוהם (Zoë Boehm), חוקרת פרטית באוקספורד. ב-2010 החל לכתוב את סדרת הספרים "בית סלאו" (Slough House), כשהספר הראשון סוסים איטיים מגולל את סיפורם של סוכני MI5 כושלים שהוגלו מהמטה בשל כישלונותיהם המקצועיים. החלק השני, אריות מתים, יצא לאור ב-2013 וזכה להערכת המבקרים ובפרס גולדסבורו גולד דאגר של איגוד סופרי המתח ונבחר על ידי הסאנדיי טיימס לאחד מעשרים וחמישה ספרי המתח הנבחרים של חמש השנים האחרונות. עד דצמבר 2022 הרון הוציא שמונה ספרים בסדרה, כולל נובלות קצרות. הספרים הראשונים עובדו לעונות נפרדות בסדרת הטלוויזיה, "סוסים איטיים", של אפל TV+. Down Cemetery Road (2003) The Last Voice You Hear (2004) Why We Die (2006) Smoke and Whispers (2009) סוסים איטיים (2010) אריות מתים (2013) הרשימה (2015, נובלה) נמרים אמיתיים (2016) רחוב המרגלים (2017) חוקי לונדון (2018) המסירה (2018, נובלה) סוכן בפעולה (2019) התפיסה (2020, נובלה) בית סלאו (2021) שחקנים גרועים (2022) לעמוד מול החומה (2022, נובלה) שעות סודיות (2023, מתוכנן) Reconstruction (2008) Nobody Walks (2015) This Is What Happened (2018) All the Livelong Day (2013) Dolphin Junction (2021) Standing by the Wall: The Collected Slough House Novellas (2022) סדרת הספרים "בית סלאו" עובדה לסדרת טלוויזיה בשם סוסים איטיים, עם גארי אולדמן כג'קסון לאמב. הסדרה הופקה עבור Apple TV+. אתר האינטרנט הרשמי של מיק הרון (באנגלית) מיק הרון, ברשת החברתית Goodreads מיק הרון, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) 1גל פרל פינקל, גל פרל פינקל: מרוץ סוסים, ‏28 במרץ 2021. גל פרל, "אם פותחים מספיק דלתות, בסופו של דבר נתקלים בנמר", הבלוג על הכוונת, ‏ 14 בינואר 2024. עלית קרפ, "אריות מתים": גם ספר ההמשך ל"סוסים אטיים" לועג לסוכני הוד מלכותו, באתר הארץ, 25 בינואר 2023 יונתן דה שליט, מכור, פאשלונר ומרגל כושל נכנסו לבר: סוסים איטיים מסיימת עונה, באתר ישראל היום, 4 בינואר 2024.
או'טול

האם התכוונתם ל... אנט אוטול – שחקנית אמריקאית ארין אוטול – פוליטיקאי קנדי בן או'טול – שחקן אוסטרלי ניית'ן או'טול – שחקן אירי פיטר או'טול – שחקן בריטי אטול
משפט גלגל העין

משפט גלגל העין הוא משפט בגאומטריה אוקלידית שמדבר על תכונה של זוג מעגלים זרים. המשפט: לשני מעגלים שאינם נחתכים c P {\displaystyle c_{P}} ו c Q {\displaystyle c_{Q}} שמרכזם בנקודות P {\displaystyle P} ו Q {\displaystyle Q} המשיקים מ-P אל c Q {\displaystyle c_{Q}} נחתכים ב- c P {\displaystyle c_{P}} בנקודות C {\displaystyle C} ו D {\displaystyle D} והמשיקים מ-Q אל c P {\displaystyle c_{P}} נחתכים עם c Q {\displaystyle c_{Q}} בנקודות A {\displaystyle A} ו B {\displaystyle B} . אזי | A B | = | C D | {\displaystyle |AB|=|CD|} . משפט גלגל העין התגלה ב-1960 על ידי המתמטיקאי הפרואני אנטוניו גוטיירז. מדיה וקבצים בנושא משפט גלגל העין בוויקישיתוף משפט גלגל העין, באתר MathWorld (באנגלית) The Eyeball Theorem, cut-the-knot.org Claudi Alsina, Roger B. Nelsen: Icons of Mathematics: An Exploration of Twenty Key Images. MAA, 2011, ISBN 978-0-88385-352-8, pp. 132–133 David Acheson: The Wonder Book of Geometry. Oxford University Press, 2020, ISBN 9780198846383, pp. 141–142
בית הדין הבין-לאומי לבוררות

בית הדין הבין־לאומי לבוררות (באנגלית: International Court of Arbitration, ראשי תיבות: ICC) הוא מוסד ליישוב סכסוכים מסחריים בין־לאומיים. בית הדין פועל בחסות לשכת המסחר הבין-לאומית, ומורכב מיותר מ-100 בוררים מכ-90 מדינות. בניגוד למה שמרמז שמו, ה-ICC אינו מוציא פסקי דין פורמליים. תחת זאת, הוא מספקת "פיקוח שיפוטי על הליכי בוררות". שפות העבודה הרשמיות של בית הדין הן אנגלית וצרפתית. עם זאת, ניתן לנהל תיקים בכל שפה. המטה של ה-ICC נמצא בפריז, צרפת. נכון ל-9 בינואר 2020, בית הדין רשם מאז הקמתו 25,000 תיקים. הוא ברר מספר שיא של מקרים שנרשמו בשנת 2019, אינדיקציה למאמצי ה-ICC להרחיב את שירותיו בשנים האחרונות. בית הדין נוסד בשנת 1923 תחת הנהגתו של הנשיא הראשון של ה-ICC אטיין קלמנטל, שר האוצר הצרפתי לשעבר. חברי בית הדין ICC ממונים לתקופות של שלוש שנים על ידי המועצה העולמית של ICC בהמלצת 'וועדות לאומיות' או קבוצות של ICC. בתחומי שיפוט שבהם אין ועדה או קבוצה לאומית, חברים מומלצים למינוי על ידי נשיא בית המשפט. חברים חלופיים ממונים על ידי המועצה העולמית בהמלצת נשיא בית המשפט. אתר האינטרנט הרשמי של בית הדין הבין-לאומי לבוררות בית הדין הבין-לאומי לבוררות, ברשת החברתית אקס (טוויטר) "International Court of Arbitration - Dispute Resolution Services - Organization - About ICC - ICC - International Chamber of Commerce". iccwbo.org. נבדק ב-17 בינואר 2020. {{cite web}}: (עזרה) "ICC International Court of Arbitration®". "ICC celebrates case milestone, announces record figures for 2019". 9 בינואר 2020. {{cite web}}: (עזרה) "The Merchants of Peace - History - About ICC - ICC - International Chamber of Commerce". iccwbo.org. אורכב מ-המקור ב-11 ביולי 2015. נבדק ב-9 ביולי 2015. {{cite web}}: (עזרה)
שרה בנינגה

שרה בנינגה (נולדה ב-1982) היא חוקרת אמנות וציירת ישראלית. נולדה בשנת 1982, בת לטרי ופרופ' שמעון בנינגה. בשנת 2006 קיבלה תואר ראשון בתולדות האמנות וספרות משווה מאוניברסיטת תל אביב. בשנת 2009 קיבלה תואר שני בתולדות האמנות מהאוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 2012 קיבלה תואר ראשון נוסף מבצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב. בשנת 2017 קיבלה תואר דוקטור בתולדות האמנות מהאוניברסיטה העברית בירושלים. היא עוסקת במחקר של תולדות האמנות בתקופות הפרה־מודרניות, ומרצה בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב ובמחלקה לתרבות חזותית וחומרית בבצלאל. תערוכות יחיד שלה: "בכחנליה" בגלריה מאיה בתל אביב (2021), "מבט מעבר" בגלריה טל בכפר ורדים (2022, אוצרת: עדי גרינפלד). בדצמבר 2022 תוכננה תערוכה שבה שמונה ציורים גדולים שלה בגלריה ביתא שברחוב יפו בירושלים, אך יומיים לפני המועד המתוכנן הודיע אגף התרבות של עיריית ירושלים, שהגלריה בבעלותה, שאין להציג ציורים אלה כיוון שהם כוללים דימויי עירום. בעקבות זאת הועברה התערוכה למוזיאון על התפר בירושלים, שאינו בבעלות העירייה. פעילה ב"סולידריות שייח' ג'ראח". בשנת 2010 נמנתה עם מדליקי המשואות בטקס הדלקת המשואות האלטרנטיבי של תנועת "יש גבול". מתגוררת בירושלים, נמצאת בזוגיות ולה בת ובן. אתר האינטרנט הרשמי של שרה בנינגה (באנגלית) שרה בנינגה, ברשת החברתית פייסבוק שרה בנינגה, ברשת החברתית אינסטגרם שרה בנינגה, ברשת החברתית LinkedIn שרה בנינגה, באתר ResearchGate שרה בנינגה, באתר Academia.edu שרה בנינגה/ ביוגרפיה, באתר של גלריה טל SARA BENNINGA, AUC.ART ממאמריה: דיוקן עצמי: בין דירר לרמברנדט, שירת המדע 2020, עמ' 140–143 שרה בנינגה, באתר סדנת ההדפס ירושלים נעמה ריבה, האמנית שרה בנינגה: "ניסו למחוק שיח. תיכף יגידו שלא היתה תערוכה", באתר הארץ, 3 בינואר 2023 ד"ר שרה בנינגה, באתר "בצלאל" שרה בנינגה מבט מעבר Looking Beyond, באתר של גלריה טל עדותה של שרה בנינגה, אקטיביסטית, סרטון בערוץ "החברתית", באתר יוטיוב (אורך: 04:12) מה קורה // שרה בנינגה, באתר "פורטפוליו", 25 בפברואר 2022
כוחות מיוחדים (סרט)

כוחות מיוחדים (בצרפתית: Forces spéciales) הוא סרט פעולה צרפתי בבימויו של סטפן ריבוז'ה שגם כתב את התסריט ובכיכובם של דיאן קרוגר, דני מנושה, רז דגן ודג'ימון הונסו. אפגניסטן, ארץ הטאליבן, שנת 2011. המלחמה של צבאות המערב נגד הטאליבן נמשכת במלוא עוזה. אלזה קזנובה היא עיתונאית פציפיסטית צרפתייה, המבקרת בחריפות את שתי הצדדים הלוחמים, אך נקלעת שלא ברצונה למצב חמור בו היא נחטפת וחייה נתונים בסכנה. שישה גברים מפיקוד המבצעים המיוחדים (COS) של הקומנדו הצרפתי הפרוסים עם הכוחות הצרפתיים באפגניסטן נקראים לשחרר את העיתונאית ובן לווייתה האפגני, אמין. על אף שהם מצליחים לשחרר את שני בני הערובה מכלאם, המבצע שמוביל המפקד קובקס עומד בסכנה כאשר הפינוי במסוק אינו מתאפשר עקב תגובת המורדים, מה שמאלץ את הקבוצה לברוח מעבר להר, כשרודפיהם בעקבותים, בתנאים קשים מאוד. דיאן קרוגר – אלזה קזנובה, עיתונאית הנופלת כבת ערובה של הטליבאן דג'ימון הונסו – המפקד קובקס מהקומנדו הימי של הצי בנואה מגימל – קפטן טיק-טק דני מנושה – קפטן לוקאס רפאל פרסונאז – אליאס, צלף מיחידת הצניחה של חיל הנחתים הצרפתי אלן פיגלרז – ויקטור אלן אליבון – מריוס, חייל יחידת הצנחנים מהדי נבו – אמין, המדריך של אלזה רז דגן – זאיף, מנהיג של הטליבאן שקי קאריו – אדמירל גזנק, ראש פיקוד המבצעים המיוחדים ז'אן בורנו – אלכס אן קאיון – ז'אן, אשתו של קובקס אלזה לוי – קלייר, עיתונאית במערכת של אלזה קזנובה מורג'נה אלאוי – מאינה איזבל ויטרי – ליסה, חברתו של קפטן לוקאס ברנרד אלוף – נשיא הרפובליקה הצרפתית ז'אן פול דובואה – שר ההגנה של צרפת אנטואן בלנקפור – שר החוץ של צרפת ז'אק גאלו – ראש מטה ההגנה לורן קלארה – ראש הסגל הנשיאותי הסרט, שצולם בסיוע הצבא הצרפתי, היה בעל תקציב של 10 מיליון אירו. צוות הצילום צילם בבסיס הצבאי קיילוס, בג'יבוטי וכן בפריז, תוך שהשחקנים מתאתנים עם הקומנדו הימי. רוב הצילומים נערכו בטג'יקיסטן בדושנבה ובהרי פאמיר שמסביב, בתנאים קשים לפעמים עם תשתית לקויה, אקלים יוצא דופן, מדינה בסיכון, מאחר שטג'יקיסטן גובלת באפגניסטן. לוטננט-קולונל ג'קי פוקרו, לשעבר ראש מחלקת התקשורת של הצבא ומכיר טוב את ההתערבות באפגניסטן, ליווה את צוות הצילום לאורך הפקתו ושמו מוזכר בקרדיטים. Jean-Marc Tanguy (texte), Jeff Maunoury (photos), Forces spéciales, sources d'inspiration et notes de production, Éditions Nimrod, 2011 (ISBN 978-2-9-15243-42-0). "כוחות מיוחדים", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "כוחות מיוחדים", באתר נטפליקס "כוחות מיוחדים", באתר AllMovie (באנגלית) "כוחות מיוחדים", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "כוחות מיוחדים", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "כוחות מיוחדים", באתר Metacritic (באנגלית) "כוחות מיוחדים", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
עידו וייר

עידו וייר (נולד ב-10 באוקטובר 1996) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת המגן הימני בהפועל תל אביב. וייר התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של עירוני נשר ובגיל 15 הצטרף למחלקת הנוער של הפועל חיפה. ב-2 בדצמבר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 1-0 לעירוני קריית שמונה במסגרת גביע הטוטו. ב-21 בינואר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל בניצחון 0-1 נגד הפועל רעננה. בקיץ 2017 חתם בעירוני נשר מהליגה הלאומית במדיה שיחק שנה וחצי. באוגוסט 2019 חתם בהפועל הרצליה במדיה שיחק עונה אחת. ב-3 בינואר 2020 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-2 נגד עירוני טבריה. ב-27 באוגוסט 2020 וייר חזר לליגת העל כאשר חתם במכבי נתניה. בינואר 2023 זכה עם המועדון בגביע הטוטו. ב-15 בינואר 2024 חתם בבני סכנין. בסכנין מיעט לשחק, לדבריו בגלל שיצא נגד הקהל ששרק בוז בזמן נגינת התקווה. ב-15 באוגוסט 2024 הוא חתם על חוזה לעונה אחת בקבוצת הפועל תל אביב. עידו וייר, באתר ההתאחדות לכדורגל בישראל עידו וייר, באתר Transfermarkt עידו וייר, באתר Soccerway עידו וייר, באתר FootballDatabase.eu ליאת ביתן, ‏לא אשחק עבור מי שמבזה את סמלי המדינה, באתר ערוץ הספורט, 7 ביולי 2024 איציק כלפי, ‏רשמית: עידו וייר חתם בהפועל תל אביב לעונה, באתר ONE‏, 15 באוגוסט 2024
סרמלה (כפר)

סרמלה (בהונגרית: Szeremle) הוא כפר בנפת באיה שבמחוז באץ'-קישקון בדרום־מזרח הונגריה. עד לשואה הייתה בו קהילה יהודית. כמו יישובים רבים באירופה, גם בסרמלה אוכלוסיית היישוב נמצאת בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 2,493 תושבים ובשנת 2022 חיו בו רק 1,321 תושבים. שמו של הכפר סרמלה הוזכר במסמכים לראשונה בשנת 1093. יהודים חיו בעיירה במאה ה-19 ובמאה ה-20. בשנת 1944 נרצחו יהודים מהכפר במהלך שואת יהודי הונגריה. מדיה וקבצים בנושא סרמלה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סרמלה נתוני הכפר באתר הלמ"ס ההונגרי תיעוד יהודי סרמלה שנרצחו בשואה מפקדי האוכלוסין של יהודי הונגריה, 1993
ושקוט

ושקוט (בהונגרית: Vaskút) הוא כפר בנפת באיה שבמחוז באץ'-קישקון בדרום־מזרח הונגריה. עד לשואה הייתה בו קהילה יהודית. כמו יישובים רבים באירופה, גם בושקוט אוכלוסיית היישוב נמצאת בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 3,827 תושבים ובשנת 2022 חיו בו רק 3,298 תושבים. שמו של הכפר ושקוט הוזכר במסמכים לראשונה בשנת 1400. יהודים חיו בעיירה במאה ה-19 ובמאה ה-20. בשנת 1944 נרצחו יהודים רבים מהכפר במהלך שואת יהודי הונגריה. מדיה וקבצים בנושא ושקוט בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ושקוט (בהונגרית) נתוני הכפר באתר הלמ"ס ההונגרי תיעוד יהודי ושקוט שנרצחו בשואה מפקדי האוכלוסין של יהודי הונגריה, 1993