laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
דקל אי הפסחא

דקל אי הפסחא או דקל רפה נוי (שם מדעי: Paschalococos disperta בעבר Jubaea disperta) הוא מין של דקל נכחד שהיה אנדמי לאי הפסחא. העץ נעלם מדגימות האבקה סביב שנת 1650. כמה חוקרים משייכים אותו לסוג Jubaea, אליו משתייך דקל היין הצ'יליאני (Jubaea chilensis) אך ישנה מחלוקת על שיוכו כיוון שהרקמות הרכות שבהן משתמשים לזיהוי סוג הדקל לא נשמרו. שרידיו של הדקל ידועים מגרגירי אבקה מקרקעית האגמים, קליפת הפרי (אגוזים) שנמצאו במערה, וטביעות של שורשים שנשמרו בקרקע. בחלקו במטרה להימנע מההשערה המקובלת אבל הספקולטיבית שהדקלים היו Jubaea chilensis, ושהשתמשו בהם כגלילים לשנע את פסלי המואי של אי הפסחא, הקצה ג'ון דרנזפילד (John Dransfield) את המין לסוג חדש. הקצאה זו אינה מקובלת על World Checklist of Selected Plant Families, מיזם מקובל שנועד להגדיר את מיני הצמחים, שאיננו מכיר בסוג Paschalococos, כמו גם על המיזם המקביל "The Plant List". התפוצצות אוכלוסין בתקופה שבין 800 ל-1600 לספירה הובילה להכחדה של דקל רפה נוי. מייקל הוגן (Hogan) משער שההיכחדות של דקל רפה נוי יחד עם צמחים נוספים תרמה להתמוטטות החברה של אי הפסחא. דרנזפילד משער שהעצים נכחדו כיוון שהם נכרתו על מנת להגיע אל לבבות הדקל האכילים כאשר מקורות המזון האחרים באי התדלדלו בשל התפוצצות האוכלוסין. השערה נוספת מקובלת, אך שגויה, שהעצים נכרתו לבניית סירות ולשם דיג, משום שגזע דקל אינו מתאים למטרה זו. אפשרות נוספת שהחולדה הפולינזית, שהגיעה לאי יחד עם המתיישבים הראשונים בין שנת 800 לשנת 1000, כרסמה את האגוזים של הדקל, ובכך מנעה התחדשות של העץ. למרות היכחדותו, ככל הנראה מופיע העץ כ-200 שנים לאחר שנעלם בכתב הרונגו-רונגו של אי הפסחא בסימן , בו הוא מסמל את המספר 67. מדיה וקבצים בנושא דקל אי הפסחא בוויקישיתוף דקל אי הפסחא, באתר Tropicos (באנגלית) דקל אי הפסחא, באתר GBIF (באנגלית) דקל אי הפסחא, באתר IPNI (באנגלית) Chilean Wine Palm
בנג'מין ויטרו

בנג'מין ג'ון ויטרו (באנגלית: Benjamin John Whitrow;‏ 17 בפברואר 1937 - 28 בספטמבר 2017) היה שחקן אנגלי. ויטרו נולד בעיר אוקספורד באוקספורדשייר שבאנגליה. למד ב"דרגון סקול", בבית הספר לבנים "טונברידג' סקול" בקנט, ואחר כך ב-RADA. מ-1956 ועד 1958 שירת ויטרו במשמר הדרגונים של המלך (אנ'). ב-1981 הצטרף לרויאל שייקספיר קומפני. ב-1989 הופיע ויטרו בתוכנית המערכונים "A Bit of Fry and Laurie" של BBC Two, וגילם איש זועם מהקהל שטען שסטיבן פריי ויו לורי גנבו ממנו את המערכונים שלהם. בין השנים 1990 ו-1992 שיחק ויטרו בסיטקום "The New Statesman" בתפקיד פדי או'רורק, שר צללים של מפלגת הלייבור, שכאשר הוא מופיע בציבור הוא מעמיד פנים שיש לו מבטא אירי כדי למשוך את קולות מעמד הפועלים. בשנת 2000 דיבב ויטרו את הדמות פאולר בסרט האנימציה המצליח "מרד התרנגולים". הדמות היא של תרנגול זקן הטוען שלחם במלחמת העולם השנייה. ב-1972 התחתן ויטרו עם קתרין קוק. נולדו להם שני ילדים, בת (נולדה ב-1973) ובן (נולד ב-1976). יש לו בן נוסף, מהשחקנית סיליה אימרי - השחקן אנגוס אימרי, שנולד ב-1994. בנג'מין ויטרו נפטר ב-28 בספטמבר 2017 בגיל 80. בנג'מין ויטרו, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) בנג'מין ויטרו, באתר AllMovie (באנגלית) בנג'מין ויטרו, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) בנג'מין ויטרו, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) בנג'מין ויטרו, באתר ה-BBC (באנגלית) בנג'מין ויטרו, באתר "Find a Grave" (באנגלית) Benjamin Whitrow, at www.thepeerage.com Benjamin Whitrow obituary The Merchant of Venice
פולן (פירושונים)

האם התכוונתם ל... פולן – בבוטניקה, אבקה שמייצרים צמחים עילאיים פלינולוגיה – המדע החוקר את גרגרי אבקת הפרחים פולן דבורים – תוסף תזונה המכיל אבקת פרחים אישים אמירה פולן – שחקנית ישראלית דניאל פולן – מראשי ממשלת ניו זילנד מייקל פולן – סופר ועיתונאי אמריקני Fallen – אלבום של אוונסנס פול
ביומכניקה

ביומכניקה היא ענף מדעי בינתחומי החוקר את התכונות המכניות של אורגניזמים חיים ומנתחים את עקרונות ההנדסה הפועלים בתפקוד המערכות הביולוגיות. היא דנה ביחסים בין מבנים ובין תפקודים בכל רמות הארגון של החומר החי החל ממולקולות כגון הקולגן או האלסטין ועד רקמות ואיברים. הביומכניקה מתארת את התגובות במרחב ובזמן של החומרים הביולוגיים, מוצקים, נוזלים או ויסקו-אלסטיים, לפעולתה של מערכת כוחות ולחצים פנימיים וחיצוניים. פרט למכניקה הקלאסית, הביומכניקה פונה לעוד תחומי מדע וטכניקה כמו ראולוגיה – כדי לחקור את התנהגות הנוזלים ביולוגיים כמו הדם, חוזק החומרים – כדי ליצור מודלים של הלחצים המופעלים על רקמות כגון סחוס המפרקים או העצמות, מכניקת המוצק כדי לנתח את המיומנויות המוטוריות והתנועתיות – החל מהתאים הבודדים וכלה האורגניזמים השלמים. דוגמאות למחקר ביומכני כוללות חקירה של הכוחות שפועלים על הצלעות, האווירודינמיקה של ציפורים ומעוף חרקים, ההידרודינמיקה של פעולה השחייה של דגים ובאופן כללי פעולת התנועה של כל צורות החיים, החל מתא בודד ועד אורגניזם שלם. הביומכניקה של בני אדם היא חלק מרכזי במדע הקינסיולוגיה. הפילוסוף היווני אריסטו יכול להחשב כביומכניסט הראשון. הוא כתב את הספר הראשון על תנועה של בעלי חיים, וראה את הגוף של בעלי החיים לא רק כמערכת מכנית, אלא חקר שאלות כגון ההבדל הפיזיולוגי בין דמיון של ביצוע פעולה לבין עשיית הפעולה עצמה. איש הרנסאנס לאונרדו דה וינצ'י עסק אף הוא בביומכניקה וניתח את העקרונות הפיזיקליים והמכניים שבתנועת בני אדם ובעלי חיים. נושא מחקר ידוע שלו היה תעופת העופות. ביומכניקה ביומכניקה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ביומכניקה, דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא פיזיולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
Aus der Tiefen rufe ich, Herr, zu dir, רי"ב 131

Aus der Tiefen rufe ich, Herr, zu dir (בעברית: ממעמקים קראתיך ה'), רי"ב 131, היא קנטטה שהלחין יוהאן סבסטיאן באך. הוא הלחין אותה בהיותו במילהאוזן בשנת 1707 או 1708, והיא אחת משתי הקנטטות המוקדמות שלו שידוע עליהן (האחרת היא אקטוס טרגיקוס). הטקסט מבוסס על מזמור ק"ל מספר תהלים. בסוף דפי התווים הוסיף באך הערה לפיה הקנטטה נכתבה על פי הזמנתו של העומד בראש כנסיית מריה הקדושה במילהאוזן, גאורג כריסטיאן אילמר (Georg Christian Eilmar). הערה זו מאפשרת לקבוע שבאך הלחין אותה בעת ששהה בעיר, בה עבד כנגן עוגב בכנסייה אחרת שם, כנסיית דיוי בלאסי (Divi Blasii). מזמור ק"ל עליו מבוסס הטקסט הוא אחד משישה מזמורי תהלים שמכונים "מזמורי סליחות" בנצרות כי הם עוסקים בחרטה על חטאים. האירוע שלכבודו הוזמנה הקנטטה אינו ידוע, אולם אופייה מרמז על טקס חזרה בתשובה. יש המקשרים זאת עם שרפה גדולה שהתחוללה בעיר במאי 1707, ומשערים שהקנטטה נכתבה לאירוע זיכרון לנספים. שם הקנטטה הוא האינציפיט של הפרק ובין פסוקי הפרק משובצים קטעים ממזמור לותרני שנכתב על ידי ברתולומיאוס רינגוואלדט ב-1588 ומושרים כליווי לסולנים בסגנון קנטוס פירמוס. חלקים מהמזמור הזה שימשו את באך בקנטטות נוספות (113, 168, 334). הקנטטה נכתבה עבור שני סולנים, טנור ובס ומקהלה בת ארבעה קולות. הכלים המשתתפים הם אבוב, בסון, כינור, שתי ויולות ובאסו קונטינואו. לקנטטה חמישה חלקים: מקהלה: Aus der Tiefen rufe ich, Herr, zu dir (ממעמקים קראתיך ה') אריוזו לבס בליווי סופרן: So du willst, Herr, Sünde zurechnen (אם עוונות תשמור יה) מקהלה: Ich harre des Herrn, meine Seele harret (קיוויתי ה', קיוותה נפשי) אריה לטנור בליווי אלט: Meine Seele wartet auf den Herrn von einer Morgenwache (קיוותה נפשי לאדוני משמרים לבוקר) מקהלה: Israel hoffe auf den Herrn; denn bei dem Herrn (יחל ישראל אל ה') היצירה בוצעה והוקלטה רבות על ידי מנצחים ידועים, בהם רוברט שו (ב-1949), ג'ון אליוט גרדינר (ב-1980), ניקולאוס הרנונקור (ב-1981), טון קופמן (ב-1994) ותומאס הנגלברוק (ב-2007). רי"ב 131a היא פוגה בסול מינור לעוגב, שעתוק של החלק האחרון של הקנטטה. לא ידוע האם באך הוא זה שיצר את השעתוק. פרטי הקנטטה באתר קנטטות באך טקסט הקנטטה באתר קנטטות באך (בתרגום לעברית) באתר "מקהלת באך של בית לחם" באתר אוניברסיטת חרונינגן באתר קנטטות באך רשימת ההקלטות באתר קנטטות באך הסבר על היצירה באתר אוניברסיטת קיימברידג'
האריה מבלפור

האַרְיֵה מבֶּלְפוֹר (בצרפתית: Lion de Belfort) הוא פסל מונומנטלי שפוסל על ידי פרדריק ברתולדי, שפיסל את פסל החירות בניו יורק. הפסל ממוקם בבלפור, צרפת מתחת לטירת בלפור. הפיסול הסתיים בשנת 1880 והוא עשוי כולו מאבן חול אדומה. הבלוקים מהם הפסל מורכב פוסלו בנפרד והועברו מתחת לטירת בלפור, שם הורכבו. אורך המונומנט הוא 22 מטר, גובהו 11 מטר, והוא בולט בנוף המקומי בזכות ממדיו המרשימים. האריה מסמל את הגבורה של ההתנגדות הצרפתית במהלך המצור על בלפור. המצור ארך כ-103 ימים כחלק מהתקפה פרוסית (מדצמבר 1870 ועד פברואר 1871). על העיר הגנו כ-17,000 גברים (רק 3,500 מתוכם היו אנשי צבא) כנגד 40,000 פרוסים. במקום להיות מכוון למזרח, לכיוון פרוסיה, כפי שנועד מלכתחילה, האריה מכוון לכיוון אחר בעקבות מחאות גרמניות. מהדורות קטנות יותר של הפסל מוצגות בפריז ובמונטריאול. חזית האריה מבלפור אריה מתחת למצודה בלפור מהדורת ברונזה קטנה יותר במרכז דנפר-רושרו בפריז. מהדורת אבן מוקטנת של הפסל בכיכר דורצ'סטר במונטריאול. מדיה וקבצים בנושא האריה מבלפור בוויקישיתוף
אנגוס דיטון

אנגוס דיטון (באנגלית: Angus Deaton; נולד ב-19 באוקטובר 1945) הוא כלכלן סקוטי-אמריקאי, פרופסור לכלכלה באוניברסיטת פרינסטון וחתן פרס נובל לכלכלה לשנת 2015. כיהן בעבר כנשיא האיגוד האמריקאי לכלכלה. על שמו קרוי "פרדוקס דיטון", לפיו עקומת הצריכה לא משתנה ביחס דומה לשינויים חדים ברמת ההכנסה. דיטון נולד באדינבורו שבסקוטלנד. למד בבית הספר התיכון פטס קולג' שבעיר. בשנת 1967, סיים לימודי תואר ראשון. בשנת 1971, קיבל תואר שני ובשנת 1974 השלים דוקטורט, כולם במסגרת לימודי כלכלה באוניברסיטת קיימברידג' שבאנגליה. בשנים 1976–1983, עבד כפרופסור לכלכלה באוניברסיטת בריסטול שבאנגליה. בשנת 1983, עזב את אוניברסיטת בריסטול ועבר לאוניברסיטת פרינסטון שבארצות הברית, שם שימש כפרופסור לכלכלה ויחסי חוץ בבית הספר ליחסי חוץ ומנהל ציבורי על שם וודרו וילסון. בשנת 2001, התמנה לחבר במועצה המייעצת של הכלכלן הראשי של הבנק העולמי. בשנת 2007 התמנה למדען בכיר במכון גאלופ. בשנת 2009 החל לכהן כנשיא האיגוד האמריקאי לכלכלה. בשנת 2011 זכה בפרס חזית הידע של קרן BBVA לאות הכרה בתרומתו המהותית לתחום הכלכלה. דיטון נשוי לאן קייס, פרופסורית לכלכלה ויחסים בינלאומיים באוניברסיטת פרינסטון ואב לשתיים. תרומתו הגדולה הראשונה של דיטון הייתה מחקר משנת 1975 בתחום הכלכלה ההתפתחותית, במסגרת עבודת הדוקטרט שלו. דיטון בדק את התפתחות הביקוש הצרכני בבריטניה מראשית המאה העשרים, תוך שימוש בשיטה חדשה לעיצוב מודלי צריכה. בגין עבודה זו הפך ב-1978 לזוכה הראשון במדליית פריש - פרס שמעניקה מדי שנתיים אגודת החברה האקונומטרית בגין מאמר ניסיוני או תאורטי-שימושי המתפרסם בכתב העת הכלכלי של האגודה - "Econometrica". בשנת 1980, מחקרו בנושא הקשר שבין ביקוש לסחורות ובין הכנסה וגובה המחירים, התפרסם ב-American Economic Review ונחשב לאחד מ-20 המאמרים המשפיעים ביותר של המגזין הכלכלי מאז 1970. המודל, שפיתח ביחד עם עמיתו ג'ון מולבאואר נקרא "מערכת הביקוש הכמעט אידיאלית" (AIDS) והוא עוסק בביקוש צרכנים. ב-12 באוקטובר 2015, הוכרז כחתן פרס נובל לכלכלה לשנת 2015. ועדת הפרס ציינה כי המחקרים שבזכותם זכה דיטון בפרס עוסקים בשלושה נושאים מרכזיים: כיצד צרכנים מחלקים את הוצאותיהם בין מוצרי הצריכה השונים. ניתוח האופן שבו חברה[דרושה הבהרה] מוציאה את הכנסותיה וכמה היא חוסכת. הבנת תנאי המחיה והעוני במדינות מפותחות (או כיצד מודדים ומנתחים איכות חיים ועוני בצורה הטובה ביותר). במסגרת מחקריו מצא דיטון פגמים במדדים הקיימים להשוואת רמות עוני לאורך זמן ובמקומות שונים, והראה כיצד ניתן להשתמש במדדים אמינים יותר של רמות הצריכה של משקי בית אינדיבידואלים. כמו כן הדגים דיטון כיצד שימוש נכון בנתונים על משקי בית יכול לעזור להבין סוגיות כמו הקשר בין הכנסה לצריכת קלוריות ומידת האפליה המגדרית בתוך המשפחה. מדיה וקבצים בנושא אנגוס דיטון בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אנגוס דיטון (באנגלית) אנגוס דיטון, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אנגוס דיטון, באתר פרס נובל (באנגלית) אנגוס דיטון, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה אנגוס דיטון, באתר גוגל סקולר אנגוס דיטון, באתר SSRN האם עושר יקנה לכם אושר?, באתר כלכליסט, 10 בספטמבר 2010 אנגוס דיטון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) זוכה בפרס נובל לכלכלה - הסקוטי אנגוס דיטון, באתר כלכליסט, 12 באוקטובר 2015 זוכה פרס נובל לכלכלה לשנת 2015: פרופ' אנגוס דיטון, באתר גלובס, 12 באוקטובר 2015 דפנה מאור, חתן פרס נובל לכלכלה: חוקר של צריכה ועוני מפרינסטון, באתר TheMarker‏, 12 באוקטובר 2015 צח יוקד, פרופ' אנגוס דיטון: "רמת החיים של אמריקאים רבים גרועה כמו זו של אזרחים בהודו או באתיופיה", באתר TheMarker‏, 15 בדצמבר 2023
זוהר (שדה גז)

זוהר (למפת הים התיכון מוגדלת)   זוהר (למפת הים התיכון רגילה)   זוהר זוהר (בערבית: حقل غاز ظهر, ظهر בתעתיק מדויק: ט'הר) הוא שדה גז טבעי המצוי בים התיכון באזור השייך למצרים. השדה נמצא באזור שהוענק בו הזיכיון לחברת Eni האיטלקית בשנת 2013. השדה משתרע על פני שטח של כ-100 קמ"ר ומצוי בעומק של כ-1,450 מטר. השדה התגלה ב-2015, ובאותה שנה הוערך כשדה הגז הגדול ביותר שנתגלה בים התיכון, גדול יותר ממאגר לווייתן, ובו כ-850 מיליארד מטר מעוקב (BCM) של גז.. אולם בשנה שלאחר מכן ב-2016 נעשתה הערכה מחודשת, והתברר שהוא קטן יותר ברמה ניכרת מכפי שהעריכו בתחילה, ואיננו אלא פחות ממחצית מגודלו של מאגר לווייתן, ועל פי ההערכות הוא עמד על כ-453 מיליארד מטר מעוקב. בסוף שנת 2023 שוב נעשתה הערכה, על ידי בריטיש פטרוליום, והתברר שמאגר זוהר מראשיתו היה אפילו קטן יותר ממאגר הגז הישראלי תמר, ולא עלה על 310 מיליארד מטר מעוקב. אבי בר-אלי, מתווה הגז מתפורר: מצרים מדווחת על תגלית גז ענקית, באתר TheMarker‏, 30 באוגוסט 2015 ליאור גוטמן, דיווח: מאגר הגז האיטלקי-מצרי קטן בחצי מכפי שהוערך בתחילה, באתר כלכליסט, 24 בינואר 2016 https://www.gplanet.co.il/בלעדי-ההונאה-על-מאגר-הגז-המצרי-מהגדול/ ערך זה הוא קצרמר בנושא נפט וגז ובנושא מצרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
לפל

לייפייל (בבלארוסית: Ле́пель; בפולנית: Lepel; ביידיש: ליעפּליע) היא עיירה במחוז ויטבסק שבבלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. לפל נזכרת לראשונה בשנת 1439, ובמשך השנים הייתה בבעלות כנסייתית ובבעלות משפחות אצולה פולניות. בחלוקת פולין בשנת 1793 נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית. בראשית המאה ה-20 חיו בעיירה כ-3,400 יהודים, רוב תושביה, אך בתקופה הסובייטית הצטמצם מספרם ושיעורם של היהודים בעיירה. ב-3 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו הטילו עד מהרה גזירות שונות על יהודיה, ובהן חובת ענידת סרט זרוע וטלאי צהוב, וחובת סימון בתיהם. כעבור מספר שבועות רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם באזור הרוס ביישוב, ממנו נלקחו מדי יום לעבודות כפייה, תוך מעשי התעללות. בד בבד הוטלו על יהודי העיירה תשלומי כופר, תוך רצח בני ערובה, ונאסרה הכנסת מזון לשטח הגטו. ב-28 בפברואר 1942 רצחו אנשי אס-אס ושוטרים מקומיים את כ-1,000 היהודים שנותרו בגטו שבעיירה, בסמוך לכפר הסמוך צ'רנורוצ'יה. מדיה וקבצים בנושא לפל בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של לפל לפל (Lepel), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם דניאל רומנובסקי (אנ'), לפל, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1696–1697), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) לפל (בלארוס), דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בבלארוס. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
Der Herr denket an uns, רי"ב 196

Der Herr denket an uns (בעברית: ה' זכרנו) רי"ב 196, היא קנטטה שהלחין יוהאן סבסטיאן באך. תאריך היצירה אינו ידוע בוודאות, אך מקובל להניח שהיה זה בשנת 1707 או 1708, בתקופה בה התגורר במילהאוזן. הטקסט מבוסס על פסוקים ממזמור קט"ו מספר תהלים. בעוד הקנטטות המאוחרות של באך נכתבו באופן סדרתי על פי מעגל השנה, אלו המוקדמות כמו זו נכתבו לאחר הזמנה מיוחדת לרגל אירוע מסוים. ההנחה של חלק מהחוקרים היא שהקנטטה נכתבה לחתונה, בעיקר בגלל הפסוק "יֹסֵף ה' עֲלֵיכֶם, עֲלֵיכֶם וְעַל בְּנֵיכֶם". חלקם סבורים שהיא נכתבה לכבוד חתונתם של יוהאן לורנץ שטאובר (Johann Lorenz Stauber), שהיה איש כמורה שהשיא את באך ורעייתו שנה קודם לכן, ושל רגינה ודמאן (Regina Wedemann), שהייתה דודתה של אשתו של באך. הקנטטה פורסמה לראשונה ב-1864 על ידי "חברת באך", שפרסמה את כל יצירותיו בצורה מסודרת בין השנים 1850–1900. הקנטטה היא קצרה יחסית ונועדה לביצוע על ידי שלושה קולות, סופרן, טנור ובס ומקהלה בת ארבעה קולות, בליווי כלי קשת ובאסו קונטינואו. בקנטטה חמישה חלקים: סינפוניה בדו מינור מקהלה: Der Herr denket an uns (ה' זכרנו) אריה לסופרן: Er segnet, die den Herrn fürchten (יברך יראי ה') אריה בדואט לטנור ולבס: Der Herr segne euch (יוסף ה' עליכם) מקהלה: Ihr seid die Gesegneten des Herrn (ברוכים אתם לה') באופן יחסי לקנטטות אחרות של באך, קנטטה זו לא מבוצעת ומוקלטת רבות. קיימות כ-13 הקלטות מסחריות, בהן של המנצחים ניקולאוס הרנונקור (מ-1989) ושל טון קופמן (מ-1994). מידע על היצירה "Der Herr denket an uns, רי"ב 196" באתר מיוזיק בריינז מידע על הקומפוזיציה "Der Herr denket an uns, רי"ב 196" באתר AllMusic פרטי הקנטטה באתר קנטטות באך טקסט הקנטטה באתר קנטטות באך (בתרגום לעברית) Julian Mincham באתר IMSLP באתר All music רשימת ההקלטות באתר קנטטות באך
לביידז'ייב

לביידז'ייב (בבלארוסית: Ле́бедзева, לביידזייבה; בפולנית: Lebiedziew; ברוסית: Лебедево, לבדבו; ביידיש: לעבעדעווע; בעברית: לבדוב או לבדובה) היא עיירה במחוז מינסק שבבלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. היישוב נזכר לראשונה בשנת 1387, והתל הסמוך ליישוב מתוארך לסביבות שנת 1000 לפני הספירה. במהלך המאה ה-16 שימש היישוב כעיר מלכותית. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה העיירה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה. 1323-1790 היישוב היה חלק מהממלכה הפולנית לאטבית. 1790-1915 היישוב השתייך לאימפריה הרוסית. 1915-1920 בזמן מלחמת העולם הראשונה ולאחריה התחלפה השליטה בעיירה בין גרמניה, פולין וברית המועצות. 1921-1939 בין שתי מלחמות העולם היה היישוב חלק מפולין. 1939-1941 בתחילת מלחמת העולם השנייה היישוב סופח בידי הסובייטים. 1941-1944 נכבש על ידי השלטון הנאצי. בשנת 1944 עם סיום מלחמת העולם השנייה נכבש היישוב על ידי ברית המועצות עד שבשנת 1990 הוכרזה עצמאות למדינת בלארוס לה משתייך היישוב עד היום. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-900 יהודים, קרוב למחצית תושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית, לרבות סניף של תנועת "החלוץ הצעיר", בית ספר עברי שהיה שייך לרשת "תרבות", רשת בתי ספר עבריים ציוניים שפעלה בארצות מזרח אירופה. פעילות זו נאסרה עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939. בסוף יוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו ריכזו תוך מספר ימים את הגברים היהודים בה, והובילו אותם למחנה שבויים ממנו לא שבו. בסוף אוקטובר 1941 רוכזו יתר יהודי העיירה ויהודי כפרי הסביבה בגטו מגודר שהוקם ביישוב, בו גויסו בני 14 ומעלה לעבודות כפייה, תוך רצח 15 נערים מהגטו בדצמבר 1941. ב-24 ביוני 1942 הוכנסו כ-650 עד 800 יהודי הגטו שבעיירה לרפת גדולה בסמוך לכפר הסמוך מרקוב, ושם נשרפו חיים לאחר העלאת המתחם באש בידי הגרמנים. בהמשך ניהלו גרמנים מצוד אחר יהודים מסתתרים מהעיירה, ורצחו עשרות מהם. במאה ה-19, שנת 1866- היישוב מנה 1,099 תושבים. במאה ה-20, שנת 1997- היישוב מנה 1,172 תושבים. במאה ה-21, שנת 2010- היישוב מנה 1047 תושבים. כנסיית השילוש הקדוש בית קברות יהודי עתיק כנסיית המולד של הבתולה הקדושה מרי מדיה וקבצים בנושא לביידז'ייב בוויקישיתוף לביידז'ייב (Lebiedziew), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "לביידז'ייב", באתר JewishGen (באנגלית) מוניקה טומקייביץ' ומרטין דין (אנ'), לביידז'ייב, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1221–1222), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) אתר מידע על משפחות יהודיות בלביידז'ייב
לובאצ'וב

לובאצ'וב (בפולנית: Lubaczów) היא עיירה בפרובינציית פודקרפצקיה שבפולין, באזור גליציה המערבית, שבה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. לובאצ'וב נזכרת לראשונה בשנת 1214[דרושה הבהרה], ובשנת 1376 הוענקו לה זכויות עיר. בשנת 1672, במהלך המלחמה הפולנית-עות'מאנית, התרחש בסמוך לעיירה קרב מרכזי. בחלוקת פולין בשנת 1772 נכללה העיירה בתחום גליציה ההיסטורי, בחלקה האוסטרי, ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה. לפני מלחמת העולם הראשונה התקיימה בעיירה קהילה יהודית גדולה ובה מוסדות חינוך, אגודות מקצועיות, פעילות ספרותית ופוליטית ענפה, בתקופת המלחמה שרפו קוזקים את כל החלק היהודי בעיירה, רצחו יהודים רבים ולא איפשרו לכבות את החנויות והמחסנים השייכים ליהודים. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-2,000 יהודים, כמחצית תושביה, והתקיימה בה פעילות ציבורית יהודית. בשנת 1931 נרצחה בעיירה משפחה יהודית שלמה בידי אנטישמים מקומיים. בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הצבא האדום. זמן קצר לאחר פרוץ מבצע ברברוסה נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו הטילו על יהודיה גזירות שונות, ובסתיו 1942 ריכזו את יהודי היישוב ואת יהודי כפרי הסביבה בגטו שהוקם בעיירה, אשר מספר יושביו הגיע לכ-6,300 איש. כעבור זמן לא רב נסגרו שערי הגטו, ויושביו החלו להישלח למחנה ההשמדה בלז'ץ. בד בבד פשטה בגטו מגפת טיפוס הבהרות, שהפילה חללים רבים. ב-6 עד 8 בינואר 1943 נערכה בגטו שבעיירה אקציית חיסול, בה נורו כל יושביו ליד עיירה הסמוכה דכנוב (אנ'). לאחר מכן ערכו הגרמנים והאוקראינים מצוד שיטתי אחר יהודים מהגטו שנמלטו מהאקציה. גרמניה טושטדט (אנ'), גרמניה אוקראינה יבוריב, אוקראינה הונגריה ארד, הונגריה סלובקיה סוברנצה, סלובקיה מדיה וקבצים בנושא לובאצ'וב בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של לובאצ'וב מונדק לוקביצקי לובאצ'וב ב אתר מרכז מורשת יהדות פולין לוּבּצוּב (Lubaczów), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "לובאצ'וב", באתר השטעטל הווירטואלי קטרינה קרישי ואלכסנדר קרוגלוב (רו'), לובאצ'וב, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק A, עמ' 800–802), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) לובאצ'וב (פולין), דף שער בספרייה הלאומית להרחבה על החורבן בלובאצ'וב במלחמת העולם הראשונה ועל התנכלות הקוזקים לקהילה, ראו: ש. אנ-סקי, חורבן היהודים בפולין, גליציה ובוקובינה (תרגם: ש"ל ציטרון), ברלין: הוצאת שטיבל, תרפ"ט–1929. עמ' 176–178.
לוביץ' (עיר)

לוביץ (בפולנית: Łowicz) היא עיר בפרובינציית לודז' שבפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. לוביץ' נזכרת מהמאה ה-12, ובמאה ה-13 הוענקו לה זכויות עיר. במהלך המאות ה-15 וה-16 שגשגה העיירה, אך באמצע המאה ה-17 נבלמה התפתחותה כתוצאה מההרס של פלישת האימפריה השוודית. בשנת 1793 נכללה העיירה בתחום פרוסיה, ובשנת 1815 נכללה בתחום פולין הקונגרסאית. קהילה יהודית התקיימה בלוביץ' מהמאה ה-15, ובשנת 1516 גורשו היהודים מהעיירה בהוראת הארכיבישוף המקומי. בתחילת המאה ה-18 התחדשה הקהילה היהודית בעיירה, אך בשנת 1724 נאסרו מגורי יהודי בה. בתקופה הפרוסית בוטל איסור זה, אך בשנת 1828 נצטוו יהודי העיירה לעבור להתגורר ברובע מסוים בה, לאחר פניית הפולנים המקומיים לשלטונות. בשנת 1862 בוטלו הגבלות המגורים ליהודי העיירה. במהלך מלחמת העולם הראשונה נפגעה העיירה כתוצאה מהפגזות ומדליקות שפרצו בה, ומצבם הכלכלי של יהודיה הוחמר. בשנת 1919 ערכו חיילי הצבא הכחול ביזה בחנויות היהודים בעיירה, והתעללו ביהודים חרדים באופן פומבי. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-4,500 יהודים, כרבע מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציבורית יהודית. בשנות השלושים של המאה ה-20 גברו והלכו ההתנכלויות האנטישמיות בעיירה, תוך יידויי אבנים תכופים לעבר בית הכנסת המקומי ובתי היהודים בעיירה. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלטו מהעיירה יהודים רבים לוורשה, ובמקביל הגיעו אליה פליטים יהודים מאזור לודז', עד שמספר היהודים בעיירה הגיע לכ-8,200 איש. ב-13 בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו החלו מיד במעשי שוד של יהודיה, תוך חטיפתם לעבודות כפייה. בחורף 1940 רוכזו יהודי העיירה בגטו מוקף חומה וגדר תיל שהוקם בה, בו מתו יהודים רבים ממגפת טיפוס הבהרות. באביב 1940 נסגרו שערי הגטו, והוא חולק לשני חלקים. יהודי הגטו הועסקו בעבודות כפייה שונות, חלקן במחנות עבודה, בתיווך היודנרט שמונה בו, שבראשו הועמד ברוך שפירא. במרץ 1941 הועברו כל יושבי הגטו שבעיירה לגטו ורשה. לאחר מכן פורק בית הכנסת השרוף שבעיירה בידי פולנים מקומיים. בשנת 1941 התקיים בפרבר של העיירה מחנה עבודה, בו הועסקו כ-300 עד 360 יהודים מגטו ורשה. במחנה זה הורעבו היהודים, וחוו מעשי התעללות מצד שומריהם האוקראינים, תוך שרפה בחיים של יהודים. לאחר השואה שבו לעיירה 37 יהודים, אך בשל יחס עוין מצד שכניהם הפולנים, שהתבטא בירי על בתיהם, עזבו אותה כולם במהרה. בית העלמין היהודי בעיירה חולל ונהרס בזמן המלחמה, ומצבותיו שימשו לריצוף רחובות העיירה. מדיה וקבצים בנושא לוביץ' בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של לוביץ' ספר יזכור לקהילת לוביץ', בספריית העיר ניו יורק לוביץ' באתר מרכז מורשת יהדות פולין לוביץ' (Łowicz), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "לוביץ'", באתר השטעטל הווירטואלי סמואל שלקובסקי ומרטין דין, לוביץ', אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק A, עמ' 402–404), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) לוביץ' (פולין), דף שער בספרייה הלאומית
אביליקס

אביליקס או אבלוקס (בלטינית: Abilyx) היה אריסטוקרט היספני נאמן לקרתגו, שבמהלך המלחמה הפונית השנייה בגד בה וערק לצד הרפובליקה הרומית. מעט מאוד ידוע על חייו המוקדמים של אביליקס, גם לגבי שמו אין ודאות גמורה, אצל טיטוס ליוויוס הוא מכונה "אבלוקס" בעוד שאצל סופרים אחרים הוא מכונה "אביליקס". הוא חי בהיספניה במאה ה-3 לפנה"ס, פוליביוס כותב עליו "שלא היה נחות מאיש בהיספניה בכסף וברכוש, ועלה לכאורה בהרבה על כל היתר במסירותו ובנאמנותו לקרתגו". הוא התגורר בסגונטום לאחר שנכבשה בידי חניבעל ברקה בשנת 219 לפנה"ס. בעיר הפקיד חניבעל גם ילדים ממשפחות אצילות אותם לקח כבני ערובה, לשמירת הנאמנות של משפחותיהם. אולם כאשר צבא רומאי גדול הגיע להיספניה בשנת 217 לפנה"ס בפיקודו של גנאיוס קורנליוס סקיפיו קאלבוס, החליט אביליקס שמוטב לו להעתיק את נאמנותו לרומא. הוא פנה אל בוסטאר מושל העיר, והציע לו להחזיר את הילדים להוריהם, בצורה זו הוא טען תגבר הערכת ההורים לקרתגו בכלל ולבוסטאר בפרט. בוסטאר קיבל את ההצעה והורה לו לקחת את הילדים ולהחזירם להוריהם בעצמו. בפועל הגיע אביליקס עם הילדים ל המחנה הרומאי ומסר אותם לידיהם. הרומאים החזירו את כל הילדים להוריהם, וקנו בכך את אמון המקומיים. לאחר מכן ידוע עליו מעט מאוד, הוא המשיך לשרת בנאמנות את הרומאים ולקח חלק בקרב דרטוסה. אבלוקס בלקסיקון של ויליאם סמית (באנגלית) אביליקס באנציקלופדיית פאולי-ויסובה (בגרמנית) פוליביוס, ספר שלישי, 98. פוליביוס, ספר שלישי, 99. טיטוס ליוויוס, ספר עשרים ושניים, 22.