אפסארה

אפסארה (בסנסקריט: अप्सरा בתעתיק IAST (אנ')‏: Apsarā; פאלי: अच्छरा; קמרית: អប្សរា; בתאית: นางอัปสร) היא בת מעמד של יצורים שמימיים בתרבות ההינדית ובתרבות הבודהיסטית (אנ'). הן היו במקור סוג של רוח נשית של העננים והמים, אך מאוחר יותר ממלאים את התפקיד של "נימפה" או "פיה". הן בולטות בפסלים, במחול, בספרות ובציורים של תרבויות רבות בדרום אסיה ובדרום-מזרח אסיה. האפסארות מתוארות כיפות, צעירות ואלגנטיות, ונאמר כי הן מסוגלות לשנות את צורתן כרצונן; פשוטו כמשמעו, כל אחד יתאהב ביופיין. ישנם שני סוגים של אפסארות – "לאוקיקה" (עולמית) ו-"דאיוויקה" (אלוהית). הן רקדניות מעולות, ולעיתים קרובות הן נישאות לגנדהארווה (אנ'), מוזיקאי החצר של אינדרה. האפסארות שוכנות בארמונות האלים ומשעשעות אותם בריקודים לצלילי המוזיקה של הגנדהארוואים. 26 האפסארות של החצר של אינדרה מסמלות כל אחת מהן פן אחר של אומנויות הבמה, מה שיוצר השוואות למוזות של יוון העתיקה. הן גם ידועות בפיתוי רישים (אנ') על מנת למנוע מהם להשיג כוחות אלוהיים. האפסארות המפורסמות ביותר הן אורוואשי (אנ'), מנאקה (אנ'), ראמבהה (אנ'), טילוטאמה (אנ') וגהריטאצ'י (אנ'). ביפן האפסארות ידועות כטננין (אנ') (天人); "טנניו" (天女) עבור "טננין נקבה" ו"טננאן" (天男) עבור "טננין זכר". התיאורים העתיקים ביותר של אפסארות מציגים אותן כיצורים דמויי "נימפת מים". הריג ודה מספר על אפסארה שהיא אשתו של גנדהארווה (אנ'); עם זאת, נראה שהריג ודה מאפשר גם את קיומן של יותר מאפסארה אחת. האפסארה היחידה ששמה מוזכר ספציפית היא אורוואשי (אנ'). מזמור שלם עוסק בשיח דתי בין אורוואשי למאהב בן התמותה פורוראוואס (אנ'). כתבי קודש הינדיים מאוחרים יותר מאפשרים את קיומן של אפסארות רבות, הפועלות כעוזרות של אינדרה או כרקדניות בחצר השמימית שלו המשמשות כמוזיקאים לצד הגנדהארוואות ("מוזיקאים שמימיים"). ה"קאושיטאקי אופנישאד (אנ')" מזכיר את האפסארות כמעמד של אלוהויות הקשורות למשחות, זרים, ביגוד ואבקות מבושמות. מקורן של האפסארות מתואר בראמאיאנה ובפורנאות (אנ'). האפסארות קשורות עוד יותר למים על ידי קישורן לחיבוץ אוקיינוס החלב (אנ'), ספורט מים וקבוצות כגון הנאגה. ברבים מהסיפורים הקשורים במהאבהארטה, אפסארות מופיעות בתפקידי משנה חשובים. האפוס מכיל מספר רשימות של האפסארות הראשיות, אם כי הרשימות אינן תמיד זהות. להלן רשימה אחת כזו, יחד עם תיאור כיצד הופיעו הרקדנים השמימיים בפני התושבים והאורחים בחצר האלים: גהריטאצ'י (אנ'), מנאקה (אנ'), ראמבהה (אנ'), טילוטאמה (אנ'), פוראצ'יטי, סוואיאמפראבהה, אורוואשי (אנ'), מיסראקשי, דנדאגאורי, וארותיני, גופאלי, סהאג'אניה, קומבהאיוני, פארג'אגרה, צ'יטראסנה, צ'יטראלקהה, סאהה ומדהוראסוואנה — אלו ואלפים נוספות, בעלות עיניים כמו עלי לוטוס, הועסקו בפיתוי לבם של אנשים שתרגלו סגפנות קיצונית, והן רקדו שם. בעלות מותניים דקות וירכיים גדולות ונאות, הן החלו לבצע אבולוציות שונות, מנענעות את חזותיהן העמוקים, והשליכו מבטים מצועפים סביבן, והפגינו גישות מושכות אחרות המסוגלות לגנוב את לבם והחלטותיהם ומוחותיהם של הצופים. — מהאבהארטה, ספר שלישי: ואנה פרווה, סעיף 43. המהאבהארטה מתעדת את מעלליהן של אפסארות בודדות, כמו טילוטאמה (אנ'), שהצילה את העולם מצמד אסורה (אנ') משתוללים, האחים סונדה ואופסונדה; ואורוואשי (אנ'), שניסתה לפתות את הגיבור ארג'ונה. נושא שחוזר על עצמו במהאבהארטה הוא זה של אפסארה שנשלחה כדי להסיח את דעתו של חכם ממנהגיו הסגפניים. סיפור אחד המגלם את הנושא הזה הוא זה שסיפרה הגיבורה האפית שקונטאלה (אנ') כדי להסביר את זהות הוריה. פעם, החכם וישוואמיטרה (אנ') יצר אנרגיה כה עזה באמצעות הסגפנות שלו, עד כי אינדרה עצמו החל לפחד. הוא החליט שצריך להסיח את דעתו של החכם מסיגופיו, הוא שלח את האפסארה מנאקה (אנ') להפעיל את קסמיה. מנאקה רעדה מהמחשבה להכעיס סגפן כה רב עוצמה, אך היא צייתה לפקודה של האל. כשהתקרבה לווישוואמיטרה, אל הרוח ואיו קרע את בגדיה. כשראה אותה מתפשטת כך, התאווה התגברה עליו והם התעלסו, וכך הופסקה הסגפנות של וישוואמיטרה. כתוצאה מכך ילדה מנאקה בת, אותה נטשה על גדות נהר. הבת ההיא הייתה שקונטאלה עצמה, המספרת של הסיפור. המשוררת הסינית המודרנית שו טינג (אנ') התייחסה לאפסרה בשירה "הו ארץ מולדת, ארץ מולדת יקרה". אפסארות הודיות רבות זוהו עם שמות והיו מרכזיות במיתוסים. עם זאת, מכיוון שלא יוחסו להם מאפיינים או תכונות פיזיות ספציפיות, תיאורים אמנותיים אינם מייחדים אותם. "נאתייה שסטרה (אנ')", העבודה העיקרית של התאוריה הדרמטית לדרמה בסנסקריט, מפרטת את האפסארות הבאות: מנג'וקסי, סוקסי, מיסרקסי, סולוצ'אנה, סאודאמיני, דוואדאטה, דוואסנה, מנוראמה, סודאטי, סונדארי, ויגאדג'ה, ויווידהה, בודהה, סומאלה, סנטאטי, סונאנדה, סומוקי, צגאדהי, ארג'וני, סראלה, קראלה, דהריטי, ננדה, סופוסקאלה, סופוספמאלה וקלאבהה. אפסארות מייצגות מוטיב חשוב בתבליטי אבן של מקדשי אנגקור בקמבודיה (מאות 8–13 לספירה), אולם לא כל הדמויות הנשיות נחשבות לאפסארות. בהרמוניה עם האסוציאציה ההודית של ריקוד עם אפאסרות, דמויות נשיות קמריות הרוקדות או מוכנות לרקוד נחשבות ל"אפסארות"; דמויות נשיות, המתוארות בנפרד או בקבוצות, העומדות במקום ופונות קדימה כדוגמת שומרות המקדש או האפוטרופסות נקראות "דוואטה (אנ')". אנגקור ואט, מקדש אנגקור הגדול ביותר (נבנה בשנים 1113–1150 לספירה), כולל גם אפסארות וגם דוואטות, עם זאת, סוג הדוואטה הוא הרב ביותר עם יותר מ-1,796 בספירת מלאי המחקר האחרונה. אדריכלי אנגקור ואט השתמשו בדמויות אפסארה קטנות (30–40 ס"מ כפי שניתן לראות להלן) כמוטיבים דקורטיביים על עמודים וקירות. הם שילבו דמויות דוואטות גדולות יותר (כל דיוקנאות הגוף המלאים בגודל של כ-95–110 ס"מ) בצורה בולטת יותר בכל מפלסי המקדש, החל מביתן הכניסה ועד לראשי המגדלים הגבוהים. בשנת 1927, פרסם סאפו מרשאל מחקר המקטלג את המגוון המדהים של שיערם, כיסויי הראש, הבגדים, העמדה, התכשיטים והפרחים הדקורטיביים שלהם, אשר מרשאל הגיע למסקנה שהתבססו על מנהגים בפועל של תקופת אנגקור. כמה דוואטות מופיעות עם זרועות זו סביב זו ונראה כאילו שהן מברכות את הצופה. "נראה שהדוואטות מייצגות את כל המרכיבים של אלגנטיות מעודנת", כתב מרשאל. התבליטים של מקדשי אנגקור העניקו השראה לריקוד הקמרי הקלאסי (אנ'). אמנות המופע המקומית דמוית הבלט של קמבודיה נקראת לעיתים קרובות "ריקוד אפסארה". הריקוד נוצר על ידי הבלט המלכותי של קמבודיה באמצע המאה ה-20 בחסותה של המלכה סיסובאת קוסאמק (אנ') מקמבודיה. את תפקיד האפסארה ממלאת אישה, הלובשת שמלה מסורתית צמודה עם תכשיטים מוזהבים וכיסוי ראש בדוגמת תבליטי אנגקור, שמחוותיה החינניות והחושניות מתוכננות לספר מיתוסים או סיפורים דתיים קלאסיים. בשפה האינדונזית לאורך ימי הביניים, אפסארות ידועות גם בשם "בידאדרי", כשהן מתמזגות עם ה"וידיאדהארי" (מסנסקריט: vidhyadhari: vidhya, "ידע"; dharya, "בעל, נושא או מביא") המכונה "בידאדרי" באינדונזית המודרנית, הנקבות של ה"וידיאדהארה (אנ')", סוג נוסף של יצורים שמימיים במיתולוגיה ההודית. פירושו המילולי של "וידיאדהארה" הוא "בעלים של מדע או לחשים", ומתייחס ל"סוג של יצור על-טבעי... בעל כוח מאגי" או "פיה" לפי מילון מונייר-ויליאמס. הבידאדאריות הן עלמות שמיימיות, המתגוררות בסווארגאלוקה (אנ') או בארמון השמימי של אינדרה, המתוארות בריקוד הבאלינזי דדארי (בידארי או אפאסרה). באופן מסורתי אפסארות מתוארות כעלמות שמיימיות החיות בגן העדן של אינדרה (קאנדראן). הן ידועות היטב במשימה המיוחדת שלהן: להישלח לכדור הארץ על ידי אינדרה כדי לפתות סגפנים שעל ידי תרגולי הסיגוף הקיצוניים שלהם עלולים להפוך לחזקים יותר מהאלים. נושא זה מופיע לעיתים קרובות במסורות ג'וואניות, כולל הארג'ונאוויוואהה (אנ'), שנכתב בשנת 1030 בתקופת שלטונו של המלך אירלנגגה (אנ'). הסיפור מספר שארג'ונה, על מנת להביס את הענק ניוואטקוואקה, תרגל מדיטציה וסגפנות, ואז אינדרה שלח אפסארות לפתות אותו. ארג'ונה, לעומת זאת, הצליח לכבוש את תאוותו ולאחר מכן לזכות בכלי הנשק האולטימטיביים מהאלים כדי להביס את הענק. מאוחר יותר במסורת של ג'אווה נקראה האפסארה גם הפסארי, הידועה גם בשם וידודארי. המסורת ההינדית-בודהיסטית של ג'אווה השפיעה גם על באלי. בריקוד הבאלינזי, מופיע הנושא של עלמות שמיימיות לעיתים קרובות. ריקודים כמו סנגהיאנג דדרי ולגונג (אנ') תיארו עלמות אלוהיות. בחצר סולטנות מטאראם (אנ') המסורת של תיאור עלמות שמיימיות בריקודים עדיין חיה וקיימת. ריקוד הבדהאיה (אנ') של חצרות המלכים בג'אווה מתאר אפסארות. עם זאת, לאחר אימוץ האסלאם, בידאדרי מושווה לחורי, העלמה השמיימית המוזכרת בקוראן, שבה אלוהים קבע ש"הפנינים האסורות" של גן העדן מיועדות לאותם אנשים שעמדו בפיתוי ועמדו בסבלות החיים. האסלאם התפשט בארכיפלג המלאי כאשר סוחרים ערבים הגיעו לסחור בתבלינים עם המלאים; באותה תקופה הינדואיזם היווה את הבסיס לתרבות המלאית, אך סינקרטיזם עם הדת והתרבות האסלאמית הוליד את הרעיון של בידאדרי. רעיון זה נתפס בדרך כלל כפרס המוענק לאלה שחיו אורח חיים בשירות והנאה לאלוהים; לאחר המוות, הבידאדרי הייתה אשתו או נשותיו של הגבר, כתלות באיזה סוג אדם הוא היה. כשירותו של אדם שהציעו לו את הבידאדרי הייתה תלויה בקדושתו: באיזו תדירות הוא התפלל, עד כמה התרחק מה"עולם החיצון", ועד כמה מעט הוא נכנע לתאוות העולם הזה. דמויות של אפסארות נמצאות במספר מקדשים של ג'אווה העתיקה מתקופת שושלת שילנדרה (אנ') ועד לתקופת אימפריית מג'פהיט. העלמות השמיימיות של האפסארה עשויות להימצא כמוטיבים דקורטיביים או גם כחלקים בלתי נפרדים מסיפור בתבליטים. ניתן למצוא את דמותן של האפסארות בבורובודור, מנדוט (אנ'), פראמבאנאן, פלאוסן (אנ') ופנאטראן (אנ'). בבורבודור מתוארות האפסארות כעלמות שמיימיות יפות להפליא, המצוירות כשהן עומדות או מעופפות, בדרך כלל אוחזות בפרחי לוטוס, פורשות עלי כותרת של פרחים או מניפות בגדים שמימיים כאילו היו כנפיים המאפשרות להן לעוף. מקדש מנדוט (אנ') ליד בורובודור תיאר קבוצות של דוואטות (אנ'), יצורים אלוהיים עפים בגן עדן, שכללו אפסארות. במתחם מקדש פראמבאנאן, במיוחד במקדש וישנו, יחד עם הגלריה, נמצאות כמה תבליטי של דוואטה זכרי שלצידו שתי אפאסרות. בתרבות מניפור העתיקה של בני הקבוצה האתנית של המייטיי (אנ') בצפון-מזרח הודו, האפסארות נחשבות כנימפות שמיימיות או "הלואיס" כמו היצורים המעופפים הדומים לגוף הנשי האנושי המושכים את הזכרים המשוטטים או כל אביר שאיבד את דרכו ביער. הן היו ידועות ביופיין, בזוהרן, בכוחות הקסומים שלהן ובמשיכה המינית העל-טבעית הקסומה שלהן. מאמינים שהן שבע במספר והן בנותיו של אל השמים או האל סורארן. אפסארות היו גם מוטיב חשוב באמנות צ'אמפה (אנ'), ממלכה שהייתה שכנתה ממזרח של אנגקור בימי הביניים לאורך החוף של מה שכיום מרכז וייטנאם. בולטים במיוחד התיאורים של אפסארות ב"סגנון טרה קיו" של אמנות צ'אם, סגנון ששגשג במאות ה-10 וה-11 לספירה. אפסארות מתוארות לעיתים קרובות באמנות בודהיסטית של מזרח אסיה. הן מכונות בסינית פֵייטְייֵן (בסינית מפושטת: 飞天; בסינית מסורתית: 飛天). הן מתוארות כדמויות מעופפות בציורי הקיר ובפסלים של אתרי מערות בודהיסטיות בסין כמו במערות מוגאו, מערות יולין (אנ'), מערות טיאנלונגשאן (אנ'), מערות יונגאנג, ומערות לונגמן. הן מתוארות גם על אריחי פגודות, כגון פגודת שְׂיוֹ'דִינְג-סְה. הן עשויות גם להיות מתוארות כרקדניות או מוזיקאיות המחזיקות בכלי נגינה כגון חליל צד, פיפה (אנ') או שנג (אנ'). אפסארות עשויות להצטייר כרוחות מרובות שניגנו מוזיקה עבור בודהות. בדרך כלל, הן מתוארות עם חצאית ארוכה המתנופפת ברוח. אפסארה מתוארת לפעמים כרוח יחידה עוצמתית ומשפיעה או אלה שלובשת תלבושת עם "שרוולים זורמים" ומתגוררת בטיאן (אנ'). גרסה זו של אפסארה משמשת בדת הסינית העממית כמושא לפולחן ובפולקלור הסיני (אנ'). ריקוד אפסארות במקדש באיון (אנ') מהמאה ה-12 באנגקור בקמבודיה אפסארות מתוארות על בסיס כן בסגנון טרא קיו, יצירה של אמנות צ'אם מהמאה ה-10. אפסארה ממערות יולין (אנ') ליד דוּנְחְוָאנְג, סין אפסארה מנגנת בקונגהוא עם ראש עוף החול - מערת יולין 15 האפסארה סוראסונדארי (אנ') בבורובודור ציור של אפסארה בסיגירייה, סרי לנקה רקדנית אפסארה קמרית רקדניות אפסארה קמריות Marchal, Sappho. Khmer Costumes and Ornaments of the Devatas of Angkor Wat. First English edition. Orchid Press, 2005. ISBN 978-974-524-057-5 The Rig Veda in the English translation prepared by Ralph T. H. Griffith is available online at sacred-texts.com. The Mahabharata in the English translation prepared by Kisari Mohan Ganguli is available online at sacred-texts.com. The Monuments of the Angkor Group by Maurice Glaize is available online in English translation. מדיה וקבצים בנושא אפסארה בוויקישיתוף Chinese Apsaras depicted in Dunhuang Caves Costumes and Ornaments after the Devata of Angkor Wat by Sappho Marchal - Book review Indian Devata at Rajarani Temple in Orissa Japanese traditions of celestial maidens Tennin (apsara), Hiten (flying apsara), Tennyo (celestial maiden) & Karyobinga (bird body with angel head) Apsara Dance at Siem Reap, Cambodia Sanghyang Dedari, Balinese dance depicting bidadari (vidhyadari) celestial maiden חבר במעמד של יצורים שמימיים בדתות הודיות, כמו הינדואיזם, בודהיזם וג'ייניזם, שהזכרים שלהם הם מוזיקאים וזמרים מעולים, והנקבות הן רקדניות בחסד עליון. אדם משכיל, מוכשר ונאור ישויות צמאות לכוח הקשורות לדוות המיטיבות יותר בהינדואיזם. הוא מקום משכנם השמימי של הדוות בהינדואיזם. סווארגה הוא אחד משבע הלוקות הגבוהות (מישורים אזוטריים) בקוסמולוגיה ההינדית. אחד המונחים הסיניים העתיקים ביותר לגן עדן ומושג מפתח במיתולוגיה, בפילוסופיה ובדת הסינית. Higham, C.. (2014). Encyclopedia of Ancient Asian Civilizations. N.Y., United States: Facts On File, Inc. p. 24. ISBN 978-143-8-10996-1 "Apsara | Indian religion and mythology". Encyclopedia Britannica (באנגלית). Stefon, Matt (2009-10-20). "apsara" (באנגלית). Encyclopedia Britannica. נבדק ב-2023-06-07. Apsaras, 1911 Encyclopædia Britannica Cohen, Simona (2021). "The Indian Hair-Wringing Apsaras and her Discriminating Goose: Meanings and Migrations". Religions of South Asia (באנגלית). 15 (2): 156–157. doi:10.1558/rosa.20975. ISSN 1751-2697. Edward Morin, The Red Azalea: Chinese Poetry since the Cultural Revolution Lucas Varro, Apsara or Devata? "Bidadari". KBBI. "Flying Celestial Apsara (Feitian 飛天) 7th century". www.metmuseum.org. ארכיון מ-13 בדצמבר 2021. {{cite web}}: (עזרה) "Other Divinities". depts.washington.edu. "Feitian – flying Apsaras in Longmen Grottoes[1]". www.chinadaily.com.cn. נבדק ב-2021-12-13.