laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מנחם מנדל קלויזנר

רבי מנחם מנדל קלויזנר (מכונה גם רבי מנדל קלויזנר, רבי מעדלין קלוזנר, או בר"ת: "הרמ"ק") היה מגדולי יהדות אשכנז בסוף המאה ה-14 – תחילת המאה ה-15), בשלהי תקופת הראשונים. על חייו כמעט ואין מידע. התגורר ככל הנראה בשטחה של אוסטריה כיום (באזור אוסטריה תחתית). מוזכר על ידי רבי שלום מנוישטאדט, ששניהם עיינו יחד למצוא טעם לפסק הלכה של רבי יצחק מווינה (בעל הספר אור זרוע). כמו כן מוזכר בפסק הלכה שניתן לסופר שהעתיק את מנהגי רבי אברהם קלויזנר על ידו ועל ידי רבי יום טוב ליפמן מילהויזן. חיבר הגהות והערות על קיצור פסקי הרא"ש, מהם רק אלו שעל מסכת עירובין הודפסו בתוך הגהות אשרי על אותה המסכת, ומובאות בסיום המילה "מהרמ"ק". בחיבורו הוא מרבה להביא מראשוני אשכנז שקדמו לו, מהם: רבי ברוך בן יצחק – בעל ספר התרומה, רבי יצחק מווינה – בעל "אור זרוע", רבי חיים אור זרוע, רבי מאיר הכהן מרוטנבורג – בעל הגהות מיימוניות, הרא"ש, רבי משה מקוצי – בעל הסמ"ג (ספר מצוות גדול), ורבי יצחק מקורביל – בעל ספר מצוות קטן. פסקיו מצוטטים אצל חכמי אשכנז שבתקופת המעבר בין הראשונים לאחרונים ונפוצים יותר בספרות מתחילת תקופת האחרונים. בתקופה מאוחרת יותר מופיע רק בציטוטים, שכן חיבורו נותר בכתב יד ולא נמצא. פסקיו על מסכתות שבת, עבודה זרה וחולין הוצאו לאור על פי כתב יד מספריית אוניברסיטת אוקספורד, והודפסו בתוך ספר "שיטת הקדמונים", ניו יורק תשמ"ז-תשנ"א. רבי נפתלי יעקב הכהן, אוצר הגדולים אלופי יעקב, אות מ', ערך ר"ט (מוהר"ר מנחם מענדל קלויזנער ז"ל), כרך ו', חיפה תשכ"ז-תש"ל, עמ' ר"ב-ר"ג. אברהם מאיר וייס, שמות חכמים, ערך ק"י, הע' 229, בני ברק תשס"ט, עמ' שע"ה. יוסף מיכאל יוסקוביץ, תולדות רבי מנחם מנדל קלויזנר, בתוך: מבוא לילקוט מפרשים – שבת, הוצאת עוז והדר, ירושלים תשפ"א. מנחם מנדל קלוזינר, פסקי רבינו מנחם מנדל קלויזנר – עבודה זרה, תשנ"א, באתר אוצר החכמה מנחם מנדל קלוזינר, פסקי רבינו מנחם מנדל קלויזנר – ברכות, שבת, תשמ"ז, באתר אוצר החכמה מנחם מנדל קלוזינר, פסקי רבינו מנחם מנדל קלויזנר – חולין, תש"נ, באתר אוצר החכמה רבי שלום מנוישטאדט, הלכות ומנהגי מהר"ש, אות תע"ט, מכון ירושלים, ירושלים תשנ"ז, עמ' קמ"ה. רבי אברהם קלויזנר, מנהגי מהרא"ק, אות קמ"ה. ראה אצל רבי ישראל ברונא, שו"ת מהר"י ברונא, סימן י', סימן נ"ח וסימן ס"ו; רבי יוסף יוזפא אוסטרייכר (תלמידו של רבי ישראל איסרלן), לקט יושר, חלק א', עמ' מ"ב; חלק ב', עמ' כ"א ועמ' ע"ה. ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מנחם מנדל קלויזנר".
ישראל יעקב קלפהולץ

ישראל יעקב קלפהולץ (מוכר גם כר' ישראל באכניער, על שם עיר מולדתו; 1909, ה'תרס"ט – 30 בינואר 1988, י"א בשבט ה'תשמ"ח) היה סופר חרדי פורה, חסיד בעלז ומשב"ק בבית רבי אהרן מבעלז. נולד בבוכניה לר' חיים מנחם, מחסידי בעלז. למד בישיבת אהל תורה שבברנוביץ ובישיבת קלצק. אשתו וילדיו נהרגו במלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה עלה לארץ ישראל, נישא שוב, והתגורר בתל אביב ולאחר מכן בבני ברק. מנישואיו השניים לא היו לו ילדים. כתב והוציא לאור עשרות ספרים אשר חלקם תורגמו ליידיש, לאנגלית ולספרדית. נטל פעילות בתנועת התשובה, וכשזו החלה כתב ספרים שיועדו לקהל בעלי התשובה. הקים בערד ספרייה בשם "פאר ישראל", וכן הקים מדרשת מעל"ה לבעלות תשובה. נפטר בי"א בשבט ה'תשמ"ח ונקבר בהר המנוחות. קלפהולץ חסה בצל האדמו"ר רבי ישכר דב מבעלז, תחילה בהולושיץ ולאחר מכן בבעלז, בה שהה רבות בין השנים ה'תרפ"ד–ה'תרפ"ז. לאחר פטירת רבי ישכר דוב, נהיה קלפהולץ לחסידו של בנו רבי אהרן מבעלז, ולאחר עלייתם לארץ ישראל אף שימש אותו. עסק בביסוס מוסדות חסידות בעלז בבני ברק, בהנצחת חסידות בעלז ואדמו"ריה שטרום מלחמת העולם השנייה, ובפרסום דברי תורתם ומנהגיהם של האדמור"ים. בשל הקפדת אדמו"רי בעלז שלא להדפיס את תורתם, פרסם קלפהולץ את דבריהם בסטנסיל, אך גם לכך נמצאו מתנגדים. ההכנסות מהשכפולים הוקדשו למוסדות החסידות. בשנים ה'תשכ"ב–ה'תשכ"ד, ערך יחד עם הרב נתן אורטנר את הקובץ התורני "נתיבות התורה", שיצא לאור על ידי כולל האברכים של חסידי בעל בבני ברק, ופרסם בו גם מחידושי תורתו. כתב והוציא לאור עשרות ספרים מתחומים שונים ביהדות: מאמרי חסידות של אדמו"רים, ספרי ביוגרפיה (בעיקר חסידית, ושל חסידות בעלז), סיפורת, סיפורי ואגדות חז"ל, ועוד. חלק מספריו תורגמו ליידיש, לאנגלית ולספרדית. מאיר וונדר, אנציקלופדיה לחכמי גליציה, ירושלים, חלק ד' עמ' 550–551. ל"ו צדיקים נסתרים, בני ברק תשס"ה, חלק ב' עמ' תר"א-תרי"ט. מידע על ישראל יעקב קלפהולץ בקטלוג הספרייה הלאומית ישראל יעקב קלפהולץ, דף שער בספרייה הלאומית ראו לדוגמה תשובה אליו בשם זה אצל רבי יהושע מנחם אהרנברג, שו"ת דבר יהושע, חלק ד', סימן י'. נפתלי קראוס, סיפורי הל"ו, מעריב, 30 באוגוסט 1968; בן ציון ספרין, תולדותיהם של אדמורים, הארץ, 16 באפריל 1976 קלפהולץ, אדמו"רי בעלז א, בני ברק: פאר הספר, תשל"ב, הקדמה, עמ' ח'. עירית נחמני, ר' אהרן רוקח מבלז (1880–1957): בין הגיוגרפיה לביוגרפיה, 2015, עמ' 10, הע' 4. נחמני, עמ' 24, הע' 2. קובץ תורני נתיבות התורה, בקטלוג הספרייה הלאומית.
מאיר שצ'רנסקי

הרב מאיר שצ'רנסקי (ה'תרס"ה, 1905 - ליל ל' בתשרי ה'תשל"ג, 7 באוקטובר 1972) היה איש חינוך חרדי, מייסד "בית יעקב" בתל אביב ומחבר פורה. חבר הנהלת חברה קדישא גחש"א - תל אביב - יפו. לאחר פטירתו נקרא מרכז בית המורה של בית יעקב, שאותו הקים, על שמו - "סמינר שצ'רנסקי". נולד בזגירז', פולין, לחוה (נפטרה בכ"ו באייר ה'תר"ע בקרלסבד), ולר' בנימין, שהיה צאצא לרבי זכריה מנדל מירוסלב. למד בתלמוד תורה ובישיבה המקומית "יגדיל תורה" ועם תום לימודיו בשנת ה'תרפ"ד, 1924, הוסמך לרבנות. בשנת ה'תרפ"ט נשא את יהודית בת אברהם פישמן (נפטר בתל אביב, טבת ה'תשכ"ז). הזוג התגורר בזגירז' והתפרנס מבית חרושת לאריגה בשם "פלשתינה" שאותו ניהל ר' מאיר. במקביל היה עסקן ציבורי, חבר במוסדות אגודת ישראל המקומית, ומנהל מוסדות החינוך שלה בזגירז'. בשנת ה'תרצ"ג, 1933, עלה לארץ ישראל והקים את סמינר בית יעקב בתל אביב. בימי השואה איבד רבים מבני משפחתו: אחותו לאה'צה ווצירז' (לעיתים: וצ'אזש) הייתה מחנכת בסמינר בית יעקב בקרקוב. אחיו נתן נטע שצ'רנסקי נהרג בגטו ורשה. נפטר במוצאי שבת ליל ל' בתשרי ה'תשל"ג, 7 באוקטובר 1972, נקבר בחלקת החסידים בבית הקברות קריית שאול בתל אביב. לאחר פטירתו, המשיך בניהול המוסדות, בנו ר' בנימין שצ'רנסקי (נפטר ה'תשע"ח). בתו חוה הייתה נשואה לרב שלמה זילברשטיין ראש הכולל ורבם של חסידי גור בבני ברק. פרקי אבות עם "מתנת אבות", תל אביב: בית יעקב, תש"י, 1950 דמויות גדולי החסידות מהבעש"ט עד זמננו: לפי רשימת האדמו"רים באילן הבעל שם טוב, תל אביב תש"ה. תולדות החסידות ותורתה, תל אביב: בית יעקב, תש"י, 1950 דינים לנוער ולעם, תל אביב: בית יעקב, תשי"ז, 1956 שו"ת אור המאיר (על שאלת לימוד תורה לנשים) שו"ת אורך ימים: לבירור ההלכה באיסור העברת מת מעיר שיש בה קברות לעיר אחרת. תל אביב: חברא קדישא גחש"א, תשי"ח דמויות גדולי החסידות, תל אביב: בית יעקב, תש"ה רבי שמשון רפאל הירש, תל אביב תש"י. העתיד, תל אביב תש"ו תשכ"ג ניבים: אמרות ופתגמי חכמים, תל אביב: בית יעקב, 1962 החינוך בישראל לפי המקורות, תל אביב: בית יעקב, תשכ"ח, 1967 העבר הישראלי: תולדות עם ישראל, 8 כרכים, תשכ"ב-תשל"א בנימין שצ'רנסקי, קונטרס זיכרון: ליום השנה העשרים לפטירת הרב מאיר שצ'רנסקי, בית יעקב, תל אביב תשנ"ג. קימי קפלן, ספרי לימוד להיסטוריה בחברה החרדית: הדור הראשון, עיונים בתקומת ישראל 17, 2007, עמ' 1-41 דוד תדהר (עורך), "הרב מאיר שצ'רנסקי", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ט (1958), עמ' 3271 השתוללות ברחוב הדתי, דבר, 20 בספטמבר 1960 מידע על מאיר שצ'רנסקי בקטלוג הספרייה הלאומית הקמת בנינים בעבור בית יעקכ ואוהל שרה בתל־אביב, המשקיף, 6 ביוני 1940 משה ויסברג, אבל: מנהל הסמינרים המיתולוגי הלך לעולמו, באתר בחדרי חרדים, 25 ביולי 2018 ק.ט., בשדה ספר, שערים, 1 ביוני 1950 יאיר קוטלר, תעלומה המפריזה ביודעין, הארץ, 29 בדצמבר 1961; יוחק חוק לאיסור ניתוחי מתים!, הצופה, 20 במאי 1965
לא תשים דמים בביתך

לא תשים דמים בביתך הוא האיסור הכולל את כל גורמי הסכנה התלויים במצבים קבועים, ובכלל זה עבירה על תקנות בטיחות בבנין, במקומות עבודה ועבירות תעבורה, ושימוש במבנים ובדרכים שאינם עומדים בתקנות ובתקנים. לפי חלק מהדעות, שאר חיובי שמירת הגוף והנפש התלויים בהתנהגות האדם, כגון הרגלי אכילה, שימוש בחומרים מסוכנים, ודינים נוספים, כלולים אף הם באיסור "לא תשים דמים בביתך". אולם לרוב השיטות בראשונים, איסורים אלו כלולים באיסור חבלה בגופו ובמצות ונשמרתם מאוד לנפשותיכם. בכלל איסור זה של "לא תשים דמים בביתך", הימנעות מכל סכנה קבועה שעשויה לגרום נזק לגוף האדם, ובכלל זה עבירה על תקנות בטיחות בבנין, במקומות העבודה. ועבירות תעבורה. כל דיני מעקה נובעים מהטעם של ”לא תשים דמים בביתך”. בכלל איסור זה גם שימוש במבנים שאינם עומדים בתקני הבטיחות, כמו עלייה לגג שבו לא הותקן מעקה. כך נאסר לעבור תחת קיר נטוי, על גשר רעוע, להיכנס למבנה בסכנת קריסה וכיוצא באלו. מכח איסור זה ומחשש סכנה, הותרו עבודות אסורות בחול המועד כדי להכשיר מבנים לשימוש מחשש שמא אם תיאסר העבודה, ישתמשו בהם אנשים ויסתכנו. אפילו במקום מצווה, אין סומכים על הנס, אם הסכנה ברורה, ואין לחרוג מכללי הבטיחות לשום צורך. הרב פרופ' אברהם שטינברג, אנציקלופדיה הלכתית רפואית, ערך בריאות, פרק "לא תשים דמים בביתך" ספר החינוך מצווה תקמ"ו-תקמ"ז על כך ראו עוד: שו"ת רבי בן ציון מאיר חי עוזיאל, פסקי עוזיאל בשאלות הזמן, סי' מז. על חיוב הזהירות בנהיגה, ראו עוד: רבי שמואל הלוי ואזנר, שו"ת שבט הלוי ח"ז סי' יא; רבי יצחק יעקב וייס, שו"ת מנחת יצחק ח"ח סי' קמח. וראו עוד: י. דומב, בד"ד, 5, תשנ"ז, עמ' 69 ואילך. משנה תורה לרמב"ם, הלכות רוצח ושמירת נפש, פרק י"א, הלכות א'–ד'; שולחן ערוך, חושן משפט, סימן תכ"ז, סעיפים א'-ז'. וראו בן איש חי, שנה ב' פר' פינחס אות' א-ז דברים, כ"ב, ח' משנה תורה לרמב"ם, הלכות רוצח ושמירת נפש, פרק י"ב, הלכה ו'; שולחן ערוך, יורה דעה, סימן קט"ז, סעיף ה'. וראו מסכת ברכות, דף ג', עמוד א'; מסכת שבת, דף ל"ב, עמוד א'; מסכת ראש השנה, דף ט"ז, עמוד ב'. וספר חסידים, מהדורת מקיצי נרדמים, סי' קסג-קסה. מסכת מועד קטן, דף ז', עמוד א'; משנה תורה לרמב"ם, הלכות שביתת יום טוב, פרק ח', הלכה ו'; שולחן ערוך, אורח חיים, סימן תק"מ, סעיף א'. מסכת קידושין, דף ל"ט, עמוד ב'.
גאלאס

האם התכוונתם ל... ויליאם גאלאס (Gallas) - כדורגלן עבר צרפתי ממוצא גוואדלופי דיאמנדה גאלאס (Galás) - מוזיקאית, זמרת-יוצרת, אמנית חזותית, זמרת סופרן, ואקטיביסטית אמריקאית אדוארד קלאם-גאלאס (Clam-Gallas) - מפקד בכיר בצבא האימפריה האוסטרית במהלך מלחמת אוסטריה-סרדיניה גולוס – יומון רוסי פוליטי-ספרותי שראה אור במאה ה-19. בכתיב ארכאי בספרות ובעיתונות העברית נקרא: גאָלאָס
הרי השוף

הרי השוף (בערבית: جبال الشوف, ג'באל א-שוף; בתעתיק מדויק: ג'באל אלשוף) הם אזור בלבנון בתחומי נפת שוף במחוז הר הלבנון. הרי השוף נמצאים בהר הלבנון מדרום-מזרח לביירות, בירת לבנון. האזור כולל רצועת חוף צרה ובה העיר דאמור ועמקים והרים במורדות המערביים של הר הלבנון. הטבע באזור הוא פראי יותר מרוב האזורים האחרים בלבנון והבניה בו דלילה למדי. יער הארזים הגדול ביותר במדינה נמצא בתחומו, ובו עצי ארז עתיקים. הרי השוף הם לב אזור ההתיישבות של העדה הדרוזית בלבנון, ומנהיגה ואליד ג'ונבלט גר בארמון ג'ומבלט בעיירה מוחטרה באזור. בהרי השוף נמצאת דיר אל-קמר, עיירה נוצרית-מרונית. בשנת 1590 העביר שליט לבנון פחר א-דין השני את בירתו מבעקלין לדיר אל-קמר. בין המאה ה-16 ל-18, הייתה העיירה מוקד שלטונם של שליטי הר הלבנון עד אשר העביר האמיר באשיר השני לבית שהאב את בירתו לעיירה בית א-דין. אמירי לבנון גרו בעבר במקום, ביניהם שיהאב השני שבנה את ארמון בית-א-דין במחצית הראשונה של המאה ה-19. עיר היסטורית נוספת, ממש מתחת לבית-א-דין, היא דיר אל-קמר. מבחינה היסטורית היחסים בין הדרוזים לנוצרים התאפיינו בשיתוף פעולה ובדו קיום, לצד תקופות חריגות של עימותים קשים ומעשי אלימות כולל מעשי טבח שביצעו הדרוזים בנוצרים במרד הר הלבנון. בהרי השוף אירעו התנגשויות אלימות בין דרוזים לנוצרים (בעיקר מרונים) ב-1848, 1860 ולאחרונה בזמן מלחמת האזרחים בלבנון בשנים 1983 ו-1984 (מלחמת ההרים, חרב אל-ג'בל). תושבים נוצרים רבים נמלטו מבתיהם כתוצאה מהאירועים ועדיין לא חזרו לשם, אף על פי שחלק מהכפרים שנהרסו על ידי הדרוזים נבנו מחדש. במבצע שלום הגליל בשנת 1982 כבשה ישראל את הרי השוף, ושלטה באזור עד ספטמבר 1983 תוך ניסיון לנצל לטובתה את מלחמת העדות שם ולכונן שלטון נוצרי אוהד בלבנון שיוכל לחתום הסכם שלום עם ישראל. באוגוסט 1983 הסיגה ישראל את כוחותיה ממחוז הרי השוף (דרומית-מזרחית לביירות), ונותרה רק ברצועת הביטחון. בנסיגתה מהשוף, ישראל הסירה את החיץ האנושי של חייליה שניצב בין המיליציות הנוצריות לבין הדרוזים, וגרמה לסבב לחימה נוסף, שזכה לכינוי "מלחמת ההרים". עד ספטמבר, הדרוזים הצליחו להשתלט כמעט על כל השוף. Hazran, Yusri (2013). The Druze Community and the Lebanese State: Between Confrontation and Reconciliation. Routledge. p. 32. ISBN 9781317931737. the Druze had been able to live in harmony with the Christian Artzi, Pinḥas (1984). Confrontation and Coexistence. Bar-Ilan University Press. p. 166. ISBN 9789652260499. .. Europeans who visited the area during this period related that the Druze "love the Christians more than the other believers," and that they "hate the Turks, the Muslims and the Arabs [Bedouin] with an intense hatred. CHURCHILL (1862). The Druzes and the Maronites. Montserrat Abbey Library. p. 25. ..the Druzes and Christians lived together in the most perfect harmony and good-will.. Hobby (1985). Near East/South Asia Report. Foreign Broadcast Information Service. p. 53. the Druzes and the Christians in the Shuf Mountains in the past lived in complete harmony.. ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של לבנון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מעיילין פילא בקופא דמחטא

מעיילין פילא בקופא דמחטא (תרגום: "מכניסים פיל בחור המחט") הוא ניב ארמי שמשמעו העלאת סברא, טיעון או פלפול אשר אינם מתקבלים על הדעת, ושאין להם אחיזה במציאות. הביטוי משמש בהשאלה גם לציון דבר שהוא בלתי ניתן לביצוע. הביטוי מופיע פעמיים בתלמוד הבבלי. במקום אחד הוא מופיע בדיון תלמודי בו רב עמרם מעלה סברה, ורבו רב ששת דוחה אתה תוך שהוא תמה על רב עמרם אם הוא מבני פומבדיתא שהם "מכניסים פיל בחור המחט". במקום נוסף מציין רבא כי אין האדם רואה בחלומו לא עץ דקל העשוי מזהב, ולא פיל הנכנס בחור המחט, דהיינו שדברים שאין האדם רגיל לראות ואף אינו מהרהר בהם לעולם, אינו עשוי לראות זאת בחלומו. הביטוי מופיע גם רבות בספרות הראשונים והאחרונים, בהטיות שונות, לתיאור סברות דחוקות ורחוקות. מקובל, בעקבות רש"י (ובעקבות הקבלות דומות של המילה בתלמוד), לפרש את "פילא" כפיל. אמנם יש שהציעו לפרש את "פילא" כחבל עבה. וילארד ויגאן קוף – חור בקצה המחט שדרכו משחילים את חוט התפירה. תלמוד בבלי, מסכת בבא מציעא, דף ל"ח, עמוד ב'. וראו בדברי רבנו גרשום, על מסכת תמורה, דף כ"א, עמוד א', לפיו תכונה זו מיוחסת לכל בני בבל. תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף נ"ה, עמוד ב'. ראו לדוגמה: רבי אברהם בן דוד מפושקירה, השגות הראב"ד על הרי"ף, מסכת כתובות, דף נ"ו, עמוד ב'; רמב"ן, חידושי הרמב"ן, מסכת יבמות, דף כ', עמוד ב', ד"ה ודאקשינן; ריטב"א, שו"ת הריטב"א, סי' ר"ח; מהרי"ל, שו"ת מהרי"ל החדשות, סי' קל"ד, ד"ה וכן ראייה; רבי יוסף קארו, שו"ת בית יוסף, דיני כתובות, סי' י"א, ד"ה ועוד יש לתמוה. רש"י, פירוש רש"י לתלמוד, תלמוד בבלי, מסכת בבא מציעא, דף ל"ח, עמוד ב', ד"ה דמעיילין: "פיל, שהוא חיה גדולה". וראו גם תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף קכ"ח, עמוד א', תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף קנ"ה, עמוד ב' ותלמוד בבלי, מסכת קידושין, דף כ"ה, עמוד ב'. ברוך קרוא, מילון תלמודי, ירושלים תשי"ז, עמ' 141, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום); הרב יחיאל מיכל שטרן, אוצר הידיעות, כרך א', עמ' רכ"ב, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים). אצל השניים לא מצוין מקום נוסף בו מתורגם "פילא" כחבל עבה. ערך זה הוא קצרמר בנושא יהדות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אי לאו דדלאי לך חספא, לא משכחת מרגניתא תותה

אי לאו דדלאי לך חספא, לא משכחת מרגניתא תותה (תרגום מארמית: אילולי הרמתי את החרס עבורך, לא היית מוצא את המרגלית תחתיו, נוסח נוסף: אי לאו דדלאי לך חספא, מי משכחת מרגניתא תותה) הוא ביטוי חז"לי בארמית, המופנה כלפי אדם אשר טען טענה נכונה, אך התבסס על טענה קודמת של בן שיחו. חכמי התלמוד משתמשים בביטוי זה כשחכם אומר לחברו שתירוצו, ראייתו, או המקור שמצא לשאלה או סוגיה מורכבת אכן נכון, אולם הוא לא היה מגיע בכוחות עצמו לכך. ניתן להבין אמרה זו כביקורת, המופנית כלפי מי שזוקף לעצמו הצלחה אליה הגיע רק עקב תלות בסיוע חיצוני שהכשיר את הדרך עבורו. אולם יש המפרשים אותה כמימרה הנותנת חיזוק ואישור שאכן יחד עם הטענה התחילית של הראשון, יוצא שהשני מעמיד דברים על דיוקם. ניתן להקביל רעיון זה לשימוש בלמות בהוכחות מתמטיות, כאשר הלֶמַה (טענת-הביניים) מצד עצמה היא לעיתים חסרת ערך שימושי, ולכן מכונה חספא, אך באמצעותה ניתן להגיע לתוצאה משמעותית, שמכונה מרגלית. רבנו תם ביאר את הקשר בין חרסים לפנינים בכך שבקרקעית הים יש אבנים רחבות כחרסים ותחתיהן נמצאות המרגליות. ביטוי דומה מובא במסכת בבא קמא "צללת במים אדירים (להעלות מרגליות), והעלית בידך חרס". כמו ביטויים חז"ליים אחרים, גם מטבע לשון זה בא לידי שימוש בספרות הרבנית, אם כי לא תמיד בצורת שימוש זהה למקור. לדוגמה, השפת אמת נעזר בביטוי כדי לבאר מדרש העוסק בדרגת האבות לעומת משה רבנו: מכיוון שהקדימו האבות בעבודתם, הכשירו את הדרך למשה רבינו שיוכל להגיע למדרגתו. ולולא עבודת האבות שקדמה לו וכביכול חשפה עבורו את המרגלית שתחת החרס, לא יכול היה להגיע למדרגתו. מצוי גם שימוש השם דגש על חלקו הראשון של המשפט דלאי לך חספא עבור אדם הרוצה לתאר מצב בו התחיל חלק ממשימה והוא מניח לאחרים להשלימה, או שרוצה להצטנע ולהקטין את חלקו בה. לדוגמה, בתשובות הרדב"ז "ועיין עלה דאנא דלאי לך חספא ואת תשכח מרגניתא" ("עיין עוד על כך שהכשרתי את פרטי הסוגיה ותמצא"). ובדומה לכך בתשובות הריב"ש "...וכל הדרכים האלו בה איני רוצה לסמוך על דעתי, אמנם אם יראה בעיניך עם משכילי עירך שאפשר לסמוך בזה לחוש לעגון האשה, עשה כטוב בעיניכם דאנא הא דלאי לך חספא (אני רק פרשתי את הצדדים אך איני סומך על עצמי לפסוק הלכה)". תלמוד בבלי, מסכת בבא מציעא, דף י"ז, עמוד ב'; מסכת יבמות, דף צ"ב, עמוד ב'; מסכת מכות, דף כ"א, עמוד ב'. כגון הרשב"א רבנו תם, על בבא מציעא דף יז עמוד ב שמות רבה ו, ד, וכן במסכת סנהדרין קיא, א: בשעה שאמר הקב"ה למשה (ספר שמות, פרק ו', פסוק ג') "וָאֵרָא אֶל אַבְרָהָם אֶל יִצְחָק וְאֶל יַעֲקֹב בְּאֵ-ל שַׁ-דָּי וּשְׁמִי ה' לֹא נוֹדַעְתִּי לָהֶם", הצטער על כך ואמר "חבל על דאבדין". מפני מה הצטער הקב"ה? והלא נגלה אל משה בשם ה' ואם כן הרי שמדרגתו גבוהה הייתה משל אברהם יצחק ויעקב, ומה מקום יש לו להצטער על האבות? תשובות הרדב"ז חלק ה א'תכ"ט תשובות הריב"ש נ"ז
חולה (הלכה)

בהלכה, קיימים דינים מיוחדים לאדם המוגדר כחולה מבחינה הלכתית, ובהן פטור ממצוות עשה מסוימות או הקלה בהן, וכן היתר לעבור על מצוות לא תעשה מסוימות. קיימות דרגות שונות ל"חולה", החל מכאב קל, וכלה במצב של פיקוח נפש, ודיניהם משתנים לפי מצב החולה. באופן כללי "חולה" מתייחס למצב בו אדם נחלה בכל גופו או שאף קיימת סכנה לחייו. ההגדרה ההלכתית של "חולה" היא מצב בו האדם תשוש בכל גופו עד שאינו מסוגל ללכת ברגליו. קיימת הבחנה, המוכרת בעיקר בהלכות שבת, בין חולה שיש בו סכנה לבין חולה שאין בו סכנה. קיימות מספר מצוות מהן נפטר החולה, או שקיימת הקלה עבורו בהן, וכדלהלן. ערך מורחב – רפואה בשבת קיימים מספר אופנים שהתירו בהם לחלל את השבת עבור חולה. שתי מחלקות עיקריות קיימות בדיני חולה בשבת: חולה שיש בו סכנה – מצווה לחלל עליו את השבת, משום פיקוח נפש. חולה שאין בו סכנה – אין מחללים עליו את השבת במלאכות האסורות מהתורה, אך הותרה לגביו אמירה לנוכרי שיעשה בעבורו מלאכה האסורה מהתורה, דבר האסור מדרבנן (לדוגמה, אמירה לגוי להדלקת נר לצורך החולה). החולה פטור הוא מקיום מספר מצוות עשה, כמו ישיבה בסוכה, עלייה לרגל, הנחת תפילין ועוד. ערך מורחב – אבלות (יהדות) דיני האבלות של חולה קלים משל שאר אדם. ככלל, החולה בימי אבלותו, אסור לו להחמיר לנהוג אבלות בדבר שיקלקל בריאותו, ואפילו הוא חולה שאין בו סכנה, ורק במנהגי אבלות שלא שאין בהם חשש שיזיקו לבריאותו – יכול לנהוג בהם. בין הדברים שהוזכרו שבהם ניתן להקל לחולה: אין אצלו דין קריעה; אין בוכים על המת ואין מספידים אותו בפני החולה, שלא יישבר לבו; אלו המנחמים בנוכחותו, יש להשתיק אותם; החולה – אף אם אין בו סכנה – מותר בנעילת נעליים מעור; אם החולה או הרופא סוברים שהרחצה באמבטיה תחזק את בריאות החולה, מותר לו להתרחץ אף במים חמים; מותר לחולה לשבת על גבי כר קטן, וכן אינו צריך לישן על גבי הקרקע בימי אבלותו. ביקור חולים הערך "חולה", במיקרופדיה תלמודית, באתר ויקישיבה הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטיין, ערוך השולחן, יורה דעה, סימן של"ז, סעיף ג'; רבי שלמה הכהן (רב), שו"ת בנין שלמה, סי' מ"ז. וראו רבי אליעזר יהודה וולדנברג, אבן יעקב, סי' ל"ט. על הרחבה בדינים אלו ועל דינים נוספים, ראו בערך אבלות ובערכים המקושרים. שולחן ערוך, יורה דעה, סימן של"ז, סעיף א', ובש"ך שם סק"א. וראו גם: הגאון מווילנה, ביאור הגר"א, יורה דעה, שם, סק"א; רבי יקותיאל יהודה גרינוולד, כל בו על אבלות, עמ' 17, בשם שערי דעה. שולחן ערוך, יורה דעה, סימן של"ז, סעיף א'. וראו אנציקלופדיה תלמודית, ערך חולה, הע' 194. שולחן ערוך, יורה דעה, סימן של"ז, סעיף א'. וראו בביאור הגר"א שם. שולחן ערוך, יורה דעה, סימן שפ"א, סעיף ב'; ש"ך על יורה דעה שפב ס"ק א. רבי יחיאל מיכל טוקצינסקי, גשר החיים, חלק א', פרק כ"א, סי' ג', אות א'. ש"ך על יורה דעה שפז, א; הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטיין, ערוך השולחן, יורה דעה, סימן של"ז, סעיף ג'. ש"ך על יורה דעה שפז ס"ק א.
דייוויד סקוט (צייר)

דייוויד סקוט (באנגלית: David Scott;‏ אוקטובר 1806 – 5 במרץ 1849) היה צייר היסטורי סקוטי. סקוט היה אחיו של ויליאם בל סקוט. הוא נולד ליד כיכר הפרלמנט באדינבורו, שם למד בבית הספר התיכון המלכותי, ולמד אמנות אצל אביו, רוברט סקוט, החרט. בשנת 1828 הוא הציג את תמונת השמן הראשונה שלו, "תקוות הגאונות הקדומה מתפוגגת על ידי המוות", ואחריה "קין, נמרוד, אדם וחוה שרים את מזמור הבוקר שלהם", "סרפדון נישא בשינה ומוות" ונושאים נוספים. בעל אופי פואטי ומלא דמיון. ב-1829 הפך לחבר באקדמיה הסקוטית, וב-1832 ביקר באיטליה, שם בילה יותר משנה בלימודים. בהיותו ברומא הוא ביצע ציור סמלי גדול, שכותרתו "ייסורי המחלוקת, או האלים של הבית שנהרסו". העבודות של שנותיו המאוחרות כוללות את "ואסקו דה גאמה נתקל ברוח הסערה", תמונה עצומה בגודלה ועוצמתית ביותר שהסתיימה ב-1842; "הדוכס מגלוסטר נכנס לשער המים של קאלה" (1841); ה"אלכימאי" (1818), "המלכה אליזבת בתיאטרון הגלוב" (1840) ו-"ניצחון האהבה" (1846), המובחנים ביופי של צבע ועומק של תחושה פואטית. החשובים מבין נושאיו הדתיים הם "ההורדה מהצלב" (1835) ו"צליבת הקמים לתחייה" (1844). סקוט גם ביצע כמה סדרות יוצאות דופן של עיצובים. שניים מהם - "המונוגרמות של האדם" והאיורים ל-Ancient Mariner של קולרידג' - נחרטו בידו, ופורסמו ב-1831 וב-1837 בהתאמה, בעוד שנושאיו מ"התקדמות הצליין" ו-"ארכיטקטורת השמים של ניקול" פורסמו רק אחרי מותו. סקוט גר ברייבורן פלייס בסטוקברידג', אדינבורו. הוא מת בסטודיו שלו בבית איסטר דאלי (אותו חכר משנת 1845) במערב אדינבורו. הוא נפטר ממחלה שנדבק באיטליה. סקוט נקבר בבית הקברות דין, ואנדרטה שתוכננה על ידי אחיו נקבעה בשנת 1860. על הקבר נמצא המוטו "ars longa vita brevis": "האמנות היא ארוכה, החיים קצרים". יצירת המופת העיקרית שלו היא "ואסקו דה גאמה בכף התקווה הטובה" שנמצא בבית טריניטי אוף ליית'. האלכימאי אברהם ויצחק ההורדה מהצלב מדיה וקבצים בנושא דייוויד סקוט בוויקישיתוף Macmillan, Duncan (1984), Scottish Painting: The Later Enlightenment, in Parker, Geoff (ed.), Cencrastus No. 19, Winter 1984, pp. 25 –27 Chisholm, Hugh, ed. (1911). "Scott, David". Encyclopædia Britannica (11th ed.). Cambridge University Press. This work in turn cites: Edinburgh Post Office Directory 1806 "Ch 8: Valley of the Water of Leith (Concluded) - Old and New Edinburgh by James Grant - Volume V" "David Scott (1806-1849), Victorian Art History".
יצחק מאיוורא

רבי יצחק מאיוורא (חי במאה ה-13) היה רב מתקופת הראשונים, מבעלי תוספות איוורא. נולד באֶוְורֶה שבחבל נורמנדי עילית, צפון צרפת, לרבי שניאור מאיוורא. ייתכן שבין רבותיו היה יהודה בן יצחק מסר לאון, וכן אחיו רבי משה מאיוורא. קיים קובץ של תוספות איוורא על מסכת סוטה שקיימת השערה לגביו כי רבי יצחק הוא מחברו. כמה מפירושיו על החומש מובאים בקובצי התוספות על התורה. תקופת חייו המדויקת אינה ידועה, ובכלל אין פרטים רבים על חייו. משוער כי חי בסוף המאה ה-13 ובראשית המאה ה-14. בין תלמידיו היו רבי יצחק מקורביל (בעל ספר מצוות קטן), רבי פרץ מקורביל, וכן עורך התוספות הנדפסים עם התלמוד על מסכת קידושין. ערך מורחב – תוספות איוורא ערך את תוספות איוורא יחד עם אחיו רבי משה ורבי שמואל, שיחד עמדו הם בראש קבוצה שכונתה "גדולי איוורא", "רבני איוורא" או "חכמי איוורא". האחים למדו במשותף, נשאו ונתנו זה עם זה, ואף מביאים זה מדברי זה. הם כתבו תוספות על מסכתות רבות, וייתכן אף שעל כל הש"ס; חומר רב השתייר מתורתם על סדר קדשים (חלקו מובא בשיטה מקובצת על סדר זה). תוספותיהם מכונים גם "שיטת איוורא". רבי יצחק היה ככל הנראה הצעיר מבין האחים, וההשערה היא כי הוא כתב וערך את חידושיהם. רבי משה מאיוורא רבי שמואל מאיוורא רבי נפתלי יעקב הכהן, אוצר הגדולים אלופי יעקב, חלק א', פתח האוצר, ערך רבני איוורא-איברא, חיפה תשכ"ז, עמ' קל"ה ואילך יעקב הלוי ליפשיץ, "מבוא לתוספות איוורא", בתוך: תוספות איוורא על מסכת סוטה, מכון הרי פישל, ירושלים תשכ"ט, עמ' 32 ואילך "יצחק מאיברא", במהדורת 1901–1906 של האנציקלופדיה היהודית (באנגלית) יעקב הלוי ליפשיץ, "מבוא לתוספות איוורא", בתוך: תוספות איוורא על מסכת סוטה, מכון הרי פישל, ירושלים תשכ"ט, עמ' 33. ראו חידושי רבי פרץ הכהן, מסכת נזיר, דף כ"ט, עמוד ב', ערך קו, אות ב'. יצא לאור על ידי הרב יעקב הלוי ליפשיץ, מכון הרי פישל, ירושלים תשכ"ט, ושוב בהוצאת מוסד הרב קוק, ירושלים תשס"ח. יעקב הלוי ליפשיץ, "מבוא לתוספות איוורא", בתוך: תוספות איוורא על מסכת סוטה, מכון הרי פישל, ירושלים תשכ"ט, עמ' 9 ואילך, ועמ' 33. יעקב הלוי ליפשיץ, "מבוא לתוספות איוורא", בתוך: תוספות איוורא על מסכת סוטה, מכון הרי פישל, ירושלים תשכ"ט, עמ' 34. יעקב הלוי ליפשיץ, "מבוא לתוספות איוורא", בתוך: תוספות איוורא על מסכת סוטה, מכון הרי פישל, ירושלים תשכ"ט, עמ' 32–33.