laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
פארק מונסורי

פארק מונסורי (בצרפתית: Parc Montsouris) הוא פארק ציבורי ברובע הארבעה-עשר של פריז, צרפת. הפארק, השוכן בגדה השמאלית של העיר, נפרש על פני 150,000 מ"ר ומעוצב בסגנון של גן אנגלי, שהיה פופולרי בשלהי המאה ה-19. הגן נהגה בתקופת הקיסרות השנייה בכוונה להעניק לפריזאים שטחים ירוקים בכל אחת מארבע נקודות היסוד: יער בולון במערב, פארק בוט-שומון בצפון, יער ונסן במזרח, ופארק מונסורי בדרום. הברון אוסמן החליט על הקמתו בשנת 1860, כחלק מתוכנית ההתחדשות הגדולה של פריז, והפקיד את התכנון על המהנדס ז'אן-שארל אלפן. האתר שנבחר היה אזור המחצבות הישן, באזור מונסורי. פיתוח אזור המחצבות הציב מגוון בעיות. אזור זה שימש, לאחר סגירתו של בית הקברות של התמימים (cimetière des Innocents) כאזור קבורה. הבעיה הטכנית העיקרית הייתה הקמתו של פארק מדרום לקו הרכבת פריז-סו (Sceaux), שקישרה את העיר עם דרום צרפת, וקו הרכבת ההיקפי של פריז באותה תקופה, פטי סנטור, וזאת תוך ייצוב אזור המחצבות. הבנייה החלה למעשה רק בשנת 1867, ונמשכה עד 1878. למרות זאת, נחנך הפארק בשנת 1869. המים באגם המלאכותי שבפארק הוזנו, באותה העת, מהאקוודוקט של ארקוי (Aqueducs d'Arcueil). ביום החנוכה התרוקן האגם, והמהנדס שהיה מופקד על הקמתו התאבד. כיום פארק מונסורי הוא גן ציבורי ומתוחזק בידי שרותי השטחים הירוקים של עיריית פריז. הפארק תחום מדרום בסיטה האוניברסיטאית הבינלאומית של פריז (CIUP), ובשדרות ז'ורדן (boulevard Jourdan), ממנה שתי כניסות לגן, בצפון בשדרות רייל (avenue Reille), מהן שלוש כניסות לגן, במזרח ברחוב גזן (rue Gazan) ממנו שתי כניסות, ובמערב ברחוב ננסוטי (rue Nansouty). מאגר המים שבחלקו הצפוני של הפארק מכסה את אתר הכניסה ההיסטורי לקטקומבות של פריז. בשנת 1871, בזמן שלטון הקומונה הפריזאית, היה הפארק אזור קרב. ב-23 באוקטובר 1897, אחד השחקנים הראשיים בפרשת דרייפוס, פרדיננד אסטרהאזי, נפגש בפעם האחרונה עם מקס וון שוורצקופן. מעט מאוחר יותר, בפארק מונסורי, שוחח בסודיות עם ארמן די פטי דה קלן (Armand du Paty de Clam), בתחפושת, שהבטיח לאסטרהזי את הגנתו. מלחמת העולם השנייה הביאה לפחות למותו של אדם אחד בפארק: החייל פייר דורן נהרג שם כתוצאה מפצצה (לזכרו ניצב גלעד בסמוך לאגם). מדיה וקבצים בנושא פארק מונסורי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פארק מונסורי ארכיטקטורה סביב הפארק צרפת תמונות של הפארק, מ-1900 עד היום צרפת
קרבוקסיפפטידאז

קרבוקסיפפטידאז הוא אנזים אשר מבצע הידרוליזה של קשר פפטידי הנמצא בקצה הקרבוקסילי של פוליפפטיד. בני אדם, חיות וצמחים מכילים סוגים רבים של קרבוקסיפפטידאזות בעלי תפקידים שונים, החל מקטבוליזם ועד לתהליכי עיבוד לאחר תרגום של חלבונים. הקרבופפטידאזות הראשונות שנחקרו היו אלה המעורבים בעיכול המזון (קרבופפטידאזות המופרשות מהלבלב). עם זאת, רוב הקרבופפטידאזות הידועות אינם מעורבים בקטבוליזם; אנזימים אלה הם עוזרים ב'הבשלה' של חלבונים או לווסת תהליכים ביולוגים. לדוגמה, הביוסינתזה של פפטידים נוירואנדוקריניים (כגון אינסולין) דורשת קרבופפטידאז. הקרבופפטידאזות הן בעלי תפקיד גם בקרישת הדם, ייצור פקטורי גדילה, ריפוי פצעים, רבייה, ותהליכים רבים אחרים. קרבוקסיפפטידאז הוא שם למשפחה של אנזימים המשתייכים למשפחת העל של פפטידאזות: אנזימים המזרזים ריאקציות הידרוליזה. קיימים, לפחות שתי אפשרויות לסווג את האנזימים המשתייכים למשפחת הקרבוקסיפפטידאזות לתתי משפחות: קרבוקסיפפטידאזות בדרך כלל מסווגות לתתי משפחות על סמך המנגנון הקטליטי שלהן. מטאלו-קרבופפטידאזות - אנזימים המשתמשים במתכת אחת בתוך האתר הפעיל. סרין-קרבופפטידאזות - אנזימים המשתמשים בחומצה האמינית סרין באתר הפעיל. ציסטאין-קרבופפטידאזות - אנזימים המשתמשים בציסטאין באתר פעיל. מערכת סיווגים אחרת מתייחסת להעדפת הסובסטרט של אנזימים אלה: קרבוקסיפפטידאז A - קרבוקסיפפטידאזות שיש להן סלקטיביות גבוהה להידרוליזה לפני חומצות אמינו שמכילות קבוצות שייר אליפטיות או ארומטיות. קרבוקסיפפטידאז B - קרבוקסיפפטידאזות שיש להן סלקטיביות גבוהה להידרוליזה לפני חומצות אמינו שמכילות קבוצות שייר בסיסיות, כלומר אלה המכילות מטען חיובי (ארגינין, וליזין). חלק, אבל לא כל הפפטידאזות, מיוצרות בהתחלה כאנזים לא פעיל (זימוגן), צורה מקדימה זו נקראת גם פרוקרבוקסיפפטידאז. לדוגמה, קרבוקסיפפטידאז A מהלבלב מסונתז כזימוגן לא פעיל, הקרוי פרוקרבופפטידאז A, ההופך לאנזים הפעיל באמצעות האנזים אנטרופפטידאז. מנגנון זה מבטיח שהחלבונים התאיים, בתאים שבהם מיוצר פרוקרבופפטידאז A, אינם מתעכלים בעצמם. מדיה וקבצים בנושא קרבוקסיפפטידאז בוויקישיתוף
התזמורת הסימפונית של יוסטון

התזמורת הסימפונית של יוסטון (באנגלית: Houston Symphony) היא תזמורת סימפונית מקצועית, היושבת דרך קבע ביוסטון, טקסס. מאז 1966 מופיעה התזמורת ב"אולם ג'סי ה. ג'ונס לאמנויות הבימה" במרכז יוסטון. הקונצרט הראשון של ההרכב, שיהיה בעתיד לתזמורת הסימפונית של יוסטון, התקיים ב-21 ביוני 1913, בתמיכת הנדבנית תושבת יוסטון, אימה הוג. בתחילה מנתה התזמורת רק 35 נגנים במשרה חלקית, אך על אף ממדיה הקטנים, הן בשיעור קומה והן בתקציב, זכו התזמורת ומנצחה הראשון, ז'וליאן פול בליץ, לתגובה חיובית והמשיכו להופיע. בליץ ניצח על התזמורת עד 1916 ואחריו פול ברז'ה, עד שהתזמורת התפרקה ב-1918. התזמורת התגבשה מחדש ב-1930, עדיין כהרכב מקצועי למחצה, וכעבור שנה הגישה עונת קונצרטים מלאה ראשונה בניצוחו של אוריאל נספולי. באביב 1936 הייתה האגודה הסימפונית באופן רשמי לתזמורת הסימפונית של יוסטון. ארנסט הופמן החל אותה שנה בכהונתו בתמיכה מוגברת מן האגודה והתחיל לשכור נגנים מקצועיים. התזמורת המשיכה להתרחב בעשורים הבאים, והחוזה הראשון שלה ל-52 שבועות נחתם בשנת 1971. כיום היא נחשבת לאחת התזמורות החשובות בארצות הברית. התזמורת הופיעה או באודיטוריום העירוני או באולם המוזיקה עד בנייתו, בשנת 1972, של אולם ג'סי ה. ג'ונס לאמנויות הבימה. בשנת 2001 איבדה התזמורת כלי נגינה, תווים וארכיבים בשווי מיליוני דולר כשהסופה הטרופית אליסון הציפה את קומת המרתף של ג'ונס הול. בשנת 2003 שבתו הנגנים במשך 24 ימים וההסכם שהושג לבסוף כלל קיצוץ בשכר הנגנים וצמצום בגודל התזמורת . בשנת 2022 נכנס לתפקיד המנהל המוזיקלי יוראי ואלצ'וחה מסלובקיה. ז'וליאן פול בליץ (1913 - 1916) פול ברז'ה (1916 - 1918) התזמורת בפירוק (1918 - 1930) אוריאל נספולי (1931 - 1932) פרנק סנט לג'ר (1932 - 1935) ארנסט הופמן (1936 - 1947) יפרם קורץ (1948 - 1954) פרנץ פריצ'אי (1954 הפסיק באמצע העונה) תומאס ביצ'ם (1954) לאופולד סטוקובסקי (1955 - 1961) ג'ון ברבירולי (1961 - 1967) אנדרה פרווין (1967 - 1969) לורנס פוסטר (1970 - 1979) סרג'יו קומיסיונה (1980 - 1988) כריסטוף אשנבאך (1988 - 1999) הנס גראף (2001 - 2013) אנדרס אורוסקו-אסטרדה (2014 - 2022) יוראי ואלצ'וחה (2022 - ממשיך) אתר האינטרנט הרשמי של התזמורת הסימפונית של יוסטון התזמורת הסימפונית של יוסטון, ברשת החברתית פייסבוק התזמורת הסימפונית של יוסטון, ברשת החברתית אקס (טוויטר) התזמורת הסימפונית של יוסטון, ברשת החברתית אינסטגרם התזמורת הסימפונית של יוסטון, סרטונים בערוץ היוטיוב התזמורת הסימפונית של יוסטון, באתר MusicBrainz (באנגלית) התזמורת הסימפונית של יוסטון, באתר Discogs (באנגלית) התזמורת הסימפונית של יוסטון, באתר Songkick (באנגלית) International Conference of Symphony and Opera Musicians, Settlement Bulletin, "Houston Symphony Ratifies 4-Year Agreement". 17 April 2003. Daniel J. Wakin, "Carnegie Hall 4 Vry Lo Rnt". New York Times, 5 February 2006
טריירים

"טֵרִיֵּרִים" (בצרפתית עתיקה: Chien Terrier - כלב טרייר, מלטינית של ימי הביניים: Canis Terrarius - כלב האדמה/השדה) הם קבוצת גזעים של כלבי ציד קטנים (למשל יורקשייר טרייר) עד גדולים (למשל איירדייל טרייר). בעבר הם שימשו לציד לוטרות, גיריות וחיות בר קטנות אחרות. הטריירים נחשבים לכלבים המתאימים למחיה בדירה מכיוון שפרוותם בדרך כלל קצרה או זיפית ונושרת במידה מועטה או שאינה נושרת כלל. מרבית גזעי הטרייר דורשים טיפוח הכולל סירוק הפרווה אחת ליום ותספורות שונות, אשר לעיתים מוכתבות על ידי תקן הגזע. רוב כלבי הטרייר הגיעו מבריטניה (על אף שיש יוצאי דופן). הטריירים מתחלקים לשתי קבוצות עיקריות: כלבי ציד קטנים של חיות בר וקבוצת טריירים גדולים יותר. לטריירים אופי ידידותי אך עקשן. הטריירים טובים גם ככלבי שמירה, בעיקר בזכות עברם והם גם ידועים ככלבי משפחה. רוב הטריירים הקטנים יכולים לרדוף אחרי טרפם כיוון שהם בעלי חוש ריח מפותח. הם נחשבים לכלבים נחושים אשר לא יוותרו על טרפם. הם עשויים אף לזחול לתוך מחילות מתחת לאדמה (כמו גזעי הספנייל), ולהרוג שם את טרפם. הטריירים הבולטים הם: איירדייל טרייר, בול טרייר, ג'ק ראסל טרייר, פארסון ראסל טרייר, אמריקן פיטבול טרייר, טרייר סקוטי, טרייר אמריקאי חסר שיער, פוקס טרייר (ששמו מעיד על ייעודו – ציד שועלים), בורדר טרייר, יורקשייר טרייר וקאירן טרייר. סטאפורדשייר בול טרייר קרי בלו טרייר וסט היילנד וייט טרייר פוקס טרייר זיפי יורקשייר טרייר איירדייל טרייר ג'ק ראסל טרייר טרייר אמריקאי חסר שיער פוקס טרייר חלק טרייר אירי זיפי מדיה וקבצים בנושא טריירים בוויקישיתוף
טרייר

האם התכוונתם ל... טריירים – קבוצה של גזעי כלבים טרייר (רק"ם) – רכב הנדסה קרבית משוריין בריטי טריר – עיר עתיקה בגרמניה נסיכות הבוחר מטריר – אחת ממדינות שהרכיבו את האימפריה הרומית הקדושה
מצפה הכוכבים המלכותי של גריניץ'

מצפה הכוכבים המלכותי של גריניץ' (אנגלית: Royal Observatory) הוא מצפה כוכבים ששימש במקור כמקום עבודתו של האסטרונום המלכותי של הממלכה המאוחדת וכיום משמש כמוזיאון. המבנה נבנה על ראש גבעה בפארק גריניץ' בגריניץ', לונדון, הצופה על הנהר תמזה. המלך צ'ארלס השני הורה על בניית המצפה בשנת 1675 על מנת לאפשר שיפור במיפוי כוכבי השמים, ולשם כך נבחר מקום מרוחק מהעיר על מנת שתאורת העיר לא תפריע לתצפיות. המבנה בו שוכן המצפה תוכנן בידי סר כריסטופר רן ונבנה בין השנים 1675–1676. הסיבה שקו האורך אפס עובר בגריניץ' והשעון העולמי מאורגן ביחס אליו (GMT) קשורה לסיפורו של קו האורך: אחרי טביעת שייטת בריטית ב-1707 בשל טעות בניווט, הכריז הפרלמנט הבריטי ב-1714 על פרס של 20 אלף ליש"ט (באותם ימים בית בלונדון עלה כ-400 לירות בלבד), לאדם שימציא שיטה בדוקה למציאת קו האורך במהלך שיט בים. לצד רעיונות משונים שעלו מצידם של תמהונים, התפתחו שתי אסטרטגיות לפתרון הבעיה: האחת - בניית שעונים מדויקים שיוצבו באניות כך שאחד מהם יראה את השעה בנמל המוצא ואילו השני יכוון בכל יום בצהריים לשעה 12, ומההפרש בין השעות ניתן יהיה להסיק את קו האורך. השנייה - יצירת מפת כוכבים מדויקת ואיתור 'שעון אסטרונומי' (כמו תנועת הירחים סביב הכוכב צדק), באמצעותו ניתן יהיה לקבוע מה קו האורך. יתרונה של השיטה הראשונה היה ברור, אך גם חסרונה המרכזי: המאמץ לבנות שעון מדויק היה רב, ובכל מקרה הנחת היסוד הייתה שגם אם יצליח מהנדס או שען לבנות שעון כזה, בצי יש מאות ספינות ולכן לא מדובר בפתרון מעשי. מאידך גיסא נטען כנגד השיטה השנייה, שבמהלך שיט בים קשה מאוד לבצע תצפית על 'שעון אסטרונומי'. בסופו של דבר הצליח נגר בריטי בשם ג'ון הריסון לבנות שעונים שהצליחו לעמוד בהגדרת המשימה, ולאחר דין ודברים הוא קיבל את הפרס המובטח. השעונים, הנקראים H-1,‏ H-2,‏ H-3 ו-H-4, נמצאים היום במוזיאון מצפה הכוכבים. לאחר מלחמת העולם השנייה פסק השימוש במבנה כמצפה בשל זיהום האוויר הרב באזור לונדון, ואנשי צוותו עברו לטירת הרסטמונקוקס במזרח סאסקס. ב-1990 הם עברו לקיימברידג'. קו גריניץ' עובר דרך המבנה ומסומן מאז 16 בדצמבר 1999 בקרן לייזר ירוקה היוצאת מן המבנה בכיוון צפון. שעון גריניץ', שנקבע על פי מדידות שנערכו בגריניץ', הוא כיום השעון המקובל בכל העולם. כל יום, בשעה 13:00, צונח כדור המסמן את השעה המדויקת מראש תורן הנמצא על המצפה. האסטרונום המלכותי מדיה וקבצים בנושא מצפה הכוכבים המלכותי של גריניץ' בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מצפה הכוכבים המלכותי של גריניץ' (באנגלית) משרד האלמנך הימי של הוד מלכותה המוזיאון הימי הלאומי של בריטניה המרכז המדעי של מצפה הכוכבים מצפה הכוכבים המלכותי של גריניץ', באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מצפה הכוכבים המלכותי של גריניץ', ברשת החברתית אקס (טוויטר) דוה סובל, קו האורך - סיפורו האמיתי של הגאון הבודד שפתר את הבעיה המדעית הגדולה ביותר של זמנו, ירושלים, כתר, 1998 ערך זה הוא קצרמר בנושא לונדון ובנושא מוזיאונים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בפטיסטריום

באדריכלות כנסייתית, בפטיסטריום (בלטינית: baptisterium) הוא מבנה המיועד לקיום טקסי הטבלה בנצרות. צורתו האופיינית של המבנה (צורה מעגלית או צורת מצולע - לרוב מתומן) התפתחה עקב שימושו של המבנה ובנייתו סביב אגן הטבלה מרכזי. הבפטיסטריום יכול להיות חלק ממבנה של כנסייה או קתדרלה, או מבנה נפרד הנבנה סמוך אליהם. הפאר של מבנים אלה שנבנו באירופה בימי הביניים ותקופת הרנסאנס מראה את חשיבות טקס ההטבלה בנצרות הקתולית. המבנה הראשון שנבנה במטרה לשמש כבפטיסטריום הוא הבפטיסטריום של הלטראנו בארמון הלטראנו שברומא. מבנה זה היה מתומן, והיווה השראה למבנים מאוחרים יותר שנבנו. במרכז המבנה היה אגן ההטבלה, בו טבלו המוטבלים שלוש פעמים. שלוש מדרגות הובילו מרצפת המבנה אל רצפת אגן ההטבלה. מבני אגן ההטבלה עוטרו לרוב באיורים או פסיפסים המתארים את חייו של יוחנן המטביל. הבפטיסטריום של ארמון הלטרן ניזון מאגם תת-קרקעי סמוך, ושימש את האפיפיור. בהשפעת מבנה זה נבנו בפטיסטריומים רבים בשלהי האימפריה הרומית וראשית ימי הביניים באתר מעיינות טבעיים (שהיו לרוב אתרי פולחן פגניים, ושימוש זה אפשר ניצול של "קדושת" האגם בקרב תושבי המקום מחד, ו"חיסולו" של אתר פגני מתחרה מאידך). בשלהי האימפריה הרומית, טקסי הטבילה נערכו בנוכחות קהל רב אשר נדרש להיטבל לאחר התנצרותם - וזאת בשל הנוהג לערוך את הטבילה שלוש פעמים בשנה בלבד, בנוכחות הבישוף. רק במאה ה-9 התרבו טקסי טבילת תינוקות (לעומת טקסי הבוגרים) ופחת מספר הבפטיסטריומים שנבנו. בתקופה שבין אירוע טבילה אחד למשנהו, נהגו לחתום את דלתות המבנה בחותם הבישוף, וכך לפקח על הטקסים שנערכו (ואשר לרוב נדרש תשלום עבורם). חלק מהבפטיסטריומים נבנו בחלוקה לאגף גברים ואגף נשים. בניגוד לכנסיות בה נערכו טקסי קבורה, מועצת אוקסר אסרה בשנת 578 על קבורה בתוך בפטסטריומים, אף שבפועל נערכו קבורות כאלה - ארכיבישופים רבים מקנטרברי נקברו בבפטיסטריום שבעיר. אדריכלות רנסאנס אדריכלות ימי הביניים מדיה וקבצים בנושא בפטיסטריום בוויקישיתוף בפטיסטריום, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אליפות אמריקה הדרומית בכדורגל עד גיל 20

אליפות אמריקה הדרומית בכדורגל עד גיל 20 (בספרדית: "Campeonato Sudamericano Sub-20 "Juventud de América), מוכרת גם בשם אליפות אמריקה הדרומית בכדורגל לנוער, הוא טורניר כדורגל המאורגן על ידי פדרציית הכדורגל הדרום אמריקאית CONMEBOL בו משחקות נבחרות הכדורגל עד גיל 20 של אמריקה הדרומית. הטורניר משמש בנוסף גם כמוקדמות גביע העולם בכדורגל עד גיל 20 משנת 1977 וכמוקדמות משחקי הכדורגל במשחקים האולימפיים משנת 2007. הטורניר הראשון נערך בוונצואלה בשנת 1954 והשתתפו בו נבחרות הכדורגל עד גיל 19. המשחקים שוחקו במתכונת זו עד 1977 (הטורניר השמיני שהתקיימו בוונצואלה בפעם השנייה בתולדותיה) אז הוחלט על העלאת תקרת הגיל ל-20. במסגרת השינוי הפכה התחרות גם כמוקדמות גביע העולם בכדורגל עד גיל 20 שנערכו לראשונה ב-1977. התחרות כוללת שני שלבי בתים בו משתתפות עשר הנבחרות הרשומות ב-CONMEBOL. בשלב הבתים הראשון מחולקות הנבחרות לשני בתים של חמש נבחרות מהן עולות שלוש נבחרות לשלב בית הגמר המשוחק בשיטת ליגה בת סיבוב משחקים אחד. האלופה נקבעת בתום שלב הגמר ויחד איתה מעפילה הנבחרת שסיימה במקום השני לגביע העולם ולמשחקים האולימפיים (כל תחרות שנייה שכן התחרות נערכת אחת לשנתיים בעוד שהמשחקים האולימפיים נערכים אחת לארבע שנים) ואילו הנבחרת שסיימה שלישית מעפילה רק למשחקי גביע העולם לנוער. נבחרת ברזיל היא שיאנית הזכיות עם 12 זכיות בתואר. היא מקדימה את נבחרת אורוגוואי לה 7 זכיות כשהאחרונה הייתה בשנת 1981. בשנים האחרונות המתחרה העיקרית של ברזיל היא נבחרת ארגנטינה לה 4 זכיות בתואר שמתוכן 3 מאז שנת 1997. שלוש נבחרות אלו נחשבות לנבחרות המצליחות בתולדות הכדורגל הדרום אמריקאי. בנוסף לשלושתן זכו גם נבחרת קולומביה (2 זכיות) ונבחרת פרגוואי (זכייה אחת). נבחרת ברזיל - 12 זכיות (1974, 1983, 1985, 1988, 1991, 1992, 1995, 2001, 2007, 2009, 2011, 2023) נבחרת אורוגוואי - 7 זכיות (1954, 1958, 1964, 1975, 1977, 1979, 1981) נבחרת ארגנטינה - 5 זכיות (1967, 1997, 1999, 2003, 2015) נבחרת קולומביה - 3 זכיות (1987, 2005, 2013) נבחרת פרגוואי - זכייה אחת (1971). מהטורניר הבא בשנת 1977 הועלתה תקרת הגילאים מ-19 ל-20. מדיה וקבצים בנושא אליפות אמריקה הדרומית בכדורגל עד גיל 20 בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אליפות אמריקה הדרומית בכדורגל עד גיל 20 (בספרדית)
אלקטרופורזה אלכסונית

אלקטרופורזה אלכסונית (באנגלית :diagonal electrophoresis ) היא סוג של אלקטרופורזה המאפשרת בידוד וריצוף פפטידים המכילים קשרים דיסולפידיים. אלקטרופורזה מוגדרת כתנועה של חלקיקים המפוזרים באופן יחסי בנוזל, תחת השפעה של שדה חשמלי. החלקיקים ינועו במהירויות שונות, בהתאם למטענם וליכולת הדיפוזיה שלהם בנוזל. באלקטרופורזה אלכסונית נחתכים הפפטידים ללא פירוק קשרים דיסולפידיים ומורצים בציר אחד, ולאחרי כן נחתכים גם הקשרים הדיסולפידיים והפפטידים מורצים בציר השני, ובצורה זו ניתן לזהות פפטידים שקשורים בקשר דיסולפידי. כדי להבין מבנה תלת־ממדי של חלבון מסוים יש קודם לדעת את הרצף של חומצות האמינו המרכיבות אותו, או את המבנה הראשוני. הרצף הראשוני קובע את המבנה השלישוני של החלבון ועל מנת להשלים את הבנת מבנה החלבון, יש לקבוע את מיקומם של הקשרים הדיסולפידיים המקוריים על החלבון במבנהו התלת־ממדי. קשרים אלה מייצבים ותורמים למבנה חשוב זה. ניתן להשיג מידע על הקשרים הדיסולפידיים באמצעות אלקטרופורזה אלכסונית, שיטה באמצעותה ניתן לבודד ולרצף פפטידים המכילים קשרים כאלה. ראשית חותכים את החלבון בתנאים אשר בהם לא מתפרקים הקשרים הדיסולפידיים. תערובת הפפטידים מוספת לקצה אחד של דף נייר ונותנים להם לנוע בצורה אופקית בתוך הנוזל. בסיום התהליך הדף נחשף לאדים של חומצה פרפורמית אשר מפרקת קשרים דיסולפידיים והופכת אותם על ידי חמצונם לשיירים של חומצה ציסטאית. פפטידים אשר היו קשורים בקשרים דיסולפידיים במקור, עכשיו חופשיים ויותר חומציים בגלל היווצרות הקבוצה החומצית שעליהם. תערובת זו עוברת אלקטרופורזה שוב ובאותם התנאים, אך הפעם בצורה אנכית. הקצב ויכולת התנועה של הפפטידים אשר לא היו קשורים בקישרי דיסולפיד לא ישתנו. לכן הם יהיו מסודרים בקו ישר אלכסוני בתום התהליך. בניגוד אליהם הפפטידים אשר נוצרו אחרי פירוק הקשרים הדיסולפידיים, אלה המכילים חומצה ציסטאית, ינועו בדרך כלל באופן שונה מאשר היו נעים אילו היו מחוברים לפפטיד נוסף בקשר דיסולפידי. כתוצאה מכך הם לא יהיו על האלכסון. את הפפטידים אשר חרגו מהאלכסון ניתן לבודד, לרצף ולמצוא את המיקום של קשרי הדיסולפיד בהם. אלקטרופורזה דו-ממדית בג'ל
כפר זוהרים

כפר זוהרים, הוא כפר נוער המיועד לנוער בסיכון מבית חרדי. הכפר שוכן קילומטר וחצי דרומית-מערבית למושב נחושה שבחבל עדולם, היישוב הדרומי ביותר במועצה האזורית מטה יהודה. הקמת הכפר החלה בשנת 1990 ביוזמת כוכבי שמש וסעדיה מרציאנו ממייסדי הפנתרים השחורים, כמוסד טיפולי בשם "כפר זוהרים" על שמו של הזמר זוהר ארגוב שהתמכר להרואין ולסמים קשים ובסופו של דבר התאבד. לצורך הקמתו גייסו תרומות וקיבלו סיוע מהרשות הלאומית למלחמה בסמים, תכנון הכפר נעשה בהתנדבות בידי קבוצה של אדריכלים. תחילה הוקמו במקום רק אוהלים. ב-6 בנובמבר 1990 נערך בבנייני האומה בירושלים מופע התרמה בו השתתפו בהתנדבות אמנים רבים, בהם בנו של ארגוב, גילי ארגוב, שימי תבורי, ישי ונתי לוי, אלי לוזון, סמיר שוקרי וג'קי מקייטן. בספטמבר 1991 ערך הזמר היווני יורגוס דאלארס הופעה בירושלים, שאת הכנסותיה תרם להקמת הכפר. בשנת 1993 החלה הקמת מבני הקבע בכפר, לאחר שהתקבלה תרומה מאיש העסקים אריה גנגר. לאחר כמה שנים לא מוצלחות הועבר הניהול לעמותת מתנדבים בשם "רמות יהודה". שמו של המקום שונה ל"רמות יהודה-זוהרים". במקום התגוררו כ-80 מטופלים, במסגרת טיפול שנמשך שנה וחצי. בכפר פעל גם מרכז חירום לטיפול מיידי במכורים לסמים בסכנת חיים, המרכז פעל עד לשנת 2011 ונסגר בשל מצוקה תקציבית. ב-2011 נעשתה פניה לרב יצחק דוד גרוסמן שהסכים לשקם את העמותה תוך כדי החלפת חברי ההנהלה וגיוס תרומות להצלת המקום וזאת על מנת להופכו לכפר נוער לילדים מבתים חרדיים שנפלטו ממסגרות חינוכיות. שם המקום חזר להיות כפר זוהרים. כפר הנוער לנוער חרדי בסיכון שם לו למטרה גם את ההיבט השיקומי של הנערים, חידוש הקשר עם משפחותיהם וגם את ההיבט הלימודי-אזרחי, הכוונה לתעודת בגרות מלאה וגיוס לצה"ל. מוטי רוזנבלום יצר את הסרט "להיות נקי" על הכפר בהיותו מרכז שיקום לנפגעי סם. מדיה וקבצים בנושא כפר זוהרים בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של כפר זוהרים אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 יאיר אטינגר, מאות ליוו את הפעיל החברתי סעדיה מרציאנו למנוחות, באתר הארץ, 21 בדצמבר 2007 שוקי לבנון, נרקומנים ייגמלו בכפר ע"ש זוהר ארגוב, חדשות, 6 בנובמבר 1990 יואב בירנברג, הזמר היווני דלארס הגיע לארץ, חדשות, 22 בספטמבר 1991 שאול ביבי, מנת יתר, חדשות, 12 בספטמבר 1993
עאדל מנאע

עאדל מנאע (בערבית: عادل مناع; נולד ב-20 באוקטובר 1947) הוא היסטוריון וחוקר בולט של החברה הערבית בישראל. מנאע נולד בכפר מג'ד אל-כרום. הוא בעל תואר דוקטור בהיסטוריה איסלאמית מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים. את הפוסט-דוקטורט עשה באוניברסיטת פרינסטון. פרסם במהלך השנים מספר רב של ספרים ומאמרים בנושא בערבית, בעברית ובאנגלית. במשך שנים עמד בראש המרכז לחקר החברה הערבית בישראל שבמכון ון ליר. בשנת 2009 מונה לתפקיד מנהל המכון להכשרת מורים ערבים בבית ברל. לצד פעילותו האקדמית, פעיל מנאע בשורה של ארגוני החברה האזרחית, ובין היתר הוא חבר בהנהלת האגודה לזכויות האזרח. מברוכ - תרבות החתונה הערבית בישראל, הוצאת המרכז לחקר החברה הערבית בישראל הפלסטינים במאה העשרים - מבט מבפנים, הוצאת ערמוני שוליות כפולות - פלסטינים ישראלים בירושלים, הוצאת מכון ירושלים לחקר ישראל, 1998 נכבה והישרדות - סיפורם של הפלסטינים שנותרו בחיפה ובגליל, 1948–1956, הוצאת מכון ון ליר והוצאת הקיבוץ המאוחד, 2017 מג'ד אל-כרום הדף של עאדל מנאע, באתר מכון ון-ליר, ירושלים (אורכב 16.05.2018 בארכיון Wayback Machine) הספרים של עאדל מנאע, באתר "סימניה" רשימת הפרסומים של עאדל מנאע, בקטלוג הספרייה הלאומית תום שגב, שיעור היסטוריה | מיישרים קו, באתר הארץ, 18 ביוני 2009 דליה קרפל, ניצחונם של השורדים. ההיסטוריון עאדל מנאע על אלו שלא ברחו בנכבה, באתר הארץ, 13 בספטמבר 2017 עאדל מנאע, דף שער בספרייה הלאומית מינוי מנאע לתפקיד בני מוריס, "נכבה והישרדות": לא היתה "מדיניות גירוש", באתר הארץ, 18 ביולי 2017 דניאל בלטמן, "נכבה והישרדות" הוא הזדמנות עבור הקורא העברי להבין את האסון הפלסטיני, באתר הארץ, 5 באוגוסט 2017 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים ובנושא היסטוריונים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פופרד

פופרד (בסלובקית: Poprad; בהונגרית: Poprád; בגרמנית: Deutschendorf) היא עיר בת כ-55,000 תושבים (2006) בצפון סלובקיה למרגלות הרי טאטרה הגבוהים בסמוך לגבול עם פולין. זו העיר הגדולה במחוז ספיש (Spiš, ציפס בפי הגרמנים) והעיר העשירית בגודלה בסלובקיה. לעיר מרכז היסטורי המהווה אבן שואבת לתיירים ונמל תעופה בינלאומי, פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. העיר פופרד הנוכחית מורכבת ממספר עיירות סמוכות שהוקמו באמצע המאה ה-13 על ידי מהגרים גרמנים שהגיעו לממלכת הונגריה. עיירות אלו כוללות את מטיובצה, ספיסקה סובוטה, ויילקה, פופרד וסטרזה פוד טטרמי. הגדולה שבעיירות הייתה ספיסקה סובוטה ששמרה על הבכורה עד סוף המאה ה-19. בשנת 1412 הועברו עיירות אלו ביחד עם עוד עיירות בסביבה שהרכיבו ביחד את חבל ספיש, לידי פולין לאחר ששועבדו לחוב של ממלכת הונגריה שלא שולם. עד שנת 1769 היוו העיירות מובלעת של שלטון פולני בתוך ממלכת הונגריה. בשנת 1769 לאחר שהבינה שפולין חלשה מכדי להתנגד והולכת להיות מחולקת, השתלטה ממלכת הונגריה על חבל ספיש. לאחר קריסת האימפריה האוסטרו-הונגרית במלחמת העולם הראשונה, התעורר שוב מחלוקת לגבי השליטה בחבל שפיץ. פולין דרשה את החזרת החבל אך צ'כוסלובקיה שצבאה שהה באזור סרבה. החלטת המעצמות הייתה למסור חמש שישיות מהשטח, כולל את עיירות פופרד, לידי צ'כוסלובקיה. העיירות יושבו באותה תקופה בעיקר על ידי צאצאי מהגרים גרמנים (ציפסרים) וחיילים הונגרים משוחררים. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. הקהילה היהודית בפופרד נוסדה בשנת 1867. בשנת 1906 נבנה בניין בית הכנסת בסמוך למרכז העיר. ב-25 במרץ 1942 יצאה רכבת הגירוש הראשונה של יהודי סלובקיה מתחנת פופרד למחנה המוות אושוויץ. הרכבת שיצאה באותו יום הובילה כ-1,000 נערות וצעירות יהודיות. רוב הטרנספורטים של יהודי סלובקיה לאחר מכן יצאו באופן דומה מפופרד. רוב יהודי פופרד שולחו לאושוויץ בימי השואה ונשמדו. כיום מוצב במקום לוח זיכרון ליד תחנת הרכבת פופרד-טטרי. בניין בית הכנסת משמש היום כבית דפוס. אתר האינטרנט הרשמי של פופרד פופרד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Norman Davies, God's Playground, Oxford University Press, 2005, page 369 על הגירוש הראשון מסלובקיה לאושוויץ, באתר יד ושם Yehudah Don, Viktor Karády, A Social and Economic History of Central European Jewry, page 219
שלושה בסירה אחת (פירושונים)

האם התכוונתם ל... שלושה בסירה אחת (מלבד הכלב) – ספר מאת ג'רום ק. ג'רום שלושה בסירה אחת (רדיו) – תוכנית רדיו ישראלית, הנקראת על שם הספר מלבד הכלב – ספר מאת קוני ויליס, המהווה מחווה לספרו של ג'רום ק. ג'רום