לודוויג הצעיר

לודוויג הצעיר (830/835 – 20 בינואר 882), לפעמים לודוויג השלישי, היה השני מבין שלושת בניהם של לודוויג הגרמני ואמה מאלטדורף. הוא ירש את אביו כמלך סקסוניה ב-28 באוגוסט 876 ואחיו הבכור קרלומן כמלך בוואריה בשנים 880–882. הוא נפטר בשנת 882 והוחלף בכל שטחיו, שהקיפו את רוב פרנקיה המזרחית, על ידי אחיו הצעיר, קרל השמן, שהיה כבר מלך איטליה וקיסר. בצעירותו, לודוויג נפרס בפעולות צבאיות נגד האבודריטים ממזרח בשנים 858 ו-862. בשנת 854, בהזמנת האצילים של אקיטן שהתנגדו לקרל הקירח ופפין השני, ושכנעו את אביו ובן דודו קרל, הארכיבישוף ממיינץ, הוא חצה לגאליה בראש צבא, מתוך כוונה לקבל את כתר אקיטן. הוא צעד עד לימוז' לפני שפנה לאחור. בביתו, לודוויג קשר קשרים הדוקים עם האצילים של מזרח פרנקיה והפך לעצמאי יותר ויותר מאביו. הוא התארס עם בתו של הרוזן אדאלארד, ובשנת 865 הוא ואחיו קרל הצטרפו למרד נגד אביהם. אולם הפלירטוט הזה עם המרד היה קצר ולודוויג, קרל ואביהם השלימו מאוחר יותר באותה שנה, אף על פי שלודוויג הזקן נאלץ לחלק את שאר שטחיו בין שני בניו. קרלומן קיבל כבר את תת-הרגולציה של בוואריה בשנת 864, כעת קיבל לודוויג את סקסוניה, תורינגיה ופרנקוניה וקרל את אלמאניה ורייטיה. בשנת 869 התחתן לודוויג עם ליוטגארד מסקסוניה, בתו של ליודולף, דוכס סקסוניה, באשפנבורג. ליוטגארד הייתה אישה בעלת רצון חזק ושאפתנית מבחינה פוליטית ובהמשך עודדה את בעלה להמשיך ביעדים שאפתניים. התאמה זו הגבירה את המתחים בין אב ובנו ובשנים 871 ו-873 מרד לודוויג, אך בכל הזדמנות הוא השלים מאוחר יותר עם אביו. עם מות אביו בשנת 876, ירש לודוויג במלואן את תת-הממלכות שלו, כשהוא נושא את התואר "רקס פרנקורום" ("מלך הפרנקים"). לודוויג הצעיר ראה עצמו כיורשו האמיתי של לודוויג הגרמני וכאשר אביו נפטר בשנת 876, קבר אותו לודוויג במנזר לורש, בשטחיו שלו, כדי להדגיש את עדיפותו לאחיו. לודוויג שמר גם על יועצו הראשי של אביו, ליוטברט, הארכיבישוף של מיינץ. הוא ואחיו שלטו בממלכותיהם באופן עצמאי אך בשיתוף פעולה ולעולם לא במלחמה. שלטונו של לודוויג אויים מיד על ידי קרל הקירח, שניסה לספח את החלקים המזרחיים של לותרינגיה ואולי אפילו להשיג עליונות על אחיינו. לודוויג פתח במלחמה על קרל, וב-8 באוקטובר 876 באנדרנאך, הוא הביס את הכוח הגדול בהרבה של מערב פרנקיה. הצבא המזרחי-פרנקי הפגין עליונות הן באחדות והן בטקטיקות, והמלך הצעיר אף הלביש את חייליו בבגדים לבנים כך שהם נראו כצבא של רוחות. לאחר ניצחון זה, נפגשו שלושת בניו של לודוויג הגרמני בנובמבר בנורדלינגן כדי לדון בחלוקת ממלכת אביהם ולבקש מכוחותיהם להישבע אמונים. על פי התוכנית שנערכה בשנת 865, שאביהם, למרות כל מרידות בניו, אישר בשנת 872, קיבל קרלומן את בוואריה, קרל את שוואביה ולודוויג את סקסוניה, פרנקוניה ותורינגיה. לאורך כל תקופת שלטונו, למרות שהוא תמיד נקרא על ידי היסטוריונים "מלך סקסוניה", הוא מעולם לא ביקר בסקסוניה, אם כי היא היוותה את עיקר שטחו. בסוף 877 התאספו האחים שוב כדי לדון בניהול מחצית לותרינגיה שלהם. לאחר שקרלומן ויתר על טענתו, התחום התחלק בין לודוויג לקרל, שנפגשו שוב בספטמבר 878 באלזס. בשנת 879, קרלומן סבל מהתקף שבץ ומינה את לודוויג כיורשו (ויורש העצר) בבוואריה. לודוויג ירש אותו שנה לאחר מכן כאשר קרלומן מת. בנובמבר 878 לאחר מותו של קרל הקירח, יורשו, לואי המגמגם, ובן דודו של לודוויג הצעיר הבטיחו זה לזה לכבד את רצף בניהם ולא להגיש טענות בניגוד לכך. הסכם פורון זה הועמד במהרה למבחן, כאשר לואי מת באפריל 879. מפלגת אצילים מערביים בראשות אב המנזר ז'וסלין הזמינו את לודוויג הצעיר לרשת את שלטון הממלכה המערבית. מכיוון שאשתו ליוטגארד גם דגלה בהיענות לקריאה זו, פלש לודוויג למערב פרנקיה. הוא צעד עד ורדן, אך לאחר שהמלכים החדשים לואי השלישי וקרלומן מסרו את חלקם בלותרינגיה לפולש, לודוויג נסוג. בפברואר 880, רווח זה אושר בחוזה ריבמון, שנחתם ליד סנט קוונטין. אמנה זו קבעה את גבול שתי הממלכות, שעתידות להישאר ללא שינוי עד המאה ה-14. בניגוד לאביו, לודוויג הצעיר העדיף ליישב אינטרסים מלכותיים עם אלו של האצולה ונמנע מעימות. הוא הצליח לאגד משפחות עוצמתיות למלך, כולל קרובי משפחתה של אשתו הליודובינגים לאשתו, שלימים הפכו למלכים וקיסרים. לואי שהה בעיקר בחבל הריין, והתחמק מסקסוניה או מגבולותיו המזרחיים. לודוויג אכן ביקר בבוואריה בשתי הזדמנויות, אך בעיקר השאיר זאת לממשלת אחיינו הבלתי חוקי, בנו של קרלומן, ארנולף, דוכס קרינתיה. מאז קיץ 879 הרחיבו הוויקינגים את התקפותיהם על הממלכה הפרנקית וחדרו מדי פעם עמוק אל פנים הארץ. ממלכתו של לודוויג הייתה הנפגעת הגדולה ביותר לאחר זו של מערב פרנקיה. בפברואר 880, לודוויג התעמת והביס כוח נורדי בקרב תימאון (ליד שרלרואה המודרנית). אולם בנו הוגו נהרג בקרב זה. בשנה שלאחר מכן, לואי השלישי, מלך פרנקיה המערבית, ניצח את הנורדים בקרב סאוקורט. לודוויג הצעיר גם הרחיק את הנורדים מהארמון המלכותי של ניימכן, שאותו הם כבשו. באותו חודש ספג כוח סקסוני בפיקודו של הדוכס ברונו, גיסו של המלך, תבוסה כבדה ליד המבורג וברונו ואצילים סקסונים רבים אחרים נפלו. לודוויג חלה בשנת 881 ומת בפרנקפורט ב-20 בינואר 882. הוא נקבר ליד אביו במנזר לורש. מאשתו ליוטגארד מסקסוניה, נולד לו בן בשם לודוויג (877–879), שמת בנפילה מחלון ארמון, ובת בשם הילדגארד (878–895). לודוויג הוליד גם בן לא חוקי, הוגו (855/60 – 8 בפברואר 880), מבתו של אדאלארד או מפילגש מוקדמת יותר. מכיוון שלא הותיר יורש, כל שטחיו נפלו בידי אחיו קרל, שבכך איחד מחדש את כל הממלכה של פרנקיה המזרחית. מאוחר יותר הצטרפה הילדגארד עם האציל הבווארי אנגלדו בקשירת קשר נגד המלך ארנולף ונשלל ממנה תואר הכבוד שלה. לודוויג הצעיר התחתן עם ליוטגארד, בתו של הדוכס ליודולף מסקסוניה, שהיה סבו של היינריך הראשון, מלך גרמניה. לודוויג (876 – נובמבר 879) הילדגארד (875/878 או 881 – אחרי 900) ברנהרט הוגו (כ־855/860 – 8 בפברואר 880), בן לא חוקי אדלהארד, בן לא לגיטימי מדיה וקבצים בנושא לודוויג הצעיר בוויקישיתוף לודוויג הצעיר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Louis the Pious and Louis the German would be Louis I and Louis II, respectively, in this numbering. If counted as "Louis III of Germany," he should not be confused with Louis III, Holy Roman Emperor, or Louis the Child. He may also be counted as "Louis II." McKitterick 1999, p. 354. Reuter, 72. As "prefect of the marches." Bowlus, 569. McKitterick 1995, p. 234-235. McKitterick 1999, p. 235.