laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
חיים שפירא

האם התכוונתם ל... חיים שפירא (מתמטיקאי) – חוקר רב תחומי ומרצה בכיר במסלול האקדמי המכללה למינהל. חיים שפירא (כדורגלן) – כדורגלן חיים אלעזר שפירא – אדמו"ר מונקאץ' חיים יעקב שפירא – אב בית דין בבית דין צדק אשכנזים פרושים בירושלים חיים מאיר יחיאל שפירא: חיים מאיר יחיאל שפירא (תקמ"ט, 1789 – תר"ט, 1849) - כונה "השרף ממוגלניצא", נכדו של רבי ישראל הופשטיין מקוז'ניץ. חיים מאיר יחיאל שפירא (תרט"ז – תרל"ג) - בנו של רבי אלימלך שפירא מגרודז'יסק ונכדו של "השרף ממוגלניצא". אביו של האדמו"ר ישראל שפירא מגרודז'יסק. חיים מאיר יחיאל שפירא (תרכ"ד, 1863 – תרפ"ד, 1924) - נכדו של "השרף ממוגלניצא", האדמו"ר הראשון בשושלת דרוהוביץ' חיים מאיר יחיאל שפירא (תרס"ז, 1907 – תשס"ז, 2007) - רב ואדמו"ר בנארול, בניו יורק ובבני ברק חיים משה שפירא – שר בממשלת ישראל חיים נחמן שפירא – מבקר ספרות
שמעון בוכבינדר

שמעון בּוּכְבִּינדר (בפולנית: Szymon Buchbinder;‏ 6 בינואר 1853–1908?) היה צייר ותפאורן יהודי-פולני שפעל בפולין, באוסטריה ובגרמניה. אחיו של הצייר יוזף בוכבנידר. שמעון בוכבינדר נולד בעיר רדזין פודלסקי (Radzyń Podlaski) שבפלך לובלין של האימפריה הרוסית (בתחום המושב היהודי שבמערב האימפריה; באזור פולין). את שיעורי הציור הראשונים קיבל מאחיו הגדול ממנו, יוזף. מאוחר יותר למד אצל סטניסלב היימן, שהיה מומחה בציורי דיוקנאות, ואצל הצייר והתפאורן מלינובסקי, שהתמחה בתמונות נופים. בשנים 1869–1871 למד באקדמיה לאמנות בוורשה בכיתת הציור אצל מורים כמו וויצ'ך גרסון, רפאל חג'ייביץ' ואנטוני קמינסקי. בשנים 1873–1878 המשיך לימודי אמנות באקדמיה לאמנויות יפות בווינה תחת הדרכתם של אדוארד פון אנגרט ול' מילר. החל משנת 1871 עבד כתפאורן באופרה של וינה. השתלמות נוספת עשה בוכבינדר בשנים 1879–1882 אצל הצייר המפורסם יאן מטייקו בבית הספר לאמנויות בקרקוב. הודות למלגה שקיבל, עבר לעבוד בשנת 1883 במינכן. החל משנת 1897 התיישב בברלין, שם נפטר כעבור עשור בערך בגיל 55 בלבד. שמעון בוכבינדר צייר בעיקר דיוקנאות, תמונות של דמויות ואירועים היסטוריים ומההווי היהודי, חפצים דוממים וכו'. הושפע בחלק מציוריו מהאמנות ההולנדית. "המלך זיגמונט השני בסדנה של צורפים" (Zygmunt II w pracowni złotniczej) "התפטרות המלכה בונה" (Abdykacja królowej Bony) "צעיר יהודי בטלית" (Młody Żyd w talesie) "קלפנים" (Karciarze) "תגרנים" "משחק השחמט" (Partia szachów),‏ 1890 "תלמיד חכם" (או "האסטרונום") "רב מתפלל" (Modlący się rabin),‏ 1896 "ליצן חצר" Allgemeines Künstlerlexikon: die bildenden Künstler aller Zeiten und Völker ,vol. 14, München: K. G. Saur Verlag, 1992 [גרמנית: לקסיקון כללי של האמנים: אמנים פלסטיים מכל התקופות ומכל העמים, כרך 14, ההוצאה לאור ק.ג. זאור, מינכן 1992] Adrian M. Darmon, Autour de l'art juif: encyclopédie des peintres, photographes et sculpteurs, Chatou: Carnot, 2003 [צרפתית: אדריאן דרמון, "מסביב לאמנות היהודית אנציקלופדיה של ציירים, צלמים, ופסלים, שאטוּ: הוצאת קרנו, 2003] מדיה וקבצים בנושא שמעון בוכבינדר בוויקישיתוף
ארובה (טריטוריה)

ארובה (בהולנדית: Aruba) היא טריטוריה הולנדית ששוכנת על אי בים הקריבי, 27 קילומטר מצפון לחצי האי פרגוואנה (Paraguaná) שבוונצואלה. האי שייך לקבוצת איי ABC (ארובה, בונייר וקורסאו) באנטילים הקטנים. בטריטוריה חיים כ-120,000 תושבים על כ-193 קילומטר רבוע. יחסית ליתר הקריבים, האי יבש ובו פחות צמחייה טרופית. בירת ארובה היא אורנייסטאד (Oranjestad). האי מישורי ברובו ואקלימו טרופי ימי, חם ולח בכל עונות השנה. עד אמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 היו בתי הזיקוק לנפט ונצואלי הענף הכלכלי הראשי של האי. אז נסגרו בתי הזיקוק לראשונה ומאותה עת כלכלת האי החלה נעה לכיוון התיירות. ארובה נפרדה ב-1 בינואר 1986 מיתר איי האנטילים ההולנדיים והפכה למרכיב אוטונומי נפרד בממלכת ארצות השפלה (המסגרת המדינית של הולנד והאנטילים ההולנדיים, קוראסאו, סנט מארטן וארובה). ראש המדינה בארובה הוא מלך הולנד, אשר מיוצג על ידי מושל. ראש ממשלתה הראשון של ארובה (1986–1989) היה הני אימן (Henny Eman), יהודי, ועד 2018 כיהן בראשות ממשלתה אחיו הצעיר מייק אימן. הפרלמנט המקומי כולל 21 מושבים. ברוב מערכות הבחירות שנערכו עד היום ניצחה מפלגת "תנועת הבחירה העממית". עם השנים הצלחתה בבחירות פחתה. בשנת 2021 היא זכתה ב-35% מהקולות. במקום השני הייתה "מפלגת העם של ארובה" שזכתה ה-31%. בנוסף לכך קיימות מפלגות קטנות שמפעם לפעם זוכות במספר בודד של מושבים דוגמת מפלגת "דמוקרטיה אמיתית" שזכתה פעמיים במושב בודד לפני שנעלמה מהמפה. מקור הקיום העיקרי הוא תיירות, כ-600,000 תיירים מבקרים באי מדי שנה. ענפים אחרים הם חקלאות (הגידול העיקרי הוא אלוורה), דיג, מפעלי זיקוק נפט ושירותים פיננסיים ואחרים. חברות אמריקניות, הולנדיות ואחרות מנצלות פרצות מס וכן מיעוט ופיגור בבקרת מס באמצעות חברות "מעבר לים" (off-shore) שמרכזן או חלק כלשהו ממרכיביהן בארובה. אורך כל הדרכים באי הוא 380 קילומטר. נמל התעופה הבינלאומי המלכה ביאטריקס משמש את חברת התעופה המקומית וחברות זרות, המקיימות שירותים קבועים בין האי למדינות אמריקה הצפונית ואירופה. בנמל עברו כשני מיליון נוסעים נכון לשנת 2012. 80% מוּלָטִים והשאר שחורים, הודים ואירופאים (רובם הולנדים). 82% הם קתולים ,8% פְּרוֹטֶסְטַנְטִים והיתר הינדו, מוסלמים ואחרים. השפה הרשמית היא הולנדית, אך התושבים דוברים שפה מקומית בשם 'פפיאמנטו'. הריבוי הטבעי השנתי הממוצע (2002) 0.7%. כיום יש בארובה פחות ממאה יהודים. ראשי הממשלה לשעבר, האחים הני אימן ומייק אימן הם יהודים והאחרון הוא אף ידיד קרוב של חסידות חב"ד. שליח חב"ד באי, הרב אהרן בלסברג, מכהן כרב האי. עיר הבירה היא אורנייסטאד והיא מכילה כ-34,980 תושבים (2015). לא נהוגה באי חלוקה מנהלית. עם זאת, לצורכי מרשם אוכלוסין הוגדרו 8 אזורי מרשם: יהדות ארובה אתר האינטרנט הרשמי של ארובה (באנגלית) ארובה, תקציר ונתונים סטטיסטיים באתר ספר העובדות על מדינות העולם של ה-CIA (באנגלית) דירוג שטח יבשתי - מתוך אתר Worldometer, כפי שפורסם ב-28 במאי 2021 טבלאת אוכלוסייה שם הקובץ: UN_PPP2024_Output_PopTot.xlsx, שם החוצץ: Median - מתוך אתר האו"ם טבלאת אוכלוסייה שם הקובץ: WPP2024_POP_F01_1_POPULATION _SINGLE_AGE_BOTH_SEXES.xlsx, שם החוצץ: Medium variant - מתוך אתר האו"ם, הערכה 1 ביולי 2024 דירוג תמ"ג - מתוך אתר הבנק העולמי, כפי שפורסם ב-2 באוגוסט 2023 מדד הפיתוח האנושי לשנת 2022 בדו"ח שפורסם ב-2024 על ידי אתר מינהל הפיתוח (UNDP) של האומות המאוחדות נכון לנובמבר 2011, לפי האתר "ארובה אונליין"
בית הכנסת של אינגווילר

בית הכנסת של אינגווילר (צרפתית: Ingwiller), בעיירה אינגווילר (אנ') בריין התחתון שבאלזס, הוא בית כנסת נטוש שלא מתקיימות בו יותר תפילות סדירות. בשנת 1809 רכשה קהילת אינגווילר (שמנתה אז כ-250 יהודים, מתוך אוכלוסייה של 1600 תושבים) את חורבותיה של טירת הרוזנים לבית ליכטנברג. הטירה הוקמה ב-1472, וחרבה בשנת 1677. על חורבות הטירה הקימה הקהילה הבית כנסת שנחנך בשנת 1822, והורחב בשנת 1891. בשנת 1870, זכה המבנה להכרה רשמית כמקום תפילה. כיפת הנחושת של בית הכנסת, הבנויה בסגנון מזרחי, מתוארכת לשנת 1913. בית הכנסת נפגע בהפצצות הגרמנית ב-1940, אך לא נהרס בעת הכיבוש הגרמני. בשנת 1948 שופץ בית הכנסת בידי הקהילה המתחדשת, ונחנך בימים הנוראים בשנת ה'תש"י. שיאה של הקהילה היה ב-1842, אז מנתה כ-500 נפש (כרבע מכלל האוכלוסייה). במחצית השנייה של המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 חוותה הקהילה ירידה דמוגרפית, בעיקר עקב הגירה לארצות הברית: מפקדי האוכלוסין מהשנים 1851, 1861, ו-1905 מציינים 459, 399, ו-322 יהודים, בהתאמה. בשנת 1936 מנתה הקהילה 160 יהודים בלבד. מלחמת העולם השנייה והשואה האיצו את שקיעתה של הקהילה: בשנת 1954 היו בכפר 93 יהודים, וב-1987, 28 יהודים. לאחר מכן, כבר לא נותר בקהילה מניין, אך חברי הקהילה שנותרו המשיכו להתפלל בית הכנסת בשבתות בלי מניין. בחגים הובאו יהודים מבחוץ שישלימו מניין. כיום נותרו בקהילה יהודים ספורים בלבד, ובית הכנסת אינו משמש לתפילה באופן סדיר, אלא אם מגיעות קבוצות אורחים. מישל לוי, אחד מיהודי הקהילה, לקח על עצמו את שימור בית הכנסת. שער בית הכנסת מבט כללי פנים בית הכנסת יהדות אלזס מדיה וקבצים בנושא בית הכנסת של אינגווילר בוויקישיתוף בית הכנסת באינגווילר באתר alemannia judaica (בגרמנית) ביה"כ באינגווילר, באתר למורשת יהדות אלזס ולורן (בצרפתית) תולדות יהודי אינגווילר מימי הבינים ועד ימינו, באתר למורשת יהדות אלזס ולורן. (בצרפתית) יעקב מאור, אלזס – הנקודה היהודית.
תרנגול סונרט

תרנגול סונרט או תרנגול בר אפור (שם מדעי: Gallus sonneratii) הוא מין של עוף מהסוג תרנגול שבמשפחת הפסיוניים אשר חי ביערות סבוכים ונפוץ בהודו. הוא ניזון בעיקר מחרקים ומתולעים. כמו אצל שאר התרנגולים יש הבדל במראה של שני המינים: לזכר כרבולת אדומה או גדיל בשר, בדומה לתרנגול הבנקיבה, נוצותיו אפורות וזנבו שחור. לנקבה כרבולת זעירה וכהה מעט מהזכר. תרנגול זה הוא קרוב משפחה של תרנגול הבית. מחקרים גנטיים מראים כי מין זה קרוב יותר לתרנגול סרי לנקה מאשר לתרנגול בנקיבה, אולם מספר מחקרים אחרים מצביעים על כך שבמהלך ביותו של תרנגול הבית הייתה הכלאה מסוימת של תרנגול הבנקיבה עם תרנגול זה. שמו נקרא על שם החוקר הצרפתי פייר סונרט. מדיה וקבצים בנושא תרנגול סונרט בוויקישיתוף תרנגול סונרט, באתר ITIS (באנגלית) תרנגול סונרט, באתר NCBI (באנגלית) תרנגול סונרט, באתר GBIF (באנגלית) תרנגול סונרט באתר הרשימה האדומה של IUCN ערך זה הוא קצרמר בנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בריסטול F.2

בריסטול F.2 (באנגלית: Bristol F.2 Fighter) היה מטוס קרב דו-כנפי ודו-מושבי אשר שירת בתקופת מלחמת העולם הראשונה ועד אמצע שנות ה-30. על אף היותו דו-מושבי, הוכיח דגם ה-F.2B את עצמו כמטוס זריז המסוגל להתמודד מול מטוסי קרב חד-מושביים. במרץ 1916 ערך פרנק בארנוול (Frank Barnwell) מחקר כדי לעצב מטוס קרב הדומה ל-R.E.8. הדגמים שהוצעו על ידו היו ה-R.2A וה-R.2B, המצוידים במנועים בעלי הספק של 160 כוח סוס ו-150 כוח סוס בהתאמה, אף אחד מהדגמים לא יוצר בשל הופעת מנועי הרולס-רויס פאלקון החדשים בעלי כוח של 190 כוח סוס (הספק של 142 קילו-וואט), אך המחקר היווה את הבסיס לדגם החדש שברנוול עיצב, ה-Type 12 F.2A. הדגם החדש עוצב מראש כמטוס דו-מושבי והיה קטן יותר ממטוסים אחרים בקטגוריה שלו, חימושו היה סטנדרטי למטוסי קרב בריטיים דו-מושביים וכלל מקלע ויקרס מקובע המכוון קדימה, ומקלע לואיס מתכוונן המורכב בתא האחורי. כ-52 מטוסים מדגם F.2A הורכבו עד שפס הייצור עבר לדגם העיקרי, ה-F.2B. כאשר הופעל הבריסטול F.2 לראשונה, כללה תורת הלחימה המקובלת עבור מטוסים מסוגו טיסה במבנה צמוד כאשר התותחנים האחוריים אמורים להתמודד עם המיירטים. טקטיקה זו לא הוכיחה את עצמה, וטקטיקות אחרות פותחו כדי לאפשר למטוס להתמודד בצורה יעילה יותר בקרבות האוויר. את תורת הלחימה ההגנתית החליפו טקטיקות אגרסיביות יותר, והטייסים גילו שאת ה-F.2 ניתן להטיס בדומה למטוס קרב, כאשר התותחן האחורי, שהוסיף כוח ירי לשעה שש (אחורי המטוס), וזריזותו של המטוס אפשרו להתמודד מול מטוסי קרב קטנים וקלים בהרבה. ב-1917 יצא מכרז עבור 1,600 מטוסים ובסוף המלחמה שירתו 1,583 מהם בגיס התעופה המלכותי (שהפך ב-1 באפריל 1918 לחיל האוויר המלכותי). סך הכל נבנו 5,329 יחידות מדגם זה והם שירתו ב-15 חילות אוויר עד 1935. ב-1920 רכשה פולין 107 מטוסי בריסטול F.2, וכ-40 מהם הספיקו לשרת במלחמת פולין-רוסיה. אחרוני המטוסים הפולנים יצאו משירות ב-1932. אפגניסטן בריטניה אנגליה ניו זילנד ניו זילנד אוסטרליה אוסטרליה בלגיה בלגיה קנדה הונדורס הונדורס אירלנד אירלנד יוון מקסיקו מקסיקו נורווגיה נורווגיה פרו פרו פולין פולין ספרד שווייץ שווייץ ארצות הברית מדיה וקבצים בנושא בריסטול F.2 בוויקישיתוף World Military Aircraft פיתוח של בריסטול F.2B בשירות האוויר האמריקאי - JACK McKILLOP COLLECTION
סאפורה אליזאדה

סאפורה אליזאדה (באזרית: Səfurə Əlizadə; נולדה ב-20 בספטמבר 1992) היא זמרת אזרית. אליזאדה נולדה וגדלה בבאקו. אביה צייר ואמה פסנתרנית ומעצבת אופנה. היא החלה לשיר בגיל צעיר, ולמדה במקביל נגינה על כינור, פסנתר וסקסופון. בשנת 2010 נבחרה לייצג את ארצה באירוויזיון שנערך באוסלו עם השיר "Drip Drop", אותו היא ביצעה בשפה האנגלית. היא העפילה לשלב הגמר וסיימה במקום החמישי. הקליפ שהופק לקראת האירוויזיון בוים בידי הבמאי האנגלי רופרט ויינרייט. באירוויזיון 2011 ובאירוויזיון 2012 היא הקריאה את הניקוד של אזרבייג'ן. אלבומה הראשון של אליזאדה, It's My War, יצא ב-18 ביוני 2010. ב-2020 הוציאה את הסינגל "High On Your Love" ביחד עם קליפ מילים רשמי, זאת לאחר עשור שלא הייתה פעילה בתעשיית המוזיקה. מדיה וקבצים בנושא סאפורה אליזאדה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סאפורה אליזאדה סאפורה אליזאדה, ברשת החברתית אינסטגרם סאפורה אליזאדה, באתר ספוטיפיי סאפורה אליזאדה, באתר Last.fm (באנגלית) סאפורה אליזאדה, באתר MusicBrainz (באנגלית) סאפורה אליזאדה, באתר דיזר סאפורה אליזאדה, באתר Discogs (באנגלית) השיר לשמיעה ביוטיוב
בית הכנסת של וולפיסהיים

בית הכנסת של וולפיסהיים נבנה ב-1897. וולפיסהיים (Wolfisheim) היא קומונה באזור הריין התחתון באלזס, ככל הנראה הייתה קיימת בוולפיסהיים אוכלוסייה יהודית כבר מימי הביניים. ב-1235 נרדפו היהודים ב"וילה וולפיסהיים", ושמונה-עשר יהודים נרצחו באשמת רצח נוצרי, אך לא ברור אם מדובר בוולפיסהיים באלזס. ב-1785 התגוררו במקום ארבע-עשרה משפחות יהודיות, מתוך סך של 80 תושבים. ב-1884 הקהילה היהודית בוולפיסהיים מנתה 214 נפשות, ובית הכנסת הקיים שנבנה ב-1837 הפך קטן מדי. לשם כך נבנה בית כנסת חדש, בעל סגנון ואלמנטים מזרחיים. מעל לשער ישנו חלון רוזטה ומעליו גמלון. המבנה מוקף בשני צדדיו בכיפות בצל. בפנים המבנה יש ציורי קיר של מוטיבים צמחיים. בשנת 1936 חיו בוולפיסהיים 114 יהודים, רובם גורשו אל דרום צרפת בשנת 1940, וגם בית הכנסת נהרס בחלקו. בשנת 1965, נספרו שוב 65 יהודים במקום, וב-2008 בית הכנסת חודש ושוחזר במלואו, ומשמש כיום לתפילות של תושבי וולפיסהיים, אקבולסהיים, ואוברשאעפולסהיים. יהדות אלזס מדיה וקבצים בנושא בית הכנסת של וולפיסהיים בוויקישיתוף ביה"כ בוולפיסהיים באתר alemannia-judaica (בגרמנית) ביה"כ בוולפיסהיים (בצרפתית) "שחזור מוצלח" חדשות אחרונות מאלזס, 2 בדצמבר 2008
הלגיון החמישה עשר אפולינריס

הלגיון החמישה עשר אָפּוֹלִינָרִיס (Apollinaris) (של אפולו) נוסד בידי אוקטביאנוס (לימים הקיסר אוגוסטוס) בשנת 41 לפנה"ס או קודם לכן. בראשית ימי הקיסרות שירת באיליריקום (אזור הבלקן). אחרי שנת 9 לספירה עבר לפאנוניה (הונגריה ומזרח אוסטריה של ימינו). בימי טיבריוס הוצב בבסיס הקבע שלו בקרנונטום (על גדות הדנובה, כ-50 ק"מ ממזרח לווינה). בשנת 63 הועבר למזרח להשתתף בקרבות בפיקודו של דומיטיוס קורבולו. בשנים 66–70 לספירה השתתף, תחת הנהגתם של אספסיאנוס ואחר כך טיטוס, במלחמה בממלכת יהודה לדיכוי המרד הגדול. בשנת 71 חזר לקרנונטום. יחידה של הלגיון השתתפה במלחמות הדאקיות של טראיאנוס, וייתכן שהלגיון הועבר כולו למזרח כדי להשתתף במלחמות הפרתיות של טראיאנוס. בשנת 117 לספירה הוצב בסאטאלה שבקפדוקיה. רוני רייך, הערה על מטבעות של המרד הגדול שנתגלו בקרנונטום שבאוסטריה, קדמוניות, 135 (תשס"ט), עמ' 128–129. S. Hornblower and A. Spawforth (eds.), The Oxford Classical Dictionary, 3rd Revised Edition, Oxford, 2003, s.v. legion מדיה וקבצים בנושא הלגיון החמישה עשר אפולינריס בוויקישיתוף
מילאן סטנקוביץ'

מילאן סטנקוביץ' (בסרבית: Милан Станковић; נולד ב-9 בספטמבר 1987 בבלגרד) הוא זמר סרבי. סטנקוביץ' התפרסם בארצו כשהעפיל בשנת 2007 לשלב הגמר של תוכנית הטלוויזיה זווזדה גרנדה (Звезде Гранда; "הכוכבים הגדולים"), תחרות כישרונות צעירים שהתמקדה במוזיקה סרבית עממית. בשנת 2009 הוציא את אלבומו הראשון, "Solo", שנמכר בכ-50 אלף עותקים. בשנת 2010 נבחר לייצג את ארצו באירוויזיון שנערך באוסלו, עם השיר "אובו יה בלקן" ("Ово je Балкaн"; מילולית: "זהו הבלקן"). הוא העפיל לשלב הגמר וסיים במקום ה-13. מדיה וקבצים בנושא מילאן סטנקוביץ' בוויקישיתוף מילאן סטנקוביץ', ברשת החברתית אינסטגרם מילאן סטנקוביץ', באתר ספוטיפיי מילאן סטנקוביץ', באתר סאונדקלאוד (באנגלית) מילאן סטנקוביץ', באתר Last.fm (באנגלית) מילאן סטנקוביץ', באתר MusicBrainz (באנגלית) מילאן סטנקוביץ', באתר דיזר מילאן סטנקוביץ', באתר Discogs (באנגלית) מילאן סטנקוביץ' באתר אירוויזיון 2010
המצור על גרגוביה

מצור גרגוביה נערך בשנת 52 לפנה"ס בגרגוביה (שמזוהה כיום עם הכפר גרגובי שבצרפת), מעוזם של בני שבט הארוורנים (Arverni) הגאלים, בין הלגיונות הרומאים של קיסר לבין כוחותיו של ורקינגטוריקס. הקרב הסתיים בניצחון הגאלים ובהכרזה על הכתרתו של ורקינגטוריקס למלכם. בשנים 58 - 50 לפנה"ס ערך יוליוס קיסר מסעות כיבושים ברחבי גאליה, אותה סיפח לרפובליקה הרומית. ורקינגטוריקס אריסטוקרט ארוורני היה צעיר שהצליח לאחד סביבו את השבטים הגאלים המפולגים. במשך חמישה ימים הצעיד קיסר שישה לגיונות וכוחות נוספים — בהם פרשים גרמאניים וכוחות-עזר (Auxilia) בני השבט הגאלי האיידואים (Aeudi) — במרדף אחר ורקינגטוריקס ואנשיו. שני הצבאות צעדו משני עברי נהר האליה (Allier), בעוד ורקינגטוריקס הרס את הגשרים שעליו כדי לעכב את הרומאים. ורקינגטוריקס ותומכיו התבצרו לבסוף בגרגוביה, בשל יתרון הגובה שהעניק להם האזור. כשקיסר הגיע לעיר, הוא הטיל עליה מצור; בחשכת-הליל, הוא שלח שני לגיונות להשתלט על גבעה בשליטת הגאלים שביצוריה לא היו חזקים במיוחד, כך שיזכה להקיף את מבצרם הראשי, לבודד אותם טוטאלית ולהרעיב אותם לידי כניעה בסופו של דבר. קיסר לא זכה לממש את תוכניתו בשל בגידה מצד בני-בריתו האיידואים, שדורבנו על ידי מפקדם ליטוויקוס (Litavvicus) להצטרף למרד של ורקינגטוריקס, בטענה שקיסר טבח באיידואים שנמסרו לו כבני-ערובה קודם לכן. קיסר נאלץ לסגת כ-40 ק"מ משדה הקרב כדי להתעמת עם האיידואים, תוך שהוא משאיר שני לגיונות בלבד לשמור על העמדות כנגד ורקינגטוריקס. לאחר העימות עם האיידואים הצליח קיסר להשיב את הסדר על כנו, ואילו ליטוויקוס נמלט לגרגוביה והצטרף לוורקינגטוריקס ואנשיו. בליל העימות עם האיידואים נודע לקיסר ששני הלגיונות שהשאיר בגרגוביה הותקפו ונמצאים במצב קשה; לפיכך, ללא שהות ומנוחה, הצעיד את חייליו בחזרה לגרגוביה תוך שעות ספורות בלבד. כשחזר גילה קיסר שהגאלים שינו את מערכם כדי להקשות על תוכנית הכיתור שלו. כשנוכח שתוכנית המצור לא תצלח, הוא הבין שהדרך היחידה להביס את הגאלים היא לשלול מהם את יתרון הגובה. הוא שלח לגיון אחד כפיתיון לאזור מיוער למרגלות העיר, ומשך את רוב הכוחות הגאליים למטה בצורה זו. או-אז שלח קיסר את מרבית כוחותיו למחנה הגאלי, שנותר חשוף ופגיע, ומשהשיג את מטרתו הורה על הלגיונות לסגת, ככל הנראה כדי להתכונן למערך תקיפה מאורגן יותר. עם זאת, חייליו לא שמעו את הפקודה או התעלמו ממנה, ובמקום לחזור כפי שנצטווּ, הסתערו על חומות גרגוביה, משולהבים מהקלות בה העפילו אליה. הגאלים שנשלחו לטפל בלגיון למרגלות הגבעה, מיהרו להצטרף לקרב בביצורי העיר, וגברו על הכוחות הרומאיים. כפי שקיסר כתב בספרו "מלחמת גאליה", בתום הקרב נהרגו 46 קנטוריונים וכ־700 לגיונרים רומאים. בעקבות הניצחון הוכתר ורקינגטוריקס למלך הגאלים על ידי תומכיו, שלא ידעו שהקדימו לשמוח — כי בקרוב יובסו סופית על ידי קיסר במצור על אלסיה. מדיה וקבצים בנושא המצור על גרגוביה בוויקישיתוף יוליוס קיסר, על המלחמות הגאליות, כרך שביעי Battle of Gergovia ציור מהמאה ה-19 המציג את הבגידה של ליטוויקוס בקיסר
בלוגראדצ'יק

בלוגראדצ'יק (בבולגרית: Белоградчик) היא עיר בצפון מערב בולגריה, השנייה בגודלה מבחינת כמות האוכלוסין במחוז וידין ושוכנת כ-117 ק"מ מהבירה סופיה, 52 ק"מ מבירת המחוז וידין וסמוכה לגבול סרביה. משמעות השם בלוגראדצ'יק היא עיר לבנה קטנה. ראשית התיישבות אנושית פזורה באזור מתוארכת לתקופת האבן החדשה והתיישבות מאורגנת מתוארכת למאה ה-5 לפנה"ס, עידן הממלכה התראקית. במהלך המאה ה-1 לפנה"ס נכבש המקום על ידי צבא הרפובליקה הרומית. במקום נמצאו שרידי בית מרחץ רומי מתקופת אספסיאנוס ומצודה שהוקמה בתקופת ולריאנוס ועמדה במתקפות ההונים. בהמשך עבר האזור לשליטת האימפריה הביזנטית. היישוב המודרני נוסד בתקופת האימפריה הבולגרית השנייה והגיע לשיא פריחתו בתקופת איוון סרצימיר, קיסר בולגריה, כאשר היה חלק ממערך המבצרים של צארות וידין. ב-1396 נכבש היישוב על ידי צבאו של באיזיט הראשון סולטאן האימפריה העות'מאנית. במהלך תקופת בין המלכים של האימפריה נשלט היישוב בידי דספוטט סרביה ובהמשך ולאכיה. האזור נכבש מחדש על ידי מהמט הראשון ובעת הזו מוזכר שמו המודרני של היישוב בתעודות עות'מאניות. ב-1771 נבנה במקום מסגד "חאג' חוסיין". היישוב הפך לזירת קרבות בין האימפריה העות'מאנית לאימפריה האוסטרית וידע מרידות רבות של תושביו כנגד העות'מאנים בשלהי המאה ה-18 ובמהלך המאה ה-19. האזור נודע בהיידוקים שבו אשר תקפו ללא הרף את משמרות הצבא העות'מאני. בין 1794 ל-1807 נשלט היישוב בידי הוואלי המורד אוסמאן פאזוואנטואולו ובתקופתו ידע תנופת בנייה ופיתוח. ב-28 בפברואר 1878 נכבשה העיר על ידי צבא האימפריה הרוסית במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) ובהמשך הפכה חלק מהנסיכות הבולגרית. ב-1894 נבנו במקום ספרייה ותיאטרון, ב-1901 בית ספר תיכון וב-1912 בית חולים קטן. בעיר פועל יקב המייצר יין נתזים ויין אדום. בשטח הרשות המקומית קיים מפעל לייצור מכשירי טלפון, מפעלי טקסטיל ומוצרי בשר עוף. העיר ממצבת עצמה כיעד תיירותי כאשר מצודת בלוגראדצ'יק והצוקים הסמוכים אליה הם האתרים המתוירים ביותר. בעיר שורר אקלים ממוזג עם השפעות מקצינות מכיוון הרי הבלקן, הגורמות להפרשי טמפרטורה משמעותיים בין הקיץ לחורף. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 15oc וערכי הקיצון נעים מ-1oc בינואר ועד 29oc באוגוסט. כמות המשקעים החודשית הממוצעת נעה בין 96 מילימטרים בינואר ועד 297 מילימטרים ביוני. סרביה קנאיז'באץ, סרביה אוקראינה דובנו, אוקראינה קרחון בלוגראדצ'יק בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה נקרא על שמה של העיר בלוגראדצ'יק. מדיה וקבצים בנושא העיר בלוגראדצ'יק בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בלוגראדצ'יק בלוגראדצ'יק-סקירה היסטורית, באתר belogradchik.org (בבולגרית). בלוגראדצ'יק-סקירה כלכלית, באתר belogradchik.hit.bg (באנגלית). האקלים בבלוגראדצ'יק, באתר www.world66.com (באנגלית). קרחון וסלייה באתר הגאזט האנטארקטי המשווה SCAR של ממשלת אוסטרליה
פולקסווגן ארנה

פולקסווגן ארנה הוא אצטדיון רב תכליתי הממוקם בעיר וולפסבורג, גרמניה. האצטדיון משמש כאצטדיונה הביתי של קבוצת וולפסבורג מהבונדסליגה. בניית האצטדיון הושלמה בשנת 2002 וטרם השלמתו שיחקה קבוצת וולפסבורג ב-VfL סטאדיון. כיום האצטדיון משמש בעיקר למשחקיה הביתיים של וולפסבורג בבונדסליגה ובו הקבוצה גם חגגה את זכייתה באליפות גרמניה בעונת 2008/2009. ב-19 בספטמבר 2009 אירח האצטדיון את משחקה הראשון של וולפסבורג בתולדותיה במסגרת ליגת האלופות. המשחק הסתיים בניצחון וולפסבורג על קבוצת צסק"א מוסקבה בתוצאה 3-1, בזכות שלושער של גראפיטה. האצטדיון אירח מספר משחקים במסגרת גביע העולם בכדורגל נשים לשנת 2011 אשר נערך בגרמניה. מדיה וקבצים בנושא פולקסווגן ארנה בוויקישיתוף DFB - Deutscher Fußball-Bund e.V. - Venues ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגל גרמני ובנושא אצטדיונים ומתקני ספורט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מרגולין

האם התכוונתם ל... אליעזר מרגולין – ממפקדי הגדודים העבריים במלחמת העולם הראשונה אנה מרגולין – שם עטה של המשוררת רוזה הרנינג לבנסבוים ארנולד מרגולין – בנו של דוד מרגולין, עורך דין, דיפלומט, איש ציבור וסופר, חבר במפלגת הסוציאליסטים-פדרליסטים האוקראינית ; במהלך ממשל הדירקטוריה ברפובליקה העממית של אוקראינה - סגן שר החוץ ונציג דיפלומטי בלונדון ובפריז ; חבר המשלחת האוקראינית בוועידת השלום בפריז. דוד מרגולין – עסקן יהודי באימפריה הרוסית, תושב קייב יהושע מרגולין ("הדוד יהושע") - איש חינוך עברי יוליוס מרגולין – פילוסוף, עיתונאי וסופר יהודי סטיוארט מרגולין (אנ') – שחקן ובמאי יהודי-אמריקאי עמליה מרגולין – במאית ישראלית; אשתו של רון מרגולין פייבל שרגא מרגולין (מאַרגאָלין) - מו"ל ועורך יהודי בווילנה רון מרגולין – פרופסור לפילוסופיה יהודית באוניברסיטת תל אביב; בעלה של עמליה מרגולין מרגוליס
שיחות של פליטים

שיחות פליטים (בגרמנית: Flüchlingsgespräche) הוא מחזה מאת ברטולט ברכט. המחזה ראה אור עם הוצאתו לאור של עיזבונו הספרותי של ברכט, בשנת 1961, בהוצאת Suhrkamp הגרמנית. ברטולט ברכט עזב את גרמניה למחרת 27 בפברואר 1933, היום שבו העלו הנאצים את בניין הרייכסטאג בברלין באש. כשלושה חודשים מאוחר יותר ב-10 במאי 1933, כשהיה בדרכים, שמע על שריפת ספריו בכיכר האופרה הברלינאית. מסע-הנדודים שלו, כפליט, בדרך הסובבת עולם, עבר מברלין דרך פראג, וינה, ציריך, פריז לדנמרק (סוונדבורג) ולפינלנד. כאן ישב במשך כשנה, באחוזת המשוררת הפינית הלה וואוליוקי. כאן, בשנים 1941-1940 כתב את "שיחות של פליטים". במאי 1941, כאשר הנוכחות הגרמנית בפינלנד הלכה וגברה, עלה ברכט על הרכבת הטרנס-סיבירית, ודרך מוסקבה הגיע לוולדיווסטוק. מכאן באוניה לאמריקה. התגורר בסנטה מוניקה הסמוכה להוליווד. גם כאן נרדף, הפעם על ידי סוכניו של מקארתי רדופי הפחד מן הקומוניסטים. באוגוסט 1948 חזר לברלין (לגרמניה המזרחית). שנים אלה של פליט נרדף הם הרקע למחזה. המחזה "שיחות של פליטים" הוא דיאלוג בין שני גברים הנפגשים באקראי בתחנת הרכבת של הלסינגפורס (שמה הקודם של הלסינקי בירת פינלנד) בימי מלחמת העולם השנייה. המפגש הזה חוזר על עצמו לאורך שבע עשרה תמונות, תמונה למפגש. גיבורי השיחות הם האדונים מר ציפל, פיזיקאי במקצועו, ובעל גוף, ומר קאלה, איש גוץ, ככל הנראה פועל במפעל. השיחות מבטאות באופן ישיר את קשיי הקיום של שני האנשים האלה, ושל אחרים עליהם הם מדברים, הנרדפים בחפשם חוף מבטחים לעגון בו עד יעבור זעם. השיחות שלהם לא מתקיימות מתוך שלוות נפש, כיוון שהם מסתכלים סביבם בחשדנות. בתחנות רכבת, כידוע, עברו באותם זמנים על-פי רוב חיילים, ציוד מלחמתי, סוכני גסטפו וגם אנשים לגורלם המר. השיחה הראשונה ביניהם מבהירה היטב את מעמדם הרעוע. מר קאלה קובע מיד עם תחילת המחזה כי "הדרכון הוא האיבר היקר ביותר לאדם. הוא גם לא נוצר בדרך פשוטה כל-כך כמו האדם. אדם יכול להיווצר בכל מקום באופן הפזיז ביותר וללא סיבה הגיונית – אבל דרכון לעולם לא. לכן גם מכירים בו כשהוא טוב – ואילו האדם יכול להיות טוב מאין כמוהו, ובכל זאת לא יכירו בו". השניים משוחחים על נושאים רבים שעומדים על סדר יומם, ורובם נוגעים למלחמה ולרצון העז לשרוד אותה. הם בוודאי שביקורתיים ביותר נגד הגרמנים ומעשי הזוועה שלהם, ונגד מי שעומד בראשם, אותו הם מכנים נואיכקוראיםלו. הם ביקורתיים לא פחות כלפי המדינות והעמים הסובבות אותם, ובהם שווייצריה ואהבת החופש ששוררת בה (אם אתה תייר בה, אך לא כשאתה פליט), שוודיה ואהבת הזולת השוררת בה, דנמרק וההומור המוזר של אזרחיה, צרפת ואהבת הפטריוטיזם, לפלנד, וכן על הקומוניזם, על גזע האדונים על השלטון בעולם, ומושגים נוספים. ברטולט ברכט, שיחות של פליטים, מגרמנית: רוני רייך, תל אביב: הוצאת שוקן, 1996.