שושלת פלאווה

שושלת פלאווה הייתה שושלת מלכים ששלטו בחלק ניכר מהדקאן, הידוע גם בשם טונדאימנדאלם (אנ'), משנת 275 לספירה עד 897 לספירה. מלכי שושלת פלאווה (להלן "הפלאווים") מילאו תפקיד מכריע בעיצוב ההיסטוריה והמורשת של דרום הודו. השושלת עלתה לגדולה לאחר נפילת אימפריית סאטווהאנה, אותה שרתו "הפלאווים" בעבר כווסאלים. הממלכה של "הפלאווים" הפכה למעצמה מרכזית בדרום הודו בתקופת שלטונם של מהנדראווארמן הראשון (אנ') (600–630 לספירה) ונרסימהווארמן הראשון (אנ') (630–668 לספירה), והם שלטו באזור דרום הטלוגו ובחלקים הצפוניים של אזור הטמילים במשך כ-600 שנים, עד סוף המאה ה-9. במשך כל תקופת שלטונם, הם היו בעימות מתמיד הן עם שושלת צ'לוקייה מצפון, והן עם הממלכות הטמיליות של שושלת צ'ולה ושושלת פנדיה (אנ') מדרום להן. שושלת פלאווה הובסה לבסוף על ידי שליט צ'ולה אדיטיה הראשון (אנ') במאה ה-9 לספירה. "הפלאווים" ידועים בעיקר בזכות התרומה שלהם לאדריכלות מקדשי וישנו ההינדים. הדוגמה הטובה ביותר היא "מקדש החוף", חלק מקבוצת המונומנטים במהאבליפורם, אתר מורשת עולמית של אונסק"ו. קאנצ'יפורם (אנ') שימשה כבירת ממלכת פלאווה. "הפלאווים" הותירו אחריהם פסלים ומקדשים מרהיבים, והם מוכרים כמי שביססו את היסודות של האדריכלות הדרומית ההודית של ימי הביניים, אשר כמה חוקרים מאמינים שהייתה השראה למסה ההינדית העתיקה מנאסרה (אנ'). הם פיתחו את כתב פלאווה (אנ'), שממנו התפתח כתב גראנתה (אנ'). כתב זה הוליד בסופו של דבר כמה כתבים אחרים בדרום-מזרח אסיה כגון קמרית. הנוסע הסיני שוואנדזאנג ביקר בקאנצ'יפורם בתקופת שלטון פלאווה והלל את שלטונם כשלטון צודק. משמעות המילה פלאווה היא צמח מטפס או ענף בסנסקריט. פלאווה פירושו גם חץ או אשוחית בטמילית. חוקרים התדיינו לגבי מוצאם של "הפלאווים". החומרים ההיסטוריים הזמינים כוללים שלושה לוחות נחושת של סיווסקנדאווארמן מהרבע הראשון של המאה ה-4 לספירה, כולם הוכנו בקאנצ'יפורם, אך נמצאו בחלקים שונים של אנדרה פרדש, וכתובת נוספת של סימהווארמן הראשון (אנ') חצי מאה קודם לכן בפאלנאדו (אנ') (פלאווה נאדו) אזור של מחוז גונטור המערבי (אנ'). כל המסמכים המוקדמים כתובים בפראקריט, וחוקרים מוצאים קווי דמיון בפלאוגרפיה ובשפה עם שושלות סאטווהאנה ומאוריה. המטבעות המוקדמים שלהם דומים לאלו של סאטווהאנה. יש שתי תאוריות עיקריות לגבי מקורם של "הפלאווים" בהתבסס על נתונים היסטוריים זמינים. התאוריה הראשונה מציעה כי "הפלאווים" היו כפופים בתחילה לשושלת סאטווהאנה, השושלת ששלטה באזור אנדרדסה (מצפון לנהר הפנה באנדרה פרדש של ימינו). לפי תאוריה זו, הרחיבו "הפלאווים" מאוחר יותר את השפעתם דרומה, ובסופו של דבר ביססו את כוחם בקאנצ'י (קאנצ'יפורם של ימינו). התאוריה השנייה מציעה שמקורם של "הפלאווים" בקאנצ'י עצמה, שם הם עלו בתחילה לגדולה. משם, הם הרחיבו את שליטתם צפונה, והגיעו עד לנהר קרישנה. תאוריה אחרת טוענת כי "הפלאווים"היו צאצאיו של נסיך צ'ולה אילנדראיין (אנ') ושורשיהם היו בטונדאימנדאלם (אנ'), האזור שמסביב לקאנצ'י. תאוריות אלו מספקות נקודות מבט שונות על ההיסטוריה המוקדמת של שושלת פלאווה והתרחבותה הטריטוריאלית, אך המקורות המדויקים של שושלת פלאווה ממשיכים להיות נושא לוויכוח בין היסטוריונים. התומכים בתאוריית המקור של אנדרה כוללים את ההיסטוריונים ההודים ס. קרישנאסוואמי אייאנגר (אנ') וק.א. נילאקנטה ססטרי (אנ'). הם מאמינים כי "הפלאווים" היו במקור וסאלים של שושלת סאטווהאנה בחלק הדרום-מזרחי של האימפריה שלה, שהפכו לעצמאיים כאשר דעך כוחה של שושלת סאטווהאנה. רואים שהם "זרים למדינה הטמילית", ללא קשר לשושלות העתיקות של הצ'רה, הפנדיה והצ'ולה. מכיוון שהלוח של סימהווארמן אינו נושא תארים מלכותיים, הם מאמינים שייתכן שהוא היה כפוף לשושלת אנדרה איקשוואקו (אנ') שהייתה בשלטון באנדרדסה באותה תקופה. בחצי המאה שלאחר מכן, "הפלאווים" הפכו עצמאיים והתרחבו עד קאנצ'י. ס. קרישנאסוואמי אייאנגר גם משער כי "הפלאווים" היו ילידי טונדאימנדאלם (אנ') והשם פלאווה זהה למילה טונדאייר. הנסיך אילנדראיין (אנ') משושלת צ'ולה נחשב באופן מסורתי כמייסד שושלת פלאווה. התייחסויות לאילנדראיין קיימות בספרות תקופת הסנגאם (אנ') כמו ה"פתופטו (אנ')". באפוס סנגאם "מנימקאלאי (אנ')", הוא מתואר כבנו של מלך צ'ולה קילי ושל נסיכת הנאגה פיליוולאי, בתו של המלך ולאיוואנן ממניפלוואם (אנ'). תאוריה נוספת מובאת על ידי ההיסטוריונים ר. סאתיאנאתאיר ודינשצ'נדרה סירקאר (אנ'), והיא מקובלת גם על ההיסטוריונים הגרמנים הרמן קולקה (אנ') ודיטמר רותרמונד (אנ') ועל ההיסטוריון האמריקאי ברטון סטיין (אנ'). סירקאר מציין שהאגדות המשפחתיות של "הפלאווים" מספרות על אב קדמון שמוצאו מאשוותאמה (אנ'), הלוחם האגדי של המהאבהארטה, והאיחוד שלו עם נסיכת נאגה. לפי תלמי, אזור ארוונאדו שבין הנהרות פנר הצפוני והדרומי (פנה (אנ') ופונאייאר (אנ')) נשלט על ידי המלך בסארונאגה בסביבות שנת 140 לספירה. על ידי נישואים למשפחת נאגה זו, "הפלאווים" רכשו את השליטה באזור ליד קאנצ'י. בעוד שסירקאר משער ש"הפלאווים" היו שליטים פרובינציאליים תחת המלכים המאוחרים יותר של שושלת סאטווהאנה עם שושלת יוחסין צפונית חלקית, סאתיאנאתאיר רואה בהם ילידים של טונדאימנדאלם (אנ') (אזור הליבה של ארוונאדו). הוא טוען שהם בהחלט יכלו לאמץ פרקטיקות בצפון הודו תחת שלטונו של הקיסר אשוקה מאימפריית מאוריה. הוא מקשר את השם "פלאווה" לשבט פולינדאס (אנ'), שמורשתם נושאת שמות כמו "פולינאדו" ו"פולייורקוטם" באזור. לפי הרולד סטיוארט (אנ') היו "הפלאווים" בני שבט הקורומבה (אנ') וקאסטת הקורובה (אנ') הם נציגיהם המודרניים. השטח של "הפלאווים" גובל בחוף קורומנדל לאורך טמיל נאדו ודרום אנדרה פרדש של ימינו. מתוך המטבעות שנמצאו כאן, מטבעות הזהב והכסף השייכים לתקופת המאה ה-2–7 לספירה מכילה את סמל שושלת פלאווה, האריה בעל הרעמה, יחד עם כתובת בקאנדה או סנסקריט שהראתה ש"הפלאווים" השתמשו גם בקאנדה יחד עם פראקריט, סנסקריט וטמילית. לטענת ההיסטוריון המהאראשרטי צ'. ו. ואידה, היו "הפלאווים" ארים מהאראשטריים שדיברו פראקריט מהאראשטרית במשך מאות שנים, ושמרו עליה אפילו בהיותם בלב האזור של השפות הדרווידיות שמסביב. אפשר אפילו לומר שהם היו מראטהים (אנ'), שכן אמרו ששמם עדיין נשמר בשם המשפחת המראטהי 'פאלאבה' (שזה רק צורת פראקריט של פלאווה). השערה נוספת של סאתיאנאתאיר הטוענת ש"פלאווה" היא נגזרת של פהלאווה (המונח הסנסקריטי לפרתים). לטענתו, תמיכה חלקית בתיאוריה יכולה להיגזר מכתר בצורת קרקפת של פיל המתואר על כמה פסלים, שנראה כאילו דומה לכתר של דמטריוס הראשון, מלך באקטריה (אנ'). "הפלאווים" כבשו את העיר קאנצ'י שהייתה שייכת לשושלת צ'ולה כפי שתועד בלוחות ולורפאלאיאם, בסביבות שלטונו של המלך החמישי משושלת פלאווה קומאראבישנו הראשון. לאחר מכן קאנצ'י מופיעה בכתובות כבירת שושלת פלאווה. שושלת צ'ולה גירשה את "הפלאווים" מקאנצ'י באמצע המאה ה-4, בתקופת שלטונו של וישנוגופה, המלך העשירי של שושלת פלאווה. "הפלאווים" כבשו מחדש את קאנצ'י משושלת קלאבהרה (אנ') באמצע המאה ה-6, אולי בתקופת שלטונו של סימהאווישנו, המלך הארבעה עשר של שושלת פלאווה, אשר לוחות הקסאקודי מציינים כ"אריה של כדור הארץ". לאחר מכן שושלת פלאווה שלטה בקאנצ'י עד המאה ה-9, עד שלטונו של המלך האחרון שלהם, ויג'איה-ניפטונגווארמן. "הפלאווים" היו מסוכסכים עם ממלכות גדולות בתקופות שונות של זמן. תחרות על עליונות פוליטית התקיימה בין מלכי שושלת פלאווה המוקדמים לשושלת קדאמבה (אנ'). כתובות רבות של שושלת קדאמבה מספקות פרטים על פעולות האיבה של בין שתי הממלכות. שושלת קלאבהרה (אנ') פלשה למדינה בשליטת שושלת פלאווה בתקופת שלטונו של וישנוגופבווארמן השני (בערך 500–525). לקראת סוף המאה ה-6, תקף המלך סימהווישנו בחזרה. מלכי שושלת פנדיה הלכו בעקבותיו. לאחר מכן המדינה הטמילית חולקה בין שושלת פלאווה בצפון עם קאנצ'יפורם כבירתם, ושושלת פנדיה בדרום עם מאדוראי כבירתם. כתובות שמקורן בשושלת פלאווה התגלו בטמילית, בפראקריט ובסנסקריט. טמילית הייתה השפה העיקרית ששימשה את "הפלאווים" בכתובות שלהם, אם כי מספר רישומים המשיכו להיות בסנסקריט. בתקופתו של פראמסווארווארמן הראשון, נוצר נוהג של רישום חלק מהכתובת בסנסקריט והשאר בטמילית. כמעט כל רשומות לוחות הנחושת, דהיינו קסאקודי, טנדנטוטם, פטאטטלמנגאלם, אודיינדרם וולורפלאיאם כתובים הן בסנסקריט והן בטמילית. כתובות מלכותיות רבות של שושלת פלאווה היו בסנסקריט או בפראקריט, הנחשבות לשפות הרשמיות. באופן דומה, כתובות שנמצאו במדינות אנדרה פרדש וקרנאטקה הן בסנסקריט ובפראקריט. סנסקריט הייתה בשימוש נרחב על ידי סימהאווישנו ונראסימהווארמן השני בספרות. תופעת השימוש בפראקריט כשפה רשמית שבהן השאירו השליטים את הכתובות שלהם נמשכה עד המאה ה-6. היה זה האינטרס של האליטה השלטת להגן על הפריבילגיות שלהם על ידי הנצחת ההגמוניה שלהם בפראקריט כדי למנוע מפשוטי העם השתתפות בכוח (Mahadevan 1995a: 173–188). תחת שושלת פלאווה פותח כתב פלאווה (אנ'), שממנו התפתח כתב גראנתה (אנ'), סוג של כתב בראהמי. בסביבות המאה ה-6, הוא יוצא מזרחה והשפיע על יצירתם של כמעט כל הכתבים של דרום-מזרח אסיה. "הפלאווים" היו חסידי ההינדואיזם והעניקו מתנות אדמה לאלים ולברהמינים. בהתאם למנהגים הרווחים, חלק מהשליטים ביצעו את האשוואמדהה (אנ'). וקורבנות ודיים (אנ') אחרים. עם זאת, הם היו סובלניים כלפי דתות אחרות. הנזיר הסיני שוואנדזאנג שביקר בקאנצ'יפורם בתקופת שלטונו של נאראסימהווארמן הראשון דיווח כי בקאנצ'יפורם היו 100 מנזרים בודהיסטים ו-80 מקדשים הינדים. המייסד האגדי למחצה של הזן בודהיזם, בודהידהרמה, נחשב במסורת הודית כבנו השלישי של מלך פלאווה. "הפלאווים" היו גורם מרכזי במעבר מארכיטקטורה חצובה למקדשי אבן. הדוגמאות המוקדמות ביותר למבנים של "פלאווים" הן מקדשים חצובים בסלע משנת 610 עד 690 ומקדשים מבניים בין 690 ל-900. מספר מקדשי מערות חצובים נושאים את הכתובת של מלך פלאווה, מהנדרווארמן הראשון וממשיכיו. בין ההישגים של אדריכלות פלאווה הם המקדשים החצובים בסלע בממאלאפורם (אנ'). ישנם אולמות עמודים חפורים ומקדשים מונוליתיים הידועים בשם "ראתה" בקבוצת המונומנטים במהאבליפורם. מקדשים מוקדמים הוקדשו בעיקר לשיווה. מקדש קאילאסנאתה בקאנצ'יפורם ומקדש החוף שנבנה על ידי נראסימהווארמן השני, מקדש חצוב בסלע במהנדראוודי (אנ') על ידי מהנדראווארמן הם דוגמאות מצוינות למקדשים בסגנון פלאווה. המקדש של נלאנדה גיגה (אנ') בקאנדי, בסרי לנקה הוא דוגמה נוספת. מקדש טנאדווארם (אנ') הידוע של טנאוואראי (אנ') ומקדש קונסווארם (אנ') העתיק של טרינקומלי זכו לחסות ופותחו מבחינה מבנית על ידי שושלת פלאווה במאה ה-7. תקופת הפלאווה שהחלה במלך סימהאווישנו (575–900) הייתה שלב מעבר בחברה הדרומית ההודית עם בניית מונומנטים, יסודות של כתות של אדוקים בדתם (בהקטי) של האלווארים (אנ') והניאנרים (אנ'), פריחתם של מוסדות ברהמאניים כפריים של לימוד סנסקריט, והקמה. של מודל ה"צ'קראוורטין (אנ')" של מלכות על טריטוריה של אנשים מתרבויות מגוונות; מה שסיים את עידן טרום שושלת פלאווה של אנשים המחולקים טריטוריאלית, כל אחד ותרבותו, תחת ראש שבט. בעוד שמערכת של יחסים מדורגים בין קבוצות התקיימה בתקופה הקלאסית (אנ'), תקופת פלאווה העלתה על נס מערכות יחסים מדורגות המבוססות על טוהר פולחן כפי שצוו על ידי הדוקטרינה ההינדית העתיקה הקרויה שאסטרה (אנ'). ברטון מבחין בין מודל הצ'קראווטין למודל הקשטרייה, ומשווה את הקשטריות ללוחמים מקומיים בעלי מעמד פולחני גבוה מספיק כדי לחלוק עם ברהמינים; וקובע כי בדרום הודו לא הופיע מודל הקשטרייה. לפי ברטון, דרום הודו הייתה מודעת לחברה המאורגנת בווארנה ההודו-ארית שבה סמכות חילונית מכרעת נתונה לקשטריות; אך מלבד השושלות הלוחמניות של פלאווה, צ'ולה וויג'איאנגר אשר תבעו מעמד של צ'קראוורטין, רק מעט משפחות לוחמים מקומיות קיבלו את המעמד היוקרתי שממנו נהנו משפחות הלוחמים של צפון הודו. Aiyangar, S. K.; Nilakanta Sastri, K. A. (1960), "The Pallavas", in R. C. Majumdar; K. K. Dasgupta (eds.), A Comprehensive History of India, Volume III, Part 1: A.D. 300–985, New Delhi: Indian History Congress/People's Publishing House Avari, Burjor (2007), India: The Ancient Past, New York: Routledge Hermann, Kulke; Rothermund D (2001) [2000], A History of India, Routledge, ISBN 0-415-32920-5 Kulke, Hermann; Rothermund, Dietmar (2004), A History of India (Fourth ed.), Routledge, ISBN 9780415329194 Minakshi, Cadambi (1938), Administration and Social Life Under the Pallavas, Madras: University of Madras Prasad, Durga (1988), History of the Andhras up to 1565 A.D., Guntur, India: P.G. Publishers Sathianathaier, R. (1970) [first published 1954], "Dynasties of South India", in Majumdar, R. C.; Pusalkar, A. D. (eds.), The Classical Age, History and Culture of Indian People (Third ed.), Bharatiya Vidya Bhavan, pp. 255–275 Sircar, D. C. (1970) [first published 1954], "Genealogy and Chronology of the Pallavas", in Majumdar, R. C.; Pusalkar, A. D. (eds.), The Classical Age, History and Culture of Indian People (Third ed.), Bharatiya Vidya Bhavan, pp. 275–290 Raghava Iyengar, R (1949), Perumbanarruppatai, a commentary, Chidambaram, India: Annamalai University Press מדיה וקבצים בנושא שושלת פלאווה בוויקישיתוף הכתב שממנו התפתח הכתב שבו כותבים את שפת מלאיאלאם טקס הקרבת סוס של הדת הוודית. טקס זה שימש מלכים הודים עתיקים כדי להוכיח את ריבונותם האימפריאלית היו המשוררים-הקדושים הטמילים של דרום הודו אשר דגלו בבהקטי (מסירות) לאלוהות המשמרת ההינדית וישנו, בשירי הגעגוע, האקסטזה והשירות שלהם. הם זוכים להערכה בווישנויזם, הרואה בווישנו את המציאות האולטימטיבית. קבוצה של 63 קדושים שחיו בטאמיל נאדו במאות ה-3 עד 8 לספירה שהקדישו את חייהם לאל ההינדי שיווה שליט אוניברסלי אידיאלי בהיסטוריה ובדת של הודו. Vaidya C.V., Medieval History of Hindu India Volume 1, pg.281 Schwartzberg, Joseph E. (1978). A Historical atlas of South Asia. Chicago: University of Chicago Press. p. 146, map XIV.2 (e). ISBN 0226742210. Francis, Emmanuel (2021-10-28). "Pallavas". The Encyclopedia of Ancient History: 1–4. doi:10.1002/9781119399919.eahaa00499. ISBN 978-1-119-39991-9. S2CID 240189630. Alī Jāvīd and Tabassum Javeed. (2008). World heritage monuments and related edifices in India, p.107 Past and present: Manasara (English translation), 14 במאי 2020 {{citation}}: (עזרה) South Indian History Congress. (17 בפברואר 1980), Proceedings of the First Annual Conference, vol. 1, The Congress and The Madurai Kamaraj University Co-op Printing Press {{citation}}: (עזרה) ValaiTamil. "Pallava, பல்லவம் Tamil Agaraathi, tamil-english dictionary, english words, tamil words". ValaiTamil. Sathianathaier 1970, pp. 255–256. Aiyangar & Nilakanta Sastri 1960, pp. 315–316. Subramanian, K. R. (1989) [1932], Buddhist Remains in Andhra and the History of Andhra Between 225 and 610 A.D., Asian Educational Services, p. 71, ISBN 978-81-206-0444-5 Gopalachari, K. (1957), "The Satavahana Empire", in K. A. Nilakanta Sastri (ed.), A Comprehensive History of India, II: The Mauryas and Satavahanas 325 SC.-AD 300, Calcutta: Indian History Congress/Orient Longman, pp. 296–297, note 1: "The Andhradesa of our period was limited in the north by Kalinga and in the east by the sea; in the south it did not extend far beyond the northern part of the Nellore district (the Pallava Karmarashtra), in the west it extended far into the interior." Aiyangar & Nilakanta Sastri 1960, pp. 314–316: "There is much in favour of the thesis that the Pallavas rose into prominence in the service of the Satavahanas in the south-eastern division of their empire, and attained independence when that power declined." Aiyangar & Nilakanta Sastri 1960, pp. 314–316. Sathianathaier 1970, p. 256: "S. Krishnaswami Aiyangar regards the Pallavas as the feudatories of the Satavahanas—officers and governors of the south-eastern part of their empire, equates the term Pallava with the terms Tondaiyar and Tondaman (people and rulers of Tonda-mandalam), and says that, after the fall of the Satavahana Empire, those feudatories 'founded the new dynasty of the Pallavas, as distinct from the older chieftains, the Tondamans of the region.'" Sircar 1970, pp. 275–276. Stein, Burton (2016). "Book Reviews : Kancipuram in Early South Indian History, by T. V. Mahalingam (Madras : Asia Publishing House, 1969), pp. vii-243". The Indian Economic & Social History Review. 7 (2): 317–321. doi:10.1177/001946467000700208. ISSN 0019-4646. S2CID 144817627.: "...the rather well argued and plausible stand that the Palavas were indigenous to the central Tamil plain, Tondaimandalam..." Sircar, Dines Chandra (1935), The Early Pallavas, Calcutta: Jitendra Nath De, pp. 5–6: "There can hardly be any doubt that this Aruvanadu between the Northern and Southern Pennars is the Arouarnoi of Ptolemy's Geography. This Arouarnoi is practically the same as the Kanci-mandala, i.e. the district round Kanci." Aiyangar, S. K. (1928), "Introduction", in R. Gopalan (ed.), History of the Pallavas of Kanchi, University of Madras, pp. xi–xii: "... River South Pennar where began the division known as Aruvānādu, which extended northwards along the coast almost as far as the Northern Pennar." Sathianathaier 1970, pp. 256-257. H.V. Nanjundayya; L.K. Anathakrishna (1988). The Mysore tribes and castes, Vol 4. Mysore, Mysore University. p. 30. OCLC 830766457. The following extract from the Census Report of Madras for 1891, gives them a higher status than they usually claim :— “They (the Kurubas) are the modern representatives of the ancient Kurumbas or Pallavas, who were once so powerful, throughout South India, but very little trace of their greatness now remains. "EJRapsonKannada">Rapson, Edward James (1897). Indian Coins-Numismatics. K.J. Trübner. p. 37. Vaidya C.V., History of Medieval Hindu India, pg.281 KR Subramanian. (1989). Buddhist remains in Āndhra and the history of Āndhra between 224 & 610 A.D, p.106-109 Sen, Sailendra Nath (1999), Ancient Indian History And Civilization, New Age International, p. 445, ISBN 9788122411980 V. Venkayya, Velurpalaiyam Plates of Nandivarman III Rajan K. (Jan-Feb 2008). Situating the Beginning of Early Historic Times in Tamil Nadu: Some Issues and Reflections, Social Scientist, Vol. 36, Number 1/2, pp. 40-78 "Group of Monuments at Mahabalipuram". UNESCO.org. "Advisory body evaluation" (PDF). UNESCO.org.