laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
T-62

T-62 הוא טנק מערכה מתוצרת ברית המועצות. הטנק נכנס לשירות בשנת 1961, ויועד לשמש כטנק המערכה העיקרי של עוצבות השריון הסובייטיות לצד קודמו, ה-T-55. מעל 22,000 יחידות יוצרו, ויוצאו לעשרות מדינות, ביניהן מצרים וסוריה, ולקחו חלק במלחמת יום הכיפורים במספרים גדולים. טנק ה־T-54 שנכנס לשירות בשנת 1949, והיה נפוץ מאוד ונחשב לטנק אמין ופשוט לתפעול ולתחזוקה, התיישן לקראת סוף שנות החמישים בהשוואה לטנקים האמריקאים החדישים יותר. הסובייטים היו זקוקים לטנק חדש, שישתווה לטנקי המערב. תהליך התכנון של הטנק שיחליף את ה־T-54/55 החל בסוף שנות החמישים, ובשנת 1961 החל הייצור. T-62 הוא המשך ישיר ל־T-54/55, וירש את הצללית הנמוכה וצורת הצריח. גם טנק זה השתמש במזקו"ם קריסטי, אך המרווח בין הגלגלים שונה מב־T-54/55. את תותח ה־100 מילימטר מחורק הקנה החליף תותח 115 מילימטר חלק קנה ומדויק. זהו טנק המערכה הראשון בעולם שחומש בתותח חלק קנה. כמו כן לטנק ישנה מערכת חליצה אוטומטית אשר פולטת את התרמילים הריקים דרך פתח קטן בחלקו האחורי של הצריח. מערכת החליצה של התרמילים לא הייתה יעילה מפני שלקח לה זמן רב לעבוד ובנוסף לאחר כל ירי, על התותחן לכוונן מחדש על המטרה, לכן קצב האש של דגם זה קטן לעומת דגמים אחרים. מפנה הגזים, שבדגמים הקודמים היה בקצה הקנה, הועבר לשני שלישים הקנה, שם הוא נמצא גם בטנקים סובייטיים חדשים יותר. שריונו של ה־T-62 היה עבה משל קודמו, והגיע ל־242 מילימטר. השיפורים אומנם העלו את משקל הטנק, אך מנוע דיזל משופר איפשר לטנק מהירות זהה לקודמו. לטנק מערכות אינפרה אדום פסיביות הכוללות פריסקופים רגישים לאור אינפרה אדום ומערכות אקטיביות הכוללות זרקור ופנסים לאור אינפרה אדום. מערכת בקרת האש הייתה מאיכות ירודה, אך משופרת לעומת ה־T-55. הטנק ירש גם את בעיית אחסון התחמושת ובעיית הנמכת התותח. שתי מגרעות אלה יצרו ל־T-62 חיסרון טקטי חמור. למרות זאת, הטנק היווה שיפור עצום לעומת קודמו, במיוחד לאור החלפת התותח. לטנק מכל דלק נתיק המותקן בחלקו האחורי ומכלי דלק חיצוניים בצד הטנק בנוסף למכל דלק הממוקם בתוך הגוף המשוריין. מערכת הצידוד של הצריח וההגבהה של התותח הן מערכות חשמליות. ההיגוי נעשה באמצעות שני מוטות היגוי, אחד לכל צד, בעלי שלושה מצבים. תיבת ההילוכים ידנית דורשת "גז ביניים" ולחיצה כפולה על המצמד בהורדת הילוך. העבירות של הטנק טובה והוא כמעט אינו פורס זחלים, גם לא בקרקע חולית. ה־T-62 יוצר מ־1961 ועד 1975. במשך זמן זה יוצרו גרסאות משופרות או מיועדות לתפקידים מסוימים. בין גרסאות אלו: T-62M: מסוגל לירות טילי נ"ט מונחי לייזר ובעל שיפורים בשריון. T-62MV: שדרוג נוסף עם שריון ריאקטיבי. T-62 להביור: להביור הותקן במקביל לתותח ה־115 מילימטר. 20,000 טנקים מדגם T-62 יוצרו על ידי ברית המועצות, ועוד כמה אלפים במדינות קומוניסטיות אחרות. ה־T-62 נמצא היום ברוסיה, אפגניסטן, אנגולה, סוריה, תימן, מונגוליה, קוריאה הצפונית, לוב, בלארוס, אוזבקיסטן, וייטנאם, איראן, אלבניה, מצרים, אלג'יריה וקובה. הטנק נרכש בכמויות גדולות בראשית שנות השבעים על ידי מצרים וסוריה והשתתף לראשונה בשנת 1973 במלחמת יום הכיפורים. לטנק T-62 היה יתרון בהשוואה לטנקים שהופעלו על ידי צה"ל מדגם צנטוריון ומגח בין היתר בתחום ראיית הלילה. מספר גדול של טנקים נפלו שלל בידי צה"ל בעיקר ברמת הגולן בשלושת ימי הלחימה הראשונים חלק מהטנקים נתפסו כשהם במצב תקין. מתוכם הוכשרו ונכנסו לשירות בצה"ל 120 טנקים שזכו לשם טירן 6. בשנת 1982 השתתף הטנק במבצע שלום הגליל. טירן (טנק) תמונת הטנק
פוהיולה

פוהיולה הוא שם אזור במיתולוגיה הפינית, המתייחס ל"פוהיה" (צפון), כנקודה עליה מצביע המצפן, "ארץ הצפון" – כל אזור הקוטב הצפוני, ובעולם של האפוס הפיני הנודע קלוולה (Kalevala), ארצם של הלפים. כיום השם מתייחס לחלקים מלפלנד ואזור קאינו (Kainuu - חבל ארץ בצפון מזרח פינלנד). ניתן להתייחס לפוהיולה כמקום מיתולוגי בלבד, מקור הרוע – ארץ צפונית מאיימת וקפואה לנצח. פוהיולה זאת היא כנראה מקור המגפות והכפור. פוהיולה היא אויבת ואינולה (Väinölä- הארץ של קלוולה). במיתולוגיה, גבירת פוהיולה היא לוהי (Louhi), מכשפה מרושעת רבת כוח. על פי דרישתה חישל הנפח הדגול ספו אִילְמַרִינֵן (Seppo Ilmarinen) את החפץ המכושף המכונה "סמפו" (Sampo) והביא אותו אליה כמוהר תמורת יד בתה. ה"סמפו" הוא טחנה או אבן רחיים מכושפת בדומה לקרן השפע, המספקת שפע לתושבי פוהיולה, והמכסה המסתובב שלה הוא סמל של כיפת השמים, עטורת כוכבים, המסתובבת על ציר מרכזי או עמוד התווך של העולם. דמויות נוספות מהאפוס קאלואלה שאפו להינשא לבנות פוהיולה. אלה כללו את ההרפתקן למינקאנן (Lemminkäinen) והחכם הדגול וַאיְנֶמוֹיְנֵן (Väinämöinen). לוהי דרשה מהם ניסים כדוגמת חישול הסמפו והריגת הברבור מטואנלה. בסופו של דבר, כשהמחזר היה זוכה בבתה, נערכו החתונה והנשפים עתירי המזון והמשקאות באולם הגדול של פוהיולה. מנקודת המבט של המיתולוגיה הפינית היו יסודות עמוד התווך, השורשים של "עץ העולם" ממוקמים אי-שם מעבר לאופק הצפוני בפוהיולה. חישול הסמפו ואגירת השפע שיצר על ידי המכשפה לוֹהִי בלב הר גדול במחשכים של פוהיולה; המאבק והמלחמה של אנשי הדרום ללכוד את הסמפו לצורכיהם, וניפוץ הסמפו ואובדן מכסהו רב החשיבות (המסמל את שבירת עץ העולם בקוטב הצפוני) מהווים את עיקר ספור הקלוולה.
M48

M48 (מ-Messier 48, או NGC 2548) הוא צביר פתוח בקבוצת הכוכבים נחש מים הנמצא במרחק של כ-1,500 שנות אור ממערכת השמש ומכיל כ-80 כוכבים. הצביר התגלה על ידי שארל מסיה ב-9 בפברואר 1771 ותואר על ידיו בקטלוג מסיה כ"צביר של כוכבים קטנים ללא ערפילית סמוך לשלושת הכוכבים שבקצה זנבו של החד-קרן" (הכוכבים ζ, ‏ 27 ו-28 בחד קרן). בדומה לשגיאה שביצע מסיה באותו לילה ברישום של מיקומו של M47, גם מיקומו של M48 נרשם בצורה שגויה, הנטייה שלו היא כ-2.5 מעלות מדרום למיקום שרשם מסיה בקטלוג. בשל המיקום השגוי, הצביר התגלה מחדש ב-1782 על ידי האסטרונום הגרמני יוהאן אלרט בודה וב-1783 על ידי האסטרונומית הגרמניה קרוליין הרשל. בשנת 1786 צפה ויליאם הרשל בצביר וציין שזהו "צביר יפה של כוכבים דחוסים", כאשר הוא מייחס את גילויו לאחותו קרוליין. ג'ון הרשל צפה בצביר ב-1830 ויותר מאוחר כלל אותו בקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים תחת הסימון GC 1637. בקטלוג הכללי החדש של ג'ון דרייר קיבל הצביר את הסימון NGC 2548. רק בשנת 1934 זיהה אסטרונום גרמני בשם אוסוואלד תומאס את NGC 2548 עם M48. זיהוי זה הוא סביר, שכן NGC 2548 הוא הצביר היחידי באזור הזנב של החד-קרן שמתאים לתיאור של מסיה. לצביר דרגת בהירות נראית 5.5 כך שניתן לראותו ללא ציוד עזר בתנאי תצפית מיטביים. באמצעות משקפת איכותית ניתן להבחין בכ-10 כוכבים שהבהירים שבהם הם בעלי דרגת בהירות סביב 8 ובאמצעות טלסקופ חובבים ניתן להבחין בכ-50 כוכבים שבהירותם נעה בין דרגה 8 לדרגה 13. מיקומו של הצביר הוא כ-3 מעלות מדרום-דרום-מזרח לכוכב ζ (זטא) בחד קרן, כ-9 מעלות ממזרח-צפון-מזרח לכוכב α (אלפא) בחד קרן וכ-14 מעלות מדרום-מזרח לפרוקיון. מרחקו של M48 ממערכת השמש מוערך בכ-1,500 שנות אור וגודלו הזוויתי הנראה הוא כ-54 דקות קשת - כמעט פעמיים קוטרו של הירח המלא, כך שקוטרו הוא כ-23 שנות אור, אך מרבית הכוכבים מרוכזים במחצית הקוטר. הצביר כולל כ-80 כוכבים שהצעירים והחמים שבהם הם מסוג ספקטרלי A וכן יש בו גם כוכבים מסוגים ספקטרליים F ו-G, בהם מספר ענקים צהובים, אך אין בו כלל כוכבים מהסוגים הספקטרלים B ו-O, כך שגילו מוערך בכ-300 מיליון שנים. מדיה וקבצים בנושא M48 בוויקישיתוף M48 בקטלוג מסיה באתר SEDS. M48, בבסיס הנתונים SIMBAD לגרמי שמיים אסטרונומיים
M60

האם התכוונתם ל... M60 פטון – טנק מתוצרת ארצות הברית אשר משרת במספר מדינות. M60T – טנק מפיתוח ותוצרת תע"ש המהווה גרסת השבחה ל-M60 פטון מקלע M60 – מקלע מתוצרת ארצות הברית. רוס"ר M60 – רובה סער מתוצרת יוגוסלביה. מסיה 60 – גלקסיה בקבוצת הכוכבים בתולה
כשניטשה בכה

כשניטשה בכה (באנגלית: When Nietzsche Wept) הוא רומן ריאליסטי - היסטורי, שכתב הפסיכיאטר ארווין יאלום. הספר עוסק בדמויות מציאותיות, אך עיקר העלילה היא פרי מוחו של הסופר. הספר מתאר סדרה דמיונית של מפגשים בין הרופא ד"ר יוזף ברוייר לבין הפילוסוף פרידריך ניטשה בווינה, 1882. ד"ר ברוייר, מורו וידידו של זיגמונד פרויד, נפגש עם ניטשה ביוזמתה של לו סלומה, ידידתו של ניטשה. עוד מעורבת בסיפור המטופלת של ברוייר, ברטה פפנהיים, אותה הוא מכנה מטעמי שמירת פרטיותה אנה או. הספר יצא לאור בעברית בהוצאת עם עובד בתרגומה של כרמית גיא. הסיפור נפתח בוונציה, מקום בו מקבל ד"ר ברוייר הזמנה לפגישה עם לו סלומה. זו מתארת באוזניו את ידידה הדיכאוני, הנתון בסכנת התאבדות. פרופסור ניטשה, כפי שמתברר, סובל מתסמינים רבים ככאבי ראש, הפרעות עיכול, פגיעה בראייה, נדודי שינה ואגב כך הוא נוטל תרופות מכל הסוגים. מוקסם מהעלמה סלומה, נוטה הדוקטור להסכים לבקשתה ולטפל בפרופסור, אלא שהדברים אינם פשוטים כל כך. התנאי של סלומה הוא שניטשה לא יידע על מעורבותה בעניין. היא מעדכנת אותו בפרטים נוספים אודות יחסיה עם ניטשה וגבר נוסף בשם פאול ריי. השלושה התרועעו יחד במעין קומונה משולשת, עד שנפרדו, וניטשה, בעקבות הפרידה ובעידוד של אחותו, כותב ללו מכתבי שטנה. הפגישה מסתיימת בכך שסלומה משאירה לרופא שניים מספריו של ניטשה - אנושי, אנושי מדי והמדע העליז. עתה על ד"ר ברוייר להחליט על דרך הטיפול בפציינט החדש. לו סלומה מבהירה לו שפרופסור ניטשה אינו מכיר ביאושו ואם ישכנעו אותו לבוא אליו זה יהיה אך ורק לשם טיפול בבעיות הרפואיות הגופניות שלו. לפיכך, הוא צריך למצוא דרך כיצד לטפל בבעיות הפסיכולוגיות שלו במסווה של טיפול גופני. לשם כך הוא מתייעץ עם זיגמונד פרויד. הרופא מציע לניטשה לאשפזו במרפאה פרטית למשך חודש ימים, שאז יקבל את הטיפול הדרוש לו אלא שהפילוסוף העקשן אינו יכול לעמוד בהוצאה הכבדה ואינו מוכן ליהנות מאשפוז חינם על חשבון הרופא. הפתרון המקורי שמוצא הרופא הוא הדדיות: הוא יטפל בניטשה ובתמורה יטפל ניטשה בו, או במה שהוא מתאר כייאושו העמוק מחייו. ד"ר ברויר מקווה שתוך כדי מהלך העניינים הם יחליפו תפקידים והוא יוכל לטפל בבעיות הנפשיות של ניטשה. במהלך הטיפול הוא מספר לניטשה על המטופלת שלו, ברתה פפנהיים, אותה הוא מכנה, לשם הגנת פרטיותה, אנה או. ברתה, שהגיעה אליו כשהיא סובלת מתסמינים שונים כשיעול טורדני, עייפות, מצבי רוח משתנים, הפרעות בראייה, בשמיעה ובדיבור. ברוייר מאבחן כי מדובר בתסמינים פסיכוסומטיים. במהלך טיפולו של ברוייר הוא משוחח ארוכות עם החולה, שיחות שבמהלכן היא מתארת לו בגילוי לב את כל המתחולל במוחה. ברוייר מצליח בטיפול ומצבה של ברטה משתפר פלאים. אלא שאז מגלה ברוייר כי הוא נמשך למטופלת שלו, ומשיכה זאת גורמת לו לייסורים. בשנת 2007 יצאה גרסה קולנועית של הספר, בבימויו של הבמאי הישראלי פנחס פרי. בין השאר משחקת בסרט השחקנית הישראלית מיכל ינאי. נעם בוקסבאום, עכבר העיר, אפילו ניטשה היה צוחק, באתר הארץ, 6 באוגוסט 2007
נשמה יתרה

נשמה יתרה היא מושג יהודי קבלי, לפיו בכניסת שבת נוספת כביכול באדם נשמה למשך כל השבת עד יציאתה. לדעת רש"י בעקבות תוספת נשמה זו, האדם יכול לאכול בשבת יותר מאשר בדרך כלל, ואין נפשו קצה עליו. בספרות הקבלה והחסידות מבואר שהנשמה היתרה גורמת להרגשת התעלות רוחנית, לשומרי השבת. המקור למושג נשמה יתרה נמצא בתלמוד במסכת ביצה: אמר רבי שמעון בן לקיש: נשמה יתירה נותן הקב"ה באדם ערב שבת, ולמוצאי שבת נוטלין אותה הימנו, שנאמר: 'שבת וינפש', כיון ששבת - ווי, אבדה נפש" — תלמוד בבלי, מסכת ביצה, דף ט"ז, עמוד א' זמן כניסת הנשמה יתרה, כפי הנראה מדברי הפוסקים הוא משעת כניסת שבת, או משעת קבלת שבת. אך יש שכתבו שכבר מחצות יום שישי נכנסת הנשמה יתרה. בשערי תשובה כתב בשם תלמידי האר"י ”שהנפש יתירה אין הולכת לגמרי עד אחר סעודות מוצאי שבת (=מלווה מלכה)” (שערי תשובה אורח חיים סימן ש). אך המאירי מהאסכולה הרציונליסטית פירשו על דרך אחרת וזה אצלי גם כן עניין נשמה יתירה יש בו באדם בשבת ולומצאי שבת נטלה הימנו ואע"פ שדברים אלו נראים כדברי הבאי הם אמת ודבריהם אמת... שכבר ידעת שנפש האדם עם היותה אחת תחלק לג' חלקים... והם הצומחת העיונית והמשכלת... אבל השבת להיותו מיוחד לה' מאין פנותו בדברים הגשמיים... ואז גדל יותר הכח העיוני ונמצא שיש ולתועלתו נפש יתירה בשבת — הקדמת המאירי לבית הבחירה ד"ה וזה אצלי יש נוהגים לקבל את הנשמה היתרה במחשבה, בשלושה שלבים בלילה (בשעת אמירת בואי כלה בפיוט לכה דודי - חלק הנפש, באמירת ברכו - חלק הרוח, ובברכת השכיבנו - חלק הנשמה) ובשלושה שלבים ביום (באמירת נשמת כל חי - חלק הנפש, במילים ה' שפתי תפתח שבתחילת תפילת העמידה - חלק הרוח, ובאמירת כתר בתפילת מוסף - חלק הנשמה). ישנם גם המסבירים את מנהג הרחת הבשמים בהבדלה, כהמשכת הנשמה היתרה אל תוך יציאת השבת ולששת ימי השבוע, על ידי נשימת ריחה וזיכרונה של הנשמה היתרה ובכך המשכת אורה, ריחה וזיכרונה אל תוך יציאת השבת וששת ימי השבוע. בדומה לכך, כך גם מנהג מזיגת יין ההבדלה אל מחוץ לגביע, וכן מנהג הארת ציפורני כפות הידיים, שהן קצוות הגוף הפונים החוצה אל מלאכת החולין בששת הימים. וכך האדם ממשיך להיות מבושם מקדושת וברכת אור הנשמה היתרה. וכך נכתב במדרש שכל טוב ”בשמים במוצאי שבת מצווה, מאי טעמא משום נשמה יתרה שניתנת באדם בערב שבת ובמוצאי שבת ניטלת הימנו”. גם מנהג סעודת המלווה מלכה, שהיא הסעודה הרביעית של שבת, מוסבר על ידי כמה מהמקובלים, כסעודה אחרונה עם הנשמה היתרה, רגע לפני שהיא עוזבת את הגוף. לדעת רשב"ם אף ביום טוב ישנה נשמה יתרה, ולכך כאשר חל יום טוב במוצאי שבת אין לברך על הבשמים, מאחר שהנשמה היתרה אינה מסתלקת במוצאי שבת, אלא רק למחרת - במוצאי יום טוב. אך בעלי התוספות כתבו להוכיח מכך שאין מברכים על הבשמים במוצאי יום טוב - שביום טוב אין נשמה יתרה. יוסי אורנשטיין, נשמה יתרה, אתר ישיבת הר עציון הסבר על תוספת נר"ן בשבת מאת הרב יוסף אלנקווה באתר מורשת 'יתרה' מתוך השורש י ת ר - נוסף. ראו שו"ת ציץ אליעזר (חלק ז סימן מ"ט אות יא) בשם שו"ת פני אהרן. פרי עץ חיים שער השבת פרק א' ספר שמות פרק ט"ז. רשב"ם, פסחים קב ב ד"ה ושמואל אמר. תוספות פסחים קב ב.
יוזף ברויר

יוֹזֶף בְּרוֹיֶר (בגרמנית: Josef Breuer;‏ 15 בינואר 1842 – 20 ביוני 1925) היה רופא יהודי-אוסטרי. מפורסם בין היתר בזכות עבודתו המשותפת עם תלמידו זיגמונד פרויד - "מחקרים בנושא היסטריה". במחקר זה גולל את מסכת הטיפול במטופלת מפורסמת שלו בשם ברטה פפנהיים, שכונתה על ידו אנה או, כדי לשמור על פרטיותה. יש הטוענים, ביניהם פרויד עצמו, כי שיטת הטיפול החדשנית בה השתמש ברויר, "טיפול בדיבור", הניחה את היסוד לשיטת הפסיכואנליזה. ברויר הוא אחד משני גיבורי הספר כשניטשה בכה. פפנהיים הגיעה אל ברויר כשהיא לוקה בתסמינים שונים כשיעול טורדני, עייפות, שיתוק של הגפיים הימניות ושרירי הצוואר, מצבי רוח משתנים, הפרעות בראייה, בשמיעה ובדיבור. כושר דיבורה התדרדר כך שבשלב מסוים עברה לדבר אנגלית בלבד. אבחונו של ברויר היה כי מדובר בהיסטריה נשית, כלומר בתסמינים פסיכוסומטיים. במהלך טיפולו של ברויר הוא שוחח ארוכות עם החולה, שיחות שבמהלכן היא תיארה בפניו את כל המתחולל במוחה (תהליך שכונה על ידה "ניקוי ארובות"). ברויר גילה כי כאשר הצליח להגיע לשורש הבעיה, כלומר הסיבה הבלתי מודעת שהביאה להתהוות סימפטום זה או אחר - השתפר מצבה של ברתה. בשנת 1882 הפסיק ברויר את טיפולו בפפנהיים. ככל הנראה, סיבת הפסקת הטיפול הייתה יחסי משיכה שהתפתחו בין הרופא למטופלתו, שלא יכלו להגיע לידי מימוש. הספר "כשניטשה בכה" מאת ארווין יאלום מתאר פגישות דמיוניות בין ברויר לפרידריך ניטשה, בהן הוא מתאר לפניו את פרטי המקרה באריכות. ברויר התחתן עם מתילדה אלטמן בשנת 1868, והיו להם חמישה ילדים. בתם דורה התאבדה מאוחר יותר כדי לא להיות מגורשת על ידי הנאצים. אחת מבנותיו, מרגרטה שיף, נספתה בטרזיינשטט ב -9 בספטמבר 1942, ובתה-נכדתם, חנה שיף, מתה בזמן שנאסרה על ידי הנאצים. זיגמונד פרויד, יוזף ברויאר, מחקרים בהיסטריה (1893–1895) (תרגום מגרמנית: מרים קראוס; עורך: דרור גרין), צפת: ספרים, 2004. מדיה וקבצים בנושא יוזף ברויר בוויקישיתוף יוזף ברויר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) יוזף ברויר, באתר "Find a Grave" (באנגלית) יוזף ברויר (1842-1925), דף שער בספרייה הלאומית לקריאה באתר פסיכולוגיה עברית ערך זה הוא קצרמר בנושא פסיכולוגים ובנושא רופאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ברכו

ברכו הוא קטע בתפילה היהודית, בו מכריזים "בָּרְכוּ אֶת ה' הַמְּבֹרָךְ" והקהל עונה: "בָּרוּךְ ה' הַמְּבֹרָךְ לָעוֹלָם וָעֵד". הקטע נאמר על ידי שליח הציבור לפני ברכות קריאת שמע בתפילת שחרית וערבית, על ידי העולים לתורה בתחילת ברכות התורה, ויש הנוהגים לחזור עליה בסוף תפילות שחרית וערבית. ברכו נחשב אחד מה'דברים שבקדושה', הנאמרים בציבור בלבד, כלומר שאין לאומרו אם אין מניין אנשים בבית הכנסת. התפילה מוזכרת במשנה במסכת ברכות: "אמר רבי עקיבא: מה מצינו בבית הכנסת אחד מרובין ואחד מועטין אומר: ברכו את ה'. רבי ישמעאל אומר: ברכו את ה' המבורך". למרות שבדרך כלל ההלכה נפסקת כדעת רבי עקיבא, במחלוקת זו נקבע בגמרא כדעת רבי ישמעאל. על פי הראב"ן, קטע זה נועד במקורו עבור שליח ציבור המברך את ברכות קריאת שמע עבור הציבור ומוציא אותם ידי חובה, ולכן קודם לכן הוא פונה אל הציבור שיסכימו וישתתפו לברכתו. גם אמירת ברכו לפני העלייה לתורה היא פניה לציבור להתכוון להשתתף עם העולה בברכותיו ובקריאתו בתורה. הקטע דומה לברכת הזימון שנועדה במקורה למי שמברך ברכת המזון ומוציא אחרים ידי חובתם, שאומר קודם לכן: "נברך (אלוהינו) שאכלנו משלו", והם עונים "ברוך (אלהינו) שאכלנו משלו ובטובו חיינו". בתפילת שחרית אומרים ברכו אחרי הקדיש שלאחר פסוקי דזמרה לפני ברכות קריאת שמע. בתפילת ערבית אומרים ברכו עם פתיחת התפילה, לפני ברכות קריאת שמע. נוהגים לומר ברכו שוב בסוף התפילה, סמוך לתפילת עלינו לשבח, עבור אלו שאיחרו לבוא לתפילה. לדעת חלק מן הפוסקים יש לנהוג כן רק אם ידוע שחלק מן המתפללים לא הספיקו לשמוע ברכו בתחילת התפילה. למנהג אשכנז, לא אומרים ברכו בסוף תפילת שחרית בימים שבהם קוראים בתורה, משום שגם המאחרים שמעו ברכו מפי העולים לתורה. לפי נוסח אשכנז המקורי, אין אומרים ברכו בסוף תפילת ערבית, וכן נוהגים עד היום ברוב קהילות אשכנז בחו"ל. בחלק מקהילות הספרדים (בעיקר אצל יהדות בבל) נהוג להוסיף את המילה "רבנן" לפני ברכו, כלומר השליח ציבור (או העולה לתורה) אומרים "רבנן! ברכו את ה' המבורך". בנוסח קטלוניה, בשעה שהחזן אומר "ברכו את ה' המבורך" הקהל אומר בלחש "ברכי נפשי את ה' וכל קרבי את שם קדשו יתברך וישתבח ויתפאר ויתרומם ויתנשא ויתעלה ויתהלל שמו של מלך מלכי המלכים הקב"ה שהוא ראשון והוא אחרון ומבלעדיו אין אלהים ה' אלהי גדלת מאד הוד והדר לבשת ברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד". בחלק מקהילות נוסח הספרדים, לפי המובא בסידור תפלת החדש, בשעה שהחזן אומר "ברכו את ה' המבורך", הקהל אומר בלחש: "יִשְׁתַּבַּּח וְְיִתְפָּאֵר שְְׁמוֹ שֶׁל מֶֽלֶךְ מַלְכֵֽי הַמְְּּלָכִים הַקָּּדוֹשׁ בָּרוּךְ הוּא. שֶׁהוּא רִאשׁוֹן וְְהוּא אַחֲרוֹן וּמִבִּּלְעָדָיו אֵין אֱלֹהִים׃ יְְהִ֤י שֵׁ֣ם יְהֹוָ֣ה מְְבֹרָ֑ךְ מֵֽ֝עַתָּּ֗ה וְְעַד־עוֹלָֽם׃ וּמְרוֹמַם עַל־כָָּל־בְְּרָכָֽה וּתְהִלָּּה׃" ברכו, ב"אנציקלופדיה יהודית" באתר "דעת" הערך "ברכו", באתר ויקישיבה הערך "ברכו", במיקרופדיה תלמודית, באתר ויקישיבה משנה, מסכת ברכות, פרק ז', משנה ג' תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף נ', עמוד א' שו"ת ראב"ן, סימן עג בט"ז או"ח ס"ט ד"ה ועכשיו לא נהגו ובדברי קהלת, עמ' 33 מוזכר מנהג לומר ברכו רק אם היו מתפללים שלא הספיקו קודם (ובכל מקרה לא בימים שקוראים בתורה), ועושים כן על ידי אמירת קדיש וברכו קודם שמתחילים חזרת הש"ץ. וכן נוהגים בקהל עדת ישורון בניו יורק (לעיתים נדירות) עד היום. רמ"א אורח חיים, סימן ס"ט, סעיף א'.
גוף תא עצב

גוף התא (באנגלית: Soma או Perikaryon) הוא חלק בתא עצב המכיל את גרעין התא. גוף תא העצב הוא החלק בו נמצא גרעין התא, המכיל את המטען התורשתי, את יצרני האנרגיה ואת המטבוליזם של התא, כבכל תא בגוף. גוף התא מייצר את רוב המרכיבים החלבוניים הדרושים לתא העצב. בתלולית האקסון המחברת בין גוף התא לאקסון מתבצעת אינטגרציה של האותות העצביים שהתקבלו מהדנדריטים. יצירת דחף עצבי בתגובה למידע המגיע אל תא העצב תלויה בתוצאות האינטגרציה.תא העצב יכול לקבל מידע מיותר מתא אחר אשר בגוף ולהעביר את המידע לגוף תא העצב שמעביר את המידע דרך האקסון למקום אחר רחוק יותר לפעמים אורך האקסון יכול להגיע ליותר מ-4 מטר בבעלי חיים גדולים כיוון שיש מספר רב של סוגי תאי עצב אין מבנה ייחודי לאזור גוף התא. ישנם הבדלים גם בגודלו של גוף התא בין תאי עצב שונים. הוא יכול להיות קטן מ-5 מיקרון (אלפית המילימטר) או גדול מ-100 מיקרון. באופן כללי גוף התא מחבר בין הדנדריטים לאקסון וצורתו כדורית. המבנה הפנימי של גוף התא: ממברנה - קרום התא. למעשה שכבה שומנית המהווה חוצץ בין הפנים לחוץ שהם סביבה מימית. מולקולות חלבון - נמצאות בתוך גוף התא וממלאות שלל תפקידים: חלקן מפקחות על הכניסה והיציאה של יונים מן התא, חלקן מעבירות מידע, חלקן נושאות חומרים מסוימים פנימה והחוצה. גרעין התא - הוא עגול ובתוכו שוכנים הגרעינון והכרומוזומים. בתוך הכרומוזומים נישא המטען הגנטי של האורגניזם. ציטופלזמה - חומר צמיג, נוזל למחצה, הממלא את חלל הממברנה. מיטוכונדריה (וביחיד מיטוכונדריון) - אחראים לניצול אנרגיה מן המזון המתפרק בתא. למיטוכונדרים יש dna משל עצמם. רשתית תוך-פלזמית אברון גולג'י - צורה מיוחדת של רשתית תוך פלזמית. ליזוזום - עוטף את הפרשות התא בבועית ומוציא אותם מהתא. ריבוזום - "בית חרושת" לחלבונים. רמי רחמימוב (2004). מהפכת המוח: תקשורת, מחלות נפש וסמים. רעננה: מכון ון ליר בירושלים הקיבוץ המאוחד. ערך זה הוא קצרמר בנושא ביולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ALGOL

ALGOL (קיצור של ALGOrithmic Language) היא משפחה של שפות תכנות פרוצדורליות שפותחה החל מאמצע שנות ה-50 של המאה ה-20. השפה כללה תכונות חשובות רבות לראשונה, ובהן: המושג של "בלוקים" של קוד, כולל אפשרויות לקינון של בלוקים, והגבלה של תחום ההכרה (Scope) של משתנים שתי דרכים שונות להעברת פרמטרים לפרוצדורה – By Value (כמו בשפת C) ו-By Name קריאה רקורסיבית של פרוצדורות – לראשונה בשפת תכנות אימפרטיבית ולא פונקציונלית מערכים בגודל משתנה שמוקצים על המחסנית ALGOL הפכה כמעט מיד עם פרסומה לסטנדרט בפועל של תיאור אלגוריתמים, כפסאודו קוד. והשפיעה בצורה מכרעת על התחביר של רובן המוחלט של השפות האימפרטיביות שנוצרו אחריה, כדוגמת פסקל. למעשה, רוב שפות התכנות הנמצאות בשימוש נרחב כיום הן צאצאיות ישירות או עקיפות שלה. דוגמאות לצורות תחביר שנכנסו ב-ALGOL ונכנסו לשפות רבות הן סימון =: עבור פעולת השמה, והפרדה בין פקודות על ידי נקודה ופסיק. ALGOL סבלה משימוש מועט בתעשייה, נשארה בתפוצה מוגבלת יחסית (בעיקר באירופה), והוחלפה לבסוף על ידי צאצאיותיה. ל-ALGOL היו מספר גרסאות שזוהו על פי השנה בה נוצרו. הגרסה הראשונה, ALGOL 58 הייתה תוצאה של ועדה בינלאומית של מדענים אמריקאים ואירופאים. השפה החדשה ניסתה להתמודד עם סוגיות שעלו בשימוש בשפת פורטרן הוותיקה יותר. ALGOL 60 משנת 1960 הוכרזה שנתיים אחר כך והפכה לניב הנפוץ ביותר של ALGOL.‏ ALGOL 60 הייתה שפת התכנות הראשונה ששימשה את המחשב הראשון שהותקן בטכניון בחיפה. ALGOL לא הצליחה בתעשייה. בין היתר כיוון שהשפה הייתה דלה בטיפוסים ובמבני נתונים, לא איפשרה הגדרה של מבני נתונים חדשים, ולא הגדירה פקודות לכתיבה או קריאה מאמצעי קלט/פלט חיצוניים, בשל החשש שזהו תחום תלוי-חומרה מדי. מאפיין זה הקשה על כתיבת תוכניות כך שיהודרו על מערכות שונות. כמו כן, יצרני המחשבים והתכנה הבולטים באותה תקופה, ובעיקר IBM, לא השקיעו בקידומה של ALGOL, עקב ההשקעה בשפות מתחרות כמו PL/I (שנכשלה לבסוף) בשנת 1968 פורסמה גם ALGOL 68, שתמכה בהגדרה של מבני נתונים מורכבים, שבה call-by-reference החליף את call-by-name שב ALGOL 60, ושהייתה למעשה שפה חדשה מבחינות רבות. ALGOL 68 תוכננה בצורה נוחה למשתמש, אך הייתה קשה למימוש (כתיבת מהדר) יעיל, והוצגה בפורמט לא קריא, וגם היא לא זכתה לתפוצה רחבה, אך השפיעה רבות על תכנונן של שפות תכנות שהופיעו אחריה. דוגמה לפרוצדורה בשם Absmax המחשבת את הערך המוחלט המקסימלי במטריצה a דו-ממדית בגודל n על m. הערך מוחזר במשתנה y שמיקומו במטריצה נתון על ידי המשתנים i ו-k. procedure Absmax(a) Size:(n, m) Result:(y) Subscripts:(i, k); value n, m; array a; integer n, m, i, k; real y; comment The absolute greatest element of the matrix a, of size n by m is transferred to y, and the subscripts of this element to i and k; begin integer p, q; y := 0; i := k := 1; for p:=1 step 1 until n do for q:=1 step 1 until m do if abs(a[p, q]) > y then begin y := abs(a[p, q]); i := p; k := q end end Absmax מדיה וקבצים בנושא ALGOL בוויקישיתוף פיטר נאור, דו"ח על שפת התכנות האלגוריתמית ALGOL 60 (באנגלית) מספר מהדרים לשפות ALGOL 60 ו-ALGOL 68 אוסף קישורים ALGOL, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) שפת תכנות מחשבים, ALGOL, דף שער בספרייה הלאומית Robert W. Sebesta, Concepts of Programming Languages, 8th ed. pg 61
טעות - לעולם חוזר

טעות – לעולם חוֹזֵר (בראשי תיבות: טל"ח) הוא ביטוי שמשמעותו היא כי במקרה של טעות, רשאי השוגה לחזור בו מטעותו בכל שָלָב. מקובל לציין "טל"ח" (או "ט.ל.ח.") בשוליהם של מחירונים, דפי חשבון ומסמכים עסקיים דומים, כדי להבהיר שטעות שנפלה בהם בתום לב לא תחייב את הטועה. לביטוי זה משמעות חוזית, משום שהצגת מחירון או הגשת חשבון הן חלק מהמהלכים הכרוכים בכריתת חוזה ובמימושו, כך שטעות עלולה להפוך למחייבת ללא הסתייגות זו. השימוש בביטוי על גבי חשבונות בישראל הוא בעקבות הביטוי באנגלית, המשמש בעיקר בבריטניה ובאירלנד, Errors and Omissions Excepted שנכתבות בקיצור E&OE. בהשאלה משמש הביטוי המשובש במכוון "טעות לעולם חוזרת" כדי להנהיג מידת הבנה וסלחנות כלפי טעויות, משום שהן חלק בלתי נפרד מהחיים ועל כן נסלחות. צורה דומה של הביטוי מופיעה לראשונה בתלמוד הבבלי, אך במשמעות שונה: הטועה מחויב לחזור ולתקן (ולכן הטועה הוא החוזר). במסגרת דיון בדיני אונאה נאמר "ואמר רב נחמן: לא שנו אלא לוקח, אבל מוכר – לעולם חוזר". הצירוף "לעולם חוזר" נפוץ מאוד בספרות התלמודית בהלכות קנייה ומכירה. הרמב"ם חזר על עיקרון זה בהלכות מכירה שבמשנה תורה, וכתב: "במה דברים אמורים, בלוקח, שהרי המקח בידו ומראהו. אבל המוכר חוזר בהוניה לעולם", וכן נפסק בשולחן ערוך: "הַמּוֹכֵר לַחֲבֵרוֹ בְּמִדָּה, בְּמִשְׁקָל אוֹ בְּמִנְיָן, וְטָעָה בְּכָלְשֶׁהוּ - חוֹזֵר לְעוֹלָם, שאין הוניה אלא בדמים; אבל בחשבון, חוזר". נוסף על מקרי הונאה, הביטוי נקשר להלכות חזרת הש"ץ. קיים כלל האומר, שאם במהלך תפילתו טעה שליח הציבור, הוא אינו צריך לחזור ולתקן, מפני טורח הציבור, אלא כן מדובר בשלוש הברכות הראשונות; בלשון הרמב"ם: "שאם טעה בהם, לעולם חוזר". טעות טעות בחוזה (משפט עברי) טעות (חוזה) טעות - לעולם חוזר? באתר השפה העברית כאן עברית | ט.ל.ח, זה לא - טעות לעולם חוזרת, סרטון באתר יוטיוב תלמוד בבלי, מסכת בבא מציעא, דף מ"ט, עמוד ב' משנה תורה לרמב"ם, הלכות מכירה, פרק י"ב, הלכה ו' שולחן ערוך, חושן משפט, סימן רל"ב, סעיף א' משנה תורה לרמב"ם, הלכות תפילה וברכת כהנים, פרק י'