laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
קיפראס פטראוסקאס

קיפראס פטראוסקאס (בליטאית: Kipras Petrauskas;‏ 23 בנובמבר 1885 – 17 בינואר 1968) היה זמר טנור אופראי ליטאי, פרופסור, חבר האגודה הליטאית לאמנים וחסיד אומות העולם. קיפראס פטראוסקאס סיים לימודים בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג בשנת 1911 ובאותה שנה החל לשיר בתיאטרון בולשוי במוסקבה. בהמשך של אותה שנה הוא נכלל בצוות של תיאטרון מרינסקי ושר על במת תיאטרון זה עד לשנת 1920. באותה שנה הוא חזר לליטא העצמאית ולקח חלק בפעיל בהקמת תיאטרון האופרה והבלט בקובנו. בשנות ה-20 הוא ערך הופעות רבות באירופה והקליט תקליטים בגרמניה ובאנגליה. בשנת 1942 הוא ואשתו הסתירו תינוקת יהודייה, דנה פומרנץ, בתו של הכנר יליד ליטא, דניאל פומרנץ. כדי להגן על הילדה טוב יותר, עזב עם אשתו ושלושת ילדיהם את העיר ועברו תחילה לכפר ליטאי, ואחר כך לאוסטריה ומשם לגרמניה. בשנת 1947 הם חזרו לליטא. בזמן זה בני הזוג התייחסו לפומרנץ כבתם. בליטא מצאו את הוריה והחזירו אותה אליהם. בתקופת ליטא הסובייטית לימד פטראוסקאס שירה בוילנה. בשנת 1950 זכה בתואר אמן העם ובשנת 1951 הוענק לו פרס ברית המועצות. כמו כן קיבל מספר עיטורים סובייטים, זאת בנוסף לעיטורים שהוענקו לו בתקופת ליטא העצמאית. על תלמידיו נמנה השחקן והזמר אינו טופר. הוא היה נשוי לאלנה ז'לינקוויצ'יטא-פטראוסקינה, שחקנית ומשוררת. בשנת 1999 הוכרו על ידי יד ושם פטראוסקאס ואשתו כחסידי אומות העולם. קיפראס פטראוסקאס עם אחיו מיקאס פטראוסקאס בשנות השלושים פטראוסקאס באופרה מדיה וקבצים בנושא קיפראס פטראוסקאס בוויקישיתוף קיפראס פטראוסקאס, באתר ארגון יוצאי העיר וילנה והסביבה בישראל A. Pocius. Kipras Petrauskas. Kelias į dainos meno viršūnes. 1985 m. Kaunas Bruveris, J. "Kipras Petrauskas – Operos solistai – Personalijos – Lietuvos nacionalinis operos ir baleto teatras". Opera.lt. אורכב מ-המקור ב-2017-08-10. נבדק ב-6 בספטמבר 2015. {{cite web}}: (עזרה) "M. and K. Petrauskai Lithuanian Music Museum". Muziejai.lt. נבדק ב-6 בספטמבר 2015. {{cite web}}: (עזרה) https://righteous.yadvashem.org Skučaitė, Virginija. "Legendinio tenoro šeimoje vaikai buvo didžiausia vertybė". Kauno.Diena.lt. נבדק ב-6 בספטמבר 2015. {{cite web}}: (עזרה)
צפע ראסל סיאמי

צפע ראסל סיאמי (שם מדעי: Daboia siamensis) הוא מין של נחש ארסי ממשפחת הצפעיים, שהוא קרובו של צפע הודי ובמשך שנים נחשב לתת-מין שלו, אך הוא הופרד למין עצמאי עקב מספר הבדלים, בייחוד בצבע ובמבנה הרצועות. צפע זה מצוי בטבע בדרום-מזרח אסיה (מצוי במיאנמר, קמבודיה, לאוס, תאילנד ובחלק מאיי אינדונזיה), דרום סין (במחוזות גואנגשי וגואנגדונג) ובטאיוואן. ייתכן שמצוי גם בווייטנאם ובסומטרה. הוא דומה מאוד לצפע הודי, אך בעל צבע אפור או אפור-זית ולעיתים כתום, עם רצועות שחורות שמצידיהם ישנם נקודות שחורות שאינם מופיעות אצל צפע הודי. נחש זה מגיע לאורך 1.5 מטר ולעיתים עד 3 מטרים. לרוב הוא יימצא נח מתחת לעשבים או סלעים ללא פעילות. הוא פעיל בעיקר בלילה, אז הוא מחפש מכרסמים, עופות, צפרדעים וטרף דומה. הארס משמש בעיקר להרוג את טרפו, מה שנגרם בקלות רבה לטרף קטן. בדומה לקרובו ההודי זהו צפע קטלני בעל ארס שיכול להרוג בקלות, תוך פגיעה בדם, בכליות ויכול לגרום לאלח דם, דימום נמרץ ונזק למוח וללב. ללא הצלה אדם ימות מהר מאוד מהכשה של צפע ראסל, מאחר שהוא מזריק ארס רב בכל הכשה. בתאילנד חברה בשם "Russell's Viper Antivenin" מייצרת נסיוב נגד ארס בידי הצלב האדום התאילנדי (Thai Red Cross) מנחשי צפע ראסל סיאמים, כדי להציל אנשים שהוכשו מהנחש. מדיה וקבצים בנושא צפע ראסל סיאמי בוויקישיתוף צפע ראסל סיאמי, באתר ITIS (באנגלית) צפע ראסל סיאמי, באתר NCBI (באנגלית) צפע ראסל סיאמי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) צפע ראסל סיאמי, באתר GBIF (באנגלית) צפע ראסל סיאמי באתר הרשימה האדומה של IUCN
דאבויה

דאבויה (שם מדעי: Daboia) הוא סוג של נחשים ממשפחת הצפעיים בעלי ארס קטלני ביותר, החיים בטבע בדרום אסיה ובדרום-מזרח אסיה. סוג זה הוגדר ב-1842 בידי החוקר הבריטי ג'ון אדוארד גריי, אשר הגדיר בו מין בודד - צפע הודי (Daboia russelii). בהמשך הופרד אחד התת-מינים של הצפע למין נפרד - צפע ראסל סיאמי (Daboia siamensis). מיני הסוג בינוניים בגודלם (באורך של 80 עד 150 סנטימטרים ולעיתים עד 3 מטרים) ובעלי רצועות מעוינות שחורות בולטות לאורך הגוף שצבעו כתום-צהוב עד אפור-זית. הם בעלי ראשים גדולים ובלוטות ארס גדולות מאחורי ראשם. אלו נחשים אגרסיביים ביותר היכולים להכות במהירות גבוהה, תוך לחיצה של ארס רב למקום ההכשה. בכל שנה ישנם מאות מקרי מוות בהודו ורחבי אסיה מנחשים אלה, אף שישנו נסיוב שיכול להציל אם ניתן בזמן. צפע הודי (Daboia russelii) צפע ראסל סיאמי (Daboia siamensis) חלק מהחוקרים מקשרים לסוג מינים נוספים כמו צפע מצוי או צפע מדברי (השייך כיום לסוג צפע גדול). מדיה וקבצים בנושא דאבויה בוויקישיתוף דאבויה, באתר ITIS (באנגלית) דאבויה, באתר NCBI (באנגלית) דאבויה, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) דאבויה, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) דאבויה, באתר GBIF (באנגלית)
משולם אליעזר לייפר

הרב משולם אליעזר לייפר (נולד ב-23 בינואר 1979) הוא האדמו"ר הרביעי והנוכחי מחסידות פיטסבורג. נולד בארצות הברית ב-23 בינואר 1979 לרבי מרדכי ישכר בער לייפר, האדמו"ר השלישי מפיטסבורג, ולמרים אביבה. בשנת ה'תשמ"ג עלה לארץ עם הוריו. תחילה התגוררו בקריית יערים. בה'תשמ"ז 1987, עברו לגור באשדוד, שם למד בתלמוד תורה בעלז. בנעוריו למד בישיבות חוג חתם סופר, גאון יעקב, דאראג, ונזר התורה. באב ה'תשנ"ט נישא לבתו של הרב שלמה גשטטנר, מנישואין אילו נולד בנו הבכור, יקותיאל יהודה. לאחר שהתגרש, התחתן שנית עם בתו של רבי ניסן רוזנבוים, האדמו"ר מקרעטשניף-ירושלים. רבי משולם שימש כעורך תורני במכון "יד איתמר" להוצאת ספרי חסידות פיטסבורג, במסגרת זו ערך והוציא לאור את ספרי אביו וסבו, נודע גם כלמדן ובקי גם בספרי המוסר של גדולי ראשי הישיבות הליטאים, וכבעל חוש מוזיקלי. לאורך השנים הקים ארגוני חסד למשפחות הקהילה. בשנת ה'תשע"ב, מינהו אביו לראש ישיבת פיטסבורג, וכן הורה לו למסור שיעורים בפרקי אבות ובאור החיים, לקהל לומדים מגוון מכלל האוכלוסייה. לאחר פטירת אביו בי"ז בתשרי ה'תשפ"א מונה על פי צוואתו, למלא את מקומו כאדמו"ר מפיטסבורג. בנו, יקותיאל יהודה, נשוי לבת האדמו"ר רבי משה יעקב הורוביץ מספינקא מונסי, חתן האדמו"ר רבי שמואל יעקב קאהן מתולדות אברהם יצחק. בנו, הרב זוסיא, נשוי לבת האדמו"ר רבי ישראל קאפף מלעלוב ברנוביץ'. בתו, נשואה ליחזקאל ארנסטר, נכד הרב אליעזר ארנסטר רב קריית מאור חיים צפת. בתו, מאורסת לאהרן, בן הרב יונה זאב ויינברג. מדיה וקבצים בנושא משולם אליעזר לייפר בוויקישיתוף פרופיל לדמותו, בחדרי חרדים מנישואיו הראשונים
עקרון פתיחות/סגירות

בתכנות מונחה-עצמים, עקרון פתיחות/סגירות (באנגלית: Open/Closed Principle ובקיצור OCP) הוא עיקרון בעיצוב תוכנה, הקובע כי על רכיב תוכנה להיות "פתוח" ו"סגור" בכל רגע נתון. כלומר, הרכיב צריך לאפשר את הרחבתו (פתיחות) ובה-בעת לא לאפשר שינויים בו, מלבד דרך ההרחבות (סגירות). אם נרצה להרחיב את הרכיב בפונקציונליות נוספת, נוכל לעשות זאת ללא שום שינוי ברכיב עצמו. שמירה על עיקרון זה מבטיחה פיתוח יעיל הלוקח בחשבון תוספות עתידיות. לדוגמה, על מנת לממש את העיקרון ברמת המחלקה, יש להשתמש בהפשטה (אבסטרקציה) ופולימורפיזם. בניגוד למצב הקלאסי שבו קוד חדש יכול להשתמש בקוד ישן, פולימורפיזם מאפשר גם לקוד ישן להשתמש בקוד חדש, ובאופן כללי יותר פולימורפיזם מאפשר להרחיב את הקוד הישן. המונח "עקרון פתיחות/סגירות" הופיע לראשונה בספרו של ברטרנד מאייר "Object-Oriented Software Construction", משנת 1988. על פי מאייר: מודול תכנה יחשב לפתוח אם הוא עדיין זמין להרחבה. לדוגמה, צריך להיות אפשרי להוסיף שדות למבני הנתונים שהוא מכיל, או אלמנטים חדשים למכלול הפונקציות שהוא מבצע. מודול תכנה יחשב לסגור אם הוא זמין לשימוש על ידי מודולים אחרים, ובהנחה שהמודול קיבל תיאור מוגדר היטב ויציב (באמצעות ממשק נכון והסתרת מידע). בתקופה שבה מאייר כתב את הספר, הוספת שדות או פונקציות לספריית תכנה דרשה בהכרח שינויים בתוכנות שהסתמכו על ספרייה זו. מאייר הציע פתרון לסוגיה זו בהסתמך על הרעיון של ירושה בתכנות מונחה-עצמים. במהלך שנות ה-90, עקרון ה"פתיחות/סגירות" הוגדר מחדש באופן מקובל ביחס לשימוש בממשקים מופשטים, שבהם ניתן לשנות את המימושים וליצור באופן פולימורפי מימושים תחליפיים. בניגוד להגדרה של מאייר, הגדרה זו דוגלת בירושה ממחלקות בסיס מופשטות. ניתן לעשות שימוש חוזר במפרטי ממשק באמצעות ירושה אך לא רצוי לעשות שימוש חוזר במימוש. הממשק הקיים סגור לשינויים והטמעות חדשות חייבות, לכל הפחות, ליישם את הממשק הזה. מאמרו של רוברט סי מרטין מ-1996 "The Open-Closed Principle" היה אחד הכתבים המכריעים שנקטו גישה זו. בשנת 2001 קרייג לרמן קשר את עקרון ה"פתיחות/סגירות" לעיקרון של אליסטר קוקבורן שנקרא Protected Variations, ולדיון של דייוויד פרנס על הסתרת מידע. SOLID (עיצוב מונחה עצמים) Bertrand Meyer, Object oriented software construction, 18. [print.], New York: Prentice-Hall, 1994, Prentice Hall international series in computer science, ISBN 978-0-13-629049-0 kexugit, Patterns in Practice: The Open Closed Principle, learn.microsoft.com, ‏2019-09-10 (באנגלית אמריקאית) Robert C. Martin, The Open-Closed Principle, The C++ Report, 1996 Craig Larman, Protected Variation: The Importance of Being Closed, May–June 2001 ערך זה הוא קצרמר בנושא מדעי המחשב. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
האדמו"ר מפיטסבורג

האם התכוונתם ל... האדמו"ר הראשון - רבי יוסף לייפר האדמו"ר השני - רבי אברהם אבא לייפר האדמו"ר השלישי - רבי מרדכי ישכר בער לייפר, שנפטר במגפת הקורונה בישראל האדמו"ר הרביעי-הנוכחי - רבי משולם אליעזר לייפר
ליאוניד רוגוזוב

ליאוניד איבנוביץ׳ רוגוזוב (ברוסית: Леони́д Ива́нович Ро́гозов;‏ 14 במרץ 1934 – 21 בספטמבר 2000) היה רופא כירורג, שיצא לאנטארקטיקה עם המשלחת הסובייטית השישית (1960–1961). בהיותו איש הרפואה היחיד ובמהלך השהייה בתחנת המחקר הוא פיתח דלקת התוספתן אשר הובילה את רוגוזוב לבצע ניתוח עצמי להסרת התוספתן על מנת להציל את חייו שלו. ליאוניד רוגוזוב נולד במזרח סיביר. אביו נהרג במלחמת העולם השנייה בשנת 1943. בשנת 1953 סיים רוגוזוב את לימודיו בבית ספר תיכון והתקבל להתמחות במכון לרפואת ילדים בסנט פטרסבורג. לאחר שסיים את ההתמחות בשנת 1959 כרופא כללי, החל הכשרה קלינית להתמחות בכירורגיה. בספטמבר 1960, בגיל 26 קטע את הכשרתו, והצטרף כרופא למשלחת הסובייטית השישית באנטארקטיקה. מספטמבר 1960 ועד אוקטובר 1962 שירת רוגוזוב באנטארקטיקה, בתפקידו כרופא היחיד בצוות של שלוש עשרה חוקרים בתחנת נובולזרבסקאיה, שהוקמה בינואר 1961. בבוקר 29 באפריל 1961 חווה רוגוזוב חולשה כללית, בחילות וחום, ומאוחר יותר כאבים בחלק הימני התחתון של בטנו. אף אחד מהטיפולים המקובלים האפשריים לא עזר. עד 30 באפריל מצבו החמיר. "מירני", תחנת המחקר הסובייטית הקרובה ביותר, הייתה יותר מ -1,600 ק"מ מנובולזארבסקאיה. בתחנות המחקר של מדינות אחרות לא היה מטוס זמין ובכל מקרה תנאי סופת שלגים קשים מנעו נחיתת מטוסים. לרוגוזוב לא הייתה ברירה אלא לבצע בעצמו ניתוח. הפעולה החלה בשעה 02:00 שעון מקומי ב -1 במאי בעזרת נהג ומטאורולוג, שסיפק לו כלי ניתוח והחזיקו במראה כדי שרוגוזוב יוכל לצפות באזורים שלא נראים ישירות. רוגוזוב עשה שימוש בתמיסה של 0.5% נובוקאין להרדמה מקומית של דופן הבטן. רוגוזוב ביצע חתך של 10–12 ס"מ בדופן הבטן. על פי הדיווח שלו, נמצא כתם כהה בבסיס התוספתן, ורוגוזוב העריך שהוא יתפוצץ תוך יממה. חולשה כללית ובחילה התפתחו כ30–40 דקות לאחר תחילת הניתוח, כך שהיה צורך שוב ושוב בהפסקות למנוחה לאחר מכן. בסביבות השעה 04:00 הושלם הניתוח. לאחר הניתוח חל שיפור הדרגתי בסימני הדלקת ובמצב הכללי של רוגוזוב. טמפרטורת הגוף חזרה לשגרה לאחר חמישה ימים, והתפרים הוסרו שבעה ימים לאחר הניתוח. רוגוזוב חזר לתפקידו הרגיל לאחר כשבועיים. הניתוח העצמי הצית אז את דמיונו של הציבור הסובייטי. בשנת 1961 הוענק לו עיטור הדגל האדום של העמל. האירוע הביא לשינוי מדיניות, ולאחר מכן נדרשו בדיקות בריאות נרחבות של אנשי צוות במסעות כאלה. באוקטובר 1962 חזר רוגוזוב לסנט פטרסבורג והחל לעבוד על דוקטורט. בספטמבר 1966 פרסם עבודת דוקטורט בשם כריתה של הוושט לטיפול בסרטן הוושט. בהמשך עבד כרופא בבתי חולים שונים בסנט פטרסבורג. בין השנים 1986 ל-2000 שימש כראש מחלקת הכירורגיה של מכון המחקר בסנט פטרסבורג לריאות. רוגוזוב נפטר בשנת 2000, בן 66, בסנט פטרסבורג, מסרטן ריאות. Lentati, Sara (2015-05-05). "The man who cut out his own appendix". BBC News (באנגלית בריטית). נבדק ב-2020-10-06. This American Life podcast episode ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ליאוניד רוגוזוב".
רוז כריסטיאן רפונדה

רוז כריסטיאן רפונדה (בצרפתית: Rose Christiane Raponda; נולדה ב-1964) היא פוליטיקאית גבונזית שכיהנה כראש ממשלת גבון מיולי 2020 עד ינואר 2023. רפונדה היא האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד זה במדינתה. לפני כן כיהנה כראש העיר ליברוויל ולאחר מכן כשרת ההגנה של גבון מפברואר 2019 עד יולי 2020. רפונדה נולדה בליברוויל והיא נמנית עם הקבוצה האתנית מפונגווה (אנ'). רפונדה בעלת תואר בכלכלה ובפיננסים מהמכון לכלכלה ופיננסים הגבונזי. כיהנה כמשנה לסמנכ"ל הדיון וסמנכ"ל הכלכלה בבנק הדיור. בחודש פברואר 2012, היא מתמנה לשרה לתקציב, לחשבונות ציבוריים ולשירות הציבורי בה היא מכהנת עד ינואר 2014. בפברואר 2012 מונתה לתפקיד שרת האוצר והכלכלה. בינואר 2014 נבחרה רפונדה לתפקיד ראש העיר ליברוויל, כשהיא מייצגת את המפלגה הדמוקרטית הגבונזית. היא האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד ראש עיר בגבון מאז שנת 1956. בשנת 2019 היא הפכה בנוסף גם לנשיאת ארגון הערים המאוחדות והממשלות המשותפות באפריקה (אנ'). ב-12 בפברואר 2019 מינה נשיא גבון, עלי בונגו, את רפונדה לשרת ההגנה של גבון, לאחר ניסיון ההפיכה הכושל (אנ'). רפונדה החליפה בתפקיד את אתיין מסארד קבינדה מקאגה, חבר במשפחת בונגו, שכיהן בתפקיד משנת 2016. ב-16 ביולי 2020, מונתה רפונדה לתפקיד ראש ממשלת גבון, לאחר שראש הממשלה הקודם, ז'וליין נקוגה בקאלה, פרש מתפקידו. רפונדה היא האישה הראשונה שמכהנת בתפקיד זה. מינויה מהווה את החלפת הממשל הרביעית שמבצע הנשיא מאז ניסיון ההפיכה הכושל. מינויה של רפונדה התבצע במהלך משברים בריאותיים וכלכליים, על רקע התפרצות נגיף הקורונה וקריסת מחירי הנפט, אחד מהמשאבים העיקריים במדינה. ב-9 בינואר 2023, מונתה רפונדה לסגנית נשיא גבון, והוחלפה בתפקידה כראשת הממשלה על ידי אלין קלוד בילי בי נזה. מדיה וקבצים בנושא רוז כריסטיאן רפונדה בוויקישיתוף Gabon: A woman appointed Prime Minister, a première, באתר northafricapost Rose Christiane Ossouka Raponda Biography: What you need to know about Gabon first female prime minister, BBC NEWS, ‏17-7-2020 "Gabon names vice-president and new prime minister". רויטרס (באנגלית). 2023-01-10. נבדק ב-2023-04-11. ערך זה הוא קצרמר בנושא פוליטיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
תומאס ג'ונס בארקר

תומאס ג'ונס בארקר (באנגלית: Thomas Jones Barker‏; 1815 – 27 במרץ 1882) היה צייר היסטורי ודיוקנאות אנגלי. נולד בבאת', בשנת 1815. הוא היה בנו של הצייר תומאס בארקר ולמד בפריז אצל הוראס ורנה, בשנים 45–1835 הציג הרבה בסלון בפריז ובהמשך באקדמיה המלכותית. ככל הנראה בהשפעתו של ורנה, כמה מציוריו הצבאיים המוקדמים ביותר היו של סצינות ממלחמות נפוליאון, כולל הציור באקדמיה המלכותית שלו משנת 1853 "ולינגטון בסוברורן". בחייו המאוחרים הוא נודע במיוחד כצייר צבאי, ותיעד את מלחמת צרפת-פרוסיה. לא ברור אם הוא היה עד ממקור ראשון למלחמת קרים, אך הוא הציג מספר ציורים המתארים מלחמה זו. אחד הציורים המפורסמים ביותר שלו משנות ה-50 של המאה ה-19 היה "ההצלה של לאקנאו" שהושלם בשנת 1859. התמונה, שהוצגה למלכה ויקטוריה במאי 1860, הכילה דיוקנאות רבים המבוססים על רישומים שצוירו על ידי האמן השוודי אגרון לונדגרן, שנסע להודו בשנת 1858. יצירות משמעותיות אחרות של בארקר כוללות את "כלת המוות" (1840); "מפגש ולינגטון ובליכר" (1851); "ולינגטון חוצה את הפירנאים (1857); "השיבה דרך עמק המוות" (1876); "האלוף ויליאמס וצוותו עוזבים את קארס 28 בנובמבר 1855" (1857); ו"סוסי מלחמה ללא רוכבים לאחר קרב סדאן" (1873). מתופפת איטלקייה הרועה צייד מוצלח מותו של קפטן נולן ההצלה של לאקנאו מדיה וקבצים בנושא תומאס ג'ונס בארקר בוויקישיתוף Stephen L, Lee S (Ed). The Dictionary of National Biography, Vol. 1, 1921-22. Zuck D. Anaesthesia 56, 227-230, 2001. Harrington, Peter, 'The Defence of Kars: Paintings by William Simpson and Thomas Jones Barker', Journal of the Society for Army Historical Research, Vol. LXIX, No. 277, Spring 1991, pp. 22–28.
מוחמד עלי שאה קאג'אר

מוחמד עלי שאה קאג'אר (בפרסית: محمدعلی‌شاه قاجار; 21 ביוני 1872 – 5 באפריל 1925) היה השאה השישי לשושלת הקאג'ארית ומלך על פרס מ-1907 ועד להדחתו לאחר כשנתיים וחצי בידי כוחות רפורמיסטים פרו-חוקה. מוחמד עלי התנגד לחוקת 1906 שהביאה למונרכיה חוקתית אשר אושרה בידי אביו השאה ובעת עלה לשלטון פירק את הפרלמנט ואת החוקה מה שהחל מרידות רבות ברחבי איראן. מוחמד עלי פעל לפירוק ארגון המג'לס וחבריו שהיו תחת תמיכה בריטית ורוסית; שתי מעצמות שנלחמו על השפעתם בפרס. בשנת 1909 מיליציות פרו-חוקתיות התאגדו, התחמשו צעדו ברחבי טהראן והכניעו את השאה. שנה אחר כך, השאה ביטל בשנית את החוקה ולחם במורדים במסגרת המהפכה החוקתית באיראן (אנ') ולבסוף כאשר כבשו המורדים את טהראן בשנית אלו הדיחו את השאה ובנו של מוחמד עלי, אחמד, ירש את הכס הפרסי. מאותה נקודה ועד להפיכה השושלתית של רזא ח'אן, המדינה הפרסית הייתה תחת השפעה כמעט מלאה של הכוחות הקולוניאלים רוסיה ובריטניה, אחמד שאה היה ברוב שלטונו חותמת גומי בשביל המעצמות. מוחמד ברח מאודסה אל סן רמו שם נפטר בשנת 1925. הוא ניסה לחזור לפרס בשנת 1911 ולהשיג את כוחו מחדש בהפיכה אך נכשל. עקב פירוק החוקה, מוחמד עלי זכור עד היום כסמל לדיקטטורה באיראן. Shablovskaia, Alisa (2019). "Treacherous friends or disenchanted masters? Russian diplomacy and Muhammad 'Ali (Shah) Qajar, 1911-1912". British Journal of Middle Eastern Studies מדיה וקבצים בנושא מוחמד עלי שאה קאג'אר בוויקישיתוף
מוזפר א-דין שאה קאג'אר

מוזפר א-דין שאה קאג'אר (בפרסית: مظفرالدین شاه قاجار; 23 במרץ 1853 – 3 בינואר 1907) היה השאה החמישי של פרס (איראן) מתוך השושלת הקאג'ארית, מאז הרצחו של אביו נאסר א-דין שאה בשנת 1896 ועד למותו שלו בשנת 1907. נולד לשלטון אביו נאסר, מוזפר הוכרז בצעירותו כיורש העצר וכאשר הגיע לבגרות הפך למושל של הפרובינציות הצפוניות (אזרבייג'ן האיראנית). יחסיו הרעועים עם אביו הביאו להרחקתו ממעשיות השלטון ומחצר המלוכה וכאשר עלה לכוח לאחר רצח אביו בשנת 1896 לא ידע כיצד לנהל את המדינה. עקב משבר כלכלי קשה בפרס, המדינה הפכה למחויבת לשתי האימפריות הבריטית והרוסית, שתיהן למעשה רצו לכבוש אותה כנהוג בעידן הקולוניאליזם. למען סגירת החובות מופזר נתן לבריטים זכויות מרביות על כל מרכזי הנפט של פרס אשר התגלו בשנת 1901. בשנת 1906 השאה פעל להעביר חוקה חדשה ומודרנית. לאחר כ-40 יום מאז הקמת החוקה החדשה הוא נפטר מהתקף לב. בנו, מוחמד עלי עלה לשלטון ופירק את החוקה, מה שהביא להדחתו לאחר כשנתיים בלבד בשלטון ולהחלשות פרס בשליטתה העצמית אל מול הכוחות הקולוניאלים שרצו כאמור לכבוש אותה. כיום מופזר זכור כרפורמיסט בעל כוונות לקרב את פרס אל המערב אך חסר היכולת להגשים את הרפורמות הללו, מה שכמעט עלה לפרס בעצמאותה. השאה נודע גם באהבתו אל הקולנוע אשר החל להיבנות באירופה ובאמריקה. מדיה וקבצים בנושא מוזפר א-דין שאה קאג'אר בוויקישיתוף מוזפר א-דין שאה קאג'אר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
קובאטבק בורונוב

קובאטבק בורונוב (בקירגיזית: Кубатбек Айылчиевич Боронов, Kubatbek Ayılçiyeviç Boronov; נולד ב-15 בדצמבר 1964) הוא מדינאי קירגיזי, שכיהן כראש ממשלת קירגיזסטן החל מ-17 ביוני עד 10 באוקטובר 2020.[דרושה הבהרה] בין השנים 2011 עד 2018 כיהן כשר למצבי חירום ומאפריל 2018 כיהן כסגן ראשון של ראש הממשלה.ככל הנראה עקב לחץ מהמחאות הקירגיזסטן המתמשכות ב-2020, התפטר בורונוב מתפקידו כראש ממשלה, תוך ציון סגן הפרלמנט מיקטיבק עבדילדייב כיושב ראש הממשלה. ב-9 באוקטובר, הנשיא סורונביי ג'נבקוב קיבל את התפטרותו של בורונוב. מדיה וקבצים בנושא קובאטבק בורונוב בוויקישיתוף קובאטבק בורונוב, ברשת החברתית אינסטגרם ערך זה הוא קצרמר בנושא פוליטיקאים ובנושא קירגיזסטן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בונה סאר

בונה סאר (בצרפתית: Bouna Sarr; נולד ב-31 בינואר 1992 בליון שבצרפת) הוא כדורגלן צרפתי-סנגלי, המשחק בעמדת המגן. סאר שיחק כילד באולימפיק ליון, ובגיל 17 עבר לשחק במץ. תחילה שיחק סאר בקבוצת המילואים, ובעונת 2011/12 ערך תשע הופעות עם הקבוצה בליגת המשנה הצרפתית, ממנה נשרה מץ בסיום העונה לליגה השלישית. החל מעונת 2012/13 הפך סאר לשחקן משמעותי בקבוצה, והעפיל ביחד עמה שתי ליגות ברצף, כשבעונת 2012/13 העפיל עמה מהליגה השלישית לליגה השנייה, ובעונת 2013/14 העפילו סאר ומץ מהליגה השנייה לליגת העל הצרפתית. בעונת 2014/15, ערך סאר את הבכורה שלו בליגת העל הצרפתית במדי מץ, אך לא הצליח לשרוד עמה בליגה, והקבוצה נשרה בחזרה לליגת המשנה כעבור עונה אחת בלבד, על אף יכולת אישית טובה של סאר. לאחר ירידת הליגה עם מץ, הוחתם סאר באולימפיק מרסיי, אף היא מליגת העל הצרפתית, ועד מהרה הפך לשחקן הרכב קבוע. בעונת הבכורה שלו בקבוצה, 2015/16, סיימו סאר ומרסיי במקום ה-13 בליגה, ובעונת 2016/17 סיימו במקום החמישי, שהבטיח להם כרטיס למפעל הליגה האירופית. בעונת 2017/18 רשמו סאר ומרסיי עונה מרשימה אף יותר, כשסיימו במקום הרביעי בליגה, והגיעו עד לגמר הליגה האירופית 2018, בו הפסידו 0–3 לאתלטיקו מדריד; סאר שיחק 90 דקות בגמר זה. סאר ומרסיי סיימו את עונת 2018/19 במקום החמישי בליגה, אך רשמו אכזבה בליגה האירופית, כשסיימו את שלב הבתים עם נקודה אחת בלבד. בעונת 2019/20 סאר ומרסיי סיימו במקום השני בליגה הצרפתית, הגבוה ביותר מאז הגעת סאר לקבוצה. את עונת 2020/21 פתח סאר במרסיי, אך ביום האחרון של חלון ההעברות נמכר לבאיירן מינכן תמורת 10 מיליון אירו. סאר שימש בעיקר שחקן מחליף בעונה זו, בה ערך 8 הופעות בבונדסליגה, וסיים אותה עם זכייה באליפות. סאר היה חלק מבאיירן מינכן עד לתום עונת 2023/24, שבסיומה שוחרר כשתם חוזהו בקבוצה, וערך בכל עונה הופעות בודדות. סאר נולד בצרפת לאב שהיגר מסנגל ואם שהיגרה מגינאה. אי לכך, הוא היה יכול לבחור לשחק בנבחרות הכדורגל של צרפת, סנגל וגינאה. סאר זומן לסגל נבחרת גינאה בדצמבר 2014, אך לא שיחק לבסוף. באפריל 2018 קיבל סאר הצעה מנבחרת סנגל, אך דחה אותה. בספטמבר 2021 החליט סאר לבסוף להיעתר לבקשתו של מאמן נבחרת סנגל אליו סיסה, ולהצטרף למשחקי הקבוצה במוקדמות מונדיאל 2022. סאר ערך את הבכורה שלו בנבחרת סנגל במוקדמות מונדיאל 2022 בניצחון 1–4 על נמיביה באוקטובר 2021. בינואר 2022 זכה סאר עם נבחרתו סנגל בגביע אפריקה לאומות 2021, לאחר ניצחון בבעיטות הכרעה על מצרים, במשחק שהסתיים בתיקו 0-0 בתום 120 דקות. סאר החטיא את הבעיטה שלו, ועל אף זאת סנגל ניצחה וזכתה בטורניר. במרץ 2022 העפיל סאר עם נבחרתו סנגל למונדיאל 2022, לאחר שנבחרתו גברה בפלייאוף המוקדמות על מצרים בבעיטות הכרעה, לאחר שכל נבחרת ניצחה 0–1 במשחק הביתי שלה. עם זאת, סאר נופה מהסגל הסופי למונדיאל עצמו. באיירן מינכן אליפות גרמניה: 2020/2021, 2021/2022, 2022/2023 הסופר קאפ הגרמני: 2022 נבחרת סנגל גביע אפריקה לאומות: 2021 מדיה וקבצים בנושא בונה סאר בוויקישיתוף בונה סאר, ברשת החברתית אקס (טוויטר) בונה סאר, ברשת החברתית אינסטגרם בונה סאר, באתר Transfermarkt בונה סאר, באתר Fussballdaten.de (בגרמנית) בונה סאר, באתר Soccerway בונה סאר, באתר BDFutbol בונה סאר, באתר WorldFootball.net בונה סאר, באתר National Football Teams בונה סאר, באתר FootballDatabase.eu בונה סאר, באתר ESPN בונה סאר חותם בשורות באיירן מינכן
אדוארד בירד

אדוארד בירד (באנגלית: Edward Bird‏; 1772 – 2 בנובמבר 1819) היה צייר ז'אנר אנגלי, שבילה את רוב חייו בעבודה בבריסטול, שם נוצרה סביבו אסכולת בריסטול (אנ'). הוא נהנה מכמה שנים של פופולריות בלונדון, שם קרא תיגר על הדומיננטיות של סר דייוויד וילקי בתחום ציור הז'אנר, לפני שעבר לציור היסטוריה והתמחה בסצינות קרב. בירד נולד בוולברהמפטון, בנו של נגר. הוא לא קיבל הכשרה אמנותית רשמית, אך פיתח את כישוריו באמצעות חניכות באמנות יפנית בציור מגשי תה. בשנת 1794 עבר לבריסטול, שם התחתן עם מרתה דודל ועסק בקריירה במשימות אמנותיות: דיוקנאות, איורי ספרים וציור כנסיות. בבריסטול הפך בירד למרכז של קבוצה בלתי פורמלית שכללה אמנים אחרים כמו אדוארד וילייר ריפיל ונתן קופר ברנוויט, שהתפתחה לאסכולת בריסטול. בתחילה שלטו בקבוצה אמנים חובבים, וחבריו הקרובים של בירד כללו את ג'ון קינג, שהיה גם רופאו של בירד, וג'ורג' קומברלנד. קומברלנד, שעבר לבריסטול בשנת 1807, הפך לסנדק לבנו של בירד. היה לו אוסף אמנות גדול שממנו היה משאיל פריטים לבירד ללמוד. הקבוצה ערכה פגישות רישום בערב ורישומי סיורים למקומות נופיים סביב בריסטול. "נוף עם קוטג'" כנראה צויר באחד מהסיורים הללו. עם זאת, בירד צייר נופים לעיתים רחוקות יחסית ולעיתים קרובות היה מלווה את הסיורים מבלי שהצטרף לשרטוט. ההשפעה הגדולה ביותר של בירד על אמני בריסטול הייתה בסגנון הטבעי ובצבעים הרעננים של ציור הז'אנר שלו, במיוחד במקרה של ריפיל, שעבד איתו בצמוד. בשנת 1814 הציגו שניהם עבודות באקדמיה המלכותית לאמנויות עם אותו נושא. פרנסיס דנבי, שעבר לבריסטול מאירלנד בשנת 1813 והיה אמור לרשת את בירד כמנהיג אסכולת בריסטול, והושפע מסגנון הז'אנר של בירד. בשנת 1809 הציג באקדמיה המלכותית, דיוקן של חייל ותיק. הוא הוצב ליד ציור של וילקי, ומשך תשומת לב, והפופולריות של בירד הלכה וגברה כאשר הנסיך יורש העצר קנה את הציור "מקהלות הכפר" שלו והזמין ציור נוסף. עבודותיו כוללות גם את "שדה צ'בי צ'ייס" ואת "היום שאחרי הקרב", שהוכרז כיצירת המופת שלו. בירד נבחר לעמית של האקדמיה המלכותית בשנת 1812, מונה לצייר ההיסטורי לנסיכה שארלוט בשנת 1813, ונבחר לחבר מן המניין בשנת 1815. לאחר שסבל מבריאות לקויה במשך למעלה מחמש שנים ולא הצליח לצייר בשנה האחרונה לחייו, נפטר בירד ב־2 בנובמבר 1819. הוא נקבר בקתדרלת בריסטול. בשנה שלאחר מכן הוצגה בבריסטול תערוכת רטרוספקטיבה מוצלחת של עבודותיו לרווחת משפחתו. מאוחר יותר הפך בנו ג'ורג' לימאי בצי המלכותי. בתו מרתה הפכה לציירת מים בבריסטול, והבת הצעירה הרייט הייתה לאומנת. חדר המשמר הענשת תלמיד מפריע הכרזת המלך חזרת המקהלה בכנסייה מדיה וקבצים בנושא אדוארד בירד בוויקישיתוף Francis Greenacre, "Bird, Edward (1772–1819)", Oxford Dictionary of National Biography, Oxford University Press, 2004 Richardson, Sarah (1982). Edward Bird (exhibition catalogue). Wolverhampton: Wolverhampton Art Gallery. pp. 11–12. Greenacre, Francis (1973). The Bristol School of Artists: Francis Danby and Painting in Bristol 1810–1840 (exhibition catalogue). Bristol: City Art Gallery, Bristol. pp. 105–107. Eric Adams, Francis Danby: varieties of poetic landscape. -, New Haven: Published for the Paul Mellon Centre for Studies in British Art by Yale University Press, 1973, ISBN 978-0-300-01538-6