laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
נתן ג'ייקובסון

נתן ג'ייקובסון (באנגלית: Nathan Jacobson;‏ 5 באוקטובר 1910 – 5 בדצמבר 1999) היה מתמטיקאי יהודי-אמריקאי, שנודע בעיקר בשל תרומתו המכרעת להתפתחותה של תורת החוגים בשליש האמצעי של המאה ה-20. ג'ייקובסון נולד בוורשה שבפולין (אז חלק מהאימפריה הרוסית) למשפחה יהודית, שהיגרה לארצות הברית ב-1918. הוא סיים את לימודי התואר הראשון באוניברסיטת אלבמה ב-1930, וקיבל את תואר הדוקטור מאוניברסיטת פרינסטון ב-1934. את העבודה, שכותרתה "פולינומים לא קומוטטיביים ואלגברות ציקליות", כתב תחת הנחייתו של ג'וזף ודרברן. בתחילת דרכו עבד בקולג' Bryn Mawr (בשנים 1935-1936), באוניברסיטת שיקגו (1936-1937), באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל (1937-1943) ובאוניברסיטת ג'ונס הופקינס (1943-1947). ב-1947 החל לעבוד באוניברסיטת ייל, שם נשאר עד לפרישתו. ג'ייקובסון היה חבר באקדמיה האמריקאית הלאומית למדעים ובאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. היה נשיא החברה האמריקאית למתמטיקה בשנים 1971–1973, וזכה בפרס לרוי פ. סטיל על מפעל חיים מטעם חברה זו ב-1998. היה גם סגן-נשיא האיחוד המתמטי הבינלאומי בשנים 1972–1974. ג'ייקובסון היה אחד מחוקרי האלגברה המובילים בדורו. עיקר תרומתו לתורת המבנה של חוגים לא קומוטטיביים, שם הכניס לשימוש את רדיקל ג'ייקובסון ואת החוגים הפרימיטיביים שעבורם הוכיח את משפט הצפיפות. לצד אלה עסק בתחומים העיקריים של המחקר האלגברי בזמנו: תורת המבנה של אלגברות ז'ורדן, אלגברות לי, אלגברות פשוטות ואלגברות חילוק. כתב כתריסר ספרי מחקר, והנחה יותר משלושים תלמידי דוקטורט, כמעט כולם בייל. מדיה וקבצים בנושא נתן ג'ייקובסון בוויקישיתוף נתן ג'ייקובסון, ברשת החברתית Goodreads נתן ג'ייקובסון, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה נתן ג'ייקובסון, באתר MacTutor (באנגלית) ריאיון עם ג'ייקובסון ואחרים על תקופת לימודיהם בפרינסטון נתן ג'ייקובסון, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
פצ'ורי

פצ'ורי (רוסית: Печоры, אסטונית: Petseri) היא עיר ברוסיה על גבול אסטוניה הנמצאת בחלקו הצפון-מערבי של מחוז פסקוב, היא משמשת כמרכז נפת פצ'ורסקיי. אוכלוסיית העיר מונה כ-11,195 תושבים (2010). היישוב הוקם בשנת 1473. במאה ה-15 הוקם במקום מנזר רוסי-אורתודוקסי שקיבל שם פסקובו-פצ'ורסקיי. היישוב הוכרז כעיר בשנת 1776. בתקופת האימפריה הרוסית העיר היה חלק מגוברניית פסקוב. משנת 1920 נפת פצ'ורסקיי הייתה שייכת לאסטוניה העצמאית, נשאה שם מחוז פטסרי ופצ'ורי הייתה בירתו. לאחר סיפוחה של אסטוניה לברית המועצות בקיץ 1940 מחוז פטסרי נשאר בתוך הגבולות האדמיניסטרטיביים של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האסטונית. בקיץ 1941 העיר נכבשה על ידי גרמניה הנאצית ועד שחרורה באוגוסט 1944 הייתה כלולה בתחום נציבות הרייך אוסטלנד. בשנת 1944 השלטון הסובייטי שינה את גבולות הרפובליקה האסטונית והעביר את נפת פטסרי האסטונית למחוז פסקוב של הרפובליקה הסובייטית הסוציאל-פדרטיבית של רוסיה. עם הקמת מעברי הגבול היבשתיים בין רוסיה לאסטוניה אחרי התפרקות ברית המועצות בשנת 1991 נפת פצ'ורסקיי הוכרזה כאזור ספר והוטל איסור על כניסת התיירים לתחומה. האיסור הוסר בשנת 2007. כאשר העיר הייתה חלק של אסטוניה האוכלוסייה האסטונית גדלה בהדרגה והגיעה למעל 50% מכלל אוכלוסיית העיר. עם מעבר העיר למחוז פסקוב אוכלוסייה אסטונית עברה לתחומי אסטוניה ועתה בעיר מתגוררים רק כ-150 אסטונים. מחוז פסקוב היסטוריה של אסטוניה מדיה וקבצים בנושא פצ'ורי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פצ'ורי (ברוסית) Unofficial website of Pechory and Pechorsky District (ברוסית) ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים ברוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פצ'ורסקי (נפה)

נפת פצ'ורסקי (רוסית: Печорский район) היא יחידה מנהלית טריטוריאלית ברוסיה על גבול אסטוניה הנמצאת בחלקו הצפון-מערבי של מחוז פסקוב. מרכז הנפה היא פצ'ורי. אוכלוסיית נפת פצ'ורסקי מונה כ-25,300 תושבים (2005), שטח הנפה — 1,251 קמ"ר. נפת פצ'ורסקי היא חלק מארץ הסטו (באסטונית Setumaa), האזור שבו מתגוררים בני מיעוט הסטו. בשנת 1920 הועברה נפת פצ'ורסקי מרוסיה לאסטוניה העצמאית לפי חוזה טרטו. השם הרשמי של הנפה שונה ל"מחוז פטסרי" (השתמשו גם בשם "פטסרימאה" (באסטונית Petserimaa)). לאחר סיפוחה של אסטוניה לברית המועצות בקיץ 1940 הנפה נשארה בתוך הגבולות האדמיניסטרטיביים של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האסטונית. בקיץ 1941 האזור נכבש על ידי גרמניה הנאצית ועד שחרורו ב-1944 היה כלול בתחום נציבות הרייך אוסטלנד. בשנת 1945 העביר השלטון במוסקבה את נפת פטסרי האסטונית למחוז פסקוב של הרפובליקה הסובייטית הסוציאל-פדרטיבית של רוסיה. עם הקמת מעברי הגבול היבשתיים בין רוסיה לאסטוניה אחרי התפרקות ברית המועצות בשנת 1991 נפת פצ'ורסקי הוכרזה כאזור ספר והוטל איסור על כניסת תיירים לתחומה. האיסור הוסר בשנת 2007. ארץ הסטו פצ'ורי מחוז פסקוב היסטוריה של אסטוניה מדיה וקבצים בנושא פצ'ורסקי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פצ'ורסקי (ברוסית) מידע אודות נפת פצ'ורסקי באתר הרשמי של מחוז פסקוב (ברוסית)
פיודור אפרקסין

פיודור אפרקסין (ברוסית: Фёдор Матвеевич Апраксин;‏ 27 באוקטובר 1661 – 10 בנובמבר 1728) היה אציל רוסי, בין המפקדים הבולטים בצי הרוסי בתקופת פיוטר הגדול. מוצאה של משפחת אפרקסין הוא טטרי. בשנת 1371 עזבה המשפחה את אורדת הזהב והתיישבה באזור ריאזן. האחים אפרקסין החלו להתקדם בחצר הצאר פיודור השלישי לאחר שאחותם נישאה לו בשנת 1681. פיודור אפרקסין שירת בסביבת פיוטר הגדול עוד כשהיה פיוטר ילד, מה שהוביל לידידות אשר נמשכה לאורך כל חייהם. בשנת 1692 נשלח פיודור אפרקסין לשמש כמושל העיר ארכנגלסק, שהייתה באותה תקופה עיר הנמל הראשית של רוסיה הצארית. אפרקסין יזם את בניית אחת מספינות המסחר הראשונות של רוסיה ואת הפעלתה לצורך סחר בינלאומי. בשנת 1696 הועבר אפרקסין לסביבת וורונז' לפיקוח על בניית האוניות הראשונות של הצי הרוסי. בשנת 1696 השתתף הצי בפיקודו במצור על אזוב, ובסיום המערכה התמנה אפרקסין למושל האזור. גם לאחר תחילת המלחמה הצפונית הגדולה המשיך אפרקסין בבניית מבצרים בדרום רוסיה, ובמיוחד בפיתוח העיר טגנרוג. לאחר דיכוי המרד באסטרחן הועבר אפרקסין למוסקבה. בשנת 1707 התמנה לראש הימיה הרוסית. בשנת 1708 התמנה למושל אינגריה והיה אחראי על הגנת מרחב סנקט פטרבורג מפלישות שוודיות. בשנת 1710 קיבל תואר רוזן. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1710–1711) שימש אפרקסין מפקד הצי בים השחור, חזר לחזית הצפונית והשתתף בכיבוש ויבורג והלסינקי, והתמנה למושל החבלים הכבושים של אסטוניה, אינגריה וקרליה. היה מפקד הצי בקרב גנגוט. בשנים 1710-1720 פיקד על פעולות הצי בים הבלטי ובנחיתות של החיילים על החוף השוודי. פעילות זו הייתה מוצלחת ובסופו של דבר הביאה לחתימת הסכם נישטאד שסיים את המלחמה. על פעילות זו הוא קודם לדרגת גנרל-אדמירל (מקבילה לפילדמרשל) והוענק לו עיטור אנדריי הקדוש - העיטור הגבוה ביותר של האימפריה הרוסית. בשנת 1715 התגלו אי-סדרים ואף מעשי שחיתות בניהול משרד הצי. לאחר חקירה, נדרש פיודור אפרקסין לשלם קנס כספי. עקב האשמת אחיו הבכור בתמיכה בנסיך אלכסיי, נדרש פיודור להפגין בנושא זה נאמנות לפיוטר הגדול תוך השתתפות בחקירת הנסיך. היה מפקד הצי הרוסי במהלך מלחמת רוסיה–פרס (1722–1723). בשנת 1725, לאחר מותו של פיוטר הגדול, התקרב עוד יותר לשלטון ובשנת 1726 התמנה לחבר במועצה הסודית העליונה. פיודור אפרקסין מת בשנת 1728 ונטמן במנזר במוסקבה. קברו השתמר עד להריסתו על ידי השלטונות בשנות ה-30 של המאה ה-20. מדיה וקבצים בנושא פיודור אפרקסין בוויקישיתוף
השריר פושט שורש היד החישורי הקצר

השריר פושט שורש היד החישורי הקצר (TA: Musculus extensor carpi radialis brevis, בראשי תיבות: ECRB) הוא אחד השרירים השטחיים בחלק האחורי של האמה. כיווץ השריר מביא לתנועת פשיטה של שורש כף היד ולהטיה שלה לכיוון חישורי. בזמן כיפוף של אצבעות כף היד, פועל פושט היד החישורי הקצר יחד עם השריר פושט שורש היד החישורי הארוך לייצוב של שורש כף היד. תחילתו של השריר פושט שורש היד החישורי הקצר בעילית העלי הצידית של עצם הזרוע שבמרפק. הרקמה הסיבית המחוברת לעילית העלי משותפת למספר שרירים פושטים נוספים ומכונה הגיד המשותף של הפושטים (באנגלית: common extensor tendon). חלקו המרוחק של השריר נאחז בבסיס עצם המסרק השלישית שבכף היד. השריר פושט שורש היד החישורי הקצר מעוצבב על ידי שורשי העצב הצוואריים השביעי והשמיני (C7,C8) דרך עצב החישור. מרפק טניס כיסת גנגליון מדיה וקבצים בנושא השריר פושט שורש היד החישורי הקצר בוויקישיתוף
מלקולם טון

מלקולם טון (באנגלית: Malcolm Toon;‏ 4 ביולי 1916 - 12 בפברואר 2009) היה דיפלומט אמריקאי. הוא סיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת טאפטס בשנת 1937. בשנת 1938 סיים לימודי תואר שני במשפטים ודיפלומטיה. שירת בצי האמריקאי במלחמת העולם השנייה כמפקד ספינת סיור בדרום האוקיינוס השקט. בשנת 1946 החל עבודתו במחלקת המדינה של ארצות הברית. הוא שימש כראש האגף ליחסים סובייטיים במחלקת המדינה בטרם מונה לשגריר ארצות הברית בצ'כוסלובקיה (1969-1971). בין השנים 1971-1975 היה שגריר ביוגוסלביה, בין השנים 1975-1976 היה שגריר ארצות הברית בישראל, 1976-1979 שגריר בברית המועצות. הוא השתתף בשיחות סאל"ט-2 בין השנים 1977-1979 ובשיחות הפיסגה האמריקאית-סובייטית בווינה בשנת 1979. בשנות ה-90 היה טון יושב ראש משותף למשלחת האמריקאית-רוסית בנושא שבויים ונעדרים לצידו של הגנרל הרוסי דימיטרי וולקוגנוב. מדיה וקבצים בנושא מלקולם טון בוויקישיתוף מידע על תפקידיו הדיפלומטיים של טון באתר מחלקת המדינה האמריקאית אמיר אורן, מברקים של שגריר ארצות הברית בישראל בשנות ה-70 מגלים שמה שהיה הוא שיהיה, באתר הארץ, 10 באפריל 2010 תמליל שיחה של נשיא ארצות הברית ג'רלד פורד עם מלקולם טון מיד לאחר מינויו לתפקיד שגריר בישראל(הקישור אינו פעיל), כולל פרטי רקע על טון מאת קיסינג'ר, 10 ביוני 1975 Interview with Malcolm Toon, The Foreign Affairs Oral History Collection of the Association for Diplomatic Studies and Training מלקולם טון, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
אלגוריה על השפעת הממשל הטוב והרע

"אלגוריה על השפעת הממשל הטוב והרע" הוא שמה של סדרת פרסקאות מאת הצייר האיטלקי, בן תקופת הרנסאנס אמברוג'יו לורנצטי (Ambrogio Lorenzetti). הפרסקות, המכסים שלושה קירות ב"פאלאצו פובליקו" (Palazzo Pubblico) בעיר סיינה צוירו בין השנים 1337–1340. הם מהווים אחת מיצירות האמנות החילוניות החשובות ביותר של תקופת הפרוטו-רנסאנס באיטליה. חשיבות נוספת היא בהצגה של אחד מתיאורי הנוף הריאליסטים הראשונים של עיר רנסאנסית ושל האזור הכפרי שבצידה. הפרסקאות מצוירים על קירות "היכל התשעה" ("Sala dei Nove") הידוע גם כ"היכל השלום" ("Sala della Pace"), חלל ששימש כמקום הפגישות והכינוסים של שליטי העיר סיינה, שהם אלו שהזמינו את הפרסקו. משמעותה של אלגוריה בציור מובעת בעימות בין הממשל הרע לבין הממשל החילוני הנאור, המתוארים על גבי שני קירות מנוגדים. "הממשל הטוב" מתואר כהיכל משפט ובמרכזו דמות של גבר השופט את האנשים לחסד ולשבט. התיאור מאזכר את תיאור יום הדין האחרון באמנות הנוצרית. לצידו של השופט, היושב על גבי ספסל יושבות האנשות של מידות טובות כגון שלום, המתוארת כאישה בלונדינית הלבושה בגד לבן. לצד תיאור המשפט מופיעה האנשה נוספת של מידת הצדק, בדמותה של אישה היושבת על כס. מעליה מופיע דמות מרחפת המהווה האנשה של מידת החוכמה. דמותה של "צדק" מאזכרת את האיקונוגרפיה של דמות מריה "מלכת השמיים", שהוא אחד מן התארים של מרים, אם ישו. דמות זו שימשה כפטרוניתה של העיר סיינה. ה"ממשל הרע" מתואר באופן הפוך לממשל הטוב. במרכז תיאור השליט כדמות שטנית בעלת קרניים. הפרסקו מציין כי שליט זה הוא "טירן", כלומר שליט עריץ. הדמות עטויה גלימה מוזהבת ומחזיקה בידה גביע מוזהב. מתחתיה מצוירות 6 מידות רעות: אכזריות, רמאות, זיוף ורוגז, חוסר הרמוניה ורשעות. לרגליה מתוארת עז, המסמלת תאוה. "האלגוריה על השפעת הממשל הטוב על העיר והכפר" (פרט המציג את תיאור הכפר) "האלגוריה על השפעת הממשל הטוב על העיר והכפר" (פרט המציג את תיאור העיר) "האלגוריה על השפעת הממשל הטוב על העיר והכפר" (פרט המציג את השליט הטוב) "אלגוריה על השפעת הממשל הרע על העיר והכפר" (פרט המציג את השליט הרע) "אלגוריה על השפעת הממשל הרע על העיר והכפר" (פרט מתוך תיאור הכפר) מדיה וקבצים בנושא אלגוריה על השפעת הממשל הטוב והרע בוויקישיתוף
שגם ומגרעת

שגם ומגרעת היא שיטת חיבור של חלקי מבנים אשר נמצאת בשימוש מזה אלפי שנים. יתרונה הבולט של השיטה הוא הפשטות התפעולית והחוזק המבני שהיא יוצרת. עדויות ארכאולוגיות לקיום השיטה לצורך חיבור בין רכיבים נמצאו ברחבי העולם ובאתרים של תרבויות שונות ומרוחקות זו מזו. ראשית השימוש בשיטת החיבור בין רכיבים שונים באמצעות שגם ומגרעת בוצעה על ידי אומני העץ והאבן לצורך בניית מכשירים וכלי עבודה, ובמשך הזמן החלו לעשות בה שימוש גם בבניית השלדים של מבני מגורים תוך ניצול יתרונות החוזק והפשטות שלה. שם נוסף לשיטה זו: סין וגרז. בצורתה הפשוטה ביותר, החיבור בין שני חלקים מתבצע באמצעות יצירת מגרעת כגון חור או חריץ בחלק אחד, ויצירת שגם כגון בליטה בחלק השני וחיבורם זה לזה. לאחר יצירת החיבור ניתן לבצע "נעילה" שלו באמצעות החדרת רכיב נוסף, אנכי, למרכז השגם אשר ימנע את תנועה בכיוון ההפוך, כגון בורג או מסמר. דרך נוספת "לייצר" נעילה של הרכיבים המחוברים היא באמצעות יצירת לחץ של השגם על הדפנות הפנימיים של המגרעת באמצעות טריזים משולשים הננעצים בראשו בשלב החיבור במקרה של מגרעת הסגורה בחלקה האחורי או לאחר החיבור כאשר המגרעת היא פתוחה בחלקה האחורי. גם כיום בבנייה המודרנית בבטון ופלדה, נעשה שימוש בעיקרון השגם והמגרעת לצורך חיבור בין רכיבים טרומיים של מבנים. כך למשל בבנית גשר, הקורות האופקיות מיוצרות במפעל ומובאות לאתר הבנייה מוכנות להרכבה וחיבור מיידי על העמודים, כאשר המגרעות והשגמים מותאמים כבר בשלב התכנון מראש. במקרים רבים גם רכיבי הנעילה בין שני החלקים נוצקים מראש לתוכם בצורת "קוצים" וכל שנותר לבצע באתר הבנייה הוא לתאם ולבקר את החיבור. שימוש בשיטת שגם ומגרעת נעשה גם לצורכי תמסורת של תנועה סיבובית. כך למשל ציר ההינע המחובר לגלגלי רכב או לתיבת ההילוכים בנוי בצורה זו. באופן רחב יותר, כל צורת התמסורת באמצעות גלגלי שיניים היא למעשה פיתוח של עיקרון זה. מדיה וקבצים בנושא שגם ומגרעת בוויקישיתוף
השריר פושט שורש היד החישורי הארוך

השריר פושט שורש היד החישורי הארוך (TA: Musculus extensor carpi radialis longus. מוכר גם בראשי התיבות ECRL) הוא אחד מהשרירים השטחיים בחלקה האחורי של האמה. כיווץ השריר מביא לתנועת פשיטה של שורש כף היד ולהטיה שלה לכיוון חישורי. בזמן כיפוף של אצבעות כף היד, פועל פושט היד החישורי הארוך יחד עם השריר פושט שורש היד החישורי הקצר לייצוב של שורש כף היד. תחילתו של השריר פושט שורש היד החישורי הארוך בקו הרום-עלי הצידי (Crista supraepicondylaris lateralis; Crista supracondylaris lateralis) של עצם הזרוע שבמרפק, מעט מעל לעילית העלי. חלק מסיביו של השריר משולבים בסיביו של שריר הזרוע והחישור המתחיל בקרבה רבה לפושט שורש היד החישורי הארוך. חלקו המרוחק של השריר נאחז בבסיס עצם המסרק השנייה שבכף היד. השריר פושט שורש היד החישורי הארוך מעוצבב על ידי שורשי העצב הצוואריים השישי והשביעי (C6,C7) דרך עצב החישור. מדיה וקבצים בנושא השריר פושט שורש היד החישורי הארוך בוויקישיתוף
נערה עם עגיל פנינה (ספר)

נערה עם עגיל פנינה (באנגלית: Girl with a Pearl Earring) הוא רומן היסטורי מאת טרייסי שבלייה אשר יצא לאור בשנת 1999. הרומן, המתאר את חייה של נערה ששמה גריט, עוסק ברובו ביצירה "נערה עם עגיל פנינה" של הצייר יאן ורמיר. הספר תורגם מאנגלית לעברית בשנת 2002 בידי ליטל ידין ויצא לאור בהוצאת כנרת. בשנת 2003 יצא הסרט "נערה עם עגיל פנינה" אשר מבוסס על הספר, בכיכובם של סקרלט ג'והנסון וקולין פירת'. הספר מספר על נערה ושמה גריט שחיה בעיר דלפט של המאה ה-17. בעקבות מצוקות כלכליות במשפחתה היא עוברת לעבוד אצל הצייר הנודע ורמיר. בביתו של הצייר היא מכבסת, מבשלת, מטפלת בילדים ועוזרת בעבודות הבית. לאחר מכן היא מקבלת תפקיד חשוב - לנקות את הסטודיו של ורמיר - שדורש הקפדה רבה. היחסים בינה ובין הצייר מתפתחים, מה שמביא אותה, בסופו של הסיפור, להתייצב מול החלטות הרות גורל. נערה עם עגיל פנינה, באתר OCLC (באנגלית) ורד לי, החיים שמאחורי המבט, באתר הארץ, 21 בינואר 2002 מירי פז, ‏נפגשים ליד הקבר, באתר גלובס, 24 באוקטובר 2002 נסים דיין, ‏לא פחות מהפנטת מהמונה ליזה, באתר גלובס, 29 בינואר 2004 אורי קליין, מבט מתגרה ומרוחק, באתר הארץ, 4 בפברואר 2004 ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מלחמת רוסיה–פרס (1722–1723)

מלחמת רוסיה–פרס (1722-‎1723) הייתה מלחמה בין האימפריה הרוסית לבין האימפריה הפרסית שהסתיימה בניצחון של הרוסים והעברת שטחים לשליטתם. לאחר סיום מלחמת הצפון הגדולה פיוטר הגדול החליט על פלישה לחוף המערבי של הים הכספי במטרה להשתלט על נתיב סחר חשוב. שליטת האימפריה הרוסית על נתיב העברת סחורות מהודו לאירופה הייתה צריכה להעביר כספים רבים לאוצר הרוסי. הסיבה הפורמלית לתחילת הלחימה היו טענות הרוסים שמורדים מקומיים מפריעים למעבר סחורות תקין של הסוחרים הרוסים באזור ואף פולשים לתחומי רוסיה. פיוטר הגדול הודיע לפרסים שהוא מעביר כוחות להרגעת הרוחות במטרה לעזור להם בדיכוי המורדים. התוכנית הייתה לצאת מאזור אסטרחן ולהתקדם לאורך החוף. במטרה לכבוש את דרבנט ובאקו, להקים מבצרים באזור, לפנות לטביליסי ולעזור לגאורגיה במאבק נגד האימפריה העות'מאנית. מאזור טביליסי הכוחות היו מתוכננים לחזור לתחומי רוסיה. ערי קאזאן ואסטרחן היו מרכזי התארגנות הכוחות. ב-15 ביוני 1722 פיוטר הגדול הגיע לאסטרחן. הוחלט על העברת כ-22 אלף חיילים דרך הים וכ-7 אלף פרשים דרך היבשה. ב-18 ביולי 1722 הצי בפיקודו של פיודור אפרקסין יצא מאסטרחן. ב-27 ביולי הכוחות נחתו על חוף הים ותוך מספר ימים הגיעו למקום כוחות הפרשים שהתקדמו דרך היבשה. ב-19 באוגוסט הרוסים ניצחו בקרב ליד דרבנט וב-23 באוגוסט העיר נכבשה. עקב סערה גדולה שהייתה בים רוב אוניות אספקה טבעו. פיוטר הגדול החליט להפסיק את ההתקדמות דרומה, השאיר בעיר דרבנט חייל מצב וחזר עם הכוח העיקרי לאסטרחן. בנובמבר 1722 הרוסים הצליחו לנחות בחוף הדרומי של הים הכספי ולכבוש את העיר רשת. בשנת 1723 הכוח הרוסי שיצאה ללחימה היה קטן באופן משמעותי וללא השתתפותו של פיוטר הגדול עצמו. לקראת 6 ביולי 1723 הצי, באמצעות שייטת הים הכספי שאך נוסדה וכוחות יבשה אחרים הגיעו לקרבת אזור באקו. לאחר קרבות בקרבת העיר וירי מהים נכנסו הרוסים ב-26 ביולי 1723 לעיר. לאור הצלחותיהם של הרוסים בחוף המערבי של הים הכספי, האימפריה העות'מאנית החליטה לפלוש לקווקז מכיוון מזרח. לאור המצב, החלו שיחות שלום וב-12 בספטמבר 1723 בסנקט פטרבורג נחתם הסכם שלום. בהתאם להסכם זה הערים דרבנט, באקו, רשט וסביבתם עברו לרוסים. ב-1724 נחתם הסכם עם האימפריה העות'מאנית לפיו הטורקים הכירו בשינויי גבול של הרוסים והרוסים הכירו באינטרסים הטורקים במערב קווקז. בהתאם להסכמים שנחתמו בשנים 1732 ו-1735 הרוסים החזירו לפרסים את כל השטחים. זאת במטרה להבטיח גבול שקט לקראת המלחמות הגדולות עם האימפריה העות'מאנית. מדיה וקבצים בנושא מלחמת רוסיה–פרס בוויקישיתוף
קנת קיטינג

קנת קיטינג (באנגלית: Kenneth Barnard Keating;‏ 18 במאי 1900 - 5 במאי 1975) היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית המייצג את מחוז הבחירה ה-40 של ניו יורק ובהמשך היה חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ניו יורק. בשלהי הקריירה שלו שימש כשופט בבית המשפט לערעורים של ניו יורק וכן כדיפלומט בתפקיד שגריר ארצות הברית בישראל ובהודו. קיטינג סיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת רוצ'סטר בשנת 1919 ולימודי משפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת הרווארד בשנת 1923. מיד לאחר שהוסמך כעורך דין, הוא החל עובד בעיר רוצ'סטר במדינת ניו יורק. בעת מלחמת העולם הראשונה הוא שירת כסמל בצבא ארצות הברית ובתקופת מלחמת העולם השנייה שירת כקצין וטיפס בסולם הדרגות עד שהתמנה לבריגדיר גנרל בשנת 1948. עם שובו לארצות הברית המשיך לעבוד כעורך דין. הוא נבחר מטעם המפלגה הרפובליקנית לחבר בית הנבחרים של ארצות הברית החל מ-3 בינואר 1947 ועד ל-3 בינואר 1959. בשנת 1958 זכה במושב בסנאט האמריקאי והחל בתפקידו כסנטור החל ב-3 בינואר 1959, משרה בה החזיק עד ל-3 בינואר 1965. בבחירות שנערכו לסנאט בשנת 1964 הפסיד לחבר המפלגה הדמוקרטית רוברט קנדי. בשנת 1965 קיטינג נבחר לשופט בבית המשפט לערעורים של מדינת ניו יורק, אולם התפטר מתפקידו בשנת 1969, כדי להתמנות לשגריר ארצות הברית בהודו, תפקיד אותו מילא עד לשנת 1972. בשנה זו התפטר כדי לקדם את בחירתו מחדש של הנשיא ריצ'רד ניקסון . בחודש אוגוסט 1973 מונה קיטינג על ידי ניקסון לשגריר ארצות הברית בישראל, תפקיד בו שימש עד לפטירתו בשנת 1975. קיטינג היה שגריר ארצות הברית בישראל בעת מלחמת יום כיפור, תקופה מכרעת ביחסי ארצות הברית–ישראל, אולם עקב מצבו הבריאותי הוא מילא תפקיד משני ביחסים אלה, ובעיקר הנטל נשאו סגנו ושאר בכירי שגרירות ארצות הברית בישראל. מדיה וקבצים בנושא קנת קיטינג בוויקישיתוף קיטינג באתר ההיסטוריה של מחלקת המדינה האמריקאית קנת קיטינג, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית) קנת קיטינג, באתר "Find a Grave" (באנגלית) אמיר אורן, דג ושמו בגין , באתר הארץ, 10 באפריל 2008
סקסטוס יוליוס פרונטינוס

סקסטוס יוליוס פרונטינוס (לטינית: Sextus Iulius Frontinus;‏ 40 לספירה לערך – 104 לספירה) היה איש צבא, מדינאי, מהנדס אזרחי וסופר רומי. הוא נולד בגאליה נרבוננסיס ופעל בשירות המדינה תחת חמישה קיסרים רומים: אספסיאנוס (79-69), טיטוס (81-79), דומיטיאנוס (96-81), נרווה (98-96) וטריינוס (117-98). פרונטינוס החל את פעילותו בצבא. בשנת 70 נבחר לפרייטור אורבנוס, ובתפקיד זה פתח את ישיבת הסנט הראשונה (כי הקונסולים של אותה שנה לא היו ברומא באחד בינואר). נבחר לקונסול בפעם הראשונה ב-73, ובאותה השנה הוטל עליו לנהל ניהול צבאי ואזרחי את הפרובינקיה של בריטניה. שימש קונסול גם בשנים 98 ו-100 יחד עם הקיסר טריינוס. בשנים 77-73 לספירה היה נציב בריטניה ופיקד בה על ארבעה לגיונות וחיל עזר. בתפקיד זה הכניע את הסילורים בווילס. ייתכן שליווה את הקיסר דומיטיאנוס בשנת 82-83 במסעותיו הצבאיים בגרמניה. הוא שימש פרוקונסול (פקיד גבוה של המנהל האזרחי בפרובינקיות) באסיה בשנת 86. בשנת 97 מונה פרונטינוס על ידי הקיסר נרווה להיות נציב המים (curator aquarum) של רומא. לכאורה ירידה בתפקיד (פיקוד על מאות אחדות של עובדים, לאחר פיקוד על עשרות אלפי חיילים בבריטניה), אך ודאי בהתאם להערכה הגדולה שהעריכו הרומאים את אספקת המים שלהם. הוא כתב חיבור תאורטי על מדע הצבא, שאבד. חיבורו ששרד על עניינים צבאיים, ה"סטראטגמאטה", הוא אוסף דוגמאות של תכסיסים צבאיים מההיסטוריה היוונית והרומאית, לשימושם של גנרלים. הוא מתבסס על ניסיונו שלו כגנרל בגרמניה תחת דומיטיאנוס, אולם נקודות הדמיון בין האנקדוטות אותן הוא מספר לבין גרסאות מאת סופרים רומיים אחרים, כמו ולריוס מקסימוס וליוויוס, מצביעות על כך שהוא התבסס בעיקר על מקורות ספרותיים. הוא גם כתב בין היתר על תורת המדידה. חשיבות רבה ביותר יש לספרו "על אודות אמות המים של רומא" (אנ') (De aquis urbis Romae). הספר הוא מקור חשוב לידיעותינו על בנייה ותחזוקה של אמות מים בכלל ואמות המים של רומא (שנבנו עד ימיו) בפרט. יש בו פרטים על חוקי המים, על גנבת מים, ועל המינהל הרומי. סקסטוס יוליוס פרונטינוס. "שני ספרים על אמות המים של רומא". תרגמה לעברית לאה דיסגני. בתוך: ד' עמית, יזהר הירשפלד ויוסף פטריך (עורכים), אמות המים הקדומות בארץ-ישראל. ירושלים, יד בן-צבי, 1989. עמ' 45-33. (תרגום חלקי. חסרים סעיפים: 22, 34-24, 63-37, 73-65, 86-78, 102). פרונטינוס. תחבולות מלחמה. תרגמה מרומית והוסיפה מבוא ופירוש: דבורה גילולה. ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשע"ד. מדיה וקבצים בנושא סקסטוס יוליוס פרונטינוס בוויקישיתוף פרונטינוס: האיש וחיבוריו (באנגלית) The Aqueducts of Rome סקסטוס יוליוס פרונטינוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כתבי סקסטוס יוליוס פרונטינוס בפרויקט גוטנברג (באנגלית) סקסטוס יוליוס פרונטינוס (35 בערך-103 או 104), דף שער בספרייה הלאומית מנחם שטרן - Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Jerusalem, 1976, Vol. I, LXXXI. Frontinus, p. 509 ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ג'יימס פיץ ג'יימס, הדוכס הראשון מברוויק

ג'יימס פיץ ג'יימס, הדוכס הראשון מברוויק (באנגלית: James FitzJames, 1st Duke of Berwick‏; 21 באוגוסט 1670 - 12 ביוני 1734) היה איש צבא צרפתי, בנם הלא חוקי של המלך ג'יימס השני וארבלה צ'רצ'יל, בתו של וינסטון צ'רצ'יל ואחותו הגדולה של הדוכס הראשון ממרלבורו. פיץ ג'יימס (תרגום מילולי - ממזרו של ג'יימס) נולד בקומונת מולן שבצרפת לפני עליית אביו לשלטון, גדל כקתולי והתחנך במספר בתי ספר. הוא החל לשרת את קרל החמישי, דוכס לורן, ונטל חלק במצור על בודה. ב-1687 העניק לו אביו שלושה תארים: דוכס ברוויק, רוזן טינמות' וברון בוסוורת'. לאחר מכן חזר פיץ ג'יימס להונגריה והשתתף בקרב מוהאץ' השני. ברוויק חזר לאנגליה ומונה למושל פורטסמות'. המלך ג'יימס העניק לו תואר אביר במסדר הבירית, אך בעקבות פלישת ויליאם מאוראנז' והמהפכה המהוללת הדבר לא בוצע באופן רשמי. בשנה שלאחר מכן הודח ג'יימס מכסאו וברוויק גלה עמו, ונטל חלק במלחמה הוויליאמית באירלנד, שהייתה חלק ממלחמת תשע השנים, כולל בקרב בוין. לאחר גלותו הסופית של אביו החל פיץ ג'יימס לשרת בצבא הצרפתי. הוא נלחם בקרב סטינקרק וקרב לאנדן, בו נלקח כשבוי ושוחרר תמורת דוכס אורמונד. לאור תמיכתו באביו ושירותו בצבא צרפת במאבקים מול אנגליה, הוחלט ב-1695 לנדותו ולבטל את כל תוארי האצולה הבריטיים שלו. באותה שנה נישא לאונורה דה ברג (או דה בורגו), בתו של ויליאם ברק, הרוזן השביעי מקלאנריקייד ואלמנתו של הרוזן הראשון מלוקאן שמת ב-1693. מנישואין אלה נולד בן יחיד. ב-1700 נישא לאן באלקלי, אשתו השנייה. מנישואין אלה נולדו חמישה בנים וחמש בנות. כחייל, זכה ברוויק להערכה על האומץ, היכולות והיושר שלו. הוא שירת בהצטיינות במלחמת הירושה הספרדית, וכהוקרה הפך לנתין צרפתי וקיבל דרגת מרשל של צרפת לאחר המערכה נגד ניס ב-1706. ב-25 באפריל 1707 הוא זכה בניצחון מוחלט באלמנסה. לאחר אלמנסה העניק לו לואי ה-14 את תואר דוכס פיץ-ג'יימס, ופליפה החמישי מספרד העניק לו את תואר דוכס ליריה וקסריקס ולוטננט של אראגון. האירוע המשמעותי האחרון של ברוויק במלחמה היה הפסקת המצור וההסתערות על ברצלונה ב-11 בספטמבר 1714. זמן קצר לאחר מכן מונה ברוויק למושל הצבאי של פרובינציית גיין (Guienne, כיום אקיטן), ובתקופה ששהה שם התיידד עם מונטסקייה. ב-1718 נכנס לספרד פעם נוספת עם צבא, הפעם כדי להילחם נגד פליפה החמישי במלחמת הברית המרובעת. לאחר המערכת הזו היו שנים אחדות של שלום, וזימונו הבא של ברוויק לשירות צבאי היה ב-1733. באותה שנה הוא נבחר להוביל את צבא הריין במלחמת הירושה הפולנית, הטיל על העיר קהל מצור בהצלחה, אך נהרג במהלך המצור על פיליפסבורג שבגרמניה לאחר שכדור תותח ערף את ראשו. ביוגרפיה באתר Wild Geese Heritage Museum and Library הודעה בלונדון גאזט על הענקת התארים לברוויק ג'יימס פיץ ג'יימס, הדוכס הראשון מברוויק, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
מחנה נחשונים

מחנה נחשונים הוא בסיס צבאי של צה"ל המשמש כבסיס האם של מפקדת עוצבת הבזק, וכן יחידת מחסני החירום של יחידות האוגדה השונות. כמו כן, שוכנת בבסיס עוצבת קלע דוד. המחנה נמצא סמוך לערים אלעד וראש העין ולקיבוץ נחשונים. המחנה הוקם במימון אמריקאי בעקבות הסכם ואי שנחתם בשנת 1998. בנייתו החלה בשנת 2001 והוא נחנך בשנת 2005‏. בניית הבסיס הייתה מיזם בינוי בהיקף נרחב. שטח הבסיס כ-1,700 דונם והוא כולל מעל 220 מבנים. במסגרת בנייתו נסללו כ-27 ק"מ של דרכים חדשות. הבסיס כולל מתקנים לרווחת החיילים כגון חדר כושר ובית כנסת. המחנה כולל ימ"חים רבים ובהם ציוד רב המיועד לחיילי מילואים. בבסיס מערכות ממוחשבות רבות והוא נחשב לימ"ח חדשני ביותר. מדיה וקבצים בנושא מחנה נחשונים בוויקישיתוף עומר שיקלר, משרד הביטחון חנך בסיס צבאי חדש, באתר News1 מחלקה ראשונה, 7 בדצמבר 2005 על חנוכת מחנה נחשונים, באתר משרד הביטחון ערך זה הוא קצרמר בנושא צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.