laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
פרנב מוקהרג'י

פרנב קומר מוקהרג'י (בבנגלית: প্রণব কুমার মুখোপাধ্যায়, תעתיק מקורב: פּרוֹנוֹבּ קוּמָר מוּקְהוֹפַּדְהְיַי;‏ 11 בדצמבר 1935 – 31 באוגוסט 2020) היה פוליטיקאי הודי שכיהן כנשיא הודו בשנים 2012 עד 2017. מוקהרג'י נולד למשפחה בנגלית במיראטי שבבנגל שבהודו הבריטית (כיום במערב בנגל). אביו היה פעיל בתנועת העצמאות ההודית, והיה חבר המועצה המחוקקת של מערב בנגל בין 1952 ו-1964 כנציג של מפלגת הקונגרס הלאומי ההודי. מוקרהג'י קיבל תואר במשפטים ובהיסטוריה מאוניברסיטת קולקטה. ב-1963 קיבל משרת הוראה במכללה השייכת לאוניברסיטה, ובמקביל החל לעבוד כעורך בירחון בבנגלית, ומאוחר יותר עבר לשבועון. ב-1969 נבחר לרג'יה סבהה מטעם הקונגרס הבנגלי, שהתמזגה בהמשך עם הקונגרס הלאומי ההודי ומוקרהג'י נהיה מקורב לאינדירה גנדי. ב-1973 היה לשר בממשלה, וב-1982 מונה לשר האוצר בממשלתה. לאחר רצח אינדירה גנדי ב-1984 הסתכסך מוקרהג'י עם בנה ויורשה רג'יב גנדי, שנמנע מלכלול אותו בממשלתו. מוקרהג'י פרש מהקונגרס ב-1986 והקים סיעה עצמאית, אך עד הבחירות ב-1989 חזר והתאחד עם הקונגרס. מוקהרג'י כיהן כשר המסחר (1993–1995) וכשר החוץ (1995–1996) בממשלת פ. ו. נרסימהה ראו וכשר ההגנה (2004–2006) ושר החוץ (2006–2009) ושר האוצר (2009-2012) בממשלות מאנמוהאן סינג. בנוסף כתפקידיו ברשות המבצעת, שימש מוקרהג' כיושב ראש הרג'יה סבהה (1980–1984) והלוק סבהה (2004–2012), אליו נבחר ב-2004. ביולי 2012 נבחר מוקהרג'י לנשיא הודו כמומעד הקונגרס הלאומי ההודי. בינואר 2017 הודיע כי לא יתמודד על קדנציה נוספת בבחירות לנשיאות הודו 2017 בגלל בריאותו. ב-25 ביולי 2017 הסתיימה כהונתו של מוקהרג'י. נפטר ב-31 באוגוסט 2020 לאחר סיבוכים של מחלת נגיף קורונה 2019 במהלך התפרצות נגיף הקורונה בהודו. מדיה וקבצים בנושא פרנב מוקהרג'י בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פרנב מוקהרג'י פרנב מוקהרג'י, ברשת החברתית אקס (טוויטר) פרנב מוקהרג'י, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) פרנב מוקהרג'י, באתר "Find a Grave" (באנגלית) "Pranab Mukherjee: Former president of India dies after Covid diagnosis". BBC (באנגלית). 2020-08-31. נבדק ב-2020-10-22. הודו: נשיא המדינה לשעבר פרנב מוקהרג'י מת מקורונה, באתר וואלה, 31 באוגוסט 2020 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים ובנושא הודו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מיכל (פירושונים)

האם התכוונתם ל... מיכל – דמות מקראית, בתו של שאול המלך ואשתו הראשונה של דוד המלך מיכה יוסף לבנזון (ידוע בכינוי מיכ"ל) - משורר יהודי, אשר נמנה עם משוררי ההשכלה בווילנה חיים מיכל – ביבליוגרף, ביבליופיל ואספן של כתבי יד עבריים תל מיכל – אתר ארכאולוגי ובית גידול ים תיכוני בדרום-מערב הרצליה מְכָל – סוג לא מסוים של כלי קיבול מיכל הראשון – מלך פולין מיכל - מילה נרדפת ליובל מיכל – שיר שנכתב על ידי רחל המשוררת מיכל – שיר בביצועו של אליאב זוהר מיכאל אישים ששמם הפרטי הוא מיכל
ג'ייסון וייט

ג'ייסון וייט (Jason White, נולד ב-11 בנובמבר 1973) הוא נגן גיטרה אמריקאי המלווה את להקת הפאנק רוק גרין דיי מאז 1999. נולד בליטל רוק שבארקנסו, ארצות הברית. ב-1995 החל לנגן במסגרת להקת "Pinhead Gunpowder". מ-1999 מלווה את גרין דיי; בלהקה הוא מנגן כסולן גיטרה ראשי, בגיטרת בס ובגיטרה חשמלית, וכן מבצע קולות רקע. ב-2005 נישא לג'אנה רולינס. בסוף שנת 2014 התגלה אצלו סרטן בשקדים, שמאז טופל. מדיה וקבצים בנושא ג'ייסון וייט בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ג'ייסון וייט ג'ייסון וייט, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג'ייסון וייט, באתר MusicBrainz (באנגלית) ג'ייסון וייט, באתר Discogs (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גאולה (חברה)

גאולה הייתה חברה שהוקמה בשנת 1904 למטרת גאולת קרקע בארץ ישראל. החברה הוקמה לאחר שבשנת 1902 הוחלט באספה הכללית של חובבי ציון שהתכנסה באודסה על הקמת ועד שיעסוק ברכישת קרקעות ומכירתן לאנשים פרטיים. שמו של הוועד נקבע כ"ועד גאולה", מנחם אוסישקין נקבע כיושב ראש הוועד ומאיר דיזנגוף מונה למזכיר. גאולה הייתה החברה הציונית הראשונה שעסקה בגאולת קרקע ממניעים ציוניים, רק ב-1910 הצטרפה חברת הכשרת הישוב לפעילות רכישת הקרקע. על מנת להתגבר על האיסור שהוטל על יהודים רוסים לרכוש קרקעות בשטחי האימפריה העות'מאנית, הוחלט כי הקרקעות תרשמנה על שם אפ"ק שהיה ארגון בריטי, ואפ"ק יתן לוועד גאולה אישור שהקרקעות הן שלו. קהל היעד לגיוס הכסף הוגדר כיהודים אמידים שמעוניינים לרכוש קרקעות בארץ ישראל לצורך השקעה ולא לצורך התיישבות בעתיד הקרוב. רחוב גאולה בתל אביב נקרא על שם החברה שבנתה את השכונה. החברה פורקה סופית בשלהי שנות ה-50 של המאה ה-20. ספר גאולה: (תרס"ד–תשי"ד): דברי ימי החברה; סודרו ונערכו על ידי יוחנן פוגרבינסקי, תל אביב: הוצאת חברת גאולה בע"מ, תשט"ז. יוסף כץ, גאולה תתנו לארץ: חברת ’גאולה’ לרכישת קרקעות 1902–1914, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשמ"ז 1987. (גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"). גאולה (חברה) (תל אביב), דף שער בספרייה הלאומית מערכת האנציקלופדיה העירונית, אדמת גאולה, באתר האנציקלופדיה העירונית "תל.אביב.פדיה" ערך זה הוא קצרמר בנושא ציונות ובנושא חברות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חדר 101 (תוכנית טלוויזיה)

חדר 101 היא תוכנית טלוויזיה סאטירית ישראלית, בהגשת עינב גלילי, אשר משודרת מדצמבר 2010 במסגרת הטלוויזיה החינוכית, ולאחר מכן בכאן 11. התוכנית מבוססת על פורמט בריטי של רשת BBC. במהלך התוכנית מוצבת דילמה בפני עיתונאים, קומיקאים ואנשי ציבור: לו היו יכולים להשליך דברים מסוימים ולהיפטר מהם, מה הם היו? המטרה היא להשליך את הדברים ל"חדר 101", המופיע בספר "1984" של ג'ורג' אורוול. התוכנית שודרה בערוץ חינוכית 23 במשך שלוש עונות, ובשידורים חוזרים גם בערוץ 2. העונה הרביעית של התוכנית עלתה ב-28 באוקטובר 2016. לאחר סגירת הטלוויזיה החינוכית, החל ערוץ כאן 11 לשדר את התוכנית בשידורים חוזרים בספטמבר 2018. שידור העונה החמישית החל ב-17 במרץ 2019 בערוץ כאן 11. זוהי התוכנית הראשונה של הטלוויזיה החינוכית, שלאחר סגירת החינוכית חוזרת לשידור בעונה חדשה בערוץ כאן 11. העונה האחרונה של התוכנית הסתיימה בפברואר 2020. חדר 101, באתר כאן עומר שוברט, באה בטוב: עינב גלילי לא מתבכיינת, באתר הארץ, 9 בדצמבר 2011 "חדר 101", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "חדר 101", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אלכסנדר כץ, אחרי סגירת החינוכית: חדר 101 חוזרת לעונה חדשה בכאן 11, באתר אייס, 15 בנובמבר 2018
טוני פאסון

סגן פרנסיס אנתוני בלייר (טוני) פאסון (Francis Anthony Blair Fasson; ‏17 ביולי 1913 – 30 באוקטובר 1942) היה קצין בצי המלכותי הבריטי, אשר חילץ מכונת צופן ומסמכים מצוללת גרמנית טובעת במלחמת העולם השנייה ונספה בפעולה זו. הפריטים שחילץ סייעו לבעלות הברית לפענח את צופן האניגמה הגרמני. פאסון עוטר על פעולתו בעיטור צלב ג'ורג'. פאסון נולד וגדל בכפר בקרבת אדינבורו שבסקוטלנד. בילדותו יצא ללמוד בפנימייה. בהמשך החל ללמוד במכללה הימית המלכותית בדרטמות', לקראת קריירה בצי המלכותי. אז גם התבלט כשחיין מצטיין. ב-1941, לאחר שכבר הוסמך כקצין, הוצב פאסון על סיפונה של המשחתת פטארד (Petard). ב-30 באוקטובר 1942 תקפו הפטארד וארבע משחתות בריטיות אחרות את הצוללת הגרמנית U-559, שמטוס בריטי איתר בים התיכון, בקרבת פורט סעיד שבמצרים. הן פגעו בה באמצעות פצצות עומק ואילצו אותה לעלות על פני המים. אז פגעו בצוללת גם תותחי 20 מילימטר של הפטארד וצוותה נטש אותה, אך היא הוסיפה לצוף. פאסון ועמו המלח קולין גרזייר (Colin Grazier) ועוזר הקנטינה טומי בראון (Tommy Brown), קפצו אל הצוללת (לפי גרסה אחרת הם פשטו את בגדיהם ושחו אליה) במטרה לחפש ולמצוא בה מידע מודיעיני מועיל. פאסון וגרזייר נכנסו לצוללת החשוכה, שכבר החלה להתמלא במים, ביודעם שהיא עשויה לטבוע בכל רגע. הם מצאו את מכונת האניגמה והגיעו אל תא הקברניט, פרצו בו ארון והוציאו ממנו מסמכים הנוגעים להפעלת המכונה. בראון שחה מספר פעמים אל הפטארד כדי להעביר אליה את הפריטים. פאסון וגרייזר המשיכו לחפש מידע בצוללת כשלפתע היא שקעה בבת אחת במעמקי הים, כשהיא מטביעה אתה את שניהם. בראון ניצל. פריטי השלל מן הצוללת הועברו אל מרכז פיענוח הצפנים הבריטי בבלצ'לי פארק. באותה עת, בעקבות שינוי בהפעלת האניגמה על ידי הגרמנים, לא היו הבריטים מסוגלים כבר מזה תשעה חודשים לפענח את התשדורות שהוצפנו על ידה. פריטי השלל סיפקו מידע חיוני שהביא לפריצת דרך ואיפשר בתוך מספר שבועות את פיענוח התשדורות מחדש. לכך נודעה משמעות עצומה במערכה נגד הצוללות הגרמניות באוקיינוס האטלנטי. לא ניתן היה להעניק לפאסון ולאחרים את עיטור צלב ויקטוריה - העיטור הצבאי הבריטי הגבוה ביותר - משום שפעולתם לא נעשתה "נוכח פני האויב", כנדרש לשם הענקתה. על כן הוענק לו ולגרייזר עיטור צלב ג'ורג'. לבראון הוענקה מדליית ג'ורג'. שמו של פאסון הונצח על גבי האנדרטה לנעדרי הצי המלכותי בעיר פורטסמות' שבבריטניה. סיפור הפעולה שבה השתתף מוצג בתערוכה בצריף 8 שבמוזיאון בבלצ'לי פארק. העיטור שהוענק לו מוצג כיום במוזיאון בטירת אדינבורו. תמונתו של פאסון באתר TracesOfWar דף הזיכרון לפאסון באתר ועדת חבר העמים לקברי מלחמה סיפורו של פאסון (אורכב 30.01.2012 בארכיון Wayback Machine) באתר Discover the Borders סיפורו של פאסון(הקישור אינו פעיל) באתר QWiki טוני פאסון, באתר "Find a Grave" (באנגלית) בראון היה אז בן 16. הוא שיקר לגבי גילו כדי להתגייס לצי המלכותי. ייתכן שנימוק זה שימש כתירוץ כדי להימנע מהענקת צלב ויקטוריה במקרה זה, על מנת שלא למשוך תשומת לב לתפיסת השלל מהצוללת ולסכן על ידי כך את סוד פיענוח צופן האניגמה. http://www.awesomestories.com/assets/enigma-fasson-grazier-and-brown.
חגי רגב

חגי רגב (25 בספטמבר 1943 – 31 בדצמבר 2021) היה קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, ששירת כמפקד חטיבה במלחמת לבנון הראשונה, מפקד אוגדה ומזכיר צבאי לשר הביטחון יצחק רבין. רגב נולד בכפר הרא"ה בעמק חפר ולמד בישיבה תיכונית מדרשית נעם. התגייס לצה"ל ב-1963 ועשה את מרבית שירותו בחיל השריון. ב-1964 סיים קורס קציני שריון, היה חבר במשלחת של צה"ל לפורט נוקס בארצות הברית במטרה להשתלם על טנקי הפטון M48 האמריקאים (שזכו בצה"ל לכינוי מגח) והיה בגרעין המייסד של גדוד 79 בחטיבה 7. במלחמת ששת הימים שימש קצין מבצעים גדודי, לאחר המלחמה יצא לקורס מפקדי פלוגות. במלחמת ההתשה פיקד על פלוגת טנקים בגדוד 184 והיה אחראי על הגזרה המרכזית בתעלת סואץ, מול איסמעיליה. במלחמת יום הכיפורים שימש קצין אג"ם בחטיבה 7, בפיקודו של יאנוש בן-גל בקרבות הקשים ברמת הגולן. בשנים 1976 עד 1978 כיהן כראש לשכת הרמטכ"ל מוטה גור, ליווה אותו בהכנות למבצע אנטבה ובפיגוע כביש החוף, והיה חבר המשלחת הצבאית לשיחות השלום עם מצרים. ב-1978 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד חטיבה 401. ב-1980 מונה למפקד בית הספר לשריון (עוצבת בני חיל), ובמבצע שלום הגליל פיקד על צוות קרב חטיבתי שמנה שני גדודי שריון שהורכבו מחיילי בית הספר. צוות הקרב בפיקודו לחם בגזרה המערבית של לבנון, בציר החוף והשתתף בנחיתה צפונית לנהר האוואלי. ב-1982 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה למפקד אוגדה 611, אוגדת שריון מילואים בפיקוד הדרום. ב-1985 מונה למזכיר צבאי לשר הביטחון, יצחק רבין, ושימש בתפקיד 5 שנים. ב-1986 נחשף כי לווה כספים מנהגו שהיה מעורב בסחר בסמים, רגב הועמד לדין משמעתי בפני האלוף במילואים חיים ארז, הורשע בהתנהגות בלתי הולמת ונגזרה עליו נזיפה. הפרקליט הצבאי הראשי, אמנון סטרשנוב שנכנס לתפקידו בנובמבר 1986 דרש שרגב יעזוב את תפקידו אך הוא קיבל גיבוי מרבין, השתחרר באוקטובר 1987 ומונה ליועץ לשר הביטחון לענייני התעשיות הביטחוניות. לאחר מכן שירת כנציג משרד הביטחון בדרום אפריקה עד 1994. במסגרת זו הסתבך בתקרית דיפלומטית כשנחשף שהועברו דרך חשבון הבנק שלו כספים של יהודים מקומיים (שבשל חוקי דרום אפריקה נמנע מהם להוציא כסף מהמדינה) תמורת עמלות. החקירה נסגרה מחוסר אשמה. ב-2010 מונה למנהל בית החייל ברמת גן. כמו כן שימש מנהל פרויקט "אמץ לוחם" באגודה למען החייל וקיבל אחריות לכל בתי החייל בהמשך. רגב היה בעל תואר ראשון ביחסים בינלאומיים ולמד במכללת המלחמה של צבא ארצות הברית בקרליל בארצות הברית. נפטר ב-31 בדצמבר 2021. הותיר שתי בנות ושלוש נכדות. היה נשוי מ-1966 לאריאלה (לבית פלבנר), ומ-1999 לליזן. אמנון סטרשנוב, צדק תחת אש, ידיעות ספרים, 1994, עמ'300–305 חגי רגב - היורש, מעריב, 23 באוקטובר 1987 חגי רגב באתר עוצבת עמוד האש עדות רס"ן חגי רגב, קצין אג"מ חטיבה 7, בפני אוספי החומר של ועדת אגרנט באתר המרכז למלחמת יום הכיפורים חיפוש חגי רגב בעיתונות יהודית היסטורית סא"ל אילן בירן - ראש לשבת הרמטכ"ל, דבר, 6 במרץ 1978 הכדורים "שרקו" ליד הרמטכ"ל, מעריב, 14 במרץ 1978 מזכיר חדש לרבין, חדשות, 12 במאי 1985 "זה לא מתאים לתא"ל רגב", חדשות, 14 ביולי 1986 חגי רגב - היורש, מעריב, 23 באוקטובר 1987 אמנון סטרשנוב, צדק תחת אש: המערכת המשפטית באינתיפאדה, הוצאת ידיעות אחרונות, 1994, עמ' 300–315 במשרד הביטחון החלה חקירת החשודים בהברחת כסף מדרא"פ, חדשות, 24 ביוני 1993 אלון ליאל, צדק שחור: המהפך הדרום־אפריקני, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1999, עמ' 80–83
דרום סודאן במשחקים האולימפיים

דרום סודאן השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016). דרום סודאן זכתה לעצמאות מסודאן ב-9 ביולי 2011, ועד לאולימפיאדת לונדון (2012), האולימפיאדה הראשונה שנערכה לאחר מכן, טרם הקימה ועד אולימפי לאומי. משכך, לא הייתה חברה בוועד האולימפי הבינלאומי, ולא התאפשר לה ליטול חלק במשחקים. עם זאת, באולימפיאדת לונדון השתתף ספורטאי דרום סודאני אחד, רץ המרתון גואור מריאל. מריאל השיג את הקריטריון האולימפי להשתתפות במשחקים, אך בהיעדרה של משלחת דרום סודאנית, בתחילה לא הותר לו להשתתף בהם. בסופו של דבר, כשבוע לפני פתיחת המשחקים, החליטה מועצת המנהלים של הוועד האולימפי הבינלאומי להתיר למריאל להשתתף במשחקים, כמשתתף עצמאי, תחת הדגל האולימפי. מריאל סיים את המירוץ במקום ה-47. בשנת 2015 הכיר הוועד האולימפי הבינלאומי בוועד האולימפי הלאומי של דרום סודאן, מה שאפשר את השתתפותה באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016). במשחקים אלה השתתפו שלושה אתלטים מדרום סודאן, בהם מריאל, אך הם לא רשמו הישגים משמעותיים. דרום סודאן במשחקים האולימפיים לנוער מדיה וקבצים בנושא דרום סודאן במשחקים האולימפיים בוויקישיתוף עידן סגל, איזו מדינה: ספורטאים ללא דגל, באתר nrg‏, 25 ביולי 2012
מנדף כימי

מִנְדָּף כימי הוא מתקן אוורור המגן על העובדים בסביבתו מחשיפה לחומרים מסוכנים בעיקר כאלו הנדיפים מביניהם. ישנם מנדפים כימיים עם זכוכיות מיוחדות המגנים גם מפני חומרים ותוצרי תגובות נפיצים. מנדפים נפוצים מאוד במעבדות כימיות ובמקומות עבודה בהם יש שימוש בחומרים מסוכנים. המנדף הופיע לראשונה בתקופה הוויקטוריאנית, כנראה במעבדתו של תומאס אדיסון שלא יכול היה להשתמש בארובה לפליטת תוצרי הניסויים הכימיים שביצע בקיץ. הוא גם הראשון שהשתמש בשימשה העולה אנכית כלפי שטח העבודה. עם הכניסה לעידן הגרעין, ב-1943 ג'ון ובר הוסיף למנדף שאיבה אחידה בפתח כניסת אוויר ובקרת שינוי זרם פליטה. עם הזמן התפתחו סוגים נוספים של מנדפים. קיימות שתי תצורות למנדפים הכימיים: בעלי צינור סילוק וללא צינור. העיקרון זהה לשתיהן: האוויר נשאב מהפתח הקדמי ויוצא עם פליטות המבנה (במקרה בו קיים צינור סילוק) או מנוטרל ומוחזר חזרה לחדר בו נמצא המנדף. על מנת ששום חומר מסוכן לא ייפלט החוצה ברבים מן המנדפים קיימות הגנות נוספות מפני התפוצצות וחיבור פנימי ישיר למכל שפכים. כמו כן ישנם מנדפים המיועדים להגן על חומרים איתם עובדים במנדף. במקור המנדפים נבנו מעץ עם צינורות פליטה מאסבסט שהוחלפו בפלדה פחמנית עטופה באפוקסי עם צינורות פליטה מפוליוויניל כלוריד או פוליפרופילן. רוב המנדפים הנייחים קיימים ב 5 רחבים: 1000, 1200, 1500, 1800 ו-2000 מילימטרים. העומק נע בין 700 ל-900 מילימטרים וגובה בין 1900 ל 2700 מילימטרים. הם יכולים לאפשר עבודה לאחד עד שלושה עובדים. בפנים קיימת תאורה מוגנת אדים. מנדפי לימוד שקופים לא רק מפתח קדמי אלא גם בצדדים על מנת לאפשר תצפית רחבה על המתרחש בפנים. מנדף כימי אחד באורך 1800 מילימטרים העובד 24/7/365 עלה בסוף המאה ה-20 ‏5,000 דולרים (כ-20 אלף שקלים). http://www.saai-svc.com/files/Fumehood%20Evolution.pdf T. Smith, S. Crooks. "Implementing a laboratory ventilation management program," Chemical Health and Safety, Vol. 3, No. 2, (1996) pp.12-16 Laboratory control and safety solutions applications guide. Siemens Building Technologies, Inc., Landis Div., Buffalo Park, IL (1999)
דיאן סילנטו

דיאן סילנטו (באנגלית: Diane Cilento; ‏5 באוקטובר 1933 – 6 באוקטובר 2011) הייתה שחקנית קולנוע וסופרת אוסטרלית מועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1963 על תפקידה בסרט "טום ג'ונס". סילנטו נולדה בפרוור מולולאבה שבמדינת קווינסלנד, אוסטרליה לזוג הרופאים פייליס וסיר רפאל סילנטו. החליטה לפתח קריירת משחק באופן מלא לאחר שזכתה במלגת לימודים לאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה בלונדון. החלה את דרכה בהפקות קולנוע וטלוויזיה זניחות בבריטניה כגון "הקצה העירום" לצד גרי קופר ודברה קר ו"הודתי לטיפש" לצידם של כוכבי הקולנוע פיטר פינץ' וסוזן הייוורד. בשנת 1956 הועמדה סילנטו לפרס טוני על הופעתה בתפקיד הלנה במחזה "מלחמת טרויה לא תפרוץ". זכתה למירב הפרסום שלה בקריירה בשנת 1963 כאשר הועמדה לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בקומדיה "טום ג'ונס" בתור מולי סיגרים. ב-1965 שיחקה סילנטו בדרמה התקופתית המוערכת של קרול ריד "ייסורים והתלהבות" בתור קונטסינה נכדתו של לורנצו דה מדיצ'י. ב-1967 הופיעה לצידו של פול ניומן במערבון של מרטין ריט "הומברה". ב-1973 התפרסמה בסרט הפולחן הבריטי "איש הקש" בתפקיד המורה גברת רוז ובדרמה "היטלר: עשרת הימים האחרונים" בתפקיד האנה רייטש הטייסת הנאצית הנאמנה של אדולף היטלר (אלק גינס). סילנטו נישאה בשנת 1956 לאנדראה וולפה והתגרשה בשנת 1960, לסילנטו נולדה ילדה אחת מנישואים אלו. בשנת 1962 נישאה סילנטו לכוכב הקולנוע הסקוטי שון קונרי, מנישואיהם שנמשכו 11 שנה נולד השחקן ג'ייסון קונרי. משנת 1985 עד למותו הייתה סילנטו אשתו השלישית של המחזאי והתסריטאי האנגלי אנתוני שייפר. סילנטו מתה ממחלת הסרטן ב-6 באוקטובר 2011 בעיר קיירנס שבצפון קווניסלנד באוסטרליה יום לאחר יום הולדתה ה-78. קרייטון המרשים (1957) הקצה העירום (1961) הודתי לטיפש (1962) טום ג'ונס (1963) קשקושים של איש פשוט (1964) ייסורים והתלהבות (1965) הומברה (1967) שליליים (1968) זי.פי.ג'י (1972) היטלר: עשרת הימים האחרונים (1973) איש הקש (1973) הילד שהיה לו הכול (1984) מדיה וקבצים בנושא דיאן סילנטו בוויקישיתוף דיאן סילנטו, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) דיאן סילנטו, באתר AllMovie (באנגלית) דיאן סילנטו, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) דיאן סילנטו, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) דיאן סילנטו, באתר MusicBrainz (באנגלית) דיאן סילנטו, באתר Discogs (באנגלית) דיאן סילנטו, באתר "Find a Grave" (באנגלית) דיווח על פטירתו של אנתוני שייפר, באתר הגרדיאן, ‏8 בנובמבר 2001 (באנגלית) דיווח על פטירתה של דיאן סילנטו, באתר ABC News, ‏7 באוקטובר 2011 (באנגלית)
כפר הנשיא

כְּפַר-הַנָּשִׂיא הוא קיבוץ ברמת כורזים מזרחית לראש פינה, בתחום המועצה האזורית הגליל העליון. הקיבוץ הוקם בשנת 1948 על ידי עולים חברי גרעין "הבונים" מבריטניה שעברו הכשרה בחדרה. בהמשך הצטרפו אליו עולים נוספים מאנגליה, שעברו בה שש שנות הכשרה עד שהורשו לעלות, וכן עולים מאוסטרליה, מדרום אפריקה, מארצות הברית ועוד. בתחילתו היה 'יישוב משלט' בכפר הערבי הנטוש "מנסורה אל חית", בקרבת הגבול הסורי, שהוקם מדרום לראש הגשר הסורי במשמר הירדן. תחילה נקרא "קיבוץ הבונים" על שם תנועת הנוער ממנה בא גרעין המייסדים, לאחר מכן, בדצמבר 1949, הוסב שם הקיבוץ לכפר הנשיא, על שמו של הנשיא הראשון של מדינת ישראל - חיים ויצמן. לאחר שנתיים עלה לנקודת הקבע 2 ק”מ מערבה. בדצמבר 1961 חובר הקיבוץ לרשת החשמל הארצית, עם סיום מבצע חיבור יישובי הגליל לרשת. הקיבוץ עוסק בענפי חקלאות מסורתיים, כמו מטעי אבוקדו והדרים, גידולי שדה ומשתלת ערערים, לול ובקר לבשר. מראשיתו הוחלט בקיבוץ לפתח תעשייה והוקם בקיבוץ בית יציקה. הענף המרכזי של הקיבוץ הוא מפעל "הבונים" שבעבר עסק בייצור דגמי מכוניות גמדא וכיום עוסק ביצור ברזי תעשייה. חברת "מצד עתרת" (על שם האתר הארכאולוגי הסמוך מצד עתרת) שנוסדה להקמת תחנת כוח הידרואלקטרית, נמצאת בבעלות משותפת של הקיבוץ ויזמים. ענף זה נחשב לאחד היציבים והבטוחים בקיבוץ. בקיבוץ פועלת שלוחה של מכינת גליל עליון. בשנת 1992 הקים הקיבוץ בשותפות עם אנשי עסקים תחנת כוח הידרואלקטרית קטנה על נהר הירדן, בירדן ההררי ממזרח לקיבוץ, כשני ק"מ ורבע מדרום לגשר בנות יעקב. התחנה כוללת ברכת אגירה גדולה על התוואי של תעלת ההטיה שישראל יצרה, ומבנה בן שתי קומות שבו הטורבינה וחדר הבקרה במורד הנחל. כדי ליצור אגם על שטח של כ-45 דונם, הופקעו אדמות מחקלאי ראש פינה, שבתמורה קיבלו זיכיון על פיתוח תיירות באגם. הספק התחנה המקסימלי המוצהר עומד על 2.5 מגהוואט לערך. לצורך הקמת התחנה הוטו חלק ממי הירדן לאורך מסלול של 1,100 מטר לתוך אגם צבירה. בקצהו הדרומי של האגם נמצא פתח צינור, היורד (נפילה של 33 מטר בגובה) לתוך התחנה ומביא את המים, הנעים במהירות רבה, אל הטורבינה. לאחר שהם מניעים את התחנה, מוחזרים המים אל נהר הירדן. ההתנגדות לבניית תחנת הכוח לוותה במאבק ציבורי רחב מטעם החברה להגנת הטבע שטענה כי הירדן ההררי הוא אחד מקטעי הירדן האחרונים שנותרו במצבם הטבעי. אנשי הקיבוץ טענו בתגובה כי התחנה תספק אנרגיה חלופית ונקיה ללא כל זיהום. חברת מצד עתרת חויבה להשאיר בכל ימי השנה נפח מסוים של מים בנתיב הטבעי של הירדן בקטע שהוסט. חדר האוכל פסלי כבשים בקיבוץ פסלי כבשים מול בריכת השחייה אתר האינטרנט הרשמי של כפר הנשיא כפר הנשיא(הקישור אינו פעיל) במרכז המידע להתיישבות בגליל כפר הנשיא, באתר רום גליל כפר הנשיא, במרכז המידע לנגב ולגליל של תנועת אור כפר הנשיא (ישראל), דף שער בספרייה הלאומית אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 16 עליות על הקרקע מיום הכרזת המדינה, דבר, 1 באוגוסט 1948 ד. זסלבסקי, הבונים והלוחמים, דבר, 1 ביולי 1949 סיורי הנשיא בגליל, הצופה, 5 בדצמבר 1949 הושלם מיבצע חישמול הגליל, דבר, 12 בדצמבר 1961 תעשייה ומלאכה בכפר הנשיא, דבר, 8 בדצמבר 1950
מילה של אהבה

מילה של אהבה הוא מחזה פרי עטו ובבימויו של מיקי גורביץ' שהוצג בתיאטרון החאן הירושלמי. המחזה נפתח במונולוג פרי עטו של המחזאי (אין המדובר במיקי גורביץ', המחזאי האמיתי, אלא בשחקן שמשחק את המחזאי), שכל מה שמתרחש בהצגה הזו כתוב מראש ולא יהיו פה הפתעות, הכול בשליטה, כולל המונולוג שהוא אומר כרגע. הוא אומר שתעלה בחורה יפה ותבקש מתנדב מהקהל, וכך אמנם קורה. לבמה עולים שלושה חיילים והבחורה שואלת אותם אם הם יהיו מוכנים למות בשבילה. שניים עונים שלא וזה שלא משיב נשאר. שני החיילים שירדו מהבמה חוזרים למקומם, בו מתיישב בחור בשם אחמד עם כרטיס שמצביע שזה המקום שלו. לאחר ויכוח הם זורקים אותו בכוח מהמקום. במהלך כל ההצגה אחמד מנסה לתפוס את מקומו, הוא עולה לבמה ומשלא מצליח בשום דרך הוא חוטף את הבחורה. החיילים פותחים במרדף אחר הערבי. זהו מחזה על תיאטרון וגם מחזה פוליטי שהתיאטרון משמש בו כמשל, והיחס של החיילים היהודים לצופה הערבי, יכול להיות משל לסכסוך היהודי-ערבי. המחזה מסתיים במאבק בין אחמד לאחד החיילים, שכביכול נהרג, אבל לא ברור אם זה אכן כך, כי מדובר בתיאטרון. הצגת הבכורה נערכה ב-26 ביוני 2002. מחזאי: מיכאל גורביץ' במאי: מיכאל גורביץ' עיצוב תפאורה: פרידה קלפהולץ-אברהמי ויהודית בלוך עיצוב תלבושות: פרידה קלפהולץ-אברהמי ויהודית בלוך עיצוב תאורה: רוני כהן מלחין מוזיקה יוסף ברדנשווילי הדרכה קולית: רחל הוכמן שרון שטרק - הנערה / הנסיכה לירון ברנס - החייל הגבוה יוסי עיני - החייל הנמוך יואב היימן - מיכאל אריה צ'רנר - מנהל התיאטרון / המלך ליליאן ברטו - המלבישה אלי בן דוד/אורי הוכמן - אחמד יהויכין פרידלנדר - הרוזן - ראש הממשלה נעמי פרומוביץ' - נעמי רותי בורנשטיין - המשרתת / אשת חצר אבינעם מור-חיים - הרופא בתפקיד אורח - עליזה רוזן מיכאל גורביץ', מילה של אהבה : מחזה, הוצאת המכון למחזאות ישראלית. עמוד ההצגה ובו קישורים לצילום התוכניה, לתמונות מההצגה, לטקסט המלא של המחזה ולסרט הווידאו המלא של ההצגה, באתר של מיקי גורביץ'
האבן והשושנים

האבן והשושנים הוא מחזה פרי עטו ובבימויו של מיקי גורביץ'. אבא מראה לבתו את איבר מינו, הבת נוגעת בו, היא אומרת שהוא מאוד חמוד, האיבר מזדקר, הוא מתנתק מהאבא, תופש את הבת ובורח יחד איתה. האבא והאמא רודפים אחרי איבר המין. לבסוף הבת מתגלגלת באבן וניצלת. ההצגה נוצרה במשותף על ידי מיקי גורביץ' ותלמידיו כהצגת בוגרים בסטודיו למשחק ניסן נתיב בתל אביב. ההצגה הציגה בתחילה בסטודיו, אחר-כך עברה להציג בתיאטרון הקאמרי ולבסוף השתתפה כהצגה אורחת בפסטיבל עכו 1990. כתיבת מחזה ובימוי: מיכאל גורביץ' עיצוב תפאורה ותלבושות: גלית האן עיצוב תאורה: אבי פקלר המספר - ניר רון הילדה - איריס בורר האבא - יורם מגד פילי - יואב בר-לב האמא - מרית יפה מפקח המשטרה - מארק איווניר מפקד המשטרה - מחמוד קדח הנסיך - יצחק עצמון 3 זונות - דלית מילשטיין, חנוך רעים, אסתי יצחייק שטינברג האשה - יפעת ריס פילי הילדה - יונת מתן המכשף - רמי עמית עמוד המחזה ובו תמונות, טקסט ווידאו, באתר של מיקי גורביץ'
אל-חבאניה

אל-חבאניה (בערבית - الحبانية תעתיק מדויק: אלחבאניה) היא עיר בעיראק, במחוז אל-אנבאר, השוכנת ליד שדה תעופה צבאי חשוב. העיר שוכנת על גדת אגם אל-חבאניה המהווה חלק מנהר הפרת. הבסיס הצבאי שימש את חיל האוויר המלכותי הבריטי בין 1936 ל-1959 והיה זירת קרבות במהלך המלחמה האנגלו-עיראקית במאי 1941. לאחר עזיבת האנגלים הועבר הבסיס לחיל האוויר העיראקי, ומשמש אותו מאז. לאחר מלחמת המפרץ השנייה שימש הבסיס את צבא ארצות הברית ואת צבא עיראק החדש, במשותף. בשנת 1987 מנתה אוכלוסיית העיר אל-חבאניה 61,284 נפשות.[דרוש מקור] במהלך השנים גדלה האוכלוסייה מאוד, ולאחר מלחמת המפרץ השנייה הגיעו לעיר עשרות אלפי פליטים. מדיה וקבצים בנושא אל-חבאניה בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בעיראק. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.