laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אליזבת, ארכידוכסית אוסטריה (1922–1993)

אליזבת, ארכידוכסית אוסטריה (ובשמה המלא: אליזבת שרלוטה אלפונסה כריסטינה תרזה אנטוניה יוזפה רוברטה אוטוניה פרנצ'סקה איזבל פיה מרקוס ד'אביאנו, בגרמנית: Elizabeth Charlotte Alphonsa Christina Theresia Antonia Josepha Roberta Ottonia Franziska Isabelle Pia Markus d'Aviano ‏ 31 במאי 1922 – 6 בינואר 1993) הייתה בתו של קרל הראשון, קיסר אוסטריה. אליזבת הייתה בתם של קרל הראשון, קיסר אוסטריה וזיטה, נסיכת בורבון-פארמה. ב-1918 הודחו הוריה מהשלטון בעקבות מלחמת העולם הראשונה ופירוק האימפריה האוסטרו-הונגרית. זיטה הרתה את אליזבת כאשר המשפחה שהתה בגלות בשווייץ. ב-1922 ניסו הוריה לחזור ולתבוע את כתר ממלכת הונגריה מידי מיקלוש הורטי, ולפיכך נשלחו לגלות באי מדיירה השייך לפורטוגל. ב-1 באפריל 1922 מת קרל במדיירה מדלקת ריאות, והמשפחה הוזמנה לגור בספרד בידי אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד. זיטה ילדה את אליזבת בארמון המלכותי אל פארדו במדריד. היא נקראה אליזבת על שם אליזבת, נסיכת בוואריה ("סיסי"). את השם בחר קרל עוד לפני מותו. במשך שש השנים הבאות חיה המשפחה הקיסרית בליקיטיו שבספרד. אמה העמיסה עבודה וחינוך קפדני על בניה המבוגרים יותר, אולם הקלה עם הצעירים יותר, כך שעל אליזבת היה הלחץ הכי פחות גדול. אמה אהבה לצלם את כל שמונת ילדיה כאשר הם מסודרים לפי הגובה. בהמשך עברה המשפחה לבלגיה, אולם לאחר הקרב על בלגיה נאלצה להימלט לארצות הברית ומשם לקנדה. לאחר המלחמה, חזרה אליזבת לאירופה וב-1949 נישאה להיינריך, נסיך ליכטנשטיין (בן דודו של פרנץ יוזף השני, נסיך ליכטנשטיין) בלינייר שבצרפת. היא נפטרה בוולדשטיין שבגרמניה ב-6 בינואר 1993 בגיל 70. ב-12 בספטמבר 1949 נישאה אליזבת בעיר לינייר שבצרפת להיינריך, נסיך ליכטנשטיין, בנם של הנסיך אלפרד רומן מליכטנשטיין והנסיכה תרזיה מריה מאויטן-אוטינגן. נולדו להם חמישה ילדים: וינצנץ (1950–2008) מיכאל (נולד ב-1951) שרלוטה (נולדה ב-1953) כריסטוף (נולד ב-1956) קרל (נולד ב-1957) מדיה וקבצים בנושא אליזבת, ארכידוכסית אוסטריה בוויקישיתוף Philippe Bernier Arcand, Les Bourbon-Parme dans les institutions d’enseignement du Québec, Histoire Québec 28, 2022, עמ' 24–28
פליקס טיך

פרופסור פליקס טיך (בפולנית: Feliks Tych‏; 31 ביולי 1929, ורשה, פולין – 16 בפברואר 2015, ורשה, פולין) היה ניצול השואה, היסטוריון יהודי-פולני חוקר תולדות יהודי פולין ומנהל המכון ההיסטורי היהודי בין השנים 1995 ו-2006. כיהן כחבר מועצת המדע של האקדמיה הפולנית למדע, והיה חבר ועדת העורכים של המילון הביוגרפי הפולני. מדיה וקבצים בנושא פליקס טיך בוויקישיתוף פליקס טיך – דברים לזכרו, מאת אֶלֶאוֹנוֹרה ברגמן ומוניקה אדַמצ'יק-גַרבּוֹבסקה, באתר יד ושם על מצילתו של טיך בשואה, חסידת אומות העולם ונדה קושוצקה. (באנגלית) פליקס טיך, דף שער בספרייה הלאומית "Call to avoid 'bloodthirsty dictators'". The Irish Times. 28 בינואר 2010. נבדק ב-22 במרץ 2011. Following him, Polish historian Feliks Tych, a Holocaust survivor, called on former Nazi-occupied states – from France and Holland to Poland, ... {{cite news}}: (עזרה) Pasek, Beata (23 בינואר 2008). "Confronting Poland's Anti-Semitic Demons". Time. נבדק ב-22 במרץ 2011. {{cite news}}: (עזרה) Kopf, Shula (31 באוקטובר 2010). "Poles Confront the Dark Side". The Jerusalem Post. נבדק ב-22 במרץ 2011. {{cite news}}: (עזרה) "Chronist des Grauens" (בגרמנית). juedische-allgemeine.de. 17 בפברואר 2015. {{cite news}}: (עזרה) ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריונים ובנושא פולנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
עקב אכילס

עֲקֵב אָכִילֵס הוא ביטוי המתאר נקודת חולשה, לרוב אצל מי שחזק וחסין למראית עין. מקור הביטוי בסיפור מתוך המיתולוגיה היוונית, לפיו כשאכילס היה עולל, הייתה נבואה שימות בגיל צעיר. כדי למנוע את מותו, אמו, הנימפה תטיס, טבלה אותו בנהר הסטיקס שאמור היה לחסנו, מכיוון שחששה שמא יהיה לוחם וימות בקרב. אולם מאחר שאמו החזיקה בעקבו, איבר זה לא נשטף במימיו של הנהר, וכך נעשה כל גופו של אכילס בלתי פגיע מלבד עקבו. אכילס היה מגיבוריה הבולטים של מלחמת טרויה. ב"איליאדה" של הומרוס, הקטור אמנם חוזה את מותו של אכילס במלחמה, אולם למעשה מותו אינו מתרחש ביצירה זו, אלא מתואר ביצירות שירה ודרמה יווניות ורומיות מאוחרות יותר העוסקות באירועים שהתרחשו אחרי ה"איליאדה", בשלב מאוחר יותר של מלחמת טרויה. במיתוסים שסבבו את המלחמה, נאמר כי אכילס מת כתוצאה מפגיעת חץ, אולי מורעל, שירה פאריס, נסיך טרויה. החץ הונחה על ידי אפולו, ופגע בעקבו של אכילס. כך נהרג גיבור שנחשב בלתי מנוצח מפגיעה פשוטה בעקב. למרות גורלו של אכילס נשארה תהילתו כגיבור שלא נוצח בשדה הקרב. ישנו אזור בעקב הנחשב פגיע, במקום בו קיים גיד המקשר בין שרירי השוק האחורית לקרסול, ועל כן נקרא "גיד אכילס". המדען ההולנדי פרהיידן, שעסק בתחום האנטומיה, השתמש לראשונה בביטוי זה בשנת 1693 בהקשר לאזור זה בעקב הרגל. גיד אכילס מיתולוגיה נורדית בלדר Galim Pro, pro.galim.org.il L. Klenerman, The early history of tendo Achillis and its rupture, The Journal of Bone and Joint Surgery. British volume 89-B, 2007-04-01, עמ' 545–547 doi: 10.1302/0301-620X.89B4.18978 ערך זה הוא קצרמר בנושא מיתולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קאיו אלבס

קאיו סזאר אלבס דוס סנטוס (בפורטוגזית: Caio César Alves dos Santos; נולד ב-29 במאי 1986), הידוע בשם קאיו, הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי. קאיו גדל במדינת סאו פאולו בברזיל והחל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של גרמיו ברוארי. בינואר 2003, בטרם הגיע לגיל 17, הושאל לקבוצה הבוגרת של גוארני, וכעבור שנה חזר לברוארי. בשנת 2006 הושאל לאינטרנסיונל, במדיה ערך שמונה הופעות בליגת העל הברזילאית, ולאחר מכן הושאל לפלמיירס, במדיה כבש תשעה שערים ב-27 הופעות. בינואר 2008 הגיע קאיו לגרמניה וחתם באיינטרכט פרנקפורט ששילמה עבורו 4 מיליון אירו. ב-16 בפברואר 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה, כשנכנס כמחליף בניצחון 1–0 על הנזה רוסטוק. את שער הבכורה שלו כבש ב-20 במרץ 2008, בניצחון 2–1 על אנרג'י קוטבוס, ואת עונת 2007/2008 הוא סיים עם שער אחד בעשר הופעות ליגה. בעונת 2008/2009 כבש שני שערים ב-17 הופעות, ובעונת 2009/2010 הפך לשחקן משמעותי יותר בקבוצה וערך 26 הופעות בליגה, בהן כבש חמישה שערים. בעונת 2010/2011 כבש שער אחד ב-27 הופעות, אך בסופה ירדה הקבוצה לליגת המשנה. בעונתו האחרונה בפרנקפורט שותף קאיו בשמונה משחקים בליגת המשנה, ובסופה עלתה הקבוצה בחזרה לבונדסליגה וקאיו שוחרר מהמועדון. באוגוסט 2012 חזר קאיו לברזיל וחתם בקבוצת באהיה, ובינואר 2013 עבר לאתלטיקו גויאניינסה. בקיץ 2013 חתם בגראסהופרס ציריך מליגת העל השווייצרית. בעונתו הראשונה במועדון היה קאיו מלך השערים של הקבוצה עם 13 שערים, בנוסף לשבעה בישולים, והקבוצה סיימה את העונה במקום השני בליגה. בעונת 2014/2015 כבש 11 שערים, ובעונה שלאחר מכן שוב סיים את העונה עם 13 שערים. במהלך שנותיו בגראסהופרס הוביל קאיו את ההתקפה של הקבוצה לצידו של מואנס דאבור, ובעונתו האחרונה בקבוצה כבש 14 שערים. בסך הכל שיחק ארבע שנים במועדון, ולזכותו 51 שערים ב-131 משחקי ליגה. ב-15 ביולי 2017 הגיע קאיו לישראל וחתם במכבי חיפה. ב-5 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף במשחק מול עירוני קריית שמונה שהסתיים בתיקו 0-0 במסגרת גביע הטוטו. את שער הבכורה שלו בקבוצה הבקיע שמונה ימים לאחר מכן במשחק גביע הטוטו נגד הפועל עכו שהסתיים בתיקו 2–2. במחזור הפתיחה של עונת 2017/2018 ערך קאיו את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, כשפתח בהרכב בהפסד 0–2 לבני יהודה. את שער הבכורה שלו בליגת העל כבש ב-19 באפריל 2018, כשנכנס כמחליף במצב של 1–1 במשחק מול הפועל אשקלון, ובדקה ה-85 כבש את שער הניצחון. בסך הכל ערך 22 הופעות ליגה במדי מכבי חיפה בעונה זו, אותה הוא סיים עם שער אחד ובישול אחד. ב-17 בספטמבר 2018 חתם קאיו עד תום העונה בהפועל תל אביב. ב-8 באוקטובר 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף במשחק מול מ.ס. אשדוד שהסתיים בתיקו 0–0. ב-15 בדצמבר 2018 כבש את שערו הראשון בהפועל תל אביב, במשחק מול הפועל חדרה שהסתיים בתיקו 1–1, ובסך הכל בעונת 2018/2019 כבש שלושה שערים והוסיף ארבעה בישולים. ב-16 בינואר 2020, לאחר יותר מחצי שנה שלא שיחק, חתם קאיו בקבוצת דספורטיבו ברזיל מהליגות הנמוכות בסאו פאולו. מדיה וקבצים בנושא קאיו אלבס בוויקישיתוף קאיו אלבס, באתר ההתאחדות לכדורגל בישראל קאיו אלבס, באתר Transfermarkt קאיו אלבס, באתר Soccerway קאיו אלבס, באתר WorldFootball.net קאיו אלבס, באתר FootballDatabase.eu קאיו אלבס, באתר הרשמי של מכבי חיפה איציק יצחקי‏, מכבי חיפה הקשר הברזילאי קאיו חתם לשנתיים, באתר וואלה, 15 ביולי 2017 שירי אלג'ם, ‏קאיו חתם בהפועל ת"א: "מחכה ללבוש אדום", באתר ערוץ הספורט, 17 בספטמבר 2018
Halt im Gedächtnis Jesum Christ, רי"ב 67

Halt im Gedächtnis Jesum Christ (בעברית: זכור את ישו המשיח), רי"ב 67, היא קנטטה שהלחין יוהאן סבסטיאן באך בהיותו בלייפציג. ביצועה הראשון היה ביום ראשון שלאחר חג הפסחא, שחל ב-16 באפריל 1724. קנטטה זו הייתה השתים עשרה שהלחין באך באותה שנה, לאחר שבשנה הקודמת הלחין עשרים וחמש קנטטות. הקנטטה הקודמת שהלחין היא רי"ב 134. ב-1868 הוציאה לאור חברת באך את הקנטטה לראשונה, בכרך 16 של פרסומיה. סדר הקריאה לאותו יום כולל פסוקים מאיגרת יוחנן הראשונה העוסקים באמונה בישו ופסוקים מהבשורה על-פי יוחנן המתארים את הופעתו של ישו בפני תלמידיו. נושא זה הוא המשך של חג הפסחא שחוגג את תחייתו של ישו. הלברית נכתבה על ידי מחבר לא ידוע. היא נפתחת בפסוק מהאיגרת השנייה אל טימותיוס: "זָכוֹר תִּזְכֹּר אֵת יֵשׁוּ הַמָּשִׁיחַ הַנֵּעוֹר מִן־הַמֵּתִים". המחבר משתמש בפניית פאולוס, כותב האיגרת אל טימותיוס, כפנייה אל כל נוצרי שמתלבט באמונתו. הפרק הרביעי והמרכזי לקוח ממזמור חג הפסחא שנכתב על ידי ניקולאוס הרמן (Nikolaus Herman), איש דת מהמאה ה-16. הפרק החמישי מתאר את איום האויבים, שנפתר בפרק השישי על ידי עזרתו של ישו. הפסוק "שלום עליכם" חוזר ארבע פעמים במהלך הקטע. כורל הסיום לקוח ממזמור של יאקוב אברט (Jakob Ebert), תאולוג ומשורר מהמאה ה-16. הקנטטה נועדה לביצוע על ידי סולני אלט טנור ובס בליווי מקהלה בת ארבעה קולות, ובתזמור של קרן טבעית, חליל, שני אבובי ד'אמורה, שני כינורות, ויולה ובאסו קונטינואו. לקנטטה שבעה פרקים: מקהלה: Halt im Gedächtnis Jesum Christ (זכור את ישו המשיח) אריה לטנור: Mein Jesus ist erstanden (ישו שלי קם לתחיה) רצ'יטטיב לאלט: Mein Jesu, heißest du des Todes Gift (ישו שלי, אתה תפצה ממוות) כורל: Erschienen ist der herrlich Tag (הנה הופיע היום הנפלא) רצ'יטטיב לאלט: Doch scheinet fast (אך נדמה קמעה) אריה לארבעה קולות: Friede sei mit euch (שלום עליכם) כורל: Du Friedefürst, Herr Jesu Christ (אתה נסיך-השלום, אדון ישו כריסטוס) היצירה הוקלטה במלואה 25 פעמים בהקלטות מסחריות. בין המנצחים שביצעו את ההקלטות ניתן לציין את ארנסט אנסרמה (ב-1968), גוסטב ליאונהארדט (ב-1976), הלמוט רילינג (ב-1978) וג'ון אליוט גרדינר (ב-2000). מידע על היצירה "Halt im Gedächtnis Jesum Christ, רי"ב 67" באתר מיוזיק בריינז מידע על הקומפוזיציה "Halt im Gedächtnis Jesum Christ, רי"ב 67" באתר AllMusic פרטי הקנטטה באתר קנטטות באך טקסט הקנטטה באתר קנטטות באך (בתרגום לעברית) רשימת פרסומי באך באתר IMSLP איגרת יוחנן הראשונה, ה, 4-10 יוחנן, כ, 19-31 השנייה אל טימותיוס, ב, 8 קלאוס הופמן, עמודים 7-8 רשימת ההקלטות באתר קנטטות באך
ארומאנש

ארומאנש (בצרפתית: Arromanches-les-Bains או בקיצור Arromanches) היא קומונה במחוז קלבדוס בנורמנדי, בצפון מערב צרפת, לחופי תעלת למאנש, כ-12 ק"מ צפונית-מערבית לבאייה. העיירה מפורסמת בעיקר בגלל היותה אתר חשוב בנחיתה בנורמנדיה במלחמת העולם השנייה. כדי להבטיח את המשך האספקה לכוחות הנוחתים היה צורך לבנות שני נמלים מלאכותיים שנקראו בשם הקוד נמלי מאלברי. נמל מאלברי A נבנה בצד האמריקאי - בחוף אומהה. נמל מאלברי B נבנה בחוף ארומאנש, סמוך לחוף גולד. בסערה הקשה שהייתה בימים 13 ביוני 1944 - 23 ביוני 1944 נהרס נמל מאלברי A והנמל בחוף ארומאנש נשאר מקור אספקה יחידי לכוחות בעלות הברית עד לכיבוש ופתיחת נמל אנטוורפן ב-28 בנובמבר 1944. התיירות בארומאנש בנויה בעיקר על ההיסטוריה של הנחיתה. ב-1954 נפתח במקום מוזיאון הנחיתה (Musée du Débarquement) שהוא הראשון מכל המוזיאונים בנורמנדי העוסקים בנחיתה. במוזיאון יש מודלים, מוצגים והסברים אור-קוליים על הנחיתה בכלל ועל נמל מאלברי בפרט. בעיירה מפוזרים תותחים ומוצגים שונים מאותה תקופה. בחוף ארומאנש נמצאים כמה מזחים צפים וכן שרידי שובר הגלים של נמל מאלברי B. על גבעה המשקיפה על ארומאנש נמצא מבנה קולנוע עגול המציג ב-360 מעלות את סיפור הנחיתה. ממזרח לארומאנש נחנכה בשנת 2021 אנדרטת נורמנדי הבריטית. מוזיאון הנחיתה בארומאנש מוזיאון הנחיתה בארומאנש מזח צף בחוף ארומאנש ארומאנש ושרידי נמל מאלברי B שרידים מנמל מאלברי B, ברקע - שובר הגלים של הנמל מרכז ארומאנש זחל"ם אמריקאי ליד מוזיאון הנחיתה תצוגה של חלק מחוליות נמל מאלברי B מדיה וקבצים בנושא ארומאנש בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ארומאנש (בצרפתית) האתר של מוזיאון הנחיתה בארומאנש מוזיאון הנחיתה בארומאנש, באתר יוטיוב
עמוס פריש

עמוס פריש (נולד ב-1953) הוא פרופסור מן המניין במחלקה לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן. עמוס פריש הגיש בשנת 1986 את עבודת הדוקטור שלו בנושא "פרשת מלכות שלמה בספר מלכים" במחלקה לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן. פריש הוא פרופסור מן המניין במחלקה לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן וכיהן בעבר כראש המחלקה. תחומי המחקר העיקריים שלו הם אלה: חקר ספרותי של המקרא (ובפרט הסיפור המקראי); הפרשנות המסורתית לתנ"ך (ובפרט הפרשנות הבתר-קלאסית); המלוכה במקרא; ספר תהלים. יגיע כפיך – יחס המקרא אל העבודה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, בני ברק, תשנ"ט/ 1999. הקריעה הגדולה – סיפור פילוג הממלכה בספר מלכים, הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר שבע, תשע"ד/ 2013. (עם יואל אליצור) יהודה אליצור, ישראל והמקרא – מחקרים גאוגרפיים, היסטוריים והגותיים, רמת גן תש"ס. (עם משה גרסיאל, שמואל ורגון ויעקב קוגל) עיוני מקרא ופרשנות ה: מנחות ידידות והוקרה לאוריאל סימון, רמת גן תש"ס. (עם שמואל ורגון ומשה רחימי) עיוני מקרא ופרשנות ח: מנחות ידידות והוקרה לאלעזר טויטו, רמת גן ואלקנה תשס"ח. (עם שמואל ורגון, יעקב קוגל ורימון כשר) עיוני מקרא ופרשנות ט: מנחות ידידות והוקרה למשה גרסיאל, רמת גן תשס"ט. (עם דוד אלגביש, משה גרסיאל ורימון כשר) עיוני מקרא ופרשנות י: מנחות ידידות והוקרה לשמואל ורגון, רמת גן תשע"א. דף מרצה באתר המחלקה תנ"ך באוניברסיטת בר-אילן עמוס פריש, באתר גוגל סקולר עמוס פריש, באתר Academia.edu רשימת הפרסומים של עמוס פריש, בקטלוג הספרייה הלאומית הספרים של עמוס פריש, באתר "סימניה" עמוס פריש (1953-), דף שער בספרייה הלאומית
מיכאל יעקב ישראל

הרב מיכאל יעקב ישראל (תק"נ – י' באייר ה'תרט"ז; 1790–1856) היה רב ברודוס ובירושלים. נולד ברודוס בסביבות שנת תק"נ (1790) לאביו הרב חיים יהודה ישראל שהיה רב העיר. בצעירותו למד אצל הרב אברהם הלוי רב העיר, ושימש כשוחט וכשליח ציבור. בשנת תקפ"א (1821), לאחר עליית אביו לירושלים ובהיותו בן 31, החל לשמש כרב הראשי של רודוס. בפרשת עלילת הדם ברודוס (1840) היה הרב בין הנחקרים בפרשה על ידי מושל האי והקונסולים האירופאיים. בניסיון לשכנעו "להתוודות" ברצח הוא עונה ונתלה, יחד עם דוד מזרחי, מנכבדי הקהילה, על ווים בתקרה בנוכחות הקונסולים האירופיים. מזרחי איבד את הכרתו לאחר שש שעות, בעוד שהרב הוחזק שם במשך יומיים עד שסבל מדימום. למרות העינויים שעברו, לא הרב ולא מזרחי הודו ברצח והם שוחררו לאחר כמה ימים. תקופה מסוימת שהה במצרים לשם טיפול בירושת אחי זקנו, רבי ידידיה שלמה ישראל, אב בית הדין באלכסנדריה. בשנת תרי"ג עלה ארצה והתיישב בירושלים. תחתיו הוא מינה את שני גיסיו לרבני העיר. כשנה לאחר עלייתו ארצה נפטר הראשון לציון הרב יצחק קוב'ו ורצו רבני העיר למנותו לתפקיד תחתיו. הרב ישראל דחה את ההצעה בשל העובדה שהרב חיים נסים אבולעפיה, אז הרב בטבריה, היה מבוגר ממנו. לבסוף מונה לתפקיד אב בית הדין בירושלים, ובבית דינו ישבו הרבנים אברהם אשכנזי (לימים הראשון לציון), אהרן עזריאל ומשה פארדו. הרב ישראל נפטר בירושלים, ביום י' אייר תרט"ז (1856) ונקבר בבית הקברות הר הזיתים. ספדו לו בירושלים, ברודוס ובאיזמיר. שנות ימין – דרושים, שני חלקים יד ימין – שו"ת. צורף לפרויקט השו"ת הרב רחמים חיים יהודה ישראל – רב העיר רודוס בין השנים תרמ"ה – תרנ"א. הרב ידידיה יוסף ישראל (נפטר ב-15 בספטמבר 1918) קבור בבית הקברות היהודי ברודוס. ציפורה ריינה נישא לרב רפאל יצחק ישראל – רב העיר רודוס ואב בית דין הספרדי בירושלים. שמעון מרכוס, תולדות הרבנים למשפחת ישראל מרודוס, הוצאת ראובן מס, ירושלים תרצ"ה. משה דוד גאון, "מיכאל יעקב ישראל", יהודי המזרח בארץ ישראל ח"ב, ירושלים, תרצ"ח, עמ' 296, באתר היברובוקס מיכאל יעקב ישראל, באתר "החכם היומי"
GFAP

חלבון פיברילרי חומצי של תאי גליה (Glial fibrillary acidic protein ובקיצור GFAP) הוא חלבון המשתייך למשפחת סיבי הביניים (IF) ומבוטא במספר סוגי תאים במערכת העצבים המרכזית, בהם אסטרוציטים ותאים אפנדימליים. בנוסף נמצא כי GFAP מתבטא בפיברובלסטים גלומרוליים בכליות שנלקחו מחולדות, בתאי ליידיג באשכים הן באוגרים והן בבני אדם, בקרטינוציטים הומניים, בקונדרוציטים ובאוסטיאוציטים הומניים ובתאים דמויי כוכב (stellate cells) בלבלב ובכבד אצל חולדות. החלבון מקודד על ידי גן GFAP בבני אדם. החלבון תואר לראשונה בשנת 1971, ומשתייך לסיבי ביניים מסוג III, הכוללים בין היתר גם את וימנטין, דסמין ופריפרין המעורבים בפעילות ובמבנה של שלד התא. הוא מתורגם מאזור בגודל של 10 Kbp הממוקם בכרומוזום 17 באתר 17q21 (כרומוזום 11 אצל מכרסמים). הגן שמור, ומצוי בעותק אחד בגנום של בני אדם ושל חולדות, ממנו נוצר האיזופורם העיקרי α-GFAP (ועוד 7 איזופורמים נוספים) הזהה ב-91% בין בני אדם ומכרסמים ברמת חומצות האמינו. סיבי הביניים מסוג III מורכבים מ-3 דומיינים: ראש, מוט (rod) וזנב. רצף הדנ"א המקודד למוט (rod) משתנה בין האיזופורמים השונים של GFAP, אך מבנה החלבון בכל הצורות שמור מאוד. הדומיין של ה-rod מתלפף על דומיין rod אחר ליצור דימר, כאשר הקצה האמיני של הסיב הראשון והקצה הקרבוקסילי של הסיב השני צמודים אחד לשני. סיבי ביניים מסוג III, כמו ה-GFAP, יכולים ליצור הן הומודימר והן הטרודימר, כאשר ה-GFAP מסוגל להתפלמר גם עם סיבי ביניים אחרים מסוג III וגן עם נוירופילמנטים. יש לציין כי ה-GFAP איננו מסוגל להיקשר לקרטינים (סיבי ביניים מסוג I ו-II), ועל כן בתאים בהם מבוטאים חלבונים מ-2 הסוגים - נוצרים 2 רשתות סיבי ביניים נפרדות. על מנת ליצור רשתות, הדימרים של ה-GFAP יוצרים טטרמרים, המהווים את תת-היחידות הבסיסיות של סיבי הביניים. כיוון שהדומיין של ה-rod לבדו אינו מסוגל ליצור טטרמרים אלו in vitro, הדומיינים של הראש ושל הזנה הם הכרחיים ליצירת הסיבים. לדומיינים אלו שונות גדולה יותר מבחינת רצפי הדנ"א, מאשר לדומיין ה-rod. על אף השונות הגדולה הזו, נמצא כי בדומיין הראש קיימים 2 שיירי ארגינין ושייר ארומטי אחד שמורים, החיוניים ליצירת טטרמרים תקינים. מדיה וקבצים בנושא GFAP בוויקישיתוף GRCh38: Ensembl גרסה 89: ENSG00000131095 - Ensembl, מאי 2017 GRCm38: Ensembl גרסה 89: ENSMUSG00000020932 - Ensembl, מאי 2017 "Human PubMed Reference:". "Mouse PubMed Reference:". Buniatian G, Traub P, Albinus M, Beckers G, Buchmann A, Gebhardt R, Osswald H (Jan 1998). "The immunoreactivity of glial fibrillary acidic protein in mesangial cells and podocytes of the glomeruli of rat kidney in vivo and in culture". Biology of the Cell / Under the Auspices of the European Cell Biology Organization. 90 (1): 53–61. Maunoury R, Portier MM, Léonard N, McCormick D (Dec 1991). "Glial fibrillary acidic protein immunoreactivity in adrenocortical and Leydig cells of the Syrian golden hamster (Mesocricetus auratus).". Journal of Neuroimmunology. 35 (1-3): 119–29. von Koskull H (1984). "Rapid identification of glial cells in human amniotic fluid with indirect immunofluorescence.". Acta Cytologica. 28 (4): 393–400. Quinlan RA, Brenner M, Goldman JE, Messing A (June 2007). ,GFAP and its role in Alexander disease,/ Exp. Cell Res. 313 (10): 2077–87.
רחמים חיים יהודה ישראל

הרב רחמים חיים יהודה ישראל, מכונה: רי"ח ישראל (ח' בתמוז ה'תקע"ה – ט"ו בניסן ה'תרנ"ב; 1815 – 1893) היה רב העיר רודוס. נולד בעיר רודוס שביוון, ביום ה', ח' תמוז ה'תקע"ה (1815) לאביו הרב מיכאל יעקב ישראל שהיה רב העיר. את עיקר תורתו למד מפי אביו ומפי סבו הרב חיים יהודה ישראל. בשנת תרמ"ה מונה לכהן כרב העיר על ידי גיסו הרב רפאל יצחק ישראל לאחר שעלה לארץ ישראל. כהונתו זו הייתה קצרה, ובשנת תרנ"א (בגיל 76) הרגיש כי אין באפשרותו עוד למלא תפקיד זה בשל זקנתו וביקש ממנהיגי הקהילה למצוא רב ראוי שיחליף את מקומו. לתפקיד נבחר לבסוף הרב שבתאי הלוי. נפטר ביום ראשון של פסח, ט"ו ניסן תרנ"ב (1893) ונקבר בבית הקברות היהודי העתיק ברודוס. בעת ההלוויה הספידוהו חכמי ורבני העיר. במחצית הראשונה של המאה ה-20 בעקבות הוראה של השלטון האיטלקי לפינוי בית הקברות העתיק, הועבר קברו לבית הקברות החדש ברודוס והוא נקבר בשנית בחלקת הרבנים בבית הקברות. בן ימין – חידושים ופלפולים במסכת מנחות. את חיבורו זה התחיל בגיל שמונה עשרה אך לא השלימו עד לעת זקנתו. יוצא לאור לראשונה על ידי בנו הרב ראובן אליהו ישראל בסלוניקי, תרנ"ו. מלבד חיבור זה הותיר אחריו תשובות, חידושים ודרושים, שנדפסו כנספח לספר בן ימין במהדורתו הראשונה. בנו בכורו הרב שמואל יעקב ישראל (נפטר ב-1920) הרב ראובן אליהו ישראל – מו"ל כתבי אביו. גם הוא כיהן כרבה של רודוס, האחרון בשושלת משפחת ישראל. (1856–1932) הרב אשר ישראל – בן זקוניו רחמים חיים יהודה ישראל, באתר "החכם היומי" משה דוד גאון, "רחמים חיים יהודה ישראל", יהודי המזרח בארץ ישראל ח"ב, ירושלים, תרצ"ח, עמ' 297, באתר היברובוקס
צו הנסיכים

צו הנסיכים (בגרמנית: Prinzenerlass) הוא צו שהוציא ב-1940 אדולף היטלר, הפיהרר של גרמניה הנאצית. הצו אסר על כל חיילי הוורמאכט אשר השתייכו לאחת ממשפחות המלוכה ששלטו בגרמניה לפני 1918, להשתתף בפעילות קרבית במסגרת מלחמת העולם השנייה. ב-19 במאי 1943 תוקן הצו כך שכל בני משפחות המלוכה סולקו משורות הוורמאכט. לאחר המהפכה הגרמנית ב-1918 בוטלה המונרכיה בגרמניה, והאצולה הגרמנית איבדה את מעמדה הרשמי. עם זאת, להבדיל מאוסטריה השכנה, בני האצולה עדיין נהנו מכבוד ופופולריות בגרמניה, ובהדרגה החלו לחזור אליה גם אלו מהם שגלו ממנה במסגרת המהפכה. התנועות המלוכניות בגרמניה, נהנו מכוח רב. כאשר עלה היטלר לשלטון, הוא הסתדר בתחילה עם המלוכנים, אולם בהמשך החל לרדוף אותם. ב-23 במאי 1940 נפצע וילהלם, נסיך פרוסיה, בנו של נסיך הכתר וילהלם ונכדו של וילהלם השני, קיסר גרמניה הגולה, במהלך הקרבות במסגרת המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה. הוא נפטר שלושה ימים לאחר מכן בבית חולים שדה בעיר ניוול. הלווייתו נערכה ב-29 במאי בעיר פוטסדאם. היא יצאה מכנסיית השלום בסנסוסי אל מקדש העתיקות והשתתפו בה למעלה מ-50,000 איש. היטלר נדהם מהמספר הרב של הנוכחים, וסבר שמדובר בהפגנת כוח של המלוכנים נגדו. הוא גם גילה שהתנועות המלוכניות עדיין נהנות מתמיכה בקרב האוכלוסייה. היטלר מיהר לפרסם את "צו הנסיכים", אשר הורה להרחיק מפעילות קרבית את כל בני משפחות המלוכה לשעבר. ב-19 במאי 1943 תוקן הצו כך שכל בני משפחות המלוכה סולקו לחלוטין משורות הוורמאכט. היחיד שהצליח לערער על הצו ולהישאר בצבא עד סוף המלחמה היה פרידריך יוזיאס, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה בנו של קרל אדוארד, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה. (בגרמנית) Die Hohenzollern und Hitler
בן-ציון פריימן

הרב בן ציון חיים פריימן (י"ב בטבת ה'תרפ"ב, ינואר 1922 - ט' בכסלו ה'תשנ"ו, דצמבר 1995) היה רב ו'משיב' ירושלמי בישיבות בכל רחבי ישראל. נולד בי"ב בטבת תרפ"ב לשלמה אליהו ולפייגה לבית שילדקרוט. אביו שימש כ"שמש" של קבר רחל בתקופת המנדט. הרב בן ציון היה הבכור מבין שבעה אחים. בכ' בטבת התקיימה ברית המילה, הסנדק היה הראי"ה קוק והמוהל היה הרב יוסף חיים זוננפלד. בן ציון פריימן נולד בחצר בתי מחסה בעיר העתיקה ובהמשך עברה משפחתו לרחוב אור החיים (רחוב הארמנים לשעבר). בצעירותו למד בת"ת "עץ חיים" ששכן באותם ימים בעיר העתיקה. בימי נערותו עד לנישואיו פעל בשורות האצ"ל והיה ממונה על הסליק שבבית כנסת החורבה, שם שימש אביו כגבאי. נישא לשושנה לבית ברזל בט' בניסן תש"ב. לבני הזוג נולד בן יחיד בשם דוד. בשנות השלושים לחייו החל לעבור בין ישיבות והיה שותף בהקמת מספר ישיבות תיכוניות וישיבות הסדר. בשנים אלה היה משמש כ'משיב' בישיבות רבות ומגוונות ועמד בקשר עם התלמידים שם. בין הישיבות שבהן לימד ולמד הן: ישיבת נתיב מאיר, ישיבת הכותל, ישיבת הגולן, ישיבת ברכת משה, ישיבת היכל אליהו, ישיבת מעלות, ישיבת פורת יוסף. הרב בן ציון עסק בלימוד תורה כל ימיו אך לא העלה את חידושיו בספר, אמנם מקצת מחידושיו ראו אור בחוברות ובכתבי עת. בנוסף כתב הרב בן ציון שירה ותפילות שנדפסו גם הן בבמות שונות, לרוב בעילום שמו. באחרית ימיו תקפה אותו מחלת הסרטן ממנה סבל כמה שנים עד פטירתו. הרב בן ציון פריימן נפטר בט' בכסלו תשנ"ו. בלווייתו ספדו לו הרב מרדכי אליהו, הרב יהודה עדס, הרב אביגדר נבנצל והרב דן סגל. מה היה תפקידו של ר' בן ציון באותן ישיבות: לא ר"מ ולא מנהל, לא ראש ישיבה ולא משגיח, לא נושא משרה ולא בעל מעמד. רבים יתקשו ודאי להגדיר את מעמדו. לימים, כשנשאלה שאלה זו, היתה התשובה 'מופלא שבסנהדרין שלא היה מן המנין' (מתוך הספדו של הרב ישעיהו הדרי) רבותיו: הרב שמואל גדליה ניימן, בעל 'גידולי שמואל'. מתלמידיו: הרב אברהם אבא וינגורט. הרב שאול דוד בוצ'קו. קול מציון – דברי הספד שנאמרו על האי גברא רבה הגה"צ הרב בן ציון חיים פריימן זצ"ל, חבורה מתלמידיו, תשנ"ו. מיכל פלהיימר וחיים סבתו, לבקר בהיכלו – שערים לדמותו של הרב בן ציון חיים פריימן זצ"ל מצדיקי ירושלים, מעלה אדומים: מעליות, תשע"ד. חידושי רבי בן ציון – חידושי תורה בסוגיות הש"ס, ירושלים, תשע"ד. שיעורים לזכר הרב פריימן, ישיבת 'ברכת משה' מעלה אדומים מאמרים של הרב פריימן ומאמרים לזכרו, באתר אסיף הרב אלישע אבינר, תורת חסד על לשונה- הגותו החינוכית של הרב בן ציון פריימן זצ"ל, באתר 'מכון מאיר'. אריאל לוי, צער השכינה, באתר ערוץ 7, ‏ט"ז בחשון תשע"ה 09/11/14 הרב שאול דוד בוצ'קו, באתר ישיבת היכל אליהו