laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
הנס אדם השני, נסיך ליכטנשטיין

הנס אדם השני, נסיך ליכטנשטיין (בגרמנית: Hans-Adam II; נולד ב-14 בפברואר 1945) הוא נסיך ליכטנשטיין משנת 1989. הנס אדם נולד ב-14 בפברואר 1945 בציריך לפרנץ יוזף השני, נסיך ליכטנשטיין ולגאורגינה פון וילצ'ק, בתם של פרדיננד מריה פון וילצ'ק ונורברטינה קינסקי, רוזנת וצ'יניץ וטטאו. בנעוריו הוא היה חניך בתנועת הצופים של ליכטנשטיין בואדוץ והיה גם פעיל בשבט הצופים של וינה. בשנת 1969 למד הנס אדם באוניברסיטת סנט גאלן, וקיבל תואר במנהל עסקים וכלכלה. בשנת 1984 מסר לו אביו הזקן פרנץ יוזף השני, נסיך ליכטנשטיין, את רוב הכוח המדיני ואת קבלת ההחלטות. בשנת 1989 מת אביו פרנץ יוזף השני, נסיך ליכטנשטיין, והנס אדם הוכתר לנסיך ליכטנשטיין. בשנת 2003 נערך בליכטנשטיין משאל עם בשאלה האם להגדיל את שליטתו על הנסיכות. לפני המשאל הודיע אדם כי אם המשאל יסתיים בתוצאה שלילית יפרוש ויהפוך את הנסיכות לרפובליקה. לאחר הבהרה זו תוצאות הבחירות היו חיוביות באופן מוחץ. ב-30 ביולי 1967 התחתן הנס אדם עם דודניתו מדרגה שנייה, מריה קינסקי, רוזנת וצ'יניץ וטטאו, ממנה נולדו לו 4 ילדים: אלויס, נסיך הכתר של ליכטנשטיין (נולד ב-1968) מקסימיליאן, נסיך ליכטנשטיין (נולד ב-1969) קונסטנטין, נסיך ליכטנשטיין (1972-2023) טטיאנה, נסיכת ליכטנשטיין (נולדה ב-1973) מדיה וקבצים בנושא הנס אדם השני, נסיך ליכטנשטיין בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הנס אדם השני, נסיך ליכטנשטיין רפרם חדד, ‏מלך, באתר גלובס, 20 בדצמבר 2005 הנס אדם השני, נסיך ליכטנשטיין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) שושלת המלוכה העשירה באירופה היא בעלת ההון העתיק ביותר, באתר TheMarker‏, 23 באוקטובר 2023 Portal des Fürstentums Liechtenstein - - Fürstenhaus - Fürst Hans-Adam II., web.archive.org, ‏2008-01-23 Brósch-Fohraheim, Eugen, "Schwedischer König als Pfadfinder in Wien-Zusammenkunft der "Weltpfadfinderstiftung" in Wien 2008", 29 live, אוקטובר 2008, עמ' 21
דת'-דום

דת'-דום (באנגלית: Death-Doom) הוא סגנון קיצוני של מטאל המשלב דום מטאל ודת' מטאל, ובפרט את הקצב האיטי והאווירה הפסימית של הדום מטאל עם שאגות הגראולינג העמוקות של הדת' מטאל, ותיפוף ה"דאבל-קיק". הדת'-דום מתאפיין בשירת גראולינג, קצב נגינה איטי עד בינוני, שירים בנושאים אפלים וחזרות רבות. הז'אנר הופיע בסוף שנות ה-80 וצבר מידה מסוימת של פופולריות במהלך שנות ה-90, אך הפך פחות נפוץ עד תחילת המאה ה-21. בתורו, הדת'-דום הוליד את תת-הז'אנר הקשור בקשר הדוק, פיונרל דום (באנגלית: Funeral Doom; תרגום חופשי: דום לוויות), וכן את המטאל הגותי הנחשב למלודי, קודר ורומנטי יותר. הסימנים הראשונים לז'אנר הדת'/דום מקורם באמצע שנות ה-80 כאשר אבות ראשונים כמו Dream Death ו-Celtic Frost החלו לערבב דום מטאל מסורתי עם ת'ראש מטאל וסצנת הדת' מטאל המתהווה. תקליטים מוקדמים בשנות ה-90 של להקות כמו Autopsy,‏ Paradise Lost,‏ Sempiternal Deathreign,‏ Winter,‏ Goatlord,‏ My Dying Bride ו-Anathema שילבו את צליל הדום מטאל של אמצע שנות ה-80 של להקות כמו Candlemass ו-Saint Vitus עם שימוש בגראולינג, לעיתים שירה נשית או קלידים, ובמקרה של My Dying Bride, אף כינורות. השפעתן של להקות אלו זכתה להולדה ולהכרה של להקות מטאל גותי כמו Within Temptation,‏ Lacuna Coil ו-The Gathering. נראה שסגנון הדת'-דום הפך פחות פופולרי לקראת סוף העשור, שכן רבים מאבות הסצנה נטשו את הסאונד המוקדם שלהם כדי לאמץ כיוון פופולרי, נגיש ומובן יותר. עם זאת, הסגנון נמשך בצורה של פיונרל דום (Funeral Doom, "דום לוויות"). פיונרל דום הוא סגנון של דום מטאל שניתן לתאר כמעין סגנון מלנכולי של דת'-דום, בעל קצב נגינה איטי במיוחד, בהשראת שירי לוויה ואבל (dirge). פיונרל דום שם דגש על יצירת תחושה של ריקנות, ייאוש ומצב רוח דיכאוני. נעשה שימוש רב בדיסטורשן של הגיטרות החשמליות, ואלמנטים של דארק אמביינט, כגון שימוש בקלידים, משמשים לעיתים כדי ליצור אווירה דמוית-חלום. השירה נעשית בדרך כלל במזמורים מלאי-אבל וגראולינג. הלהקות החלוצות של הפיונרל דום הן Mournful Congregation (אוסטרליה), Esoteric (בריטניה), Evoken (ארצות הברית), Funeral (נורווגיה), Thergothon ו-Skepticism (פינלנד). להקות ידועות אחרות בסגנון זה הן Shape of Despair,‏ Frowning ו-Remembrance. דום מטאל דת' מטאל מטאל גותי דת'-דום גותי Tracey, Ciaran (March 2006). "Doom/Death: United in Grief", Terrorizer #142, pp.54-55. Chris Jennings, 6 Under-Appreciated Classics Of Death/Doom!, Worship Metal, ‏2015-08-10 (באנגלית) Bardin, Olivier (May 2006). "Forgotten Doom: Raiders of the Lost Art", Terrorizer #144, p.56 Metal Hammer #173 Metal Injection, Funeral Doom Friday: FUNERAL MOURNING's Blackened, Deadly Inertia of Dissonance (A Sermon in Finality), Metal Injection, ‏2016-09-09 (באנגלית אמריקאית) Funeral Doom Metal - Music genre - RYM
רבקה אהרנסון

רבקה אהרנסון (1892–1981) הייתה בתם הצעירה של מלכה ואפרים אהרנסון, ממייסדי זכרון יעקב, ואחותם של האגרונום אהרן אהרנסון, מייסד ומפקד ארגון הריגול ניל"י, ושל שרה, אלכסנדר, צבי ושמואל אהרנסון. לטענתה, היא הייתה ארוסתו של אבשלום פיינברג, שלפני שנרצח, היה אף הוא פעיל מרכזי בארגון ניל"י. בראשית מלחמת העולם הראשונה עזבה עם אחיה אלכסנדר את ארץ ישראל, ועד אחרי המלחמה למדה ופעלה בארצות הברית. כפי הנראה, בזמן שהותה בארצות הברית היא התארסה עם יהודי אמריקאי בשם מקס לבנטל, אירוסים שבוטלו לאחר חזרתה לארץ. בתקופת המנדט הבריטי הקימה אהרנסון (יחד עם אחיה אלכסנדר) בבית המשפחה הישן בזכרון יעקב את מוזיאון "בית אהרנסון", וניהלה אותו עד מותה ב-1981. אהרנסון לא התחתנה ולא היו לה צאצאים. היא ציוותה בצוואתה לייעד חלק מאדמות המשפחה שבלב המושבה זכרון יעקב להקמת בית אבות ולמוסדות ציבור אחרים (שחלקם אכן הוקמו ופועלים). כמו כן, ביקשה להעביר את המורשת החקלאית לדורות הבאים, ועל שמה נקראה חווה חקלאית ערוגות רבקה. בשנותיה האחרונות שימשה אהרנסון כשומרת הגחלת של מורשת ניל"י וייצגה אותה בציבור. כך, למשל, כאשר העניק הנשיא זלמן שזר את עיטור לוחמי המדינה בפעם הראשונה, ל-150 מן הזכאים לו, אנשי השומר, ניל"י, המחתרות והפרטיזנים, הייתה אהרנסון בין הבולטים שבמקבלי העיטור. ב-1986 התפרסם השיר "אלף נשיקות לך, אהובתי", בביצוע יהורם גאון, שכתבה מירית שם אור והלחין צביקה פיק, המבוסס על המכתב "אלף נשיקות לך, אהובתי" של אבשלום פיינברג שנכתב ב-1910 ושלטענת רבקה אהרנסון נכתב אליה, על אף שעל פי ממצאים ובדיקות שנערכו נכתבה הבלדה כחודשיים לפני שאבשלום הכיר את רבקה. הצלחת השיר הביאה לעניין רב ומחודש בדמותה של אהרנסון, וביחסיה עם פיינברג. כך היה גם עם הוצאתו לאור ב-2009 של הספר "אות מאבשלום" מאת נאוה מקמל-עתיר, רומן היסטורי המבוסס על דמותו של אבשלום פיינברג. אהרנסון ניהלה יומן, וכן התכתבות מסועפת עם אישים רבים ברחבי העולם, ובמיוחד עם אחיה אלכסנדר. מסמכים אלו נשמרים כיום ב"חטיבת רבקה אהרנסון" בארכיון בית אהרנסון, אך אינם פתוחים לקהל, שכן חלקם עוסקים באישים שעודם בחיים. גאולה כהן, שרה ואבשלום אנשי ניל"י, גאולה כהן בריאיון עם רבקה אהרנסון, עיצוב - סטודיו דוד הראל, בית מורשת אורי צבי גרינברג, משרד החינוך והתרבות, מנהל התרבות, תשס"ח, 2007, ירושלים. מדיה וקבצים בנושא רבקה אהרנסון בוויקישיתוף אבשלום פיינברג, "מכתבים לרבקה אהרונסון" בפרויקט בן-יהודה שזר העניק אות לוחמי המדינה, הארץ, 4 בנובמבר 1968 חיפוש רבקה אהרנסון בעיתונות יהודית היסטורית חן מלול, "אלף נשיקות לך, אהובתי" – מכתב האהבה המרגש של אבשלום פיינברג, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, 6 באוגוסט 2017 מידע על רבקה אהרנסון בקטלוג הספרייה הלאומית הנשיא העניק את עיטור לוחמי המדינה, דבר, 4 בנובמבר 1968. אסנת ברעוז, ‏הארכיון ההיסטורי בבית אהרנסון, זכרון יעקב, קתדרה מרץ 1991
Salvation (להקה ישראלית)

Salvation (נהגה "סאלביישן") היא להקת מטאל גותי ישראלית. הלהקה הוקמה ב-1999 בבאר שבע. הלהקה המנגנת מטאל גותי בסגנון דת'-דום גותי סימפוני. הלהקה הוקמה ב-1999 בבאר שבע על ידי המתופף גיא נקש, הגיטריסטים ולאד פרידמן ושחר קלינגר, הזמר אופיר ויטר והבאסיסט יבגני ארכיפוב. הלהקה הושפעה מאוד מלהקות המטאל הגותי של סוף שנות ה-90 של המאה ה-20 ובפרט מהלהקות הגותיות ששילבו זמרת נשית ומטאל סימפוני בנגינתן. הלהקה הוציא דמו ראשון ב-2004 והופיעה ברחבי הארץ. היא הוציאה סינגל נוסף ב-2011 אך הוציאה אלבום אולפן מלא ראשון רק ב-2015. במהלך השנים השתנה הרכב הלהקה. Out of Pain - דמו, 2004 Shepherd I Shall Be - סינגל, 2011 Everlasting Fall - אלבום, 2015 מתן קידר - גרואלינג ויקטוריה מקסימובה - זמרת, שירה נשית נקייה גיא נקש - תופים ולאד פרידמן - גיטרת קצב ארטם - גיטרת באס סרג' - גיטרה חשמלית מובילה שחר קלינגר - גיטרה אופיר ויטר - זמר יבגני ארכיפוב - גיטרת באס נטליה - שירה נשית אתר האינטרנט הרשמי של Salvation מאגרי מידע ביקורות ביקורת על האלבום Everlasting Fall באתר מטאליסט Salvation, ברשת החברתית פייסבוק Salvation, סרטונים בערוץ היוטיוב Salvation, להקה באתר Encyclopedia Metallum (באנגלית) Salvation, באתר Discogs (באנגלית) Salvation, באתר בנדקמפ ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ויליאם קמפבל

ויליאם ססיל קמפבל (באנגלית: William Cecil Campbell; נולד ב-28 ביוני 1930) הוא ביולוג ופרזיטולוג אירי-אמריקאי, הנודע בשל פיתוח תרופה נגד תולעים נימיות, ועל כך זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2015 יחד עם סטושי אומורה וטו יויו. קמפבל נולד באירלנד כבן שלישי למשפחה. הוא סיים את התואר שלו בקולג' טריניטי שבדבלין בשנת 1952 בהצטיינות יתרה, ולאחר מכן המשיך ללימודי דוקטורט באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, אותם סיים ב-1957. מייד לאחר מכן ועד 1990, עבד בחברת התרופות מרק, כאשר החל משנת 1984 הוא היה חוקר בכיר בחברה וניהל את המחקר והפיתוח בחברה. בעת שעבד בחברה, בשנת 1962, קיבל אזרחות אמריקאית. בשנת 2002 הוא נבחר כחבר להאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית. קמפבל המשיך את מחקריו של סטושי אומורה, עמו זכה בפרס נובל, שחקר Streptomyces, קבוצה של חיידקים שנמצא קודם לכן על פעילותם להפקת אנטיביוטיקות כמו סטרפטומיצין ומצא מין חדש של חיידקים. אומורה הפיק מהחיידקים הללו חומרים שיש להם פעילות אנטי-מיקרוביאלית. קמפבל במחקריו מצא דרך לשפר את אותם חומרים ולפתח מהם את התרופה אברמצטין (אנ'), שעוזרת נגד עיוורון הנהרות ואלפנטיאזיס טרופית, שתי מחלות הנגרמות מתולעים טפיליות ותוקפים במדינות עולם שלישי. שתי המחלות פוגעות יחד במאות מיליוני בני אדם. כך תרמו השניים לגילוי תרופות יעילות נגד טפילים שונים ופתחו מחקר למציאת תרופות נוספות כאלה שפעיל גם היום. המחלות נגדם פותחו התרופות נמצאות היום על סף הכחדה. חומרים דומים משמשים נגד תולעים פרזיטיות נוספות, שתוקפים יונקים שונים. הם הזריקו לעכברים כמויות לא ידועות של חומרים לא ידועים ובדקו אם יש תגובה של העכברים. הם מצאו שהטיפול בטוח מאוד ומאוד יעיל. כמו כן, מצאו במעבדתו שהחומר פעיל נגד שלב הלרווה של הפרזיט. השתמשו בחומר נגד עיוורון הנהרות בשלביו המוקדמים של המחלה וראו שהוא יעיל. עיוורון הנהרות נגרם מהלרוות, ולכן הריגתם גרמה להיעלמות התסמינים של המחלה. מאוחר יותר, התרופה נתרמה לטובת טיפול במחלה ללא עלות, וכך התאפשר הצמצום העולמי של המחלה. מדיה וקבצים בנושא ויליאם קמפבל בוויקישיתוף ויליאם קמפבל, באתר פרס נובל (באנגלית) אבי בליזובסקי, ‏פרס נובל ברפואה למפתחי שיטות ריפוי מחלות הנגרמות על ידי טפילים לרבות מלריה ועיוורון הנהרות, באתר "הידען", אוקטובר 2015 ויליאם קמפבל באתר האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית (באנגלית) הרצאות הנובל של שלושת הזוכים לשנת 2015 (באנגלית) ויליאם קמפבל, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
שלמה גור

שלמה גור (גרזובסקי) (25 ביולי 1913 - 7 בפברואר 1997) היה הוגה רעיון "חומה ומגדל" ומפקד חיל המדע. שלמה גרזובסקי נולד ביולי 1913 באומן שבאוקראינה. בעקבות המהפכה הבולשביקית ברח לרומניה, וממנה עלה לארץ ישראל בשנת 1930. למד חקלאות בבית הספר "מקוה ישראל". בשנת 1936 נמנה עם מייסדי קיבוץ ניר דוד (תל-עמל). במהלך מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט הגה ותכנן את רעיון "חומה ומגדל" להקמה מהירה של יישובים חקלאיים יהודיים מוגנים. בשנת 1938 עזר לדוד הכהן במיזם גדר הצפון. בקיץ 1945 יצא לארצות הברית להשתלמות בנושאי מים. ב-18 באוגוסט 1947 חזר לישראל והחל בפעילות ב"הגנה". הוא התבקש לערוך סקירה של מצב הנשק שבידי היישוב, וממצאיו היו שכמות הנשק מועטה משחשבו. באוקטובר 1947 מונה למנהל כל העניינים הלא מדעיים של המחלקה המדעית שהוקמה באותה עת, ובהמשך מונה למפקד חיל המדע בדרגת סגן-אלוף. בעקבות ויכוח תקציבי עם הרמטכ"ל, מרדכי מקלף, הודח מתפקידו. הוא עזב את הקיבוץ ועבר לתל אביב, שם עבד במחלקה הטכנית של הקיבוץ הארצי. בהמשך הקים משרד לפיקוח בנייה, והיה מעורב במיזמי בנייה גדולים, ובהם הקמת קמפוס גבעת רם של האוניברסיטה העברית בירושלים, בית החולים הדסה עין כרם משכן הכנסת ובית עיריית תל אביב-יפו. הוא נמנה עם החשודים בפרשת תל גיבורים. הוא הועמד לדין באשמת תיווך לשוחד ונמצא זכאי. בשנות ה-80 תמך בקידומו של מיזם "התעלה הצפונית", שתקשר בין הים התיכון לים המלח, כחלופה לתעלת הימים הדרומית. אוריאל בכרך, בכוח הידע: פרקים בתולדות חיל המדע, הוצאת מודן, 2015. אורי מילשטיין, אמונה מיסטית במדע, דבר, 26 באוקטובר 1979 צבי אלגת, גור התמודד עם השעון, מעריב, 20 בינואר 1963 דף הנצחה לשלמה גור, 2008, עמ' 49. אדריכל ידוע הביא לגילוי פרשת "שוחד בית החולים", מעריב, 18 בינואר 1963 צבי אלגת, "המצפון גבר על הידידות", מעריב, 22 בינואר 1963, המשך צבי לביא, 18 חודשי מאסר לעו"ד ש. ירקוני, מעריב, 3 בדצמבר 1964 אברהם פלג, חזון רטוב ומלוח, מעריב, 10 בספטמבר 1980, המשך, מעריב, 10 בספטמבר 1980
ולד

האם התכוונתם ל... ינקות שם משפחה ממקור גרמני (Wald), שפירושו יער אישים ששמם ולד: אברהם ולד – מתמטיקאי יהודי הונגרי אמריקאי אורלי ולד – מתנגדת לשלטון הנאצי בילי וולד – כדורסלן עבר אמריקאי-ישראלי ג'ורג' ואלד – מדען יהודי אמריקאי, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1967 על מחקריו בתחום הראייה טיוזדיי ולד – שחקנית אמריקאית יוסי ואלד – מוזיקאי ישראלי יצחק ולד – מראשי עיריית כפר סבא עמנואל ולד – חוקר צבא ישראלי פרדריק ולד – מדינאי ניו זילנדי תיאודור דווייט ולד – ממנהיגי התנועה לביטול העבדות בארצות הברית ולאד ולדר
ציר העולם

ציר העולם (בלטינית: axis mundi; מכונה גם "הציר הקוסמי", "העמוד הקוסמי", "מרכז העולם", וכן "טבור העולם", umbilicus mundi) הוא מונח הקיים בדתות ופילוסופיות שונות ומתאר את נקודת המפגש בין העולמות הגבוהים והנמוכים או מקום ההשקה בין שמיים לארץ (לעיתים גם לשאול), בו נפגשים ארבעת כיווני המצפן. על פי מירצ'ה אליאדה, בכל תרבות יש מוקד מקודש, למשל פסגת ההר הקוסמי היא הנקודה הגבוהה ביותר על פני הארץ אך גם טבורה של האדמה, הנקודה שבה החלה הבריאה. בדתות שונות, המשלים לציר העולם הוא הציר העתידי, כלומר העולם הבא. ציר העולם יכול להיות מיוצג על ידי: אובייקט טבעי (למשל הר, סלע או עץ). הרים גבוהים נחשבים בדרך כלל כקדושים על ידי עמים המתגוררים בסמוך להם, וזכו למעמד מקודש, לעיתים המיתולוגיה המקומית טוענת שההר המקודש הוא מקום משכנם של האלים. הרים: אולימפוס בו שוכנים האלים היווניים, הר גריזים המקודש לשומרונים, הר חרמון שהאמורים הקימו לרגליו מקדש לבעל גד, הר סיני (הר חורב) בו נתן אלוהים את התורה לעם ישראל, קנצ'נג'נגה עליו מתגורר יטי, פוג'י המקודש בעיני היפנים, אולורו הקדוש לאבוריג'ינים, הר קאילאש המקודש להינדים, הגבעות השחורות המקודשות לאמריקאים-ילידים, הר ציון המקודש לשלוש דתות אברהמיות וגבעת הגולגולתא המקודשת לנוצרים. הרים מיתולוגיים כמו הר קונלון(אנ') והר מרו שהמיתולוגיה ההינדית קיבעה ההר כמקום משכנם של האלים. עצים מייצגים בתרבויות שונות את ציר העולם בצורה מוחשית המובנת לעם ובדומה לכך בתנ"ך מוזכרים עץ החיים ועץ הדעת העומדים במרכז גן עדן ומהם יוצאים ארבעה נהרות לארבע כיוונים. עץ כולל שורשים מתחת לאדמה שהם שווה ערך לעולמות התחתונים או לשאול, ענפים בשמיים וגזע ניצב על האדמה, לכן בתרבויות רבות יש עצים מקודשים, כמו יגדראסיל. אבן כמו הוא האומפאלוס. חפץ או מעשה ידי אדם מגדל בבל או כל זיגוראת אחר או מקדש, או מונולית כמו גבקליטפה. פסגה של מקום יישוב כגון האקרופוליס וכן הר הבית (בעיקר אבן השתייה שעליו, הקדושה הן ליהדות והן לאסלאם), הכעבה. דימוי כמו סולם יעקב. מירצ'ה אליאדה, המיתוס של השיבה הנצחית, הוצאת כרמל, 2000, תרגום יותם ראובני, עמ' 39, 48-51
פרשת תל גיבורים

פרשת תל גיבורים היא פרשת שוחד שהסעירה את ישראל בתחילת שנות ה-60. בינואר 1963, לאחר עבודת משטרתית סמויה בראשות אילן יקותיאלוב, נעצר סמנכ"ל משרד הבריאות, יהודה שפיגל, על רקע תוכנית המשרד להקים בית חולים בתל גיבורים שבחולון (לימים המרכז הרפואי וולפסון), לאחר שהאדריכלים יעקב רכטר ומשה זרחי והמהנדס מיכה פרי התלוננו כי נדרשו לשלם שוחד כדי לזכות בתכנון. להוכחת החשד ציידה המשטרה את המתלוננים במיקרופונים סמויים, והקליטה את פגישתם עם החשודים במתן השוחד ובתיווך לשוחד, שנערכה בקפה "ורה" בתל אביב. שפיגל הואשם בלקיחת שוחד, בדמות תרומות לישיבת "בני יהודה" שבראשה עמד, כדי לתת את זכות הבנייה. בסוף שנת 1964 הורשע שפיגל ונידון לשנתיים מאסר. בפרשה הועמדו לדין גם עו"ד שלמה ירקוני שהורשע בבית המשפט העליון בתיווך לשוחד ונדון ל-18 חודשי מאסר וקנס של 5,000 ל"י, ומפקח הבנייה שלמה גור, שהועמד לדין באשמת תיווך לשוחד ונמצא זכאי. במשך המשפט רווחה הדעה כי שפיגל לא פעל ממניעים אישיים אלא ממניעים מפלגתיים. סערה ציבורית שהתחוללה בעקבות הפרשה הביאה את ראש הממשלה למנות, ב-25 באוקטובר 1964, ועדת חקירה בראשות שופט בית המשפט המחוזי משה גולן. בדו"ח שהגישה הוועדה נקבע שנמצא דופי בהתנהגותו של סגן שר-הבריאות מהמפד"ל, ח"כ יצחק רפאל, ובעקבות זאת התפטר רפאל מתפקידו כסגן שר הבריאות. לאחר שהופעל עליו לחץ ציבורי ויתר רפאל על חסינותו כחבר הכנסת, והועמד לדין בחשד שלקח שוחד, אף זאת בדמות תרומות למוסד הרב קוק, שבראשו עמד. הוא זוכה, לאחר שהעד המרכזי, יהודה שפיגל, שהורשע לפניו, סירב להעיד נגדו. בעקבות הפרשה סירבה גולדה מאיר שרפאל יכהן בממשלתה, והוא חזר לתפקיד ממשלתי רק בממשלתו של יצחק רבין בה כיהן כשר הדתות בשנים 1974–1976. מבנה בית החולים בתל גיבורים עמד כפיל לבן מספר שנים, עד להשלמתו בשנת 1980 הודות לתרומתה של משפחת וולפסון. שפיגל ריצה את עונשו, ובשנת 1988 קיבל חנינה מנשיא מדינת ישראל, חיים הרצוג. על מידת העניין הציבורי שעוררה הפרשה בישראל מעיד אזכורה ברומן "עת הזמיר" מאת חיים באר: מהדורת החדשות של השעה אחת-עשרה נפתחה בדיווחו של הכתב לענייני משפט, שהגיע לאולפן השידור היישר מבית-המשפט המחוזי בתל אביב ובישר למאזיניו על המפנה הדרמטי שחל זה עתה במשפט השוחד של יצחק רפאל: יהודה שפיגל, שאמור היה להיות עד-התביעה המרכזי, סירב להעיד. גבירץ התנער מהזיותיו, וככל יתר נוסעי האוטובוס נדרך והקשיב. שאול הון, יהודה שפיגל החזיר את פרשת יצחק רפאל לשולחן הממשלה, מעריב, 3 במרץ 1974, המשך צבי אלגת, "המצפון גבר על הידידות", מעריב, 22 בינואר 1963, המשך צבי לביא, 18 חודשי מאסר לעו"ד ש. ירקוני, מעריב, 3 בדצמבר 1964 טדי פרויס, רפאל ידע על עסקת השוחד בפרשת ביה"ח בתל גיבורים, דבר, 5 באוקטובר 1965, המשך סגן שר הבריאות התפטר, דבר, 22 במרץ 1965, המשך הכנסת החליטה ליטול החסינות מחה"כ י. רפאל, דבר, 15 ביולי 1965 החל משפטו של י. רפאל, דבר, 7 בספטמבר 1965 רפאל זוכה מחוסר הוכחות, דבר, 17 בספטמבר 1965, המשך דן מרגלית, ראיתי אותם עמ' 215. חיים באר, עת הזמיר, הוצאת עם עובד, 1987, עמ' 255-256
מרצדס-בנץ W 100

מרצדס-בנץ W 100 (ידועה גם כמרצדס-בנץ 600) היא מכונית סלון מפוארת יוקרתית אשר יוצרה על ידי חברת מרצדס-בנץ הגרמנית בין השנים 1963–1981. היא הוצגה בספטמבר 1963 ונועדה להתחרות מול רכבי העילית של התוצרת הבריטית דוגמת רולס-רויס ובנטלי, כמו גם האמריקאית דוגמת קדילק, לינקולן ואמפריאל. המכונית יוצרה בשני מרכבים: ארוך (LWB) וקצר (SWB), כאשר באופן כללי הגרסה בעלת בסיס הגלגלים הקצר נועדה לבעלי מכונית הנוהגים במכוניתם, וגרסת בסיס הגלגלים הארוך לימוזינה נועדה ותוכננה בשימת דגש לנוסע מאחור, כאשר את המכונית נוהג נהג מקצועי. דוגמה לתכנון כזה היא מחיצת חלון חשמלי החוצצת בין הנהג לנוסעים מאחור. המרצדס-בנץ 600 מקבילה לדגם ה-S600 של ימינו כאשר הייתה ספינת הדגל של מרצדס-בנץ, והמכונית הגדולה והמפוארת ביותר של החברה. ירשה את שתי קודמותיה ה-300SEL 6.3 והמרצדס-בנץ 450SEL 6.9. היצור החל בשנת 1964 ונמשך עד לשנת 1981. בסך הכל יצרה מרצדס-בנץ 2,677 יחידות מהם 2,190 במרכב הסלון הקצר, 304 במרכבי פולמן ארוכים, 124 במרכבי פולמן 6 דלתות ו-59 במרכב לנדאולט. חביב בורגיבה חסן השני, מלך מרוקו חוסני מובארכ אידי אמין יוסיפ ברוז טיטו ג'ון פורסטר ג'ומו קניאטה ח'אלד, מלך ערב הסעודית חוסני מובארכ יאקובוס יוהנס פושה קים איל-סונג קים ג'ונג-איל ליאוניד ברז'נייב לאופולד סדאר סנגור מוחמד רזא שאה פהלווי מוחמד השישי, מלך מרוקו מאו דזה-דונג ניקולאה צ'אושסקו עומר בונגו סדאם חוסיין סוליימאן דמירל קוקו שאנל, אריק קלפטון, יו הפנר, אריסטוטלס אונאסיס, ג'ון לנון, ג'ורג' האריסון, אליזבת טיילור, קארן קרפנטר, ג'ייסון קיי, דייוויד בואי, ג'ק ניקולסון, אלביס פרסלי, ג'יי לנו, ג'רמי קלארקסון, ג'יימס מיי, רואן אטקינסון מדיה וקבצים בנושא מרצדס-בנץ W 100 בוויקישיתוף אתר מרצדס-בנץ העולמי אתר מרצדס-בנץ ישראל http://media.daimler.com/dcmedia/0-921-1408430-1-1409752-1-0-0-0-0-1-0-0-0-1-0-0-0-0-0.html Jasper Gerard, ‏Classic Mercedes 600 - as owned by Elvis Presley, The Telegraph, 10 December 2010
החזית האסלאמית (סוריה)

החזית האסלאמית (בערבית: الجبهة الإسلامية; תעתיק מדויק: אל-ג'בהה אל-אסלאמיה) הייתה קבוצת מורדים אסלאמיסטים מרכזית במהלך מלחמת האזרחים בסוריה. הקבוצה הכריזה על הקמתה ב-22 בנובמבר 2013 תוך מיזוג 7 קבוצות מורדים סונים אסלאמיסטים המזוהים עם תנועת האחים המוסלמים בסוריה ועם הזרם הסלפי, לרבות חטיבת המאוחדים (ליוואא א-תווחיד) (אנ'), אל-פאוג' אל-אוול (ער'), אחראר א-שאם, צבא האסלאם (ג'יש אל-אסלאם), חטיבת הסער הצפונית (אנ'), חטיבת הדת (ליוואא אל-חק) (אנ') ואנסאר א-שאם (אנ'). החזית האסלאמית החליפה ברית קודמת בשם חזית האסלאם בסוריה (אנ'), אשר התקיימה בין 2012 לדצמבר 2013, אז התאחדה עם "החזית האסלאמית לשחרור סוריה" (בה היו חברים סוקור א-שאם (אנ') וליוואא א-תווחיד) והפכה ל"חזית האסלאמית". קבוצת חמושים נוספת בשם החזית האסלאמית הכורדית (אנ') התמזגה עם אחראר א-שאם סמוך להקמת ברית החזית האסלאמית. מתחים פנימיים בקואליציה זו גרמו להתפוררותה במהלך 2015, בעיקר כאשר כוח מרכזי בברית החזית אסלאמית - תנועת אחראר א-שאם הסלפית - הפכה לחלק ממפקדת צבא הכיבוש הג'יהאדיסטי (שהונהג בידי ג'בהת א-נוסרה). ארגון אסלאמיסטי גדול בשם סוקור א-שאם התאחד עם אחראר א-שאם במרץ 2015. החזית האסלאמית קיבלה תמיכה רשמית מהממלכה הסעודית, והיוותה את אחד הכוחות העיקריים באופוזוציה הסורית במהלך פעילותה. למרות שהחזית האסלאמית לא הוכרה כחלק מהקואליציה הסורית הלאומית (המזוהה עם חילוניים ואסלאמיסטים מתונים), היו ניסיונות להכרה הדדית עם המועצה הלאומית של סוריה, אשר מזוהה עם האחים המוסלמים. המועצה הלאומית הייתה אמורה להפוך לחלק מהקואליציה הלאומית, אך המיזוג התעכב עקב חילוקי דעות אידאולוגיים. החזית האסלאמית הייתה מתואמת עם הצבא הסורי החופשי במסגרת המפקדה העליונה של הקואליציה הלאומית הסורית. המועצה הלאומית של סוריה החזית האסלאמית, ברשת החברתית פייסבוק החזית האסלאמית, ברשת החברתית אקס (טוויטר) (הקישור אינו פעיל, 4 במאי 2018)עליית"החזית האיסלמית" היא אסון לסוריה, באתר "אל-מוניטור"
המוזיאון הלאומי של דמשק

המוזיאון הלאומי של דמשק (בערבית: المتحف الوطني بدمشق) הוא מוזיאון גדול לארכאולוגיה ואמנות השוכן בלב העיר דמשק, סוריה על גדות נהר ברדה. המבנה נמצא במערב דמשק בין אוניברסיטת דמשק ומסגד טקיה (Tekkiye Mosque). המוזיאון נוסד בשנת 1919 במדרסה אל עדליה, מבנה מהתקופה האיובית, שושלת ששלטה בסוריה במאות ה-12–13. המבנה הנוכחי החל להיבנות בשנת 1935. ב-1956 וב-1975 הוספו לו אגפים. ב-1979 הפך המוזיאון להיות המוזיאון המרכזי של סוריה. בעת הקמת מוזיאון דיר א-זור ב-1974, תרם המוזיאון יחד עם המוזיאון הלאומי של חלב, 140 פריטים שהיוו את הבסיס לאוסף המוזיאון. חזית המוזיאון בנויה מחזית של ארמון אסלאמי, שהועברה ושוחזרה ככניסה הראשית של המוזיאון. ממצאים ייחודים במוזיאון הם: שחזור בית הכנסת דורה אורופוס מהמאה ה-3 לספירה; ההיפוגאום של ירחאי מתדמור, המתוארך לשנת 108 לספירה; חזית ופרסקאות מקסר אל-חייר אל-ע'רבי, המתוארך לשנת 727 לספירה ושוכן 80 ק"מ דרומית לתדמור; אחת הכניסות למסגד יאלבוג'ה (Yalbugha Mosque) ששכן בדמשק, המתוארך לאלף ה-13. המוזיאון מאורגן בחמישה אגפים: אגף המיוחד לתקופות פרהיסטוריות, הכולל שרידים של שלדים מתקופות נאוליתיות שונות, וכן חפצים וממצאים שהתגלו באגן של נהר האורונטס, הפרת ותל רמאד (Tell Ramad) בדרום מערב סוריה. אגף יישובים עתיקים, הכולל ממצאים מאבלה, אוגרית, מארי, אמרית (Amrit) עיר פיניקית עתיקה, תל סוקס (Tell Sukas) עיר מתקופת הברונזה המאוחרת ששכנה על חוף הים התיכון ואתרים נוספים. אגף המיוחד לממצאים מהתקופה הקלאסית הכולל ממצאים מהתקופה ההלניסטית, רומאית וביזנטית. התצוגה כוללת פסלים, סרקופגים משיש ואבן, פסיפסים, מטבעות. חלק מסוים באגף מיוחד לתכשיטים. הממצאים הם מאתרים כמו חרן, תדמור, ציורי קיר מדורה אירופוס, הר הדרוזים ועוד. התקופה האסלאמית כוללת ממצאים וגילופים מתוך הארמון האסלאמי שחזיתו שוחזרה בחזית המוזיאון. בנוסף, מוצגים רבים מזכוכית ומתכת, וכן מטבעות, מתקופות שונות של ההיסטוריה האסלאמית. כתבים מהתקופה האומיית והעות'מאנית. חלונות מסטוקו, כלים מפיאנס (Faience), מצבה של ח'אלד בן אל-וליד, עיטורים מאתר קסר אל-חייר א-שרקי ועוד. באגף זה נמצאת גם הספרייה של המוזיאון. באגף זה מוצג גם בית סורי מסורתי מהמאה ה-18. אגף המוקדש לתצוגות מתחלפות של אמנים מסוריה, העולם הערבי ומדינות אחרות. בחצר המוזיאון נמצא מוזיאון פתוח של ממצאים מאבן מתקופות שונות. אוסף המוזיאון כולל גם ממצאים שנחפרו בתחילת שנות ה-2000 תל אל-מושריפה, התל של הממלכה העתיקה קטנה. מדיה וקבצים בנושא המוזיאון הלאומי של דמשק בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של המוזיאון הלאומי של דמשק (באנגלית) National Museum of Damascus, Syria באתר של אונסק"ו