laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
פרקי רבי יוסי

פרקי רבי יוסי הוא ספר שיוחס לתנא רבי יוסי בן חלפתא, ומכיל דברי אגדה משמו של רבי יוסי, שהובאו במסכת שבת הספר ידוע לנו מכתביהם של רבי יהודה בן קלונימוס משפיירא בספרו "יחוסי תנאים ואמוראים" ותלמידו רבי אלעזר מגרמייזא בספרו "הרוקח" אך אינו בידינו כיום. משה יהודה בלוי (עורך), פירקי דרבי יוסי, בתוך ספר ערכי תנאים ואמוראים, באתר היברובוקס תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף קי"ח, עמוד ב'. סימן שס"ב ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרות תורנית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מאיאק

מאיאק (ברוסית: Маяк; תרגום - מגדלור) הוא אחד ממתקני הגרעין הגדולים ביותר ברוסיה. שוכן בעיר אוזיורסק, במחוז צ'ליאבינסק. מאיאק הוא מפעל הפלוטוניום העיקרי ברוסיה והספק העיקרי של חומר זה לתעשייה הצבאית והאזרחית במדינה. מאיאק הוא בעצם מכון למחזור חומרים גרעיניים מכלי נשק גרעיניים מיושנים, שאינם עוד בשימוש. המפעל מעסיק כ-15,000 איש ומתפרס על פני שטח של 90 קילומטרים רבועים. האתר נמצא 150 ק"מ דרום מזרח ליקטרינבורג בין העיירה קסלי 72 ק"מ צפון מערב לצ'ליאבינסק. מאיאק נודעה בעבר כצ'ליאבינסק-40 וצ'ליאבינסק-65. המפעל קולט פסולת גרעינית ממפעלי גרעין אחרים ומצוללות גרעיניות שהתיישנו. בעקבות תאונה חמורה שאירעה ב-1957 הקרקע והנהר הסמוך זוהמו קשות. כאשר הערכות מדברות על כחצי מיליון איש שנחשפו לקרינה באזור הרי אורל. מאיאק נבנה בשנים 1945–1948, בחיפזון רב ותחת חשאיות מוחלטת, לצורך קידום תוכנית הגרעין הסובייטית. מטרתו העיקרית של המתקן הייתה הפקת פלוטוניום עבור הנשק הגרעיני הסובייטי. לצורך זה נבנו 5 כורים גרעיניים. איסאק קיקואין היה בין מפתחי הטכנולוגיה שנוצלה במפעל. לאורך השנים דווח על זיהום קשה של הנחלים הסמוכים הנשפכים לנהר אוב והאגמים, שזוהמו במים שזרמו מהמתקן. המתקן נמצא תחת ביקורת כבדה בשל הנזק הסביבתי שהוא גורם. ידוע שכל עובדי הכור בשנות ה-50 וה-60 סבלו מהשפעות הקרינה הרדיואקטיבית. האתר היה יעדו של טייס ה-CIA פרנסיס גארי פאוורס בעת טיסתו מעל המתקן במאי 1960. המטוס הופל והטייס נשבה על ידי הסובייטים במשבר מטוס הריגול U-2. כיום המתקן מפיק טריטיום ורדיונוקליד וחדל מהפקת פלוטוניום. ערך מורחב – אסון קישטים ב-27 בספטמבר 1957, תקלה במערכת הקירור של הכור הביאה לפיצוץ לא גרעיני במתחם הגרעיני, בעוצמה של 75 טון טנ"ט (310 ג'ולים) שגרמה לפליטה אדירה של חומרים רדיואקטיביים. כ-200 מתו כתוצאה מחולי שנגרם בשל הקרינה, 10,000 איש פונו מבתיהם ו-470,000 איש נחשפו לקרינה. בסולם הבינלאומי לאירוע אטומי ורדיולוגי האסון דורג בדרגה 6, שמשמעותו תאונה חמורה. היה זה האסון הגרעיני הראשון שסבלה ממנו ברית המועצות והגדול ביותר בעולם, עד אסון צ'רנוביל. במשך 40 שנה דבר התקרית לא נחשף והסובייטים לא דיווחו אודותיו לעולם, כאשר כל שמועה בנושא נדחתה על ידם על הסף. ב-1992, הפדרציה הרוסית הודתה רשמית בדבר התקרית וכי היא אכן קרתה. ב-10 בדצמבר 1968, תקלה במערכות התפעול המתקן בעת הרצת הפלוטוניום גרמו לפליטת חומרים רדיואקטיביים באזור ורמת קרינה מעט גבוהה מן המותר בתקן. 400,000 איש נחשפו לקרינה ב-1967 בעת פליטת חומרים מסוכנים מן הכור הלא בטיחותי. ב-1994, שרפה שפרצה במתקן גורמת לכך שנפלטים 4%[דרושה הבהרה] של חומרים רדיואקטיביים לאוויר מדי שנה. 2003 - תקלה בכור הביאה לזיהום קל של אגמי הסביבה ביוני 2007, תקרית במשאבה הרדיואקטיבית של הכור נמשכה יומיים באוקטובר אותה שנה, בעקבות תקלה בהעברת הנוזל הרדיואקטיבי, שוב נפלטו חומרים מזהמים לאוויר ב-2008, עובד הכור נפצע קשה בתאונה. מדיה וקבצים בנושא מאיאק בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מאיאק
הוגו בניוף

הוגו בניוף (באנגלית: Victor Hugo Benioff‏; 14 בספטמבר 1899 - 29 בפברואר 1968) היה סייסמולוג ופרופסור במכון הטכנולוגי של קליפורניה. הוא זכור בעיקר בשל מחקריו על מיפוי רעידות אדמה בעומק האוקיינוס השקט. לאחר שסיים את לימודיו במכללת פומונה (Pomona College) שאף בניוף בתחילה להיות אסטרונום, וב-1921 הוא החל לעבוד במצפה הכוכבים של הר וילסון. כשהבין שתחום זה מחייב עבודה בלילה ושינה ביום, הוא עבר במהירות לסייסמולוגיה. הוא הצטרף למעבדה הסייסמולוגית ב-1924 וקיבל את הדוקטורט שלו מהמכון הטכנולוגי של קליפורניה ב-1935. בניוף נחשב גאון בתכנון של מכשירים למדידת רעידות אדמה. אחד המכשירים הראשונים שלו, שנוצר ב-1932, היה הסייסמוגרף של בניוף, החש בתנודות של כדור הארץ. מפורסם לא פחות הוא מכשיר המתח של בניוף הרושם את התמתחות פני כדור הארץ. אחד ההישגים האחרונים שלו היה שיפור בסייסמוגרף שלו שאפשר לסייסמולוגים לקבל מידע על הגורמים לרעידות אדמה בעומק רב. בניוף הבחין שהמקור לרעידות אדמה מצוי באזור הפחתה עמוק מתחת ללוח הטקטוני כשהוא מתרחק משקעים אוקייניים. הוא הבין מתוך מיקומם של מקורות רעידות האדמה כי הם מציינים את המיקום של חלק הלוח הטקטוני שכבר עבר הפחתה. משום כך מכונה תחום מוקדן של רעידות אדמה באזור הפחתה אזור בניוף על שמו. מתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 עבד בניוף על יצירת כלי נגינה אלקטרוניים, בייחוד פסנתר, כינור וצ'לו. הוא עסק בפיתוח כלי נגינה אלו כל חייו, מתוכם כ-20 שנים יחד עם הפסנתרנית רוזלין טורק וכמו כן, לקראת ערוב ימיו עם חברת הפסנתרים של בלדווין. הוגו בניוף, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה ביוגרפיה של בניוף(הקישור אינו פעיל) (באנגלית)
1907 ברוסיה

1907 ברוסיה הייתה שנה ה-294 מתחילת שליטת שושלת רומנוב במדינה. במהלך השנה הממשל הצליח להביס באופן סופי את הפעילות המהפכנית שהחלה עוד בשנת 1905 - מהפכת 1905. הצאר: ניקולאי השני ראש הממשלה פיוטר סטוליפין 3 בינואר – התנקשות במושל סנקט פטרבורג, ולדימיר פון דר לאוניץ. 14 בינואר – ביטול משמעותי של חובות האיכרים. 19 בינואר – במפגש של ולדימיר לנין עם ראשי המנשביקים. הם לא מצליחים להגיע להסכמות בנושא ניהול מערכת הבחירות. 2 בפברואר – גילוי המגעים בין ראש הממשלה פיוטר סטוליפין לבין מנהיג מפלגת הקדטים מיליוקוב. התרחקות שמאלנים מהמפלגה. 11 בפברואר – ניסיון התנקשות בסרגיי ויטה 15 בפברואר – סגירת אוניברסיטת אודסה עקב איומים של "איגוד העם רוסי" הימני. 15 בפברואר – הוועידה השנייה של המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית. המפלגה החליטה להשתתף בבחירות אך לא לזנוח את הטרור. 20 בפברואר – תחילת ישיבות של הדומה השנייה. מרץ - לב טרוצקי הצליח להימלט מסיביר ומגיע למערב אירופה. מרץ - עיתונאי בורצב התחיל בחקירה בהקשר לנוכחות חפרפרת בשורות "יחידה קרבית" של המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית. 5 במרץ – הפגנה בסנקט פטרבורג בהשתתפות 40,000 מפגינים שפוזרה בכוח. 6 במרץ – נאום של ראש הממשלה פיוטר סטוליפין בדומה עם תוכנית ממשלתית מפורטת נגד המשך המהומות המדינה 13 באפריל – מעצר קבוצת טרוריסטים שהתכוונה להרוג את הצאר. 17 באפריל – הממשלה החליטה לפעול לפיזור הדומה בהזדמנות הראשונה. 3 במאי – סיום תקופת חוקי החרום באזורים כפריים. במהלך הפעלת חוקי החרום כ-1144 איכרים הוצאו להורג. 7 במאי – פוגרום באודסה. 13 במאי – הוועידה ה-5 של מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית בלונדון. ולדימיר לנין הצליח להשיג רוב בוועדה המרכזית של המפלגה. 29 במאי – איסור לקיים אספות ציבוריות של האיגודים המקצועיים. מאי - ארצות הברית שלחה כ-600 אלף דגנים במטרה להקטין את הרעב ברוסיה. 14 ביוני – מעצרים המוניים של פעילים שמאלים בסנקט פטרבורג. 16 ביוני – פיזור הדומה ושינויים בחוק הבחירות. סיום מהפכת 1905. 26 ביוני – שוד בנק בטביליסי שהיה אורגן על ידי הבולשביקים תוך מעורבות של יוסיף סטלין 10 ביולי – חידוש בהפעלת חוקי החרום. אוגוסט - מעצרים המוניים של פעילי מפלגות השמאל. 31 באוגוסט – חתימה על הסכם עם בריטניה בהקשר לחלוקת אזורי השפעה באסיה, סיום המשחק הגדול. גיבוש ההסכמה המשולשת 12 בספטמבר – הריגת מנהיג גאורגי פופולרי- איליה צ'בצ'בדזה. ככל הנראה ההתנקשות בוצעה על ידי הבולשביקים. 14 בספטמבר – בחירות לדומה השלישית. 16 באוקטובר – חתימת הסכם סודי עם גרמניה בהקשר ליחסים בים הבלטי אוקטובר - רעידת אדמה חזקה באזור אסיה המרכזית. אלפים נהרגים. 20 בנובמבר – תחילת הישיבות של הדומה השלישית 5 בדצמבר – משפט נגד חברי הדומה מטעם מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית. 25 פעילים גורשו לסיביר או נשפטו למעצר ממושך. דצמבר - סגירת עיתונות ליבראלית וגירוש העורכים לסיביר. דצמבר - מעצרים רבים של בולשביקים שניסו להשתמש בשטרות גנובים משוד בנק בטביליסי. תחילת הגירה המונית של הארמנים מתחומי האימפריה העות'מאנית לרוסיה. ההגירה נמשכה עד לשנת 1912. מגפת כולרה באזור הוולגה 12 בינואר – סרגיי קורוליוב, מתכנן טילים סובייטי (נפטר ב-1966) 25 באפריל – וסילי סולוביוב-סדוי, מלחין סובייטי (נפטר ב-1979) 30 ביולי – רומן רודנקו, משפטן סובייטי, התובע במשפטי נירנברג (נפטר ב-1981) 2 בפברואר – דמיטרי מנדלייב, כימאי רוסי (נולד ב-1834)
ארלנגן

אֶרְלָנְגֶן (בגרמנית: ‏Erlangen‏Ⓘ‏) היא עיר בבוואריה, גרמניה הממוקמת על מפגש הנהר רגניץ ויובלו הגדול, ה"אונטרה שוובאך", כ-20 קילומטרים מצפון לעיר נירנברג. לארלנגן יותר מ-100,000 תושבים. מוסדות בולטים בעיר הם אוניברסיטת ארלנגן-נירנברג ומשרדי שלוחות של חברת סימנס. אירוע שעדיין משפיע על העיר הוא התיישבות ההוגנוטים לאחר ביטול האדיקט של נאנט בשנת 1685. האזכור הרשמי הראשון לארלנגן היה בשם "וילה ארלנגון" ("Villa Erlangon") בשנת 1002. ב-1361 הכפר נמכר לקרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. שלוש שנים לאחר מכן, נבנתה עיר לצד הכפר, וזו קיבלה מטבעה משלה ב-1374. ב-1398 הוכרו זכויותיה המוניציפליות. ב-1402 העיר ניתנה לבית הוהנצולרן כחלק מנסיכות ברנדנבורג-קולמבאך (מ-1603 - ברנדנבורג-ביירוית, ונותרה תחת שלטון זה עד 1806. במהלך הכיבוש הנפוליאוני בן ארבע השנים, ארלנגן הייתה לבירת "המחוז התחתון" ("unterland") של הנסיכות, שכלל שטח בין נוישטאט אן דר אייש, והופרד מ"המחוז העליון" ("oberland") על ידי מסדרון יבשה. ב-1810 הייתה לחלק מממלכת בוואריה, יחד עם שאר ברנדנבורג-ביירוית לשעבר. בעת שהייתה העיר חלק מברנדנבורג-ביירוית הגיעו אליה הפליטים ההוגנוטים הצרפתים הראשונים, בשנת 1686, וכריסטיאן ארנסט, דוכס ברנדנבורג-ביירוית, בנה "עיר חדשה" (neustadt) עבורם. ב-1706 שרפה כילתה כמעט לגמרי את העיר הישנה, אך זו נבנתה מחדש במהרה. ב-1812 העיר הישנה והחדשה אוחדו לאחת. בשנת 1742 ייסד פרידיך, דוכס ברנדנבורג-ביירוית, אוניברסיטה בעיר ביירוית, אך עקב מרדנות הסטודנטים המקומיים, היא הועתקה לארלנגן. רק מאוחר יותר קיבלה את השם "אוניברסיטת פרידריך-אלכסנדר" והייתה לאוניברסיטת מדינת בוואריה. בין הסטודנטים הידועים באותם זמנים נמנו לודוויג טיק, ווילהלם היינריך ווקנרודר (Wilhelm Heinrich Wackenroder). ברפורמה המוניציפלית של בוואריה בשנת 1818 זכתה העיר לניהול עצמאי. ב-1862 יוסד קנטון הניהול ארלנגן, וממנו צמח המחוז הניהולי של ארלנגן. ב-1972 מחוז זה אוחד עם המחוז הניהולי של הוכשטאט (Höchstadt), וארלנגן הייתה לבירת המחוז החדש, ארלנגן-הוכשטאט. במהלך רפורמה זו ארלנגן הוגדלה משמעותית, וב-1974 כבר התגוררו בה למעלה מ-100,000 תושבים. אוניברסיטת ארלנגן-נירנברג (בשמה המלא Friedrich-Alexander-Universität Erlangen-Nürnberg, FAU) כוללת 11 מחלקות, ושתיים מהן (כלכלה וחינוך) ממוקמות בנירנברג. בשנת הלימודים 2016 למדו בה קרוב ל-40,000 סטודנטים. מקומה בדירוג שאנגחאי לשנת 2016 היה 151 מתוך 200. הגן הבוטני ארלנגן נמצא מצפון לטירת ארלנגן ומתוחזק בידי האוניברסיטה. ארלנגן היא תאומה של הערים: שוודיה אסקילסטונה, שוודיה (מ־1961) צרפת רן, צרפת (מ־1964) רוסיה ולדימיר, רוסיה (מ־1983) גרמניה יינה, גרמניה (מ־1987) בריטניה סטוק-און-טרנט, אנגליה, בריטניה (מ־1989) ניקרגואה סן קרלוס, ניקרגואה (מ־1989) טורקיה בשיקטש, טורקיה (מ־2004) אתר האינטרנט הרשמי של ארלנגן (בגרמנית) ארלנגן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ארלנגן (גרמניה), דף שער בספרייה הלאומית אתר עיריית ארלנגן אתר אוניברסיטת פרידריך-אלכסנדר בארלנגן
1908 ברוסיה

1908 ברוסיה הייתה שנה ה-295 מתחילת שליטת שושלת רומנוב במדינה. הצאר: ניקולאי השני ראש הממשלה פיוטר סטוליפין 16 בינואר – הקמת המועדון האווירי הקיסרי, מהגלגולים הראשונים של חיל האוויר הרוסי הקיסרי. 20 בינואר – לאחר שנתיים ברוסיה, ולדימיר לנין חזר לשווייץ תוך אכזבה קשה. 14 בפברואר – רוסיה ובריטניה מאיימות במשלוח צבא למקדוניה במידה ופעילויות צבאיות לא יסתיימו. 21 בפברואר – הדומה מגנה את פעולות הטרור. 14 במרץ – שר הפנים הודיע שבתי הכלא לא יכולים לקלוט עצורים נוספים. 16 במאי – תוכניות להנהגת חינוך חובה לא מאושרות. מאי - פיצול בנציגות הבולשביקים בדומה. 8 ביוני – ביקור של אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת ברוסיה 9 ביוני – פוליטיקאים קוראים לנסיכים הגדולים לצמצם מעורבותם בצבא. הצאר התנגד לכך, אך הדבר בוצע בהדרגה ואיפשר לבצע רפורמות בצבא. 30 ביוני – אירוע טונגוסקה: פיצוץ רב עוצמה מתרחש ליד נהר טונגוסקה, בלב יער הטונדרה בסיביר בסביבות השעה 7:14 בבוקר (זמן מקומי). הפיצוץ אשר גרם להרס סביבתי עצום נגרם ככל הנראה כתוצאה מפגיעת מטאוריט. אוגוסט - יונה אזף מראשי הטרוריסטים של המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית מואשם בכך שלמעשה הוא סוכן השלטונות. 28 באוגוסט – טיסה של ספינת אוויר ראשונה מתוצרת רוסיה. 16 בספטמבר – סיכום בין שרי החוץ של האימפריה האוסטרו-הונגרית ושר החוץ הרוסי שתמורת הסכמה של רוסיה לסיפוח בוסניה, רוסיה תקבל מעבר חופשי מים השחור לים התיכון 5 באוקטובר – תחילת משבר בוסניה 26 באוקטובר – מחזור ראשון של טייסי קרב סיים את הלימודים בבית הספר לטיסה קרבית. 15 באוקטובר – תחילת הקרנות של סרט ראשון מתוצרת רוסיה. 29 באוקטובר – ספורטאי רוסי זוכה לראשונה בתואר אלוף אולימפי באולימפיאדת לונדון (1908) 23 בדצמבר – פיזור בכוח של וועידת הנשים בסנקט פטרבורג. מעצרים המוניים של איכרים באזור הבלטי מצליחים לסיים טרור באזור. לאחר תקופת האטה החל פיתוח מואץ של התעשייה פעיל הימין ולדימיר פורישקביץ' יוצא מברית העם הרוסי ומקים ארגון חדש - "איגוד של ארכאנגל מיכאיל" שיא בהגירה לסיביר. במהלך השנה כ-759 אלף אזרחים עברו להתגורר בסיביר. האצת מדיניות רוסיפיקציה בבסרביה מגפת הכולרה התפשטה מאזור הוולגה לחופי הים הבלטי, הים השחור וסיביר אך הסתיימה במהלך השנה. הוקמו שדות תעופה ראשונים במוסקבה ובסנקט פטרבורג. 13 בינואר – רוסטיסלב פליאט, שחקן קולנוע סובייטי (נפטר ב-1989) 22 בינואר – לב לנדאו, פיזיקאי סובייטי, חתן פרס נובל (נפטר ב-1968) 14 בפברואר – פיוטר שלסט, מדינאי סובייטי ממוצא אוקראיני (נפטר ב-1996) 18 בפברואר – אלכסנדר זרחי, במאי ומחזאי סובייטי (נפטר ב-1997) 22 באפריל – איוואן יפרמוב, סופר ופלאונטולוג סובייטי (נפטר ב-1972) 21 באוגוסט – ולנטין גלושקו, מתכנן טילים סובייטי (נפטר ב-1989) 18 בספטמבר – ויקטור אמברצומיאן, פיזיקאי סובייטי ממוצא ארמני (נפטר ב-1996) 30 בספטמבר – דוד אויסטרך, כנר סובייטי-יהודי (נפטר ב-1974) 23 באוקטובר – איליה פרנק, פיזיקאי סובייטי (נפטר ב-1990) 30 באוקטובר – דמיטרי אוסטינוב, שר הביטחון הסובייטי (נפטר ב-1984) 28 בדצמבר – יבגני ווצ'טיץ', פסל סובייטי (נפטר ב-1974) 25 בינואר – מיכאיל צ'יגורין שחמטאי רוסי (נולד ב-1850) 21 ביוני – ניקולאי רימסקי-קורסקוב מלחין רוסי (נולד ב-1844)
דקר (עיר)

דָקָר (בצרפתית: Dakar) היא עיר הבירה של סנגל. נמלהּ של דקר הוא בעל חשיבות מסחרית ואסטרטגית, ומשמש בסיס צבאי, ימי ואווירי של צרפת. בדקר חיים כ-1,440,000 (2021) תושבים. דקר שוכנת בחצי האי קאפ-ור, שלחופי האוקיינוס האטלנטי, בערך באמצע קו החוף של סנגל. דקר היא הנקודה המערבית ביותר באפריקה היבשתית מיד עם כיבוש סנגל החלה צרפת להרחיב ולפתח את נמלה של דקר ובשנת 1902 העיר הפכה לבירה המנהלתית של אפריקה המערבית הצרפתית. לאחר כיבוש צרפת על ידי גרמניה במהלך מלחמת העולם השנייה, שלטה ממשלת וישי בעיר ובנמל. ב-23 בספטמבר 1940 ניסו כוחות בריטניה וצרפת החופשית לכבוש את העיר אך נהדפו. באוקטובר 1942 הצהיר אדמירל ז'אן פרנסואה דרלאן שצרפת של וישי תגן על דקר עד הסוף, אולם לאחר ההכרזה על הפסקת אש על ידי דרלאן, בנובמבר 1942, והתייצבותו לצד בעלות הברית, הודיע שליט דקר על עמידתו לפקודתו של דרלאן והושגה הסכמה על מתן אפשרות לבעלות הברית להשתמש בנמל של דקר. דקר היא אחת מערי התעשייה והמסחר הגדולות באזור, ובעיר ובסביבותיה מרוכזים קרוב ל-90% מכמות המפעלים בסנגל. בעיר ובסיבותיה מפעלי קמח, אריגים, רהיטים, ומפעלים לעיבוד שמנים, עורות, פוספטים ועוד. רחובות העיר הם רחבים, ובמרכזה מרובים הבניינים הגבוהים, בהם גורדי שחקים. העיר מזוהה בקרב חובבי הספורט המוטורי כנקודת הסיום של אירוע הראלי דקר שנערך בה מדי שנה מאז 1979 עד 2007. בשנת 2008 בוטל המרוץ המתוכנן בשל איומים לפיגועי טרור של ארגון אל-קאעידה. מ-2009 ואילך נערך המרוץ במדינות שונות באמריקה הדרומית אך שמו נשאר "ראלי דקר". עם זאת, מאז 2009 נערך מרוץ אפריקה אקו בתוואי דומה לראלי המקורי, המסתיים גם הוא בחופי דקר. גינאה ביסאו ביסאו, גינאה ביסאו ליאורה ביגון, יצירת דקר האימפריאלית: היסטוריה וארכיטקטורה, רמת גן: הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2014. אתר האינטרנט הרשמי של דקר דקר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) דאקאר תוגן עד הסוף, המשקיף, 28 באוקטובר 1942 מושל דאקאר התייצב מרצון לפקודת דארלאן, דבר, 24 בנובמבר 1942 נמל דקר ייפתח בקרוב לספינות הברית, דבר, 26 בנובמבר 1942 דרלן הקים "מועצה קיסרותית" בראשותו, המשקיף, 3 בדצמבר 1942 הסכם דאקאר, דבר, 9 בדצמבר 1942 ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים באפריקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ניקסוויזנה

ניקסוויזנה (פולנית: Niksowizna), הוא כפר גמינה קולנו, במחוז קולנו, בפרובינציה פודלסיה שבצפון-מזרח פולין, המרוחק כ-90 קילומטר מהבירה ביאליסטוק. בשנים שלפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגוררו בכפר גם יהודים. עם פרוץ הקרבות בחזית מזרח פרוסיה המרוחקת כ-12 ק"מ בלבד מצפון לכפר, ברחו רוב תושביו. היהודים שביניהם השתלבו בעיקר בקהילות הגדולות של הערים לומז'ה וביאליסטוק. נכון ל-2008 מונה הכפר אוכלוסייה של 97 נפש בלבד. מדיה וקבצים בנושא ניקסוויזנה בוויקישיתוף Page 231 in Where once we walked: a guide to the Jewish communities destroyed in the Holocaust, By Gary Mokotoff, Sallyann Amdur Sack, Alexander Sharon, Avotaynu, 2002
נואקשוט

נואקשוט (בערבית: نواكشوط, תעתיק מדויק: נואכשוט; בצרפתית: Nouakchott) היא בירת מאוריטניה והעיר הגדולה בה. מקור שמה מהמילה הברברית נאוואקסו - מקום הרוחות. העיר שוכנת במערב המדינה על שפת האוקיינוס האטלנטי. לפי תחזית רשמית לשנת 2022 אוכלוסיית העיר מונה כ-1.32 מיליון בני אדם והיא העיר הגדולה ביותר במדבר סהרה. נואקשוט החלה ככפר דייגים קטן בתקופה הפרה-קולוניאליסטית ובתקופת המשטר הצרפתי. לאחר שמאוריטניה הגיעה לעצמאות, נואקשוט נבחרה להיות בירתה. השלטון רצה כי עיר הבירה תהיה עיר מודרנית, דבר שפסל שלל כפרים ועיירות. בניית העיר החלה במרץ 1958, ויסודות העיר הושלמו עד עצמאות המדינה בנובמבר 1960. בשנת 1976 העיר הותקפה פעמיים על ידי חזית פוליסריו. לאחר בצורת אזורית, הגיעו לעיר מהגרים רבים. ספרד מדריד, מדריד, ספרד ארצות הברית טוסון, אריזונה, ארצות הברית הרפובליקה העממית של סין גאנסו, הרפובליקה העממית של סין ירדן עמאן, ירדן אתר האינטרנט הרשמי של נואקשוט (בצרפתית) אתר האינטרנט הרשמי של נואקשוט (בערבית) נואקשוט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Mauritania: Regions, Cities & Urban Localities - Population Statistics, Charts, Maps, Weather and Web Information, citypopulation.de ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מוסא כוסא

מוסא מוחמד כוסא (בערבית: موسى محمد كوسا; נולד ב-23 במרץ 1949) הוא פוליטיקאי ומדינאי שכיהן כשר החוץ של לוב תחת הנהגתו של מועמר קדאפי. נחשב לאחד האנשים המשפיעים והקרובים ביותר לקדאפי. עם גבור המאבק בשלטונו של קדאפי ברח מארצו. נוסף להיותו שר החוץ, כיהן כראש המודיעין הלובי מ-1994 ועד 2009. כוסא הגיע ממשפחה ידועה במעמד הביניים בטריפולי. הוא בעל תואר שני בסוציולוגיה מטעם אוניברסיטת מישיגן בארצות הברית, תואר שקיבל ב-1978. את הקריירה שלו החל בקהילת המודיעין הלובית כמנהל הביטחון של שגרירויות לוב בצפון אירופה. תפנית חשובה בקריירה שלו אירעה כאשר מונה ב-1980 כשגריר ארצו בלונדון, אך הוא לא נשאר זמן רב בתפקיד. הבריטים שילחו אותו חזרה באותה שנה עקב ידיעות כי הוא פועל נגד לובים ממוצא אנגלי על אדמת אירופה. לאחר מכן מונה לסגן שר החוץ, תפקיד בו כיהן בין השנים 1992–1994. בהמשך מונה לראש המודיעין הלובי, הידוע גם בשם "ביטחון החוץ", משרה שכיהן בה כ-15 שנה (1994–2009), עד אשר מונה לשר החוץ הלובי ב-2009, כשהוא מחליף בתפקיד את עבד א-רחמאן שלקאן, בעת סבב חילופי תפקידים בממשלת לוב. ב-30 במרץ 2011 עזב כוסא את לוב וביקש מקלט מדיני בבריטניה על רקע אירועי ההתקוממות במדינה, ואף הצהיר כי הוא "מתנגד להרג אזרחים". כוסא נחשב האיש ששכנע את קדאפי ב-2003 להסכים להתפרק מהנשק הבלתי קונבנציונלי ולהתקרב למערב, וכן כמשתייך לאחד השבטים בעלי העוצמה בלוב מדיה וקבצים בנושא מוסא כוסא בוויקישיתוף שר החוץ הלובי מוסא קוסא ערק וברח לבריטניה, באתר ynet, 31 במרץ 2011 אלג'זירה, 31 במרץ 2011 מכה קשה לקדאפי: יד ימינו ברח ללונדון, עניין מרכזי, 31 במרץ 2011 ערך זה הוא קצרמר בנושא פוליטיקאים ובנושא לוב. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יורוקאפ (נשים)

יורוקאפ נשים (באנגלית: FIBA EuroCup Women), או בשמו הקודם גביע רונקטי, הוא טורניר כדורסל נשים אירופי, המאורגן על ידי פיב"א. הטורניר נחשב כיום כשני בחשיבותו באירופה אחרי היורוליג. בעונת 1998/1999 הגיעה לגמר קבוצת אלקטרה רמת השרון שהפסידה לגראן קנריה הספרדית. בעונת 2004/2005 סיימה אלקטרה רמת השרון את הטורניר במקום השלישי לאחר שהפסידה למארחת מנאפולי וניצחה במשחק על המקום השלישי. בעונת 2007/2008 סיימה אליצור רמלה את הטורניר במקום השלישי. בעונת 2010/2011 אליצור רמלה זכתה בגביע, אחרי שניצחה בגומלין 61:53 את אראס מצרפת, אחרי תיקו 61:61 במשחק הראשון בישראל. בעונת 2014/2015 סיימה מכבי בנות אשדוד את הטורניר במקום השלישי. אתר האינטרנט הרשמי של יורוקאפ (באנגלית)
טנטא

טַנְטָא (בערבית: طنطا; בקופטית: ⲧⲁⲛⲧⲁⲑⲟ) היא בירת מחוז אל-ע'רביה בצפון מצרים. לפי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2023 אוכלוסיית העיר מנתה 597,694 בני אדם, מה שהופך אותה לעיר השנייה בגודלה במחוז אל-ע'רביה (אחרי אל-מחלה אל-כוברא) ולתשיעית במצרים כולה. העיר שוכנת בחצי דרך בין אלכסנדריה וקהיר, ומשמשת מרכז חקלאי גדול וצומת חשוב לרכבות במצרים. בעיר אחת מן האוניברסיטאות החשובות במצרים. בשל המיקום הגאוגרפי בשפך הנילוס, בעיר לא נותרו שרידים מתקופת הפרעונים, אלא רק מן התקופה האסלאמית ואילך. ב-1882 התחולל בעיר קרב לכיבושה על ידי הכוחות הבריטים. בעיר קיים גם שדה תעופה צבאי, אשר מעליו התחוללו קרבות אוויר במהלך מלחמת יום הכיפורים. בטנטא הייתה קיימת קהילה יהודית מתקופות מוקדמות, אך מרבית חבריה עזבו לאלכסנדריה בתחילת המאה ה-18. כיום לא קיימת קהילה יהודית בעיר. בין האתרים בטנטא, מסגד הנקרא על שמו של שיח' אחמד אל-בדווי (אנ'), שהקים במאה ה-13 מסדר סופי, ובו קברו. עאטף עביד - לשעבר ראש ממשלת מצרים עאטף צדקי - לשעבר ראש ממשלת מצרים סיד נוסיר - מרים משקולות פרופ' נאצר אבו זיד - חוקר הקוראן ומדעי האסלאם הרב דוד נחמיאש - שימש כרב העיר במשך כארבעים שנה אמינה רזק - שחקנית תחנת הרכבת בעיר מראה מרכז העיר, באופק נראה מסגד אחמד אל-בדווי מכון אל-אחמדי אזהר בעיר מדיה וקבצים בנושא טנטא בוויקישיתוף טנטא, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) טנטא (מצרים), דף שער בספרייה הלאומית Egypt: Governorates, Major Cities & Towns - Population Statistics, Maps, Charts, Weather and Web Information, citypopulation.de מאיר אמיתי, ‏עטלפים בשמי טנטא, באתר "מרקיע שחקים", 8 בינואר 2021; מירב הלפרין, אהרון לפידות, חליפת לחץ - דפים בספר הטיסות של חיל האוויר, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2000, הפרק "עם כץ לטנטא", עמ' 203–214 ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים במצרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
של אסקילדסן

של אסקילדסן (בנורווגית: Kjell Askildsen;‏ 30 בספטמבר 1929 – 23 בספטמבר 2021) היה סופר ומתרגם נורווגי שנודע בכתיבתו המינימליסטית. נחשב לאחד הסופרים הנורווגים החשובים ביותר. אסקילדסן נולד וגדל במאנדאל (אנ') אשר בדרום נורווגיה להורים לותרנים וגדל באזור דתי אדוק. בשנת 1953 פרסם את ספרו הראשון, קובץ סיפורים קצרים בשם "Heretter følger jeg deg helt hjem" (מעתה אלווה אותך כל הדרך הביתה) עורר סערה בשל הביטויים המיניים שהופיעו בו. לאחר מכן המשיך אסקילדסן בכתיבת נובלות, אך משנת 1982 התרכז בכתיבת סיפורים קצרים. בשנת 1987 פרסם את קובץ הסיפורים "En plutselig frigjørende tanke" (מחשבה פתאומית משחררת) שהביא להכרה עולמית בכישרונו. בשנת 1983 פרסם את ספרו "רשימותיו האחרונות של תומאס פ' למען הכלל", שזכה בפרס המבקרים הנורווגי לספרות. בשנת 2006 בחר צוות מבקרי ספרות של העיתון הנפוץ דגבלאדט בקובץ סיפורים זה כספר הפרוזה הטוב ביותר שנכתב בנורווגיה ב-25 השנים האחרונות. כתביו תורגמו לשפות רבות. "רשימותיו האחרונות של תומאס פ' למען הכלל" תורגם לעברית על ידי דנה כספי, בעריכת ינון קחטן, ויצא לאור בהוצאת "סמטאות" בשנת 2011. תרגומה של כספי זכה בפרס שרת התרבות לספרות בשנה זו. במרץ 2014 יצא לאור בעברית אוסף סיפורים קצרים של אסקילדסן - "נוף גדול שומם" - אשר תורגם לעברית על ידי שירה חפר, ויצא בהוצאת זיקית. אסקילדסן מת ב-23 בספטמבר 2021, שבוע לפני יום הולדתו ה-92. אסקילדסן התנגד להגדרת סגנונו הספרותי כמינימליסטי והעדיף את ההגדרה הדוק. לטענתו, אין להעתיק את ההגדרה "מינימליסטי" מאמנויות אחרות אל הספרות. לטענתו, יצירתו הספרותית דלה בתיאורים כדי לאפשר לקורא ליצור בדמיונו את הדמויות, את הסיטואציות ואת הנוף וכי ההגדרה "מינימליסטי" מעליבה מבחינתו: "זאת בדיוק המטרה שלי בספרות שלי. שיהיה כתוב מה שצריך, לא יותר ולא פחות.". רשימותיו האחרונות של תומאס פ' למען הכלל פרק ראשון באתר TEXT, כולל הקדמה ביוגרפית על חיי הסופר של אסקילדסן באתר הוצאת "סמטאות" יותם שווימר, קרחון אחרון, רשימות אחרונות, באתר ynet, 13 בפברואר 2011 רות אלמוג, שתי סנוניות ראשונות, באתר הארץ, 4 בפברואר 2011 שירה סתיו, "נוף גדול שומם: הבית כשדה קרב מבטים", באתר הארץ, 27 ביולי 2014 עופרה עופר אורן, "רשימותיו האחרונות של תומס מ’ למען הכלל": לאיזה אלוהים הוא מתכוון?, בבלוג "סופרת ספרים", 26 במרץ 2023 של אסקילדסן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) של אסקילדסן, באתר Discogs (באנגלית) על פי ראיון שערכה המתרגמת שירה חפר עם אסקילדסן ב-2011, מופיע כנספח בסיום הספר "נוף גדול שומם" של אסקילדסן באתר הוצאת "סמטאות" יעלה ורטהיים, לחיות כדי לשתף: בדידות ושיתוף בגיל השלישי, באתר PsySite חיי הבדידות של הזקן הכתבה על החלטת צוות המבקרים באתר דגבלאדט (נורווגית) פורסמו הזוכים בפרס שרת התרבות לספרות, באתר ynet, 28 בפברואר 2011
רומן גירשמן

רומן גירשמן (ברוסית: Роман Михайлович Гиршман, בצרפתית: Roman Ghirshman;‏ 3 באוקטובר 1895, חרקוב - 5 בספטמבר 1979, בודפשט) היה ארכאולוג צרפתי ממוצא יהודי. שהה 30 שנים באיראן, שם עסק בחפירות ובמחקר ארכאולוגי. פרסם כ-20 ספרים ולמעלה מ-300 מאמרים. אחד מהישגיו החשובים הוא שחזור ההיסטוריה של העיר שושן מראשיתה ועד תקופת הברונזה הקדומה (המאה ה-13 לפנה"ס). היה ממשפחה יהודית עמידה מחרקוב. בגיל 22 עבר לפריז, שם למד ארכאולוגיה ושפות זרות. הוא התעניין בחורבות העתיקות של טפה גיאן (Teppe Gian), טפה סיאלק (Tepe Sialk), בישאפור (Bishapur), שושן שבאיראן, ובגראם שבאפגניסטן. בשנות ה-30 הוא ניהל את המשלחת הארכאולוגית בטפה סיאלק מטעם מוזיאון הלובר. 1938: Fouilles de Sialk, près de Kashan, Librairie Orientaliste Paul Geuthner, Paris (2 Bd.) 1954: Iran, from the earliest times to the Islamic conquest, Penguin books 1970: Le Pazuzu et les fibules du Luristan, Impr. Catholique, Beyrouth 1971: Persia, the immortal kingdom (gemeinsam mit V.F. Minorsky und R. Sanghvi) 1976: L’Iran des origines à l’islam, nouvelle édition révisée et mise à jour, Paris 1977: L’Iran et la migration des Indo-Aryens et des Iraniens, Leiden 1979: La Tombe princière de Ziwiye et le début de l’art animalier scythe, Société iranienne pour la Conservation du Patrimoine, Paris מדיה וקבצים בנושא רומן גירשמן בוויקישיתוף