laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
נובגורוד (מחוז)

מחוז נובגורוד (ברוסית: Новгородская область; תעתיק: נובגורודסקאיה אובלסט) הוא סובייקט בפדרציה הרוסית. המחוז נמצא בשטחו של המחוז הפדרלי הצפון-מערבי, כ-400 ק"מ דרומית למוסקבה. המחוז הוקם ב-5 ביולי 1944. נכון לינואר 2014 התגוררו במחוז 571,447 תושבים. כ-64% משטח המחוז מכוסה ביערות. בשטח המחוז קיימים כ-800 אגמים. בשטח התגוררו עמים פינו-אוגורים והחל מהמאה ה-6 החלה התיישבות סלאבית. עיר נובגורוד הוקמה על ידי ריוריק והייתה מרכז פעילותו עד שעבר לקייב. החל משנת 862 האזור היה חלק של רוס של קייב והחל משנת 1136 שטח ליבה של רפובליקת נובגורוד. בתקופת הכיבוש המונגולי האזור לא נכבש והמשיך בהתפתחות. בשנת 1471 בקרב על נהר שלון רפובליקת נובגורוד נחלה הפסד קשה וסופחה לנסיכות מוסקבה. בעקבות מרד של שנת 1479 תושבים רבים גורשו מהאזור ובמקום הגיעו מתיישבים חדשים מאזור מוסקבה. אנשי מסחר גרמנים גורשו מהאזור וחשיבות נובגורוד כמרכז סחר עם המערב חדלה להתקיים. בשנת 1570 כוחות של איוואן האיום ביצוע באזור פוגרום ממנו האזור לא השתקם. בתקופת הצרות השטח שולב בשוודיה ובשנת 1617 בהתאם להסכם סטולבובו הוחזר לנסיכות מוסקבה, אך ללא יציאה לחופי הים הבלטי. בעקבות מלחמת הצפון האימפריה הרוסית החזירה לידיה שטחים לחופי הים, הוקם עיר סנקט פטרבורג וחשיבות נובגורוד וסביבתה פחתה עוד יותר. לאחר הקמת גוברניות האזור שולב בגוברניות אחרות עד שבשנת 1772 הוקמה גוברניית נובגורוד. בתקופה הסובייטית האזור שולם ביחידות מנהליות שונות. בתחילת קרבות מלחמת העולם השנייה האזור נכבש על ידי גרמניה הנאצית ושוחרר בינואר 1944. ביולי 1944 הוקם מחוז נובגורוד, בעיקר תוך העברת שטחים ממחוז לנינגרד. בהמשך חלק מהשטח הוחזר למחוז לנינגרד. הרשות המחוקקת הינה "דומה של מחוז נובגורוד" שכוללת 32 חברים. בראש המחוז עומד מושל שנבחר ל-5 שנים. באוקטובר 2017 לתפקיד נבחר אנדריי ניקיטין. בשנת 2022 הוא נבחר לכהונה השנייה. מבחינה אדמיניסטרטיבית החבל מחולק ל-21 ראיונים ו-3 ערים בעלי חשיבות מחוזית. נכון לינואר 2014 התגוררו במחוז 571,447 תושבים. זאת לעומת כ-750 אלף בשנת 1990.בערים מתגוררת כ-74.3% מאוכלוסיית המחוז. בהתאם לנתוני מפקד אוכלוסין 2021 של הפדרציה הרוסית הרוסים מהווים כ-83% מאוכלוסיית המחוז. נציגי עמים אחרים מהווים פחות מאחוז כ"א. בעיר הגדולה - נובגורוד - מתגוררים כ-220 אלף תושבים. כלכלת המחוז מבוססת על מפעלי תעשייה רבים. בין היתר ניתן לציין ייצור מוצרי אלקטרונקה, חלקי מטוסים וכימיה שימושית. במחוז ממוקם מרכז ייצור של חברת Splat-Cosmetica שיהא בין המובילות ברוסיה באספקת מוצרי טואלטיקה וקוסמטיקה לילדים. דרך המחוז עוברות מסילות ברזל שונות לרבות קווים שיוצאים מחוץ לגבולות רוסיה לכיוון ליטא ובלארוס. מספר כבישים ארציים חוצים את המחוז לרבות כביש M11 מוסקבה-סנקט פטרבורג ו-M10 מקביל. במחוז לא פועלים שדות תעופה אזרחיים. מדיה וקבצים בנושא נובגורוד בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של נובגורוד (ברוסית) נובגורוד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
נובוסיבירסק (מחוז)

מחוז נובוסיבירסק (ברוסית: Новосибирская область; בתעתיק: נובוסיבירסקאיה אובלסט) הוא סובייקט בפדרציה הרוסית. המחוז, הנמצא בשטחו של המחוז הפדרלי הסיבירי, ממוקם בדרום סיביר המערבית. הוא גובל בקזחסטן. אוכלוסיית המחוז מונה כ -2,762,000 (נכון לשנת 2015), השטח - 177,756 קמ"ר. אורך האזור ממערב למזרח - 642 ק"מ, מצפון לדרום - 444 ק"מ. בשטח המחוז עובר נהר האוב. המחוז מחולק ל-30 אזורים מוניציפליים ו-7 אזורים עירוניים. נובוסיבירסק היא מרכז התעשייה, התחבורה, המדע והתרבות הגדול ביותר ברוסיה, העיר השלישית באוכלוסיית המדינה אחרי מוסקבה וסנט פטרסבורג. זוהי גם בירת המחוז הפדרלי של סיביר. המחוז הוקם ב-28 בספטמבר 1937. האוכלוסייה המקורית של האזור - טטרים. התיישבות רוסית החלה בשנת 1695. התיישבות משמעותית החלה במאה ה-18. במשך אלפי שנים, שטח אזור נובוסיבירסק, בשל מיקומו על גבול אזורי הטבע ואזורי התרבות (הטייגה הסיבירית והערבה האירואסית), מילא את התפקיד של אזור חיץ או אזור גבול של עמים שונים. עם הקמת הרכבת הטרנס-סיבירית החל הפיתוח המואץ של האזור. במפגש של המסילה עם נהר אוב הוקמה עיירה נובוניקולאיבסק שעם הזמן התפתחה לעיר השלישית בגודלה ברוסיה ובירת המחוז. בערים מתגוררים כ-79% מאוכלוסיית המחוז. העיר נובוסיבירסק היא העיר השלישית ברוסיה. הרוסים מהווים כ-93% מאוכלוסיית המחוז. בנוסף לכך, ניתן לציין קהילה גדולה יחסית של גרמנים (כ-31 אלף, 1.1%) רובם הגיעו בעקבות גירוש גרמנים במהלך מלחמת העולם השנייה, בשנת 1959 התגוררו במחוז כ-80 אלף גרמנים. בראש המחוז עומד מושל מחוז נובוסיבירסק שהוא גם ראש ממשלת המחוז. בשטח המחוז התגלו מרבצים גדולים של פחם, נפט, גז טבעי, וטיטניום דו-חמצני. במחוז קיימת תעשייה כבדה מפותחת - בניית מכונות, מטוסים וציוד חשמלי. החקלאות האזורית מתמחה בגידול דגנים, תפוחי אדמה וירקות, גידול בקר חלבי, וגידול עופות. מדיה וקבצים בנושא נובוסיבירסק בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של נובוסיבירסק (ברוסית) נובוסיבירסק, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Novosibirsk oblast, Russia (Novosibirskaya), RussiaTreck.org
בגרות מינית

בגרות מינית היא השלב בהתפתחותו של אורגניזם שבו הוא מסוגל להתרבות. אצל האדם קרוי המעבר לשלב זה בשם התבגרות מינית. מרבית הרב-תאיים אינם מסוגלים להתרבות מיד עם לידתם, ובהתאם למינם (במשמעות הטקסונומית של מושג זה) עוברים ימים, שבועות ואף שנים עד שהם הופכים למסוגלים להתרבות, כלומר מגיעים לבגרות מינית. אצל היונקים, מינים המגיעים לבגרות מינית בגיל מבוגר יותר ונגמלים מהוריהם בשלבים מאוחרים יחסית הם לרוב בעלי אסטרטגיית רבייה k, המקבילה להשקעה באיכות, בעוד שהמינים המגיעים לבגרות מינית בגיל צעיר יותר הם לרוב בעלי אסטרטגיית רבייה r, המקבילה להשקעה בכמות. ברבייה מסוג זה, הצאצאים לרוב מוכנים ומפותחים מספיק כדי לרוץ ולפעול לבדם, ואינם נתמכים בהוריהם לפרק זמן ארוך או בכלל. בגרות מינית מתבטאת בהתפתחותם של איברי הרבייה ובייצורם של תאי רבייה. היא עשויה להיות מלווה בשינויים נוספים במבנה גופו של האורגניזם, שינויים המבדילים את האורגניזם הבוגר מהבלתי בוגר. שינויים אלה קרויים סימני מין משניים, והם מגבירים, בדרך כלל, את עוצמתה של הדו-צורתיות הזוויגית. דוגמה: קודם להתבגרות המינית, לילדי האדם חזה שטוח, אבל לנשים בוגרות יש שדיים, בעוד שלגברים בוגרים - אין. בגרות מינית קשורה פעמים רבות לגיל, אולם לא תמיד. אליגטור, למשל, נחשב לבוגר מינית כאשר הוא מגיע לאורך של מטר ושמונים סנטימטרים או יותר. כאשר הבגרות המינית קשורה לגיל, ישנם מינים שבהם שני הזוויגים מגיעים לבגרות מינית באותו הגיל, ואחרים שבהם יש הבדל בין הזוויגים. בארנבת המצויה, למשל, הנקבה והזכר מגיעים לבגרות מינית בגיל 8 חודשים, ואילו בצבי ג'ירפי הנקבות מגיעות לבגרות מינית בגיל שנה, והזכרים - בגיל שנה וחצי. לאחר הגעה לבגרות מינית, יש אורגניזמים ההופכים לבלתי פוריים בהמשך התבגרותם, ויש אף המשנים את מינם. לבגרות מינית אצל בני האדם יש כמה סימנים: אצל נערות מופיע המחזור החודשי, צומח שיער גוף והשדיים מתפתחים. אצל נערים מתארך הפין וגם להם צומח שיער גוף. מדיה וקבצים בנושא בגרות מינית בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא ביולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קינון

האם התכוונתם ל... קינון פונקציות קינון קוד – כתיבת קטע קוד בתור תת-קטע קוד בתוך קוד אחר קן – מעין כוך הנבנה על ידי עופות, דו-חיים וחרקים מסוימים למטרת שמירה על ביציהם ועל צאצאיהם שינון (עיר) – עיר בחבל סאנטר-עמק הלואר שבצרפת. בימי הביניים קראו היהודים לעיר קינון קן (פירושונים)
אומסק (מחוז)

מחוז אומסק (ברוסית: Омская область; תעתיק: אומסקאיה אובלסט) הוא סובייקט בפדרציה הרוסית. המחוז נמצא בדרום סיביר המערבית בשטח של המחוז הפדרלי הסיבירי. המחוז גובל עם קזחסטן. בשטח המחוז עובר הנהר אירטיש. המחוז הוקם ב-7 בדצמבר 1934. נכון לשנת 2024 במחוז מתגוררים 1,818,093 תושבים. על פי נתונים ארכאולוגיים, התיישבות באזור החלה כבר לפני 14,000 שנה. בתקופה הניאולתית חיו באזור ציידים ודגים. לפני 3,000 שנה החל להתפתח באזור גידול חיות. השטח היה בשליטת הורדת הזהב ואחרי פירוקה בסוף המאה ה-15 נכלל בחאנות סיביר. בסוף המאה ה-16 החל כיבוש השטח על ידי כוחות של רוסיה. בתקופת פיודור הראשון ובוריס גודונוב החלה בניית מבצרים להגנה על הגבולות. מבצר אומסק הוקם בשנת 1716 והיה המבצר הגדול באזור מזרח האימפריה הרוסית. בעקבות רפורמה מנהלית בשנת 1822 הוקם מחוז עם מרכזו באומסק. בהמשך שטח המחוז וגבולותיו התשתנו מספר פעמים. במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה אומסק היה מרכז שלטוני חשוב של ממשל שהתנגד לסובייטים. בשנת 1925 גוברניית אומסק בוטלה ושטח נכלל ב"חבל סיביר". ב-7 בפברואר 1934 המחוז הוקם מחדש. בהמשך ממנו התפצלו מחוז קורגן ומחוז טיומן. בראש הרשות המחוקקת עומדת "האספה המחוקקת של מחוז אומסק" שכוללת 44 חברים. בראש המחוז עומד מושל שנבחר לכהונה של 5 שנים. המושל הראשון של המחוז היה לאוניד פולז'ייב שלפני זה היה ראש סניף המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות המקומי. הוא סיים את הכהונה בשנת 2012 אחרי כ-20 שנים בתפקיד. בשנת 2023 לתפקיד מושל נבחר ויטלי חוצנקו. מבחינה מנהלית המחוז מחולק ל-31 ראיונים ו"אזור גרמני לאומי אזוב" שהוקם בשנת 1992. בהקמתו גרמני היו כ-60% מאוכלוסיית האזור. כיום חלקם באוכלוסייה קטן בהרבה. נכון לשנת 2024 במחוז מתגוררים 1,818,093 תושבים. זאת לעומת כ-2.2 מיליון בשנת 1992. כמחצית מאוכלוסיית המחוז מתגוררת בעיר הבירה אומסק (מעל מיליון תושבים). בערים מתגוררים כ-75% מאוכלוסיית המחוז. רוב האוכלוסייה מרוכזת סביב התוואי של הרכבת הטרנס-סיבירית ולאורך הנהר אירטיש. בהתאם לנתוני מפקד אוכלוסין משנת 2021 הרוסים מהווים כ-80% מאוכלוסיית המחוז. בנוסף לכך יש לציין את הקזחים (כ-3.7%), האוקראינים (כ-0.9%) והגרמנים (כ-1.5%). אוכלוסייה גרמנים הגיע למחוז בעקבות גירושם במהלך מלחמת העולם השנייה. בשנת 1959 התגוררו במחוז מעל ל-100 אלף גרמנים. בשטח המחוז קיימים שדות נפט וגז טבעי. הכלכלה מתבססת על ענפי תעשייה כבדה ובמיוחד פטרוכימיה ובניית מכונות. בעיר אומסק פועל מפעל "פוליוט" לייצור לוויינים ומשגרים. דרך המחוז עוברים מספר כבישים בעלי חשביות ארצית לרבות R-254 "אירטיש" צ'ליאבינסק-נובוסיבירסק ו-R-402 טיומן-אומסק. פיתוח מסילות ברזל החל עם בניית הרכבת הטראנס-סיבירית] שעובדת דרך אומסק. נהר אירטיש הוא נתיב תחבורתי חשוב להעברת סחורות ונוסעים. בשטח המחוז פועלים מספק שדות תעופה. נמל התעופה אומסק-צנטראלני פועל בעיר אומסק שזכה למעמד בין-לאומי. דרכו עוברים מעל למיליון נוסעים בשנה. מדיה וקבצים בנושא אומסק בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אומסק (ברוסית) אומסק, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
AFP

האם התכוונתם ל... סוכנות הידיעות הצרפתית (Agence France-Presse) - סוכנות הידיעות של ממשלת צרפת (הראשונה בעולם, נוסדה ב-1835) איגוד תעשיית ההקלטות הפורטוגזי (Associação Fonográfica Portuguesa) – ארגון המייצג את תעשיית הקלטות המוזיקה של פורטוגל המשטרה הפדרלית של אוסטרליה (Australian Federal Police) – משטרת טריטוריית הבירה האוסטרלית ולשכת הסמים הפדרלית של אוסטרליה הכוחות המזוינים של הפיליפינים (Armed Forces of the Philippines) – צבאה של רפובליקת הפיליפינים אמריקאים למען שגשוג (Americans for Prosperity) – ארגון פוליטי שמרני בארצות הברית המקדם רעיונות של ממשלה קטנה, כלכלה חופשית וצמצום מיסים חלבון עוברי (Alpha fetoprotein) – מרכיב מרכזי בדם עוברים והחלבון העיקרי בעוברי–אדם, מקודד על ידי גן שנקרא אף הוא AFP חלבון נוגד קיפאון (Antifreeze protein) – סוג של פוליפפטיד המאפשר לאורגניזם המייצר אותו לשרוד בטמפרטורה מתחת לאפס אלה ראשי התיבות באנגלית. בפיליפינית נקראים הכוחות Sandatahang Lakas ng Pilipinas.
ונסן לה שאפל

וַנסַן לָה שְאפֶּל (בצרפתית: Vincent La Chapelle) (נולד בשנת 1690 או 1703, מת ב-1745) היה שף צרפתי שעבד בחצרות פיליפ סטנהופ, הרוזן הרביעי מצ'סטרפילד, וילם הרביעי, הנסיך מאורנג', ולבסוף בחצרה של מאדאם דה פומפדור, מאהבתו של לואי החמישה עשר, מלך צרפת. לה שאפל ידוע בעיקר בזכות ספר הבישול שחיבר, "הבישול המודרני" (Le Cuisinier moderne), שיצא לאור לראשונה ב-1733 כשעבד עבור הרוזן מצ'סטרפילד, ושנתיים מאוחר יותר פורסם גם בצרפתית. הספר טבע לראשונה את המונח "נובל קוויזין", אם כי זה שינה את מובנו מאז. לספר הייתה השפעה עצומה על הבישול של המעמדות העליונים באנגליה. הוא הושפע חלקית מספר בישול שקדם לו, Le nouveau cuisinier royal et bourgeois, של פרנסואה מסיאלו. Larousse Gastronomique, president of gastronomic comitee: Joel Robuchon, Clarkson Potter, Random House, New York, 2001, p. 662. מדיה וקבצים בנושא ונסן לה שאפל בוויקישיתוף הבישול המודרני(הקישור אינו פעיל) - תיאור בהולנדית עם תמונת השער המקורי חבושים מתכון של לה-שאפל (אנגלית) טארט לימונים מתכון של לה-שאפל (צרפתית)
יוסף רום

יוסף רום (2 בספטמבר 1932 – 19 בנובמבר 1997) היה פרופסור להנדסה אווירונאוטית בפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה וחלל בטכניון וחבר הכנסת מטעם הליכוד. בשנת 1976 זכה בפרס ישראל לטכנולוגיה ולהנדסה. יוסף רום נולד כיוסף רובינוביץ' בוורשה שבפולין ועלה לארץ ישראל ב-1935. הוא סיים את לימודיו התיכוניים בתיכון עירוני א' בתל אביב. אחר כך למד הנדסת מכונות והנדסה אווירונאוטית במכון הטכנולוגי של אילינוי (אנ') בשיקגו, וקיבל דוקטורט בהנדסה אווירונאוטית במכון הטכנולוגי של קליפורניה בפסדינה בשנת 1957. לימד בפקולטה להנדסה אווירונאוטית של הטכניון וכיהן כדיקן הפקולטה. ב-1974 התמנה למופקד הקתדרה ע"ש ליידי דייוויס לאווירודינמיקה ניסויית. הרבה לפרסם מאמרים מדעיים בכתבי עת מקצועיים. היה יועץ למערכת הביטחון ודחף לייצור ישראלי של מערכות נשק מתוחכמות. בשנים 1970–1972 עמד בראש מינהלת נקבות הרוח והמעבדות האווירודינמיות. אחרי מלחמת יום הכיפורים הזהיר בעיתונות נגד התחמשות גרעינית של מצרים, בסיוע ארצות הברית, והיה מהפעילים נגד הנסיגה בסיני. באוגוסט 1976 הצטרף לתנועת החרות ושמו עלה כמועמד להתמודד על ראשות עיריית חיפה. רום כיהן כחבר הכנסת מטעם הליכוד בשנים 1977–1988, מהכנסת התשיעית ועד לתום כהונתה של הכנסת העשירית. לאחר המהפך היה יו"ר הצוות להעברת הממשל ולייעול עבודת הממשלה. בכנסת היה רום מתומכי המשך פיתוח האריה ופיתוח נשק בישראל בהיקף נרחב יותר ומתומכי הקמת התנחלויות. נפטר בחיפה. אשתו, יעל רום, הייתה הבוגרת הראשונה של קורס טיס במסגרת צה"ל. לזוג שלושה ילדים: בתם, ורד רום-קידר, היא פרופסור למתמטיקה, שהייתה ראש המחלקה למדעי המחשב ומתמטיקה שימושית במכון ויצמן למדע בין השנים 2014 ל-2016; בתם השנייה, דלית רום שילוני, היא פרופסור לחקר המקרא באוניברסיטת תל אביב; בנם, רמי רום, הוא בעל תואר דוקטור לכימיה ועורך פטנטים. יוסף רום, באתר הכנסת יוסף רום, באתר כנסת פתוחה יוסף מיכלסקי, מירוץ פיתוח אווירונאוטי, דבר, 7 במאי 1976 תיכון עירוני א' בתל אביב חינך את תלמידיו לקריירה וזה מה שהם עשו, כותרת ראשית, 23 בנובמבר 1983 כתבה, מעריב, 30 בספטמבר 1966 התעשייה האוירית זקוקה לתגבורת אקדמאים, מעריב, 10 באפריל 1968 קתדרה בטכניון לאווירודינמיקה ניסויית, דבר, 13 בפברואר 1974 שמעון רפפורט, אנו מסוגלים וחייבים לפתח ולייצר לצה"ל את מעוכות הנשק של "הדור הבא", מעריב, 18 בינואר 1974 השקעות נפל בעשרות מיליונים, דבר, 14 בנובמבר 1976 פרופ' י. רום - חתן פרס ישראל בטכנולוגיה והנדסה, דבר, 13 באפריל 1976 יהושע ביצור, דרושה הערכה מחדש בעניין סיני, מעריב, 19 ביוני 1974 מגנה הפעלת המשטרה נגד המפגינים, דבר, 26 באוגוסט 1975 חתן פרס ישראל פרופ' יוסף רום הצטרף לחרות, דבר, 4 באוגוסט 1976 מיזוג משרדי הממשלה יימשך חדשים, דבר, 6 ביוני 1977 כלכלנים בוועדת הכספים מתנגדים לייצור מטוס אריה, דבר, 6 בפברואר 1978 השקעות נפל בעשרות מיליונים בתחום פיתוח מערכות נשק, דבר, 14 בנובמבר 1976 אברהם תירוש, פועלים להחזרת הורוביץ, מעריב, 3 בנובמבר 1978 Dalit Rom-Shiloni, באתר הפקולטה למדעי הרוח (באנגלית)
ארנון גפני

ארנון גפני (14 ביולי 1932 - 13 באוגוסט 2015) היה כלכלן ישראלי ונגיד בנק ישראל השלישי. ארנון גפני נולד ב-1932 בתל אביב, בן יחיד להוריו. מצד אביו היה דור חמישי בארץ. האב, שמחה גפני (וינברג), היה פקיד מכס ובשנות ילדותו של גפני נדדה המשפחה בעקבות תפקידיו אל חיפה, ירושלים, ראש הנקרה ולאחר מכן חזרו לתל אביב ואל חיפה. את לימודיו התיכוניים עשה בגמנסיה הרצליה בתל אביב וסיים בבית הספר הריאלי בחיפה. לימים היה אביו מראשוני משרד האוצר, מנהל אגף המכס והבלו והממונה על הכנסות המדינה, ולאחר מכן היה יושב ראש בנק הדואר. בתקופת לימודיו בתל אביב ערך גפני את עיתון בית הספר בשם "אור וצל". עם גמר לימודיו ב-1950 התגייס לצה"ל אך לאחר זמן קצר בלבד זכה במלגה שהעניק משרד החינוך ללימודים גבוהים בניו יורק. הוא סיים ב-1954 את חוק לימודיו לתואר הראשון בכלכלה ומדע המדינה בקולג' בארט, מוסד שהתנהל בשיתוף התלמידים ובמסגרתו נבחר גפני ליושב ראש הגוף המנהל. בשובו לישראל שירת בשנים 1954–1957 כעוזר של היועץ הכספי לרמטכ"ל בדרגת סגן. בתוך כך סיים ב-1957 את לימודי התואר השני בסטטיסטיקה וכלכלה במכון פאלק של האוניברסיטה העברית בירושלים. בתקופת לימודיו באמריקה היה חבר החוג הדרמטי ובארץ למד משחק בהנחייתו של צבי פרידלנד. בתקופת לימודיו בירושלים עבד כקריין ב"קול ישראל". ב-1958 הצטרף לעבודה ככלכלן באגף התקציבים במשרד האוצר והיה ממונה על תקציב משרד התחבורה וחבר הוועדה שהמליצה על הקמת רשות הנמלים. עם הקמתה של הרשות ב-1961, עבר לעבוד בה בתפקיד ראש אגף הכלכלה והמסחר. בשנים 1967–1970 היה מנהל נמל אשדוד ולאחר מכן חזר למשרד האוצר והיה הממונה על התקציבים (1970–1975) ומנכ"ל המשרד (1975–1976). ב-1972 כממונה על אגף התקציבים באוצר עמד גפני בראשות ועדה בין משרדית לנושא קצב הגידול הרצוי בירושלים. המלצתה המרכזית של הוועדה הייתה להאיץ את הבנייה עבור יהודים. המלצה זו אומצה על ידי ממשלת גולדה מאיר כמדיניות התכנון לבירה. ב-1976, לאחר מעצרו של אשר ידלין, מונה לנגיד בנק ישראל, תפקיד בו כיהן עד 1981 במהלך כהונתם של ארבעה שרי אוצר. ועדת בייסקי קבעה כי על תקופת כהונתו מוטלת האחריות על ראשיתו של הוויסות והיעדר המענה המערכתי שניתן לו. לאחר פרישתו מבנק ישראל עסק במשך שנתיים בשווייץ במיזמים של הברון אדמונד ליאופולד דה רוטשילד לקידום שיתוף פעולה עם מצרים ולמימוש "תוכנית מרשל" לסיוע כלכלי ופיתוח אזורי במזרח התיכון, תוכנית שאותה הציג ב-1979 בתפקידו כנגיד הבנק המרכזי. ב-1983 מונה למועצת המנהלים של בנק כללי, שבשליטת משפחת רוטשילד, ונבחר לתפקיד סגן יו"ר הדירקטוריון ויו"ר הוועד הפעל של הבנק. ב-1985 נתבקש על ידי הממשלה להגיש את המלצותיו בתחום פריקת פחם בישראל. בשנים 1986–1989 כיהן כיו"ר מועצת המנהלים של קונצרן "כור". במשך יומיים באוגוסט 1987 הוחזקו גפני ובכירי "כור" נוספים כבני ערובה במפעל סולתם, כאשר העובדים התבצרו במקום. פעל כדירקטור בחברות ישראליות אחדות, ובהן איי די בי חברה לאחזקות וחבר ועדת ביקורת של חברת העובדים. בפעילותו הציבורית, עם פרישתו משירות המדינה צורף לחבר הנאמנים של בית לוחמי הגטאות ועמד בראש ועדה להנצחת זכרם של יצחק צוקרמן וצביה לובטקין. היה נשוי לד״ר מירה ארשבסקי, חוקרת בתחום חקר הסרטן, ואב לשלושה. לאחר גירושיהם חי בזוגיות עם צפרא אריאן. טדי פרויס, נגיד בלי אויבים ובלי עורף פוליטי, דבר, 26 באוקטובר 1976 ארנון גפני, באתר News1 מחלקה ראשונה ניר חסון, איך בונים בירושלים? קודם כל צריך להכיר את הנוסחה לשימור הרוב היהודי, באתר הארץ, 13 באפריל 2021 אמיר גילת ואורי גינוסר, כתבה, מעריב, 25 באוגוסט 1987 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פרסים

המונח "פרסי" מפנה לכאן. אם הכוונה למשמעות אחרת, ראו פרסי (פירושונים). פַּרְסִים הם בני קבוצה אתנית שמרכזה באיראן. בני הקבוצה דוברים פרסית. הארץ המכונה היום איראן, כונתה שנים רבות פָּרַס ויש המשתמשים בשם זה עד היום. השם "פרס" היה מקובל ביוונית עתיקה בהתייחס לאנשי ממלכת פרס וכך נקלט בלשונות אירופה והיה מקובל באופן רשמי עד 1935. זאת אף על פי שהאיראנים עצמם מעולם לא קראו לעצמם פרסים. הפרסים עצמם מהווים כרוב האוכלוסייה באיראן ושלטו בה בעת העתיקה. בשנת 1935 דרש השאה האיראני רזא ח'אן מכל מדינות המערב לחדול מהשימוש בשם "פרס" ולאמץ את השם "איראן", ארץ הארים. זאת על סמך התואר שהעניק לעצמו דריווש הראשון. זאת בנוסף לכינוי העצמי שהעניקו לעצמם אנשי ממלכת פרס שמופיע כבר בכתבים פרסיים עתיקים כמו האווסטה, שפירושו: גאה ומכובד. השם "פרס" הגיע אל היוונית בצורה "פרסיס" (Persis בתעתיק לטיני), ומקורו, ככל הנראה, בשפה האשורית (ניב מאוחר של אכדית), או כמינוח לפרספוליס שהייתה עיר מרכזית באימפריה הפרסית. הפרסים מוזכרים בכתובת אשורית משנת 834 לפני הספירה, שבה מופיע הביטוי "פרס (אזור בדרום מערב איראן) ומדי (צפון מערב איראן)" (Parsua, Muddai בתעתיק בלשני), שתי הממלכות העיקריות שהרכיבו את האימפריה הפרסית. בתנ"ך מופיע הביטוי "מלך פרס", בהתייחס למלכים כורש ודריווש, בספר דניאל (פרק י', פסוק א'), בספר עזרא (פרק ד', פסוק ג'), ובמקומות נוספים. הביטוי "פרס ומדי" מופיע במגילת אסתר (פרק א', פסוק ג'). השם פרס\פרסים מגיע מפרסית עתיקה כפארסה, המשמעות כנראה קשורה במילה בסנסקריט (קרובה של הפרסית): parsu, משמעות המילה היא שמו של שבט לוחם. קשור לעוד מילה בסנסקריט paraśu – גרזן, בהשוואה לפרוטו איראנית: párcuš – צלע. עד היום שורר בלבול בין המונח "פרסים", שהיוו את המנהיגים של האימפריה הפרסית לבין המונח "איראנים". מקובל להתייחס לדוברי השפה הפרסית ולכל מי שאימץ את השפה הפרסית ואת תרבותה כאל "פרסים", אולם פרסית היא רק שפה אחת מבין קבוצה של שפות קרובות המכונות שפות איראניות, והפרסים הם תת-קבוצה אתנית בתוך קבוצת האיראנים. כיוון שהמדינה שבה מרוכזים מרבית הפרסים נקראת "איראן", רוב הפרסים מכונים "איראנים" גם בשל מעמדם המדיני כאזרחי איראן. (אבל גם מי שאינו תושב איראן יכול להיות איראני, למשל כורדים) הפרסים הם חלק מקבוצת האיראנים שבה כלולים גם: הכורדים, האוסטים, האזרים (מחלוקת), ועוד תושבי מדינות ה"סתאן" כמו הטג'יקים והפרסיוונים, הנמצאים באפגניסטן, טג'יקיסטן, אוזבקיסטן, פקיסטן ובמחוז שינג'יאנג במערב סין. ערך מורחב – פרסית פרסית היא שפה איראנית המשתייכת לקבוצת השפות ההודו איראניות של משפחת השפות ההודו אירופאיות. הפרסית מדוברת כשפת אם בפי לפחות 52 מיליון דוברי פרסית באיראן, 10 מיליון דוברי פרסית באפגניסטן ועוד קהילות במדינות סמוכות לאיראן. פרסית היא שפתה הרשמית של הרפובליקה האיסלאמית של איראן וכמחצית מאזרחיה דוברים אותה כשפת אם והשאר דוברים אותה כשפה שנייה. בטג'יקיסטן השפה הרשמית היא טג'יקית, שהיא למעשה דיאלקט של פרסית. גם באפגניסטן יש לפרסית מעמד רשמי, אם כי היא מכונה שם דארי. באיראן השם דארי מתייחס רק לשפה הפרסית הספרותית הקלאסית. הפרסית היא שפה עתיקה שהתפתחה בשלושה שלבים עיקריים: הפרסית העתיקה, הפרסית התיכונה והפרסית החדשה. הפרסית הקלאסית, הקרובה יותר לפרסית החדשה, קיימת בצורה כתובה מהמאה התשיעית לערך. איראנים אנטי-איראניזם בהאים המטבח הפרסי
אביב לביא

אביב לביא (נולד ב-9 באוגוסט 1967 ברמת גן) הוא עיתונאי ישראלי. אביב לביא הוא בנו של הצייר רפי לביא. למד בבית ספר גורדון בתל אביב, בתיכון עירוני ה', וסיים תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת תל אביב. את שירות המילואים עשה ככתב צבאי בשבועון "במחנה". לביא החל את דרכו העיתונאית במוסף הספורט של המגזין "העיר" בשנת 1989[דרוש מקור]. החל משנות ה-90 ועד לשנת 2010 שימש כפרשן כדורסל בערוץ הספורט במשחקי כדורסל נשים יחד עם מורן ברק וגברים והגיש בערוץ את המגזין "חמישיות" יחד עם שימי ריגר ועפר שלח, הוא שימש ככתב מגזין ומבקר תקשורת בעיתון "הארץ" עד לשנת 2004. שימש ככתב לענייני איכות הסביבה במעריב בין השנים 2007-2011 במרץ 2013 חזר לכתוב בעיתון.בתור פרשן. בעבר כתב טור שבועי למוסף "דיוקן" של העיתון מקור ראשון. באמצע העשור השני של המאה ה-21, הוא כותב טור שבועי בנושאי סביבה ופוליטיקה באתר mako, וכותב גם באתר "זמן ישראל". בעבר הגיש והיה עורך התוכנית "זה הזמן" בהגשת עמנואל רוזן בערוץ 10. מגיש בגלי צה"ל, יחד עם לינוי בר-גפן ונעמי רביע, את "יהיה בסדר", מגזין יומי בנושאים חברתיים וסביבתיים. ב-2002 השתתף בכתיבת הספר "מאיפה משתין הדג" שליקט 2,000 שאלות טריוויה שהופיעו ב"העיר". ב-2007 יצא לאור "המדריך הישראלי לאוכל אורגני" שחיבר עם אשתו, שירי כץ. באותה תקופה שימש גם כמראיין בתוכנית "הפירמה" בערוץ HOT בידור ישראלי בה מראיינים אנשי תקשורת משפיעים בראיון אחד על אחד. לביא מעודד את תנועת המזון האורגני, וכתב גם על כך במעריב. כמו כן הוא מציף בשידוריו מחדלים סביבתיים. זכה בפרס פראט לשנת 2009 לאנשי תקשורת העוסקים בנושאי סביבה. זכה בפרס השדר המצטיין של אגודת העיתונאים בתל אביב לשנת 2017. מתגורר עם בת זוגו שירי כץ ושלושת ילדיהם בתל אביב. מנהל אורח חיים טבעוני. מיכל שרון ואביב לביא, מאיפה משתין הדג, הוצאת בבל, 2002 שירי כץ ואביב לביא, המדריך הישראלי לאוכל האורגני, הוצאת כנרת, 2007 הטורים של אביב לביא, באתר nrg מעריב הטור השבועי של אביב לביא, בערוץ הדעות של אתר mako מאמרי אביב לביא, באתר "הארץ" יהיה בסדר, אתר התוכנית בגלי צה"ל נעמה תורן, זיכרונות מרחוב קרליבך: "היו בקרים ש'מעריב' לא היה ראוי להיקרא 'עיתון'", באתר אייס אמילי גרינצווייג‏, אביב לביא וערוץ הספורט כבר לא, באתר וואלה, 25 באוקטובר 2010 אמילי גרינצווייג‏, מעריב: אביב לביא פוטר - מכה לסיקור איכות הסביבה?, באתר וואלה, 28 בנובמבר 2011 נעמה תורן, זיכרונות מרחוב קרליבך: "היו בקרים ש'מעריב' לא היה ראוי להיקרא 'עיתון'", באתר אייס מאמרי אביב לביא, באתר זמן ישראל ענת באלינט, אביב לביא יערוך את "זה הזמן", באתר הארץ, 5 בספטמבר 2004 אביב לביאו שירי כץ, כוחות השוק האורגני, באתר הארץ, 20 במאי 2007 זיו ימיני, סיקור אוהד: ארבעת אנשי התקשורת הכי סביבתיים בישראל, באתר אייס, 7 ביוני 2020 אביב לביא, איש מעריב, זכה בפרס פראט, באתר nrg מעריב, ‏22.4.10 אלכסנדר כץ, הזוכים בפרסי הרדיו: אביב לביא שדרן מצטיין - ומי עוד?, באתר אייס, 30 באוקטובר 2017 אביב לביא ב"עושים סדר": "הפתרון הוא לא לאכול בשר", 9 בדצמבר 2012
שחפית

שַׁחֲפִית (שם מדעי: Sterna) הוא סוג של עופות ממשפחת השחפיתיים. המינים הנכללים בסוג זה הם השחפים הגדולים השוכנים באזורי החופים. הסוג כלל בעבר את כל מיני השחפים ה"לבנים", אך לאחר השוואת רצפי דנ"א מיטוכונדריאלי נקבע כי קבוצת השחפים הללו היא פרפילטית. חלק מהמינים שהיו בסוג עברו לסוגים סטרנולה או שחפית חומת-גב. שחפית פורסטר (Sterna forsteri) שחפית טרודו (Sterna trudeaui) שחפית ים (Sterna hirundo) שחפית ורדרדת (Sterna dougallii) שחפית לבנת חזה (Sterna striata) – נפוצה בניו זילנד שחפית סומטרה (Sterna sumatrana) שחפית דרום אמריקאית (Sterna hirundinacea) שחפית אנטארקטית (Sterna vittata) שחפית קרגלן (Sterna virgata) – מצויה בעיקר באיי קרגלן שחפית הקוטב (Sterna paradisaea) שחפית נהרות (Sterna aurantia) שחפית שחורת חזה (Sterna acuticauda) שחפית שוניות (Sterna repressa) מדיה וקבצים בנושא שחפית בוויקישיתוף שחפית, באתר ITIS (באנגלית) שחפית, באתר NCBI (באנגלית) שחפית, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) שחפית, באתר GBIF (באנגלית)