רוזנות ברצלונה

רוזנות ברצלונה (בלטינית: Comitatus Barcinonensis; בקטלאנית: Comtat de Barcelona) הייתה ישות מדינית בצפון מזרח חצי האי האיברי במאות ה-9–12. בתחילה הייתה תחת שלטון האימפריה הקרולינגית, באזור גבולה הדרומי, אך בהדרגה, במהלך המאה ה-10, השיגו הרוזנים של ברצלונה עצמאות. השלטון ברוזנות עבר בירושה, והשליטים ניהלו מלחמה מתמדת עם הח'ליפות האסלאמית של קורדובה והמדינות היורשות שלה. הרוזנים, באמצעות נישואים, בריתות והסכמים, רכשו את המחוזות הקטלאניים האחרים והרחיבו את השפעתם על אוקסיטניה. בשנת 1164, נכנסה רוזנות ברצלונה לאיחוד אישי עם ממלכת אראגון. מכאן ואילך, ההיסטוריה של הרוזנות נכללת בזו של כתר אראגון, אך העיר ברצלונה נותרה בולטת בתוכה. בתוך הכתר, התמזגו רוזנות ברצלונה ושאר המחוזות הקטלאניים בהדרגה לישות המדינית הידועה בשם נסיכות קטלוניה, אשר ירשה את המוסדות והטריטוריה של רוזנות ברצלונה. מקורות הרוזנות מתחילים בתחילת המאה ה-8, אז השתלטו המוסלמים על השטחים הצפוניים של הממלכה הוויזיגותית בהיספניה ובצפון מזרח ספרד ודרום צרפת של ימינו. לאחר שהסיגה פלישות מוסלמיות עמוקות, האימפריה הפרנקית תחת המלכים הקרולינגים, יצרה בהדרגה את המרקיזויות של גותיה והיספניה. זה הושג על ידי השתלטות על שטחי ספטימניה שאליהם פלשו המורים במאה ה-8, ומתוכם, אותם שטחים המקיפים את הפירנאים ובמיוחד את צפון מזרח חצי האי האיברי. השטחים האיבריים המזרחיים האלה אוכלסו מחדש באנשים ממרקיזות גותיה. זה הביא להיווצרות אזור חיץ יעיל בין חצי האי האיברי המוסלמי לדוכסות אקוויטניה ופרובאנס. האזור נשלט על ידי הפרנקים לאחר כיבוש ז'ירונה (785) ובמיוחד כאשר, בשנת 801, העיר ברצלונה נכבשה על ידי המלך לואי החסיד מאקיטן, ושולבה בממלכה הפרנקית. שם הוקמה רוזנות ברצלונה, שהייתה כפופה למלך הפרנקי. הרוזן הראשון של ברצלונה היה ברה (801–820). בתחילה, סמכות הרוזנות נשענה על האריסטוקרטיה המקומית. עם זאת, המדיניות שברה אימץ במאמץ לשמור על שלום עם אל-אנדלוס השלטת המוסלמית, הביאה לכך שהוא הואשם בבגידה בפני המלך. לאחר שהפסיד בדו-קרב, על פי החקיקה הוויזיגותית, ברה הודח והוגלה, וממשלת הרוזנות נמסרה לאצילים פרנקים, כמו רמפון או ברנרד מספטימניה. עם זאת, האצולה הוויזיגותית חזרה לאמון המלך עם מינויו של סוניפרד הראשון מאורחל-סרדניה לרוזן ברצלונה ב-844. אף על פי כן, קשרי המחוזות הקטאלונים עם המלוכה הפרנקית נחלשו. האוטונומיה התחזקה כאשר משפחות הרוזנות החלו לקיים את זכויות הירושה שלהן. מהלך זה לווה בתהליך איחוד בין המחוזות ליצירת ישויות פוליטיות גדולות יותר. הרוזן וילפרד השעיר, בנו של סוניפרד והרוזן האחרון שמונה על ידי המלך הפרנקי, פיקח על מגמה זו. הוא איחד מספר מחוזות בפיקודו והעביר אותם בירושה לילדיו. מאוחר יותר נהרג וילפרד בידי מוסלמים. למרות שהוא חילק את מחוזותיו בין ילדיו, הליבה שנוצרה על ידי המחוזות ברצלונה, ז'ירונה ואוסונה נותרה בלתי מחולקת (אם כי כמה היסטוריונים, כמו רמון מרטי, מטילים ספק אם ז'ירונה נשמרה בתחילה תחת שליטת ילדי וילפרד, ומציעים שמחוז אמפוריס שלט במחוז עד שנת 908). במהלך המאה ה-10 חיזקו הרוזנים של ברצלונה את סמכותם הפוליטית והתרחקו עוד יותר מהשפעה פרנקית. בשנת 985 ברצלונה, שנשלטה אז על ידי בורל השני, הותקפה ונשרפה על ידי מוסלמים, בראשות אל-מנסור. הרוזן מצא מקלט בהרי מונטסראט, תוך שהוא ממתין לעזרה מהמלך הפרנקי, שמעולם לא הגיעה, וכתוצאה מכך נטר לו טינה. בשנת 988 הסתיימה שלטונה של השושלת הקרולינגית והוחלפה בשושלת הקאפטיאנית. בורל השני נדרש להישבע אמונים למלך הפרנקי החדש, אך אין ראיות לכך שהרוזן נענה לקריאה, שכן המלך הפרנקי היה צריך ללכת צפונה כדי לפתור סכסוך. זה התפרש כנקודת המוצא של עצמאות אפקטיבית של הרוזנות. הוויתור על כל טענה צרפתית אפשרית של שליטה פיאודלית הושג על ידי חיימה הראשון, מלך אראגון בהסכם קורבייל (1258). לאחר מכן, רוזנות ברצלונה גדלה בחשיבותה והרחיבה את שטחה עם רוזנויות עוקבות. היא השתלטה על מחוזות היספנים אחרים והתרחבה לאטה לכיוון דרום כתוצאה מקרבות נגד אל-אנדלוס ואכלוס מחדש של אזורים כמו טרגונה והאזור הכפרי שמסביב. את פעולותיו של בורל השני המשיך נינו רמון ברנגאר הראשון. סבתו הייתה ארמסינדה הכוחנית מקרקסון. בתקופת המלכות של ארמסינדה (1018–1044) ניכרה התפוררות הכוח המרכזי עקב המהפכה הפיאודלית. רמון ברנגאר הראשון חיזק את כוחה של הרוזנות על ידי הכפפת האצילים המורדים של פנדס בראשות מיר גריברט, שיתוף פעולה עם הרוזנים של אורגל ופאלאר, רכישת רוזנויות קרקסון וראסז, הטלת פרות מממלכות סרגוסה ולליידה, וחידוש האגף החקיקתי של הרוזנות כדי לאפשר את הכנסת השימושים של ברצלונה. אלה היו מערכת של כללים ומנהגים פיאודליים שהתרחבו בשנים שלאחר מכן, והם היו הבסיס לחוקות הקטלאניות מהמאה ה-13 ואילך. בצוואתו החליט שלא לחלק שוב את השטחים, אך הוא העביר את השלטון המאוחד לבניו התאומים, רמון ברנגאר השני וברנגאר רמון השני. לאחר משבר שעורר רצח רמון ברנגואר השני והאשמות ברצח אחים נגד אחיו, שמת במסע הצלב הראשון, הצליח בנו ויורשו, רמון ברנגאר השלישי, לגבש ולהרחיב את גבולות הרוזנות. הוא כבש חלק ממחוז אמפוריס ובהנהגת קואליציה רחבה, ניסה גם לכבוש את מיורקה, אך נאלץ לנטוש אותה בגלל התקדמות חיילי האלמורווידים בחצי האי. הוא גם קיבל בירושה את הרוזנויות בסלו וסרדניה, ויצרו בהדרגה טריטוריה דומה מאוד למה שהיה פעם קטלוניה העתיקה. הוא גם נע לכיוון ליידה ואכלס מחדש אזורי גבול כמו העיר טרגונה, ובעצם שיקם אותה כמרכז האפיסקופלי. הוא גם הרחיב את שלטונו הטרנס-פירנאי על ידי שילוב מחוז פרובנס באמצעות נישואיו לרוזנת דולסה ב-1112. ערך מורחב – נסיכות קטלוניה אולם נישואים נוספים, זה של רמון ברנגאר הרביעי, רוזן ברצלונה ופרונלה, מלכת אראגון ב-1137, הביאו לאיחוד שושלות - רוזני ברצלונה ובית המלוכה של אראגון. רמון ברנגאר הרביעי היה, עד מותו, רוזן ברצלונה ונסיך אראגון. בנם, אלפונסו השני, היה המלך הראשון של אראגון, אשר בנוסף היה הרוזן של ברצלונה בתור אלפונס הראשון, תואר אשר נשאו כל מלכי כתר אראגון מאז ואילך. כל טריטוריה שהרכיבה את האיחוד שמרה על המסורות, החוקים, המנהגים, המטבע שלה, ועם הזמן פיתחה מוסדות ממשלתיים נפרדים. מאותה נקודה, לאורך שתי המאות הבאות, השטח והמבנה המוסדי (כגון בתי המשפט) של רוזנות ברצלונה הפכו לבסיס של מדיניות חדשה בתוך כתר אראגון שנגזרת מההקשר הגאוגרפי (קטלוניה) ומהביטוי המסורתי של כוחם של הרוזנים (נסיכות) אשר, מהשלום וההפוגה של 1173, הורחב מסלסס לליידה וטורטוסה. המדינה שהתקבלה נקראה באופן סופי נסיכות קטלוניה מהמאה ה-14 ואילך. עם זאת, תואר הרוזן של ברצלונה נשאר כשליט הנסיכות. במהלך המאות ה-13 וה-14, הנסיכות עדיין נשלטה על ידי מלכי אראגון כרוזני ברצלונה, אך מותו של מרטין הראשון ללא צאצאים בשנת 1410 הביא להכחדת בית ברצלונה וכתוצאה מפשרת הקספה (1412), הבעלות על הנסיכות עברה לשושלת טראסטמארה, מקסטיליה, בדמותו של פרננדו הראשון. מאוחר יותר, כאשר נכדו פרננדו השני, מלך אראגון התחתן עם איזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה והוכתר למלך, האיחוד השושלתי בין כתרי קסטיליה ואראגון היה כרוך בהכללה מתקדמת של הנסיכות כאחת הטריטוריות האיבריות השונות שנשלטו על ידי ההבסבורגים. למרות איחוד הרוזנות למלוכה הספרדית, חוק רוזנות ברצלונה עצמו נשאר בתוקף עד שבוטל ב-1716 עם צווי נואבה פלנטה לאחר מלחמת הירושה הספרדית. מאז הפסיקה נסיכות קטלוניה להיות ישות פוליטית נפרדת וזירת המדיניות של קטלוניה הנוכחית תוגדר ככזו רק בחוקי האוטונומיה של 1932, 1979 ו-2006. יתרה מכך, התואר רוזן ברצלונה מוזג כעת עם הכתר הספרדי. חואן קרלוס הראשון העניק אותו לאביו חואן דה בורבון, והתואר חזר, עם מותו, לתארים של הכתר הספרדי כתואר מלכותי. מדיה וקבצים בנושא רוזנות ברצלונה בוויקישיתוף Enciclopedia de Historia de España, Vol. 4, pág. 123. Viñamata, J.R. Julia (1992). "La situazione politica nel Mediterraneo Occidentale all'epoca di Raimondo Berengario III: La spedizione a Maiorca del 1113-1115". Situazione Politica Nel Mediterraneo Occidentale All'epoca di Raimondo Berengario III: La Spedizione a Maiorca del 1113-1115. 16: 41–84. Kagay, Donald J. (1994). The Usatges of Barcelona: The fundamental law of Catalonia. U.S.A.: University of Pennsylvania Press. ISBN 0-8122-1535-4. Busch, Silvia Orvietani (2001). "Medieval Mediterranean Ports: The Catalan and Tuscan Coasts, 1100 To 1235". The Medieval Mediterranean. Leiden: Brill. 2. ISSN 0928-5520. Rivero, Isabel (1982). Compendio de historia medieval española. Madrid: Akal. pp. 148–150. ISBN 84-7090-125-7. Sobrequés i Vidal, Santiago (1985). "Sobrequés, Ramon Berenger el gran (1086-1131)". Els grans comtes de Barcelona (4th ed.). Barcelona: Vicens-Vives. pp. 137–187. ISBN 9788431618056.