laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מכלן

מכלן (בהולנדית: Mechelen; בצרפתית: Malines, מאלין) היא עיר באזור פלנדריה שבבלגיה, במחוז אנטוורפן. העיר ממוקמת על הציר העירוני-תעשייתי הראשי המחבר בין שתי הערים הגדולות ביותר בבלגיה, בריסל–אנטוורפן, במרחק כ-25 ק"מ משתיהן. במאה ה-15, העיר הפכה לשליטת דוכסות בורגונדיה, שהביאה להתחלת תקופה משגשגת בתולדות העיר. שארל הראשון, דוכס בורגונדיה העביר גופים פוליטיים לתוך העיר, ומכלן שימשה למשכן בית המשפט העליון עד למהפכה הצרפתית. סחר הבדים של העיר היה רווחי ביותר, והקנה לעיר כוח כלכלי חזק בימי הביניים. העיר אפילו הפכה לבירת ארצות השפלה (הולנד, לוקסמבורג ובלגיה) במחצית הראשונה של המאה ה-16, תחת שליטת מרגרטה לבית הבסבורג. אולם באותה מאה הכוח הפוליטי של מכלן צומצם מאוד, כיוון שהרבה מאוד מוסדות ממלכתיים העבירו את משכנם לבריסל. בשנים 1942–1944, בימי הכיבוש הנאצי של בלגיה במלחמת העולם השנייה, פעל בעיר מחנה המעבר קסרסטין דוסין (Kazerne Dossin), המחנה שימש את הנאצים לשם כליאת 26,000 יהודים מקהילת בלגיה וצוענים לצורך ריכוזם לקראת גירוש ב־28 רכבות אל מחנות ההשמדה במזרח אירופה. רק 5% מהמגורשים ניצלו. כעת מוכר הקסרסטין כ'מוזיאון יהודי לגירוש ולהתנגדות' (Joods Museum van Deporatatie en Verzet). מהעיר מגיע מועדון הכדורגל מכלן, המשחק בליגת העל הבלגית. ב-1922 הקים ג'ף דניין (Jef Denyn) במכלן את בית הספר הראשון בעולם לנגינה על מגדל פעמונים (Carrilon) . 'בית הספר המלכותי לנגינה על פעמוני מגדל' (Koninklijke Beiaardscholl) הנקרא על שם המייסד. בבית ספר זה למדו רוב נגני מגדלי הפעמונים של המאה ה-20, ויש בו ספריה וארכיון עשירים. בחודש יוני 2019, הוכר בית הספר כאתר מורשתשל אונסקו. על תרומתו בשימור ופיתוח תרבות הנגינה במגדל פעמונים. במכלן כמו בעוד ערים בארצות השפלה ארגו שטיחים כבר במאה ה-16.מומחיותם הייתה כה גדולה שאצילי ארצות אחרות ניסו לשדל אורגים פלמיים להגר אליהם. במכלן נמצא בית האריגה 'דה ויט' (De Wit) שהוקם ב-1898 על ידי תיאו דה ויט שעבד לפני כן בבית האריגה בראקני (Braquenies). בבנין העתיק שבו שוכן בית האריגה אפשר לראות תערוכה של שטיחים עתיקים, מודרניים וכן אפשר לצפות מרחוק על אולם שבו מתקנים שטיחים עתיקים שנארגו לפני כמה מאות שנים. בין יתר השטיחים המיוחדים שנארגו שם, בין 1952 -1954 נארג שם השטיח הענקי 'השגי אנוש בעולם' (Human Achievements in the) התלוי בבנין האו"ם בניו יורק. מכלן (כדורגל) - קבוצת הכדורגל של העיר אתר האינטרנט הרשמי של מכלן (בהולנדית) מכלן, ברשת החברתית פייסבוק מכלן, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מכלן, ברשת החברתית אינסטגרם מכלן, ברשת החברתית LinkedIn מכלן, סרטונים בערוץ היוטיוב ענבל טור-שלום, במרחק חצי שעה מבריסל מסתתרת פנינה היסטורית שהתיירים עוד לא כבשו, באתר הארץ, 2 בדצמבר 2019 אתר המוזיאון היהודי של הגרוש וההתנגדות במכלן בזמן מלחמת העולם השנייה מכלן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Kazerne Dossin, TRACESOFWAR (בהולנדית) Alan Hope, Mechelen keeps centuries-old carillon tradition alive and well, FLANDERSTODAY, ‏28/7/2019 (באנגלית) Guy Delmarcel, An Volckaert, Flemish tapestries An Art On A European Scale, Flemish Tapestries, Five Centuries of tradition, 1995, Luxemburg: Luxemburg, 1995, עמ' 13. (באנגלית) a,a, Triumph of De Wit, FLANDERSTODAY, ‏28/7/2019 (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של בלגיה ובנושא יישובים באירופה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הרקליאופוליס מגנה

הרקליאופוליס מגנה (למפת מצרים מוגדלת)   קהיר אלכסנדריה אל-עריש אסואן אסמאעיליה לוקסור שארם א-שייח' סואץ סיווה ישראל ירדן סודאן ערב הסעודית ל ו ב הים התיכון הים האדום הרקליאופוליס מגנה (למפת מצרים רגילה)   קהיר אלכסנדריה אל-עריש אסואן אסמאעיליה לוקסור שארם א-שייח' סואץ סיווה ישראל ירדן סודאן ערב הסעודית ל ו ב הים התיכון הים האדום הרקליאופוליס מגנה הרקליאופוליס מגנה הוא שמה היווני של עיר הבירה של המחוז העשרים של מצרים העתיקה. שמה של העיר לאורך השנים היה: הֵנֶן – נֶסוּת שמשמעותו "הבית של ילד המלכות", לאחר מכן שונה שמה ל- הנָס בקופטית ו- אחנס בערבית של ימי הביניים. שמה של העיר היום: איחנסיה אום אל-קימאם, שפירושו "אמא של שברי החרס". העיר שכנה באזור אל-פיום של היום. העיר הייתה בירת מצרים התחתונה בתקופות של השושלת התשיעית והשושלת העשירית אשר שלטו בתקופת הביניים הראשונה. לאחר האיחוד של מצרים התחתונה ומצרים העליונה לממלכה אחת חשיבותה של העיר ירדה. בתקופה העתיקה העיר הייתה מרכז הפולחן לאל הַרישֶף. אצל היוונים היה מזוהה עם הרקולס. האגדה מספרת שבעיר היה לבירינת ענק, אבל לא נמצאו כל שרידים לכך בשטח. הארכאולוג האנגלי פלינדרס פיטרי חפר באתר בין השנים 1903 – 1904. הממצאים באתר כללו שרידים של העיר מתקופות של השושלות התשיעית והעשירית, וכן שרידים של העיר מתקופת הביניים השלישית (המאה ה-11 לפנה"ס – המאה ה-7 לפנה"ס). נמצאו שרידים נרחבים של מקדשים מתקופות הממלכה התיכונה והאימפריה החדשה, בתי מגורים מהתקופה הרומית. האתר ממשיך להיחפר עתה על ידי משלחת ספרדית אשר מתמקדת בעיקר בבתי קברות של תקופת הביניים הראשונה. הממצאים של פיטרי כללו פסלון מזהב מתקופת הביניים השלישית של האל המקומי הרישף. הפסל נמצא עתה במוזיאון לאומנות יפה בבוסטון, פסלונים מטרה קוטה ומנורות. מדיה וקבצים בנושא הרקליאופוליס מגנה בוויקישיתוף הרקליאופוליס מגנה (עיר קדומה), דף שער בספרייה הלאומית
דיגניטאס

דיגניטאס (בלטינית: Dignitas) הוא מושג חברתי-ערכי שהיה קיים בחברה הרומית העתיקה לציון מעמדו האישי-איכותי והמוסרי של אדם, ועבר ממנה להגות העולם המערבי. למילה דיגניטאס אין תרגום ישיר לעברית (או לאנגלית). משמעות המילה דומה לכבוד או כבוד האדם, במובן של סך הכבוד שצבר האדם בקהילה במהלך חייו. דיגניטאס היה מורכב מיוקרה, מוניטין, שם טוב, מידות מוסריות, ודעת הבריות על האדם. הצטיינות בקרב עזרה להשגת דיגניטאס וגם הוולדות למשפחה בעלת דיגניטאס גבוה. על פי מילון אוקספורד דיגניטאס כלל בתוכו התאמה, כשירות, ערך (במובן של מצב של להיות ראוי ל...), סטטוס חברתי, כבוד והערכת הבריות. הדיגניטאס היה רכושו החשוב ביותר של האציל הרומי. גם אם איבד את הונו ושמר על הדיגניטאס שלו זכה לכבוד רב והיה יכול להעמיד עצמו לבחירה. המונח דיגניטאס מוזכר בכתביהם של סופרים רבים בני התקופה, בהם קיקרו, טיטוס ליוויוס וטקיטוס. המילה האנגלית דיגניטי - הניתנת לתרגום כ"כבוד האדם" נגזרה משורש זה. ערך זה הוא קצרמר בנושא פילוסופיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ז'אק דרוז'י

זאק דרוז'י (בצרפתית: Jacques Derogy;‏ 24 ביולי 1925 – 30 באוקטובר 1997, פריז) היה סופר ועיתונאי, מחלוצי העיתונות החוקרת בצרפת, וראש מחלקת המחקר של שבועון החדשות "ל'אקספרס" (L'Express). ראה בז'אן-פול סארטר את מורו המחשבתי. נולד בשנת 1925 בשם ז'אק ויצמן למשפחה יהודית מתבוללת שמוצאה היה מיהודי האפיפיור. במהלך מלחמת העולם השנייה הצטרף לתנועת ההתנגדות הצרפתית כמחאה על חקיקת חוקים כנגד יהודים וזרים, על ידי משטר וישי. עם התחלת עבודתו העיתונאית בחר בשם העט "דרוז'י". ביולי 1947 נשלח דרוז'י מטעם העיתון הפריזאי השמאלני "פראן טירר" אל נמל "פורט דה בוק" שבחופה הדרומי של צרפת, כדי לסקר את גירושם של מעפילי ספינת אקסודוס. המפגש של העיתונאי הצעיר, היהודי המתבולל, עם בני עמו הכלואים באוניות הבריטיות שסיפונן עטור גדרות תיל, גרם לו להפסיק להתנגד לציונות ולכתוב את ספרו "פרשת אקסודוס באור חדש". ספר זה זכה בשנת 1970 בפרס "אוז'ורדואי" הניתן מדי שנה בצרפת, לספר שנושאו מדיני או פובליציסטי. כתב גם ב"האנושות" ביטאונה של המפלגה הקומוניסטית הצרפתית, ידוע מחקרו הרציני בנושא ההפלות הבלתי חוקיות בצרפת. בין השנים 1959–1987 עבד דרוז'י כעיתונאי בשבועון הנפוץ ל'אקספרס, שם הוא התפרסם בזכות החקירות העיתונאיות הרבות שלו, שלעיתים קרובות נערכו בצוותא עם העיתונאי ז'אן מארי פונטאו. דרוז'י נפטר בגיל 72 ממחלת הסרטן ונקבר בפריז בבית הקברות מונפרנאס. השבועון ל'אקספרס, בו עבד 25 שנים הקים קרן על שמו, המעניקה פרסים לעיתונאים חוקרים מצטיינים. Les secrets du ballottage: le récit, heure par heure, de la course à l’Elysée (avec Jean-François Kahn), [Paris]: Fayard, [1966]. Les deux exodes (avec Edouard Saab), Paris: Denoël, 1968. La loi du retour: la secrète et véritable histoire de l’Exodus, [Paris]: Fayard., 1970, c1969. Israël, la mort en face (avec Jean-Noël Gurgand), Paris: R. Laffont, 1975. Cent mille juifs à la mer, Verviers, r. de Limbourg 65: Marabout, [1976]. Histoire secrete d’Israel, 1917-1977 (avec Hesi Carmel), [Paris]: O. Orban, 1978. Israel connection: la première enquête sur la mafia d’Israël, [Paris]: Plon, c1980. Le cas Wallenberg (Enquete de Fred Kupferman et Ariane Misrachi), Paris: Editions Ramsay, 1980. Enquête sur trois secrets d’État (avec Jean-Marie Pontaut; avec la collaboration d’Alain Louyot), Paris: R. Laffont, 1986. Israel ultra-secret (avec Hesi Carmel), Paris: R. Laffont, 1989. Bonaparte en Terre sainte (avec Hesi Carmel), [Paris]: Fayard, 1992. Le siècle d’Israël: les secrets d’une épopée, 1895-1995 (avec Hesi Carmel), [Paris]: Fayard, 1994. Raoul Wallenberg, le juste de Budapest (avec la collaboration de Fred Kupferman et Ariane Misrachi), [Paris]: Stock, 1994. Ils ont tué Rabin: enquête sur une mort annoncée (avec Hesi Carmel; [publié sous la direction de Charles Ronsac]), Paris: R. Laffont, 1996. Une ligne de chance: autobiographie interrompue (postface de Françoise Giroud), Paris: Fayard, 1998. פרשת אקסודוס באור חדש (תורגם מצרפתית בידי צבי ארד), תל אביב: עם עובד, תשל"ב. ז'ק דרוז'י, דף שער בספרייה הלאומית
עקומים

עקומים (באנגלית: Bent) הוא מחזה משנת 1979 שכתב המחזאי היהודי-אמריקאי מרטין שרמן. המחזה עוסק ברדיפה אחר הומוסקסואלים בגרמניה הנאצית, על רקע רציחתו של בכיר פלוגות הסער ארנסט רהם בשנת 1934 בליל הסכינים הארוכות. מקס, צעיר ברלינאי נהנתן והומוסקסואל, חי את חיי הלילה של ברלין בשנות ה-20 הדקדנטיות. הוא מבלה במועדוני לילה ומופעי דראג עם אלכוהול וקוקאין. מקס מתגורר בלופט עלוב יחד עם רודי, רקדן צעיר וממושקף המאוהב בו. בבוקר שלמחרת ליל הסכינים הארוכות, מקס מתעורר בדירתו עם הנגאובר וזיכרון מעורפל מליל אמש, ומוצא בה את וולף, קצין נאצי צעיר, עימו שכב. קצינים נאצים פורצים למקום ורוצחים את וולף, בעוד מקס ורודי נמלטים. השניים מנסים לצאת מגבולות גרמניה, אך נתפסים. מקס נשלח למחנה הריכוז דכאו, ובדרכו הוא מגלה כי אסירים יהודים עונדים בו טלאי צהוב וכי אסירים הומוסקסואלים עונדים טלאי ורוד. משום שעונדי הטלאי הוורוד נחשבים לנחותים עוד יותר מעונדי הטלאי הצהוב, מקס מחליט להסתיר את זהותו המינית ולהתחזות ליהודי על מנת לשרוד. בתוך שגרת הדיכוי של מחנה העבודה מקס פוגש את הורסט, אסיר הומוסקסואל העונד טלאי ורוד. תחת עיניהם הפקוחות של השומרים הנאצים של המחנה, נרקמת מערכת יחסים סודית ואינטימית בין השניים. המחזה הועלה לראשונה בלונדון, בתיאטרון רויאל קורט אשר בווסט אנד בתאריך 3 במאי 1979. צוות השחקנים המקורי של ההפקה הבריטית כלל את: איאן מקלן (מקס), טום בל (הורסט), גייל ריצ'רד (פרדי). בארצות-הברית, המחזה הועלה לראשונה בתיאטרון אפולו החדש אשר בברודוויי בתאריך 2 בדצמבר 1979. צוות השחקנים המקורי של ההפקה האמריקאית כלל את: ריצ'רד גיר (מקס), הדיוקס דוד (הורסט), ג'ורג' הול (פרדי). במאי: רוברט אלן אקרמן. הצגת הבכורה של המחזה בשפה העברית התקיימה ב-7 במאי 1983 בתיאטרון העירוני חיפה. ערך מורחב – עקומים (סרט) בסרט 1997 הופק סרט קולנוע על פי המחזה. בסרט, ששמו "עקומים", כשם המחזה, מככבים קלייב אוון, איאן מקלן ומיק ג'אגר. המחזה בתרגום לעברית: מרטין שרמן, עקומים (מאנגלית: הלל מיטלפונקט), תל אביב: אור-עם, תשמ"ג-1983. דן לחמן, עקומים / תיאטרון בית צבי, באתר e-mago,‏ 10 במאי 2007 BENT, ibdb
קרפ (פירושונים)

האם התכוונתם ל... קרפ (אנ') – סוג של חביתית (פנקייק), עוגה הנוצרת מבלילה מטוגנת קרפ סוזט – קינוח צרפתי ובלגי, המורכב מקרפ עם רוטב העשוי מסוכר, מיץ תפוזים, מעט קליפת תפוז מגורדת וליקר (בדרך כלל גראן מרנייה) נייר קרפ (אנ') – נייר גס וצבעוני, המשמש בעיקר למטרות נוי קרפ (להקה) – הקת רוק ישראלית אישים: איריס קרפ – שחיינית עבר ישראלית אריק קרפ – קורבן פשע שהריגתו עוררה דיון ציבורי דורון קרפ – ראש עיריית קריית אונו לשעבר יהודית קרפ – עורכת דין ישראלית הוריה קרפ – היסטוריון ומנהיג יהודי רומני; אביו של מתתיאס קרפ מתתיאס קרפ – היסטוריון ועורך דין יהודי רומני; בנו של הוריה קרפ סופיה קרפ – שחקנית יהודיה רומנייה עלית קרפ – כותבת, מתרגמת, מבקרת ספרות ועורכת ישראלית קארפ
ארסן קוטסויב

ארסן קוֹטְסוֹיֶב (באוסטית: Коцойты Арсен;‏ 15 בינואר 1872 – 4 בפברואר 1944) היה מחלוצי הספרות האוסטית והשפיע רבות על התהוות השפה האוסטית וסגנונה. קוטסויב היה בין העיתונאים האוסטים הנודעים ביותר, וכתב בכל כתבי־העת הראשונים באוסטית. על שמו של קוטסויב קרויים רחובות בערים ולדיקווקז ובסלאן ויצירותיו נלמדות בבתי הספר במסגרת שעורי ספרות אוסטית. קוטסויב נולד למשפחה ענייה בכפר גיזל הסמוך לולדיקווקז. הוא החל את לימודיו בבית הספר המקומי בגיל תשע, וגילה שם אוסף גדול של ספרים שהעשירו את חינוכו. לאחר שסיים את בית הספר למד קוטסויב בסמינר האורתודוקסי בארדון, אך הוא נאלץ לפרוש מהסמינר בשל מחלה. הוא חזר לכפרו והחל לכתוב מאמרים קצרים לעיתונים של צפון הקווקז. הוא אף עבד כמורה בבית הספר המקומי. ב-1902 נטל קוטסויב חלק במרד שפרץ בגיזל והוגלה מהאזור עקב כך. הוא בחר להתיישב בדרום אוסטיה (כיום בגאורגיה), שם המשיך לעבוד כמורה ולכתוב סיפורים ומאמרים קצרים. ב-1910 הוא החל להוציא לאור כתב־עת הקרוי "Æфсир" ("אפסיר", אוזן). כתב־העת יצא ב-14 גליונות, אך הייתה לו השפעה רבה על העיתונות והספרות האוסטית. יצירות מופת רבות של הספרות האוסטית הודפסו לראשונה ב"אפסיר". ב-1912 עבר קוטסויב להתגורר בסנקט פטרבורג, ועבד שם במקומות רבים, ביניהם בפראבדה, עיתונו הידוע של לנין. אף שנולד באזור הכפרי של אוסטיה, ידע קוטסויב רוסית במידה כזו שיכול היה להגיה את העיתון הכתוב רוסית. קוטסויב התפרסם לאחר מהפכת אוקטובר. הוא עבד בעיתונים וכתבי־עת שונים ועסק בחינוך. בשנת 1939 הוא קיבל עיטור אות הכבוד, אך יחד עם זאת השלטון הסובייטי לא חיבב אותו ונמתכה ביקורת על יצירותיו. ארסן קוטסויב מת בולאדיקווקז ונקבר בחצר המוזיאון לספרות. רוב סיפוריו הקצרים של קוטסויב הם טרגיים. מרביתם מתרחשים על רקע המסורות הנוקשות של אנשי ההרים, שכללו נקמת דם, איראד (נדוניה) ואמונות טפלות. ארסן קוטסויב הרבה לכתוב על מקומו של אדם מתרבות מסורתית בעולם האירופאי, ועל גורלו של איש ההרים בעיר הגדולה. קוטסויב הרבה גם לתרגם לאוסטית, בין השאר ספורים אחדים משל פושקין. מדיה וקבצים בנושא ארסן קוטסויב בוויקישיתוף אוסף של סיפורים של קוטסויב בתרגום לרוסית
בנגל (פירושונים)

האם התכוונתם ל... מקומות ואזורים בנגל – חבל ארץ בצפון־מזרח אסיה הדרומית מפרץ בנגל – מפרץ היוצר את החלק הצפון־מזרחי של האוקיינוס ההודי מערב בנגל – מדינה במזרח הודו אישים אושרת קוטלר בנגל – עיתונאית ומנחת טלוויזיה ישראלית מיה בנגל – עיתונאית ישראלית בן גל
בן גל

האם התכוונתם ל... אביגדור בן-גל – אלוף בצה״ל, מפקד חטיבה 7 במלחמת יום הכיפורים אבנר בן גל – צייר ואמן ישראלי, בנו של אביגדור בן-גל ליאת דרור וניר בן גל – צמד רקדנים וכוריאוגרפים ישראליים מיכאל בן־גל – אלוף בצה״ל, מפקד חטיבת קרייתי במלחמת העצמאות בנגל (פירושונים)
זאב אבן-חן

זאב אבן-חן (נולד ב-1948) הוא ניצב בדימוס של משטרת ישראל. אבן-חן שירת במשטרת ישראל כ-25 שנים, ב-1986 הוענק לו עיטור המופת. בין תפקידיו הבולטים שימש מפקד משטרת רחובות, מפקד מרחב השרון, מפקד היחידה הארצית לחקירות הונאה, ראש המטה המבצעי של השר לביטחון פנים משה שחל, ראש מטה המשטרה (תחת המפכ"ל אסף חפץ) ומפקד מחוז המרכז. בהיותו מפקד מחוז מרכז, בשנים 1996–2000, הורחב שיתוף הפעולה החיצוני של המחוז על ידי פיתוח השיטור הקהילתי באמצעות ניידות סיור עירוניות והקמת יחידת "צבר" של משמר הגבול לביצוע משימות ביטחון שוטף. בשנת 2001 מונה למנכ"ל איגוד חברות הביטוח בישראל והתאחדות חברות לביטוח חיים. אבן-חן הוא בעל תואר במשפטים מאוניברסיטת תל אביב ומוסמך לעריכת דין. נשוי ואב לשלושה ילדים; בתו טופז אבן-חן קליין (כלתו של ניצב בדימוס חיים קליין) נספתה באסון השרפה בכרמל בזמן שירותה בשירות בתי הסוהר. זאב אבן חן, ‏"אני לא אפסיק להלחם עבור טופז", באתר ‏מאקו‏, 18 באפריל 2013 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ברטי אוחיון

ברטי אוחיון (נולד בשנת 1953) הוא ניצב בדימוס של משטרת ישראל. אוחיון נולד בקזבלנקה שבמרוקו, בגיל שמונה וחצי עלה עם משפחתו לישראל. התגורר בשכונת קטמון ט' בירושלים ולמד בתיכון הדתי "מעלה". בשנת 1971 התגייס לצה"ל לחיל השריון ושירת כתותחן טנק. בשנת 1973 היה חניך בקורס מפקדי טנקים במחנה שבטה, עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים, סגל וחניכי הקורס אורגנו לגדודים לוחמים, ואוחיון שובץ לתפקיד תותחן בצוות טנק מגח בגדוד 79 של חטיבה 14. במהלך המלחמה השתתף בין היתר בכיבוש החווה הסינית. על שירותו במלחמה כתב בספרו "נשארנו שם". לאחר המלחמה יצא בשאלה. בהמשך הדריך בבית ספר לתותחנות שריון שבג'וליס ואחר כך שימש כמדריך בקורסי הסבה לשריון. בשנת 1974 יצא לקורס קצינים. לאחר שהוסמך לקצין שימש כמפקד מחלקה, כסמ"פ וכמפקד פלוגה בגדוד 46 של חטיבה 401. עם שחרורו מצה"ל בדרגת סרן בשנת 1976 התגייס לשורות משטרת ישראל. בין התפקידים בהם החזיק לאורך השנים: סגן מפקד ומפקד משטרת רחובות, קצין אגף מבצעים מרחב שפלה, סגן מפקד ומפקד מרחב שרון, ראש מנהל תנועה ארצי, סגן ראש אגף התנועה, סגן מפקד מחוז דרום, ראש מנהלת ההגירה וראש אגף מבצעים (2004 – 2008). בעקבות פרסום דו"ח ועדת אור מונה לראש צוות לגיבוש תוכנית ליישום המלצות הוועדה בכל הנוגע לעבודת המשטרה במגזר הערבי. בספטמבר 2006 האשים את ניצב גבי גל שהתבטא נגדו בגזענות. לאחר שחרורו הקים חברה לייעוץ בנושאי אבטחה והערכות למצבי חירום. הוא משמש מדריך טיולים במרוקו וחיבר שני ספרים בנושא. אוחיון בעל תואר ראשון בהיסטוריה ותואר שני בחינוך והוראה. כמו כן בוגר קורס פיקוד ומטה של משטרת ישראל. ברטי אוחיון, נשארנו שם: סיפורו של גדוד 79 בקרבות התעלה והפריצה אל "החווה הסינית" במלחמת יום כיפור, אור יהודה: כנרת, זמורה-ביתן, 2008 דו"ח המשרד לביטחון פנים ליישום המלצות ועדת אור "אל תדבר כמו צ'חצ'ח" באתר nrg
אריה עמית

אריה עמית (נולד ב-28 באוגוסט 1950) הוא ניצב בדימוס של משטרת ישראל. עמית נולד בחיפה למרים ומרדכי אקסמיט. הוא בוגר מחזור י"ד של הפנימייה הצבאית לפיקוד שליד בית הספר הריאלי בחיפה. עמית סיים שירותו בצה"ל בדרגת סרן והוא בעל תואר שני ביחסים בינלאומיים ובוגר תוכנית המנהלים של בית הספר לעסקים באוניברסיטת הרווארד. במסגרת שירותו במשטרת ישראל הוכשר במכללה לביטחון לאומי. בתפקידיו האחרונים במשטרה שימש מפקד מרחב דן, ראש אגף מבצעים ובשנים 1994–1997 מפקד מחוז ירושלים. לאחר סיום שירותו פנה עמית לעסקים. תחילה הובא על ידי דני יתום לעסוק בייעוץ ביטחוני באנגולה במסגרת חברה בבעלות ארקדי גאידמק, פרויקט שלטענתו לא יצא אל הפועל, ועד שנת 2000 היה מנכ"ל חברות טלכר, השמירה טכנולוגיות מיגון ו-S.G.I. בשנים 2000–2003 היה מנכ"ל חברת הבנייה "דיגל". מלבד זאת משמש עמית יועץ לחברות ביטחוניות בישראל וברחבי העולם, והיה עמית מחקר במרכז הבינתחומי ומרצה במכללה הישראלית לביטחון וחקירות. בשנת 2004 היה בין החותמים על מכתב תמיכה של בכירי מערכת הביטחון בתוכנית ההתנתקות, הקובע שהתכנית חיונית לביטחון ישראל. בשנת 2005 מונה עמית על ידי שר הפנים אופיר פינס-פז ליו"ר הוועדה הבין-משרדית למניעת אלימות באזורי בילוי. בשנת 2006 התמודד לכנסת ה-17 במקום ה-40 ברשימת העבודה-מימד ולא נבחר לכנסת. משנת 2008 עומד עמית בראש מטה המאבק של הארגון למיגור האלימות והגזענות בספורט, מטעם ארגון שחקני הכדורגל בישראל. כמו כן הוא חבר בוועדה לבחינת מצב ענף הכדורגל במשרד התרבות והספורט וחבר ועדת מעקב של עמותת סיכוי - לקידום שוויון אזרחי לבחינת יישום המלצות ועדת אור. עמית הוא אחיה של המתרגמת והחוקרת חנה עמית-כוכבי. ב-2022, הוא התאלמן מאשתו השנייה, רעה צור עמית. חיים משגב, שיחות עם אריה עמית, בהוצאת ספרית פועלים נעמה נחושתאי, אריה עמית, באתר ynet (מתוך מגזין בלייזר), 7 בינואר 2010 אריה עמית, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אריה עמית, באתר "בהשקט ובבטחה". שלום ירושלמי, אי אפשר להוציא את השוטר מאריה עמית, באתר nrg‏, 27 באפריל 2012 שי שלו, ‏אריה עמית פורש מתפקיד מנכ"ל דיגל, באתר גלובס, 19 בינואר 2003. אטילה שומפלבי, בתגובה למכתב הרבנים: "מכתב אלופים" בעד התנתקות, באתר ynet, 29 באפריל 2004 רפי רשף, אינטימי, באתר מאקו
דוד בן יוסף פרדו

דוד בן יוסף פרדו (נפטר ב-15 במרץ 1657), חכם בקהילה הספרדית-פורטוגזית באמסטרדם. דוד פרדו נולד בסלוניקי במחצית הראשונה של המאה ה-16. עבר עם אביו לאמסטרדם ושם נתמנה לחכם בקהילת "בית ישראל", אחת משלוש הקהילות הפורטוגזיות שהתקיימו באותו זמן בעיר. בשנת 1638 התאחדו הקהילות לקהילה אחת, ופרדו נתמנה לחכם הקהילה המאוחדת יחד עם יצחק אבוהב דה-פונסיקה, מנשה בן ישראל ושאול מורטירה. כמו כן שימש כאחראי על בית העלמין של הקהילה. בשנת 1625 ייסד את "חונן דלים", התאגדות ששמה לה למטרה לסייע לנזקקים. פרדו פרסם תעתיק לאותיות לטיניות של החיבור Obligacion de los Coraçones מאת יוסף פורמון (תרגום של חובות הלבבות) באמסטרדם בשנת 1610. קרוב משפחה של פרדו, הנושא אף הוא את השם דוד פרדו, חיבר את הפירוש לתוספתא "חסדי דוד".[דרוש מקור: דרוש מקור לאימות קרבת המשפחה] "דוד בן יוסף פרדו", במהדורת 1901–1906 של האנציקלופדיה היהודית (באנגלית) דוד בן יוסף פארדו (נפטר 1657), דף שער בספרייה הלאומית
שמעון משה דיסקין

הרב שמעון משה דיסקין (מכונה: סימוניק) (ז' בשבט ה'תרצ"ב, 15 בינואר 1932 - ט"ז בתמוז ה'תשנ"ט, 30 ביוני 1999) היה מראשי ישיבת קול תורה. נולד ברוסיה לרב יהושע זליג דיסקין. בילדותו עלה לארץ ישראל עם הוריו. המשפחה התגוררה בפרדס חנה, שם נתמנה אביו לרב המקומי. למד בישיבת פוניבז'. לאחר נישואיו בשנת 1957 היה ממקימי כולל פוניבז', ולאחר מכן הקים יחד עם הרב צבי פרידמן ישיבה לחוזרים בתשובה בנתניה בשם "תפארת נתניה". החל מאלול תשכ"ד כיהן כמגיד שיעור בישיבת אחי תמימים בראשון לציון. בהמשך עבר לכהן כר"מ בישיבת בית התלמוד ולאחר מכן מונה לר"מ בישיבת קול תורה, בראשותו של רבי שלמה זלמן אוירבך. התפרסם כבעל אמרות שנונות. יזם את עריכת 'ספר המפתח' שהוציא הרב שבתי פרנקל על הרמב"ם.[דרוש מקור] הרבה לעסוק בפעילות ציבורית. בין השאר עמד בראש ועדת הסמינרים שנועדה לפתור את בעיית השילוב של בנות עדות המזרח בסמינרים הליטאיים והיה חבר הוועד בתלמוד תורה המסורה עם ידידו הרב ברוך שמואל דויטש. הוא והרב רפאל שמואלביץ יזמו את הקמת השכונה החרדית רמת שלמה בירושלים. בשנת ה'תשל"ג זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית. נפטר ממחלה בשנת ה'תשנ"ט. אלפים השתתפו בהלווייתו שיצאה מישיבת קול תורה. אחיו הרב יוסף דיסקין היה מראשי ישיבת תפארת ציון. אחותו הניה רחל הייתה אשתו של ראש ישיבת פוניבז' הרב גרשון אדלשטיין. בעיר אלעד הוקמה הישיבה לצעירים "משאת המלך", על שם סדרת ספריו. משאת המלך - (20 כרכים) על התלמוד הבבלי, על הרמב"ם ועל המקרא. לאחר פטירתו יצאו גם הגדה של פסח, ו"הערות והארות" וספר על המועדים - כולם תחת השם "משאת המלך". פותח שער - קושיות והערות בעניינים שונים בתלמוד בבלי. שמעון משה בן יהושע זליג דיסקין (1932-1999), דף שער בספרייה הלאומית אישים ומוסדות, הצופה, 28 בנובמבר 1957 אגרות קודש
ארצי

האם התכוונתם ל... אישים, בני משפחת ארצי בן ארצי – זמר ישראלי יצחק ארצי – חבר הכנסת מיכל ארצי – ארכאולוגית, פרופסור בחוג לציוויליזציות ימיות באוניברסיטת חיפה פנחס ארצי – אשורולוג ישראלי, היסטוריון של המזרח הקדום, פרופסור באוניברסיטת בר-אילן שירי ארצי – מנחת טלוויזיה, תסריטאית וסופרת ישראלית שלמה ארצי – זמר־יוצר, מהבולטים בישראל אחר הד ארצי – חברת תקליטים ישראלית שלמה ארצי (אלבום) – אלבום הבכורה של הזמר שלמה ארצי ראו גם ארצ'י – פירושונים בן ארצי (פירושונים) ארץ אישים ששמם הפרטי הוא ארצי
יומן (מגזין חדשות)

"יומן" היה משדר החדשות ששודר בערוץ הראשון הישראלי מדי יום שישי בערב, והיווה את יומן החדשות השבועי של הערוץ. משדר החדשות המרכזי של הערוץ הראשון בימי שישי נקרא "מבט בליל שבת" עד אמצע באפריל 1987, אז הוחלף השם והמהדורה החלה להיקרא "יומן". מתכונת המשדר נותרה דומה לאורך כל שנות שידור התוכנית: תחילה מובא מבזק חדשות לסיכום אירועי היום, ולאחר מכן מובאות כתבות המגזין. פעמים רבות מרואיינת בתוכנית דמות ציבורית חשובה, כאשר לפאנל המראיינים מצטרפים כתבי הערוץ, המוסיפים פרשנות והערות שונות שלהם. מהדורת "יומן" האחרונה שודרה ב-5 במאי 2017. ב-9 במאי נקבע, על ידי כונס הנכסים הרשמי, לקראת מועד סגירתה של רשות השידור בשבוע שלאחר מכן, כי עוד באותו היום תשודר מהדורת "מבט" האחרונה ושאחריה, לא ישודרו עוד חדשות במסגרת הערוץ הראשון. כך יצא, שבתוכנית האחרונה של "יומן" לא נאמרו מילות פרידה, לאור המחשבה שתהיה עוד מהדורה אחת לפחות. למעשה, ב-9 במאי מסרו עובדי הערוץ, במהלך "מבט", שעוד באותו היום הם עמלו על הכנת מהדורת "יומן" הבאה. באותה משבצת שידור, כאן 11 העלה מהדורת חדשות בשם "חדשות השבוע" ולאחר מכן נקראה "השבוע" שהיא בעלת מבנה ותכנים דומים ל"יומן". כמו כן רוב כתבי המגזין בה, כמו גם שני המגישים שלה (יאיר ויינרב ותמר אלמוג) היו בתפקידים אלה גם בתקופת "יומן". בין מגישי התוכנית בתקופות שונות לאורך השנים היו דניאל פאר, חיים יבין, ישראל סגל, יגאל רביד ואורית לביא-נשיאל. בשנת 2001, החליפה אילנה דיין את אורית לביא-נשיאל, למשך שלושה חודשים, בעת שהייתה בחופשת לידה. עד שנת 2008, במשך כ-6 שנים, הנחתה את התוכנית גאולה אבן. איילה חסון-נשר ובן כספית הנחו את התוכנית יחדיו החל מסוף שנת 2008 עד תחילת 2010, עת פרש כספית מהגשת תוכנית זו, בעוד חסון-נשר נותרה בה כמגישה יחידה. בנובמבר 2015 עברה אילה חסון לחדשות 13 (אז חדשות 10) ומאז הוגש היומן על ידי עודד שחר. בספטמבר 2016 הוא חזר להגשת התוכנית פוליטיקה, והמגישים היו תמר אלמוג ויאיר ויינרב. עורכי התוכנית לאורך השנים היו אליעזר יערי, אלישע שפיגלמן, ענת שרן ומשה נסטלבאום. במשך שנים רבות שימש כפרשן מרכזי בתוכנית הכתב אמנון אברמוביץ', עד למעברו לערוץ 2 בשנת 2003. "יומן", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) שידורי רדיו וטלוויזיה, שישי 10.4.87, בעיתון מעריב (ארכיון עיתונות יהודית היסטורית) שידורי רדיו וטלוויזיה, שישי 17.4.87, בעיתון מעריב (ארכיון עיתונות יהודית היסטורית) אילנה דיין תגיש את "יומן", באתר הארץ, 23 בנובמבר 2001 "יומן" יעבור למתכונת פאנל בערוץ 1, בהגשת גאולה אבן, באתר הארץ, 23 במרץ 2002 לי-אור אברבך, ‏בן כספית לא ישוב להגיש את "יומן" בערוץ 1, באתר גלובס, 19 בינואר 2010 נתי טוקר, מכה לערוץ 1: איילה חסון עוברת לחדשות 10, באתר TheMarker‏, 17 בנובמבר 2015 אלישע שפיגלמן יחזור לערוך את "יומן", באתר הארץ, 20 בינואר 2003 לי-אור אברבך, ‏רשות השידור: ענת שרן עוזבת את עריכת "יומן" בערוץ 1, באתר גלובס, 28 באוקטובר 2014