laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
1953 בקולנוע

ערך מורחב – 1953 הסרט הטוב ביותר: "מעתה ועד עולם" הבמאי הטוב ביותר: פרד זינמן ("מעתה ועד עולם") השחקן הטוב ביותר: ויליאם הולדן ("סטלאג 17") השחקנית הטובה ביותר: אודרי הפבורן ("חופשה ברומא") 8 בפברואר – מרי סטינבורגן, שחקנית אמריקנית 16 במאי – פירס ברוסנן, שחקן אירי 24 במאי – אלפרד מולינה, שחקן בריטי 29 במאי – דני אלפמן, מלחין אמריקני 13 ביוני – טים אלן, שחקן אמריקני 14 באוגוסט – ג'יימס הורנר, מלחין אמריקני 29 בנובמבר – משה איבגי, שחקן ישראלי 8 בדצמבר – קים בייסינגר, שחקנית אמריקנית 9 בדצמבר – ג'ון מלקוביץ', שחקן ומפיק אמריקני 30 במאי – דולי וילסון, שחקן אמריקאי 13 באוקטובר – מילארד מיטשל, שחקן אמריקאי 1952 בקולנוע 1953 1954 בקולנוע שנים בקולנוע סרט קולנוע מדיה וקבצים בנושא 1953 בקולנוע בוויקישיתוף שנת 1943 במסד-הנתונים הקולנועיים IMDb ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מורה (נהר)

מורה (קרואטית, הונגרית וסלובנית: Mura, גרמנית: Mur) הוא נהר במרכז אירופה, העובר במדינות סלובניה, אוסטריה, קרואטיה והונגריה. נשפך לנהר דראווה, שנשפך לבסוף לנהר הדנובה. מקורו של הנהר נמצא בפארק הלאומי האוסטרי הוהה טאורן, בגובה 1,898 מטר מעל גובה פני הים. אורכו הכולל הוא 465 קילומטר, כש-295 קילומטר נמצאים באוסטריה, 98 בסלובניה, והשאר עובר לסירוגין על גבול קרואטיה-הונגריה, ומסתיים ליד העיירה לגארד שבקרואטיה, שם הוא נשפך לנהר דראווה. העיר הגדולה ביותר בה עובר הנהר היא גראץ שבאוסטריה. במקומות שונים בנהר ישנן עדויות על טחנות מים שהופעלו על ידי זרם הנהר מאז המאה הרביעית לפנה"ס. השיטה של הפעלת טחנות על ידי מים אומצה מאוחר יותר על ידי הסלאבים והמדיארים שהגיעו לאזור. בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 עוד פעלו טחנות רבות מכוח הנהר. כיום פועלת רק טחנה סלובנית אחת בשם "Babičev mlin". בנהר ישנן כמויות קטנות של זהב, אמנם לא מספיק בשביל שינוצל כיום, אך בתקופות קדומות השתמשו בו. מדיה וקבצים בנושא מורה בוויקישיתוף נהר מורה באתר אונסק"ו דראבה-מורה התחנה בנהר המורה V. Bermanec, Ladislav antun palinkaš, M. Šoufek, V. Zebec, Gold in the drava and mura rivers - Geological genesis and mineralogical analysis, PODRAVINA, 2014
זכרון מנחם

זכרון מנחם - המרכז הישראלי לתמיכה בילדים חולי סרטן ובני משפחותיהם היא עמותה לטיפול בילדים ונוער חולי סרטן ובני משפחותיהם. העמותה הוקמה ב-1990 על ידי חיים ומירי ארנטל, והיא נקראת כך על שם בנם מנחם שנאבק למעלה מ-14 שנה במחלת הסרטן. באותה תקופה חוותה המשפחה מחסור בגוף שיעניק סיוע רגשי וטכני לילד חולה הסרטן ולמשפחתו. הוריו ומכריו של הנער ביקשו לנצל את הניסיון הרב שצברו כדי להיטיב עם ילדים חולי סרטן ומשפחותיהם. במרוצת השנים נרתמו לפעילות זו רופאים, בעלי מקצועות חופשיים, אישי ציבור, רבנים ומתנדבים ובכללם בנות שירות לאומי. מספר המתנדבים עומד על כמה מאות אנשים. לדברי מקימי העמותה, העמותה מאמינה ששלמותה הרגשית של משפחה חיונית לתהליך ההבראה של הילד, והיא משפיעה באופן ישיר על עוצמת דחף ההישרדות שלו. ושמה לה למטרה לתת מענה למכלול הבעיות, מרגע גילוי המחלה הממארת ולתמוך בהורים ובבני המשפחה הנושאים בעול הקשיים הפיזיים והנפשיים לאורך כל הדרך. השירות ניתן לכל תושבי מדינת ישראל ללא הבדל דת ומין. אחת המטרות הראשיות של הפעילויות בהן עוסקת העמותה היא, לדברי מקימי העמותה, "להעצים את חוויית החיים של הילד", במסגרת זו מנהלת העמותה מרכז יום חינוכי חברתי שיקומי, מרכז אירוח למשפחות, תוכניות להשלמת לימודים, חוגים וסדנאות, מחנות נופש שנתיים (בחופשת החורף, האביב והקיץ), חופשות משפחתיות וימי כיף. העמותה מסייעת למשפחה כמכלול, במסגרת זו היא מנהלת תוכנית לאחיו ואחיותיו של החולה, תוכנית משותפת לילדים ולהורים, קבוצות תמיכה וייעוץ פסיכו-סוציאלי משפחתי. מישור נוסף של פעילות העמותה קשור בתמיכה רפואית ותומכת, הקשורה ישירות במחלה ובטיפולים כגון ארגון ומימון סוגי תרפיה שונים, טיפולים אלטרנטיביים, עזרה בבית החולה, מאגר תורמי מח עצם באמצעות דגימת רוק, מאגר תורמי דם וטרומבוציטים, התאמת פאה נוכרית ועוד. הארגון מממן פאות טבעיות לחולות סרטן שאיבדו את שיערן, ומבקש מנשים לתרום שיער למטרה זו. עם זאת, בשנת 2017 פורסם כי העמותה לא משתמשת בכל תרומות השיער כדי להכין פאות לחולות סרטן, אלא רוב השיער נמכר בשוק החופשי, והתמורה משמשת להוצאות העמותה. העמותה זכתה לפרסים רבים, ביניהם: פרס ישראל למפעל חיים למייסדי העמותה חיים ומירי ארנטל (2019) פרס ראש הממשלה - מגן הילד (1994) אות הנשיא למתנדב (1995) אות ראש העיר ירושלים למתנדב (1995) ופרסים רבים אחרים. ב-2017 נבחרה מירי ארנטל להדליק משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות. ב-2019 הוחלט להעניק למייסדי העמותה, חיים ומירי ארנטל, את פרס ישראל למפעל חיים. אתר האינטרנט הרשמי של זכרון מנחם זכרון מנחם, סרטונים בערוץ היוטיוב חיים ארנטל מתארח בתוכנית "שעה של אנשים" ברדיו גלי ישראל, 27 בפברואר 2016 בת-חן אפשטיין אליאס, גיבורים קטנים, באתר ישראל היום, 19 באוגוסט 2016 בת-חן אפשטיין אליאס, מפעל חייהם, באתר ישראל היום, 7 במאי 2019 זכרון מנחם, באתר "גיידסטאר ישראל" זיכרון מנחם, המרכז הישראלי לסיוע ותמיכה בילדים חולי סרטן ובני משפחותיהם, דף שער בספרייה הלאומית מיטל יסעור בית אור, הילדים החולים הם חלק ממני, באתר ישראל היום, 23 במרץ 2018 תרמו שיער, באתר העמותה. ניר גונטז', מי מרוויח מתרומות השיער לחולות סרטן, באתר הארץ, 27 בדצמבר 2017. איתמר אייכנר, נבחרו שלושה ממדליקי המשואות ביום העצמאות, באתר ynet, 14 באפריל 2017 שירה קדרי-עובדיה, רונה רמון היא זוכת פרס ישראל למפעל חיים על שורת מפעלים חינוכיים, באתר הארץ, 2 באפריל 2019
חנה למדן

חנה לַמדָן (לֶרנֶר) (5 בינואר 1905 – 10 באפריל 1995) הייתה פעילת ציבור בהסתדרות ובחוגים פוליטיים. וחברת הכנסת מטעם מפ"ם. חנה לרנר נולדה בשירוביץ שבבסרביה (באימפריה הרוסית) בשנת 1905, בתם של מרים לבית רפפורט ומיכאל קרקושנסקי, חקלאי וסוחר פרות. בגיל 4 עברה המשפחה לעיירה נובוסליצה שעל גבול אוסטריה. שם למדה בבית ספר עממי עברי, נערה יחידה בין נערים. בשנת 1925 עלתה לארץ ישראל והתיישבה בתל אביב. בשנת 1926 נישאה לצבי למדן (לרנר). לזוג נולדה בת: מיכל. בשנים 1926–1949 עבדה כפועלת תעשייתית וכמנהיגת פועלים בהסתדרות העובדים ובאיגוד המקצועי. כאשר התפלגה "סיעה ב" ב-1944 הייתה גם למדן בין הפורשים ממפא"י. בין השנים 1949–1965 כיהנה כחברת הכנסת. למדן נבחרה לכנסת הראשונה והשנייה מטעם מפ"ם והייתה סגנית יושב ראש הכנסת. במהלך הכנסת השנייה פרשה עם חבר הכנסת דוד ליבשיץ לסיעה עצמאית בשם הסיעה הבלתי תלויה – לאחדות העבודה. בינואר 1954 הצטרפו למדן וליבשיץ למפא"י, שמטעמה כיהנה כחברה בכנסות השלישית, הרביעית והחמישית. עם הקמת רפ"י הצטרפה לשורותיה והייתה ממלאת מקום מזכ"ל המפלגה. בכנסת פעלה בוועדת העבודה, ועדת הכספים וועדת השירותים הציבוריים. בשנת 1951 עמדה בראש ועדת החקירה הפרלמנטרית בעניין עצורי המחנה בג'למי, שהייתה ועדת החקירה הפרלמנטרית הראשונה במדינת ישראל. למדן הייתה פעילה בעיקר בוועדת העבודה, ויזמה שורת תיקוני חקיקה למען זכויות עובדים וקידום תעסוקה בקרב מוגבלי כושר עבודה. לאחר פרישתה מהכנסת הייתה פעילה במוסדות מפלגת העבודה וקידמה זכויות עובדים. נפטרה בחולון בשנת 1995, בגיל 90. מדיה וקבצים בנושא חנה למדן בוויקישיתוף חנה למדן, באתר הכנסת חנה למדן, באתר כנסת פתוחה דוד תדהר (עורך), "חנה למדן-לרנר", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ד (1950), עמ' 1992 שביט בן-אריה, חברות הכנסת: נשים מובילות בישראל, תשע"א, ע' 255.
עמק השלום

עמק השלום הוא חווה הנמצאת בתחום רמת השניים (מכונה גם עמק השניים) באפיק נחל השופט באזור רמות מנשה. בעמק השלום התגוררו מאז 1960 שני גרמנים מכת "אוהבי ישראל", השופט ד"ר אוסקר אדר וחברו אדריאן, אחרי שרכשו את חלקת האדמה, שתלו, זרעו ונטעו. בניגוד לבעלי נכסים אחרים הם הציבו במקום שלט גדול שבו נכתב "הכניסה מותרת", והזמינו מטיילים ביערות מנשה להיכנס לשבת, לאכול ולקטוף פירות. ב-1964 הצטרף למקום חוקר תנ"ך אוסטרי בשם הרמן בצנר מקהילת "ידידי אנוש" שהאמינה שסוף העולם היה אמור להגיע לקראת סוף המאה ה-20, עמק השלום הקרוב למגידו (היא ארמגדון) נראה לו כמקום הולם לקדם את מלחמת גוג ומגוג. במהלך התקופה עזב אדריאן את המקום. ב-1967 ד"ר אדר התגייר, עזב את המקום ועבר לירושלים. בצנר נותר לבד והמשיך לעבד את החווה, מדי תקופה היו מגיעים למקום צעירים, בעיקר מגרמניה, לעזור לו. ב-1972 הצטרף לחווה יוסף אלישע (יוזף שמידט) מצ'כיה, והשניים המשיכו במסורת קבלת הפנים. לעת זקנה תרמו השניים את המקום למועצה האזורית מגידו וציוו את המקום לפעילות אשר תתרום לעם ישראל ולנזקקים ותשמור על הצביון האקולוגי של המקום. ב-2000 נפטרו אלישע ובצנר. את השטח קיבלה עמותת "לטם", המסייעת לאוכלוסייה עם צרכים מיוחדים לצאת לטבע. ב-2020, השדות החקלאיים של רמת השניים, שם עמק השלום נמצא, עמדו מול אפשרות הריסה עבור בנייה של כ-3,000 יחידות דיור עבור הרחבת העיר יקנעם עילית. בין ראש עיריית יקנעם עילית, סימון אלפסי, לבין ראש המועצה האזורית מגידו, איציק חולבסקי, מתנהל מאבק משפטי וציבורי בעניין זה, שכן כל אחד מהם תובע את השטח לעצמו ומייעד לו שימוש שונה. שני הצדדים מעוניינים לפתח באזור, אלפסי את עירו וחולבסקי את מושב עין העמק ושאר המושבים והקיבוצים הסמוכים, וההחלטה בעניין ניתנה לשרת הפנים איילת שקד, שהחליטה להותיר את שטח עמק השלום כשטח טבע לרווחת הציבור. יער הזורע אתר האינטרנט הרשמי של עמק השלום עמק השלום (עד 2000) באתר ספרייה הלאומית יונתן ניר, רצח מירוק לאפור, באתר הארץ, 26 באוקטובר 2006 דובי זכאי, נחל שופט: עמק השלום והאהבה, באתר ynet, 13 ביוני 2002 איתן לשם, עמק השלום - יעד חובה לטיול, באתר הארץ, 25 בפברואר 2021 אילנה קוריאל, הקרב על עמק השלום: בנייה מול טבע, באתר ynet, 13 בספטמבר 2020 דרור פויר, ‏באחד המקומות הכי יפים בארץ מתנהל הקרב הנדל"ני הכי סוער שיש, באתר גלובס, 20 בפברואר 2021 ראש עיריית יקנעם בפגישה עם שרת הפנים ואנשי מינהל התכנון, מרכז העניינים, 16 בדצמבר 2021 שני אשכנזי, ‏איילת שקד עוצרת את התוכנית לבנות בעמק השלום, באתר גלובס, 16 בפברואר 2022
דדלוס

דֶַדָלוֹס (ביוונית Δαίδαλος, דַיידָלוֹס) הוא דמות במיתולוגיה היוונית, ממציא ואדריכל גאון. במיתולוגיה מסופר שדדלוס הוזמן על ידי מינוס, מלך האי כרתים לבנות לו לבירינת (מבוך). במבוך שיכן המלך את המינוטאורוס נגדו נלחם תסאוס. אלא שאחרי השלמת הבניה החליט המלך מינוס לכלוא במבוך גם את דדלוס ואת בנו איקרוס. לאחר שהמלך מינוס גילה כי הם יצאו מן המבוך (דדלוס היה הבונה, ולכן הכיר את הדרך החוצה). המלך כלא אותם במגדל, כדי שלא יגלו את סודו ולא יעזרו לאיש לפתור את המבוך. כדי לברוח, אסף דדלוס נוצות מציפורים שעפו לגובה המגדל וחיבר אותן בשעווה לכדי שני זוגות כנפיים. אחרי שהרכיב לכנפיים רתמה, דדלוס ואיקרוס עטו על גופם את הכנפים פרי המצאתו של דדלוס וכך הצליחו לעוף ולהימלט מכרתים. לפני שנמלטו דדלוס ואיקרוס מהאי, הזהיר דדלוס את בנו שלא יעוף נמוך מידי, כדי שאדי הים לא יחלישו את השעווה ושלא יעוף גבוה מדי, כדי שהשמש לא תמס את השעווה. אולם איקרוס, שהיה צעיר ופזיז, התלהב מכך שהוא יכול לעוף והמריא גבוה מדי. השמש המסה את השעווה שחיברה את הכנפיים לגופו והוא נפל ונהרג. דדלוס מצא את גופת בנו שנסחפה אל החוף וקבר אותה באי שנקרא על שמו- איקריה. במיתולוגיה הרומית מובא גם הרקע למות בנו של דדלוס. שנים לפני שמינוס כלא את דדלוס ואיקרוס, הפקידה בידיו אחותו את בנה בן ה-12, כדי שילמד מדדלוס את חכמתו. הנער היה חריף־שכל ומהיר־תפישה והחל להמציא מכשירים שונים. ביניהם, המסור, אותו הכין לאחר שהתבונן בחוט שדרה של דג. דדלוס קינא באחיינו־תלמידו והשליך אותו ממגדלה של מינרווה, האלה המופקדת על החכמה והמדע, בו למדו השניים. מינרווה הצילה את הנער על ידי כך שהפכה אותו לציפור, קיכלי. אצל אובידיוס, המשורר הרומי, מובא שהקיכלי לא עף לגבהים אלא רק מנתר. התנהגות זו מוסברת בכך שהוא סובל מפחד גבהים לאור מעשהו של דדלוס. הקיכלי מתגלה לדדלוס בעת שהוא קובר את בנו, וכך הוא מבין שמדובר בתגמול מהאלים. בהמשך חייו, עסק דדלוס בבנייה ועיצוב של מבנים מיוחדים באי סיציליה, ומקדש לאל אפולו באי קוס. קבוצת פסלים משיש שכללה את דמותו של דדלוס ואולי גם את זו של איקרוס בנו, התגלתה בשנת 1947 על צוק המצודה של רבת עמון (פילדלפיה) במרחק של כ-300 מ' מהתיאטרון הרומי. מדמות אחת, של גבר מזוקן נותר חלק ניכר. זהו גבר שרירי בגובה טבעי המוצג כמעט במלוא עירומו. על גוו גלימה קלילה (כלאמיס). ארבע רצועות המוצלבות על גוו מצביעות על זהות הדמות: האומן היווני דדלוס שכנפיים מחוברות לגופו. מן הכנפיים לא נותר דבר. שחזור הפסל מראה שהפסל עיצב אותו כשהוא ניצב על בהונות רגל אחת, ורגל שנייה מורמת מאחור באוויר. ידיו פרושות, כלומר האיש במעופו. למעשה חובר הפסל אל הקיר שמאחוריו באמצעות פיני מתכת, ומוט מתכת עבר בניצב לאורך רגלו. פניו של הגבר המביט לרום מביעים חשש רב. זהו העתק רומי של פסל הלניסטי מן המאה השנייה לפנה"ס, המזכיר בסגנונו את אסכולת הפסול של פרגמון. גברים בעלי הבעה דומה, למשל, ניתן למצוא במזבח הגדול של פרגמון. מפסלו של הנער נותרו רק שברים ספורים, אך יש להניח שהציגה את איקרוס המת, שרוע על הארץ. הפסל מוצג כיום במוזיאון הארכאולוגי ברבת עמון, בקרבת המקום שבו התגלה. H. Moebius, Ein Hellenistischer Daidalos, Jahrbuch des deutschen archaeologischen Instituts, LXVIII, Berlin, 1953, pp. 96-01 רוני רייך, פסל הלניסטי של דדלוס ואיקרוס שנתגלה בפילדלפיה/רבת עמון, קדמוניות, 111 (תשנ"ו), עמ' 39–43. מדיה וקבצים בנושא דדלוס בוויקישיתוף דדלוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) לבנה, שוש (2005). דדלוס ואיקארוס. באתר פסיכולוגיה עברית דדלוס, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית)
Ratfaces Home Videos Presents Useless ID

Ratfaces Home Videos Presents Useless ID הוא סרטון DVD אודות להקת הפופ פאנק הישראלית Useless ID. התקליטון הושק ב-23 בספטמבר 2006, במועדון הבארבי בתל אביב. בין היתר, מכיל התקליטון את כל הקליפים של הלהקה, תמונות, הופעות חיות, סרטון "מאחורי הקלעים" ועוד. התקליטון הופק בלייבל EarSay Records, השייך לחנות האוזן השלישית. יובל דגן גיא כרמל יותם בן חורין ניר גוטרימן דורון בן טוב יסמין רוסו יאיר יונה Bring Me Down הפקה בידי אסף פורמן (2002) Too Late To Start Over הפקה בידי איתי סיקולסקי (2003) The Worst Holiday I've Ever Had הפקה ובמוי שרון ישראל, צילום בידי אסף פורמן (2003) At Least I Tried הפקה בידי תמר וואלה (2003) Turn Up The Stereo הפקה ובמוי שרון ישראל (2004) Pink Stars and Magazines הפקה ובמוי אדם ויסר/שרון ישראל (2005) State Of Fear הפקה בידי ערן רותם (2005) אתר להקת יוסלס איי.די ערך זה הוא קצרמר בנושא אלבומים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פייקריט

פייקריט (באנגלית: Pykrete) הוא חומר אשר 14% ממשקלו נסורת עץ ו-86% ממשקלו מים, מעורבבים ומוקפאים. הפייקריט הומצא בשנת 1942 על ידי ממציא אנגלי, ג'פרי פייק (Geoffrey Pyke). לחומר זה כוח עצום ויכולת לעמוד בלחץ גבוה של עד 21 מגה-פסקל (21 מיליון קילוגרם כוח למטר מרובע). כך למשל אינץ' אחד מחומר זה יכול להחזיק מכונית ממוצעת עליו. דרך נוספת להכנת פייקריט היא באמצעות שבבי עץ במקום נסורת, בדרך כלל בתערובת של 50%-50% עם מים. כיום אין לפייקריט שימושים רבים. הוא הומצא במלחמת העולם השנייה והיה אמור לשמש בפרויקט חבקוק, בבניית נושאת מטוסים ענקית וקלה שתוכל לשאת עליה עד 600 מטוסים. לבסוף הפרויקט לא יצא אל הפועל בשל עלותו הגבוהה, שנאמדה בכ-70 מיליון דולר של אותם ימים ובגלל שנושאת המטוסים הומצאה מלכתחילה בשל מחסור בפלדה, אולם בפועל היה צורך להשתמש ביותר פלדה כדי לבנות את מקררי הספינה העצומים מאשר הפלדה בנושאת מטוסים. מדיה וקבצים בנושא פייקריט בוויקישיתוף
אור החיים

אור החיים הוא ספרו המפורסם של פרשן המקרא רבי חיים בן עטר משנת 1741, משמש כאחד מכינוייו, ועל שמו נקראים מספר מקומות ומוסדות. ספר מפורסם אחר בשם זה נכתב למעלה מ-200 שנים לפני כן על ידי הרב יוסף יעבץ. כמו כן נכתב לקסיקון רבני בשם זה על ידי חיים מיכל, שיצא בשנת 1891. האם התכוונתם ל... חיים בן עטר ("אבן עטר"; 1696–1743) – פרשן מקרא, מקובל ופוסק הלכה, מחבר פירוש המקרא "אור החיים" וידוע בכינויים "אור החיים" ו"אור החיים הקדוש" אור החיים (ספר) – חיבורו הידוע של רבי חיים בן עטר קבר אור החיים – קברו של רבי חיים בן עטר בהר הזיתים בית הכנסת אור החיים – בית כנסת ברובע היהודי בירושלים ששימש את רבי חיים בן עטר ונקרא על שמו ישיבת אור החיים – ישיבה גדולה בירושלים לבעלי תשובה סמינר אור החיים – סמינר בית יעקב לבנות חרדיות ספרדיות אור החיים (בני ברק) – שכונה במזרח בני ברק בית החולים אור החיים – בית חולים ברובע היהודי ההיסטורי באיסטנבול שנוסד בשנת 1898 רחוב אור החיים – רחובות הפזורים ברחבי ערי ישראל אור החיים - ספר שכתב הרב יוסף יעבץ ('החסיד היעבץ'; 1440–1508) ישיבת אור החיים (סלובודקה) – ישיבה קטנה שהוקמה בסלובודקה על ידי רבי צבי הירש לויטן (1840–1915) אור החיים - לקסיקון רבני על חכמי ישראל וספריהם שיצא בשנת 1891, ומהווה את עבודתו העיקרית של הביבליוגרף חיים מיכל בית אהבה ותפילה אור החיים – בית כנסת בתל אביב יפו לעולי קהילת בורסה בישראל, ראו בורסה (עיר)#יהודי בורסה קהילת אור החיים – קהילה ובית כנסת אורתודוקסי בעיר מונסי שבארצות הברית בראשות הרב יוסף יצחק ג'ייקובסון אור החיים (חנות ספרים) – רשת חנויות ספרים ישראלית לספרות תורנית קרוי/ה על שם חיים בן עטר
אנגלברט הומפרדינק

אֶנְגֶלְבֶּרְט הוּמְפֶּרְדִינְק (בגרמנית: Engelbert Humperdinck;‏ 1 בספטמבר 1854 – 27 בספטמבר 1921) היה מלחין גרמני, שזכה לפרסום כמלחין האופרה "הנזל וגרטל". הומפרדינק היה בנו של מורה בגימנסיה בעיר זיגבורג שבפרובינציית הריין. כבר בילדותו למד נגינה בפסנתר, ובהיותו בן 12 כתב את חיבוריו הראשונים לפסנתר. לאחר סיום לימודיו בגימנסיה החל ללמוד אדריכלות לבקשת אביו, אולם כעבור זמן קצר פנה למוזיקה. הוא התקבל לקונסרבטוריון בקלן ולאחר זכייה במלגה המשיך בקונסרבטוריון במינכן ובברלין, שם זכה במלגה נדיבה מקרן מנדלסון. זכייה זו איפשרה לו מסע לאיטליה, שם נפגש בנאפולי עם ריכרד וגנר. וגנר התרשם מהומפרדינק והזמינו לפסטיבל בביירוית שם עזר לו הומפרדינק בהפקת האופרה "פארסיפל" ואף שימש כמורה למוזיקה לבנו של וגנר, זיגפריד. זכייה במלגה נוספת איפשרה לו מסע נוסף באיטליה, צרפת וספרד, שם לימד בקונסרבטוריון של ברצלונה בשנים 1885–1886. ב-1887 חזר לקלן וב-1890 נתמנה לפרופסור בקונסרבטוריון של פרנקפורט. יצירותיו הראשונות שזכו להצלחה היו ההומורסקה לזמר ותזמורת ובלדה למקהלה. פרסומו החל בשנת 1893 באופן מקרי. אחותו אדלהייד וטה (Adelheid Wette) ביקשה ממנו להלחין מספר מנגינות לסיפורם המפורסם של האחים גרים, "הנזל וגרטל", כדי שילדיה יוכלו להציג את הסיפור בתיאטרון הבובות שלהם במסגרת חגיגות בית ספרם. בחגיגה נכחו הומפרדינק וידידו המלחין והמבקר הוגו וולף, ששכנע אותו להרחיב את היצירה עד כדי אופרה. את הליברית כתבה אחותו. הצגת הבכורה הייתה בתיאטרון החצר בוויימאר ב-23 בדצמבר 1893, והקנתה להומפרדינק תהילת עולם. האופרה מבוצעת עד ימינו, והיא האופרה הגרמנית ה"פוסט-וגנריאנית" המפורסמת ביותר. בישראל הועלתה היצירה באופרה הישראלית החדשה, בתרגומו העברי של אברהם עוז ובבימויה של רנה ירושלמי. בין האופרות הנוספות שחיבר הומפרדינק, אשר לא זכו להצלחה כזו, יש לציין את "ילדי המלך" (1897), שבה משתמש הומפרדינק לראשונה בטכניקה של שירה דיבורית, שהיא הפקת קול בין זמרה לדיבור. בטכניקה זו השתמשו לאחר מכן ארנולד שנברג, אלבן ברג, קורט וייל ועוד. שלמה הד, אופרה-סיפורן של 120 האופרות הגדולות, 1991. מדיה וקבצים בנושא אנגלברט הומפרדינק בוויקישיתוף אנגלברט הומפרדינק, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אנגלברט הומפרדינק, באתר ספוטיפיי אנגלברט הומפרדינק, באתר MusicBrainz (באנגלית) אנגלברט הומפרדינק, באתר פרויקט מוטופיה אנגלברט הומפרדינק, באתר Discogs (באנגלית) אנגלברט הומפרדינק, באתר Songkick (באנגלית) אנגלברט הומפרדינק, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כתבי אנגלברט הומפרדינק בפרויקט גוטנברג (באנגלית) אנגלברט הומפרדינק, באתר "Find a Grave" (באנגלית) אנגלברט הומפרדינק (1854-1921), דף שער בספרייה הלאומית
1958 בקולנוע

ערך מורחב – 1958 פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. "הזקן והים"- גרסה קולנועית ראשונה לספרו הנודע של ארנסט המינגוויי בכיכובו של ספנסר טרייסי, המגלם דייג קשיש המפתח ידידות מיוחדת עם נער היוצא לדוג איתו. "ורטיגו"- מותחן פסיכולוגי שביים אלפרד היצ'קוק בו בלש חוקר אשה אחוזת דיבוק, הוא מתאהב בה וזו מתאבדת לנגד עיניו. לאחר מכן פוגש אשה בעלת דמיון רב לאותה אשה. "ילדים של מישהו אחר"- סרט מלודרמטי של הבמאי תנגיז אבולדזה "מלכים הולכים קדימה"- סרט מלחמתי שצולם בשחור לבן והופק באולפני יונייטד ארטיסטס העלילה מתרכזת במהנדס רכבות אלמן ברוסיה הסובייטית שמחפש אחר אישה שתעזור לו לגדל את ילדיו. "הקיץ הארוך והלוהט"- הסרט מבוסס על סיפורים מאת זוכה פרס נובל, ויליאם פוקנר ובעיקר על ספרו "הכפר" (The Hamlet). "הבועה"- זוועיתון מדע בדיוני בכיכובו של סטיב מקווין. הסרט מספר על מטאור שפוגע בכדור הארץ ונושא עמו גוש ג'לי שמסוגל לנוע בכוחות עצמו ולבלוע כמעט כל מה שעומד בדרכו. בין שתי ערים - עיבוד לרומן "בין שתי ערים" מאת דיקנס בכיכובו של דירק בוגרד 3 במרץ – מירנדה ריצ'רדסון, שחקנית 10 במרץ – שרון סטון, שחקנית 21 באפריל – אנדי מקדואל, שחקנית 29 באפריל – מישל פייפר, שחקנית 29 במאי – אנט בנינג, שחקנית 8 ביולי – קווין בייקון, שחקן 16 באוגוסט – מדונה, זמרת ושחקנית 25 באוגוסט – טים ברטון, במאי 16 בספטמבר – ג'ניפר טילי, שחקנית 16 באוקטובר – טים רובינס, שחקן ובמאי 15 באפריל – אסטל טיילור, שחקנית 19 במאי – רונלד קולמן, שחקן 15 בנובמבר – טיירון פאוור, שחקן 1957 בקולנוע 1958 1959 בקולנוע שנים בקולנוע סרט קולנוע מדיה וקבצים בנושא 1958 בקולנוע בוויקישיתוף שנת 1958 במסד-הנתונים הקולנועיים IMDb ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
45 (מספר)

45 (במילים בלשון זכר: ארבעים וחמשה; בלשון נקבה: ארבעים וחמש) הוא המספר הטבעי הבא אחרי 44 ולפני 46. 45 הוא מספר משולשי, מספר הקסגונלי, מספר הרשאד וגם מספר קפרקר (ריבועו הוא 2025 ו-20+25=45). זווית של 45 מעלות היא חציה של זווית ישרה ולעובדה הזו יש משמעויות טכנולוגיות וארכיטקטוניות רבות. 45 דקות הן 3/4 שעה. פרק זמן זה נוח למדידה והרבה הליכים נערכים בפרק זמן כזה. שיעור פרונטלי נמשך, על פי רוב, 45 דקות. 45 הוא המספר האטומי של רודיום. המספר 45 מוזכר בתנ"ך כאשר אברהם מבקש מה' לרחם על סדום אם יימצאו בה 45 צדיקים. 45 דקות הוא משך הזמן של כל מחצית במשחק כדורגל. מדיה וקבצים בנושא 45 בוויקישיתוף רודיום ב-Webelements (אנגלית) בראשית, י"ח, כ"ח
קמדן (ניו ג'רזי)

קמדן (באנגלית: Camden) היא עיר המשמשת כמרכז האדמיניסטרטיבי של מחוז קמדן שנמצא בניו ג'רזי, ארצות הברית. העיר יושבת על גדת נהר הדלאוור, וממוקמת מול פילדלפיה. מספר התושבים בשנת 2009 נאמד ב-78,790. אוניית צי ארצות הברית ניו ג'רזי עוגנת על גדת הנהר ומהווה את אחת מהאטרקציות המרכזיות בעיר. בשנת 2004 זכתה העיר בתואר המפוקפק "העיר המסוכנת ביותר בארצות הברית". על פי סקר של לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, יותר מ-44% מתושבי קמדן חיים חיי עוני. זהו אחוז העניים הגבוה ביותר בעיר בארצות הברית. בין התושבים המפורסמים של העיר היה המשורר וההומניסט האמריקאי וולט ויטמן, שחי בעיר את שנותיו האחרונות ואף נטמן באחד מבתי הקברות שלה. לאורך השנים, שלושה ראשי עיריית קמדן הורשעו בשחיתות: אנג'לו הריצ'טי (Angelo Errichetti), ארנולד ובסטר (Arnold Webster) ומילטון מילן (Milton Milan). ב-1981, הורשע הריצ'טי ביחד עם עוד שלושה אחרים בקבלת שוחד בסך 50,000 דולר מסוכנים חשאיים של ה-FBI בתמורה לסיוע לשייח' ערבי פיקטיבי להיכנס לארצות הברית. תחבולת ה-FBI בה נתפס הריצ'טי הייתה חלק ממבצע Abscam. ב-1999, ובסטר, שהיה בעברו המפקח על בתי הספר הציבוריים של עיריית קמדן, הודה באשמה כי לאחר שהתמנה לראש העיר העביר לעצמו 20,000 דולר מכספים שיועדו לבתי הספר. ב-2000, נגזר דינו של מילן ליותר מ-6 שנות מאסר על קבלת שוחד משותפים של בוס המאפיה ראלף נטלה (Ralph Natale), בקשת שוחד ושיפוצי בתים בחינם מספקים של העיר, מעילה בכספי קמפיין בחירות, והלבנת כספי סחר בסמים. מדיה וקבצים בנושא קמדן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קמדן (באנגלית) קמדן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) קמדן (ניו ג'רזי), דף שער בספרייה הלאומית City Crime Rankings by Population Group "Pennsylvania Congressman, Three Others Found Guilty in Abscam Corruption Trial". The Hour. United Press International. 30 באוגוסט 1980. נבדק ב-22 במרץ 2014. {{cite news}}: (עזרה) Schurr, Brendan (22 בדצמבר 2000). "Camden, N.J., Mayor Convicted of Corruption". Portsmouth Daily Times. Associated Press. נבדק ב-22 במרץ 2014. {{cite news}}: (עזרה) Peterson, Iver (31 במרץ 2000). "In Camden, Another Mayor Is Indicted on Corruption Charges". הניו יורק טיימס. נבדק ב-22 במרץ 2014. {{cite news}}: (עזרה) Vargas, Claudia (7 ביוני 2011). "Milton Milan Jr. to seek Camden Council seat". The Philadelphia Inquirer. נבדק ב-22 במרץ 2014. {{cite news}}: (עזרה) ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מלנכוליה

מלנכוליה (באנגלית: Melancholia או Melancholy) היא אחד המאפיינים של דיכאון קליני ודיסתימיה. יש המגדירים אותה כהפרעת מצב רוח של דיכאון לא-ספציפי, בפני עצמה. תקופת הדיכאון היא מעל לשנתיים, והתפקוד השוטף של האדם נפגע באופן חמור.[דרוש מקור] מלנכוליה מופיעה אצל חולים הסובלים מדיכאון קליני, אבל לא אצל כל חולה הסובל מדיכאון קליני תופיע מלנכוליה. "נראה לי שהחיים שלי הם רחוקים מעצמי" הוא תיאור מייצג של אדם הסובל ממלנכוליה. בשפה היומיומית משתמשים לעיתים במילה "מלנכוליה" כמילה נרדפת ל"עצבות". השם מלנכוליה מקורו ביוונית (μελας, melas "שחור", χολη, kholé "מרה"). מלנכוליה הוגדרה כמחלה כבר במאה ה-5 לפנה"ס בכתבי היפוקרטס, ותוארה כ"חוסר תיאבון, דכדוך, נדודי שינה, עצבנות, חוסר מנוחה", ובנוסף נאמר ש"אבל או פחד ממושכים מעוררים מלנכוליה". תאוריית ארבע הליחות באה להסביר את מקורן של המחלות ומאפייני קווי אישיות. עודף של מרה שחורה נחשב כגורם למצב רוח מלנכולי. בתקופת הרנסאנס ובתקופת הרומנטיקה, נחשבה מלנכוליה כניסיון המעשיר את הנפש, והמחלה נתפסה כמתנה מבורכת, והיו אף כאלו שייחסו לעצמם את המחלה מבלי לחלות בה. לדוגמה, ז'וזף-לואי לגראנז' סבל מהתקפות של מלנכוליה. בדיכאון קליני מלנכוליה חשובה להגדרת ואבחנת הפרעות נפשיות, אף על פי כן הגדרת מלנכוליה ב-DSM III ו-DSM III-R שקדמו ל-DSM IV עדיין לא כללו פרמטרים נוירו-אנטומיים, תורשתיים ותגובה לטיפול. כיום המגבלות בשימוש בהגדרת מלנכוליה עדיין ניכרות ועל כן מפריעות לקביעת אבחנה מדויקת. מצב רוח דיכאוני, גם ללא סיבה ברורה. אי-יכולת ליהנות מפעולות יום-יומיות, כמו מאכילה, מקשר חברתי ומקשר מיני. דיכאון עמוק יותר בשעות הבוקר. הקדמת היקיצה בשעתיים לפחות, בעקבות דיכאון. הפרעה פסיכומוטורית המתבטאת בתנועות ותגובות איטיות מאוד, היעדר הבעת פנים וקושי להתרכז. ההפרעה יכולה להתבטא גם באי-שקט. שינויים בתיאבון, כמו אכילת יתר או חוסר תיאבון. רגש אשמה. הטיפול הוא אנטי-דיכאוני. התרופות שייכות לקבוצת עיכוב ניצול מחדש של סרוטונין (SSRI), תרופות ממשפחת הטריציקליות או נזעי חשמל. במחקרים חדשים הופיעו סימנים של מלנכוליה אצל חלק מהחולים הדיכאוניים שטופלו בתרופות מקבוצת SSRI. כאשר ניתן טיפול בנזעי חשמל או בנורטריפטילין, התגובה הייתה חיובית, דבר המצביע על הצורך להימנע ממתן תרופות מקבוצת SSRI לחולים דיכאוניים עם מלנכוליה. דיסתימיה דיכאון קליני עצבות זיגמונד פרויד, אבל ומלנכוליה, הוצאת רסלינג, 2002 מנשה כהן, בעקבות המלנכוליה, באתר פסיכולוגיה עברית, 30 באפריל 2010 מלנכוליה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מלנכוליה, דף שער בספרייה הלאומית הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.