laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
קארי לוול

קארי לוול (באנגלית: Carey Lowell; נולדה ב-11 בפברואר 1961) היא שחקנית אמריקאית, שבעברה הייתה גם דוגמנית. לוול נולדה בהנטינגטון, ניו יורק ובילתה חלק גדול מילדותה בטיולים עם אביה, ג'יימס לוול, שהיה גאולוג. מיד אחרי התיכון היא חתמה על חוזה דוגמנות בסוכנות פורד. היא דגמנה עבור לקוחות כמו ראלף לורן וקלווין קליין, לפני שפנתה למשחק. לוול למדה באוניברסיטת קולורדו. היא למדה לתואר בספרות באוניברסיטת ניו יורק, אבל לא השלימה את התואר שלה בגלל קריירת המשחק התובענית שלה. תפקידיה הידועים ביותר של לוול כוללים את גילומה של נערת בונד, פאם בובייה, בסרט ג'יימס בונד "רישיון להרוג" (1989). ועוזרת התובע המחוזי ג'יימי רוס בדרמת הטלוויזיה "חוק וסדר", דמות שנכנסה מחדש לנעליה בסדרת ההמשך חוק וסדר: משפט וצדק. לוול התחתנה שלוש פעמים. נישואיה הראשונים היו לצלם האופנה ג'ון סטמבר, לו הייתה נשואה בשנים 1988-1984. היא הייתה נשואה לשחקן גריפין דאן. בשנים 1995-1989, ממנו יש לה בת, חנה דון, שנולדה באפריל 1990. לוול נישאה לשחקן ריצ'רד גיר ב-9 בנובמבר 2002 אחרי שיצאו מספר שנים. לזוג בן, הומר ג'יימס ג'ים גיר שנולד בפברואר 2000, וקרוי על שם אביו של גיר. המשפחה התגוררה בניו יורק. ב-2013 הזוג התגרש. לוול, בדומה לגיר, תומכת בשימור התרבות של טיבט ומתרגלת בודהיזם טיבטי. Dangerously Close ‏ (1986) Club Paradise ‏ (1986) Down Twisted ‏ (1987) Me and Him ‏ (1989) רישיון להרוג (1989) The Guardian ‏ (1990) Road to Ruin ‏ (1991) נדודי שינה בסיאטל (1993) סיפור של אהבה (1994) לעזוב את לאס וגאס (1995) Duke of Groove ‏ (1996) סרט טלוויזיה חיות רעות (1997) Big Apple ‏ (2001) More Than Meets the Eye: The Joan Brock Story ‏ (2003) סרט טלוויזיה חוק וסדר (2001-1996) ‏ 49 פרקים חוק וסדר: משפט וצדק (2005) Empire Falls ‏ (2005) Six Degrees ‏ (2007-2006) מדיה וקבצים בנושא קארי לוול בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קארי לוול (באנגלית) קארי לוול, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) קארי לוול, באתר AllMovie (באנגלית) קארי לוול, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) קארי לוול, באתר MusicBrainz (באנגלית) Jill Gerston, SIGNOFF; A Cupcake Grows Into One Tough Cookie, New York Times, December 21, 1997 קארי לוול, באתר Yahoo! Movies קארי לוול, במדור הסרטים של הניו יורק טיימס
ברברה ברוקולי

ברברה דנה ברוקולי (באנגלית: Barbara Dana Broccoli; נולדה ב-18 ביוני 1960) היא מפיקת סרטים ותיאטרון אמריקאית, הנודעת במיוחד בשל היותה מפיקת סרטי ג'יימס בונד. היא אבירת מסדר האימפריה הבריטית. ברברה ברוקולי נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית. היא בתו של מפיק סרטי ג'יימס בונד המפורסם אלברט ר. "קובי" ברוקולי. יש לה תואר ראשון בקולנוע וטלוויזיה מאוניברסיטת לויולה מרימונט. אחרי קבלת התואר היא החלה לעבוד על הסט של חברת ההפקות של אביה, EON Productions, החברה האחראית לסדרת סרטי ג'יימס בונד הרשמית החל מ-1962. כיום היא מפיקה שותפה של סרטי בונד ביחד עם אחיה החורג מייקל וילסון. היא נשואה למפיק פרדריק זולו ובבעלותם חברת הפקה עצמאית המכונה אסטוריה הפקות. היא הצעירה מבין ארבעת ילדיהם של קובי ודנה ברוקולי, אחותו למחצה של מייקל וילסון (מאמם דנה, נולד ב-1943), וטינה ברוקולי (מאמם נדרה-קלרק ברוקולי, נולדה ב-1958) וטוני ברוקולי (אותו אימצו קובי ברוקולי ונדרה קלרק-ברוקולי, נולד בשנת 1956 או 1957). היא קיבלה את התואר OBE במסדר האימפריה הבריטית אותו העניקה לה מלכת בריטניה בשנת 2008. באוקטובר 2024, פורסם כי ברוקולי מעבירה את המחזמר "Sing Street" מבמות אוף ברודוויי בניו יורק ללונדון בקיץ 2025. המחזמר מבוסס על הסרט משנת 2016 של ג'ון קרני בעל אותו השם על ילדים עניים בדבלין בשנת 1982 שמקימים להקת רוק כדי למצוא אהבה ולברוח מצרותיהם. ההצגה תתחיל בהצגות מוקדמות בתיאטרון ליריק בהאמרסמית' מ-8 ביולי ועד 23 באוגוסט 2025. ברוקולי החלה לעבוד בסדרת ג'יימס בונד בהיותה בת 22 כעוזרת במאי (assistant director) בסרט אוקטופוסי ב-1983. זמן קצר אחרי כן היא פילסה את דרכה למעלה ונהייתה מפיקת משנה (associate producer) בסרט "באזור המסוכן" ב-1987. תפקידה המשמעותי ביותר הוא מפיקת הסדרה, היא הפיקה את כל סרטי פירס ברוסנן ודניאל קרייג. אחרי מותו של אביה ב-1996, יצרה ברוקולי גרסה מוזיקלית בימתית של "צ'יטי צ'יטי בנג בנג", המבוססת על המחזמר מ-1968 בכיכובם של דיק ואן דייק וסאלי-אן האוז. ברוקולי שכרה מחדש את כותבי השירים המקוריים של הסרט על מנת שיכתבו חומר חדש עבור הגרסה הבימתית. האחים שרמן כתבו שישה שירים חדשים עבור המופע שהועלה לראשונה ב-16 באפריל 2002. המופע רץ באולם הפתוח הגדול ביותר בלונדון, הלונדון פלדיום והיה המופע המוצלח ביותר כספית שרץ שם ושבר שיאים מרשימים אחרים גם כן. צ'יטי צ'יטי בנג בנג שיחק גם בארצות הברית וברחבי בריטניה ונחל הצלחה בשני המקומות. אוקטופוסי (1983) רצח בעיניים (1985) 007 באזור המסוכן (1987) רישיון להרוג (1989) גולדן איי (1995) מחר לנצח (1997) העולם אינו מספיק (1999) למות ביום אחר (2002) קזינו רויאל (2006) קוונטום של נחמה (2008) סקייפול (2012) ספקטר (2015) מסלול נקמה (2020) לא זמן למות (2021) Till ‏(2022) מדיה וקבצים בנושא ברברה ברוקולי בוויקישיתוף ברברה ברוקולי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ברברה ברוקולי, באתר Box Office Mojo (באנגלית) ברברה ברוקולי, באתר MusicBrainz (באנגלית) Baz Bamigboye, Breaking Baz: Barbara Broccoli Gets Ready To Transfer Off Broadway ‘Sing Street’ Musical To London Stage In Summer 2025, Deadline Hollywood, ‏October 8, 2024
סער 5

סער 5 הוא דגם מתקדם של קורבטת טילים בחיל הים הישראלי. הספינות מתאפיינות בכושר שרידות גבוה, ומצוידות במסוק סיור מתקדם מדגם יורוקופטר AS-565 פנתר. מבחינת גודל ספינות סער 5 מוגדרות כקורבטה והן השניות בגודלן בצי הישראלי לאחר ספינות סער 6. שייטת הסטי"לים של החיל, שייטת 3, מפעילה שלוש ספינות מדגם זה. הספינות נבנו על ידי חברת נורת'רופ גרומן שיפ סיסטמס (לשעבר ליטון-אינגלס שיפבילדינג) בפסקגולה, מיסיסיפי, ארצות הברית. מפקד הספינה הוא קצין ים בדרגת סגן-אלוף. ערך מורחב – פיתוח הכוח הימי של ישראל לאחר מלחמת יום הכיפורים בשנת 1993 הושקה הספינה הראשונה מדגם זה, בשם "אח"י אילת" (על שם המשחתת הישראלית שהוטבעה בשנת 1967). כשנה לאחריה הגיעה הספינה השנייה, "אח"י להב". הספינה השלישית והאחרונה מדגם זה, בשם "אח"י חנית", הגיעה לנמל חיפה בשנת 1995. ספינות סער 5 כוללות תכונות חמקנות מסוימות המקשות על כלי שיט אחרים ועל מטוסים לגלות אותן. בין התכונות ניתן למנות את מערכת השיבוש פריירי-מסקר (Prairie-Masker), מערכת הנעה הבנויה על משככים להפחתת רעשים ותנודות, מערכת לקירור גזי המפלט של הספינה וכן חומרים סופגי קרינת מכ"ם. משך השהייה של הספינה בים הוא 20 יום [דרוש מקור]. הנעת הספינה מבוססת על שני מנועי דיזל וטורבינת גז. לשיט חסכוני בדלק ניתן להשתמש במנועי הדיזל בלבד, ולהגיע למהירות של 17–20 קשר. לשיט מהיר ניתן להפעיל גם את טורבינת הגז, ולהגיע למהירות של 33 קשר. בשנת 2014 הוחל בהתקנת מערכת מכ"ם חדישה, "ברק אדיר", על ספינות אלה. המכ"ם הוא מהסוג Active Phased Array Radar. כמו כן הותקנו על הספינות טילי ברק 8 - גרסה מתקדמת יותר של טילי ה"ברק". ספינות סער 5 חמושות ב-8 טילי הרפון מונחי מכ"ם, בעלי ראש נפץ במשקל 230 ק"ג וטווח של 140 ק"מ (75 מייל ימי), זה הנשק העיקרי של ספינות סער 5 נגד כלי שיט של האויב. להגנה מפני כלי טיס וטילים חמושה סער 5 בטילי ברק וברק 8, במערכת פלנקס עם תותח ימי M61A1 וולקן בקליבר 20 מ"מ וקצב אש של 3,000 פגזים בדקה. בנוסף חמושה הספינה בתותחי אורליקון 20 מ"מ. כמו כן היא מצוידת באמצעים נגד צוללות, סונאר קעור וטורפדו MK46. חיתוך פלטות ראשונות לבניית קורבטת הטילים סער 5 הראשונה במספנות אינגלס ארצות הברית, 3 באוקטובר 1991. סקציה ראשונה של קורבטת הטילים סער 5 הראשונה אח"י אילת 24 פברואר 1992. אח"י אילת במהלך הבניה אח"י אילת, סטי"ל מדגם סער 5 אח"י להב, סטי"ל מדגם סער 5 אח"י חנית, סטי"ל מדגם סער 5 צוות ירכתיים עם מסוק על ספינת סער 5. מבט ממסוק על סער 5 ספינות סער שייטת ספינות הטילים זאב אלמוג, הכוח הימי המודרני של ישראל, שפותח לאחר מלחמת יום הכיפורים, המכון לחקר מלחמות ישראל, 2018 מדיה וקבצים בנושא סער 5 בוויקישיתוף ספינת טילים מדגם סער 5, באתר חיל הים הישראלי, 1 עמנואל רוזן, ה"לביא" של חיל הים, "מעריב", 18 בדצמבר 1987 רענן צ'רבינסקי, סער 5 - אישור הצטיידות, 'בין גלים' 175 אוגוסט 1988, עמ' 4. רענן צ'רבינסקי, היערכות לסער 5 בארצות הברית, "בין גלים" 181 אוגוסט 1990, עמ' 24. אבי אובל, מוכנים לכל תסריט, "בין גלים" גיליון יובל חגיגי אוקטובר 1998, עמ' 8. יגאל שפיר, פיתוח ובניית ספינות סער 5, משמר המורשת הימית, 10 בינואר 2018. יואב זיתון, התשובה לחיזבאללה: צפו במכ"ם של חיל הים, באתר ynet, 8 במאי 2014
סיאטל סטורם

סיאטל סטורם (באנגלית: Seattle Storm, בתרגום לעברית: "סופת סיאטל") היא קבוצת כדורסל אמריקאית המשחקת בליגת כדורסל הנשים WNBA. הקבוצה נוסדה בשנת 2000, משחקת בבית המערבי של הליגה וזכתה ארבע פעמים באליפות הליגה. הקבוצה מארחת את משחקיה הביתיים באצטדיון קי ארנה אשר בסיאטל שבמדינת וושינגטון. האצטדיון שימש בעבר גם את קבוצת הכדורסל סיאטל סופרסוניקס אשר הייתה קבוצת האחות של הסטורם בליגת ה-NBA עד תחילת עונת 2009, בה החליט בעלי הסופרסוניקס להעבירם לאוקלהומה סיטי ולמכור את הסטורם. מדיה וקבצים בנושא סיאטל סטורם בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סיאטל סטורם סיאטל סטורם, ברשת החברתית פייסבוק סיאטל סטורם, ברשת החברתית אקס (טוויטר) סיאטל סטורם, ברשת החברתית אינסטגרם ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורסל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חיים נסים אבולעפיה

רבי חיים ניסים אבולעפיה (נכתב במקור: אבואלעפיא) המכונה בשם חנ"א (תקנ"ה, 1795, - כ"ח בשבט תרכ"א פברואר 1861) היה רבה של טבריה והראשון לציון בירושלים. חיים ניסים אבולעפיה נולד בטבריה והיה מבני בניו של חיים אבולעפיה השני. תקופה מסוימת שימש כרב בדמשק, אך רוב הזמן שימש כרבה של טבריה. ברעידת האדמה הגדולה שהייתה בארץ ישראל בשנת ה'תקצ"ז (1837) נשברה רגלו ומאז סבל מייסורים כל חייו. נודע בענוותנותו היתרה. היה חותנו של הרב שמ"ח גאגין בנו של הרב חיים אברהם גאגין. בין נכדיו נמנה שלמה אבולעפיה ממייסדי העיר תל אביב. כרבה של טבריה יצא אל מפקד הצבא הטורקי בצידון בדרישה להגנת התושבים היהודים בטבריה ובגליל מפני הפורעים המקומיים שהשתלטו על בתים של היהודים וגנבו רכושם לאחר שאבראהים פאשא איבד שלוטתו באזור לטובת הסולטן, ובעקבות כך נשלחו חיילים להגן עליהם. לאחר שמלאו לו 50 עבר לירושלים, ולאחר מותו של הראשון לציון הרב יצחק קובו נתמנה לתפקיד זה ושימש בו משך כשש וחצי שנים. הוא היה בין המעודדים והתומכים בהקמת בתי ספר כלליים למרות החרם שהכריזו רבני ירושלים האשכנזים נגד אלה. הוא חיבר מספר ספרים אך הם לא ראו אור, שמות שלושה מהם הוזכרו על מצבתו - קרא חנ"א, ארש צבי ותוצאות חיים. חלק מפסקיו נדפסו בספר תשובות של הרב בנימין מרדכי נבון. נפטר בכ"ח בשבט ה'תרכ"א ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים. נתנאל קצבורג - פולמוס החינוך ביישוב הישן באתר דעת. דוד תדהר (עורך), "חיים נסים אבואלעפיה (חנ"א)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך א (1947), עמ' 105 כרטיס הקבר של הרב אבואלעפיא באתר הר הזיתים. חיים נסים בן יצחק אבולעפיה, דף שער בספרייה הלאומית
אצטדיון פיטר מוקבה

אצטדיון פיטר מוקבה (אנגלית Peter Mokaba Stadium; אפריקנס Peter Mokaba Stadion) הוא אצטדיון כדורגל בעיר פולוקוואנה שבדרום אפריקה, אשר נבנה במטרה לקחת חלק באירוח משחקי מונדיאל 2010. האצטדיון, אשר מכיל 46,000 מקומות ישיבה, הוקם בעלות של 1.24 מיליארד ראנד דרום-אפריקאי, על ידי חברת האדריכלות AFL ונחנך בשנת 2010. הוא נבנה בסמוך לאצטדיון פיטר מוקאבה הישן ומשמש במיוחד לאימונים כמו גם למספר משחקי גביע העולם. עיצוב האצטדיון נוצר בהשראת עץ הבאובב, שלעיתים קרובות אומרים שהוא נראה כשהוא הפוך, כששורשיו מגיחים מהאדמה ומושיטים את ידו לשמיים. מבנה הפלדה של האצטדיון מאחד את כל פינות האצטדיון ונתמך על ידי מבנים הדומים לגזעי עצים מסיביים. הוא קרוי על-שם הפוליטיקאי הדרום אפריקאי פיטר מוקבה שנולד בעיר פולוקוואנה (לשעבר פיטרסבורג). האצטדיון ממוקם כ-5 ק"מ ממרכז העיר. אצטדיון פיטר מוקבה הוא אחד מתוך 10 האצטדיונים אשר לקחו חלק באירוח משחקי מונדיאל 2010 ואחד מהחמישה שנבנו במיוחד לקראת האירוע. האצטדיון אירח ארבעה משחקים במסגרת המונדיאל. מדיה וקבצים בנושא אצטדיון פיטר מוקבה בוויקישיתוף האצטדיון, באתר סופרספורט South Africa. Explore. Experience. Stay, Peter Mokaba Stadium
סקרה

סקרה (ביוונית: Σκρα) הוא כפר בצפון-מערב יוון בשטח מרכז מקדוניה, השוכן 81 ק"מ צפונית-מערבית מסלוניקי, 115 ק"מ דרומית-מערבית מסקופיה, 138 ק"מ מערבית מאוחריד וכ-4 ק"מ מגבול מקדוניה. בכפר מתגוררים בו 287 נפשות נכון לשנת 2001. הכפר הציורי סקרה מצוי 24 ק"מ מעיירת המחוז אקסיופולי בגובה 520 מטרים מעל פני הים, על מדרון הר מיוער בעצי אלון, סמוך מאוד לפסגת ההר המכונה סקרה די לגקן וגובהו 560 מטרים. בקרבת הכפר מספר אגמים נחלים ומפלים. מבחינת אתנית, 99% מהאוכלוסייה הם ממוצא יווני, ומבחינת דתית 98% הם נוצרים אורתודוקסים, 1.3% הם מוסלמים סונים ו-0.7% קתולים. הכפר נוסד בתקופה בה נשלט אזור מרכז מקדוניה על ידי האימפריה העות'מאנית. לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית, נותר הכפר בשטח העות'מאני ונקרא לוּמְנִיצָה, כאשר לחלק מאוכלוסיית המקום הייתה זיקה אתנית לנסיכות הבולגרית החדשה. במלחמת הבלקן הראשונה נכבש האזור על ידי צבאות הליגה הבלקנית והכפר שוחרר מעול העות'מאנים ב-22 באוקטובר 1912. במלחמת הבלקן השנייה, ניסו הבולגרים לכבוש את האזור, אך הובסו, והכפר הועבר לחזקת ממלכת יוון מתוקף הסכם בוקרשט. בעת מלחמת העולם הראשונה היוו העמדות המבוצרות והאסטרטגיות בסמוך לכפר ולפסגה הקרובה את זירתו של קרב סקרה בחזית המקדונית, אשר התחולל בסוף חודש מאי 1918. כוחות צבא ממלכת יוון, בפיקודו של הגנרל אמנואיל זימברקקיס ובסיוע כוחות צרפתיים, כבשו את השטח לאחר קרב קשה, ולמעשה הסירו סופית את סכנת ההתקדמות הבולגרית אל עבר סלוניקי. למרות התקפות נגד של הצבא הבולגרי, הצליחו הכוחות להמשיך ולאחוז בעמדותיהם החולשות על הסביבה. בשטח הכפר קיים מוזיאון הנצחה לחללי הקרב אשר נחרט בנרטיב היווני כקרב גבורה, ובכל שנה במועד התרחשותו עולים לרגל למקום אזרחים וחיילים רבים על מנת לחלוק כבוד לנופלים. בעת מלחמת העולם השנייה, באפריל 1941 נכבש האזור על ידי הוורמכט ושוחרר בסוף אוקטובר 1944. מדיה וקבצים בנושא הכפר סקרה בוויקישיתוף הלשכה היוונית לסטטיסטיקה "הכפר סקרה" באתר המועצה האזורית אקסיופולי ביוון (ביוונית). "הכפר סקרה-נתונים כלליים", באתר fallingrain.com (באנגלית). להבדיל מהכפר לוֹמניצה, המצוי במחוז דובריץ' בבולגריה. " הכפר סקרה-נתונים כלליים", באתר mlahanas.de (באנגלית).
מלון מרכז

האם התכוונתם ל... מלון המרכז – מלון חרדי ברחוב הנביאים בירושלים מלון מרכזי אמדורסקי – מלון היסטורי ששכן ברחבת שער יפו (מלון פטרה), ברחוב המלך דוד וברחוב בן יהודה
זעקת הקרב

זעקת הקרב (באנגלית: Battle Cry) הוא רומן מאת ליאון יוריס שראה אור ב-1953, העוסק בכיתה בחיל הנחתים האמריקני במלחמת העולם השנייה. בספר התבסס יוריס על ניסיונו שלו כאלחוטן קרבי בחיל הנחתים. בשנת 1955 ביים ראול וולש את העיבוד קולנועי של הספר על פי תסריט של יוריס עצמו, ועיבוד זה היה מועמד לפרס אוסקר בקטגוריית הפסקול המקורי, שאותו הלחין מקס שטיינר. בסרט שיחק ואן הפלין בתפקיד הראשי. הספר תורגם לעברית בידי דניאל שר בשנת 1957, ושנית בידי מרדכי ברקאי בשנת 1987. הרומן מספר את סיפורם של אנשי הגדוד השני ברגימנט הנחתים השישי, בדגש על אנשי כיתת האלחוט בפלוגת המפקדה . גיבורי הסיפור באים מרקע מגוון: נער "כל-אמריקאי",[דרושה הבהרה] אינדיאני הבא משמורה, והיספאני עני מסן אנטוניו. הסמל הקשוח שלהם מתאר את תהליך הפיכתם מטירונים ללוחמים באמצעות מסלול אימונים תחת פיקודו התובעני של סם האקסלי. כך גם מתוארים בספר הקרבות בהם השתתפו, ביניהם קרב גוודלקנל, קרב טאראווה והקרב על סאיפאן. הספר שימש השראה למפקדים שונים בצה"ל, ומרדכי גור, לימים הרמטכ"ל העשירי, כותב באוטוביוגרפיה שלו על כך, ועל ההשפעה של הספר עליו עצמו, במסגרת חוויותיו כמ"פ בחטיבת הצנחנים. הספר "זעקת הקרב", באתר "סימניה". דף הספר, באתר הוצאת זמורה ביתן. ליאון יוריס, "זעקת הקרב", הוצאת משרד הביטחון-זמורה ביתן, 1987, עמוד 3. הוצאת מסדה, תשט"ו הוצאת משרד הביטחון-זמורה ביתן, 1987 ליאון יוריס, "זעקת הקרב", הוצאת משרד הביטחון-זמורה ביתן, 1987, עמוד 3. ליאון יוריס, "זעקת הקרב", הוצאת משרד הביטחון-זמורה ביתן, 1987, עמודים 7-8. ליאון יוריס, "זעקת הקרב", הוצאת משרד הביטחון-זמורה ביתן, 1987, עמוד 297. מרדכי גור, "פלוגה ד'", הוצאת משרד הביטחון, 1977, עמודים 32-34. ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דניס פונביזין

דניס פונביזין (ברוסית: Денис Иванович Фонвизин;‏ (14 באפריל 1745 - 12 בדצמבר 1792) היה סופר רוסי מתקופת יקטרינה הגדולה, בין ראשוני המחזאים הרוסים. פונביזין נולד במשפחה של אבירי המסדר הליבוני שעברו לרוסיה הצארית בתקופת איוואן הרביעי. בתקופתו, נהוג היה לכתוב את שם משפחתו בצורה "פון ביזין", אך מאז המאה ה-19 מקובל לכתוב את השם במילה אחת. הוא למד בבית הספר ליד אוניברסיטת מוסקבה והשלים את השכלתו באוניברסיטה עצמה. בשנת 1760 נסע עם חבריו לסנקט פטרבורג. בעיר זו הכיר את מיכאיל לומונוסוב ולראשונה ראה הצגת תיאטרון. בשנים 1761–1769 בהתאם להזמנת סוחר ספרים מוסקבאי הוא תרגם ספרים מגרמנית ומצרפתית. במקביל לעבודות התרגום הוא החל לכתוב בעצמו. התרגומים והכתיבה עזרו לו גם בקידום בשרות המדינה עד שהתמנה לעוזרו של אחד השרים. בשנת 1769 הוא הוזמן להקראת מחזה שלו "בריגדיר" לפני יקטרינה הגדולה. במהלך הקראות נוספות הוא הכיר את ניקיטה פנין והתקרב אליו. בשנת 1769 הוא התמנה לעוזר של פנין ונמנה עם מקורביו. קצת לפני מותו של פנין ובהנחיתו, כתב פונביזין מאמר על תקופת שלטונה של הקיסרית. המאמר כולל ביקורת נוקבת על הנעשה במדינה, שיטת המקורבים-מאהבים וממליץ על שינויים שלטוניים, כולל הנהגת החוקה למדינה. בשנת 1777 נסע לצרפת והתגורר בה תקופה ארוכה יחסית. במכתביו משם תיאר את החברה הצרפתית ועשה השוואות בינה לבין החברה הרוסית. בשנת 1782 פרסם מאמר בשם "מחשבות על החוקים הנדרשים" (Рассуждение о непременных государственных законах) שהיה מיועד לפאבל הראשון. הוא ציין שללא הקלות ייתכן מרד איכרים חדש. החל משנת 1782 פרסם סדרת מאמרים בירחון של האקדמיה הרוסית למדעים שעל חבריה נמנה משנת 1783. פונביזין ביקר בחריפות את השלטון, את חוסר השקיפות במערכת המשפטית, את חוסר היושר בין האצילים ואת שיטת המקורבים. המאמר האחרון בסדרה נאסר לפרסום. לאחר מותו הוטמן בבית הקברות לזרב שבמנזר אלכסנדר נבסקי בסנקט פטרבורג. פונביזין נחשב אחד המייסדים של הספרות הרוסית. הוא תרם בתחום המחזות ובתחום הפובליציסטיקה. אלכסנדר פושקין העריך מאוד את יצירותיו. המחזות העיקריים: קוריון, 1764 בריגדיר, 1766-1769 נער מתבגר, 1781 המורה הטוב בחירת העוזר האישי מדיה וקבצים בנושא דניס פונביזין בוויקישיתוף יצירות (ברוסית) אתר על חייו ויצירותיו דניס פונביזין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) דניס פונביזין, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
ביג'ו

בַיְג'וּ (טורקית Baycu Noyan - באיג'ו נויאן) היה מצביא מונגולי בפרס. הוא נולד קודם לשנת 1230 ונפטר בשנת 1260. הוא מונה בשנת 1241 בידי אוגדיי חאן כמחליפו של המצביא צ'ורמגן אשר החל להרחיב את הכוח המונגולי מערבה לתוך המזרח התיכון. בשנת 1242 הוא אסף צבא גדול ויצא למלחמה כנגד סולטנות רום. הוא הנחית עליה תבוסה נחרצת בקרב קסדה. הסולטנות הסלג'וקית של רום הפכה למדינה וסאלית ונאלצה לשחרר את המלך הגאורגי השבוי דוד נארין השישי כצעד לבלום את כוחה של המלכה רוסודן. למונגולים היו רק כוחות מעטים באזור ולפיכך הם הסתפקו בשמירת מעמדן של הממלכות הוסאליות באזור ובעריכת מסעות עונשין כנגד אלו שסררו. ביג'ו הוביל את צבאו לפשיטה גדולה על אזור סוריה בשנת 1246. למרות הצלחותיו החלקיות בסוריה, נכשלו מספר ניסיונות שערך לפלוש לח'ליפות העבאסית בין השנים 1238 - 1246. לאחר מותו של אוגדיי חאן, עלה לכס הח'אן הגדול גויוק ח'אן. ביג'ו הוחלף על ידי אלג'יגידיי (Eljigidei) כמפקד החזית ב-1246. עם זאת, כעבור שש שנים סר חינם של אלג'יגידיי ומשפחתו והם חוסלו עם עלייתו לשלטון של מונגקה חאן ב-1252. תחת ביג'ו הצליחו המונגולים לשמר כוחם באזור ואת כפיפותן של ממלכת גאורגיה, הסלג'וקים והנסיכויות הרבות שברמת איראן. המונגולים התערבו בסכסוכים שושלתיים וגבו מהן מס חסות. רק הח'ליפות העבאסית והחשישיון הצליחו לשמר את עצמאותם עד להגעת אחיו של מונגה, הולאגו ח'אן, בשנת 1255 לאזור. הולאגו ח'אן נזף בביג'ו בשל אי-הצלחתו להרחיב את השפעת המונגולים מערבה. הולאגו תפס את הפיקוד וביג'ו המשיך לשרת תחתיו במסעו נגד הסולטנות הסלג'וקית של רום בשנת 1256, במהלכו הודח הסולטאן ונגבה מס רב. הוא שימש כמפקד אחד הגייסות במהלך המסע לכיבוש הח'ליפות העבאסית ששיאו היה בנפילת בגדאד והבאת הקץ על השושלת העבאסית בת 500 השנים. בשנה העוקבת (1259) הוא ערך מסע נוסף שהרחיב את תחומי השליטה המונגולית מערבה לתוך סוריה ולגבולה של הסולטנות הממלוכית במצרים. משלב זה והלאה לא ברור מה עלה בגורלו של ביג'ו. לאחר עזיבתו של הולאגו ח'אן בשנת 1260 דוללו הכוחות המונגולים ששהו במרחב בצורה משמעותית. הכוח הנותר נשאר תחת פיקודו של קיטבוגה. לפי ההיסטוריון בן התקופה רשיד א-דין הוא הוצא להורג בידי הולאגו ח'אן לאחר שאגד מאורדת הזהב ערק מפרס לרוסיה ולמצרים בעקבות קרב עין ג'אלות (עין חרוד). משרתו כמפקד בצבא נמסרה בידי שירמון (Shiremun), בנו של צ'ורמגן.
קוני-קוני

קוּנִי-קוּנִי (באנגלית: Kunekune) הוא גזע קטן ושעיר במין חזיר בר שבסוג חזיר, שמוצאו בניו זילנד. צבעיו של הקוני-קוני נעים בטווח רחב משחור-לבן, לבן, זהבהב, חום בהיר ועד חום. מבנה גופו גוצי עגלגל, ורגליו קצרות, ומכאן שמו במאורית (שפירושו "שמן ועגלגל"). למרבית חזירי הקוני-קוני צומחים תחת הלסת התחתונה שני גדילים. לקוני-קוני מזג שלו וידידותי, ובעקבות כך מרבים לגדל אותו כחיית מחמד. המדענים נוטים להאמין כי במקור מוצאו מאסיה, וכי הוא הגיע לניו זילנד בתחילת המאה ה-19 על ידי סוחרים או ציידי לווייתנים. הקוני-קוני אומץ על ידי המאורים, שגידלו אותו ואף נתנו לו את שמו. בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20, עמד חזיר זה בפני סכנת הכחדה, וההערכה היא שנותרו כ-50 פרטים בלבד. המין ניצל בזכות מייקל ויליס וג'ון סימיסטר, בעלי פארק ספארי, שהצליחו לאסוף 18 פרטים, אשר היוו בסיס לתוכנית הצלה למין. בשנת 2015 הקוני-קוני מסווג במצב שימור "פגיע". כיום מגדלים את הקוני-קוני בניו זילנד, באנגליה ובארצות הברית, והמגדלים מאורגנים באגודות רשומות. מדיה וקבצים בנושא קוני-קוני בוויקישיתוף Kunekune, באתר אוניברסיטת המדינה של אוקלהומה (באנגלית) The New Zealand Kunekune Association, באתר הבית של האגודה בניו זילנד (באנגלית) The British Kunekune Pig Society, באתר הבית של האגודה באנגליה (באנגלית)
דוקוז חאתון

דוֹקוּז חָאתוּן (בטורקית: Dokuz Hatun - "דוקוס הטון") הייתה אשתו הנסטוריאנית של הח'אן הגדול המונגולי הולגו חאן. היא הייתה נסיכה טורקית מקונפדרציית הקרייד (Kerait). בנם אבקא ח'אן ירש את אביו בתפקיד השליט המונגולי של ממלכת פרס - האילח'אן. דוקוז נודעה בשל העובדה שהייתה נלווית לבעלה במסעות המלחמה שלו נגד אויביהם. כאשר התקיף הלה את בגדאד העבאסית ב-1258 שכנעה אותו דוקוז לחוס על חייהם של רבבות תושבי העיר הנוצרים ולפטור אותם ממסע ההרג והביזה שניהלו המונגולים בעיר. בכתבים נוצריים מוצגת דמותה של דוקוז כמיטיבה גדולה עם הנצרות והנוצרים. כאשר שליחים נוצרים נשלחו לאירופה, הם ניסו לנצל את נצרותה של דוקוז לטובתם בטוענם שהיא בתו של הכומר יוחנן האגדי. דוקוז ובעלה נפטרו שניהם בשנת 1265. ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מ.ק. 20

מ.ק. 20 (נקרא בצבא האמריקני 300-SCR ובישראל גם בשם מ.ק. 300) היה מכשיר קשר נייד לשימוש צבאי באמצעות נשיאה על הגב. זה היה המכשיר האמריקני הנייד המבצעי הראשון. נעשה בו שימוש רב בחזיתות השונות. הופיע בסרט "להציל את טוראי ריאן". פיתוח המכשיר החל בשנת 1940 על ידי צוות קטן של מהנדסים בחברת מוטורולה בארצות הברית. החברה קיבלה חוזה ממשרד המלחמה בו התבקשה לפתח ולייצר מכשיר קשר נייד עבור חילות הרגלים שיפעל על סוללות ויהיה בו זמנית משדר וגם מקלט. צוות של ארבעה מהנדסים בראשותו של דן נובלה החל בעבודה. נובלה האמין שניתן לפתח מכשיר קטן ונייד שיענה לדרישות. הוא שכנע את קולונל או-קונל ביכולת של מוטורולה לפתח את המכשיר ובעקבות זאת העביר הצבא הזמנה לחברה. צוות קטן של ארבעה מהנדסים הצליח להתגבר על מכשולים רבים ופיתח מכשיר שהפתיע לטובה ביכולות שלו את קציני החי"ר והקשר של הצבא שהציבו מגבלות של עמידה בזעזועים, תנאי טמפרטורה קשים ולחות גבוהה. המבחנים עברו בהצלחה מלאה והחברה החלה בייצור סדיר. בסך הכל ייוצרו בשנות המלחמה כ־50.000 מכשירים. למרות שבהשואה למכשירים ניידים של שנות האלפיים הוא גדול וכבד יחסית, הרי הכנסת המכשיר לפעילות מבצעית של כוחות הקרקע הייתה מהפכה בנושא שליטה תיאום הכוחות והבקרה. משקל המכשיר כולל הסוללה: 16 ק"ג. מידות המכשיר: רוחב: 29 ס"מ, עומק: 13 ס"מ, גובה: 43 ס"מ. סוג אפנון: אפנון תדר (FM) תחום תדרים: 40.0 - 48.0 מה"צ הספק: 0.3 וואט הופעל על ידי 18 שפופרות. אספקת מתח סוללה חשמלית מסוג BA-70 או BA-80 שסיפקו מתחים של 4.5, 90 ו-150 וולט. ניתן להפעילו מרכב במתח של 12 וכן 24 וולט, באמצעות ספק כוח הבא במקום בית הסוללה. המכשירים הראשונים שייוצרו הוטסו כדי להשתתף בפלישה לאיטליה. חלק גדול נשלח לזירת האוקיינוס השקט, אולם להערכה הגדולה ביותר זכו המכשירים בפלישה לנורמנדיה במסגרת מבצע "אוברלורד". המכשירים הראשונים הגיעו לארץ ישראל בתחילת 1948. המחסור למכשירים היה גדול והדרישה הייתה רבה. כך למשל בהתקפה שביצע הגדוד השלישי של חטיבת יפתח על משטרת נבי יושע ב-20 באפריל 1948 קיבלו רק 3 יחידות מתוך חמש שיצאו את המכשירים. המחסור במכשירי קשר גרם לא פעם לאבדות ולכישלון פעולות. כך למשל בתגבורת שנשלחה על ידי חטיבת הנגב לעזרת קיבוץ יד מרדכי שכללה 8 משוריינים, היה רק מכשיר אחד במשורין הראשון. התגבורת התפצלה בעקבות התקלות עם יחידות מצריות ללא יכולת להתקשר ובסופו של דבר הנתק הפיזי מהתגבורת וללא קשר אתם, הוביל להחלטה על נסיגה. למכשירים אלה הייתה חשיבות מכרעת בקרב על הגנת צפת שערך הגדוד השלישי של חטיבת יפתח. באותו קרב היו בשימוש הגדוד 6 מכשירים ששמשו את מפקדי הפלוגות. חלק קטן של הכוחות הפורצים השתמשו במכשירים קטנים (3 מכשירים) מסוג ווקי טוקי. גם בפעולה הבאה של הגדוד השלישי מחטיבת יפתח בכיבושי משלטים סביב לטרון ב-11 ביוני השתמש הגדוד ב-5 מכשירי מ.ק. 20 בלבד. בליל 12/13 ביולי יצאה פלוגה מגדוד 55 של גבעתי לפעולת הטרדה לאזור המערך הצפוני של הצבא המצרי באשדוד. לצורך פעולה זו התקבלו לראשונה שני מכשירי מ.ק. 20 כאשר אחד עמד לרשות המג"ד ושני לרשות מפקד הפלוגה. הקשר בין המ"פ לשאר המחלקות בוצע באמצעות רצים. במרחב חטיבת הנגב צוידו חלק מהיישובים במכשיר זה. (ראו תמונה משמאל - המכשיר של קיבוץ בארי). מכשיר המ.ק. 20 שימש את צה"ל עד תחילת שנות ה-60 כאשר הוחלף במכשיר קטן וקל יותר בעל תכונות משופרות: מ.ק 10. את מכשיר המ.ק. 10 החליף בשנות השבעים המכשיר מ.ק. 77. זיוה ארבל, הנערה עם האקדח, ספריית הפועלים, 1999. מדיה וקבצים בנושא מ.ק. 20 בוויקישיתוף קורות גדוד 55 במלחמת העצמאות ע' 110