laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
בובובו-בו בו-בובו

בובובו-בו בו-בובו (ביפנית: ボボボーボ・ボーボボ, נקראת גם: Bo x 7 או Bo-bobo) היא סדרת מאנגה ואנימה יפנית סאטירית, שמתייחסת רבות לתרבות הפופולרית ביפן. הסדרה שודרה לראשונה ביפן בין השנים 2003 עד 2005. בישראל הסדרה שודרה בערוץ ג'טיקס בשנת 2007. עלילת הסדרה מתרחשת במאה ה-31 לספירה, בעולם שנמצא תחת שליטת אימפריית מרגריטה, ששליטה, הקיסר טסורו טסורינה הרביעי, מחליט להפוך את כל אזרחיה לקירחים. בחור אמיץ ותמהוני בשם בובובו-בו בו-בובו מחליט להילחם בצבא הקיסר, שנשלח לבצע משימה זו, ולמנוע מהם לגנוב את שיער בני האדם. בו-בובו משתמש במתקפת שיער האף המיוחדת שלו כדי להילחם בהם. בהמשך הסדרה מצטרפים אליו נער בשם הפוקו-מארי, נערה בשם ביוטי ואדם בשם דון פטש. ביחד החבורה עוברת הרפתקאות רבות. בובובו-בו בו-בובו (אלדד פריבס) ביוטי (דון לני-גבאי) דון פטש (עפרון אטקין) גייזר (דניאל זילברשטיין) גנרל ג'יגלר (עמי מנדלמן) סופטון (גיא רושיניאק) האטנקו (ירון מנשה) דנגאקו-מן (יובל גרבש) סוזו (אורלי תגר) קפטן בטל-שיפ (יורם יוספסברג) בולדיבולד הרביעי (שרון בורגאוקר) הקריין (לירון ברנס) ומדבבים נוספים: אמנון וולף, תום שוורצברג, אסתי ברעד-פורים, עדי וייס, מירון אהרונוביץ', נורית בנאי קורן, עידו דנקנר, בני אדלר, צביקה שוורצברג, דור סרוגו, מייקי אריאל, דנה שחר, נמרוד דדו, טליה ברקאי, ניר רון, יהויכין פרידלנדר, נדב טל, יזהר פינק, ויפה גבאי. דיבובה של הסדרה בישראל נמשך עד פרק 26. החל מפרק 27 והלאה, הסדרה המשיכה בשפה האנגלית, בתוספת כתוביות בעברית. בובובו-בו בו-בובו, ברשת החברתית אקס (טוויטר) בובובו-בו בו-בובו, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית
האלה

הַאלֶה על נהר זאלֶה (בגרמנית: Halle an der Saale; ובקיצור: האלה) היא עיר בת כ-230,000 תושבים במדינת סקסוניה-אנהלט בגרמניה, והיא העיר בעלת האוכלוסייה הגדולה ביותר במדינה זו. ביחד עם לייפציג המרוחקת ממנה רק 40 קילומטרים יוצרת האלה אזור מטרופוליני. האלה היא עיר מסחר חשובה. אוניברסיטת מרטין לותר והאקדמיה למדעים לאופולדינה שבעיר הקנו להאלה גם מוניטין אקדמיים. האלה היא גם נקודה חשובה ברשת הרכבות בגרמניה. בהאלה נולד המלחין גאורג פרידריך הנדל, המדינאי יוהאן פרידריך שטרואנזה וכן ריינהרד היידריך. ב-9 באוקטובר 2019, במהלך יום הכיפורים, נורו למוות שני בני אדם בפיגוע הירי מחוץ לבית הכנסת בעיר. אתר האינטרנט הרשמי של האלה (בגרמנית) האלה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) האלה על נהר זאלה (גרמניה), דף שער בספרייה הלאומית האלה, ברשת החברתית פייסבוק האלה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) האלה, ברשת החברתית אינסטגרם האלה, סרטונים בערוץ היוטיוב ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בגרמניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אריה חשביה

אריה חשביה (15 בספטמבר 1931 - 19 בדצמבר 2015, ז' בטבת תשע"ו) היה סופר, עיתונאי ומתרגם ישראלי. חשביה נולד בתל אביב. בשנות ה-50 החל לעבוד כעיתונאי. הוא נשלח לארצות הברית מטעם השבועון "עולם הקולנוע" ודיווח מהוליווד. עם חזרתו השתלב בעיתונות המקומית, ומילא תפקידים שונים במערכות העיתונים המובילים בישראל. לאחר לימודיו באוניברסיטה, שבהם התמחה בהיסטוריה בכלל ובהיסטוריה של ארצות הברית בפרט, הפך למומחה לאסטרטגיה והצטרף למכון הבינלאומי לאסטרטגיה. כתב ספרי היסטוריה, ובהם "עין אחת למרס" שמנתח את השפעת מסלול חיי משה דיין על התנהגותו כמנהיג, ו"הקרב על סן-סימון" שמתאר את התנהלות הקרב במנזר סן סימון, ספר ששימש שנים רבות כנושא לימוד בבה"ד 1. חשביה תרגם לעברית מאות ספרים (סיפורת וספרי עיון) ממספר שפות. נפטר, לאחר מחלה ממושכת, בז' בטבת תשע"ו, 19 בדצמבר 2015. נערים גיבורים, הוצאת יוסף שמעוני, תל אביב, 1951. עין אחת למארס, הוצאת אחיאסף, תל אביב, 1959. אדם ספינות ומרחבים, הוצאת לדורי, 1959. מלחמת יום הכיפורים, הוצאת זמורה ביתן מודן, תל אביב, 1974. הקרב על סן סימון, הוצאת מילוא, תל אביב, 1979. עיר בירוק - סיפורה של הוד השרון, הוצאת העירייה, 1996 פתח-תקוה - אם ועיר: 120 השנים הראשונות, הוצאת העירייה, 1998 נס-ציונה: עיר עם לב של מושבה (1883–2003), הוצאת מלוא, 2003.[1] לגעת בשמים: סיפורו של הטייס העברי הראשון, הוצאת מלוא, 2007. ג'ון לוקץ', צ'רצ'יל - איש חזון, מדינאי, היסטוריון. (2002) אליסטר מקלין, הגבול האחרון (The Last Frontier 1959) הוצאת עמיחי אן גולון, אנג’ליק (משום מה לא קרוא "אנג'ליק מרקיזת המלאכים"), עידית, תשכ"א – 1960/1. איאן פלמינג, מרוסיה באהבה (From Russia With Love 1956) הוצאת מ. מזרחי, 1965 איאן פלמינג, המרגלת שאהבה אותי, הוצאת מ. מזרחי, 1965 אליסטר מקלין, דו-קרב במצולות ים (When Eight Bells Toll 1966), הוצאת מ. מזרחי, 1966 ויקי באום, הטיסה הגורלית, הוצאת מ. מזרחי 1966 הרולד רובינס, אהבת זר, הוצאת מ. מזרחי 1968 הנק מסיק, מאיר לנסקי, תל אביב, הוצאת שוקן, 1972 אליסטר מקלין, שלום לך, קליפורניה (Goodbye California 1978), הוצאת מ. מזרחי אנתוני ברג'ס, 1985, הוצאת יתד, תש"ם-1980. קארן ארמסטרונג, ההיסטוריה של אלוהים: מאברהם אבינו עד היום: 4000 שנות חיפוש אחר אלוהים, ירושלים: הוצאת כתר, 2006. ארז'ה, הטיסה לירח (1969), הוצאת מ. מזרחי, 1987 נפוליאון היל, חשוב והתעשר, שפע, 1991. ריצ'רד אוברי, הדיקטטורים: גרמניה של היטלר, רוסיה של סטלין, תל אביב, עם עובד, תשס"ו 2006 ויליאם לאבר, שודדי-הים: יומן המסע של קפיטן ויליאם לאבר, תל אביב 2006 קלייב קאסלר ופול קמפרקוס, נחש ארסי, הוצאת מודן, 2007, מושב בן שמן דאגלס א. סטייר, שודדי הים: יומן המסע של קפיטן ויליאם לאבר צייד שודדי-ים, תל אביב, שוקן, תשס"ח 2007. ליידי הסטיה אוונס, האלים, הגיבורים והמפלצות של יוון העתיקה, תל אביב, שוקן, 2008 בת יאור, אירוערביה: הציר האירופי-ערבי, ירושלים, שוקן, תשס"ח 2008 לי צ'יילד, בדרך הקשה, קריית גת, קוראים, תשס"ח 2008. פיטר פדפילד, הימלר: רייכספיהרר אס-אס, תל אביב, ספרית מעריב, תשס"ח 2008 ארקדי בבצ'נקו, סיפורו של חייל, תל אביב, ספרית מעריב, תשס"ט 2008 רשימת הפרסומים של אריה חשביה, בקטלוג הספרייה הלאומית כתבי אריה חשביה בפרויקט בן-יהודה אריה חשביה, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" מאמריו באתר מטח הספרים של אריה חשביה, באתר "סימניה" עופר אדרת, המתרגם שגילה את "חלקת אלוהים הקטנה", באתר הארץ, 24 בדצמבר 2015 אריה חשביה, דף שער בספרייה הלאומית אריה חשביה, בלקסיקון הספרות העברית החדשה
אנדרדיט

אנדרדיט – מינרל נזוסיליקטי השייך לקבוצת הגארנט. נוסחת המבנה הכימי של אנדרדיט היא Ca3Fe+32(SiO4)3. אנדרדיט כולל שלושה סוגי משנה: מלניט – מינרל אטום שצבעו שחור, בדרך כלל לא נעשה בו שימוש כאבן חן. דמנטואיד – מינרל שקוף בעל גוון ירוק עשיר, אבן חן יקרה ונדירה. טופזוליט – צבעו צהוב-לימון עד ירוק-צהוב, לעיתים מצוי באיכות המאפשרת ללטש אותו לאבן חן מרובת פאות. קיים גם אנדרדיט נדיר חסר צבע. הוא מופיע בטבע בגבישים מפותחים היטב שצורתם רומבודודקהדרון (פאון בעל 12 פאות) או טרפזוהדרון (פאון בעל 24 פאות). האנדרדיט משתתף בשתי שורות איזומורפיות (מצב בו אטום אחד או יותר במבנה המינרל יכול להיות מוחלף על ידי אטום אחר מבלי שיחול שינוי במבנה המינרל). האחת, עם המינרל שורלומיט (Ca3(Ti4+,Fe3+)2[(Si,Ti)O4]3), והשנייה עם המינרל גרוסולר (Ca3Al2(SiO4)3). האנדרדיט, הגרוסולר והאוברוביט ידועים באופן קיבוצי כקבוצת האוגראנדיט (אוברוביט, גרוסולר, אנדרדיט), כשאלומיניום וכרום מחליפים את הברזל במבנה האנדרדיט. אופטית המינרל הוא איזוטרופי. מקדם השבירה הממוצע של האנדרדיט הוא 1.89. צבעיו הנפוץ של האנדרדיט הם ירוק, צהוב ושחור. האנדרדיט נתגלה ב-1868 ליד דרמן שבנורווגיה וקרוי על שמו של המינרלוג, המשורר והמדינאי הברזילאי ז'וזה בוניפאסיו דה אנדרדה אי סילבה (José Bonifácio de Andrade e Silva)‏ (1838-1763). דה אנדרדה, שערך בשלהי המאה ה-18 כמה מסעות מחקר גאולוגיים באירופה, וגילה בשוודיה את המינרלים פטאליט וספודומן, תיאר לראשונה את אחד מסוגי האנדרדיט. השימוש המסחרי הנפוץ ביותר הוא כאבן חן. לאנדרדיט יש את הברק העז ביותר מבין כל סוגי הגארנט וקשיותו גבוהה יחסית. נוהגים ללטש את הסוגים בעלי הגוונים הצהובים, והחומים, אבל הסוג היקר ביותר (והנדיר יותר) הוא הדמנטואיד בעל הגוון הירוק. אפילו במלניט השחור והאטום נעשה לעיתים שימוש כתכשיט לסמל אבל. בנוסף, כל סוגי האנדרדיט הם מינרלים מבוקשים על ידי אספנים. האנדרדיט מופיע בעיקר בסלעי סקארן - תוצאה של התמרה של אבני גיר בלתי טהורות או של סלעי יסוד סידניים; בשיסטים כלוריטיים וסרפטיניטים; בסלעי יסוד אלקליים; בחללים בסלעי יסוד, ולעיתים בקסנוליתים בשיש. האנדרדיט הוא מינרל נפוץ למדי. מקומות לדוגמה בהם מוצאים אנדרדיט כוללים את הר סנט-אילר בפרובינציית ׂקוויבק שבקנדה; בסטנלי ביוט (Stanley Butte), מחוז גראהם (Graham) באריזונה ניתן למצוא טופזוליט, בגבעת גארנט (Garnet Hill) שבמחוז קלאווראס (Calaveras) בקליפורניה, ובפרנקלין וסטרלינג היל במחוז ססקס (Sussex) בניו ג'רזי שבארצות הברית; סמוך לצ'רקו דה פאנה, במדינת צ'יוואווה במקסיקו; גבישים באיכות של אבני חן מנהר בורובקה, ניז'ני טגיל בהרי אורל, וצפונית לוולדיווסטוק ברוסיה; בדוגינצה (Dognecea) בחבל באנאט ברומניה; סמוך לארנדל (Arendal) בנורווגיה; ובמכרה וסלס (Wessels), סמוך לקורומן (Kuruman) בפרובינציית הכף הצפוני בדרום אפריקה. בישראל ניתן למצוא אנדרדיט בתצורת חתרורים (למשל בבקעת חתרורים מזרחית לערד). אתר WebMineral אתר Mindat אתר Mineral Galleries אתר Minerals Net אתר המינרלים של הר סנט-אילר פרויקט rruf אנדרדיט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) לרשימה המלאה ניתן להיעזר בקישור לאתר Mindat.
עמרי כץ

עמרי חיים כץ (באנגלית: Omri Haim Katz; נולד ב-30 במאי 1976) הוא שחקן עבר אמריקאי-ישראלי. כץ נולד וגדל בלוס אנג'לס, קליפורניה שבארצות הברית, לזוג הורים ישראלים בשם רינה ויורם כץ. לו אח גדול בשם מייקל ואחות גדולה בשם לאלי. בילדותו התגורר במשך כשנה בישראל. החל מפברואר 2022, בבעלותו של כץ חברת קנאביס. כץ מתגורר כיום בלוס אנג'לס עם אשתו מישל ווטרס ושני ילדיהם. בשנת 1983 לוהק כץ לתפקיד של ג'ון רוס יואינג השלישי (אנ'), בנו של ג'יי אר יואינג (לארי הגמן) לעונה השביעית של סדרת הטלוויזיה הפופולרית "דאלאס" מבית רשת CBS, אותו גילם עד לסיום שידורי הסדרה ב-1991. בשנת 1991, לאחר ביטולה הסדרה "דאלאס", החל כץ לככב בתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "אירי, אינדיאנה" ברשת NBC. עלילת הסדרה מתמקדת במרשל טלר (כץ), נער בן 13 אשר עבר עם משפחתו מניו ג'רזי לעיירה מסתורית ומפחידה, שם הוא עד לאירועים מסתוריים רבים. הסדרה בוטלה לאחר עונה אחת, למרות ששבע שנים לאחר מכן הופקה לה סדרת המשך אך כץ לא לקח חלק בה. בשנת 1993 גילם כץ את מקס דניסון, הדמות הראשית בסרט הקומדיה והפנטזיה "הוקוס פוקוס", אודות נער שבטעות שובר קללה עתיקה ומחזיר שלוש מכשפות מסוכנות מן המתים. בשנת 1999 ביצע הופעת אורח בסדרה הקומית "זרוקים ויורמים" ברשת NBC. בשנת 2002 שיחק בסרט הקצר "Journey Into Night" בתור שון; זהו תפקידו האחרון של כץ נכון להיום. מדיה וקבצים בנושא עמרי כץ בוויקישיתוף עמרי כץ, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) עמרי כץ, באתר AllMovie (באנגלית) עמרי כץ, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) 'Hocus Pocus' Cast: Where Are They Now?, usmagazine, ‏2023-10-10 (באנגלית אמריקאית)
צלילה רוז

צלילה רוז (נולדה ב-29 בנובמבר 1937) היא במאית ישראלית שהייתה עורכת ומפיקה בערוץ הראשון החל משנת הקמתו ב-1968, ומנהלת מחלקת תוכניות הילדים והנוער של הערוץ בשנים 2002-1980. רוז נולדה בישראל. את שנות ילדותה העבירה בבית חינוך לילדי עובדים ולאחר מכן בגימנסיית רחובות. בשנים אלה הייתה פעילה בתנועת הנוער השומר הצעיר. לאחר השירות הצבאי הצטרפה לקיבוץ זיקים, שם פגשה את בעלה. השניים נסעו ללונדון בשליחות מטעם השומר הצעיר, שם הדריכו בני נוער לקראת עלייתם ארצה. בשנת 1959, במהלך שהותה בלונדון, למדה מחול מודרני, ועם סיום לימודיה בשנת 1964 החלה ללמד מחול בבתי ספר ברחבי לונדון. בשנת 1966, בעידודה של לאה פורת, מנהלת התוכניות בקול ישראל, החלה רוז ללמוד בימוי וניהול תוכניות טלוויזיה בלונדון. אחרי שנת השתלמות בטלוויזיה המסחרית הבריטית היא חזרה לישראל והצטרפה לצוות ההקמה של הטלוויזיה הישראלית. תוכנית הילדים הראשונה בהפקתה הייתה "מי למעלה מי למטה" בשנת 1971. בשנים שלאחר מכן רוז הגתה, הפיקה וערכה רבות מתוכניות הילדים המוכרות והאהובות של שנות השבעים ושנות השמונים, ביניהן: "ריצ'רץ'", "טלפלא", "הצריף של תמרי", "ראש כרוב", "קרוסלה", "שמיניות באוויר", "החתול שמיל", "שלוש ארבע חמש וחצי", "הופה היי", "מסיבת גן", "ציפי בלי הפסקה", "לא כולל שירות" ועוד. כמו כן, רוז יזמה את הבאתן ושידורן של תוכניות רכש מצליחות ופופולריות כגון "אלף", "הדרדסים" ו"טלטאביז". בשנת 1980 מונתה למנהלת מחלקת תוכניות הילדים והנוער, תפקיד אותו מילאה עד אשר יצאה לגמלאות בדצמבר 2002, לאחר 35 שנות עבודה בערוץ. רוז נשואה לנורמן רוז, פרופסור למדע המדינה מהאוניברסיטה העברית. לשניים ילדה, ד"ר ענבל רוז (שנולדה בעת שהותם בלונדון), והם מתגוררים בשכונת אבו תור בירושלים. אחותה של רוז, רינה קופר, הייתה אמנית רב תחומית. מדיה וקבצים בנושא צלילה רוז בוויקישיתוף צלילה רוז, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית מלכת הילדים פורשת, באתר ynet, 18 בדצמבר 2002 שגיא בן נון‏, "בעוד מאות שנים, התוכניות שלנו יגלו איך הילדים חיו כאן באמת", באתר וואלה, 5 בדצמבר 2016 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אשיקאגה טאקאוג'י

אשיקאגה טקאוג'י (1305–1358) היה מפקד צבאי יפני, שהקים את היסודות לשושלת הצבאית ששלטה ביפן במהלך ימי הביניים, שושלת מורומצ'י. הוא שלט ביפן בשנים 1338–1358. אשיקאגה היה צאצא למשפחת הסמוראים מבית סוויאה גנג'י (מינאמוטו). הוא החל לפעול בעיקר כמה שנים אחרי שהחלה תקופה של מרידות, בעקבות עלייתו לשלטון של הקיסר גו-דאייגו בשנת 1318. בתקופה זו הלכה וגדלה האופוזיציה בקיוטו למשטר השוגונים מקאמקורה, שנתפס ברוטלי, אלים וברברי. בין השנים 1324–1331 החלו להופיע מספר התארגנויות כנגד המשטר. הקיסר גו-דאייגו הואשם בבגידה, והוגלה לאיי אוקי. במאי 1333 שוגר צבא בהנהגתו של אשיקאגה טקאוג'י לקיוטו, לחסל את המרידות. אך כשהגיע לאזור, הפך את עורו והכריז על עצמו כתומך של הקיסר גו-דאייגו, תקף את משרדי השוגונים בקיוטו וכבש אותם. תוך זמן קצר הפיל את שלטונם של השוגונים בקאמקורה. הקיסר גו-דייאגו חזר לשלטון וערך שינויים חוקתיים, בהם קבע שהוא הקיסר הישיר והחזק של המדינה. אך ב-1335 מרד בו יושיסידה, מפקד צבאי וצאצא אחר מבית גנג'י. הוא כבש את קיוטו ואילץ את גו-דייאגו ותומכיו לברוח דרומה ליושימנו, שם הקים קיסרות יריבה לקיסרות שבקיוטו. אשיקאגה טקאוג'י, שנשאר בקיוטו, המליך במקומו קיסר חדש, קומיו, בן למשפחה יריבה למלוכה, וכך יצר את הבסיס לשושלת השוגונים הארוכה של מורומצ'י. טקאוגי קיבל מהקיסר החדש את תואר השוגון, והפך לשוגון הראשון מבית משפחת אשיקאגה ששלט ביפן. ברוב תקופת שלטונו עסק אשיקאגה במלחמת האזרחים נגד התומכים בשלטונו של גו-דאייגו, וכן במאבקים בתוך השוגונות, בשל היריבות הגדולה בין בניו. לאחר מותו ירש אותו בנו אשיקאגה יושיאקירה בתור שוגון. מדיה וקבצים בנושא אשיקאגה טאקאוג'י בוויקישיתוף אשיקאגה טאקאוג'י, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
פייסון

פייסון (באנגלית: Payson) היא עיר במחוז יוטה ביוטה, ארצות הברית. היא חלק מהמטרופולין של פרובו. במפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2000 בארצות הברית מנתה אוכלוסיית פייסון 12,716 נפש. נכון ל-2024 ראש העיר הוא ווילם רייט. מדיה וקבצים בנושא פייסון בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פייסון (באנגלית) פסטיבל פייסון פייסון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מחוז יוטה

מחוז יוטה (באנגלית: Utah County) הוא מחוז שנמצא במדינת יוטה בארצות הברית. במפקד האוכלוסין שנערך בארצות הברית בשנת 2000 מנתה האוכלוסייה 368,536 נפש ועד לשנת 2007 הוערכה האוכלוסייה ב-483,702 נפש. היא נקראת על שם האינדיאנים הילידים (באנגלית: Ute Indians). העיר הגדולה ביותר ועיר המחוז היא העיר פרובו. מרכז האוכלוסייה ממוקמת בעיר לאי. מחוז יוטה הוא חלק מהמטרופולין של יוטה. מדיה וקבצים בנושא מחוז יוטה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מחוז יוטה מחוז יוטה, ברשת החברתית אקס (טוויטר)
קבר סית מנע

קבר סית מנע הוא קבר קטן של שייח'ית סית (גברת) מנע הנמצא בצד המערבי של דרך יאיר פרג במודיעין, בצידה המזרחי של דרך הפטרולים ששימשה בתור הכביש הישן של מכבים-רעות שעברה בצמוד אל קו הגבול הישן של מלחמת ששת הימים. האתר הוכרז כאתר לשימור על ידי המועצה לשימור אתרים. סית מנע היא אחת מחמש השייח'יות הקבורות באזור. שאר הארבע: סית זהרה, סית חניה, סית פרחה וסית חוריה. האגדה מספרת שהן היו אחיותיו של שייח' מעין, שעל שמו נקרא כפר ביר-מעין, שעל שטחו נמצא רעות. כאשר השייח' מת היו אחיותיו בדרך ללוויה וכל אחת מתה באמצע הדרך. זהו אחד המקומות הבודדים בארץ שידוע שהוא מקום קבורה לאישה-שייח'ית. מעריכים ששייח' מעין היה מנהיג ששלט על כפרי הסביבה. לפי גרסה אחרת שייח' מעין היה אחד מה"צחאבה", המצביאים של מוחמד שיצאו בפקודתו לכיבוש ארצות. עודד פיינגרש, יופי של ארץ, ספריית מעריב, 1983 מדיה וקבצים בנושא קבר סית מנע בוויקישיתוף שירן סבאג, קבר סית מנע- הסרת סכנה, אתר רשות העתיקות - מינהל שימור, אוגוסט 2010 ערך זה הוא קצרמר בנושא ארכאולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גבעת הברושים

גבעת הברושים, בשמה הערבי חירבת אום רוג'מן, נמצאת בעיר מודיעין, בין מכבים לרעות. את שמה קיבלה בגלל קבוצת הברושים הנמצאת על פסגת הגבעה ונראית למרחוק. בגבעה הוקם ב-2015 מצפור על שם אמנון ליפקין-שחק. הגבעה ושרידי הווילה הערבית בו הוכרזו כאתר לשימור על ידי המועצה לשימור אתרים. בגבעת הברושים נמצאים שרידי וילה ערבית מהמאה ה-19, שהייתה שייכת למשפחת חוסייני. הווילה שימשה את המשפחה כמעון נופש עד מלחמת העצמאות. במבצע דני במלחמת העצמאות התחוללו קרבות על רכס אום רוג'מן. בהסכמי שביתת הנשק עם ירדן נקבע במקום קו הגבול הירדני והישראלי שביניהם נמצא שטח הפקר. רכס אום רוג'מן נשאר בשטח ההפקר כשהגבול הישראלי נושק לו ממערב. מהווילה יצאו אנשי יחידה 101 של אריאל שרון לפעולות התגמול. עד שנות ה-2000 עמדה בצד השמאלי של המבנה קשת לבנים ועליה מדרגות שהובילו לקומה השנייה של הווילה. עם השנים קרסו המדרגות והקשת, וכיום נותר רק חלק מהקומה הראשונה; המבנה גודר בגלל היותו מבנה מסוכן. ב-18 במרץ 2015 נחנך בגבעת הברושים מצפור על שם אמנון ליפקין שחק, הרמטכ"ל ה-15, שהיה תושב רעות הסמוכה. הטקס נערך במעמד שמעון פרס, משה יעלון, אפי שטנצלר, טלי ליפקין-שחק ועוד. אזור גבעת הברושים וחירבת אום רוג'מן שימש בעבר כשטח אימונים צבאי ונקודת שליטה ותצפית הסמוכה לקו הגבול עד 1967. מהמקום יצאו מבצעים רבים של חטיבת הצנחנים בה שירת ליפקין שחק בכל דרגות הפיקוד. המצפור בנוי בצורת אהל צבאי המצל על רחבה שבה שלטי הסבר על הסביבה ועל פועלו של ליפקין שחק. מהמקום יש תצפית על רכס הרי יהודה, מכבים, בית ליקיא, בית סירא ועמק איילון. דרך הרכב למקום מתחילה ממעגל תנועה מול כביש הכניסה לרעות ועולה למצפור ולגבעת הברושים. עודד פיינגרש, יופי של ארץ, ספריית מעריב, 1983 מדיה וקבצים בנושא גבעת הברושים בוויקישיתוף גבעת הברושים ומצפה ליפקין שחק, באתר עיריית מודיעין מצפור אמנון ליפקין שחק וגבעת הברושים, באתר e - ירוק חנוכת המצפור על שם אמנון ליפקין שחק, באתר יוטיוב
מתיאס זאמר

מתיאס זאמר (גרמנית: Matthias Sammer; נולד ב-5 בספטמבר 1967 בדרזדן) הוא כדורגלן עבר גרמני, אשר שיחק בעמדת הקשר ובשלבים מאוחרים יותר בקריירה בעמדת הבלם. זאמר זכה בתואר כדור הזהב בשנת 1996, השנה בה הוביל את נבחרת גרמניה לזכייה באליפות אירופה. זאמר פרש מכדורגל, לאחר שייצג את גרמניה 74 פעמים בסך הכל, 23 תחת נבחרת מזרח גרמניה ו-51 פעמים במדי גרמניה. זאמר החל לשחק במועדון המקומי של עיר הולדתו, דינמו דרזדן כבר כנער, ושיחק בקבוצת הבוגרים של הקבוצה בין השנים 1985 ל-1990. אביו, קלאוס זאמר(אנ'), שיחק גם הוא בדינמו דרזדן בצעירותו, ואף תיפקד פעמיים כמאמן הקבוצה. מתיאס היה אחד הכדורגלנים המזרח גרמנים הנחשבים הראשונים שהצטרפו למועדוני כדורגל מערב גרמנים, אחרי שגרמניה אוחדה מחדש, לאחר שהצטרף לשטוטגרט ב-1990. אחרי שנתיים של משחק בשטוטגרט, זאמר הצטרף למועדון האיטלקי אינטר מילאן ב-1992, שם שיחק עונה אחת בלבד. ב-1993, חזר זאמר לשחק בגרמניה, לאחר שחתם בבורוסיה דורטמונד בה שיחק עד שנת 1998. הוא זכה בשתי אליפויות ליגת העל המזרח גרמנית עם דינמו דרזדן (1989, 1990), ושלוש פעמים באליפות הבונדסליגה (1992 עם שטוטגרט, 1995 ו-1996 עם בורוסיה דורטמונד). כששיחק בדורטמונד זכה זאמר גם בליגת האלופות בשנת 1997. הוא גם השחקן המזרח גרמני האחרון שכבש שער עבור נבחרת מזרח גרמניה, לפני איחוד גרמניה והנבחרות. אחרי פציעה רצינית בברך, הוא נאלץ לפרוש בשנת 1998. זאמר מונה להיות מאמנה של בורוסיה דורטמונד בשנת 2000 והוביל את הקבוצה לזכייה באליפות גרמניה, בשנת 2002. הוא הוליך את הקבוצה עד לגמר גביע אופ"א באותה העונה, בו הפסידה דורטמונד 3:2 לפיינורד ההולנדית. זאמר אימן את שטוטגרט בעונת 2004-2005, אבל כבר בסוף העונה הראשונה שלו בקבוצה עזב אותה. ב-1 באפריל 2006, הוא מונה להיות המנהל הטכני של התאחדות הכדורגל הגרמנית, לתקופה של 5 שנים. בין היתר במסגרת תפקידו, הוא אחראי על נבחרות הנוער של גרמניה, במטרה למצוא את הכישרונות הגדולים של המדינה בין הגילאים 11-18, ובנוסף לזה אחראי על מחקרים מדעיים שונים בנושא הספורט. ב-2 ביולי 2012, עזב זאמר את הנבחרת כדי לשמש בתפקיד המנהל הטכני בבאיירן מינכן. בעקבות נסיבות רפואיות עזב סאמר את באיירן מינכן בשנת 2016. דינמו דרזדן ליגת העל המזרח גרמנית (3): 1984/85, 1988/89, 1989/90 הגביע המזרח גרמני (1): 1989/90 שטוטגרט אליפות גרמניה : 1991/92 בורוסיה דורטמונד אליפות גרמניה (2): 1994/95, 1995/96 הסופר קאפ הגרמני (3): 1992, 1995, 1996 ליגת האלופות: 1996/97 הגביע הביניבשתי (1): 1997 נבחרת גרמניה אליפות אירופה בכדורגל: 1996 כדור הזהב (1): 1996 כדורגלן השנה בגרמניה (2): 1995, 1996 בורוסיה דורטמונד אליפות גרמניה: 2001/02 מתיאס זאמר, באתר Transfermarkt מתיאס זאמר, באתר Fussballdaten.de (בגרמנית) מתיאס זאמר, באתר WorldFootball.net מתיאס זאמר, באתר National Football Teams מתיאס זאמר, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt באיירן מינכן: מתיאס זאמר מונה למנהל המקצועי, באתר וואלה, 2 ביולי 2012 WHERE DO THE POWERFUL TALENTS OF MATTHIAS SAMMER RANK IN GERMAN FOOTBALL
טוביה אשבל

טוביה אשבל (1916–1995) היה יערן והמנהל הראשון של חבל הצפון בקק"ל. אשבל כיהן גם כנשיא "מועדון רוטרי צפת". אשבל נולד בעקרון בשנת 1916, לחיה ולויק אשבל[1]. פעל ליעור הגליל בשנים 1937–1995. היה ראש קבוצת כפר יערנים שהיוותה את הבסיס למושב ביריה של ימינו. בשנת 1958 נטע ביער ביריה עצי ארז אטלנטי בעזרת זרעים שהביא מטורקיה, ולזכרו נקראת החלקה "מצפור הארזים ע"ש טוביה אשבל". אשבל היה אמור לפרוש מתפקידו בשנת 1983 אך בעקבות בקשתו של חיים צבן, מנהל פיתוח הקרקע בקק"ל, הסכים להקים את "המדרשה הגלילית לפיתוח הסביבה ושימורה" להעברת הידע המעשי שצבר לדור הצעיר. אשבל עמד בראש המדרשה בשנים 1983-1990. אחיו ראובן אשבל פיתח מחרשה הנקראת "מחרשת אשבל". אתר משפחת אשבל כתב העת יער גיליון 14 עמוד 62 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חרובה

ח'רובה (בערבית: خرّوبة) היה כפר-בץ ערבי של בית איכסא ששכן כ-8 קילומטרים ממזרח לרמלה. במלחמת העצמאות נכבש הכפר ונהרס. שם הכפר נובע מעץ החרוב. מקורו בחקלאות כמו שמות יישובים אחרים באזור (בית ענבה (ראה נחל ענבה) וגמזו). פרופ' מיכאל אבי יונה הציע לזהות את ח'רובה עם יישוב בשם "כפר חריבה", עליו מסופר בתלמוד הירושלמי. שם מסופר כי במאה השנייה לספירה גרו בו שני אחים שלחמו ברומאים, ומותם היה האירוע שהביא לפרוץ קרבות מרד בר כוכבא. במקום נמצאים שרידי מבצר מהתקופה הרומית וההרודיאנית השוכנים בסמוך לחווה האקולוגית במודיעין. בתיאור האתר בסקר ארכאולוגי שערך אלון שביט, נכתב כי במרכז הכפר הערבי קיים "מבנה גזית מפואר, כנראה מהתקופה ההלניסטית-רומית. סביב האתר יש שפע קברים חצובים, אף הם בני תקופה זו. באתר נמצאו מספר בורות מים חצובים". הכפר נזכר בתעודת הענקה המתייחסת לשנת 1552, שבה נזכרים שטחים שהעניקה ח'אצכי סולטאן (רוקסלנה, אשת סולימאן המפואר) לווקף של בית התמחוי שלה בירושלים, והכפר מתואר בה כמזרעה (כלומר כאדמה חקלאית לא מיושבת) של הכפר בית איכסא, המצוי במרחק של כ-40 ק"מ ממנו. לפי רשימת המיסים העות'מאנית האחרונה, מסוף המאה ה-16, נזכר הכפר בשם "ח'רנובה" ונרשם בה כיישוב ריק מתושבים. החוקר הצרפתי ויקטור גרן ביקר במקום בשנות ה-60 של המאה ה-19 ותיאר אותו ככפריר ובו בקתות ספורות. את שרידי המבצר שייך (בטעות) למבצר ארנלדי. במפקד האוכלוסין המנדטורי מ-1931 נמנו 119 מוסלמים ו-21 בתים מיושבים. לפי מפקד האוכלוסין המנדטורי שנערך ב-1945, ישבו בכפר 170 ערבים מוסלמים על שטח של 3 דונם, לא כולל אדמות ששימשו לצרכים חקלאיים. בתקופת המנדט הבריטי, תושבי הכפר עסקו בייצור סיד, ששווק לחברות כגון סולל בונה למטרות בנייה במישור החוף. בסביבות הכפר שרידים רבים מתעשיית הסיד, כולל מחצבות וכבשני סיד. במלחמת העצמאות, ב-10 ביולי 1948, נכבש הכפר במסגרת מבצע דני על ידי חטיבת יפתח. בתי הכפר נהרסו מייד לאחר מכן, לדברי בני מוריס ממניעים צבאיים. חורבת ח'רובה - שרידי מבצר הפארק הטכנולוגי מודיעין מכיוון הגבעה שעליה שרידי הכפר חרובה זוהר ברעם, בתוככי מודיעים, מושב שילת, 2007 מדיה וקבצים בנושא ח'רובה בוויקישיתוף נתונים מסקר הכפרים 1945 בארץ ישראל (באנגלית: Village statistics 1945), שנערכו מחדש בספר, Hadawi, Village statistics 1945, Classification of Land and Area Ownership in Palestine, Beirut, 1970, ומן הספר נסרקו לאתר PalestineRemembered.com תלמוד ירושלמי, מסכת תענית, פרק ד', הלכה ה' (דפוס וילנא: דף כ"ד, עמוד ב') פנחס נאמן, כְּפַר חֲרֵיבָה, אנציקלופדיה לגיאוגרפיה תלמודית - ב, תל אביב: יהושע צ'צ'יק, הוצאת ספרים בע"מ, תשל"ב, עמ' 41, באתר אוצר החכמה רז מוסטיגמן, "מעשה בשני אחים מכפר חרובא", בתוך: אוהב שלום – מחקרים לכבודו של ישראל פרידמן בן־שלום, באר שבע, תשס"ה, עמ' 296. רועי מרום, כתבי הֶ קדש מהתקופה הממלוכית־עות'מאנית כמקור למחקר גאוגרפי־היסטורי: וקפית ח'אצכי סולטאן (1552 לסה"נ), אופקים לגאוגרפיה 103-104, 2023, עמ' 6 כיום סבורים שמבצר ארנלדי (בלועזית: Castrum Arnaldi) שכן בכפר יאלו; כיום בשטח פארק קנדה. רועי מרום, תעשיית הסיד הערבית באזור מודיעין בתקופת המנדט מנקודת מבטם של העוסקים במלאכה, לוד דיוספוליס - עיר האלוהים ח, 2023-05-13, עמ' 70 - 83 ששון א' ושביט א' 2022. תעשיית הסיד בשפלת לוד. בתוך: שביט א' (עורך), לוד "דיוספוליס – עיר האלוהים" כרך ח'. לוד: 136-103. בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949, עמוד 227