laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
רטיבור

רטיבור (בפולנית: Racibórz, רָצִ'יבּוּז'; בגרמנית: Ratibor) היא עיר בדרום פולין. בעיר מתגוררים 56,397 תושבים (נכון ל-2012). עד סוף המאה ה-5, יושב האזור של רטיבור על ידי שבטים גרמאניים. דוכסות רטיבור נוסדה בשנת 1172 ורטיבור הייתה בירתה. לרטיבור הוענק מעמד של עיר ב-1217 ומשנת 1299 היא נוהלה על ידי מועצה עירונית משלה. בעקבות ההגירה של גרמנים מזרחה התיישבו בעיר גרמנים רבים החל במאה ה-13 וגרמנית הייתה לשפה השלטת בעיר. ב-1742 סופחה העיר לפרוסיה ביחד עם רובה של שלזיה ומאז ועד אחרי מלחמת העולם השנייה הייתה תחת שלטון גרמני. במהלך מלחמת העולם השנייה, פעל ברטיבור מחנה עבודה נאצי. ביוני 1945 נכנס צבא צ'כוסלובקיה לרטיבור במטרה לספח אותו לצ'כוסלובקיה ותושביה הגרמנים גורשו ממנה. אולם על פי קביעת ועידת פוטסדאם הוכללה רטיבור בפולין. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. מדיה וקבצים בנושא רטיבור בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של רטיבור אתר האינטרנט הרשמי של רטיבור "רטיבור", באתר JewishGen (באנגלית) "רטיבור", באתר השטעטל הווירטואלי רטיבור, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בפולין. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
Edinburgh Review

The Edinburgh Review, היה אחד מכתבי העת הבריטי המשפיעים ביותר במאה ה-19. הוא החל להופיע ב-1802 והפסיק ב-1929. המוטו של כתב העת היה המשפט הלטיני " judex damnatur ubi nocens absolvitur" (השופט מורשע כשהנאשם מזוכה), אותו טבע הסופר פובליליוס סירוס. הגיליון הראשון של כתב העת ראה אור ב-10 באוקטובר 1802. מייסדיו היו פרנסיס ג'פרי, סידני סמית והברון הנרי בראם (Henry Brougham, שנעשה לימים לורד צ'נסלור), המוציא לאור היה ארצ'יבלד קונסטבל והוא נוסד כרבעון, במתכונת זו פעל עד ל-1929. הוא התמקד בביקורות ספרותיות ופוליטיות. עורך הגיליון הראשון היה סידני סמית. כתב העת תמך במפלגה הוויגית ובמדיניות הלסה פר וקרא בדרך כלל לרפורמות פוליטיות. יריבו העיקרי היה כתב העת The Quarterly Review שתמך במפלגה הטורית. המגזין נודע גם בשל התקפותיו על "משוררי האגמים", במיוחד על ויליאם וורדסוורת'. כתב עת שקדם לו, בעל יעדים דומים, Edinburgh Magazine and Review, יצא לאור מדי חודש בשנים 1773–1776. כתב העת הסקוטי לענייני תרבות New Edinburgh Review, שנוסד ב-1969, אימץ ב-1984 את השם Edinburgh Review החל מגיליון 67/8, באמצו את המוטו "To gather all the rays of culture into one" (לרכז את כל הקרניים לאחת). הוא עדיין יוצא לאור כחלק מרשת כתבי העת Eurozine. בין חשובי הכותבים ל-Edinburgh Review היו המחנך וההיסטוריון תומאס ארנולד; הסופר, המשורר והקרדינל ריצ'רד ברהאם (Richard Barham); המטפיזיקאי תומאס בראון; ההיסטוריון והסופר תומאס קרלייל; הסופר והמהפכן האיטלקי אוגו פוסקולו; ההיסטוריון הנרי האלאם (אנ'); המטפיזיקאי הסקוטי ויליאם המילטון; הסופר אייברהם הייווארד (Abraham Hayward); הסופר ומבקר הספרות ויליאם הזליט; המשוררת פליסייה המנס (אנ'); המסאי והמשורר ליי האנט (אנ'); המדינאי והסופר ג'ורג' קורנוול לואיס (George Cornewall Lewis); המשורר, ההיסטוריון והפוליטיקאי, תומאס בבינגטון מקולי; השופט, הפוליטיקאי וההיסטוריון, ג'יימס מקינטוש (אנ'); הפילוסוף ג'ון סטיוארט מיל; המשורר רוברט מונטגומרי (Robert Montgomery); המתמטיקאי והפיזיקאי ג'ון פלייפייר (אנ'); העיתונאי הנרי ריב (Henry Reeve); הכימאי הנרי רוסקו (Henry Roscoe); הפילוסוף ברטראנד ראסל; איש הכנסייה צ'ארלס ויליאם ראסל (Charles William Russell); הסופר והמשורר סר וולטר סקוט; ואיש הכנסייה ארתור פנרין סטנלי (Arthur Penrhyn Stanley). Shattock, Joanne. Politics and Reviewers: the Edinburgh and the Quarterly in the Early Victorian Age. London, Leicester, and New York: Leicester University Press, 1989. Christie, William. The Edinburgh Review in the Literary Culture of Romantic Britain. London, Pickering & Chatto, 2009. פקסימיליה של המהדורה הראשונה האתר הנוכחי של כתב העת Edinburgh Review, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
משה בן אלול

משה בן אלול (רייכרודל) (18 באוגוסט 1901 – 24 ביולי 1981) היה עיתונאי ישראלי. עורכו הראשון של השבועון "דבר השבוע". משה בן אלול נולד במרינסק שברוסיה בשנת 1901. קיבל חינוך יהודי מסורתי ב"חדר" בריגה, ולמד בבית ספר עממי, בגימנסיה, בקורסים למורים ובאוניברסיטת ריגה. עסק בהוראה. בשנת 1920 עלה לארץ ישראל. עבד כחלוץ בבניין, בסלילת כבישים ובחקלאות, ולאחר מכן כספרן וכמורה בבית הספר לילדי עובדים בתל אביב. משנת 1928 היה מורה לספרות והיסטוריה בבית הספר החקלאי מקוה ישראל. כתב מאמרים בעיתון "דבר" מאז היווסדו ב-1925 והיה חבר מערכת העיתון. בשנים 1929–1930 היה בן אלול שליח ההסתדרות הכללית אל תנועת החלוץ בלטביה. בשנת 1930 השתתף כציר בקונגרס ארץ ישראל העובדת בברלין, קונגרס שיזם דוד בן-גוריון של נציגי תנועות יהודיות מכל העולם בקריאה לצאת לעזרת היישוב ותנועת העבודה בתקופה שלאחר מאורעות תרפ"ט. משנת 1931 היה עורכו של "במעלה", ביטאון תנועת הנוער העובד. במלחמת העולם השנייה, בשנים 1942–1945, התנדב ליחידה ארץ ישראלית בצבא הבריטי. בשנת 1946, כאשר נוסד השבועון "דבר השבוע", נתמנה בן אלול להיות עורכו הראשון, ומילא תפקיד זה עד לשנת 1956. כתב בשם העט "מ. אחי-יוסף". היה חבר אגודת העיתונאים. משה בן אלול נפטר בשנת 1981 והוא בן 80 שנה. משנת 1926 היה נשוי לרבקה לבית הכט, והיה אב לבן, דוד בן אלול, עיתונאי אף הוא, ששימש עורך מדור הקולנוע של "דבר השבוע". מה שלום ידידי?: מבחר רשימות; ציורים: אריה נבון, תל אביב: דבר, תש"ך 1959. איך למדתי עברית מפי חיות ועופות: מפלאי השורש העברי, תל אביב: דבר, תשכ"ה 1965. אדם הולך בעקבות עצמו: מבחר רשימות ומאמרים, תל אביב: עם עובד / תרבות וחנוך, תש"ם 1980. 'בן־אלול (רייכרודל), משה', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 85. (הספר בקטלוג ULI) גצל קרסל, לכסיקון הספרות העברית בדורות האחרונים, ספרית פועלים, 1965, כרך א, עמ' 262. מיכאל אסף, 'העיתונאי-החלוץ – משה בן-אלול', ספר השנה של העיתונאים, 1982, 339. דוד תדהר (עורך), "משה בן-אלול (רייכרודל)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יח (1969), עמ' 5368 ממאמריו: תודה לאמא, דבר, 1 בדצמבר 1944 ראיתי את קו-המשוה, דבר, 17 בפברואר 1950 אדם הולך בעקבות עצמו, דבר, 23 ביוני 1965, המשך ראו ביקורת: אביתם, רשימותיו של בן־אלול, דבר, 12 בפברואר 1960. מ. אסף, בשולי דברים | יישר כוח לבן-אלול, מעריב, טור 3, 22 בנובמבר 1965. ראו ביקורת: י' פלדי, מאזנים נא (1980), 296–297.
סוהו (לונדון)

סוהו (באנגלית: Soho) היא שכונה באזור הווסט אנד של רובע וסטמינסטר בלונדון שבאנגליה. הסוהו נמצא מזרחית למייפר, בין רחוב אוקספורד בצפון, רחוב ריג'נטס במערב, כיכר פיקדילי וכיכר לסטר בדרום, ודרך צ'רינג קרוס במזרח. במאה ה-16 היה אזור סוהו שטחי ציד של ארמון וסטמינסטר, וסוברים שהאזור נקרא על שם קריאת הציד של הציידים האנגלים. האזור היה כפר קטן מחוץ ללונדון, שכלל בעיקר שדות ומספר בתים כפריים. בסוף המאה ה-17, לאחר הבינוי החדש בעקבות השרפה הגדולה של לונדון (1666), החלה התפתחות אורבנית במקום והוא אכלס בעיקר קהילות מהגרים. אחד האירועים החשובים באזור הייתה מגפת כולרה שאותה חקר ד"ר ג'ון סנואו (אנ') שזיהה את מקור המגפה במים מזוהמים ברחוב ברודווייק - לאחר ניקוי המים נעצרה המגפה. אירוע זה היה המקרה הראשון של רפואה ציבורית. ב-30 באפריל 1999 בוצע פיגוע טרור בפאב אדמירל דאנקן המצוי ברחוב אולד קומפטון. בפאב הוטמנה פצצה עלי ידי ההומופוב הנאו נאצי דייוויד קולפנד במטרה לפגוע בלקוחות הפאב שהיו ברובם הומואים. בפיגוע נהרגו שלושה אנשים ונפצעו 70 אנשים, ארבעה מתוכם איבדו גפיים. קופלנד נתפס ונידון לשישה מאסרי עולם. בכניסה לפאב הוצב לוח זיכרון לקורבנות שנרצחו. אזור סוהו בלונדון זכה לשם עולמי. על שם אזור זה נקרא רובע סוהו בהונג קונג. גם רובע הסוהו בניו יורק מהווה משחק מילים המשלב את אזכור השכונה בלונדון וכן ראשי תיבות של דרומה מרחוב הוסטון SOuth of HOuston שכן הרובע נמצא דרומית לרחוב זה. באזור הסוהו משולבים מגורים, מסחר ואתרי תרבות. בשכונה מועדונים רבים, בארים ומסעדות רבות. כמו כן מהווה הסוהו מרכז לקהילה ההומוסקסואלית של לונדון. באזור רחוב ג'ררד מצוי הרובע הסיני של לונדון. סוהו היא לבו של אזור התיאטראות של לונדון, וכן לבו של אזור הפקות הטלוויזיה ותעשיית הסרטים העצמאית. בסוהו שכן שנים רבות מועדון מרקי, המועדון המרכזי למוזיקת רוק בלונדון וערש פעילותן של להקות כגון האבנים המתגלגלות. כמו כן פועל בו מועדון הג'אז של רוני סקוט, מועדון הג'אז המרכזי והחשוב ביותר בלונדון. הסוהו היה לב לבה של תעשיית הסרטים הפורנוגרפיים בבריטניה מאז שנות ה-50 של המאה ה-20. בשנות ה-70 של המאה ה-20 היה רחוב וורדור רצוף חנויות של סרטים וספרים פורנוגרפיים, שהיו אז בלתי חוקיים, וכן נמצאו בו מועדוני חשפנות ובתי בושת. בשנות ה-80 פעלה משטרת לונדון למיגור התופעה, ובמאה ה-21, הפחתת הצנזורה הבריטית והתרת הכנסתה של ספרות מסוג זה למדינה הקטינו את היקף התופעה באזור, אף שעדיין מצויים בו מספר מועדוני חשפנות ובתי בושת. משטרת לונדון מנסה להאבק גם בתופעת הסחר בסמים הנפוצה באזור, בהצלחה מעטה. כיכר לסטר כיכר פיקדילי כיכר גולדן כיכר סוהו שוק רחוב בריק דרך צ'רינג קרוס - מפורסם בחנויות הספרים שבו. רחוב אוקספורד - רחוב הקניות העיקרי של לונדון. רחוב ריג'נט שדרות שפטסברי רחוב אולד קומפטון רחוב ורדור רחוב דין רחוב פירת' רחוב ג'ררד - הצ'יינהטאון של לונדון רחוב ברוויק רחוב קארנבי פיגוע בשנת 1999 נאור אזובל, כל הדרכים מובילות לסוהו לונדון: שישה מקומות שכדאי להכיר, באתר הארץ, 22 בינואר 2019
ויליאם בראון (שגריר)

ויליאם אנדריאס בראון (באנגלית: William Andreas Brown; נולד ב-7 בספטמבר 1930) היה דיפלומט אמריקאי אשר כיהן כשגריר ארצות הברית בתאילנד (1985–1988) וכשגריר ארצות הברית בישראל (1988 - 1992). בשנת 1993, לאחר פרישתו, שב לישראל למשך חודשים ספורים כשגריר זמני, עם סיום כהונתו של השגריר ויליאם הרופ. בראון נולד בלקסינגטון שבמסצ'וסטס למשפחה דלת אמצעים ממעמד הפועלים. הוריו התגרשו בעודו תינוק והוא גודל על ידי אימו וסבו. בשנת 1948, לאחר סיום לימודי התיכון, התקבל ללימודים באוניברסיטת הרווארד במלגה של עתודת קצינים לצי האמריקאי (באנגלית: Naval Reserve Officers Training Program). ב-1952 סיים בהצטיינות לימודי תואר ראשון בהיסטוריה רוסית. עם סיום לימודיו התגייס לחיל הנחתים האמריקני, ועם סיום הכשרתו כקצין תותחנים נשלח לקוריאה הדרומית, פחות מחודש לאחר הפסקת האש במלחמת קוריאה. בקוריאה שהה כשנה ושימש כקצין תצפית קדמי וקצין בקרת אש בתותחנים. בשנת 1954, לאחר שסורבה בקשתו לצאת ללימודי סינית, התפטר מתפקידו והשלים לימודי תואר שני באוניברסיטת הרווארד בסינית וביפנית. בשנת 1956 סיים בחינות בעל-פה לקראת תואר דוקטורט בהרווארד בלימודים סיניים. בראון הצטרף לשירות החוץ של מחלקת המדינה של ארצות הברית בסוף שנת 1956. בשנת 1957 נשלח לקונסוליה האמריקאית בהונג קונג, ובמהלך עבודתו שירת אף בסינגפור, מוסקבה, ניו דלהי, וטאיפיי. בין השנים 1979–1982 שימש כסגן ראש המשלחת הדיפלומטית בשגרירות ארצות הברית בתל אביב, תחת השגריר סמואל לואיס, הוא נשוי להלן. מדיה וקבצים בנושא ויליאם בראון בוויקישיתוף Interview with Ambassador William Andreas Brown, The Foreign Affairs Oral History Collection of the Association for Diplomatic Studies and Training. ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
המערה (אופרה)

המערה היא אופרת וידאו-ארט בשלוש מערכות של המלחין האמריקאי סטיב רייך לטקסט של אשתו, בריל קורוט. הצגת הבכורה נערכה ב-1994 על ידי אנסמבל סטיב רייך בניצוחו של פול היליר. המערה המדוברת באופרה היא מערת המכפלה, בה קבורים לפי המסורת שלושת האבות ושלוש האמהות וכן אדם וחוה. האופרה מורכבת משלוש מערכות, בכל אחת נשאלות חמש שאלות: מיהו אברהם בשבילך? מי היא שרה בשבילך? מי היא הגר בשבילך? מי הוא ישמעאל בשבילך? מי הוא יצחק בשבילך? במערכה הראשונה עונים על השאלה יהודים ישראלים, בשנייה עונים פלסטינים, ובשלישית אמריקאים. אודות האופרה
Journal of Hellenic Studies

Journal of Hellenic Studies או בשמו המקוצר JHS הוא כתב עת מדעי בריטי המכיל מאמרים שעניינם מחקר יוון העתיקה; כלומר שפה, ספרות, היסטוריה וארכאולוגיה של יוון העתיקה. בכתב העת מתפרסמות גם ביקורות של ספרים חשובים על מחקר יוון העתיקה. הוא רואה אור מדי שנה מאז 1880 עד ימינו בידי החברה ללימודי יוון העתיקה (Society for the Promotion of Hellenic Studies). אתר האינטרנט הרשמי של Journal of Hellenic Studies (באנגלית) אתר החברה הבריטית למחקר יוון העתיקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא יוון העתיקה ובנושא כתבי עת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פרגוס מילאר

פרגוס מילאר (באנגלית: Fergus Millar;‏ 5 ביולי 1935 – 15 ביולי 2019) היה פרופסור בריטי שהיה מופקד על קתדרת קאמדן להיסטוריה עתיקה באוניברסיטת אוקספורד. מילאר למד בטריניטי קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד לתואר הראשון ובאול סולס קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד. באוקספורד הוא למד פילוסופיה והיסטוריה עתיקה וקיבל תואר דוקטור בשנת 1962. הוא עבד בקולג' אוניברסיטת לונדון ובאוניברסיטת אוקספורד, שם כיהן משנת 1984, עד לפרישתו בשנת 2002 כמופקד הקתדרה על שם קאמדן. מילאר שימש כעורכו של כתב העת Journal of Roman Studies בשנים 1979-1975 וכנשיא האגודה הבריטית ללימודים קלאסיים בשנים 1993-1992 והחזיק במספר תפקידים באקדמיה הבריטית, אליה הוא נבחר כחבר בשנת 1976. בשנת 2005 העניקה לו האקדמיה הבריטית את מדליית קניון ללימודים קלאסיים, בכתבה שהוא אחד מההיסטוריונים של העת העתיקה המשפיעים ביותר במאה העשרים. זכה לתואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית. מילאר התמחה בהיסטוריה של רומא ושל יוון העתיקה. בין תלמידיו היה פרופ' זאב רובין מאוניברסיטת תל אביב. נפטר ב-15 ביולי 2019. Millar, Fergus (1964). Study of Cassius Dio. Oxford University Press. p. 250 pages. ISBN 0198143362. Millar, Fergus; Berciu, D (1967), The Roman Empire and its neighbours, London Weidenfeld & Nicolson, OCLC 264971844 Millar, Fergus (1967). Roman Empire and Its Neighbours. Weidenfeld & Nicolson. p. 370 pages. ISBN 0715615696. Millar, Fergus (1977). The Emperor in the Roman World, 31 BC-AD 337. Cornell University Press. p. 657 pages. ISBN 0801410584. Millar, Fergus; Erich Segal (1984). Caesar Augustus: Seven Aspects. Clarendon Press. p. 221 pages. ISBN 0198148585. Millar, Fergus (1993). The Roman Near East (31 BC-AD 337). Harvard University Press. p. 587 pages. ISBN 0674778863. Millar, Fergus (1998). The Crowd in Rome in the Late Republic. University of Michigan Press. p. 236. ISBN 0472088785. Millar, Fergus (2002). The Roman Republic in political thought. Hanover. p. 201 pages. ISBN 1584651997. Series: Menahem Stern Jerusalem lectures Millar, Fergus; edited by Hannah M. Cotton and Guy M. Rogers (2002). Rome, the Greek World, and the East vol. 1: The Roman Republic and the Augustan Revolution. Chapel Hill. p. 383 pages. ISBN 0807849901. Millar, Fergus; edited by Hannah M. Cotton and Guy M. Rogers (2004). Rome, the Greek World, and the East vol. 2: Government, Society and Culture in the Roman Empire. Chapel Hill. p. 470 pages. ISBN 0807855200. Millar, Fergus; edited by Hannah M. Cotton and Guy M. Rogers (2006). Rome, the Greek World, and the East: Volume 3: The Greek World, the Jews, and the East. The University of North Carolina Press. p. 552 pages. ISBN 0807856932. Millar, Fergus (2006), A Greek Roman Empire : power and belief under Theodosius II (408-450), Univ. of California Press, cop, ISBN 9780520247031 Professor Fergus Millar staff page at the Faculty of Oriental Studies, University of Oxford Journal of Jewish Studies announcement of "History of the Jewish People in the Age of Jesus Christ." פרגוס מילאר באקדמיה הבריטית Kenyon Medal for Classical Studies
המערה

האם התכוונתם ל... המערה (אופרה) – אופרת וידאו-ארט שהלחין סטיב רייך משל המערה של אפלטון – מטפורה ידועה מאת הפילוסוף אפלטון "המערה" (בערבית: الكهف) - הסורה ה-18 בקוראן המערה (ספר) – ספר מאת ז'וזה סרמאגו בית כנסת המערה – בית כנסת קדום בהר הבית, בקרבת שער וורן מערה
איסאן

איסאן (באיסאן ובתאית: อีสาน) הוא האזור הצפון-מזרחי של תאילנד הכולל 20 מחוזות. אזור זה גובל בנהר המקונג בצפון ובמזרח (לאורך הגבול עם לאוס), בקמבודיה ובהרי פרצ'ינבורי בדרום ובצפון ובמרכז תאילנד במזרח. על פי מדדים שמפרסמת ממשלת תאילנד זהו האזור העני ביותר והכי פחות מתויר במדינה, תושביו מתפרנסים בעיקר מחקלאות ושטחו 160,000 קמ"ר. מאזור זה באים רוב העובדים התאילנדים שמגיעים לעבוד בחקלאות בישראל. השם "איסאן" נגזר מהשם "איסאנפורה", בירת ממלכת צ'נלה, ממלכה קמבודית קדומה. השפות המדוברות הן איסאן (ניב של שפת לאו שנכתב באותיות תאיות) ותאית. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. נכון לשנת 2010, אוכלוסיית איסאן מונה כ-21,305,000 איש. ארבעים אחוזים מתושבי איסאן מתגוררים במחוזות אובון רטצ'תאני, אודון תאני, קוראט וקון קאן. מחוז נאקון ראטצ'אסימה שבירתו היא העיר נאקון ראטצ'אסימה, הקרויה גם קוראט. מחוז אובון ראטצאתאני שבירתו אובון ראטצאתאני ובו שני פארקים לאומיים, הפארק הלאומי פה תם והפארק הלאומי פו צ'ונג ניוי. מחוז בוריראם שבירתו היא העיר בוריראם. מחוז אודון תאני מחוז קו קאן שבירתו היא העיר קון קאן. ערך זה הוא קצרמר בנושא תאילנד. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בנק אמריקאי ישראלי

בנק אמריקאי ישראלי, או בנק יפת בשמו הראשון, היה בנק ישראלי שפעל משנת 1933 ועד למיזוגו הסופי בבנק הפועלים בשנת 1999. הבנק נוסד בשנת 1933 על ידי יעקב (הרמן) יפת, בן למשפחת בנקאים יהודים מברלין (ואביו של ארנסט יפת) שעלה לארץ ישראל, בשותפות עם אלפרד פויכטוונגר ורוברט לוי. לפני שעלה ניהל יפת את בנק יפת-זונדהיימר ושות' בברלין (בנק שנוסד על ידי אביו בפרנקפורט). הסניף הראשון הוקם ברחביה בירושלים, סניף תל אביב נפתח בשנת 1934, וסניף חיפה בשנת 1949. יעקב יפת נפטר בשנת 1939 ואלפרד פויכטוונגר, היה למנהל הבנק. אלפרד היה אח של אילזה פויכטוונגר אשתו של יעקב יפת וב-1953 היא מכרה לו את חלקה בבנק. בשנת 1956 הוטל על הבנק קנס של 100,000 לירות, לאחר שהורשע בעבירות מטבע חוץ. בשנת 1957 מכר אלפרד פויכטוונגר את הבנק לקבוצת משקיעים זרים בראשות דוד דונסקי וסם דובינר. ביולי 1969 רכש בנק הפועלים 75% מהבעלות על בנק יפת, והמשיך להפעילו כבנק עצמאי. בשנת 1975 התאחד בנק יפת עם הנציגות הישראלית של אקסצ'יינג נשיונל בנק אוף שיקגו (Exchange National Bank of Chicago) שהיו לה שני סניפים בישראל (בירושלים ובתל אביב), ליצירת בנק אמריקאי ישראלי. הסניף הראשי של הבנק בתל אביב שכן בשדרות רוטשילד 11 משנות השלושים עד לסגירתו בשנת 1998. בנין ההנהלה המרכזית של הבנק שכן בשדרות רוטשילד 28, בשנת 2002 מכר בנק הפועלים את הבניין למיקי דורסמן. ב-1 ביולי 1999 מוזג בנק אמריקאי-ישראלי אל בנק הפועלים וחדל להתקיים כגוף עצמאי או כמותג. כל 17 סניפי הבנק הפכו לסניפי בנק הפועלים ובהמשך חלקם נסגרו. אורנה רביב , ‏מיזוג בנק אמריקאי-ישראלי בבנק הפועלים יושלם השבוע, באתר גלובס, 28 ביוני 1999 מפת תל אביב והסביבה שנערכה בשנת 1958 והודפסה ב- 1960 ע"י מחלקת המדידות, עם ציון מיקום 'בנק יעקב יפת' (מס' 402 במפתח) בשדרות רוטשילד, באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור שלמה פרנקל ושמשון ביכלר, המיוחסים אצולת הממון של ישראל, הוצאת כדים, 1984 קנס מאה אלף לירות על בנק יפת, דבר, 17 ביולי 1956 בנק יפת נרכש ע"י אגוד משקיעי הון, דבר, 21 ביוני 1957 דוד ליפקין, בנק הפועלים רכש השליטה על בנק "יפת", דבר, 6 ביולי 1969 "בנק יפת" הפך ל"בנק אמריקאי־ישראלי", מעריב, 17 בנובמבר 1975 בנק חדש: "בנק אמריקני־ישראלי", על המשמר, 18 בנובמבר 1975 הבית בשדרות רוטשילד, באתר גלובס, 6 באוגוסט 1998 סמי פרץ, הפועלים מכר לבעלה לשעבר של שרי אריסון בניין בשדרות רוטשילד בת"א - ב-6.5 מ' ד, באתר הארץ, 18 בספטמבר 2002 אלעזר לוין , ‏עו"ד ברץ עמד לרכוש בניין בנק אמריקאי-ישראלי ב-5.55 מיליון דולר - וחזר בו, באתר גלובס, 22 בספטמבר 2002
דוי אינתנון

דוי אינתנון (בתאית: ดอยอินทนนท์) הוא ההר הגבוה ביותר בתאילנד, גובהו 2,565 מטרים. ההר נמצא במחוז צ'יאנג מאי והוא מורכב מבתולית גרניטי. זהו האזור הקר ביותר במדינה והטמפרטורות בו יורדות לעיתים אף מתחת ל-0. בשנת 1954 הוכרז אזור ההר כפארק לאומי ובשנים 1972 ו-1975 שטח הפארק הורחב עד לגודלו היום - 482 קמ"ר. הפארק הלאומי מקיף שטחים מגובה 800 מטר ועד לפסגת ההר ונקרא הפארק הלאומי דוי אינתנון. בשנים 1987 ו-1992 נבנו על ההר 2 מקדשים לכבוד ימי ההולדת 60 של המלך והמלכה. אתר הפארק הלאומי דוי אינתנון ליאת שם טוב, ‏ארץ המפלים - הפארק הלאומי דוי אינתנון, צפון תאילנד, באתר GoTravel ערך זה הוא קצרמר בנושא תאילנד. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אלפרד קאפי

אלפרד קאפי (בצרפתית: Alfred Capus;‏ 25 בנובמבר 1857 - 1 בנובמבר 1922) היה מחזאי, סופר ועיתונאי צרפתי. אלפרד קאפי נולד בעיר אקס-אן-פרובאנס שבדרום צרפת לאב שהיה פרקליט במרסיי. לאחר שסיים את חוק לימודיו בבית ספר תיכון בטולון, לא הצליח להתקבל לאקול פוליטקניק בפריז, ולמד בבית הספר למכרות שבעיר - אחד המוסדות החשובים להכשרת מהנדסים - אך לא קיבל הסמכה כמהנדס. ב-1878 פרסם סיפורים קצרים בשיתוף עם ל. וונובן, ובשנה שלאחריה הם שיתפו פעולה בכתיבת המחזה "נשוי בעל כורחו" שהוצג בתיאטרון קלוני בפריז. ב-1886 הפך לעיתונאי וכתב דברי הספד על מותו של צ'ארלס דרווין. הוא התפרסם בשל כתבותיו העסיסיות ומלאות הדמיון בעיתונים היומיים "לה גולואה" ו"ל'אקו דה פארי" ובשבועון "ל'אילוסטראסיון". אלפרד קאפי החל לפרסם סדרת נובלות: "המפסיד מרוויח" (1890), "הבחנה כוזבת" (1891) ו "שנים הרפתקניות" (1895). נובלות אלה מתארות את מאבקיהם של שלושה צעירים בתחילת הקריירה שלהם כסופרים. על בסיס הנובלה האחרונה הוא כתב את הקומדיה הראשונה שלו "ביניול ובתו" (1895). ב-1896 כתב את המחזה "הזכאי" בשיתוף עם אלפונס אלה. ב-1900 כתב את הקומדיה "הגברים של לאונטין" (שעובדה ב-1928 לסרט קולנוע גרמני בהשתתפות השחקנית ההולנדית טרוס ואן אלטן). ב- 1902 כתב את המחזה "גבירת הארמון" שהוצג באותה שנה בהשתתפות לוסיין גיטרי, וב-1904 - את המחזה "נעורינו" שהיה המחזה הראשון שלו שהועלה על הבמה על ידי הקומדי פראנסז. הוא שימש כנשיא אגודת הסופרים וקיבל את אות לגיון הכבוד הצרפתי. ב-1909 וב-1911 ניסה להיבחר לחבר האקדמיה הצרפתית ללא הצלחה, אך ב-12 בפברואר 1914 נבחר לחבר אקדמיה זו במקומו של אנרי פואנקרה שמת ב-1912. הוא כתב כמה מאמרים בעיתון "לה פיגארו" תחת שם העט גרנדורז'. ב-1914, עם מותו של גאסטון קאלמט, שהיה מנהל עיתון זה, אלפרד קאפי הפך לעורך ומנהל של העיתון. במשך ארבע שנות מלחמת העולם הראשונה ערך את החדשות בעיתון זה בפטריוטיות רבה. למרות הצלחותיו כסופר וכעיתונאי, כישרונותיו של אלפרד קאפי באו על ביטוים בעיקר במחזותיו שהוצגו בתקופת הבל אפוק. המחזאי הצרפתי רובר דה פלר שיבח מחזות אלה ואמר כי מדובר ב"אחת ההצלחות הנדירות ביותר של התיאטרון הצרפתי". ב-1923, כאשר הסופר והמהנדס הצרפתי אדואר אסטונייה נבחר לאקדמיה הצרפתית במקומו של אלפרד קאפי, הוא תיאר אותו כ"פילוסוף אדיב שהאירוניה שלו חותכת כסכין, אך לעולם איננה מסתיימת ללא חיוך". אלפרד קאפי, באתר "Find a Grave" (באנגלית) אלפרד קאפי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אלפרד קאפי, באתר Discogs (באנגלית)
ג'ון ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס השביעי ממרלבורו

ג'ון וינסטון ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס השביעי ממרלבורו (באנגלית: John Winston Spencer-Churchill, 7th Duke of Marlborough‏; 2 ביוני 1822 - 4 ביולי 1883) היה מדינאי ואציל בריטי, שר, חבר קבינט ממשלת בריטניה וסבו של וינסטון צ'רצ'יל. מרלבורו נולד בגרבולדישאם הול שבנורפוק, והיה בנו הבכור של ג'ורג' ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס השישי ממרלבורו ואשתו ליידי ג'יין, בתו של אדמירל ג'ורג' סטיוארט, הרוזן השמיני מגאלאווי. עם לידתו קיבל את תואר הרוזן מסנדרלנד, אותו נשא עד 1840 כשהפך למרקיז מבלנדפורד, שהוא התואר המוענק ליורש של דוכסות מרלבורו. בין 1834 ל-1839 למד באיטון קולג', וב-1840 למד באוריאל קולג' שבאוקספורד. ב-7 ביוני 1853 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד במשפט אזרחי מטעם אוניברסיטת אוקספורד. מרלבורו היה חבר הפרלמנט הבריטי מטעם וודסטוק בין 1844 ל-1845 ובין 1847 ל-1857. בשנתו האחרונה מונה לתפקיד לורד לוטננט של אוקספורדשייר, בו החזיק עד 1883. לאחר שירש מאביו את הדוכסות הוא נכנס גם לבית הלורדים. בין 1866 ל-1867 הוא שירת תחת לורד דרבי בתפקיד לורד סטיוארד, ובין מרץ 1867 לדצמבר 1868 תחת דרבי ובנג'מין דיזראלי בתפקיד הלורד נשיא המועצה עם מושב בקבינט ממשלת בריטניה. ב-10 ביולי 1866 הושבע לחבר במועצה המלכותית, וכעבור שנתיים הפך לאביר במסדר הבירית. בין 1876 ל-1880 שירת פעם נוספת תחת ד'יזראלי, הפעם כלורד לוטננט של אירלנד. כהונתו באירלנד נחשבה למוצלחת, והוא פעל לשיפור הכלכלה המקומית. מרלבורו מת ב-4 ביולי 1883 בכיכר ברקלי 29 שבמייפייר ממחלת לב, ונקבר בקפלה שבארמון בלנהיים. צוואתו בוצעה ב-15 בספטמבר של אותה שנה, והוערכה בשווי של 146,000 לירות שטרלינג. הוא החל גם במכירת חלקים מרכוש המשפחה על מנת להתמודד עם ההידרדרות במצבו של ארמון בלנהיים, שהחלה בתקופת הדוכס השישי ממרלבורו. בנו הבכור ויורשו, ג'ורג', המשיך במגמה זו. ב-12 ביולי 1843 נישא מרלבורו לליידי פרנסס אן אמילי (1822–1899), בתו הבכורה של המרקיז השלישי מלונדונדרי, בכנסיית ג'ורג' הקדוש שבמייפייר. לזוג נולדו אחד עשר ילדים: ג'ורג' צ'ארלס ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס השמיני ממרלבורו (1844–1892) לורד פרדריק ג'ון וינסטון ספנסר-צ'רצ'יל (1846–1850) ליידי קורנליה הנרייטה מריה ספנסר-צ'רצ'יל (1847–1927): נישאה לאיבור ברטי גסט, הברון הראשון מווימבורן, בנה של ליידי שרלוט גסט. ליידי רוזמונד ג'יין פרנסס ספנסר-צ'רצ'יל (מתה ב-1920) לורד רנדולף הנרי ספנסר-צ'רצ'יל (1849–1895): פוליטיקאי שמרן ואביו של ראש ממשלת בריטניה סר וינסטון צ'רצ'יל. ליידי פאני אוקטביה לואיז ספנסר-צ'רצ'יל (1853–1904): נישאה לאדוארד מרג'וריבנקס, הברון השני מטווידמות'. ליידי אן אמילי ספנסר-צ'רצ'יל (1854–1923) לורד צ'ארלס אשלי ספנסר-צ'רצ'יל (1856–1858) לורד אוגוסטוס רוברט ספנסר-צ'רצ'יל (1858–1859) ליידי ג'ורג'יאנה אליזבת' ספנסר-צ'רצ'יל (1860–1906) ליידי שרה איזבלה אוגוסטה ספנסר-צ'רצ'יל (1865–1929) מדיה וקבצים בנושא ג'ון ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס השביעי ממרלבורו בוויקישיתוף ביוגרפיה באתר thepeerage.com ג'ון ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס השביעי ממרלבורו, באתר "Find a Grave" (באנגלית)