מלחמות קרים–רוסיה

מלחמות קרים–רוסיה התנהלו בין כוחות רוסיה לטטרים של חאנות קרים במהלך המאה ה-16 על האזור סביב נהר הוולגה. במאה ה-16 החלו המתקפות על רוסיה מידי הטטרים. במהלך המלחמות פלשו הטטרים של קרים (הנתמכים על ידי הצבא הטורקי) למרכז רוסיה, הרסו את ריאזאן ושרפו את מוסקבה. עם זאת, בשנה שלאחר מכן הובסו הטטרים בקרב מולודי. למרות התבוסה, פשיטות הטטרים נמשכו. כתוצאה מכך פלשו הרוסים לחאנות קרים מספר פעמים וכבשו את חצי האי קרים בסוף המאה ה-18. בסופו של דבר הטטרים איבדו את השפעתם באזורים הללו. הפשיטות החלו זמן קצר לאחר הקמת מדינת החיץ הרוסית, חאנות קאסים, ושליטתה של רוסיה במלחמות רוסיה-קאזאן בסוף המאה ה-15. פלישות הטטרים של קרים לרוסיה החלו בשנת 1507, לאחר מותו של הדוכס הגדול של מוסקבה איוואן השלישי, כאשר חאנות קרים תקפה את העיירות הרוסיות בְּלֶב וקוזלסק. במהלך המאה ה-16, הגבול היה סמוך לעיר ריאזאן, מחוץ לנהר אוקה. השביל העיקרי של הכוחות הפולשים למוסקבה היה שביל מורבסקי, שנמשך מקרים ומצר פרקופ, בין אגני נהר הדנייפר וסוורסקי דונץ, עד טולה. הטטרים היו חוזרים אחורה רק לאחר מסעות ביזה וחטיפה נרחבים, בדרך כלל הצליחו הטטרים לחדור בין 100–200 ק"מ לתוך שטח רוסיה. השבויים לאחר מכן נשלחו לעיר קאפה להימכר לעבדות. כתוצאה מכך, האוכלוסייה הרוסית באזורי הגבול סבלה קשות. בכל אביב, רוסיה גייסה עד כמה אלפי חיילים לשירות הגבולות. קווי ההגנה כללו רשת של ביצורים, מבצרים וערים. כדי להגן מפני פלישות של חיילי האורדה של נוגאי באזור שבין נהרות הוולגה ואירטיש, נוסדו ערי הוולגה סמרה (1586), צאריצין (1589) וסראטוב (1590), כעיירות משמר. הפלישות המזיקות ביותר התרחשו בשנים 1517, 1521 (בתמיכת חאנות קאזאן), 1537 (בתמיכת קטזאן, הליטאים והאימפריה העות'מאנית), בשנים 1552, 1555, 1570–1572 (בתימכת שוודיה והאימפריה העות'מאנית), בשנים 1589, 1593, 1640, 1666–1667 (בתמיכת פולין–ליטא) ובשנים 1671 ו-1688. בשנת 1570 הטטרים של קרים הרסו את ריאזאן במסגרת פלישתם לתוך רוסיה. במאי 1571 צבא קרים וטורקיה (80,000 טטרים, 33,000 חיילים טורקים לא סדירים ו-7,000 יניצ'רים) בהנהגת החאן קרים, דבלט גיראי והמוני חיילי נוגאי וכוחות של צ'רקסים, עקפו את ביצורי ההגנה של סרפוחוב על נהר אוקה, חצו את נהר אוגרה ואיגפו את 6,000 אנשי הצבא הרוסי. הזקיפים הרוסיים נמחצו על ידי חיילי קרים. ללא די כוחות לעצור את הפלישה, הצבא הרוסי נסוג למוסקבה. האוכלוסייה הרוסית הכפרית ברחה גם היא לבירה. צבא קרים הרס עיירות וכפרים לא מוגנים סביב מוסקבה, ואז הצית את פרברי הבירה. בגלל רוח חזקה, האש התרחבה במהירות. תושבי העיר שנרדפו משריפה ופליטים מיהרו לשער הצפוני של הבירה. בשער וברחובות הצרים נוצר לחץ והתקהלות אדירה של אנשי. הצבא, שהתערבב עם הפליטים, איבד את הסדר, והנסיך בלסקי מת בשריפה. תוך שלוש שעות נשרפה מוסקבה לחלוטין. עד 80,000 קורבנות נהרגו בפלישה בשנת 1571, כאשר 150,000 רוסים נלקחו בשבי. שגריר האפיפיור אנטוניו פוסווינו העיד על ההרס: הוא ספר בשנת 1580 לא יותר מ-30,000 תושבי מוסקבה, אם כי בשנת 1520 מנתה אוכלוסיית מוסקבה כ-100,000 איש. לאחר שריפת מוסקבה, דבלט גיראי חאן, הנתמך על ידי האימפריה העות'מאנית, פלש לרוסיה שוב בשנת 1572. כוח משולב של טטרים וטורקים, אלא שהפעם הם נהדפו בקרב מולודי. ביולי-אוגוסט, החיילים הובסו על ידי הצבא הרוסי, בראשות הנסיך מיכאיל וורוטינסקי והנסיך דמיטרי חבורוסטין. מאוחר יותר התפשטה ההתרחבות הרוסית לאזור הים השחור וחאנות קרים פלשה מספר פעמים במאה ה-18 ונכבשה לבסוף במהלך המלחמות הרוסיות-טורקיות. רשימה זו אינה כוללת פשיטות של הטטרים לפולין-ליטא (75 פשיטות בשנים 1474–1569). 1465: חיילי קרים תוקף את האורדה כדי למנוע ממנה מלפשוט על רוסיה ולשבש את הסחר הצפוני 1480: ההתקוממות הגדולה על נהר האוגרה 1507 ו-1514: הפשיטות בראשות אצילים טטרים שמתעלמים מהסכם שלום שהחאן החזיק. 1521: החאן של קרים ו-50,000 חייליו חוצים את נהר האוקה בקולומנה ופושטים על פרברי מוסקבה במשך שבועיים 1533: קו ההגנה של אבאטיס בערך 100 ק"מ דרומית לאוקה. 1533–1547: כ-20 פשיטות גדולות על גבולות רוסיה הצארית. 1541: החאן של קרים חוצה את נהר אוקה על רפסודות בחיפוי אש טורקי. 1555, 1562, 1664, 1565 החאן הוביל צבא גדול למוסקבה. 1556–1559: הרוסים פשטו ארבע פעמים על חוף הים השחור, בתמיכת גדודי קוזאקים. 1564: העיר ריאזאן עולה באש. 1571: מלחמת רוסיה-קרים (1571) 1572: קרב מולודי 1591: פשיטה טטרית על מוסקבה. 1591: צבא הצאר עוצר פשיטה בקולומנסקוי. 1592: פרברי מוסקבה עולים באש, בעוד כוחות רוסיים נלחמים בשוודיה. 1598: כוחות קרים נבלמים סמוך למוסקבה, בעודם נסוגים הם תובעים שלום. 1614: פשיטות האורדה של נוגאי בסמוך למוסקבה. בזמן תקופת הצרות הם לקחו כל כך הרבה שבויים שמחיר העבד בשוק צנח לחמש עשרה או עשרים מטבעות זהב. 1618: החאן של נגאי משחרר 15,000 שבויים במסגרת הסכם שלום עם מוסקבה. 1632: כוח ליבוני נופל למארב של הטטרים והיניצ'רים. 300 הרוגים והשאר הופכים לעבדים. 1632: 20,000 טטרים פשטו על הדרום, כאשר הכוחות נדחקו צפונה בעת מלחמת סמולנסק. 1633: 30,000 טטרים חוצים את קווי אבאטיס. אלפים נופלים בשבי. זו הייתה הפשיטה הטטרית העמוקה האחרונה לרוסיה. 1635: סיעות מלחמה קטנות רבות פלשו לרוסיה מדרום לריאזאן. 1637, 1641–1643: כמה פשיטות הובלו על ידי האורדה של נגואי ואצילי קרים ללא אישור החאן. 1643: 600 טטרים ו-200 קוזאקים מזאפוריז'יה פושטים על קוזלוב (מיצ'ורינסק). 19 נהרגו, 262 נפלו בשבי. 1644: 20,000 טטרים פשטו על דרום רוסיה ונטלו 10,000 שבויים. 1645: פשיטה טטרית מביאה ללקיחת 6,000 שבויים. נטען כי הטורקים עודדו את הפשיטות הללו כדי להשיג עבדים לקראת מלחמתם עם ונציה. 1650: קו בלגורוד דוחף מבצרים רוסיים 300 ק"מ דרומית לקו אבאטיס. 1680: קו איזיום: מבצרים רוסיים נבנו בטווח של 150 ק"מ מהים השחור. 1687, 1689: מסעות קרים: ניסיון לפלוש לקרים נכשל. 1691–1692: כמה אלפים נלכדים ליד קו איזיום. 1769: פשיטת חורף לסרביה החדשה. כמה אלפים נלכדים. 1774: חצי האי קרים הופך למדינת חסות (וואסל) רוסית. 1783: חצי האי קרים מסופח על ידי רוסיה. Vasily Klyuchevsky, The Course of Russian History, Vol. 2. The Full Collection of Russian Annals. The Patriarchal Annals, vol.13, Moscow. 1965 WHKMLA : List of the Wars of the Russian Empire, 1547-1917, www.zum.de А.Р.Андреев. История Крыма, www.kulichki.com Bain, Robert Nisbet (1908). Slavonic Europe: Apolitical History of Poland and Russia from 1447 to 1796. Cambridge University Press. p. 124. Fisher, Alan W. (1987). The Crimean Tatars. Hoover Press. p. 45. Payne, Robert; Romanoff, Nikita (2002). Ivan the Terrible. Cooper Square Press. p. 329. Davies, Brian (2007). Warefare,State and Society on the Black Sea Steppe,1500-1700. Martin, Janet (1986). Treasure from the Land of Darkness. p. 201. Stevens, Carol (2007). Russia's Wars of Emergence 1460-1730. Khodarkovsky, Michael (2002). Russia's Steppe Frontier. p. 22. Sunderland, Willard (2004). Taming the Wild Field. Lord Kinross. The Ottoman Centuries. p. 397.