laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
באתרו

בארכאולוגיה בַּאֲתָרוֹ (בלטינית: in situ (אין סיטו) - בַּמקום, בַּאתר, משמש בצורה זו גם בשפות רבות אחרות) הוא מונח המתאר את הישארותו של מושא המחקר במקומו המקורי. בגאולוגיה נהוג להשתמש גם במונח הלטיני "אין סיטו". באתרו מתייחס לממצא שנמצא בעת חפירה ארכאולוגית במקום המקורי שבו הושאר על ידי האדם האחרון שהשתמש בו ולא הוזז משם על ידי בני אדם או על ידי כוחות הטבע. מציאת ממצא ארכאולוגי באתרו עוזרת לארכאולוג החופר לתארך את השכבה הנחפרת בעזרת טיפולוגיה ולהבין ולאפיין את התרבות שבה הממצא היה בשימוש. לאחר שהממצא מתועד, מצולם ונרשם, ניתן להזיזו ממקום מציאתו. ממצא שלא נמצא באתרו נחשב כממצא שנמצא מחוץ להקשר (קונטקסט) ולא יספק מידע מדויק לגבי התרבות או האתר שבהם נמצא. קנקן באתרו, חפירה בח'ירבת קייאפה אוגוסט 2009 הפסל של הסנטור מרקוס נוניוס בלבוס, שנמצא בהרקולנאום, הוא דוגמה לממצא שחלקו "באתרו" וחלקו לא. ראש הפסל ובסיסו נמצאו על ידי מאיורי ב-1942, אך גופו נמצא רק ב-1981, מאות מטרים מערבה משם. מניחים שנחשול פירוקלסטי עוצמתי סחף את גוף הפסל מערבה, לכיוון חוף הים. חלקיו של הפסל חוברו וכיום הוא מוצג באתר. קנקן מתקופת בית עבאס חפירה בירושלים פברואר 2008 קנקנים שנמצאו באתר קבורה של שבט קלטי בצפון ספרד מתוארך למאה ה-2
מריו ברג'ה

מריו ברגה (באיטלקית: Mario Brega;‏ 3 במרץ 1923 - 23 ביולי 1994) היה שחקן קולנוע ממוצא איטלקי. מבנה גופו הרחב ופניו העבות הקנו לו תדמית של בריון אשר שימשה אותו בקריירת המשחק שלו. הוא שיחק בכל שלושת סרטי טרילוגיית "האיש ללא שם" וידוע כוולאס מהסרט האחרון בטרילוגיה הטוב, הרע והמכוער. ברגה נולד ברומא, לפני שפנה לקריירת המשחק הוא היה קצב. במהלך קריירת המשחק שלו שיחק ברג'ה במעל ל-50 סרטים. הוא שיחק בעיקר במערבוני ספגטי ביניהם השתתף בטרילוגית "האיש ללא שם" של סרג'ו לאונה: "בעבור חופן דולרים" בתור צ'יקו, "הצלפים" בתור נינו ולבסוף ב"הטוב, הרע והמכוער" בתור וולאס. בנוסף שיחק בסרט "היו זמנים באמריקה" גם הוא של סרג'ו לאונה. "בעבור חופן דולרים" (1964) "הצלפים" (1965) "הטוב, הרע והמכוער" (1966) "קוראים לי אף אחד" (1973) "היו זמנים באמריקה" (1984) מדיה וקבצים בנושא מריו ברג'ה בוויקישיתוף מריו ברג'ה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מריו ברג'ה, באתר AllMovie (באנגלית) מריו ברג'ה, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) מריו ברג'ה, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
חואקין סאנצ'ס

חואקין סאנצ'ס רודריגס (בספרדית: Joaquín Sánchez Rodríguez; נולד ב-21 ביולי 1981 באל פוארטו דה סנטה מריה שבמחוז קדיס) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת הקיצוני, המחזיק בשיא ההופעות לשחקן בליגת העל הספרדית (622) יחד עם השוער אנדוני זוביזרטה. חואקין החל את קריירת הבוגרים שלו בקבוצת המשנה של ריאל בטיס ולאחר עונה אחת בה הבקיע שני שערים עלה לקבוצה הבוגרת, בה שיחק במשך שש עונות, בהן הבקיע למעלה מ-30 שערים ומסר למעלה מ-50 בישולים. בנוסף על כך סייע לקבוצה לזכות בגביע המלך הספרדי בעונת 2004/2005. באוגוסט 2006 נקנה חואקין על ידי ולנסיה תמורת מיליון אירו. בשלוש עונותיו הראשונות בקבוצה כבש 16 שערים וזכה שוב בגביע המלך הספרדי בעונת 2007/2008. בקיץ 2011 נמכר חואקין לקבוצת הכדורגל מלאגה. ב-13 ביוני 2013 לראשונה עבר לקבוצה לא ספרדית - פיורנטינה האיטלקית לחוזה לשלוש שנים. ב-31 באוגוסט 2015 חזר לספרד, וחתם לשלוש שנים במועדון נעוריו ריאל בטיס. ב-16 ביולי 2020, הפך לכדורגלן השני עם מספר ההופעות הגבוה ביותר בלה ליגה, כשהגיע ל-551 הופעות ועקף את ראול גונזלס. באפריל 2022, כשהוא בן 40, זכה עם הקבוצה בגביע המלך. ב-19 באפריל 2023 הודיע חואקין שיפרוש מכדורגל בסוף העונה. חואקין היה שותף לסגל נבחרת ספרד במונדיאל 2002, ביורו 2004 ובמונדיאל 2006 וב-51 משחקים במדי ספרד כבש ארבעה שערים. ריאל בטיס הגביע הספרדי: 2004/2005 הגביע הספרדי: 2021/2022 ולנסיה הגביע הספרדי: 2007/2008 מדיה וקבצים בנושא חואקין סאנצ'ס בוויקישיתוף חואקין סאנצ'ס, ברשת החברתית פייסבוק חואקין סאנצ'ס, ברשת החברתית אינסטגרם חואקין סאנצ'ס, באתר Transfermarkt חואקין סאנצ'ס, באתר Fussballdaten.de (בגרמנית) חואקין סאנצ'ס, באתר Soccerway חואקין סאנצ'ס, באתר BDFutbol חואקין סאנצ'ס, באתר WorldFootball.net חואקין סאנצ'ס, באתר National Football Teams חואקין סאנצ'ס, באתר FootballDatabase.eu מיכאל יוכין‏, הענק הירוק-לבן: חואקין האגדי תולה את הנעליים בגיל 41, באתר וואלה, 22 באפריל 2023 בגיל 41: אחד הסמלים הגדולים בכדורגל הספרדי הודיע על פרישה, באתר ynet, 20 באפריל 2023
חתחור

חתחור (או ח'וואת או חר) היא אלת היופי, האהבה, המוזיקה והמלחמה (בתור סח'מת) במיתולוגיה המצרית. חתחור מתוארת לעיתים בדמותה של אישה יפה שעל ראשה קרני פרה, ולעיתים כפרה מעוטרת בדיסק השמש המצרי. פירוש שמה: הבית (חת) של הורוס (חר). חתחור מקושרת לאהבה הנשית, לאימהות, לפריון, לידה ושמחת חיים, ונחשבת לאחת האלות החשובות ביותר בתרבות המצרית הקדומה, בכל תקופותיה. היא לעיתים נחשבת לבת מלוכה, ול"אדונית המערב" שמקבלת בברכה את המתים בעולם שאחרי-המוות. עיר בה התרכז הפולחן לחתחור הייתה העיר דנדרה במצרים העליונה. סמליה הם ענק החרוזים הגדול שעל צווארה (menat) וכלי הנגינה- הסיסטרום - עם החרוזים המשקשקים. היא גם אלת המראות, אלת קצווי תבל, אלת הארצות הזרות, אלת הטורקיז, אלת המלכית (פוך לעיניים) אלת עץ השקמה ואלת השמים. החיה המזוהה אתה היא הלביאה (בדמותה כסח'מת). לחתחור שני בנים, אחד מהם Ihy, אל המוזיקה, שמתואר באמנות כתינוק שמנמן המחזיק בסיסטרום. גם הפולחן שלו התבצע בדנדרה. דמותה של חתחור התגלגלה במהלך הזמן באלה איסיס. ישנן גרסאות רבות לגבי לידתה של חתחור. הגרסה המקובלת ביותר אומרת, שהיא כמו האלים תחות וסח'מת, למעשה נוצרה מחלק בגופו של אל השמש רע, במקרה הזה, מעינו של רע, שנקראת גם "העין הקדושה", ונחשבה לאשתו. אך אחרי שרע התאחד עם האל הורוס וקושר למלוכה המצרית, הפכה חתחור לאימו, וקושרה לאלת פרה מינורית בשם "מהט וורט" (בתירגום מילולי- שיטפון גדול), שהייתה האלה המולידה של רע בעת בריאת העולם, ונשאה אותו בין קרניה. כאימו של רע, חתחור ילדה אותו מרחמה כל בוקר (תכונה שמיוחסת גם לאלה נות), וכאשתו, היא הייתה מתייחדת איתו כל לילה מחדש. ערך מורחב – מיתוסים של מבול#במיתולוגיה המצרית כאשר שליט מצרים התחתונה, פרעה מנטוחוטפ ה-3, איחד את שתי הממלכות, הוא עשה זאת דרך מלחמה קשה ומרובת שפיכות דמים שנערכה במשך עשרים ושמונה שנים. אך בתום אותה המלחמה, מנטוחוטפ חזר להיות שליט רגוע, ותקופת שלטונו נודעה כהרמונית ושקטה. אנשי מצרים התחתונה כתבו אגדת עם ("ספר הפרה השמימית"), שהתבססה והתפתחה על שתי התקופות הללו. לפי האגדה, עינו השלישית של רע, הלא היא האלה מע'ת, הבחינה שבארץ מצרים ישנם אנשים המתכננים להתנקש בחייו. כאשר שמעה זאת חתחור, היא כעסה כל כך על אותם מתנקשים, עד שזעמה הפך אותה לאלה סח'מת (אלת המלחמות והמדבר), על מנת להרוג אותם. חתחור נעשתה צמאת דם, והטבח שביצעה באנשי מצרים הגיע לממדים עצומים, כיוון שאיש לא יכול היה לעצור אותה. כאשר ראה האל רע את הטבח והכאוס בעולם שמתחת, הוא גמר בליבו לעצור אותה. בתוך כדים ענקיים הוא ערבב בירה עם מיץ רימונים, והניח אותם כמנחה לכאורה עבור חתחור-סח'מת. היא שתתה מהכדים העצומים, בחושבה שמדובר בדם, עד שנעשתה שיכורה לחלוטין, ומתוך שכרונה חזרה לדמותה השקטה והעדינה כחתחור. במשך השנה חגגו המצרים מספר פסטיבלים שהוקדשו לחתחור. במרכז הפולחן שלה בדנדרה נמנו 25 פסטיבלים, כאלה שמוקדשים רק לה או ביחד עם אלים אחרים. הפסטיבלים לחתחור כללו שירה, ריקודים ושתיית בירה. המלך השתתף באופן פעיל בפסטיבלים כולל ריקוד בפני פסלה. ב'חג הסד' היה לחתחור תפקיד משמעותי. האלה ביקרה - בתהלוכה שבה נשאו את דמותה על גבי סירה - בקומפלקס הפולחן המלכותי בטקס המציין 30 שנות מלכות של המלך. אלוהויות במצרים העתיקה מדיה וקבצים בנושא חתחור בוויקישיתוף האלה חתחור במוזיאון ישראל חתחור, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) פסלון בדמותה של האלה חתחור התגלה במקרה בחוף פלמחים בהיסטוריה על המפה, יוני 2023 חתחור, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית)
דומניטור

דומניטור (ברומנית: Domnitor), היה תוארו של שליט הנסיכויות הרומניות המאוחדות, שהפכו לרומניה, בין השנים 1859–1881. את התואר דומניטור נשאו רק שני שליטים. האחד, אלכסנדרו יואן קוזה, שנבחר בנפרד בנסיכות מולדובה ובנסיכות ולאכיה ובכך נוצרה אוניה פרסונלית שכונתה בשם "הנסיכויות הרומניות המאוחדות" ומאוחר יותר רומניה, והשני, קרול הראשון, מלך רומניה, שנשא בתואר עד להכתרתו כמלך ב-1881. התואר דומניטור מיוחד לרומניה ונגזר מהמילה הרומנית Domn, שמשמעותה: "אדון". השליטים הקודמים של הנסיכויות הרומניות כונו בתואר וויווד או חוספודר.
הנסיכויות הרומניות המאוחדות

הנסיכויות הרומניות המאוחדות הייתה ישות מדינית במחצית השנייה של המאה ה-19, שנוצרה מאוניה פרסונלית של נסיכות מולדובה ונסיכות ולאכיה תחת שלטונו של הדומניטור אלכסנדרו יואן קוזה. ביום 5 בינואר 1859 נבחר אלכסנדרו יואן קוזה להיות שליט נסיכות מולדובה וכעבור 19 ימים, ב-24 בינואר, באותה שנה, בחרו אותו גם תושבי נסיכות ולאכיה להיות שליטם ובכך יצרו ישות מדינית חדשה, הנסיכויות הרומניות המאוחדות או בשם הרשמי "הנסיכויות המאוחדות של ולאכיה ומולדובה". בחירות אלה נועדו לעקוף החלטת המעצמות בעניין הנסיכויות, החלטה שרצתה להעמיד שושלת זרה בראשן. כעבור זמן לא רב התחרטו הרומנים, הדיחו את הדומניטור קוזה ובחרו לעצמם דומניטור חדש ממוצא זר, את מי שעתיד היה להיות קרול הראשון, מלך רומניה. והוא שלט בנסיכויות עד לקבלת עצמאות מהאימפריה העות'מאנית והפיכתן למונרכיה בשם ממלכת רומניה. מדיה וקבצים בנושא הנסיכויות הרומניות המאוחדות בוויקישיתוף
צ'ארלס בנט

צ'ארלס הנרי בנט (באנגלית: Charles Henry Bennett; נולד ב-1943) הוא מדען מחשב, עמית IBM במעבדות המחקר של IBM. עבודתו מתרכזת בבסיס הפיזיקאלי של תורת המידע ויישומים שונים של מכניקת הקוונטים באלגוריתמים שונים לעיבוד והעברת מידע. פיתח יחד עם ז'יל ברסר את תחום הקריפטוגרפיה הקוונטית והיה לאחד ממיסדי תורת האינפורמציה הקוונטית. נולד בשנת 1943, בוגר תואר ראשון בכימיה מטעם אוניברסיטת ברנדייס (1964), ובוגר תואר דוקטור בדינמיקה מולקולרית מטעם אוניברסיטת הרווארד (1970). בשנת 1972, לאחר שהצטרף למעבדות המחקר של IBM, עסק בפיתוח תורת החישוב ההפיך, בניסיון להראות שכל חישוב כללי אפשרי לביצוע גם בצורה הפיכה מבחינה לוגית ותרמודינמית. בשנת 1982 הציע פרשנות חדשה לבעיית השד של מקסוול המסבירה את הבעיה בכך שכל מחיקת מידע מצריכה השקעת עבודה. עקרונות החישוב ההפיך ישמשו לאחר מכן כבסיס לחישוב קוונטי, שכן כל שער קוונטי עליו מבוסס המחשב הקוונטי נדרש להיות הפיך. בשנת 1984 פיתח יחד עם ז'יל ברסר מאוניברסיטת מונטריאול פרוטוקול החלפת מפתחות קוונטית, אשר נקרא לימים על שם יוצריו, BB84. פרוטוקול זה מאפשר תיאום מפתח בין שני גורמים מרוחקים, בעזרת שימוש בערוץ תקשורת קוונטי וערוץ תקשרות קלאסי מאומת. הפרוטוקול מבוסס על עקרון האי ודאות ומספק בטיחות מושלמת, כלומר בטיחות שלא ניתן לשבור גם בעזרת כוח חישוב גדול מאוד (לעומת בטיחות חישובית אשר מוגבלת ביכולת החישוב של היריב). בשנת 1989 בנה בשיתוף ג'ון סמולין מערכת ראשונה המדגימה את יכולות הקריפטוגרפיה הקוונטית. בשנת 1993, יחד עם ז'יל ברסר ואחרים, פיתח את תאוריית הטלפורטציה הקוונטית, שיטה בה מצב קוונטי של מערכת כלשהי מפורק לרכיב קלאסי טהור ולרכיב קוונטי טהור (הממומש על ידי מערכת שזורה), נשלח על-גבי תקשורת קוונטית ומורכב בחזרה ביעד. באופן זה ניתן "לשדר" מצב קוונטי של מערכת לכל יעד שהוא, מבלי שנדרש למדוד את מצב המערכת במקור, או לדעת את מצב המערכת המקורי. במהלך 1995–1997, יחד עם חוקרים נוספים, פיתח שיטות לתיקון שגיאות קוונטי, המאפשר העברת מידע קוונטי מעל קווי תקשורת בעלי הפרעות שונות. בנט הוא חבר האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית ואגודת הפיזיקאים האמריקאית וכן זוכה פרס רנק לשנת 2006‏‏. בשנת 2008 זכה בפרס הארווי מטעם הטכניון. ב-2018 זכה בפרס וולף. מדיה וקבצים בנושא צ'ארלס בנט בוויקישיתוף צ'ארלס בנט, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה צ'ארלס בנט, באתר dblp צ'ארלס בנט, באתר גוגל סקולר צ'ארלס ה' בנט זוכה פרס וולף בפיזיקה - 2018 דפנה מאור, פרטיות על סטרואידים: המדענים שבזכותם אפשר לשלם באשראי ברשת, באתר TheMarker‏, 31 במאי 2018 IBM Fellows, באתר IBM פרס רנק לאלקטרואופטיקה פרופסור דייוויד אייזנברג וד”ר צ’רלס בנט – הזוכים בפרס הארווי לשנת 2008
עלי אכבר סאלחי

עלי אכבר סאלחי (בפרסית: علی اکبر صالحی, תעתיק מדויק: עלי אכבר צאלחי, נהגה בפרסית: אַלי אַכבר סאלֶהִי נולד ב-24 במרץ 1949) הוא אקדמאי ופוליטיקאי איראני המכהן כראש הארגון לאנרגיה אטומית של איראן החל מ-16 באוגוסט 2013. סאלחי רכש תואר ראשון במדעי המדינה (BSc) מטעם האוניברסיטה האמריקנית בביירות, ודוקטורט במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס בשנת 1977. כמו כן כיהן כמרצה מן המניין ונשיא אוניברסיטת שריף לטכנולוגיה באיראן, וכן כחבר באקדמיה האיראנית למדע ובמרכז הבינלאומי לפיזיקה תאורטית שבאיטליה. הוא דובר פרסית, אנגלית וערבית. בשנים 1997 - 2005 כיהן סאלחי כנציג איראן בסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית. ב-18 באוקטובר 2003 חתם בשם איראן על "הפרוטוקול הנוסף" (Additional Protocol) להסכם אמצעי הביטחון (Safeguard Agreement). ב-20 ביולי 2004 מונה עלי אכבר סאלחי כיועץ מדעי לשר החוץ האיראני, מנוצ'הר מותכי. ב-16 ביולי 2009 נתמנה לראש הארגון לאנרגיה אטומית של איראן, כשהוא מחליף בתפקידו זה את גולאם רזא אגאזאדה. בדצמבר 2010 פיטר נשיא איראן אחמדינז'אד את שר החוץ מותכי, ומינה במקומו את סאלחי כשר החוץ בפועל. ב-30 בינואר 2011 אישר הפרלמנט האיראני את מינויו לשר החוץ של איראן. לאחר בחירתו של חסן רוחאני לנשיא איראן, הוחלף סאלחי על ידי מוחמד ג'וואד זריף, שר החוץ האיראני הנוכחי, ומונה בשנית, ב-16 באוגוסט 2013, לראש הארגון לאנרגיה אטומית של איראן. אחיו של סאלחי, ג'וואד סאלחי, הוא מדען נודע בתחום הנדסת מחשבים ואלקטרוניקה, מחלוצי שיטת CDMA. מדיה וקבצים בנושא עלי אכבר סאלחי בוויקישיתוף
אורי בר-רצון

אורי בר-רצון (1 בספטמבר 1927 - 20 באפריל 1990), שימש כמפקדה של חטיבת גולני בשנים 1963–1965. השתחרר מצה"ל בגיל 41, בדרגת אלוף-משנה. לאחר שחרורו ניהל את החברה לפיתוח עירוני של עיריית ת"א – אתרים, בתפקידו האחרון במגזר הפרטי ניהל את קריית הפלדה של כור עד פרישתו בגיל 61 בעקבות מחלה. אורי בר-רצון נולד בירושלים, ב-1 בספטמבר 1927 לישראל ובלומה בר-רצון. בהיותו בן 4 נפטרה אמו והוא נשלח על ידי אביו לכפר הנוער בן שמן, שם שהה עד גיל 9. בהיותו בן 9 נשא אביו לאישה את מרים, והוא חזר אל בית משפחתו בחולון. בסיום כיתה ח' החליט ביחד עם כל בני כתתו ללכת לתיכון מקצועי. "רצינו להתכונן לחיי העבודה" סיפר מאוחר יותר. במקביל הצטרף בשנת 1944 לנוער ההגנה. לאחר סיום לימודיו בבית הספר מקס פיין, התגייס לפלמ"ח. את תקופת הטירונות העביר בקיבוץ נען. לאחר הטירונות הועבר עם פלוגתו לקיבוץ גבעת ברנר, ואחר מכן לקבוץ רמת רחל, שם שימש בתפקידי סיור ובטעינת שקי אשלג מים המלח. במלחמת העצמאות השתתף בפיצוץ גשר אלנבי במסגרת פעולת פיצוץ גשרי הירדן (ליל הגשרים). לאחר מכן הצטרף לחטיבת הנגב, הוביל שיירות לנגב הנצור והשתתף בקרבות שחרור הנגב. בתקופה זאת גם הכיר את רותי, אשתו לעתיד. עם קום המדינה הדריך בקורס הקצינים הראשון של צה"ל. בשנת 1952 נשא לאישה את רותי לבית לובנוב, ונולדו להם 3 בנות. שימש מפקד פלוגה בגדוד 8 ובגדוד 9. ב-1955 פיקד על גדוד 12 במבצע הר געש (פעולת הסבחה) - פעולה משולבת עם כוחות צנחנים ונח"ל לכיבוש מוצבים מצריים ליד ניצנה. בשנת 1960 יצא בשליחות הצבא ללימודים בבית הספר לפיקוד המטה בפורט לוונוורת' שבארצות הברית. שימש סגן מפקד חטיבת גולני ובשנים 1963–1965 פיקד על החטיבה. בין השנים 1965–1970 מילא תפקידי פיקוד ומטה בצה”ל. תפקידו האחרון לפני שהשתחרר מן הצבא היה ראש מחלקת תחזוקה במטכ"ל. לאחר שחרורו הוצע לו על ידי ראש עיריית תל אביב דאז - יהושע רבינוביץ להקים ולנהל את החברה לבינוי ופיתוח עירוני – חברת אתרים. במסגרת תפקידו היה אחראי לפיתוח קו החוף העירוני, ובניית כיכר אתרים והמרינה, ולמעשה היה זה שיזם את העברת פעילות השיט אל מוקד זה ולהקמתה של מרינה ראשונה בישראל. בשנת 1975 עבר לנהל את חברת הבנייה פאן לון. בשנת 1979 הוצע לו על ידי מנכ"ל חברת כור תעשיות, ישעיהו גביש, לנהל את קריית הפלדה בכור. בשנת 1989 בעקבות הרעה משמעותית במצבו הבריאותי נאלץ בר-רצון לפרוש מתפקידו. בתקופת מחלתו כתב ופרסם את הספר המנכ"ל, בהוצאת דניאלה די-נור. בשנת 1980 חלה במחלת פרקינסון. בשנת 1989 התגלתה אצלו בנוסף גם טרשת אמיוטרופית צדית (ALS). בעקבות המחלה יצא לגמלאות ומאז ועד ימיו האחרונים שהה בביתו שבשכונת אפקה בתל אביב. במרץ 1990 אושפז במחלקת טיפול נמרץ נשימתי בבית החולים איכילוב לאחר שהתגלתה אצלו אי ספיקת ראות סופנית. הוא נפטר במחלקה ב-20 באפריל 1990. אורי בר-רצון הובא למנוחות בבית העלמין קריית שאול בתל אביב. על אורי בר-רצון באתר חטיבת גולני אורי בר-רצון, באתר הפלמ"ח כרמית גיא, "בר-לב ביוגרפיה", תל אביב: הוצאת עם עובד, 1998, עמוד 51.
פרס קליאו

פרסי קליאו (באנגלית: Clio Awards) הוא פרס הניתן על יצירתיות בתחום הפרסום והעיצוב. הפרס מוענק במספר תחומים ביניהם; טלוויזיה, שלטי חוצות, רדיו, מסעי פרסום, מדיה, עיצוב, ואינטרנט. הפרסים ניתנו לראשונה ב-1959 ובשנת 1965 הורחבו לכלול גם עבודה בינלאומית. בטקס חלוקת הפרסים בשנת 1992 אירעו מספר בעיות, המגיש שהיה אמור להגיש את התוכנית לא הגיע והוא הוחלף על ידי מגישים מאולתרים, להם לא הייתה קיימת רשימה מסודרת של זוכים. לאחר הטקס הכושל חידשה קבוצה של משקיעים בראשות "שיקגו מו"ל רות" את התוכנית, ואחר כך נמכרה התוכנית לחברה הולנדית בשם VNN שהיום נקראת חברת נילסן. תחרות פרס קליאו היא אחת הגדולות בתחום הפרסום בעולם. בשנת 2007 הוגשו כמועמדים לפרס יותר מ-19,000 עבודות מרחבי העולם, מה שהצריך למעלה מ-110 שופטים מ-62 מדינות. בשנת 2022 זכה שער "לאשה" לציון יום המאבק הבינלאומי באלימות נגד נשים, בפרס הברונזה לעיצוב, בתחרות הפרסום הבינלאומית היוקרתית "קליאו". השער עוצב על ידי מערכת "לאשה" ומשרד הפרסום "ענבר מרחב". בספטמבר 2022 זכה קמפיין של חברת הקנאביס הרפואי Peace Naturals, בשיתוף עם משרד הפרסום Debby&Ron בתחרות ה-Clio Cannabis במקום השני בקטגוריית Social Good. הקמפיין קרא לבטל את מופעי הזיקוקים ביום העצמאות לטובת הסובלים מהלם קרב וכלל שלטי חוצות ברחבי הארץ, זכה להצלחה רבה והביא לביטולם של מופעי זיקוקים במספר ערים, בהן תל אביב. אתר האינטרנט הרשמי של פרס קליאו פרס קליאו, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) כתבה על קמפיין Peace Naturals, חדשות 13 חבצלת דמארי, שער "לאשה" זכה בפרס לעיצוב, ידיעות אחרונות גיליון מס' 25382, 20.4.2022, עמ' 19 Peace Naturals: Firewarks • Clio Cannabis, www.cliocannabisawards.com (באנגלית)
תאודורוס האתאיסט

תאודורוס האתאיסט (ביוונית: Θεόδωρος;‏ 340 – 250 לפנה"ס), פילוסוף יווני. תאודורוס נולד בעיר היוונית קירנה (ששרידיה נמצאים בתחומי לוב) והיה תלמידו של אריסטיפוס הצעיר, נכדו של אריסטיפוס מייסד זרם הנהנתנות בפילוסופיה היוונית. הוא גורש מעיר מולדתו מסיבה לא ידועה, ולפני לכתו משם אמר: "אנשי קירנה עשיתם עמי רעה כאשר גירשתם אותי מקירנה ליוון." הוא הגיע לאתונה והיה בין היתר תלמידם של זנון מקיטיון ושל פירון מאליס, אך לא נמנה עם חסידי תורותיהם. על פי פלוטרכוס, תאודורוס לימד פילוסופיה בליקיאון, אך כמו סוקרטס לפניו, נאשם בכפירה באלים ובהשחתת הנוער של אתונה. הוא ניצל מהוצאה להורג בהשפעת דמטריוס מפאלרום שהיה מושל אתונה בין השנים 317–307 לפנה"ס. הוא גורש מאתונה ומצא מקום מקלט בחצרו של תלמי הראשון מלך מצרים שמינה אותו כחבר משלחת אל ליסימכוס מלך תראקיה (מיורשיו של אלכסנדר הגדול). הוא הרבה להתווכח עם ליסימכוס, וכאשר האחרון איים עליו במוות בצליבה, השיב: "שמור נא את איומיך לאנשי חצרך, כי בעבור תאודורוס אין זה משנה כלל אם גופתו תירקב באוויר או על האדמה." על פי דיוגנס לארטיוס, תאודורוס שב לבסוף לקירנה שהייתה תחת שלטונו של מאגאס, בנו החורג של תלמי הראשון. כפי שניתן להסיק מדבריו של דיוגנס לארטיוס, תאודורוס דחה את דעתם של אלה שסברו כי יש לכבד את האלים, ולכן ניתן לו הכינוי "אתאיסט". תאודורוס טען כי אין בנמצא בעולם הזה כל ישות נצחית. הוא כתב ספר בשם "על אודות האלים" שבו שלל את קיומם - מה שלדעת דיוגנס לארטיוס השפיע על תורתו ועל טיעוניו של אפיקורוס. אף על פי כן, יש סבורים כי תאודורוס לא היה אתאיסט אלא אגנוסטיקן. תאודורוס השתייך לזרם הנהנתנות בפילוסופיה היוונית. הוא סבר כי מטרת החיים היא להשיג הנאות ולהימנע מכאב, וגרס כי ההנאה נובעת מן הידע, והכאב - מן הבערות. הוא הגדיר את הטוב כיושר ותבונה, ואת הרע - כניגודם. תאודורוס זלזל באהבת מולדת וראה את העולם כולו כמולדתו. הוא חשב כי האיסורים על גנבה, ניאוף או חילול קודש מהווים חלק של המוסכמות החברתיות ואינם מעוגנים בטבע. הוא מחה על עריצותם של מלכים ונסיכים והשיב לליסימכוס שאיים להורגו: "כמלך כה גדול, עליך להתבייש בעובדה כי באשר לפגיעה בישרים כוחך אינו עולה על זה של חיפושית."
הרוסטרטוס

הרוסטרטוס (ביוונית עתיקה: Ἡρόστρατος) היה עלם צעיר אשר העלה באש את מקדשה של האלה ארטמיס בעיר אפסוס, ככל הנראה בשנת 356 לפנה"ס. את שריפת המקדש, שהיה אחד משבעת פלאי תבל של העולם העתיק, ביצע הרוסטרטוס כדי ששמו ייכנס להיסטוריה. בעשותו כך קיווה ששמו ייזכר לעד לצד שמות האלים והגיבורים של המיתולוגיה היוונית ובכך למעשה חטא בחטא ההיבריס. בדומה ליצירות רבות מן המיתולוגיה והטרגדיה היווניות, כדוגמת "אנטיגונה" של סופוקלס, עונשו של הרוסטרטוס היה לא רק מוות בתלייה, אלא גם איסור הגיית שמו וסיפורו בכל רחבי יוון העתיקה. בתרבות נקשר שמו של הרוסטרטוס בעיקר לגדלות המושגת באמצעים לא כשרים: בגרמנית "Herostrat" הוא פושע המבצע את פשעיו לשם ראוותנות. בקובץ הסיפורים שלו "הקיר" (1939) פרסם ז'אן-פול סארטר את "הרוסטרטוס", סיפור קצר בו הגיבור מתכנן לבצע פשע של אלימות מקרית על מנת לזכות בתהילה. המחזה "לשכוח את הרוסטרטוס" של המחזאי והסופר הסובייטי גרגורי גורין עוסק בהתנהלותם של תושבי אפסוס לאחר שריפת המקדש, ובכך בעצם מותח ביקורת על החברה האנושית. בשנת 2007 עלתה הפקה של המחזה בעברית, בתיאטרון גבעתיים. אפקט סטרייסנד חמש עשרה דקות של תהילה מדיה וקבצים בנושא הרוסטרטוס בוויקישיתוף Smith, William, ed. (1867). "Herostratus". Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II. Boston: Little, Brown and Company. p. 439. הגיית השם ביוונית: הרוסטרטוס, במלעיל דמלעיל (ההטעמה בהברה השלישית מהסוף). זאת לפי הסיפור שלפיו אלכסנדר הגדול נולד ביום שבו נתלה הרוסטרטוס. ירמי עמיר, ‏לשכוח ולא לזכור, באתר גלובס, 18 במרץ 2007 מיכאל הנדלזלץ, הנבלים וההיסטוריה, באתר הארץ, 12 במרץ 2007 ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ליץ'

ליץ' (מלועזית: lich, לעיתים liche; מאנגלית עתיקה: līċ, גופה) הוא מושג בספרות הפנטזיה המודרנית, המתאר סוג של אל-מת תבוני. על פי רוב מדובר באדם בעל כוחות מאגיים שעבר טקס אפל ומרושע מרצונו החופשי, אשר הפך אותו לגופה מרקיבה בעלת חיי נצח. הטקס כולל את לכידת נשמתו של הליץ' בתוך חפץ מסוים, כגון מגילה, טבעת וכדומה. מגע משתק/אפל: הליץ' יכול לתעל אנרגיה שלילית ואפלה אל כף ידו ולהשתמש בה נגד יצור חי. הדבר פוגע בנשמתו של הקורבן ופוצע אותה, ומשתק את הנפגע. הילת פחד: הילה נוראית של רשע אופפת את הליץ'. יצורים חיים הרואים את הליץ' ייתקפו פחד ויברחו. עור מחוזק: גופו של הליץ' קשוח ושלדי, ולכן חרבות, חצים וכדומה כמעט ולא משפיעים עליו. בנוסף לכך, גופו אפוף באופל, ולכן רק כלי נשק קסומים יכולים לפגוע בו. הליץ' אינו מושפע מקור. הליץ' בעל יכולות החזרה מהמתים גופות. שלדים שלחלקם יכול להיות אפשרות ליצור כשפים אפלים בעולם האפלה ישנם מספר יצורים המכונים ליץ', המפורסם ביניהם הוא הטרמר, שבט של ערפדים שעוסקים בכישוף דם. בעולם האפלה החדש גם ישנם מספר יצורים המכונים ליץ', המשותף לכולם הוא שהם היו קוסמים שהשתמשו בתהליך קסום כדי להפוך לבני אלמוות, באופנים שונים. במשחק dota ליץ' הוא אחד הגיבורים שאפשר לשחק בהם. זומבי ערפד וולדמורט ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
RJ-11

RJ-11 (קיצור של Registered Jack 11) הוא תקע נפוץ לכבלי טלפוניה. זהו התקע האנלוגי שהיה נפוץ ביותר לפני השימוש בטכנולוגיות מתקדמות כגון: ADSL, ISDN ו-VoIP. גם כיום הכבל נפוץ בשימוש בטלפון ביתי וברשתות מקומיות. מחבר זה מאפשר חיבור של קו טלפוניה אחד. RJ-14 ו-RJ-25 הם תקעים דומים ל-RJ-11 אך מאפשרים חיבור שני קווי טלפון ושלושה, בהתאמה. בשלושת הכבלים, הכבל מכיל שלושה זוגות שזורים. ב-RJ-11 מחובר רק זוג אחד למחבר בחיבורים המרכזיים (3,4), ב-RJ-14 מחוברים שני זוגות לחיבורים המרכזיים (3,4 ו-2,5) וב-RJ-25 מחוברים שלושת הזוגות לששת החיבורים במחבר. בכל זוג הצד החיובי הוא 0 וולט (הארקה) והצד השלילי הוא 48- וולט (כאשר הטלפון מצלצל). הכבל מכיל 6 חוטים בצבעים שונים. קיימות מספר צורות של סימון המוליכים. השתיים העיקריות הן הסימון הישן, שבו כל חוט היה בצבע שונה והסימון לפי קטלוג 5e או קטלוג 6 של תקן TIA-568, שבו כל זוג הוא באותו הצבע - הצד החיובי הוא בצבע חסר (לבן עם פס בצבע של הזוג) והצד השלילי הוא בצבע מלא. טלפון כבל תקשורת מדיה וקבצים בנושא RJ-11 בוויקישיתוף איך לייצר כבל לטלפון
לסקוב

האם התכוונתם ל... לַסקוב: Laškov – כפר בצ'כיה דוד לסקוב – קצין הנדסה בצה"ל. חיים לסקוב – הרמטכ"ל החמישי של צה"ל. צפורה לסקוב – אשת ציבור ישראלית שהשתייכה לשמאל הציוני. שולמית לסקוב – מחברת ספרי תעודה ישראלית. לֶסקוב (Leskov): ניקולאי לסקוב – סופר רוסי.