אסי דיין

אסף (אסי) דיין (23 בנובמבר 1945, י"ח בכסלו ה'תש"ו – 1 במאי 2014, א' באייר ה'תשע"ד) היה במאי קולנוע, תסריטאי, מפיק, שחקן, סופר, משורר, פזמונאי, צייר, עיתונאי ופובליציסט ישראלי. דיין היה בנו של השר והרמטכ"ל לשעבר משה דיין. אסי דיין זכה לפרסום ושבחים מאז סוף שנות השישים, והפך לאחד מאנשי הקולנוע הישראלים המשמעותיים, וכן לאחד מהשחקנים הבולטים בקולנוע ובטלוויזיה בישראל. בין הסרטים שכתב וביים דיין נמנים: קומדיות הקאלט: "יופי של צרות!", "גבעת חלפון אינה עונה" ו"שלאגר" והטרילוגיה המקברית שלו משנות ה-90: "החיים על פי אגפא", אשר העבירה ביקורת על החברה הישראלית ואלימות, "שמיכה חשמלית ושמה משה" ו"מר באום". דיין זכה בפרסים רבים על סרטיו, ומחזיק בשיא הזכיות בפרס אופיר – שמונה פרסים: 3 לתסריט, 1 לבימוי, 2 לשחקן ראשי, 1 לשחקן משנה ו-1 למפעל חיים. הוא זכה גם בשני פרסי אקדמיה לטלוויזיה על משחק ראשי בדרמת הטלוויזיה "בטיפול". אסף דיין נולד בשנת 1945 בנהלל, לרות ומשה דיין. בגיל 14 פרסם שירה ברבעון "קשת" של אהרן אמיר. בגיל 15 הוציא את ספר השירה הראשון שלו, "אוטוביוגרפיה זמנית", בהוצאת עקד. בשנת 1962 נעצר בקפריסין ונדון לחודש מאסר על שנשא אקדח (שלקח מאביו), ודרכון מזויף של אחיו הגדול, יחד עם חברו משה הורביץ שנשא דרכון מזויף. הם ישבו בכלא בניקוסיה, וכעבור שבועיים שוחררו. עם גיוסו לצה"ל התנדב לסיירת מטכ"ל, אך במהרה נשר ממסלול ההכשרה ועבר לצנחנים.‏ הוא שובץ בגדוד 890‏. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם, השתתף באימונים ובפעילות מבצעית במסגרת הגדוד והחטיבה, ועבר קורס מ"כים חי"ר. בהמשך שירותו הצבאי עבר לשרת בנ"מ, בגדוד 883, עבר קורס מכ"ם, והפך למגלילן (אחראי על מטרות מוטסות לאימון סוללות תותחי נ"מ). לאחר שחרורו מצה"ל, למד במשך שנתיים פילוסופיה וספרות אנגלית באוניברסיטה העברית בירושלים. את הקריירה הקולנועית שלו החל ב-1964, כשאחותו, יעל, הזמינה אותו לחזות בתהליך צילום הסרט "זורבה היווני", שבוים על ידי בן זוגה באותה עת, מייקל קקויאניס, בכרתים. במהלך הצילומים לוהק אסי דיין לתפקיד ניצב בסרט (ללא מזכה). דיין נחשב אוטודידקט בתחומו, כאשר ללא הכשרה כלשהי נמנה עם השחקנים והבמאים המובילים בישראל. את דרכו הקולנועית החל דיין כשחקן בסרטים מהז'אנר הלאומי הרואי, בתפקיד הצבר, יפה התואר והמעלות. הוא שיחק את לוחם הפלמ"ח אורי בסרט "הוא הלך בשדות" (1967), סרט שנעשה על פי ספרו של משה שמיר ונחשב לאחד הסרטים המשמעותיים בז'אנר. הכריזמה והייחוס של דיין, והפופולריות של ישראל אחרי מלחמת ששת הימים, זימנו לו גם תפקידים ראשיים בסרטים זרים, בהם "נאהבים לנצח" (1969) של ג'ון יוסטון. דיין כיכב בסרט לצד בתו של יוסטון, אנג'ליקה, בתפקידה הראשון בקולנוע. ב-1970 כיכב בסרט "הבטחה עם שחר" (אנ') בבימויו של ז'ול דאסן, בתפקיד רומן גארי. ב-10 בפברואר 1970 היה נוכח במתקפת הטרור בשדה התעופה של מינכן: דיין היה בין נוסעי מטוס אל-על שהיו בדרכם מלוד ללונדון, ועצרו בחניית הביניים במינכן. בהיותם באוטובוס שהוביל אותם מבית הנתיבות למטוס, תקפו שלושה מחבלים את האוטובוס, בנשק אוטומטי ורימוני יד. הקברניט, אורי כהן, הסתער על המחבלים ומנע אסון גדול בהרבה. בפיגוע נהרג אריה קצנשטיין ונפצעו 11 אנשים, ביניהם השחקנית חנה מרון. במלחמת יום הכיפורים לחם כאיש מילואים בגדוד מרגמות 332, אשר היה גדוד מילואים בחטיבת הצנחנים הסדירה. דיין לחם בקרבות בחזית הדרום, בין היתר בראס סודר כנגד כוחות הארמייה המצרית השלישית. מתוך המשחק, הגיע דיין לכתיבה ולהפקה ובהמשך לכיסא הבמאי. סרטו הראשון "הזמנה לרצח" (1973), סרט משטרה תל אביבי ומעט סוריאליסטי, היה סרט חריג בזמנו, ובו נמצאים כמה מהמאפיינים של אסי דיין הבמאי המאוחר, וכך גם סרטו הבא, "חגיגה לעיניים" (1975), סיפור קיומי על משורר המחליט להתאבד. לאחר מכן פנה דיין לז'אנר הבורקס הפופולרי וביים את הקומדיות "יופי של צרות" (1976), "גבעת חלפון אינה עונה" (1976), "שלאגר" (1979) ו"מלך ליום אחד" (1980). בסרטים אלה ניכרת יכולת הכתיבה של דיין, המשלבת גבוה בנמוך ומפרקת מוסכמות תרבותיות באמצעות אבסורדים מילוליים (משפטים כמו "שום צבא בעולם לא יעצור אותי מלעשות פרצלציה מהפרצוף של הקונצרטינה הזה", מתוך "גבעת חלפון אינה עונה"). בסרטים אלה ניכרים אזכורים תרבותיים רבים, מאפיין מרכזי ביצירתו של דיין (לדוגמה, ב"שלאגר", מנחם זילברמן החנון לוקח את עופרה חזה לסרט שנקרא "רוקמת הגטקס", פרפרזה על סרט האיכות "רוקמת התחרה", או כאשר סרג'יו קונסטנצה הרומני מ"גבעת חלפון אינה עונה", ששם משפחתו הוא שם עיר ברומניה, שואל את ויקטור חסון "איזה חוב", ויקטור עונה לו "איזה חוב, חוב השנהב"). "גבעת חלפון אינה עונה" (שם הסרט הוא פרפרזה על "גבעה 24 אינה עונה", סרט ציוני משנת 1955), בהשתתפות שלישיית הגשש החיוור, קומדיה של טעויות הממוקמת בבסיס צבאי שעל הגבול המצרי, שבה מתחיל אסי דיין לבוא חשבון עם המורשת של אביו, משה דיין, הפך עם חלוף הזמן לסרט פולחן. בשנות השמונים המשיך דיין עם קומדיה פוליטית, "עם ישראל חי" (1981), דרמת נעורים, "בחינת בגרות" (1983) וקומדיית פשע, "הטוב, הרע והלא נורא" (1986). ב-1992 יצא סרטו של אסי דיין "החיים על פי אגפא". סרט זה נחשב לסרטו הטוב ביותר של דיין, ולאחד הסרטים המשמעותיים בתולדות הקולנוע הישראלי. הסרט מתאר לילה בפאב תל אביבי שהוא מיקרוקוסמוס של החברה הישראלית. הדמויות המבקרות בפאב, המנוהל בידי דמותה של גילה אלמגור, מייצגות לא רק את החברה הישראלית אלא את רפרטואר הדימויים והסטריאוטיפים של הקולנוע הישראלי, החל מהחייל האמיץ, עבור במזרחי הדפוק, עד הערבי האכזר. הסרט הופך את המוסכמות הללו על פניהן באופן בוטה ומלאכותי, היפר קולנועי. בסרט זה מתבטא במלואו החשבון של דיין עם המורשת המיליטנטית של אביו ועם הדמויות שהוא עצמו גילם בסרטים כמו "הוא הלך בשדות" ו"מבצע יונתן" (1977). הסרט מצולם בשחור לבן, ומסתיים בצבע, והוא נחשב לסרט המסיים תקופה בקולנוע הישראלי ופותח תקופה חדשה, שהחלה בשנות התשעים ונמשכת עד היום. ב-1995 ביים דיין את הסרט "שמיכה חשמלית ושמה משה" (שוב פרפרזה, הפעם על "חשמלית ושמה תשוקה"), שהוא מעין סרט המשך ל"החיים על פי אגפא", הפעם קומדיה קיומית העוסקת בשלוש מדמויות המשנה ב"אגפא" - לוי, מלכה ומשה. ב-1997 דיין ביים את "מר באום" וגם מככב בתפקיד הראשי, סרט על אדם שנשארו לו 92 דקות לחיות, וכזה אורכו של הסרט. שלושת הסרטים האלה מוכרים גם כ"טרילוגיה של דיין", והם ממקמים אותו כאחד הבמאים הבולטים והמשמעותיים בקולנוע הישראלי. דיין פרסם ב-1989 את הספר "תוכן העניינים" שניבא את הירצחו של מאיר כהנא, וכן את ספר השירים "שם של ספר שירים" ואת "כותב שורות אלו", שבו קיבץ מבחר ממאמרים שפרסם במהלך השנים בעיתונות הכתובה. במאמרים כתב דיין באופן שנון ומשעשע חוויות מחייו הפרטיים, את עמדותיו הבלתי מחמיאות כלפי אישים ואושיות בתרבות הישראלית, וגם את סיפור התמכרותו לקוקאין. הרומן, על-אף שזכה לביקורות מרשימות[דרוש מקור], נמכר בעותקים ספורים והורד מהמדפים. גם מהדורתו השנייה לא זכתה להצלחה מסחרית. ב-2004 דיין ביים את "הבשורה על פי אלוהים", הממשיך את הכיוון הביקורתי והקיומי של הטרילוגיה, אך באופן פחות חד. בסרט לקח על עצמו דיין לגלם את דמותו של אלוהים, המנסה להביא את בשורת הגאולה באמצעות ישו בסוף המילניום. הסרט לא זכה להצלחה גדולה, וירד בתוך זמן קצר מהאקרנים. במשך השנים המשיך דיין לשחק בתפקידים רבים בסרטים (ביניהם "מאחורי הסורגים", "ההסדר", "מדורת השבט"), סדרות ותוכניות טלוויזיה (ביניהן "בנות בראון", "בטיפול" ו"קרוב לוודאי"). בסרט הטלוויזיה "שתיקת הצופרים", שעסק במלחמת יום הכיפורים, גילם אסי דיין את דמותו של אביו, משה דיין. דיין כתב כאמור גם פזמונים רבים, ששימשו בעיקר שירי נושא לסרטיו והפכו ללהיטים גדולים ברבות השנים, ובהם "שיר הפרחה" (שלאגר), ו"במקום הזה" (החיים על אגפא). ב-1 ביוני 2006 אושפז דיין במצב קל בבית החולים "איכילוב" בתל אביב לאחר שהזריק לעצמו מנת יתר של קוקאין בדירת בנו, ליאור, עמו התגורר באותה תקופה. זאת לאחר חרושת שמועות ארוכת-טווח בדבר היותו צרכן-סמים. באותו החודש הצטרף לתוכנית הרצועה בתפקיד אורח. דיין זכה בפרסים רבים על עשייתו הקולנועית, בין היתר בפרס הבמאי והתסריטאי על "החיים על פי אגפא" (1992), כשהסרט עצמו גורף את מרבית פרסי אופיר, ובכלל זה את פרס הסרט הטוב ביותר, בפרס התסריטאי על "שמיכה חשמלית ושמה משה" (1994), בפרס התסריטאי והשחקן על "מר באום" (1997), ובפרס שחקן המשנה על "בקרוב יקרה לך משהו טוב" (2005). בספטמבר 2006 זכה דיין פעמיים בתוך יומיים רצופים בפרס השחקן הטוב ביותר; מהאקדמיה לטלוויזיה על תפקידו בסדרה "בטיפול" בה הוא מגלם את דמותו של הפסיכולוג ראובן דגן, ויום לאחר מכן, מהאקדמיה לקולנוע על תפקידו בסרט "הדברים שמאחורי השמש". הוא זכה לשבחים רבים גם על משחקו בעונה השנייה של "בטיפול" שעלתה בראשית 2008, ושעליה קיבל שוב את פרס השחקן הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה דרמטית, ועל משחקו בסרט "חופשת קיץ", שבו גילם רב קנאי הנאלץ להתמודד עם מות בנו בתאונה טראגית ועם משבר האמונה שבא בעקבותיו. ביולי 2006 השתתף בצילומי תוכנית המציאות "פעם בחיים" (שעלתה באוקטובר) יחד עם בנו ליאור, שבה שהו יותר משבוע בחוות בריאות בגליל. דיין כתב תסריט עבור סרט המשך ל"גבעת חלפון אינה עונה", אך פטירתו של ישראל פוליאקוב בסוף אוקטובר 2007, כחודשיים לפני מועד תחילת הצילומים, מנעה באופן מעשי את יצירתו של הסרט. על אף שהצהיר עם מותו של פולי כי התסריט ייגנז ולא יצא לפועל, אמר דיין מספר חודשים לאחר מכן כי אין הוא פוסל את האפשרות כי הסרט יופק לבסוף. ב-2007 יצא הסרט "רק כלבים רצים חופשי" שארנון צדוק ביים לפי תסריט ישן של דיין שעובד על ידי צדוק, המדמה את החברה הישראלית כחברה אפוקליפטית ואלימה. ב-2009 זכה בפרס אופיר על מפעל חיים. קיבל פרס הוקרה על תרומתו לקולנוע הישראלי בפסטיבל חיפה 2011. ב-2011 הצטלם דיין לסרטו של ויקטור בראון, "פיניטה לה קומדיה", אודות המלחין לודוויג ואן בטהובן. הסרט יצא לבתי הקולנוע באוקטובר 2018. בפברואר 2012 יצא לבתי הקולנוע הסרט "ד"ר פומרנץ" בכיכובו ובבימויו של דיין, אשר הפך לסרטו האחרון. בדצמבר 2012 שודרה בערוץ 8 הסדרה האוטוביוגרפית התיעודית של דיין, "החיים כשמועה", בת 3 פרקים. הסדרה שודרה בראשית 2013 גם בערוץ 10, אשר היה שותף בהפקתה. הסדרה, אותה גם מקריין דיין, זכתה לשבחי הביקורות. בשנת 2012 יצא לאור ספר שיריו השלישי "...אבל אהבה!", בהוצאת אבן חושן. ב-1 במאי 2014 הלך לעולמו בגיל 68, לאחר שנים שבהן סבל מבעיות בריאות, בהן השמנת יתר, אי ספיקת לב וכליות, והתמכרויות לסמים, סיגריות ותרופות. באותו היום צולם סרטו האחרון, סרט קצר שכתב לפרויקט "מכתב אהבה לקולנוע", דיין היה אמור להגיע להצטלם לסרט באותו היום, לבסוף הוחלט להמשיך ולצלם את הסרט. הובא למנוחות בבית העלמין במושב נהלל. הוא נטמן לא רחוק מקברו של אביו, משה דיין. מעט לפני מותו, תועד דיין על ידי בנו ליאור דיין במסגרת העונה השנייה של סדרת הדוקו-ריאליטי "מחוברים+", אשר עלתה לשידור בהוט 3 בנובמבר 2014. כמו כן, התראיין דיין לסדרה התיעודית "חגיגה לעיניים – סיפורו של הקולנוע הישראלי" בערוץ הראשון, אשר נקראת על שם סרטו מ-1975 ועלתה לשידור ביוני 2015. עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לבית בו התגורר אסי דיין בשנותיו האחרונות, בשדרות נורדאו 81. בשנת 2018 יצא לאור בהוצאת אבן חושן הספר "משורר לשעבר מנסה לשחזר" - פואמה שכתב דיין והובאה לדפוס בידי יורם כסלו. ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית. מספר תערוכות היו לאסי דיין, תערוכה ראשונה התקיימה במועדון של רפי שאולי בתל אביב "המועדון". אחרי 15 שנה לערך התקיימה התערוכה השנייה במועדון לילה בתל אביב בשם "ברקפסט". התערוכה הרביעית התקיימה בשנת 2010 בעין הוד והתערוכה החמישית התקיימה בשנת 2012 בגלריה בתל אביב בשם "ארסוף". בחודש מרץ 2009 נעצר דיין על ידי המשטרה בחשד שתקף את בת זוגו קרן אלן, ובתחילת מאי החליט בית המשפט לשחררו למעצר בית בחוותו של כושי רימון. לאחר פחות מיממה, עצרה אותו המשטרה שנית בחשד שהפר את הצו וניסה ליצור קשר עם בת זוגו לשעבר. בספטמבר אותה שנה החליט בית המשפט לסיים את מעצר הבית. ב-11 באוקטובר נגזרה על דיין שנת מאסר על תנאי, לאחר שהורשע בתקיפה ואיומים. אסי דיין היה בנם של הפעילה החברתית והפוליטית רות דיין ושל הרמטכ"ל והשר משה דיין, נכדו של הפוליטיקאי שמואל דיין. אחותו הייתה הפוליטיקאית והסופרת יעל דיין ואחיו היה הפסל אודי (אהוד) דיין. לדיין ארבעה ילדים משלוש נשים: מנישואיו לאהרונה (מלקין) דיין נולדו הגלריסטית עמליה דיין (נולדה 1972), החיה ופעילה בארצות הברית והמסעדן אבנר דיין (נולד 1976), שמתגורר בתאילנד. בעקבות רומן עם השחקנית האיטלקייה אוגוסטה נוימן, שהתפתח על סט של צילומי סרט איטלקי, נולדה בתו אשת הטלוויזיה אסיה נוימן-דיין (נולדה 1981), המתגוררת באיטליה. מנישואיו לשחקנית קרוליין לנגפורד נולד בנו העיתונאי והסופר ליאור דיין (נולד 1983), שחי בתל אביב. כמו כן היה נשוי (בנישואים אזרחיים) לתקופה קצרה לסמדר קילצ'ינסקי. בין השנים 1989–2005 היה נשוי ברביעית לוורד טנדלר־דיין. בחודש יוני 2008 הצטלם בעירום מלא לעיתון ידיעות אחרונות לכתבת מיצג אותה הגדיר "המדינה זה אני", בה הוא השווה בין מצבו הפיזי והנפשי הרע לבין מדינת ישראל. כשבוע לאחר מכן, הזמין את כתב התרבות של ערוץ 10 לצלם בביתו הפרטי את מצבו הבריאותי והכלכלי המתרופף. דיין הצטלם על מיטתו ללא חולצה כאשר מסביבו יש לכלוך רב, שיניו התותבות מורכבות בצורה מרושלת, צלקת מניתוח גב שעבר צולמה מקרוב ושאריות אבקת קוקאין מונחות על קצה חוטמו. הראיון עורר רעש ציבורי בעיקר סביב השאלה האם ערוץ 10 היה צריך לנצל את מצבו של דיין לטובת מדרוג טוב יותר. בערוץ טענו כי דיין הזמין את הראיון על מנת שיעזרו לו ושבעקבות הריאיון עמו, ארגוני האמנים ומשרד התרבות חיפשו דרכים לעזור לדיין. באילן יוחסין זה מופיעים רק אישים שזכו לפרסום וחוליה המקשרת בין דורות ואבות המשפחה. "זורבה היווני" (1964) – שחקן "הוא הלך בשדות" (1967) – שחקן "סיירים" (1967) – שחקן "היום בו נעצרו הדגים" (1967) – שחקן "נאהבים לנצח" (1969) – שחקן "חמישה ימים בסיני" (1969) – שחקן "מותו של יהודי" (1969) – שחקן "הבטחה עם שחר" (1970) – שחקן "השמלה" (1970) – שחקן "חצי חצי" (1971) – תסריטאי, מפיק ושחקן "הזמנה לרצח" (1973) – במאי ותסריטאי "שלושה ואחת" (1974) – שחקן "חגיגה לעיניים" (1975) – במאי, תסריטאי ומפיק "איזה יופי של צרות!" (1976) – במאי ותסריטאי "גבעת חלפון אינה עונה" (1976) – במאי, תסריטאי ופזמונאי "המכירה הכללית" (1976) – שחקן "מבצע יונתן" (1977) – שחקן "קשר האורניום" (1978) – שחקן "שלאגר" (1979) – במאי, תסריטאי, שחקן ופזמונאי "רגעים" (1979) – שחקן "מלך ליום אחד" (1980) – במאי ותסריטאי "עם ישראל חי" (1981) – במאי ותסריטאי "האיש שבא לקחת" (1981) – שחקן "מירי" (1983) – שחקן "בחינת בגרות" (1983) – במאי, תסריטאי ופזמונאי "מאחורי הסורגים" (1984) – שחקן "עד סוף הלילה" (1985) – שחקן "בנות" (1985) – תסריטאי "אירית עירית" (1985) – תסריטאי "הטוב הרע והלא נורא" (1986) – במאי, תסריטאי, מפיק ושחקן "הקרב על הוועד" (1986) – תסריטאי "מחץ הדלתא" (1986) – שחקן "הינשוף" (1988) – שחקן "פוטו רומן" (1988) – תסריטאי ומפיק "נשיקה במצ"ח" (1990) – תסריטאי "דרך הנשר" (1990) – תסריטאי "זמן אמת" (1991) – שחקן "החיים על פי אגפא" (1992) – במאי, תסריטאי ופזמונאי "מנת יתר" (1993) – תסריטאי "זכרון דברים" (1995) – שחקן "שמיכה חשמלית ושמה משה" (1995) – במאי, תסריטאי ופזמונאי "מר באום" (1997) – במאי, תסריטאי ושחקן "אין שמות על הדלתות" (1997) – שחקן "לוויתן בחוף שרתון" (1997) – שחקן "בן-גוריון" (1997) – תסריטאי ושחקן "המדריך לכיסוי התחת" (1998) – במאי, תסריטאי ושחקן "כאילו כלום לא קרה" (1999) – שחקן "ההסדר" (2000) – שחקן "אודות המוניטין" (2000) – שחקן "זמזום" (2001) – שחקן "בנות בראון" (2002) – שחקן "השיבה מהודו" (2002) – שחקן "שתיקת הצופרים" (2003) – שחקן "חלומו של הנרי" (2003) – שחקן "מדורת השבט" (2004) – שחקן "אסתי המכוערת" (2004) – שחקן "הבשורה על פי אלוהים" (2004) – במאי, תסריטאי ושחקן "בטיפול" (2005-2008) – שחקן "הדברים שמאחורי השמש" (2006) – שחקן "פרשת השבוע" (2006) – שחקן "למראית עין" (2006) – שחקן "בקרוב יקרה לך משהו טוב" (2006) – שחקן "חיי אהבה" (2007) – שחקן "מסודרים" (2007) – שחקן "רק כלבים רצים חופשי" (2007) – תסריטאי "מדוזות" (2007) – שחקן "חופשת קיץ" (2007) – שחקן "כרמל" (2009) – שחקן "החיים כשמועה" (2012) מיני-סדרת טלוויזיה אוטוביוגרפית – קריין ותסריטאי "ד"ר פומרנץ" (2012) – במאי, תסריטאי ושחקן "שחקן ספסל" (2012) – שחקן "נקישה בדלת" (2013) – שחקן "פיניטו לה קומדיה" (2019) – שחקן (הסרט היה בשלבי הפקה מספר שנים ויצא לאקרנים לאחר מותו של דיין) אוטוביוגרפיה זמנית (1960) שם של ספר שירים (1994) ...אבל אהבה! (2012) משורר לשעבר מנסה לשחזר (2018) תוכן העניינים (1989) כותב שורות אלו (1994) מר נפש (2014) אסי דיין, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית אסי דיין, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אסי דיין, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי אסי דיין, באתר ספר הקולנוע הישראלי אסי דיין, באתר AllMovie (באנגלית) אסי דיין, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) אסי דיין, באתר MusicBrainz (באנגלית) אסי דיין, באתר Discogs (באנגלית) אסי דיין, דף שער בספרייה הלאומית אסי דיין, בלקסיקון הספרות העברית החדשה אסי דיין, בארכיון הבימה אסי דיין, באתר ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים אסי דיין, ב"לקסיקון הסופרים העברים בהווה" אסי דיין, ב"לקסיקון הקשרים לספרות ישראלית" הספרים של אסי דיין, באתר "סימניה" מידע על אסי דיין בקטלוג הספרייה הלאומית אסי דיין, ב"מאגר העדויות של הקולנוע הישראלי" גיבור תרבות: תוכנית רדיו המוקדשת כולה לאסי דיין, בהגשת ד"ר דן ערב, ד"ר דוד גורביץ' ויונתן גת: להאזנה מר נפש - הבלוג של אסי דיין באתר תפוז ארכיון אסי דיין באתר הספרייה הלאומית גלעד אמיליו שנקר, ריאיון עם אסי דיין, בתוכנית "חי בסרט", בערוץ חינוכית ראשונים בעולם באתר יו טיוב, 26 בדצמבר 2013 אסי דיין - באנתולוגיה מקוונת לשירה עברית, באתר של נילי דגן מילות שירים שכתב אסי דיין אתר שירונט דבורית שרגל, מהבוידעם: אני מראיינת את אסי דיין, בבלוג ולווט אנדרגראונד, אוגוסט 2005 רותה קופפר, הוא הלך לטיפול, באתר הארץ, 25 באוגוסט 2005 איתמר הנדלמן בן כנען, ‏בסחרור: ריאיון עם אסי דיין, באתר "Time Out ישראל", 16 במרץ 2006 יהודה שוחט, אסי דב, באתר nrg‏, 4 ביוני 2006 יועד קדרי, די, דיין, דיינו, באתר העין השביעית, 27 באוגוסט 2008 ynet, חיים. נקודה, באתר ynet, 27 בפברואר 2009 שגיא בניטה, עכבר העיר אונליין, אסי דיין חוזר לשגרה, באתר הארץ, 22 באוקטובר 2009 ספי קרופסקי, אסי דיין רוצה לבשר לכם: האינטרנט זה הדבר הגדול הבא, באתר הארץ, 8 ביוני 2010 נירית אנדרמן, דוקטור פומרנץ ומר דיין: אסי דיין מספר על סרטו החדש העוסק בהתאבדות, באתר הארץ, 14 בדצמבר 2010 דגן ואלד, עכבר העיר אונליין, אסי דיין: שר הבטחון של מדינת תל אביב, באתר הארץ, 12 באוקטובר 2011 אורי קליין, ד"ר דיין ומר אסי, באתר הארץ, 16 בפברואר 2012 יובל גלעד, אסי דיין - סדנת צפייה וכתיבה: על הקולנוע האקסיסטנציאליסטי של דיין, 9 באפריל 2012. החיים כשמועה, באתר ynet סמדר שילוני, "החיים כשמועה" על אסי דיין: טוב להכיר מחדש, באתר ynet, 25 בדצמבר 2012 מיה סלע, תולדות הריקבון של אסי דיין ושל כולנו, באתר הארץ, 27 בדצמבר 2012 חגית גינזבורג‏, "הישראלי הממוצע הוא אידיוט ודעתן": אסי דיין בריאיון לקראת הסדרה התיעודית עליו, באתר וואלה, 11 בינואר 2013 אייל לוי, "החיים כשמועה": אסי דיין ללא מעצורים, באתר nrg‏, 14 בינואר 2013 קובי מידן מראיין את אסי דיין, בתוכנית "חוצה ישראל" של הטלוויזיה החינוכית, באתר YouTube‏ מתן שירם, ‏אסי דיין: "אין עוד מי שכותב תסריטים כמוני", באתר גלובס, 25 בינואר 2013 רוני קובן, ‏"אני לא מפחד מהמוות, רק מהשנייה שבה אתה מת", באתר ‏מאקו‏, 1 במאי 2014 הארץ, חיי ושקרים אחרים: במלאת שנה למותו, "גלריה שישי" חושף את הספר הלא גמור של אסי דיין, באתר הארץ, 30 באפריל 2015 אסי דיין מציג: הטוב, הרע והמפואר, באתר ישראל היום, 19 ביוני 2015 הספרייה הלאומית, אסי דיין: התמונות, המכתבים והשירים הגנוזים, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, 09.01.2018 יותם ראובני, "משורר לשעבר מנסה לשחזר": כשאסי דיין חזר לכתוב שירה שופעת הברקות, באתר הארץ, 25 ביוני 2018 החיים ע"פ אגפא: אסי דיין ממציא קולנוע ישראלי חדש: פודקאסט להאזנה של תוכנית הרדיו "פסטיבל כאן", בהגשת דני מוג'ה ויונתן גת. אורחת: גילה אלמגור אסי דיין, באתר "Find a Grave" (באנגלית) עם מותו אסי דיין: ראיונות טלוויזיוניים נבחרים, באתר הארץ, 1 במאי 2014 מרט פרחומובסקי‏, די דיינו: על הקריירה הקולנועית העשירה של אסי דיין, באתר וואלה, 1 במאי 2014 אורי קליין, הסוף, ההתחלה והנצח על פי אסי דיין, באתר הארץ, 1 במאי 2014 nrg תרבות, פילמוגרפיה פורצת דרך: המורשת של אסי דיין, באתר nrg‏, 1 במאי 2014 מערכת ערוץ התרבות, ‏גאון מיוסר: סיפור חייו של אסי דיין, באתר ‏מאקו‏, 1 במאי 2014 תרבות ובידור נענע10, אסי דיין: הסרטים הגדולים, באתר nana10‏, 1 במאי 2014 דניאל שירין, עכבר העיר אונליין, גילה אלמגור: "השריטות של אסי דיין היו חלק מהגאונות שלו", באתר הארץ, 1 במאי 2014 עידו רוזן, פרידה מאסי דיין: תוכנית מיוחדת לציון שלושים למותו, בגלי צה"ל, 31 במאי 2014 רוני קשמין, מפגש אסי: היכל שכולו קודש לזכרו של אסי דיין נפתח היום עם אוכל מצוין, באתר הארץ, 29 ביוני 2021, 30 ביוני 2021 בנו של השר דיין נידון לחודש מאסר בקפריסין, חרות, 28 באוקטובר 1962 מתוך הסדרה "החיים כשמועה" פרק 1. ליאור דיין, טיפות דם על סדינים לבנים: ריאיון עם אסי דיין, nrg מעריב, ‏ 08.07.2011, אסי דיין: "גם כתיבה, גם בימוי וגם משחק – שירות בצנחנים, שלוש מלחמות ועוד שלוש וחצי שנים במצטבר של מילואים". גדעון לוי, שושלת דיין זה אנחנו, באתר הארץ, 4 במאי 2014. על פי דברי דיין בסרטו האוטוביוגרפי, "החיים כשמועה", פרק 1 גבריאל שטרסמן, אסי דיין: אמרתי הנה "בני דודינו" פתאום הם קפצו וחסמו את הדרך, מעריב, 12 בפברואר 1970 משה דיין, אבני דרך; אוטוביוגרפיה, הוצאת עידנים, ירושלים, 1976, עמוד 630. שי שגב, אסי דיין: המסך ירד. עולם התרבות הישראלי בוכה על פטירתו של יוצר ענק, "מגאפון", 1 במאי 2014 נירית אנדרמן, הסוף על פי אסי דיין: 20 שנה ל"החיים על פי אגפא", באתר הארץ, 25 בנובמבר 2011 אסי דיין מציג: פסיכיאטר משכיר חדרו למתאבדים, עכבר העיר, 23 בספטמבר 2009 נירית אנדרמן, סרטו של דיין, "ד"ר פומרנץ" יוקרן לראשונה בפסטיבל חיפה, חגית בת-אליעזר, "אבל אהבה", באתר News1 מחלקה ראשונה, 4 ביוני 2013 ynet, אסי דיין הלך לעולמו, באתר ynet, 1 במאי 2014 ארכיון אסי דיין, בספרייה הלאומית יובל גורן, השחקן והבמאי אסי דיין נעצר בחשד שתקף את בת זוגו, באתר הארץ, 28 במרץ 2009 גלעד שלמור, ‏אסי דיין שוחרר למעצר בית: "צריך לאשפז ולעצור את המדינה", באתר ‏מאקו‏, 6 במאי 2009 אבי כהן, אסי דיין נעצר שוב, לאחר שהתקשר לחברתו, באתר ynet, 7 במאי 2009 שנה מאסר על תנאי נגזרה על אסי דיין, באתר וואלה, 11 באוקטובר 2009 אביבה לורי, החיים הסוערים של אהרונה דיין, באתר הארץ, 14 במרץ 2013 ליאור דיין, יש לי אחות, באתר nrg‏, 14 בינואר 2012 אסי וסמדר - אהבה מהסרטים, מעריב, 30 ביוני 1986 ynet, אסי דיין נפרד מאשתו, באתר ynet, 31 באוקטובר 2005 זאב רב נוף, "מותו של יהודי", דבר, 21 באוקטובר 1969