laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
גרמניום

המונח "Ge" מפנה לכאן. אם הכוונה למשמעות אחרת, ראו GE. גרמניום (Germanium) הוא יסוד כימי ממשפחת המתכות למחצה שסמלו הכימי Ge ומספרו האטומי 32. זהו יסוד חזק, בצבע אפור-לבן מבריק עם המבנה הגבישי של יהלום. בנוסף לכך, גרמניום הוא מוליך למחצה עם תכונות ביניים של מתכת וחומר מבודד. גרמניום גבישי אינו מושפע מהאוויר ונשאר מבריק גם בנוכחותו. למרות מראהו המתכתי, הוא אינו מוליך טוב של חשמל, ולכן משמש בתעשיית האלקטרוניקה לייצור טרנזיסטורים ומוליכים למחצה. תעשיית הסיבים האופטיים היא צרכנית גדולה של גרמניום. היסוד משמש גם כזרז בתעשיית הפולימרים (בעיקר PET - פוליאתילן טרפתלאט), ובשל שקיפותו לקרינה תת-אדומה הוא משמש בייצור ציוד אופטי תת-אדום. לסגסוגת צורן-גרמניום יישומים חשובים בתעשיית המוליכים למחצה והמעגלים המשולבים. מעגלים אלקטרוניים שמכילים גרמניום וצורן מהירים יותר ממעגלים שמכילים צורן בלבד. טרנזיסטורי גרמניום עדיין פופולריים בפדלים-אפקטים לגיטרה החשמלית, בניסיון לחקות את צליל ה"Fuzz" מימי הרוק של שנות ה-60 - אז הגרמניום היה עדיין בשימוש, לפני שהוחלף על ידי הצורן. הגרמניום זוהה בשנת 1886 על ידי הכימאי הגרמני קלמנס וינקלר, שהפריד אותו מהמינרל ארגירודיט. מנדלייב חזה את קיומו עוד בשנת 1871, לפי הטבלה המחזורית, וניבא כי תכונותיו יהיו דומות לאלו של צורן. התפתחות הטרנזיסטור שמבוסס על גרמניום פתחה אין ספור דלתות ליישומים באלקטרוניקה. משנת 1950 ועד 1970 הדרישה לגרמניום רק גברה. הדרישה פסקה כאשר ניתן היה לייצר צורן טהור. צורן החל להחליף את גרמניום בייצור טרנזיסטורים, דיודות ורכיבים אלקטרונים נוספים. לצורן ישנן התכונות המתאימות ביותר לתעשיית האלקטרוניקה, אך הוא מחייב רמת טיהור גבוהה במיוחד שטכנולוגיית העבר לא יכלה לספק. היום, 85% מהגרמניום המופק מופנה לסיבים אופטיים, מערכות ראיית לילה ותעשיית הפלסטיק (כזרז בייצור פוליאתילן טרפתלאט). כיום גרמניום מופק כתוצר לוואי של הפקת אבץ, נחושת ועופרת מעפרותיהן, ולעיתים ממחצבי פחם ואפר פחם. כרבע מתצרוכת הגרמניום העולמית היא של חומר ממוחזר, היתר מופק בעיקר בבלגיה, סין ורוסיה. גרמניום בWebelements (אנגלית)
אברהם חוולס

רבי אברהם הלוי חוולס (בגאורגית: რაბი აბრაამ ხვოლესი‏ (1857 - ‏20 במרץ 1931) היה רב אשכנזי ומנהיג בקהילה היהודית בגאורגיה בתחילת המאה ה-20. נולד לאלכסנדר ורחל חוולס בליטא במשפחה בת עשרה ילדים. הוא למד בישיבת סלבודקה. בשנת 1891 הוא נשלח על ידי רבו ומורו, רבי יצחק אלחנן ספקטור מקובנה שבליטא, להיות הרב של צחינוואלי. הוא ידוע בזכות המהפכה שעשה בתחום לימודי היהדות, שהצטמצם עד אז ב"חדרים" שבהם לימדו תלמידי חכמים בשיטות המסורתיות. בשנת 1906 קיבץ קבוצת תלמידים מאזור ציחנוואלי והקים תלמוד תורה, שבה לימדו מלומדים מרוסיה בשפה העברית, את כלל יהודי האזור, האשכנזים והיהודים המקומיים. חוולס היה איש חובבי ציון, והלימודים בבית הספר היו ברוח לאומית ציונית. כמו כן פתח ספרייה גדולה בה יכלו תלמידיו לקרוא ספרות ענפה בנושאים שנלמדו ובשפה העברית. בנוסף ללימודי הדת והציונות פתח גם כיתות לימוד מלאכה, דבר שהיה מהפכה של ממש ביהדות השמרנית דאז, כשהמטרה הייתה לימוד מלאכות שיוכלו לשמש לפרנסת התלמידים. כמו כן, דאג להביא מורָה (אישה) במטרה ללמד אף את הבנות. על פי הערכתו של אהרון קריכלי, פעילותו של חוולס הביאה לכך, כי מחצית מתושבי צחינוואלי ידעו עברית. למרות המתנגדים שקמו לו בקרב אנשי הקהילה היהודית בגאורגיה, שחששו מרעיונותיו החדשניים, ולמרות הקשיים שבגינם כמעט נסגר בית הספר בגלל מחסור באמצעים, השפעתו על התפתחות הציונות בגאורגיה הייתה עצומה. מבית הספר שלו יצאו מנהיגי הציונות הגאורגית: דוד באזוב, נתן אליהשווילי, מאיר מגלאשווילי ועוד. דוד באזוב, שהיה מתלמידיו הראשונים של חוולס וממנהיגיה הראשונים של הציונות בקרב יהודי גאורגיה, נתמנה לרב-מטעם באוני לאחר שלמד בישיבות בערים סלוצק, קובנה ווילנה, בתלמוד תורה שייסד במקום ב-1905, למדו בנוסף ללימודי גמרא ופוסקים, עברית ותנ"ך, גם דקדוק והיסטוריה, וכן רוסית וגאורגית. רבי אברהם חוולס היה נשוי למרים לבית דולצ'ין (1859-1926), הוא נפטר בשנת 1931 בצחינוואלי. הותיר אחריו חמש בנות, שני בנים ונכדים. ב-1 בנובמבר 2006 הושק בול מטעם השירות הבולאי של גאורגיה הנושא את דיוקנו של הרב אברהם חוולס, בכנסת במעמד נשיא גאורגיה, מיכאיל סאקשווילי. כמו כן, בית הכנסת "בית אברהם", שנמצא ברח' מפרץ שלמה בקרית שרת שבחולון, משנת 1984, נקרא על שמו. דוד באזוב - רב באוני וממנהיגי הציונות בגאורגיה. נתן אליהשווילי - ממנהיגי הציונות בגאורגיה. הרב משה דבראשוילי - רבה של כותאיסי בתקופה הסובייטית. הרב יעקב דבראשוילי - הרב הראשי ליהודי גאורגיה בישראל. הרב גבריאל דבראשוילי - רבה של סוראמי. רוני מילר, חלומות נכזבים על ארץ ישראל: מכתבים לנתן אליהשווילי (ספרי ניב, 2022) Ronnie Miller. Elusive Dreams: Letters to Zion (Friesen Press, 2023) הודעת הכנסת בדבר השקת בול הנושא את דיוקנו של הרב חוולס יעקב צור (1976), התפוצה: מזרח אירופה, עמ' 125-126 גרשון בן אורן, תולדות יהודי גרוּזיה עד ימי המשטר הסובייטי, אתר הקונגרס העולמי של יהודי גאורגיה הד"ר אברהם הלוי חבוֹלֵס, "זרמי חיים חדשים ביהדות גרוּזיה" בספרו של נתן אליהשווילי, היהודים הגרוזים בגאורגיה ובארץ ישראל על פי מהדורת גצל קרסל, הוצאת צ'ריקובר, תל אביב 1975, פרויקט בן יהודה SNEJANA FARBEROV, Rabbi gets stamp honor מאי בן רפאל דזינדזיחשווילי שו"ב ומובה"ס דמתא באנדזא יע"א, דברי סופרים: באנדזא, המודיע, 21 במרץ 1913 (התאריך לפי הלוח היוליאני)
מיס פיגי

מיס פיגי היא בובה שהייתה לאחת מהדמויות המוכרות בתוכנית "החבובות". את מיס פיגי דיבב פרנק אוז, והחל מ-2001 החליפו באופן לא רשמי אריק ג'יקובסון. בראשית ימי שידור הסדרה בישראל, תורגם שמה של מיס פיגי כחזירונת. מיס פיגי היא חזירה, המשוכנעת כי נועדה להיות כוכבת, ואשר אינה בוחלת באמצעים כדי להשיג את מטרתה. דמותה הציבורית של מיס פיגי כולה מלאת חן וגינונים נשיים, אך מצבי הרוח שלה משתנים כמעט כהרף עין עד כדי מעבר חד לזעם פרוע כאשר היא חושדת כי מעליבים אותה. קרמיט הצפרדע הפך לאחד מלוכדי הזעם של מיס פיגי ויעד למהלומות קרטה רבות. מיס פיגי רואה בקרמיט את אהוב לבה, ובעת שאינה שולחת אליו נשיקות באוויר היא לעיתים חונקת אותו בנשיקות שבהן אינו חפץ. מיס פיגי החלה כדמות משנית בתוכנית החבובות, אך דמותה התפתחה עד שהפכה לאחת הדמויות המרכזיות בתוכנית. דמותה הראשונית של מיס פיגי הייתה של חזירה בלונדינית בעלת עיניים בוהקות אשר הופיעה לזמן קצר בפרק הפיילוט המיוחד בשנת 1975. פרק הפיילוט נקרא "מופע החבובות: סַקס ואלימות" (The Muppet Show: Sax and Violence, סקס הוא קיצור של סקסופון) ובו מיס פיגי הופיעה בסקיצה שנקראה "חזרה אל מתחת לפלנטת החזירים" (Return to Beneath the Planet of the Pigs). במופע עדיין לא ניתן לה שם, אך בעת שתוכנית החבובות החלה ב-1976, דמותה כבר קיבלה את מאפייני מיס פיגי המוכרים: עיניים כחולות גדולות, גלימה לבנה וקפיצה על קרמיט, אהבת חייה. נראה, כי העובדה שנועדה להיות דמות משנית בתחילה השתקפה בשמה שנלווה אליו תואר של מיס (תואר מקובל לאישה שאינה נשואה) ויש שחשבו כי הוא חיקוי של מיס מאוסי (עכברונת), מושא אהבתו של קרמיט בתוכנית הספיישל מ-1974. אחד ממדבבי התוכנית גילה כי ההשראה האמיתית לשמה של מיס פיגי הייתה הזמרת פגי לי, שלעיתים הכריזה על עצמה כ"מיס פגי לי" והיא אף בעלת שיער בלונדיני ארוך. בתוכנית החבובות שבה התארח ג'ים נבורס (Jim Nabors), מי שהיה אורח פעמים רבות בתוכנית, גילה קרמיט כי שמה האמצעי של מיס פיגי הוא "לי", ובכך היוצרים חלקו כבוד לפגי לי. עם זאת, בתוכנית בה התארחה אברי שרייבר (Avery Schreiber) מיס פיגי הרשתה לה לקרוא לה בשמה האמיתי פיגטיוס (Pigathius). תוך זמן קצר, כאשר יוצרי הסדרה הכירו בכך שהחזירה הכמהה לאהבה יכולה להיות הרבה יותר מאשר דמות משנית המופיעה לרגע, הפכה דמותה של מיס פיגי לדמות ראשית. במהלך ראיון בשנת 1979 בניו יורק טיימס, תיאר פרנק אוז את הביוגרפיה שלה: היא גדלה בעיר קטנה, אביה נפטר בהיותה צעירה ואמא שלה לא הייתה נחמדה אליה כל כך. היה עליה להיכנס לתחרויות יופי כדי לשרוד, כפי שנשים רווקות רבות עשו. יש בה פגיעות רבה שעליה להסתיר, עקב הצורך שלה להיות סופרסטאר. בסרט הראשון, החבובות - הסרט שבו השתתפה מיס פיגי, היא בדיוק זכתה בתחרות יופי כאשר פגשה את החבובות והצטרפה לשורותיהן. בסופו של דבר, קרמיט החזיר אהבה למיס פיגי ובלא יודעין התחתן איתה בסרט החבובות כובשות את מנהטן. מאירועים מאוחרים יותר נראה כי היו אלו רק הדמויות בסרט שהתחתנו וכי יחסיהם נותרו בדיוק כבעבר. בסרט החבובות מיס פיגי מגלמת את עורכת ווג פריז. למיס פיגי יש חיית מחמד, פודל בשם פו-פו וקרמיט החליף אותה לתקופה קצרה. הדמות דובבה בעברית על ידי גני תמיר, יובל סגל ועינת אזולאי. מדיה וקבצים בנושא מיס פיגי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מיס פיגי מיס פיגי, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מיס פיגי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מיס פיגי בוויקי-חבובות תמלילי ראיונות על מיס פיגי וקרמיט
ריקוד מסוכן

"ריקוד מסוכן" הוא סרט קולנוע ישראלי, בבימויו של מנחם גולן, שיצא לאקרנים ב-22 במרץ 2007. הסרט צולם באופן דיגיטלי, הומר ל-35 מ"מ וזכה לביקורות שליליות בשל סגנונו הנוסחתי והרדוד, לטענת הביקורות. יוסף דוידי (זהר ליבה), בן ה-24 המתגורר בעיירת פיתוח, מובטל מאז שסיים את שירותו הצבאי. את מרבית זמנו הוא מבלה ב"כיכר הברזלים" של העיירה, ובלילות הוא רוקד בדיסקוטק היחיד בעיירה, יחד עם חברו המוסכניק שרוקד ברייקדאנס, עם נער דתי המכונה "שלומי-דוס" שרוצה להיות רקדן, ועם חברו הספר (המגולם על ידי אביב בן ישי), שעושה חיקויים של אלביס פרסלי. תום (מיכל אמדורסקי) בת ה-23, מוכרת דגים בשוק במקצועה, מאוהבת ביוסי. אנאבל (אליענה בקייר), בת ה-19, ממוצא שווייצרי, לומדת בלט ורוצה להיות כאימה המנוחה - רקדנית בלט ידועה ולנצח בתחרות ריקודים. יוסי ואנאבל נפגשים בתחרות "אלופי הריקוד" ומתאהבים. "ריקוד מסוכן", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "ריקוד מסוכן", באתר AllMovie (באנגלית) "ריקוד מסוכן", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "ריקוד מסוכן", באתר ספר הקולנוע הישראלי "ריקוד מסוכן", באתר אידיבי "ריקוד מסוכן", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "ריקוד מסוכן", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית אורון שמיר, עכבר העיר, אחד הסרטים הגרועים של השנה, באתר הארץ, 11 באפריל 2007 אורי קליין, בורקס משלשום, באתר הארץ, 11 באפריל 2007 מרב יודילוביץ', רוקד עם כוכבים, באתר ynet, 15 בינואר 2005 כתבה על הסרט, באתר Eonline
רגליים קרות (סרט)

"רגליים קרות" הוא סרט קולנוע ישראלי, בבימויו של דורון ערן, שהופק בשנת 2006 ויצא לאקרנים ב-2009. הסרט מבוסס על ספרו של הסופר אורי אדלמן "חתונה" ומוקדש לזכרו. הסרט זכה לביקורות שליליות בעיקרו,. בין השאר תיאר אותו מבקר הקולנוע מאיר שניצר כ"סוג של סרט המתחנן לתחרות כלל-ארצית, שבה יתמודדו רבים וטובים על ניסוח עלבונות ודברי גנאי כלפיו." ואורי קליין כ"סרט חובבני ומרושל". חתן (המגולם על ידי רון שחר) ננטש על ידי כלתו (המגולמת על ידי הילה וידור) בערב החתונה, כאשר המוזמנים החלו להגיע לטקס החתונה באולם האירועים. החתן יוצא לחפש את הכלה, המגיעה למסעדה ומתלבטת האם היא אוהבת את החתן. המוזיקה בסרט הולחנה על ידי המוזיקאית קרני אלדד. "רגליים קרות", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "רגליים קרות", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "רגליים קרות", באתר ספר הקולנוע הישראלי "רגליים קרות", באתר אידיבי "רגליים קרות", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "רגליים קרות", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית "רגליים קרות" באתר "קרן הקולנוע הישראלי" תיאור הסרט באתר הבמה קדימון הסרט באתר "סרט" דודי ליפט, חתונת רפאים: על הסרט "רגליים קרות", באתר nrg‏, 30 במרץ 2009 דורון חלוץ, לרון אלכסנדרי שרכש את זכויות הסרט הישראלי "רגליים קרות", יש תוכנית שתהפוך אותו לשלאגר, באתר הארץ, 3 באפריל 2009 מאיר שניצר, צופי "רגליים קרות" זכאים להחזר כספי, באתר nrg‏, 25 במרץ 2009 אורי קליין, רגליים קרות: סרט חובבני ומרושל, באתר הארץ, 26 במרץ 2009
כרמית גלעדי-פולארד

כרמית גלעדי-פולארד (נולדה ב-1956) היא מאיירת, גרפיקאית ומורה לאומנות. זוכת פרס נחום גוטמן לאיור. גלעדי-פולארד נשואה + 3 בנות. חברת קיבוץ מרחביה. בוגרת מכללת ויצו קנדה, חיפה, במגמת עיצוב גרפי (1984). במשך כ- 11 שנים לימדה אומנות בחטיבת הביניים בכפר קמא. במקביל - הדריכה ילדים במרכז "מילוא" להעשרה באומנות בעפולה והעבירה קורס לאיור במכללת "תלתן" בחיפה. איירה למעלה מ-30 ספרי ילדים ונוער, זכתה בפרס גוטמן לאיור (1986). הציגה בביאנלה לאיור בברצלונה (1996) ובתערוכות קבוצתיות רבות בארץ וברחבי העולם. חברה באגודת המאיירים הישראלית, מלמדת אמנות לצד עבודתה באיור, מדריכה בסדנאות יצירה, עוסקת בפיתוח דרכי חשיבה ויצירה בתחומי האמנות הפלסטית לילדים. קיבלה את "פרס נחום גוטמן לאיור ספרי ילדים" עבור ספרה "פרפר" - עיריית תל אביב, קרן גוטמן. "פרפר" (כתבה מיריק שניר, הוצאת הקיבוץ המאוחד) "פרה פרפרה" (כתבה מיריק שניר, הוצאת הקיבוץ המאוחד) "כתונת פסים" (כתבו כרמית גלעדי-פולארד ומיריק שניר, הוצאת הקיבוץ המאוחד) "הינשוף שראה הפוך" (כתב יוסי גודארד, הוצאת הקיבוץ המאוחד) "סבתא לאה" (כתבה מיריק שניר, הוצאת הקיבוץ המאוחד) "סלט טוב טרי" (כתבה מיריק שניר, הוצאת הקיבוץ המאוחד) "לילה דוב" (כתבה מיריק שניר, הוצאת הקיבוץ המאוחד) "יש ים בירושלים" (כתבה מיריק שניר, הוצאת הקיבוץ המאוחד) "מה יש בעולם?" (כתבה מיריק שניר, הוצאת הקיבוץ המאוחד) "שנינו נתנהג יפה" (כתבה אורלי קסטל-בלום, הוצאת כתר) "אדמה כחולה, שמש סגולה" (כתבה מיכל הירש נוי, הוצאת תמוז) "חנה רוצה מרציפנה" (כתבה קדיה מולודובסקי, הוצאת הקיבוץ המאוחד) "ספר גדול עם שירים קטנים (כתבה מיריק שניר הוצאת הקיבוץ המאוחד) "מעשה באפס" (כתב יוסי גודארד, הוצאת הקיבוץ המאוחד) "אחות קטנה והיא שונה" -1998 (כתבה דפנה פונדק-מן) הכדור שהלך לטייל כתב ארנון רביב (ספרית פועלים) "המפלצת שלי ואני" מאת אלה הרלב (הוצ' הקבוץ המאוחד) "אמאל'ה" (כתבה נרי אלומה, הוצ' הקיבוץ המאוחד) "ספר גדול עם שירים קטנים" - מיריק שניר (הקיבוץ המאוחד) "חברות שכזאת" עליזה סטרוד (הוצ' דני ספרים) "החבר שלי, החברה שלי" הקיבוץ המאוחד (אסופת סיפורים) "אולי רק אני מבין אותי ויש לי זמן אלי" מירה מינצר יערי (הקיבוץ המאוחד) " האלוף שלנו תם" (יהודית כפרי) הוצ' ספרית פועלים "גליה של גדליה" (ליאורה שמשון) הוצ' הקיבוץ המאוחד "הדגדוג שהלך לאיבוד" (אורן ציבלין) הוצ' ציבלין "דפק לי בדלת פילון" (כרמית גלעדי פולארד) הוצ' הקיבוץ המאוחד "דפק לי בדלת פילון" (2013) - ספר ילדים (הוצאת הקיבוץ המאוחד). 1996 – ביאנלה לאיור בברצלונה, ספרד  2000 - מספר עבודות בסיאול, דרום קוריאה 2003 - תערוכת יחיד במכללת אורנים  תערוכות קבוצתיות רבות במסגרת ארגון "אגודת המאיירים": במוזיאון נחום גוטמן ביפו, בבית אריאלה ת"א, ב"בית האומנים" בירושלים, בבית "יד לבנים" רעננה, בגבעת חביבה ועוד. כרמית גלעדי-פולארד, באתר אגודת המאיירים אתר נוסף של כרמית גלעדי-פולארד כרמית גלעדי-פולארד, דף שער בספרייה הלאומית דף מאייר אישי, באתר אגודת המאיירים בישראל אודות, באתר כרמית גלעדי-פולארד
קונסטנטין, מלך גאורגיה

האם התכוונתם ל... קונסטנטין הראשון קונסטנטין הראשון, מלך גאורגיה – מלך הממלכה הגאורגית המאוחדת (1407-1412) קונסטנטין הראשון, מלך אימרתי – מלך ממלכת אימרתי משושלת בגרטיוני (1293-1327) קונסטנטין הראשון, מלך קאחתי – מלך ממלכת קאחתי (1605) קונסטנטין הראשון, מכארתלי – אריסתווי של נסיכות כארתלי קונסטנטין הראשון, מאבחזיה – אריסתווי או ארכון של נסיכות אבחזיה (660-680) קונסטנטין הראשון, מלך מוחרני – (1659-1667) קונסטנטין השני קונסטנטין השני, מלך אימרתי – מלך ממלכת אימרתי 1396-1401 קונסטנטין השני, מלך גאורגיה – מלך ממלכת כארתלי (1478-1505) הכריז על עצמו כמלך הממלכה הגאורגית המאוחדת קונסטנטין השני, מלך קאחתי – מלך ממלכת קאחתי (1721-1727), ומלך כארתלי-קאחתי (1727-1732) קונסטנטין השני, מאבחזיה – אריסתווי או ארכון של נסיכות אבחזיה (700-736) קונסטנטין השני, מלך מוחרני – (1710) קונסטנטין השלישי קונסטנטין השלישי, מלך אימרתי – מלך ממלכת אימרתי 1585-1586 קונסטנטין השלישי, מלך כארתלי – מלך ממלכת כארתלי קונסטנטין השלישי, מלך אבחזיה – מלך ממלכת אבחזיה (898/899-915/916/917) קונסטנטין השלישי, מלך מוחרני – (1735-1755)
קונסטנטין מלך אימרתי

האם התכוונתם ל... קונסטנטין הראשון מלך אימרתי – מלך ממלכת אימרתי משושלת בגרטיוני קונסטנטין השני מלך אימרתי – מלך ממלכת אימרתי 1396-1401 קונסטנטין השלישי מלך אימרתי – מלך ממלכת אימרתי 1585-1586
תל חיים

תל חיים היא שכונה במזרח תל אביב על גבול גבעתיים ממוקמת ממזרח לנחל האיילון ושכונת יד אליהו. השכונה נקראה על שם ד"ר חיים חיסין. בנו, אלכסנדר חיסין, קנה את קרקעות השכונה בשנות השלושים וביקש שתיקרא על שם אביו, שהיה ממייסדי אחוזת בית. המילה "תל" היא משום שבמרכז השכונה היה בעבר תל גדול. השכונה נוסדה בשנות השלושים של המאה העשרים, אך עד שנות השישים היו בה בתים בודדים בלבד. במאורעות 1936–1939 ועד למלחמת העצמאות ובמהלכה שימשה השכונה כעמדה קדמית ומקום אימונים עבור ארגוני ההגנה והנוטרות כאשר פורעים ערבים מכפר סלמה הסמוך התנכלו לתושבי השכונה ולשכונות יד אליהו והתקווה. ביום הכרזת המדינה החלה לפעול בשולי השכונה תחנת שידור של קול ישראל וממנה שודר בשידור ישיר ובגלים קצרים טקס הכרזת המדינה שהיה לשידור הראשון של קול ישראל. מתל חיים נקלטו השידורים בארץ ובעולם כולו.[דרוש מקור] המשדר בהספק של 2.5 קילוואט בתחנת תל חיים נבנה במחתרת והותקן במבנה תת-קרקעי, למשדר זה ייחוס היסטורי; הוא הביא לעולם את הכרזת העצמאות של מדינת ישראל ולמעשה היה זה השידור הראשון של קול ישראל כתחנה ממלכתית. הבניין נמצא כיום במפגש הרחובות יצחק שדה ודרך משה דיין ויש תוכניות לשמרו כאתר מורשת לדורות הבאים. תחנת שידור תל חיים פעלה עד לשנת 2004. מסוף שנות השישים ובעיקר בשנות השבעים ובתחילת שנות השמונים הייתה בשכונה תנופת התפתחות, וכיום היא נחשבת לשכונת יוקרה באזורה. למעט מספר רבי קומות בכניסה לשכונה, רובה מאופיינת בבנייה נמוכה של שתי קומות. גבולות השכונה הם: רחוב הורודצקי בצפון, הרחובות דרך השלום ודרך הטייסים במזרח, רחוב לה גוארדיה בדרום ודרך משה דיין במערב. מדיה וקבצים בנושא תל חיים בוויקישיתוף נתונים סטטיסטיים על רבעים ושכונות בתל אביב-יפו (2012), באתר עיריית תל אביב-יפו תל אביב-יפו מ.א.ברמן (מנהל שרותי ההנדסה-רדיו במשרד הדואר), במאמר:"הנדסת רדיו כובשת את גלי האתר", בהחובב הצעיר אלקטרוניקה פופולרית לנוער ולחובב, עורך ע. שרמר, הוצאת י. מרכוס ושות' בע"מ, ירושלים, הדפסה שנייה 1973, כרך ג' עמ' 13-15 מיכאל יעקובסון, הותר לשידור: חושפים את הבונקר שממנו שודרה הכרזת המדינה, באתר Xnet‏, 20 ביוני 2013
בגידת הדימויים

"בגידת הדימויים" (בצרפתית: La trahison des images) היא יצירה ידועה משנת 1929 של הצייר הסוריאליסט הבלגי רנה מגריט. בציור מתוארת מקטרת המלוּוה בכיתוב ".Ceci n'est pas une pipe" ("זוהי אינה מקטרת"). הציור מוצג במוזיאון האמנות של מחוז לוס אנג'לס שבקליפורניה. לפי הדעה הרווחת, כוונתו של מגריט הייתה להראות כי גם הייצוג הריאליסטי ביותר של עצם כלשהו הוא ייצוג (אנ') בלבד. כך, למשל, לא ניתן לעשן בעזרת ציור המקטרת או לפטם אותו, הגם שהוא דומה מאוד למקטרת אמיתית. ובמילותיו של מגריט: "רק נסו לפטם אותה בטבק! לו הוספתי לציור את הכיתוב 'זוהי מקטרת', הייתי משקר" (את העיקרון ניסח יפה גם הסמיולוג ויליאם ג'ונס: "המילה 'כלב' לא יכולה לנבוח"). מגריט עסק רבות בקשר בין עצמים לבין הייצוג שלהם. בשנת 1927, לדוגמה, השלים את התמונה "Clef des songes" ("מפתח החלומות"), ובה מתוארים ארנק, אולר, עלה וספוג; לכל אחד מהעצמים הוצמדה תווית, אך רק זו של הספוג התאימה. (התוויות האחרות הן "שמַים", "ציפור" ו"שולחן".) שלוש שנים מאוחר יותר, בשנת 1930, צייר מגריט גרסה אחרת ובה שישה עצמים, ולכולם תוויות שגויות. הציור האחרון של מגריט בנושא זה, "Les deux mystères" ("שתי התעלומות"), הושלם בשנת 1966. בציור מופיע כן ציירים, עליו מונחת התמונה "בגידת הדימויים", ולצדו מקטרת נוספת. המקטרת החדשה דומה לזו שבתמונה המקורית בצורתה, אך לא בצבעיה; כך, בעולם המתואר בתמונה, המקטרת המצוירת (על כן הציור) נראית ממשית יותר מזו שלידה. הפירוש הידוע ביותר לתמונה הוצע בשנת 1973 על ידי הפילוסוף הצרפתי מישל פוקו בספרו Ceci n'est pas une pipe, שבו מתועדים גם שני מכתבים של מגריט. לצד המשמעות הפשוטה של התמונה – ייצוג ועצם אינם היינו הך – מציע פוקו שבהצגת הפרדוקס־לכאורה מחייב מגריט את המתבונן להרהר במושג ה"מציאות". התייחסות עצמית פרדוקס אחד ושלושה כיסאות מדיה וקבצים בנושא בגידת הדימויים בוויקישיתוף Harry Torczyner, Magritte: Ideas and Images, p. 71 ערך זה הוא קצרמר בנושא אמנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שכונת שבזי

שכונת שבזי היא שכונה ותיקה בדרום-מרכז תל אביב-יפו. כיום נחשבת לאזור מגורים ומסחר פופולרי. השכונה סמוכה לשכונות הוותיקות: כרם התימנים ונווה צדק. השכונה היא מהשכונות היהודיות הראשונות באזור יפו ותל אביב, ונוסדה עוד בטרם הקמת "אחוזת בית"-תל אביב. השכונה קרויה על שמו של גדול משוררי יהדות תימן, רבי שלום שבזי, ומורכבת למעשה משתי שכונות קטנות: "מחנה יהודה" (1896) ו"מחנה יוסף" (1904). השכונה הוקמה על ידי עולים מתימן (רובם מהעיר עדן). גבולות השכונה הם: רחוב המרד במערב, רחוב יצחק אלחנן בצפון, רחוב שבזי במזרח ורחוב זרח ברנט בדרום. הרחוב הראשי של השכונה נקרא בשם שבזי, ומהווה את מרכז חיי התרבות של השכונה. בעקבות תוכנית השימור, שינתה השכונה את פניה. האוכלוסייה התחלפה, בתים רבים בשכונה שופצו או נבנו מחדש. רחוב שבזי, הרחוב הראשי של השכונה, הפך לרחוב אופנתי שוקק חיים ובו חנויות מעצבים של ביגוד, תכשיטים ואבזור הבית, חנויות למתנות ומזכרות וספרים, וגלריות ליצירות אמנות, בתי קפה ומסעדות. נוי ועציצים למכירה ברחוב רחוב שבזי מדיה וקבצים בנושא שכונת שבזי בוויקישיתוף נתונים סטטיסטיים על רבעים ושכונות בתל אביב-יפו (2012), באתר עיריית תל אביב-יפו תל אביב-יפו ערך זה הוא קצרמר בנושא תל אביב-יפו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אלה בן בעשא

אֵלָה בן בַּעְשָׁא הוא דמות מקראית, מלך ישראל, לפי הכרונולוגיה המסורתית מלך על ממלכת ישראל בשנים 883 עד 882 לפנה"ס, איש שבט יששכר, הוא עלה למלוכה לאחר מות אביו, בעשא בן אחיה מלך ישראל. ימי מלכותו לא נמשכו זמן רב ולא מסופר רבות על מפעלי חייו, מלבד על מלחמה שערך נגד פלשתים. כמו אביו, ניסה גם אלה להמשיך במאבק עם יהודה, אך מאמצו המיידי היה להמשיך בניסיון לכיבוש גבתון, במטרה לכתר את יהודה ממערב ולנתק את המגע הישיר בין ממלכת יהודה לפלשת וכך נאמר בספר מלכים: "וְהָעָם חֹנִים עַל-גִּבְּתוֹן אֲשֶׁר לַפְּלִשְׁתִּים". מסתבר שהמלך עצמו לא חונך ברוח לחימה, ובחר לבלות את זמנו - בעת שצבאו חנה "על גבתון אשר לפלשתים" - בתרצה, עיר בירתו, תוך שתייה לשכרה. וכך מסופר על נסיבות מותו: "וַיִּקְשֹׁר עָלָיו עַבְדּוֹ זִמְרִי שַׂר מַחֲצִית הָרָכֶב וְהוּא בְתִרְצָה שֹׁתֶה שִׁכּוֹר בֵּית אַרְצָא אֲשֶׁר עַל-הַבַּיִת בְּתִרְצָה. וַיָּבֹא זִמְרִי וַיַּכֵּהוּ וַיְמִיתֵהוּ בִּשְׁנַת עֶשְׂרִים וָשֶׁבַע לְאָסָא מֶלֶךְ יְהוּדָה וַיִּמְלֹךְ תַּחְתָּיו. וַיְהִי בְמָלְכוֹ כְּשִׁבְתּוֹ עַל-כִּסְאוֹ הִכָּה אֶת-כָּל-בֵּית בַּעְשָׁא לֹא-הִשְׁאִיר לוֹ מַשְׁתִּין בְּקִיר וְגֹאֲלָיו וְרֵעֵהוּ". זמרי שהיה שר של אלה רצחו, ומלך אחריו במשך שבוע, עד להריגתו בידי עומרי ועליתו לכס המלוכה של בית עומרי. מדיה וקבצים בנושא אלה בן בעשא בוויקישיתוף ספר מלכים א', פרק ט"ז, פסוק ט"ו. ספר מלכים א', פרק ט"ז, פסוקים ט'–י"ב.
קאחתי תלאווי

מועדון הכדורגל קאחתי תלאווי (בגאורגית: კახეთი თელავი) הוא מועדון כדורגל מהעיר תלאווי שבגאורגיה, ששיחקה בליגת העל הגאורגית בין השנים 2005–2007. את משחקיהם הם משחקים באצטדיון העירוני של העיר' אצטדיון גיווי צ'וֹחֶלִי (გივი ჩოხელის სტადიონი). הקבוצה שיחקה באומגלסי ליגה, ליגת העל הגאורגית, בעונה 2006/07, אולם ירדה לליגה השנייה של גאורגיה, לאחר שהגיעו בעונה זו למקום האחרון בליגה, כאשר מאזן התוצאות הראה על 24 הפסדים, 2 תוצאות תיקו ואפס ניצחונות. בשני משחקי חוץ, מול אולימפי רוסתווי ומול זסטפוני, הפסידו 7:0 לחובתם. פרופיל, באתר Soccerway פרופיל, באתר WorldFootball.net ערך זה הוא קצרמר בנושא מועדוני כדורגל ובנושא גאורגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הגליות לברגאן

הגליות לברגאן בוצעו ברומניה בתקופת השלטון הקומוניסטי בשנות החמישים של המאה ה-20, בימי מנהיגותו של גאורגה גאורגיו-דז'. הוצאתה של יוגוסלביה מהקומינטרן בשנת 1948 הפכה את אזור הגבול שבין שתי המדינות לרגיש במיוחד בעיני המשטר הקומוניסטי הרומני. על פי הדגם הסובייטי, משרד הפנים הרומני הוציא ביום 15 במרץ 1951 צו בזו הלשון: "שר הפנים יוכל, לפי החלטתו, להורות על העברתם מהמרכזים הצפופים של אותם אנשים שאינם יכולים להצדיק את שהייתם באותם מרכזים והעברתם מכל יישוב של אותם שהתנהגותם כלפי העם העמל מזיק לבניית הסוציאליזם ברפובליקה העממית הרומנית. לאותם אנשים ניתן יהיה לקבוע מגורי חובה בכל יישוב אחר". הצו הזה הכין את הרקע הדרוש להגלייה שהייתה השנייה בגודלה לאחר הגליות ינואר 1945, כאשר 70,000 בני אדם, בעיקר גרמנים אתניים, הוגלו לברית המועצות. הפניית המוגלים לברגאן תאמה גם את הכוונה לפתח את חבל הארץ המפגר של מישור הברגאן תוך ניצול המוני הגולים. לפי מסמך המתוארך לשנת 1956 תוכנן "טיהור" הבאנאט מהמיעוטים, בעיקר מהגרמנים, הסרבים, הבולגרים והארומנים. כשלב שני של הטיהור הוצבו אותם שנחשבו ליסודות עוינים לקומוניזם, בעלי הקרקעות הגדולים, התעשיינים, פונדקאים, מסעדנים, פליטים מבסרביה וממקדוניה, חיילים לשעבר בצבא של גרמניה הנאצית, אזרחים זרים, אוהדים של טיטו, משתפי פעולה עם האויב בתקופת מלחמת העולם השנייה, אנשי צבא ואישי שלטון (השלטון הקודם) בדימוס, קרובי משפחה ואוהדים של מי שהוגדרו אנטי מהפכנים, פעילים למען זכויות האזרח ואנשי עסקים שהיו להם קשרים במערב. בפעולה שהתחילה בליל 18 ביוני 1951 הוגלו 45,000 בני אדם שנלקחו מבתיהם והועברו לברגאן. ההעברה הצריכה 2,656 קרונות רכבת ו-6,211 משאיות. בהשגחת שומרים המגורשים נדרשו להקים לעצמם בתים מלבנים ומבוץ בכ 18 כפרים. למגורשים הותר לבסוף על ידי משטרו של גאורגיו -דז' לשוב ליישוביהם הקודמים כעבור 5 -6 שנים, בשנת 1956, בהשפעת השינויים לכיוון הדסטליניזציה בברית המועצות והפיוס עם טיטו באותה השנה. רובם ניצלו את ההיתר וחזרו לבנאט. המנהיג הקומוניסטי הרומני לשעבר יון גאורגה מאורר הצהיר בשנת 1989: "לי לא נאמר אף פעם שהאיכרים הבאנאטים הוגלו לברגאן בגלל טיטו! לי נאמר שהוגלו איכרים שהתנגדו לקולקטיביזציה. נראה לי שזה היה עדיף על שליחתם לבית הכלא". טיהור הבאנאט (ברומנית) סמרנדה וולטור, Istorie trăită, istorie povestită. Deportarea în Bărăgan - 1997