laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ז'אן-ז'ורז' קליין

ז'אן-ז'ורז' קליין (Jean-Georges Klein ; נולד ב-27 באוקטובר 1950) הוא שף צרפתי והוא השף והבעלים של מסעדת "ל'ארנסבורג" (L'Arnsbourg), המחזיקה בשלושה כוכבים במדריך מישלן האדום. מסעדת "ל'ארנסבורג" נמצאת מזה שלושה דורות בידי משפחת קליין, היא שוכנת בהרי הווז', בצפון-מזרח צרפת, במרחק של 4 ק"מ מהכפר בארנתאל. בסביבות 1900 שימשה המסעדה כפונדק ואכסניה לכורי הפחם וחוטבי העצים שעבדו בסביבה. סבתו, רוז דוננוירת, הסבה את המקום לפונדק. אמו, לילי, הסבה את המקום למסעדת גורמה. ז'אן-ז'ורז' קליין נולד באינגווילר, צרפת. הוא למד בבית הספר למלונאות בשטרסבורג בשנים 1969-1967 ואפיה אצל לנוטר. עבד בתפקידים שונים במסעדה המשפחתי ל'ארנסבורג בבארנתאל בשנים 1986-1970, החל מ-1987 הוא השף והבעלים. המסעדה זכתה בכוכב ראשון במדריך מישלן האדום ב-1987, היא זכתה בכוכב שני ב-1998 והיא זכתה בכוכב שלישי ב-2002, עליו היא שומרת מאז ועד היום (2011). המסעדה חברה ברשת רלה א שאטו ובצידה יש מלון. קליין מנהל אותם ביחד עם אחותו קתי, מעצבת המסעדה ואחראית על חדר האוכל ורעייתו ניקול. קליין הוא שף אוטודידקט, שהושפע במיוחד בטכניקות הבישול מפייר גאנייר ופראן אדריה. בישולו הוא חדשני והוא מבוסס במידה רבה על הגסטרונומיה המולקולארית והוא עורך ניסויים יומיומיים בשילובי טעמים חדשים. הוא מגיש תפריטים שונים, בהם תפריט טעימות של 30 מנות קטנות. במסעדה 60 מקומות ישיבה ובה עובדים 30 אנשים. קליין עובד על פיתוח מנות חדשות עם בצוותא מושיק רוט, השף הישראלי העובד בהולנד. "לא רציתי להיות טבח"; בתוך: אביטל ענבר, אווז בנוסח אשכנז - זכרונות מאלזאס, הוצאת המחבר, 2011; עמ' 34, 78, 192-184. מסעדת ל'ארנסבורג, באתר dininginfrance.com אתר מסעדת ל'ארנסבורג פרטים ביוגרפיים על ז'אן-ז'ורז' קליין, restaurant-ranking.com על ז'אן ז'ורז קליין ומסעדת ל'ארנסבורג, באתר רלה א שאטו
קייזרוואלד

קייזרוואלד (Kaiserwald) היה מחנה ריכוז נאצי בפרברי ריגה בלטביה בשנים 1943–1944. המחנה נבנה במרץ 1943, בסמוך לשכונת הווילות מז'פארקס (Mežaparks) בצפון העיר, בתקופה שבה הייתה לטביה חלק מאוסטלנד, תחת כיבוש גרמני. מאפריל 1943 ועד פינוי המחנה שימש קצין האס אס אלברט זאואר כמפקדו. העצורים הראשונים של המחנה היו נאשמים גרמניים בעבירות שונות. בעקבות השמדת הגטאות של ריגה, לייפאיה, ודאוגבפילס הועברו היהודים המגורשים למחנה זה. אלה הצטרפו ליהודים ששרדו את חיסול גטו וילנה. בתחילת שנת 1944 כמה מחנות קטנים שסביב המחנה היו לחלק מתחום השיפוט של מחנה קייזרוואלד. לאחר כיבוש הונגריה בידי הנאצים גורשו יהודים מהונגריה למחנה זה והצטרפו למגורשים נוספים מלודז', פולין. במרץ 1944 המחנה הכיל 11,878 עצורים, מתוכם 6,182 גברים, 5,696 נשים מהם רק 95 לא היו יהודים. לקייזרוואלד היו כ-15 מחנות-חוץ בריגה וסביבתה ומחנה אחד בליטא. בשונה ממחנה אושוויץ וטרבלינקה, הוא לא היה מחנה השמדה והעצורים בו עבדו בעבור חברות גרמניות שונות, כמו חברת החשמל הכללית של גרמניה (Allgemeine Elektricitäts-Gesellschaft), שעשתה שימוש נרחב בנשים העצורות במחנה על מנת לייצר מוצרי אלקטרוניקה כסוללות. ב-6 באוגוסט 1944 הצבא האדום, הלם בורמאכט והתקדם מערבה, אל תוך לטביה. אז החלו הגרמנים להעביר את עצורי קייזרוואלד בספינות אל מחנה הריכוז שטוטהוף בפולין. כל האסירים מתחת לגיל 18 ומעל גיל 30 - יהודים חשודים בהתנגדות למשטר במחנה ואלה שהיה חשד שלא ישרדו את המסע מלטביה לפולין - נורו. בספטמבר 1944 כבר הועברו כל אסירי קייזרוואלד אל מחנה שטוטהוף. הצבא האדום שחרר את המחנה ב-13 באוקטובר 1944. אלברט זאואר עבר לשמש כסגן מפקד מחנה ראוונסבריק בתחילת 1945. הוא מת בנסיבות בלתי ברורות ב-3 במאי 1945 בעיר פאלקנזה השוכנת מזרחית לברלין. המחנה הוקם באוגוסט 1943 כסדנה של האס דה בשטח מפעל האריגים "לנטה" (המפעל קיים עד היום), במרחק של כ-10 קילומטרים דרומית-מערבית לקייזרוואלד. למעשה, סדנת האס דה הוקמה כבר בקיץ 1941 בכיכר וושינגטון (Vašingtona laukums) בעיר. מפקד לנטה היה אדוארד רושמן, שעבר מגטו ריגה לאחר חיסולו. מנהל הסדנה היה איש האס אס פריץ שרוויץ. לאחר ההקמה הצליח שרוויץ לגייס בנוסף לצוות הסדנה המקורי כמות מכובדת של עובדים נוספים. בשיא הועסקו בלנטה כ-1100 עובדי כפייה, רובם המכריע גברים. בזכות שרוויץ זכו עובדי הסדנה ליחס אנושי ולתנאים שנחשבו טובים באופן משמעותי ביחס לעצירים בקייזרוואלד. בסוף יולי 1944 פונה הציוד ורוב עובדי הסדנה בספינה לשטוטהוף. ב-25 בספטמבר הועברו במשאיות כ-40 עובדי סדנת הרכב ועוד כ-60 עד מאה עובדי לנטה, עם שרוויץ בראשם, לעיירה סקרונדה, צפונית ללייפאיה. כיומיים לפני שהצבא האדם כבש את ריגה, ב-11 באוקטובר 1944 החלו הגרמנים, בשיטת "אדמה חרוכה", לפוצץ שורה שלמה של מבנים אסטרטגיים בעיר, ביניהם גם את לנטה. מן המבנה נותרו רק הקירות החיצוניים. מדיה וקבצים בנושא קייזרוואלד בוויקישיתוף קייזרוואלד באתר יד ושם אודות מחנה קייזרוואלד, מדברים שכתבה הלן רודאק איז'ו, "הזדמנות לזכור" תיאור החיים במחנה המשך לוח ההנצחה https://taz.de/!650650/
ילנה סלסרנקו

ילנה ולדימירובנה סלסרנקו (באנגלית: Yelena Vladimirovna Slesarenko) שמה בלידתה סיבושנקו (Sivushenko) (ברוסית: Елена Владимировна Слесаренко ; נולדה ב-28 בפברואר 1982 בוולגוגרד) היא אתלטית רוסיה. היא אלופה אולימפית (אתונה 2004) ושיאנית עולם בקפיצה לגובה. סלסרנקו נולדה בוולגוגרד בשם ילנה סיבושנקו. באוניברסיאדה שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית בשנת 2003 זכתה סלסרנקו במדליית ארד בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.94 מטר. באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בבודפשט, בשנת 2004 זכתה סלסרנקו במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא עולם חדש של 2.04 מטר. כשהחלה עונת האליפות באצטדיון היא זכתה בגביע אירופה SPAR, בתוצאה זהה ושיפרה את שיאה האישי שעמד על 1.97 מטר. באולימפיאדת אתונה (2004), היא זכתה במדליית זהב בשיא אולימפי ולאומי חדש של 2.06 מטר, ושברה את שיאה של תמרה ביקובה מ-1984. בספטמבר אותה שנה היא זכתה במדליית זהב בטורניר גמר אליפות העולם של IAAF שנערך במונטה קרלו, מונקו. מכיוון שהייתה פצועה נמנעה ממנה ההשתתפות ברוב התחרויות בשנת 2005, בכללן אליפות העולם באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד. באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה במוסקבה זכתה סלסרנקו במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.02 מטר. באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בגטבורג, שוודיה בשנת 2006 היא סיימה במקום חמישי בתוצאה של 1.99 מטר. באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באוסקה, יפן בשנת 2007 סיימה סלסרנקו במקום רביעי בתוצאה של 2.00 מטר. באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיימה סלסרנקו במקום רביעי בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.01 מטר ולא הצליחה להגן על תוארה. ב-2016 נפסלה תוצאתה בשל אימרוץ. באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטגו בשנת 2011 סיימה סלסרנקו במקום רביעי בתוצאה של 1.97 מטר. מדיה וקבצים בנושא ילנה סלסרנקו בוויקישיתוף ילנה סלסרנקו, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי ילנה סלסרנקו, באתר olympedia.org ילנה סלסרנקו, באתר התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית ילנה סלסרנקו, באתר ליגת היהלום ילנה סלסרנקו, באתר Track and Field (נשים) הודעת הוועד האולימפי הבינלאומי, 17 בנובמבר 2016
שמואל הלל שינקר

הרב שמואל הלל שינקר (שיינקער)נולד 1875(נפטר בכ"ז בטבת תשט"ז, 11 בינואר 1956) היה איש תנועת המוסר, נשיא אגודת הקודש ומייסד ישיבת אור חדש ובית המוסר בירושלים. חתנו של הרב יוסף חיים זוננפלד. נולד בקובנה שבליטא לרב אברהם שינקר (ר' אברמצ'יק תאני'ס), תלמיד רבי ישראל מסלנט. למד ב"תלמוד תורה" בקלם, אצל רבי שמחה זיסל זיו, ה"סבא מקלם". בשנת תרמ"ה (1885) עלה לארץ ישראל . בהוראת "הסבא מקלם" הקים עם הרב ברוך מרקוס "בית מוסר" בעיר העתיקה, שמשך אליו בין היתר את הרב חיים מן, הרב יחיאל מיכל טוקצינסקי והרב יעקב משה חרל"פ. ה"סבא מקלם" הנהיג את פעילותו של "בית המוסר" באמצעות מכתבים. הוא שלח גם מאמרים שנקראו לפני חברי "בית המוסר". בשנת תרנ"ז, שנה לפני פטירתו, הורה ה"סבא מקלם" לתלמידיו הרב שינקר והרב מרקוס לייסד ישיבה בירושלים שתנוהל ברוח תנועת המוסר. היא הוקמה בחצר שטרויס שבשכונת מוסררה. במשך תקופה מסוימת עמד בראשה הרב יוסף חיים זוננפלד. לימים הוא השיא את בתו לאה לרב שמואל הלל שינקר. נפטר בירושלים בכ"ז טבת תשט"ז, ביום השנה הראשון לפטירת בנו, ישראל, ונקבר בהר המנוחות. בנו הרב יהושע ליב היה רב בבולטימור. בתו חיה רוחמה הייתה אשת הרב צבי קופשיץ. דוד תדהר (עורך), "שמואל הלל שיינקר", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ח (1957), עמ' 3104‏-3105
שלום לופס

הרב שלום אהרון לופס (י"ז בכסלו תרס"ה, 25 בנובמבר 1904 - כ"ו בחשוון תשנ"ה, 31 באוקטובר 1994) היה רב העיר עכו במשך ארבעים וחמש שנה. נולד בשנת תרס"ה (1905) בחלב שבסוריה לרב יעקב וחנה לופס, ממשפחת רבנים בת שלוש מאות שנה. בשנת תרס"ט (1909), בהיותו בן ארבע, עלה עם משפחתו לארץ ישראל והיא התיישבה בירושלים. בתקופת מלחמת העולם הראשונה נאלצה המשפחה לעזוב את הארץ והיא שהתה בטורקיה, ולאחר מספר שנים שבה לארץ. למד בישיבת פורת יוסף, שבה שימש אחיו הרב אליהו לופס כר"מ. באותה תקופה התגורר בשכונת בית ישראל בירושלים. בשנת תרצ"א (1931) הוסמך להוראה על ידי רבני ירושלים הספרדים אברהם פילוסוף, בן ציון קואינקה ויעקב מאיר. בשנת תרצ"ו (1936) הקים יחד עם הרב יהודה צדקה את אגודת "מקבציאל", שמטרתה הייתה ליצור מסגרת תורנית לצעירי ירושלים הספרדים שחלק ניכר מהם לא מצאו את מקומם בישיבות הממוסדות. בשנת תרצ"ח (1938) התמנה לספרא דדיינא של בית הדין הספרדי בירושלים. לאחר קום המדינה עזב את שכונת בית ישראל ועבר להתגורר בשכונת מוסררה בירושלים והקים בחצר שטרויס שבתחומה בית ספר חרדי לילדי השכונה. הוא היה מקורב לרבני ירושלים ובהם הרב מבריסק, הרב צבי פסח פרנק והרב עמרם בלוי, ופעל בשליחותם. בין השאר פעל בקרב ילדי המעברות, וכן במאבק נגד גיוס בנות לצה"ל. כמו כן הקים אגודת "מזהירי שבת" שפעלה לסגירת חנויות ובתי עסק בירושלים לפני כניסת השבת. בשנת ה'תש"י (1950) התבקש על ידי הראשון לציון והרב הראשי לישראל דאז בן-ציון מאיר חי עוזיאל לקבל על עצמו את תפקיד הרב הראשי בעיר עכו. בכ' באב תש"י נבחר לתפקיד, ונשא בו כיובל שנים. פעל רבות בתחום הפצת תורה ויהדות וכינון שירותי הדת בעיר. עיריית עכו קראה על שמו רחוב בעיר (רחוב 'שדליץ' בעבר). בתו אסתר הייתה נשואה לראשון לציון והרב הראשי לישראל לשעבר אליהו בקשי דורון (נפטרה בניסן ה'תשס"ה). בנו הרב מרדכי לופס היה חבר בית הדין הרבני הגדול (נפטר בכ"ד טבת ה'תשמ"ה). בת אחותו מרגלית עבאדי, שולמית, נישאה לרב שמעון בעדני, חבר מועצת החכמים של ש"ס. אחיינו סעדיה לופס שימש סמנכ"ל משרד הדתות. נכדתו נאוה נשואה לרב דוד אברהם ראש ישיבת בנין אב בירושלים. נכדתו גילה נשואה לרב ארי אברהם סמג'ה רב שכונת רמת שלמה בירושלים. אריה דרילמן-גפן, עבד נאמן, חייו ופועלו של הגאון החסיד הרב שלום לופס זצ"ל רבה של עכו. תיק ההתאזרחות של הרב שלמה לופס באתר ארכיון המדינה ישי כהן, ‏הרב לופס: הם שונאים את התורה, לא שומעים לרבנים, באתר כיכר השבת, 12 במרץ 2013 "מבט לשורשים" - הרב שלום לופס, רשת מורשת, 1 נובמבר 2010, ו בחשוון ה'תשע"א שלום לופס, באתר "החכם היומי" שלום אהרן לופס (1904-1994), דף שער בספרייה הלאומית הרב שלום לופס זצ"ל רבה של עכו - עבד נאמן, באתר יוטיוב על הרב שלום לופז עכו, עכונט, באתר יוטיוב יוסף אליהו, הרבנית אסתר המלכה, באתר ערוץ 7, ‏כ"ז בניסן ה'תש"ע 11/04/1
הים הקרפאתי

הים הקרפאתי (יוונית: Καρπάθιο πέλαγος) הוא ים שולי בדרום-מזרח הים האגאי (שהוא עצמו ים שולי של הים התיכון). הים נקרא על שם האי קרפאתוס, השוכן בגבולו הדרומי. הים הקרפאתי משתרע בין החוף המזרחי של כרתים, החוף המערבי של רודוס, והאיים הדודקאנסיים, והוא מתחבר לים כרתים במערב, ולים הלובי בדרום-מזרח. האי אסטיפיליה תוחם אותו מצפון וכרתים, קרפאתוס ורודוס מדרום. בים הקרפאתי ישנם כמה איים קטנים. היחידים בהם שמיושבים הם האיים קאסוס (Κάσος) וקרפאתוס. עם זאת, האיים הלא-מיושבים הם בעלי חשיבות כאתרי רבייה למספר מינים של ציפורים אשר בסכנת הכחדה. מדיה וקבצים בנושא הים הקרפאתי בוויקישיתוף
משוואת ואן 'ט הוף

משוואת ואן 'ט הוף מאפשרת חישוב של הפוטנציאל האוסמוטי בעזרת ריכוז המומס, הטמפרטורה וקבוע הגזים האידיאליים. המשוואה פותחה על ידי יאקובוס ואן 'ט הוף: O P =   − C T R {\displaystyle OP=\ -CTR\,} OP - הלחץ האוסמוטי ב MPa. C - ריכוז המומס ב M. T - הטמפרטורה במעלות קלווין. R - קבוע הגזים האידיאליים ב : L ∗ M P a K ∗ m o l {\displaystyle {L*MPa \over K*mol}} . אוסמוזה לחץ טורגור לחץ אוסמוטי ערך זה הוא קצרמר בנושא כימיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מדד הרפינדל-הירשמן

מדד הרפינדל-הירשמן (באנגלית: Herfindahl-Hirschman Index או HHI) הוא מדד לריכוזיות בענפים במשק, המהווה גם אינדיקטור מקובל לרמת התחרותיות בהם. המדד נקרא על שם הכלכלנים אוריס הרפינדל ואלברט הירשמן. המדד מוגדר כסכום ריבועי נתחי השוק של 50 החברות הגדולות בענף. התוצאה המתקבלת נעה בין 0 ל-1, החל משוק משוכלל של שחקנים דומים רבים וכלה בשוק מונופוליסטי של שחקן יחיד, כך שעלייה בערך המדד משמעותה עלייה בריכוזיות וירידה בתחרותיות בענף. לדוגמה, אם במשק ישנן חמש חברות אשר כל אחת מהן מחזיקה ב-20 אחוז מהשוק, החישוב יהיה: 0.2 2 + 0.2 2 + 0.2 2 + 0.2 2 + 0.2 2 = 0.2 {\displaystyle 0.2^{2}+0.2^{2}+0.2^{2}+0.2^{2}+0.2^{2}=0.2} . תחרות מונופוליסטית מדד ג'יני מדד לרנר מחשבון מדד הרפינדל-הירשמן ערך זה הוא קצרמר בנושא כלכלה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
כיכר הלוחמים

כיכר הלוחמים (מוכרת גם בשם כיכר קוגל או בשמה העממי - כיכר הדמעות) היא מעגל תנועה בעיר חולון, שהפך במהלך השנים לאחד מסמליה של העיר. הכיכר ממוקמת בצפון העיר, בכניסה לחולון מכיוון תל אביב (במפגש הרחובות מקוה ישראל, הלוחמים, לוי אשכול וקוגל). שמה מנציח את חללי צה"ל והמחתרות, בני העיר. ייחודה של הכיכר נובע מגודלה ומורכבותה. הכיכר בעלת 3 נתיבי תנועה - מה שהופך אותה למעגל התנועה הגדול בישראל מבחינת מספר נתיבים. אלפי כלי הרכב העוברים דרך הכיכר בכל יום הופכים אותה גם לאחד ממעגלי התנועה העמוסים בארץ. קרבתה של הכיכר למבנה משרד הרישוי בחולון, והקושי של תלמידי הנהיגה לצלוח אותה במהלך מבחן הנהיגה המעשי (טסט), תרמה לפרסומה הנרחב בקרב הציבור בישראל והשרישה את הכינוי שניתן לה - "כיכר הדמעות". במהלך השנים נעשו ניסיונות שונים לווסת את זרם התנועה בכיכר ולשפר את בטיחותה, וכללו בין השאר הצבת רמזורים בכניסות לכיכר. ניסיונות אלה לא צלחו וגרמו להחרפה בעומסי התנועה, מה שאילץ את העירייה להחזיר את הסדרי התנועה בכיכר לקדמותם. הקו הירוק של הרכבת הקלה בתל אביב צפוי לחצות את הכיכר מצפון לדרום. כחלק מהפרויקט צפויה להבנות מנהרת תנועה תחת הכיכר שתשמש את הנוסעים מכיוון מזרח למערב. ynet, כיכר הלוחמים, ודמעות התסכול, באתר ynet, 26 בנובמבר 2008 מיוחד: המקומות שיכשילו אתכם בטסט, באתר ‏מאקו‏, 20 ביוני 2015 אורן שטרנברג, כל מה שרציתם לדעת על כיכר הדמעות: מעגל התנועה הגדול בישראל, באתר השקמה חולון, ‏8 בדצמבר 2018 כיום שטחי מקוה ישראל הם חלק מפארק אריאל שרון רביטל פרקר, איך הפכה כיכר קוגל בחולון לאחת המסוכנות בארץ?, באתר nrg‏, 11 באפריל 2011 שוקי בן יוסף, חשיפה: כך ייראה קו הרכבת הקלה בחולון, התחנות והשינויים המתוכננים בתנועה, באתר mynet‏ חולון, 3 במאי 2017
חצר שטרויס

חצר שטרויס (כיום רח' הע"ח 20), היא מבנן של כ-30 דירות ובית מדרש בלב שכונת מוסררה בירושלים, שהקים הנדבן שמואל שטרויס מקרלסרוהה שבגרמניה, ונקראת על שמו. שמואל שטרויס (1847–1904) היה נינו של רבי יצחק זקיל לייב וורמסר ("הבעל שם ממיכלשטט"), וחותנו של יעקב רוזנהיים, מייסד אגודת ישראל. את הונו עשה בעסקי בנקאות. למרות היותו בן התרבות הגרמנית הוא נמשך ליהדות המזרח-אירופית ובמיוחד לתנועת המוסר ולראשיה. הוא תמך כלכלית במוסדות תורה ובתלמידי חכמים, ולפי עדות חתנו הרב רוזנהיים הוא פיזר לצדקה "הרבה יותר מחמישית מהונו". שטרויס התקרב לרבי שמחה זיסל זיו, "הסבא מקלם", ואף תרם ל"בית התלמוד" בקלם 6,000 רובל.. בשנת תרנ"ד (1894), עם מותה של אשתו, החליט שטרויס ליזום פעולת צדקה לעילוי נשמתה. הוא בחר ברבו הרב יעקב שור לשליחו ומימן את נסיעתו לארץ ישראל, במטרה לעזור במפעל יישובה. הרב שור נסע לירושלים מצויד בכספו של הרב שטרויס. זיקתו של שטרויס לרוח המוסר של "הסבא מקלם" הביאה להחלטה לתרום את הכסף להקמת קומפלקס דירות מחוץ לחומות העיר העתיקה, בשכונת מוסררה, עבור משפחות רבנים מאנשי תנועת המוסר. במרכז חצר שטרויס הוקם במימונו של שטרויס מבנה לישיבת אור חדש, שנוסדה על ידי קבוצה מתלמידי "הסבא מקלם" בראשות הרב שמואל הלל שינקר והרב ברוך מרקוס. חצר שטרויס הפכה להיות מרכז של תורה ומוסר בירושלים. במקום התגוררו גדולי המוסר המפורסמים שבדור, שעלו מליטא והתיישבו בירושלים, ובהם: רבי יצחק בלאזר, רבי נפתלי אמסטרדם, רבי צבי לויטן, רבי יצחק מלצן ורבי אריה לייב ברוידא, אחיו של "הסבא מקלם". הקשר של השכונה לתנועת המוסר היה חזק כל כך עד שנהגו לומר בדרך הלצה כי מקור שם השכונה 'מוסררה' הוא מן המילה 'מוסר'. קבוצה מיהודי ירושלים, קבעו אף הם את מקום לימודם בחצר, ונודעו אף הם בהתמדתם ובהנהגות פרישות ומוסר. ביניהם הרב מאיר הלר, הרב צבי הירש ויספיש (נכדו של הרב נחום משאדיק), הרב שמואל תפילינסקי, הרב יונה ראם, הרב אליהו ברוך פרלמן, הרב חייקל מילצקי, הרב יהודה הולצמן והרב זליג לייב לוין. בין תושבי חצר שטרויס: הרב צבי פסח פרנק. בין ילידי המקום: הרב שמחה זיסל ברוידא, ראש ישיבת חברון (בן משפחת "הסבא מקלם") והרב חיים יעקב גולדוויכט, ראש ישיבת כרם ביבנה. במלחמת ששת הימים הבניין ניזוק, וקומתו העליונה נשרפה מפגיעת פגזים ירדניים. דיירי קומה זו פונו לשכונה אחרת, והוחלט להרוס את הבניין כליל. תוכניות ההריסה התעכבו, ובשלהי שנות ה-90 הוקמה במבנה ישיבה בשם לב ירושלים. נכון ל-2011 מתגוררים תלמידי הישיבה בבניין, והוא אף שופץ מעט על ידם, כולל ריצוף, סיוד הקירות ובניית חדרי שירותים. שמו של שמואל שטרויס הונצח בכיכר שבצומת הרחובות שבטי ישראל-הנביאים בירושלים, סמוך ל"חצר שטרויס". "בנקאי שכזה", מאורות הדף היומי (קובץ להורדה) זכרונות, הוצאת נצח, עמ' 59. דב כץ, תנועת המוסר, כרך ב', עמ' 60.
לגעת ביהלום

לגעת ביהלום (נקרא גם: יהלום הדמים, במקור: Blood Diamond) הוא סרט דרמה אמריקאי בכיכובם של לאונרדו דיקפריו, ג'ניפר קונלי ודג'ימון הונסו. הסרט עוסק ביהלומים הנמכרים בסיירה לאון שבאפריקה כדי לממן עימותים צבאיים, ובאנשי העסקים הקונים יהלומי דמים אלו ובכך מממנים את הנשק והתחמושת המשמשים להמשך הפעילות הצבאית המובילה להרג אנשים רבים. הסרט היה מועמד לחמישה פרסי אוסקר. הסרט מתרחש בשנת 1999 בסיירה לאון, במהלכה המאבק על השליטה בשדות היהלומים מגיע לכדי מלחמת אזרחים, אלפים מתים ומיליונים הופכים לפליטים. דני ארצ'ר (לאונרדו דיקפריו), מבריח יהלומים יליד זימבבואה שהוריו נרצחו באכזריות בילדותו, שומע באחת הפעמים בהן נכלא את מפקד המורדים צועק על סולומון ונדי (דג'ימון אונסו), דייג מקומי, על כך שהוא מחביא יהלום נדיר בגודלו (100 קראט) אותו מצא בעת שעבד בכפייה במכרות היהלומים שבסיירה לאון. מאדי בואן (ג'ניפר קונלי) היא עיתונאית המסקרת את הקרבות ומנסה להתחקות אחר הדרך בה מבריחים את יהלומי הדמים לשוק החופשי. דני מנסה להשיג את היהלום כדי לרצות את הבוסים שלו ולעזוב בכבוד את אפריקה. הוא משכנע את סולומון להראות לו איפה היהלום, ובתמורה יעזור לו למצוא את משפחתו שנמלטה למחנה פליטים ובנו שגויס בכוח לכוחות המורדים להיות "ילד-חייל". בסופו של דבר הם מוצאים את היהלום, אך דני נפצע בחילופי אש שהיו במקום ומדמם למוות תוך כדי שהוא מעכב בירי את כוחות המורדים, על מנת לאפשר לסולומון ובנו לעלות על מטוס עם היהלום. מאדי עוזרת להם להגיע ללונדון ולמכור את היהלום לאיש עסקים מושחת הקונה יהלומי דמים, וכך מפלילה אותו. בתמורה ליהלום מקבל סולומון מיליוני פאונדים ומשפחתו מגיעה לאירופה. בסוף הסרט נראה סולומון כאיש אמיד החי בעולם המערבי ונואם בפורום קימברלי, אשר בעיר קימברלי בדרום אפריקה, על מאבקי השליטה ויהלומי הדמים באפריקה. שר המלחמה (סרט) אתר האינטרנט הרשמי של לגעת ביהלום (באנגלית) "לגעת ביהלום", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "לגעת ביהלום", באתר נטפליקס "לגעת ביהלום", באתר AllMovie (באנגלית) "לגעת ביהלום", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "לגעת ביהלום", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "לגעת ביהלום", באתר Metacritic (באנגלית) "לגעת ביהלום", באתר אידיבי "לגעת ביהלום", באתר HBO Max (באנגלית) "לגעת ביהלום", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
אלכסנדר אטיין שורון

אלכסנדר אטיין שורון (בצרפתית: Alexandre Étienne Choron,‏ 1837 קאן (Caen), קלבדוס – 1924) היה שף צרפתי. שורון היה השף של מסעדת "וואזן" (Voisin) ברחוב סנט אונורה. שורון ידוע בשל המצאת רוטב שורון, רוטב ברנייז המועשר בעגבניות מרוכזות ואחר-כך עובר צמצום. שורון זכור בשל המטעמים שהגיש במהלך המצור על פריז שצרו הפרוסים החל ב-19 בספטמבר 1870. במהלך המצור, נאלצו הפריזאיים, שסבלו ממחסור במזון, לאכול חתולים, כלבים, וחולדות. הבורגנים לא היו שבעי רצון מאכילת בעלי חיים ירודים כאלה, ואמות המידה במסעדות היוקרה נותרו גבוהות. כשמאגרי האוכל הדלדלו, מסעדות אלה, בכללן וואזן, אלתרו. שורון שם את עינו על החיות שאכלסו את גן החיות המקומי, והגיש מטעמים מבעלי חיים אקזוטיים במסעדת וואזן. לארוחת חצות חג המולד של 1870, הגיש שורון תפריט המורכב בעיקר מהחלקים המובחרים של בעלי החיים ששכנו בז'ארדן ד'אקלימאטאסיון (אחד מגני החיות של פריז). המנות השונות - ראש ממולא של חמור, קונסומה של פיל, גמל צלוי, נזיד קנגורו, שוקי דב צלויים ברוטב פלפל, זאב ברוטב אייל, חתול עם חולדה, אנטילופה ברוטב כמהין – הפכו לאגדה. התפריט לווה ביינות מוטון רוטשילד 1846, רומאנה קונטי 1858 ושאטו פאלמר 1864. שורון זכה לתהילה בשל תבשיליו המכילים פיל (בצרפתית: éléphant) Trompe d’éléphant ברוטב הצייד (sauce chasseur) ופיל בורגיניון. אחרי שהפיל ב- Jardin d'acclimatation הוגש לארוחת חג המולד, שני הפילים (קסטור ופולוקס) בז'ארדן זואולוג'יק של פריז נאכלו ב-31 בדצמבר 1870 בוואזן. בראשית ינואר, נשלח הפיל מז'רדן דה פלאנט לבית המטבחיים. שורון רכש אותו למסעדתו תמורת 14 פרנק לפאונד. ב-13 בינואר, "וואזן" סבלה ממחסור בבשר פיל והחליפה אותו בבשר סוס. המצור הסתיים שבועיים לאחר מכן. .Larousse Gastronomique. president Gastronomic Comitee: Joel Robuchon, Calrkson Potter, random House, 2001, p. 296. "אלכסנדר אטיין שורון", foodreference.com "החוויה הגסטרונומית במהלך המצור על פריז ב-1870", canalacademie.com האתר של ז'ארדן ד'אקלימאטאסיון "תפריט הסעודה", pagesperso-orange.fr
לוסיו גוטיירס

לוסיו גוטיירס (בספרדית: Lucio Edwin Gutiérrez Borbúa, נולד ב-23 במרץ 1957) שימש כנשיא אקוודור בין ה-15 בינואר 2003 ל-20 באפריל 2005. ב-21 בינואר 2000 נטל גוטיירס חלק בהפיכה נגד שלטון הנשיא ג'מיל מאוואד שבסיומה ב-22 בינואר התמנה גוסטבו נובואה, סגנו של מאוואד, לנשיא במקומו. גוטיירס רץ לבחירות ב-2002 תחת מפלגת ה-PSP וניצח וב-15 בינואר 2003 נתמנה לנשיא אקוודור. הוא שימש בתפקיד עד לאפריל 2005 אז התפטר לאחר תקופת נשיאות שנויה במחלוקת, ונמלט לברזיל. מדיה וקבצים בנושא לוסיו גוטיירס בוויקישיתוף לוסיו גוטיירס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מרוץ מדיסון

מרוץ מדיסון הוא מרוץ המיועד לאופני מסלול הנערך בוולודרום. שמו של המרוץ ניתן לו על שם המדיסון סקוור גארדן הראשון, אולם עם 10,000 מקומות ישיבה בניו יורק, שנחנך ב-1879. המרוץ שונה ממרוצים אחרים בכך שמשתתפים בו זוגות (ולעיתים נדירות שלשות). בכל רגע נתון רק רוכב אופניים אחד מהצמד מתחרה, ואילו השני נח. החלפה בין הרוכב המתחרה והרוכב הנח נעשית לפי שיקול דעתם, וחייב להיות מגע ביניהם על מנת לבצע החלפה: משיכה, דחיפה או "לחיצת יד" מותרות. אפשר לראות במרוץ המדיסון גרסה מקוצרת של מרוצי ששה ימים. במרוצים אלו רוכב אחד היה מתחרה בעוד חברו היה יורד מן המסלול, אוכל ונח. כיום המרוץ נע בין 30 ל־90 דקות ושני הרוכבים נשארים על המסלול. הקבוצה המנצחת היא הקבוצה המשלימה מספר גדול יותר של הקפות במשך הזמן הקבוע. במקרה של שוויון, הקבוצה עם מספר הנקודות הגדול יותר מנצחת. נקודות מושגות על ידי ניצחון בספרינטים (מיאוצים) הנערכים כל מספר קבוע של הקפות, לרוב 20: שלוש הקבוצות הראשונות מקבלות ניקוד. במשחקים האולימפיים נהוג כי משתתפות 16 קבוצות, כל אחת מייצגת מדינה שונה, ואורך המרוץ הוא 50 קילומטרים. (200 הקפות). מדיה וקבצים בנושא מרוץ מדיסון בוויקישיתוף הסבר תמציתי על מרוץ המדיסון, באתר האיגוד הבינלאומי לאופניים (באנגלית)
ראש ממשלת אוזבקיסטן

ראש ממשלת אוזבקיסטן הוא התפקיד הפוליטי השני בחשיבותו באוזבקיסטן, לאחר תפקיד הנשיא. ראש הממשלה האוזבקי הוא יושב ראש מועצת השרים ומתמנה יחד עם הקבינט על ידי הנשיא בכפוף לאישור הפרלמנט.      המפלגה הדמוקרטית העממית      מפלגת התחייה הדמוקרטית הלאומית      המפלגה הליברל-דמוקרטית נשיא אוזבקיסטן הרכב ממשלת אוזבקיסטן (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא פוליטיקאים ובנושא אוזבקיסטן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סיינס (סרט)

סיינס (באנגלית: Signs) הוא מותחן מדע בדיוני אמריקאי משנת 2002, בבימויו של מ. נייט שאמלאן, בכיכובם של מל גיבסון רורי קאלקין וחואקין פיניקס. משפחת הס גרה בפנסילבניה. גרהאם (מל גיבסון), אב המשפחה, הוא כומר לשעבר שעזב את הדת עקב מותה של אשתו, קולין. ביחד עם אחיו מריל (חואקין פיניקס), שחקן בייסבול לשעבר, הוא מגדל את שני ילדיו, מורגן (רורי קאלקין) ובו (אביגייל ברסלין). יום אחד מופיע מעגל תבואה בשדה התירס של משפחת הס. חברי המשפחה נחלקים באשר לשאלה איך נוצרו המעגלים. באותו לילה, כאשר גרהאם משכיב את בו לישון, הוא מגלה שיש מישהו מחוץ לביתו. ביחד עם מריל הם מתכננים לתופסו, אך לא מוצאים את הפולש. בלילה אחר, כאשר גרהאם הולך להאכיל את כלבתו, הוא מבחין בדמות המסתובבת בשדה. כשהוא שוב לא מוצא אותה, הוא חוזר מבולבל הביתה. בבית שאר בני המשפחה צופים בחדשות בטלוויזיה, לפיהן נצפו אורות לא מזוהים מעל מקסיקו סיטי. למחרת צופה מריל בקטע וידאו שהוקלט על ידי בחור ברזילאי, שמתעד חייזר. לאחר מכן, המשפחה מחליטה להישאר בבית ולאוטמו מפני החייזרים. זרם החשמל בבית מפסיק לפעול, והם יורדים למרתף; אז הם מגלים שחייזר נכנס לביתם. מאוחר יותר, כשנודע להם באמצעות ידיעה חדשותית ברדיו על כך שקבוצת החייזרים הפולשת נסוגה, הם עולים חזרה לבית. אך אז החייזר חוטף את מורגן. לבסוף מריל מצליח לשחררו והם מגלים שהחייזרים רגישים למים וכך הורגים את החייזר. גרהאם חוזר לכנסייה. מל גיבסון - גרהאם הס חואקין פיניקס - מריל הס רורי קאלקין - מורגן הס אביגייל ברסלין - בו הס שרי ג'ונס - קרוליין פאסקי פאטריסיה קלמבר - קולין הס טד סאטון - קנינגהם מייקל שוולטר - ליונל פריצ'רד מ. נייט שאמלאן - ריי ראדי מריט ובר - טרייסי הסרט זכה בעיקר לביקורות חיוביות. לפי האתר "Rotten Tomatoes", כ-74% ממבקרי הקולנוע בארצות הברית נתנו לסרט ציון חיובי. הסרט נחל הצלחה רבה בקופות: הוא הכניס כ-227,966,634 מיליון דולר בארצות הברית וכ-180,281,283 מיליון דולר בחוץ לארץ; סך הכנסותיו של הסרט בכ-408,247,917 מיליון דולר. הסרט הוא השני במידת הצלחתו מבין סרטיו של הבמאי מ. נייט שאמלאן, אחרי "החוש השישי". "סיינס", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "סיינס", באתר נטפליקס "סיינס", באתר AllMovie (באנגלית) "סיינס", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "סיינס", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "סיינס", באתר Metacritic (באנגלית) "סיינס", באתר אידיבי "סיינס", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "סיינס", ביקורת על הסרט באתר "עין הדג"