laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
למנוס

למנוס או לימנוס (ביוונית: Λήμνος, בטורקית: Limni) הוא אי יווני בצפון הים האגאי, המשתרע במרכז מחוז צפון הים האגאי. למנוס, יחד עם האי אגיוס אפסטריוס הממוקם כ-30 ק"מ מדרומו מערבו, הם שתי הרשויות המוניציפליות המרכיבות את היחידה האזורית למנוס, אחת מחמש היחידות האזוריות של המחוז. שטחו של האי הוא 477.58 קמ"ר, והוא האי השמיני בגודלו ביוון. חלקו הגדול של לימנוס הררי, אך קיימים בו גם עמקים פוריים. האי מחולק לשני חלקים עיקריים על ידי מפרץ גדול בחלקו הדרומי שלחופו שוכן שדה התעופה של לימנוס. שתי העיירות העיקריות הן מירינה (ביוונית: Μύρινα, בטורקית Mirina) או קאסטרו (ביוונית: Κάστρο - "מצודה") השוכנת לחופו המערבי של האי, ומודרוס (ביוונית: Μούδρος, בטורקית: Mondros) הנמצאת לחופו המזרחי. בשנת 2001 התגוררו בלמנוס 18,104 איש. ביוון העתיקה נחשב האי למקום קדוש לאל הפייסטוס והעיר הראשית נקראה הפסטייה על שמו. לפי המיתולוגיה היוונית כאשר השליכו אביו זאוס מהאולימפוס נפל הפייסטוס בלמנוס. תטיס טיפלה בו ויחד עם הנימפה קבירו הוא היה לאביהם של הקבירים. לפי הרודוטוס היה השם "למנוס" כינויה של האלה האם קיבלי בקרב התראקים, אשר היו תושביו הראשונים של האי, ופולחנה של האלה רווח במקום לאחר שהובא אליו מאסיה הקטנה. לפי הביבליותקה (פסאודו-אפולודורוס), הביא דיוניסוס את אריאדנה מנקסוס ללמנוס, ולפי פליניוס הזקן שכן באי לבירינת ענק, אך זה לא זוהה. האי נכבש בידי דריווש הראשון במאה ה-6 לפנה"ס, אך מילטיאדס הצעיר שליט גליפולי כבש אותו מידיו בשנת 510 לפנה"ס, והאי בא תחת שליטתה של אתונה העתיקה עד שמוקדון השתלטה עליו. הרומאים שוב מסרו את האי לשליטת אתונה בשנת 166 לפנה"ס אך 20 שנה לאחר מכן הוא היה יחד עם יוון כולה לפרובינקיה רומית. כשהאימפריה הרומית נחלקה לשתיים, היה למנוס לחלק מהאימפריה הביזנטית וב-1657 נכבש בידי העות'מאנים. לאחר מלחמת הבלקן הראשונה ב-1912 היה האי לחלק מיוון, ושימש כבסיס לניסיונות הבריטים לכבוש את חצי האי גליפולי ואת מצר הדרדנלים במלחמת העולם הראשונה. ב-30 באוקטובר 1918, נחתמה הפסקת האש של מודרוס (טורקית Mondros Mütarekesi) בנמל מודרוס באי, וזו סיימה את חלקה של האימפריה העות'מאנית במלחמה. עד לשנת 2011, למנוס השתייכה מנהלית למחוז משנה לסבוס, שכלל מלבד למנוס ואגיוס אפסטריוס, גם את האי לסבוס. בעקבות הרפורמות המנהליות של שנה זאת, החלוקה הישנה למחוזות משנה בוטלה, ומחוז המשנה הישן חולק לשתי יחידות אזוריות נפרדות. האי למנוס שוחזר במשחק הווידאו ארמה 3 שיצא בשנת 2013. שמו של האי כמו גם אלה של העיירות והיישובים שונו כדי למנוע כל תוכחה פוליטית למפתחים. אלטיס, האי הבדיוני, קטן ב-15% מלמנוס, וכמה אגמים ממזרח לאי חסרים במשחק שנערך בשנת 2035. במשחק זה, אלטיס הפכה למדינה עצמאית שנכבשה על ידי האימפריה הקולוניאלית הבריטית. כולל האיים אלטיס וסטרטיס (למנוס ואגיוס אפסטראטיוס). הכוחות המזוינים של אלטיס (AAF בגרסה המקורית) מתעמתים עם כוחות נאט"ו ועם סיעת ה-CSAT (Canton Protocol Strategic Alliance Treaty), כוחות איראנים בעלי ברית למדינות החתומות על האמנה: מצרים, סוריה או סין, כמו גם מדינות צפון אפריקה. אחרים. מדיה וקבצים בנושא למנוס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של למנוס מפה אינטראקטיווית של למנוס(הקישור אינו פעיל) למנוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
קתוליקון

קתוליקון (ביוונית: Kαθολικόν) הוא הכנסייה הראשית במנזר נוצרי אורתודוקסי. מקורות ביזנטיים כינו את הקתוליקון בעבר בכינויים "נאוס" (Nαός) או "אקלזיה" (Εκκλησία). הקתוליקון ניצב בדרך כלל במרכזו של המנזר, ומאחר שלפי המסורת, התפילה לא יכולה הייתה להיערך בו יותר מפעם אחת ביום, הוקמו במנזרים כנסיות משניות וקפלות, והקתוליקון זכה למעמדו הבכיר. ערך זה הוא קצרמר בנושא כנסיות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שדרות רוסתוולי

שדרות רוסתוולי (בגאורגית: რუსთაველის გამზირი, רוּסתַווֶליס גאמזירי) או בשמה הקודם שדרות גולובאני היא השדרה המרכזית של בירת גאורגיה, טביליסי. השדרה נקראת על שמו של המשורר הגאורגי מימי הביניים שותא רוסתוולי. השדרה מתחילה בכיכר החירות ונמשכת לאורך 1.5 ק"מ, במקביל לנהר הקורה, לפני שהיא הופכת לרחוב קוסטבה (ע"ש מרב קוסטבה). המטרו של טביליסי עובר לאורך הרחוב. השדרה נקראה במקור "רחוב ארמון הממשלה" (סאסאחלֶה כּוּצ'ה). במאה התשע עשרה, בתקופת שלטון האימפריה הרוסית, הייתה טביליסי מרכז פלך טביליסי, וארמון הנציב העליון של מלכות המשנה של הקווקז מוקם בשדרה. בשנת 1841 שונה שם הרחוב לשדרת גולובאני. תחת שלטונו של הנציב, מיכאיל סיומונביץ' וורונצוב, בשנת 1848 הפכה השדרה לשדירת התהילה, ניטעו עצים משני צידי השדרה. בשנת 1854, בנה הנסיך ג. מוחרן-בטוני את ארמונו בשדרה. בשנת 1989 התאספו עשרות אלפי גאורגים בחזית בנין הממשלה הגאורגית (אז גאורגיה הסובייטית). בפעולות שנקטו על ידי השלטונות הסובייטים נהרגו רבים בטרגדיה של 9 באפריל. בהפגנות האופוזיציה, מול בנין הממשלה, שהחלו ב-2 בנובמבר 2007 השתתפו, על פי ההערכות, כ-100 אלף איש. בסופו של דבר, נאלץ נשיא גאורגיה, מיכאיל סאקשווילי, להודיע על הקדמת הבחירות. השדרה נחשבת לשדרה הראשית של טביליסי כיוון מהרבה מבנים ממשלתיים, תרבותיים ועסקיים ממוקמים ברחוב או בסמוך. בין הבניינים המצויים בשדרה: שדרות רוסתוולי 2: תיאטרון גריביידוב שדרות רוסתוולי 3: מוזיאון סימון ג'נשיה שדרות רוסתוולי 3: גלריה לאומנות מודרנית שדרות רוסתוולי 5: בית קולנוע ע"ש רוסתוולי שדרות רוסתוולי 6: ארמון הנעורים שדרות רוסתוולי 7: בית הצייר הגאורגי שדרות רוסתוולי 8: מבנה הפרלמנט של גאורגיה שדרות רוסתוולי 11: שדרות רוסתוולי 12: משרד התקשורת של גאורגיה שדרות רוסתוולי 13: מלון מריוט טביליסי שדרות רוסתוולי 16: בית הקצין שדרות רוסתוולי 17: האקדמיה הממלכתית לתיאטרון שותא רוסתוולי שדרות רוסתוולי 19: המוסד הממלכתי של גאורגיה לתיאטרון וקולנוע שדרות רוסתוולי 25: תיאטרון הבלט והאופרה של טביליסי על שם פליאשווילי שדרות רוסתוולי 29: בית המשפט לחוקה של גאורגיה שדרות רוסתוולי 30: משרד המשפטים של גאורגיה מדיה וקבצים בנושא שדרות רוסתוולי בוויקישיתוף גאורגיה: כ-100 אלף בהפגנת ענק נגד הנשיא, באתר ynet, 2 בנובמבר 2007 נשיא גיאורגיה: בחירות בתחילת ינואר, באתר הארץ, 7 בנובמבר 2007
טולה (מחוז)

מחוז טולה (ברוסית: Тульская область - טולסקאיה אובלסט) הוא סובייקט בפדרציה הרוסית. המחוז נמצא בשטח המחוז הפדרלי המרכזי. המחוז הוקם ב-26 בספטמבר 1937. נכון לינואר 2024 במחוז מתגוררים 1,471,140 תושבים. כ-13% משטח המחוז מכוסה ביערות. התיישבות עמים סלאבים באזור ידועה מהמאה ה-7. לחר התפרקות רוס של קייב האזור היה חלק של נסיכות צ'רניגוב. במהלך המאה ה-13 בעקבות פלישת מונגולים לרוסיה רוב היישובים נהרסו. בהמשך בהדרגה החל איכלוס מחדש. בשנת 1380 באזור התרחש קרב קוליקובו. בשנת 1503 השטח סופח לנסיכות מוסקבה. בשנת 1696 מייסד משפחת סוחרים ותעשיינים דמידוב החל באזור ייצור ברזל. במאה ה-16-17 הגבול הדרומי של רוסיה עבר בשטחי המחוז והוקמו בו מבצרים רבים. בשנת 1712 בפקודת פיוטר הגדול הוקם מפעל נשק שפועל עד היום. בשנת 1777 הוקמה גוברניית טולה. בשנת 1855 באזור החלו לעבוד מכרות פחם. בשנת 1868 החלה לפעול מסילת ברזל למוסקבה. בשנת 1929 בעקבות שינויים בחלוקה מנהלית גוברניית טולה בוטלה ואזור שולב היחידה מנהלית אחרת. בשנת 1939 מחוז טולה הוקם מחדש. בתקופת מלחמת העולם השנייה באזור התחוללו קרבות שהיו חלק של מערכת ההגנה על מוסקבה. בשנים 1942 ו-1957 חלקים של מחוז הועברו למחוז מוסקבה. בשנת 1986 האזור סבל מהשלכות של אסון צ'רנוביל. הרשות המחוקקת הינה "דומה של מחוז טולה" שכוללת 36 חברים. בראש המחוז עומד מושל שנבחר ל-5 שנים. בספטמבר 2024 לתפקיד נבחר דמיטרי מיליאיב. מבחינה אדמיניסטרטיבית החבל מחולק ל-23 ראיונים ו-2 ערים בעלי חשיבות מחוזית. נכון לינואר 2024 במחוז מתגוררים 1,471,140 תושבים. בשנת 1979 התגוררו במחוס ג-2 מיליון תושבים.כ-74.6% מאוכלוסיית המחוז מתגוררת בערים. בעיר הגדולה - טולה מתגוררים כ-500 אלף תושבים. בהתאם לנתוני מפקד אוכלוסין 2021 של הפדרציה הרוסית הרוסים מהווים כ-87.7% מאוכלוסיית המחוז. המחוז מתאפיין בתעשייה מפותחת, ובמיוחד תעשייה ביטחונית, כימית, פלדה וכו'. בשטח המחוז קיימים מספר אתרי תיירות, ביניהם מקום התרחשותו של קרב קוליקובו ויאסניה פוליאנה - מקום מגוריו של לב טולסטוי. בשנת 2019 החל ייצור מכוניות במפעל של החומה הגדולה מוטורס שצויה להגיע לייצור של 150 אלף מכוניות בשנה.. פיתוח רשת מסילות ברזל באזור החל עובד בסוף המאה ה-19. שטח המחוז חוצות מספר כבישים בעלי חשיבות ארצית. המרחק עד למוסקבה הוא כ-185 ק"מ. בשטח מחוז עוברות מספר קווי צנרת נפט וגז טבעי. בשטח המחוז לא פעולים נמלי תעופה. מדיה וקבצים בנושא טולה בוויקישיתוף הודעה לעיתונות, ‏7 ביוני 2019
גנייזנאו

האם התכוונתם ל... גנייזנאו (סיירת, 1906) – סיירת משוריינת של הצי הקיסרי הגרמני. הוטבעה במלחמת העולם הראשונה בקרב איי פוקלנד גנייזנאו (סיירת מערכה, 1936) – סיירת מערכה של הצי הגרמני במלחמת העולם השנייה אוגוסט ניידהרדט פון גנייזנאו – פילדמרשל פרוסי
ריג'נטס פארק

ריג'נטס פארק (באנגלית: Regent's Park; 'הפארק של העוצר') הוא אחד מהפארקים המלכותיים של לונדון שבאנגליה. הפארק נמצא בחלקו הצפוני של רובע וסטמינסטר וחלקו הדרומי של רובע קמדן. הפארק מוקף על ידי רחוב מעגלי שנקרא "המעגל החיצוני" ובאמצע הפארק כביש מעגלי שנקרא "המעגל הפנימי". במרכז המעגלי הפנימי של הפארק נמצאים "גני המלכה מרי". לאורך חלקו הצפוני של הפארק נמצאת תעלת ריג'נטס, וצפונה לה גבעת פרימרוז. בחלקו הצפון מזרחי של הפארק נמצא גן החיות של לונדון. השטח עליו ניצב הפארק נקרא בעבר "פארק מרילבון", והשתייך לבית המלוכה מאז ימי הביניים. עד 1811 נחכר השטח על ידי הדוכס מפורטלנד כאזור ציד. לאחר מכן העוצר (מלך בפועל, באנגלית: ריג'נט), לעתיד - המלך ג'ורג' הרביעי, שכר את האדריכל ג'ון נאש לתכנן את הפארק. בתחילה תכנן נאש ארמון ליורש העצר, וסביבו מספר וילות לידידיו, אולם תוכניות אלה לא יצאו אל הפועל, ובמקומן נבנה ארמון בקינגהאם. בשטח שהתפנה הוחלט לבנות פארק פתוח לציבור, אשר נפתח בשנת 1835. בפארק נערכו תחרויות מרוצי הכביש של אולימפיאדת לונדון. אסון ריג'נטס פארק הפיגועים בהייד פארק ובריג'נטס פארק ריג'נטס פארק, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מדיה וקבצים בנושא ריג'נטס פארק בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ריג'נטס פארק סיור וירטואלי בפארק (מפה ותמונות)
טבר (מחוז)

מחוז טבר (ברוסית: Тверская область, בתעתיק: טברסקאיה אובלסט) הוא סובייקט בפדרציה הרוסית. המחוז נמצא בשטח של המחוז הפדרלי המרכזי. המחוז הוקם ב-29 בינואר 1935. עד לשנת 1990 שמו היה "מחוז קלינין". נכון לינואר 2024 התגוררו במחוז 1,199,747 תושבים. בסביבות המאה ה-5 לאזור הגיעו עמים סלבים. האזור נכלל בנסיכויות רוסיות שונות. בשנת 1238 כוחות מונגולים כבשו את האזור והמשיכו לכיוון רפובליקת נובגורוד אך לא הגיעו לנובגורוד עצמו. החל מהמאה ה-13 העיר טבר הייתה ידוע כמרכז נסיכות. בשנת 1247 הוקמה "נסיכות הגדולה של טבר". בשנת 1317 כוחות הנסיכות ניצחו בקרב כוחות של רפובליקת נובגורוד ובהמשך לקחו בשבי את נסיך מוסקבה ומשפחתו. בשנת 1327 התרחש מרד גדול של נסיכות טבר נגד השלטון המונגולי. המרד דוכא באכזריות על ידי הורדת הזהב תוך עזרה מנסיכות מוסקבה ונסיכות סוזדל. כתוצאה מכך הסתיים מאבק רבת שנים בין נסיכות טבר לבין נסיכות מוסקבה על ראשות שלטונית. העיר טבר למעשה איבדה את חשיבותה. בשנת 1488 אזור סופח לרוסיה הצארית, אך חלקים משטח המחוז הנוכחי היו בשליטת הדוכסות הגדולה של ליטא. בסיום מלחמת 1503 כל השטח הועבר לשליטה רוסית. בתחילת המאה ה-18 האזור חולק בין גוברניות שונות עד שבשנת 1796 הוקמה גוברניית טבר. החל משנת 1929 האזור היה חלק של יחידות מנהליות שונות. בשנת 1931 שמה של העיר טבר שונה ל"קלינין". בשנת 1935 הוקם מחוז קלינין. אזור נכבש על ידי ורמאכט באוקטובר 1941 ושוחרר בדצמבר 1941. בשנת 1946 חלק מהמחוז הועבר למחוז פסקוב החדש. בשנת 1956 העיר דובנה וסביבתו הועברו למחוז מוסקבה. בשנת 1990 לעיר טבר הוחזר את שמו ההיסטורי. הרשות המחוקקת הינה "האספה המחוקקת של מחוז טבר" שכוללת 40 חברים. בראש המחוז עומד מושל שנבחר ל-5 שנים. בספטמבר 2016 לתפקיד נבחר איגור רודניה. בשנת 2021 הוא נבחר לכהונה השנייה. מבחינה אדמיניסטרטיבית החבל מחולק ל-34 ראיונים ויחידות מנהליות שוות ערך ו-2 ערים בעלי חשיבות מחוזית. בנוסף לכך קיימת עיר סגורה אוזיורני (בעבר בולוגויה 4) שבחלקה נמצאת במחוז נובגורוד בה ממוקמת יחידת של חיל הטילים האסטרטגיים של רוסיה וסולנצ'ני בה ממוקם סניף של מרכז לפיתוח מערכות בקרה למשגרים ולוויינים. נכון לינואר 2024 התגוררו במחוז 1,199,747 תושבים לעומת כ-1.6 מיליון בשנת 1989. כ-78% מאוכלוסיית המחוז מתגוררת בערים. בעיר הגדולה טבר מתגוררים כ-405 אלף תושבים. בהתאם לנתוני מפקד אוכלוסין 2021 של הפדרציה הרוסית הרוסים מהווים כ-83% מאוכלוסייתו. חלקה של עמים אחרים היא פחות מאחוד לכל אחד מהם. אחוז הטג'יקים גדל בשנים האחרונות והגיע ל-0.7% (מעל ל-7 אלף). המחוז מתאפיין בתעשייה וחקלאות מפותחים. בשטח המחוז הוקמה תחנת הכוח הגרעינית קלינין בהספק 4,000 מגוו"ט. דרך המחוז עוברת מסילת ברזל מוסקבה-סנקט פטרבורג דרכה עוברות 70 זוגות של רכבות ביום. בנוסף לכך קיימות מסילות ברזל לשימוש פנים מחוזי. ברך המחוז עוברות כבישים בעלי חשיבות ארצית M10 "רוסיה" מוסקבה-סנקט פטרבורג ו-M9 "בלטיה" לכיוון לטביה. נמל על נהר בעיר טבר מהווה מרכז תחבורתי חשוב להעברת סחורות ונוסעים. דרך המחוזו עוברת צנרת גז טבעי ונפט. בשטח המחוז פועלים מספר נמלי תעופה לטיסות פנים. מדיה וקבצים בנושא טבר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של טבר (ברוסית) טבר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אברהם גולדברג

האם התכוונתם ל... אברהם גולדברג (סופר) (ׂׂ1790–1850) – כתב "משא צפון עם מעשה רוקח" אברהם גולדברג (צייר) אברהם גולדברג (חוקר תלמוד) אברהם גולדברג (עיתונאי) (1881–1933) – עיתונאי ועורך יהודי ורשאי
טיומן (מחוז)

מחוז טיומן (ברוסית: Тюменская область, בתעתיק: טיומנסקאיה אובלסט) הוא סובייקט בפדרציה הרוסית. המחוז נמצא בשטח של המחוז הפדרלי של אורל. המחוז הוקם ב-14 באוגוסט 1944. בשטח המחוז כלולים 2 אזורים אוטונומיים: המחוז האוטונומי של ימלו-ננץ והמחוז האוטונומי חנטי ומנסי (אוגרה). המחוז משתרע על שטחי המישור המערב סיבירי ולמעשה מחלק את שטח רוסיה ל-2 חלקים: מערבה נמצא אורל וחלק האירופי, מזרחה נמצא סיביר והמזרח הרחוק. בחלק הצפוני נמצאים חופי ים קארה ובחלק הדרומי המחוז גובל עם קזחסטן. בכ-90% מהשטח משתרע אקלים צפוני קיצוני במיוחד. רוב השטח מכוסה ביערות. הנהרות הגדולים אוב ואירטיש חשובים מאוד לצורכי תחבורה. נכון לינואר 2024 במחוז התגוררו 3,890,800 תושבים. החל מהמאה ה-13 השטח היה בשליטת חאנות טיומן שהייתה תלויה בהורדת הזהב. בשנת 1563 השטח שולב בחאנות סיביר. בשנת 1587 הוקם מבצר טובולסק שתוך זמן קצר הפך למרכז השליטה של רוסיה הצארית בסיביר. בשנת 1708 טובולסק הוכרז כמרכז של גוברניית סיביר. בעקבות העברת הרכבת הטראנס-סיבירית דרומית לעיר טובולסק, חשיבותה החל לרדת. בשנת 1920 שמה של גוברניית טובולסק הוחלפה רשמית לגוברניית טיומן. בשנת 1923 גוברניה בוטלה ושחט שולב ביחידות מנהליות שונות. הגוברניה הוקמה מחדש בשנת 1944 על השטחים שהיו חלק של מחוז אומסק ומחוז קורגן. האזור עבר פיתוח משמעותי לאחר גילוי נפט וגז טבעי במחיצות השנייה של המאה ה-20. בשנת 1993 בשטח המחוז הוקמו יחידות אוטונומיות שקיימות גם כיום. הרשות המחוקקת היא "דומה של מחוז טיומן" שכוללת 48 חברים. בראש המחוז עומד מושל שנבחר ל-5 שנים. במאי 2018 לתפקיד נבחר אלכסנדר מואור. סמכויות המושל אינם כוללים אזורים אוטונומיים. מבחינה אדמיניסטרטיבית החבל מחולק ל-22 ראיונים ויחידות מנהליות שוות ערך ו-5 ערים בעלי חשיבות מחוזית. בנוסף לכך קיימים אזורים אוטונומיים חנטי ומנסי (יוגרה) וימאלו-ננץ. נכון לינואר 2024 במחוז התגוררו 3,890,800 תושבים. זאת לעומת 1.4 מיליון תושבים בשנת 1970. כ-79.5% מאוכלוסיית המחוז מתגוררת בערים. בעיר הגדולה – טיומן מתגוררים מעל 500 אלף תושבים. המחוז מתאפיין באוכלוסייה מגוונת – הרוסים מהווים רק 64% מאוכלוסיית האזור, הטטרים (5.1%), אוקראינים (1.8%) ועמי צפון שונים כ-1%. בעקבות גירוש גרמנים מהחלק האירופה של ברית המועצות בשנת 1959 התגוררו מחוז מעל ל-24 אלף גרמנים. כיום מתגוררים כ-11 אלף גרמנים בלבד. בשטח המחוז נמצאים שדות נפט וגז טבעי העיקריים של רוסיה. בהתאם לכך קיימת תעשייה מפותחת הקשורה עם הפקה ועיבוד נפט וגז. תעשייה שקשורה עם דלק מהווה 86.4% מכלל התוצר במחוז. לאור תנאי האקלים הקשים, חקלאות נמצאת בקשיים רבים. בחלק הדרומי של המחוז עובר תוואי הרכבת הטראנס-סיבירית. דרך המחוז עברות כבישים בעלי חשיבות ארצית M12 "מזרח" יקטרינבורג-טיומן, R-402 טיומן-חנטי-מנסייסק ו-R-402 טיומן-אומסק. על נהרות אוב ואירטיש פועלים נמלים להעברת סחורות. במחוז פועלים מספר שדות תעופה לטיסות פנים ונמל התעופה הבין-לאומי טיומן-רושצ'ינו. מדיה וקבצים בנושא טיומן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של טיומן (ברוסית) טיומן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
דבי ונולי

דבי ונולי היה צמד קומי ישראלי המורכב מהסטנדאפיסטיות דבי קליידר ונולי עומר. הצמד פעל בין השנים 1987 עד 1997. לאורך שנות פעילותן העלו השתיים שלושה מופעי בידור ברחבי ישראל להם כתבו את הטקסטים בעצמן: "כזה כאילו", "למה מי למה מה" ו"דבי ונולי 3". המופעים שילבו סטנד-אפ ומערכונים. בתחילת שנות התשעים הגישו את פינת הסטנד-אפ "מקום בעמידה", במסגרת התוכנית "זהו זה!" בטלוויזיה החינוכית. הצמד התפרק באופן רשמי ב-1997, לאחר שדבי עזבה את ישראל לתקופה של חמש שנים. מרב יודילוביץ', איך למצוא גבר בקהל חשוך, באתר ynet, 1 בפברואר 2001 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נולי עומר

נולי עומר (נולדה ב-8 בינואר 1960) היא שחקנית, קומיקאית ואמנית רב תחומית. פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה ועזרו לשכתב אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. בתם של ציפורה ושל המשורר ע. הלל. ב-1982 החלה ללמוד משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב וקיבלה מלגת הצטיינות. פריצתה הראשונה לתודעת הקהל הייתה במסגרת הצמד הקומי "דבי ונולי". הצמד פעל בשנים 1987–1997 בשלושה מופעי בידור אשר שילבו קטעי סטנד-אפ ומערכונים. ב-1986 שיחקה בהצגה "כולם היו בני חוץ מנעמי" של תיאטרון בית לסין. ב-1987 בהצגה "מושל יריחו", של תיאטרון הסימטה, ובאותה שנה ב"האזרח מעבר לכל חשד", של תיאטרון נווה צדק. ב-1997 שיחקה בהצגה "האבא של החתן" של תיאטרון הקאמרי. ב-1998 שיחקה ב"במילא", של תיאטרון קצר בצוותא, לה גם כתבה את המוזיקה. ב-2002 שיחקה ב"גוד", של תיאטרון הרצליה. ב-2007 שיחקה ב"אבירות מתעלפות", של תיאטרון קרוב, אותה גם כתבה. בשנת 1989 כיכבה בסרט מתיחות "על הפנים", לצד דבי קליידר חברתה לצמד "דבי ונולי". בשנת 1990 השתתפה בסרט "סיפורי תל אביב". בשנת 1998 שיחקה בסרט "באזז". ב-2002 שיחקה בדרמות הטלוויזיה "שתי דקות מפארדיס", וב"מה אכפת לציפור". ב-2006 השתתפה בסרט "חיי האהבה". ב-2014 שיחקה בתפקיד ראשי ב"פרחים של מרציפן". ב-2018 השתתפה בסדרה "שלטון הצללים". ב-2019 השתתפה בסדרה "מתיר עגונות". ב-2020 השתתפה בסדרה "קיבוצניקים". ב-1999 פרסמה ספר ילדים בשם "הקוף שהתאהב בתרנגולת" בהוצאת כרמל. בין 2002 ל-2018 הוציאה שירה וסיפורת אשר התפרסמו ב"מאזניים", "גג", "מגזין A5", "עיתון 77" ו"המוסך". ב-2003 כתבה טור שבועי באתר נענע תחת השם "תמנע המניאקית". באותה שנה כתבה גם טור אישי במגזין "נשים". ב-2006 כתבה את רומן הרשת "יקירנט", עם יעל ישראל. ב-2009 הוציאה את "הקפריזה והזוגוש", מילון קומי, בהוצאת הקיבוץ המאוחד. ב-2014 הוציאה את ספר הילדים "וואו", בהוצאת קיבוץ המאוחד. ב-2023 הוציאה את הנובלה ״לענת הדבש״ בהוצאת קתרזיס. יצרה וביצעה שני מופעי יחיד: ב-2000 את "מתה לחיות 2", וב-2011, את "מופרע קומי", שכלל הלחנה ונגינת שירים בפסנתר. מציגה בתערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות החל משנת 1998. הייתה נשואה לשחקן שאול מזרחי ובשנת 1994 השניים התגרשו. להם בן אחד. אתר האינטרנט הרשמי של נולי עומר נולי עומר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) נולי עומר, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי נולי עומר, בתוך: שמעון לב-ארי, "מדריך 100 שנה לתיאטרון העברי", באתר החוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב נולי עומר, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) נולי עומר, דף שער בספרייה הלאומית מרב יודילוביץ', איך למצוא גבר בקהל חשוך, באתר ynet, 1 בפברואר 2001 טל פרי, נולי נטו, באתר nrg‏, 16 בפברואר 2001 הבננה השבועית, באתר "בננות", 17 בנובמבר 2007 סיני גז, השאלון עם נולי עומר, באתר "השאלון", 17 במאי 2009 איתי חכמה, "המצב הפיזי השפיע עליי נפשית": נולי עומר, בלי דבי, מתחילה מחדש, באתר Xnet‏, 11 בדצמבר 2018 אמיר קמינר, "אני? בת 60? אני מקסימום 42", באתר "ידיעות אחרונות", 29 ביולי 2019 דורון בראונשטיין, נולי עומר: "אמנות: שאר הרוח של החיים." בבלוג חי תרבות, 25 בספטמבר 2020 נולי עומר כותבת איך נראה השבוע שלה באתר בננות דפנה לוי, שיחה אישית עם נולי עומר בפודקאסט ״על החיים ועל המוות״, 2 באפריל 2022
אוליאנובסק (מחוז)

מחוז אוליאנובסק (רוסית: Улья́новская о́бласть, בתעתיק: אוליאנובסקאיה אובלסט) הוא סובייקט בפדרציה הרוסית. נמצא בשטח של המחוז הפדרלי של הוולגה. המחוז הוקם ב-19 בינואר 1943. נכון לשת 2024 במחוז מתגוריים 1,172,782 תושבים. הנהר וולגה מחלק את המחוז לשני חלקים. כ-25% משטח המחוז מכוסה ביערות. שטח המחוז היה כלול בממלכת בולגריה של הוולגה. במהלך המאה ה-15 סבל השטח קשות מפלישת טימור לנג. לאחר מכן, סופח לחאנות קאזאן. עם נפילת קאזאן לידי הרוסים, השטח סופח לרוסיה והחלה התיישבות רוסית באזור. במאה ה-17 הוקמה העיר סימבירסק. בשנת 1786 הוקמה גוברניית סימבירסק. בשנת 1870 נולד בעיר זו ולדימיר איליץ' לנין (אוליאנוב). עם פטירתו, בשנת 1924, הוחלף שם העיר לאוליאנובסק. לאחר הקמת ברית המועצות השטח נכלל במספר יחידות מנהליות. בשנת 1943 הוחלט להקים מחוז אוליאנובסק על בסיס אזורים שהיו שייכים למחוז קוייבישב ומחוז פנזה. הרשות המחוקקת היה "האספה המחוקקת של מחוז אוליאנובסק" שכוללת 36 חברים. בראש המחוז עומד מושל שנבחר ל-5 שנים. בשנת 2021 לתפקיד נבחר אלכסיי רוסקיך. מבחינה מנהלית המחוז מחולק ל-21 ראיונים ול-3 ערים בעלי מעמד מחוזי.. נכון לשת 2024 במחוז מתגוררים 1,172,782 תושבים. זאת לעומת כ-1.5 מיליון בשנת 1996. כ-80% מאוכלוסיית המחוז מתגוררת בערים. בעיר הגדולה אוליאנובסק מתגוררים כ-611 אלף תושבים. בהתאם לנתוני מפקד אוכלוסין משנת 2021 הרוסים מהווים כ-65.7% מאוכלוסיית המחוז, הטטרים (כ-9.2%), הצ'ובשים (כ-4.8%) והמורדבה (כ-1.8%). בשטחי המחוז קיימים שדות נפט משמעותיים. המחוז מהווה מרכז חשוב בקנה מידה ארצי לייצור מכוניות ומטוסים. בתקופה הסובייטית הוקמו מפעלים בתחום זה בעיר אוליינובסק. כמו כן יש בו חקלאות מפותחת. במחוז קיימת רשת מסילות ברזל מפותחת. מסילת ברזל הראשונה נבנתה בשנת 1867. בשנת 1880 נבנה גשר לרכבות מעל נהר וולגה. דרך המחוז עובר כביש בעל חשיבות ארצית M5 "אורל" שמקשר מוסקבה עם סברדלובסק. בשטח המחוז פועלים 54 שדות תעופה לרבות נמל תעופה בין-לאומי באוליאנובסק. בעיר אוליאנובסק פועל נמל על נהר וולגה. מדיה וקבצים בנושא אוליאנובסק בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אוליאנובסק (ברוסית) אוליאנובסק, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
הנינג מנקל

הנינג מנקל (בשוודית: Henning Mankell‏; 3 בפברואר 1948 – 5 באוקטובר 2015) היה סופר שוודי בעל מוניטין בינלאומי, אבי הדמות הספרותית קורט ולאנדר. הנינג מנקל נולד בסטוקהולם שבשוודיה, נכדו של מלחין בעל אותו שם ובנו של שופט. מנקל זכה בפרס אריך מריה רמרק לשלום בשנת 2009. הניג מנקל השתתף ב-2010 בהפלגת "המרמרה", ולאחריה הודיע כי ישקול את המשך הוצאת ספריו בעברית, בסופו של דבר שינה את דעתו וספריו המשיכו להופיע בעברית. נפטר ממחלת הסרטן ב-5 באוקטובר 2015. אלמנתו היא במאית הקולנוע אווה ברגמן, בתו של אינגמר ברגמן. 1991 Mördare utan ansikte "רוצחים ללא פנים". 1992 Hundarna i Riga "הכלבים בריגה". 1993 Den vita lejoninnan "הלביאה הלבנה". 1994 Mannen som log "האיש המחייך". 1995 Villospår "הסחת דעת". 1996 Den femte kvinnan "האישה החמישית". 1997 Steget efter "צעד אחד לפני". 1998 Brandvägg "חומת אש". 1999 Pyramiden "הפירמידה" - סיפורים קצרים. 2004 Handen "היד" 2009 Den orolige mannen "האיש המוטרד" 2002 Innan frosten "לפני הכפור". 2000 Danslärarens återkomst "שובו של המורה למחול". 2007 Kennedys hjärna "מוחו של קנדי". 2008 Kinesen "האיש מסין". חמישה מספריו תורגמו לעברית על ידי רות שפירא: "רוצחים ללא פנים", "הסחת דעת", "הכלבים בריגה" - בהוצאת כנרת זמורה-ביתן "הפירמידה" ו"האיש מסין" – בהוצאת כתר על ספריו יוכי שלח, מה המשותף לרוצח הסדרתי ולחוקר המשטרה, באתר הארץ, 21 באוקטובר 2007 בתיה גור, עידן לולאות החנק, באתר הארץ, 19 באוקטובר 2004 דורון קורן, כמה אפשר למתוח?, באתר ynet, 11 באוקטובר 2007 על הסחת דעת מאת הנינג מנקל באתר text רן יגיל, רק ריגה: על "הכלבים בריגה" מאת הנינג מנקל, באתר nrg‏, 31 במרץ 2010 תרצה פלור, "הכלבים בריגה" מאת הנינג מנקל, הבלש המקטר, באתר הארץ, 21 באפריל 2010 זהרה רון, ‏המלצת ספר: "הפירמידה" - רומן בז'אנר בלשי, באתר גלובס, 10 באוקטובר 2013 גילי איזיקוביץ, הסופר השוודי הנינג מנקל מת מסרטן בגיל 67, באתר הארץ, 5 באוקטובר 2015 הנינג מנקל, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) הנינג מנקל, באתר "Find a Grave" (באנגלית) הנינג מנקל (1948-2015), דף שער בספרייה הלאומית הנינג מנקל, ברשת החברתית Goodreads פעילות פוליטית אייל דץ‏, הנינג מנקל: "אשקול אם להתיר תרגום ספריי לעברית", באתר וואלה, 3 ביוני 2010 אסף גברון‏, "אשמח לעשות זאת שוב", באתר וואלה, 5 ביוני 2010 הנינג מנקל, הארץ של הסופרים - איך נפטרתי מהנינג מנקל המזויף, באתר הארץ, 15 ביוני 2011 בן דרור ימיני, "הסופר השקרן מ"הארץ" ", nrg ‏ 17 ביוני 2011 לורן כריסטנסן, מחברת "אנשים נורמלים" לא רוצה שתקראו לה "הסלינג'ר של דור הסנאפצ'ט", באתר הארץ, 23 בספטמבר 2021