המערכות באיטליה במהלך מלחמות המהפכה הצרפתית

המערכות באיטליה במהלך מלחמות המהפכה הצרפתית (1792–1801) היו סדרה של סכסוכים שהתקיימו בעיקר בצפון איטליה בין צבא המהפכה הצרפתית לבין קואליציה של אוסטריה, רוסיה, פיימונטה-סרדיניה ומספר מדינות איטלקיות אחרות. המערכה של 1796–1797 הבליטה את נפוליאון בונפרטה, מפקד צעיר, לא ידוע כמעט, שהוביל את הכוחות הצרפתיים לניצחון על צבאות אוסטריה וסרדיניה שהיו עדיפים מבחינה מספרית. מלחמת הקואליציה הראשונה פרצה בסתיו 1792, כאשר כמה מעצמות אירופיות כוננו ברית נגד צרפת הרפובליקנית. המבצע הגדול הראשון היה סיפוח רוזנות ניס ודוכסות סבויה (שתי מדינות ממלכת פיימונטה-סרדיניה) על ידי 30,000 חיילים צרפתים. זה התהפך באמצע 1793, כאשר הכוחות הרפובליקנים נסוגו כדי להתמודד עם מרד בליון, מה שגרם לפלישה נגדית לסבויה על ידי ממלכת פיימונטה-סרדיניה (חברה בקואליציה הראשונה). לאחר דיכוי המרד בליון, הצליחו הצרפתים בפיקודו של גנרל קלרמן לדחוק את חיילי פיימונטה עם 12,000 חיילים בלבד, וניצחו בקרבות בארז'נטינה ובסן-מוריס בספטמבר ובאוקטובר 1793. עד מהרה הסלים הסכסוך עם כוחות אוסטריים ונפוליטניים שגויסו לפלישה לדרום צרפת כדי לכבוש מחדש את ניס ולפגוע בפרובאנס. כוחות בעלות הברית חוזקו על ידי כ-45,000 אוסטרים, פיימונטים ונפוליטנים, עם תמיכה נוספת מהצי המלכותי הבריטי. לפני שבעלות הברית יכלו לפתוח בהתקפה זו, פתחו הצרפתים, בפיקודו הטקטי של אנדרה מסנה, את מתקפת סאורג'יו (אפריל, 1794), שתוכננה על ידי מפקד הארטילריה של הצבא, גנרל נפוליאון בונפרטה. מתקפה צרפתית דו-שכבתית זו דחקה את כוח בעלות הברית, למרות עמדותיהן החזקות, וכבשה בחוזקה את מעברי ההרים שהובילו לפיימונטה. מתקפה נוספת, שתוכננה גם היא על ידי הגנרל בונפרטה כדי לנצל את הניצחון בסאורג'יו, בוטלה בהוראת שר המלחמה קרנו, שדאג לקווי אספקה שנותקו על ידי המורדים מאחורי החזית. המפקדים בשטח לא היו מרוצים מהחלטה זו, אך הערעורים נקטעו בעקבות הפלת הוועד לשלום הציבור ומנהיגו, מקסימיליאן דה רובספייר (28 ביולי 1794). במהלך הכאוס הפוליטי שנוצר בצבא הצרפתי, פתחו בעלות הברית בהסתערות על סבונה. תוך התעלמות מפקודותיו של קרנו, מפקד הצבא הצרפתי של איטליה, אנדרה מסנה, פתח במתקפה נגדית ומאובטח נתיבי אספקה לג'נובה בעקבות הניצחון בקרב הראשון על דגו. בעקבות זאת הצרפתים גיבשו את החזית וחיכו להזדמנויות נוספות. המוקד העיקרי של המלחמה עבר אז צפונה אל הריין, עד ל-29 ביוני 1795, כאשר האוסטרים פתחו במתקפה נגד צבא איטליה המדולדל והלא מסופק. צבא איטליה היה בעל 107,000 חיילים באופן רשמי, והצליח להעמיד כוח אפקטיבי של כ-30,000 בלבד. קלרמן, שחידש את הפיקוד, פנה לקרנו בבקשה לתגבורת. במקום זאת, הגנרל בונפרטה מונה לשרת במטה הכללי, שם הגה תוכנית שלישית להתקפה לעבר ואדו וסווה. קלרמן הוחלף בגנרל שרר זמן קצר לאחר מכן והוא ביצע את ההתקפות, והשיג ניצחון בלואנו. בונפרטה מונה למפקד העליון ב-2 במרץ 1796. המניעים למינויו של בונפרטה היו ככל הנראה פוליטיים. ב-9 במרץ, בונפרטה התחתן עם ז'וזפין דה בוארנה, שחלקה את מאסרה (תחת רובספייר) עם האישה שהפכה לאשתו של טאלין, אחד המנהלים של הרפובליקה הצרפתית. מכתביה של ז'וזפין טוענים שבארא הבטיח את הפקודה לבונפרטה, לפני שהסכימה להינשא לו. בארא מצוטט על ידי עמיתיו כאומר על בונפרטה, "תקדם את האיש הזה או שהוא יקדם את עצמו בלעדיך". בונפרטה הראה את עצמו שאפתן מאוד ועשה לעצמו שם בעקבות 13 Vendémiaire ב-1795. בהצבתו לפיקוד על צבא איטליה, בונפרטה הוקצה לחזית לא ברורה: מבין שלוש עשרה צבאות השדה העיקריים של הרפובליקה, הכוח האיטלקי היה המוזנח ביותר והיה במצב נורא כשהגיע בונפרטה. בונפרטה פתח בהתקפות כמעט מיד לאחר שהגיע לחזית ב-27 במרץ. 37,000 אנשיו ו-60 התותחים שלו עמדו מול יותר מ-50,000 חיילי בעלות הברית בזירה. הסיכוי היחיד שלו לתמיכה הגיע מצבא האלפים של קלרמן, מולו עמדו 20,000 חיילי בעלות הברית נוספים. לבונפרטה לא היה סיכוי להשיג תגבורת שכן מאמץ המלחמה הרפובליקני התרכז במתקפות המסיביות שתוכננו על הריין. בקרב מונטנוטה הביס בונפרטה את האוסטרים ונלחם בקרב שני סביב דגו זמן קצר לאחר מכן. בעקבות הקרבות הללו הוא פתח בפלישה כוללת לפיימונטה וזכה בניצחון נוסף במונדובי. סרדיניה נאלצה לקבל את שביתת הנשק של צ'ראסקו ב-28 באפריל, ויצאה מהמלחמה ומהקואליציה הראשונה. לבונפרטה לקח חודש בלבד להביס את סרדיניה (בין הגעתו לשביתת הנשק), מדינה שהתנגדה לצבאות צרפת במשך יותר משלוש שנים. סך האבדות במהלך המסע המהיר היו 6,000 חיילים צרפתים ויותר מ-25,000 בעלות הברית. בונפרטה ארגן מחדש את צבאו שזה עתה התלהב בעקבות ההפוגה הקצרה במבצעים בעקבות תבוסתה של סרדיניה. בעקבות זאת הוא תמרן את צבאו לעמדות מתאימות יותר לאורך נהר הפו. ניצחון צרפתי קטן בקודוניו הוביל לנסיגה של כוחות הקואליציה מעבר לנהר אדה. בנהר הובס הצבא האוסטרי של הגנרל בוליו בקרב לודי ב-10 במאי. צבא איטליה תוגבר כעת לכמעט 50,000 איש ובונפרטה המשיך במתקפה, פגע בכוחות אוסטריים שהתגייסו בסביבת מבצר מנטובה. סדרה של תבוסות קטנות של הקואליציה הביאה לתגבור חיל המצב במנטובה ל-12,000. לאחר שהציב את מנטובה תחת מצור, הוביל בונפרטה דיוויזיה צרפתית דרומה כדי לפלוש ולכבוש את הדוכסות הגדולה של טוסקנה ומדינת האפיפיור, תוך שהביס את כוחות האפיפיור בפורט אורבן. לאחר מכן הוא פנה צפונה ועם 20,000 איש הביס כ-50,000 אוסטרים בפיקודו של פילדמרשל וורמסר בקרבות לונאטו וקסטיליונה. המפקד האוסטרי נאלץ לחזור אל הרי האלפים. וורמסר קיבל חיזוק פעם נוספת כדי לפצות על כ-20,000 האבדות שנגרמו בחודשיים האחרונים ועשה ניסיון להקל על המצור על מנטובה. כ-45,000 חיילים אוסטריים נותרו מאחור כדי להישמר מפני כל מתקפה צרפתית חדשה בזמן שהגוף העיקרי של הצבא האוסטרי נע לעבר מנטובה. ברוברטו ב-4 בספטמבר, הנחיל בונפרטה תבוסה קשה לאוסטרים ולאחר מכן היה במיקום טוב לפגוע בחלקו האחורי של צבאו של וורמסר. הגיבו באיטיות לאיום החדש הזה, האוסטרים שוב הובסו בקרב בסאנו, שם צומצם צבאם ל-12,000 בלבד. הכוחות הנותרים צעדו במהירות לעבר מנטובה, אך נלכדו שם על ידי יחידות החלוץ של הגנרל מסנה. כוחות אוסטריים נוספים הגיעו בזמן שצבאו של בונפרטה נחלש ממחלות וקווי האספקה שלו אוימו במרד. קומיסרים פוליטיים של הממשלה, במיוחד כריסטופורו סליסטי, מיגרו את ההתקוממויות באכזריות, אך עמדת צרפת נחלשה. כדי לייצב את המצב יצר בונפרטה את מדינות החסות של הרפובליקה הטרנספדנית והרפובליקה הציספדנית. בעקבות כך הגיע מפקד אוסטרי חדש, יוסף אלווינצ'י, ועשה ניסיון נוסף להקל על מנטובה. בונפרטה עצר והדף את אלווינצ'י בחזרה אל מעבר לנהר ברנטה, אך מתקפת הנגד שלו נבלמה קשות על ידי התבוסה של ואבואה במשך חמישה ימים בכפרים צמברה וקליאנו תחת הסגן של אלווינצ'י, פאול דוידוביץ' והוא נאלץ לסגת לוורונה. אלווינצ'י, שעקב אחר בונפרטה, הדף מתקפה צרפתית בקלדירו ב-12 בנובמבר ובונפרטה נאלץ לסגת. בשלושת הימים הבאים בקרב על ארקול, בונפרטה, שנלחם בכמות גדולה יותר והתמודד עם כישלון מאמציו החוזרים ונשנים לכבוש גשר מרכזי בארקול, זכה בניצחון חשוב וקשה נגד אלווינצ'י. שני הצדדים קיבלו חיזוק לפני שאלווינצ'י פתח במתקפה נוספת בינואר. בונפרטה הביס את ההתקפה המחודשת הזו בקרב ריבולי, וגרם לכ-14,000 הרוגים. אחר כך כיתר וכבש טור סיוע אוסטרי שני ליד מנטובה. זמן קצר לאחר מכן, מנטובה נכנעה לבסוף לצרפתים, מה שאפשר לצרפתים להמשיך בהתקדמותם מזרחה לכיוון אוסטריה. לאחר מערכה קצרה שבמהלכה פיקד על הצבא האוסטרי אחיו של הקיסר, הארכידוכס קרל, הצרפתים התקדמו עד למרחק של 100 מייל מווינה, והאוסטרים תבעו שלום. המהלך של בונפרטה, על ידי איום ישיר על וינה, היה הטריגר שהוביל לכך שאוסטריה שלחה משא ומתן לליאובן כדי לבקש מבונפרטה שלום עם צרפת. הסכם השלום שנוצר, הסכם קמפו פורמיו, סיים למעשה גם את מלחמת הקואליציה הראשונה, שכן אוסטריה הייתה הלוחמת העיקרית שנותרה ביבשת אירופה שעדיין נלחמה בצרפתים באותה תקופה. ב-5 בדצמבר 1797 הגיע נפוליאון לפריז. פלישת נפוליאון לצפון איטליה גרמה לאי סדר במדינות האפיפיור . על פי הסכם טולנטינו, האפיפיור פיוס השישי נאלץ לוותר על אזור רומאניה לרפובליקה הציסאלפינית שזה עתה נוסדה, ולהכיר בז'וזף בונפרטה כשגריר ברומא. לאחר פירוק הקואליציה הראשונה, מרד רפובליקני שערך הגנרל בונפרטה והבריגדיר גנרל מאתורין-לאונרד דופוט הוביל להרג של דופוט בארמונו של ז'וזף על ידי חיילי מדינת האפיפיור. התנצלות פורסמה על ידי האפיפיור ב-29 בדצמבר 1797, אולם היא נדחתה על ידי הרפובליקה זמן קצר לאחר מכן. לאחר מכן הכריז נפוליאון מלחמה על מדינות האפיפיור בפעם השנייה, ושלח 9,000 חיילים תחת הגנרל לואי-אלכסנדר ברתייה לכבוש את רומא ולפזר את המדינה. לאחר שסירב לוותר על סמכותו הזמנית, פיוס השישי הוגלה מרומא, ומת מאוחר יותר בואלנס, צרפת. נפוליאון פיזר רשמית את מדינות האפיפיור בפברואר 1798, שבה הוכרו הרפובליקה האנקונית ורפובליקת טיברינה כרפובליקות אחיות. ברומא, ברתייר הכריז על הקמת הרפובליקה הרומית, והפיל את המלוכה הנבחרת הקודמת. עם זאת, זמן קצר לאחר מכן, כוחות הקואליציה התערבו, וגרמו למאבקים פנימיים בתוך מה שמכונה "המועצה הרומית", שנמשכה עד הפלישה הנפוליטנית ב-1799. המושל ז'אק מקדונלד הגן על העיר עם צבא קטן של 9,000 חיילים ב-19 בנובמבר, והקרבות של פרנטינו, אוטריקולי וציוויטה קסטלנה, יחד עם רומן בקאלווי ריסורטה וקפואה דחפו את המלך פרננדו הרביעי לקסטל סנטאלמו, והובילו. להכרזה על הרפובליקה הפרתנופית בנאפולי, שגרמו לכ-8,000 הרוגים נפוליטניים ו-1,000 צרפתים. באפריל, הקרדינל פבריציו רופו צעד לתוך קלבריה עם צבא של 17,000 חיילים והחזיר את המלוכה, ויזם מצור על נאפולי ביוני. בסיוע הבריטים, הפרתנופאים קרסו זמן קצר לאחר מכן. פלישה נפוליטנית בספטמבר הובילה לפירוק הרפובליקה הרומית, שהוחלפה לאחר מכן על ידי האפיפיור עד למלחמות נפוליאון. השלב השני של המלחמה באיטליה החל בשנת 1799 כחלק ממלחמת הקואליציה השנייה והיה שונה מהראשון בכך שכוחות רוסים השתתפו במערכה. עם זאת, בתחילת הסכסוך הרוסים טרם הגיעו. בונפרטה, בינתיים, היה רחוק מהיבשת, ממאי 1798 עד ספטמבר 1799 הוא הוביל את המערכה במצרים. כ-60,000 חיילים צרפתים בפיקודו של שרר התמודדו מול מספר שווה של אוסטרים. 50,000 רוסים נוספים היו צפויים להגיע בקרוב. הצרפתים היו עסוקים בהרגעה של נאפולי וזה הפחית בחצי את כוחם היעיל להתמודד מול האוסטרים. על מנת למנוע מצב בלתי נסבל לחלוטין, שרר תקף בהקדם האפשרי בניסיון להקדים התקפות אוסטריות. המפקד האוסטרי פאל קריי ניצח את הצרפתים בוורונה ומגנאנו בסוף מרץ ובתחילת אפריל. שרר נסוג לאחור והשאיר יחידה קטנה של 8,000 איש בכמה מבצרים. המפקד האוסטרי, מיכאל פון מלאס, היה איטי לרדוף אחרי הצרפתים הנסוגים ועד מהרה הוחלף כמפקד הקואליציה הכללי בזירה על ידי הפילדמרשל המבריק אלכסנדר סובורוב . גם שרר הוחלף במהרה בגנרל מורו, איש בעל תהילה ויוקרה גדולים יותר. התבוסות הצרפתיות בלקו ובקסאנו ב-26–28 באפריל, עוקבות אחרי נסיגה מלומברדיה ומצב כללי לא נוח לצרפתים. צבאו של הגנרל מקדונלד חזר מנאפולי כדי לתמוך במורו. מתקפה ראשונית של בעלות הברית על פני הפו נכשלה ב-11 במאי. צבאו של מורו היה קרוע כשנותרו רק 9,000 איש. ניסיון התקפת נגד נהדף בחזרה על ידי הגנרל הרוסי פיוטר בגרטיון. סובורוב כבש במהרה את טורינו והכריז על חזרת פיימונטה למלך. צבא האלפים נלחם נגד הכוחות האוסטרו-רוסים בסדרה של התכתשויות קלות, אך לא נחלץ להצלת צבא איטליה. סובורוב דרס מספר כוחות מצב צרפתיים והמשיך בהתקדמותו הבלתי פוסקת. מקדונלד נלחם עם סובורוב בקרב טרביה ונמחץ. מקדונלד נסוג עם שארית צבאו לג'נובה בזמן שסובורוב הגיע לנובי. הפיקוד העליון האוסטרי הורה לעצור את התקפות בעלות הברית בזמן שחיל המצב הצרפתי של מנטובה ואלסנדריה הוכרע. זמן קצר לאחר מכן נשלח מורו אל הריין וז'ובר נשלח לפקד על צבא איטליה. סובורוב, שפעל לפי פקודות הפיקוד העליון של הקואליציה, עצר כדי לאסוף את כוחו למתקפה בסתיו. ב-9 באוגוסט, פתחו הצרפתים במתקפה של 38,000 איש בשם קרב נובי. המתקפה הובסה ביסודיות על ידי סובורוב, והביאה למותו של ז'ובר. מורו, שעדיין לא יצא לנהר הריין, תפס את היוזמה והוביל את הניצולים בחזרה לג'נובה והחל להכין הגנה על העיר. אולם באותה תקופה הורה הפיקוד העליון של בעלות הברית בווינה לסוברוב לצאת מאיטליה ולהתרכז בפריצת החזית השווייצרית. ההפוגה שניתנה אפוא לצבא איטליה המותש הובילה לנקודת מפנה במלחמה. מלאס, שחידש את הפיקוד על כוחות הקואליציה באיטליה, כעת כמעט אך ורק אוסטריים, הפסיק את המתקפה וגיבש את כוחותיו, כעת לאחר שהרוסים הוצאו מאיטליה. באביב 1800 פרשה רוסיה לחלוטין מהקואליציה. המצב באיטליה, לעומת זאת, עדיין היה מאוד בצד של הקואליציה. למלאס היו כ-100,000 איש בפיקודו, מולם רק 50,000 חיילים צרפתים שפוזרו ביסודיות. בעלות הברית התכוננו לדחיפה לתוך דרום צרפת ומעבר לנהר הריין, הרבה יותר צפונה. מלאס התקדם לאט, הטיל מצור על ג'נובה ועצר את התקדמותו למקום אחר. בתקופה זו הוביל הקונסול הראשון של צרפת, נפוליאון בונפרטה (שתפס את השלטון הצרפתי בהפיכת הפיכת 18 בברימר ב-9 בנובמבר 1799) את צבא המילואים שלו דרך מעבר סן ברנאר הגדול במטרה להקל על מסנה במצור על ג'נובה, שהיה מאוים ממחסור חמור במזון שנבע מהשילוב של כיתור ביבשה ומצור ימי על ידי הבריטים. ג'נובה נפלה לפני שהקונסול הראשון הצליח להגיע אליה. הוא ריכז את צבאו ופגע באוסטרים בניסיון להכות אותם לפני שגם הם ירכזו שוב את כוחותיהם. צבא המילואים נלחם בקרב במונטבלו ב-9 ביוני לפני העימות העיקרי במרנגו. הקונסול כמעט הובס כאן עד שהגנרל דסה הגיע בזמן עם תגבורת והדף את מלאס, ובכך הפך כיתור צרפתי לניצחון צרפתי. בהתקפת הנגד הזו נהרג דסה, אבל בונפרטה כיבד אותו מאוחר יותר באנדרטאות המנציחות את גבורתו ולשמו יש מקום של כבוד על פני שער הניצחון, שהוקם כדי לחגוג את ניצחונותיו של נפוליאון. מרנגו היה הקרב הגדול האחרון בחזית האיטלקית במהלך מלחמות המהפכה הצרפתית. בעקבותיו הקרב האדיר על הוהנלינדן הביא את האוסטרים לשולחן המשא ומתן (החתימה על שביתת הנשק של טרוויזו) והמלחמה הסתיימה זמן קצר לאחר מכן. Schneid, Frederick C. (2023), Mikaberidze, Alexander; Colson, Bruno (eds.), "Napoleon's Italian Campaigns, 1796–1800", The Cambridge History of the Napoleonic Wars: Volume 2: Fighting the Napoleonic Wars, Cambridge University Press, 2: 327–354, doi:10.1017/9781108278096.018, ISBN 978-1-108-41766-2 John Gibson Lockhart, Napoleon Buonaparte, new edition, (London: Bickers & Son, 1927). McLynn 1998, p.94 Dodge, Theodore Ayrault Dodge (1904). Napoleon: A History of the Art of War. Volume 1: From the beginning of the French Revolution to the end of the eighteenth century, with a detailed account of the wars of the French Revolution. New York: Houghton Mifflin and Company. p. 351. Imperial City: Rome under Napoleon. Susan Vandiver Nicassio. p. 20.