laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אימרה גלרט

אימרה גלרט (בהונגרית Imre Gellért; ‏24 ביולי 1888 - 10 במאי 1981) היה מתעמל הונגרי ממוצא יהודי בעל מדליית כסף אולימפית (סטוקהולם 1912). באולימפיאדת לונדון (1908) סיים גלרט במקום 39 בתחרות קרב-רב אישי. בשנים 1909, 1911 ו-1912 זכה גלרט במדליית זהב באליפות הונגריה בהתעמלות. באולימפיאדת סטוקהולם (1912) זכה גלרט במדליית כסף בתחרות הקרב-רב קבוצתי בהתעמלות בתוצאה של 45.45 נקודות, אחרי איטליה (53.15 נק') ולפני בריטניה (36.90 נק'). נוסף לכך, הוא סיים במקום 17 בתחרות קרב-רב אישי בתוצאה של 117.00 נקודות ושלישי מבין המתעמלים ההונגרים. אימרה גלרט, באתר olympedia.org
תגובה המוליטית מאוחרת למתן דם

תגובה המוליטית מאוחרת למתן דם (באנגלית: Delayed Hemolytic Transfusion Reaction, DHTR) היא אחת מסוגי התגובות האימוניות (חיסוניות) לעירוי דם. התגובה נוצרת כתוצאה מהימצאותם של נוגדנים בדם של מקבל העירוי לכדוריות הדם של התורם. בניגוד לתגובה המוליטית חדה (Acute Hemolytic Tranfusion Reaction), אשר מופיעה קרוב לזמן העירוי ויכולה להוות סכנת חיים, התגובה המאוחרת מופיעה בדרך-כלל כ-2–10 ימים לאחר העירוי, ולרוב מהווה תגובה מתונה יותר. התגובה ההמוליטית המאוחרת מתרחשת משנית לחשיפה קודמת לאנטיגן (אנגד). בחשיפה הראשונית, אנטיגן שעל כדוריות הדם של התורם יוצר תגובת נוגדנים איטית בגוף הנמען. רמת הנוגדנים דועכת עם הזמן, וכתוצאה מכך בדיקות הסקר לסוג דם והצלבה (בדיקות בהן נבדקת התאמה בין סוג דם התורם לסוג דם הנמען) לפני מתן הדם יהיו שליליות. האנטיגנים הנפוצים ביותר בתגובות מהסוג הזה הם מסוג Kidd, Rh, Kell, Duffy, בניגוד לתגובות המוליטיות חריפות בהן האנטיגן הוא מקבוצת ה-ABO. בחשיפה השנייה, הנמען כבר רגיש לאנטיגן ומייצר תגובה חיסונית עזה יותר, עם ייצור מוגבר יותר של נוגדנים אשר מופיעים תוך מספר ימים. כתוצאה מכך, כדוריות הדם של התורם מתכסות בנוגדנים, ומסולקות במערכת הרטיקולואנדותליאלית (טחול וכבד בעיקר), דהינו הרס חוץ-כלי (extra-vascular). לרוב, התגובה היא נטולת-תסמינים (אסימפטומטית). אם ישנם סימנים, הם יכולים לכלול: חום, ירידה בהמטוקריט, צהבת, עלייה בהמוגלובין בדם והמוגלובינוריה (המוגלובין בשתן). התייצגויות קשות יותר הן נדירות, ויכולות לכלול אי-ספיקת כליות חדה ואפילו מוות. לרוב התגובה ההמוליטית המאוחרת אינה דורשת טיפול. אם מופיעים תסמינים, יש לתת עירוי נוזלים תוך-ורידי (הידרציה). במקרים בהם ההמוליזה קשה יותר, ייתכן ויהיה הצורך בעירויי דם נוספים (לאחר בדיקת סקר חוזרת). בכל מקרה של חשד לתגובה המוליטית מאוחרת, יש לשלוח בדיקת דם למעבדה לביצוע מבחן קומבס, ואם זה חיובי, לנסות לבודד את הנוגדן. John P. Greer, Wintrobe's Clinical Hematology, thirteenth ed. (Philadelphia: Wolters Kluwer, Lippincott Williams & Wilkins Health, 2014 Longo, Dan L. Harrison's principles of internal medicine. New York: McGraw-Hill, 2012. Print. הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
קולמנסקופ

קולמנסקופ (באפריקאנס: Kolmanskop; בגרמנית: Kolmannskuppe; מילולית: "הגבעה של קולמן") היא עיר רפאים בדרום-מערב נמיביה, כ-15 ק"מ מזרחית ללידריץ. בראשית ימיה הייתה עיירה משגשגת של כורי יהלומים. העיירה נקראה על שם ג'וני קולמן, עגלון שנטש את עגלת השוורים שלו במקום בשל סופת חול. בשנת 1907 הגיע ללידריץ גרמני בשם אאוגוסט שטאוך, והחל לעבוד במקום כמפקח במסילת הברזל המובילה מלידריץ לאאוס. הוא רכש משלטונות דרום-מערב אפריקה הגרמנית רישיון לחיפוש יהלומים, והעסיק בכך את עובדי הרכבת הכפופים לו. ב-10 באפריל 1908, אחד מעובדיו, זכריאס לוואלה, שהיה בעברו כורה יהלומים בקימברלי, גילה יהלום באזור גראספלאץ, כ-20 ק"מ מזרחית ללידריץ, והביאו לשטאוך. בעקבות הגילוי התפטר שטאוך מעבודתו, וחבר למהנדס המכרות זנקה ניסן. השניים חיפשו באזור יהלומים נוספים, ולאחר שמצאו אותם, רכשו בחודש יוני קרקע בשטח של 75 אקר (כ-300 דונמים) בקולמנסקופ. רק לאחר מכן, פרסמו שטאוך וניסן את דבר מציאת היהלומים. בעקבות הגילוי, החלה בהלה ליהלומים, ושלטונות דרום-מערב אפריקה הגרמנית הכריזו על רצועה בשטח של כ-26 אלף קמ"ר כאזור המיועד לכריית יהלומים - השפרגביט, וקולמנסקופ נכללה בתחומו. רבים ממחפשי היהלומים והכורים שהגיעו לאזור התיישבו בקולמנסקופ, שבתיה נבנו בסגנון אדריכלי האופייני לגרמניה. בעיירה הקטנה הוקמו מבני ציבור רבים, בהם בית חולים, בית ספר, תחנת כוח, תיאטרון, אולם כדורת, קזינו ובריכת שחייה. מיקומה של קולמנסקופ באזור מדברי וצחיח חייב שינוע מים לעיר, והם חולקו לתושבים בחינם לפי מכסות. בנוסף, פעל בעיירה מפעל קרח, שאף הוא חולק בחינם לתושבים, וגם החשמל סופק בחינם. בעיירה הוקמה גם מסילת ברזל קטנה, שחיברה בין אזור המגורים לאזור המסחרי, ונעו עליה קרוניות רתומות לחמורים. סמיכותה של קולמנסקופ למסילת הברזל, אפשרה גם את חיבורה ללידריץ. כדי להתמודד עם בעיית הברחות, הובא לקולמנסקופ מכשיר רנטגן, הראשון מסוגו בחצי הכדור הדרומי. בשנים הראשונות לאחר הקמתה שגשגה העיר, ובשיאה התגוררו בה כ-340 תושבים לבנים וכ-800 פועלים בני אוומבו. אך תקופה זו לא נמשכה זמן רב. לאחר מלחמת העולם הראשונה, וביתר שאת מסוף שנות ה-20 של המאה ה-20, היא החלה לדעוך, בעיקר בשל גילוי יהלומים באזורים אחרים של השפרגביט, שהביאו לנטישתה. בית החולים המשיך לפעול גם לאחר שהתרוקנה מתושביה, וב-1954 ננטש גם הוא. במהלך השנים בהן עמדה העיר נטושה, החלו הבתים בה להתפורר, וחולות המדבר חדרו אליהם. כתוצאה מכך, נוצרו מראות סוריאליסטיים של בתים שקומותיהם התחתונות מכוסות חול עד לעומק של כמה עשרות סנטימטרים, ואף למעלה מכך. במשך רוב השנים, הייתה העיר סגורה למבקרים, שכן היא מצויה בתחום השפרגביט, אזור כריית היהלומים, האסור בכניסה. ב-1980 החל תאגיד היהלומים דה בירס, שניהל את השפרגביט, לשקם כמה מהמבנים. במקום הוקם מוזיאון, והוא נפתח למבקרים. בניגוד לערי רפאים אחרות בשפרגביט, קולמנסקופ סמוכה לעיר לידריץ ולכביש B4, ועל כן נגישה יותר. מאז פתיחתה של קולמנסקופ למבקרים, היא הפכה ליעד לתיירים ולצלמים. לאחר עצמאות נמיביה ב-1990 עבר ניהול השפרגביט לתאגיד נאמדב, שהוא המנהל כיום גם את העיר. העיירה שימשה גם כאתר צילומים עבור מספר סרטי קולנוע, בהם "Dust Devil"‏ (1992) "The King Is Alive"‏ (2000), וצילומים ממנו נכללו בסרט הטבע סמסרה (2011) ובסדרות "העולם אחרי האנושות" של ערוץ ההיסטוריה ו-"Wonders of the Universe" של BBC. בית מגורים חדר מכוסה חול חדרים מכוסים חול אחד הבתים ששוקמו אולם הכדורת קרוניות הנוסעים חדר מגורים משוחזר מפעל הקרח מדיה וקבצים בנושא קולמנסקופ בוויקישיתוף קולמנסקופ באתר The Cardboard Box Travel Shop
שאמו פוטי

שַאמוּ פוֹטִי (במקור פְלֶק, בהונגרית: Fóti Samu; ‏17 במאי 1890 – 17 ביוני 1916) היה מתעמל וזורק דיסקוס יהודי-הונגרי, בעל מדליית כסף אולימפית בהתעמלות (סטוקהולם 1912). באולימפיאדת סטוקהולם (1912) זכה פוטי במדליית כסף בתחרות הקרב-רב קבוצתי בהתעמלות בתוצאה של 45.45 נקודות, אחרי איטליה (53.15 נק') ולפני בריטניה (36.90 נק'). נוסף לכך, הוא סיים במקום 25 בזריקת דיסקוס בתוצאה של 36.37 מטר. בשנים 1912–1914 זכה פוטי 3 פעמים ברציפות במדליית זהב באליפות הונגריה. שאמו פוטי, באתר olympedia.org
להקת חופים

להקת חופים הייתה הרכב מוזיקלי ישראלי שפעל באמצע שנות השמונים של המאה ה-20. ההרכב גובש על ידי המלחין נחום היימן לאחר שחזר משהות בלונדון בשנת 1984. עיקר פעילות ההרכב היה מופע עם שיריו של היימן. הזמרים חברי ההרכב היו חני ליבנה, מאיר בנאי, משה דץ, ליזה קחטן-לנג ואיציק בכר. אריק רודיך שימש כמעבד והמפיק המוזיקלי. על פי זכרונותיו של היימן, ההרכב הופיע יותר מ-250 פעמים בשלוש השנים לאחר הקמתו. שמה של הלהקה נגזר משמו של השיר "חופים הם לפעמים" שנחום היימן הלחין ונתן יונתן כתב. חני לבנה ביצעה את השיר במופע בליווי חברי הלהקה האחרים. המופע כלל שירים מצליחים נוספים כגון "נחל תנינים" שאת מילותיו כתב אהוד מנור, "החול יזכור", "שירים עד כאן", "שיר אהבה ישן" ו"תפילת הדייג" שכתב נתן יונתן, "את שומעת" שכתב נתן אלתרמן ועוד. מרבית השירים היו מוכרים לציבור עוד טרם המופע בביצועים אחרים, אולם חלקם, כגון "אנשי הגשם", שכתבה רחל שפירא וביצע במופע משה דץ, זכו להצלחה ומוכרים כיום בזכות הביצוע במופע. בשנת 2022 שבו כמה מחברי ההרכב חני ליבנה ומשה דץ לפעילות מחודשת של ההרכב, כשאת מאיר בנאי שהלך לעולמו בשנת 2017, החליף דודנו השחקן והזמר אורי בנאי. להקת חופים, באתר Discogs (באנגלית) להקת חופים, דף שער בספרייה הלאומית יוסי חרסונסקי, עוד חוזר הניגון, מעריב, 23 בפברואר 1984 נחום היימן, "הולך וחוזר הביתה", בתוך אוטוביוגרפיה, האתר הרשמי של נחום (נחצ'ה) היימן.
הסוללה הארצישראלית הראשונה לתותחנות נגד-מטוסית

הסוללה הארצישראלית הראשונה לתותחנות נגד-מטוסית (באנגלית: 1st Palestinian Light Anti-Aircraft Battery) הייתה יחידת נ"מ בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה, שהורכבה ממתנדבים יהודים מארץ ישראל, וביניהם קבוצה שהתארגנה בין בוגרי בית הספר מקוה ישראל. הסוללה הייתה קשורה לבסיס חיל האוויר הבריטי בעקיר (היום בסיס תל-נוף). היחידה נוסדה ב-18 באוקטובר 1940 והתקיימה עד דצמבר 1944. היחידה עשתה שימוש במקלעים נגד מטוסים מסוג ברדה שנלקחו שלל מהצבא האיטלקי בצפון אפריקה, ובתותחי בופורס.. בקיץ 1941, בעת המערכה בסוריה ובלבנון במלחמת העולם השנייה, השתתפה היחידה בהגנת חיפה בחלק מהפצצות חיל האוויר האיטלקי על חיפה. בסוף 1943, עם התרחקות החזית מארץ ישראל וניצחון הגרמנים במערכה על האיים הדודקאנסיים, הוצבה היחידה בקפריסין. ב-1944, עם הקמת הבריגדה היהודית מוזגה היחידה יחד עם פלוגת תותחי החוף, ליצירת "הגדוד היהודי של תותחי השדה". הגדוד צויד בתותחי 25 ליטראות והתאמן במחנה האימונים של הארמייה השמינית הבריטית בפיוג'י באיטליה. לאחר מכן השתתף יחד עם יחידות אחרות של הבריגדה במערכה על נהר סניו. מעלון היחידה עולה שהתקיים שם הווי הכולל, למשל, נשף שנתי, הייתה ספריה, ואורגנה קופה לעזרה הדדית. בשנים 1942 - 1943 הוצא לאור עלון היחידה, ביטאון התותחנים. לשון הביטאון הייתה עברית, למעט קטעים מטעם או עבור הפיקוד הבריטי. העלון הודפס בדפוס השומר הצעיר במרחביה. בעלון הופיעו מאמרים בענייני אקטואליה וחיי היחידה, יצירות ספרותיות, קטעי הומור ועוד. חיים שורר, "החייל תשע אחת שבע שתים", תל אביב: המשמרת הצעירה של מפלגת פועלי ארץ ישראל, תש"ו. עמיהוד ארבל, "תותחים על הסניו", 1948, הוצאת מערכות. פסח בן-עמרם, "מכתב לתותחנים", בתוך: מערכי לב, הוצאת מ. ניומן, תשי"ז, עמ' 252 - 253. מתתיהו (כתב "דבר"), עשור לתותחנים עברים, דבר, 4 במרץ 1951 General Martin Farndale, Sir, Basil Perronet Hughes, History of the Royal Regiment of Artillery: The years of defeat : Europe and North Africa, 1939-1941, Royal Artillery Institution, 1996 חג השנתיים לסוללה האי"ת הראשונה לתותחנות נגד-מטוסית, דבר, 27 באוקטובר 1942 הארכיון הלאומי הבריטי, מסמך WO 169/329 הארכיון הלאומי הבריטי, מסמך WO 169/16091/A מתתיהו (כתב "דבר"), עשור לתותחנים עברים, דבר, 4 במרץ 1951
שמורת עין תאו

שְׁמוּרַת עֵין תְּאוֹ (עין ג'חולה) היא שמורת טבע מוכרזת בעמק החולה, המורכבת ממעיין העתק הנובע למרגלות הרי נפתלי מתוך מערה, בריכת מים, וחורשת עצי אלה אטלנטית עתיקים. גודל השטח המוכרז הוא 30.65 דונם. השמורה נכללה ברשימה של 93 שמורות טבע שהוצגה בתחילת 1963 על ידי ועדה של הקרן הקיימת ומשרד החקלאות. השמורה הוכרזה ב-9 בנובמבר 1967. שטח נוסף המיועד להרחבת השמורה נמצא בתכנון מתקדם. הבריכה שאליה מתנקזים מי המעיין אינה בריכה טבעית. בריכה זאת נחפרה על ידי אנשי קיבוץ כפר גלעדי בשנות ה-50 של המאה ה-20 כדי שתשמש מקור מים זמין לשדות שחברי הקיבוץ עיבדו בסביבת המעיין. טמפרטורת מי הבריכה היא קבועה ונעה בין 21–23 מעלות. חום זה מאפשר לקיים במי הבריכה מינים של בעלי חיים וצומח נדירים. במי הבריכה נמצאים חסרי חוליות נדירים וצמחים כמו נופר צהוב וקַרְנָן טָבוּל שהם צמחים מוגנים הקרנן טבול נמצא בסכנת הכחדה בישראל. בנוסף צומחים במי הבריכה מיני דגנים נוספים. הבריכה מוקפת בצמחי מים כמו פטל קדוש, שנית גדולה, גומא פפירוס וצמחים נוספים. בנוסף צומחים סביב הבריכה עצי תאנה. בתוך הבריכה חיים גם דגי נאווית כחולה. הכניסה לבריכה אסורה, כדי לשמר את הצמחייה ובעלי החיים הנדירים. מדרום לעין תאו התגלה בשנות ה-80 של המאה ה-20 אתר ארכאולוגי תל תאו. האתר התגלה בעת הרחבת כביש 90. באתר שנחפר נמצאו שכבות ארכאולוגיות מתקופות שונות. עצי האלה האטלנטית העתיקים שנשמרו, נמצאים בשטח בית הקברות של הכפר ג'חולה שמנע את הפגיעה בהם. במרחק לא רב מהשמורה נמצא מתקן שאיבת מים של קיבוץ כפר גלעדי. ליד המתקן נמצאת בריכת מים קטנה שבה מותר להתרחץ. השמורה נמצאת ממערב לכביש 90. הגישה לשמורה היא מדרך עפר היוצאת מכביש 899, כ-50 מטר מצומת כ"ח. שמורת עין תאו באתר טבע ונופים בישראל. דובי זכאי, הכי צלול: טיול לעין תאו, מעיין אמיתי, באתר nrg, ‏19 באוקטובר 2012 עין תאו(הקישור אינו פעיל) באתר ארץ המעיינות עין תאו באתר נלך עין תאו, סרטון באתר יוטיוב עזריה אלון, שמורות הטבע שלנו, למרחב, 22 במרץ 1963 אתר הצמחים בסכנת הכחדה בישראל של רשות הטבע והגנים
פול בגאלה

פול אדוארד בגאלה (באנגלית: Paul Edward Begala; נולד ב-12 במאי 1961) הוא יועץ פוליטי ופרשן אמריקאי. שימש כיועץ בכיר לקמפיין המוצלח של ביל קלינטון בבחירות לנשיאות 1992. משמש גם כפרשן ברשת CNN וכן כפרופסור חבר למדיניות ציבורית באוניברסיטת ג'ורג'טאון. בגאלה נולד בניו ג'רזי, בנם של אם אירית-אמריקאית, מרגרט (לבית קאס) ואב ממוצא הונגרי, דייוויד בגאלה. הוא גדל במיזורי סיטי שבטקסס, פרוור של יוסטון, שם עבד אביו באזור בשוק מכירות הנפט. הוא סיים תואר ראשון בממשל ותואר .J.D במשפטים באוניברסיטת טקסס באוסטין. בגאלה, לצד שותפו העסקי ג'יימס קארוויל, עזר למושל ארקנסו דאז ביל קלינטון לנצח בבחירות לנשיאות ב-1992. הוא שימש כיועץ אסטרטגי בכיר של הקמפיין, שזכה לניצחונות ב-33 מדינות והביא את הדמוקרט הראשון לבית הלבן מאז 1976. לאחר מכן שימש בגאלה כיועץ לנשיא במהלך ממשל קלינטון, ועסק בתיאום מדיניות, פוליטיקה ותקשורת. עוד קודם לכן הריצו בגאלה וקארוויל מסעי בחירות מוצלחים רבים של מועמדים דמוקרטים למושל ולסנאט. בשנים 1999–2000 הנחה תוכנית פוליטית בערוץ MSNBC, ובשנים 2002–2005 תוכנית פוליטית דומה ב-CNN. בגאלה כתב חמישה ספרים פוליטיים. הוא תמך בקמפיין של הילרי קלינטון במרוץ לנשיאות 2008, ולאחר מכן הביע את תמיכתו במועמד הדמוקרטי דאז ברק אובמה. הוא תמך בקלינטון גם בבחירות לנשיאות 2016. בגאלה נשוי ואב לארבעה, ומתגורר בווירג'יניה. הוא קתולי באמונתו. מדיה וקבצים בנושא פול בגאלה בוויקישיתוף פול בגאלה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) פרופיל, CNN פול בגאלה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) Friar Centennial Keynote Speech by Paul Begala, אתר אוניברסיטת טקסס באוסטין
גיורא סגל

גיורא סגל (17 באוקטובר 1956 – 24 באוקטובר 2015) שירת כקצין בצה"ל עד שנת 2006, ובהמשך שירת במילואים בדרגת תת-אלוף. בין התפקידים הרבים בהם שירת, פיקד על גדוד הנדסה קרבית 605, גדוד שריון 77, על חטיבת שריון 263 וכסגן מפקד אוגדה בפיקוד הצפון. עם גיוסו לצה"ל שובץ בחיל ההנדסה הקרבית. בחיל ההנדסה עבר הכשרה כלוחם, קורס מ"כים וקורס קצינים ובתום הקורס שירת כמפקד מחלקה. בהמשך שירת כמפקד פלוגה בגדוד 605, מפקד קורס קציני הנדסה ומפקד גדוד 605. לאחר מכן, עבר הסבה לחיל השריון, שירת כמפקד גדוד "הדס" (קורס אגמ"י) בבה"ד 1, כמפקד גדוד 77, כמפקד חטיבה 263 וכמדריך בקורס מפקדי גדודים. סגל למד במכללה לביטחון לאומי ובהמשך שירת כמדריך במכללה הבין זרועית לפיקוד ולמטה, וכסגן מפקד אוגדה (כולל במלחמת לבנון השנייה). בשנת 2002 הוטל עליו להקים את "המכון לחקר הטקטיקה והפעלת הכוח" במכללה הבין זרועית לפיקוד ולמטה, עליו פיקד והוביל מחקרים צבאיים וכנסים שנתיים בשנים 2006–2015 הקים ופיקד על המעבדה התפיסתית באגף מבצעים, במסגרתה הוביל מחקרים, הפקת ספרים מקצועיים, ניסויים ומשחקי מלחמה. במסגרת המחקרים שערך והכתיבה המחקרית זכה בשנת 2010 בפרס הרמטכ"ל לכתיבה צבאית מקורית, בנושא צבא וביטחון. סגל היה בעל תואר ראשון במתמטיקה, סטטיסטיקה ומדעי המחשב מטעם האוניברסיטה העברית, תואר שני במדעי החברה וביטחון ישראל מטעם אוניברסיטת חיפה והמכללה לביטחון לאומי, ודוקטורנט בנושא "טקטיקה ופיקוד" באוניברסיטה העברית. בתחילת שנות האלפיים, לאחר הפסקה בת עשרות שנים, חזר גיורא למוזיקה וניגן כבסיסט. יחד עם חברו אל"ם גבי סיבוני הקימו שותפות מוזיקלית כלהקה, ששמה היה בעבר 'כוח משיכה' ולבסוף עם השנים נקראה להקת ג'וקבוקס, בה ניגנו יחד עם יגאל צברי, נועם רפפורט ודור נגר. גיורא היה נשוי ואב לשניים. אור ברנע, על הגיטרה והבס: אל"מ במיל', באתר ynet, 6 במרץ 2012. מפרי עטו מלחמת לבנון השנייה הזדמנות שהוחמצה, מערכות 420-421, ‏ ספטמבר 2008, עמודים 16-29. יעקב בנג'ו וגיורא סגל, המיקוד המבצעי והפעולה ממוקדת הערך האסטרטגי, מערכות 455 (יוני 2014), עמ' 13–4. מה בין צבא ארצות הברית בעיראק ולצה"ל ביהודה ושומרון, המכון למחקרי ביטחון לאומי, "צבא ואסטרטגיה", כרך 1, גיליון 3, דצמבר 2009. איך מנצחים כוחות מהפכניים, מערכות 415, ‏ נובמבר 2007, עמודים 41-46. לכודים בין התמרון ובין האש: חמאס וחזבאללה, "צבא ואסטרטגיה", כרך 1, גיליון 1, אפריל 2009. הזמנה לכנס בנושא:, ‏התמרון היבשתי במאה העשרים ואחת, שריון 28, מאי 2008, עמ' 47, באתר "יד לשריון" מערכת אתר צה"ל, צה"ל הוציא לאור ספר על המערכה הבריטית לכיבוש הארץ, באתר צה"ל (דרך ארכיון האינטרנט), 14 באוקטובר 2012. אמיר אורן, בין דומא לנומה, באתר הארץ, 30 בנובמבר 2015. עוזי ברוך, הערב: פרס הרמטכ"ל ל-16 יחידות, באתר ערוץ 7, 22 במרץ 2010. יוחאי עופר, ספר למפקדים: כך תניעו פקודים תחת לחץ, באתר nrg‏, 27 בפברואר 2013.
סרט עלילתי

סרט עלילתי או סרט בדיוני הוא סרט שמתאר סיפור, אירוע או סיפורת בדיוניים או באופן בדיוני. בסרטים כאלו, הצגת עלילות ודמויות אמינים עשויה לעזור ולשכנע את קהל הצופים שהסיפור העלילתי המתרחש לנגד עיניהם הוא אמיתי. תאורה ותנועת מצלמה, כמו גם אלמנטים קולנועיים אחרים, הפכו לחשובים יותר ויותר בסרטים האלה. עבודה רבה ומפורטת מושקעת בכתיבת תסריטים לסרט עלילתיים, שכן לעיתים רחוקות מתאפשר בשלב הצילומים לסטות מהתסריטים שנקבעו מראש, אחרת תאבד תחושת הריאליזם. שחקנים חייבים לשחק בצורה אמינה, כדי לשכנע את הקהל שלדמויות בסרט יש חיים אמיתיים. ככל הנראה, הסרט העלילתי הראשון שנעשה אי פעם היה " L'Arroseur arrosé" ("הגנן המושקה") של האחים לומייר, אשר הוקרן לראשונה בבית-קפה ב-28 בדצמבר 1895.‏ שנה לאחר מכן, בשנת 1896, אליס גי בלאשה ביימה את הסרט העלילתי "La fee aux choux" ("פיית הכרוב"). עם זאת, הסרט המפורסם ביותר, מבין הסרטים העלילתיים המוקדמים, הוא סרטו של ז'ורז' מלייס משנת 1902 "מסע אל הירח". רוב הסרטים הקודמים לזה היו תמונות נעות של התרחשויות יומיומיות, כגון "רכבת נכנסת לתחנה" של האחים לומייר. מלייס היה אחד מבמאי הקולנוע הראשונים שקידמו את הטכנולוגיה הקולנועית, ובכך סלל את הדרך לקולנוע העלילתי. מאז הוצגו לראשונה בשלהי המאה ה-19, הסרטים העלילתיים התקדמו כל כך, עד כדי כך שסוגות קולנועיות, כגון קומדיה או מערבון, היו, וימשיכו להיות, דרך נוספת לסווג את הסרטים הללו. השימוש במונח "קולנוע עלילתי" נעשה על מנת להבדיל בינו לבין קולנוע שאיננו עלילתי, אשר מעביר לצופים מידע, כגון סרטי טבע תיעודיים או סרטים ניסיוניים (עבודות כמו " Wavelength" של מייקל סנואו, "האיש עם מצלמת הקולנוע" של דג'יגה ורטוב או סרטיה של שנטל אקרמן). עם זאת, ישנם סרטים תיעודיים, שאינם בדיוניים, אך עשויים בכל זאת לספר סיפור. ככל שהז'אנרים הקולנועיים מתפתחים, מהז'אנר העלילתי ומהז'אנר התיעודי נוצר ז'אנר היברידי, המכונה "docufiction". סרטים רבים מבוססים על התרחשויות אמיתיות, אך הם עדיין נחשבים כסרטים "עלילתיים" ולא "תיעודיים". הסיבה לכך היא שסרטים המבוססים על התרחשויות אמיתיות אינם נוצרים מחומר גלם של ההתרחשויות האמיתיות, אלא הם שיחזורים, המבוצעים על ידי שחקנים בשכר, המגלמים דמויות, לעיתים קרובות יותר באופן דרמטי יותר, ובכך מספרים מחדש את שהתרחש (למשל: "21" של רוברט לוקטיק). בניגוד לספרות עלילתית, המבוססת בדרך כלל על דמויות, מצבים ואירועים שהם בדיוניים, דמיוניים או היפותטיים לחלוטין, הקולנוע תמיד מציג רפרנט אמיתי, המכונה "pro-filmic", שכולל את כל מה שקיים ומתרחש מול המצלמה. מאז הופעתו של "הסגנון ההוליוודי הקלאסי" של תחילת המאה ה-20, שבמסגרתו תסריטים הופקו לסרטים על בסיס הפופולריות של הז'אנר, הכוכבים, המפיקים והבמאים המעורבים בפרויקט, הנרטיב, בדרך כלל בצורת סרט באורך מלא, שמר על דומיננטיות בקולנוע המסחרי והפך לשם נרדף עממי ל-"קולנוע". הריאליזם הוא אחד המרכיבים המרכזיים, בסגנון הפופולרי המכונה "הוליוודי קלאסי". המרכיב המרכזי ביצירת קולנוע ריאליסטי טמון בשימוש בעריכה המשכית. סרט קולנוע סוגה קולנועית Alison McMahan, "Alice Guy Blaché, Lost Visionary of the Cinema" (New York: Continuum, 2002) p. 13. Rosalind Leveridge, “Fantastic voyages of the cinematic imagination: George Méliès’s Trip to the Moon” Early Popular Visual Culture (May 2012), 10 (2), pg. 197-199 Barsam, Richard Meran., and Dave Monahan. Looking at Movies: An Introduction to Film. New York: W.W. Norton &, 2010 Kaplan, E. Ann. Women and Film: Both Sides of the Camera. New York: Methuen, 1988
קראוזה

קראוזֶה (Krause) הוא שם משפחה גרמני, שפירושו "בעל שיער מקורזל". האם התכוונתם ל... אישים אורלה קראוזה – שחמטאי דני אליהו קראוזה – אגרונום מומחה, מנהל חוות סג'רה מטעם יק"א, ממקימי השומר ומנהלו של בית הספר החקלאי מקוה ישראל אסתר גינצברג קראוזה שימקין – הרופאה העברייה הראשונה בחיפה ברברה קראוזה – שחיינית עבר ממזרח גרמניה, אלופה אולימפית ואלופת עולם דוד קראוזה – ניצב בדימוס במשטרת ישראל יהודית מרקה-קראוזה – ארכאולוגית ארץ-ישראלית; בתו של אליהו קראוזה פיטר קראוזה – שחקן קולנוע וטלוויזיה ומפיק סרטים אמריקאי אחר "קטלוג קראוזה", ובשמו הרשמי הקטלוג התקני של מטבעות העולם (אנ') – סדרת קטלוגים העוסקים במטבעות (ראו גם נומיסמטיקה) קראוס
קלאו לבן-כתר

קלאו לבן-כתר (שם מדעי: Berenicornis comatus) הוא מין קלאו אסיאתי יחיד בסוגו, שתחום תפוצתו מתפרש על פני חצי האי המלאי, סומטרה, דרום תאילנד ובורנאו. זהו מין גדול יחסית. אורכו כ-83 עד 102 ס"מ, ומשקלו נע בין 1.3 ל-1.5 ק"ג. אצל הזכר, הראש, הצוואר, הזנב והחזה לבנים, בעדו שאר הניצוי שחור. על חלקו העליון של הראש, נוצות לבנות יוצרות ציצה, שהעניקה למין זה את שמו. בין הציצה לבין הגרון, יש אזור של עור חשוף בצבע כחול כהה. המקור שחור, אך בסיסו בעל גוון צהבהב. הנקבות קטנות מהזכרים, ונבדלות מהם בצוואר, בבטן ובחזה השחורים. הקן מוקם בתוך חור בעץ. הנקבה "כולאת" את עצמה בקן, על ידי חסימת החור בלשלשת, בוץ ופסולת אחרת; היא נמשאירה רק חור קטן, שדרכו יהיה ניתן להעביר לה מזון. לאחר מכן, היא שתי ביצים לבנות. בן-זוגה, זכרים בוגרים אחרים וקלאויים צעירים מביאים אוכל לנקבה ולגוזלים. לאחר שהגוזלים גדלו ויכולים לעוף, הם והנקבה פורצים יחד את המחסום. לפי מיונים טקסונומיים אחרים, הקלאו לבן-הכתר נמצא בסוג Aceros. הקלאו מצוי ביערות גשם שרומם נמוך עד בינוני (בדרך כלל מתחת ל-900 מטרים מעל גובה פני הים), ולעיתים גם במטעי דקל השמן, עצי גומי ועצי פרי שונים. הקלאויים לבני-הכתר טריטוריאליים, וניזונים בעיקר מפירות, לטאות, פרוקי רגליים וזחלים. זהו מין ביישן יחסית, וניתן לראותו לעיתים רחוקות. הפרטים ממין זה מעופפים לעיתים קרובות בלהקות קטנות. האיום המרכזי על הקלאו לבן-הכתר הוא איבוד בתי הגידול הטבעיים שלו, אם כי הוא נפוץ יחסית בתחום תפוצתו. כמו כן, אין כרגע איום על בתי הגידול הגבוהים יותר של הקלאו. מדיה וקבצים בנושא קלאו לבן-כתר בוויקישיתוף קלאו לבן-כתר, באתר ITIS (באנגלית) קלאו לבן-כתר, באתר NCBI (באנגלית) קלאו לבן-כתר, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) קלאו לבן-כתר, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) קלאו לבן-כתר, באתר GBIF (באנגלית) קלאו לבן-כתר באתר הרשימה האדומה של IUCN ערך זה הוא קצרמר בנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
וולי וולף

ואלאס פרי "וולי" וולף, ג'וניור (באנגלית: .Wallace Perry "Wally" Wolf, Jr;‏ 2 באוקטובר 1930 – 12 במרץ 1997) היה שחיין ושחקן כדורמים אמריקאי-יהודי. בעל מדליית זהב אולימפית בשחייה (לונדון 1948). ייצג את ארצות הברית בשתי אולימפיאדות בכדורמים (מלבורן 1956 ורומא 1960). וולף נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית. במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת לונדון (1948) סיים וולף במקום ראשון במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:14.0 דקות ובמקום שביעי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:01.3 דקות במשחקים עצמם הוא זכה במדליית זהב במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם וולטר ריס, ג'יימס מקליין וביל סמית' בשיא עולם חדש של 8:46.0 דקות, לפני הונגריה (8:48.4 דקות) וצרפת (9:08.0 דקות). האמריקאים שיפרו את שיא העולם הוותיק בן ה-12 שנים של יפן שעמד על 8:51.5 דקות. במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת הלסינקי (1952) סיים וולף במקום חמישי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:12.6 דקות. במשחקים עצמם הוא שחה בשלב המוקדמות במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי. הוא שחה ראשון בשיא אולימפי חדש של 2:11.4 דקות. באותה העת, על אף שחבריו לנבחרת שהשתתפו במשחה הגמר זכו במדליית הזהב, השחיינים ששחו במוקדמות לא זכו במדליות גם כן. באולימפיאדת מלבורן (1956) סיים וולף במקום חמישי עם חבריו לנבחרת הכדורמים. הוא שיחק בחמישה משחקים. באולימפיאדת רומא (1960) סיים וולף במקום שביעי עם חבריו לנבחרת הכדורמים. הוא שיחק בכל שבעת המשחקים והבקיע חמישה גולים. לאחר שפרש מספורט תחרותי עסק וולף בעריכת דין בלוס אנג'לס. הוא היה נשוי ואב לשלושה ילדים. וולי וולף, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי וולי וולף, באתר olympedia.org OLYMPIC TRIALS RESULTS - 1948 Olympic Trials-Swimming OLYMPIC TRIALS RESULTS - 1952 Olympic Trials-Swimming
טיצ'ין

טיצ'ין (בפולנית: Tyczyn; ביידיש: טיטשין) היא עיירה במחוז ז'שוב שבפרובינציית פודקרפצקיה בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. טיצ'ין נוסדה בשנת 1368, והוכרה כעיר בידי קז'ימייז' השלישי, מלך פולין. במהלך המאה ה-17 נהרסה העיירה בידי הטטרים והקוזקים. עד שנת 1918 הייתה העיירה חלק מגליציה האוסטרו-הונגרית. התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא מהמאה ה-16. מאמצע המאה ה-19 הייתה העיירה למרכז חסידי. רב העיר במהלך שנים רבות במאה ה-19 היה הרב יחיאל מיכל דארלויך. עם פטירתו בתחילת 1888 פרצה מחלוקת בעיר בין תומכי בנו ישראל דארלויך לבין תומכי הרב אשר טייטלבוים שנתמך על ידי הרבי של חסידות שינאווא. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 957 יהודים, כשליש מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הגיעו לעיירה פליטים יהודים רבים, בעיקר מאזור לודז'. ב-1941–1942 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, אליו הובאו ביוני 1942 יהודים נוספים מיישובי הסביבה. זמן קצר לאחר מכן, גורשו כל יושבי הגטו לגטו ז'שוב, ומשם שולחו למחנה ההשמדה בלז'ץ ביולי 1942. מדיה וקבצים בנושא טיצ'ין בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של טיצ'ין טיצ'ין באתר מרכז מורשת יהדות פולין טיצ'ין (Tyczyn), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "טיצ'ין", באתר השטעטל הווירטואלי יולנטה קריימר, טיצ'ין, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק A, עמ' 588–590), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) טיצ'ין (מחוז התת-קרפטיים, פולין), דף שער בספרייה הלאומית עיר שכבשוה כרכום!, המגיד, 8 במרץ 1888 שני רביים משתמשים בכתר אחד, המגיד, 3 במאי 1888 טיטשין בין המצרים, המגיד, 26 ביולי 1888
ZiS-2

תותח 57 מ"מ ZiS-2 (ראשי תיבות של Завод имени Сталина – מפעל על שם סטלין) היה תותח נ"ט מתוצרת ברית המועצות שפותח בשנת 1940 על ידי משרד התכנון של וואסלי גרבין. כ-13,710 יחידות של ה-ZiS-2 נבנו בשנים 1941–1949. התותח הותקן גם על משחית טנקים ZiS-30. מדיה וקבצים בנושא ZiS-2 בוויקישיתוף