ננסי וייק

ננסי גרייס אוגוסטה וייק (באנגלית: Nancy Grace Augusta Wake;‏ 30 באוגוסט 1912 - 7 באוגוסט 2011), הידועה בכינוייה "העכברה הלבנה" ("The White Mouse") שירתה כסוכנת בריטית במהלך חלקה האחרון של מלחמת העולם השנייה. וייק הייתה דמות מובילה ב"מאקי", אחת מתנועות ההתנגדות הצרפתית ואף לחמה לצד הכוחות. וייק היא האישה שזכתה לכמות העיטורים הגדולה ביותר מקרב חיילות צבאות בעלות הברית במלחמת העולם השנייה. במהלך מלחמת העולם השנייה הצטרפה לתנועת ההתנגדות הצרפתית (רזיסטאנס, La Résistance). ובהמשך למנהלת המבצעים המיוחדים (SOE). לאחר המלחמה שירתה כקצינת מודיעין ב"משרד האוויר (אנ')" (Air Ministry) הבריטי. כאשר פרצה המלחמה, וייק התגוררה במרסיי עם בעלה, התעשיין הצרפתי אנרי פיוקה (Henri Fiocca). לאחר כיבוש צרפת על ידי גרמניה הנאצית בשנת 1940 הפכה וייק לשליחת רשת ההברחה של פאט או'לירי (אנ'), ארגון התנגדות מרכזי בצרפת. במסגרת תפקידה בארגון עזרה לאנשי התעופה של בעלות הברית להתחמק מהגרמנים ולברוח לספרד הנייטרלית. בשנת 1943 נודע לגרמניה על פעילותה והיא ברחה לספרד ומשם לבריטניה. בעלה לא הצליח להמלט והוצא להורג על ידי הגרמנים. לאחר הגעתה לבריטניה הצטרפה וייק למנהלת המבצעים המיוחדים (SOE) תחת השם הבדוי "הלן". בלילה בין 29 ל-30 באפריל 1944 צנחה וייק יחד עם עוד 3 חברים לצוות לאזור אלייה בצרפת הכבושה כדי לסייע במשא ומתן בין הארגון לבין כמה קבוצות מאקי. שם השתתפה בקרב בין המאקי ליחידה גרמנית ביוני 1944. היא סיפרה שלאחר ההפסד בקרב רכבה על אופניים מרחק של כ - 500 ק"מ כדי לשלוח דו"ח מצב למנהלת המבצעים בלונדון. לוייק הוענקה מדליית ג'ורג' (אנ') מממשלת בריטניה, מדליית החירות מממשלת ארצות הברית, ואות לגיון הכבוד הצרפתי, וכן מדליות מאוסטרליה ומניו זילנד. בשנת 1985 פרסמה את האוטוביוגרפיה שלה, "העכבר הלבן", שם הספר נגזר מהכינוי שלדבריה הדביקו לה הגרמנים. וייק נולדה בשנת 1912 בולינגטון שבניו זילנד. היא הייתה הצעירה מבין ששת ילדי המשפחה. ב-1914, בהיותה בת שנתיים, עברה משפחתה להתגורר בסידני, אוסטרליה. מאוחר יותר עזב אביה, צ'ארלס וייק, את המשפחה ושב לחיות בניו זילנד כשהוא מותיר את אימה, אלה וייק (1874–1968) לטפל בששת ילדיהם. ננסי למדה בבית ספר לבנות North Sydney Girls High School ובגיל 16 ברחה מביתה ועבדה כאחות. לאחר מכן, עם ירושה של 200 פאונד מצוואת דודתה, יצאה לבדה לניו יורק ומשם ללונדון, שם הכשירה עצמה כעיתונאית. בשנות השלושים עבדה בפריז ובהמשך בסוכנות הידיעות הרסט (אנ') כשליחת העיתון באירופה. היא הייתה עדה לעלייתם של אדולף היטלר והתנועה הנאצית ו"ראתה כנופיות נאציות מכות באקראי גברים ונשים יהודים ברחובות ווינה" כדבריה. בשנת 1937, בזמן שעבדה כעיתונאית, נפגשה ננסי וייק עם תעשיין צרפתי עשיר בשם אנרי אדמונד פיוקה (1898–1943), ונישאה לו ב-30 בנובמבר 1939. בזמן הפלישה הגרמנית לצרפת, היא התגוררה במרסיי שבצרפת. בתחילת המלחמה שימשה וייק כנהגת אמבולנס תוך שימוש בכישוריה כאחות. בשנת 1940 הצטרפה לרשת ההברחה של קפטן איאן גארו, "קו פאט או'לירי". וייק הצליחה תמיד להימנע מלכידתה ולכן אנשי הגסטפו כינו אותה "העכבר הלבן". פעילותה המחתרתית חייבת הייתה להיות זהירה וחייה היו תמיד בסכנה, שכן הגסטפו האזינו לטלפון שלה ויירטו את הדואר שלה. בנובמבר 1942 כבשו חיילי הוורמאכט את צרפת של וישי לאחר שהתחיל מבצע לפיד של בעלות הברית לכיבוש צפון אפריקה מידי הגרמנים. זה נתן לגרמנים ולגסטפו גישה בלתי מוגבלת לכל אזור 'צרפת של וישי' והפך את החיים שם למסוכנים מדי עבור וייק. באותה שנה נחשפה רשת ההברחה ובעקבות כך וייק החליטה לברוח מצרפת. בעלה, אנרי פיוקה, נשאר מאחור. מאוחר יותר הוא נתפס, עונה והוצא להורג על ידי הגסטפו. וייק תיארה את הטקטיקות שלה: "הייתי לוקחת קצת וויסקי וטבק לדרך, קורצת לחיילי המחסומים הגרמניים ושואלת 'אתה רוצה לערוך עלי חיפוש?' אלוהים, איזו פלרטטנית הייתי". בתחילת 1943, תוך כדי בריחתה מצרפת, נעצרה וייק יחד עם כל יושבי הרכבת בו נסעה ונלקחה לטולוז, אך שוחררה כעבור ארבעה ימים. אלברט גאריס (אנ'), מנהיג הרשת 'פאט או'לירי' הצליח לשחרר אותה בטענה שהיא פילגשו, ושהוא מנסה להסתיר את בגידתה מבעלה (דבר שהיה לחלוטין לא נכון). לאחר מכן הצליחה לחצות את הרי הפירנאים לספרד. עד לסיום המלחמה היא לא הייתה מודעת למותו של בעלה, ולאחר מכן האשימה את עצמה בכך. לאחר שהגיעה לבריטניה הצטרפה וייק למנהלת המבצעים המיוחדים והוכשרה במספר תוכניות אימונים. ורה אטקינס, שהייתה האישה הבכירה ב-SOE אשר פיקחה על הסוכנים שנשלחו לצרפת, תיארה את ננסי כאישה "בעלת חיוניות אדירה, ועיניים מבריקות. כל מה שהיא עשתה, היא עשתה מצוין". דוחות האימון מתעדים שהיא הייתה "קלעית טובה מאוד ומהירה" ובעלת יכולות מחנאות מעולים. היא ציינה שהיא "מביישת את הגברים ברוחה העליזה ובכוח האופי שלה." ב־29–30 באפריל 1944 כחלק משלישיית ה"פרילאנס" בראשות ג'ון הינד פארמר (אנ') (בשם הקוד "הוברט"), צנחה וייק למחוז אוברן, צרפת. דניס רייק, מפעיל האלחוט, היה החבר השלישי בצוות. הצוות אמור היה להוות חוליית הקישור בין המפקדה בלונדון לבין המאקי'ז בראשות אמיל קולודון (בכינוי 'גספר'). היחסים הראשוניים של הצוות היו יחסים קרים. הוא דרש כסף וחימוש מבעלות הברית, אך לא הסכים לשתף איתם פעולה בתמורה לכך. לבסוף כוחות הפנים הצרפתיים (אנ') בלונדון, ארגון הגג של קבוצות ההתנגדות הבדלניות בצרפת, הורו לו לשתף פעולה, ואז ה-SOE התחילו לשלוח לצרפת כמויות גדולות של נשק, ציוד וכסף. תפקידיה של וייק היו לאתר את המיקומים בהם הוצנחו החומר והכסף, לאסוף אותם ולחלקם בין קבוצות המאקי'ז. לעיתים היה עליה לשלם בעצמה לחיילים ספציפיים. וייק נשאה איתה את רשימת היעדים שהמאקי'ז היו צריכים להשמיד לפני פלישת בעלות הברית לצרפת (שהייתה עתידה להתרחש ב-6 ביוני). מטרת הרס קווי תקשורת והמתקנים האחרים ברחבי צרפת הייתה להפריע לתגובת הגרמנים לפלישה. ב-20 במאי הכריז קולודון על גיוס כללי של לוחמי ההתנגדות, ואסף בסך הכל כ־7,000 גברים המחולקים לשלוש קבוצות. מטרתו הייתה להפגין כי ההתנגדות הצליחה לשחרר אזורים מהגרמנים בכוחותיה. ב-2 ביוני פתחו הגרמנים במתקפת בדיקה על בסיס קולודון במונט מושה (אנ') ב-10 ביוני הגרמנים פתחו במתקפה גדולה יותר, וב־20 ביוני הקיפו את עמדות קולודון ואילצו את לוחמי ההתנגדות לברוח לאחר שספגו נפגעים כבדים. וייק וחברי הצוות שלה ליוו קבוצות של מאקיזים במשך 150 יום של שלושה ימים (93 מייל), נסוגים מערבה לכפר סנט סנטין. במהלך הבריחה מהגרמנים, רייק, מפעיל הרדיו, השאיר את הרדיו והקודים שלו מאחור, ומאחר שצוות ה- SOE היו חייבים להיות בקשר עם לונדון. והרדיו והמפעיל של SOE הקרובים ביותר היו בשאטורו. וייק (לטענתה) לוותה אופניים ורכבה עליהם לשאטורו, מצאה רדיו בסמוך לה, עדכנה את לונדון על המצב ולאחר מכן חזרה על אופניים לסנט-סנטין ונסעה 500 ק"מ (310 מייל) תוך 72 שעות. לדבריה היו מעט גרמנים באזורים שדרכם רכבה על אופניים. לאחר אירועי ה-20 ביוני, צוות הפרילנסרים, עם מפעיל אחר שהגיע לאחרונה בשם רוג'ר, ימאי אמריקאי בן 19, חזרו למחלקת אלייר כדי להצטרף לקבוצת ההתנגדות של אנרי טרדיבט. ביולי שני אמריקאים נוספים, ריב שלי וג'ון דקובן אלסופ, הצטרפו אל צוות שלהם כמדריכים. אף אחד מהם לא דיבר הרבה צרפתית ו״שלי״ היה כמעט עיוור אם לא הרכיב את משקפי הראייה העבים שלו, אבל הוא הרשים את המרקיזים במדים הצבאיים הנקיים ללא רבב. שניהם הוכיחו שהם מדריכים יעילים. וייק אמרה כי היא וטרדיווט יזמו סדרה של התקפות על שיירות גרמניות ונלחמו בהתקפה על ידי הגרמנים על מחנהם, בו נהרגו שבעה מכפיות צרפתיות. אולם תפקידה העיקרי המשיך להיות ארגון קבלת פנים והפצת נשק וחומר לקבוצות ההתנגדות שהוצנחו לאלייר כמעט כל לילה אחר. וייק השתתפה בפשיטה שהרסה את מטה הגסטפו במונטלוסון (אנ'), שכתוצאה ממנה מתו 38 גרמנים. לדבריה בשלב מסוים היא גילתה שהגברים משתמשים בשלוש בנות כזונות. היא אילצה את המאקיז לשחרר את הנשים, וסיפקה להן בגדים חדשים. היא שחררה שתיים מהנערות לחופשי, אך חשדה כי השלישית ריגלה עבור הגרמנים. לאחר שחשפה אותה, הורתה וייק לקבוצת ההתנגדות לירות במרגלת. לא היה להם לב להרוג אותה בדם קר, אבל כשוייק התעקשה שהיא תבצע את ההוצאה להורג, הם הסכימו. וייק גם טענה שהיא הרגה זקיף של האס-אס בידיה החשופות כדי למנוע ממנו להפעיל אזעקה במהלך פשיטה. במהלך ראיון טלוויזיה משנות התשעים, כשנשאלה מה עלה בגורלו של הזקיף שזיהה אותה, וייק פשוט משכה את אצבעה על גרונה כסימון למוות. "הם לימדו ב- SOE להכות במכת סכין-יד (Knifehand strike), והתאמנתי בזה. אבל זו הייתה הפעם היחידה שהשתמשתי בזה - וזה הרג אותו. הייתי ממש מופתעת." לאחר פלישת כוחות הצבא האמריקניים לדרום צרפת ב-15 באוגוסט, קבוצות ההתנגדות פגעו בגרמנים הנסוגים. חברתה טרדיווט נפצעה קשה ואיבדה רגל לאחר קטיעה. וייק גילתה על מות בעלה במהלך חגיגת ניצחון בווישי. באמצע ספטמבר, היא וחברים אחרים בצוות הפרילנסרים, שעבודתם הושלמה, חזרו לבריטניה. מיד לאחר המלחמה הוענקה לוייק מדליית ג'ורג', מדליית החירות של ארצות הברית, מדליית הרזיסטנס, ושלוש מדליות קרואה דה גררה (אנ'). היא עבדה במחלקת המודיעין במשרד האוויר הבריטי, צמודה לשגרירויות בפריס ובפראג. וייק התמודדה כמועמדת ליברלית בבחירות הפדרליות באוסטרליה ב-1949 למושב ברטון בסידני, מול ד"ר הרברט אוואט. וייק התמודדה שוב מול אוואט בבחירות הפדרליות ב-1951. בשלב זה היה אוואט סגן מנהיג האופוזיציה. התוצאה הייתה קרובה ביותר; עם זאת, אוואט שמר על המושב בהפרש של פחות מ-250 קולות. וייק עזבה את אוסטרליה ממש לאחר הבחירות ב-1951 וחזרה לאנגליה. היא עבדה כקצינת מודיעין במחלקה של עוזר ראש מטה האוויר במשרד האוויר בווייטהול. היא התפטרה ב-1957 לאחר שהתחתנה עם קצין חיל האוויר המלכותי, ג'ון פורוורד, בדצמבר של אותה שנה. הם עברו להתגורר באוסטרליה בראשית שנות השישים. היא שמרה על עניינה בפוליטיקה, ואושרה כמועמדת ליברלית בבחירות הפדרליות ב-1966 למושב סידני של קינגספורד סמית'. למרות שהחזיקה בפער תמיכה בסקרים של 6.9 אחוזים נגד חבר מפלגת הלייבור המכהן דניאל קרטין, וייק שוב לא הצליחה להיבחר. בסביבות 1985, וייק וג'ון פורוורד עזבו את סידני ועברו לעיירת פורט מקווארי. בשנת 1985 פרסמה וייק את האוטוביוגרפיה שלה, "העכבר הלבן". מאוחר יותר, לאחר 40 שנות נישואין, בעלה ג'ון פורוורד נפטר בפורט מקווארי ב-19 באוגוסט 1997. לבני הזוג לא היו ילדים. היא מכרה את המדליות שלה כדי לממן את עצמה ואמרה "לא היה שום טעם לשמור עליהן, כנראה שאגיע לגיהנום והן יימסו בחום." בשנת 2001 וייק עזבה את אוסטרליה בפעם האחרונה והיגרה ללונדון. היא התגוררה במלון סטפורד בסנט ג'יימס פלייס, ליד "פיקדילי", לשעבר מועדון כוחות צבא בריטיים ואמריקאיים במהלך המלחמה. וייק הייתה מבלה את בקריה בבר המלון, מספרת סיפורי מלחמה. היא התקבלה בברכה במלון, וחגגה שם את יום הולדת התשעים שלה. בעלי המלונות ספגו את רוב עלויות השהייה שלה. בשנת 2003, וייק בחרה לעבור לבית "Royal Star and Garter", בית הבראה עבור גברים ונשים יוצאי צבא שנפצעו בקרב, הנמצא בריצ'מונד, לונדון. היא התגוררה שם עד מותה. וייק נפטרה ב-7 באוגוסט 2011, בגיל 98, בבית החולים קינגסטון לאחר שאושפזה עם זיהום בחזה. היא ביקשה לפזר את אפרה במונטלוזון שבמרכז צרפת. אפרה פוזר ליד הכפר ורניקס, שנמצא בסמוך למונטלוסון, ב-11 במרץ 2013. ההספד שלה נכלל באוסף הספדים של הניו יורק טיימס שפורסם בשנת 2012. וייק מונתה לשבליאר (אביר) של לגיון הכבוד בשנת 1970 והועלתה לקצונה של לגיון הכבוד בשנת 1988. זמן קצר לאחר המלחמה, הומלץ להעניק לה פרסי כבוד באוסטרליה אך הרעיון נדחה. עשרות שנים לאחר מכן, אוסטרליה הציעה להעניק לה מדליות אך היא סירבה ואמרה: "בפעם הקודמת שזה הוצע, אמרתי לממשלה שהם יכולים לתקוע את המדליות שלהם במקום שהקוף תקע את האגוזים שלו. אבל אם יתנו לי מדליה עכשיו, זה לא יהיה מאהבה, לכן אני לא רוצה שום דבר מהם." רק בפברואר 2004 קיבלה וייק את אות מסדר אוסטרליה. באפריל 2006 הוענק לה הכבוד הגבוה ביותר של אגודת השיבה והשירותים המלכותית של ניו זילנד, תג RSA בזהב. המדליות של וייק מוצגות בגלריה של מלחמת העולם השנייה במוזיאון האנדרטה לזכר המלחמה באוסטרליה בקנברה. ב-3 ביוני 2010, הוצג במצעד המזרחי בוולינגטון, ניו זילנד, סמוך למקום לידתה, "פילון מורשת" המוקיר את וייק. בשנת 1956 כתב הסופר האוסטרלי ראסל בראדון את "ננסי וייק: סיפורה של אישה אמיצה". ננסי וייק כתבה אוטוביוגרפיה שפורסמה לראשונה בשנת 1985 בשם "העכבר הלבן". בשנת 2001 כתב הסופר האוסטרלי פיטר פיצסימונס את: "ננסי וייק, ביוגרפיה של גיבורת המלחמה הגדולה ביותר שלנו", ביוגרפיה מקיפה ורבת מכר של וייק. בשנת 2011 כתב הסופר הגרמני מייקל ג'ורגס את: "שם קוד הלן: הסוכנת החשאית של צ'רצ'יל ננסי וייק והמאבק שלה נגד הגסטפו בצרפת". הספר פורסם באוקטובר 2012. בשנת 2020 פרסמו הוצאת סיימון אנד שוסטר את הספר "שם קוד הלן" מאת אריאל לוהן, סיפורת בדיונית על מעשיה של וייק. ישנן טענות (שהופרכו על ידי המחבר) כי הרומן של סבסטיאן פוקלס, "שרלוט גריי" מ -1999, מבוסס על מעלליה של וייק בזמן המלחמה, וכן על חייה של סוכנת השירות החשאי הבריטי פרל קורניולי. סבסטיאן פולקס אמר בראיון כי "שרלוט גריי" היא פרי דמיונו: "ככה עובדים סופרים טובים... לא שמעתי על פרל קורניולי כשכתבתי את "שרלוט גריי" בשנת 1995". מדיה וקבצים בנושא ננסי וייק בוויקישיתוף ננסי וייק, באתר ארכיון הנשים האוסטרלי (באנגלית) ynet, "העכברה הלבנה" שלחמה בנאצים מתה בגיל 98, באתר ynet, 8 באוגוסט 2011 ננסי וייק, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ננסי וייק, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ניו יורק טיימס Nancy Wake: SOEs Greatest Héroïne" Braddon, Russell, 1956, Russell אתר גיבורי המלחמה של אוסטרליה Nancy Wake (Obituary), The Telegraph, 8 August 2011 וושינגטון פוסט Peter FitzSimons, Nancy Wake, Australia's Greatest War Heroine., Australia: Harper Collins, 2001 diggerhistory Wake, Mrs Nancy Grace Augusta, AC, GM: 16 Aug 2011: Senate debates (OpenAustralia.org), www.openaustralia.org.au הגרדיאן Vitello, Paul (2011-08-13). "Nancy Wake, Proud Spy and Nazi Foe, Dies at 98 (Published 2011)". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2021-03-14. The Sydney Morning Herald - חיפוש בארכיונים באמצעות חדשות Google, באתר news.google.com Nancy Wake, White Mouse, Macmillan Publishers Aus., 2011-12-01, ISBN 978-1-74334-637-2. (באנגלית) A. E. Halaris, K. T. Belendiuk, D. X. Freedman, Antidepressant drugs affect dopamine uptake, Biochemical Pharmacology 24, 1975-10-15, עמ' 1896–1897 doi: 10.1016/0006-2952(75)90412-8 the weekend Australian It's an Honour - Honours - Search Australian Honours, web.archive.org, ‏2011-06-29 Nancy Wake (Obituary), The Telegraph, 8 August 2011 Fickling, David (2004-02-23). "A belated salute for war heroine". The Guardian (באנגלית בריטית). ISSN 0261-3077. נבדק ב-2021-03-14. War hero Nancy Wake's ashes scattered in France, www.abc.net.au, ‏2013-03-10 (ב־Australian English)