laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
טוני דלטון

אלווארו לואיס ברנאט דלטון (בספרדית: Álvaro Luis Bernat Dalton; נולד ב-13 בפברואר 1975) המוכר בשם טוני דלטון, הוא שחקן ותסריטאי מקסיקני-אמריקאי. במשך רוב הקריירה שלו, הוא שיחק בסרטים מקסיקנים, תוכניות טלוויזיה והצגות במה. הוא ידוע בעיקר בארצות הברית בזכות דמותו של לאלו סלמנקה בסדרה סמוך על סול (2015–2022). הוא גם כיכב בתור ג'ק דוקיין במיני סדרת היקום הקולנועי של מארוול משנת 2021 הוקאיי. אלווארו לואיס ברנאט דלטון נולד ב-13 בפברואר 1975 בלרדו, טקסס. הוא בן לאב מקסיקני ולאם אמריקאית ולמד בבית ספר איגלברוק, פנימייה בדירפילד, מסצ'וסטס. מאוחר יותר למד דלטון משחק במכון לי שטרסברג לתיאטרון ולקולנוע בניו יורק. תפקידו הגדול הראשון של דלטון היה בטלנובלה המקסיקנית Rebelde, עיבוד לסדרה הארגנטינאית Rebelde Way שרצה בין השנים 2004 ל-2006 . תפקידו הקולנועי הראשון היה ב-Matando Cabos (2004), בו כיכב והשתתף בכתיבת התסריט. הוא גם שיחק וכתב את התסריט של Sultanes del Sur (2007). קרדיטים נוספים של דלטון כוללים אהבה, כאב ולהפך (2008); ו-La Dictadura Perfecta (2014). דלטון שיחק תפקיד משנה בסדרת HBO Latinoamérica משנת 2008 Capadocia. בשנת 2017, הוא שיחק בתפקיד הראשי בסדרת HBO Sr. Ávila, שזכתה בפרס אמי הבינלאומי לסדרה הטובה ביותר שאינה אנגלית. ב-2018, דלטון קיבל את התפקיד של לאלו סלמנקה בסדרה סמוך על סול, שהופיע לראשונה בפרק עונה 4 "Coushatta", והועלה לצוות השחקנים הראשי של העונה ה-5 והעונה ה-6. בשנת 2021, הוא לוהק לתפקיד ג'ק דוקסן בדיסני + מיני סדרה Hawkeye, המתרחשת ביקום הקולנועי של מארוול (MCU). הוא לוהק לאחר שהמפיק טרין טראן התרשם מהופעתו ב - סמוך על סול. מדיה וקבצים בנושא טוני דלטון בוויקישיתוף טוני דלטון, ברשת החברתית פייסבוק טוני דלטון, ברשת החברתית טוויטר טוני דלטון, ברשת החברתית אינסטגרם טוני דלטון, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) טוני דלטון, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) טוני דלטון, באתר AllMovie (באנגלית) טוני דלטון, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
יארמו לינדברג

יארמו למארי לינדברג (בפינית: Jarmo Ilmari Lindberg;‏ נולד ב-10 ביוני 1959) הוא גנרל פיני בדימוס אשר שימש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של כוחות ההגנה של פינלנד בין השנים 2014–2019. לינדברג נולד באואולו ב-10 ביוני 1959. ב-1978 התגייס לחיל האוויר הפיני ועבר הכשרה כטייס קרבי. בשל שם משפחתו, הוא נודע בכינוי "צארלס" על שם הטייס הנודע צ'ארלס לינדברג. הוא אף מחזיק חשבון בטוויטר בשם זה. ב-1982 הוא קודם לדרגת לויטננט. הוא הטיס מטוסי מיג-21 וב-1993 מונה למפקד הכשרת טייסים במפקדת חיל האוויר הפיני בטיקאקוסקי. בשנת 1995, רכש חיל האוויר הפיני מטוסי מקדונל דאגלס F/A-18 הורנט מארצות הברית כדי להחליף את המיגים הסובייטיים הישנים. לינדברג נשלח לקליפורניה והשתתף בקורס הכשרה בן שבעה חודשים בהטסת המטוס. הוא היה מעורב בצורה פעילה בהכנסת המטוס לשימוש סדיר בחיל האוויר הפיני. בין השנים 1995–1999 היה לינדברג מפקד טייסת הקרב ה-21. בשנת 1999 מונה לסגן ראש מטה המבצעים של חיל האוויר ולראש אגף התכנון והמבצעים של החיל. ב-2005 הוא הועלה לדרגת בריגדה גנרל, ועבד כסגן ראש אגף המבצעים בין שנים 2005–2008. בין השנים 2008–2012 הוא היה מפקד חיל האוויר הפיני, וקידם שיתוף פעולה בינלאומי. בין השנים 2012–2014. ב-31 ביולי 2014 מונה לראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל), וכיהן בתפקיד עד 31 ביולי 2019. מדיה וקבצים בנושא יארמו לינדברג בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של יארמו לינדברג יארמו לינדברג
ינשוף פלאותי

ינשוף פלאותי (שם מדעי: Pyrroglaux) הוא דורס לילה, מין יחיד בסוגו במשפחת הינשופים. הוא אנדמי לאיי פלאו (ומכאן מגיע שמו) שבמערב האוקיינוס השקט, שם הם נמצאים ביערות ובביצות ינשופין פלאותים מקננים בין שקעים ונקיקים של עצים. גודלם כ-22 ס"מ וצבעם חום-אדמדם כהה עם נקודות לבנות קטנות מפוזרות על פני נוצותיהם. הם חיים בקבוצות ונוטים להיות טריטוריאליים מאוד. עד שנת 2019 היה נחשב למין בסוג שעיר.[דרוש מקור] ינשוף פלאותי, באתר ITIS (באנגלית) ינשוף פלאותי, באתר NCBI (באנגלית) ינשוף פלאותי, באתר GBIF (באנגלית) Oiseaux.net, Petit-duc des Palau - Otus podarginus - Palau Scops Owl, www.oiseaux.net (בצרפתית) ערך זה הוא קצרמר בנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
STS-51

STS-51 הייתה המשימה ה-17 של המעבורת החלל דיסקברי וה-57 בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א ששוגרה ב-12 בספטמבר 1993 ונמשכה קרוב לעשרה ימים. המטרה העיקרית הייתה הצבת לוויין תקשורת במסלול וחזרה של לוויין SPAS-ORFEUS. מפקד המשימה: פרנק קלברטסון טייס: ויליאם רדי מומחה למשימה: ג'יימס ניומן (James H. Newman) מומחה למשימה: דניאל בורש (Daniel W. Bursch) מומחה למשימה: קארל וולז (Carl E. Walz) השיגור היה מתוכנן ל-17 ביולי 1993. כאשר צוות כבר היה בתוך המעבורת השיגור בוטל עקב בעיה טכנית ונדחה ל-24 ביולי. ב-24 ביולי הוא בוטל עקב בעיה טכנית נוספת. בגלל פרסאידים הוחלט לדחות אותו למחצית אוגוסט. ב-12 באוגוסט ספירה לאחר הופסקה 3 שניות לפני השיגור. מעבורת החלל דיסקברי שוגרה מכן שיגור 39B במרכז החלל קנדי ב-12 בספטמבר 1993. ביום ראשון של המשימה שוחרר לוויין תקשורת Advanced Communications Technology Satellite (ACTS) שהיה מיועד לבדיקות טכנולוגיות חדשות. הלוויין פעל עד לשנת 2004. משימה נוספת הייתה הצבת טלסקופ Orbiting Retrievable Far and Extreme Ultraviolet Spectrometer (ORFEUS) שהיה מוצב במערכת SPAS במסלול. מערכת זו פותחה בגרמניה וכבר נוצלה בעבר במשימות STS-7,STS-39 ו-STS-41-B בהתאם להסכם עם המרכז הגרמני לחקר החלל נסא"א סיפקו שרות של מעבורת החלל ללא תשלום ובתמורה בתוכנית נכללו ניסויים לפי תוכנית של מרכז הגרמני לחקר החלל והמרכז קיבל כל התוצאות מכלל הניסויים. המערכת שוחררה ב-13 בספטמבר והוחזרה לתא המטען של המעבורת ב-19 בספטמבר. ב-16 בספטמבר וולז וניומן ביצעו פעילות חוץ רכבית. מטרת הפעילות הייתה לבחון יכולות לביצוע תחזוקה של טלסקופ החלל האבל שהייתה מתוכננת לדצמבר 1993. הפעילות נמשכה 7 שעות ו-5 דקות. התברר שחלק מפעילויות תחזוקה עשויות לקחת זמן קטן מהמתוכנן אך חלק אחר היו קשים לביצוע ונמשכו הרבה מעבר לצפוי. מהלך הכנות לטיסה וטיסה עצמה צולמו עבור ערוץ 4 הבריטי. בהמשך השנה הוקרן סרט Space Shuttle Discovery נחיתת המעבורת בוצע ב-22 בספטמבר במסלול נחיתה מס' 15 במרכז החלל קנדי. משימות מעבורות החלל מדיה וקבצים בנושא STS-51 בוויקישיתוף המשימה באתר נאס"א תיאור המשימה דיווח לעיתונות סרטון על המשימה
לונגין פריקה

לונגין פריקה (ברוסית: Лонгин Фрикке; ‏ 30 בדצמבר 1820 - 9 בספטמבר 1893) היה צייר נוף רוסי. במהלך חייו, יצירותיו של פריקה נאספו על ידי בני המשפחה הקיסרית, וכמה צארים. פריקה נולד ב-30 בדצמבר 1820 בגורודץ, מחוז ניז'ני נובגורוד, באימפריה הרוסית. הוא היה בנו של עוזר מפקח כיתות באקדמיה האימפריאלית לאמנויות. לונגין עצמו נכנס לאקדמיה הקיסרית לאמנויות ב-1833, ולמד אצל מקסים וורוביוב. עבודתו זכתה לשבחים ממועצת האקדמיה, והוא זכה במדליית הכסף הגדולה שלה בשנת 1835, מדליית הזהב הקטנה שלה בשנת 1837, ומדליית הזהב הגדולה שלה בשנת 1839 עבור הנוף שלו באזור דורפת, שנת סיום לימודיו. הצייר הומלץ על ידי מועצת האקדמיה לאלכסנדר בנקנדורף, הקנצלר של הוד מלכותו, הזמין את פריקה לאחוזתו בפאל בשנת 1836. פריקה הפיק מספר תצוגות של האחוזה, שהוצגה בהמשך. לאחר מכן נסע פריקה לאירופה כדי ללמוד ולשפר את הציור שלו, ביקר בהולנד, גרמניה ושווייץ, ובילה שש שנים באיטליה, שם למד וצייר ברומא ובסביבתה, נאפולי, קאפרי, סיציליה ופלרמו . פריקה חזר לסנט פטרסבורג ב-1846, ומונה לאקדמיה של האקדמיה האימפריאלית בשנה שלאחר מכן. ברוסיה בילה פריקה במוסקבה, והיה לו תלמידים פרטיים. בשנת 1852 נשא לאישה את אליזבטה איבנובנה רולר, בתו של בעל קרקע במחוז דון הוסט מנובוצ'רקסק. פריקה השתתף רק בשתי תערוכות באקדמיה, ב-1854 וב-1855, ולאחר מכן התיישב בחצי האי קרים ב-1856 והמשיך לצייר נושאים, כולל אלה את הטטרים של קרים. ב-1857 עבד על ציורים עבור הדוכסית הגדולה קתרין מיכאילובנה במעונה באורנינבאום. פריקה עבר לנובוצ'רקסק ב-1860, לאחר מות אביו, אך חזר לסנט פטרסבורג ב-1882 כדי להציג עשרים מציוריו בנושאים הקשורים לאזור הדון. במהלך חייו יצירותיו נרכשו על ידי בני המשפחה הקיסרית, כולל הצארים ניקולאי הראשון ואלכסנדר השני. פריקה מת בנובוצ'רקסק ב-9 בספטמבר 1893. כמה מציוריו נרכשו על ידי מוזיאונים. וגלריות, את ציורי הנוף שלו באחוזת פאל, ליד רבל, מוצגים במוזיאון של הקיסר אלכסנדר השלישי בסנט פטרסבורג. עבודותיו מוצגות בגלריה טרטיאקוב, ובמוזיאון בית לרמונטוב במוסקבה, המוזיאון הרוסי בסנט פטרסבורג, ובמוזיאונים אזוריים בקרסנודר, מיקולאיב, סרטוב, ובגלריה האזורית לאמנות טבר, המוזיאון הלאומי לאמנויות בלארוס, ומוזיאון הקוזקים של דון בנובוצ'רקסק. האחוזה הדו-קומתית של פריקה בנובוצ'רקאסק נשמרה, עם לוח זיכרון לפריק שנחשף על הבניין ב-27 בדצמבר 2005. בשנת 2017 הוצבה אנדרטה לזכר פריקה בשדרות פלטובסקי, מול הבניין שבו התגורר. ב-21 במאי 2012 הודיעה הנהלת העיר נובוצ'רקסק ששמו של אחד מרחובות העיר ישונה לשם פריקה. מדיה וקבצים בנושא לונגין פריקה בוויקישיתוף Kondakov, S. N. (1915). Юбилейный справочник Императорской Академии художеств. 1764-1914 (in Russian). Vol. II. Saint Petersburg: Товарищество Р. Голике и А. Вильборг. p. 209. Фрикке (Лонгин Христианович). Brockhaus and Efron Encyclopedic Dictionary (in Russian). Vol. XXXVIa. 1902. p. 799. "200 лет назад родился художник-пейзажист Фрикке Логин Христианович (1820 – 1893 гг.)" [200 years since the birth of landscape painter Login Khristianovich Frikke (1820–1893)] (in Russian). Museum of Don Cossacks. Retrieved 10 March 2023. "Фрикке Логгин Христианович". rexstar.ru (in Russian) "В Новочеркасске открыли памятник художнику Логину Фрикке" [A Memorial to Artist Longin Frikke was opened in Novocherkassk]
דוד פילו

דוד פילו הוא קצין משטרה ישראלי בדרגת ניצב, משרת כראש אגף מבצעים ושיטור. פילו שירת כלוחם וקצין בסיירת גולני. ב-1995 התגייס למשטרת ישראל, שירת במערך החבלה ואחר כך ביחידת אתג"ר. בינואר 2012 מונה למפקד תחנת טייבה, ב-2014 קודם לדרגת ניצב משנה וקיבל אחריות על תחנת קדמה שהחליפה את תחנת טייבה ותחת אחריותה הוכנסו יישובי המשולש ויישובים נוספים באזור. במאי 2015 מונה למפקד מרחב מוריה, תפקיד אליו נכנס בעקבות הדחת קודמו בשל מחדלי הרצח במצעד הגאווה בירושלים. באוגוסט 2017 מונה למפקד מרחב יפתח. במאי 2019 מונה למפקד מרחב שפלה, באפריל 2021 מונה למפקד מרחב ירקון וביולי 2022 מונה לסגן מפקד מחוז תל אביב. ביולי 2023 מונה לסגן מפקד מחוז מרכז. בספטמבר 2024 במסגרת סבב מינויים במשטרת ישראל השר לביטחון לאומי איתמר בן גביר קיבל את המלצתו של המפכ"ל דניאל לוי למנות את פילו לתפקיד ראש אגף המבצעים והוא הועלה לדרגת ניצב. פילו נשוי ואב לחמישה. יוסי אלי‏, אחרי מחדל מצעד הגאווה: מונה מפקד חדש למרחב מוריה בירושלים, באתר וואלה, 17 בספטמבר 2015 "אם מישהו מפחד לצאת, יהיה כוח שייגש אליו" תנ"צ דוד פילו החליף את תנ"צ מוטי אדרעי בפיקוד על מרחב שפלה, אתר עיריית לוד
חוסר MTHFR

חוסר של האנזים MTHFR הוא מחלה תורשתית נפוצה באוכלוסייה. הקשר בין האנזים MTHFR לבין תחלואה התגלה לראשונה בשנת 1972. נחקרו אנשים בעלי רמה גבוהה של הומוציסטאין בשתן, ונמצא אצלם רמת פעילות נמוכה של האנזים MTHFR. הגן התגלה בשנת 1994, בכרומוזום מספר 1. קיימות מספר מוטציות, כולן בהורשה אוטוזומית דומיננטית מסוג דומיננטיות חלקית. שכיחות הפגמים בגן - משתנה בין אוכלוסיות שונות בעולם. המוטציה השכיחה ביותר - אלל C677T, נמצאת בין 1% ל-44% בקבוצות אתניות שונות בעולם. באופן גס כ-שליש מהגנים בעולם נושאים את האלל הזה. לכן ברוב הקבוצות האתניות בעולם כ-10% מהאוכלוסייה הם הומוזיגוטים לאלל הפגום C677T, וכ-40% הם הטרוזיגוטים. התופעות הקליניות שכיחות הרבה יותר בקרב הומוזיגוטים לאלל הפגום, אך ניתן להבחין בהן גם בקרב הטרוזיגוטים. רמות גבוהות של הומוציסטאין ושל מתיונין בדם ובשתן (שני חומרים שלא אמורים כמעט להופיע למי שאיננו סובל מהפגם הגנטי). עקב כך קרישיות יתר (תרומבופיליה Thrombophilia), הגורמת לשיעור גבוה של מחלות קרדיו-ווסקולרית, ולנשים הרות - שיעור גבוה של הפלות טבעיות. כמו כן שיעור גבוה של תסמונת התעלה הקרפלית. במקרים קשים, בהם רמת פעילות האנזים MTHFR היא פחות מ-20% מהנורמה, עלולות להיגרם תופעות שונות ברמות חומרה שונות ובגילאים שונים, החל מעיכוב בהתפתחות הפיזית והשכלית, ועד לפיגור שכלי והפרעות פסיכיאטריות שונות, ואף סכיזופרניה. לעיתים הפרעות מוטוריות והתכווצויות אפילפטיות. פגמים מולדים: שיעור מעל הרגיל של פגמים בתעלה העיצבית כגון ספינה ביפידה, וכן מומים כמו שפה שסועה, חך שסוע. שלב א. בדיקת רמת הומוציסטאין בדם. אם הרמה גבוהה - מעבר לשלב הבא. שלב ב. בדיקת רמת פעילות של האנזים MTHFR על גבי תאי דם או פיברובלסטים. אם הרמה נמוכה - מעבר לשלב הבא. שלב ג. בדיקת הגנים. מי שהתגלה אצלו חסר של MTHFR - יש לבדוק את כל הקרובים לו קרבת-דם. מתן של פולאט. בנוסף - כמות גדולה של ויטמין B6 ושל ויטמין B12. לנשים מומלץ להימנע מנטילת גלולות נגד הריון (שהן גורם סיכון לקרישיות יתר). אבחון וטיפול בחסר של MTHFR אללים בגן של ה-MTHFR ופגמים מולדים הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
MTHFR

האם התכוונתם ל... האנזים MTHFR – אנזים בתהליך המטבוליזם של הפולאטים, מוריד רמת ה-הומוציסטאין. שם מלא: מתילן-טטרא-הידרו-פולאט רדוקטאז Methylenetetrahydrofolate reductase. חוסר של האנזים MTHFR – פגם גנטי נפוץ, שעלול לגרום לעליה ברמת ה-הומוציסטאין ולתופעות קליניות נוספות. שם מלא: חסר של מתילן-טטרא-הידרו-פולאט רדוקטאז Methylenetetrahydrofolate reductase deficiency.
בת שש-עשרה הייתי

האם התכוונתם ל... הצוענים – תרגום של עמנואל לין לשיר עממי רוסי, מוכר בשם "בת שש-עשרה הייתי" בת שש-עשרה הייתי (אהוד מנור) – שיר מאת אהוד מנור בת שש-עשרה הייתי (סרט) – סרט נעורים אמריקאי משנת 1984 בימויו של ג'ון יוז
ברזנט

ברנזט (מכונה גם אברזין, צדרה או שמשונית) הוא יריעה המשמשת להגנה בפני תנאי סביבה. יריעות ברזנט מורכבות מליבה ומאריג. ליבת היריעה מיוצרת בדרך כלל מפוליאתילן או פוליוויניל כלוריד. יריעות ברזנט נבדלות בעובי הליבה ובצפיפות האריג - ככל שהליבה עבה יותר וצפיפות האריג גבוהה יותר, בנויה היריעה לעמוד בעומסי עבודה גבוהים יותר. ליריעות ברזנט קלות נחשבות יריעות שעובי הליבה בין 0.13 - 0.15 מילימטר, וצפיפות האריגה 8x8 חוטים לאינץ'. ליריעות ברזנט לעומס גבוה מאוד עובי ליבה של כ-0.4 מ"מ וצפיפות אריגה של 14x14 חוטים לאינץ'. דרך נוספת להבדיל בין סוגי היריעות היא על פי המשקל למטר מרובע. יריעות ברזנט נחתכות לשימוש סופי על פי מידות. לאחר חיתוך היריעה נתפרים שוליה למכפלת, אשר לתוכה נתפרות לולאות (בדרך כלל מאלומיניום או ממתכת אל-חלד אחרת), אשר משמשות למתיחת היריעה. יישום היריעה מתבצע על ידי חיבור חבלים אל הלולאות התפורות במכפלת, וקשירתם למבנה יציב (מבנה, עמודים, עצים, יתדות וכיוצ"ב). בארצות הברית היה מקובל במשך שנים רבות קוד צבעים ליריעות ברזנט: יריעות ברזנט הן גמישות, חזקות מאוד יחסית ליריעות בד אחרות, עמידות בפני רטיבות ולרוב גם אטומות למים. מבנה היריעה מונע קריעה או היווצרות חורים, ובמידה ואלה נוצרו מונע את התפשטותם. יריעות ברזנט מספקות הגנה בפני גשם, שלג, אבק, קרינת שמש, רוח, חומרים שונים ועוד. בין השימושים הנפוצים ליריעות ברזנט: כיסויי רכב, כולל גגות רכב, כיסוי ארגזי מטען וכיסויי הגנה לרכב. קירות ומחיצות זמניים. אוהלים. קירוי קל של שטחים גדולים (מגרשי ספורט, גני שעשועים וכדומה) כיסוי בריכות כיסוי שבר וחורים בגגות. שלטי חוצות. מפרשים. אחסנה יבשה. אלונקות ומיטות מתקפלות. הגורם המשפיע ביותר על יריעות ברזנט הוא הרוח. על מנת למנוע נזק ליריעה כתוצאה מרוח חזקה, קיבוע היריעה נעשה רק באמצעות הלולאות - חיבור יריעות ברזנט על ידי מסמרים או ברגים יוצר חורים ביריעה אשר יורחבו כתוצאה מרוח חזקה, וכן פוגע ביכולת האיטום של היריעה. עטיפה של ציוד או מוצרים העשויים מחומר קשיח מחייבת הגנה על נקודות המגע של היריעה בציוד באמצעות ריפוד, על מנת למנוע שחיקה וקריעה של היריעה. מקור המילה מרוסית: брезент, שיבוש מ презенинг (עטיפה) שנכנס לשימוש ברוסית במאה ה-18 מההולנדית presenning, דרך הצרפתית מהלטינית praecincta - עטיפה. המונח "אברזין" מופיע כבר בלשון חז"ל שם שימש לתיאור יריעת עור המשמשת לכיסוי. https://web.archive.org/web/20100925104348/http://tarpusa.com:80/common-questions
דני מירב

דני מירב, המכונה הטייס (נולד ב-16 באוגוסט 1973), הוא מעצב גופנים ישראלי, מרצה ומעצב גרפי. בעל סטודיו המתמחה במיתוג, טיפוגרפיה ועיצוב אותיות. זוכה פרס העיצוב של משרד החינוך והתרבות (2006). מירב נולד בתל אביב. בשנת 1996 החל את לימודיו בבצלאל בירושלים. בשנת 1998 יצא לחילופי סטודנטים לסמסטר באקדמיה המלכותית לאמנות ועיצוב בהאג, הולנד, שם החל לעצב גופנים. בשנת 2000 סיים בהצטיינות את לימודיו במחלקה לתקשורת חזותית בבצלאל. בשנת 2000 עבד בסטודיו עדי שטרן. בשנים 1999 ו-2000 זכה פעמיים ברציפות בפרס פלהיים עבור עבודה ייחודית בעיצוב טיפוגרפי. בשנים 2001–2002 עבד בסטודיו דינה שהם. בשנת 2003 הקים את סטודיו הטייס לעיצוב גופנים ועיצוב גרפי, ובמקביל הצטרף אל מיכל סהר ועודד עזר ל"הגילדה" קואופרטיב מעצבי פונטים עצמאיים. בשנת 2006 זכה בפרס העיצוב של משרד החינוך והתרבות. בנימוקיהם למתן הפרס לדני מירב כתבו השופטים: "השפה העיצובית של מירב, המכונה 'הטייס', שואבת ממקורות גרפיים מימיה הראשונים של ישראל ועושה בהם שימוש פופי יומיומי מלא הומור ושמחת חיים. למרות זאת אין מדובר בעיצוב נוסטלגי גרידא, כי אם בעיצוב עדכני ומתוחכם המבקש להניח בדרכו רובד נוסף על שכבות מתהוות של התרבות הישראלית". בשנת 2007 הגילדה נכנסה לרשימת ארבעים הקולקטיבים לעיצוב המשפיעים ברחבי העולם (The I.D. 40). בשנים 2009–2017 הוא לימד במחלקה לתקשורת חזותית בשנקר ומשנת 2017 מלמד במחלקה לתקשורת חזותית באקדמיה בצלאל. מירב מתמקד במחקר ועיצוב גופנים מתוך אותיות שצוירו בשנות החמישים והשישים של המאה ה-20. בהם הפונטים כוס חלב, מן, המעשן, לימונארק, קרטיב וכן חידוש ועיצוב מחדש גופנים שהיו בשימוש בעבר כמו הטכנאי הצעיר (מבוסס על פונט פולי מקטלוג לטרסט של ארטא), פונט כלבו שמבוסס על סגנון אותיות וגופנים משנות השישים והשבעים של המאה ה-20 ורולי חדש שהוא חידוש לפונט רולי (רהט) של רוטשילד וליפמן (סטודיו רולי). רענן (2006), קרטיב (2008), ארטיק (2011), המעשן סנס וסריף (2003), כוס חלב (2003), מן (2003), הטכנאי הצעיר (2018), כלבו (2017) ורולי חדש (2022). 1998 - זוכה פרס ההדפס ע"ש הרמן שטרוק, בצלאל 1999 ו-2000 - פרס ע"ש מייק פלהיים לטיפוגרפיה המחלקה לתקשורת חזותית בצלאל 2006 - זוכה פרס העיצוב של משרד החינוך והתרבות 2007 - הגילדה נכנסה להיכנס לרשימת 40 קולקטיבי העיצוב המשפיעים בעולם של מגזין ID 2005 - 57x57 כרזות יום העצמאות. מרכז עמיעד, יפו. שנקר. 2005 - תערוכה בשבוע העיצוב באיסטנבול. 2005 - הכנסת - "לראות את האות" - הגילדה מציגה את השפה העברית - פוסטרים 2006 - תערוכת זוכי פרס שר החינוך והתרבות, מוזיאון פתח תקווה לאמנות 2012 - תערוכת מעצבים פלוס 10 מוזיאון העיצוב חולון מדיה וקבצים בנושא דני מירב בוויקישיתוף דני מירב, באתר בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים דני מירב, באתר מוזיאון ישראל סטודיו הטייס הגילדה - אתר הפונטים דני מירב, הטייס - מרכז שנקר לחקר העיצוב בישראל הגילדה - ראיון עם יובל סער - פורטפוליו השאלון עם דני מירב (הטייס) — אות־אות־אות - אאא מרב יודילוביץ', הוכרזו הזוכים בפרסי העיצוב של משרד התרבות, באתר ynet, 16 ביולי 2006 רוני שני, גילדה בשלושה טעמים, באתר ynet, 13 בינואר 2005 מעצבים פלוס עשר, באתר מדיטק חולון, 8 באפריל 2012 – 19 במאי 2012
ארנסט בלוך (מלחין)

אֶרנֶסט בלוך (באנגלית: Ernest Bloch;‏ 24 ביולי 1880 ז'נבה, שווייץ – 15 ביולי 1959 פורטלנד, אורגון) היה מלחין יהודי-אמריקאי. נוסף לעבודתו כמלחין הייתה לבלוך קריירה אקדמית, שהגיעה לשיאה בהכרה בו כפרופסור אמריטוס על ידי אוניברסיטת ברקלי, ב־1952. את יסודות המוזיקה הקלאסית למד בלוך בארץ הולדתו, שווייץ, ואחר כך בקונסרבטוריון בבריסל, אצל אז'ן איזאיי. בהמשך השתלם בבית הספר הגבוה למוזיקה בפרנקפורט, גרמניה. הוא סייר ברחבי אירופה ולבסוף השתקע בארצות הברית בשנת 1916 וקיבל אזרחות אמריקאית בשנת 1924. בלוך כיהן בכמה משרות הוראה בארצות הברית ובין תלמידיו היו ג'ורג' אנתייל ורוג'ר סשנס. בדצמבר 1920 התמנה למנהל המוזיקלי הראשון של המכון למוזיקה של קליבלנד, משרה בה החזיק עד 1925. לאחר מכן עשה את רוב שנות ה-30 בשווייץ לפני שחזר לארצות הברית. על שמו רחוב בחיפה וכיכר בתל אביב. יצירותיו המוקדמות של בלוך, ובכללן האופרה "מקבת'" (1910), מצביעות על השפעת האסכולה הגרמנית של ריכרד שטראוס מצד אחד וזו של האימפרסיוניזם בנוסח קלוד דביסי, מצד שני. יצירותיו המאוחרות יותר, ביניהן הנודעות ביותר שלו, מושפעות מן הליטורגיקה היהודית ובעיקר החסידית. ברוח זו חיבר את "שלמה" לצ'לו ותזמורת (1916), "סימפוניית ישראל" (1916), הפואמה הסימפונית לכינור ופסנתר "בעל שם" (1923) ובגרסה מאוחרת יותר לכינור ותזמורת, ואת "עבודת הקודש" (1933) לבריטון, מקהלה ותזמורת. בין יצירותיו האחרות: קונצ'רטו לכינור ולתזמורת, שכתב בשביל יוזף סיגטי, והרפסודיה "אמריקה" למקהלה ותזמורת. היצירות שכתב אחרי מלחמת העולם השנייה מגוונות קצת יותר בסגנונן, אף כי הניב הרומנטי ביסודו של בלוך עומד בעינו. בחלקן, כדוגמת "הסוויטה העברית" (1950), נשמר הנושא היהודי; אחרות, כמו הקונצ'רטו גרוסו השני (1952), מבטאות עניין בנאו-קלאסיציזם (אף כי גם כאן השפה ההרמונית רומנטית ביסודה, אף שהצורה בארוקית); אחרות, לרבות רביעיות המיתרים המאוחרות, כוללות יסודות של א-טונאליות. שגיא הרטוב ארגן תחרות לזכרו של המלחין. מדיה וקבצים בנושא ארנסט בלוך בוויקישיתוף ארנסט בלוך, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ארנסט בלוך, באתר AllMovie (באנגלית) ארנסט בלוך, באתר ספוטיפיי ארנסט בלוך, באתר קומפוניסטן דר גגנווארט ארנסט בלוך, באתר AllMusic (באנגלית) ארנסט בלוך, באתר MusicBrainz (באנגלית) ארנסט בלוך, באתר Discogs (באנגלית) ארנסט בלוך, דף שער בספרייה הלאומית יצירותיו של ארנסט בלוך בביצועם של נגנים ישראלים בעיקר. ארנסט בלוך, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ארנסט בלוך, באתר "Find a Grave" (באנגלית) נתגלו במחלקת המוזיקה: כתבי יד של המלחין היהודי הנודע ארנסט בלוך באתר הספרייה הלאומית סדרת אירועים לכבודו של ארנסט בלוך, באתר אוניברסיטת ברקלי, בדיקה אחרונה 27 בספטמבר 2020 אמציה פלד, רחוב ארנס בלוך, בתוך "מדריך רחובות חיפה", באתר האינטרנט של עיריית חיפה
שמעון דה פריס

שמעון דה פריס (בהולנדית: Simon de Vries; ‏4 באוקטובר 1870, נדה (Neede), הולנד – 24 במרץ 1944, ברגן-בלזן) היה רב וסופר הולנדי. ספרו הידוע ביותר הוא "טקסים וסמלים יהודיים" (Joodse riten en symbolen). דה פריס היה בנו של מנואל דה פריס, אורג וסוחר בקר. בעיר נדה לא הייתה קהילה יהודית, ולכן למד בבית מדרש בבורקולו (Borculo) הסמוכה. בהמלצת מוריו, שהתרשמו מכישרונו, החל ללמוד לימודי רבנות אורתודוקסית בסמינר יהודי-הולנדי באמסטרדם.  בשנת 1892 קיבל הסמכה לדרשנות. בהסכמת רב אמסטרדם, יוסף צבי דינר, הורשה לקרוא לעצמו "רב", אם כי לא סיים לימודיו לרבנות. לאחר מכן החל ללמד עברית ויהדות בהארלם ולטפל במטופלים יהודים בבית החולים הפסיכיאטרי במרנברג (Meerenberg).  בין 1928 ל-1932 פרסם מאמרים רבים בכתב העת Opregte Haarlemsche Courant, שנועדו להסביר את היהדות ולקרב אותה ללא-יהודים. המאמרים פורסמו מאוחר יותר בספר שכותרתו Joodse riten en symbolen – טקסים וסמלים יהודיים – ותורגמו לגרמנית. היום נחשבים כתבים אלה כמורשתו החשובה ביותר. דה פריס היה ציוני נלהב ואחד ממנהיגי תנועת "המזרחי", ובכתביו, בהם "מענה לציון – בעד ציונות מסורתית" (Maäneh le-Zion: Een betoog voor het zionisme van joods-traditioneel standpunt), יצא נגד מתנגדי הציונות. בשנת 1894 נישא ליהודית דה יונג (de Jong) ולהם נולדו שבעה בנים ושלוש בנות. נינו - בנה של נכדתו יהודית - הוא השופט העליון נעם סולברג. עם כיבוש הולנד בידי גרמניה עבר לאמסטרדם. משם גורש בשנת 1943 למחנה הריכוז וסטרבורק. משם גורש לברגן-בלזן, שם נספה לאחר חודשים מעטים, בשנת 1944. לאחר 1945 לא היו זמינות יצירותיו בהולנד במשך למעלה מעשרים שנה. רק ב-1968 פורסמה שוב יצירתו "טקסים וסמלים יהודיים" על ידי בית ההוצאה לאור ההולנדי De Arbeiderspers (אנ'). נינו הוא שופט בית המשפט העליון נעם סולברג. Eli Dasberg: Rabbijn Simon Philip de Vries, Neede 1870 - Bergen Belsen 1944. De geschiedenis van zijn leven. De Tijdstroom, Lochem, 1973. מדיה וקבצים בנושא שמעון דה פריס בוויקישיתוף שמעון דה פריס, ברשת החברתית Goodreads Simon de Vries im Biografisch Woordenboek van Nederland Simon de Vries im Digitaal Monument Joodse Gemeenschap in Nederland עדותה של יהודית סולברג, נכדתו של שמעון דה פריס, באתר יד ושם
הרברט פייגל

הרברט פייגל (בגרמנית: Herbert Feigl)‏ (14 בדצמבר 1902 – 1 ביוני 1988) היה פילוסוף יהודי-אוסטרי, חבר החוג הווינאי. נולד בליברץ, בוהמיה (אז האימפריה האוסטרו-הונגרית, היום צ'כיה) ולמד באוניברסיטת וינה. תחת הנחיית מוריץ שליק, מייסד החוג הווינאי, למד פילוסופיה ופיזיקה. ב-1927 קיבל תואר דוקטור על מאמרו "סיכוי וחוק: ניתוח אפיסטמלוגי של תפקידי ההסתברות והאינדוקציה במדעי הטבע"". את ספרו הראשון "תאוריה וניסוי בפיזיקה"" פרסם ב-1929. לצד היותו חבר פעיל בחוג הווינאי, היה בין חברי החוג הבודדים (ביניהם שליק ופרידריך וייסמן) שניהלו דיונים מקיפים עם לודוויג ויטגנשטיין וקרל פופר. ב-1930, לאחר שזכה למלגת רוקפלר, פגש פייגל באוניברסיטת הרווארד, את הפיזיקאי פרסי ויליאמס ברידג', הפילוסוף וילארד ואן אורמאן קוויין ואת הפסיכולוג סטנלי סמית', שאת כולם ראה כנשמות אחיות. כעבור שנה, יחד עם אלברט בלומברג במאמרו "פוזיטיביזם לוגי: תנועה אירופית חדשה", טען בזכות שינוי שם התנועה ל"אמפיריציזם לוגי" עקב ההבדלים שבין הפילוסופיה של המדע המודרנית והפוזיטיביזם המוקדם. ב-1931, נשא פייגל את מריה קספר והיגר עמה לאיווה, ארצות הברית, שם השתלב בפקולטה לפילוספיה של אוניברסיטת איווה. כעבור שנתיים נולד בנו, אוטו. ב-1933 זכה למשרת פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת מינסוטה, משרה בה החזיק במשך 31 שנים. קשריו האישיים והמקצועיים הקרובים עם וילפרד סלרס הניבו מפעלים משותפים רבים, ביניהם הספר "קריאות בניתוח פילוסופי" והירחון "Philosophical Studies". ב-1953 בסיוע מענק מקרן היל, הקים את מרכז מינסוטה לפילוסופיה של המדע. פייגל פרש ב-1971, ונפטר מסרטן ב-1988 במיניאפוליס.