laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
כריסטופר באקלי

כריסטופר טיילור באקלי (באנגלית: Christopher Taylor Buckley; נולד ב-24 בדצמבר 1952) הוא סופר אמריקאי הכותב סאטירה פוליטית. כריסטופר באקלי הוא בנם של ויליאם פ. באקלי, גם הוא סופר ופטרישיה באקלי (אנ'), אשת חברה קנדית. באקלי בעל אזרחות אמריקאית וקנדית. לאחר שסיים בית ספר בפורטסמות' (אנ') ברוד איילנד למד באוניברסיטת ייל ב-1975. הוא התגורר במכללת ג'ונתן אדוורדס שבסמוך לה והיה חבר אחוות הגולגולת והעצמות בדומה לאביו. היה עורך מגזין הגברים ״אסקוויר״. ב-1981 עבר לוושינגטון די. סי. לעבוד בתור כותב הנאומים הראשי של ג'ורג' בוש - מי שהיה אז סגן הנשיא ארצות הברית. על סמך הניסיון הזה בפוליטיקה כתב את ספרו הסאטירי הראשון, "The White House Mess". במסגרת עבודתו כתב בעבור עיתונים רבים ונחשבים ובהם הניו יורק טיימס, וושינגטון פוסט, וול סטריט ז׳ורנאל, טיים, ואניטי פייר, הניו יורקר ועוד. ב-2008 יצא בתמיכה פומבית בברק אובמה בבחירות לנשיאות ארצות הברית. בהמשך לתמיכה זו התפטר מהמגזין השמרני התומך במפלגה הרפובליקנית בו כתב ואותו ייסד אביו, הנשיונל ריביו. היה נשוי ללוסי גרג באקלי, בתו של דונלד גרג, יועצו של סגן הנשיא בוש לביטחון לאומי. מהנישואים הללו יש לבאקלי שני ילדים: קייטלין (1988) וויליאם (1991). הזוג התגרש באפריל 2011. לבאקלי בן נוסף, ג׳ונתן (2000) מיחסיו עם אירינה וואלפל. בשנת 2012 התחתן עם דוקטור קטרין קלוז, לה 4 ילדים. 1986 - The White House Mess 1994 - Thank You for Smoking 1998 - God Is My Broker: A Monk-Tycoon Reveals the 7.5 Laws of Spiritual and Financial Growth 1999 - Little Green Men 2002 - No Way to Treat a First Lady 2004 - Florence of Arabia 2007 - Boomsday 2008 - Supreme Courtship 2012 - They Eat Puppies, Don't They?: A Novel מדיה וקבצים בנושא כריסטופר באקלי בוויקישיתוף כריסטופר באקלי, ברשת החברתית Goodreads Buckley, Christopher (2008-10-10). "Sorry, Dad, I'm Voting for Obama". The Daily Beast (באנגלית). נבדק ב-2018-07-08. בשנת 2006 עובד לסרט. נכתב יחד עם ג'ון טירני.
באקלי

האם התכוונתם ל... בטי באקלי – שחקנית וזמרת אמריקאית ג'ף באקלי – זמר וגיטריסט אמריקאי טים באקלי – זמר וגיטריסט אמריקאי כריס באקלי – כדורגלן אנגלי ששיחק בעמדת הבלם הקדמי כריסטופר באקלי – סופר אמריקאי ויליאם פ. באקלי הצעיר – איש תקשורת אמריקאי ברקלי
בני קטורה

בְּנֵי קְטוּרָה הם ששת בניו של אברהם שנולדו לו מאשתו השלישית קטורה. דבר לידתם מופיע בספר בראשית, פרק כ"ה, פסוקים א'–ד' (סוף פרשת חיי שרה). בספר בראשית (וכן בספר דברי הימים א', פרק א', פסוקים ל"ב–ל"ג) נמנים ששת בניו של אברהם מאשתו קטורה: זמרן. יקשן – שילד את שבא ודדן, המוזכרים במקרא כמה פעמים. עם זאת, ייתכן שהכוונה לזוג אחים אחר הנקרא שבא ודדן: בני רעמא, נכדו של חם בן נֹח. בני דדן היו אשורים, לטושים ולאומים. מדן – ייתכן שהוא אבי המדנים, הנזכרים גם הם במספר מקומות. מדין, אבי האומה המדינית – מוזכרים חמשת בניו: עיפה, עפר, חנוך, אבידע ואלדעה. ישבק. שוח – גם העם השוחי מוזכר עוד בתנ"ך. פרשית בני קטורה מסתיימת: ”וַיִּתֵּן אַבְרָהָם אֶת כָּל אֲשֶׁר לוֹ לְיִצְחָק. וְלִבְנֵי הַפִּילַגְשִׁים אֲשֶׁר לְאַבְרָהָם נָתַן אַבְרָהָם מַתָּנֹת וַיְשַׁלְּחֵם מֵעַל יִצְחָק בְּנוֹ בְּעוֹדֶנּוּ חַי קֵדְמָה אֶל אֶרֶץ קֶדֶם” – כלומר מזרחית לארץ כנען. הדברים מוזכרים גם בדברי יוסף בן מתתיהו: ”לכל בניו אלה יעץ אברהם ללכת וליסד מושבות והם חפשו את טְרוֹגְלוֹדִיטִיָה ואת החלק המערבי של עֲרָב המאושרת המשתרעת על שפת הים האדום”. אברהם, ככל הנראה, ניסה להרחיקם מבני יצחק כדי להימנע מסכסוך תוך כדי מילוי משימת ה' שהיא להתפשט ברחבי העולם[דרוש מקור: המקור המצוטט לא תומך בטענה]. וכן על מנת שירשו את חלקו ונחלותיו בארץ אביו. בגמרא נאמר שבני קטורה, שנולדו לאברהם לאחר שנצטווה בברית המילה, חייבים בברית מילה. לדעת הרמב"ם, חיוב המצווה חל גם על בני קטורה ולכן כל צאצאי בני קטורה חייבים למול את ילדיהם ביום השמיני. הרמב"ם הוסיף שאמנם צאצאי ישמעאל אינם מחויבים במילה מעיקר הדין, אך מאחר שבני ישמעאל התערבו בבני קטורה, בפועל אף בני ישמעאל חייבים למול ביום השמיני. לעומת זאת, רש"י בפירושו לתלמוד סבר שהכוונה היא רק לחייב את ששת בני קטורה עצמם במילה, אך כל צאצאיהם פטורים. בתוספות הרא"ש שם נאמר שאמנם התחייבו בני קטורה וכל צאצאיהם במילה, ככל צאצאי אברהם, אך חיוב זה נהג רק עד מתן תורה, שאז פקע החיוב מכל צאצאי אברהם ונמסר לעם ישראל בלבד. הערך "בני קטורה", במיקרופדיה תלמודית, באתר ויקישיבה לדמותם של בני קטורה ונס הולדתם, מתוך כתב העת "לימודים" באתר דעת. הרב אריאב עוזר, שיעור בעניין מילת בני קטורה, באתר בינינו בני קטורה, באתר "מחלקי המים" לא ברור האם מדובר בשמות צאצאי דדן או העמים שיצאו מהם, או בתיאור שלהם. למשל בסיפור מכירת יוסף למשל אחד מרעיו של איוב הוא בלדד השוחי למשל בספר יחזקאל, פרק כ"ז ספר בראשית, פרק י', פסוק ז' ספר בראשית, פרק כ"ה, פסוקים ה'–ו' יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, 1.15.1 (מובא כאן בתרגום אלכסנדר שור, מתוך פרויקט בן-יהודה) מדרש "שכל טוב", ספר בראשית, פרק כ"ה, פסוק ו'. Josephus, Flavius, The Antiquities of the Jews, 1.4.1-3 רבי יוסף בכור שור ורשב"ם, ספר בראשית, פרק כ"ה, פסוק ו'. תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף נ"ט, עמוד ב' משנה תורה לרמב"ם, ספר שופטים, הלכות מלכים ומלחמות, פרק י', הלכה ח'. תוספות הרא"ש על מסכת סנהדרין, דף נ"ט עמוד ה', ד"ה אלא, באתר אוצר החכמה.
זב

האם התכוונתם ל... הזב הגדול – נהר באיראן ובעיראק הזב הקטן – נהר באיראן ובעיראק זב (טמא) – סוג של טומאה זבה
אגם קסומיגאורה

אגם קָסוּמִיגָאוּרָה (ביפנית: 霞ヶ浦) הוא אגם במחוז איבראקי ביפן, השני בגודלו במדינה, עם שטח של 220 קמ"ר. האגם שוכן כ-60 ק"מ צפונית-מזרחית לטוקיו, ומורכב משלושה אגמים המקושרים ביניהם, שהעיקרי והגדול שבהם הוא אגם נישיאורה (西浦), והאחרים הם קיטאורה (北浦） וסוטונאסקאורה (外浪逆浦). עומקו הממוצע של האגם הוא 4 מטרים, בעוד עומקו המקסימלי 7 מטרים. אורך חופי האגם מסתכם ב-252 ק"מ, והוא שוכן בגובה 16 ס"מ מעל פני הים. בעבר היה אזור האגם לגונה המחוברת לאוקיינוס השקט. בשנת 1963 הוקמה סוללה בשפך האגם לאוקיינוס, ומי האגם הפכו בהדרגה ממי ים למים מתוקים. בתקופת אדו נודע האגם בדיג רב באמצעות סירות מפרש ייחודיות שנקראו הוביקיבונה (帆引き船). התפלת מי האגם בעקבות הקמת הסוללה הפחיתה את הדיג באגם, אולם תיירים מגיעים גם כיום לחופי האגם לצפייה בסירות הדיג ולתיירות דיג. בעקבות פיתוח האזור בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20, נבנו סוללות בטון סביב חופי האגם ומימיו שימשו לתעשייה ולערים שהוקמו סביבו, תוך פגיעה בחי ובצומח שבגדות האגם. בשנות ה-90 החלו מיזמים להחייאת החי והצומח סביב האגם. כיום משמשים חופי האגם אתר נופש ותיירות, ומימיו משמשים להשקיית השדות שסביבו. מדיה וקבצים בנושא אגם קסומיגאורה בוויקישיתוף החייאת הטבע סביב האגם מידע על האגם דיג בספינות המפרש על האגם - היסטוריה
אגם אשי

אגם אָשִׁי (ביפנית: 芦ノ湖 – אשי (芦 ) - קנה, קו (湖) - אגם. "אשי נו קו" - אגם קנה מצוי), המכונה גם אגם הָקוֹנֶה, הוא אגם באזור הקונה שבמחוז קנאגאווה באי הונשו שביפן. זהו אגם לוע השוכן בסמוך לקיר הדרומי של קלדרת הר הגעש הקונה. האגם מהווה אתר תיירות פופולרי, והוא נודע בנופי הר פוג'י הנשקפים ממנו ובאונסנים הרבים שנמצאים בגדותיו. באגם שוהות מספר סירות שעשועים ומעבורות, אשר מספקות למשייטים בהן מבט על האגם. עיצובן של מספר מהסירות מושפע מספינות מלחמה. רוב המבקרים של אגם אשי שוהים במלונות ובתי הנופש אשר בסביבה ומבקרים את האטרקציות שמסביב לאגם. רבים מהמבקרים באגם משתמשים ברכבל בשביל להגיע לעמק הוולקאני "העמק הרותח הגדול". מדיה וקבצים בנושא אגם אשי בוויקישיתוף מצלמת רשת, המציגה את האגם ואת הר פוג'י היווצרות האגם בעקבות התמוטטות הר הגעש הקונה
מנואל פואיג

מנואל פואיג (Manuel Puig;‏ 28 בדצמבר 1932, פרובינציית בואנוס איירס - 22 ביולי 1990, קוארנבקה שבמקסיקו) היה סופר ותסריטאי ארגנטינאי. פואיג למד תחילה ספרות באוניברסיטת בואנוס איירס. אחר-כך למד בעזרת מלגה החל משנת 1956 קולנוע ברומא. הוא עבד בתור מורה לספרדית ברומא ומורה לאיטלקית בבואנוס איירס, והיה עוזר במאי בסרטים שונים בשתי הערים. בשנת 1963 הוא עבר לניו יורק וכתב את הרומן הראשון שלו "La traición de Rita Hayworth", "בגידתה של ריטה הייוורת'". הרומן קיבל את תואר "היצירה הטובה ביותר של שנת 1968\1969" על ידי עיתון לה מונד. בשנת 1967 חזר פואיג לבואנוס איירס. אחרי שגם הרומן השני שלו, Boquitas Pintadas, הצליח מאוד, הוא כתב את "The Buenos Aires Affair". מותחן זה, בעל נטייה אנטי-פרוניסטית מובהקת עורר שערורייה, הוא צונזר כפורנוגרפיה, ואחרי איומים שונים ברח פואיג מארגנטינה מחשש לחייו. הוא התיישב במקסיקו, שם כתב את El beso de la mujer araña, "נשיקת אשת העכביש", שהיה לספרו המפורסם ביותר. ביולי 1990 עבר פואיג ניתוח הוצאת כיס המרה, אך בעקבותיו הידרדר מצבו והוא נפטר. "טנגו שברון הלב", תרגום: יואב הלוי, הוצאת שוקן, 1978. "נשיקת אשת העכביש": האסיר ההומוסקסואל הנשי מולינה מספר לוולנטין, אסיר שיושב איתו באותו תא, עלילות של סרטים, בשביל להעביר את הזמן. הם מאוד שונים באופיים, כי וולנטין הוא מהפכן קצר-רוח. הרומן עובד לתסריט ולמחזה וזכה להצלחה רבה מאוד בשלושת המדיה. "קללת נצח על קורא דפים אלה", תרגום: עמשי לוין, הוצאת כתר, 1989. הרקע הוא ניו יורק של סוף שנות השבעים. לארי ג'ון הוא היסטוריון מובטל המתפרנס מסיעוד קשישים. הקשיש המופיע ברומן הוא רמירס, ארגנטינאי שבזמן שישב בכלא כתב יומן שג'ון חושב שיביא לו פרסום כהיסטוריון. "המסתורין של זר הוורדים": מחזה. תרגום:אייל לוי, ספריית התיאטרון, 1991. אנו נמצאים בבית חולים יוקרתי בבואנוס איירס, שקט, תאורה עמומה, לא זועקת, עם חולה עשירה ואחות עניה. שתי הנשים חסרות שם. החולה מתמוטטת לאחר מותו בתאונת דרכים של נכדה בן ה-22. "בגידתה של ריטה הייוורת'", תרגום: ליה נרגד, הוצאת עם עובד, 2018. מדיה וקבצים בנושא מנואל פואיג בוויקישיתוף מנואל פואיג, ברשת החברתית Goodreads מנואל פואיג, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מנואל פואיג, באתר AllMovie (באנגלית) מנואל פואיג, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) מנואל פואיג, בארכיון הבימה מנואל פואיג, באתר "Find a Grave" (באנגלית) מנואל פואיג, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מנואל פואיג (1932-1990), דף שער בספרייה הלאומית עודד סברדליק, איזון עדין - "נשיקת אשת העכביש" מאת: מנואל פואיג: תרגום: ענת חן; מודן ומוניטין, כותרת ראשית, 11 ביוני 1986 אוהד זלצר זובידה, "בגידתה של ריטה הייוורת": איים צפים בזרם התודעה, באתר הארץ, 14 במרץ 2019
ז'ורז' שחאדה

ז'ורז' שחאדה (בערבית: جورج شحادة, בצרפתית: Georges Schehadé; ‏2 בנובמבר 1905, אלכסנדריה - 17 בינואר 1989, פריז) היה משורר ומחזאי לבנוני. הוא כתב בצרפתית, והיה מקורב לסוריאליזם. שחאדה היה בנם השני מתוך שישה ילדים של משפחה אמידה שחזרה ללבנון מאלכסנדריה, לאחר שירדה מנכסיה. הוא למד משפטים והחל לעבוד במערכת השלטון הצרפתית. בשנת 1951 הוא התחתן, ובשנת 1977 הוא התיישב בפריז בגלל מלחמת האזרחים בלבנון. תחילה הזכירה יצירתו את פול ורלן וארתור רמבו. מבקר אחד כתב, ששחאדה לא כותב את השירים, אלא שומר על לידתם. סן-ג'ון פרס היה זה שפרסם את שחאדה בשנת 1931. בנסיעתו לצרפת בשנת 1933 הוא הכיר את פרס, מקס ז'אקוב ואת ז'ול סופרויאל. בשנת 1951 זכה מחזהו " Monsieur Bob'le" לבכורה בתיאטרון Théâtre de la Huchette. אותו Monsieur Bob'le מחליט יום אחד להתיישב במקום בשם Paola Scala, והתושבים של כפר שכוח אל זה מתייחסים אליו כאל קדוש. את שני המחזות הבאים ביים ז'אן-לואי בארו. ב- "La Soirée des proverbes" יש כביכול עלילת מתח של רצח, אך זה כלל לא הנושא של המחזה. המשורר שם במרכז את השפה ואת משמעות החיים. המחזה Histoire de Vasco תורגם ל-25 שפות, וגם מחזותיו הבאים זכו להצלחה. על הדמויות של מחזותיו (בצרפתית) ז'ורז' שחאדה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ז'ורז' שחאדה, באתר Discogs (באנגלית) Danielle Baglione, Albert Dichy: Georges Schehadé. Poète des deux rives. 1905-1989, Paris: Éditions de l'IMEC, Éditions Dar An-Nahar 1999, S. 83
ויולטה פארה

ויולטה פארה (Violetta Parra; נולדה ב-4 באוקטובר 1917 בסן קרלוס, כ-100 ק"מ צפונית-מזרחית לקונספסיון, נפטרה ב-5 בפברואר 1967 בסנטיאגו דה צ'ילה) הייתה מוזיקאית, זמרת ואומנית צ'יליאנית. אביה של ויולטה היה מורה למוזיקה. מאמה היא קיבלה את המורשת של שירי העם הצ'ילאניים. ילדותה של ויולטה עברה עליה בכפר, בתנאים של עוני, יחד עם שמונה אחים ואחיות, ביניהם המתמטיקאי והמשורר ניקאנור פארה, ורוברטו פארה, "El tío Roberto", זמר ומלחין. ויולטה החלה להלחין כבר בגיל 12, והחלה ללמוד הוראה בסנטיאגו. בתקופה זו היא הלחינה יצירות בסגנון בולרו, קורידו וטונאדה והופיעה במקומות שונים. בשנת 1938 היא התחתנה עם לואיס סרסדה. מנישואין אלה נולדו שני המוזיקאים איסבל פארה ואנחל פארה. בשנת 1954 היא נסעה לפולין ולברית המועצות, ואחר כך חיה שנתיים בפריז. בפריז הקליטה את שיריה ונפגשה עם אומנים רבים, עד שחזרה לצ'ילה. ב-1958 היא החלה ליצור יצירות אומנות פלסטית, וללמד מוזיקה ואומנות ברחבי המדינה. בשנת 1961 היא נסעה יחד עם שני ילדיה לארגנטינה, ומשם לפינלנד, שם השתתפה בפסטיבל הנוער של הפדרציה העולמית של הנוער הדמוקרטי. לאחר נסיעה זו נשארה שוב למשך שלוש שנים בצרפת. בשנת 1965 נסעה לשווייץ וצילמה סרט דוקומנטארי על יצירתה, ואז חזרה לצ'ילה ופתחה יחד עם שני ילדיה את מרכז התרבות ב-La Reina, רובע מזרחי בסנטיאגו. במרכז זה הכיר אותה ויקטור חרה והושפע ממנה. במרכז התרבות זה היא שמה קץ לחייה, כנראה בהשפעת האהבה שלה לג'ילבאר פאבר, חלילן שווייצרי. תרומתה העיקרית של ויולטה פארה היא אוסף המוזיקה העממית של צ'ילה, שהיווה בסיס לנואבה קנסיון, תנועת המוזיקה החדשה בצ'ילה ובדרום-אמריקה בכלל. השיר Gracias A La Vida ("תודה לחיים"), שמוכר בעיקר דרך הביצוע של מרסדס סוסה הוא השיר האחרון שכתבה לפני שהתאבדה. בתחילת שנות ה-60, כשכבר הייתה לה קריירה בינלאומית פורחת כזמרת-יוצרת, החלה ויולטה פארה ליצור סדרה של ציורים, פסלים ורקמות שהושפעו מהמוזיקה שלה. הארפילרים שלה - רקמות ענקיות - הן המורכבות ביותר מבין היצירות הללו: דימויים בהשראת אמנות פרה-קולומביאנית, מספרים סיפורים מלאי רגש נצחי. הם מראים נשים, גברים או חיות שנאספו בסצנות חגיגיות, היסטוריות או רוחניות. תפרי צמר עבים, פיסות מקרמה וצמה סרוגה משמשים להענקת תלת מימד לדמויות. הצי הקרב הראשון (1964) מתאר את המאבקים של צ'ילה במהלך מלחמת האוקיינוס השקט (1879-1884), כאשר הגיבור הלאומי קפטן ארתורו פראט מניף בגאווה בדגל צ'ילה כשספינתו, ה-Esmeralda, טובעת. ב-El circo (1961), מתאר קבוצה של דמויות צבעוניות שרות ורוקדות, אולי שיכורות מהאדים הבוקעים מקנקן גדול במרכז, או אולי נפלו קורבן לרעות הנשפכות מתיבת פנדורה המוזרה הזו. הארפילרים של פארה היו כלי להעברת רגשות עמוקים שהיו פרטיים ומשותפים, מקומיים ובינלאומיים, וקשורים לתרבות גבוהה ונמוכה כאחד. יצירותיה הוצגו בביאנלה ה-59 בוונציה, בתערוכה "חלב של חלומות". מדיה וקבצים בנושא ויולטה פארה בוויקישיתוף ויולטה פארה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ויולטה פארה, באתר ספוטיפיי ויולטה פארה, באתר Last.fm (באנגלית) ויולטה פארה, באתר AllMusic (באנגלית) ויולטה פארה, באתר MusicBrainz (באנגלית) ויולטה פארה, באתר Discogs (באנגלית) ויולטה פארה, באתר SecondHandSongs קרן ויולטה פארה דיסקוגרפיה סרט על חייה משנת 2011 ויולטה פארה, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ויולטה פארה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Arsenale See on Google Maps, Biennale Arte 2022 | Violeta Parra, La Biennale di Venezia, ‏2022-03-31 (באנגלית)
סעיד עקל

סעיד עקל (בערבית: سعيد عقل;‏ 4 ביולי 1911 – 28 בנובמבר 2014) היה משורר, סופר ומחזאי לבנוני. הוא היה אחד התומכים בגישת הערבית הלבנונית. עקל נולד בזחלה למשפחה של מרונים. אחרי שאיבד את אביו בגיל 15, התחיל לעבוד לפרנסת המשפחה, ואחר-כך כמורה ועיתונאי. מאוחר יותר הוא למד תאולוגיה, ספרות ותולדות האסלאם, והרצה במספר אוניברסיטאות. ביולי 2011 חגגו לו יום הולדת 100. סעיד עקל כתב בערבית ספרותית, בערבית לבנונית ובצרפתית. יצירתו כוללת שירים, רומנים ומחזות. בין היתר כתב את: "בת יפתח" (מחזה) – 1935 "קדמוס" (מחזה) – 1944 בצעירותו היה חבר המפלגה הסורית הסוציאלית-לאומית, אך מאוחר יותר עבר לשומרי הארזים. הוא סבור שהערבית הלבנונית היא שפה נפרדת, ולכן גם הציע אלף-בית לבנוני המבוסס על אותיות לטיניות. פעם אמר: "הייתי קוטע לעצמי את יד ימין בשביל לא להיות ערבי." בשנת 1982 היה אחד התומכים בישראל בעת שפלשה ללבנון. מדיה וקבצים בנושא סעיד עקל בוויקישיתוף סעיד עקל, באתר MusicBrainz (באנגלית) לגבי התעתיק הייחודי, ראו מידע מורחב. [1] The Conscience of Lebanon: A Political Biography of Etienne Sakr (Abu-Arz) We Lebanese appreciate Israel for their help., סרטון בערוץ "sacred1976", באתר יוטיוב, 2 באפריל 2007
מונא יחיא

מונא יחיא (בערבית: منا يحيا באנגלית: Mona Yahia, נולדה ב-1954 בבגדאד) היא אומנית וסופרת. מונא נולדה וגדלה בבגדאד למשפחה יהודית. יחד עם הוריה ועם אחיה היא ברחה בשנת 1970 מפני השלטון הצבאי של אחמד חסן אל-בכר לאיראן, כעבור שנה לישראל. היא שירתה בצה"ל בין השנים 1972 ל-1974. לאחר מכן למדה באוניברסיטת תל אביב פסיכולוגיה וצרפתית. בשנת 1980 היא סיימה את לימודיה כפסיכולוגית קלינית, והחלה לעבוד במקצוע בתל אביב. בשנת 1985 היא היגרה לגרמניה ולמדה בקאסל אומנות. בשנת 2000 היא פרסמה רומן בלונדון תחת הכותרת „When the Grey Beetles Took over Baghdad“, ובו היא מתארת את חיי הבורגנות היהודית בבגדאד של שנות השישים, מזווית ראייה של מתבגרת. לתוך העולם הוורוד של משחקים וריחות שוק ושחייה בנהר החידקל מתפרצת מהפכה שלא מבשרת טובות. הרומן תורגם עד כה לגרמנית, צרפתית ויצא לאור גם באמריקה. יחיא מסבירה שכתבה את הרומן באנגלית: "אנגלית אף פעם לא פצעה אותי כמו הערבית וגם אין לה יומרה כמו העברית." בשנת 2001 זכתה מונא יחיא בלונדון ב-"Jewish Quarterly Wingate Prize", שבו זכו בין היתר גם אתגר קרת, דויד גרוסמן ועמוס עוז. מנימוקי השופטים: "You can feel your flesh tingle as you read it." ב-2023 יצא הספר לאור בעברית בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר. Domino Effect. In: London Magazine, vol. 33 no. 1&2, London 1993. METRO–BOULOT–DODO. In: Heiner Schepers (Hrsg.): Eine Stunde für Harry Kramer. Buxus Verlag, Lingen 1997, ISBN 3-933038-00-6. When the Grey Beetles Took over Baghdad. Peter Halban Publishers, London 2000, ISBN 1-870015-74-6; paperback 1-870015-85-1; American edition: George Braziller New York, 2007 ISBN 978-0807615829. A Borrowed Tongue (Essay). In: Fikrun wa Fann/Art and Thought Nr. 91, Goethe Institute, Munich 2009. Der Tag, an dem Sadat nach Jerusalem flog. In: Kerstin Schimmel (Ed.): Auch dein Herz …, Mitteldeutscher Verlag Halle (Saale) 2011, ISBN 978-3898128179. Love Traps. Kindle Edition, 2013 (ASIN: B00E8ODI1W). The Historical Khans of Istanbul – A photographic documentary Project (bilingual: English & German), 2015, ISBN 978-3-00-051806-5. SNAPSHOTS – Istanbul Behind Closed Doors (trilingual: German & Turkish & English), 2019, ISBN 978-3-943562-675. MATCHES (short story). In: Banipal no.72, London 2021, ISBN 978-1913043285. רונן טל, הסופרת מונה יחיא: "זו לא רק האכזריות עצמה, זו השמחה מול האכזריות", באתר הארץ, 28 בנובמבר 2023 [1] [2] [3] ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גני גד

גני גד היא שכונה במזרח העיר בני ברק בסמוך למחלף גהה. השכונה נבנתה באמצע שנות ה-60 כשכונה של דיור עממי לחילונים. בשכונה נבנו דירות של 3 חדרים ב-17 בניינים בני 3 קומות ו-12 דירות. השכונה שווקה כנמצאת "על גבול רמת גן"" וכ-"גם בעיר וגם מחוץ לעיר" והובטח לרוכשים שהשכונה תחובר לכביש גהה או לרחוב ז'בוטינסקי. עירית בני ברק הביעה מורת רוח על כך שהחברה מסתירה בפרסומיה את העובדה שמדובר על שכונה בבני ברק. הרב נתן צבי פרידמן, רבה של שיכון ה', המליץ לחברה להדגיש בפרסומיה את הקרבה לשכונה, ה"עשירה בבתי מדרש, מוסדות חינוך דתיים, מקוואות טהרה, ועוד". השכונה אוכלסה החל מסוף 1964 ובשנת 1968 החל לעבור בשכונה קו אוטובוס. בתחילת 1967 פורסם שיבנו בשכונה עוד 128 דירות לזוגות צעירים תושבי בני ברק. המצאות השכונה בעורפה של שכונה דתית (כיום חרדית) שיכון ה' אשר אנשיה הבהירו שלא ירשו מעבר בתוכה ברכב בשבת, דרשה הכנת מוצא מהשכונה לכביש הראשי. בשנים הראשונות התקיים מוצא מהשכונה ישירות לכביש גהה. אולם עם הרחבת כביש גהה חסמה מע"צ את הגישה לכביש גהה, שכן כביש בינעירוני אינו אמור להתחבר לרחובות עירוניים. בעקבות זאת פרצה עיריית בני ברק דרך עפר מהשכונה לרחוב ז'בוטינסקי. אולם עם התחלת העבודות על מחלף גהה בשנת 1970, נחסם דרך העפר והתושבים נותרו ללא מוצא משכונתם בשבת. ביולי 1970 פנו התושבים לבג"ץ אשר הוציא צו על תנאי בעניין. בדצמבר 1970 הושגה פשרה זמנית, על פיה המצב הזמני הוקפא והנושא הועבר לרשויות התכנון להכרעה. בשנת 1999 כשכביש גהה הורחב, נבנה על ידי מע"צ קיר אקוסטי בין בתי השכונה לכביש, כדי למנוע רעש ופיח מבתי השכונה. בשכונה קיים בית מדרש "היכל יצחק" בראשות האדמו"ר מספינקא גני גד. שכונה חדשה תוקם ליד שיכון ה' בבני־ברק, הצופה, 31 בדצמבר 1963 גני גד - פינת החמד של אזור דן, מעריב, 7 באפריל 1964 הונה הנפרע של כלל מעל 50 מליון ל"י, מעריב, 12 בינואר 1965 קרית גנים חדשה בגבול ר"ג, דבר, 3 בינואר 1964 גם בעיר וגם מחוץ לעיר, דבר, 15 בפברואר 1965 חברת "גד" מתעלמת מבעלות עירית בני־ברק על שכ' "גני גד", הצופה, 1 בינואר 1964 דיירים מספרים על דירה בגני גד, דבר, 14 במאי 1965 אושרה הארנונה בבני ברק, דבר, 3 במרץ 1968 שיכון לזוגות צעירים בבני ברק, הצופה, 7 בפברואר 1967 יעקב העליון, בשבת, בשיכון, כלואים ללא מוצא, מעריב, 24 ביוני 1970 צע"ת נגד שרי העבודה והתחבורה, דבר, 24 בספטמבר 1970 תופסק עבודת הפיתוח בצומת כביש גהה, מעריב, 28 בדצמבר 1970
אשנב (עיתון)

אשנב היה עיתון דו-שבועי מחתרתי שהוצא לאור בין 24 באוגוסט 1941 עד 1947 על ידי ארגון ההגנה והיה הנפוץ בעיתוני המחתרת בתקופת היישוב. מטרתו הייתה לפרסם ידיעות שנפסלו על ידי הצנזורה הבריטית. ברל כצנלסון היה מייסדו ועורכו הראשון של העיתון, ומי שקבע את שמו. העיתון הודפס בפורמט של 25*15 ס"מ והכיל בין שישה לשמונה עמודים. לאחר מספר שנים הפך לשבועון והגיע לתפוצה של 30 אלף עותקים. בעיתון בוטא הזרם האקטיביסטי של מפא"י שביקשו לפרסם את ההתנכלויות הבריטיות ולדרבן את חברי ההגנה לקראת המאבקים שבדרך, תוך פרסום ידיעות שנפסלו בעיתונים החוקיים. העיתון הכיל ידיעות מן העולם שמקורן בסוכנות היהודית ובשירות הידיעות של ההגנה ששמות כותביהן לא הוזכרו. העיתון תקף את האנגלים והערבים, אך גם יהודים שנקטו בקו פייסני כלפי הבריטים. בגיליונו הראשון, שיצא ב-24 באוגוסט 1941, הופיע בעמוד הראשי הלוגו "מפלגת פועלי ארץ-ישראל", אולם שם המפלגה הושמט מהגיליון השני ואילך והוחלף ב"ליקוטי ידיעות/דברים בשם אומרם". וכן בחודשיו הראשונה בצידו השמאלי של הדף הופיעה הכותרת "פנימי לחברים/לא למכירה", אולם החל מחודש דצמבר 1941, החל העיתון להיות מופץ למנויים בתשלום, והוסר התואר "לא למכירה". עורכו השני של העיתון היה אליעזר ליבנה (לִיבֶּנשטיין), ועורכיו המשניים היו מאיר ורטה, מאיר בראלי ומשה כצנלסון. המערכת שכנה ברחוב נחלת בנימין 57 בתל אביב, והעיתון הודפס ב"דפוס שלומי" ברחוב יהודה הלוי, במסווה של הדפסת עיתון "מערכות". הגליונות נערכו ידנית, ולא במכונה, כדי למנוע זיהוי של בית הדפוס. מכיוון שהעיתון לא היה חוקי, עריכתו והדפסתו נעשו בסתר, ואף בחלק מהמקרים הוצאו גליונות בשם "א-ב" לאחר שהבריטים הטילו איסור לפרסומו ואחזקתו. סך הכל הופיעו 157 גיליונות כאשר 42 גליונות הופיעו תחת השם "א–ב". בגיליון שיצא ב-20 באפריל 1947 פרסם העיתון מודעת אבל שבה כרך את שמם של עולי הגרדום – אנשי האצ"ל: דב גרונר, דב רוזנבוים, מרדכי אלקחי ואליעזר קשאני, שנתלו ב-16 באפריל 1947 – עם שמם של חללי ההגנה: אהרון דוב, פנחס וייס, מנחם סאמט ומשה לרר, שנהרגו בפעילות במסגרת תנועת ההעפלה. בעקבות פעולה זו, שנגדה את עמדות ראשי ההגנה ומפא"י, נערך במפא"י בירור מול העורך ליבנשטיין והוחלט לצרף לעיתון עורך שיאזן את עמדתו, בתגובה למהלך התפטר ליבנשטיין ומכיוון שמפא"י רצו לתת סיכוי לאופציה המדינית, החליטו על סגירתו של העיתון. מרדכי נאור, ‏"אשנב" - עיתון המחתרת הנפוץ ביותר, קשר 1, אביב 1987, עמ' 73–82 אשנב (עיתון), בלקסיקון "העין השביעית" לתקשורת ועיתונות אשנב, באתר תנועת העבודה אשנב באתר "עיתונות יהודית היסטורית"- גרסה בת חיפוש בכל טקסט העיתון יזכור עם ישראל את בניו, אשנב, 20 באפריל 1947
דני אמיר

דני אמיר (נולד ב-1961) הוא זמר-יוצר ישראלי. אמיר, נכדו של מאיר וייסגל, למד בתיכון חדש בתל אביב. התגייס לצה"ל בנובמבר 1979, ונכלא מספר פעמים עקב סירובו לשרת בשטחים. באוקטובר 1987 יצא אלבומו הראשון "נסיגה בשלבים" בהפקתו המוזיקלית של מיקי שביב. באלבום נטלו חלק ז'אן פול זימבריס, משה לוי, דן תורן ואריאל זילבר. אמיר היה חבר בלהקת "דברים שעשיתי עם אחותי" שהתפרסמה בסוף שנות השמונים, אך הוציאה את אלבומה היחיד רק ב-1998. בין שיריה הידועים: "מינה" ו"שיר חתונה", שניהם למילים של מודי בר און. ב-1998 הלחין מספר שירים, בהם הפרודיה "חייל של אהבה", לחמישייה הקאמרית. בסוף 2007 יצא לרדיו השיר "טלי" בו מסופר על היום ב-2022 בו טלי פחימה, פעילת השמאל הקיצוני, נבחרת לנשיאת המדינה. השיר נכלל באלבומו של אמיר "שמונה שירים על אלוהים והכיבוש". בשנת 2009 הופיע במסגרת "נשף הסוכן החשאי והיועץ המשפטי" שארגן הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל. באלבומו השני של ארז לב ארי (2010) כלול השיר "פרימיטיבים" שתרגם אמיר על פי שירו של טי-בון ברנט. בשנים 1999–2010 הועסק אמיר כתסריטאי חדשות הספורט בערוץ הספורט. אמיר, שעסק בסוף 2009 בגיוס חתימות על מנת לצרף את העובדים בערוץ לארגון כוח לעובדים, טען שפיטוריו התרחשו על רקע זה. בית הדין האזורי לעבודה דחה את טענתו זו. בערב יום העצמאות 2010 הדליק משואה בטקס הדלקת משואות אלטרנטיבי של תנועת "יש גבול". בינואר 2015 יצא אלבום הסולו השלישי שלו, "בין אדם לאדם". מדיה וקבצים בנושא דני אמיר בוויקישיתוף דני אמיר, באתר שירונט דני אמיר, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) דני אמיר, באתר Discogs (באנגלית) תמר סוקניק, הופעה של דני אמיר בוטלה משום שהיה סרבן גיוס, באתר הארץ, 31 במרץ 2008 יוני הראל, מחאה מפונקת - דני אמיר - נסיגה בשלבים - סי בי אס, חדשות, 7 באוקטובר 1987 רותי הדר, מיס כבדים חודרים עמוק, חדשות, 8 בפברואר 1990 בש"א 1266/10 דני אמיר נגד ערוץ הספורט בע"מ, ניתן ב-21 במרץ 2010