laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
בית הפלאים

בית הפלאים (באנגלית: House of Wonders; בערבית: بيت العجايب – בית אל-עג'איב) הוא בניין היסטורי בעיר סטון טאון שבזנזיבר. בית הפלאים הוא הגדול והגבוה שבבתי העיר, והוא אחד משישה ארמונות שבנה בה הסולטאן העומאני ברע'ש בן סעיד. בית הפלאים נבנה בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-19, על חורבותיו של ארמון מהמאה ה-17, והוא נחנך ב-1883. הסולטאן ברע'ש בן סעיד, שיזם את הקמתו, ייעד אותו לקבלות פנים ולטקסים. הכינוי "בית הפלאים" ניתן לו משום שהיה המבנה הראשון בזנזיבר שחובר לחשמל. חידוש טכנולוגי נוסף שהיה בבניין היה מעלית – הראשונה במזרח אפריקה. בית הפלאים תוכנן בידי אדריכל בריטי, שעשה שימוש בחומרי בנייה שונים: אבן גיר, בטון, מנגרובים וקורות פלדה. המבנה כלל אלמנטים אדריכליים שהיו חידוש בזנזיבר, בין היתר מרפסות מקורות הנתמכות בעמודים מברזל, שהן מסממניו המובהקים של הבית. כן כלל הבניין חצר מרכזית, דלתות שעליהן מגולפים פסוקים מהקוראן, מרצפות שיש, וקישוטים מכסף. לצד החידושים הטכנולוגיים והקישוטים, כלל המבנה גם אלמנטים פונקציונליים, כגון מעברים עיליים מקורים לארמונות הסמוכים, בית אל-חוכם ובית א-סהל, שאפשרו לנשות משפחת המלוכה לנוע ביניהם מבלי לצאת או להיראות מהרחוב. אלמנט פונקציונלי נוסף היה הדלת הראשית, שהייתה רחבה דיה כדי שהסולטאן יוכל להיכנס דרכה כשהוא רכוב על פיל. בחזית הבית ניצב מגדלור. במהלך מלחמת אנגליה–זנזיבר, שארכה 38 דקות ב-27 באוגוסט 1896, הפגיזו הבריטים את אזור הארמונות. בעוד שבית אל-חוכם נהרס ובית א-סהל ניזוק קשות, בית הפלאים ספג נזקים קלים בלבד, אם כי המגדלור נהרס. במהלך 1897 שוקם בית הפלאים, ובחזיתו נוסף מגדל שעון. בית אל-חוכם לא נבנה מחדש, ועל הקרקע ניטע גן. ב-1911 הפסיק הבניין לשמש את הסולטאן ואת משפחתו, והבריטים הסבו אותו לשימושים מנהליים של הממשל. לאחר המהפכה הזנזיברית ב-1964 הפך הבניין לבית ספר ולמוזיאון של המפלגה ששלטה בזנזיבר בעקבות המהפכה, המפלגה האפרו-שירזית. בראשית העשור הראשון של המאה ה-21 הוקם בבית הפלאים מוזיאון לתרבות הזנזיברית והסוואהילית. התצוגה כוללת סירות וכלי דיג מסורתיים, קנגות טקסיות, דיוקנאות של סולטאני זנזיבר ואישים זנזיבריים אחרים, ריהוט מארמונותיהם של הסולטאנים, וכן רכב השרד של עבייד קרומה. מדיה וקבצים בנושא בית הפלאים בוויקישיתוף מידע על בית הפלאים
ארגמנית

אַרְגְּמָנִית (שם מדעי: Thais) הוא סוג של חלזונות ממשפחת הארגמוניים. ארגמנית סמוקת-פה - Thais haemastoma בסוג זה יש שני מינים הנפוצים בים סוף: ארגמנית מהגרת - Thais lacera ארגמנית זיזים - Thais savignyi מדיה וקבצים בנושא ארגמנית בוויקישיתוף ארגמנית, באתר ITIS (באנגלית) ארגמנית, באתר NCBI (באנגלית) ארגמנית, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) ארגמנית, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) ארגמנית, באתר GBIF (באנגלית) מילון בעלי חיים: רכיכות (תשס"ד), 2003, באתר האקדמיה ללשון העברית ערך זה הוא קצרמר בנושא בעלי חיים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ארגמנית מהגרת

אַרְגְּמָנִית מְהַגֶּרֶת (שם מדעי: Thais lacera) הוא מין של חלזונות ימיים ממשפחת הארגמוניים. מין זה נפוץ באוקיינוס ההודי, בים סוף ובים התיכון. גודלו המרבי של המין מגיע ל-60 מ"מ. מדיה וקבצים בנושא ארגמנית מהגרת בוויקישיתוף ארגמנית מהגרת, באתר GBIF (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא בעלי חיים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ברונו הוסאר

ברונו הוסאר (5 במאי 1911 - 8 בפברואר 1996) היה נזיר דומיניקני יהודי, המייסד של הכפר השיתופי היהודי-ערבי נוה שלום. הוסאר נולד ב-1911 למשפחה יהודית באלכסנדריה שבמצרים בשם אנדרי הוסאר. אביו היה יהודי ממוצא הונגרי ואמו יהודייה ממוצא צרפתי. הוריו היו שניהם חילוניים, בעלי אזרחות איטלקית. אביו ניהל בקהיר את סניף חברת הביטוח האיטלקית אסיקורציוני ג'נרלי. בגיל 18 היגר עם משפחתו לצרפת שם סיים את לימודיו העל-תיכוניים כמהנדס ב-"École Centrale". ב-1945 הצטרף למסדר הדומיניקני, שם אימץ את השם ברונו, והוסמך ככומר ב-1950. בעקבות מלחמת השחרור נחצתה העיר ירושלים. החשמן, האב אבריל, הציע להוסאר, בשל מוצאו היהודי, להקים מרכז דומיניקני ללימודי יהדות במערב העיר, בדומה למרכז ללימודי אסלאם בקהיר. האב ברונו הסכים ונכנס לישראל 23 ביוני 1953 באשרת תייר (כיוון שהמיר את דתו לא חל עליו חוק השבות). תחילה שימש ככומר בבית ספר תיכון דומיניקני ובבית החולים הצרפתי של "האחיות של מסדר יוסף" ביפו. במקביל למד עברית באולפן וטייל בארץ. באותה עת נפגש גם לשיחה עם בן-גוריון, שסיכם אותה כך: "כל עבודה, שמקדמת הבנה בין בני האדם ומטרתה היא השגת שלום, היא מפעל חיובי. המשך בדרכך!" בשנת 1954 היה הוסאר מיוזמיה ומייסדיה של נציגות יעקב הצדיק, קהילה של קתולים דוברי עברית, בתמיכתו של הפטריארך הלטיני בירושלים. לאחר שנה שב לצרפת ובעקבות דיונים ומאבקי כוח בכנסייה הותר לו לשוב לתפקידו ביפו. הוא שימש בתפקידו במשך שש שנים. ב-1966 ברונו קיבל אזרחות ישראלית וב-1967, בעקבות מלחמת ששת הימים התלווה למשלחת ישראל לאספה הכללית של האו"ם, איש הדת הקתולי היחיד. ברונו וכמה מחבריו ייסדו ב-1970 את היישוב נווה שלום. הוסאר הלך לעולמו ב-1996 והובא למנוחות בטקס שכלל מיסת אשכבה נוצרית לצד הקדיש היהודי. על מצבתו הצנועה נחקקו המלים "ואהבת לרעך כמוך", בעברית ובערבית, וכן צלב ומגן דוד. אני כומר קתולי, אני יהודי, אני אזרח ישראל, נולדתי במצרים, חייתי שם שמונה עשרה שנה. אני מזהה בתוכי ארבע זהויות שונות: אני באמת נוצרי וכומר, אני באמת יהודי, אני באמת ישראלי וגם אם איני מרגיש מצרי, הרי שאני מרגיש בכל זאת קרוב מאוד לערבים שאותם אני מכיר ואוהב — דבריו בפני האספה הכללית של האו"ם, 1967 נווה שלום הוא כפר שיתופי בלטרון בו מתגוררים יהודים וערבים החיים חיים שוויוניים. היישוב הוקם במטרה לקדם את הדו-קיום בישראל בין יהודים לערבים. כדברי ברונו הוסאר: "אמונה בניצחון האהבה על האיבה, זו המטרה האמיתית והעמוקה ביותר של כפר שלום". "Quand la nuée se levait… témoignage d’un prêtre israélien", אוטוביוגרפיה (1988) ברונו הוסאר, באתר נציגות יעקב הצדיק לקתולים הדוברים עברית בישראל (בעברית) ברונו הוסאר, באתר נוה שלום (באנגלית) אודי לוי, האב ברונו הוסאר, ביוגרפיה, באתר "האיגרת" בהוצאת "אדם עולם", 19 במרץ 2019
אנטילופה מלכותית

אנטילופה מלכותית (שם מדעי: Neotragus pygmaeus), היא מין של אנטילופה זעירה משבט אנטילופות סבך החיה במערב אפריקה. בשל הדמיון הרב בינה ובין איילון היא סווגה בעבר במשפחת האיילונים. בליבריה מכנים אותה "מלכת הארנבים" על שם המראה האצילי שלה וגופה הדומה לארנב. קיימת אנטילופה קטנה נוספת בסוג אנטילופה ננסית הקרויה אנטילופת בייטס (Neotragus batesi),והיא דומה מאוד בגודלה ובצבעי פרוותה לאנטילופה המלכותית. האנטילופה המלכותית היא האנטילופה הקטנה ביותר במשפחת הפריים והקטנה ביותר בתת-סדרה מעלי גרה אחרי האיילוניים: גובהה בכתפיים 24–27 ס"מ, אורך ראשה וגופה 38–51 ס"מ, אורך זנבה 5–8 ס"מ ומשקלה 1.5-3 ק"ג. רגליה דקיקות, והאחוריות גבוהות יותר מהקדמיות ומסייעות לה לקפוץ במהירות כאשר היא חשה בסכנה. לזכרים זוג קרניים קטנות בצבע שחור המגיעות לאורך של 1.2-2.5 ס"מ. הפרווה בצבע חום כהה-שחור בגוף ובראש, וחום בהיר-כתמתם בלחיים, בצדדי הצוואר, וברגליים. הגרון, אמצע הצוואר, החלק האחורי של הזנב ומעל הפרסות - בצבע לבן. האוזניים מעוגלות בקצה, העיניים גדולות ושחורות, והאף קטנטן ואפור. האנטילופה המלכותית מצויה במדינות מערב אפריקה הבאות: סיירה לאון, חוף השנהב, ליבריה, גאנה, וגינאה. בית גידולה כולל יערות גשם טרופיים ואגני ניקוז של נהרות ולעיתים רחוקות גם סוואנות או שטחי מרעה. האנטילופות המלכותיות חיות בזוגות או בבדידות ופעילות בשעות הבוקר המוקדמות ושעות הערב והלילה. לכל זוג יש שטח קטן בגודל של 100 מטר המסומן בגללים. כאשר הן חשות בסכנה, הן יסתתרו בצמחייה או בכיסוי סבוך אחר; אם הטורף ימשיך להתקרב לכיוונן, הן יזנקו בשעת כושר וימלטו בריצה מהירה דרך הצמחייה, או לחלופין ימלטו בקפיצות מהירות בגובה של 55 ס"מ ולמרחק של 2.8 מטרים. תקופת ההריון לא ידועה, ומספר הולדות הוא אחד. בעת הלידה העופר שוקל פחות מ-300 גרם ודומה יותר לחולדה בגודלו. לאחר שני חודשים העופרים נגמלים ואוכלים מזון מוצק, ומגיעים לבגרות בסביבות שנה. תזונתם של האנטילופות הללו כוללת עלים, שתילים, פרחים, פרות, ופטריות. לאנטילופה המלכותית טורפים רבים בטבע ביניהם עופות דורסים, ונחשים - ולמעשה כל טורף בגודלה ומעלה. אף על פי שהאוכלוסייה במגמת ירידה המין לא נמצא בסכנת הכחדה כיוון שהוא מוגן ברוב המדינות. עם זאת, קיים ציד לא חוקי נרחב ובמקומות מסוימים הוא עלול להיכחד מחמת בירוא יערות. האוכלוסייה העולמית מוערכת בכ-62,000 פרטים. תוחלת חייהם של האנטילופות המלכותיות: בטבע עד 6 שנים, בשבי עד 10 שנים. מדיה וקבצים בנושא אנטילופה מלכותית בוויקישיתוף אנטילופה מלכותית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אנטילופה מלכותית, באתר ITIS (באנגלית) אנטילופה מלכותית, באתר NCBI (באנגלית) אנטילופה מלכותית, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) אנטילופה מלכותית, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) אנטילופה מלכותית, באתר GBIF (באנגלית) אנטילופה מלכותית באתר הרשימה האדומה של IUCN
חרגולן מנומר

חרגולן מנומר (שם מדעי: Locustella naevia) הוא ציפור שיר נודדת קטנה, באורך של 12.5 עד 13.5 סנטימטר, הניזון מחרקים. הוא אחד מתשעת המינים של הסוג חרגולן (המשתייך למשפחת הסבכיים). צבע גבו בגוון זית עם פסים בגווני חום ואפור, בהיר וכהה. גחונו בצבע לבן-אפור בהיר. ציוציו של החרגולן המנומר נשמעים מכניים ומונוטוניים, ומזכירים מאוד את הקולות שמשמיעים חרקים ובמיוחד את זה של החרגול, שהוא גם מקור שמו. החרגולן המנומר מקנן ברוב מדינות אירופה בעלות אקלים ממוזג ובאסיה. הוא חורף באזור שמתחיל מצפון מערב אפריקה ועד הודו. בית הגידול שלו הוא באזורים בעלי צמחייה מרובה המאפשרת לו להסתתר בקלות, לעיתים קרובות ליד מקורות או מקווי מים. הנקבה מטילה בדרך כלל בין 4 ל-7 ביצים והקן מצוי בדרך כלל על הקרקע או בצמחייה. החרגולן המנומר מבקר בישראל לעיתים נדירות. ב-1985 הוא נצפה באזור קיבוץ אילות וב-2012 באילת. מדיה וקבצים בנושא חרגולן מנומר בוויקישיתוף חרגולן מנומר, באתר ITIS (באנגלית) חרגולן מנומר, באתר NCBI (באנגלית) חרגולן מנומר, באתר GBIF (באנגלית) עדי חשמונאי, אורח נדיר באילת: חרגולן מנומר, באתר nrg‏, 28 באוגוסט 2012 חרגולן מנומר באתר הרשימה האדומה של IUCN ערך זה הוא קצרמר בנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יודנסוואנה

יודנסוואנה (בהולנדית: Jodensavanne, "סוואנת היהודים") הייתה טריטוריה יהודית שהוקמה בסורינאם, במחוז פארה, כ-50 קילומטר מבירת סורינאם פרמריבו, על הנהר סורינאם. ב-2023 האתר הארכאולוגי של יודנסוואנה הוכרז כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו, ביחד עם בית הקברות היהודי קסיפורה הקרוב. בשנת 1639 התיר הממשל הבריטי ליהודים ספרדים מהולנד, פורטוגל ואיטליה ליישב את האזור. תחילה הם היגרו לעיר הבירה טוראריקה. גל התיישבות נוסף הגיע לאזור בשנת 1652 תחת הנהגת הלורד ווילובי. קבוצה אחרת של יהודים שגורשו מברזיל ומגיאנה הצרפתית יישבו את האזור בשנת 1664 בהנהגת דוד כהן נשיא. הקהילה היהודית ביודנסוואנה זכתה לאוטונומיה, והקימה כלכלה מבוססת עבדות לגידול קני סוכר. הקהילה שגשגה ופרחה במשך תקופה של כ-100 שנים, דבר שתרם להפוך את סורינאם לאחת מהמושבות העשירות ביותר ביבשת אמריקה[דרוש מקור] . בית הכנסת הראשון של הקהילה היהודית, "ברכה ושלום", נבנה ב-1685. הקהילה תמכה כלכלית בין היתר בקהילת שארית ישראל שבמנהטן, ניו יורק. ב-1694 מנתה הקהילה כ-600 יהודים, החזיקה ב-40 מטעים ו-9,000 עבדים. בשנת 1730 היו בכל סורינאם כ-400 מטעי סוכר בהם התקיימה עבדות, 115 מתוכם היו בבעלות יהודים. היהודים הקימו מערך הגנה ומיליציה אזרחית בשביל לשמר את העבדות, אך התקשו להתמודד עם מתקפות נקמה ומארבים של עבדים נמלטים. תופעות כמו מרד עבדים והתנקשויות בבעלי מטעים הלכו והתרבו. במהלך המאה ה-18 סדרה של אירועים הובילו לפגיעה משמעותית בקהילת יודנסוואנה. בשנת 1712 פלשו לסורינאם שודדי ים צרפתים ושדדו בעיקר את היהודים, כתוצאה מכך הקהילה איבדה את מרבית הונה. ב-1773 קרס Dietz, אשר שימש כמרכז סחר-חליפין מרכזי לקני סוכר. מרבית בעלי המטעים לא הצליחו להשתקם מזה כלכלית. כל זאת בנוסף לירידה בערך קני סוכר בעקבות הפקת סוכר מסלק סוכר, והפגיעה בביטחון של אזרחי יודנסוואנה בשל התקפות חוזרות ונשנות מצד עבדים נמלטים, הובילו למצב שרוב האוכלוסייה עזבה את האזור לבירה פרמריבו. חברי הקהילה ניסו לשמר את האזור אף על פי שעזבו, אך האזור נשרף כליל בספטמבר 1832 ביחד עם בית הכנסת 'ברכה ושלום' שהיה בן-147 שנים. יצחק מרדכי יוסט תיאר את הקהילה בעיר בסביבות שנת 1845: "מספר קהל יהודי פורטיגיזים בסורינאם עלה בשנת 1836 ... שמנת המשפהות בסאוואנה ירדו ודלו מאד ולהותם זאת הועילה ביותר התבערה אשר בערה שם בשנת 1832. בית הספר אשר היה להם מלפנים חדל להיות, וכל הקהל ירד מאד." לאחר מכן המקום המקום נעזב מיהודים ושימש כמחנה לאסירים פוליטיים במהלך מלחמת העולם השנייה. בשנת 1970 המקום הוכרז כאתר מורשת.[דרוש מקור] מאז החלו מאמצים רבים לשקם את ההריסות ולהפוך את האזור לאתר תיירות היסטורי. מדיה וקבצים בנושא יודנסוואנה בוויקישיתוף Jodensavanne Foundation "יהודי סורינם" האתר הארכאולוגי יודנסוואנה: התיישבות יודנסוואנה ובית הקברות בנחל קסיפורה באתר אונסק"ו (באנגלית) כתבה, באתר http://forward.com האתר הארכאולוגי יודנסוואנה: התיישבות יודנסוואנה ובית הקברות בנחל קסיפורה באתר אונסק"ו (באנגלית) Stichting Jodensavanne - Jewish Colonization: 1664 -1832, www.jodensavanne.sr.org History of Jews in Suriname, Suriname Jewish Community (באנגלית) הקורות החדשות, הכרמל, 5 בספטמבר 1860 Stichting Jodensavanne - Revival: 1998  present, www.jodensavanne.sr.org
יעל טל

יעל טל (נולדה ב-26 במאי 1983) היא שחקנית ומדבבת ישראלית. יעל טל נולדה וגדלה בתל אביב. היא בתו של הצלם שבתאי טל. טל בוגרת מגמת תיאטרון בתיכון לאומנויות על שם תלמה ילין ואת שירותה הצבאי עשתה כסמלת מבצעים בנ"מ. אחרי הצבא למדה בסטודיו למשחק מייסודו של יורם לווינשטיין (2007-2004). בין תפקידיה הבולטים בסטודיו: איימי ב"קומפני" מאת סטיבן סונדהיים ורבקה'לה ב"אל נקמות" מאת שלום אש. החל מ-2007 היא שותפה ויוצרת בקבוצת "הגדוד העברי". מופע מערכונים מקורי המציג בצוותא. מאז 2007 הופיעה בהצגות ילדים שונות. בהן, "סוד הגן הנעלם" ו"אליעזר בן יהודה", כשעל תפקידה זה הייתה מועמדת לפרס שחקנית המשנה בטקס פרסי הבמה לילדים ונוער "אסיטז'" לשנת 2009. ב-2011 הצטלמה לסרטה של רמה בורשטיין, "למלא את החלל", בתפקיד שיפי. מאז מרץ 2012 היא משחקת בתיאטרון הקאמרי, בתפקיד הנשי הראשי בהצגה "בית ספר לנשים" בבימויו של אודי בן-משה, לצידו של רמי ברוך. תפקיד עליו הייתה מועמדת לפרס התיאטרון הישראלי לשחקנית המבטיחה של השנה לשנת 2012. היא מדבבת את איזבלה בסדרת ההנפשה "פיניאס ופרב", ובסדרה "גיבורי העל". ב-2015 השתתפה בסרט הקצר "הבתולה סוזי והקדושות מפתח תקווה" של דפנה פלד בתפקיד נורית. ב-2019 החלה לשחק בסדרת הקומדיה הרפואית "מגן דוד דרום" המשודרת ברשת 13, בתפקיד החובשת יעל גל. באותה השנה החלה לשחק בסדרה "בצפר" בערוץ TeenNick את הדמויות אביטל פלוטניק ואביגיל המזכירה. בשנת 2019 החלה לשחק במחזה "הגלולה" בתיאטרון בית ליסין מאת רוני סיני ובבימויו של רועי שגב. בשנת 2021 גילמה את נחמה, בעונה השנייה של הסדרה "שבאבניקים", המשודרת בHOT. בן-זוגה הוא המוזיקאי עידו (זיגו) אופק ולהם ילד משותף. יעל טל, ברשת החברתית פייסבוק יעל טל, ברשת החברתית אינסטגרם יעל טל, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית יעל טל, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) יעל טל, באתר AllMovie (באנגלית) יעל טל, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) יעל טל - שחקנית בפריחה, באתר תיאטרון הקאמרי, 26 במרץ 2013 יעל טל, באתר תיאטרון הקאמרי באתר אידיבי(הקישור אינו פעיל) באתר הסוכנות של רינת איתן ואילן צלר בית ספר לנשים בקאמרי יאשה קריגר, בית ספר לנשים: האם מולייר עדיין רלוונטי?, באתר הארץ, 31 במאי 2012 טל פרי, ‏תיאטרון עושים בית-ספר, באתר גלובס, 29 במרץ 2012 עמוד הפייסבוק של הגדוד העברי עמוד היוטיוב של הגדוד העברי טל אימגור, הקאמרי עם 35 מועמדויות בטקס פרסי התיאטרון, באתר הארץ, 19 במרץ 2013 השתתפו ב"מונית הכסף", עונה 6 - פרק 24 "מלח הארץ", באתר אידיבי
אחווה (קבוצה)

אחווה הייתה קבוצה לעבודה קבלנית בארץ ישראל. הקבוצה נוסדה בארצות הברית בשנת 1912 ביוזמתו של נחמן סירקין במטרה להתיישב בארץ ישראל ביישוב חקלאי קואופרטיבי. חברי אחווה היו ברובם חברי תנועת פועלי ציון. חלק מחברי הקבוצה עלו לארץ ישראל בשנים 1913 ו-1914 והתיישבו בפתח תקווה. לאחר העלייה התגבשה קבוצת "אחווה" בארץ לכדי קבוצה קבלנית. הקבוצה כללה גרעין של עולים מצפון אמריקה ואליהם התווספו חלוצים מאנשי "פועלי ציון" בעלי אידאולוגיה דומה לזו של הגרעין המייסד. בין מארגני הקבוצה בארץ ישראל היו נתן-נטע הרפז (גולדברג) ויעקב אחוה (פרוז'נסקי). קבוצת "אחווה" התקשרה עם המעסיקים על בסיס חוזים ארוכי טווח, וזאת בשונה מן התפיסה המקובלת אז של שכירי יום. בנוסף התחייבה הקבוצה להשגת היעדים הקבלניים וזאת מבלי לחייב את המעסיק על חריגה בכמות העובדים שידרשו לכך. מטרתה של הקבוצה הקבלנית הייתה העלאת הכדאיות הכלכלית של העסקת פועלים יהודים בעבודות שונות תוך יצירת יציבות תעסוקתית לפועלים עצמם. קבוצת "אחווה" הייתה להצלחה, ובעקבותיה קמו עוד קבוצות קבלניות ברחבי ארץ ישראל. חלק מחברי הקבוצה עבדו בבית הספר החקלאי מקוה ישראל ושכרם סייע לחברי הקבוצה שנשארו בפתח תקווה. חלק ניכר מהגברים הכשירים של הקבוצה התגייסו לגדודים העבריים ולאחר תום המלחמה העתיקה הקבוצה את מיקומה לחיפה. אחרי ניסיון כושל להתיישב באזור ערד, הקימו חלק מחברי הקבוצה ב-1922 את קיבוץ יגור. לפני עלייתם לקרקע ביגור סייעו תשעה מחברי הקבוצה בשמירה בעת מדידת שטחי המחצבה של בית חרושת נשר. הם התגוררו בחאן במקום, ולפרנסתם עבדו בחקלאות. ב-1924 חלק מהחברים היו בין מייסדי קיבוץ גבעת השלושה. חברים נוספים הצטרפו ליישובים אחרים. על שם הקבוצה רחוב בחיפה ובערד. באתר קיבוץ יגור אחווה, באתר תנועת העבודה הישראלית יעקב אחוה (פרוז'נסקי) באתר קיבוץ עינת אמציה פלד, רחוב אחוה, בתוך "מדריך רחובות חיפה", באתר האינטרנט של עיריית חיפה
גשר האי רוזוולט

גשר האי רוזוולט (באנגלית: Roosvelt Island Bridge) הוא גשר מתרומם בעיר ניו יורק, ארצות הברית המחבר בין רובע קווינס לאי רוזוולט ועובר מעל איסט ריבר. הגשר הוא דרך הגישה היחידה לאי לכלי רכב. בנייתו של הגשר החלה ב-17 במרס 1952 והוא נפתח בתאריך 18 במאי 1955. אז הוא נקרא גשר האי וולפייר. עלות הגשר הייתה אז 6.5 מיליון דולר. השם הוחלף לשמו הנוכחי רק בשנת 1973. עד לבנייתו של הגשר, דרך גישה היחידה לאי בכלי רכב הייתה דרך מעלית על גשר קווינסבורו שחוצה את האי רוזוולט בחלקו הדרומי, אך אין ממנו כביש היורד אל האי. למרות היותו גשר נפתח, הוא נפתח לעיתים רחוקות מכיוון שרוב האוניות הגדולות עוברות בתעלה המערבית לאי. הסיבה לכך היא שהיות וזהו הגשר היחיד למעבר כלי רכב המקשר את האי עם הסביבה, עליו להיות פתוח כל הזמן למקרה חירום. עם זאת, מדי ספטמבר הגשר נפתח בעקבות העצרת הכללית של האומות המאוחדות אשר גורמת לסגירת התעלה המערבית מסיבות ביטחוניות. הגשר בנוי משני נתיבים (אחד לכל כיוון) ומדרכה בחלקו הצפוני והוא נמתח לאורך 877 מטרים. רוחבו 12 מטרים. מדיה וקבצים בנושא גשר האי רוזוולט בוויקישיתוף https://www.nytimes.com/1955/05/19/archives/welfare-island-gets-own-bridge-6500000-link-with-long-island-city.html, The New York Times, ‏May 19, 1955
פרוסופגנוזיה

פרוסופגנוזיה (מיוונית: prosopon - פנים, agnosia - העדר ידע), נקרא גם עיוורון פנים (באנגלית: Face blindness), היא הפרעה המתבטאת בקושי בעיבוד פנים שונות וקושי להבדיל ביניהן. ההפרעה יכולה להופיע באופן מלאכותי כתוצאה מפגיעה במוח עקב אירוע טראומתי כגון תאונה, פגיעת ראש בלידה או מאוחר יותר, בדרך כלל פגיעה הכוללת את אזורי הליבה. לעומת זאת, בראשית המאה ה-21 זוהתה התופעה אצל אנשים מסוימים כתורשתית ומולדת או שהתפתחה אצלם באופן טבעי בגיל צעיר. בעוד שבקבוצה הראשונה, אנשים מודעים לבעיה שנוצרה אצלם משום שהם יכולים להשוות בין שתי התקופות (הראשונה בה הבחינו בין פרצופים והשנייה שלא), הרי שלעומתם, הקבוצה השנייה עלולה לא להיות מודעת לכך שיש לה בעיה ואף אם תיתקל בקשיים בהמשך לא בהכרח תתלה אותם בפרוסופגנוזיה, אלא לדוגמה בבעיות זיכרון כלליות. דבר זה מקשה על מתן אבחנה לחברי הקבוצה השנייה, וכך נמנעת מהם גם קבלת עזרה בהתמודדות עם הקושי. אנשים הסובלים מפרוסופגנוזיה נוטים לזהות אנשים על-פי שפת גוף, תסרוקת, צורת הליכה, סגנון לבוש, צורת דיבור ועוד. כך למעשה נוצר מצב שאם אדם (אפילו קרוב מאוד כמו בן זוג או אח) משנה את התסרוקת או לובש תחפושת, פעמים רבות האדם אשר סובל מפרוסופגנוזיה לא יצליח לזהות אותו. על פי ההערכות, כ-2% אחוזים מן האנשים בעולם לוקים בפרוסופגנוזיה ברמות שונות. "גם בזיכרוני המוקדם ביותר, מעולם לא יכולתי להבדיל בין אנשים לפי הפנים שלהם". למשפט המפתיע הזה אחראי דייוויד פיין. הגסטרואנטרולוג הבריטי, בן 60, לא יכול לזהות פנים: "לקח לי לפחות 30 שנה להבין שיכולת זיהוי הפנים שלי נמוכה מהממוצע, ועשר או 15 שנים נוספות כדי להבין שרוב האנשים תופשים תווים ייחודיים לכל פנים. הייתי כמעט בן 50 כששמעתי לראשונה על פרוסופגנוזיה, והפרעה זו אובחנה אצלי רק כעבור שלוש שנים". פרוסופגנוזיה היא הפרעה המתבטאת בקושי או אי-יכולת לעבד פנים שונות ולהבחין ביניהן. היא יכולה להיות מולדת או להיגרם מפגיעה מוחית. הציבור כמעט ואינו מודע להפרעה זו, למרות שמספר לא מבוטל של אנשים לוקים בה, ולעיתים גם הם עצמם אינם מודעים לבעיה שנוצרה אצלם. או, כפי שמסביר בפשטות פיין עצמו, "הייתי בטוח שזה ככה [אצל כולם]". — מתוך "האיש שאינו מזהה פנים", באתר הארץ פראידוליה - הנטייה לזהות תבניות מוכרות בתמונות ועצמים עמומים, בעיקר של פרצופים. שיר-לי גולן, פרוסופגנוזיה: המחלה שמקשה לזהות פנים מוכרות, באתר ynet, 8 בנובמבר 2012 פייר ברטלמי, לה מונד, האיש שאינו מזהה פנים, באתר הארץ, 7 בינואר 2013 נטע סופר צור, האם יש אנשים שבאמת לא מזהים פרצופים?, באתר הארץ, 28 במאי 2019 דורון פישלר, על הפנים, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי פרוסופגנוזיה, באתר Ben-Gurion University of the Negev - Visual Perception Lab ערך זה הוא קצרמר בנושא רפואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יוניספרה

היוניספרה (באנגלית: Unisphere) הוא פסל בדמות כדור הארץ השוכן בפארק פלאשינג מדוז ברובע קווינס. זהו הסמל המזוהה ביותר של קווינס. היוניספרה נבנה כסמל נושא לקראת התערוכה העולמית של ניו יורק 1964 על מנת לסמל את תחילתו של עידן החלל. הפסל נבנה ונתרם על ידי התאגיד 'מתכות ארצות הברית'. היוניספרה עומדת במרכזה של בריכה גדולה ועגולה עם מזרקות מסביב. המטרה הייתה לגרום ליוניספרה להיראות כאילו היא מרחפת היות שהמזרקות מסתירות מעט את הבסיס עליו עומד הפסל. מסביב ליוניספרה ישנן שלוש קשתות עשויות מפלדת אל חלד המקיפות אותו, כל אחת מזווית אחרת. הקשתות מסמלות את המסלול שעבר יורי גגארין, האדם הראשון שטס לחלל, ג'ון גלן, האדם השלישי שטס לחלל והאסטרונאוט האמריקאי הראשון שטס לחלל. וטלסטר - לוויין התקשורת הראשון ששוגר לחלל. במהלך היריד, לאחר שהחשיך נערך מופע תאורה אשר דימה את זריחת החמה מעל פני כדור הארץ. בנוסף נדלקו עשרות נורות על היוניספרה אשר סימלו את ערי הבירה ברחבי כדור הארץ. במהלך שנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 הוזנח האתר והיוניספרה. הנירוסטה כוסתה בלכלוך שלא נוקה שנים והמזרקות הפסיקו לפעול עוד בתחילת שנות ה-70. בשנת 1989 החליטה עיריית ניו יורק לשפץ את האתר. השיפוץ החל רק בשנת 1993 ולקראת סוף שנת 1994 הסתיימו השיפוצים במהלכם נוקתה היוניספרה והוחלפו המזרקות סביבה. מדיה וקבצים בנושא יוניספרה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של יוניספרה (באנגלית)
גרייס פארק

גרייס פארק (באנגלית: Grace Park‏; 14 במרץ 1974) היא שחקנית קנדית. מפורסמת בעיקר בשל משחקה בסדרת המדע הבדיוני "בטלסטאר גלקטיקה" בתור הסיילונית שרון ולארי, ובשל משחקה בסדרת המשטרה "הוואי חמש-אפס" בתור השוטרת קונו קלקאווה. נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה להורים ילידי דרום קוריאה. פארק עברה עם משפחתה לקנדה כשהייתה בת 22 חודשים. שם גדלה והתחנכה בשכונת קריסדייל, ונקובר שבקולומביה הבריטית. את לימודיה התיכוניים עשתה בתיכון "Magee Secondary School", ובשנת 1992 קיבלה תואר בפסיכולוגיה מאוניברסיטת קולומביה הבריטית. בשנת 2001 החלה לככב בסדרת הנוער הקנדית "אג'מונט", בתפקיד של תלמידת התיכון שאנון נג למשך כל חמש העונות. בשנת 2004 החלה לשחק בסדרת המדע בדיוני "בטלסטאר גלקטיקה" בתפקיד שרון ולארי "מס' 8", סיילונית שהיא גם טייסת ראפטור. את תפקידה זה גילמה למשך 4 עונות, עד לסיום הסדרה כאשר הפרק האחרון שודר ב-20 במרץ 2009. בשנת 2007 השתתפה בסרט דרמת פשע העוסק בשכונה קוריאנית בניו יורק - "West 32nd". ב-2009 החלה לשחק בעונתה השנייה של סדרת הדרמה "The Border", בתפקיד הסוכנת המיוחדת ליז קרבר. ושנה לאחר מכן, שבה לשחק בעונה השלישית. החל משנת 2010 משחקת בתפקיד הבלשית קונו קלקואה ברימייק "הוואי חמש-אפס", בתפקיד ראשי למשך 7 עונות עד 2017. פארק הייתה מועמדת לפרס השחקנית בסדרת פעולה בטקס פרסי בחירת הנוער לשנת 2013. בשנת 2018 החלה לשחק בתפקיד ראשי בסדרת הדרמה "מיליון דברים קטנים" ב-ABC.  בשנת 2019 שיחקה במותחן הקנדי-אמריקאי "פריקים" לצד אמיל הירש. מדיה וקבצים בנושא גרייס פארק בוויקישיתוף גרייס פארק, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) גרייס פארק, באתר AllMovie (באנגלית) גרייס פארק, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) גרייס פארק, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ערך זה הוא קצרמר בנושא טלוויזיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מיקלוש שרקן

מיקלוש שרקן (בהונגרית: Sárkány Miklós;‏ 15 באוגוסט 1908 – 20 בדצמבר 1998) היה שחקן ומאמן כדורמים יהודי-הונגרי. פעמיים ברציפות אלוף אולימפי ו-3 פעמים ברציפות אלוף אירופה בכדורמים. שרקן נולד בסאטמרנמטי. באליפות אירופה בכדורמים שנערכה בפריז, צרפת בשנת 1931 זכה במדליית זהב, במדליית כסף זכתה נבחרת גרמניה ובמדליית ארד זכתה נבחרת אוסטריה. באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) זכה במדליית זהב בטורניר הכדורמים לצידו שיחקו גאורג ברודי ואישטוואן ברטה שחקנים יהודים, במדליית כסף זכתה נבחרת גרמניה ובמדליית ארד זכתה נבחרת ארצות הברית. בטורניר עצמו שיחק במשחק אחד. באליפות אירופה בכדורמים שנערכה במגדבורג, גרמניה בשנת 1934 זכה שרקן במדליית זהב, במדליית כסף זכתה נבחרת גרמניה ובמדליית ארד זכתה נבחרת בלגיה. באולימפיאדת ברלין (1936) זכה במדליית זהב בטורניר הכדורמים פעם שנייה ברציפות לצידו שיחק גאורג ברודי, במדליית כסף זכתה נבחרת גרמניה ובמדליית ארד זכתה נבחרת בלגיה עם השחקן היהודי ז'ראר בליץ. בטורניר עצמו שיחק בשלושה משחקים. באליפות אירופה בכדורמים שנערכה בלונדון, בריטניה בשנת 1938 זכה במדליית זהב, במדליית כסף זכתה נבחרת גרמניה ובמדליית ארד זכתה נבחרת הולנד. לאחר מלחמת העולם השנייה כיהן כמאמן נבחרת הונגריה בין השנים 1947-1945. באליפות אירופה בכדורמים שנערכה במונטה קרלו, מונקו בשנת 1947 סיים עם נבחרת הונגריה במקום רביעי. הוא זכה חמש פעמים (1948, 1950, 1951, 1952, 1955) עם הקבוצות אותן אימן באליפות הונגריה. בשנת 1958 היגר שרקן לוופרטל, מערב גרמניה ובין השנים 1973-1968 אימן את נבחרת הכדורמים של גרמניה המערבית. בשנת 1998 נפטר שרקן בווינה, אוסטריה. מיקלוש שרקן, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי מיקלוש שרקן, באתר olympedia.org זוכי מדליות יהודים באולימפיאדת ברלין 1936