laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
שיכוני חיסכון

שיכוני חיסכון הוא שמה של שכונה ביפו. מצפון לה צהלון, ממזרח שדרות ירושלים ויפו א' (דקר), מדרום שדרות הבעש"ט ונווה גולן (יפו ג') וממערב שכונות עג'מי וגבעת עלייה. בשנת 2005 התגוררו בה כ-2,700 תושבים. השכונה הוקמה בשנות ה-50 וה-60, והיא כוללת שיכוני רכבת בני שלוש קומות, שיועדו לעולים חדשים. קודם לכן היו באזור בתים של תושבים ערבים. בשכונה בית ספר אחד, בית ספר שיל"ה לבנות, השייך לזרם החינוך העצמאי. דני רכט, שיכוני חסכון יפו, באתר האנציקלופדיה העירונית "תל.אביב.פדיה" נתונים סטטיסטיים על רבעים ושכונות בתל אביב-יפו באתר עיריית תל אביב-יפותל אביב-יפו. ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
טקומית הכף

טֶקוֹמִית הַכֵּף (שם מדעי: Tecoma capensis) הוא מין צמח נוי ממשפחת הביגנוניים, הנפוץ בגנים בישראל. מוצאו בדרום אפריקה, סווזילנד ומוזמביק, והוא הוגדר לראשונה בחבל הכף שבדרום אפריקה, ומכאן שמו. בעבר שויך המין לסוג "טקומית" (Tecomaria), אולם בעקבות מיון פילוגנטי הוא משויך כיום לסוג דק-פרי (Tecoma). אף על פי כן מוסיפים לכנותו בעברית בשם שבו הוא מוכר יותר בענף הגינון. טקומית הכף היא שיח בעל ענפים דקים וגמישים ועלים נגדיים הערוכים בזוגות. העלים מנוצים, עלעליהם משוננים ומספרם אי-זוגי. כצמח בודד מגיע השיח לגובה 2-3 מטרים, אולם לעיתים קרובות הוא נשען ומטפס על גדרות, עמודים או עצים, ואז הוא יכול להגיע לגובה רב יותר. פריחת הטקומית נמשכת כל השנה, אך בעיקר בעונות החורף והאביב. התפרחות הן אשכולות צפופים וזקופים של פרחים בגוני אדום וכתום, בעלי עטיף כפול. הגביע קטן, והכותרת הצבעונית דמוית שופר באורך כ-8 סנטימטרים, שבקצהו נפתחים עלי הכותרת לצדדים. האבקנים בולטים מתוך הכותרת, אך אחד מהם קצר ועקר (אינו נושא אבקה). הפרחים מפרישים צוף המושך אליהם צופיות שמסייעות בהאבקה. הפרי הלקט דק וארוך, המתבקע כאשר הוא מתייבש ומפיץ זרעים מכונפים המייצרים ספיח מרובה. מלבד הנביטה המתרחשת באופן טבעי, נעשה ריבוי הטקומית בתרבות בזריעה או באמצעות ייחורים. מדיה וקבצים בנושא טקומית הכף בוויקישיתוף טקומית הכף, באתר ITIS (באנגלית) טקומית הכף, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) טקומית הכף, באתר Tropicos (באנגלית) טקומית הכף, באתר GBIF (באנגלית) טקומית הכף, באתר The Plant List (באנגלית) טקומית הכף, באתר IPNI (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא בוטניקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו. טקומית הכף באתר הרשימה האדומה של IUCN
האגודה הגרמנית לחקר ארץ ישראל

האגודה הגרמנית לחקר ארץ ישראל (בגרמנית: Deutscher Verein zur Erforschung Palästinas, או בקיצור DPV, ראשי תיבות של Deutscher Palästina Verein) היא ארגון אקדמי המוקדש לחקר מדעי של ההיסטוריה והתרבות של ארץ ישראל, ובמיוחד בתקופת המקרא. האגודה נוסדה ב-28 בספטמבר 1877. פעילותה של האגודה מתרכזת ביצירת קשר שוטף בין חבריה ובפרסום תוצאות מחקריה למעגל קוראים רחב יותר. מדי שנתיים נערכת אספת חברי האגודה, ביחד עם כנס אקדמי בנושא משתנה, שאותו בוחרים חברי האגודה. האגודה מוציאה לאור כתב עת שנתי (Zeitschrift des DPV), שנשלח לחבריה ללא תשלום. המאמרים בכתב העת עוסקים בהיבטים ארכאולוגיים, טופוגרפיים, איקונוגרפיים, אתנולוגיים, פילולוגיים וספרותיים של תולדות ארץ ישראל ותרבותה, וכתב העת מכיל גם ביקורות על ספרות מקצועית אחרת בתחום. מאז 1969 מוציאה האגודה לאור גם מונוגרפיות הרואות אור באופן בלתי סדיר תחת הכותרת "Abhandlungen des DPV", ועוסקות באותו טווח נושאים כמו כתב העת. האגודה עומדת בקשר עם ארגונים דומים בעולם ומנהלת ספריית החלפה של כתבי עת ופרסומים אחרים העוסקים בתולדות ארץ ישראל. ספרייה זו עומדת לרשות חברי האגודה. האגודה נוסדה ב-28 בספטמבר 1877 ביזמתם של קרל צימרמן מבזל, אלברט סוצין מטיבינגן ואמיל פרידריך קאוטש מבזל. מספר החברים גדל במהרה, משום שהאגודה הייתה הגוף הראשון במרחב הדובר גרמנית שהקדיש עצמו לחקר ארץ ישראל, וקיבל חברים ללא שום סייג פוליטי או דתי. התפתחותה המהירה של האגודה אפשרה לה לממן ולקדם פרויקטים שונים בארץ ישראל, חפירותיו של הרמן גותה בעיר דוד וחפירות בתל מגידו על ידי גוטליב שומאכר וקרל וטצינגר. כתוצאה ממלחמת העולם השנייה, נחרבו בלייפציג ב-4 בדצמבר 1943 ספריית האגודה וכן אוספים אתנולוגיים וארכאולוגיים שנאספו בארץ ישראל. גיליון 67 של כתב העת של האגודה ראה אור בתנאים קשים בשנים 1944/5, ואז חדל כתב העת להתפרסם. בשנת 1949 פורקה האגודה, עד לייסודה מחדש ב-31 ביולי 1952. פרסום כתב העת חודש באופן סדיר בשנת 1953. פעילות האגודה לבשה עתה אופי בינלאומי יותר, ובכתב העת התחילו להתפרסם גם פרסומים באנגלית ובצרפתית, ומספר החברים באגודה מחוץ לגרמניה גדל אף הוא. אתר האינטרנט הרשמי של האגודה הגרמנית לחקר ארץ ישראל (בגרמנית, באנגלית ובצרפתית) רשימת מאמרים על האגודה הגרמנית לחקר ארץ ישראל באתר רמב"י (לועזית) יהושע בן אריה, ‏המוסדות הזרים לארכאולוגיה ולחקירת ארץ-ישראל בתקופת המנדט, חלק ב, קתדרה 93, ספטמבר 1999, עמ' 112-111
פציעה ברצועה הצולבת הקדמית

הרצועה הצולבת הקדמית - (באנגלית: Anterior cruciate ligament או בראשי תיבות ACL) היא אחת מארבע הרצועות העיקריות של הברך. הצולבת הקדמית נאחזת בחלק האחורי-צדי של המשטח המפרקי של עצם הירך ובחלק הקדמי-תיכון של המשטח המפרקי של השוקה. מבחינה ביומכנית, הרצועה נותנת לברך יציבות קדמית, הרצועה לא מאפשרת לשוקה להחליק קדימה ביחס לעצם הירך. הרצועה היא פנים סינוביאלית, כלומר היא ממוקמת בתוך קופסית מפרק הברך. קיימות שתי רצועות צולבות, אחורית וקדמית, אשר מצליבות אחת את השנייה בתוך המפרק. פציעה ברצועה הצולבת, קרע חלקי או מלא, היא אחת הנפוצות ביותר בקרב ספורטאים. פציעה ברצועה הצולבת נפוצה מאוד בעיקר אצל אתלטים וספורטאים שונים. הקרע של הרצועה נגרם בגלל סיבוב חד ופתאומי של הברך, מה שמלווה בהרגשה של כאב חד ורעש נקישה. סיבה נוספת לקרע של הרצועה היא יישור יתר של הברך. לאחר הפציעה מפרק הברך מתמלא נוזלים ודם כתוצאה מהקרע, מה שמוביל לאי נוחות וכאב. כמו כן חשים הפצועים בתחושת "בריחת ברך" וחוסר יציבות. הפציעה נפוצה בעיקר אצל ספורטאים מתחומי הכדורגל, הכדורסל, הכדוריד, הפוטבול והסקי. הפגיעה מאובחנת בבדיקה גופנית וניתן לוודא את קיומה בעזרת דימות תהודה מגנטית (MRI). בפציעה ברצועה הצולבת הקדמית אפשר לטפל בצורה כירורגית או שמרנית. אם במהלך הפציעה לא נגרם נזק לסחוס והברך עומדת במעמסים של פעולות יום-יומיות אז אפשר לוותר על ניתוח. עם זאת הפצוע לא יוכל לשוב ולעסוק בספורט תחרותי ופעולות שכוללות שינוי כיוון וקפיצות. על המטופל לבצע טיפול פיזיותרפי כדי לחזק את השרירים התומכים בברך (ובכך להפחית את העומס משם), וכמו כן להשתמש בעזרים כמו מגן ברך. כל אלו יעזרו להחזיר את הפצוע לפעילות יומית נורמלית בתוך חודש, ולהחזיר את טווח התנועה המלא לברך. אם הברך מגלה אי יציבות ופוגעת בחיי היום יום של הפצוע, נשקלת האופציה של ניתוח לשחזור הרצועה הצולבת. ספורטאים רבים מבצעים את הניתוח על מנת לחזור לפעילות אותה ביצעו טרם הפציעה. המלצה לניתוח יכולה להיות גם אם יש פגיעה של המיניסקוסים והסחוס. את הניתוח מבצעים על ידי שיטות ארטרוסקופיות. את הרצועה החדשה לוקחים מגיד הפיקה של המטופל, או מגיד שנתרם לבנק האיברים. מקובל להגיע לניתוח כשהברך בטווח תנועה מלא, ועם טיפול פיזיותרפי מקדים. בנוסף לכך, לאחר הניתוח על המטופל לבצע שיקום פיזיותרפי ארוך ואינטנסיבי. היכולת לחזור לפעילות מלאה לאחר הניתוח מוערכת בין 6 ל-9 חודשים. שחזור הרצועה הצולבת הקדמית מדיה וקבצים בנושא פציעה ברצועה הצולבת הקדמית בוויקישיתוף Anterior Cruciate Ligament (ACL) Reconstruction Anterior Cruciate Ligament Repair - Series (University of Maryland) Anterior Cruciate Ligament, Virtual Health Care Team at the University of Missouri-Columbia הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
תחנת המשטרה ביפו

מבנה תחנת המשטרה ביפו שנודע בעבר גם כ"בית המעצר הטורקי" או "הקישלה" הוא המבנה התוחם את כיכר השעון ביפו מצידה הצפון-מערבי. המבנה הוקם בסוף המאה ה-19 במקום בו ניצב מבצר הפינה הצפון-מזרחי של חומות העיר. ב-1897 ירש המבנה את בית המעצר ששכן עד אז בבית הסראייה הישן ביפו העתיקה. הוא ניצב מול בית הסראייה החדש, והשער הראשי שלו פונה מזרחה אל כיכר השעון. השער מעוטר בכיתוב ובטורה של הסולטאן עבדול חמיד השני. חלק מקירותיו החיצוניים של המבנה היו חלק מחומות העיר, דבר שניכר עד היום בחלקלקה שבחזית הצפונית של הבניין. מצידו הדרומי והמערבי הוא גובל במסגד מחמודיה. במקום שכנה תחנת המשטרה של יפו בסוף התקופה העות'מאנית, וכך גם בתקופת המנדט. לאחר מלחמת העצמאות נמסר המבנה למשטרת ישראל. במקום פעלו משטרת יפו ומרחב יפתח, עד שהועברו ממנו ב-14 במאי 2005. במהלך משפטו, היה אדולף אייכמן כלוא במבנה. ניתן לזהות את חדרו מהצד הצפוני של המבנה, עליו הוספה מפת ביצורי העיר. המפה הוספה על קיר כפול, שנועד להגן על חדרו של אייכמן מפני ניסיון פגיעה בו. בשנת 1971 צולם במקום הסרט "השוטר אזולאי" בכיכובו של שייקה אופיר. בשנת 2006 המבנה נרכש על ידי יזמים הפרטיים, האחים נקש, במכרז של מינהל מקרקעי ישראל תמורת 12 מיליון דולר. על הקרקע הוקם מלון בוטיק בן ארבע קומות ובו 130 חדרים שנקרא "מלון סטאי" מרשת רויאל אורכידאה שנפתח רשמית ב-14 בפברואר 2018. מדיה וקבצים בנושא תחנת המשטרה ביפו בוויקישיתוף המבנה באתר צור שיזף אודות תחנת המשטרה, "יפו העתיקה", הניה מליכסון (שקופיות 11, 12) http://www.visit-yafo.co.il/Travel/Pages/history2.aspx רון פז, ‏נופש בתא המעצר של אייכמן? בניין משטרת יפו, ששימש כבית כלא, יהפוך למלון יוקרתי בן 250 חדרים, באתר גלובס, 20 באפריל 2005 רינה רוזנברג קנדל, יפו, הכל כלול: בתי המלון כובשים את קו החוף, באתר TheMarker‏, 28 ביוני 2014 נעמה ריבה, הקישלה של יפו הופכת למלון פאר שמסתיר את המסגד המפורסם, באתר Xnet‏, 24 באוגוסט 2013 רוני דורי, רוך בבית הסוהר, באתר כלכליסט, ‏18 בפברואר 2016 שירי הדר, הצצה למלון החדש בכיכר המפורסמת ביפו, באתר ynet, 14 בדצמבר 2017
מוסטפא ברגותי

מוסטפא ברגותי (ערבית: مصطفى البرغوثي, בתעתיק מדויק: מצטפא אלברע׳ות׳י‏; נולד ב-1 בינואר 1954) הוא רופא ואיש ציבור פלסטיני, מזכ"ל תנועת היוזמה הלאומית הפלסטינית. ברגותי, בן לחמולת ברגותי מהכפר דיר ע'סאנה בנפת רמאללה ומתגורר כיום ברמאללה. ברגותי נולד בירושלים ולמד רפואה בברית המועצות ובירושלים. כמו כן הוא בעל תואר בניהול מאוניברסיטת סטנפורד בארצות הברית. בשנת 1979 ייסד ברגותי את ארגון הבריאות הפלסטיני, UPMRC, אשר העניק שירותי רפואה בעזה ובגדה המערבית, והוא ממשיך לשמש כנשיא הארגון עד היום. בשנת 1991 היה ברגותי אחד מנציגי המשלחת הפלסטינית לוועידת מדריד, ובשנת 1996 נכשל בהתמודדות על מושב בפרלמנט הפלסטיני בבחירות הראשונות שנערכו ברשות. לאורך השנים ביקר ברגותי בחריפות את אש"ף ואת הרשות הפלסטינית בשל שחיתות. בשנת 2002 עזב את מפלגת העם הפלסטינית והקים יחד עם אישים כחיידר עבד א-שאפי, אדוארד סעיד ואחרים את מפלגת היוזמה הלאומית הפלסטינית בניסיון להקים חלופה רפורמיסטית מקיפה לאש"ף מחד ולקבוצות האסלאמיות החמושות כדוגמת חמאס מאידך. כיום מכהן ברגותי כמזכ"ל המפלגה. מאז 2006 משמש ברגותי חבר המועצה המחוקקת הפלסטינית. הוא התמודד בבחירות ליושב ראש הרשות הפלסטינית בשנת 2005, בהן הפסיד לאבו מאזן והגיע למקום השני עם 19.8% מהקולות. בשנת 2006 נעצר ברגותי על ידי משטרת ישראל בעת ביקור פוליטי במזרח ירושלים. ברגותי תומך בהתנגדות לא-אלימה ככלי היעיל ביותר נגד השלטון הישראלי. בראיון בשנת 2005 אמר שלדעתו ישנם שני פתרונות אפשריים לסכסוך הישראלי-פלסטיני: פתרון שתי המדינות, הכולל מדינה פלסטינית עצמאית לצד ישראל, השולטת על כל השטח בגבולות 1967 ללא התנחלויות, ובירתה מזרח ירושלים; או פתרון המדינה האחת הכולל מדינה דמוקרטית אחת שבה כל האזרחים שווים, ללא זהות יהודית ייחודית. מדיה וקבצים בנושא מוסטפא ברגותי בוויקישיתוף מוסתפא ברגותי (1954-), דף שער בספרייה הלאומית מוסטפא ברגותי, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ריאיון עם מוסטפא ברגותי בתוכנית הדיילי שואו אל-חיאת אל-ג'דידה, המזכיר הכללי של תנועת היוזמה הלאומית הפלסטינית קורא לשגרירים זרים להכיר במדינה פלסטינית, ‏14 באוקטובר 2010 Israel arrests Palestinian candidate, באתר אל-ג'זירה, ‏3 בינואר 2006 (באנגלית) Mustafa Barghouti: Palestinian Defiance, באתר "New Left Review", ‏מרץ-אפריל 2005 (באנגלית)
טלפתיה

טלפתיה (מיוונית: טֶלֶ = רחוק, למרחק; פתוס = רגש) היא מושג נפוץ במיסטיקה ובפאראפסיכולוגיה, במדע הבדיוני ובמופעי בידור, והיא מהווה סוג של תפיסה על-חושית (ESP - Extra-Sensory Perception) המאפשרת להבחין, באופן מודע או לא-מודע, במחשבותיו, רגשותיו או תחושותיו של אדם או יצור אחר, ללא גירוי חושי כלשהו מצדו. בתרבות הפופולרית מופיעה הטלפתיה לרוב ככוח-על שעיקרו קריאת מחשבות. במדע מסווגת הטלפתיה לרוב כאחת מתוך קבוצת תופעות פסבדו-מדעיות בתחום הפאראפסיכולוגיה (מיוונית - מעבר לפסיכולוגיה, או דומה-לפסיכולוגיה), שכן לא הוצגו ראיות חותכות לקיומה במציאות. במסגרת הפסיכולוגיה הנוירולוגית, הטלפתיה איננה אפשרית כלל ועיקר, שכן בפרספקטיבה נוירולוגית המוח פועל באמצעות אימפולסים חשמליים ומוליכים כימיים (נוירוטרנסמיטרים), שאינם משדרים אותות אל מחוץ לגוף. כשנוסדו הארגונים הראשונים לחקר התופעות העל-טבעיות, שמאוחר יותר קיבלו את השם פאראפסיכולוגיה, הייתה מטרתם חקר הטלפתיה - היכולת להעביר מחשבות מאדם לאדם. חקר הטלפתיה קיבל תנופה מדעית בראשית שנות ה-30 של המאה העשרים, עם תחילת המחקרים שערך הפרופסור האמריקני לפסיכולוגיה מאוניברסיטת דיוק, ג'וזף בנקס ריין (Joseph Banks Rhine), שכינה את התופעה תפיסה על-חושית. יחד עם עמיתו לאוניברסיטה, קרל זנר, פיתח ריין חמישה קלפים נושאי צורות (ריבוע, עיגול, כוכב מחומש, גלים וסימן +) שאותם היה צריך לנחש "קורא המחשבות". בכל הניסויים הללו לא נמצאו הוכחות חותכות לקיומה של טלפתיה. באותה תקופה ניסה החוקר הסובייטי ל. וסילייב מאוניברסיטת לנינגרד להפנט אנשים ממרחק 1,000 מייל ולהשפיע עליהם בכוח הטלפתיה. הניסויים נערכו גם דרך מסכי מיגון אטומים לגלים אלקטרומגנטיים, מה שהוביל את וסילייב להשערה כי במקרה של ה-PSI לא מדובר בגלים כאלה, אלא באנרגיה אזוטרית ואקזוטית ייחודית. אין הוכחות להצלחתם של ניסויים אלה. בערך באותו זמן עשה לעצמו שם בברית המועצות וולף מסינג, מי שנחשב על ידי חסידיו לגדול הטלפתים בכל הזמנים, שהתמחה בקריאת מחשבות. מחקרים טוענים כי רוב הפרטים הביוגרפיים אודות מסינג הם בדויים. סדרות, סרטים, ספרים וקומיקסים רבים עוסקים בטלפתיה כנושא מרכזי, בעיקר בתחומי המדע הבדיוני וגיבורי העל. דוגמאות לכך הן אקס-מן, גרין לנטרן, הניצוץ, גיבורים, דם אמיתי, אנשי המחר, שומרת הערים האבודות ועוד. ניב הדר, "לחשוף את הבלתי נודע", הוצאת הפקות מעולם אחר עידו אפרתי, מה עובר לנו בראש? חוקרים הצליחו לבודד את הכוונות האמיתיות מפעולות פשוטות, באתר הארץ, 8 בינואר 2015 אהרון האופטמן, האם התקשורת העתידית תהיה "טלפתיה טכנולוגית"?, בבלוג "העתיד זה לא מה שהיה פעם" תובל בן יחזקאל, מדענים פיתחו מחשב שיודע על מה אנשים מסתכלים, באתר "צעירים במדע (צמ"ד) אונליין" של מכון ויצמן למדע נמרוד צוק, אני חושב, משמע אני מטיס מטוס, באתר כלכליסט, 4 במאי 2017 טלפתיה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) טלפתיה, דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא פסיכולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קיארה סירקוזה

קיארה סירקוזה (במלטזית: Chiara Siracusa, נולדה ב-25 בספטמבר 1976 במלטה), היא זמרת מלטזית, הידועה כאומנית בעיקר בשמה הפרטי. באירוויזיון 1998, ייצגה את מדינתה עם השיר "The One That I Love". היא סיימה את התחרות במקום השלישי, לאחר דנה אינטרנשיונל ואימאני סלם. דרמה נרשמה בתום הקראת הנקודות באותה תחרות, כאשר לאור מה שהסתמן במדינות האחרונות עד למקדוניה (המדינה האחרונה שהקריאה את הצבעתה), חשבו צופים רבים כי האחרונה תיתן את 12 הנקודות שלה למלטה, ובכך תביא לניצחונה. לבסוף מקדוניה נתנה את 12 הנקודות שלה לקרואטיה ואף לא נקודה למלטה, וכך ישראל קטפה את המקום הראשון בתחרות. באירוויזיון 2005 נבחרה קיארה לייצג שוב את מדינתה עם השיר "Angel". הפעם היא הצליחה להגיע למקום השני (המקום הטוב ביותר שלה בינתיים) בהפרש של 38 נקודות מהמנצחת, הלנה פפאריזו. עם זאת, קיארה זכתה ב"פרס התקשורת" ע"ש מרסל בזנסון עבור אותו השיר. ב-2009, נבחרה לייצג את מלטה בפעם השלישית בתחרות - בפעם הזו, עם השיר "What if we". בתחרות שנערכה במוסקבה, השיר עלה לשלב הגמר, אך שם סיים רק במקום ה-22 מתוך 25. מדיה וקבצים בנושא קיארה סירקוזה בוויקישיתוף קיארה סירקוזה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) קיארה סירקוזה, באתר MusicBrainz (באנגלית) קיארה סירקוזה, באתר Discogs (באנגלית) קיארה סירקוזה, באתר Songkick (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
כף רגלי השמאלית

כף רגלי השמאלית (באנגלית: My Left Foot) הוא סרט קולנוע עטור פרסים בכיכובו של דניאל דיי-לואיס שיצא לאקרנים בשנת 1989. הסרט מתאר את קורותיו של הסופר והצייר האירי כריסטי בראון ואת התמודדותו עם לקות תנועה קשה. מרבית הסרט מתאר את הכתוב באוטוביוגרפיה של בראון שנקראת גם היא "כף רגלי השמאלית" וראתה אור בשנת 1956, ואילו סופו של הסרט מתאר את השינויים שהתרחשו בחייו של בראון בעקבות פרסום אותה אוטוביוגרפיה. בראון נולד עם שיתוק מוחין שהפריע לו לשלוט היטב במרבית שרירי השלד שלו, לרבות שרירי הפה. בראון יכול היה לנוע רק בזחילה, התקשה להשתמש בכלים בעזרת ידיו (ורגליו), והתקשה לדבר ולאכול. משפחתו של בראון, כמו מרבית המשפחות בסביבתה, הייתה משפחת פועלים מרובת ילדים, ענייה ובעלת השכלה בסיסית בלבד. לאנשים בסביבה בה גדל בראון הייתה מודעות נמוכה מאוד לעניינים הקשורים בלקויות והם הניחו שמכיוון שהוא לא מדבר, לא מתפעל חפצים ולא הולך, הוא לוקה גם בלקות אינטלקטואלית (פיגור שכלי). בראון גדל בסביבה חסרת כל נגישות וקיבל לראשונה כיסא גלגלים וטיפול של קלינאית תקשורת בגיל 19. במהלך כל ילדותו ונעוריו של בראון, הוא נשאר בבקרים עם אמו, עקרת הבית, כאשר אחיו הלכו לבית הספר. הזמן הרב שהוא בילה עם אמו אפשר לה להבין שהוא אינו לוקה בשכלו ואפשר לה גם להתרגל אל אופן הדיבור שלו ולהיות האדם היחיד שהצליח להבין את דבריו לפני שהוא קיבל טיפול תקשורתי. אמו עודדה אותו להתאמן בכתיבה ובציור בעזרת כף רגלו השמאלית – האיבר היחיד שהייתה לו שליטה גופנית סבירה בו. בראון הצליח לכתוב ולצייר היטב בעזרת כף רגלו השמאלית רק בשנות העשרה המוקדמות של חייו, ובעקבות זאת הוא הצליח להוכיח לסובביו כי למרות שגופו אינו מתפקד היטב, הוא אינו לוקה בשכלו ולמרות שהוא לא הלך אל בית הספר, הוא למד עם אמו ולא נותר בור. למרות שסובביו של בראון למדו להעריך אותו, אף אחת מהנערות ומהנשים שהוא פוגש אינה תופסת אותו כאדם שאפשר להימשך אליו מינית או להתאהב בו. דבר זה מעיב על אושרו. בשנות העשרים לחייו, אחרי שהדיבור שלו הופך למובן עבור מרבית האנשים, אחרי שמתפרסמות תערוכות של ציוריו וסובביו תופסים אותו כגאון ואחרי שהאוטוביוגרפיה שלו הופכת לרב מכר ולמכשיר לאיסוף תרומות עבור טיפולים לאנשים עם שיתוק מוחין, הכישלון הרומנטי-אירוטי שלו הופך למתסכל עוד יותר. הסרט זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר (דניאל דיי-לואיס) ובפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר (ברנדה פליקר). כמו כן הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר, פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר ופרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר. הסרט זכה בפרס איגוד מבקרי הקולנוע של ניו יורק לשנת 1989. אתר האינטרנט הרשמי של כף רגלי השמאלית "כף רגלי השמאלית", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "כף רגלי השמאלית", באתר נטפליקס "כף רגלי השמאלית", באתר AllMovie (באנגלית) "כף רגלי השמאלית", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "כף רגלי השמאלית", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "כף רגלי השמאלית", באתר Metacritic (באנגלית) "כף רגלי השמאלית", באתר אידיבי "כף רגלי השמאלית", תסריט הסרט באתר Scripts.com (באנגלית) "כף רגלי השמאלית", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
אות קין (סרט)

אות קין הוא סרט קולנוע ישראלי באורך 105 דקות מאת הבמאי אורי ברבש והתסריטאי שערן פרייס, שיצא לאקרנים בשנת 1982, בכיכובם של ארנון צדוק, עפרה ויינגרטן ודליק ווליניץ בתפקידים הראשיים. הסרט קיבל תקציב של 300,000 דולר שמתוחם 55,000 שקל מקרן הקולנוע הישראלי. אות קין הוא הסרט הראשון שביים אורי ברבש. הסרט מתאר את דחייתו של אהוד (ארנון צדוק), שהחלים ממשבר נפשי בבית חולים פסיכיאטרי, הן על ידי משפחתו כאשר אשתו עזבה אותו יחד עם בנם, והן על ידי חבריו לנשק במילואים כשהודח מתפקידו כסמל מחלקה, וזאת יחד עם התעוררויות מחודשות של מחלת הנפש והדיכאון שהוא עובר. ארנון צדוק - אהוד (אודי) דליק ווליניץ - יונתן עפרה ויינגרטן - אסתי רוברטו פולק - רובן (ראובן) זאב שמשוני - שמשון, מפקד הפלוגה במילואים עזרא כפרי - חייל מילואים עמוס לביא - חייל מילואים איציק גייר-חייל מילואים רות חרל"פ - ג׳ודי ויליאם מייג'רמן הרלן קרי פו פיליפ מייקל תומאס "אות קין", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "אות קין", באתר AllMovie (באנגלית) "אות קין", באתר ספר הקולנוע הישראלי "אות קין", באתר אידיבי "אות קין", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "אות קין", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית ערך זה הוא קצרמר בנושא סרטים ישראליים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אות קין

האם התכוונתם ל... אות קין (מקרא) – אלמנט בסיפור המקראי של קין והבל אות קלון אות קין (סרט) – סרטו של אורי ברבש אות קין (ספר, 1966) – ספרו של פרדריק ורתהם אות קין (ספר, 1996) – ספרו של רם אורן
אבל ארליך

אבל (אברהם) ארליך (3 בספטמבר 1915 – 30 באוקטובר 2003) היה מלחין ישראלי, פרופסור למוזיקולוגיה, חתן פרס ראש הממשלה (1989) וחתן פרס ישראל (תשנ"ז). אבל ארליך נולד בעיר קרנץ שבפרוסיה המזרחית (גרמניה). הוא היה צאצא של שושלת רבנים (סבו הרב ד"ר אברהם אבל אדולף ארליך, שעל שמו נקרא, היה רב בלטביה ובפרוסיה). ארליך גדל בעיר קניגסברג שם למד לנגן על כינור, והחל להלחין בגיל צעיר. ב-1934 לאחר עליית הנאצים לשלטון, עבר ארליך להתגורר בזאגרב (קרואטיה), שם התגוררו קרובי משפחתו (אחי סבתו היה רבה של זאגרב הרב ד"ר הושע יעקבי). בזאגרב המשיך את לימודי המוזיקה, למד כינור והלחנה. ב-1939 עם התגברות האנטישמיות באירופה, עלה ארליך לארץ (לאחר שהות קצרה באלבניה). בארץ המשיך את לימודיו בקונסרבטוריון למוזיקה בירושלים. עיקר עיסוקיו היו הלחנה והוראה. ארליך הלחין מעל ל-3000 יצירות. במהלך השנים לימד קומפוזיציה ותאוריה של המוזיקה בקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה בתל אביב, באקדמיה למוזיקה ע"ש רובין, באוניברסיטת בר-אילן ובסמינר אורנים. נעמי שמר ועשרות מלחינים ויוצרים כדוגמת ד"ר מיכאל שנהב היו מתלמידיו. בנו הוא הבמאי דניאל ארליך. האינדיבידואליות של ארליך באה לביטוי ביצירת צורה מוזיקלית חד-פעמית, כמו למשל ביצירה הווקאלית "מגדלים וצללים" משנת 1960, לפסוקים מפרק א' בספר יואל. כיסודות לבניין היצירה השתמש ארליך בטעמי המקרא, אך לא כבסיס למלודיה אלא לצורת ההבעה - צבעי מצלול, דינמיקה ומבנה. ה"מגדלים" שבשם היצירה הם הפרקים וה"צלילים" הם השפעותיהם של טעמי המקרא על היצירה בשלמותה. היצירה נכתבה לכלים ולמקהלה מזמרת, מדברת ולוחשת. יצירות אחרות על נושא תנכ"י הן "מכתב לחזקיהו" (1962) לסופרן, אבוב ובסון, על פי ישעיהו, ל"ח, ט', "אל תהיו כאבותיכם" (זכריה, א', א'–ה' למקהלה א-קאפלה (1965), שחוברה למלאת עשר שנים למקהלת רינת וזכתה בפרס "רינת", ו"ביעותי אלוה" על פי פסוקים מספר איוב, פרק ו', פסוקים ב'–י"ג. יצירה זו כתובה בחלקה בתיווי מדויק וחלקה בהטרופוניה חופשית. ארליך כתב מוזיקה לסונטות של עמנואל הרומי ולמילים מאת משורר צעיר בשם דוד אלר, שנהרג בתאונת דרכים ביום האחרון של שירותו בצבא, לשירים של ט. כרמי (1973) ולשש סונטות של שקספיר (1977). הוא עשה שימוש בנעימות יהודיות עממיות מן האוסף של חיים אלכסנדר, שמקורן בעיקר באי ג'רבה ובתפילת שחרית של יהודי חלב. כן חיבר את "ספר יצירה" לטקסט מספר הקבלה. "עדות" לדואו חלילים מבוססת על דברי עד במשפט אייכמן. עוד מיצירותיו: בַּשְרָו (1953), שלושה משלים (1976), הנגיד (1993), דיוקן של דן פגיס (1996). יצירתו של ארליך מתאפיינת בשילוב של אלמנטים מערביים קלאסיים עם אלמנטים מזרחיים ערביים, ולעיתים גם בשימוש בהומור דק. השימוש שעשה ארליך בטקסטים מקראיים וביצירה ישראלית מקורית יחד עם ההוראה בה עסק שנים רבות, הפכו אותו לאחד מעמודי התווך של היצירה המוזיקלית והחינוך המוזיקלי בישראל. במהלך השנים זכה 8 פעמים בפרס אקו"ם. פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים בשנת תשמ"ט (1989), פרס ישראל למוזיקה לשנת 1997 מספר פרסים בינלאומיים. פרופ' אבל ארליך נפטר ב-30 באוקטובר 2003. בנו הוא השחקן והבמאי דניאל (דני) ארליך אבל ארליך, באתר קומפוניסטן דר גגנווארט אבל ארליך, דף שער בספרייה הלאומית רשימת הפרסומים של אבל ארליך, בקטלוג הספרייה הלאומית קורות חייו של אבל ארליך (באנגלית) דברים לזכרו של אבל ארליך, באתר הגליל און-ליין (בגרמנית) דברים לזכרו של אבל ארליך יעקב לויתם, המלחין אבל ארליך הובא למנוחות, באתר ynet, 3 בנובמבר 2003 אסף שלג, מילקי ויצירות מוזיקליות: ביקור בארכיון אבל ארליך, באתר הארץ, 14 באוקטובר 2016
הנרי גריי, דוכס קנט

הנרי גריי, דוכס קנט (באנגלית: Henry Grey, 1st Duke of Kent; ‏ 1671 - 5 ביוני 1740) היה חבר במסדר הבירית, חבר במועצת המלך ואחד מלורדי המשפט (חברי בית הלורדים המכהנים בו כשופטים עליונים) שמונו על ידי ג'ורג' הראשון בעת שזה שהה בגרמניה. הנרי גריי היה בנו של אנתוני גריי, רוזן קנט ושל מרי גריי, ברונית לוקס מקרודוול. לאחר מות אימו, בראשית שנת 1702 ירש את התואר ברון קרודוול, ולאחר מותו של אביו, בשלהי 1702 ירש ממנו את התואר, והיה לרוזן ה-12 מקנט. בשנת 1704 מונה לתפקיד הלורד צ'מברלין ולחבר במועצת המלך של אנגליה. בשנת 1706 קיבל את התארים מרקיז קנט, רוזן הרולד וויסקונט גודריך, ובשנת 1710 את התואר דוכס קנט. בשנת 1712 הפך לאביר במסדר הבירית. בשנת 1714 מונה צ'ארלס טאלבוט, דוכס שרוסברי לתפקיד הלורד צ'מברלין, ואילו גריי מונה לתפקיד לורד סטיוארט (הלורד השרת), בו כיהן בין השנים 1716–1718, ובין השנים 1719–1720 כהן בתפקיד הלורד חותם מועצת המלך (Lord Privy Seal). הנרי גריי נישא לג'מימה קרו, בתו של תומאס קרו, הברון השני מקרו ומרי טאונשד, ונולדו להם שישה ילדים: אנתוני גרי, רוזן הרולד, אשר נשא לאישה את מרי טופון. (נפטר בשנת 1723) אמאבל גריי, אשר נישאה לג'ון קמפבל, רוזן ברדאלביין והולנד, ונפטרה ב-2 במרץ 1727. ג'מימה גריי (נולדה ב-1699 ונפטרה ב-7 ביולי 1731). אן גריי, שנישאה ללורד צ'ארלס קוונדיש ונפטרה ב-20 בספטמבר 1733 מרי גריי לאחר מות אשתו הראשונה נשא הנרי גריי לאישה את סופיה בנטינק, בתו של ויליאם בנטינק, רוזן פורטלנד ואן וילייר. לבני הזוג נולדו בן ובת: ג'ורג' גריי, רוזן הרולד (נפטר בילדותו.) אן סופיה גריי (נפטרה ב-24 במרץ 1780.) במות בנו אנתוני גריי, רוזן הורלד, לא נותרו לגריי בנים בחיים, ומשמעות הדבר הייתה שכל תאריו ישובו אל הכתר לאחר מותו. מסיבה זו, בשנת 1740 הוענק לו התואר מרקיז גריי מתוך כוונה שצאצאיה הזכרים של נכדתו, ימימה יורק, ימשיכו לשאת תואר זה. מדיה וקבצים בנושא הנרי גריי, דוכס קנט בוויקישיתוף משפחת גריי
זנדברג

זנדברג הוא שם משפחה אשכנזי ממקור גרמני שפירושו "הר חול". האם התכוונתם ל... אליעזר זנדברג – פוליטיקאי ישראלי אסתר זנדברג – עיתונאית ישראלית חיים זנדברג – משפטן ישראלי מיכאל זנדברג – כדורגלן ישראלי תמר זנדברג – פוליטיקאית ישראלית חיה זנדברג – שופטת בבית המשפט המחוזי בירושלים סנדברג