המלחמה המונטנגרית–עות'מאנית (1876–1878)

המלחמה המונטנגרית–עות'מאנית (בסרבית: Црногорско-турски рат;‏ Crnogorsko-turski rat), הידועה במונטנגרו גם בשם המלחמה הגדולה (בסרבית: Вељи рат, Velji rat), התקיימה בין נסיכות מונטנגרו והאימפריה העות'מאנית בין השנים 1876 ל-1878. המלחמה הסתיימה עם ניצחון מונטנגרו ותבוסה עות'מאנית במלחמה העות'מאנית–רוסית הגדולה יותר של 1877–1878. נערכו שישה קרבות גדולים ו-27 קרבות קטנים יותר, ביניהם הקרב המכריע של ווצ'יי דו. מרד בהרצגובינה הסמוכה עורר סדרה של מרידות והתקוממויות נגד העות'מאנים באירופה. מונטנגרו וסרביה הסכימו להכריז מלחמה על העות'מאנים ב-18 ביוני 1876. המונטנגרים התחברו להרצגובים. קרב אחד שהיה מכריע לניצחון של מונטנגרו במלחמה היה קרב ווצ'יי דו. בשנת 1877 נלחמו המונטנגרים בקרבות כבדים לאורך גבולות הרצגובינה ואלבניה. הנסיך ניקולה לקח את היוזמה ותקף נגד את הכוחות העות'מאניים שהגיעו מצפון, מדרום וממערב. הוא כבש את ניקשיץ' (24 בספטמבר 1877), את בר (10 בינואר 1878), אולצין (20 בינואר 1878), גרמוז'ור (26 בינואר 1878) ואת ורנג'ינה ולסנדרו (30 בינואר 1878). המלחמה הסתיימה כאשר העות'מאנים חתמו על שביתת נשק עם המונטנגרים באדירנה ב-13 בינואר 1878. התקדמות הכוחות הרוסיים לעבר העות'מאנים אילצה את העות'מאנים לחתום על הסכם שלום ב-3 במרץ 1878, המכיר בעצמאותה של מונטנגרו, כמו גם של רומניה וסרביה, וגם הגדילה את שטחה של מונטנגרו מ-4,405 קמ"ר ל-9,475 קמ"ר. באוקטובר 1874 נרצח מדינאי עות'מאני רב השפעה, יוסוף-בג מוצ'ין קרנג'יץ', בפודגוריצה, שהייתה באותה תקופה עיירה עות'מאנית ליד הגבול עם מונטנגרו. על פי ההערכות, הוא נהרג על ידי קרוב משפחה של ווייבוד מרקו מיליאנוב, גנרל מונטנגרי שהוא, ככל הנראה, יזם את ההתנקשות. כתוצאה מכך, העות'מאנים פתחו בפעולת תגמול נגד האוכלוסייה המקומית ואזרחים מונטנגרים שנכחו בשוק האיכרים בפודגוריצה, בירת מונטנגרו של ימינו. ההערכה היא ש-17 מונטנגרים לא חמושים נהרגו. אירוע זה ידוע בשם "הטבח של פודגוריצה" ( Podgorički pokolj). זה הביא ליחסים רעים בין מונטנגרו לאימפריה העות'מאנית, שהידרדרו עוד יותר עם פרוץ המרד בהרצגובינה (1875). מונטנגרו ניהלה את המרד, סיפקה למורדים סיוע צבאי וכספי וייצגה את האינטרסים שלהם בפני השער הנשגב. מונטנגרו ביקשה להעביר חלק מהרצגובינה למונטנגרים, אך השער הנשגב סירב. בשל כך, הכריזה מונטנגרו מלחמה ב-18 ביוני 1876, ומיד לאחר מכן הצטרפה למלחמה בעלת בריתה הבכירה, נסיכות סרביה. בתחילת המלחמה, כשהגיע מיליאנוב לקוצ'י, בגבול העות'מאני, מרדו בני קוצ'י ותקפו את העות'מאנים. הפאשא מילא את מדון ומבצרים קטנים אחרים, פונדינה, קוצ'י, זטרייבץ' ואוראובו בחיילים. שבטי פיפרי וקוצ'י תקפו יחד את קוצ'י, והרגו חלק קטן, בזמן שהם מצאו עות'מאנים בבתי מגדלים אותם רצו להרוס באמצעות תותחי עץ. שיר אפי על המלחמה מספר כיצד עבדי פאשה הצ'רקסי עם 20,000 חיילי סנג'ק סקוטארי נשלח על ידי הסולטאן לתקוף את בני הקוצ'י והפיפרי. השיר מספר כיצד חלק מהצבא התקדם אל קוצ'י ולאחר מכן נלחם בזטרייבץ' ופונדינה. במלחמה המונטנגרית-עות'מאנית הצליח צבא מונטנגרו לכבוש אזורים ויישובים מסוימים לאורך הגבול, תוך שהוא נתקל בהתנגדות חזקה של אלבנים באולצין, וכוח אלבני-עות'מאני משולב באזורי פודגוריצה-ספוז' וגוסיניה - פלאב. ככזה, הרווחים הטריטוריאליים של מונטנגרו היו קטנים בהרבה. חלק מהמוסלמים והאוכלוסייה האלבנית שהתגוררה בסמוך לגבול הדרומי דאז גורשו מהערים פודגוריצה וספוז' . אוכלוסיות אלו התיישבו מחדש בעיר שקודרה וסביבותיה. מדיה וקבצים בנושא המלחמה המונטנגרית–עות'מאנית בוויקישיתוף Marko Miljanov; Jovan Čađenović; Ljubomir Zuković (1990). Primjeri čojstva i junaštva: Život i običaji Arbanasa ; Fragmenti ; Pisma ; Bibliografija. Crnogorska akademija nauka i umjetnosti. ISBN 9788672150179. У почетак рата, ја сам доша у Куче, у турску границу, те су се поб- унили Кучи и обрнули пушку на Турке. Паша турски је потпу- нио с војском Медун и фортице, Фундину, Коће, Затријебач и Ора'ово. У Ора'ово је метнуо Арбанасе, ... Марко Миљанов (1904). Племе Кучи у народној причи и пјесми. p. 221. Mirko Petrović; Nićifor Dučić (1864). Junački spomenik, pjesne o najnovijim Tursko-Crnogorskim bojevima, spjevane od velikoga vojvode Mirka Petrović-Njegos̐a. U khjažeskoj štampariji. pp. 141–142. Roberts, Elizabeth (2005). Realm of the Black Mountain: a history of Montenegro. London: Cornell University Press. pp. 22–23. ISBN 9780801446016. Blumi, Isa (2003). "Contesting the edges of the Ottoman Empire: Rethinking ethnic and sectarian boundaries in the Malësore, 1878–1912". International Journal of Middle East Studies. 35 (2): 237–256. doi:10.1017/S0020743803000102. JSTOR 3879619. "What one sees over the course of the first ten years after Berlin was a gradual process of Montenegrin (Slav) expansion into areas that were still exclusively populated by Albanian-speakers. In many ways, some of these affected communities represented extensions of those in the Malisorë as they traded with one another throughout the year and even inter-married. Cetinje, eager to sustain some sense of territorial and cultural continuity, began to monitor these territories more closely, impose customs officials in the villages, and garrison troops along the frontiers. This was possible because, by the late 1880s, Cetinje had received large numbers of migrant Slavs from Austrian-occupied Herzegovina, helping to shift the balance of local power in Cetinje's favor. As more migrants arrived, what had been a quiet boundary region for the first few years, became the center of colonization and forced expulsion." ; p.254. footnote 38. "throughout the second half of 1878 and the first two months of 1879, the majority of Albanian-speaking residents of Shpuza and Podgoritza, also ceded to Montenegro by Berlin, were resisting en masse. The result of the transfer of Podgoritza (and Antivari on the coast) was a flood of refugees. See, for instance, AQSH E143.D.1054.f.1 for a letter (dated 12 May 1879) to Dervish Pasha, military commander in Işkodra, detailing the flight of Muslims and Catholics from Podgoritza." Gruber, Siegfried (2008). "Household structures in urban Albania in 1918". The History of the Family. 13 (2): 138–151. doi:10.1016/j.hisfam.2008.05.002. Tošić, Jelena (2015). "City of the 'calm': Vernacular mobility and genealogies of urbanity in a southeast European borderland". Southeast European and Black Sea Studies. 15 (3): 391–408. doi:10.1080/14683857.2015.1091182.