laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
איי מיאקו

איי מִיָאקוֹ (ביפנית: 宮古列島) הם קבוצת איים אשר נמצאת במחוז אוקינאווה, יפן, ממזרח לאיי יאיאמה. איים אלה מהווים יחד עם איי יאיאמה את איי סקישימה, אשר הם חלק מקבוצת איי ריוקיו. האי הגדול ביותר והמאוכלס ביותר בקבוצת איים זו הוא מיאקוג'ימה. המיושבים שבאיי מיאקו נחלקים מנהלית לשני יישובים: מיאקוג'ימה והכפר טרמה. העיר מיאקוג'ימה כוללת בתחומה את האיים: איקמה, אירבו, קורימה, מיאקוג'ימה, אוגאמי ושימוג'י, ואילו הכפר טרמה כולל את האיים מינה וטרמה. מדיה וקבצים בנושא איי מיאקו בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של יפן ובנושא איים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הגנת הצרכן

הגנת הצרכן הוא עיקרון בתפיסה המודרנית של חיי המסחר והצרכנות, שמטרתו להגן על הזכויות של ציבור הצרכנים בעיקר מפני הטעייה וניצול מצד בעלי עסקים ויצרנים. החוק נותן גושפנקא לעקרונות יסוד של מסחר הוגן, תום לב והגינות, וזרימת מידע נכון וחופשי בעולם המסחר. במדינות רבות בעולם נחקקו חוקים, והוקמו ארגונים, שתפקידם לשמור על זכויות הצרכנים. בבסיס דיני הצרכן עומד חוסר השוויון בין הצרכן לעוסק, בגינו מתערב המחוקק בדיני החוזים במסגרת אסדרה, על מנת להגן על הצד החלש יותר. דיני הצרכן מטילים איסורים על העוסקים, כמו איסור הטעייה בפרסומת, וגם מחייבים אותם בנקיטת צעדים אקטיביים, כגון חובת גילוי מידע חשוב לצרכנים. איסורים שנועדו להגן על הצרכן היו כבר קיימים במשפט העברי. במשפט הישראלי עמוד התווך של דיני הגנת הצרכן נעוץ בחוק הגנת הצרכן, התשמ"א - 1981. החוק עבר תיקונים רבים ומכוחו הותקנו תקנות. אכיפת החוק מוטלת על משרד התעשייה, המסחר והתעסוקה ועל הרשות להגנת הצרכן ולסחר הוגן והממונה שעומד בראשה. כדי להגן על ציבור הצרכנים הוקמו ארגונים ובהם המועצה הישראלית לצרכנות. ערך מורחב – חוק הגנת הצרכן החוק נולד בעקבות התפתחות חיי המסחר וריבוי תלונות של ציבור הצרכנים בגין הטעייה וניצול. מטרת החוק להגן על זכויות הצרכנים, שמצויים בנחיתות מבחינת כושר המיקוח והמידע שברשותם, לעומת כוחם הרב של העוסקים. חובות החוק חלות בעיקר על "עוסק" – שמוגדר: "מי שמוכר נכס או נותן שירות דרך עיסוק, כולל יצרן". החוק אוסר על עוסק להטעות צרכנים במעשה או במחדל בכל עניין מהותי בעסקה. החוק מביא רשימה לא סגורה של עניינים שיחשבו מהותיים בעסקה. חל איסור גם על ניצול מצוקתו של הצרכן, בורותו, או הפעלת השפעה בלתי הוגנת עליו. על העוסק חלות חובות גילוי בנוגע לכל פרט שעשוי להיות מהותי. חוזה אחיד פרופ' נחום רקובר, המסחר במשפט העברי שער ראשון - הגנת הצרכן במשפט העברי. הוצאת ספרית המשפט העברי; משרד המשפטים ומורשת המשפט בישראל, תשמ"ח-1987. מדיה וקבצים בנושא הגנת הצרכן בוויקישיתוף חוק הגנת הצרכן, התשמ"א – 1981 אתר הרשות להגנת הצרכן ולסחר הוגן אתר המועצה הישראלית לצרכנות הגנת הצרכן, דף שער בספרייה הלאומית נחום רקובר, הגנת הצרכן במשפט העברי באתר "דעת" הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו ייעוץ משפטי.
אוניברסיטת אוקינאווה

האוניברסיטה הבינלאומית אוקינאווה (ביפנית: 沖縄国際大学) היא אוניברסיטה פרטית בעיר גינוואן שבמחוז אוקינאווה, יפן. המוסד הוקם כמרכז אקדמאי בשנת 1959, והוכרז כאוניברסיטה בשנת 1972, לאחר מיזוג בין שני מוסדות אקדמיים, "אוניברסיטת אוקינאווה" ו"האוניברסיטה הבינלאומית". בשנה זו למדו בה כ-3,000 סטודנטים. ב-2012 למדו בה 5,851 סטודנטים ועבדו בה 132 מרצים ו-81 אנשי סגל. האוניברסיטה כוללת 4 קולג'ים המחולקים ל-10 מחלקות לימוד. אתר האינטרנט הרשמי של אוניברסיטת אוקינאווה (באנגלית) אוניברסיטת אוקינאווה, ברשת החברתית פייסבוק אוניברסיטת אוקינאווה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אוניברסיטת אוקינאווה, ברשת החברתית אינסטגרם ערך זה הוא קצרמר בנושא אוניברסיטאות ומכללות ובנושא יפן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
וריולה סיסית

וַרְיוֹלָה סִיסִית (שם מדעי: Variola louti, שם עממי: לוקוס וריולה) הוא מין דג גרם טורף מהסוג וריולה שבתת-משפחת הדקרים. תפוצתו בישראל בים סוף של אילת, נמשכת לאורך דרום יבשת אפריקה ועד אוסטרליה. ממדיו המקסימליים עשויים להגיע לאורך של כ-83 ס"מ ולמשקל של כ-12 ק"ג, אולם נפוץ בגדלים קטנים יותר. ההשערה כי מגיע לבגרות מינית באורך 43 ס"מ. מאופיין בפס צהוב בצורת סהר בקצוות סנפיר הזנב. קצה האחורי של סנפיר הגב וקצוות יתר סנפיריו גם הם בצהוב. צבעו גופו כחול-אדמדם וגופו מכוסה נקודות כחולות-סגלגלות. הצבע משתנה במהירות מכחול כהה ועד אדום, שינוי זה עשוי לבלוט בשעות הדמדומים. בצעירותו דומה למין Parupeneus forsskali ממשפחת המוליתיים, ועשוי לעקוב אחריהם בזמן שהם ניזונים, הצעירים מאופיינים בפס לבן העובר מהחוטם עד סנפיר הגב. תזונתו מורכבת בעיקר מדגים, אולם הוא ניזון גם מסרטנאים, מחסילונים ומטרפידים. וריולה סיסית הוא דג טריטוריאלי אולם בניגוד לדקרים אחרים תחום הטריטוריה שלו נרחב. נצפה באזורי מים צלולים בעומקים של מתחת ל-15 מטר ומעדיף מים פתוחים באזור שוניות אלמוגים ואיים מאשר חופי יבשות. תפוצתו באזורים טרופיים מים סוף ולאורך דרום יבשת אפריקה ואיי פיטקרן, צפונה עד דרום יפן ואוסטרליה. בשרו נחשק בשל טעמו העדין והאיכותי. המסחר בדג זה נפסק במאוריציוס עקב מקרי הרעלת סיגואטרה בשוקי הדגים החיים בהונג קונג. סיגואטרה היא סוג הרעלה שמקורה באכילת דגים או פירות ים המזוהמים בסיגואטוקסין. התסמינים להרעלה כוללים עקצוצים בשפתיים, חולשה, בחילות והקאות. מדיה וקבצים בנושא וריולה סיסית בוויקישיתוף וריולה סיסית, באתר ITIS (באנגלית) וריולה סיסית, באתר NCBI (באנגלית) וריולה סיסית, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) וריולה סיסית, באתר FishBase (באנגלית) וריולה סיסית, באתר GBIF (באנגלית) החי והצומח של ארץ-ישראל : אנציקלופדיה שימושית מאוירת כרך 3 - החי במים מאתר כותר וריולה סיסית באתר הרשימה האדומה של IUCN
נאגו

נָאגוֹ (ביפנית: 名護市) היא עיר אשר ממוקמת בחלקו הצפוני של האי אוקינאווה שביפן. נכון ל-2008, נאמדת אוכלוסיית העיר בכ-60,600 נפש בצפיפות של 288 איש לקילומטר רבוע. שטחה הכולל של העיר הוא 210.30 קילומטר רבוע. העיר הוקמה ב-1 באוגוסט 1970, ואירחה את ישיבת ארגון המדינות המתועשות בשנת 2000. נאגו היא עיר תיירותית אשר חופיה מושכים אליה מבקרים מקומיים ומכל רחבי העולם. החוף המרכזי, המכונה "חוף נאגו", ממוקם בסמוך לכביש 58 בפארק המאה ה-21. אתר תיירות פופולרי נוסף הוא "פיינאפל פארק" אשר ממוקם סמוך לכביש 84. "פיינאפל פארק" הוא מוזיאון אינטראקטיבי שבו המבקרים יכולים לראות כיצד מגדלים את פרי האננס ואיך מייצרים ממנו יין. בנוסף במקום אוסף עצום של קונכיות. נאגו מארחת בכל שנה מרוץ אופניים בינלאומי אשר מכונה "טור דה אוקינאווה" ומתקיים בנובמבר. מבקרים וספורטאים מכל רחבי תבל מגיעים לאי על מנת להשתתף בתחרות. מבשלות הבירה המקומית "אוריון" ממוקמות בעיר. בעיר ממוקמת האוניברסיטה הציבורית "מיאו" אשר בתחילת דרכה הייתה פרטית. מדיה וקבצים בנושא נאגו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של נאגו (ביפנית)
אוטוקאר מגאל

אוטוקאר מגאל, אוטוקאר אאוס דר גאל, ידוע גם כ-"אוטאקאר משטיריה" (בגרמנית: Ottokar aus der Gaal או Otacher ouz der Geul, לפעמים Ottokar von Steiermark, ‏ 1265 לערך - 1322 או 1318) היה כרוניקן ומשורר אוסטרי מחבל שטיריה, מחבר "הכרוניקה השטירית בחרוזים" Ottokars Österreichische Reimchronik שכללה 100,000 חרוזים. נחשבת לחיבור ההיסטורי המקיף הראשון בשפה הגרמנית. הודות לקשריו הענפים השיג מידע רב על אירועים היסטוריים שהתרחשו בחלקים שונים של "האימפריה הרומית הקדושה בעלת הלאום הגרמני". בגלל טעות של ההיסטוריון וולפגנג לאציוס מן המאה ה-16, הכרוניקן נקרא לפעמים גם "אוטוקאר פון הורנק" (Ottokar von Horneck). אוטוקאר נולד בסביבות 1265 כבנו של דיטמאר אאוס דר גאל ( או במקור -Dietmar ouz der Geul) מפקד (קפטן) של מבצר הטירה הבישופית ואסרברג. מקום לידתו היה ככל הנראה זידלהוף דר דאלר ושמו מוזכר לראשונה בשנת 1287. אוטוקאר היה בן למשפחת אצילים בני שטרטווג. הוא שרת את משפחת הרוזנים ליכטנשטיין, שהנציג הבולט שלהם היה המינזנגר אולריך פון ליכטנשטיין. לפי תעודות מ-1304 הוא חי בשטיריה. אוטוקאר השתתף במסעים צבאיים ושימש גם בשליחויות דיפלומטיות. הוא היה, כפי מעיד בשירתו, תלמיד של משורר החצר והמינסטרל מייסטר קונרד פון רוטנבורג (Kuonrât von Rôtenbere), שפעל בחצר של מנפרד, מלך סיציליה. הכרוניקה שלו בחרוזים, הכתובה בשפה הגרמנית ה"גבוהה" מימי הביניים mittelhochdeutsch שהייתה נהוגה בדרומה, מרכזה ומזרחה של "האימפריה הרומית הקדושה". הכרוניקה מכסה תקופה החל משנת 1246, סוף שלטונו של הקיסר פרידריך השני לבית הוהנשטאופן ועד-1309 כשהספר מסתיים פתאום, ומתארת אירועים שהתרחשו ברחבי האימפריה הרומית הקדושה, כולל אוסטריה ושטיריה, תוך התבססות על מקורות היסטוריים וספרותיים. נקודת מבטו הייתה זאת של האצולה השטירית של התקופה. פרק מיוחד מפורסם של הכרוניקה נוגע לנפילת עכו הצלבנית בשנת 1291. הכרוניקה של אוטוקאר מתארת, בין השאר, את הקרבות החשובים בהיסטוריה של שטיריה בתקופה הידועה בתולדות אוסטריה כאינטררגנום (1246-1278) לאחר קץ השלטון של שושלת באבנברג ובעת הסכסוכים שבין המלך הצ'כי ודוכס אוסטריה אוטאקאר השני פז'מיסל ובין רודולף לבית הבסבורג. אוטוקאר כתב גם כרוניקה שאבדה, על קיסרי האימפריה הרומית הקדושה, ותכנן לכתוב גם היסטוריה של האפיפיורים. בשנת 1996 הוצבה על חומת טירת ואסרבורג בשטיריה, לוח לזכרו. רחוב "הורנק" בשכונת הרנאלס בווינה נקרא כך (בשם שגוי) לזכרו The Oxford Companion to German Literature, Oxford University Press, 2005 Ottokars Österreichische Reimchronik הכרוניקה של אוטוקאר ברשת (אורכב 22.01.2020 בארכיון Wayback Machine) הכרוניקה על המצור על עכו ונפילתה בפורום האוסטרי
זמאמי

זָמָאמִי (יפנית: 座間味村) הוא כפר בנפת שימאג'ירי שבמחוז אוקינאווה, יפן. הכפר כולל בשטחו את האיים: זמאמי, אקה, גרומה ופוקאג'י. אוכלוסיית זמאמי מונה 955 נפש, נכון למרץ 2010, וצפיפות האוכלוסייה בו היא 36 נפש לקילומטר רבוע. שטחו הכולל של הכפר הוא 16.74 קילומטר רבוע. זמאמי שימש במאה ה-14 נמל סחר עם סין. האי היה בין האיים היפניים המיושבים הראשונים שנכבשו על ידי האמריקנים במלחמת העולם השנייה. האי נכבש ב-26 במרץ 1945, יחד עם עוד מספר האיים בארכיפלג קרמה. לפני הקרב ובמהלכו הונחו תושבי זמאמי על ידי הצבא היפני לבצע התאבדות באמצעות רימוני יד. מחלוקת סביב סוגיה זו נמשכת עד עצם היום זה. הצבא האמריקני השתמש באיי קרמה, שבהם גם זמאמי, כבסיס הכנה לפלישה לאי הראשי אוקינאווה ב-1 באפריל 1945. כלכלת זמאמי מבוססת כמעט לחלוטין על תיירות. הפעילויות העיקריות באי הן צלילה ושיט קיאקים בחוף פורוזמאמי שמפורסם במימיו הצלולים העשירים בדגים ובאלמוגים. אנשים רבים נוהרים לאי בחודשי החורף והאביב המוקדמים כדי לחזות בלווייתנים גדולי-סנפיר. מבקרים רבים בזמאמי נוהגים לשכור קטנועים איתם הם מטיילים ברחבי האי. זמאמי נחשב לאחד המקומות היפים ביותר באוקינאווה מבחינת נופיו הטרופיים הייחודיים.[דרוש מקור] ההגעה לאי נעשית על ידי מעבורת מנמל טומרי בנהה. משך השיט במעבורת רגילה הוא כשעתיים, בעוד שבמעבורת הישירה משך השיט הוא כ-50 דקות. בדרכה המעבורת עוצרת באי אקה לפני שהיא משלימה את מסעה לאי הראשי זמאמי. מדיה וקבצים בנושא זמאמי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של זמאמי (ביפנית) ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים ביפן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מיאקוג'ימה

מִיָאקוֹגִ'ימָה (ביפנית: 宮古島市) היא עיר במחוז אוקינאווה שביפן. העיר, שבתחומה המנהלי מספר איים, נוסדה ב-1 באוקטובר 2005 על ידי איחוד של העיירות היררה, גוסוקוב, אירבו, שימוג'י והכפר אואנו, כולם מנפת מיאקו. שטחה של מיאקוג'ימה הוא 204.54 קילומטרים רבועים, ונכון לדצמבר 2012, אוכלוסיית העיר מונה כ-54,908 נפש, עם צפיפות אוכלוסייה של 268.45 איש לקילומטר רבוע. מהעיר יוצאות ונכנסות טיסות פנימיות בלבד לשני שדות תעופה: "מיאקו" ו"שימוג'ישימה". ג'פאן איירליינס מחזיקה בעיר משרד לרכישת כרטיסים. מדיה וקבצים בנושא מיאקוג'ימה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מיאקוג'ימה (ביפנית)
גספר בוהין

גספר בוהין (נקרא גם קספר בוהין; בצרפתית: Gaspard Bauhin, או Caspar Bauhin)‏; 17 בדצמבר 1560 – 5 בדצמבר 1624) הוא בוטנאי שווייצרי, הנודע בעיקר בחיבורו Pinax theatri botanici – "תצוגת צמחים מאוירת", שראה אור ב-1596. בספר זה הוענקו שמות לצמחים בשיטה דומה להמיון של קארולוס ליניאוס. גספר הוא תלמידו של הרופא האיטלקי הנודע ג'ירולמו מרקוריאל. גספר עסק גם בנומנקלטורה של אנטומיה. גספר הוא בנו של הרופא ז'אן בוהין ואחיו של הבוטנאי יוהאן בוהין. הסוג בוהיניה ממשפחת הכליליים נקרא כך לכבוד האחים בוהין, על ידי קארולוס ליניאוס. יוהאן וגספר בוהין הם בניו של ז'אן בוהין (1511–1582), רופא צרפתי שנאלץ לעזוב את מולדתו לאחר שהמיר את אמונתו מהזרם הקתולי לזרם הפרוטסטנטי בנצרות. גספר נולד בבזל שבשווייץ, ולמד רפואה במקומות שונים כדוגמת פדובה, מונפלייה וגרמניה. עם חזרתו לבזל, הוא קיבל תואר דוקטור, והרצה בתחומי הבוטניקה והאנטומיה. בשנת 1582 הוא מונה כפרופסור ליוונית, וב-1588 ליושב ראש הקתדרה לבוטניקה ואנטומיה. לאחר מכן הוא כיהן כרופא העיר, פרופסור לרפואה, רקטור האוניברסיטה ולדקאן הפקולטה. חיבורו Pinax theatri botanici, בעברית: "תצוגת צמחים מאוירת", נחשב לאבן דרך של ממש בהיסטוריה של הבוטניקה. ספר זה, שראה אור ב-1596, מתאר כ-6,000 מיני צמחים, ומסווג אותם לקבוצות שונות. החלוקה הייתה נאמנה לשיטה המסורתית לסיווג הצמחים לקבוצות תפקודיות כגון עצים, שיחים, עשבים, צמחי תבלין. מספר קבוצות תוארו בצורה שאנו מכירים כיום, לחלוקה למשפחות, כדוגמת דגניים ופרפרניים. את ההתקדמות המשמעותית בתחום הזה יעשה הצרפתי אנטואן-לורן דה ז'יסייה, כמאתיים שנה אחריו. החידוש העיקרי בחיבור זה הוא בחלוקה לסוגים ומינים במתכונת הדומה לזו שנמצאת בשימוש כיום. שמות רבים שהציג בוהין בספרו אומצו על ידי לינאוס, ונמצאים בשימוש גם כיום. בעוד שבתקופתו של בוהין, מיני צמחים תוארו במספר מילים, ואף במשפט, צמצם בוהין את התיאור ככל שניתן, לעיתים עד כדי מילה אחת, ובכך קיים דמיון בין לשיטה שאימץ לינאוס לאחר מכן. השמות שהציג בוהין הם שמות תיאוריים, שמטרתם לעזור בזיהוי הצמח. בכך הם שונים מהשמות של לינאוס, שבחלקם הגדול הם שרירותיים- כדוגמת שמות צמחים שנקראו לכבוד שמות אישים. פרט ל-Pinax theatri botanici, תכנן בוהין לפרסם עבודה בוטנית מקיפה נוספת, בשם Theatrum Botanicum. בוהין סיים 3 מבין 12 החלקים שתכנן לחיבור זה. רק חלק אחד פורסם, בשנת 1658. כמו כן תיאר בוהין את הצמחים בסביבות בזל, וערך והוסיף על עבודתו של הבוטנאי האיטלקי פיאטרו אנדריאה מטיולי (שעל שמו נקרא הסוג מנתור בלטינית). עבודתו העיקרית של בוהין בתחום האנטומיה היא Theatrum Anatomicum infinitis locis auctum, ופורסמה בשנת 1952. Animadversiones in historiam generalem plantarum, 1601 מדיה וקבצים בנושא גספר בוהין בוויקישיתוף צפייה ב-Pinax theatri botanici ברשת צפייה בכתביו של בוהין באיכות גבוהה גספר בוהין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
ק. מ. ויליאמס

קלווין מארק ויליאמס (באנגלית: Kelvin Mark. Williams, ‏ 19 באוקטובר 1956 קלארקסוויל, טקסס) הוא מוזיקאי בלוז וגוספל אמריקאי. ויליאמס הוא גם כומר והוא מכונה "The Texas Blues Preacher" - "מטיף הבלוז מטקסס". הוא נולד ב־1956 בקלארקסוויל (Clarksville) כבנם של אדי ר.ט. ויליאמס (שידע לנגן בהרמוניקה) ושל סדי מיי סיזר. גדל על יד אייברי, מחוז "הנהר האדום", צפון מזרח טקסס, והחל ללמוד לנגן בגיטרה בגיל שבע, מבלוזיסט, שייתכן והיה אלמור ג'יימס, בדקאב (DeKalb), טקסס. אחרי שסיים לימודי תיכון בעיירת הולדתו בשנת 1975 שרת בשנים 1981-1975 בכוח הצוללות של הצי האמריקאי. בשנת 1980 התחזק באמונה הנוצרית הבפטסיטית. מה שלדבריו נתן לו השראה לבצע בלוז וספיריטואלז תוך נגינה בגיטרה ובהרמוניקה. בתום השרות הצבאי עבר לגור בקליבלנד, אוהיו. שם הקים משפחה והתחיל קריירה מוזיקלית, לרבות במסגרת מקהלות גוספל ורביעיות בפטיסטיות מקומיות. בשנת 1995 הוסמך ככומר של הכנסייה הפנטיקוסטלית של הקדושה Church of God in Christ (כנסיית האלוהים במשיח).אולם תוך זמן קצר איבד את משרתו ובגלל קשייו לפרנס את המשפחה נאלץ להתגרש. בשנת 1996 בנוסף לעבודתו ביום (עסק בקבלנות משנה) הקים להקה בשם Chicago/Delta Blues Band והופיע איתה בלילות. המשיך גם לדרוש דרשות ברחובות קליבלנד ובמספר כנסיות שהיו מוכנות לארחו. אחרי שעסקו לא הצליח חזר לטקסס, זכה לסיוע מצד אמו והתיישב בדאלאס. שם התחתן בשנית. בהמשך הופיע עם הלהקה הקרויה Texas/Delta Blues Band וה-CD וה- DVD שהוציא סימנו פריצת דרך משמעותית בקריירה המוזיקלית שלו בארצו ומחוצה לה. הוא הושפע מהמוזיקאים ג'ון לי הוקר, וילי ג'ונסון העיוור, ר. ל. ברנסייד ועוד. בשנת 2013 ק. מ. ויליאמס הופיע בתל אביב. רוב האלבומים הוא הוציא תחת מותג פרטי, אך בשנת 2016 הוא הוציא אלבום בחברת תקליטים קלאופטרה רקורדס. ק. מ. ויליאמס, באתר Last.fm (באנגלית) ק. מ. ויליאמס, באתר AllMusic (באנגלית) ק. מ. ויליאמס, באתר Discogs (באנגלית) ערן סבאג, "חיים של אחרים" על ק. מ. ויליאמס‏, 6 בינואר 2013 3faces of the blues
מצודת שורי

מצודת שוּרי (ביפנית: 首里城) היא גוסוקו (סוג מצודה אופייני לאוקינאווה) אשר נמצאת בעיר שורי במחוז אוקינאווה, יפן. המצודה הייתה ארמונו של שליט ממלכת ריוקיו. ב-1945, במהלך קרב אוקינאווה, הושמדה המצודה כמעט כליל, כאשר הייתה למעוז האחרון של הצבא היפני ומפקדתו. ב-1992 שוחזר המקום למצבו המקורי שלפני המלחמה על פי תמונות, תיעודים היסטוריים ועדי ראייה מקומיים. המצודה עלתה באש ב-31 באוקטובר 2019 ונשרפה כמעט לגמרי. רוב הנזק נגרם לחצר הפנימית, בעוד החזית החיצונית נשארה שלמה. עלו מספר יוזמות לשיקום המצודה, אך הכי הרבה שיצא זה רפליקה ביחס של 25:1 שמוצגת ב"Tobu World Square"(אנ') אשר בעיר ניקו. מועד הקמת המצודה לא ידוע במדויק, אך ידוע כי נעשה בה שימוש כטירה במאה ה-14 בתקופת סנזאן. במשך תקופה ארוכה הייתה קיימת הסברה שהמצודה הוקמה בתקופת גוסוקו, כמו יתר המצודות באוקינאווה. במהלך האיחוד של שלושת חלקי אוקינאווה על ידי המלך שו האשי וביסוס ממלכת ריוקיו, השתמש המלך במצודת שורי כמגוריו הרשמיים. בד בבד העיר שורי, בה שוכנת המצודה, פרחה וגדלה להיות עיר הבירה של הממלכה לדורות לבוא. במשך 450 שנה, מתחילת המאה ה-15, הייתה המצודה למרכז השלטון בממלכה. המצודה הכילה בתחומיה את בית המשפט המלכותי ומרכזי סחר, פולטיקה ותרבות, שהיוו את לב הממלכה. על פי תיעודים שונים, נחרבה מצודת שורי מספר פעמים ושוקמה כל פעם מחדש. לפני מלחמת העולם השנייה הוכרזה המצודה כאתר מורשת ואוצר לאומי יפני, אולם במהלך קרב אוקינאווה הקים הצבא היפני את מפקדתו הראשית בחלקה התת-קרקעי של המצודה. ב-25 במאי 1945 החלה אוניית המערכה מיסיסיפי בהרעשה שנמשכה שלושה ימים. יומיים לאחר מכן פרצה שרפה והמצודה נשרפה עד היסוד. לאחר קרב הונף כאות של ניצחון במקום דגל הקונפדרציה שהיה שייך לאחד המפקדים רמי הדרג. הדגל נשאר במקום במשך מספר ימים עד שהורד בשל חילוקי הדעות לגביו ועל הייצוג של כל חלקי ארצות הברית בו. לאחר המלחמה העבירה אוניברסיטת ריוקיו את מושבה לאתר המצודה ושם נשארה עד לשנת 1975. ב-1992 שוחזר המבנה הראשי של המצודה לפרטים. כיום כל האזור סביב המצודה הוכרז כפארק מצודת שורי. בשנת 2000, ביחד עם עוד כמה מבצרים באוקינאווה, הוכרז המבצר כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו. בשל היותה של המצודה מרכזה של ממלכת ריוקיו, המקום מוקף במוקדים ובאתרים היסטוריים שונים, בהם שורימון, השער הראשי של המצודה, וטאמאודון, הקבר המלכותי שממוקם ממש בסמוך למצודה. מדיה וקבצים בנושא מצודת שורי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מצודת שורי (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של מצודת שורי (ביפנית) אתר האינטרנט הרשמי של מצודת שורי (בקוריאנית) אתר האינטרנט הרשמי של מצודת שורי (בסינית מפושטת) אתר האינטרנט הרשמי של מצודת שורי (בסינית מסורתית) מצודת שורי, ברשת החברתית פייסבוק מצודת שורי, ברשת החברתית אינסטגרם מצודת שורי, סרטונים בערוץ היוטיוב AP, "איבדנו את הסמל": אתר מורשת עולמית ביפן עלה בלהבות, באתר ynet, 31 באוקטובר 2019
מערבון ספגטי

מערבון ספגטי הוא כינוי לתת-סוגה של סרטי המערבונים שצצו בשנות ה-60 של המאה ה-20. כינוי זה נובע מהעובדה שרובם הופקו על ידי אולפנים איטלקיים. בתחילה לרבים מהם היו משותפים השפה האיטלקית, התקציב הנמוך, וצילום מינימליסטי ושוטף ששבר את המוסכמות של מערבונים מוקדמים יותר – לעיתים בכוונה, כתוצאה מהרקע התרבותי השונה של יוצרי הסרט ומהתקציב המוגבל. השימוש במונח נעשה בתחילת דרכה של הסוגה בזלזול, אך משנות השמונים התפתחה הערכה מחודשת לסרטים אלה. היצירה המפורסמת ביותר של הסוגה היא טרילוגיית "האיש ללא שם" בבימויו של סרג'ו לאונה ובכיכובו של קלינט איסטווד. היצירה כוללת את הסרטים "בעבור חופן דולרים" (1964), "בעבור חופן נוסף של דולרים" (1965) [שנקרא בישראל "הצלפים"], וכן את "הטוב, הרע והמכוער" (1966). לשלושת הסרטים פסקול שהלחין אניו מוריקונה, שכל הנעימות שכתב לסרטים נעשו סימן היכר של מערבוני ספגטי. "הטוב, הרע והמכוער" היה לאחד מסרטי המערבונים המפורסמים בכל הזמנים, ובאופן לא טיפוסי לסוגת מערבוני הספגטי, הוא הופק בתקציב גבוה יחסית של כמיליון דולר. מערבון ספגטי אחר שהתפרסם מאוד היה הסרט ג'נגו (Django) בבימויו של סרג'יו קורבוצ'י ובכיכובו של פרנקו נרו. גיבור הסרט, ג'נגו, גורר אחריו לאורך הסרט, ארון מתים ובו מכונת ירייה, שבעזרתה הוא קוטל עשרות מאויביו במכת אש אחת. הצלחת הסרט הביאה גם להמשך שיתוף הפעולה הפורה של קורבוצ'י עם פרנקו נרו, וגם ליצירת סרטי ג'נגו נוספים, שבהם כיכבו שחקנים אחרים. כוכבים איטלקיים מפורסמים נוספים בסרטים אלה היו ג'וליאנו ג'מה, שסרטו "Day of anger" נחשב לקלסיקה מהתקופה הזו, וטרנס היל ובאד ספנסר, שהתפרסמו במערבונים הקומיים שלהם כמו "קוראים לי טריניטי". רבים מהסרטים צולמו באזור המדבר הספרדי של אלמריה (Almería), הדומה לנוף המצוי בקליפורניה. בשל אזור הצילום המדברי ומלאי הניצבים דוברי הספרדית באזור, נושא מקובל במערבוני הספגטי היה המהפכה המקסיקנית, שודדים מקסיקנים ואזור הגבול בין מקסיקו לארצות הברית. השם "מערבון ספגטי" הוביל לקשרים בין סרטים אחרים לאוכל: לעיתים משתמשים בכינויים "מערבוני פאייה" או "מערבוני צ'וריסו" לסרטים דומים שהופקו על ידי אולפנים ספרדיים. יחסי הציבור של הסרט היפני "טמפופו" קראו לו "מערבון הראמן" הראשון. מערבוני רוברט רודריגז, "דספרדו", ו"היו זמנים במקסיקו", נקראים לעיתים "מערבוני בוריטו". סרטי ויקינגים מסוימים נקראו "מערבוני בקלה". טיים מגזין קרא לסדרה סמוראי ג'ק "מערבון סשימי". בישראל היו נפוצות בשנות ה-60 וה-70 סוגות של "סרטי בורקס" ו"סרטי געפילטע פיש", שאינם מערבונים. ויליאם פרייס-וקס, מערבונים נוסח איטליה, דבר, 27 בספטמבר 1968 בעקבות הסרט, נוצר בסלנג העברי הביטוי "סרט חקלאי", או "מערבון חקלאי", שמשמעותו היא סרט שבו יש "מאה מתים לדונם", ולא מתים בודדים. ראו גם: רוביק רוזנטל, מילון הסלנג המקיף, ירושלים, כתר, 2005, עמ' 269.
אוקינאווה (אי)

אוקינאווה (ביפנית: 沖縄本島) הוא האי הגדול ביותר מבין האיים בקבוצת האיים אוקינאווה שבקבוצת איי ריוקיו והאי עליו יושבת עיר הבירה של מחוז אוקינאווה, נהה. הוא שוכן כ-640 קילומטרים דרומית לאיי יפן הראשיים וגודלו כ-1,200 קילומטר רבוע. האי אוקינאווה היה המקום בו התחוללה מרבית הלוחמה היבשתית בקרב אוקינאווה במהלך מלחמת העולם השנייה, על ידי חיילי צבא ארצות הברית שלחמו בקרב עקוב מדם כדי לכבוש את אוקינאווה על מנת שיוכל להוות בסיס מבצעי לקראת הפלישה המתוכננת לאיי יפן הראשיים. במהלך 81 ימי קרב נהרגו כ־100,000 חיילי הצבא הקיסרי היפני ו-12,510 חיילי צבא ארצות הברית ובנוסף נהרגו או התאבדו עשרות אלפי אזרחים מקומיים – כרבע מאוכלוסיית האי נהרגה או התאבדה. במהלך הכיבוש האמריקני ביפן, שבא בעקבות כניעת יפן בספטמבר 1945, שלטה ארצות הברית באי אוקינאווה ובאיים סביבו. אלה נשארו תחת שלטון צבאי אמריקני עד ל-17 ביוני 1972, עם מספר רב של בסיסי רגלים, נחתים וחיל אוויר. מאז שנת 1972 נשארו כוחות אמריקניים באי, אך השלטון חזר לידי ממשלת יפן תוך חתימה על הסכם שיתוף פעולה בין המדינות. בשנת היובל לסיום מלחמת העולם השנייה הקימו היפנים באוקינאווה אנדרטה משותפת לזכרם של החיילים היפנים והאמריקאים שנפלו בקרב על האי. בפברואר 2010 פקדה את האי רעידת אדמה במגניטודה של 7 בסולם ריכטר. נכון לשנת 2022, אוכלוסיית האי מונה 1,466,870 נפש, לרבות אזרחים יפנים ואנשי צבא אמריקנים ומשפחותיהם. חלקו הצפוני של האי לא מיושב ברובו ובמרכז האי ודרומו נמצאים רוב המרכזים העירוניים, כולל עיר הבירה, נהה. רוב הנוכחות האמריקנית באי היא במרכזו, אולם קיימים מספר בסיסים קטנים גם בחלקו הצפוני. אוקינאווה הוא האי החמישי בגודלו ביפן, עם שטח של 1,201.03 קמ"ר. חלקו הדרומי של האי מורכב מסלע שמקורו בשוניות אלמוגים, ואילו חלקו הצפוני מורכב בעיקר מסלע בזלת. הסלע קל התמס הגירי בחלקו הדרומי של האי גרם להיווצרות מערות נטיפים רבות. האקלים באי הוא אקלים אקלים סובטרופי אופייני והעונה הגשומה היא בסוף האביב. האי מושך אליו מדי שנה עשרות אלפי תיירים, בעיקר תיירות פנים מיפן. בצפון האי ניתן למצוא אתרים אשר ממחישים את התרבות המקומית ואת אורח החיים של המקומיים. בכל שנה מתקיימים שני פסטיבלים. אתרי משיכה נוספים כוללים גם את חוף הים, פארקים ומוזיאונים וצוק אוקינאווה שבעבר שימש כ"אתר התאבדות" לאוכלוסיית המקום וכיום משמש כאתר נוף. באי ישנם כ-32 בסיסים אמריקניים של חיל האוויר, חיל הים וחיל הנחתים. לבסיסים נתח של 4%–5% מכלכלת האי. ב-2012 נחתם הסכם בין יפן וארצות הברית שלפיו ארצות הברית תצמצם את כוחותיה באי בהדרגה אך עדיין תישאר נוכחות אמריקנית. באי נמל תעופה בינלאומי בעיר הבירה, נהה. בנוסף, במטרופולין הדרומי של האי קיימת רכבת קלה אשר נוסעת על גשרים. האי מרושת ברשת דרכים ראשיות ובדרכים מהירות בתשלום. דני אורבך, ‏מסע לאוקינאווה ולאיים הדרומיים של יפן, באתר GoTravel
צח"ר

צח"ר הוא אזור בגליל המזרחי. השם צח"ר הוא ראשי תיבות של צפת, חצור הגלילית וראש פינה. אוכלוסיית היישובים מונה כ-52,500 איש, רובם יהודים. לצח"ר יש הסכם ערים תאומות עם וסט פלם ביץ', פלורידה. צ.ח.ר הוא גם שמו של אזור תעשייה המרכזי בגליל העליון, שנמצא ממזרח לראש פינה, בסמוך לשדה התעופה ראש פינה. About the Tzahar Project צ.ח.ר. פארק תעשיות הגליל - מידע באתר משרד התעשייה המסחר והתעסוקה ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מחמוד המשארי

מחמוד המשארי (בערבית: محمود الهمشري; 29 באוגוסט 1939 – 9 בינואר 1973) היה היסטוריון ומחבל פלסטיני, נציג ארגון "אש"ף" בצרפת, וממנהיגי ארגון הטרור "ספטמבר השחור". הוא נהרג בהתנקשות בדירתו בפריז על ידי סוכנים של המוסד. המשארי נולד בכפר אום ח'אלד שעל חוף השרון. במלחמת העצמאות ננטש הכפר ומשפחתו של המשארי נמלטה לטולכרם. לאחר כמה שנים נסע לכווית שם מצא עבודה, ובשנת 1962 עבר לאלג'יריה שבאותה העת קיבלה את עצמאותה, והחל לעסוק שם בהוראה. בשנת 1969 עבר לפריז שם החל לייצג את ארגון אש"ף והפת"ח. עם הקמת ארגון "ספטמבר השחור" לאחר גירוש הארגונים הפלסטינים מירדן היה המשארי מראשי הארגון ותואר כשני בחשיבותו בהנהגת הארגון. המשארי היה מעורב בתכנון כמה פיגועים נגד ישראל, בהם ניסיון להתנקש בחיי דוד בן-גוריון בדנמרק בשנת 1969 והפיגוע בטיסה 330 של סוויסאייר. ב-2 בדצמבר 1972 נפצע המשארי קשות לאחר שפצצה שהוטמנה במכשיר הטלפון בביתו התפוצצה כשענה לצלצול הטלפון. ממיטתו בבית החולים האשים המשארי את המוסד בהתנקשות וב-9 בינואר 1973 מת בבית החולים ונקבר בפריז. מדיה וקבצים בנושא מחמוד המשארי בוויקישיתוף מיכאל בר-זוהר וניסים משעל, המוסד, עמ' 177 המשארי ייקבר היום בפאריס, דבר, 17 בינואר 1973