laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
יורגן סטוברוד

יוֹרְגֶן סְטוּבֶּרוּד (בנורווגית: Jørgen Stubberud;‏ 17 באפריל (או 19 באפריל) 1883 - 12 בפברואר 1980) היה חוקר קטבים נורווגי, שהשתתף במשלחת הקוטב הדרומי של רואלד אמונדסן לאנטארקטיקה בשנים 1912-1910. סטוברוד נולד בסווראטסקוג, במחוז אקרשוס בנורווגיה. פגישתו הראשונה עם רואלד אמונדסן התקיימה בביתו של אמונדסן בסווארטסקוג בשנת 1909, כשעבד כנגר בתיקון בתים ישנים. נראה שאמונדסן התרשם לטובה מעבודתו, כי בהמשך ביקש ממנו לבנות את פראמהיים בגנו. המשימה שהוטלה עליו הייתה: "זה צריך להיות מבנה למגורי חורף, באורך חמישה מטרים, ברוחב ארבעה מטרים ובגובה חמישה מטרים. את השאר תחשב בעצמך!" כשנשלמה העבודה לשביעות רצונו של אמונדסן, פורק הצריף והוכן למשלוח באונייה "פראם". סטוברוד עצמו ניצל את ההזדמנות וביקש מאמונדסן לצרפו למשלחת. הבקשה אושרה וסטוברוד, בברכת אשתו, חתם על חתם על חוזה העסקה עם אמונדסן לשבע השנים הבאות. כשהגיעו לאנטארקטיקה, הוקם פראמהיים מחדש ושימש בסיס למשלחת. על לויטננט קריסטיאן פרסטרוד הוטלה המשימה להוביל קבוצה של שלושה אנשים לחקר הטריטוריה של ארץ אדוארד השביעי, מצפון וממזרח לפראמהיים, ארץ לא-נודעת באותם ימים. יחד עם פרסטרוד והיאלמר יוהנסן, סקר יורגן סטוברוד ומדד שטח רחב-ידיים מצפון ומזרח לפראמהיים וסיפק מידע ומיפוי רבי-ערך, שהעצימו את התוצאות המדעיות של משלחת אמונדסן. סטוברוד צורף לקבוצה המקורית של שמונה אנשים, שיצאו בכוונה להגיע אל הקוטב ב-8 בספטמבר 1911. גיחה זו נכשלה בגלל טמפרטורות קיצוניות, שאילצו אותם לסגת לאחר שהגיעו אל 80° דרום, בחלקו מחמת ארגון לא מספק, שהציב את חייהם של שניים מן האנשים בסכנת מוות. היאלמר יוהנסן ביקר בחריפות את התנהלותו של אמונדסן בנסיבות אלה, בהסתמך על ניסיונו בחקר החוג הארקטי עם פריטיוף ננסן. ביקורת בוטה כל כך הייתה ללא תקדים ואמונדסן הגיב עליה בארגון קבוצת הקוטב מחדש, תוך צמצום המשתתפים בה. שנים לאחר מעשה דיבר סטוברוד רק טובות על אמונדסן, אך גם הוא הסכים, שדרך טיפולו במחלוקת עם יוהנסן לקתה בחסר. על חלקו במשלחת, קיבל סטוברוד את מדליית הקוטב הדרומי (Sydpolsmedaljen), אות ההוקרה הנורווגי שיזם הוקון השביעי, מלך נורווגיה בשנת 1912 כגמול למשתתפי משלחת הקוטב הדרומי של רואלד אמונדסן. בשנים הבאות עבד סטוברוד כפקיד מכס וחי באוסלו. Sydpol-Stubberud. Den siste gjenlevende av Roald Amundsens atten menn The Third Fram Expedition Norway's Antarctic Heroes מדיה וקבצים בנושא יורגן סטוברוד בוויקישיתוף
שחף ימי

שחף ימי (שם מדעי: Larus marinus) הוא מין מהסוג שחף, הגדול במיני השחפים ולמעשה המין הגדול ביותר בסדרת החופמאים. שחף זה נפוץ סביב החופים של צפון האוקיינוס האטלנטי, בהם הוא מצוי בלהקות גדולות. אורכו של השחף 64–79 ס"מ, מוטת הכנפיים נעה בין 1.5 ל-1.7 מטרים ומשקלו 0.75–2.3 ק"ג. בטנו לבנה וחלקו העליון שחור, עיניו שחורות ומקורו צהוב וארוך עם קצה מעוקל אדום. הרגליים שחורות ובעלות קרומי שחייה. הצעירים הם אפורים אבל מחליפים את הנוצות במהירות. ישנם מינים דומים מאוד לשחף זה כגון שחף לבן-כנף, שחף כספי ושחף שחור, וקשה להבדיל ביניהם. שחפים אלה חיים בחופי האוקיינוס האטלנטי, מהחופים המזרחיים ביותר ברוסיה עד לצפון מערב צרפת, בריטניה ואירלנד, מערבה וצפונה לאורך איסלנד וגרינלנד ועד לחופים המזרחיים של ארצות הברית וקנדה מניו אינגלנד ודרומה עד צפון קרוליינה. הם יכולים לנדוד בחורפים עוד יותר דרומה עד לחופי פורטוגל באירופה ועד לפלורידה באמריקה. הם יכולים לנוח על קרחונים צפים ולדאות בלב ים כמה שבועות. בחופים הם נמצאים באזורי קרח, צוקים, חופים סלעיים וחוליים וכן שפכי נהרות. ביבשה הם נמצאים גם בנהרות ונחלים, שדות בור וכן בשטחים מיושבים. הם מקננים באזורים שאינם נגישים לטורפים, כגון איים, צוקים, דיונות מלח או גגות בניינים. בשל גודלו יש למין זה מעט מאוד טורפים בבגרותו והוא גם לא חושש מבני אדם ולא יהסס לגרש אותם מטריטוריה או מזון. שחפים אלה הם טורפים תוקפניים וחזקים הניזונים מדגים, סרטנים, עופות ים קטנים, ביצים ואפרוחים, מכרסמים, זוחלים קטנים ופגרים. הם תוקפניים מאוד ולעיתים יחטפו מזון מעופות ים אחרים, כולל עיטמים ושקנאים. מדיה וקבצים בנושא שחף ימי בוויקישיתוף שחף ימי, באתר ITIS (באנגלית) שחף ימי, באתר NCBI (באנגלית) שחף ימי, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) שחף ימי, באתר Internet Bird Collection (באנגלית) שחף ימי, באתר GBIF (באנגלית) סרטון על שחף ימי, באתר יוטיוב שחף ימי באתר הרשימה האדומה של IUCN
הנ"ץ

האם התכוונתם ל... נפתלי הירץ יהודה נימנוביץ' הנוער הציוני הנ"צ – הסתדרות נשים ציוניות (ויצו)
שחף מערבי

שחף מערבי (שם מדעי: Larus occidentalis) הוא מין של שחף גדול החי בחופים המערביים של אמריקה הצפונית ומכאן שמו. בעבר הוא נחשב לתת-מין של שחף צהוב כפות. תפוצתו מתפרשת מקולומביה הבריטית בקנדה, לאורך ארצות הברית ועד לבאחה קליפורניה במקסיקו. אורך השחף 55-68 ס"מ, מוטת הכנפיים 130-144 ס"מ ומשקלו 800-1,400 גרם. בטנו לבנה, גבו שחור וכנפיו אפורות. המקור צהוב עם קצה אדמדם מעוקל. הוא מסוגל לדאות ללא מאמץ באמצעות כנפיו הגדולות ויכול גם לשחות ולצוף על המים. לצעירים יש לבוש פלומתי אפור מנומר בשחור אך הוא מתחלף תוך זמן קצר. שחפים אלה הם עופות אגרסיביים החוטפים מזון מעופות אחרים ואפילו מבני אדם. הם ניזונים מדגים, דיונונים, סרטנים, יצורי ים כמו צבי ם צעירים וגם מפגרים הנפלטים לחוף. על החוף הם יטרפו ביצים ואפרוחים של עופות אחרים, וגם מכרסמים. להם עצמם אין כמעט טורפים. הם חיים ומקננים בלהקות גדולות בחופים מוגנים ומבודדים. לעיתים הם גם מתרבים עם מיני שחף אחרים כמו שחף אפרפר או שחף תייר. חלק מהשחפים מקננים במגדלורים ותוקפים כל מי שמתקרב אליהם, כולל ספינות. הדבר גורם לספנים רבים לירות בהם, אך נמצא, כי הירי הזה אינו משפיע על מספרם. מדיה וקבצים בנושא שחף מערבי בוויקישיתוף שחף מערבי, באתר ITIS (באנגלית) שחף מערבי, באתר NCBI (באנגלית) שחף מערבי, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) שחף מערבי, באתר Internet Bird Collection (באנגלית) שחף מערבי, באתר GBIF (באנגלית) שחף מערבי באתר הרשימה האדומה של IUCN
שחף הקלפ

שחף הקלפ או שחף דומיניקני (שם מדעי: Larus dominicanus) הוא מין של שחף החי בחופי ים בחצי הכדור הדרומי. לשחף זה נוצות שחורות בכנפיו וברגליו וכן בזנבו והוא מגיע לאורך 54-65 ס"מ, מוטת כנף של 128-142 ס"מ ומשקל של 540-1,390 גרם. כמו לשאר קרוביו הוא בעל מקור גדול וחזק בצבע צהוב והקצה מעוקל ואדום. שחף זה חי בחופי חצי הכדור הדרומי באיי פוקלנד, ג'ורג'יה הדרומית, אוסטרליה, ניו זילנד, מדגסקר, דרום אפריקה וחלק מהשחפים מגיעים אפילו לאנטארקטיקה. הם יכולים לבלות בלב הים כמה שבועות בחיפוש מזון. בחורף הם נודדים צפונה. השחפים חיים בלהקות גדולות בחופי הים וגם במזבלות, שם הם מחפשים שיירים אורגניים, פגרים ויצורים קטנים כמו עכברים וחרקים גדולים. הם ניזונים גם מאצות ים כמו אצות הקלפ, מהן קבלו את שמם. בנוסף לפגרים ולקלפ הם גם נצפו בלב ים מנקים לווייתנים ממין אובלנה דרומית, אך הניקוי מותיר פצעים גדולים בבשרם. הם אוכלים חלזונות ושוברים אותם על הסלעים וכן ניזונים מעופות ים קטנים, אפרוחים, צבי ים, חיות ימיות שהם שולים מהמים כמו דגים ודיונונים. בנוסף הם חוטפים מזון מבעלי חיים, בעיקר עופות ים אחרים. שחף ניזון מקלפ L. d. dominicanus L. d. vetula L. d. judithae L. d. melisandae L. d. austrinus מדיה וקבצים בנושא שחף הקלפ בוויקישיתוף שחף הקלפ, באתר ITIS (באנגלית) שחף הקלפ, באתר NCBI (באנגלית) שחף הקלפ, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) שחף הקלפ, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) שחף הקלפ, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) שחף הקלפ, באתר GBIF (באנגלית) שחף הקלפ באתר הרשימה האדומה של IUCN
ארמיית נורווגיה

ארמיית נורווגיה (בגרמנית: Armee Norwegen) הייתה ארמייה של הוורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה. הארמייה הוקמה לאחר המערכה בנורווגיה, על בסיס הקורפוס ה-21. תפקידה העיקרי של הארמייה הייתה להגן על חופיה האסטרטגיים של נורווגיה. כמפקדה מונה ניקולאוס פון פאלקנהורסט שתכנן מלכתחילה את מבצע כיבוש נורווגיה. באמצע יוני 1941 עבר פאלקנהורסט לרובניימי פינלנד, במטרה לפקד על מבצעים פיניים-גרמניים משותפים, וארמיית נורווגיה הקימה בסיסים גם בארץ זו. בעקבות מספר תוכניות כושלות, חזר פאלקנהורסט לנורווגיה, והכוחות הגרמניים בפינלנד עברו לפיקוד הארמייה ההררית ה-20, שכונתה גם "ארמיית לפלנד". החל מינואר 1942, מפקד היחידה שימש גם כמושל הצבאי של הוורמאכט בנורווגיה (Wehrmachtbefehlshaber Norwegen). בתפקידו זה הורה פאלקנהורסט לחייליו להתייחס לאזרחים בכבוד. בדצמבר 1942 תכנן פאלקנהורסט את מבצע "השועל הארקטי" לכיבוש שוודיה עם 10 דיוויזיות, שלבסוף לא יצא אל הפועל. ב-18 בדצמבר 1944 הודח פון פאלקנהורסט מתפקידו עקב חילוקי דעות עם יוזף תרבופן - הרייכסקומיסר של נורווגיה. ארמיית נורווגיה אוחדה עם ארמיית לפלנד. ארמיית נורווגיה באתר Axis History (באנגלית) ארמיית נורווגיה באתר אקסיס היסטורי המושל הצבאי של הוורמאכט בנורווגיה באתר אקסיס היסטורי
שצ'דרין

שצ'דרין (בבלארוסית: Шчадры́н; ביידיש: שטשעדרין) הוא כפר במחוז הומל שבבלארוס, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. היישוב נזכר מהמאה ה-18 ככפר במחוז בוברויסק. בחלוקת פולין השנייה, בשנת 1793, נכלל היישוב בתחום האימפריה הרוסית. שצ'דרין נודעה בשל פעילות האדמו"ר מנחם מנדל שניאורסון (הצמח צדק מלובביץ') במקום במחצית הראשונה של המאה ה-19 וגרם להתיישבות גדולה של יהודים במשך השנים אחרי שקנה את המקום. בשנת 1897 נמנו בכפר 4,022 יהודים, ובשנת 1926 היוו היהודים כ-91% מאוכלוסיית היישוב. בתקופה הסובייטית פעלו ביישוב קולחוז יהודי ובית ספר יידי. עם פרוץ מבצע ברברוסה לא הספיקו יהודי היישוב להימלט ממנו מזרחה. ב-1 ביולי 1941 נכנסו הגרמנים לכפר, וב-9 בנובמבר 1941 רוכזו כל יהודי היישוב בגטו שהוקם בו. ב-8 במרץ 1942 רצחו הגרמנים את כל יושבי הגטו שבכפר בסמוך לבית העלמין היהודי המקומי. יהודים בודדים שהצליחו להימלט מהאקציה חברו ליחידות פרטיזנים באזור. הצייר זינובי טולקצ'וב ואלוף השח לאון מונוסון נולדו בשצ'דרין. מדיה וקבצים בנושא שצ'דרין בוויקישיתוף ספר יזכור לקהילת שצ'דרין ולקהילות באברויסק, בספריית העיר ניו יורק שצ'דרין (Shchedrin), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "שצ'דרין", באתר JewishGen (באנגלית) לאוניד סמילוביצקי (רו'), שצ'דרין, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1726–1728), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
מצר קיאי

מצר קיאי או תעלת קיאי (ביפנית: 紀伊水道) הוא מצר ים המפריד בין האי שיקוקו לחצי האי קיאי שבדרום הונשו, ומחבר בין ים הפיליפינים שבאוקיינוס השקט לים הארימה שבים הפנימי סטו. המצר גובל במערבו בחופי מחוז טוקושימה שבשיקוקו, במזרחו בווקאיאמה שבהונשו, ובצפונו באי אוואג'י שבמחוז היוגו. המצר מחובר למפרץ אוסקה דרך מצר קייטן, ולים הפנימי סטו דרך מצר נארוטו. מדיה וקבצים בנושא מצר קיאי בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של יפן ובנושא גופי מים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
עונת 1992/1993 בליגה הלאומית

עונת 1992/1993 בליגה הלאומית הייתה העונה ה-37 של הליגה הלאומית כליגת הכדורגל הבכירה בישראל. על ניצחון במשחק הוענקו שלוש נקודות ונקודה בודדת הוענקה על תיקו. לעונת 1992/1993 לליגה הלאומית עלו בית"ר ירושלים והפועל חיפה. הליגה כללה 12 קבוצות ששיחקו ביניהן במשך 3 סיבובים בני 11 משחקים כל אחד - 33 מחזורים בסה"כ. העונה הסדירה הסתיימה בזכייתה של בית"ר ירושלים באליפות, וזאת שנה בלבד לאחר שעלתה מן הליגה הארצית (השנייה). בית"ר עשתה זאת בפעם השנייה בהיסטוריה אחרי שהפועל רמת גן עשתה זאת בעונת 1963/1964. המבקיע המצטיין של העונה היה אלון מזרחי מבני יהודה תל אביב שכבש 26 שערים. בסיום העונה בית"ר תל אביב ירדה ליגה. הפועל פתח תקווה שיחקה משחקי מבחן נגד מכבי יפו שסיימה במקום הרביעי בליגה הארצית וניצחה אותם. לעונת 1993/1994 לליגה הלאומית עלו מכבי הרצליה, מכבי עירוני אשדוד והפועל כפר סבא. התוצאות המפורטות של העונה "עונת 1992/93", באתר מכביפדיה
טוביה בר-אילן

טוביה בר-אילן (כ' בטבת ה'תרע"ג, דצמבר 1912 – כ' בסיון ה'תשל"ט יוני 1979) היה דוקטור לכימיה, מעובדי מכון ויצמן למדע, ממקימי תעשיית הפלסטיק בישראל, יו"ר ועדת התרבות ברחובות, יו"ר מועדון העובדים המדעים של התחנה לחקר החקלאות ומכון ע"ש דניאל זיו ברחובות, חבר ההגנה ויו"ר מד"א ברחובות. מזכיר הסתדרות הכימאים רחובות. עם קום המדינה שרת כמפקד בסיס חיל המדע במחנה שנלר בירושלים בדרגת רב-סרן, תחת פיקודו של אפרים קציר. יו"ר בפועל של האיגוד לחקר הפלסטיקה בישראל. מנכ"ל אוניברסיטת בר-אילן, ומפרסם מאמרים בכתבי עת מדעיים בתחום הכימיה האורגנית, הביוכימיה, והפלסטיקה. חבר הדירקטוריון של הנדסת התפלה בישראל (תהליך זרחין) בע"מ. בר-אילן היה בנו של הרב מאיר בר-אילן (שעל שמו קרויה האוניברסיטה), מראשי ומנהיגי תנועת המזרחי ומייסדו של עיתון "הצופה", ונכדו של הרב נפתלי צבי יהודה ברלין, ראש ישיבת וולוז'ין. בר-אילן נולד בברלין בסוף 1912. הוא עלה לארץ ישראל בשנת 1923 ולמד בבית המדרש למורים מזרחי. הוא קיבל תואר ראשון בכימיה מהמכון הפוליטכני בברוקלין ודוקטורט מהאוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1940, על עבודה בנושא "חקירות במערכות ארומאטיות פוליצקליות" בהנחית פרופ' ארנסט ברגמן. לאחר קבלת התואר עבד במכון זיו ברחובות. בתחילת 1943 התגייס לצבא הבריטי, שירת בו כקצין והגיע לדרגת מיג'ור. הוא היה פעיל בתנועת המזרחי ונסע מטעמה לוועידות התנועה בארצות הברית. במסגרת זאת יצר קשרים עם אנשי עסקים בארצות הברית לפיתוח תעשיית הפלסטיקה בארץ ישראל הקים את מפעל הפלסטיק הראשון בארץ "שרפון" ברחובות והיה המנהל הכללי שלו, ובשנת 1953 מונה למנהל של מפעל חדש בתחום הפלסטיקה שהוקם בישראל על ידי משקיעים מארצות הברית. לאחר מכן הקים מפעל שלישי לפלסטיקה. בתחילת 1958 נתמנה למנהל אוניברסיטת בר-אילן. ביולי 1963 התפטר מתפקיד המנהל בפועל של האוניברסיטה ונותר חבר בוועד המנהל. לאחר מכן הקים את השלוחות של האוניברסיטה וניהל אותן ובכללן השלוחות בעמק הירדן, בצפת, בתל חי ובאשקלון. במשך שתי קדנציות היה חבר במועצת עירית חולון מטעם המפד"ל. נפטר ביוני 1979 ונקבר בחולון. בר-אילן היה נשוי לתמימה (פלורנס עד עלייתה ארצה מארצות הברית) לבית ריבקוב. ילדיהם הם: הרב נפתלי צבי יהודה בר-אילן, רב ברחובות (נפטר באב ה'תשפ"ד). נעמה ביילה לזר. ד"ר מיכה בר-אילן מהנדס אזרחי פרופ' מאיר בר-אילן, שעמד בראש המחלקה לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן וכן מלמד במחלקה להיסטוריה של עם ישראל. דוד תדהר (עורך), "טוביה בר-אילן", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך י (1959), עמ' 3556 א. בכרך, בכוח הידע פרקים בתולדות חיל המדע (חמ"ד), תשס"ט, עמ' 42 ד"ר טוביה בר־אילן נתמנה כמנהל האוניברסיטה ע"ש אביו, חרות, 10 בפברואר 1958 פקולטות לפדגוגיה וחקלאות באוניברסיטה, הַבֹּקֶר, 1 במאי 1940 עבודת מחקר של מלומדים צעירים, הצופה, 2 בינואר 1940 ד"ר ט. ברלין התגייס, הצופה, 25 בינואר 1943 הרבנית בילה ברלין ז"ל, הצופה, 18 באוקטובר 1944 כינוס המזרחי באמריקה, משמר, 4 בנובמבר 1946 השתתפות יהודי אמריקה בתעשית הפלסטית האדצישראלית, הצופה, 14 במאי 1947 נחנך ביח"ר חדיש לפלסטיקה, דבר, 30 בדצמבר 1953 הרב לוקשטיין: הוקמה ועדה למינוי נשיא קבע לאוניברסיטה בר־אילן, הצופה, 22 ביולי 1963 נשיא אוניברסיטה בר אילן, הצופה, 5 בינואר 1967 אותר שטח לשלוחת בר אילן, מעריב, 4 בדצמבר 1967 ד"ר ט. בר אילן נפטר והובא לקבורות בחולון, מעריב, 17 ביוני 1979 אישים ומוסדות, הצופה, 5 ביוני 1945 השמחה בביתו של הרב מאיר ברלין, הצופה, 2 בפברואר 1949
חוטמן

החוטמן (שם מדעי: Nasua) הוא סוג יונק אוכל-כול ממשפחת הראקוניים, החי בדרום אמריקה ובמרכזה. החוטמן הוא אוכל-כול, וניזון מחרקים, חלזונות, זוחלים קטנים, מכרסמים, פירות, ביצים ואגוזים, ולעיתים אף מפסולת אדם. את מזונו הוא צד תוך שימוש בחוטמו הארוך ובציפורניו החזקות. גובהו 20–30 סנטימטר ואורכו 60–70 סנטימטר, ללא הזנב. צבע הפרווה משתנה, מחום-קינמון ועד שחור. על פרצופו מעין מסיכה - פסים לבנים מעל, מתחת ומאחורי העיניים. זנבו ארוך (עד 65 ס"מ) ומפוספס, ונישא אל על כדי שחברי הלהקה יוכלו להבחין זה בזה ביתר קלות. חוטמנים חיים ביערות סבוכים, בסבך ובשטחים פתוחים באמריקה, ותפוצתם משתרעת מאריזונה בארצות הברית עד צפון ארגנטינה. עד לראשית המאה ה-20 לא נצפו בארצות הברית, אך לאחר מכן חצו את הגבול, כנראה עקב הכחדת הטורפים הטבעיים שלהם, בעיקר חתולים גדולים כמו היגואר והפומה, אך גם עופות דורסים, נחשים ותנינים. נקבות החוטמן חיות בלהקות של עד 20 פרטים, ואילו הזכרים בודדים. תקופת ההריון של נקבת החוטמן בין 70 ל-90 יום, ובכל הריון נולדים בין 2 ל-7 גורים. הנקבה יכולה להיכנס להריון גם בקיץ וגם באביב. החוטמנים פיקחים מאוד. קיים אצלם שיתוף פעולה רב בין חברי הקבוצה, והם תלויים מאוד זה בזה. לעיתים קרובות משתפת קבוצת חוטמנים פעולה כדי לצוד בהצלחה. בסוג חוטמן שני מינים: חוטמן אדום (Nasua nasua), נפוץ בדרום אמריקה חוטמן חום (Nasua narica), נפוץ במרכז אמריקה חוטמן חום באורוגוואי חוטמן אדום במקלט לבעלי חיים בפוז דו איגואסו חוטמן, הגן הבוטני זואולוגי בנהריה חוטמנים בחוות בולוטין מדיה וקבצים בנושא חוטמן בוויקישיתוף חוטמן, באתר ITIS (באנגלית) חוטמן, באתר NCBI (באנגלית) חוטמן, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) חוטמן, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) חוטמן, באתר GBIF (באנגלית) חוטמן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
שמואל וילנברג

שמואל וילנברג (16 בפברואר 1923 - 19 בפברואר 2016) היה ניצול שואה, צייר, פסל וסופר ישראלי. אמנותו הוקדשה ברובה לשימור זיכרון השואה. היה במותו הניצול האחרון ממחנה ההשמדה טרבלינקה. שמואל וילנברג נולד בצ'נסטוחובה שבפולין. אביו, פרץ וילנברג, היה מורה בבית ספר יהודי מקומי. אמו מניאפה לבית פופוב הייתה אחות, נוצרייה אורתודוקסית שהתגיירה. בהמשך עברה המשפחה לוורשה. עם פלישת הנאצים לפולין בתחילת מלחמת העולם השנייה התנדב וילנברג לצבא הפולני. לאחר השתלטות גרמניה הנאצית על צ'נסטוחובה, הוא איבד את הקשר עם בני משפחתו. באוקטובר 1942, היה בגטו אפטא ועם חיסול הגטו הוא נשלח לטרבלינקה. הוא צורף לחוליית אסירים שטיפלה בחפצי היהודים אחרי שעברו סלקציה. במהלך עבודתו שם נתקל במעיל שתפרה אמו לאחותו הקטנה, תמרה, שהייתה אז בת שש ובחצאית של אחותו הבכורה, איטה, שהייתה בת עשרים וארבע. וילנברג לא היה שותף לתכנון המרד בטרבלינקה, אך הצליח להימלט במהלך המרד וניצל. במהלך מנוסתו ספג פגיעה מכדור אקדח. התחבא בכפרים יקוביקי (Jakubiki) וקוסטקי (Kostki) ולאחר מכן הצליח להגיע חזרה לוורשה, ושם הצטרף לתנועת ההתנגדות הפולנית במלחמת העולם השנייה והשתתף במרד ורשה. בהמשך לחם בפושצ'ה קמפינובסקה בשורות פרטיזנים. לאחר המלחמה לימד הגנה עצמית בהכשרות תנועת הנוער הציוני. בשנת 1950 עלה לישראל. עבד כממונה על המדידות במשרד השיכון. ב-1986 יצא לאור ספרו "מרד בטרבלינקה", ובו עדותו ממחנה ההשמדה. בשנת 2014 יצא לאקרנים סרט תיעודי על חייו: "העד האחרון של טרבלינקה". היה נשוי לעדה, ניצולת שואה ילידת ורשה ולהם בת, אורית וילנברג־גלעדי, אדריכלית, ונכדים. התגורר בתל אביב. נפטר ב-19 בפברואר 2016 במושב אודים. שמואל וילנברג, מרד בטרבלינקה, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשמ"ו 1986. מדיה וקבצים בנושא שמואל וילנברג בוויקישיתוף עדותו של ניצול השואה שמואל וילנברג, סרטון באתר יוטיוב שמואל וילנברג, טרבלינקה – המחנה והמרד באתר מורשת - בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ' דף הפייסבוק של האמן שמואל וילנברג איתי בלומנטל, הלך לעולמו "העד האחרון" של טרבלינקה, באתר ynet, 20 בפברואר 2016 אודות וילנברג באתר יד ושם שמואל וילנברג, דף שער בספרייה הלאומית עופר אדרת, מת אחרון השורדים מהמרד בטרבלינקה, באתר הארץ, 20 בפברואר 2016 סינמטק | העד האחרון של טרבלינקה / הקרנה מיוחדת, באתר סינמטק יעקב לויתם, בחזרה לטרבלינקה, באתר ישראל היום, 27 באפריל 2014.
תעלומת ספרטיקל

תעלומת ספרטיקל (באנגלית: The Sparticle Mystery) היא תוכנית טלוויזיה בריטית בסגנון מדע בדיוני, שהופקה עבור CBBC. התוכנית עוקבת אחרי עשרה ילדים בריטים, שמנסים להחזיר את המבוגרים, שנעלמו בעקבות ניסוי, בשם פרויקט ספרטיקל, שהשתבש. הסדרה, שהופקה בתקציב של שלושה מיליון אירו, צולמה בבריסטול, כאשר הפרק האחרון בעונה הראשונה צולם במאיץ חלקיקים. העונה השנייה הייתה מאוד פופולרית, עם יותר משני מיליון צפיות ב- BBC iPlayer. העונה השלישית גם כן גרפה צפיות רבות, ובאופן כללי הביקורות על הסדרה היו טובות מאוד, עם ציון של 7.0 ב-IMDb. העונה השנייה של תעלומת ספרטיקל צולמה ב-2012 ביורקשייר, ושודרה בשנת 2013. העונה השלישית צולמה בשנת 2014 ועלתה לשידור בשנת 2015. זכויות ה-VOD לסדרה נרכשו על ידי אמזון בריטניה, ובארצות הברית העונה הראשונה זמינה בנטפליקס. בישראל שודרה העונה הראשונה בערוץ הילדים. בעקבות ניסוי בשם "פרויקט ספרטיקל" נעלמו מאירופה של זמננו כל המבוגרים שגילם מעל 15 שנים בשעה 11:11 בדיוק. הסדרה עוסקת בסיפורם של עשרה ילדים שיוצאים למסע במטרה להחזירם. בתחילה, העולם נראה לילדים כמו מגרש משחקים ענקי, וכאשר המבוגרים, ועמם החוקים, נעלמים, הם עושים כל העולה על דעתם. אך כאשר המשאבים מתחילים להיגמר, כמה ילדים מבינים שהם צריכים לנסות להחזיר את המבוגרים, על ידי נסיעה לפרויקט ספרטיקל. הם נעזרים ברמזים שהשאירה להם דורה "יום הדין" (אנט בדלנד), אחת מהמדענים הראשיים של הפרויקט. לאורך הדרך הם נתקלים בהרפתקאות רבות, שמלמדות אותם מיומנויות חשובות. בהתחלה מתחילות כנופיות לאכלס את הרחובות, וסאדיק, נער כבן 15, מגיע, עם חבורת ילדים שקיבץ סביבו, למלון, ויחד הם משיגים שליטה עליו והופכים אותו לביתם. קאט, בתו של מדען חשוב בפרויקט ספרטיקל, התחייבה להשגיח על ליאם, שכנה. השניים מנסים להיכנס למלון, אך בהתחלה רק ליאם נכנס, אבל גם בהמשך גם קאט. ילדה אחרת היא ריס, שטוענת שקרו לה מקרים מוזרים, ובהתחלה לא מאמינים לה, אבל בהמשך, לאחר שהיא מצילה את חייהם של ילדים מהחבורה, כולם מאמינים לה. קאט וריס מבינות במהרה שפרויקט ספרטיקל קשור להיעלמותם של המבוגרים, והחבורה מחליטה להתפצל. טיה, ג'פרי (בעל שיתוק מוחין ואחיו של ג'ורדן), ליאם (שעליו לקחה קאט חסות) ופרנקי, אחותו הקטנה של סאדיק, נשארים בבית המלון. כל השאר, שהם סאדיק, המנהיג, קאט, הולי, אמי, ג'ורדן וריס, יוצאים לחפש אחר פרויקט ספרטיקל. אליהם מצטרפים גם קאלום, נער צעיר שבהתחלה נראה כאויב, אך בהמשך עוזר להם, ומונא, ילדה עם כוחות מיוחדים שכלואה בין שני העולמות. השחקנים ב"תעלומת ספרטיקל" הם מקבוצות אתניות שונות. מייגן ג'ונס משחקת כטיה; אוליבר בל כליאם; ווסלי נלסון כג'פרי; וכרים זרואל כסאדיק. בשל גילם של השחקנים הפערים בין העונות נראו בבירור. אתר האינטרנט הרשמי של תעלומת ספרטיקל "תעלומת ספרטיקל", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "תעלומת ספרטיקל", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
שחף ממוזלג-זנב

שחף ממוזלג-זנב, שחף קדוד-זנב או קְסֵמָה (שם מדעי: Xema sabini) הוא מין יחיד בסוגו (לשעבר בסוג שחף) של שחף החי בצפונה של אמריקה הצפונית, אירופה ואסיה באזור הארקטי, וכמו רוב המינים מאזורים אלה הוא נודד דרומה בסתיו ממערב אלסקה עד למערב אמריקה הדרומית לאזור של זרם הומבולדט, בעוד העופות של גרינלנד ומזרח קנדה עפים לאורך דרום אירופה ועד לזרם בנגולה שלחופי דרום אפריקה. לעיתים נדירות הוא נצפה גם בישראל. אלו שחפים קטנים שהם קרובים רחוקים של שחף זנב-סנונית מאיי גלאפגוס וכמוהו הם בעלי ראש שחור, עיניים בולטות ומקור צהוב. הנוצות אפורות עם שוליים לבנים והזנב הלבן מפוצל מעט ויוצר צורה של מזלג. חלק מהשחפים כהים מאוד או אפורים. אורכם מגיע ל-27–33 ס"מ, מוטת הכנף 81–87 ס"מ ומשקלם ל-135–225 גרם. כמו רוב השחפים הם חיים בלהקות רועשות המקננות באזורים נידחים כמו צוקים ואיים. השחפים תוקפניים מאוד ויתקפו כל מי שנכנס לטריטוריה שלהם. הצעירים מתחילים לעוף מגיל צעיר והם אפורים בהתחלה אך משירים את הנוצות לנוצות בוגרות מהר מאוד. תזונתם העיקרית היא מדגים ומסרטנים שהם צדים בים והם יאכלו גם נבלות או אפרוחי עופות אחרים וכן יחטפו לעופות אחרים מזון. מדיה וקבצים בנושא שחף ממוזלג-זנב בוויקישיתוף שחף ממוזלג-זנב, באתר ITIS (באנגלית) שחף ממוזלג-זנב, באתר NCBI (באנגלית) שחף ממוזלג-זנב, באתר Internet Bird Collection (באנגלית) שחף ממוזלג-זנב, באתר GBIF (באנגלית) שחף ממוזלג-זנב באתר הרשימה האדומה של IUCN מילון בעלי חיים א"י (תשכ"ג), 1963, באתר האקדמיה ללשון העברית
כנף קרב 50 (לופטוואפה)

כנף קרב 50 (בגרמנית: Jagdgeschwader 50) הייתה כנף מטוסי קרב של הלופטוואפה במלחמת העולם השנייה, אשר הייתה מיועדת ליירוט מטוסי הפצצה תקיפה וסיור של בעלות הברית ובמיוחד מטוסי דה הבילנד מוסקיטו של חיל האוויר המלכותי. היחידה נחשבה לכישלון, ופורקה שלושה חודשים בלבד לאחר הקמתה. התכנון להקמת כנף מטוסי קרב אשר תיועד ליירוט מטוסי הפצצה תקיפה וסיור של בעלות הברית ובמיוחד מטוסי דה הבילנד מוסקיטו של חיל האוויר המלכותי, הוכנה בידי הרמן גרף כבר ביוני 1943. ביולי של אותה שנה החלו להגיע מטוסי ה-Bf 109G-5 שיועדו ללחימה בגובה רב, אולם הכנף הוגדרה כמבצעית רק ב-21 ביולי של אותה שנה, וב-15 באוגוסט ניתן לה שמה הרשמי Jagdgeschwader 50, וגרף מונה כמפקדה. מרבית המטוסים בכנף היו מסרשמיט Bf 109, ויועדה בעתיד לעשות שימוש במטוסי מסרשמיט Me 163. אולם בהדרגה כאשר בעלות הברית החלו להפציץ את אירופה התברר שהמסרשמיטים לא שקולים למוסקיטו, והיו מוצלחים יותר נגד המפציצים הכבדים שהפעיל חיל האוויר של ארצות הברית. גרף הורשה לבחור בעצמו את מפקדי הכנף, והוא בחר שלושה מבין ידידיו הוותיקים אלפרד גריסלאבסקי, ארנסט סוב והיינריך פילגראבה. הכנף התחלקה לשלושה להקים (Gruppe), שכל אחד מהם חולק לטייסות. היחידה נודעה לשמצה בחוסר המשמעת הצבאית שלה, גראסליבסקי כותב ביומנו: "היחידה שאינה צבאית ביותר בכל הוורמאכט". כאמור היחידה לא הפגינה ביצועים מרשימים, נחשבה לכישלון מוחלט, ופורקה באוקטובר שלושה חודשים בלבד לאחר הקמתה. בסה"כ נהרגו שישה מבין אנשיה, ו-13 ממטוסיה הופלו. הכנף חולקה על פי המבנה הבא: להק I‏ (I./JG50) להק II‏ (II./JG50) להק III‏ (III./JG50) כנף קרב 50 באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית) כנף קרב 50 באתר feldgrau.com (באנגלית) כנף קרב 50 באתר The Luftwaffe, 1933-45 (באנגלית) כנף קרב 50 באתר לקסיקון הוורמאכט כנף קרב 50 באתר הלופטוואפה