laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
צ'אד אלן

צ'אד אלן (באנגלית: Chad Allen; נולד ב-5 ביוני 1974) הוא שחקן אמריקאי. מוכר בעיקר בשל תפקידו בסדרת הטלוויזיה "ד"ר קווין, רופאה במערב", את מתיו קופר. צ'אד אלן לזארי (Chad Allen Lazzari) נולד וגדל בלונג ביץ' שבקליפורניה. בהיותו בגיל צעיר שלחה אמו אותו ואת אחותו התאומה צ'אריטי לתחרויות יופי לתאומים, ולאחר מספר זכיות, הדרך לעולם השעשועים הייתה קצרה. בגיל 4 השתתף בפרסומת ל"מקדונלד'ס", ובשלב מוקדם זה כבר הוחלט ששם המשפחה האיטלקי אינו מתאים לילד בלונדיני ותכול עיניים, ולכן החלו בשימוש בשמו השני, אלן. הפריצה הגדולה שלו הייתה בשנת 1983, בגיל 8, כשגילם ילד אוטיסט בסדרת הטלוויזיה "מקום אחר". אלן גילם את התפקיד במשך חמש שנים, עד לירידתה של הסדרה מהמסכים. במקביל להשתתפותו בסדרה זו, השתתף גם בסדרות נוספות, והפך לכוכב נוער. בגיל 16, אחרי ארבע שנים שבהן למד בעזרת מורים פרטיים באולפני הטלוויזיה, החליט לחזור לבית הספר, על מנת לנסות ולחיות כנער רגיל. מאוחר יותר העיד על כך אלן כי הייתה זו החלטה נכונה, אם כי התלמידים האחרים לא התייחסו אליו כנער רגיל. עם סיום לימודיו, התקבל אלן לאוניברסיטת ניו יורק, אך החליט להמשיך בקריירת המשחק. הוא הצטרף לסדרה "ד"ר קווין, רופאה במערב", לצידה של ג'יין סימור, בה גילם, במשך שש שנים, את דמותו של מתיו קופר, בנה של ד"ר קווין. במקביל להשתתפותו בסדרה, החל אלן להופיע גם בתיאטרון. ב-1996 פרסם ה-Globe תמונות של אלן משתכשך בג'קוזי עם גבר אחר. ב-9 באוקטובר 2001, בריאיון לעיתון אדבוקט, סיפר אלן כי הוא הומוסקסואל. במקביל, החל בפעילות למען זכויות הומוסקסואלים, וכן למען ארגונים ועמותות. בניגוד לתחזיות של כמה ממבקרי הקולנוע, הקריירה של אלן לא נעצרה לאחר שיצא מהארון, והוא המשיך לגלם תפקידים בקולנוע, בתיאטרון ובטלוויזיה, ואפילו גילם את דמותו של מיסיונר נוצרי באחד מהסרטים. מדיה וקבצים בנושא צ'אד אלן בוויקישיתוף צ'אד אלן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) צ'אד אלן, באתר AllMovie (באנגלית) צ'אד אלן, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) צ'אד אלן, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
AIM-132 אסראם

AIM-132 אסראם (באנגלית: ASRAAM, ראשי תיבות של המילים: Advanced Short Range Air-to-Air Missile) הוא טיל אוויר-אוויר קצר טווח, בעל ביות תת-אדום (ביות חום) מתקדם, מתוצרת קונצרן MBDA של האיחוד האירופי (ובמקור - תוצרת בריטית). בשנות ה-80 של המאה ה-20, התפתחה הסכמה בתוך מדינות נאט"ו שעל פיה ארצות הברית תפתח טילי אוויר-אוויר לטווח בינוני (ה-AIM-120 אמראם), על מנת להחליף את ה-AIM-7 ספארו המתיישן, ואילו בריטניה וגרמניה המערבית יפתחו טילי אוויר-אוויר לטווח קצר (ה-AIM-132 אסראם), על מנת להחליף את ה-AIM-9 סיידווינדר הוותיק. גרמניה פרשה מפיתוח הטיל בתחילת שנות ה-90, עם איחוד גרמניה, ובאביב 1995 יזמה פרויקט נפרד - האיריס-טי. החלטה זו הונעה עקב הבנת הביצועים של הטיל הסובייטי וימפל R-73 (קוד נאט"ו: AA-11 ארצ'ר) שנשאו מטוסי המיג 29 שירשה גרמניה במהלך האיחוד (הסתבר כי נאט"ו הפחיתה בצורה משמעותית מערך הטיל הרוסי). למעשה, גרמניה ביקשה לעצב מחדש את האסראם, כך שיוכל להתחרות בארצ'ר מבחינת יכולת תמרון, בעוד בריטניה העדיפה לעשות זאת באמצעות יצירת טיל מהיר במיוחד, בעל גרר נמוך, שאמנם יהיה מוגבל תמרון ביחס לארצ'ר, אך בעל יתרון משמעותי בטווח הפעולה ביחס לסיידווינדר המערבי. מאחר ששתי המדינות לא יכלו להגיע לעמק השווה בעניין, פרשה גרמניה מכלל פעילות בפיתוח האסראם. עקב התקדמות איטית במיוחד ועיכובים רבים במהלכי הפיתוח, החליטה גם ארצות הברית לזנוח את מעורבותה בפרויקט, ובמקום זאת להשקיע בפיתוח גרסה מתקדמת של הסייווינדר - AIM-9X. באופן אירוני, שלושת הטילים השונים (AIM-9X, אסראם ואיריס-טי) משתמשים באותו חיישן הדמיית תמונה תת-אדומה מתוצרת ריית'יאון-יוז. לאחר שנים רבות של פיתוח, נכנס הטיל בשנת 1998 לשירות מבצעי בחיל האוויר המלכותי, וכיום נושאים אותו מטוסי טייפון, טורנדו והארייר. גם חיל האוויר האוסטרלי רכש את הטילים לשימוש במטוסי ה-F/A-18 הורנט שבשירותו. עתידו של הטיל לוט בערפל, עקב עלותו הגבוהה ביחס למתחרו העיקרי (הסיידווינדר AIM-9L/M) שהוכח לאורך השנים בקרבות אוויר רבים כיעיל דיו, ועקב היותו טיל ייחודי המצריך התאמות בתוכנות המטוסים עצמם, דבר המעלה את עלות קניית המערכת. ניהוג באמצעות ארבעה כנפוני היגוי בלבד הממוקמים בחלקו האחורי (לעומת אחד ממתחריו, הפיתון 5, שמשתמש במקום זאת ב-12 משטחי היגוי וייצוב משוכללים). חיישן הדמיית תמונה תת אדומה (בעל רזולוציה של 128X128) ייחודי מתוצרת ריית'יאון-יוז, מה שמאפשר עמידות גבוהה בפני אמצעי נגד, כגון נורי הטעיה, וגם יכולת זיהוי חלקים ייחודיים במטוס (כגון תא הטייס, מנוע וכדומה). נעילה לאחר השיגור (LOAL), לצורך שימוש במטוסים מתקדמים בעלי תא טילים פנימי (כגון ה-F-22 או ה-F-35). זווית נעילה של 90 מעלות. AIM-9 סיידווינדר איריס-טי פיתון 5 וימפל R-73
וולפגנג הופמן

וולפגנג הופמן (גרמנית: Wolfgang Hoffman;‏ 25 באפריל 1914 – 22 בינואר 1989) היה פושע מלחמה נאצי. וולפגנג הופמן נולד בשנת 1914. בשנת 1930 הצטרף לאיגוד הסטודנטים הנציונל-סוציאליסטים כנער בן 16, בשנת 1932, בגיל 18, הצטרף להיטלריוגנד, ולאס-אס הצטרף שנה לאחר מכן – כל זאת לפני שסיים את הגימנסיון (תיכון המכין ללימודים בקולג') בשנת 1934. הוא התגייס לכוח המשטרה בברסלאו (Braslau) בשנת 1936 והצטרף למפלגה הנאצית בשנת 1937, השנה בה סיים קורס קצינים ומונה לסגן במשטרה העירונית. הוא התגייס לגדוד 101 באביב 1942. בחודש יוני באותה שנה, בגיל 28, קודם לדרגת סרן ופיקד על פלוגה ג' בבטליון המשטרתי 101 של הצבא הנאצי. במהלך השואה היה הופמן רוצח נלהב של יהודים. ההיסטוריון פרופ' דניאל גולדהגן מספר עליו בפתח ספרו הגדול "תליינים מרצון בשירות היטלר", שבהיותו מפקד אחת משלוש הפלוגות בבטליון 101 המשטרתי הנהיג, כיתר עמיתיו הקצינים, את פקודיו – שלא היו אנשי ס"ס אלא גרמנים מן השורה – במלאכת הגירוש והטבח הנורא שביצעו בעשרות אלפי גברים, נשים וילדים יהודים בפולין. כך למשל, בתחילת אוקטובר 1942 הגיעה לקונסקובולה יחידה מגדוד המילואים 101 של "משטרת הסדר" הגרמנית מפולאווי, בפיקודו של וולפגנג הופמן, ועמה יחידה של כוח עזר אוקראיני. אנשי כוח זה הובילו 1,100 מיהודי העיירה קונסקובולה (Końskowola) במחוז לובלין לבורות שנחפרו ביער הסמוך לעיירה ורצחו אותם שם ביריות. כ-100 מהיהודים התקשו לעמוד בקצב ההליכה ונורו בדרך. יהודים מסתתרים וחולים נורו מיד. יהודי הגטו האחרים, כ-500 נפש, נשלחו למחנות עבודה באזור לובלין. דניאל יונה גולדהגן תליינים מרצון בשירות היטלר, (תרגום: איה ברויר), הוצאת ידיעות אחרונות וספרי חמד, 1998 כריסטופר בראונינג, אנשים רגילים, (מאנגלית: לי שיר), הוצאת ידיעות אחרונות וספרי חמד, 2004
צ'בנבורי

צ'בֶנֶבּוּרי (בגאורגית: ჩვენებური, פירוש: שלנו, בסגנון שלנו, בטורקית: Çveneburi) היא קבוצה אתנית של מהגרים מוסלמים ממוצא גאורגי, שהתיישבו בטורקיה באזור שבו הרוב איננו גאורגי. המושג "שלנו" מבדיל אותם כקבוצה נפרדת מהגאורגים הנוצרים, והמוסלמים הטורקים, כי הצ'בנבורי הם מוסלמים סונים מהמד'הב של האסכולה החניפית. הצ'בנבורי הגיעו לטורקיה בשלושה גלים של הגירה. הגל הראשון היה במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית של 1828–1829 ואחריה, כאשר השער הנשגב (השלטון הע'ותמני) כבש את גאורגיה מידי האימפריה הרוסית. הגל השני התחיל כקבוצה קטנה של מהגרים שהגיעה בעקבות הראשונים, עד שבזמן המלחמה העות'מאנית-רוסית של 1877–1878, גבר קצב המהגרים, ועירב מהגרים מהמחוזות ההיסטוריים של גאורגיה, שהיו בעלי אוכלוסייה מוסלמית ניכרת כמו: נפת ארטווין, אג'ריה, נפת ארדהאן, סמצחה וגוריה תחתית. המהגרים מאג'ריה היו ידועים גם בשם לפי מקום מוצאם. כמו למשל גאורגים מבתומי נקראו בטומלואר (Batumlular), גאורגים מכובולתי נקראו צ'ורקסולואר (Çürüksulular). הגל האחרון, המוהג'יר (مهاجر), ידוע כמוּהַג'ירוֹבּי (მუჰაჯირობა), הותיר הרבה מחוזות עם רוב של גאורגים מוסלמים, שבפועל צומצמה. המוהג'יר שהתרחש בשנת 1921, כאשר הטורקים נכנעו סופית בתביעתם לקבל את אג'ריה, בהסכם קארס, בו החזירו הטורקים את אג'ריה (יחד עם בתומי), תמורת העיר קארס והעיר ארדהאן. הגל האחרון עירב גם מוסלמים דוברי טורקית מאג'ריה עילית. הצ'בנבורי חיים במפוזר בכל שטחה של טורקיה, אף על פי שהם מרוכזים בעיקר ב-2 מחוזות. חוף הים השחור, בנפות גירסון, אורדו, סמסון וסינופ, עם שלוחות באמסיה וטוקט. הצ'בנבורי, במיוחד באזור אוניה, אורדו, טרמה וצ'רשמבה, שימרו את השפה והמסורת. צפון-מערב טורקיה, בנפות דוזסה, סקריה, קוג'אלי, בורסה ובאליקסיר. הצ'בנבורי מהווים רק חלק קטן מהגאורגים שחיים בטורקיה, שמספרם נאמד בכ-1.5 מיליון איש, כאשר הצ'בנבורי מהווים רק כ-50,000 איש. הזיהוי האתני של הצ'בנבורי עוצב, ביסודו של דבר, על ידי הקרע עם הגאורגים הנוצרים. הצ'בנבורי בדרך כלל נמנעים משימוש במילה כּארתבֶלי (ქართველი), כמילה שמתייחסת אליהם, מכיוון שלדעתם הדבר מציין זיהוי כנוצרים. הם מעדיפים להשתמש במילה גוּרג'י (გურჯი), כאשר מילה זו מדויקת יותר ובעלת הקשר מוסלמי. האסלאם עדיין ממלא תפקיד מרכזי בחיי רוב הצ'בנבורי. נישואי תערובת עם קבוצות סוניות אחרות נפוצות. בחלק מהמחוזות, אוניי למשל, בתולות הצ'בנבורי הן כלות נדרשות, כאשר האוכלוסייה הטורקית המקומית רואה בהן כנשים יפהפיות שעובדות קשה. התופעה הזו מאיצה התבוללות תרבותית ולשונית של הקהילה. היסטוריונים טוענים כי השלטון הטורקי עודד ייחוס אתני של הצ'בנבורי כטורקים, הדמות הבולטת מבין ההיסטוריוגרפים אלו, היה מחמט פהרטין קירזיוגולו (Mehmet Fahrettin Kırzıoğlu). בני צ'בנבורי רבים אימצו את הרעיון ואפיינו את עצמם כ"אסרים" (Acar) מהאזור ההיסטורי הטורקי אסריסטן. מתוך כוונה למצוא זהות פוליטית, איבריה אוזקן (İberya Özkan), העורך של המגזין צ'בנבורי, ועלי ארסלן, מנהל המערכת של הפורטל Gamarcoba (בגאורגית גַמַרג'וֹבּה פירושו שלום), יצרו 2 קטבים. אסלן מאשים את אוזקן על היותו "כרתווליסט", וכי האינדיקטור החשוב ביותר של הצ'בנבורי הוא האסלאם [דרושה הבהרה]. עמים טורקיים לאזים אימרחווי מדיה וקבצים בנושא צ'בנבורי בוויקישיתוף www.chveneburi.net, בגאורגית, טורקית ואנגלית www.gamarcoba.somee.com, בגאורגית, טורקית ואנגלית
קפטן קראנץ'

קפטן קראנץ' (באנגלית: Cap'n Crunch) הם דגני בוקר המורכבים מגרעיני תירס ושיבולת-שועל ממותקים אשר הוצגו לראשונה בשנת 1963. הדמות של החברה הוא דמות של רב חובל בשם קפטן קראנץ' (שמו המלא: הוריציו מגלן קראנץ'). יש גם קפטן קראנץ׳ עם חמאת בוטנים ושוקולד. מדיה וקבצים בנושא קפטן קראנץ' בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קפטן קראנץ' קפטן קראנץ', ברשת החברתית אקס (טוויטר) קפטן קראנץ', סרטונים בערוץ היוטיוב ערך זה הוא קצרמר בנושא מזון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מרדכי נויגרשל

הרב מרדכי דוד נויגרשל (נולד ב-6 בפברואר 1956) הוא רב והוגה דעות חרדי ליטאי, העוסק בנושאי מחשבת ישראל, תורה ומדע, תורה מן השמים ויחסי דתיים וחילוניים. גדל בנתניה ולמד בישיבת היישוב החדש, בישיבת בית התלמוד ובישיבת חברון בירושלים. מעביר שיעורים במחשבת ישראל, באמונה ובהשקפה. מגיש תוכנית שבועית בשם "על הפרשה ועל השבוע" ברדיו קול חי, בתוכנית עוסק הרב בנושאי אמונה והשקפה, הגות ואקטואליה בראי היהדות. בעבר הגיש תוכניות נוספות. מעביר שיעור קבוע בענייני פרשת השבוע בימי חמישי בלילה. מייסד ויו"ר הארגון 'יהדות מזווית שונה', רוב ספריו יצאו בהוצאת ארגון זה. זכה באות הוקרה לרבנים פורצי דרך מאת 'קרן הפרסים התורנית' שע"י מכון הרב פרנק ע"ש הרב מנחם בן ציון זקס. עוסק בפעילות להנחלת זיכרון השואה, בדגש על הובלת מסעות למחנות ההשמדה בפולין. נשוי ואב לשישה, מתגורר בשכונת רמות בירושלים. גיסו הוא הרב מרדכי אברמובסקי, רבה של זכרון יעקב. מסע אל עמקי ההוויה – דיאלוג בין כופר למאמין, ירושלים: הוצאת יהדות מזווית שונה, 1997 מסע אל פסגת הר סיני – דיאלוג בין כופר למאמין, ירושלים: הוצאת יהדות מזווית שונה, 1998 למה הם שונים – החרדים והחברה בישראל, ירושלים: הוצאת יהדות מזווית שונה, 2002 ספר הכוזרי לרבי יהודה הלוי – עם ביאור 'מדרכי הלב היהודי', ירושלים: הוצאת יהדות מזווית שונה, תשס"א-תשס"ה, 2 כרכים באר הגולה למהר"ל מפראג - עם ביאור 'בארה של מרים', ירושלים: הוצאת יהדות מזווית שונה, 2007 והשבות אל לבבך - שאלות ותשובות בענייני אמונה והשקפה, מחשבה ואקטואליה, ירושלים: הוצאת יהדות מזווית שונה, 2009 גלות ישמעאל - שרשי המאבק ודרכי התגובה, ירושלים: הוצאת יהדות מזווית שונה, 2010 ספר העיקרים לרבי יוסף אלבו - עם ביאור טעם בעיקר, ירושלים: הוצאת פלדהיים, תשע"א בינת הלב - מאמרי חנוכה, ירושלים: הוצאת יהדות מזווית שונה, תשע"ג מחשבות והשקפות מבראשית, ירושלים: הוצאת צוף, תשע"ט מחשבות והשקפות על מועדים ואקטואליה ירושלים: הוצאת צוף, תשפ"ד מחשבות והשקפות על סדר פרשיות התורה ירושלים: הוצאת צוף, תשפ"ד מדיה וקבצים בנושא מרדכי נויגרשל בוויקישיתוף מרדכי דוד בן נתן קופל נויגרשל (1956-), דף שער בספרייה הלאומית אתר האינטרנט הרשמי של יהדות מזווית שונה שיעורי הרב מרדכי נויגרשל באתר "קול הלשון" אורי פז, במבוך הזהות העצמית – פאנל על הזהות היהודית, עם פרופ' יהודה לוי, פרופ' שלום רוזנברג והרב מרדכי נויגרשל ירעם נתניהו, שליפות עם הרב מרדכי נויגרשל, באתר nrg‏, 25 במרץ 2008 מורשת שו"ת עם הרב נויגרשל. ערוץ ההרצאות של הרב נויגרשל באתר יוטיוב. משיעורי הרב מרדכי נויגרשל, לצפייה באתר בינינו משעורי הרב מרדכי נויגרשל לצפייה באתר תורה 24. ראיון עם אבי מימרן באתר קול חי כל הכתבות - הרב מרדכי נויגרשל, באתר ערוץ 7 ישראל רובין, מה גרם לרב נויגרשל לבכות? | צפו, באתר רדיו קול חי, ‏2024-02-05
מסטיק עלמה

מסטיק עלמה הוא מסטיק שמיוצר על ידי חברת עלית. המסטיק יוצר בשנות החמישים של המאה ה-20, על ידי מפעל הקפה והממתקים "ליבר", תחת רישיון של חברת מסטיקים אמריקאית. בשנות השישים רכשה יצרנית הממתקים "עלית" את המוצר והמותג והחלה לשווק אותו בשלושה טעמים. במקור יוצר המסטיק בצורת פסים עטופי נייר בחפיסות של חמש יחידות; צהובות (טעם ספירמינט), ירוקות (טעם פפרמינט) ואדומות (טעם אוכמניות). כשהנפוץ שבהם היה הצהוב, שנקרא אז: "גומי לעיסה בטעם מנטה". על חפיסות המסטיק הייתה דמות של עלמה בפרופיל פנים, הנהגה במלרע, אולם השם בציבור השתמר דווקא במלעיל. באנגלית נקרא המוצר "O Girl", והאות O הקיפה את פניה של העלמה. לאחר כניסתו של מסטיק אורביט לשוק בשנות התשעים, ותחילתה של מהפכת הבריאות שהובילה לירידה בצריכת מוצרים רוויי סוכר בפרט ומסטיק בכלל, הופסק בהדרגה ייצורו של מסטיק עלמה והוא נעלם מהמדפים. כחלק מתרבות הרטרו והנוסטלגיה, הוחזר המוצר למדפים באפריל 2007 לקראת יום העצמאות כמהדורה חד פעמית, תחת המותג must עם הלוגו המקורי והצבעים המקוריים אך בגרסת chicklets (קוביות לעיסה), במקום פסי המסטיק המקוריים, בגרסה ללא סוכר, אך רק בשני טעמים: ספירמינט (אריזה צהובה) ואוכמניות (אריזה ארגמנית). המהדורה שהושקה נמכרה בהצלחה והמוצר זכה לביקושים נוספים, מה שהוביל להשבתו הסופית אל המדפים במתכונתו הנוכחית. כיום משווק המוצר הצהוב כבטעם "מנטה עדינה" ולא כבטעם "ספירמינט". הדף של "מסטיק עלמה" באתר הנוסטלגיה הישראלית. שהתמזגה ב-1970 סופית עם עלית. כל היודע דבר על מקום הימצאם - nrg כלכלה רגע של נוסטלגיה, באתר ynet, 15 באפריל 2007
איריס-טי

איריס-טי (באנגלית: IRIS-T, ראשי תיבות של: Infra Red Imaging System Tail/Thrust Vector-Controlled), טיל אוויר-אוויר לטווח קצר, בעל ראש ביות תת-אדום הדמאתי (כך שהטיל "רואה" תמונה) וניהוג וקטורי. בשנות ה-80 של המאה ה-20 התפתחה הסכמה בתוך מדינות נאט"ו שעל פיה ארצות הברית תפתח טילי אוויר-אוויר לטווח בינוני (ה-AIM-120 אמראם), על מנת להחליף את ה-AIM-7 ספארו המתיישן, ואילו בריטניה וגרמניה המערבית יפתחו טילי אוויר-אוויר לטווח קצר (ה-AIM-132 אסראם), על מנת להחליף את ה-AIM-9 סיידווינדר הוותיק. גרמניה פרשה מפיתוח הטיל בתחילת שנות ה-90, עם איחוד גרמניה, לאחר שירשה כמויות גדולות של הטיל הסובייטי וימפל R-73 (קוד פנטגון: AA-11, קוד נאט"ו : ארצ'ר), ביחד עם מטוסי המיג 29 של מזרח גרמניה. בזמן חקירת נתוני הארצ'ר, התברר שהוא בעל עדיפות ברורה על פני יריביו המערביים - בבחינת יכולות האיתור, זיהוי ומעקב אחר מטרות, ובעיקר ביכולת התמרון שלו. מסקנות אלו הובילו את גרמניה לדרוש שינויים נרחבים בתכנון טיל האסרם, תוך הדגשת הניהוג הווקטורי ויכולות התמרון על פני טווח הפעולה. אי היכולת להגיע להסכמה בעניינים אלו, הובילה לפרישתה של גרמניה מפרויקט האסראם, ופתיחת פרויקט פיתוח עצמאי. בשנת 1995, הכריזה גרמניה על פרויקט פיתוח טיל האיריס-טי, בשיתוף פעולה עם יוון, איטליה, נורווגיה, שוודיה וקנדה. לאחר זמן מה נטשה קנדה את הפרויקט. חלוקת הפיתוח היא: גרמניה 46% איטליה 19% שוודיה 18% יוון 13% השארית התחלקה בין קנדה לנורווגיה. בשנת 2003 הודיעה ספרד על הצטרפותה לפרויקט. חיל האוויר הגרמני - הלופטוואפה החל להצטייד בטיל ב-5 בדצמבר 2005. כיום מפותחת גרסה ימית עתידית, הנקראת אידאס, ומיועדת לצוללות הצי הגרמני החדשות מדגם 212, לצורכי הגנה נגד מטוסים, לתקיפת כלי שיט קרובים (כטיל נגד ספינות) ואף נגד מטרות קרקעיות קרובות (כטיל ים-קרקע). ניתן להתקנה ושיגור מכל כלי טיס המותאם לשיגור טילי AIM-9 סיידווינדר, ולפיכך בעל שוק רחב יותר מכל מתחריו. עלות גבוהה ביותר. זהו, ככל הנראה, טיל האוויר-אוויר היקר ביותר, בכל הקטגוריות. נאמד ב-500,000 דולר אמריקני ליחידה. יכולת עמידה בלחצים קיצוניים (עד 60G בפניות), ופניות הדוקות במיוחד. טווח ירי גדול ב-6 עד 8 ק"מ (כ-25 ק"מ) מהסיידווינדר בשיגור בלחזית (Head-On). בדומה למתחרו, ה-AIM-132 אסראם, בעל ניהוג וקטורי המשתמש, בנוסף לצינור פליטה מתכוונן, גם ארבעה כנפוני ניהוג הממוקמים בקצה האחורי של הטיל, ולהבדיל מהאסראם, ישנם עוד ארבעה כנפוני ייצוב ארוכים במרכזו. נראה שההאיריס-טי הוא בעל יכולות תמרון גבוהות בהרבה ממתחרהו. חיישן הדמיית תמונה תת אדומה (בעל רזולוציה של 128X128) ייחודי מתוצרת ריית'יאון-יוז. AIM-132 אסראם AIM-9 סיידווינדר פיתון 5 וימפל R-73 אידאס אתר האינטרנט הרשמי של איריס-טי (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של איריס-טי (בגרמנית)
וימפל K-13

הוימפל K-13 (קוד נאט"ו: AA-2 אטול; שם סובייטי: R-3S) הוא אחד מטילי האוויר-אוויר מבויתי התת אדום הנפוצים ביותר בעולם. הטיל פותח בברית המועצות באמצעות הנדסה הפוכה של הAIM-9 סיידווינדר. טיל ה-K-13 פותח החל משנת 1958, ונכנס לשירות במהלך שנת 1960. הטיל מבוסס לחלוטין על טיל הסיידווינדר, בעזרת הנדסה הפוכה. על פי הדעה הרווחת, הצליחו הסובייטים להניח את ידם על הסיידווינדר, לאחר ש-F-86 סייבר טאיווני ירה טיל סיידווינדר על מיג 17 סיני, שנתקע בגוף המיג מבלי להתפוצץ, והטייס הנחית את המטוס כאשר הטיל עדיין בתוך גוף המטוס. דוגמה זו מטילה אור על יכולות הפיתוח והתכנון של מהנדסי ברית המועצות בפיתוח אמצעי לחימה בכלל, וטילי אוויר-אוויר בפרט. הטיל נחשף לעיני המערב רק בשנת 1961. לכל דגמי הטיל השונים דמיון רב לסיידווינדר, והם חולקים את אותו קוטר - 127 מ"מ (5 אינץ'), הזהה לקוטר הסיידווינדר. טווח הפעילות הקרוב שלהם הוא כקילומטר אחד, ולרובם טווח פעילות רחוק של כ-8 קילומטר. הטיל יוצא בצורה רחבה לכלל מדינות ברית ורשה ומדינות בעלות אינטרסים סובייטיים, ואף נשאר בשימוש בחלק מהן. לאחר שישראל כבשה במהלך מלחמת ששת הימים את חצי האי סיני, ובכללו את בסיס רפידים, התגלו בשדה המצרי הנטוש כמה עשרות טילי K-13. עקב חוסר האמון של חיל האוויר באותן שנים בטילי שפריר 1 שהיו ברשותו, הוכנסו הטילים הסובייטיים לשימוש מבצעי בטייסת ששכנה בכוננות בשדה רפידים, לאחר שניסויי ירי הוכיחו את יכולת הטיל. במהלך מלחמת ההתשה שוגרו מספר טילים מדגם זה, ללא תוצאות משמעותיות. R-3S (קוד נאט"ו: AA-2A אטול) - הדגם הראשוני, מונחה חום תת-אדום. R-13M (קוד נאט"ו: AA-2C) - פותח במהלך שנות ה-60, מקביל ל-AIM-9G סיידווינדר: מרעום קרבה חדש, תוספת כוח דחף למנוע לצורך טווח ארוך יותר, יכולת תמרון גבוהה יותר, ושיפור רגישות בראש הביות המקורר בחנקן. R-3 (קוד נאט"ו: AA-2B) - דגם בעל ביות מונחה מכ"ם חצי אקטיבי. מקביל ל-AIM-9C סיידווינדר שהיה בשימוש מועט בידי צי ארצות הברית. R-3R (קוד נאט"ו: AA-2D) - דגם מונחה מכ"ם חצי אקטיבי, בעל שיפורים מקבילים ל-R13M. אף לא אחד מהדגמים הללו היה בעל מרחב פעולה כולל (All-Aspect). R-3P (ברוסית: P=Prakticheskaya, ובאנגלית: Practice, כלומר - אימון) - דגם אימונים אינרטי. דגם מייצור ברישיון רומני, נקרא A-91. הרפובליקה העממית של סין העתיקה את האטול, בגרסה הנקראת PL-2. דגמים סיניים משופרים נקראים PL-3 ו-PL-5. AIM-9 סיידווינדר מדיה וקבצים בנושא וימפל K-13 בוויקישיתוף ניצן סדן, קליעי הקסם: כך שינה טיל הסיידוויינדר את הלוחמה האווירית, באתר כלכליסט - www.calcalist.co.il, ‏2020-07-25
גשר מצר טקומה

גשר מצר טקומה (באנגלית: Tacoma Narrows Bridge) הוא גשר תלוי שנמתח על 1,645.92 מטר מעל מצר טקומה, המהווה קטע של פיוג'ט סאונד, במדינת וושינגטון בארצות הברית. הגשר מקשר בין העיר טקומה, שנמצאת כ-70 קילומטר מדרום לסיאטל, ובין אזור גיג הרבור. הגשר הוא חלק מהכביש המדינתי מספר 16, שמחבר את כביש בין-מדינתי 5 לברמרטון. גשר מצר טקומה היה גשר תלוי צר וארוך במיוחד – באורך כ-1,646 מטר. הגשר המקורי נפתח לתנועה ב-1 ביולי 1940. תוך זמן קצר התברר שאפילו רוחות חלשות מכניסות את הגשר לתהודה שהתבטאה בצורת תנודות לאורכו של הגשר. בזמן התנודות, חלקי הגשר עלו וירדו ויצרו "הרים" ו"עמקים" לסירוגין. אף על פי שהתנודות היו חזקות למדי, המומחים טענו שהגשר יחזיק מעמד. ב-7 בנובמבר 1940, בשעות הבוקר, החל הגשר להתנדנד באופן שונה. הרוח לא הייתה חזקה במיוחד, ועוצמתה הגיעה רק ל-68 קמ"ש. הגשר החל להיכנס לתנודות פיתול, כך שבכל פעם צד אחד שלו (ימין או שמאל) עלה למעלה ואילו הצד השני נשאר למטה. בתנודות אלו, קו האמצע, לאורכו של הגשר, לא נע כלל. הגשר התנדנד בצורה זו במשך למעלה משעה, כשמשרעת התנודות הולכת וגדלה. מעט אחרי השעה 11 בבוקר, הגשר קרס לתוך המצר. הגשר נסגר לתנועה כבר עם תחילתן של התנודות יוצאות הדופן. באותה עת הייתה על הגשר מכונית. הנהג איבד שליטה על המכונית, יצא ממנה והחל להימלט, בעוד שהכלב של בתו נשאר ברכב. פרופסור להנדסה וצלם שנקלעו למקום רצו לעבר המכונית וניסו להציל את הכלב, אך לא הצליחו לשכנע את הכלב לצאת מהרכב. הם עזבו את הגשר זמן קצר לפני הקריסה. מלבד הכלב, לא היו אבדות בנפש באירוע קריסת הגשר. הגשר נכנס למצב של אי יציבות אווירודינמית הקרוי פרפור (אנ') (מכונה גם "רפרוף"). רוח צידית שנעה בזווית נמוכה כלפי מעלה פגעה בגשר וגרמה לכוח עילוי. הכוח הביא לכך שצד אחד של הגשר החל להתרומם. כתוצאה מפעולת כוח העילוי והכוח האלסטי, שפעל בכיוון ההפוך, נוצרו תנודות באחד מהתדרים העצמיים של הגשר (כ-0.2 מחזורים בשנייה). התנודות גברו כתוצאה מפעולתה הרצופה של הרוח. בצורה זו נוצר משוב חיובי שהגביר את עוצמת התנודות, עד שהמבנה לא היה יכול לעמוד בהן והגשר קרס. בספרי לימוד בפיזיקה לעיתים קרובות ההתמוטטות מוצגת באופן מוטעה כתהודה מכנית פשוטה. הטעות בהצגה זו היא שתהודה קלאסית תלויה בכוח חיצוני מחזורי בתדירות ששווה לאחת התדירויות העצמיות של המערכת. בהתמוטטות הגשר הכוח המניע הוא הרוח, שאינה מחזורית. הצימוד של הרוח למערבולות שיוצרת תנודת הגשר הוא שיצר את הכוח המחזורי בפועל. הגשר הוקם מחדש ב-1950, לאחר שהתכנון החדש נבדק באוניברסיטת וושינגטון. במשך השנים מאז בניית הגשר, אוכלוסיית האזור גדלה מהר. כתוצאה מכך, הכביש הגיע לקיבולת המקסימלית של מספר כלי הרכב. כדי להקל את עומסי התנועה, תשתית הכביש שודרגה בשנת 1984. בשנת 1998 הוחלט לבנות גשר נוסף בצד המערבי של הגשר הנוכחי. גשר זה הוא גשר אגרה ומשמש את הנוסעים לכיוון מערב. הגשר החדש נפתח ב-15 ביולי 2007. ניתוח מפורט של מבנה הגשר והסיבות לקריסתו (באנגלית) סיבות אפשריות להתמוטטות הגשר (באנגלית) אוסף ערוך של סרטים המתארים את קריסת הגשר באתר יוטיוב גשר מצר טקומה - מסלול הליכה - באתר alltrails גשר מצר טקומה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) תקן מכון התקנים 414 על עומסי רוח Robert H. Scanlan, Resonance, Tacoma Narrows Bridge Failure, and Undergraduate Physics Textbooks, American Journal of Physics, 59, p.118–24 (1991) doi 10.1119/1.16590
דורון נבון

דורון נבון הוא אמן לחימה ישראלי, בן המערב הראשון שקיבל תואר מוסמך בכיר (שִיהָאן) באמנות הלחימה "בודו-טאיג'יטסו- נינג'יטסו"[דרוש מקור]. נבון התחיל ללמוד קראטה וג'ודו בשנות העשרה שלו. הוא נופה ברגע האחרון מסגל הספורטאים של אולימפיאדת מינכן עקב פציעה קשה במהלך אימון הכנה בג'ודו. בסוף שנות ה-60 נסע נבון ליפן, שם המשיך בלימודי הג'ודו בבית הספר "קוֹדוֹ-קאן". באמצע שנות ה-70 הגיע לדרגת דאן 4 בג'ודו. בתקופת שהותו ביפן התוודע לאמנות הלחימה נינג'יטסו, הידועה בעולם כ"בודו טאיג'יטסו". זאת, באמצעות מורה ישראלי אחר בשם דני וקסמן. הם היו לתלמידים המערביים הראשונים שלמדו אמנות זו ישירות מראש השיטה, מאסקה האצומי. לאחר שנים של אימונים הגיע נבון לדרגת דאן 5 בנינג'יטסו והיה לבן המערב הראשון שקיבל דרגה זו ותואר שיהאן. בישראל הקים שלוחה ישראלית של בוג'ין קאן, בשם "בוג'ין קאן ישראל". לשיטת פלדנקרייז לריפוי ולשכלול היכולת הגופנית התוודע בזכות הכרות אישית עם מייסד השיטה, משה פלדנקרייז, ביפן. בישראל שילב אימון גופני מפרך בנינג'יטסו ובג'ודו עם שיעורי תנועה וטיפולים בשיטת פלדנקרייז. בשנות האלפיים, נבון מתגורר ביפן, אינו עוסק באמנות לחימה ומלמד את שיטת הפלדנקרייז באזור טוקיו. תלמידיו הישירים של דורון נבון ממשיכים ללמד את השיטה והכשירו אחריהם מספר דורות של מורים ואלפי תלמידים ברחבי הארץ. מן הבולטים בתלמידיו המיידיים של דורון הם אילן גטניו, מוטי נתיב, יעקב (נועם) חזן, יוסי תשובה, יוסי שריף ומשה זולר. מורים אלה העמידו אחריהם בתי ספר הממשיכים את הסגנון הייחודי של דורון נבון שהטמיע את הנינג'יסו, שיטת פלדנקרייז ורעיונות מהג'ודו תוך שמירה על נאמנות טכנית לסגנון המקורי אותו קיבל ממורו מאסקה האצומי, ראש השיטה. דורון נבון, באתר האינטרנט של בית הספר לאמנות לחימה "אקבן" ערך זה הוא קצרמר בנושא ספורטאים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סוף

סוּף (שם מדעי: Typha) הוא סוג של צמח, ממשפחת הסופיים. מיני הסוג הם עשבוניים רב שנתיים, שעליהם הארוכים (עד 2 מטרים) צומחים בשושנה סביב השורשים. התפרחות צומחות על גבי עמודי תפרחת ארוכים - כשני מטרים ויותר אורכם. העמוד ספוגי וחתכו עגול. התפרחות - הזכרית בראש העמוד והנקבית מעט מתחתיה נראות כמברשות ארוכות. מיני הסוף צומחים על גדות נחלים ומקווי מים מתוקים, בחגורת הצומח הראשונה. שורשיהם מסוגלים לנבוט אף כ-30 ס"מ תחת פני המים, והעלים מצוידים ברקמות אוגרות אוויר - תאים חלולים גדולים מאוד, המסייעים לצמח לנשום תחת המים. רקמה אוגרת אוויר זו נקראת אארנכימה. בסוג 11 מינים, תפוצתם באזורים הממוזגים בחצי הכדור הצפוני כולל אירופה ואסיה. בארץ מיוצג הסוג על ידי סוף הַקָּרִין, סוף מצוי, סוף רחב עלים הסוף נזכר 4 פעמים כצמח מים הגדל על שפת היאור שבתוכו הוסתרה תיבת משה (שמות ב ג-ה). הוא גדל בסמוך ל'קנה', ועם התייבשות מי היאור צמחים אלה קמלים: ”קנה וסוף קמלו” (ישעיהו יט ו). פעם אחת נזכר בתפילת יונה כצמח הנמצא בים: ”אפפוני מים עד נפש, תהום יסבבני סוף חבוש לראשי” (יונה ב ו). כנראה ש"ים סוף" (הנזכר 23 פעמים במקרא) נקרא על שם ה'סוף' שגדל בו או על שפתו. ל'סוף' אין מסורת זיהוי מוצקה, אך לפי הקשר הפסוקים וכן לפי רוב התרגומים יש להבחין בין ה'סוף' הנזכר בספר יונה כצמח של ים הגדל בים התיכון (יונה א, ג) שמזוהה כאלג"א (אצות) על ידי אחד המפרשים, לבין שאר האזכורים המתייחסים לצמח הגדל בנילוס, שהוא מקווה מים מתוקים. לפי פרופ' זהר עמר מאוניברסיטת בר-אילן, ה'סוף' המקראי הוא כנראה שם קיבוצי לכלל הצמחים היוצרים נוף סבוך במקווי מים מתוקים ומלוחים. הצמח הנקרא בימינו סוף מצוי (Typha domingensis) הוא אפוא רק אחד מהאפשרויות לזיהוי ה"סוף" המקראי. מדיה וקבצים בנושא סוף בוויקישיתוף סוף, באתר ITIS (באנגלית) סוף, באתר NCBI (באנגלית) סוף, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) סוף, באתר צמחיית ישראל וסביבתה סוף, באתר Tropicos (באנגלית) סוף, באתר GBIF (באנגלית) סוף, באתר IPNI (באנגלית) סוף, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) סוף הקרין, באתר "צמחיית ישראל וסביבתה" זהר עמר, צמחי המקרא, ירושלים תשע"ב, עמ' 205-204