laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
באופן קבוע וחד פעמי

באופן קבוע וחד פעמי הוא אלבום המתעד מופע שהועלה על ידי המוזיקאים יוני רכטר ויהודית רביץ בשנת 1979. האלבום הוקלט כהופעה חיה (ללא קהל) ב"אולפני טריטון". הצגת הבכורה נערכה בצוותא, כ"ט באב תשל"ח. שם האלבום נלקח ממילות הפתיחה של "שיר הפוך" שכתב יוני רכטר בנעוריו עם האחים יובל וגיל דור (שלימים הפכו מוכרים מהכל עובר חביבי ומאחינועם ניני, בהתאמה). יוני רכטר כתב כי דודו אלהרר יזם את המפגש ביניהם, שהיה "ערב שירים שלו ושלה" (כותרת המשנה של המופע). רכטר ניגן בפסנתר, רביץ בגיטרה, וביחד ביצעו 12 קטעים, מהם ארבעה מקוריים: "נעימת פתיחה" ב"לה לה לה" שהלחינה יהודית רביץ; דואט בשם "שיר הפוך" – שיר הנושא של המופע; "מי לאהבה" שיר סולו של יהודית שהופיע באלבום זה וגם באלבום הבכורה שלה, ו"נמלים לוחשות" – קטע ג'אז אינסטרומנטלי של רכטר. שישה נוספים היו גרסאות כיסוי לשירים שהלחין רכטר למבצעים אחרים או במסגרת הרכבים שפעל בהם, שניים כבר כללו את רביץ בעבר: "עטור מצחך" שנכתב לאריק איינשטיין ובו השתתפו רביץ ורכטר כמלווים (עם קורין אלאל); "לילה טוב" מתוך "הכבש השישה עשר"; "דמעות של מלאכים" שביצע במקור עם אבנר קנר במסגרת ההרכב המוזיקלי "ארבע-עשרה אוקטבות"; "מה עושות האיילות"- גם כן במקור בביצועו של איינשטיין; "שלוש בלילה בעיר" ו"כבו האורות" שהלחין לאלבום הבכורה של גידי גוב. כמו כן שרה רביץ סולו שני שירים מוכרים שכתבו אחרים – "לילה" (שלום חנוך) ו"עין גדי". האלבום המקורי יצא בתקליט בשנת 1979 בחברת CBS (לימים NMC). גרסת התקליטור הראשונה יצאה ב-1993 במסגרת "סדרת התפוז" המוזלת של NMC. בשנת 2009 יצא התקליטור בהוצאת מחודשת במסגרת סדרת "סימני דרך" של NMC וצורף לו DVD עם צילום המופע מארכיון הערוץ הראשון. יוני רכטר: שירה, פסנתר, פסנתר חשמלי, ניהול מוזיקלי ועיבודים (מלבד "מי לאהבה" – עיבוד: מתי כספי). יהודית רביץ: שירה, גיטרה, תופי קונגה. רונן רבן: גיטרה חשמלית. ארנון פלטי: גיטרה בס. דובי קיזלשטין: תופים. יוסי שלמון: סקסופון וקלרינט. מערכת הגברה ותאורה: הפקות "בטי-בם". מנהל הצגה: טל אופק. עוזרי הפקה:עפרה קיבי, יעקב גלעד. טכנאי הקלטה: יעקב מורנו, אורית (דרדא) זולוטוב. תיאום הקלטות: אסנת רון. צילום: ג'ראר אלון. עיצוב עטיפה: מיכל לויט הפקה, איסוף ועריכה: ליאור מזרחי, עוזי פרויס. אחראית מטעם רשות השידור: צביה יששכר. הפקת DVD: די.וי.די מאסטר – יוני עזריה. עיצוב: סטודיו חץ – אמילי. על האלבום באתר של יוני רכטר, ארכיון האינטרנט באופן קבוע וחד פעמי - יוני רכטר, יהודית רביץ - ערב שירים שלו ושלה, כרזת מופע באתר הספרייה הלאומית גדעון אוקו, ‏יהודית רביץ ויוני רכטר שוב יחד, המהדורה המרכזית, חדשות ערוץ 2, באתר ‏מאקו‏, 22 במרץ 2009 וואלה! תרבות‏, טיפול זוגי – 30 שנים ל"באופן קבוע וחד פעמי" (תמונות, קטעי וידאו וריאיון עם יוני רכטר), באתר וואלה, 7 באפריל 2009 עינב שיף‏, מספר זוגי, ריאיון מיוחד עם יוני רכטר לרגל ההוצאה המחודשת, באתר וואלה, 8 באפריל 2009 חוברת התקליטור המחודש, 2009, NMC
נפת אחלגורי

נפת אַחָלגוֹרִי (בגאורגית: ახალგორის მუნიციპალიტეტი, אַחָלגוֹרִיס מוניציפליטי) היא נפה במחוז מצחתה מתיאנתי שבגאורגיה. מרוחקת 56 ק"מ מטביליסי. עד שנת 1917 נכלל באזור טביליסי-גורי. משנת 1922 חלק מהרפובליקה האוטונומית של דרום אוסטיה, ומשנת 1992 נפה עצמאית. שטח הנפה נשלט על ידי דרום אוסטיה, שעדיין מכנה אותה בשמה הסובייטי הקודם מחוז לנינוגורסק. העיירה אחלגורי (דאבא) מהווה המרכז המנהלתי של הנפה. כמו כן ישנם בנפה 116 כפרים ב-7 תמי: בּוֹלִי, גדוּ, קוֹרִינתָה, לַארגווִיסִי, סַאלבִּיאֶרִי, כַּארצ'וֹחִי וצחרַאדזמָה. עד למלחמה בדרום אוסטיה, בשנת 2008, אוכלסה הנפה ב-7,600 תושבים בצפיפות אוכלוסין של כ-7.5 איש לקמ"ר, שכ-2,000 איש מהם התגוררו בעיירה אחלגורי. לאחר המלחמה גלו כ-5,000 גאורגים מתושבי הנפה, שהם כ-70% מסך האוכלוסייה שהתגוררה בנפה וכ-90% מהגאורגים שהתגוררו בנפה. בנפה נמצאים שרידים של מבנים הבנויים על פי האדריכלות הגאורגית של ימי הביניים ביניהם: איקורתה (1172), המנזרים מנזר קַאבֶּנִי (המאה ה-9 - המאה ה-13) ומנזר לארגוויסי, מצודת צירקולי (המאה ה-9) ומצודת כַּארצ'וֹחִי. מדיה וקבצים בנושא נפת אחלגורי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של נפת אחלגורי (בגאורגית ובאנגלית) תמי (თემი)- היא הדרגה הנמוכה ביותר בחלוקה האדמיניסטרטיבית של גאורגיה. המונח מקביל פחות או יותר ל"מועצה מקומית" בישראל או לקומונה בצרפת. אתר הסטטיסטיקות של גאורגיה: אוכלוסיית גאורגיה לפי נפות מאתר www.geostat.ge דאבא (დაბა) - יישוב עירוני קטן, עיירה. ערך זה הוא קצרמר בנושא קווקז ובנושא גאוגרפיה של גאורגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
Document Type Definition

שפת Document Type Definition (ראשי תיבות: DTD, בעברית: הגדרת סוג מסמך) היא שפה המשמשת להגדרת מבנה של מסמכים הכתובים בשפת XML או בשפת SGML. שפה זו היא אחת משפות ה-SGML וסכמת XML, ובעזרתה ניתן ליצור הגדרות וחוקים לצורה שבה מסמכים הכתובים בשפת סימון יעוצבו. השפות XML ו־SGML הן שפות סימון המשמשות להעברת והצגת מידע בצורה טקסטואלית. ייצוג המידע בצורה טקסטואלית הוא הגורם לאחד מהיתרונות הבולטים של שפות אלו - קריאת הנתונים יכולה להתבצע במערכות ממוחשבות שונות ללא תלות במערכת ההפעלה או בתוכנה המשמשת לקריאת הנתונים. שפת XML הפכה להיות נפוצה ובעלת תפקידים רבים, במיוחד בשל גמישותה הרבה: כיום XML היא הבסיס לשפות שונות, וממנה נגזרות שפות כגון SVG, MathML, XHTML וכיוצא באלה. שמירה והעברת מידע בין פלטפורמות, תוכנות ומערכות הפעלה שונות. פורמט להעברת נתונים בין שירותים ברשת. סריאליזציה של אובייקטים בתכנות. מאחר ששפת XML היא גמישה ובת הרחבה (eXtensible Markup Language), ומכיוון שלכל מסמך יש תפקיד שונה ועליו להחזיק נתונים שונים, יש צורך לקבוע תקן שיגדיר כיצד המסמך ייראה. מטרת ה־Document Type Definition היא לקבוע את התבנית או את הצורה שבה הנתונים יסודרו במסמך. ניתן לומר כי ה־Document Type Definition הוא מסמך שמגדיר כיצד התוכנה הקוראת את הנתונים מצפה לקבל את המידע, כדי שתוכל לעבד אותו. דוגמה לקוד DTD, ולאחריו הסבר לקוד: <!ELEMENT people_list (person*)> <!ELEMENT person (name, birthdate?, gender?, socialsecuritynumber?)> <!ELEMENT name (#PCDATA)> <!ELEMENT birthdate (#PCDATA)> <!ELEMENT gender (#PCDATA)> <!ELEMENT socialsecuritynumber (#PCDATA)> הסבר, מחולק לפי שורות: people_list הוא אלמנט חוקי במסמך, והוא יכול להכיל תחתיו את האלמנט person. הכוכבית (*) מסמלת כי תחת אלמנט זה יכולים להופיע אפס או יותר אלמנטים מסוג person. person הוא אלמנט חוקי במסמך, ואלמנט זה יכיל תחתיו את האלמנט name, ולאחריו האלמנטים birthdate (אופציונלי), gender (אופציונלי) ו/או socialsecuritynumber (אופציונלי). סימן השאלה (?) מסמל כי האלמנט יכול להופיע פעם אחת או לא להופיע בכלל (אופציונלי). מכיוון שאין אחרי name סימן שאלה (או כל סימן אחר, כגון כוכבית וכיוצא בזה), הוא חייב להופיע בכל אלמנט person. name הוא אלמנט חוקי במסמך, ואלמנט זה יכול להכיל מידע מסוג character data (טקסט, אך לא אלמנטים). birthdate הוא אלמנט חוקי במסמך, ואלמנט זה יכול להכיל מידע מסוג character data. gender הוא אלמנט חוקי במסמך, ואלמנט זה יכול להכיל מידע מסוג character data. socialsecuritynumber הוא אלמנט חוקי במסמך, ואלמנט זה יכול להכיל מידע מסוג character data. סכמת XML XSD הגדרה של DTD באתר של W3C מדריך לשפת DTD באתר W3Schools.com
דרומיכטס

דרומיכטס (ביוונית עתיקה: Δρομιχαίτης) היה מנהיג הגטים בסביבות שנת 300 לפני הספירה. ליסימכוס, דיאדוך מקדוני שהמליך עצמו בתראקיה, תבע לעצמו שליטה על מחוזות הגטים, ובמיוחד בתחום השייך היום לדוברוג'ה. צבא ליסימכוס ניהל מספר קרבות עם בין צבא ליסימכוס ובין הגטים, בהנהגת דרומיכטס. באחד הקרבות נשבה אגתוקלס, בנו של ליסימכוס. דרומיכטס נהג בו יפה, שחרר אותו ושלח אותו לאביו, בתקווה לשפר את היחסים איתו. המחווה לא הביאה את התוצאות המבוקשות והמאבקים נמשכו. שמונה שנים מאוחר יותר, בשנת 292 לפני הספירה, עבר ליסימכוס עם צבאו המקדוני, שמנה כ-100,000 חיילים, את הדנובה צפונה, כדי לכבוש את מחוזות הגטים. ליסימכוס לא הצטייד בכמות מספקת של מזונות, מתוך הנחה שהצבא ימצא את מזונותיו אצל האויב. ההנחה הייתה שגויה והצבא המקדוני, שהתקדם לתוך ארץ הגטים, סבל רעב וצמא במידה כזאת שחיילים התחילו למות מצמא. הגטים צרו על המקדונים וצבאו של ליסימכוס נכנע. הגטים תבעו להביא את ליסימכוס לדין ולהורגו, אך דרומיכטס גרס כי אם יעשו כן יעלו לשלטון במקדוניה מלכים אחרים, העלולים להיות מסוכנים יותר מבחינת הגטים. לעומת זאת, אם ינהגו יפה בליסימכוס, יסכים האחרון, שיהיה חייב לגטים הכרת תודה, להשיב את המצודות שתפס מידיהם ולשמור על יחסים טובים. דיודורוס סיקולוס מספר כי דרומיכטס איתר את ליסימכוס בין חייליו באמצעות בני פמלייתו שהיו סביבו ואחר כך ערך משתה, בו הוגש למקדונים אוכל הראוי למשתה מלכים, בצלחות כסף ועל שטיחים מפוארים, בעוד הגטים סועדים בצלחות עץ, יישובים על קש. לאחר הסעודה שאל דרומיכטס את ליסימכוס כיצד עדיף לסעוד, כמו המקדונים או כמו הגטים? כאשר ליסימכוס העדיף את דרך המקדונים, הקשה דרומיכטס ושאל "אם כך, מה היה לכם לבוא אל ארצנו הדלה, בה אנו חיים כחיות וכברברים ובה שום צבא לא יוכל לשרוד, במקום לדבוק בעושר שניתן לכם?" ליסימכוס הודה כי שגה, הבטיח להשיב את המצודות ולפי פאוסניאס אף השיא לדרוכימטס את אחת מבנותיו. התיאור המפורט ביותר שבידינו נמצא אצל דיודורוס סיקולוס. פרטים נוספים יש אצל פאוסניאס. אחרים, כמו פלוטארכוס או פוליאנוס מצטטים מקורות אחרים, ככל הנראה לפי פאוסניאס (1.9.6) לא ברור אם נשבה ליסימכוס עצמו או אגאטוקלס או שניהם, בשני אירועים נפרדים. מקורות אחרים, כמו סטרבוניוס, פלוטארכוס ועוד, חלוקים ביניהם בשאלה זו. פאוסניאס סבור כי סיפור המשתה אינו אמת וכי ההסכמה נכפתה על ליסימכוס
מותק, הילדים התכווצו

מותק, הילדים התכווצו (באנגלית: Honey, I Shrunk the Kids) הוא סרט קולנוע מסוגת הקומדיה של חברת וולט דיסני, בבימויו ג'ו ג'ונסטון, משנת 1989, המשלב אלמנטים של מדע פופולרי. לאור ההצלחה התפתח זיכיון "מותק, הילדים התכווצו". ויין סלינסקי (ריק מוראניס) עובד כממציא ובונה מכונה שמכווצת עצמים באופן משמעותי ביותר (אדם שכווץ בה יכול לרכב על נמלה). ויין חושב שבניית המכונה נכשלה אבל בהיעדרו, בנם של השכנים משליך כדור דרך חלון החדר על המכונה וזו מתחילה לעבוד. שני ילדיו של ויין ושני הבנים של השכנים מגיעים לחדר, מתכווצים והולכים לאיבוד בין גרגרי האבק. הם מושלכים לפח האשפה ועם שקית האשפה אל הרחוב. מרבית הסרט היא סיפור מסעם של הילדים חזרה הביתה דרך המדשאה שבחצר הקדמית. כיוון שהם כה קטנים, המסע הביתה מלא בהרפתקאות ומכשולים הכוללים חרקים ענקיים ומכסחת דשא אימתנית. בקטע זה של הסרט מוצג לצופים עולם החרקים והצומח העירוני מנקודת מבטם של יצורים זעירים עד מאוד. לקראת סוף הסרט חוזרים הילדים לביתם על ידי כלב המשפחה, והוריהם מוצאים אותם כאשר הבן הצעיר, ניק, נופל לצלוחית של דגני הבוקר של אביו אשר כמעט אוכל אותו בטעות. הילדים מספרים לוויין מה קרה באמצעות פנטומימה. ויין מתקן את התקלה ומחזיר באמצעות המכונה את הילדים לגודלם המקורי. לסרט יצאו שני סרטי המשך, "מותק, הילד התנפח" ו"מותק, ההורים התכווצו" (או: "מותק, ההורים נעלמו"), שזכו שניהם לביקורות טובות פחות מהסרט המקורי. הסרט השלישי יצא ישירות לווידאו. אתר האינטרנט הרשמי של מותק, הילדים התכווצו "מותק, הילדים התכווצו", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "מותק, הילדים התכווצו", באתר נטפליקס "מותק, הילדים התכווצו", באתר AllMovie (באנגלית) "מותק, הילדים התכווצו", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "מותק, הילדים התכווצו", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "מותק, הילדים התכווצו", באתר Metacritic (באנגלית) "מותק, הילדים התכווצו", באתר אידיבי "מותק, הילדים התכווצו", באתר דיסני+ סרטים (באנגלית) "מותק, הילדים התכווצו", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) דביר רשף, אתם התאהבתם בסרטים האלו – הנה ההזדמנות להראות לילדים שלכם למה, באתר ynet, 8 באוגוסט 2022 המפיק ההוליוודי ג'ון לנדאו ("טיטאניק" ו"אוואטר") הלך לעולמו בגיל 63, באתר ynet, 7 ביולי 2024 ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
תחנת הרכבת חיפה מזרח

תחנת הרכבת חיפה מזרח היא תחנת הרכבת הראשונה שנבנתה בחיפה. התחנה החלה לפעול בינואר 1904 כתחנת הקצה המערבית של רכבת העמק (שלוחת מסילת הרכבת החיג'אזית). עד שנת 1937, בה נפתחה תחנת חיפה מרכז, היא נקראה תחנת חיפה. עם פתיחת התחנה החדשה הוחלף שמה לחיפה מזרח. תחנה זו אינה פעילה כיום, ומבנה התחנה הוא מבנה היסטורי שעבר שימור. במתחם התחנה הוקם מוזיאון רכבת ישראל. כיום זוהי אינה תחנת הרכבת המזרחית ביותר בחיפה – שלוש תחנות בתחומי העיר נמצאות ממזרח לה: מרכזית המפרץ, חוצות המפרץ וקריית חיים. בשנות ה-20 של המאה ה-20 נסללה על ידי הבריטים מסילה ברוחב תקני מתחנת חיפה עד לצומת רמז ממערב לפרדס חנה-כרכור, על מנת לחבר את תחנת חיפה עם המסילה המזרחית במסלול קצר יותר במקום חיבור במסלול עוקף דרך רכבת העמק ומסילת השומרון. כך הפכה חיפה לתחנת הקצה הצפונית של המסילה המזרחית. תחנת חיפה/חיפה-מזרח של ימי המנדט היא תחנת הרכבת היחידה בעולם ממנה יצאו רכבות ל־3 יבשות שונות: אפריקה – (מצרים), אסיה – (סעודיה, סוריה ולבנון) ואירופה (טורקיה). בספטמבר 1946 פוצצה תחנת חיפה מזרח על ידי חברי האצ"ל, כחלק מהמאבק במנדט הבריטי, ונגרמו למבנה נזקים כבדים. לאחר פתיחת תחנת הרכבת חיפה מרכז, ובהמשך תחנות נוספות בחיפה ירד מעמדה, ובשנות ה־90 של המאה ה־20 נסגרה התחנה לתנועת נוסעים. מתחם התחנה משמש כיום כמשכן למשרדי רכבת ישראל בחיפה, כתחנת ניתוב, וכמוזיאון להיסטוריה של הרכבות בישראל. הרכבות הנוסעות על הקו הראשי של רכבת ישראל חולפות בתחנה, אך אינן עוצרות בה. כמו כן, התחנה היא אחת הגדולות שבתחנות התפעוליות של רכבת ישראל, ומסילותיה הרבות משמשות, בין היתר, לדיור רכבות, לתחזוקת הציוד הנייד ולעריכת רכבות. שימוש נוסף ייחודי לתחנה הוא היותה נקודת האפס של רכבת ישראל לצורך מדידת מרחקים (אם כי בפועל נמצאת היום התחנה 83 מטר מצפון לנקודת האפס). כל התחנות שלאורך הקו הראשי של רכבת ישראל מציינות את מיקומן על הקו ביחס לתחנה. למשל, תחנת הרכבת קריית מוצקין נמצאת בקילומטר ה־10.409 של הקו הראשי, משמע 10 קילומטר ו-409 מטרים מתחנת חיפה מזרח. התחנה נקראת על שם משה פייקוביץ', המנכ"ל הראשון של רכבת ישראל. התחנה ונמל חיפה, ספטמבר 2021 מבנה התחנה המפואר ברבע השני של המאה ה-20 מבנה התחנה לאחר פיצוצו ב-20 בספטמבר 1946 על ידי אנשי האצ"ל האנדרטה שנבנתה בסמוך לתחנה לציון יום חנוכתה של רכבת העמק ב-1905 האנדרטה כיום מוזיאון רכבת ישראל רכבת העמק מסילת הרכבת החיג'אזית מדיה וקבצים בנושא תחנת הרכבת חיפה מזרח בוויקישיתוף 100 שנה לרכבת החיג'אזית ולתחנת חיפה מזרח, ביטאון העמותה לתולדות חיפה, יאיר ספרן, גיליון 3, נובמבר 2005 אלי אלון, סיפורה של תחנת הרכבת חיפה מזרח, באתר News1 מחלקה ראשונה, 31 ביולי 2018 מבצעי הפיצוץ בחיפה מובאים למשפט בתל אביב, ארכיון הסרטונים שך AP תחנת רכבת חיפה מזרח: מבנים 27+28, תיק תיעוד, 2018-2021, אדריכלית רות ליברטי-שלו, אדריכלית עדי הר-נוי תחנת רכבת חיפה מזרח: מגדלי המים,והמזוט, תיק תיעוד, 2017, אדריכלית רות ליברטי-שלו, אדריכלית עדי הר-נוי תחנת רכבת חיפה מזרח: תיעוד מתחמי, 2016-2018, אדריכלית רות ליברטי-שלו, אדריכלית עדי הר-נוי סיפורה של תחנת הרכבת חיפה מזרח, באתר www.news1.co.il
ברק בן אבינעם

בָּרָק בֶּן אֲבִינֹעַם הוא דמות מקראית, מנהיג צבאי שנזכר בספר שופטים (פרקים ד' – ה') ומי שפעל יחד עם דבורה הנביאה. מוצאו היה מן העיר קדש נפתלי שבשבט נפתלי. לאחר מותו של אהוד בן גרא, חזרו בני ישראל לעשות את הרע בעיני ה'. כעונש, השתעבדו ישראל ליבין מלך כנען. בראש צבאו של יבין עמד שר הצבא סיסרא, ובצבאו היו תשע-מאות רכב ברזל. בתקופה זו, שפטה את ישראל דבורה הנביאה ונראה שברק היה מנהיג צבאי בכיר. התנ"ך אינו מכתיר את ברק בתואר שופט. דבורה הזמינה את ברק לעמוד בראש צבא שבטי נפתלי וזבולון היוצא למלחמה בסיסרא, אולם ברק סירב לצאת להילחם בלעדיה. דבורה נענתה לבקשתו שתחבור אליו, אולם השיבה לו באופן עוקצני כי "אפס כי לא תהיה תפארתך על הדרך אשר אתה הולך כי ביד אישה ימכור ה' את סיסרא". צבאו, שמנה לפי המקרא עשרת אלפים איש, נערך בהר תבור, והביס את יבין באזור נחל קישון. לפי מה שמספר יוסף בן מתתיהו, סייעו לו גשם זלעפות וסערה גדולה שהתחוללה. למעשה, הדבר מפורש בשירת דבורה: "נחל קישון גרפם, נחל קדומים נחל קישון" (שופטים, ה', כ"א). הסערה הפריעה לכנענים יותר שכן היא באה כנגד פניהם. כאשר נטש סיסרא את מרכבתו ונמלט ברגליו, הרגה אותו בעורמה יעל אשת חבר הקיני. לאחר מכן היא יצאה לקראת ברק והודיעה לו שאויבו מת. בעקבות הניצחון, הושרה השירה הקרויה "שירת דבורה" (שופטים, ה') בדומה לשירה שהושרה לאחר הניצחון על המצרים בים סוף. שירה זו אינה מתארת את הניצחון המופלא בלבד אלא גם באה חשבון עם השבטים שלא השתתפו במלחמה: ראובן, מנשה, דן ואשר, ולבסוף מתארת את אכזריות האויבים. בשירת דבורה נאמר כי הושרה על ידי דבורה וברק גם יחד, ונראה שהכוונה היא שדבורה שרה וברק וחייליו השתתפו עימה בשירה. דעה רווחת בפרשנות המסורתית היא שברק היה בעלה של דבורה (דבורה הייתה "אשת לפידות", וקיים דמיון תוכני בין המילים "לפידות" ו"ברק"), אולם אין לכך סימוכין במקרא עצמו. יוסף בן מתתיהו מוסיף על מה שלגביו מקצר המקרא. הוא מספר שברק הצליח להרוג את המלך יבין עצמו בחצור. אחרי ניצחונו החריב את העיר הכנענית והיה למצביאם של ישראל במשך ארבעים שנה לצד דבורה השופטת. על פי תרגום הפשיטתא נאמר בשירה:"קום ברק ושבה שוביך" (ולא שביך), והיו שניסו להסיק מכך שברק עצמו היה שבוי בזמן מן הזמנים ורצה לנקום על כך. לפי תרגום השבעים, כאשר שמואל מתאר את קורות העם (שמואל א', י"ב, י"א) ואומר:"וישלח ה' את ירבעל ואת בדן ואת יפתח ואת שמואל ויצל אתכם מיד אויבכם", הוא מתכוון בשם "בדן" לברק, שכן היה מקובל להשתמש לגבי אישים מסוימים בכינוי שהתקבל על שם אופיים או על שם מעשה ייחודי להם. על שמו של ברק בן אבינעם נקרא נחל ברק בן אבינעם בגליל התחתון (להבדיל מנחל ברק שבערבה התיכונה), מושב ברק בחבל תענך שבעמק יזרעאל, יישוב קהילתי בשם אחוזת ברק בעמק יזרעאל וגדוד 12 "ברק" בחטיבת גולני. מדיה וקבצים בנושא ברק בן אבינעם בוויקישיתוף
NIH

האם התכוונתם ל... המכונים הלאומיים לבריאות – סוכנות ממשלתית בארצות הברית העוסקת במחקר ביו-רפואי. Not Invented Here – כינוי שלילי לתרבות ארגונית בה נוטים שלא לנצל ידע שמקורו מחוץ לארגון
קובה סיפור אהבה

"קובה סיפור אהבה" (באנגלית: The Lost City) הוא הסרט הראשון שביים השחקן אנדי גרסיה, העוסק במהפכה הקובנית של סוף שנות ה-50 של המאה ה-20, בה כבש פידל קסטרו את השלטון בקובה. הסרט יצא לאקרנים בשנת 2006. הסרט מהווה מחווה למולדתו של גרסיה, ומשלב בתוכו מוזיקה קובנית מקורית. הסרט מתמקד בסיפורה של משפחה אמידה בקובה, והשפעת המהפכה של 1958 עליה. במשפחה שלושה אחים: לואיס, ריקרדו ופיקו (אנדי גרסיה), אשר שונים בתפיסתם את הדרך הנכונה להיאבק בשלטון הרודן פולחנסיו בטיסטה. האח הבכור, לואיס, מצטרף לתנועה המהפכנית הפועלת לסילוק בטיסטה מהשלטון, ולמען קובה דמוקרטית. קבוצה זו נפרדה מתנועתו של פידל קסטרו תנועת ה-26 ביולי כיוון שלא סמכה על טוהר כוונותיו ועל שאיפתו לדמוקרטיה קובנית. האח השני, ריקרדו, פונה דווקא לקבוצתו של פידל קסטרו. פיקו, אשר בסיפורו מתרכז הסרט, הולך בדרכו של אבי המשפחה פדריקו, פרופסור מכובד באוניברסיטת הוואנה, ומאמין בהחלפת השלטון בדרך חוקית, תוך שהוא מנסה לקדם את המאבק דרך הפרלמנט. המחתרת לה שייך לואיס מנסה להתנקש בחייו של בטיסטה, אך הניסיון נכשל וחברי המחתרת השורדים מחוסלים על ידי אנשי המשטרה החשאית יחד עם מספר איומים נוספים על שלטון הנשיא; ביניהם גם חבר הפרלמנט בו נעזר פדריקו בניסיון להסיר את בטיסטה מהשלטון באופן חוקי. בעידוד אמו, פותח פיקו במערכת יחסים עם אלמנתו של לואיס אחיו, אורורה, והם מתאהבים. זמן מה לאחר ההתנקשות ובעקבות הפגנות עזות למען עזיבתו מהארץ, מבין בטיסטה שחייו בסכנה בקובה ומחליט לעזוב את הארץ. הקובנים חוגגים ברחובות, ופידל קסטרו ממהר לתפוס את השלטון במדינה, מכריז על ביטול הבחירות ומוציא להורג את כל תומכי המשטר הישן. ריקרדו, אשר הרחיק עצמו מהמשפחה והפך להיות קצין בכיר בשלטון החדש, מבקר את דודו מגדל הטבק ומודיע לו שהשטח שלו יוחרם לצורכי המהפכה. דודו זועם ונסער, פרץ רגשות שגורם לו להתקף לב, והוא מת לפני שאחיינו ריקרדו מצליח לקרוא לעזרה. חברי המשפחה מאשימים את ריקרדו במות הדוד, ומגנים אותו על כך ששם את מפלגתו לפני משפחתו. ריקרדו מתקשה לשאת באשמה, ומתאבד. בכך הוא מותיר את פיקו בן יחיד להוריו. אלמנתו של לואיס, אורורה, מתפתה להצטרף גם היא למפלגתו של פידל מתוך רצון לעזור לקובה בשעתה הקשה, אך מעשה זה מרחיק אותה מפיקו. לבסוף, לאחר שהבין שאין לו מה לחפש בקובה של פידל, מחליט פיקו, בעידוד הוריו, לעבור לארצות הברית ולהקים שם מחדש את מועדון הג'אז הקובני אותו ניהל בהוואנה. לפני יציאתו מציע פיקו לאורורה להצטרף אליו, אך היא מסרבת וטוענת שקובה זקוקה לה. רוב כספו ורכושו נלקחים ממנו בשדה התעופה, כך שהוא נאלץ לעבוד לפרנסתו בשטיפת כלים, במועדון לילה שבעליו מציע לו בהמשך להופיע שם כפסנתרן. בהמשך נפגש פיקו עם אורורה שהגיעה לארצות הברית כנציגת קובה באו"ם, ללא כוונה לעזוב את ארצה, בעוד פיקו עצמו פותח מחדש את מועדון טרופיקנה בניו-יורק. אתר האינטרנט הרשמי של קובה סיפור אהבה "קובה סיפור אהבה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "קובה סיפור אהבה", באתר נטפליקס "קובה סיפור אהבה", באתר AllMovie (באנגלית) "קובה סיפור אהבה", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "קובה סיפור אהבה", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "קובה סיפור אהבה", באתר Metacritic (באנגלית) "קובה סיפור אהבה", באתר אידיבי "קובה סיפור אהבה", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
34 (מספר)

34 (במילים בלשון זכר: שלושים וארבעה; בלשון נקבה: שלושים וארבע) הוא המספר הטבעי העוקב ל-33 וקודם ל-35. 34 הוא המספר הקטן ביותר ששני שכניו (33, 35) הם בעלי אותו מספר מחלקים (ארבעה) כמוהו. 34 משתייך לסדרת פיבונאצ'י ולסדרת פל-לוקאס והוא גם מספר מרקוב. 34 הוא קבוע הקסם של ריבוע הקסם בגודל 4X4. 34 הוא המספר האטומי של סלניום. 34 הוא מספר החוליות בעמוד השדרה של האדם (7 צוואריות, 12 באזור החזה, 5 באזור המותן, 5 עצמות העצה וחמש העצמות המרכיבות את עצם העוקץ). מדיה וקבצים בנושא 34 בוויקישיתוף
הגדה השמאלית (במת שמאל)

הגדה השמאלית היא במה ביקורתית לתרבות וחברה, ביטאון שמאל רדיקלי ביקורתי שפעל בשני מישורים, כאתר אינטרנט (בין השנים 2002-2018) וכמועדון ומרכז חברתי. אתר הגדה השמאלית פעל משנת 2002 עד 2018. מאות אנשי שמאל כתבו בו. אתר האינטרנט התמקד בפרסום מאמרים עיונים ואקטואליים הכתובים מנקודת ראות שמאלית. בין הכותבים באתר נמנו נימר סולטאני, אבשלום קווה, ואדם קלר. בנובמבר 2005 הצהירו באתר על יותר מ-2000 כניסות ביום. מועדון הגדה השמאלית נוסד בשנת 1990, פועל במנותק מאתר האינטרנט, והוא עמותה עצמאית הפועלת בסיוע חד"ש. המועדון ממוקם ברחוב אחד העם בתל אביב. "הגדה השמאלית" כמועדון התבססה בשנים הראשונות על התארגנות של קבוצה במפלגה הקומוניסטית, עמה נמנו אלי גוז'נסקי, עו"ד מור סטולר, ראובן קמינר, ח"כ ד"ר דב חנין וח"כ לשעבר עיסאם מח'ול. השקפות הקבוצה היו מרקסיסטיות והתבססו על כתבי הוגים דוגמת אנטוניו גראמשי ורוזה לוקסמבורג. מועדון הגדה השמאלית מציע עצמו במחירים נמוכים כחלק מהאופק הרעיוני המנחה אותו לקדם תרבות קהילתית שווה לכל נפש. במועדון, בתל אביב, מתקיימות ערבים חברתיים כגון הרצאות, הופעות רוק, פאנק והארדקור, ערבי שירה ועוד. את המועדון ניהל עד 2011 ערן סגל. שיחה מקומית מדיה וקבצים בנושא הגדה השמאלית בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הגדה השמאלית בן שלו, שוברים את הקירות של הגדה השמאלית, באתר הארץ, 7 באוגוסט 2013 יועד וינטר, מהי מדיניות העריכה של הגדה השמאלית?, הגדה השמאלית, 27 בנובמבר 2005
גבעת נפוליאון

האם התכוונתם ל... תל נפוליאון – תל ג'רישה בצפון תל אביב המכונה לעיתים גבעת נפוליאון תל עכו – הקרוי בפי תושבי עכו גבעת נפוליאון
חדיד (בית חרושת)

"חדיד" היה בית החרושת המודרני הראשון בארץ ישראל לייצור סבון משמן. בשנת 1903 הגיע המהנדס נחום וילבושביץ (וילבוש) לארץ, אחד התחומים שעניין אותו היה כבישת שמן זית, הוא גילה שהתהליך נעשה בבתי הבד בארץ ישראל בצורה מכנית על ידי מכבשי עץ, ולכן הציע להקים מפעל בו יפיקו שמן בתהליך של "כבישה חמה" בתהליך כימי העושה שימוש בבנזין. מאחר ששמן מכבישה חמה נחשב איכותי פחות, ומחירו נמוך יותר מאשר שמן מכבישה קרה, הציע וילבושביץ להפיק הפקה משנית של שמן מגפת (פסולת הזיתים שנשארת אחרי שכובשים אותם בכבישה קרה). על מנת להרחיב את הידע בנושא, וכן על מנת ליצור קשרים מתאימים עם ספקי ציוד, נסע וילבושביץ (שהספיק בינתיים להחליף את שמו לוילבוש) ב-1905 לצ'כוסלובקיה. חובבי ציון מצאריצין (וולגוגרד דהיום), שנענו ליוזמתו של וילבוש, רכשו 100 דונם מבנק אפ"ק חלק מ-2400 דונם שרכש הבנק מהכפר דיר טריף ב-1904, והחלה הקמת בית החרושת "חדיד". שם בית החרושת נלקח מתל חדיד הסמוך, הידוע בתולדות ישראל, מקום מושבם של שבי ציון כנזכר בתנ"ך, עיר חשמונאית, יישוב יהודי שנלכד בימי המרד הגדול ומקום מושבם של חכמים והתנא רבי יקים איש חדיד בתקופת המשנה. בתקופה מאוחרת יותר שכן עליו הכפר הערבי חדיתה. המיקום נבחר בזכות קיומם של מטעי זיתים ובתי בד רבים באזור. בתי הבד סיפקו את הגפת לייצור השמן. בבית החרושת הועסקו בין 50 ל-80 פועלים יהודים. בינואר 1906, עם הגעת כל המכונות מאירופה החל הייצור במפעל. העונה הראשונה, שבתחילתה הופקו מ-260 טונות גפת רק כ-10% שמן, לא הייתה רווחית במיוחד. לקראת סוף העונה ירד עוד שיעור השמן המופק. איכרים מפתח תקווה ורחובות העבירו גפת כחומר גלם לבית החרושת. בית החרושת חדיד לא היה רווחי והצליח למצות רק כ-10 אחוז שמן מהגפת, ולכן נסגר. בסמוך לבית החרושת, הקים ישראל בלקינד בשנת 1905, על שטח של 50 דונם, שרכש מן הקק"ל, בית ספר ליתומי הפרעות ברוסיה (פרעות "המאות השחורות" ופרעות קישינב), על פי חזונו - "יוקם בית ספר שהשפה העברית בהוראה, בעבודה ובבית - היא הציר שעליו יסבו חיי בית הספר והם יגדלו לאכרים עבריים בריאים ברוחם ובנפשם" אולם בית הספר שנקרא "בית הספר הלאומי לעבודת האדמה - קריית ספר" שרד רק שנה אחת ונסגר מחוסר תקציב לקיומו. סמוך למפעל, על שטח שרכשה קק"ל שתלו עצי זית, עצים אלו היו ראשיתו של "יער הרצל", בשמו הנוכחי - יער בן שמן. לאחר סגירת המפעל הועבר חלק מהציוד והמכונות ששימשו את בית החרושת למפעל "עתיד" (לימים בית חרושת שמן). על חלק מאדמותיו הוקמה ב-1909 החווה החקלאית הלאומית בן שמן שנסגרה במהלך מלחמת העולם הראשונה. ב-1911 הקים בוריס שץ ליד המפעל הנטוש את "מושבת בצלאל" כפר לצורפים מעולי תימן. אולם גם כפר זה ננטש במהלך מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1915 נשרף בית החרושת. ב-1919 הקימו במקום תחנת ניסיונות חקלאית, ובצידה הוקם מושב בן שמן. סמוך למושב ייסד ד"ר זיגפריד להמן ב-1927 את כפר הנוער בן שמן הקיים עד היום. ב-1936 הוקם על שטח המפעל משק פועלות. עדיין ניתן לראות במקום שרידים לבית החרושת ושכונת הצורפים. מדיה וקבצים בנושא חדיד בוויקישיתוף שמואל אביצור, נחום וילבוש: מתעשיות מסורתיות לתעשיות חדישות, באתר מט"ח בן ציון מיכאלי, החוות החקלאיות, ראשית ההתיישבות הלאומית בארץ-ישראל, הוצאת מילוא, 1977, עמ' 18