laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מרגריטה (אי)

האי מרגריטה (בספרדית: Isla de Margarita) הוא האי הגדול ביותר בוונצואלה, הממוקם במדינת המשנה נואבה אספרטה. האי ממוקם צפונית-מזרחית לוונצואלה, בים הקריבי. באי ממוקמת בירת מדינת המשנה - העיר לה אסונסיון. בשנת 1498 הגיע כריסטופר קולומבוס אל האי מרגריטה, והיה האירופאי הראשון שהגיע אל האי, אשר היה מיושב קודם לכן על ידי מתיישבים מקומיים משבט הגואיקרייס (Guaiqueries). סביב חופי האי גילו המתיישבים הספרדים פנינים רבות, אשר היוו שליש מההכנסות שהגיעו לממשלה הספרדית ממושבותיה ביבשת אמריקה. בשל חשיבותו הכלכלית של האי, ומחשש להתקפות שודדי ים בוצרו חופי האי. בשנת 1675 נכבש האי לזמן קצר על ידי שודד הים רד לגס גריבס, אשר בזז את אוצרותיו. בשנת 1814 זכה האי לעצמאות מספרד. בשנת 1816 מונה סימון בוליבר כמפקד צבא הרפובליקה השנייה של ונצואלה בהיותו באי, והחל מהאי את מסעו לשחרור ונצואלה מהשליטה הספרדית. האי ממוקם בים הקריבי, בין קווי האורך '10°52 צפון ו-'11°11 צפון לבין קווי הרוחב '63°48 מערב ו-'64°23 מערב. שלושת האיים מרגריטה, קוצ'ה וקובאגואה מהווים את מדינת נואבה אספרטה. האי מורכב משני חצאי אי המחוברים ביניהם במצר יבשה צר שאורכו 18 ק"מ. שטחו הכולל של האי - 1,020 קמ"ר. אקלים האי יבש, והטמפרטורה הממוצעת באי נעה בין 24 ל-37 מעלות צלזיוס. באי מתגוררים כ-440,000 תושבים, בעיקר במזרח האי, בבירת האי לה אסונסיון (28,500 תושבים), ובערים פורלמר (85,000 תושבים) ופמפטאר (50,000 תושבים). הנקודה הגבוהה ביותר באי - סן חואן, שגובהה 920 מטרים, ממוקמת בחצי האי פאראגואצ'ואה במזרח האי. הנקודה הגבוה ביותר במערב האי, בחצי האי מקנאו, היא פיקו דה מקנאו, שגובה 760 מטרים. עיקר כלכלת האי מבוססת על התיירות. האי מוגדר כאזור חופשי ממס ערך מוסף על מנת לעודד תיירות מקומית ותיירות זרה לאי. באי כ-50 חופי רחצה, והוא מהווה אתר פופולרי לגלישת רוח. מדיה וקבצים בנושא מרגריטה בוויקישיתוף ניר דבורי, ‏האי האקזוטי שבו נפגשים ארגוני הטרור, באתר ‏מאקו‏, 25 באוגוסט 2022 מרגריטה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
ג'ורג' רוק

סר ג'ורג' רוק (באנגלית: George Rooke; ‏1650 - 24 בינואר 1709) היה אדמירל בצי המלכותי הבריטי. את עיקר פרסומו קנה לו במלחמות נגד צרפת ובייחוד בניצחונותיו בקרב מפרץ ויגו ב-1702 ובכיבוש גיברלטר ב-1704, כחלק ממלחמת הירושה הספרדית. רוק נולד בשנת 1650 בסנט לורנס שליד קנטרברי, קנט, אנגליה. הוא התנדב לצי המלכותי בשנת 1672 ובהמשך השתתף במלחמות הולנד-אנגליה. קודם לדרגת פוסט קולונל בשנת 1673 ולדרגת אדמירל משנה ב-1690. במאי 1692 השתתף רוק תחת פיקודו של אדוארד ראסל, הרוזן הראשון מאורפורד בקרב בארפלור ולה הוג (ליד שרבור שבצרפת) בקרב זה הצטיין מאוד במתקפה לילית על הצרפתים בלה הוג, כאשר הכוח בפיקודו הצליח לשרוף 12 ספינות של הצי הצרפתי. זמן קצר לאחר מכן הוענק לו תואר אבירות. ב-1696 מונה רוק לאדמירל הצי. לאחר הסכם רייסווייק הוא שירת בתעלה האנגלית ובים התיכון. בשנת 1700 הוא פיקד על הצי האנגלו-הולנדי שהפגיז את קופנהגן, יחד עם הצי השוודי בפיקודו של האדמירל הנס וואכטמייסטר, במטרה לרכך ולהקל על נחיתתו של קרל השנים עשר, מלך שוודיה בדנמרק במהלך המלחמה הצפונית הגדולה. ערך מורחב – מלחמת הירושה הספרדית לאחר שאנגליה הכריזה מלחמה על צרפת (ב-15 במאי 1702) עם פתיחתה של מלחמת הירושה הספרדית פיקד רוק על הניסיון הכושל של הצי האנגלו-הולנדי לכבוש את העיר קדיס שבדרום-מערב ספרד (אוגוסט-ספטמבר 1702), אך בדרך חזרה הצליח להשמיד שיירת אינדיאס ספרדית במהלך קרב מפרץ ויגו (ב-23 באוקטובר 1702). על ניצחונו בקרב זה קיבל רוק את הוקרת הפרלמנט הבריטי. ביולי 1704 פיקד רוק על הצי המאוחד האנגלו-הולנדי בכיבוש גיברלטר. לאחר הפגזה כבידה החלו המלחים האנגלים וההולנדים במתקפה יבשתית על גיברלטר. ב-2 באוגוסט נכנע מושל גיברלטר דייגו דה סלינאס. פחות משבוע לאחר כיבוש גיברלטר, קיבל רוק מודיעין על כך ששייטת צרפתית מתקרבת לגיברלטר. הוא הותיר חצי מהכוח שלו בגיברלטר והפקיד אותם על הגנתה, ועם שאר הכוח הפליג לכיוון הצרפתים. בקרב שהתפתח לאחר מכן ליד מאלגה לא הצליח אף אחד מהצדדים להשיג הכרעה, והן הצי הצרפתי והן הצי האנגלו-הולנדי ספגו אבדות רבות בנפש ונזקים כבדים לספינות (על אף שלא הוטבעו ספינות בקרב זה). למרות שלא הושגה הכרעה של כוחות הברית בקרב, בכל זאת הדבר חיזק את אחיזתם בגיברלטר והרתיע תגבורות אויב נוספות מלהגיע למקום. בפברואר 1705 פרש רוק מהשירות בצי מסיבות רפואיות. הוא חזר לאחוזתו בסנט לורנס, ומת שם בשנת 1709. בשנת 2004 הוצב בגיברלטר פסל של רוק, כחלק מחגיגות ה-300 לכיבוש גיברלטר. "Rooke, Sir George". Encyclopædia Britannica (11th ed.). Cambridge University Press. Rooke, Sir George (1897). The Journal of Sir George Rooke. London: Publications of the Navy Records Society. ISBN 1290200866. Hattendorf, John B. (January 2008) [2004]. "Rooke, Sir George (c.1650–1709)". Oxford Dictionary of National Biography. Oxford University Press. doi:10.1093/ref:odnb/24059. מדיה וקבצים בנושא ג'ורג' רוק בוויקישיתוף צילום פסלו של רוק שהוצב בגיברלטר ב-2004. ערך זה כולל קטעים מתורגמים מהמהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה, הנמצאת כיום בנחלת הכלל
לה ליברטה

לה ליברטה (בצרפתית: La Liberté; במרוקאית יהודית: אלחוררייא; בעברית: החירות) היה עיתון שבועי יהודי-מרוקאי דו-לשוני שיצא לאור בטנג'יר בשנים 1914–1922. העיתון יצא לאור במקביל במהדורה צרפתית ובמהדורה ערבית-מרוקאית יהודית הכתובה באלפבית עברי. עורך ומייסד העיתון היה שלמה בן חיון, עיתונאי יהודי-מרוקאי אשר ערך קודם לכן מספר עיתונים, בהם העיתון Le Reveil du Maroc (יצא לאור בשנים 1883–1903; נוסד על ידי עו"ד אברהם לוי-כהן). בנוסף לו, כתבו בעיתון באופן קבוע מספר פובליציסטים שונים, ביניהם ד"ר ישראל מני, יליד חברון שהגיע לטנג'יר לעסוק בעריכת דין. העיתון הכריז על עצמו כ"מייצג האינטרסים היהודיים במרוקו". הוא הרבה לעסוק בנושאים הקשורים ליהדות מרוקו ובמיוחד ליהדות טנג'יר. העיתון עסק גם בעניינים הקשורים ביהדות העולם, בהתפתחות היישוב היהודי בארץ ישראל ובסוגיות עולמיות, כולל דיווחים באשר למלחמת העולם הראשונה שהתרחשה במהלך שנות קיום העיתון. לאורך שנותיו העיתון נקט בעמדה פרו-צרפתית ברורה ואף קיבל מימון חלקי מהרשויות הצרפתיות במרוקו, והעיתון יצא נגד התעמולה הענפה של גרמניה והאימפריה העות'מאנית במרוקו באותן שנים. לעיתון היה יחס חם ואוהד לציונות ולבניין היישוב היהודי בארץ ישראל. עם פטירתו של שלמה בן חיון ב-1921, גברו הקשיים הכלכליים של העיתון והוא פסק מלהופיע בשנת 1922. בשנות האלפיים העיתון עבר סריקה והועלה לרשת האינטרנט כחלק מפרויקט עיתונות יהודית היסטורית. נכון לשנת 2014 נסרקו גליונות העיתון שיצאו לאור בין השנים: 1915–1917 ו-1921–1922. עבור שנים אלו נסרקו לאתר הן המהדורה הצרפתית והן המהדורה המרוקאית יהודית של העיתון. Cohen, Pierre. La presse juive éditée au Maroc, 1870–1963, Rabat: Publications du GREJM, 2007. Miège, Jean-Louis, Journaux et journalistes à Tanger au XIXe siècle, Hespéris 41 (1954): 191–228. La Liberté באתר הספרייה הלאומית La Liberté באתר עיתונות יהודית היסטורית - גרסה בת חיפוש בכל טקסט העיתון Jamaa Baida. "Benaioun (Ben Ayoun), Salomon." Encyclopedia of Jews in the Islamic World. Executive Editor Norman A. Stillman. Brill Online, 2014
מטרסבורג

המונח "מטרסדורף" מפנה לכאן. לערך העוסק בשכונה בירושלים, ראו קריית מטרסדורף. מטרסבורג (בגרמנית: Mattersburg; בהונגרית: Nagymarton), המוכרת גם בשמה הקודם, מטרסדורף, היא עיר במדינת המחוז בורגנלנד שבאוסטריה. העיר שוכנת בחלקה הצפוני של בורגנלנד, ממזרח לעיר וינר נוישטאדט, בעמק הנהר וולקה, סמוך לגבול עם הונגריה. מסילות רכבת מקשרות את מטרסבורג לווינר נוישטאדט ולשופרון שבהונגריה. לעיר שני רבעים: מטרסבורג וולברסדורף. העיר היא ביתו של מועדון הכדורגל מטרסבורג. אזור מטרסבורג היה מיושב כבר בעת העתיקה, כפי שמלמדות חפירות בקברים רומאיים ולומברדיים. העיר הוזכרה לראשונה בכתב בשנת 1202, בשם וילה מרטיני. שמה ההונגרי של העיר, Nagymarton, מתייחס לכנסייה המוקדשת למרטין מטור. שמה הגרמני של העיר היה מטרסדורף, והוא שונה למטרסבורג בשנת 1924. גם השם "מטר", שמקורו ב"מרטין", מתייחס למרטין מטור. בשנת 1354 הפכה העיר לעיר שוק. שרפה החריבה את העיר בשנת 1774, ופעם נוספת בשנת 1856. בשנת 1847 נסללה מסילת רכבת ממטרסדורף לווינר נוישטאדט, והדבר תרם לפיתוח האזור. במאה ה-19 הייתה העיר מרכז לייצור כלי חרס. מטרסדורף השתייכה לממלכת הונגריה עד שנת 1920. לאחר תום מלחמת העולם הראשונה עברה האזור לאוסטריה, במסגרת חוזה סן-ז'רמן וחוזה טריאנון. ב-2 ביולי 1926 הוכר היישוב כעיר. בשנת 1978 מוזגה העיר ולברסדורף עם מטרסבורג. העיר נמנתה עם שבע הקהילות (בגרמנית: Siebengemeinden) - שבע קהילות יהודיות אורתודוקסיות במחוז בורגנלנד, שנודעו כמרכז חשוב החל משנת 1690 ועד לגירושם הסופי של תושביהן היהודים בעקבות האנשלוס בשנת 1938. הקהילות ניהלו חיי חברה, בחרו את שופטיהן ואת מוסדותיהן בעצמן ונהנו מחופש בענייני דת. הן היוו אוטונומיה יהודית ראשונה ויחידה בכל אירופה המרכזית והמערבית. יהודים ראשונים הגיעו למטרסדורף במאה ה-16, לאחר שגורשו משופרון, ונוכחותם בעיר גברה בשנים שלאחר מכן. בשנת 1671 נאלצו היהודים לעזוב את העיר, בפקודתו של לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. הם הורשו לחזור לעיר בשנת 1678, אם כי נאלצו לקנות מחדש את רכושם. בשנת 1883 נפגע העיר משיטפון שהרס את בית הכנסת. הקהילה היהודית האוטונומית התמזגה עם יתר העיר בשנים 1902–1903. בין השאר חיו במטרסדורף הרבנים ירמיהו רוזנבוים ובנו יואב רוזנבוים, יששכר בר בלוך, החת"ם סופר, בנו שמעון סופר, נכד נכדו שמואל ארנפלד, נכדו שמואל ארנפלד ובנו עקיבא ארנפלד. בעיר הייתה ישיבה בראשות הרב ירמיהו רוזנבוים. בין התלמידים בישיבה היו רבי שמחה בונים מפשיסחה ממנהיגי חסידות פולין, רבי עקיבא איגר מ"גדולי דורו" ואהרן חורין, מראשי היהדות הרפורמית. על שמה של מטרסדורף קרויה שכונת קריית מטרסדורף בירושלים. בונם יואל טויסיג, ספר מנהגי הקהילות: כולל מנהגי שבע הקהילות בחבל בורגלנד - אוסטריה ובראשם מנהגי ק"ק מטרסדורף, ירושלים : י. גולדהבר, תשס"ה אתר האינטרנט הרשמי של מטרסבורג אביתר מרינברג, עונ"ש בדרכים: בית הקברות של קהילת מטרסדורף, בבלוג "עונג שבת", 18 בדצמבר 2012 מילכה צלמון, ההגירה הכפויה של יהודי בורגנלנד - מקרה מבחן, הוצאת יד ושם, 2004 מטרסדורף (אוסטריה), דף שער בספרייה הלאומית הצופה לבית ישראל, הצפירה, 27 ביוני 1883 חדשות בישראל - מלחמת בחורי הישיבה עם היחפים במאטערסדורף, המגיד, 4 ביולי 1883
אברהם לוי-כהן

אברהם לוי-כהן (1844–1888) היה עורך דין, ועיתונאי יהודי-מרוקאי. מייסד העיתון Le Réveil du Maroc, העיתון המרוקאי הראשון בשפה הצרפתית. אברהם לוי-כהן נולד בטנג'יר בשנת 1844. הוא גדל מרבית ילדותו ונעוריו בעיר מוגדור, שהייתה בתקופה זאת עיר נמל ומסחר בינלאומי שוקקת. הקהילה היהודית במוגדור ניהלה קשרים קרובים עם יהדות בריטניה בשנים אלו, ואברהם לוי כהן נסע ללימודים בבריטניה ולאחר מכן לצרפת לאורך מספר שנים, ושם הוסמך בעריכת דין. בתקופה זאת הוא קיבל אזרחות אנגלית, שלוותה אותו וסיפקה לו קפיטולציות והגנה לאורך דרכו העיתונאית. עם חזרתו למרוקו הוא שימש כחבר בוועד האזורי של כל ישראל חברים וכנציג של ההתאחדות האנגלו-יהודית בטנג'יר. כמו כן הוא היה חבר בארגון הבונים החופשיים. ג-14 ביולי 1883 הוא ייסד את העיתון Le Réveil du Maroc. העיתון לא הגדיר עצמו כעיתון יהודי, אך שימש כבמה לקידום מטרות יהודיות ויצא בחריפות כנגד רדיפות אנטי-יהודיות במרוקו. העיתון יצא לאור בשפה הצרפתית, והיה העיתון הראשון במרוקו בשפה זאת. הוא הביע עמדה פרו-צרפתית ברורה, וכמו עיתונים אחרים בטנג'יר באותה תקופה אף לא נרתע מלבקר את השלטון העלאווי המרוקאי. בשנת 1886 השלטון המרוקאי הוציא צו סגירה נגד מספר עיתונים בטנג'יר כולל עיתונו של לוי-כהן, שבתגובה הוביל מחאה ביחד עם עורכי העיתונים אחרים. למרות היותו של העיתון פרו-צרפתי באופן מובהק ואף קיבל מימון מממשלת צרפת, הוא ביקר לעיתים את השגריר של צרפת למרוקו, שבתגובה תמך בצעדים לסגירת העיתון. עם זאת הצעדים לא נאכפו והעיתון המשיך להתקיים. בנוסף לפרסום עיתון זה לוי-כהן שימש בתור עיתונאי מקומי עבור מספר עיתונים מאירופה, כולל העיתונים היהודים הבריטים הג'ואיש כרוניקל והג'ואיש וורלד, העיתון הצרפתי L’Exportation Française וסוכנות הידיעות הצרפתית (AFP, שנקרא בתקופה זו "סוכנות הבס"). כמו כן מלבד עיסוקו בעיתונות לוי-כהן עסק בעריכת דין בבתי המשפט המקומיים. הוא נפטר בשנת 1888, בגיל 44 בלבד. לאחר פטירתו העיתון שייסד המשיך לצאת לאור 15 שנה נוספות במימונו של איש העסקים היהודי חיים בן-שימול ובעריכתו של העיתונאי שלמה בן חיון. Miège, Jean-Louis, “Journaux et journalistes à Tanger au XIXe siècle,” Hespéris 41 (1954): 191–228. Jamaa Baida. "Le Reveil du Maroc (Tangier)." Encyclopedia of Jews in the Islamic World. Executive Editor Norman A. Stillman. Brill Online, 2014. Mitchell Serels. "Lévy-Cohen, Abraham." Encyclopedia of Jews in the Islamic World. Executive Editor Norman A. Stillman. Brill Online, 2014.
דניאל דור

האם התכוונתם ל... דניאל דור (גיטריסט) – זמר רוק ונגן גיטרה, הוציא אלבום בשם "רוק פוזיטיבי" דניאל דור (מתופף) – ניגן בהשלישייה של אבישי כהן דניאל דור (בלשן) – פרופסור לבלשנות, מלמד באוניברסיטת תל אביב דור דניאל – זמר פופ
גוסטיבר

גוֹסְטִיבָר (במקדונית: Гостивар, להאזנה) היא עיר בצפון מערב מקדוניה הצפונית בשטח האזור הסטטיסטי פולוג, השוכנת 67 קילומטרים מהבירה סקופיה, 27 קילומטרים מטטובו ומצויה על תוואי הנהר וארדאר. מקור שניוני לקיומה של העיר מצוי בכתביו של טיטוס ליוויוס מהמאה ה-1 לפנה"ס בהקשר למסע מלחמה קדום שערך פרסאוס מלך מוקדון. בהמשך, נשלט האזור על ידי האימפריה הרומית והאימפריה הביזנטית. מהמאה ה-9 ועד ה-14 נשלט השטח לפרקים על ידי הממלכה הבולגרית הראשונה, הביזנטים וממלכת סרביה. השם "גוסטיבר" מוזכר לראשונה בכתבים סרביים מ-1313. במחצית השנייה של המאה ה-14 נכבשה גוסטיבר על ידי צבאו של מוראט הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית. העות'מאנים שלטו בעיר כ-550 שנים ולאחר תבוסתם במלחמת הבלקן הראשונה השתלטו הסרבים על העיר ובהמשך הוכללה בשטח סרביה מתוקף הסכם בוקרשט אשר חתם את מלחמת הבלקן השנייה. במהלך מלחמת העולם הראשונה נכבש האזור על ידי צבא ממלכת בולגריה ולאחר תבוסת הבולגרים נכללה העיר בשטחה של ממלכת יוגוסלביה. באפריל 1941 במהלך מלחמת העולם השנייה, נכבשה העיר על ידי הוורמאכט ונמסרה לחזקתה של בולגריה שהייתה בעלת בריתה של גרמניה הנאצית מתוקף חתימתה על ההסכם התלת-צדדי. ב-19 בנובמבר 1944 שוחררה העיר על ידי כוחותיו של יוסיפ ברוז טיטו והיא נכללה בהמשך בשטחה של יוגוסלביה. ב-1991 לאחר פירוק יוגוסלביה ועם הקמת מקדוניה, נכללה גוסטיבר בשטחה. רוב תושבי גוסטיבר הם מוסלמים ממוצא אלבני שטענו לקיפוח ודיכוי של השלטונות ועובדה זו הובילה למתיחות אתנית ולעימותים עם התושבים הנוצרים וכוחות הביטחון. כוחות הביטחון מצידם נקטו ביד קשה בדיכוי המהומות והעניין הגביר את התסיסה המתמשכת בעיר. ביולי 1997 פרצו הפגנות המונים בגוסטיבר וטטובו. המפגינים הניפו את דגלי אלבניה וטורקיה ותלו אותם על מבני ציבור. כוחות מיוחדים של המשטרה המקדונית הגיעו לעיר ופיזרו את ההפגנות תוך שימוש באש חיה. 4 מפגינים נהרגו, כ-70 נפצעו ומאות נעצרו. ב-2001 פרץ מרד חמוש של המיעוט האלבני במקדוניה שמנה כרבע מאוכלוסיית המדינה. התחוללו קרבות בין הצבא המקדוני למורדים והמהומות לא פסחו על גוסטיבר. בלחצו של האיחוד האירופי נחתם הסכם אוחריד ובמסגרתו הוענק שוויון זכויות לתושבים ממוצא אלבני. עם זאת נותרה מתיחות גלויה בין המיעוט האלבני לשלטונות. ב-2012 פרצו מהומות על רקע אתני ברחבי מקדוניה בין מוסלמים לנוצרים וזאת לאחר ששני גברים ממוצא אלבני נורו בידי המשטרה בגוסטיבר. מבחינת נתוני מפקד האוכלוסין שנערך ב-2002 עולה, כי 47.1 אחוזים מהתושבים היו ממוצא אלבני, 33.2 אחוזים ממוצא מקדוני, 12.7 אחוזים ממוצא טורקי, 5.3 אחוזים בני רומה ו-1.7 אחוזים היו בני לאומים שונים. מבחינת התמהיל המגדרי עולה, כי 48.88 מהאוכלוסייה היו גברים ו-51.2 אחוזים היו נשים. 66.1 אחוזים מהתושבים היו מוסלמים סונים ו-33.1 אחוזים היו נוצרים אורתודוקסים. מדיה וקבצים בנושא גוסטיבר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של גוסטיבר (במקדונית) מהומות אתניות במקדוניה: עשרות עצורים ופצועים, באתר ynet, 13 במרץ 2012 נתוני מפקד האוכלוסין במקדוניה ל-2002, באתר stat.gov.mk, אוחזר ב-24 בינואר 2014 (באנגלית). תמהיל אתני של אוכלוסיית מקדוניה ב-2002, באתר stat.gov.mk, אוחזר ב-24 בינואר 2014 (באנגלית). נתוני אוכלוסין במקדוניה 1948 - 2002, באתר makstat.stat.gov.mk אוחזר ב-24 בינואר 2014 (באנגלית).
אוקראינה של הגדה השמאלית

אוקראינה של הגדה השמאלית (באוקראינית: Лівобережна Україна, ברוסית: Левобережная Украина, בפולנית: Lewobrzeżna Ukraina) הוא שם היסטורי לחלק מאוקראינה הנמצא בגדה המזרחית של נהר הדנייפר ואשר כולל את האובלסט המודרניים של צ'רניהיב, פולטבה וסומי וכן החלקים המזרחיים של קייב וצ'רקאסי. המונח "אוקראינה של הגדה השמאלית" הופיע לראשונה עם בחירתו של איבן בריוחובצקי (Іван Брюховецький) כהטמאן של אוקראינה כאופוזיציה לפבלו טטריה (Павло Тетеря). בריוחובצקי היה ידוע כהאטמאן האוקראיני הראשון של הגדה השמאלית ושלט על שטח שהיה תחת השפעה רוסית. עד מחצית המאה ה-17 היה השטח שייך לאיחוד הפולני-ליטאי. בהסכם פריאסלאב(אנ') מ-1654 נמסר השטח, מלבד החלק הדרומי שלו, לאימפריה הרוסית. מאוחר יותר אושר חוזה זה שוב בהסכם אנדרוסובו (1667) ובחוזה השלום הנצחי (1686) בין האיחוד הפולני-ליטאי ורוסיה הצארית (אוקראינה של הגדה הימנית נשארה, באותו זמן תחת שלטון האיחוד). תחת השלטון הרוסי נהנתה אוקראינה של הגדה השמאלית, בתחילה, מדרגה מסוימת של אוטונומיה. במשך המאה ה-18 נחלש מעמד ההטמנות הקוזאקית של הסיץ' הזפורוז'י. Orest Subtelny; Ukraine History; University of Toronto Press; 2000. ISBN 0-8020-8390-0. pp 117-145-146-148 ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה ובנושא גאוגרפיה של אוקראינה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
תוכנת מערכת

תוכנת מערכת (באנגלית: system software) היא תוכנת מחשב המיועדת להפעלה ושליטה על חומרת המחשב, ומשמשת כפלטפורמה להרצת יישומי מחשב. המושג כולל בתוכו תוכנות כגון: מערכות הפעלה (דוגמאות בולטות: z/OS, Microsoft Windows, Mac OS X ו-Linux), המאפשרות לחלקים השונים של מחשב לפעול יחד על ידי ביצוע פעולות כמו העברת נתונים בין הזיכרון והדיסק הקשיח, או הצגת פלטים על גבי המסך. מערכת ההפעלה מהווה גם פלטפורמה להרצה של תוכנות מערכת "גבוהות" יותר, ושל יישומי מחשב. תוכנות שירות (utility software) שתפקידן לעזור באנליזה, קונפיגורציה, אופטימיזציה ותחזוקה של המחשב. מנהלי התקנים (device drivers) כדוגמת ה-BIOS ותוכנות קושחה המספקים את הפונקציונליות הבסיסית להפעלה ושליטה על חומרה המחוברת למחשב או מותקנת בתוכו. ממשקי משתמש המאפשרים למשתמש ליצור אינטראקציה עם המחשב. מאז שנות ה-80 של המאה העשרים, ממשק משתמש גרפי (GUI) הפך לטכנולוגיית ממשק המשתמש הנפוצה ביותר. ממשק שורת פקודה גם כן נמצא עדיין בשימוש נרחב ומהווה אלטרנטיבה נפוצה לממשק הגרפי. יש המייחסים למושג "תוכנת מערכת" גם כלים לפיתוח תוכנה כגון המהדר, המקשר ודיבגר (כלי לניפוי שגיאות). להבדיל מתוכנות מערכת, תוכנות המאפשרות למשתמשים לעשות דברים כמו יצירת מסמכי טקסט, לשחק במשחקים, להאזין למוזיקה ולגלוש באינטרנט נקראות יישומי מחשב. תוכנה - מונחים שפת תכנות low-level מדיה וקבצים בנושא תוכנת מערכת בוויקישיתוף
פריאסלאב

פריאסלאב (באוקראינית: Переяслав, עד 2019 נקראה פריאסלאב-חמלניצקי (Переяслав-Хмельницький)) היא עיר עתיקה במחוז קייב במרכז אוקראינה הממוקם במקום חיבור הנהרות אלטה (Альта) וטרוביז' (Трубі́ж) כ-95 ק"מ דרומית לקייב. מספר התושבים בעיר מוערך ב-30,000 איש. יש בעיר מעל 20 מוזיאונים והעיר מתוארת, לעיתים קרובות, כ"מוזיאון חי". בעיר הייתה קהילה יהודית גדולה והיא מקום הולדתו של שלום עליכם. פריאסלאב מילאה תפקיד חשוב בהיסטוריה של אוקראינה. היא נזכרת לראשונה בטקסט של חוזה רוס-ביזנטיון עם האימפריה הביזנטית (911) כפריאסלאב-רוסקי, כדי להבדיל אותה מפריאסלאבץ (Переяславец) בבולגריה. ולדימיר הראשון, נסיך קייב, בנה בה ב־992 את המבצר הגדול כדי להגן על הגבול הדרומי של רוס של קייב מפני פשיטות הנוודים מן הערבות של מה שהיום הוא דרום אוקראינה. העיר הייתה בירתה של נסיכות פריאסלאבל ממחצית המאה ה-11 עד החרבתה על ידי הטטרים ב־1239 בזמן הפלישה המונגולית לרוס של קייב. במחצית השנייה של המאה ה-16 נעשתה פריאסלאב לעיר של "הקוזאקים הרשומים" האוקראינים. בעיר זו קיים בוגדן חמלניצקי את מועצת פריאסלאב שבה הצביעו הקוזאקים האוקראינים בעד ברית צבאית עם נסיכות מוסקבה והסכים לקבל את חוזה פריאסלאב. החוזה הוביל להקמת ההאטמאניות הקוזאקית של אוקראינה של הגדה השמאלית (Левобережная Украина) תחת שלטון האימפריה הרוסית ולפריצת מלחמת רוסיה–פולין (1654–1667). עם תום מלחמת העולם השנייה השלטון הסובייטי, שהיה להוט להאדיר את חוזה פריאסלאב כבסיס לכפיפותה של אוקראינה לרוסיה, שינה ב־1943 את שם העיר מפריאסלאב לפריאסלאב-חמלניצקי כדי להדגיש את תפקידו של בוגדן חמלניצקי באותו אירוע. מאוחר יותר הוכרה העיר כמוזיאון ומרכז תיירות. ב-30 באוקטובר 2019, לבקשת מועצת העיר, שינה הפרלמנט של אוקראינה את שמה של העיר בחזרה לפריאסלאב. ציוני הדרך החשובים ביותר בפריאסלאב הם: המוזיאון למסורות ארכיטקטורה ומשק בית עממי המציג את הארכיטקטורה והמסורות האוקראיניות מהזמן העתיק עד המאה ה-19. הוא כולל מוזיאוני משנה, כמו מוזיאון הלחם, מוזיאון לתחבורה יבשתית, מוזיאון הרושניקים (מגבות אוקראיניות מעוטרות), מוזיאון חלק החלל, מוזיאון לדואר, מוזיאון לטקסים אוקראינים, מוזיאון לארכאולוגיה, מוזיאון של התפארת הקוזאקית ועוד. שרידי בניינים מן המאות ה-10 וה-11 שנחפרו. כנסיית מיכאל הקדוש (1646–1666). פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ידוע על יהודים בעיר לפחות משנת 1620, עת תושבי העיר הנוצרים התלוננו למלך זיגמונט על הגידול במספר היהודים והשפעתם. בפרעות ת"ח–ת"ט של חמלניצקי יהודי העיר היו מראשוני הנפגעים. הסופר היידי שלום עליכם נולד בעיר ב-1859. הוא גדל בעיירה וורנקיב אך בהיותו בן 13 חזרה המשפחה לפריאסלאב. בעת הפוגרומים של 1881–1882 (הסופות בנגב) נפגעה הקהילה ובפרט יהודים שנמלטו מקייב. מדיה וקבצים בנושא פריאסלאב בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פריאסלאב "פריאסלאב", באתר JewishGen (באנגלית) פריאסלאבל ביברייסקיה אנציקלופדיה (ברוסית) פריאסלאב, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) פריאסלאב-חמלניצקי (אוקראינה), דף שער בספרייה הלאומית Rada Renames Pereyaslav-Khmelnytskyi Of Kyiv Region For Pereyaslav. Ukrainian News. 30 October, 2019 "Pereyaslav Khmelnytsky – a town of museums", Welcome to Ukraine Magazine, March 2007
גריזרס

גריזרס (באנגלית: Greasers), כינוי לחבורות או כנופיות של צעירים שהחלו להתפתח בשנות ה-50 של המאה ה-20 בארצות הברית. הסגנון של תת-תרבות זו הפך לפופולרי בקרב אנשים רבים כביטוי למרד נעורים. בשנות ה-50, ה-60 וה-70, צעירים אלה היו ידועים בתור "בריונים" וכיום הם מכונים לעיתים קרובות "רוקבילי". רבים ראו בהם כבני אדם עילגים ואלימים עם רצון מאצ'ואיסטי לזעזע, שסיגלו לעצמם מנטליות של אנשי כנופיה עם קודים של כבוד גברי. השם "גריזרס" נבע מהתספורת המשומנת שלהם, שהייתה כרוכה בסירוק השיער לאחור בשמנים שונים שנדמו לגריז (לגריזרס מגזעים שונים היו תסרוקות שונות, להרבה מקסיקנים ואפרו-אמריקאים למשל, היה שיער מתולתל). המונח שב והופיע בעשורים מאוחרים יותר, כחלק מהתחייה של התרבות הפופולרית של שנות ה-50. אחד מביטוייה הראשונים הייתה פרסומת טלוויזיונית למשקה 7 Up מ-1971. למרות שתת-תרבות זו הייתה רווחת בעיקר בקרב בני הנוער בצפון אמריקה, היו תופעות דומות בבריטניה, אוסטרליה, איטליה, יפן ושוודיה. הגריזרס הבריטים נקראו "Ton-up boy" בשנות ה-50, ו"רוקרים" בשנות ה-60, והם עצמם, גלוחי ראש ואחרים, מכנים את הגריזרס בפשטות בשם "גריז". הגריזרס בצפון אמריקה היו ידועים בשנות ה-50 באהבתם למכוניות "הוט רוד" (מכוניות אמריקאיות שקל היה לשנותן ואפשר היה לקנותן במחיר נמוך), לאופנועים ולמוזיקת רוק אנד רול ורוקבילי. הם לבשו לרוב חולצות טי שרט צבעוניות (לעיתים קרובות עם השרוולים מופשלים), חולצות איטלקיות סרוגות, חולצות בייסבול וחולצות באולינג, מעילי עור וג'ינס ליוויס שחורים או כחולים עם שרשראות מגולגלות בכל מקום. נעליהם היו מגפי-אופנוע שחורים או נעלי שפיץ וכמן כן הרבו לענוד בנדנות, כובעים שטוחים וארנקי-שרשרת. תסרוקתם הייתה מסורקת לאחור במקום בעזרת משחה, שעווה או קרמים לשיער כגון שמן שיער. ה"גריזרס" מצטיירים לעיתים קרובות כבני מעמד פועלים עירוני אתני, אמריקאים-איטלקים או היספנים. למעשה, המונח "גריזרס" או "גריז" שימש גם להשמצות על רקע אתני כלפי אמריקאים-איטלקים או אמריקאים ממוצא היספני, בשל סטריאוטיפים שונים. ייצוגם של הגריזרס במדיה לא תמיד תאם את הסטריאוטיפ או את ההשתייכות האתנית שייחסו להם, והם הוצגו לפעמים באור אוהד. כך למשל סרטי קולנוע כמו "הפרא" (1953) ו"מרד הנעורים" (1955) הציגו גרסה של גריזרס אמריקאים לבנים (מרלון ברנדו וג'יימס דין) שהוו מודל למתבגרים ה"בועטים", המורדים בהורים ובממסד כאות למצוקה פנימית. ייצוגים אחרים שהתייחסו לגריזרס כללו סרטים כגון "אמריקן גרפיטי" (1973), "שבילי הזעם" (1973), "אני והחבר'ה" (1986), הסרט "נערי הכרך" המבוסס על הספר "נערי הכרך", המחזמר "גריז" (1971) והסרט באותו שם (1978), דמותו של "פונזי" בסדרת הטלוויזיה "ימים מאושרים" (1974-1984), דמותם של "לני" ו"סקוויגי" בסדרת הטלוויזיה "לוורן ושירלי" (1983-1976) ועוד. ערס Marcus, Daniel (2004), "Happy Days and Wonder Years: The Fifties and the Sixties in Contemporary Cultural Politics". New Brunswick, New Jersey: Rutgers University Press. p. 12.