laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
יחסי דנמרק–סלובניה

בין ממלכת דנמרק לבין סלובניה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים, ואף שיתוף פעולה בנושאים שונים. כמו כן השתיים חברות באיחוד האירופי ובנאט"ו. היחסים הדיפלומטיים בין דנמרק לסלובניה כוננו ב-20 בינואר 1992, וקודם עצמאותה של סלובניה כמעט ולא התקיימו יחסים בין המדינות. היחסים בין סלובניה לדנמרק מתוארים כ"טובים", ושתי המדינות הן חברות מלאות בנאט"ו ובאיחוד האירופי. יש קהילה סלובנית קטנה בדנמרק, עם הצטרפותה של סלובניה לאיחוד האירופי, יותר סלובנים עברו לדנמרק. סלובניה מחזיקה בדנמרק שגרירות בקופנהגן וקונסוליה באורהוס, ואילו דנמרק מחזיקה בסלובניה רק קונסוליה כללית בליובליאנה. בשנת 2001 ביקרה מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק בסלובניה, ובשנת 2002 ביקר ראש ממשלת דנמרק אנדרס פוג ראסמוסן בסלובניה. מדיה וקבצים בנושא יחסי דנמרק–סלובניה בוויקישיתוף שיתוף פעולה פוליטי שגרירות סלובניה בקופנהגן אתר על יחסי מדינות
ג'ון תומסון (קצין)

ג'ון תומסון השלישי (באנגלית: John C. Thomson III) הוא קצין בדימוס בדרגת לוטננט גנרל בצבא ארצות הברית. בתפקידו האחרון שירת כמפקד כוחות היבשה של נאט"ו. תומסון גדל בטיילר שבטקסס. ב-1986 סיים לימודי תואר ראשון באקדמיה הצבאית של ארצות הברית והתגייס כקצין לצבא. הוכשר כקצין ארטילריה ושירת כמפקד מחלקת תותחים, סגן מפקד סוללה ומפקדת מחלקת סיוע בגדוד השישי של רגימנט הארטילריה ה-41. הרגימנט השתייך לדיוויזיית החי"ר השלישית שהוצבה בגרמניה המערבית. לאחר מכן שירת במטה רגימנט הפרשים המשוריין השני בנירנברג. בשנים 1992–1994 פיקד על סוללה בגדוד הרביעי של רגימנט הארטילריה ה-29 השייך לדיוויזיה המשוריינת הראשונה. בתפקידו הבא שירת כמדריך צוערים בווסט פוינט. בשנים 1998–2003 שירת במגוון תפקידים בדיוויזיית החי"ר הרביעית. ב-2003 מונה למפקד הגדוד השני ברגימנט הארטילריה הרביעי ושירת בתפקיד עד 2005. לאחר מכן שירת במטות המשולבים. במאי 2007 מונה לעוזרו של מפקד הקורפוס הרב-לאומי בעיראק, בהמשך שירת כראש קבוצת היוזמה של מפקד הכוח הרב-לאומי בעיראק. בשנים 2009–2011 פיקד על חטיבת האש ה-41 של דיוויזיית הפרשים הראשונה. בתפקידו הבא שימש עוזרו של ראש מטה צבא ארצות הברית, ריימונד אודיירנו. באפריל 2013 מונה לסגן מפקד דיוויזיית החי"ר הרביעית. ביולי 2014 מונה למפקד הצוערים באקדמיה הצבאית של ארצות הברית. בינואר 2016 מונה למפקד דיוויזיית הפרשים הראשונה ושירת בתפקיד עד אוקטובר 2017. באוקטובר 2017 מונה לסגן מפקד הקורפוס השלישי. באוגוסט 2018 מונה למפקד הכוח היבשתי של נאט"ו. הוא פרש מהשירות הצבאי ב-2020. תומסון בעל תואר שני מאוניברסיטת לונג איילנד, הוא בוגר מכללת המלחמה של הצבא ושימש עמית במכון לפוליטיקה עולמית. מדיה וקבצים בנושא ג'ון תומסון בוויקישיתוף A look at the next 1st Cavalry Division commander,‏ kdhnews.com, ‏23 בדצמבר 2015 First Team welcomes new leadership, אתר צבא ארצות הברית, 11 באוקטובר 2017 הודעה על מינויו אתר מחלקת ההגנה של ארצות הברית, 27 ביולי 2017 U.S. Army Lieutenant General John Thomson Assumes Command, אתר נאט"ו, 3 באוגוסט 2018 IWP Army Fellow MG John Thomson to be appointed commander of the 1st Cavalry Division, אתר המכון לפוליטיקה עולמית, 16 בדצמבר 2015
לב פולבר

לב מיכאלוביץ' פולבר (יידיש: לייב פולבר; 18 בדצמבר 1883 - 18 במרץ 1970) היה מוזיקאי רוסי-יהודי. צאצא למשפחת כליזמרים ידועה. פולבר נולד בוורקנודניפרובסק, ליד יקטרינוסלב (כיום דנייפרו), לשעבר באימפריה הרוסית (כיום באוקראינה). בילדותו למד לנגן בכינור, בתחילה עם אביו ומאוחר יותר עם גיסו, שהיה תלמידו של הכנר הצ'כי אוטקר סֶבְצ'יק (Otakar Ševčík). פולבר סיים את לימודיו בקונסרבטוריון של סנט פטרסבורג, שם למד כינור והלחנה אצל אנטולי ליאדוב. לאחר ששימש כנר ומלחין בקבוצת תיאטרון נודד אוקראינית, היה לכנר ראשי ומנצח תזמורת סימפונית, ואחד ממייסדי רביעיית סטרדיווארי. לצד זאת שימש גם בתפקיד המנהל המוזיקלי של התיאטרון היהודי הממלכתי במוסקבה. לפולבר הוענקו תוארי "אמן העם" של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית ו"מאסטר באמנות" . פולבר נפטר במוסקבה, רוסיה, ב-1970. פולבר הלחין מוזיקת ליווי לכמה וכמה הפקות, ובכללן "המלך ליר" על פי מחזהו של שייקספיר, "200,000" על פי שלום עליכם, "האיש באוויר, הרפתקאותיו של בנימין השלישי" על פי סיפוריו של מנדלי מוכר ספרים, "המכשפה" של אברהם גולדפדן (בשיתוף פעולה עם יוסף אחרון) ו"פריילאך'ס" של זלמן שניאור (בשיתוף פעולה עם מקסימיליאן שטיינברג). הוא גם הלחין אופרטות ("גוליבר", "בתוך האוהל הגדול", "מה שמה?") ומוזיקה לעשרות סרטים ושירים, וכתב עיבודים לשירי יידיש. כמה מלחניו נחשבו ל"פולקלור יהודי". הוא היה אחד מהמוזיקאים החשובים שגישרו בין צורות המוזיקה היהודית המסורתית של מזרח אירופה והמוזיקה הקלאסית המערבית. "לפולבר יש חוש מתוחכם למהות מוזיקת הליווי [...] פולבר מודע במיוחד לאותם רגעים בעלילה בהם יש צורך מיוחד לצליליה של המוזיקה. יתר על כן, זה לא מפתיע: הוא התחיל לנגן מגיל תשע, כנגן חתונות נודד. לאחר מכן, בהיותו כבר מוזיקאי מדופלם, הוא המשיך לנגן בתיאטראות, לראשונה עם התזמורת של אופרה האוקראינית, ולאחר מכן בתיאטרון בולשוי במוסקבה. החוויה התיאטרלית שלו השאירה רושם בל יימחה על כל יצירותיו. המוזיקה שלו היא ממש תיאטרלית", אמר עליו איש התיאטרון שלמה מיכאלס. המנצח קיריל קונדראשין סיפר כי "אבא שלי התחיל עבודה בתיאטרון היהודי של מיכאלס [...] על התזמורת ועל כל החיים המוזיקליים [שם] היה אחראי איש אנרגטי ומוכשר – לב פולבר. הוא כתב את כל המוזיקה וגם ניצח. הביצועים שלהם מזכירים את מחזות הזמר של היום". הקלטות זמינות של המוזיקה של פולבר כוללות הופעות של תזמורת GOSET עם שלמה מיכאלס ובנימין זוסקין וכן של הזמרים שלמה חרושצ'נקו, מישה אלכסנדרוביץ, נחמה ליפשיץ, מרינה גורדון, והשחקנים אמיל גורובץ ובוריס לנדאו. לב פולבר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) לב פולבר, דף שער בספרייה הלאומית יעל (פרוינד) אברהם, תעלומת התווים האבודים והמלחין היהודי הנרדף, באתר nrg דף המלחין באתר בית לזמר העברי היצירה "קבלת פני החתן", מבוצעת על ידי תזמורת החוג למוזיקה של גבעת וושינגטון, בניצוח פרופ' מיכאל קלינגהופר, 2/7/2017.
גוסטב קהן

גוסטב קהן (בצרפתית: Gustave Kahn;‏ 21 בדצמבר 1859 – 5 בספטמבר 1936) היה משורר, סופר, מסאי, מחזאי, עורך, מוציא לאור ומבקר ספרותי ואמנותי יהודי-צרפתי. קאהן נולד למשפחה יהודית במץ שבחבל לורן. בפרשת דרייפוס הוא תמך באמיל זולה. אליזבת אשתו התגיירה כמחאה נגד האנטישמיות, ושינתה את שמה לרחל. קאהן היה אינטלקטואל מרכזי בצרפת. הוא נודע בזכות השירה שלו, אך כתב גם רומנים, מחזות וביקורת ספרותית. היה בעל השפעה רבה כמוציא לאור. יחד עם עוד שני שותפים ייסד וערך את המגזין "לה ווג" ("La Vogue") בשנת 1886. באמצעות מגזין זה השפיע על קריירות של סופרים רבים בצרפת. הוא שימש בתפקידי מפתח במספר כתבי עת אחרים, ובהם "La Revue Indépendante","La Revue Blanche" ו-""Le Mercure de France". בשנת 1929 כתב מונוגרפיה על הצייר היהודי שנרצח באושוויץ, אדולף פדר. קהאן מילא תפקיד מרכזי בדיונים ציבוריים ואינטלקטואליים בצרפת בנושאים שונים ובהם אנרכיזם, פמיניזם, סוציאליזם וציונות. בשנות העשרים היה עורך ראשי של "מנורה", מגזין דו-שנתי יהודי, שנסגר ב-1933. קהאן היה גם מבקר אמנות ואספן אמנות. נקבר בבית הקברות במוטנפרנאס שבפריז. אחרי מותו נמסר אוסף כתבי היד שלו לספרייה של האוניברסיטה העברית בירושלים. בית הולדתו במץ הוא מהמבנים המשומרים של אישים נודעים בני העיר. מדיה וקבצים בנושא גוסטב קהן בוויקישיתוף גוסטב קהן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) גוסטב קהן, באתר "Find a Grave" (באנגלית) גוסטב קהן, אתר אוצר התיישבות היהודים גוסטב כהן (1859-1936), דף שער בספרייה הלאומית כתבי גוסטב קהן בפרויקט גוטנברג (באנגלית) Rosenberg, Pnina. "Aizik-Adolphe Féder". art.holocaust-education.net. Learning About the Holocaust Through Art. אורכב מ-המקור ב-5 במרץ 2016. נבדק ב-29 באפריל 2016. {{cite web}}: (עזרה) "Adolphe (Aizik) Feder". Hecht Museum. אורכב מ-המקור ב-27 במרץ 2016. נבדק ב-29 באפריל 2016. {{cite web}}: (עזרה)
חיים פניכל

חיים (חיימקה) פֶנִיכֶל (27 בינואר 1947 – 5 ביוני 1967) היה מש"ק צוות סיור פלס"ר 7 שעוטר בעיטור העוז על פעילותו בקרב פתחת רפיח במהלך מלחמת ששת הימים. פניכל נולד בכפר סבא. בן למנחם ונחמה. הוא למד בבית הספר היסודי על שם מנחם אוסישקין ולאחר מכן בבית הספר התיכון על שם ברל כצנלסון והיה חבר בנוער העובד. הוא התגייס לצה"ל באוגוסט 1965 והיה מש"ק בפלס"ר 7. הוצע לו לצאת לקורס קצינים, אך הוא סירב כדי שלא לדחות את לימודיו. במהלך שירות החובה פרצה מלחמת ששת הימים וביום הראשון ללחימה נפגע ברגלו בהסתערות על מוצבי רפיח. כאשר ג'יפ שנסע לפני רכבו עלה על מוקש והתהפך, הוא ירד מרכבו ודאג לפינוי הפצועים. בחזרה לרכבו הוא נפגע והועבר, אף על פי שביקש להמשיך בלחימה, לטיפול רפואי בקומנדקר שנכנס לשדה מוקשים. כשהוא ברכב הפצועים, התנדב פניכל לחלצו כשהוא צועד על רגל אחת וגורר את רגלו השנייה, ובעזרת דקר פינה מוקשים בתוואי של גלגלי רכב והוביל את הקומנדקר לכביש. אך כשהוא עלה עליו שוב, נחתה על הרכב פצצת מרגמה והוא נהרג. פניכל הובא למנוחות בבית העלמין כפר סבא. להלן תיאור המעשה ב"אתר הגבורה": ב-5 ביוני 1967 נפגע הסמל חיים בהסתערות על מוצבי צומת רפיח והועבר ברכב לטיפול רפואי. הרכב הזה נתקע בשדה-מוקשים. חיים היה פצוע ברגל אך למרות פציעתו התנדב לחלץ את הרכב ולפנות דרך ממוקשים. במשימה זו של הוצאת הרכב מהשטח אמנם הצליח חיים, אולם בהמשך התנועה נפגע שנית - וכך מצא את מותו. — חיים פניכל, באתר הגבורה לאחר מותו, הונצח שמו באנדרטה לנופלים בבית הספר כצנלסון בכפר סבא והוריו הוציאו ספר לזכרו בשם "חיים", תיאור קרבו האחרון הובא ב"ספר הגבורה", שבהוצאת אגודת העיתונאים בתל אביב וניצולי ברגן-בלזן ובספר "חשופים בצריח" של שבתי טבת. שלמה אנגל, חיים: נר נשמה לזכר חיים פניכל שנפל במלחמת ששת הימים, תשכ"ח, כפר סבא, 73 עמ' חיים פניכל, באתר הגבורה קורות החיים של חיים פניכל, באתר "יזכור" של משרד הביטחון אלי אשד, יהושוע פרימור וחיים פניכל, באתר הגבורה באתר הגבורה קברו של חיים חיימקה פניכל סמל חיים פניכל ז"ל: שביל־חיים לחברים, מעריב, 30 באוקטובר 1967 אנדרטה לנופלים ־ בביה"ס ע"ש כצנלסון בפתח־תקווה, מעריב, 14 ביולי 1968 ספרי זכרון, דבר, 26 באפריל 1968
אברהם אברהם (שופט)

אברהם אברהם (נולד ב-16 במאי 1959) הוא משפטן ישראלי שכהן מדצמבר 2015 ועד פברואר 2022 כנשיא בית המשפט המחוזי בנצרת. אברהם נולד בסוריה למשה ודריה אברהם. משפחתו עלתה לישראל בשנת 1965 והתיישבה בחיפה. את לימודיו התיכוניים עשה בבית ספר תיכון עירוני ג' בחיפה שאותם סיים בשנת 1977. בין השנים 1977—1981 שרת כקצין בצה"ל. למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים ומאז 1988 עסק בעריכת דין, מקצוע ששימש בו עד למאי 1997, אז נבחר לכהן כשופט בבית משפט השלום בטבריה כשבאותו הזמן הוא מסיים לימודי תואר ראשון בפקולטה למדעי המחשב בטכניון. במרץ 2000 התמנה לכהונת שופט בפועל בבית המשפט המחוזי בנצרת, ובינואר 2001 התמנה בנוסף לכהונת רשם בית המשפט. בחודש יולי 2002 קיבל מינוי של קבע כשופט של בית המשפט המחוזי בנצרת. בנובמבר 2006 סיים בהצטיינות לימודי מוסמך במשפטים באוניברסיטת חיפה. ב-1 בינואר 2010 התמנה לכהונת סגן נשיא בבית המשפט המחוזי בנצרת. בנובמבר 2011 היה מועמד לכהונת שופט של בית המשפט העליון. ביולי 2013 קיבל תואר דוקטור למשפטים באוניברסיטת חיפה. במרץ 2015 מונה לכהונת נשיא של בית המשפט המחוזי נצרת לתקופה של שנה. בדצמבר 2015 מונה על ידי שרת המשפטים איילת שקד לכהונת נשיא בית המשפט המחוזי בנצרת. באוקטובר 2015, בשיא גל הטרור שהחל בחודש תשרי, אישר אברהם מעצר מנהלי לצעירה ערבייה-ישראלית בת 19 בעקבות מסרונים ששלחה לקרוביה על רצונה להיות "שהידית". את חשיפת המסרונים, ובקשת המעצר, הגיש אביה, וזהו למעשה המעצר המנהלי הראשון שאושר עקב בקשת אזרח. אברהם מתגורר ביישוב שמשית שבגליל התחתון, נשוי לאורית ולהם שלושה ילדים. השופט ד"ר אברהם אברהם, "הטובים שלושה מן האחד? מהו מספר השופטים שראוי כי ישבו בדין?", 2013, הפקולטה למשפטים אוניברסיטת חיפה ד"ר אברהם אברהם, "הנמקה של החלטה שיפוטית", 2006, הפקולטה למשפטים אוניברסיטת חיפה השופט אברהם אברהם, נשיא בית המשפט המחוזי, שחרר גבר שתקף את בת משפחתו, המשיך לאיים עליה ונעצר. אברהם קבע כי יש סכנה לאישה, אך הוא הביע תקווה שבני המשפחה לא ימצאו את המקלט שבו היא מתחבאת • מעצר הבית של החשוד הסתיים והוא חופשי, בעוד המותקפת נאלצת להסתתר. מדיה וקבצים בנושא אברהם אברהם בוויקישיתוף אברהם אברהם, באתר הרשות השופטת אושר מעצר מנהלי לערבייה שרצתה "להיות שהידית", שלמה פיוטרקובסקי, ערוץ שבע
פסקת הגבלה

פסקת הגבלה היא פסקה המופיעה בחוקה וקובעת את המגבלות על פעולות השלטון - הרשות המבצעת והרשות המחוקקת - על מנת שלא יהוו הפרות של זכויות אדם. אהרן ברק ציין כי: ״פסקת ההגבלה״ היא מרכזית בכל חקיקה שעניינה זכויות אדם. היא קובעת, בצד נוסחאות איזון אחרות, את היקף ההגנה הניתנת לזכויות האדם. היא מגינה על זכויות האדם ומצמצמת אותן בעת ובעונה אחת. היא מגינה על זכויות האדם, שכן רק אם מתקיימים התנאים הקבועים בה, ניתן לפגוע בזכויות האדם; היא מצמצמת את זכויות האדם, שכן על-פי תוכנה היא קובעת תנאים ונסיבות בהם ניתן להגביל את זכויות האדם בחוק. בכך ניתן ביטוי לרעיון כי זכויות האדם אינן זכויות מוחלטות, ונתפסות כזכויות יחסיות בלבד. דוגמה לפסקת הגבלה במשפט הבין-לאומי מופיעה בסעיף 29 של ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם: לא יוגבל אדם בזכויותיו ובחירויותיו, פרט לאותן ההגבלות שנקבעו בחוק על מנת להבטיח את ההכרה בזכויות ובחירויות של הזולת ואת יחס הכבוד אליהן, וכן את מילוי הדרישות הצודקות של המוסר, של הסדר הציבורי ושל טובת הכלל בתוך חברה דמוקרטית. הפרק השני בחוקת דרום אפריקה עוסק בזכויות אדם שונות. סעיף 36 בפרק זה קובע כי זכויות אלה עשויות להיות מוגבלות רק על ידי חוקים בעלי תחולה כללית (כלומר על כל האזרחים באופן שוויוני), ורק במידה שהמגבלה סבירה ומוצדקת ב"חברה פתוחה ודמוקרטית המבוססת על העקרונות של כבוד האדם, שוויון וחירות". ערך מורחב – פסקת ההגבלה בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו ובחוק יסוד: חופש העיסוק מופיעה פסקת הגבלה הקובעת את התנאים שבהם רשאיות רשויות השלטון לפגוע (אך לא להפר) בזכויות המוגנות בחוקים אלו. לשון הסעיף דומה בשני החוקים: "אין פוגעים בזכויות שלפי חוק־יסוד זה אלא בחוק ההולם את ערכיה של מדינת ישראל, שנועד לתכלית ראויה, ובמידה שאינה עולה על הנדרש או לפי חוק כאמור מכוח הסמכה מפורשת בו." סעיף 1 של כתב הזכויות והחירויות הקנדי קובע: "פגיעה בזכויות ובחירויות צריך שתיעשה בגבולות הסביר, באמצעות חוק שניתן להצדקה בחברה חופשית ודמוקרטית." Dawood Ahmed and Elliot Bulmerת Limitation Clauses, Idea - International Institute for Democracy and Electoral Assistance, 2017 Berend Hovius, The Limitation Clauses of the European Convention of Human Rights: A Guide for the Application of Section 1 of the Charter?, Ottawa Law Review 17, 1985 אהרן ברק, המהפכה החוקתית: זכויות אדם מוגנות, משפט וממשל א/2, תשנ"ג הכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם, באתר האו"ם 36. Limitation of rights, Constitution of the Republic of South Africa, 1996 - Chapter 2: Bill of Rights
רישיון (מקצוע)

עיסוק במקצועות מסוימים מותנה בקבלת רישיון מגוף מפקח. מקצועות אלה משתנים ממדינה למדינה, אך כוללים בדרך כלל מקצועות בתחומים הבאים: מקצועות הבריאות, כגון רופא או רוקח, שעיסוק לא נאות בהם עלול לפגוע בבריאות הלקוחות. מקצועות הנדסיים וטכניים, שעיסוק לא נאות בהם עלול ליצור מפגעי בטיחות. מקצועות הכרוכים בייצוג מול הרשויות, כגון עורך דין ורואה חשבון. מקצועות הכרוכים בניהול כספי לקוחות, כגון סוכן ביטוח ויועץ השקעות, שעיסוק לא נאות בהם עלול לגרום נזק כספי ניכר ללקוח. לעיתים מותנית קבלת הרישיון בעמידה בבחינת הסמכה. דוגמה לכך היא בחינת ההסמכה של לשכת עורכי הדין, שהצלחה בה היא תנאי לקבלת רישיון לעריכת דין בישראל. חוק יסוד: חופש העיסוק קובע "כל אזרח או תושב של המדינה זכאי לעסוק בכל עיסוק, מקצוע או משלח יד", וסעיף נוסף בו ("פסקת ההגבלה") קובע את התנאים להסדרתו של עיסוק מסוים באופן המצריך רישיון: "אין פוגעים בחופש העיסוק אלא בחוק ההולם את ערכיה של מדינת ישראל, שנועד לתכלית ראויה, ובמידה שאינה עולה על הנדרש, או לפי חוק כאמור מכוח הסמכה מפורשת בו". בהתאם לכך, חובת הרישיון בעשרות מקצועות הוסדרה בחוקים מתאימים, כשמספר המקצועות הדורשים רישוי הלך וגדל עם השנים (מ-31 מקצועות ב-1948 ל-142 מקצועות ב-2018). חוק רישוי בעלי מלאכה, שנכנס לתוקף בשנת 1978, מסמיך את שר המסחר והתעשייה לקבוע בצווים מלאכות הטעונות רישוי מטעמים של בריאות הציבור, בטיחות הציבור או הגנת הצרכן. חוק זה הוא אות מתה, ומעולם לא הוצא צו מכוחו. באחדים מהמקצועות הדורשים רישיון, רשימת בעלי הרישיון גלויה לציבור, כך שקל לברר האם אדם המציג עצמו כמורשה לעסוק במקצוע הוא אכן כזה. דוגמה לרשימה כזו היא פנקס הפסיכולוגים. במקרים אחרים ניתן לברר זאת עם בעל המקצוע עצמו, שיציג את התעודה המרשה לו לעסוק במקצועו. הסדרת העיסוק במקצוע מלווה בכללי משמעת ובכללי אתיקה, שהפרתם עלולה להביא לשלילה, זמנית או קבועה, של הרישיון לעסוק במקצוע. ביוני 2017 אישרה הכנסת את חוק הקלה באמצעי משמעת המוטלים על בעלי מקצועות מוסדרים, התשע"ז-2017, המסדיר את אופן בקשת חנינה מנשיא המדינה, על ידי מי שרישיונו הותלה. החוק נכנס לתוקף ב-25 בספטמבר 2017. טלי חרותי-סובר, לוכד נחשים, דייג ודוגם מים: 142 מקצועות בישראל דורשים הוצאת רישיון מהמדינה, באתר TheMarker‏, 14 בפברואר 2019 טלי חרותי-סובר, לוכד נחשים, דייג ודוגם מים: 142 מקצועות בישראל דורשים הוצאת רישיון מהמדינה, באתר TheMarker‏, 14 בפברואר 2019
ג'רמי קלייד

מייקל תומאס ג'רמי קלייד (באנגלית: Michael Thomas Jeremy Clyde; נולד ב-22 במרץ 1941) הוא שחקן ומוזיקאי אנגלי. בשנות השישים של המאה העשרים היה חבר בצמד "צ'אד וג'רמי" שזכה להצלחה מועטה בבריטניה אבל עורר עניין בקרב הקהל האמריקני. לקלייד הייתה קריירה ארוכה במשחק בטלוויזיה והוא הופיע בקביעות בעיקר בגילום דמויות מהמעמד הבינוני גבוה או האריסטוקרטים. קלייד נולד בכפר דורני שבמחוז בקינגהאמשייר, והוא בנה של ליידי אליזבת ולסלי (אנ'). מצד אמו קלייד הוא צאצא של ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון, והוא בן דודו של דוכס ולינגטון הנוכחי. ב-1953 השתתף קלייד בטקס ההכתרה של המלכה אליזבת השנייה כמשרת כבוד של סבו ונשא את הכתר של סבו במהלך הטקס. קלייד למד בבתי הספר העצמאיים "לודגרוב סקול" בווקינגהאם וית'אאוט הצמוד לעיר השוק ווקינגהאם במחוז ברקשייר, ובאיטון קולג' בעיירה איטון שבסמוך לווינדזור. בהמשך למד באוניברסיטת גרנובל בצרפת. ב-1965 הופיע קלייד בהצגה המוזיקלית "Passion Flower Hotel" מאת ג'ון בארי וטרוור פיקוק בתיאטרון הנסיך מוויילס בלונדון. עוד השתתפו בהצגה ג'יין בירקין, פרנצ'סקה אניס, פולין קולינס, ניקי הנסון וביל קנרייט. ב-1969 הופיע במחזה "Conduct Unbecoming" עם צוות השחקנים המקורי ובהם פול ג'ונס. הוא גם נסע לארצות הברית ושיחק בהצגה עם הקאסט המקורי בברודוויי. קלייד כיכב בתפקיד אורח בפרק בסיטקום האמריקני "My Three Sons", בו צ'יפ דאגלס מתלהב מהעובדה שמישהו מליברפול מגיע להתארח ומצפה ממנו שיהיה בעל כישרון מוזיקלי בעקבות הצלחתם של הביטלס (הפרק שודר בשיאה של הביטלמניה). ב-1975 שיחק קלייד בעיבוד של ה-BBC לספר "מול פלנדרס". ב-1979 גילם את גודפריד שלקן בסרט האימה "Schalcken the Painter" של ה-BBC. הוא מוכר בעיקר מהופעתו בתפקיד המושל האוסטרי הרמן גסלר בסדרת הפעולה "חץ וקשת" משנות השמונים של המאה העשרים. תפקיד בולט נוסף שלו היה בדמות דיק ספקמן בסדרה הקומית "Is it Legal?" של ITV. קלייד גילם את דמותו של המלך צ'ארלס הראשון בסדרת הטלוויזיה "By the Sword Divided" ששודרה בשנים 1983 עד 1985, ועסקה במלחמת האזרחים באנגליה. עוד ב-1985 כיכב בתפקיד אלג'רנון מונקריף בעיבוד טלוויזיוני למחזה "חשיבותה של רצינות" מאת אוסקר ויילד לצדם של גארי בונד בתפקיד ג'ק וורת'ינג ודיים ונדי הילר בדמות ליידי ברקנל. ב-2002 הופיע קלייד במחזה "The Falklands Play" (דרמה של ה-BBC על אודות מלחמת פוקלנד) בתפקיד ניקולס הנדרסון שהיה השגריר הבריטי בארצות הברית באותה עת. ב-2004 שיחק בסדרת הדרמה של ה-BBC "היומנים של אלן קלארק" בדמות ג'ונתן אייטקן, פוליטיקאי בריטי שמרני. ב-2008 הופיע בתפקיד רב-פקד בסדרה "אפר לאפר". בקולנוע השתתף קלייד בסרט "The Great St Trinian's Train Robbery" (מ-1966), במותחן הקומי "Silver Bears" (מ-1977), בסרט הפעולה "North Sea Hijack" בכיכובו של רוג'ר מור, בסרט "הזמנה לחתונה" (1983), בסרט "וילט" (1990), "על קוצה של ירושה" (1993), "המוסקיטר" (2001) ובסרט "אשת הברזל" (2011). ב-2017 שיחק קלייד במחזמר "The Girls" בתיאטרון פניקס בווסט אנד הלונדוני. קלייד התגרש[דרושה הבהרה] מוונסה פילד שאיתה התחתן ב-1970. לבני הזוג נולדו שני ילדים. ג'רמי קלייד, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג'רמי קלייד, באתר AllMovie (באנגלית) ג'רמי קלייד, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ג'רמי קלייד, באתר MusicBrainz (באנגלית) ג'רמי קלייד, באתר Discogs (באנגלית) האתר של צ'אד סטיוארט וג'רמי קלייד Chad & Jeremy official website
מה זאת אהבה

האם התכוונתם ל... הכניסיני תחת כנפך – שיר מאת ח"נ ביאליק (1905) מה זאת אהבה... – אלבומה השני של הזמרת ריקי גל (1988) מה זאת אהבה (שיר) – שיר הנושא מתוך אותו אלבום, דואט עם מתי כספי What Is Love – סינגל מאת הזמר הטרינידדי האדאוויי (1992)
פייטה (מיכלאנג'לו)

הפייטה של מיכלאנג'לו (Pietà) היא פסל בסגנון פייטה שיצר הפסל מיכלאנג'לו בואונרוטי, בשנים 1497-99. הוא חצוב כולו משיש לבן, ומוצב בכנסיית סנט פטרוס, שבקריית הוותיקן, בעיר רומא. פסל זה הוא אחת מיצירותיו המפורסמות של מיכלאנג'לו. זהו פסלו הראשון הידוע, והוא נחצב כשהיה בן 24. הפסל נחצב כולו בפטיש ואזמל - כנהוג באותה תקופה - מה שמעורר השתאות גדולה יותר למול הפלא המוגמר. משמעות שם הפסל באיטלקית היא "רחמים". היצירה מתארת את המדונה המערסלת בחיקה את גופת ישו המת, לאחר שהורד מהצלב. אמו של ישו שאמורה להיות בשנות הארבעים לחייה, נראית צעירה בהרבה. הפסל מרהיב בפרטים החצובים בו, החל בקפלי הבגד וכלה בתנוחת גופו השמוטה של ישו, שהיא כה זורמת, עד כי ניתן לשכוח לרגע כי מדובר ביצירה מאבן. העבודה על הפסל נמשכה פחות משנתיים. זוהי היצירה היחידה עליה חתם מיכלאנג'לו. פסל הפייטה מוגן על ידי קירות זכוכית, לאחר שבשנת 1972 התפרץ למתחם הוותיקן גאולוג בשם לאסלו טוט שאחז בפטיש גאולוגי, ובהתקף טירוף תוך צעקות "אני ישו המשיח, קמתי מהמתים" הכה בפסל ושבר את היד וחלק מפניה של מריה. הפסל הוזמן על ידי הקרדינל ג'אן ביכרס במטרה להציג את "מותו של אל". מדיה וקבצים בנושא פייטה בוויקישיתוף הוותיקן מציינים את יום השנה לתקיפת הפסל פייטה של מיכלאנג'לו ב-1972, באתר רויטרס, ‏21 במאי 2013 (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אמנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חוקתנות עממית

חוקתנות עממית (Popular-Constitutionalism) היא גישה בתאוריה החוקתית, שטענותיה העיקריות הן: פרשנות חוקתית שיפוטית המתעלמת מעמדת הציבור באותה עת, פוגעת בבסיס העיקרון הדמוקרטי. בהתבסס על עקרון חכמת ההמונים, פרשנות חוקתית שתתבסס על עמדת הציבור מגבירה את הסיכויי לקבלת החלטה נכונה. עדיפה קבלת החלטות חוקתיות על ידי התחשבות בעמדת הציבור, גם במחיר של החלטות שגויות, על פני עמדה המקדמת קבלת החלטות, נכונות ככל שיהיו, באופן המנוגד לרצון הציבור. לפי גישת החוקתנות העממית מאחר שהלגיטימיות של השלטון מותנית בכך שהוא מבטא את רצון העם, על פרשנות החוקה, שעומדת בראש פירמידת הנורמות, חייבת להתחשב ברצון העם. עם זאת, גם לפי גישה זו בית המשפט צריך ורשאי לפרש את החוקה במנותק מעמדת הציבור בבואו להגן על זכויות המיעוט. בארצות הברית פועלת תנועת "החוקתנות העממית", שחרתה עקרונות אלו על דגלה. בשנת 2001 פרסם לארי קרמר, דיקן בית הספר למשפטים של אוניברסיטת סטנפורד, את גישתו לפיה כוונת מנסחי החוקה האמריקאית הייתה שזו תפורש בידי העם עצמו באמצעות הצבעה או חבר מושבעים. כיום דוגלת בגישה זו תנועת "החוקתנות העממית", בה חברים שמרנים לצד ליברלים. בישראל, פרופ' גדעון ספיר הידוע כמתנגד לאקטביזם השיפוטי, ותלמידו ד"ר שאול שארף אשר משמש כמרצה למשפט חוקתי במרכז האקדמי פרס וכעמית בכיר במכון בגין למשפט וציונות בירושלים - תומכים בגישת החוקתנות העממית. יישום גישת חוקתנות עממית באופן מלא, מעביר את ההכרעה בשאלת הפרשנות לידי העם, באמצעות משאל עם או באמצעות נציגי העם בפרלמנט. יישום מתון של גישת החוקתנות העממית מותיר את ההכרעה בידי בית המשפט העליון, אך מטיל עליו להביא בחשבון כשיקול מרכזי את עמדת הציבור כפי שהיא מבוטאת באמצעות משאל עם או באמצעות נציגי העם בפרלמנט. כיום ישנן קריאות בקרב תומכי החוקתנות העממית, לקיים משאל עם בשאלת פרשנות חוקתית, במיוחד כשזו עוסקת בנושא הנתון במחלוקת פוליטית, ועקב הטכנולוגיה שמאפשרת ביתר קלות ביצוע משאלי עם. Larry D. Kramer, The People Themselves: Popular Constitutionalism and Judicial Review, Oxford University Press, 2005 שאול שארף, חוקתנות עממית – רצון העם קובע (23 בינואר 2015). Barry Friedman, Mediated Popular Constitutionalism, Michigan Law Review, 2003 Robert C. Post, Reva B. Siegel, Popular Constitutionalism, Departmentalism, and Judicial Supremacy, California Law Review, 2004 Jeffrey Rosen Popular Constitutionalism, New York Times, December 12, 2004 Helen J. Knowles, Julianne Toia, Defining 'Popular Constitutionalism: The Kramer versus Kramer Problem, Southern University Law Review, 2014 (Larry D. Kramer, The Supreme Court, 2000 Term – Foreword: We the Court, 115 Harv. L. Rev. 4 (2001. גדעון ספיר ושאול שארף חוקתנות עממית, מחקרי משפט ל 161, התשע"ה. שאול שארף, דמוקרטיה היברידית: טכנולוגיה אינטרנטית בשירות הדמוקרטיה, מעשי משפט יב, 307 ‏(2021)
יחסי גרמניה–סלובניה

בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין סלובניה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים, ואף שיתוף פעולה בנושאים שונים. כמו כן השתיים חברות באיחוד האירופי ובנאט"ו. היחסים הדיפלומטיים בין גרמניה לסלובניה כוננו ב-15 בינואר 1992. במהלך השנים הראשונות לעצמאות סלובניה, גרמניה תמכה באופן נלהב בעצמאות סלובניה, והקימה תוכנית ייעוץ ותמיכה מקיפה לקידום תהליך הדמוקרטיזציה והרפורמה בשוק בסלובניה. כמן כן גרמניה גם תמכה כניסת סלובניה לאיחוד האירופי ולנאט"ו. בגרמניה חיים כ-50,000 סלובנים, ומאידך בסלובניה חיים כ-50,000 גרמנים, אולם על פי החוקה הסלובנית אין הגנה על זכויות המיעוטים בסלובניה. סוגיית המיעוט הגרמני בסלובניה נותרה עדיין ללא פתרון, והפרות זכויות אדם מתרחשות לעיתים קרובות בשטיריה תחתית ובקרניולה. סלובניה מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין ו-4 קונסוליות בדרזדן, פרנקפורט, המבורג ומינכן, ואילו גרמניה מחזיקה בסלובניה רק שגרירות בליובליאנה. קנצלר גרמניה גרהרד שרדר ביקר בילובליאנה ב-26 ביוני 2001, לרגל יום השנה העשירי לעצמאות סלובניה. במרץ 2003 וולפגנג תירזה, נשיא הבונדסטאג, ביקר בליובליאנה, צליה וקופר, ונשיא גרמניה יוהאנס ראו היה ממקדמי פגישתם של נשיאי מרכז ומזרח אירופה מה-29 במאי ועד ה-1 ביוני 2002 בבלד, ליובליאנה ומריבור. מאז הצטרפות סלובניה לנאט"ו ולאיחוד האירופי באביב 2004, השותפות של שתי המדינות הגיעה לרמה חדשה. ב-11 ביולי 2006 נערך ביקור של חברי מפלגת האיחוד הנוצרי-סוציאליסטי בבוואריה בבונדסטאג הגרמני עם שר הכלכלה הפדרלי גלוס ושר החקלאות הפדרלי זיהופר בליובליאנה, וב-15 בינואר 2007 ביקרה קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל בליובליאנה. מדיה וקבצים בנושא יחסי גרמניה–סלובניה בוויקישיתוף אתר על יחסי מדינות