היסטוריה של גרמניה במאה ה-18

משנות ה-80 של המאה ה-17 עד 1789, גרמניה כללה שטחים קטנים רבים שהיו חלקים מהאימפריה הרומית הקדושה. פרוסיה התגלתה לבסוף כשולטת בפוליטיקה הגרמנית. בינתיים, המדינות פיתחו תרבות קלאסית שמצאה את ביטויה הגדול ביותר בתקופת הנאורות, עם מנהיגים ברמה עולמית כמו הפילוסופים לייבניץ וקאנט, סופרים כמו גתה ושילר, והמוזיקאים באך ובטהובן. גרמניה, או ליתר דיוק האימפריה הרומית הקדושה הישנה, במאה ה-18 נכנסה לתקופה של דעיכה שתוביל סופית לפירוק האימפריה במהלך המלחמות הנפוליאוניות. מאז שלום וסטפאליה ב-1648, האימפריה חולקה למספר מדינות עצמאיות (Kleinstaaterei). בשנת 1701 הוכתר פרידריך השלישי, הנסיך הבוחר מברנדנבורג כ"מלך בפרוסיה". מ-1713 עד 1740, פרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה, הידוע גם כ"מלך החייל", הקים מדינה ריכוזית מאוד. המונח "דואליזם גרמני" מתאר את הסכסוך הארוך בין שתי המדינות הגרמניות הגדולות אוסטריה ופרוסיה מ-1740 עד 1866, כאשר פרוסיה סילקה לבסוף את אוסטריה מהקונפדרציה הגרמנית. ממלכת פרוסיה התגלתה כמדינה המובילה באימפריה. פרידריך השלישי, הנסיך הבוחר מברנדנבורג (1688–1701) הפך לפרידריך הראשון, מלך בפרוסיה ב-1701. מאחר שהיה רק מלך אחד של הגרמנים בתוך האימפריה, זכה פרידריך להסכמתו של הקיסר לאופולד הראשון (בתמורה לברית נגד ממלכת צרפת במלחמת הירושה הספרדית) לאמץ (ינואר 1701) את התואר "מלך בפרוסיה" על בסיס השטחים הלא-אימפריאליים שלו. התואר קיבל הסכמה כללית עם הסכם אוטרכט (1713). התבוסה של שוודיה על ידי רוסיה, סקסוניה, פולין, דנמרק-נורווגיה, הנובר ופרוסיה במלחמת הצפון הגדולה (1700–1721) סימנה את סופה של שוודיה ככוח משמעותי בחופים הדרומיים של הים הבלטי. בהסכם סטוקהולם בין פרוסיה לשוודיה (ינואר 1720), פרוסיה השיגה את שטטין וחלקים אחרים מנחלותיה של שוודיה בפומרניה. בני הוהנצולרן מברנדנבורג החזיקו את דוכסות פומרניה מאז 1472. במהלך תקופה זו, המגמות שהניע הבוחר הגדול הגיעו לשיאן, כאשר היונקרים, האצולה הקרקעית, קושרו לצבא הפרוסי. בשנת 1740 עלה לכס המלוכה המלך פרידריך השני (פרידריך הגדול). תוך שימוש בתואנה של הסכם משנת 1537 (שהוטל עליו וטו בידי הקיסר פרדיננד הראשון), שבאמצעותו חלקים משלזיה אמורים לעבור לברנדנבורג לאחר הכחדת שושלת פיאסט השלטת בה, פלש פרידריך לשלזיה, ובכך החל את מלחמת הירושה האוסטרית (1740–1748). בשנת 1744, פרידריך פלש שוב כדי למנוע פעולות תגמול ולתבוע, הפעם, את מחוז בוהמיה. הוא נכשל, אך הלחץ הצרפתי על בעלת בריתה של אוסטריה, בריטניה הגדולה, הוביל לשורה של הסכמים ופשרות, שהגיעו לשיא בהסכם אקס-לה-שאפל משנת 1748 שהחזיר את השלום והותיר בידי פרוסיה את רוב שלזיה. כאשר פרידריך הקדים ופלש לסקסוניה ולבוהמיה במהלך מספר חודשים בשנים 1756–1757, הוא הביא לפרוץ מלחמת שבע השנים. מלחמה זו הייתה מאבק נואש עבור הצבא הפרוסי, והעובדה שהוא הצליח להילחם בחלק גדול מאירופה עד לתיקו מעידה על כישוריו הצבאיים של פרידריך. המצב נעשה קודר בהדרגה עד למותה של יליזבטה, קיסרית רוסיה (נס בית ברנדנבורג). עלייתו לשלטון של פיוטר השלישי, קיסר רוסיה שתמך בפרוסיה הפיגה את הלחץ בחזית המזרחית. כשהביסה את הצבא האוסטרי בקרב בורקרסדורף והסתמכה על המשך ההצלחה הבריטית נגד צרפת בזירות הקולוניאליות של המלחמה, הצליחה פרוסיה לבסוף לכפות סטטוס קוו אנטה בלום ביבשת. תוצאה זו אישרה את תפקידה העיקרי של פרוסיה במדינות גרמניה וביססה את המדינה כמעצמה גדולה אירופאית. זה היווה את ההתחלה ליריבות בין פרוסיה ואוסטריה על מנהיגות גרמניה, המכונה דואליזם גרמני. משנת 1763, נגד התנגדות האצולה והאזרחים, הוקם בפרוסיה ובאוסטריה "אבסולוטיזם נאור", לפיו השליט היה אמור להיות "המשרת הראשון של המדינה". הכלכלה התפתחה וננקטו רפורמות משפטיות, כולל ביטול העינויים ושיפור מעמדם של היהודים; החלה אמנציפציה של האיכרים. החינוך אף הוא קודם. בשנים 1772–1795 השתתפה פרוסיה בחלוקות פולין, וכבשה שטחים מערביים של האיחוד הפולני-ליטאי, מה שהוביל למאות שנים של התנגדות פולנית נגד השלטון והרדיפה הגרמנית. ממזרח ומדרום לפרוסיה, האיחוד הפולני-ליטאי נחלש בהדרגה במהלך המאה ה-18. פרידריך השתתף בחלוקה הראשונה של פולין, בין רוסיה, פרוסיה ואוסטריה ב-1772. ממלכת פרוסיה סיפחה את רוב הפרובינציה הפולנית של פרוסיה המלכותית, כולל וורמיה; האדמה שסופחה אורגנה בשנה שלאחר מכן למחוז פרוסיה המערבית. השטח החדש חיבר את פרוסיה המזרחית (השטח שנקרא בעבר דוכסות פרוסיה) עם פומרניה, ואיחד את השטחים המזרחיים של הממלכה. לאחר מותו של פרידריך ב-1786, המשיך אחיינו פרידריך וילהלם השני את חלוקות, וזכה לחלק גדול ממערב פולין ב-1793. בשנת 1795, ממלכת פולין חדלה להתקיים ושטח גדול (כולל ורשה מדרום לפרוסיה המזרחית הפך לחלק מפרוסיה. הטריטוריות החדשות הללו אורגנו במחוזות שלזיה החדשה, פרוסיה הדרומית ופרוסיה המזרחית החדשה. המהפכה הצרפתית עוררה מלחמה חדשה בין צרפת לכמה משכנותיה המזרחיות, כולל פרוסיה ואוסטריה. בעקבות שלום בזל ב-1795 עם פרוסיה, הגדה המערבית של הריין נמסרה לצרפת. נפוליאון בונפרטה פתח מחדש במלחמה נגד האימפריה. בשנת 1803, תחת ה " Reichsdeputationshauptschluss" (החלטה של ועדת הדיאט הקיסרי הנצחי ברגנסבורג), בוטלו כמעט כל המדינות הכנסייתיות והחילוניות הקטנות יותר ורוב הערים הקיסריות החופשיות. מדינות בינוניות חדשות הוקמו בדרום מערב גרמניה. בתורה, פרוסיה זכתה בשטח בצפון מערב גרמניה. האימפריה הרומית הקדושה התפרקה רשמית ב-6 באוגוסט 1806 כאשר הקיסר האחרון פרנץ השני (מ-1804, הקיסר פרנץ הראשון מאוסטריה) התפטר. משפחתו של פרנץ השני המשיכה להחזיק בתואר קיסרי אוסטריה עד 1918. בשנת 1806 הוקמה הקונפדרציה של הריין בחסותו של נפוליאון. משנת 1640 החלה ברנדנבורג-פרוסיה להתחזק תחת הנסיך הבוחר הגדול, פרידריך וילהלם. שלום וסטפאליה ב-1648 חיזק אותה עוד יותר, באמצעות רכישת פומרניה המזרחית. בשנים 1713 עד 1740 הקים המלך פרידריך וילהלם הראשון, הידוע גם בשם "המלך החייל", מדינה ריכוזית מאוד, צבאית עם אוכלוסייה כפרית שמנתה כשלושה מיליון (לעומת תשעה מיליון באוסטריה). במונחים של גבולות 1914, גרמניה בשנת 1700 מנתה 16 מיליון תושבים, גדלה מעט ל-17 מיליון עד 1750, וגדלה מהר יותר ל-24 מיליון עד 1800. המלחמות נמשכו, אבל הן כבר לא היו כל כך הרסניות לאוכלוסייה האזרחית; רעב ומגפות גדולות לא התרחשו, אך הגברת הפריון החקלאי הובילה לשיעור ילודה גבוה יותר, ולשיעור מוות נמוך יותר. במלחמת הירושה האוסטרית (1740–1748) נלחמה מריה תרזה בהצלחה על ההכרה בירושתה לכס המלכות. אבל במלחמות שלזיה ובמלחמת שבע השנים היא נאלצה לוותר על 95 אחוז משלזיה לפרדריק השני, הגדול מפרוסיה. לאחר השלום של הוברטבורג ב-1763 בין אוסטריה, פרוסיה וסקסוניה, הפכה פרוסיה למעצמה אירופאית גדולה. זה היווה את תחילת היריבות בין פרוסיה לאוסטריה על הנהגת גרמניה. משנת 1763, נגד התנגדות האצולה והאזרחים, הוקם בפרוסיה ובאוסטריה "אבסולוטיזם נאור", לפיו שלט השליט לפי מיטב השקפות הפילוסופים. הכלכלות התפתחו ונעשו רפורמות משפטיות, כולל ביטול העינויים ושיפור מעמדם של היהודים. לאט לאט החלה אמנציפציה של האיכרים והונהג חינוך חובה. בשנים 1772–1795 השתתפו פרוסיה ואוסטריה בחלוקות פולין. פרוסיה כבשה את השטחים המערביים של האיחוד הפולני-ליטאי לשעבר שהקיפו את הנחלות הפרוסיות הקיימות, בעוד אוסטריה סיפחה את שטח גליציה דרומה יותר. כיבוש זה הוביל למאות שנים של התנגדות פולנית נגד הגרמניזציה. ממערב לאוסטריה ופרוסיה ניצב החלק הנותר, הגדול, של גרמניה. קיומן של שתי המעצמות הגדולות מנע רפורמה רצינית במבנה הקונפדרציה של גרמניה; אך רפורמה של ממשלות המדינה והממשלות הפרטיות לא נכללה. התמונה הכללית הייתה מגוונת כמו המפה הפוליטית של האימפריה הרומית הקדושה, וקשה להכליל. אך רווח הרושם שבסך הכל, לאחר 1750 ובעיקר לאחר 1770, השתפר מעט מצבם הכללי של מעמד הביניים, הן מבחינה כלכלית והן מבחינה מדינית. רפורמות בוצעו במספר מדינות גדולות וקטנות. היו כמה שליטים הוללים, מרושעים ורפי-שכל, אבל היו גם כמה אישים מצטיינים. הביורוקרטים, גם אם לעיתים קרובות היו מושחתים, היו מוכשרים ומשכילים יותר מבעבר. סקסוניה נותרה בחזית הפעילות התרבותית הגרמנית, ופעילותה המסחרית והתעשייתית נותרה ניכרת; אבל מבחינה פוליטית, היא הואפלה על ידי שכנתה ברנדנבורג-פרוסיה. בוואריה הייתה ענייה במיוחד; זו הייתה ארץ כפרית עם חובות כבדים מאוד ומעט מרכזי צמיחה. בווירטמברג הוציא הדוכס כספים על ארמונות, פילגשים, חגיגות גדולות ומסעות ציד. בין הנסיכים הקטנים יותר, ניתן היה למצוא דמויות פוגעניות רבות, אך גם רבת יוצאות דופן, כגון וילהלם פרדיננד, דוכס בראונשווייג וקרל פרידריך, מרקיז באדן. תחת שלטונו של קרל פרידריך, חובב הנאורות, באדן נהנתה מכמה מהממשלות הטובות ביותר של המדינות הקטנות יותר. הצמיתות בוטלה ב-1783, אם כי הדבר נעשה בעיקר כדי למנוע תסיסה של איכרים ובריחה של איכרי באדן הבלתי חופשיים לברייסגאו השכנה לאחר שיוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ביטל את הצמיתות במחוז אוסטרי זה ב-1781 חלק גדול מגרמניה עדיין חי תחת שלטון הבישופים. התנאים בנסיכויות הכנסייתיות הללו היו מגוונים לא פחות מאלה של המדינות החילוניות. כל הבישופים היו נצר לשושלות השליטות או לאצולה הגבוהה והם ראו עצמם שליטים פוליטיים שחיו ופעלו בנוסח חברת החצר החילונית בת זמנם. גם תחושת האחריות שלהם ויכולת הניהול של השטחים שלהם השתנו מאוד. עם זאת, אפילו במיטבם, הם לא הצליחו להשיג את המשכיות השלטון שכמה מדינות שושלתיות החלו לרכוש. בהסן-קאסל, שלט הרוזן פרידריך השני בין 1760 ל-1785 כעריץ נאור, וגייס כסף על ידי השכרת חיילים (שכונו "הסיאנים") לבריטניה הגדולה כדי לעזור להילחם במלחמת העצמאות של ארצות הברית. הוא שילב רעיונות נאורות עם ערכים נוצריים, תוכניות קאמרליזם לשליטה מרכזית בכלכלה וגישה מיליטריסטית לדיפלומטיה. נסיכות הבוחר מהנובר לא הייתה צריכה לתמוך בחצר מפוארת: שליטיה היו גם מלכי בריטניה והתגוררו בלונדון. ג'ורג' השלישי, שהיה גם נסיך-בוחר מ-1760 עד 1820, מעולם לא ביקר בהנובר. האצולה המקומית שניהלה את המדינה פתחה את אוניברסיטת גטינגן ב-1737; עד מהרה היא הפכה למרכז אינטלקטואלי ברמה עולמית. בחברה אגררית כבדה, הבעלות על הקרקע מילאה תפקיד מרכזי. אצילי גרמניה, במיוחד אלו במזרח – המכונים יונקרים – שלטו לא רק ביישובים, אלא גם בחצר הפרוסית, ובעיקר בצבא הפרוסי. יותר ויותר לאחר 1815, ממשלה פרוסית ריכוזית שבסיסה בברלין השתלטה על סמכויות האצילים, שמבחינת השליטה באיכרים הייתה כמעט מוחלטת. כדי לסייע לאצולה להימנע מחובות, הקימה ברלין מוסד אשראי למתן הלוואות הון ב-1809, והרחיבה את רשת ההלוואות לאיכרים ב-1849. כאשר הוקמה הקיסרות הגרמנית ב-1871, שלטה אצולת היונקרים בצבא ובצי, בבירוקרטיה ובחצר המלוכה; בדרך כלל הם קבעו מדיניות ממשלתית. האיכרים המשיכו לרכז את חייהם בכפר, שם היו חברים בגוף תאגידי ועזרו לנהל את משאבי הקהילה ולפקח על חיי הקהילה. במזרח, הם היו צמיתים שהיו קשורים לצמיתות לחלקות אדמה. ברוב גרמניה, החקלאות התבצעה על ידי חקלאים חוכרים ששילמו דמי שכירות וביצעו שירותים מחייבים לבעל הבית, שהיה בדרך כלל אציל. מנהיגי איכרים פיקחו על השדות והתעלות וזכויות המרעה, שמרו על הסדר הציבורי והמוסר, ותמכו בבית משפט בכפר שטיפל בעבירות קלות. בתוך המשפחה קיבל הפטריארך את כל ההחלטות, וניסה לארגן נישואים מועילים לילדיו. חלק גדול מהחיים הקהילתיים של הכפרים התרכז סביב שירותי כנסייה וימי חג. בפרוסיה הגרילו האיכרים כדי לבחור מתגייסים שנדרשו על ידי הצבא. האצילים טיפלו בקשרים חיצוניים ובפוליטיקה עבור הכפרים שבשליטתם, ולא היו מעורבים בדרך כלל בפעילויות או החלטות יומיומיות. בהיסטוריה הגרמנית האמנציפציה של הצמיתים הגיעה בין השנים 1770 ל-1830, כאשר האצולה בשלזוויג הייתה הראשונה שהסכימה לעשות זאת ב-1797, ואחריה חתמו המנהיגים המלכותיים והפוליטיים של דנמרק וגרמניה ב-1804 האיכרים, שכבר לא היו צמיתים, יכלו להחזיק באדמותיהם, לקנות ולמכור אותם ולהסתובב בחופשיות. האצילים אישרו; לעת עתה יכלו לקנות אדמות בבעלות האיכרים. הרפורמטור הראשי היה הברון וום שטיין (1757–1831), שהושפע מהנאורות, במיוחד מרעיונות השוק החופשי של אדם סמית. סופה של הצמיתות העלה את המעמד המשפטי האישי של האיכרים. הוקם בנק כדי שבעלי הקרקעות יוכלו ללוות כסף ממשלתי לקניית קרקע מאיכרים (האיכרים לא הורשו להשתמש בו כדי ללוות כסף לקניית קרקעות עד 1850). התוצאה הייתה שבעלי האחוזות הגדולים השיגו אחוזות גדולות יותר, ואיכרים רבים הפכו לחוכרים חסרי קרקע, או עברו לערים או שהיגרו לארצות הברית. שאר המדינות הגרמניות חיקו את פרוסיה לאחר 1815. בניגוד חריף לאירועים האלימים של המהפכה הצרפתית, גרמניה טיפלה ברפורמת הקרקע בדרכי שלום. בשלזוויג מילאו האיכרים, שהושפעו מהנאורות, תפקיד פעיל; במקומות אחרים הם היו פסיביים במידה רבה. ואכן, עבור רוב האיכרים, המנהגים והמסורות המשיכו ברובם ללא שינוי, כולל ההרגלים הישנים של הערכה כלפי האצילים שסמכותם המשפטית על תושבי הכפר נותרה חזקה למדי. למרות שהאיכרים כבר לא היו קשורים לקרקע, מערכת היחסים הפטריכיאלית הישנה בפרוסיה המזרחית נמשכה עד המאה ה-20. הרפורמות האגרריות בצפון מערב גרמניה בשנים 1770–1870 הונעו על ידי ממשלות פרוגרסיביות ואליטות מקומיות. הם ביטלו את ההתחייבויות הפיאודליות וחילקו קרקע משותפת בבעלות קולקטיבית לנחלות פרטיות; וכך נוצרה כלכלה כפרית יעילה יותר מוכוונת שוק; התוצאה היא פריון גבוה יותר וגידול אוכלוסייה. היא חיזקה את הסדר החברתי המסורתי משום שאיכרים עשירים השיגו את רוב האדמה המשותפת לשעבר, בעוד שהפרולטריון הכפרי נותר ללא אדמה; רבים עזבו לערים או לאמריקה. בינתיים, חלוקת הקרקע המשותפת שימשה חיץ לשימור השלום החברתי בין אצילים לאיכרים. במזרח שוחררו הצמיתים, אך מעמד היונקרים שמר על אחוזותיו הגדולות וקיבל מונופול על כוחו הפוליטי. בסביבות 1800 הולאמו המנזרים הקתולים, שהיו להם נחלות גדולות, ונמכרו על ידי הממשלה. בבוואריה הם שלטו ב-56% מהאדמה. לפני 1750, המעמדות הגבוהים הגרמנים פנו לעיתים קרובות לצרפת (או קודם לכן, איטליה) למנהיגות אינטלקטואלית, תרבותית ואדריכלית; צרפתית הייתה שפת החברה הגבוהה. עד אמצע המאה ה-18 ה"Aufklärung" (הנאורות) שינתה את התרבות הגבוהה הגרמנית במוזיקה, פילוסופיה, מדע וספרות. כריסטיאן וולף (1679–1754) היה החלוץ כסופר שפרש את הנאורות לקוראים הגרמנים; הוא נתן לגיטימציה לגרמנית כשפה פילוסופית. יוהאן גוטפריד הרדר (1744–1803) פרץ דרך חדשה בפילוסופיה ובשירה, כמנהיג של תנועת Sturm und Drang של הפרוטו-רומנטיקה. קלאסיציזם ויימאר ("Weimarer Klassik") הייתה תנועה תרבותית וספרותית שבסיסה בויימאר שביקשה לבסס הומניזם חדש על ידי סינתזה של רעיונות רומנטיים, קלאסיים והנאורות. התנועה, מ-1772 עד 1805, כללה את הרדר וכן הפולימאט יוהאן וולפגנג פון גתה (1749–1832) ופרידריך שילר (1759–1805), משורר והיסטוריון. הרדר טען שלכל עם יש את הזהות המיוחדת שלו, שבאה לידי ביטוי בשפתו ובתרבותו. זה נתן לגיטימציה לקידום השפה והתרבות הגרמנית ועזר לעצב את התפתחות הלאומיות הגרמנית. מחזותיו של שילר ביטאו את הרוח חסרת המנוחה של דורו, שתיארו את מאבקו של הגיבור בלחצים חברתיים ובכוח הגורל. המוזיקה הגרמנית, בחסות המעמדות הגבוהים, הגיעה לבגרות תחת המלחינים יוהאן סבסטיאן באך (1685–1750), יוזף היידן (1732–1809), וולפגנג אמדאוס מוצרט (1756–1791), ולודוויג ואן בטהובן. בקניגסברג הנידחת ניסה הפילוסוף עמנואל קאנט (1724–1804) ליישב בין רציונליזם ואמונה דתית, חופש הפרט וסמכות פוליטית. עבודתו של קאנט הכילה מתחים בסיסיים שימשיכו לעצב את המחשבה הגרמנית – ולמעשה את כל הפילוסופיה האירופית – עד למאה ה-20. הנאורות הגרמנית זכתה לתמיכתם של נסיכים, אריסטוקרטים ומעמדות הביניים, והיא עיצבה מחדש את התרבות לצמיתות. התגובה הגרמנית למהפכה הצרפתית הייתה מעורבת בהתחלה. אינטלקטואלים גרמנים חגגו את המהפכה, בתקווה לראות את ניצחון התבונה והנאורות. חצרות המלוכה בווינה ובברלין גינו את הדחת המלך וההפצה המאיימת של מושגי חירות, שוויון ואחווה. עד 1793, הוצאתו להורג של המלך הצרפתי ותחילת הטרור אכזבו את ה-Bildungsbürgertum (מעמדות הביניים המשכילים). הרפורמים אמרו שהפתרון הוא להאמין ביכולתם של הגרמנים לתקן את החוקים והמוסדות שלהם בדרכי שלום. אירופה ספגה שני עשורים של מלחמה סביב מאמציה של צרפת להפיץ את האידיאלים המהפכניים שלה, כמו גם לספח את בלגיה והגדה השמאלית של הריין לצרפת ולהקים משטרי בובות בהולנד, גרמניה ואיטליה. הרפובליקניות הגלויה והחריפה של המהפכנים הצרפתים הובילה לכריתת ברית הגנה בין אוסטריה ופרוסיה ב-7 בפברואר 1792. הברית גם הכריזה שכל הפרה של גבולות האימפריה על ידי צרפת תהיה סיבה למלחמה. הקיצוניים בקרב המהפכנים הצרפתים ראו במלחמה הזדמנות להביס את יריביהם מבית ולהביך את המלך, שאשתו האוסטרית, מארי אנטואנט, הייתה אחותו של הקיסר לאופולד השני. הם דרשו מאוסטריה לא רק להתפרק מנשקה אלא לנטוש את כל הבריתות המכוונות נגד צרפת. עם סירובו של לאופולד השני, הכריזה צרפת מלחמה על אוסטריה ופרוסיה ב-20 באפריל. אוסטריה ופרוסיה פלשו אז לצרפת, אך הובסו בקרב ואלמי (1792). ארצות גרמניה ראו צבאות צועדים קדימה ואחורה, והביאו הרס (אם כי בקנה מידה נמוך בהרבה ממלחמת שלושים השנה, כמעט מאתיים שנה קודם לכן), אך גם הביאו רעיונות חדשים של חירות וזכויות אזרח לעם. פרוסיה ואוסטריה סיימו את מלחמותיהן הכושלות עם צרפת אך (עם רוסיה) חילקו את פולין ביניהן ב-1793 וב-1795. הצרפתים השתלטו על חבל הריין, הטילו רפורמות בסגנון צרפתי, ביטלו את הפיאודליזם, קבעו חוקות, קידמו את חופש הדת, נתנו זכויות ליהודים, פתחו את הבירוקרטיה לאזרחים רגילים בעלי כישרון ואילצו את האצולה לחלוק את השלטון עם מעמד הביניים העולה. נפוליאון הקים את ממלכת וסטפאליה (1807–1813) כמדינה לדוגמה. רפורמות אלו התגלו ברובן כקבועות והפכו את החלקים המערביים של גרמניה למודרניים. כאשר הצרפתים ניסו לכפות את השפה הצרפתית, ההתנגדות הגרמנית גברה בעוצמה. קואליציה שנייה של בריטניה, רוסיה ואוסטריה תקפה אז את צרפת אך נכשלה. נפוליאון ביסס שליטה ישירה או עקיפה על רוב מערב אירופה, כולל המדינות הגרמניות מלבד פרוסיה ואוסטריה. האימפריה הרומית הקדושה הישנה הייתה לא יותר מפארסה; נפוליאון פשוט ביטל אותה ב-1806 תוך יצירת מדינות חדשות בשליטתו. בגרמניה הקים נפוליאון את "הקונפדרציה של הריין", שכללה את רוב המדינות הגרמניות מלבד פרוסיה ואוסטריה. פרוסיה ניסתה להישאר נייטרלית תוך הטלת פיקוח הדוק על התנגדות, אך עם עלייה חדה של הלאומיות הגרמנית, האומה הקטנה טעתה ביציאה למלחמה עם נפוליאון ב-1806. כלכלתה הייתה חלשה, המנהיגות שלה ירודה, והצבא הפרוסי שהיה אדיר בעבר נותר קליפה חלולה. נפוליאון ריסק אותו בקלות בקרב ינה (1806). נפוליאון כבש את ברלין, ופרוסיה שילמה ביוקר. פרוסיה איבדה את השטחים שנרכשו לאחרונה במערב גרמניה, צבאה הצטמצם ל-42,000 איש, לא הותר סחר עם בריטניה, וברלין נאלצה לשלם לפריז פיצויים כבדים ולממן את צבא הכיבוש הצרפתי. סקסוניה החליפה צד כדי לתמוך בנפוליאון ולהצטרף לקונפדרציה של הריין; הנסיך הבוחר שלה זכה בתואר מלך וקיבל שטח מפולין שנלקח מפרוסיה. לאחר פלישתו הכושלת של נפוליאון לרוסיה ב-1812, כולל מותם של גרמנים רבים בצבא הפלישה שלו, הצטרפה פרוסיה לרוסיה. קרבות גדולים התנהלו בסדר מהיר, וכאשר אוסטריה החליפה צד כדי להתנגד לנפוליאון מצבו הפך לקשה ביותר. הוא הובס בקרב לייפציג בסוף 1813, והאימפריה שלו התפרקה במהירות. בזו אחר זו עברו מדינות גרמניה לקואליציה נגד נפוליאון, אך הוא דחה את תנאי השלום. בעקבות כך, צבאות בעלות הברית פלשו לצרפת בתחילת 1814, עד מהרה פריז נפלה, ובאפריל נפוליאון נכנע. הוא חזר ל-100 ימים ב-1815, אך לבסוף הובס על ידי הצבאות הבריטיים והגרמנים בווטרלו. פרוסיה הייתה המנצחת הגדולה בקונגרס וינה, והשיגה שטחים נרחבים. Sheehan, James J. (1989). German History: 1770–1866. Clarendon Press. pp. 75, 207–291, 291–323, 324–371, 802–820. ISBN 978-0-19-822120-3. Holborn, Hajo (1964). A History of Modern Germany: 1648–1840. pp. 291–302. Sagarra, Eda (1977). A Social History of Germany: 1648–1914. pp. 140–154, 341–45. ISBN 9780841903326. For details on the life of a representative peasant farmer, who migrated in 1710 to Pennsylvania, see Bernd Kratz, "Jans Stauffer: A Farmer in Germany before his Emigration to Pennsylvania",Genealogist, Fall 2008, Vol. 22 Issue 2, pp 131–169