laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
פרנקים (פירושונים)

האם התכוונתם ל... פרנקים – איחוד של שבטים גרמאנים פרנקים/ פרנג'ים/ פרענקים – כינוי שמקורו בשבטי הפרנקים, בו תרבויות רבות משתמשות לתאר אירופאים. היה נפוץ בקרב אשכנזים לתאר את יהודי ספרד ופרובנס, ובהמשך גם את יהודי ארצות האסלאם. פרנקיסטים – כת מיסודו של יעקב פרנק האימפריה הפרנקית – האזור שהיה בשליטת הפרנקים מהמאה ה-4 למאה ה-10 לספירה פרנק (מטבע) – בריבוי פרנקים, שם של מטבע בארצות שונות פרנק
אינפוסיס

שגיאות פרמטריות בתבנית:חברה מסחרית שימוש בפרמטרים מיושנים [ אנשי מפתח ] אינפוסיס טכנולוגיות בע"מ (Infosys Technologies Ltd, סימול נאסד"ק: INFY) היא חברת שירותי טכנולוגיית מידע (IT) שנוסדה בפונה, הודו, בשנת 1981. שנתיים לאחר מכן עברה החברה לבנגלור, בירת קרנאטקה. נכון ל-2015 פעלה החברה מתשעה מרכזי פיתוח בהודו ו-30 משרדים נוספים ברחבי העולם, והיוותה את אחת מחברות ה-IT הגדולות בהודו ובעולם כולו עם למעלה מ-300,000 עובדים. באוגוסט 2021 הגיע שווי השוק של החברה ל-97 מיליארד דולר. החברה נוסדה ב-2 ביולי 1981 תחת השם "Infosys Consultants Pvt Ltd", כאשר מייסד החברה נראינה מורטי, לווה 10,000 רופי מאשתו וחבר לשישה מעמיתיו במשרד שהקימו בביתו של נ.ס. רגאוואן במומבאי. בשנת 1987 גייסה החברה את הלקוח הזר הראשון שלה, "Data Basics Corporation" מארצות הברית. בשנת 1999 הייתה אינפוסיס לחברה ההודית הראשונה שנסחרה בנאסד"ק ושנתיים לאחר מכן דורגה כ"מעסיק הטוב ביותר בהודו" על ידי העיתון "Business Today". בשנים 4–2003 זכתה החברה בפרס MAKE ‏(Most Admired Knowledge Enterprises) והייתה החברה ההודית הראשונה לזכות באות הוקרה זה. ב-2012 חתמה החברה על הסכם שיתוף פעולה במחקר ופיתוח עם המדען הראשי במשרד הכלכלה.  בפברואר 2015 ביצעה את הרכישה הראשונה שלה בישראל, כשרכשה את חברת התוכנה פאנאיה (Panaya) תמורת 230 מיליון דולר. על בסיסה פתחה אינפוסיס מרכז פיתוח בישראל. בשנת 1996 הקימה החברה את "קרן אינפוסיס" שהחלה לפעול בקרנאטקה בתחומי בריאות הציבור, שיקום חברתי, חינוך, תרבות ופיתוח אזורי הספר. הקרן הרחיבה את פעולתה גם לטאמיל נאדו, אנדרה פרדש מהאראשטרה, אודישה ופנג'אב. אינפוסיס גם מפעילה מגוון תוכניות לשיתוף פעולה עם האקדמיה ותוכניות לבני נוער החושפות אותם לעולם ההיי-טק ומדעי המחשב בחופשת הקיץ. החל מ-2002 מפעילה אינפוסיס בשיתוף בית הספר לעסקים וורטון באוניברסיטת פנסילבניה תוכנית המעניקה פרס לעסקים ואנשים אשר חוללו שינוי משמעותי בעולם המחשוב. בין מקבלי הפרס בעבר: סמסונג, אמזון, הבנק המלכותי של סקוטלנד ואחרים. מדיה וקבצים בנושא אינפוסיס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אינפוסיס (באנגלית) אינפוסיס, ברשת החברתית פייסבוק אינפוסיס, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אינפוסיס, ברשת החברתית אינסטגרם אינפוסיס, ברשת החברתית LinkedIn אינפוסיס, סרטונים בערוץ היוטיוב מידע עסקי על חברת אינפוסיס באתרים Yahoo! Finance • MarketWatch • CNN Money • Bloomberg Business (באנגלית) אינפוסיס, בגוגל פיננסים אינפוסיס, באתר Crunchbase (באנגלית) אורפז, ענבל (2015-02-16). "פאנאיה מרעננה נמכרת ב-230 מיליון דולר לאינפוסיס ההודית". TheMarker. נבדק ב-2016-10-24.
ה"א השאלה

ה"א השאלה (גם: ה"א הַתֵּמַהּ), בדקדוק עברי, באה בראש מילת שאלה במשפט שאלה ומשמשת לציון שאלה או תמיהה. לרוב, מצטרפת ה"א השאלה לפועל או לשם עצם. השימוש בה"א השאלה אינו רווח בעברית מודרנית וכדי לשאול מסתפקים בשינוי הטון. במשלב גבוה אומרים "האם", "כלום" ו"וכי". עם זאת, השימוש נפוץ מאוד בעברית מקראית. דוגמאות: "השומר אחי אנוכי?" (ספר בראשית, פרק ד'); "העוד לכם אח?" (ספר בראשית, פרק מ"ג); "ההייתה זאת בימיכם?" (ספר יואל, פרק ד'). ב־1930 כתב על כך הלשונאי יצחק אבינרי: ה"א השאלה - זו בוטלה לגמרי. כמעט אין איש אשר יאמר: "התבוא אלי?" "הקראת את הספר?" אנו מביעים את השאלה רק בשנוי הטון, ואומרים "תבוא אלי וכדו'". זוהי תופעה טבעית בדרך הלשון החיה המתפתחת ואין להלחם בה. ה"א השאלה תשאר רק בכתב, בסגנון המקרא." ניקודה היסודי של ה"א השאלה הוא בחטף פתח, למשל: "הֲראית איזה יופי?". לפני האותיות אהח"ע בלתי קמוצות ולפני שווא או חטף, ניקודהּ פתח, למשל: "הַעולים אתם?", "הַשְמעתם?". לפני אהח"ע קמוצות ובלתי מוטעמות, ניקודהּ סגול, למשל: "הֶהָיתה כזאת?". בניגוד לה"א הידיעה, ה"א השאלה לא גוררת אחריה דגש חזק. לכן, עיצורי בכ"פ הבאים אחריה צריכים להיהגות רפויים. למשל, בפסוק המקראי "הֲבֵן יַקִּיר לִי אֶפְרַיִם, אִם יֶלֶד שַׁעֲשֻׁעִים" (ירמיהו, ל"א, י"ט), אין מדובר בה"א הידיעה, ולכן אין להגות "הבּן" אלא "הבֿן". יש במקרא חריגים לכלל זה ("הַכְּצַעֲקָתָהּ"). בערבית, כמו בארמית, האות אל"ף משמשת בתפקידים אותם ממלאת בעברית האות ה"א. כך, למשל, היא משמשת במקום ה' השאלה. למשל, ב-"أَتَكْتُبُ بِٱلْعَرَبِيَّةؚ؟" (תעתיק: אַתַכְתֻבֻ בִאלְעַרַבִיַּה?) שתרגומו: "התכתוב בערבית?", ניתן להשתמש גם במילית هَلْ. אותיות השימוש ה"א הידיעה  Gesenius' Hebrew Grammar, §100, §150 מדובר בפסוק שאלה, בו מובעת תהייה: האם שבט אפרים הוא בן יקיר, שכאשר אביו מדבר בו אינו יכול להפסיק אלא מדבר בו עוד עוד?
דריק ויבלי

דריק ג'ייסון ויבלי (באנגלית: Deryck Jason Whibley; נולד ב-21 במרץ 1980) הידוע גם כביזי D, הוא מוזיקאי ומפיק קנדי, הידוע כסולן, גיטריסט וכותב השירים בלהקת הפאנק רוק, סם 41. כמפיק, הוא אחד ממקימי ומנהלי חברת ההפקות "Bunk Rock Music". ויבלי נולד בסקרבורו, אונטריו, אך עיר מגוריו היא באג'אקס, אונטריו. ויבלי היה חבר במספר להקות לפני סם 41, עד שפגש את סטיב ג'וקס בתיכון. ויבלי וג'וקס הפכו לחברים טובים והקימו את להקת "Kaspir". בלהקה ויבלי היה הסולן, ג'וקס המתופף, מארק קוסטנזו היה הגיטריסט ומארק ספיקולוק ניגן בגיטרת בס. מאוחר יותר, חברי הלהקה העיפו את ספיקולוק בגלל שהיה מסתבך בצרות, וקוסטנזו עזב כדי להקים את להקת הפופ "Len". חברי הלהקה הנותרים הזמינו את דייב בקש לנגן בגיטרה ושינו את שמם לסם 41. ב-1999, הצטרף ג'ייסון מקאסלין כבסיסט קבוע של הלהקה, לאחר שהתחלפו הרבה בסיסטים במשך השנים. שירה הראשון של הלהקה נקרא "5-0 grind". בנוסף לסם 41, פיתח ויבלי קריירה מקצועית בתעשיית המוזיקה כמפיק ומנהל. הוא היה חלק מ" Bunk Rock Music", חברת הפקות וניהול מוזיקה. ב"Bunk Rock" הוא הפיק חלק מהאלבומים של להקת "Treble Charger". באלבום הלהקה, " Detox", ביצע ויבלי קולות רקע. בנוסף הוא גם הפיק אלבומים ללהקת "No Warning". מאז שנפרד מהשותפות עם ג'רג נורי, מכר ויבלי את חלקו בחברה, בתחילת 2005. במהלך ההפסקה שלקחה סם 41 ב-2005 ו-2006, השתתף ויבלי באלבומו של טומי לי, "Tommyland: The Ride", שם הוא ניגן גיטרה וביצע קולות רקע. בנוסף הוא השתתף באלבומו של איגי פופ, "A Million in Prizes: The Anthology". כיום, ויבלי מפיק את המיני-אלבום של להקת " The Operation M.D.", בה חבר חברו ללהקה ג'ייסון מקאסלין. זהו פרויקט צד של מקאסלין, בנוסף לעבודתו בסם 41. בנוסף הפיק ויבלי את האלבום האחרון של סם 41, "Underclass Hero" שיצא ביולי 2007. ב-2007, עבד ויבלי על אלבום הבכורה של להקה חדשה בשם "Permanent Me". בנוסף הוא היה מעורב ביצירת שני האלבומים האחרונים של אבריל לאבין, "The Best Damn Thing" ו"Goodbye Lullaby". הוא הפיק את האלבום, ניגן בו גיטרה ובס, ביצע קולות רקע והלחין מחדש את המוזיקה לשירי הרוק והפאנק רוק. בפברואר 2022, הוציא ויבלי בשיתוף עם סימפל פלאן סינגל בשם "Ruin My Life". חוץ מקריירה מוזיקלית, עובד ויבלי לעיתים כשחקן. בשנת 2005, הוא שיחק את הדמות המשנית טוני בסרט אהבה מלוכלכת, וסם 41 ביצעו הופעת אורח וניגנו את שיר הפסקול בסרט ספיידרמן. בנוסף הוא ביצע תפקיד אורח בהמלך היל. ב-2003, יצא ויבלי עם פריס הילטון. בינואר 2004, החל ויבלי לצאת עם הזמרת הקנדית, אבריל לאבין. הם התארסו במהלך טיול בוונציה. הזוג נישא בטקס מסורתי ב-15 ביולי 2006 באחוזה פרטית במונטקיטו, קליפורניה. בסוף 2009, התגרשו השניים. ב-30 באוגוסט 2015, נישא ויבלי לדוגמנית אריאנה קופר בלוס אנג'לס. ב-1 במרץ 2020, נולד בנם ליידון. בשנת 2014, אושפז ויבלי עקב בעיות בכבד ובכליה עקב אלכוהוליזם ממנו סבל. באוקטובר 2024, ויבלי האשים את המנהל הראשון של לקת סם 41, גרייג נורי, בהתעללות פיזית ומילולית. לפי ספר הזכרונות של ויבלי, "Walking Disaster, My Life Through Heaven and Hell", הוא עבר התעללות מינית ומילולית מצד נורי בשלבי הקריירה הראשונים של הלהקה. ויבלי טוען כי ההתעללות החלה כשהיה בן 16 ונורי היה בן 34. מדיה וקבצים בנושא דריק ויבלי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של דריק ויבלי Thania Garcia, Sum 41’s Deryck Whibley Accuses Former Manager of Sexual Abuse, Variety, ‏October 8, 2024 דריק ויבלי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) דריק ויבלי, באתר AllMusic (באנגלית) דריק ויבלי, באתר MusicBrainz (באנגלית) דריק ויבלי, באתר Discogs (באנגלית)
יוהאן תיילה

יוהאן תיילה (בגרמנית: Johann Theile;‏ 29 ביולי 1646 – 24 ביוני 1724) היה מלחין גרמני בן תקופת הבארוק, נודע ביותר באופרה הדתית Der erschaffene, gefallene und aufgerichtete Mensch ("האדם שנברא, חטא ונשפט", הידועה גם בשם אדם וחוה), שבוצעה לראשונה בהמבורג ב-2 בינואר 1678. אחרי סיום לימודי המשפטים בלייפציג ובהאלה, למד הלחנה בווייסנפלס אצל היינריך שיץ; תיילה היה בין תלמידיו האחרונים של שיץ. בשנים 1673 עד 1675 התמנה למשרת הממונה על המוזיקה (קפלמייסטר) בחצר הדוכס כריסטיאן אלברכט משלזוויג-הולשטיין-גוטורף. כעבור שנה עבר למשרה דומה בוולפנביטל, כמחליפו של יוהאן רוזנמילר. בהמשך עבד בנאומבורג, שוב כקפלמייסטר, עבר לברלין - כמורה החצר למוזיקה - ומשם אל ליבק ושטטין, שוב כמורה החצר, שם גם חיבר את יצירותיו המוזיקליות. בליבק חיבר בשנת 1673 את הפסיון על פי מתי. בשנת 1694 חזר לעיר הולדתו כיועץ הדוכס של צייץ, ונשאר שם עד מותו בשנת 1724. תיילה חיבר זינגשפיל, אופרות, מיסות, מזמורי תהילים אריות וקאנצונטות וכן סונאטות ומוטטים. הצגת האופרה שלו "אדם וחוה" חנכה את תיאטרון הגנסמארקט בהמבורג, בית האופרה הראשון בגרמניה שלא היה בחצר אצולה כי אם פתוח לקהל. תיילה היה גם תאורטיקאי ופדגוג מוזיקה ופרסם חיבורים, בעיקר בתחום הקונטרפונקט. על פי יוהאן מאתזון ראה תיילה בדיטריך בוקסטהודה (שהיה מבוגר ממנו בתשע שנים, אך נפטר זמן רב לפניו) את תלמידו החשוב ביותר. מדיה וקבצים בנושא יוהאן תיילה בוויקישיתוף יוהאן תיילה, באתר AllMusic (באנגלית) יוהאן תיילה, באתר MusicBrainz (באנגלית) יוהאן תיילה, באתר Discogs (באנגלית)
אקס ליבריס

אקס ליבריס (מלטינית: ex-librīs, מילולית: "מספריו של...") היא תווית נייר מודפסת ומאוירת המודבקת בספר, או חותמת המוטבעת בספר, לרוב על גבי החלק הפנימי של העטיפה, על מנת לציין מיהו בעליו של הספר. תוויות אקס ליבריס עשויות לשאת על גביהן שם, מוטו, שלט אצולה ורכיבי הרלדיקה אחרים (כגון ציצה, סיכה) או כל מאפיין אחר המקושר אל בעלי הספר או שבעל הספר הנחה את האמן או המעצב לכלול באקס ליבריס שלו. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. אקס ליבריס התפתחו מרישומי בעלות בכתב יד שהיו נהוגים בספרים באירופה בימי הביניים. התוויות המודפסות המוקדמות ביותר הידועות הן מהמאה ה-15, מגרמניה. דוגמה מפורסמת היא אקס ליבריס של הספרים שנמסרו למנזר בעיר בוקסהיים (Buxheim) בגרמניה על ידי אחד הנזירים - הילדברנד ברנדנבורג מביבראך, בסביבות שנת 1480 - השנה שונתה על גבי התווית בהתאם לתאריך המתנה. אקס ליבריס זה הוא חיתוך עץ צבוע בעבודת יד המתאר מלאך נושא שלט אצולה. האקס ליבריס המוקדם ביותר המוכר מצרפת הוא של ז'אן ברטו דה לה טור-בלאנש, משנת 1529. בהולנד המוקדם ביותר הוא של אנה ון דר אה מ-1597, באיטליה - משנת 1622 ובארצות הברית - האקס ליבריס של ג'ון ויליאמס מ-1679. בגרמניה הוכנו אקס ליבריס על ידי אמנים מהשורה הראשונה. אלברכט דירר הכין לפחות שישה תחריטים בין 1503 ל-1516 וסיפק עיצובים לכמה נוספים. אקס ליבריס הוכנו גם על ידי לוקאס קראנאך האב והנס הולביין ועל ידי אמני הפורמט הקטן, ביניהם: האחים בהאם, וירגיל זוליס, מתיאס צונדט, יוסט אמאן, זאלדורפר, גאורג הופשמאן. הדפסת אקס ליבריס הייתה נפוצה בקרב היהודים החל מהמאה ה-19. גדולי האמנים היהודים נרתמו לאיורים של אקס ליבריס, וידועים אקס ליבריס שאוירו בידי אפרים משה ליליין, הרמן שטרוק, ארתור שיק ואמנים רבים אחרים. דגל מדפיסים Philip Goodman, Illustrated Essays on Jewish Bookplates, New York, Ktav Pub. House, 1971 א[ברהם] מ[איר] הברמן, תווי ספר יהודיים (אכס ליבריס), צפת: המוזיאון לאמנות הדפוס; תל אביב: מסדה, תשל"ב. אקסליבריס ישראלי ארכיון אוסף תוי ספר, בספרייה הלאומית אקס ליבריס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) תווי ספר, דף שער בספרייה הלאומית אשכול תוי ספר (אקס ליבריס) בפורום אוצר החכמה דוגמאות של אקס ליבריס של קראנאך שלמה שבא, זה הספר שייך למי?, דבר, 12 במאי 1972.
בראווה

האם התכוונתם ל... בראווה (כף ורדה) – אי באיי כף ורדה קוסטה בראווה – "החוף הפיראי" חוף ים בקטלוניה שבספרד בורובה (פודקרפאטי) – כפר בפולין ברווה (סימן דיאקריטי) – סימן דיאקריטי אוגוסט בראבה – פיזיקאי ומתמטיקאי צרפתי סריגי בראבה – מיון קריסטלוגרפי של מחלקות סריגים, הנקרא על שמו. ברבה
שבעת הספרים של דיאנה

שבעת הספרים של דיאנה (בספרדית: Los siete libros de la Diana) היא יצירתו העיקרית של הסופר הספרדי חורחה דה מונטמיור שנתפרסמה בשנת 1559. זהו רומן רועים שעלילתו הפסטורלית קטועה על ידי הרהורים ממושכים, והשתלשלות המאורעות בו איטית היא, אבל תוכן הרומן טפל לעומת הנאומים הנמלצים וזמירות האהובים שנשזרו לתוכו. חשיבותו רבה מבחינת תיאורי הנוף היפים שבו – ההרים, היערות, האחו, המעיינות והבארות, ומבחינת הניתוח הרגשי של הדמויות, קלילות החרוזים וסגנון הפרוזה הרך. הרועה דיאנה שבתה את לבם של שני רועים, אך רק אחד מהם היא אוהבת. בהיעדרו של בחיר ליבה משיאים אותה לעלם אחר בן הכפר. שני הרועים מקבלים את הידיעה הקודרת ביגון וייאוש, ובמר נפשם הם גומרים אומר להתרחק משם. בדרך הם נשבים בידי פראים ולמזלם הטוב מצילה אותם עלמה יפה. וכך הם מתגלגלים למזימות מרושעות ושלל הרפתקאות, להתעוררות האהבה ומפח נפש. לבסוף מתיישבים הדברים יפה והכול בא על מקומו בשלום. רומן זה זכה להצלחה רבה, תורגם מיד לשפות שונות, וממנו שאבו את השראתן יצירות דומות בספרד ובארצות אחרות. שבעת הספרים של דיאנה, באתר OCLC (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מריו בוטה

מריו בוטה (באיטלקית: Mario Botta; נולד ב-1 באפריל 1943) הוא אדריכל שווייצרי בולט. מריו בוטה נולד בקנטון טיצ'ינו דובר האיטלקית בשווייץ. בוטה שלא הסתדר בבית הספר פרש ממנו כבר בגיל 15 והתחיל לעבוד כשוליה במשרד אדריכלים (אנ') "קרלוני וקמניש" בעיר לוגאנו. במשרד זה החלה להתפתח אהבתו הגדולה לעיצוב ושלוש שנים מאוחר יותר הוא כבר התמנה למנהל פרויקט תכנון ראשון בבניית קומפלקס חדש. בין השנים 1961–1964 עזב את המשרד ועובד ללמוד במילאנו כתלמיד אקסטרני. לאחר סיום הלימודים במילאנו עבר לוונציה ונשאר ללמוד שם באוניברסיטת IUAV בוונציה (אנ') עד 1969. הוא למד אצל שלושה אדריכלים גדולים בתקופה, לה קורבוזיה, לואי קאהן וקרלו סקרפה אשר את ההשפעות שלהם ניתן לראות בעבודותיו. ב-1969 הצטרף ללואי קאהן בתכנון ובניית בית הקונגרס בוונציה וב-1970 פתח משרד עצמאי בלוגאנו. בוטה מרבה להשתמש בעבודותיו בלבנים, בדרך כלל עשויות בטון בצבעים משתנים. בהשפעת האדריכלים מהם למד, בנייניו מתאפיינים בסדר ובגאומטריה פשוטה של קווים אורתוגונליים ושימוש זהיר באלמנטים גליליים. הוא מרבה ליצור פתחים גדולים הנגרעים מתוך מסת הבניין במקום חלונות רגילים ומשתמש בהם למיסגור הנוף הנראה מהם. השפעות לה קורבוזיה וקאן ניכרות גם בשימוש באור במבנה, בבטון חשוף ובארגון המבנה תוך הדגשה של איכויות מעשה ידי האדם בדיאלוג קונטרסטי עם הטבע וסביבתו. בישראל תכנן בוטה את בית הכנסת והמרכז למורשת היהדות ע"ש צימבליסטה במרכז קמפוס אוניברסיטת תל אביב ברמת אביב. הבניין מורכב משני אולמות להם ניתן ביטוי בעיצובו החיצוני של הבניין. למרות העיצוב הדומה בחזית הבניין, נועד האולם המזרחי לבית כנסת ובו ריהוט אותו עיצב בוטה בעצמו, ובחלק המערבי אולם רב-תכליתי. הבניין חריג בנוף הודות לצורתו ולחומריותו. בהמשך היה בוטה מעורב גם בעיצוב "תיבת נוח" שהוקמה בגן החיות התנ"כי בירושלים ונחנכה ב-2011. משרדו של בוטה פעיל עד היום והוא גם מלמד מעת לעת בבתי ספר לאדריכלות. המוזיאון לאמנות מודרנית בסן פרנסיסקו בית הכנסת והמרכז למורשת היהדות ע"ש צימבליסטה באוניברסיטת תל אביב בניין בנורדריין-וסטפאליה מדיה וקבצים בנושא מריו בוטה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מריו בוטה מיכאל יעקובסון: סיבוב בכנסייה המבודדת שתכנן מריו בוטה במרומי האלפים השווייצרים, באתר 'חלון אחורי', 1 באוגוסט 2024 מיכאל יעקובסון: "זה בית כנסת? קשה לנחש", באתר דבר, 22 בספטמבר 2022. מריו בוטה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מריו בוטה, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
יוהאן מאתזון

יוהאן מאתזון (בגרמנית: Johann Mattheson לרוב מופיע כ-Johannes)‏ (28 בספטמבר 1681 – 17 באפריל 1764) היה מלחין, סופר, מילונאי, דיפלומט ותאורטיקאי מוזיקה גרמני. מאתזון נולד ומת בהמבורג. היה ידיד קרוב של הנדל, אף כי כמעט והרג אותו בריב פתאומי, במהלך הצגת האופרה "קלאופטרה" של מאתזון בשנת 1704. הנדל ניצל רק הודות לכפתור גדול, שהיטה הצידה את חרבו של מאתזון. השניים התפייסו לאחר מעשה. מאתזון, בנו של גובה מס אמיד, קיבל חינוך ליברלי רחב-יריעה ולצד הכשרה מוזיקלית כללית, למד נגינה בכלי מקלדת ובכינור, הלחנה ושירה. בגיל תשע כבר שר וניגן בעוגב בכנסייה והיה חבר במקהלת האופרה של המבורג. הופעת הסולו הראשונה שלו הייתה עם האופרה של המבורג בשנת 1696. תחילה שר תפקידי נשים ואחר, כשקולו התחלף, המשיך להופיע באופרה בתפקידי טנור, ניצח על חזרות וחיבר אופרות בעצמו. הוא כיהן כמנצח מקהלה בקתדרלה משנת 1718 עד שחירשות גוברת הביאה לפרישתו מן התפקיד. במקצועו היה מאתזון דיפלומט, וזה היה עיסוקו העיקרי משנת 1706. מאתזון למד אנגלית בבית הספר ודיבר בה באופן שוטף. הוא היה מחנכו של בן השגריר האנגלי, סר ג'ון ויץ', ובהמשך היה למזכירו של השגריר. במסגרת תפקידו ייצג את השגריר בשליחויות דיפלומטיות מחוץ לגרמניה. היה מעורה בחיי המוזיקה של לונדון ואף מיודד עם מספר מלחינים אנגליים בהם הנדל וויליאם בבל. בשנת 1709 נשא אישה אנגליה. מאתזון מפורסם בעיקר כתאורטיקאי מוזיקה. כתביו בנושאים של ביצועי מוזיקה, סגנון תיאטרלי והרמוניה של הבארוק הגרמני הם היסודיים והמעמיקים ביותר. נוסף לכתבים מקוריים - בייחוד בנושא הקשר בין שיטות לימוד של רטוריקה ומוזיקה - אסף וערך את רוב הרעיונות שנודעו בזמנו. חיבורו הידוע ביותר כיום יצא לאור בצורת ספר עב-כרס הוא Der vollkommene Capellmeister (דר פולקומנה קאפלמייסטר, בתמונה משמאל). הספר סוקר בצורה מעמיקה את יסודות המוזיקה אשר על המושא הכותרת, "המנהל המוזיקלי המושלם", לשלוט בהם ולהכירם. יש לציין שמאתזון היה אדם דעתן וגם חיבורו עוסק בהשקפת עולמו המוזיקלית האישית ועל כן יש להתייחס לתוכן הדברים בהתאם. עיקר תפוקתו היוצרת הייתה ווקאלית וכללה שמונה אופרות ומספר רב של אורטוריות וקנטטות. כמו כן כתב סונאטות ומוזיקה לכלי מקלדת, כולל יצירות שתכליתן הוראת נגינה בכלי מקלדת. כל המוזיקה שלו, פרט לאופרה אחת, אורטוריה אחת וכמה קבצים של מוזיקה אינסטרומנטלית, נעלמה במהלך מלחמת העולם השנייה, אך הושבה להמבורג על ידי ירוואן (ארמניה) בשנת 1998. במכלול הזה ארבע אופרות ורוב האורטוריות. כתבי היד נמצאים כיום בספרייה הממלכתית והאוניברסיטאית של המבורג, לשעבר הספרייה העירונית של המבורג. "Johann Mattheson", "Rhetoric and music" from The New Grove Dictionary of Music and Musicians, ed. Stanley Sadie. 20 vol. London, Macmillan Publishers Ltd., 1980. ISBN 1-56159-174-2 Manfred Bukofzer, Music in the Baroque Era. New York, W.W. Norton & Co., 1947. ISBN 0-393-09745-5 יוהאן מאתזון, "מוזיקה ורתוריקה" מתוך מילון גרוב החדש למוזיקה ומוזיקאים, עורך סטנלי סיידי, כרך 20, לונדון. מנפרד בוקופצר, "מוזיקה בתקופת הבארוק", ניו יורק, ו. ו. נורטון ושות', 1947. מדיה וקבצים בנושא יוהאן מאתזון בוויקישיתוף יוהאן מאתזון, באתר ספוטיפיי יוהאן מאתזון, באתר AllMusic (באנגלית) יוהאן מאתזון, באתר MusicBrainz (באנגלית) יוהאן מאתזון, באתר Discogs (באנגלית) יוהאן מאתזון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) יוהאן מאתזון, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
דוכוס הורנט

דוכוס הורנט (Dukus Horant) הוא שיר עלילה מן המאה ה-14 שחובר בגרמניה על ידי יהודים. כתב היד המצוי כיום בקיימברידג' נתגלה בגניזת קהיר, ורשום באותיות עבריות באחת הצורות של גרמנית עילית תיכונה, שממנה התפתחה שפת יידיש של ימינו. השיר מעורר עניין רב בקרב חוקרי הלשון והספרות הגרמנית, כיוון שנשתמר בו נוסח קדום של שירה אפית הקרובה לאפוס הגרמני קודרון. לסיפור זה על הורנט לא נשמר זכר במקורו הגרמני, אלא רק בטקסט שבכתב היד היהודי, והוא אפוא שריד יחיד של שירה גרמנית שאבדה. העשייה היהודית בטקסט גרמני זה מוגבלת להעתקתו לאותיות עבריות, תוך החלפה של מושגים נוצריים בכינויים ובמונחים המקובלים על היהודים. הסברה כי אין זו יצירה יהודית, אלא העתקה בכתב או בעל פה של יצירה נוצרית, נתמכת בגלל הכנסתם של שינויים מינימליים בתחום אחד בלבד: בדברים שנראו למעתיק פסולים מן הבחינה היהודית. אין הוכחה משכנעת יותר לכך מאשר בחוסר העקביות שנקט המעתיק: בעוד שבאחת השורות מכונה הכנסייה בשם הגנאי הרגיל בפי היהודים "צו דער תיפלה", הרי כעבור כמה שורות היא מכונה "צו דער קירכן"; שני הכינויים מתייחסים למילה הגרמנית Kirche. לפיכך מתברר כי במקרה הראשון הבחין בה המעתיק והחליפה בכינוי הגנאי, אך במקרה השני לא שם לב אליה, וכך נשתמר הנוסח המקורי בעל המטען הנוצרי. בבא-בוך L. Fuks, The Oldest Known Literary Documents of Yiddish Literature (c. 1382), Leiden: Brill, 1957. (באנגלית) P.F.Ganz, F. Norman and W. Schwarz (ed.), Dukus Horant (Altdeutsche Textbibliothek, Ergänzungsreihe 2), Tübingen: Niemeyer 1964. (בגרמנית) צילום כתב היד טרנסקריפציה (תעתיק הגאים) מידע על דוכוס הורנט בקטלוג הספרייה הלאומית
בולגריה הישנה

בולגריה הישנה הידועה גם כ"אונוגוריה" או "האימפריה הבולגרית-אונוגורית", הייתה ישות מדינית שנוצרה מאיחוד השבטים הבולגרים על ידי המנהיג קובראט. שבטים של בולגרים חיו בתחילת המאה ה-7 באזור שמצפון להרי הקווקז, בערבה שבין הדניסטר ובין הוולגה התחתונה. קובראט היה מנהיג בולגרי משושלת דולו. בילדותו היה קובראט בן ערובה בחצר הביזנטית, שם התחנך והוטבל לנצרות. בתקופה זו הוא התחבר למי שהיה עתיד להיות הקיסר הרקליוס וקיבל את התואר פטריקיוס. קובראט שב מביזנטיון לטריטוריות המיושבות בשבטי הבולגרים, הביס את האווארים בשנת 632 ואיחד את כל שבטי הבולגרים תחת שלטון אחד ויצר בכך את המדינה שכונתה על ידי היוונים בולגריה הישנה (כדי להבדילה מהבולגריות האחרות). בירתו של קונראט הייתה כנראה בעיר פאנאגוריה, בחצי האי טאמאן. בסביבות שנת 660 הוביל את שבטי הבולגרים להתיישבות בבולגריה של הוולגה, אך בנו הבכור, בטבאיאן, המשיך להנהיג את בולגריה הישנה. הבולגרים שנשארו בבולגריה הישנה תחת שלטון בתבאיאן כונו "בולגרים שחורים". אחרי מותו של בתבאיאן הממלכה הכוזרית הכלילה את הטריטוריות של בולגריה הישנה לתוך גבולותיה. משערים שהבלקרים (שיבוש של ה"בולגרים") החיים ברפובליקה קברדינו-בלקריה, הם צאצאי הבולגרים השחורים. מדיה וקבצים בנושא בולגריה הישנה בוויקישיתוף http://www.protobulgarians.com/ y] John of Nikiu Chronicles 47 Old Great Bulgaria - facts and sources-hebrew, greek and latin לפי אגדות אחדות נחשב אחד מצאצאי אטילה ההוני
ארז אבני

ארז אבני (נולד ב-1 בספטמבר 1975) הוא צייר ישראלי, המצייר בעיקר ציורי שמן. אבני החל לצייר בגיל 21, לאחר שחזר מטיול במזרח הרחוק. לאחר כארבע שנות ציור עצמאי, המשיך לשנת לימודים בבצלאל. כסייף בעברו ואוטודידקט, בחן אבני את התנועה ועסק בתחום זה בציוריו. אבני הוא לקוי שמיעה מילדותו, ומשתמש בעבודתו בראייה ובתקשורת ויזואלית באופן מוגבר מהרגיל. ציוריו עשירים בצבע ובתנועה. בציוריו מבטא אבני סיפורים ורגשות, ולעיתים מביע ביקורת על החברה, ב-2013 יצר וכתב את הסדרה "פרופיל 64". 2001 - "קשרים", תערוכה קבוצתית, הסדנה לאמנות, יבנה 2002 - "ציורים מאי-פה", תערוכת יחיד, גלריה הוראס ריכטר, יפו 2003 - "פסטיבל הארץ", פסטיבל אמנות "הארץ", תל אביב 2004 - "הסימפוניה האנושית", תערוכת יחיד, גלריה הוראס ריכטר, יפו 2004 - "Cummunication", תערוכת יחיד, "קורדליה", יפו אתר האינטרנט הרשמי של ארז אבני
סילבר סיטי (ניו מקסיקו)

סילבר סיטי (באנגלית: Silver City) היא עיירה במחוז גראנט, ניו מקסיקו, שבארצות הברית. אוכלוסיית העיירה עומדת על 10,273 תושבים, נכון ל-2012. העיירה היא ביתה של אוניברסיטת ניו מקסיקו. האתר של סילבר סיטי נודע במקור כ"לה סיינגה דה סן ויסנטה" (מספרדית: הביצה של ויסנטה הקדוש), ולפני ההתיישבות האנגלית העמק שימש כאתר התיישבות של שבטי האפאצ'ים. אולם עם בואו של גל של מחפשי זהב בשנות השישים של המאה ה-19, צורת העמק השתנתה במהרה. סילבר סיטי נוסדה בקיץ 1870, זמן קצר לאחר גילוי מצבורי כסף בידי קפטן ג'ון מ. בולארד במישור כלוריד, הנמצא על גבעה מערבית לחוותו של קפטן בולארד ואחיו ג'יימס. בעקבות גילוי מצבורי הכסף, ייסד קפטן בולארד את הרחובות של עיר הכסף החדשה (סילבר סיטי) בשטחי חוותו, ועיר אוהלים התעוררה במהירות לחיים. למרות קצב ההתפתחות המהיר של סילבר סיטי, לעומת ערים אחרות, קפטן בולארד עצמו לא זכה אפילו לראות את תחילתו של יישוב הקבע, מפני שהוא נהרג בעימות עם פושטים משבטי האפאצ'י פחות משנה לאחר מכן, ב-23 בפברואר 1871. העיירה נודעה כנקודת התחלה למסעות של ציידי אוצרות רבים. מדיה וקבצים בנושא סילבר סיטי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סילבר סיטי (באנגלית) סילבר סיטי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רפובליקניזם

רפובליקניזם היא אידאולוגיה לפיה השלטון הראוי במדינה הוא רפובליקה. צורת שלטון זו שמה דגש על חירות האדם, שלטון העם, והסגולה האזרחית (civic virtue). רפובליקניזם עומד בניגוד לאריסטוקרטיה ודיקטטורה. במובן הרחב יותר, אידאולוגיה זו מתייחסת למערכת פוליטית המגנה על חירות האדם, בפרט על ידי הכללה של שלטון החוק אשר לא מאפשר לשליטים להתעלם ממנו. רבות נכתב על מהם הנושאים והערכים אשר נחוצים מצד האזרחים כדי שהרפובליקה תשרוד ותשגשג – הדגש הוא תמיד על כך שעל הציבור הרחב להיות שותף, להפגין סגולה אזרחית, והתנגדות לשחיתות. בעוד שהרפובליקניזם מנוגד למונרכיה בה המלך הוא בעל עוצמה, קיימת טענה כי אידאולוגיה זו תואמת עם מונרכיה חוקתית בו תפקיד המונרך הוא סמלי בלבד (כגון בריטניה ויפן)[דרוש מקור]. מדיה וקבצים בנושא רפובליקניזם בוויקישיתוף
בטבאיאן

החאן בָּטְבַּאיָאן (בבולגרית: Батбаян;‏ 640 משוער – 690), היה מנהיג שבטי בקרב הבולגרים (עם טורקי), שליט בולגריה הישנה ובנו בכורו של קובראט מייסדה של בולגריה הישנה ובולגריה של הוולגה. קובראט היה אחיהם של הנסיך אספרוך מייסד האימפריה הבולגרית הראשונה, קובר, קוטראג ואלצק ומוצאו מ שושלת דולו שמקורה בחבל גאנסו שבסין. ב-665 הלך לעולמו קובראט מייסד בולגריה הישנה ובולגריה שעל הוולגה ובטבאיאן הבכור הפך לראש השבט המרכזי ומנהיג בולגריה הישנה. תחום שלטונו השתרע מפולטבה דרך השטחים צפונית לים השחור ועד ים אזוב. כשעלה לשלטון כבר היה נתונה הישות הבולגרית תחת פלישה מסיבית של שבטי כוזרים. בטבאיאן מתועד לראשונה ב-668 כאשר במהלך מלחמות שבטיות עם הכוזרים נאלץ לסגת לאזור חצי האי קרים. הכוזרים תקפו והשתלטו על השטח שבין הנהר דון לבין הרי אורל. בטבאיאן הובס ובהתאם להסכם השלום שנחתם עם הכגן הכוזרי קאבאן נלקחו בטבאיאן ואחותו חוּבָּה בשבי. לפי חלק מהמקורות הורשה בטבאיאן לשלוט על חלק מממלכתו המקורית תחת התואר אלטבר והיה וסל כוזרי. מ-671 פסק התיעוד הישיר לגבי בטבאיאן. לפי מקורות משניים מעריכים כי הלך לעולמו ב-690. Golden, Peter, An introduction to the history of the Turkic peoples: Ethnogenesis and state-formation in medieval and early modern Eurasia and the Middle East, Harrassowitz, 1992