laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מנורת לבה

מנורת לבה היא גוף תאורה דקורטיבי, המשמש בעיקר כקישוט. תנועתן של בועות שעווה צמיגות במכל הזכוכית של המנורה מזכירה את זרימת הלבה. מנורות לבה מיוצרות במגוון מכלים, צבעי שעווה ונוזלים. מנורת הלבה מורכבת מנורה חשמלית, מכל זכוכית המכיל שמן, שעווה וקפיץ מתכתי. מכל הזכוכית ממוקם על גבי הנורה, אשר הפעלתה מחממת את תכולתו. הקפיץ המתכתי מוסווה בבסיס המנורה. השעווה מעט צפופה מהשמן בטמפרטורת החדר, ומעט פחות צפופה ממנו בטמפרטורה מעט גבוהה יותר - זאת משום שהתפשטותה של השעווה רבה יותר לעומת זו של השמן בתנאי חום. כאשר מנורת הלבה דולקת, הנורה מחממת את תחתית מכל הזכוכית ואת הקפיץ המתכתי שמחמם את תכולת המכל כתוצאה מכך. השעווה בתחתית המכל מתחממת עד אשר היא ניתכת, ובסופו של דבר צפיפותה קטנה מזו של הנוזל שמעליה, מה שגורם לפיסה מן השעווה המותכת להתרומם במעלה המכל. בקצהו העליון של המכל, הרחק ממקור החום, השעווה מתקררת, וככל שצפיפותה גדלה היא שוקעת שוב אל תחתית המכל, וחוזר חלילה. למעשה, מנורת הלבה מהווה ביטוי לתופעת ההסעה (קיומם המחזורי של זרמים בנוזלים או גזים כתוצאה משינויי צפיפות הנגרמים מחום). התנועה המחזורית ממקור החום ואליו מתרחשת גם ברמה המולקולרית של הנוזל במכל. הפרש הטמפרטורות בין תחתית המכל לבין קצהו העליון הוא מעלות בודדות. בועת שעווה מסוימת עשויה להתרומם בד בבד עם שקיעתה של בועת שעווה אחרת. קפיץ המתכת שבבסיס המנורה מקל על גיבושן של בועות השעווה השוקעות לכדי מקשה אחת. תנועתן המחזורית של בועות השעווה נמשכת כל עוד בסיס המכל מפיץ חום וקצהו נותר קריר. הטמפרטורה הממוצעת הנדרשת לפעילותה של מנורת לבה היא 60 מעלות צלזיוס. אם הספק הנורה גבוה או נמוך מדי, תיפסק פעולתה המחזורית של המנורה - השעווה לא תותך (קר מדי) או שתצוף (חם מדי). זרימת השעווה מציגה התנהגות כאוטית. צורתה הוויזואלית של הזרימה, המזכירה זרימת לבה, היא שהעניקה למנורה את שמה הפופולרי. המצאתה של מנורת הלבה, בשנות ה-60, מיוחסת לאדוארד קרייבן ווקר האנגלי. ווקר כינה אותה "אסטרולייט" או "מנורת אסטרו" והציג אותה בתערוכת הסחר בהמבורג בשנת 1965, שם הבחין בה היזם אדולף ורטהיימר. ורטהיימר ושותפו רכשו את הזכויות לייצור המנורה והחלו לייצר אותה בשם "לבה לייט", באמצעות תאגיד בשם "האגרטי תעשיות", ולשווק אותה תחת המותג "לבה וורלד אינטרנשיונל". מנורת הלבה הייתה לאחד האייקונים של שנות ה-60. בשנת 1968 רשם אותה ווקר כפטנט מס' 3,570,156 בארצות הברית ("אביזר תצוגה"). בשנות התשעים, מכר ווקר את זכויותיו לקרסידה גריינג'ר, בעלת חברת "מת'מוס", אשר ממשיכה בייצור מנורות הלבה, לרבות מוצרים נלווים. מנורת לבה מפפריקה, סרטון בערוץ "מכון דוידסון - סרטוני מדע", באתר יוטיוב (אורך: 02:46)
מערכה (טקסונומיה)

לחצו כדי להקטין חזרה לחצו להגדלה מַעֲרָכָה (בלטינית: Phylum; ביוונית: Φῦλον) היא טקסון המשמש במיון מדעי של צורות החיים. לפי המיון המדעי של עולם הטבע, רמות הדירוג (טקסונים) העיקריות של עולם הטבע הן: על ממלכה, ממלכה, מערכה, מחלקה, סדרה, משפחה, סוג ומין. מכאן ניתן לראות ש"מערכה" הוא טקסון גבוה ורחב למדי: מערכה מייצגת את ההקבצה המוסכמת הגדולה ביותר של יצורים חיים בעלי מאפיינים אבולוציונים מסוימים. עם זאת, גם המערכות מקובצות לעיתים לקבוצות, המכונות "על-מערכות" (Superphyla). באופן בלתי רשמי, ניתן להסתכל על מערכה כקבוצה שלחבריה יש מתווה גוף כללי דומה, למשל קיומן של עצמות. מיון זה מתבסס על הבדלים מורפולוגיים (צורניים), אולם מערכות נבדלות זו מזו לעיתים על סמך המבנה הפנימי שלהן. כך לדוגמה, העכבישים והסרטנים נראים אחרת, אולם שניהם משתייכים למערכת פרוקי הרגליים. לעומתם, תולעי האדמה והשרשורים, שדומים בצורתם, נמצאים במערכות שונות (תולעים טבעתיות ותולעים שטוחות בהתאמה). באנגלית קיים הבדל בין מינוח המערכות בעולם החי לבין מינוחן בעולם הצומח; בזה האחרון מקובל להשתמש במושג Divison במקום המילה Phylum, אף על פי שגם המונח האחרון נחשב לתקין לפי הנומנקלטורה הבוטנית. מערכות בעלי החיים המוכרות ביותר הן רכיכות (Mollusca), ספוגיים (Porifera), צורבים (Cnidaria), תולעים שטוחות (Platyhelminthes), תולעים נימיות (Nematoda), תולעים טבעתיות (Annelida), פרוקי-רגליים (Arthropoda), קווצי עור (Echinodermata) ומיתרניים (Chordata), שהיא המערכה שבה נמצא האדם. בממלכת החי קיימות 35 מערכות לערך, ולמרות זאת מרבית המינים נמצאים בתשע המערכות שהוזכרו. מערכות רבות כוללות רק מינים שחיים באופן בלעדי במים; מערכות אחרות מכילות הן מינים שחיים במים והן מינים שחיים ביבשה; רק מערכה אחת מכילה רק מינים שנעדרים מהמים באופן מוחלט – מערכת נושאי ציפורניים (Onychophora). המערכה האחרונה שהתגלתה היא מערכת ה-Cycliophora, שנצפתה לראשונה ב-1993; רק שלוש מערכות נתגלו במאה ה-20. המפץ הקמבריוני (Cambrian explosion), שהתרחש לפני 542 עד 530 מיליוני שנים לערך, הביא לשגשוגן של צורות החיים על פני כדור הארץ; במהלך תקופה זו נוסדו כל המערכות המודרניות, וכן מערכות שמיניהן נכחדו מאז. עם זאת, במהלך השנים המערכות החליפו תפקידים בין אחת לאחרת. לדוגמה, במהלך תור הקמבריום השתייכו בעלי החיים הגדולים והדומיננטיים למערכת פרוקי-הרגליים, בעוד כיום בעלי החיים הדומיננטיים הם בעלי חוליות ומשתייכים דווקא למערכת המיתרניים. ערך מורחב – בעלי חיים ערך מורחב – צומח ערך מורחב – פטריות מערכות עיקריות של בעלי-חיים, באתר Wayne's Word (באנגלית) Nick Matzke,‏ האם אכן קיימות מערכות בעלי-חיים קיימים או נכחדים?, באתר Panda's Thumb (באנגלית) [1]
ארץ יצורי הפרא

ארץ יצורי הפרא (באנגלית: Where the Wild Things Are) הוא ספר ילדים אמריקני קלאסי משנת 1963, שכתב וצייר מוריס סנדק. ב-1984 יצא לאור בעברית בתרגומו של אוריאל אופק בהוצאת "כתר". הספר מתאר את הרפתקאותיו הדמיוניות של ילד צעיר בשם מקס, לאחר שנענש ונשלח לחדרו בלי לאכול ארוחת ערב. הספר עובד בישראל להצגה בהשתתפות השחקנית מיכל גולדברג אייל בשנות ה-90. בשנת 2006 עיבוד נוסף לספר עלה ברחבי הארץ בהפקת תיאטרון המטמון, ששילב בובות עם תפאורת ענק. באוקטובר 2009 הוציאה "Warner Bros. Games" משחק באותו שם "Where the Wild Things Are", שפותח לקונוסולות משחקים על ידי חברת "Griptonite Games", ועלילתו נוצרה על-פי סרט שיצא לאקרנים באותה עת ומבוסס על הספר. המשחק יצא בגרסאות המיועדות לקונסולות Wii‏, PlayStation 3‏, Xbox 360‏ ונינטנדו DS. הספר מספר את סיפורו של מקס, שערב אחד "עושה צרות ממין אחד וממין אחר" בחליפת הזאב שלו. כעונש, אימו שולחת אותו למיטתו בלי לאכול ארוחת ערב. בחדרו מקס מפליג בדמיון ל"ארץ יצורי הפרא", ושם נתקל במפלצות גדולות ומפחידות, אולם הוא כובש אותן בעזרת מבט מפחיד אחד ומוכתר למלך המקום. למרות זאת, מקס מרגיש בודד ומתגעגע לביתו. הוא חוזר לחדרו ומוצא את ארוחת הערב שלו מחכה לו, "עדיין חמה". המושג Wild Thing ("דבר פראי") הוא כינוי שבו משתמשים דוברי-אנגלית כדי לכנות ראויים לנזיפה. הביטוי העברי המקביל, "פרא אדם", לא היה שמיש בתרגום בגלל ה"אדם". המקור הוא הביטוי היידי "א ווילדע חיה" (חיה פראית), בו דוברי-יידיש מכנים אנשים שהתנהגותם איננה ראויה. כינוי זה שמע סנדק בילדותו מפי אמו בברוקלין. מדיה וקבצים בנושא ארץ יצורי הפרא בוויקישיתוף סיגלית אבירם, 40 שנה ל"ארץ יצורי הפרא" (אורכב 19.02.2020 בארכיון Wayback Machine), באתר "הגיל הרך" ניב שטנדל, ארץ האפשרויות, באתר nrg‏, 11 בדצמבר 2009 גיל סלוביק ומיכל סלוסברג, ארץ יצורי הפרא - הפילוסופיה של הפוליטיקלי קורקט, המרכז האקדמי שלם יעל אינגל, ארץ יהודי הפרא: המפלצות האמיתיות של מוריס סנדק, באתר הספרנים – בלוג הספרייה הלאומית, ‏3 במאי 2023 ארץ יצורי הפרא, באתר OCLC (באנגלית) ארץ יצורי הפרא, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) תיאטרון המטמון, ארץ יצורי הפלא
בית הכנסת הגדול (הרצליה)

בית הכנסת הגדול בהרצליה נמצא במרכז העיר, בצומת הרחובות בן-גוריון וסוקולוב, ומשמש בעיקר אשכנזים תושבי העיר. בית הכנסת הראשון של הרצליה הוקם בתמיכתה של חברת "קהילת ציון אמריקאית", מקימת היישוב, ושכן בצריף בגבעת המייסדים. לאחר שנים אחדות עבר בית הכנסת לרחוב הנדיב, ובשנות השלושים עבר למקומו הנוכחי, בצומת הרחובות סוקולוב והעבודה (שכעבור שנים רבות שונה שמו לרחוב בן-גוריון). בשנות ה-30 הוקצה מגרש עבור בית הכנסת ובשנת 1935 הונח היסוד לבית הכנסת, אך מחסרון אמצעים ובגלל מלחמת העולם השנייה נותר השלד בשממונו בין השנים 1939-1944. ביוזמתו של רב היישוב, הרב בנימין מובשוביץ, חודשה העבודה בשנת 1945, במימון העירייה והבנייה הושלמה לפני סוף שנות ה-40. בשנותיו הראשונות תואר בית הכנסת, שתוכנן על ידי האדריכל ריכרד קאופמן, כאחד היפים ביותר בישראל. במהלך כהונתו של אלי לנדאו כראש עיריית הרצליה עברו בית הכנסת וסביבתו שיפוץ מקיף: הוסרו מבנים מסחריים שניצבו בחזית בית הכנסת, והוחלפו ברחבה נאה, שבה נטעו עצי דקל והוקמה מזרקה. בבית הכנסת התפלל הרב הראשי האשכנזי של העיר, הרב יצחק יחיאל יעקבוביץ עד פטירתו בשנת 2019. לאחר פטירתו נקרא בית הכנסת על שמו. כיום מכהן כרב בית הכנסת בנו הרב מרדכי שלמה יעקבוביץ. מרדכי נאור, סיפורי הרצליה, ספריית יהודה דקל, המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, 2013, הפרק "חיי הדת בהרצליה הקטנה", עמ' 80–81. מדיה וקבצים בנושא בית הכנסת הגדול (הרצליה) בוויקישיתוף הרצליה - הימים הנוראים, דואר היום, 22 באוקטובר 1935 הרצליה - בית הכנסת, הצופה, 3 בפברואר 1938 הרצליה, הצופה, 21 בנובמבר 1939 הרצליה בת עשרים, הצופה, 12 בנובמבר 1944 ישיבת סיום במועצת הרצליה, הצופה, 22 באפריל 1945 הלוואה גדולה למועצת הרצליה, הצופה, 24 בנובמבר 1946 הרצליה בת כ"ה, חרות, 13 בנובמבר 1949 הימים הנוראים בהרצליה, הצופה, 27 בספטמבר 1953
קלרה צטקין

קלרה צֶטקין (Clara Zetkin;‏ 5 ביולי 1857 – 20 ביוני 1933) הייתה פמיניסטית ופוליטיקאית גרמנייה. צטקין נולדה בסקסוניה בשנת 1857 בשם קלרה אַייסנֶר (Eißner). במהלך לימודי ההוראה שלה צטקין באה במגע עם התנועה הפמיניסטית והסוציאליסטית בגרמניה, בשנת 1878 הצטרפה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה. כתוצאה מאיסור שהוטל על ידי אוטו פון ביסמרק בשנת 1878 על פעולתה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, צטקין היגרה תחילה לציריך בשנת 1882 ואז המשיכה לפריז. בפריז צטקין הייתה בין מייסדי האינטרנציונל הסוציאליסטי, בזמן זה היא אף אימצה את שם משפחתו של חברה לחיים, המהפכן היהודי מרוסיה אוסיף צטקין, שלו ילדה שני בנים. צטקין הייתה בין החברים הבולטים של האגף המהפכני-קיצוני במפלגה הסוציאל-דמוקרטית. בוויכוח שהתפתח בראשית המאה ה-20 בדבר דרכה של המפלגה צטקין הייתה בין המבקרים החריפים ביותר של גישתו המתונה של אדוארד ברנשטיין. צטקין הייתה גם פעילה למען שוויון זכויות לנשים. בין השנים 1891–1917 היא ערכה את עיתון הנשים של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, ובשנת 1907 עמדה בראש המשרד לענייני נשים במפלגה הסוציאל-דמוקרטית. צטקין הייתה אחראית לעריכת יום האישה הבין-לאומי הראשון בגרמניה בשנת 1911. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, צטקין הייתה בין המתנגדים למדיניות התמיכה במלחמה וההכרזה על הפסקת אש עם הממשלה שנקטה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. היא עסקה בפעילות אנטי-מלחמתית ונעצרה בשל כך מספר פעמים על ידי השלטונות. צטקין הייתה אחת המייסדות של ליגת הספרטקיסטים בשנת 1916 והצטרפה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית העצמאית שהתפצלה מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית בשנת 1917. אחרי המהפכה הגרמנית וייסוד המפלגה הקומוניסטית של גרמניה בשנת 1919 הצטרפה לשורותיה ושימשה כנציגתם ברייכסטאג בין השנים 1920–1933. ב-1925 יסדה צטקין את חזית-הנשים והנערות (Roter Frauen und Mädchen Bund) של המיליציה הקומוניסטית, "החזית האדומה". לאחר הבחירות של יולי 1932 בישיבת הפתיחה של הרייכסטאג צטקין שהייתה זקנת הבית פתחה את המושב בנאום שבו דיברה בזכות מהפכה והקמת שלטון סובייטי בגרמניה. עם עליית הנאצים לשלטון והוצאתה מחוץ לחוק של המפלגה הקומוניסטית בשנת 1933 יצאה צטקין לגלות בברית המועצות, שם נפטרה באותה שנה ונקברה בחומת הקרמלין. מדיה וקבצים בנושא קלרה צטקין בוויקישיתוף יוסף קרוק, הטרגדיה של קלרה צֶטקין (מאה שנה להולדתה), דבר, 7 במרץ 1958 קלרה צטקין, באתר "Find a Grave" (באנגלית) קלרה צטקין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) קלרה צטקין (1857–1933), דף שער בספרייה הלאומית כתבי קלרה צטקין בפרויקט גוטנברג (באנגלית) קלרה צטקין, באתר Discogs (באנגלית)
רעדניים

רעדניים (שם מדעי: Pholcidae) היא משפחה של עכבישים ארוכי-רגליים ושוכני בתים בסדרת העכבישאים שמכונים לעיתים בשם אבא ארך רגליים. במשפחת הרעדניים כ-80 סוגים וכ-960 מינים (ביניהם רועד חומפס המוכר בארץ וארטמה נפילית, המין הגדול ביותר במשפחת הרעדניים שהתגלה בישראל בשנת 2017). מדיה וקבצים בנושא רעדניים בוויקישיתוף רעדניים, באתר ITIS (באנגלית) רעדניים, באתר NCBI (באנגלית) רעדניים, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) רעדניים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) רעדניים, באתר GBIF (באנגלית) מהו אבא ארך רגליים?, באתר אנציקלופדיה אאוריקה ערך זה הוא קצרמר בנושא פרוקי-רגליים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
לינוס טורבאלדס

לינוס בנדיקט טורבאלדס (בשוודית: ‏Linus Benedict Torvalds‏Ⓘ‏; נולד ב-28 בדצמבר 1969 בהלסינקי שבפינלנד) הוא מתכנת פיני-אמריקאי, מפתח ליבת לינוקס למערכת הפעלה. בשנת 1991, במהלך לימודיו, טורבאלדס ניסה למצוא אפשרות לעבוד ביוניקס גם מהבית, במחשב האישי שלו. האפשרות הפופולרית ביותר הייתה מערכת הפעלה בשם מיניקס שפותחה על ידי אנדרו טננבאום, פרופסור באוניברסיטה החופשית של אמסטרדם שפיתח את מיניקס כחלק מקורס אקדמי בנושא פיתוח מערכות הפעלה. מאוכזב מכך שקוד המקור של מיניקס לא ניתן תחת רישיון חופשי, טורבאלדס החליט לבנות גרסה משלו. השכתוב של מיניקס הפך בהדרגה לפרויקט בפני עצמו שכבר לא היה קשור אל מיניקס באופן מיוחד, אלא שאף להיות תואם עם התקן המכונה POSIX של מערכת ההפעלה יוניקס. טורבאלדס פיתח את הליבה וכשהרגיש כי יש לו מספיק קוד, הוא פנה לרשימת הדיוור של מיניקס והכריז על כך. זמן קצר לאחר מכן הייתה לינוקס זמינה לכל דורש מספריה פרטית בשרת ה-FTP שהוקצה עבורה. בשנת 1992 ניהלו טורבאלדס וטננבאום ויכוח בקבוצת הדיון comp.os.minix אודות היתרונות השונים של גישותיהם לפיתוח ליבה: ליבה מונוליתית או מיקרו-ליבה. כאשר הכריז טורבלדס על זמינות הליבה בגרסה 0.1 הוא התייחס בעיקר למגבלות של לינוקס והביע ספק לגבי האפשרות שהיא תהפוך למשהו רציני אי פעם. טורבאלדס התייחס במיוחד לעובדה שקוד המקור לא נייד בין סביבות הפעלה (non portable) מאחר שהוא עושה שימוש נרחב בפקודות מכונה במעבדי 386 (המחשב האישי שהיה ברשותו ובאמצעותו פותחה לינוקס). עם הזמן מפתחים רבים ברחבי העולם התחילו לסייע לו וכך הפכה לינוקס, יחד עם תוכניות המערכת הזמינות כחלק ממערכת ההפעלה גנו, למערכת הפעלה לכל דבר. במשך תקופה ארוכה הומרו למערכת ההפעלה גנו/לינוקס יישומים נוספים כמו שרת התצוגה X, מנהלי התקן להתקני חומרה שונים והיא אף הוסבה לפלטפורמות חומרה אחרות מלבד אינטל. טורבאלדס הוא המתחזק הראשי של ליבת לינוקס. בהמשך עבר טורבאלדס לארצות הברית ועבד בחברת Transmeta, אשר ייצרה מעבדים חלופיים למחשבים אישיים. לאחר מכן עבר ל-OSDL‏ (Open Source Develpment Laboratory) של קרן לינוקס. טורבאלדס מחזיק בסימן המסחרי הרשום "לינוקס" ומנהל אותו דרך מכון סימן לינוקס. בשנת 2003 כתב את sparse, מנתח קוד סטאטי לקוד בשפת C, אשר משמש לבדיקת הליבה. בשנת 2005 כתב את הגרסה הראשונה של גיט, מערכת ניהול הגרסאות המבוזרת. לאחר כמה חודשים, תחזוקת התוכנה עברה לג'וניו המאנו. טורבאלדס הוא פיני ממוצא שוודי (בן למיעוט השוודי שבפינלנד). הוריו היו עיתונאים והוא נקרא על שמו של לינוס פולינג. הוא נשוי לטובה (Tove), אלופת קראטה פינית לשעבר, ולהם שלושה ילדים. בשנת 2010 קיבל טורבאלדס אזרחות אמריקאית. ריצ'רד סטולמן מכון סימן לינוקס מדיה וקבצים בנושא לינוס טורבאלדס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של לינוס טורבאלדס (באנגלית) לינוס טורבאלדס, ברשת החברתית LinkedIn לינוס טורבאלדס, סרטונים בערוץ היוטיוב לינוס טורבאלדס, ברשת החברתית Goodreads לינוס טורבאלדס, באתר dblp לינוס טורבאלדס, באתר Semantic Scholar קורות חיים של לינוס טורבאלדס לינוס טורבאלדס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) LINUX is Obsolete My First Line of Code: Linus Torvalds Mike Rogoway (14 בספטמבר 2010). "Linus Torvalds, already an Oregonian, now a U.S. citizen". The Oregonian. נבדק ב-16 בספטמבר 2010. {{cite news}}: (עזרה)
גוש שחור

גוש שחור (Black Bloc) הוא טקטיקה של הפגנות, בה לבושים המפגינים בבגדים שחורים. מטרת הלבוש בצבע האחיד היא ליצור "גוש" אחד גדול במהלך ההפגנות המסמל סולידריות ומתקשר לאנרכיזם, וככן לשמור על אנונימיות מפני השלטונות. בגושים שחורים רבים ננקטים אמצעים שמטרתם הגנה מפני גז פלפל, תותחי מים וכדורי גומי. לעיתים הטקטיקה מיועדת להימנע מדין פלילי בעקבות השחתת רכוש שמבוצעת במהלך ההפגנה. הטקטיקה משמשת בעיקר מפגינים המאמינים באידאולוגיות כגון אנרכו-קומוניזם, קומוניזם, סוציאליזם ליברטראיני ואנטי-פאשיזם, לרוב במסגרת הפגנות נגד קפיטליזם, גלובליזציה, פשיזם ונושאים נוספים. פעמים רבות הדבר נעשה בהפגנות בהן מוקמים מחסומים בכבישים. לעיתים מתקשר הגוש השחור עם ונדליזם, תקיפת שוטרים, יצירת מהומות, ופעולה ישירה. שימוש בגוש שחור נעשה גם בפעולות סמליות ופעולות בלתי אלימות. ישנה טעות רווחת בציבור ובתקשורת, לפיה הגוש השחור היא קבוצה בינלאומית אך למעשה זוהי אך ורק טקטיקה שאומצה על ידי מספר קבוצות ברחבי העולם.[דרוש מקור] בפברואר 1967, צעדה הקבוצה האנרכיסטית עם מסכה שחורה בוול סטריט, ניו יורק כשהיא לבושה בבגדים שחורים ובבלקלאווה. זה היה המקרה הראשון של תנועה חברתית בעולם המערבי שהשתמשה במסכות ולבוש שחור, שלא שימשו למטרות תחפושת אלא כדי לסמן זהות מיליטנטית. הטקטיק של גוש שחור פותחה במהלך שנות ה-80 באירופה בידי התנועה האוטונומיסטית, במהלך מאבקם בפינויי סקווטים, בנשק גרעיני ובאיסורים על הפלות. הגוש השחור צבר פופולריות מחוץ לאירופה בעקבות ההפגנות נגד ארגון הסחר העולמי בסיאטל ב-1999. טקטיקת "גוש שחור", פותחה על מנת להילחם נגד כוח משטרה ואלימות משטרתית שפותחה בעקבות הפגנת ברוקדורף ב-1977. כאשר הגיע רונלד רייגן לברלין ביוני 1987, הפגינו כ-50,000 איש נגד מדיניותיו בנוגע למלחמה הקרה. זה כלל גוש שחור של כ-3000 איש. כביסה שחורה אנרכו-קומוניזם אנטיפה =Autonomia and the Origin of the Black Bloc ערך זה הוא קצרמר בנושא מדעי החברה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ימין

האם התכוונתם ל... ימין – אחד הכיוונים במרחב ימין – תימן ימין – דרום ימין (דמות מקראית) – דמות מקראית, מבניו של שמעון ימין פוליטי: ארגוני ימין בישראל ימין רדיקלי בישראל ימין משה – שכונה בירושלים ימין אורד – כפר נוער מישור ימין – מישור בנגב, ליד דימונה נבי ימין – אתר ממזרח לכפר סבא, שעל פי המסורת הוא קברו של בנימין אישים: אנטוניה ימין – עיתונאית ישראלית דני ימין – מנכ"ל מיקרוסופט ישראל יצחק ימין – אמן ישראלי ימינה – רשימה פוליטית ישראלית שמאל (פירושונים) ימין ושמאל (פירושונים)
פלאס דה ווז'

פלאס דה ווֹז' (בצרפתית: Place des Vosges) היא הכיכר העתיקה ביותר בפריז. היא נמצאת באזור המארה, ומהווה חלק מהרבעים השלישי והרביעי של העיר. את פלאס דה ווז', או בשמה המקורי הכיכר המלכותית (Place Royale), החל לבנות אנרי הרביעי מלך צרפת בשנת 1605, במקום שבו עמד בעבר אוטל דה טורנל (Hôtel des Tournelles). האוטל נהרס על ידי קטרינה דה מדיצ'י לאחר שבמשחק טורניר שנערך במקום לרגל אירוסי בתה, אליזבת מוולואה (בשנת 1559), נפצע אנושות ומת אחר-כך מפצעיו בעלה, אנרי השני. הכיכר המלכותית נחנכה בשנת 1612 לרגל אירוסי לואי השלושה עשר לאן מאוסטריה. הכיכר הייתה הניסיון הראשון לערוך תכנון אורבני מלכותי לעיר, תחת שרביטו של אנרי הרביעי ואחת הדוגמאות הראשונות של בנייה בצורת בתים טוריים. עוד טרם השלמתה הורה המלך לבנות את כיכר דופין (Place Dauphine) באיל דה לה סיטה. בתוך חמש שנים חזה המלך בהיקף בנייה חסר תקדים בעיר הימי-ביניימית: הרחבות לארמון הלובר, בניית הגשר פונט נף, בניית בית החולים סן-לואי, וכן שתי כיכרות מלכותיות נוספות. תכנון פלאס דה ווז', שנעשה ככל הנראה על ידי ז'אן-בטיסט אנדרואה דה סרסו (Jean Baptiste Androuet du Cerceau, מתכנן "פונט נף"), הפך לאבטיפוס של מרבית כיכרות המגורים העירוניות שנבנו אחריה באירופה. הכיכר עשויה מריבוע מושלם (140 מטר X ‏ 140מטר), הכולל 36 בתים סימטריים עשויים לבנים אדומות עם מעברים מקושתים בקומת הקרקע, גגות לווחה משופעים וחלונות גדולים בעליית הגג. החידוש המרכזי ב"פלאס רויאל" היה שחזיתות הבתים נבנו בסגנון אחיד. פלאס דה ווז', יחד עם פיתוחים נוספים בפריז, יצרו סביבה עירונית נאותה עבור האריסטוקרטיה הצרפתית. למרות שמם, בביתן המלך, במרכז השער הדרומי, ובביתן המלכה, במרכז השער הצפוני, מעולם לא התגוררו אנשי מלוכה. הקרדינל רישלייה, שהתגורר בכיכר, הזמין פסל ברונזה של לואי השלושה עשר רכוב על סוס, שהוצב במרכזה. הפסל המקורי הותך בזמן המהפכה הצרפתית. הגרסה הנוכחית הוצבה מחדש במקומה בשנת 1818. הכיכר זכתה לשם חדש בשנת 1799 לאחר שנפת ווז' (שבמחוז לורן) הייתה הראשונה ששילמה מיסים שתמכו במערכה של הצבא המהפכני. בזמן הרסטורציה הוחזר לכיכר שמה המקורי, אך הקומונה הפריזאית שינתה שוב את השם בשנת 1870. בבית מספר 1a (אוטל באטי) נולדה מאדאם דה סבינייה בשנת 1626 וגרה בו עד גיל 10. בבית מספר 6 התגורר ויקטור הוגו בין השנים 1832–1848, שהוא כעת מוזיאון ויקטור הוגו המוקדש לזכרו. בבית מספר 7 (אוטל דה סולי) התגורר מקסימיליאן דוכס סולי, ראש השרים של המלך אנרי הרביעי. בבית מספר 8 התגורר המשורר תאופיל גוטייה בין השנים 1828–1834, ובהמשך הסופר אלפונס דודה. בבית מספר 9 (אוטל דה שולן) שוכנת האקדמיה לארכיטקטורה ומסעדת יוקרה בניהולו של ברנאר פאקו בבית מספר 11 התגוררה בין השנים 1639–1648 מריון דלורם, קורטיזנה מפורסמת שהייתה בקשרים עם רבים מחשובי פריז. בבית מספר 14 (אוטל דה לה ריווייר) צוירה התקרה על ידי שארל לה ברון, אך הועתקה מאוחר יותר למוזיאון קרנוולה הסמוך. בבית מספר 21 התגורר הקרדינל רישלייה בין השנים 1615–1627. כתבה פלאס דה ווז' פריז באתר פריז וצרפת דרך העדשה היסטוריה של פלאס דה ווז' Googelmaps תמונות
מתניה אברמסון

מתניה אברמסון (1920 – פברואר 2004) היה אמן, פסל וצייר ישראלי. עבד בחומרים מגוונים - שיש, אבן ועץ, וכן יציקות ברונזה, אלומיניום ונחושת. פסליו הוצגו בישראל ובעולם. מתניה אברמסון נולד במושבה כנרת, לחופי ים כנרת, בן למשפחת איכרים חלוצים אשר עלתה מרוסיה בתחילת המאה העשרים. אברמסון החל לצייר בילדותו. לאחר שהשלים את לימודיו בבית הספר החקלאי "מקוה ישראל", למד ציור אצל אמנים ישראלים שונים. הוא שירת בשירות צבאי משך 12 שנה, בהגנה, משטרת היישובים העבריים, הצי הבריטי, פלי"ם, פלמ"ח וצה"ל. לאחר מלחמת העצמאות למד פיסול אצל פרופ' יוסף שוורצמן וקוסו אלול. בשנת 1954 שהה 6 חודשים בפריז, ולאחר חזרתו חזר למשק בכנרת ועסק בחקלאות, ובאמנות בשעות הפנאי. בשנת 1959 עזב את המשק בכנרת ועבר לרובע האמנים בצפת. מאז, עסק אך ורק באמנות. בשנת 1962 נסע לשנתיים לאיטליה, להשתלם באמנות. שישה חודשים היה במכרות השיש של קרארה ושנה וחצי בפירנצה. עבודותיו מאיטליה הוצגו בתערוכה בניו-יורק באוקטובר 1963. בשנת 1964 חזר לישראל והשתקע בעין כרם. בשנת 1965 עבר לסטודיו ביפו העתיקה, שם עבד מאז. אברמסון נפטר בפברואר 2004 ונקבר במושבתו, כנרת, לחופי ים כנרת. במסגרת המפעל להנצחת אמנים ואנשי במה בתל אביב, נקבעה לוחית זיכרון ליד הסטודיו שלו בכיכר קדומים 14 ביפו העתיקה. 1960 – תערוכת יחיד, בית ציוני אמריקה, תל אביב 1963 – תערוכת יחיד, גלריה "נומרו", פירנצה 1963 – תערוכת יחיד, גלריה "ורסל", ניו יורק 1965 – תערוכת יחיד, גלריה "ורסל", ניו יורק 1966 – תערוכת יחיד, החמאם, יפו העתיקה 1966 – תערוכה עם הפסל אלכסנדר,[דרושה הבהרה] מוזיאון רמת גן 1967 – תערוכה עם הצייר רוזנבוים,[דרושה הבהרה] מוזיאון בת ים 1969 – השתתף בסדנת פיסול בינלאומית, סנט מרגרטן, אוסטריה 1970 – תערוכת יחיד, בית האמנים בירושלים 1971 – תערוכת יחיד, גלריה "ירקון", בוסטון 1978 – תערוכת יחיד, גלריה "אלטע שמידע" (Alte Schmiede), וינה 1980 – תערוכת יחיד, בית הקונגרסים של יהודי אמריקה, ניו יורק 1983 – תערוכת יחיד, המכון הצרפתי, וינה (אנ') 1986 – תערוכת יחיד, גלריה סוזן פישר, באדן-באדן 1992 – תערוכה עם הצייר עמנואל קיפניס,[דרושה הבהרה] "ציריך קוסמוס", וינה. 1965 – אנדרטה, קיבוץ עין גדי 1967 – אנדרטת זיכרון לנופלים, המושבה כנרת 1968 – פרס שלישי בתחרות לבניית אנדרטה בכיכר שבה נשרף בית כנסת, מינכן 1975 – אנדרטה לזכר דודו אברמסון וארנון נול, המושבה כנרת 1980 – פסל אבן גדול, גן ברלין, נאות אפקה, תל אביב 1989 - פסל ״הפטריה״ בדרך הפסלים ביער צרעה 1995 - פסל בכיכר קדומים ביפו העתיקה. - פסל בבית יד לבנים, רמת גן[דרושה הבהרה] מדיה וקבצים בנושא מתניה אברמסון בוויקישיתוף מתניה אברמסון, ברשת החברתית פייסבוק מתניה אברמסון, באתר מרכז המידע לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל מתניה אברמסון, באתר הגנאלוגיה Geni מתניה אברמסון בעבודת עיצוב אנדרטת אם הבנים במושבה כנרת(הקישור אינו פעיל) מתניה אברמסון בכנרת, 1943(הקישור אינו פעיל)