laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אסטרטגיית העכביש

אסטרטגיית העכביש (באיטלקית: La strategia del rango) הוא סרט קולנוע מ-1970 בבימויו של ברנרדו ברטולוצ'י. התסריט שכתב ברטולוצ'י הוא על פי סיפור שכתב ח. ל. בורחס "נושא הבוגד והגיבור". הסרט נעשה במימון חברת הטלוויזיה "RAI" הגדולה באיטליה והציג בפסטיבל הסרטים בוונציה. אטוס מנייאני הבן מגיע לעיירה "טארה" שם היה אביו נהרג לפני לידתו, לבקשתה של המאהבת של אביו, דרייפה. אביו של הגיבור, אטוס מנייאני האב, נחשב לגיבור המלחמה של המורדים בעיירה כנגד הפאשיזם. הסיפור הידוע בעיירה הוא שאטוס מנייאני האב נרצח על ידי פשיסט בשנת 1936. דרייפה פותחת בפני אטוס מנייאני הבן את רשת השקרים שעולה מתוך הרצח של אביו, ואטוס מנייאני הבן מוצא את עצמו לכוד ברשת שקרים זהה. הסיפור של בורחס מסופר בצורה כרונולוגית – חוקר צעיר, ראין, שהוא נינו של הגיבור, מגיע לכתוב ביוגרפיה על הגיבור פרגוס קילפאטריק. אטוס מנייאני הבן מגיע לעיירה הציורית "טארה" לבקשתה של המאהבת של אביו, דרייפה. מרגע הגעתו הוא שוקע, כמו כל העיירה, בתוך נוכחותו של אביו המת – הוא הולך בדרך אטוס מנייאני, חולף על פני תיאטרון אטוס מנייאני וחוזה בפסל אביו, הזהה לו לחלוטין, במרכז העיר. אטוס מנייאני הבן מעוניין לברוח מהחקירה מהגע שהיא מתחילה בביתה של דרייפה – הוא חוזר ואומר כל הזמן שיש לו רכבת עוד שעה, או מחר, שאולי הוא יספיק לתפוס. אך הוא נשאב לתוך החקירה ולתוך רשת קורי העכביש שהיא מכילה. הסיפור נחשף דרך חקירתו של הבן את המעורבים באירוע של רציחתו של האב. את מהלך החקירה מציג ברטולוצ'י בצורה חדשנית – הפלאשבק לעבר, לזיכרון של הנחקרים (חבריו של האב והמאהבת) עובר בצורה שמתעתעת ומערערת את תפיסת הזמן בסרט: הנחקרים נראים ב"שחזור" אותו דבר כפי שהם נראים בהווה של הסרט, על אף שחלפו 30 שנה מאז אירועי העבר, אין כל ניסיון להראותם צעירים ב 30 שנים. בנוסף, אטוס מנייאני הבן מגלם באותם שחזורים את אביו. דרך נוספת של הבמאי להנכיח את שאלת הזמן היא בסיום – אטוס מנייאני הבן מחכה לרכבת לצאת מטארה, אך היא מאחרת, פעם הכרוז אומר שתאחר ב 20 דקות, אחר כך ב 35 דקות. כשהבן מבקש לקרוא את העיתון היומי, נאמר לו שהעיתון לא הגיע היום משום ש"לפעמים שוכחים שאנחנו קיימים". בתמונה הבאה אנו רואים צמחיית בר על המסילה כזו שמציגה שאלה שאולי כבר שנים לא עברה הרכבת בטארה, כנראה שמאז תקופת הפאשיזם. טארה, שהיא מיקרוקוסמוס לאיטליה לא השתקמה מאז מותו של אטוס מנייאני והפאשיזם, לא עברה בה הרכבת והיא תקועה במעין לימבו מאז אותן השנים הנעלמות של הפאשיזם. בנוסף, חדשנותו של הסרט היא חדשנות של הגל החדש והקולנוע המודרני האירופאי – המדיום הקולנועי מודע לעצמו ושואל שאלות על עצמו: מי הוא המספר הקולנועי? מי גיבור הסיפור? לסיפור של מי המספר מחויב? ישנו המספר, שרוצה להגיד משהו ביוגרפי על אטוס מנייאני האב, שהעיר טארה רוויה בנוכחותו וישנו הסיפור של אטוס מנייאני הבן – ניכרות שתי ישויות נפרדות של המספר הקולנועי המכין אותנו לקראת האי-התאמה שבין הזיכרון על האב ובין הנוכחות של הבן. אטוס מנייאני (האב והבן): ג'וליו ברוגי דרייפה: אלידה ואלי גייבאזי: פיפו קמפניני ראזורי: פרנקו ג'יובאנלי קוסטה: טינו סקוטי חורחה לואיס בורחס, גן השבילים המתפצלים, נושא הבוגד והגיבור, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1975 אתר האינטרנט הרשמי של אסטרטגיית העכביש "אסטרטגיית העכביש", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "אסטרטגיית העכביש", באתר AllMovie (באנגלית) "אסטרטגיית העכביש", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "אסטרטגיית העכביש", באתר אידיבי "אסטרטגיית העכביש", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
Abraxas

Abraxas (אברקסס) הוא אלבומם השני של להקת סנטנה. האלבום הוקלט בין 17 באפריל ל-2 במאי 1970, ויצא לשווקים בספטמבר 1970. באלבום בא לידי ביטוי סגנון המוזיקה הייחודי של סנטנה שהיה שילוב של רוק, בלוז, ג'אז, סלסה, ועוד. שם האלבום נלקח מספרו של הרמן הסה "דמיאן". את הציור שעל עטיפת האלבום, צייר הצייר היהודי מתי קלארווין. באפריל 1998 פורסמה גרסה מחודשת לאלבום, והיא כללה שלושה שירים שלא היו באלבום המקורי. הלהיט שבלט באלבום היה "Black Magic Woman" (בישראל התפרסם כ"אשת הקסם השחור"), שהיה גרסת כיסוי לשירם של להקת פליטווד מק והגיע למקום הרביעי במצעד הלהיטים האמריקאי. כמו כן יצאו כסינגלים גם השירים "Oye Como Va" ו-"Hope You're Feeling Better". הקטע האינסטרומנטלי השקט "Samba Pa Ti" הפך ברבות השנים לקטע פופולרי וזכה גם לגרסאות כיסוי של חוזה פליסיאנו ואנז'ליק קיג'ו. בשנת 2003 דורג האלבום במקום ה-205 ברשימת האלבומים הגדולים בכל הזמנים של המגזין רולינג סטון. קרלוס סנטנה - גיטרה, שירה, והפקה גרג רולי - קלידים, ושירה דייוויד בראון - גיטרה בס, טכנאי קול מייקל שריב - תופים חוזה "צ'פיטו" אריאס - טימבלס, כלי הקשה, קונגה מייק קארבלו - כלי הקשה, קונגה מידע על האלבום Abraxas באתר MusicBrainz מידע על האלבום Abraxas באתר AllMusic האלבום Abraxas באתר Discogs האלבום Abraxas באתר ספוטיפיי האלבום באתר "Superseventies" (באנגלית) ראו האלבום באתר ה"רולינג סטון" (באנגלית)
שפיץ (כתב עת)

שפיץ הוא כתב עת של איגוד הקריקטוריסטים הישראלי. "שפיץ" החל לצאת לאור בחודש ספטמבר 1992, בעקבות הקמתו של תא הקריקטוריסטים הישראלי באגודת העיתונאים בתל אביב. הגיליון הראשון היה עלון בן 8 עמודים, שעיקרו חדשות מעולמם של חברי התא, שבהן שולבו קריקטורות פרי עטם. הגיליון השני, שיצא לאור בפברואר 1993, גדל ל-24 עמודים. הגיליון השלישי, שיצא לאור בחודש יוני 1993, גדל ל-40 עמודים, והחל לשאת אופי של מגזין. החל מהגיליון הרביעי, שיצא לאור באוקטובר 1993, הפך כתב העת למגזין בן 80 עמודים, המתמקד בקריקטורה, הומור, קומיקס וסאטירה (נושאים אלה צוינו בעמוד השער שלו), ורק בסופו נכללו עמודים מעטים העוסקים בחדשות מעולמם של חברי התא. בכך שינה כתב העת את אופיו, מכתב עת פנימי של חברי התא, לכתב עת הפונה לציבור הרחב. החל מהגיליון החמישי המו"ל של כתב העת הפך לאיגוד הקריקטוריסטים הישראלי. מ-2003 (גיליון 18) עד 2006 (גיליון 19) כתב העת לא יצא לאור. החל מהגיליון ה-21 הוא מוגדר כ"פרויקט קריקטורה וקומיקס ישראלי". כל גיליון מוקדש לנושא מסוים: גיליונות 1,2,3: דוש | מהדורה מיוחדת לגיליונות הראשונים (יצא לאור ב-2018) גיליון 4: קדימה אוכל גיליון 5: שחור בעיניים (חרדים) גיליון 6: פגישת מיחזור (איכות הסביבה) גיליון 7: ראי עכו"ם (אמונות טפלות) גיליון 8: אחוזים יקרים (הטלוויזיה בישראל) גיליון 9: תיירות גיליון 10: שפריץ וגמרנו (סקס) גיליון 11: השפיץ של תל אביב גיליון 12: הנהג הישראלי גיליון 13: קריקאטור דה פראנס (צרפת) גיליון 14: בחירות 1999 גיליון 15: המילניום גיליון 16: קולנוע גיליון 17: הפסקת קפה / זאב גיליון 18: יער גיליון 19: קומיקסראללה (מלחמת לבנון השנייה) גיליון 20: מבט על יבין (חיים יבין) גיליון 21: הרצל, חוזה אישי (בנימין זאב הרצל) גיליון 22: סלברית"אים (תרבות הידוענים של תל אביב) גיליון 23: שמוליקיבוץ (הוקרה לשמוליק כץ) גיליון 24: נתב"ג (נושא התערוכה דוד בן-גוריון) גיליון 25: רעיות ראש הממשלה גיליון 26: כותרות סיום (דמדומי העיתונות הכתובה) גיליון 27: 40 שנה לניקוי ראש גיליון 28: מוח - משחקי האונה גיליון 29: מחול השדים והרוחות (עדתיות וגזענות) גיליון 30: רכבת גיליון 31: רשומון פרס (פרידה משמעון פרס) גיליון 32: מצויר ירושלמי (ירושלים) גיליון 33: אופניים גיליון 34: נתב"ג גיליון 35: הגשש החיוור גיליון 36: ג'קי (60 שנה לציור השבועי לילד) גיליון 37: דגל המחאה (המחאה נגד הרפורמה המשפטית) מאמר המערכת בפתח כל גיליון הוא רצועת קומיקס מאת העורך, ניסים חזקיהו. עם המשתתפים בכתב העת נמנו הקריקטוריסטים דוש, זאב, מייק ג'גו, יעקב שילה, שלמה כהן ושמוליק כץ, הקומיקסאים אורי פינק ויעקב קירשן, והסאטיריקן אורי אורבך, וכן מישל קישקה, טל אביב, ארנון אבני, עמוס אלנבוגן, מושיק לין, פרידל שטרן, אבי כץ, צילה ודידי מנוסי, שחר נבות, גיא מורד ושי צ'רקה. גיליון 5, שעסק בחרדים, עורר את זעמו של ח"כ מנחם פרוש, שפנה ליועץ המשפטי לממשלה, מיכאל בן יאיר, בדרישה לפתוח בהליכים פליליים נגד "שפיץ". בן יאיר דחה דרישה זו, אך במכתב מטעמו לעורך "שפיץ" ציין: "היועץ המשפטי לממשלה רואה באי-נחת פרסומים אלה, הנמצאים על הקו הדק, התוחם בין חופש הביטוי המותר והסביר, לבין התחום בו יש לאכוף את החוק הפלילי, ולהגיש כתבי אישום בגין חשד לעבירות על פי חוק העונשין". "היועץ המשפטי לממשלה החליט שלא לנקוט בהליכים פליליים נגד 'שפיץ'", שפיץ 9, נובמבר 1995, עמ' 61
שפיץ

האם התכוונתם ל... שפיץ (עיר) (Spiez) - עיר בקנטון ברן שבשווייץ שפיץ (כתב עת) – כתב עת של איגוד הקריקטוריסטים הישראלי כלבי שפיץ – קבוצת כלבים סבינה שפיץ – רוכבת אופניים רנה שפיץ – פסיכואנליטיקאי אמריקאי ממוצא הונגרי מארק ספיץ – שחיין יהודי אמריקאי
המלכים העצלים

המלכים העצלים (בצרפתית: rois fainéants) היו מלכים מהשושלת המרובינגית שישבו על כיסא המלוכה באופן רשמי, אף כי את המדינה ניהל בפועל המיורדומוס שלא התחשב בדעתם של מלכים אלו. גם בשלהי התקופה המרובינגית, היה למיורדומוס צורך בלגיטימציה ולכן, במשך 78 שנים המשיכו להמליך מלכים עושי-כלום, מצאצאי כלוביס הראשון בעודם שולטים בפועל בממלכה. הנימוק העיקרי למעשה זה היה דתי, המלכים המרובינגים נחשבו כצאצאי האל הגרמאני הקדם-נוצרי, דרך מרובך המלך המיתולוגי, ואחד מסימני המלוכה היה שיערם הארוך שבאבדם אותו היו מאבדים מכוחם המלכותי. כאשר חשו המיורדומוס שאינם זקוקים עוד למלך שאינו עושה דבר, הכתיר עצמו פפין הגוץ כמלך ויסד את השושלת הקרולינגית. איינהרד מתאר בספרו "חיי קרל הגדול" את סופה של השושלת המרובינגית: "משפחת המרובינגים, זו שהפרנקים היו רגילים לבחור מבניה את מלכיהם, התמידה על פי הידע המקובל, עד לימיו של המלך כילדריך אשר הורד מכסאו, גולח ונשלח למנזר, על פי הוראתו של הכוהן הרומי סטיפן. אף כי ניתן לראותו כאחרון בשושלת, הרי היא (השושלת) כבר הייתה חסרת כוח מזה זמן רב ולא היה בה דבר הראוי לציון מלבד תואר מלכותי שהתרוקן מתוכנו. כל עושרה וכל עוצמתה של הממלכה היו נתונים בידיהם של שרי הארמון, המיורדומוס, שבידם הייתה הסמכות העליונה. לא הותירו למלך דבר אלא את שמו, את רעמת התלתלים ואת הזקן העבות. היה המלך יושב על כסאו ומשחק את תפקידו של השליט. מקבל צירים מארצות שונות לראיון ופוטרם מלפניו במענה שלימדוהו, ולאמיתו של דבר ציווהו להשמיע. נוסף על תואר מלכות בלתי שימושי והכנסה קטנה שהקציב לו המיורדומוס, לא היה למלך רכוש משל עצמו מלבד נחלה קטנה פחותת ערך, ששימשה לו מעון, ובה מספר מועט של משרתים אשר שרתוהו וסיפקו את צרכיו מיבולה. בשעת הצורך היה נוסע כפי שנהגו האיכרים בקרון הרתום לשוורים ורועה בקר משמש כרכב בה. כך היה עליו להתחפש בדרכו לארמון המלוכה או לאספת העם השנתית (המאלוס) וכך חזר לביתו. המיורדומוס ניהל את כל העניינים והיה המחליט בכל שאלות המדיניות הפנימיות והחיצוניות". המלכים העצלים היו: כלותאר השלישי (אנ') – מלך משנת 657 תיאודריך השלישי – מלך משנת 673 כלוביס השלישי (אנ') – מלך אוסטרזיה בשנים 675–676 כלוביס הרביעי – מלך הפרנקים 691–694 כלותאר הרביעי (אנ') – מלך אוסטרזיה בשנית 717–718 תיאודריך הרביעי – מלך הפרנקים 721–737 כילדריך השלישי – מלך הפרנקים 743–751 מלבד המלכים המרובינגים, זכה גם המלך הקרולינגי האחרון, לואי החמישי, מלך צרפת, בכינוי זה. מלכים עצלים, או כאלו שהיו שליטי בובה היו במקומות שונים בעולם, בתקופות שונות. למשל, השליטים האחרונים של האימפריה המוגולית בהודו ששלטו במאה ה-18, ובעיקר שה גהאן השני (אנ'), מוחמד אברהים (אנ'), מוחמד שה (אנ') ושה עלאם השני (אנ'), ישבו אמנם בחצר בדלהי אולם השלטון בפועל היה בידי מפקדי הצבא. איינהרד, חיי קרל הגדול, פרק 1.
אווה לה גליאן

אווה לה גליאן (באנגלית: Eva Le Gallienne; ‏11 בינואר 1899 – 3 ביוני 1991) הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון, במאית ומפיקה אנגלייה זוכת פרס אמי ומועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1980 על תפקידה בסרט "התחייה מחדש". נולדה בלונדון למשורר האנגלי ממוצא צרפתי ריצ'רד לה גליאן ולעיתונאית הדנית ג'ולי נורגארד. לאחר שהוריה נפרדו נאלצה להעביר את זמנה בין פריז ללונדון. גליאן ערכה את הופעתה הראשונה על במה ב-1914 בגיל 15 במחזה של מוריס מטרלינק "מונה ורנה". הפליגה בשנה לאחר מכן לניו יורק ונסעה לאריזונה וקליפורניה שם הופיעה במספר הפקות תיאטרון. חזרה לאירופה לתקופה קצרה, כשחזרה לארצות הברית הפכה לשחקנית תיאטרון מובילה על בימות ברודוויי, התפרסמה בעיקר בזכות הופעתה במחזהו של פרנץ מולנר האגדי ליליאום". הקימה בשנת 1920 את התיאטרון האזרחי בניו יורק בסיוע חברתה אליס דלמאר כורת פחם עשירה מקולרדו. גליאן קיבלה את פרס הטוני בשנת 1964 כתואר של כבוד על עבודתה בתחום התיאטרון במשך כ-50 שנה, הועמדה לפרס ב-1981 על הופעתה במחזה "אל הבית של סבתא אנחנו הולכות". גליאן התפרסמה בקולנוע ב-1959 בסרט "תלמיד השטן" והועמדה לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ב-1980 על תפקידה בתור הסבתא פרל בדרמה "התחייה מחדש", הייתה בגיל 81 המועמדת המבוגרת ביותר לפרס עד לשנת 1997 אז הועמדה גלוריה סטיוארט לפרס כשהיא בת 87. זכתה ב-1978 בפרס אמי על הופעתה בסרט "המשפחה המלכותית", סרט המבוסס על מחזה מצליח בכיכובה של גליאן. מעולם לא הסתירה את נטיותיה הלסביות בקרב התעשייה ההוליוודית, אך הקפידה לשמור על חשאיות מלאה לגבי חייה הפרטיים. ניהלה מערכות יחסים עם השחקניות טאולה בנקהאד, ביאטריס לילי ולוראט טיילור. את מערכות היחסים המתוקשרות ביותר שלה ניהלה עם השחקניות אלה נאזימובה וג'וזפין האטצ'ינסון ועם המחזאית מרסדס דה אקוסטה. ניהלה מערכת יחסים הטרוסקסואלית אחת עם השחקן בסיל רת'בון. גליאן נפטרה ביוני 1991 בביתה שבקונטיקט מנסיבות טבעיות כשהייתה בת 92. מדיה וקבצים בנושא אווה לה גליאן בוויקישיתוף אווה לה גליאן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אווה לה גליאן, באתר AllMovie (באנגלית) אווה לה גליאן, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) אווה לה גליאן, באתר "Find a Grave" (באנגלית) אווה לה גליאן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) בקטגוריה 'Outstanding Performance By A Supporting Actress In A Comedy Or Drama Special' על תפקידה כשחקנית משנה בקומדיה The Royal Family (1977)
דריק אדקינס

דריק אר. אדקינס (באנגלית: Derrick R. Adkins; נולד ב-2 ביולי 1970) הוא אתלט אמריקאי בעבר, אלוף אולימפי ואלוף עולם בריצת 400 מטר משוכות. אדקינס נולד בברוקלין, ניו יורק. באוניברסיאדה שנערכה בשפילד, אנגליה ביולי 1991 זכה אדקינס במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות. באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטוקיו, יפן בסוף אוגוסט אותה שנה סיים אדקינס בריצת 400 מטר משוכות במקום שישי בתוצאה של 49.28 שניות, המנצח היה סמואל מטטה מזמביה (47.64 שניות). באוניברסיאדה שנערכה בבאפלו, ארצות הברית ביולי 1993 זכה אדקינס במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 49.35 שניות. באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בשטוטגרט, גרמניה בסוף חודש אוגוסט אותה שנה סיים אדקינס בריצת 400 מטר משוכות במקום שביעי בתוצאה של 49.07 שניות, המנצח היה חברו לנבחרת קווין יאנג (47.18 שניות). באליפות ארצות הברית באתלטיקה שנערכה בשנת 1994 זכה אדקינס לראשונה במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות. באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בגטבורג, שוודיה בשנת 1995, זכה אדקינס במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 47.98 שניות, לפני מטטה (48.03 שניות) וסטפן דיאגנה מצרפת (48.14 שניות). לפני אולימפיאדת אטלנטה (1996), הפסיד אדקינס ליריבו הגדול, מטטה, ב-4 מתוך 5 התחרויות שביניהם, אך במשחקים עצמם הוא זכה במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 47.54 שניות, לפני מטטה (47.78 שניות) ולפני חברו לנבחרת קלווין דייוויס (47.96 שניות). באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באתונה, יוון בשנת 1997 סיים אדקינס במקום 14 בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 48.95 שניות, המנצח היה דיאגנה (47.70 שניות). מדיה וקבצים בנושא דריק אדקינס בוויקישיתוף דריק אדקינס, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי דריק אדקינס, באתר olympedia.org דריק אדקינס, באתר התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית דריק אדקינס, באתר Track and Field (גברים)
מלכת הלבבות

מלכת הלבבות היא דמות מהספר "אליס בארץ הפלאות", מאת הסופר לואיס קרול. מלכת הלבבות היא מונרכית בעלת מזג-חם שלואיס קרול עצמו תיאר אותה בתור "הזעם העיוור", הממהרת לחרוץ דיני מוות לקלה שבעבירות. המשפט המפורסם המזוהה איתה ביותר, הוא "ערפו את ראשו!". בספר, מתייחסים למלכה כקלף מתוך חפיסת קלפי משחק בהם משחקת אליס, אך איכשהו היא מסוגלת לדבר ולשלוט באדמות בסיפור, לצדו של מלך הלבבות. לעיתים קרובות, מתבלבלים בין מלכת הלבבות למלכה האדומה מספר ההמשך – "מבעד למראה ומה אליס מצאה שם", אף על פי שהשתיים שונות מאוד. בגינות הארמון, פוגשת אליס בשלושה קלפים (העסוקים בצביעת ורדי הגן באדום, כי הם שתלו ורדים לבנים ולא אדומים כמו שהמלכה רצתה) שממליצים לה לצאת מהקרקעות כדי לא לפגוש במלכה. היא מבולבלת, וכיוון שמעולם לא פגשה במלכה, מתעלמת מהמלצתם. כשהמלכה מגיעה לגן ושואלת את אליס מי שוכב על הרצפה (שכן צדם האחורי של כל הקלפים זהה), היא עונה שאינה יודעת. המלכה מתרגזת ומצווה שיערפו את ראשה של אליס, אך בעלה המתון יחסית, מזכיר לה שהיא רק ילדה ובכך מציל אותה מגזר הדין. למרות התדירות הגבוהה של גזרי דין מוות שהמלכה גוזרת, נראה שרק מעט אנשים אכן מאבדים את ראשם בסיפור. מלך הלבבות נותן מחילה להרבה מנתיניו כשהמלכה אינה מסתכלת וחיילי הקלפים מתנהגים כאילו הם מרצים אותה אך בפועל אינם מבצעים את גזרי הדין. הגריפון אומר לאליס ש"אלו רק גחמות שלה: היא אף פעם לא מוציאה אף אחד להורג, את יודעת". אך עדיין, כל היצורים בארץ הפלאות פוחדים מהמלכה. בפרקים האחרונים, המלכה חורצת את דינה של אליס בשנית (על כך שהגנה על נסיך הלבבות), והיא מציעה גישה חדשה להגיע לצדק: עונש לפני גזר הדין. תיאורים מודרניים בתרבות הפופולרית בדרך כלל מציגים את המלכה כאנטגוניסט, בגלל תחושת הסכנה שהדמות משרה, אבל בספר זה לא תפקידה של המלכה. היא פשוט עוד אחד מרבים מהמכשולים שאליס נתקלת בהם במסעה בארץ הפלאות, אך אולי היא מהווה סיכון פוטנציאלי גבוה יותר. דמותה של מלכת הלבבות הופיעה אף בסרט של אולפני וולט דיסני משנת 1951 "עליסה בארץ הפלאות" בתור הנבל העיקרי. בגרסה המקורית של הספר שנקרא "הרפתקאותיה של עליסה מתחת לאדמה", היא כונתה ה"דוכסית" (הרבה לפני הופעתה של הדוכסית ב"עליסה בארץ הפלאות") ובנוסף צוין שהיא הייתה אחראית על הצבים המדומים. מדיה וקבצים בנושא מלכת הלבבות בוויקישיתוף מלכת הלבבות, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
מרדכי הלפרין

הרב ד"ר מרדכי הלפרין (נולד ב-1946) הוא רופא, מנהל מכון שלזינגר ועורך כתב העת "אסיא". מומחה בתחום האתיקה הרפואית ושימש כממונה על האתיקה במשרד הבריאות. מרדכי הלפרין נולד בירושלים. למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר ולאחר מכן בישיבות טעלז (קליבלנד ארצות הברית), פוניבז' ומיר והוסמך לרבנות. ב-1974 סיים את לימודי התואר הראשון בפיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטה העברית, ולאחריהם שימש כר"מ בישיבת הגולן בתקופתה הראשונה במשך שנתיים על פי בקשת רבו, הרב אריה בינה, ובהמשך כיהן כראש הישיבה במשך שלוש שנים. אחר כך שימש כר"מ במדרשית נעם בפרדס חנה, בישיבת שבות ישראל באפרת ועוד. במקביל השלים את לימודי הרפואה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית ב-1987. עד לשנת 2000 עבד במרכזים רפואיים שונים בישראל. במסגרת שירותו הצבאי הגיע לדרגת סגן-אלוף ברבנות הצבאית. בשנת 1973 הקים את "ישיבת גושן", יחד עם הרב יהושע בן מאיר. בשנת 2005 סיים תואר ראשון במשפטים בקריה האקדמית אונו. הרב הלפרין מרבה לעסוק בתחומי רפואה והלכה ואתיקה רפואית. בנושאים אלו העביר מאות הרצאות וסדנאות ופרסם מאמרים רבים בישראל ומחוצה לה.[דרוש מקור] נמנה עם מקימי החברה הישראלית לאתיקה רפואית ומכהן כחבר בוועדות אתיקה של גופים שונים. בשנים 2000–2001 כיהן כיועץ שר הבריאות לענייני אתיקה רפואית, ובשנים 2001–2014 היה הממונה על האתיקה במשרד הבריאות. מכהן כיו"ר הוועדה הציבורית לנושא תרומת ביצית, כמנהל המרכז להנחיות מקדימות עבור חולים סופניים, וכיו"ר המועצה הציבורית לענייני האזרחים הוותיקים במשרד העבודה. בתשע"ג הוחלט להעניק לו את פרס הרב קוק לספרות תורנית על ספרו "רפואה, מציאות והלכה". בנוסף משמש הרב הלפרין כמנהלו של מכון שלזינגר לחקר הרפואה על פי התורה, וכעורכם של שני כתבי העת של המכון העוסקים ברפואה והלכה ובאתיקה יהודית: "אסיא" בעברית ו-"JME" ‏(Jewish Medical Ethics) באנגלית. הוא חבר ההנהגה הרבנית של "חותם". הרב הלפרין היה מקורבם של הרב שלמה זלמן אוירבך והרב ישראל זאב גוסטמן במשך עשרות שנים, ושימש אותם בפסיקות הלכתיות ובהכרעות בענייני הלכה ומדע, בעיקר רפואה. בשנת ה'תש"פ הוציא קובץ תורני מיוחד לרגל נישואי בנו, ובו בין השאר שלושים פסקים ומעשים תורניים מרבו הרב גוסטמן, שהתפרסמו בו לראשונה. מתגורר בשכונת גבעת מרדכי בירושלים, נשוי למיכל ואב לשישה. הרב ד"ר מרדכי הלפרין, באתר טבורית חלוק לבן וקיטל גם, באתר ערוץ 7 מאמרים של הרב מרדכי הלפרין מתוך כתב העת "אסיא", אתר מכון שלזינגר מאמרים של הרב מרדכי הלפרין, באתר ספריית אסיף מאמרים של הרב מרדכי הלפרין בנושא "רפואה והלכה", באתר דעת מרדכי הלפרין, ‏הורות ביולוגית והורות גנטית, באתר "דעת" שיעורים של הרב מרדכי הלפרין, באתר ישיבה שו"ת באינטרנט, באתר מורשת תרומת זרע: עד כמה זה בטוח?, באתר ynet, 27 במאי 2004 פינוי חללים בשבת, באתר "דעת" מרדכי בן אברהם הלפרין (1946-), דף שער בספרייה הלאומית הערך "ישיבת גושן", באתר המכלול באתר משרד הבריאות הישיבה מוזכרת במאמר זה וגם בכתבה בעלון "מצב הרוח", 18 בדצמבר 2015 האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, הוועדה המדעית של טבורית, הוועדה הציבורית לענייני החולה הנוטה למות הרב ד"ר מרדכי הלפרין, תרומת ביצית היבטים חוקיים ואתיים, באתר מכון פוע"ה דן אבן, מי מצביע בעד המוות?, באתר nrg, ‏28 בדצמבר 2008 החלטות מישיבת הממשלה השבועית (13/10/2002), באתר משרד ראש הממשלה אודות, באתר "חותם"
דגל ניו אינגלנד

דגל ניו אינגלנד (אנגלית: Flag of New England), לעיתים גם כ-"הדגל האדום של ניו אינגלנד" (Red Flag of New England) הם סדרה של מספר דגלים אשר הונפו על ידי המתיישבים האירופאיים במושבה הבריטית במסצ'וסטס בפרט ובניו אינגלנד בכלל מהקמתה בשנת 1620 ועד למלחמת העצמאות האמריקנית בשנות השבעים של המאה ה-18. לדגל מספר גרסאות ורובן מתארות דגל צבעוני אשר הוטען בתמונת עץ על שדהו או בקנטון. עיצובו של הדגל התבסס על עיצובו של הנס הבריטי האדום אשר היה בשימוש במושבות האנגליות פלימות' ובג'יימסטאון אשר יושבו בידי מהגרים אשר חלקם הגרו מאנגליה לעולם החדש בעקבות רדיפות דתיות. בשנת 1636, הורה מושל הקולוניה ג'ון אנדיקוט, להסיר את צלב ג'ורג' הקדוש מן הדגלים אשר הונפו במושבה לאחר דרשה מפיו של רוג'ר ויליאמס (אשר גורש בהמשך מן המושבה בגלל דעותיו הליברליות והקים את מושבת רוד איילנד) אשר גינתה את הצלב כסמלו של האנטיכריסט. דגל זה, שדה אדום עם קנטון לבן, שימש כדגלה הבלתי רשמי של מושבת מפרץ מסצ'וסטס במשך כ-50 שנה, והוא הפך פופולרי עד כי בשנת 1665 הנחה הנציב המלכותי כי על כוחות המיליציה וספינות המושבות להניף ”את הצבעים האמיתיים של אנגליה, שבזכותם הם ידועים כנתיניו הלגימיים של הוד מלכותו”. אולם, רק לאחר ירידת כוחם של הפוריטנים על דעותיהם של המתיישבים, חזר הצלב להופיע על דגלי המושבות, לעיתים בצירוף עץ מוטען בקנטון הצלב (האלון הוא סמל מסורתי של אנגליה). סוגו של העץ אינו ברור משרטוטים אשר שרדו, לעיתים הוא נראה כאלון, עץ המזוהה עם אנגליה, ולעיתים כאורן, עץ אשר גדל ביערות סביב המושבה. משנת 1707 וחקיקתם של חוקי האיחוד אשר הובילו להקמתה של הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה, הוחלף הצלב ה אדום אשר בקנטון בדגל הממלכה המאוחדת בדגלים הימיים הבריטיים, ודגל בעל קנטון בצבעי דגל האיחוד, בצירוף עץ אורן בקנטון לבן החל להופיע ברחבי המושבות. עם תחילתה של מלחמת העצמאות האמריקאית, הסירו חברי המיליצה של מסצ'וסטס את הצלבים מהקנטון, הגדילו את העץ ויצרו את גרסתו השלישית של דגל ניו אינגלנד במרידתם בשלטון הבריטי. דגל שכזה מתואר בציורו של ג'ונתן טרומבל "הקרב על גבעת בנקר" משנת 1785. דגל ניו אינגלנד, באתר דגלי העולם (באנגלית) ההיסטוריה של דגל ניו אינגלנד (באנגלית) ההיסטוריה של דגל ניו אינגלנד (באנגלית)
המועצה המבצעת של הונג קונג

המועצה המבצעת של הונג קונג (באנגלית: The Executive Council of Hong Kong; בסינית: 行政會議) היא הרשות המבצעת של האזור המנהלי המיוחד של הונג קונג. כיום המועצה פועלת מכוח סעיף 54 של חוק יסוד הונג קונג. בראש המועצה יושב ראש הרשות המבצעת של הונג קונג המכהן כנשיא המועצה, ומשמש למעשה ראש ממשלת הונג קונג. המועצה נפגשת מדי שבוע, ביום שלישי בשבוע. המועצה המבצעת הוקמה עוד בתקופה הקולוניאלית כדי לנהל את המושבה הבריטית. בשנות ה-40 של המאה ה-19 שימשו בפועל כרשות מבצעת המזכיר הקולוניאלי (Colonial Secretary) והגזבר הקולוניאלי (Colonial Treasurer), כאשר אלה פעלו באופן בלתי רשמי. החל משנות ה-50 של המאה ה-19 הצטרף למועצה לא-רשמית זו גם היועץ המשפטי (Attorney General). החל משנת 1949 פעלו באופן רשמי חמישה בעלי תפקידים כמועצה מבצעת והם: המזכיר הצבאי הבכיר, מזכיר המושבה, היועץ המשפטי של המושבה ושר האוצר של המושבה (the financial secretary). באופן בלתי רשמי כללה המועצה שישה חברים נוספים: מנכ"ל תאגיד הבנקאות הונג קונג ושנגחאי (לימים הבנק HSBC), הטאי פאן של ג'רדיין, עורך דין, שני ליטיגטורים ורופא. לאחר העברת השליטה במושבה מהממלכה המאוחדת לסין בשנת 1997 הוגדרו סמכויות המועצה בחוק יסוד הונג קונג, כאשר מבנה המועצה נותר בלא שינוי עד שנת 2002. מאז כל חברי המועצה הם פוליטיקאים הממונים על ידי ראש המועצה, ובכך פועלת המועצה למעשה כממשלה. כל חברי המועצה ממונים על ידי ראש הרשות המבצעת של הונג קונג (Chief Executive). המינוי והפיטורין מהמועצה נתונים לסמכותו הבלעדית של ראש הרשות המבצעת. אין תקופת כהונה קבועה מראש, אולם בעת שראש הרשות המבצעת מסיים את תפקידו מתפטרים עמו כל חברי המועצה (בהתאם לסעיף 55 לחוק היסוד). כיום במועצה 14 חברים רשמיים, ו-15 חברים בלתי רשמיים. המועצה המבצעת נפגשת באגף המרכזי של מבני ממשלת הונג קונג על גבעת הממשלה באזור סנטרל של האי הונג קונג. המועצה המחוקקת של הונג קונג מדיה וקבצים בנושא המועצה המבצעת של הונג קונג בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של המועצה המבצעת של הונג קונג
אירוס הולנדי

אירוס הולנדי (שם מדעי:Iris x hollandica) הוא מין אירוס הנפוץ כצמח נוי. זהו מין מכלוא שפותח בהולנד, כנראה מהמין Iris xiphium שמוצאו בחצי האי האיברי, והוא כולל זנים רבים. אירוס הולנדי הוא גאופיט בעל בצל גדול. עליו סרגליים וגבעוליו נישאים לגובה 60–80 סנטימטרים. הוא פורח בחודשים מרץ - אפריל, במגוון צבעים הכוללים סגול, תכלת, כחול, כתום וצהוב, ולעיתים שילוב של שני גוונים מצבעים אלו או אחד מהם עם לבן. האירוס מתפתח היטב בכל הקרקעות, בתנאי שמש מלאה או צל חלקי, וקצב צמיחתו מהיר. הוא זקוק להשקיה ברמה בינונית ועמיד מפני קור. מרווח השתילה בין הבצלים 5 עד 10 ס"מ, בעומק של כ-5 ס"מ. מצב שימור הצמח הוא ללא חשש. אירוס הולנדי, באתר NCBI (באנגלית) אירוס הולנדי, באתר GBIF (באנגלית) אירוס הולנדי, באתר IPNI (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא בוטניקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
טאי פאן

האם התכוונתם ל... טאי פאן (תואר) – תואר סיני לאיש עסקים אירופאי טאי פאן (סיפור קצר) – סיפור קצר מאת סומרסט מוהם טאי פאן (ספר) – ספרו השני של ג'יימס קלאוול המבוסס על סיפור חייהם של הטאי פאנים ויליאם ג'רדיין וג'יימס מאתסון מנהלי חברת ג'רדיין מאתסון בית האצילים – ספר המשך שנכתב על ידי ג'יימס קלאוול טאי פאן (סרט) – סרט קולנוע משנת 1986 המבוסס על ספרו של ג'יימס קלאוול טאיפן – סוג נחש הנפוץ באוסטרליה ובו שלושה מינים: טאיפן חופים טאיפן פנים-יבשתי טאיפן מרחבי המרכז