laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ג'ורג' בורבה

ג'ורג' בורבה (נולד ב-12 בפברואר 1944) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ בנבחרת ישראל ובמספר מועדונים, אך מזוהה יותר מכל עם הפועל תל אביב. במהלך מלחמת העולם השנייה נמלטה משפחתו של בורבה מטריפולי שבלוב לאיטליה. משפחתו נתפסה בידי פשיסטים והועברה למחנה שבויים בקמרינו שבמרכז איטליה. בורבה נולד בעיר מצ'רטה שבמרכז המדינה, ילד חמישי מבין עשרה. הועבר למחנה פוסולי באיטליה ומשם למחנה הריכוז ברגן-בלזן שבגרמניה. כניצול שואה העיד כי שבוע לפני שמשפחתו והוא היו אמורים להיות מוצאים להורג, שוחררו על ידי חיילים בריטיים. כאות הוקרה על כך שהאנגלים הצילו את חייו וחיי משפחתו, נקרא בשם "ג'ורג'", על שם מלך אנגליה, ג'ורג' השישי ובהיותו בן 4 עלה לישראל. אחיו, חיים בורבה, היה נהגו של שמעון פרס שנים רבות. ככדורגלן החל לשחק בהפועל צפון תל אביב, שהייתה קבוצת בת של הפועל תל אביב, עד שהתגלה לראשונה על ידי אלי פוקס, אז מאמן הפועל ירושלים. בורבה התאמן בשורות הקבוצה תקופה קצרה, אולם בהפועל תל אביב התעקשו להחתים את הכישרון הצעיר, והוא חזר לקבוצת האם. בורבה שיחק בהפועל תל אביב בין השנים 1965–1972 וזכה עמה בשתי אליפויות (1966 ו-1969), גביע המדינה (1972), וכן באליפות אסיה לקבוצות בשנת 1967. בורבה כבש 45 שערים לזכות הפועל תל אביב בליגה, והוא מדורג במקום השמיני בטבלת מלך השערים של הקבוצה בכל הזמנים, בצוותא עם טוטו תמוז. לאחר שעזב את הקבוצה שיחק גם בהפועל רמת גן, ובשנת 1974 זכה באליפות עם מכבי נתניה. ב-3 בדצמבר 1966 ערך בורבה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ישראל, במשחק ידידות מול נבחרת פולין באצטדיון בלומפילד. ארבעה ימים מאוחר יותר כבש את שערו הראשון במדי הנבחרת, במשחק ידידות מול נבחרת רומניה. בורבה שיחק עם הנבחרת באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) והיה בסגל הנבחרת למונדיאל 1970 שנערך במקסיקו, אך לא שותף באף אחד משלושת המשחקים שהנבחרת שיחקה בטורניר. בסך הכל רשם בורבה 37 הופעות במדי הנבחרת, בהן כבש 7 שערים. ב-19 ביולי 1973 ערך את הופעתו האחרונה במדי הנבחרת, במשחק ידידות מול נבחרת אורוגוואי. ביום 19 במרץ 1968 נידונה במליאת הכנסת שאלת העסקתם של חברי נבחרת ישראל, בעקבות פיטוריו של בורבה מעבודתו במחלקת ההתקנות של שירותי ההנדסה ברשות הדואר, לאחר היעדרויות מרובות לצורכי אימונים. לאחר פרישתו, עבד בורבה כמאמן כדורגל, כמחלק עיתוני הארץ וכנהג וקצין רכב. ב-5 באוגוסט 1990 היה בורבה מעורב בתאונת דרכים בה נפגע בידו הימנית. סירובו לעבור ניתוח לתיקון הנכות בידו, הוביל לסכסוך עם חברת הביטוח אליהו באשר לגובה הפיצוי המגיע לו. פסק דינו של בית המשפט העליון בפרשה זו, הוא אחד מפסקי הדין המאוזכרים ביותר בנושא פיצויים לנפגעי תאונות דרכים. הפועל תל אביב אליפויות: 1965/1966, 1968/1969 גביע המדינה: 1971/1972 אליפות אסיה לקבוצות: 1967 מכבי נתניה אליפות: 1973/1974 ג'ורג' בורבה, באתר ההתאחדות לכדורגל בישראל ג'ורג' בורבה, באתר Transfermarkt ג'ורג' בורבה, באתר WorldFootball.net ג'ורג' בורבה, באתר National Football Teams ג'ורג' בורבה, באתר FootballDatabase.eu אשר גולדברג‏, "54 שנים עברו וזה לא עוזב אותי, כאילו זה היה אתמול", באתר וואלה, 8 במרץ 2024 ג’ורג בורבה – ילד יהודי מטריפולי במחנה הריכוז ברגן-בלזן שבגרמניה ילדים בשואה - מיזם תיעוד ע"א 4837/92 אליהו חב' לביטוח בע"מ נ' ג'ורג' בורבה ואח'. פד"י מ"ט(2) 257.
שדר (עץ)

שַׁדָּר (שם מדעי: Betula, באנגלית birch) הוא סוג עצי יער במשפחת השדריים, הקרוב יחסית למשפחת האלוניים (שבה בין היתר מצויים האלון והאשור). רוב מיני השדר נפוצים באזורים צפוניים של אקלים ממוזג: צפון אסיה, אמריקה הצפונית, ויערות באירופה. סופרי ההשכלה ברוסיה כינו את השדר בשם "לִבְנֶה" על שם העץ הנזכר במקרא, בשל גזעו הלבן. מאוחר יותר ניתן שם זה ללבנה רפואי, עץ הגדל בר בארץ ישראל. עצי השדר הם עצים בינוניים או קטנים או שיחים. עליהם פשוטים ועשויים להיות בעלי אונות או שיניים. באביב צבעם זהוב, בקיץ ירוק ובסתיו צהוב. עצי שדר נבדלים מעצי אלמון, בני אותה משפחה, בכך שהתפרחת אינה מעוצה ומתפוררת בהגיעה לבגרות. כך משתחררת מתוך הפרחים האבקניים אבקה שנקלטת על ידי הפרחים העֶלְיָניים (הנקביים). הפרי קטן ומכונף והרוח נושאת אותו למרחקים רבים. זחלים מסדרת הפרפראים ניזונים מעצי שדר. באזורים הצפוניים נחשבת אבקת פרחי השדר לגורם אלרגיה נפוץ למדי. מוערך כי בין 15%-20% מהאוכלוסייה הסובלת מקדחת השחת רגישה לאבקת השדר. שני מינים נפוצים או ידועים של השדר, מבין מיניו הרבים, הם שדר לבן ושדר הכסף, המתנשאים לגובה כ-20 מטרים. עצי שדר נחשבים מינים חלוציים המקדימים לאכלס שטחים פתוחים. הם גדלים מהר אולם אורך חייהם אינו רב. לאחר 50 שנות חיים בקירוב מתחיל שדר הכסף האירופי להיכנע למחלות הנגרמות על ידי מיקרואורגניזמים וחרקים שונים. עצים אחרים בעלי צמיחה איטית יותר אך אורך חיים רב כמו האלון הם האחרונים שמשתלטים על אזורים כאלה. צמרותיהם הצפופות הסוגרות בעד קרני השמש ומונעות מהאור להגיע לקרקע ולספק אנרגיה חיונית, מונעות את צמיחתם של עצי שדר נוספים. עצי שדר גם מהווים כמה ממיני העצים רחבי העלים המסוגלים לשאת טמפרטורות נמוכות ביותר ולכן גדלים באזורים צפוניים מאוד, שבהם עצים אחרים כמו אלון או אשור אינם מסוגלים להתקיים. שדרים הם עצים רב תכליתיים. העלים, העצה, הענפים, והשורשים משמשים להכנת כלי נגינה, חומרים רפואיים, חומרי סיכה ועוד כהנה וכהנה. עצי שדר משמשים בין השאר להפקת סבון ושמפו. את הממתיק המלאכותי "קסיליטול" ניתן להפיק באמצעותו גם כן. בארצות שונות לשד השדר משמש להכנת משקאות. ניתן גם להכין באמצעותו משקה קוואס. משתמשים בעצי שדר כעצי הסקה בשל ערכם הקלורי הרב ביחס ליחידת משקל. הילידים באמריקה הצפונית היו נוהגים להכין סירות, קערות או אוהלי טיפי מקליפת שדר הנייר בשל משקלה הקל, גמישותה, והקלות שבה ניתן להסירה מעצים שנפלו. שדר ננסי הוא שיח נמוך הנפוץ ביערות סיביר, שעושים שימוש בקליפתו. שדר צהוב גדל בצפון אמריקה ומשמש לריצוף. בתרבויות צפוניות שונות נהוג להפיק מיץ לִבְנֶה מתקתק מלשד העץ באמצעות חור הנקדח בגזע העץ. באוטובוס הדו-קומתי איסט לנקס מילניום ויקינג רצפת המפלס התחתון עשויה מלוח עץ תעשייתי מעץ לבוד ועץ המכילה גם "שדר" פיני. בתעשיית המוזיקה מקובל להשתמש בעץ שדר (לבנה) לבניית גוף (זיווד או קופסת) הרמקול. מדיה וקבצים בנושא שדר בוויקישיתוף שדר, באתר ITIS (באנגלית) שדר, באתר NCBI (באנגלית) שדר, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) שדר, באתר Tropicos (באנגלית) שדר, באתר GBIF (באנגלית) שדר, באתר IPNI (באנגלית) שדר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ויקינג מבוסס שלדה Volvo B7TL - מפרט web.archive.org/web/20040905022007
מארי, דוכסית בורגונדיה

מארי מבורגונדיה (13 בפברואר 1457 – 27 במרץ 1482) הייתה דוכסית בורגונדיה ואשתו של מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. מארי הייתה בתם היחידה של שארל הראשון, דוכס בורגונדיה ושל איזבל מבורבון. היא נולדה בבריסל שהייתה אחת מערי הבירה של אביה בארצות השפלה. הסנדק שלה היה לואי יורש העצר הצרפתי (לואי האחד עשר מלך צרפת לעתיד), שהסתכסך עם אביו ונמלט לנחלות דוכס בורגונדיה בארצות השפלה. לואי העניק לה את שם אמו (מארי מאנז'ו). ב-1465, בהיותה בת שמונה שנים בלבד התייתמה מאימה, וכעבור שלוש שנים אביה נישא למרגרט מיורק. לואי, שבינתיים עלה על כס המלוכה כלואי האחד עשר, מלך צרפת, הפך לאויבו המושבע של אביה של מארי, שארל הראשון, דוכס בורגונדיה, שביקש להרחיב את נחלותיו כדי ליצור ממלכה עצמאית שתשתרע בין צרפת לבין גרמניה. כבתו היחידה של דוכס בורגונדיה, מארי הייתה היורשת של כל נחלות הדוכסות כולל אלה שבארצות השפלה, ולכן נסיכים רבים ביקשו את ידה. לואי האחד עשר ביקש להשיאה לבנו שארל (שארל השמיני, מלך צרפת לעתיד) אך ללא הצלחה. בינואר 1477, אחרי ששארל הראשון, דוכס בורגונדיה נהרג במצור על העיר נאנסי, לואי האחד עשר השתלט על דוכסות בורגונדיה (כיום חבל בורגון, חבל פראנש-קונטה וחבל פיקרדי בצרפת). היות שמארי לא נענתה לבקשתו להינשא לבנו, הוא איים עליה גם בפלישה לארצות השפלה. על מנת לגייס משאבים למלחמה פנתה מארי לנתיניה בבקשת עזרה, אולם אלה ניאותו לעזור לה רק במחיר של וויתורים קשים מצידה. ב-11 בפברואר של אותה שנה היא נאלצה לחתום על מגילת זכויות שלפיה ערי פלנדריה, בראבאנט, אנו והולנד זכו בעצמאות, אחרי שבוטלו החוקים שאביה הטיל עליהן. ב-18 באוגוסט 1477 בעיר גנט (כיום בבלגיה) מארי נישאה למקסימיליאן (אשר ב-1487 הפך למקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה). בעקבות נישואים אלה עברו נחלותיה של בורגונדיה בארצות השפלה לידי בית הבסבורג, מה שגרם מאוחר יותר למלחמות בין צרפת לבין ספרד ואוסטריה שהגיעו לשיאן במלחמת הירושה הספרדית (1701–1714). כשהייתה בת 25, במרץ 1482, בעת שיצאה לצייד ביחד עם בעלה, מארי נפלה מעל סוסה ונפצעה באופן אנוש. היא נפטרה ימים מספר אחרי כן, לאחר שהכתיבה צוואה מפורטת, ונקברה בכנסיית גבירתנו בעיר ברוז' שהייתה העיר האהובה עליה. מארי נחשבה לאחת הנשים היפות בתקופתה, ונטען כי מקסימיליאן לא התאושש כליל ממותה. מסע החיזורים שלו ונישואיו אליה מתוארים בחיבור הלירי "Theuerdank" ("האביר בעל המחשבה ההרפתקנית") מ-1517, שמקסימיליאן עצמו ככל הנראה חיבר עם ידידו מלכיאור פינצינג. ב-16 באוגוסט 1477 התחתנה מארי עם מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ממנו נולדו לה 3 ילדים: פליפה הראשון, מלך קסטיליה (1478–1506) מרגרטה מאוסטריה, דוכסית סבויה (1480–1530) פרנץ מאוסטריה (1481) מארי, דוכסית בורגונדיה, באתר "Find a Grave" (באנגלית) מארי, דוכסית בורגונדיה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
מפלגת ריספקט

מפלגת ריספקט (בתרגום מאנגלית: כבוד) הייתה מפלגת שמאל שהקים חבר בית הנבחרים הבריטי ג'ורג' גאלאוויי בשנת 2004, לאחר שסולק ממפלגת הלייבור בעקבות התנגדותו לראש המפלגה וראש הממשלה טוני בלייר ולמעורבות בריטניה במלחמת עיראק. היא הורכבה מאנשי שמאל קיצונים, פעילי אכות סביבה ופעילים מוסלמים. כמו כן היא נהנתה מתמיכה של אנשי איגוד מקצועי. הם התאחדו כאמור סביב ההתנגדות למלחמת עיראק ולמעורבות הכוחות המזוינים של בריטניה במלחמה. מייסד המפלגה ביקש "לאחד בין אדומים (קומוניסטים), ירוקים (פעילי איכות הסביבה), מתנגדים למלחמות ומוסלמים הנפגעים מהמדיניות של בלייר". גאלאווי היה חבר בפרלמנט מטעם הלייבור כאשר קמה המפלגה, אולם היא הפתיעה רבים כאשר זכתה במושב אחד בפרלמנט מטעם מחוז בלונדון רבתי - בת'נל גרין ובוא Green and Bow - בבחירות 2005. המחוז נחשב מובטח ללייבור אבל גלאווי זכה ב-15,801 קולות לעומת מועמדת הלייבור שזכתה ב-14,978. בבחירות 2007 גאלאווי התמודד במחוז אחר, לאחר שוויתר על מועמדות במחוז זה למועמד ממוצא בנגלי, במסגרת הסכם פנימי במפלגה, אולם בסופו של דבר שניהם לא נבחרו והמפלגה איבדה את המושב היחיד שהיה לה בפרלמנט. ב- 2007 נערכו במחוז Bradford West בחירות משנה וגאלאוויי זכה שוב במושב בפרלמנט עם 56% מהקולות. באותה תקופה היו למפלגה הצלחות גם במישורים אחרים: היא זכתה בכרבע מליון קולות בבחירות לפרלמנט האירופי, והציגה 26 מועמדים בבחירות מקומיות - מחציתם זכו במושבים במועצות המקומיות. בהמשך החלו חילוקי הדעות לקרוע את המפלגה: אחת המיסדות פרשה בגלל הערות של גאלאווי על מקרה אונס שלא נראו לה. התעוררו גם ויכוחים בין הפעילים הירוקים, שהדגישו את נושאי אכות הסביבה, לאדומים שהדגישו התנגדות להפרטה וקריאה להחזיר מפעלים שונים לידי הציבור. נושא מלחמת עיראק, סביבו התלכדה המפלגה, ירד מסדר היום הציבורי והמפלגה אבדה את מושבה בפרלמנט. נראה שגלאווי עצמו הביע רצון לחזור ללייבור אבל הדבר נמנע ממנו. כאשר איש השמאל בלייבור ג'רמי קורבין הנהיג את המפלגה נראה היה שיחזור, אולם קורבין נאלץ לפרוש מההנהגה וכך נמנע המהלך גם אז. לאחר שבבחירות 2015 המפלגה לא זכתה אף במושב אחד בפרלמנט ואיבדה את כל המושבים המקומיים שזכתה בהם, פורסם כי אחת ממייסדות המפלגה, סלמה יעקוב, פנתה להתקבל למפלגת הלייבור, אך נדחתה בשל המתקפות הציבוריות שלה על חברי המפלגה בשנים בהן הייתה פעילה במפלגת ריספקט. באוגוסט 2016 המפלגה התפרקה מרצון. גאלאוויי אינו מכיר בזכותה של ישראל להתקיים ואמר כי "איני מדבר עם נציגים ישראלים אלא עם הכתובת הנכונה - הרשות הפלסטינית". [דרוש מקור]עוד טען כי "לא הכרה, לא נרמול יחסים. יש להחרים, למנוע השקעות ולהטיל סנקציות עד שמדינת האפרטהייד תובס".[דרוש מקור] בנובמבר 2012 הודיעה המפלגה על מינויה של איבון רידלי (Yvonne Ridley) לעמוד בראש מערך הבחירות ברות'רהאם. רידלי תיארה את ישראל כ"מדינה קטנה ורשעה" ואמרה כי "במפלגת הכבוד ציונים יהיו ניצודים וייבעטו החוצה, לנו אין מקום לציונים".[דרוש מקור] באוגוסט 2014 עבר חבר בכיר במפלגת UKIP, איסמעיל פאטל, למפלגת ריספקט בטענה ש-UKIP אינה פועלת די נגד ישראל.[דרוש מקור] מדיה וקבצים בנושא מפלגת ריספקט בוויקישיתוף https://theconversation.com/the-party-is-over-for-respect-but-george-galloway-could-find-a-home-again-in-labour-64263 אתר האינטרנט הרשמי של מפלגת ריספקט פרוואן אחתאר טימוטי שלום, The party is over for Respect, but George Galloway could find a home again in Labour, The conversation, ‏23/08/2016 ערך זה הוא קצרמר בנושא מפלגות ובנושא הממלכה המאוחדת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בנימין אהרן סלניק

הרב בנימין אהרן סלניק (ה'ר"ץ - ה'ש"פ 1530–1620), היה רב בוועד ארבע ארצות, ואב"ד בפולין במאה ה-16, מחבר הספר משאת בנימין. נולד בפולין בשנת 1530 לרבי אברהם מהעיר סלוניקי (ומכאן שם משפחתם)[דרושה הבהרה][דרוש מקור], מצאצאי דון יצחק אברבנאל. היה תלמידם של הרמ"א, המהרש"ל, הרב שלמה מלובלין (מהר"ש השני) והמהר"ם מלובלין. בצעירותו, לימד תורה בקראקא. בהמשך שימש זמן קצר כרב מדינת שלזיה, ולאחר מכן התמנה לרב ואב"ד בקהילת פודהייצה, תפקיד אותו מילא כ-40 שנה. נמנה בין חברי ועד ארבע ארצות, ולאחר מכן התמנה לראש הוועד. נפטר בשנת 1620 ונטמן בעיר פודהייצה. בניו שימשו אחריו ברבנות העיר. התפרסם כמורה הוראה ושאלות הלכתיות נשלחו אליו מכל תפוצות ישראל. חיבר מספר ספרים, אך המפורסם בהם הוא ספר השאלות והתשובות משאת בנימין. בספר 112 שאלות ותשובות הלכתיות. יש בו תשובות מאת גדולי דורו מהם: רבי יהושע פלק כץ, מהר"ם מלובלין, רבי מרדכי יפה ורבי משה מת. הוא יצא לראשונה בקראקא בשנת 1633. הספר נחשב בר סמכא, וספרים תורניים אחרים מסתמכים על דברים הכתובים בו. מקור השם בפסוק מספר בראשית - "ותרב משאת בנימין ממשאות כולם חמש ידות" (ספר בראשית, פרק מ"ג, פסוק ל"ד). הרב סלניק התפרסם ברבים גם בזכות ספרו "סדר מצוות הנשים" שנכתב בשפת היידיש העתיקה ונדפס במהדורות רבות באירופה של אותה תקופה, ואף תורגם לאיטלקית על ידי הרב יעקב הלפרין בשנת 1616. לאחרונה תורגם החיבור לאנגלית ונדפס במהדורה ביקורתית בידי אדוארד פראם. הספר תורגם לעברית על ידי ש. צוויבל ויצא לאור בהוצאת זיכרון אהרן, ירושלים תשע"ג. בנו, הרב יעקב סלניק שימש אחריו ברבנות העיר פודהייצה, גם הוא השתתף בוועד ארבע ארצות, יחד עם רבי יום-טוב ליפמן הלר, חיבר את הספר 'נחלת יעקב', על פירוש רש"י לתורה נפטר בשנת ת"ג. בנו, הרב אברהם סלניק כיהן כרבה של טרנופול, ומאוחר יותר כראש ישיבה בבריסק. חתנו, הרב מנחם מאן שימש כרב וכראש ישיבה בעיר וינה. ספר פודהייצה, עורך: מ"ש גשורי, ת"א תשל"ב[דרושה הבהרה] משאת בנימין, באתר היברובוקס דוד הלחמי, רבי בנימין אהרן מפודהייץ (בעל שו"ת „משאת בנימין”), חכמי ישראל, תל אביב תשי"ח, חלק א', עמ' נ', באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום) הרב יעקב סלניק אתר גליונות נחמה.
שם (פירושונים)

האם התכוונתם ל... שם – מונח המשמש לזיהוי ישות יחידה על ידי צופה חיצוני שם פרטי – על שמות פרטיים שם משפחה – על שמות משפחה שם עט – שם בדוי תחתיו מתפרסמים ספרים או מאמרים שם עצם – שם בבלשנות שם בן נח – דמות מקראית שֵמִיִּים (עמים) – עמים הדוברים שפות שמיות שפות שמיות השם המפורש – שם האל ביהדות שם קדוש – אחד משמותיו של אלוהים או שמו של מלאך, משמשים בדרך כלל לקמיעות ולכישוף שם (אלבום) – אלבום של המוזיקאית יהודית רביץ ראו גם שמיים (פירושונים)
ננה דזאגנידזה

ננה דזאגנידזה (בגאורגית: ნანა ძაგნიძე‏; 1 בינואר 1987) היא שחמטאית גאורגית, בדרגת רב-אמן ואלופת אירופה לשנת 2017. הפכה לרב-אמן בשנת 2008. בספטמבר 2017 היא השתתפה בגביע העולם בשחמט לגברים והייתה אחת הנשים הבודדות שהשתתפו. היא הודחה בסיבוב הראשון על ידי אניש גירי. נכון למרץ 2020, דזאגנידזה מדורגת במקום 11 בעולם בין הנשים, במקום הראשון בין הנשים הגאורגיות, וה-12 בדירוג הכללי בגאורגיה, לפי מד כושר. דזאגנידזה ייצגה את גאורגיה ב-9 אולימפיאדות שחמט. מדיה וקבצים בנושא ננה דזאגנידזה בוויקישיתוף ננה דזאגנידזה, באתר צ'סגיימס (באנגלית) ננה דזאגנידזה, באתר פיד"ה (באנגלית) ריאיון עם ננה דזאגנידזה(הקישור אינו פעיל) (בגאורגית) https://chess-results.com/tnr653632.aspx?lan=1&art=20&fed=GEO&flag=30 ערך זה הוא קצרמר בנושא שחמטאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
המוקטעה

המוקטעה (ערבית المقاطعة, תעתיק מדויק: אלמֻקַאטַעַה), הוא מתחם הנמצא בעיר רמאללה, הכולל את בנייני הממשלה של הרשות הפלסטינית וכן את מעונו הרשמי של נשיא הרשות הפלסטינית. לפני הסכמי אוסלו שימש המבנה את הממשל הצבאי של צה"ל ברמאללה. המוקטעה הוקמה בשנות ה-30 של המאה העשרים כמצודת טגארט בריטית. המתחם המשיך לשמש כמתחם צבאי לאחר השתלטות ירדן על האזור ב-1948 והפך למתחם צבאי ישראלי לאחר מלחמת ששת הימים, ושימש את הממשל הצבאי ברמאללה. לאחר הקמת הרשות הפלסטינית ב-1994 היא הקימה את בירתה ברמאללה הסמוכה לירושלים, והשתמשה במבנה כמתחם לנשיא הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת. במהלך האינתיפאדה השנייה הטילה ישראל מספר פעמים מצור על יו"ר הרשות יאסר ערפאת ששהה במקום. באפריל 2002, במהלך מבצע חומת מגן, נודע לישראל כי המתנקשים ברחבעם זאבי מסתתרים במתחם. ישראל דרשה כי הרשות הפלסטינית תסגיר את הרוצחים תמורת הסרת המצור, אך הרשות הפלסטינית סירבה להסגיר את הרוצחים. בסופו של דבר, בתיווך בינלאומי, ישראל הסכימה להצעה (אשר נודעה בשם "הסכם רמאללה") לפיה רוצחי זאבי יהיו כלואים בכלא יריחו תחת פיקוח של סוהרים בריטים ואמריקאים, ובתמורה ישראל תסיר את המצור על מתחם המוקטעה. במבצע חומת מגן, באפריל 2002, הרסו דחפורי D9 ומחפרים של צה"ל חלקים מן המבנה ובסריקות במקום נמצא מצבור גדול של כלי נשק בלתי חוקיים, וכן מסמכים רבים המוכיחים כי ערפאת אישר את ביצועם של פיגועי טרור. מאז הריסתה החלקית במבצע חומת מגן ועד סמוך למותו, היה יאסר ערפאת נצור במוקטעה יחד עם מבוקשים בכירים, רובם מהפת"ח. כיום מתגורר במוקטעה יושב ראש הרשות הפלסטינית, אבו מאזן. במוקטעה נמצא קברו הזמני של יאסר ערפאת, אשר על פי צוואתו מיועד להיקבר בהר הבית, וכן מוזיאון יאסר ערפאת. מדיה וקבצים בנושא המוקטעה בוויקישיתוף תמונות מהריסת המוקטעה רועי מנדל, "מבצע סבתא" במוקטעה, מעבר לקיר של ערפאת, באתר ynet, 23 במרץ 2012 המצור והריסה חלקית של המוקטעה, ארכיון AP ביוטיוב אמירה הס, רוצחי זאבי נידונו ברשות ל-18-8 שנות מאסר, באתר הארץ, 26 באפריל 2002 חן קוטס-בר, "דווקא בגלל שאני כהנא", באתר nrg‏, 12 בפברואר 2004. המצור על ערפאת ברמאללה נמשך כבר חמישה חודשים, באתר הארץ, 29 באפריל 2002
יפת בן נח

המונח "יפת" מפנה לכאן. אם הכוונה למשמעות אחרת, ראו יפת (פירושונים). יֶפֶת, דמות מקראית, בנו הקטן של נח במקרא, אחיהם של שם ושל חם. על פי רשימת העמים שבבראשית, י', ליפת היו שבעה בנים (כלומר, מיוחסים לו שבעה עמים): גומר, מגוג, תירס, יוון, תובל, משך, ומדי. (משך ותובל מוזכרים מספר פעמים בנבואת יחזקאל, ומהנבואות כמו גם ממקורות אשוריים ויווניים נובע כי שתי האומות שכנו באזור מזרח אסיה הקטנה. גם במקורות האשוריים והיווניים שתי האומות בלתי ניתנות להפרדה). ובני גומר: אשכנז וריפת ותוגרמה. ובני יוון: אלישה ותרשיש, כתים ודודנים. יפת ושם אחיו נתברכו על ידי אביהם בשל התנהגותם הנאה בשעת המעשה המגונה של חם: ”יַפְתְּ אֱלֹהִים לְיֶפֶת וְיִשְׁכֹּן בְּאָהֳלֵי שֵׁם” שכוונת הדברים כנראה: ירחיב אלוהים ליפת (נחלתו) ובשכנותו עם שם ישעבדו להם את כנען. בעקבות פסוק זה נוצר הביטוי "יפיותו של יפת באהלי שם" שמשמעו היא להשתמש בתורות ושיטות מודרניות (בעבר, החוכמות היווניות) על מנת לפאר את התורה היהודית (אהלי שם). עם התפשטות התנ"ך באירופה, נתפסה הדמות של יפת על ידי הנוצרים האירופאים כאבי האירופאים. לכן הביטוי "יפתי" נזכר בהקשרם של האירופאים. הביטוי היה שימושי גם בפיהם של סופרים פרה-דרוויניסטים במה שהפך לימים להיות הקבוצה ההודו-אירופית, דוברת השפות ההודו-אירופיות. יש הסבורים שיפת קשור בדרך כלשהי לטיטאן יאפטוס מן המיתולוגיה היוונית. מדיה וקבצים בנושא יפת בן נח בוויקישיתוף יפת בן נח, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ספר בראשית, פרק ט', פסוק כ"ז. דב קמחי, "אנציקלופדיה לאישים בתנ"ך", הוצאת יהושע צ'צ'יק, 1969, כרך א', ערך: יפת, עמוד 441–442 להרחבה ראו: Bob Becking, "Japheth", in Dictionary of Deities and Demons in the Bible (DDD), ed. Karel van der Toorn, Bob Becking, and Pieter W. van der Horst, 2nd ed. (Leiden: Brill; Grand Rapids: Eerdmans, 1999), pp. 462–463.
יופיטר

האם התכוונתם ל... יופיטר – כוכב הלכת החמישי במרחקו מן השמש, קרוי צדק בעברית. יופיטר (מיתולוגיה) – ראש האלים במיתולוגיה הרומית. יופיטר (טיל) – טיל בליסטי של ארצות הברית. סימפוניה מס' 41 של מוצרט. ליאוניד יופיטר – שחקן ישראלי
נינו חורצידזה

נינוֹ חוּרצידזֶה (בגאורגית: ნინო ხურციძე;‏ 28 בספטמבר 1975 – 22 באפריל 2018) הייתה שחמטאית גאורגית בדרגת אמן בינלאומי. זכתה באליפות העולם עד גיל 16 בשנת 1991. הייתה אלופת העולם לנערות בשנים 1993 ו-1995. זכתה באליפות גאורגיה לנשים 5 פעמים: בשנים 1989, 1993, 2005, 2006 ו-2013. בשנת 1993 הפכה לרב-אמן לנשים, וב-1999 קיבלה דרגת אמן בינלאומי (כללי). התגוררה בטביליסי, בירת גאורגיה. נפטרה בגיל 42 לאחר מאבק ממושך במחלת הסרטן. בין השנים 1998 ל-2012 השתתפה נינו חורצידזה ב-5 אולימפיאדות שחמט: מדיה וקבצים בנושא נינו חורצידזה בוויקישיתוף נינו חורצידזה, באתר צ'סגיימס (באנגלית) אנדרה שולץ, נינו חורצידזה 1975-2018, באתר צ'סבייס, 24 באפריל 2018 (באנגלית) Khurtsidze, Nino - Women's Chess Olympiads, באתר אולימפבייס (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא שחמטאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חם בן נח

חָם הוא בנו השני של נח במקרא (אולי בנו הצעיר), אחיהם של שם ושל יפת, ואביהם של כוש, פוט, מצרים וכנען. בני חם ישבו במסופוטמיה, בכנען הקדומה ובאפריקה (כולל מצרים). במאה ה-19, היו שבלבלו בטעות את חם עם האל המצרי מין, וזאת בשל טעות תעתיק שתרגמה את שמו כ"Khem". על אף שזיהוי זה הובהר כשגוי, הוא ממשיך להופיע לעיתים גם כיום. בסיפור שכרותו של נח, חם הוא זה שראה את ערוות אביו וסיפר על כך לאחיו, שם ויפת. מנימת הטקסט המקראי עולה, כי חם לא רק "ראה" אלא גם ביצע מעשה סדום כלשהו. המדרש גורס כי חם סירס את נח, כדי שלא ייוולדו לו עוד בנים שגם להם יהיה נתח בארץ וכך יקטן הנתח שלו. משהקיץ משכרותו נח קילל את כנען, בנו הרביעי של חם בעבדות עולם. על פי רש"י נח קילל דווקא את כנען שהיה בנו הרביעי של חם, כיוון שחם מנע מנח להוליד בן רביעי. חלק רואים בסיפור זה סיפור איטיולוגי שבא לשרטט את אופיים המושחת של בני חם, ובעיקר של כנען בנו, האב המיתי של הכנענים. מדיה וקבצים בנושא חם בן נח בוויקישיתוף אתר ״גשר״, אנציקלופדיה ערך ״חם בן נח״ אתר ״הניווט בתנ״ך״ דף ״חם חטא וכנען נענש״ רוחמה וייס, לא נוח: הבן אנס את אביו, הנכד נענש, באתר ynet, 4 בנובמבר 2016 חם בן נח (אישיות מקראית), דף שער בספרייה הלאומית איבר מינו
יעקב גולדמן (רב בתי הסוהר)

הרב יעקב גולדמן (ט' באלול ה'תרס"ו – י"ד בתמוז תשמ"ו; 30 באוגוסט 1906 – 21 ביולי 1986) היה רב בתי הסוהר ומחנות המעצר בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי, מזכירו ויד-ימינו של הרב הראשי יצחק אייזיק הלוי הרצוג, ופעיל באכלוס הרובע המוסלמי ביהודים לאחר מלחמת ששת הימים. גולדמן נולד בעיר רוצ'סטר, ניו יורק, הצעיר מ-12 ילדים של חיים-יהודה וצירל גולדמן, ילידי פולין שהיגרו לארצות הברית בשנת 1886. לאחר לימודים יסודיים ותיכוניים בעיר הולדתו למד בישיבת רבי יצחק אלחנן ובמקביל באוניברסיטת ניו יורק. בניו יורק הכיר את חנה בלומנטל, ילידת ירושלים ונינתו של הרב עזריאל זליג הויזדורף, ממייסדי בתי מחסה בעיר העתיקה בירושלים במאה ה-19. חנה ויעקב עלו לארץ ישראל עם הוריו ולאחר מכן נישאו בתל אביב בשנת 1927. גולדמן הוסמך כרב בירושלים ושימש כמזכירו ויד-ימינו של הרב הראשי יצחק אייזיק הלוי הרצוג. הוא נלווה אל הרב הרצוג ב"מסע הצלה" עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, שכלל את הוותיקן, כשהמגמה היא פגישה עם האפיפיור פיוס ה-12, במטרה לרתמו להצלת יהדות אירופה, ונסיעה ללונדון לפגישה עם השגריר הסובייטי איוואן מאיסקי, לבקשו שיפעל אצל ממשלתו לאפשר למאות בני-תורה ש"נתקעו" ברוסיה להגיע לנמל ולדיווסטוק, כדי שמשם יוכלו להמשיך את דרכם ליפן, כשכבר בידיהם אשרות-כניסה לארץ זו. השגריר הבטיח ומילא את הבטחתו נאמנה. בשנת 1943 התגייס לצבא הבריטי, ושירת כרב צבאי ביחידות הארץ-ישראליות. במסגרת שירותו סייע לניצולי השואה. בין היתר פקד את מחנה אל שאט שריכז פליטים ליד תעלת סואץ שחלק קטן מהם היו יהודים. עם שחרורו מהצבא הבריטי בשנת 1946 התמנה כרב בתי-הסוהר ומחנות-המעצר בארץ ישראל ובקניה, מטעם הוועד הלאומי לכנסת ישראל. בתפקידו זה הגדיל לעשות לשחרורם של אסירים ועצירים, חברי המחתרות, מהכלא הבריטי, ואף הצליח להניא את המפקד הצבאי הבריטי, הגנרל אוולין בארקר, מלאשר הוצאתם להורג של שמונה עשר חברי הלח"י, שנדונו למוות בשנת 1946, לאחר ההתקפה על בתי המלאכה של הרכבת בחיפה. אור לב' באייר תש"ז (21 באפריל 1947) שהה הרב גולדמן במחיצתם של מאיר פיינשטיין ומשה ברזני ועשה עמם את שעותיהם האחרונות בבית הסוהר המרכזי בירושלים, וכששירת "אדון עולם" נישאת בפי שלושתם נפרד מהם סמוך לרגע בו פוצצו עצמם ברימון יד שהוסתר בתפוז. הרב גולדמן ביקר במחנה בגילגיל שבקניה, בו נעצרו 251 מחברי המחתרות; בבית הסוהר לנשים בבית לחם בו נאסרו ונעצרו חברות המחתרות, בכלא עכו ובכל כלא בו היו עצורים יהודים. הרב גולדמן נתבקש לבקר במחנות המעצר בקפריסין, ולעשות להרגעת הרוחות של ניצולי השואה שהוגלו לשם. לאחר מכן התבקש לסייע למוסדות היישוב בהסברה ציונית בארצות הברית, בלשון האנגלית, ופעל נמרצות לאיסוף כספים במסגרת ה-UJA. בשנת 1949 התמנה כמנהל מחלקת הישיבות מטעם הג'וינט (JDC) בה עשה עד לפרישתו לגמלאות. בזמן אכלוסה מחדש של העיר העתיקה, לאחר מלחמת ששת הימים, הביא לאכלוסם של חלק מהבניינים שבבעלות יהודית ברובע המוסלמי. הוא הירבה להדגיש, שרובע זה היה יותר יהודי מהרובע השכן המכונה "יהודי", ושיש לעשות להחזרת העטרה ליושנה. אחת מפעולותיו הראשונות הייתה הכנת סקר ומפה של המבנים היהודיים באזור רחוב חברון (היום נקרא רחוב מעלה חלדייה) ושאר המקומות שבין החומות בהם גרו יהודים עד לשנת תרצ"ו. לאחר מכן דרבן את בעלי הבתים היהודיים באזור לשקמם וליישבם ביהודים כבעבר. הרב גולדמן נפטר בירושלים בי"ד בתמוז תשמ"ו (21 ביולי 1986) ונטמן בבית הקברות בהר הזיתים. הניח אחריו בן ובת. על-שמו כיכר בירושלים בסמוך למוזיאון אסירי המחתרות. אתר הרב יעקב גולדמן כרטיס הקבר של יעקב גולדמן, באתר הר הזיתים יעקב גולדמן, "הטרוריסט" הראשון שהכרתי, חרות, 6 בפברואר 1959 רימון בין לבבות, אתר דעת
ננה יוסליאני

ננה יוסליאני (בגאורגית: ნანა იოსელიანი‏, 12 בפברואר 1962) היא שחמטאית גאורגית לשעבר, בדרגת אמן בינלאומי. ננה יוסליאני נולדה בטביליסי שבגאורגיה, ב-12 בפברואר 1962. הייתה אלופת הנוער באירופה בשנים 1978 ובשנת 1979, והייתה אלופת ברית המועצות בשנים: 1981 (במשותף) ו-1982. בשנת 1988 הפסידה בגמר למאיה צ'יבורדאנידזה לאחר שניצחה בחצי הגמר את אלנה דונלדסון-אחמילובסקיה. בשנת 1993 נוצחה בגמר. פרשה מפעילות שחמטאית בפברואר 2003. היא ייצגה את ברית המועצות וגאורגיה באולימפיאדות. מדיה וקבצים בנושא ננה יוסליאני בוויקישיתוף ננה יוסליאני, באתר צ'סגיימס (באנגלית) ננה יוסליאני, באתר פיד"ה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא שחמטאים ובנושא גאורגים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.