לואיזה לצן

יוהנה קלרה לואיזה לצן (בגרמנית: Johanna Clara Louise Lehzen;‏ 3 באוקטובר 1784 – 9 בספטמבר 1870), הידועה גם בשם הברונית לואיזה לצן, הייתה האומנת ואחר כך בת לווייתה של המלכה ויקטוריה. לצן היא בתו של כומר לותרני, בשנת 1819 הגיעה לצן לביתו של דוכס מקנט, בנו הרביעי של המלך ג'ורג' השלישי. חמש שנים מאוחר יותר, לצן מונתה לאומנת של בתו היחידה, הנסיכה אלכסנדרינה ויקטוריה. הנסיכה הצעירה הפכה למקום השני בתור לכס המלכות הבריטי ב-1827. חינוכה של ויקטוריה נשלט על ידי הדוכסית האלמנה מקנט וחשב הכספים שלה סר ג'ון קונרוי. לצן הגנה מאוד על ויקטוריה, ועודדה את הנסיכה להשכיל ולהיות עצמאית מהשפעתם של הדוכסית וקונרוי, מה שגרם לחיכוכים בתוך משק הבית. הניסיונות להדיח את האומנת לא צלחו, שכן לצן זכתה לתמיכת דודיה של ויקטוריה. כאשר ויקטוריה הפכה למלכה ב-1837, לצן שימשה כמעין מזכירה פרטית לא רשמית, שנהנתה ממגורים בחדרים הסמוכים למלכה ויקטוריה. נישואיה של המלכה לנסיך אלברט ב-1840 הובילו לשינויים משמעותיים בבית המלוכה. אלברט ולצן תיעבו זה את זה, ולאחר מחלה של הנסיכה המלכותית ב-1841, לצן פוטרה. הקשר הקרוב שלה עם המלכה הגיע לסיומו, אף על פי שהשתיים המשיכו להתכתב. לצן בילתה את שנותיה האחרונות בהאנובר בזכות פנסיה נדיבה, ומתה ב-1870.לצן הייתה השפעה גדולה על דמותה של ויקטוריה, במיוחד נתנה לה את כוח הרצון לשרוד את ילדותה רצופת הבעיות לצד אמה וקונרוי, ואת חייה כמלכה צעירה. יוהנה קלרה לואיזה לצן נולדה בהנובר ב-3 באוקטובר 1784, הצעירה מבין עשרה ילדים שנולדו לכומר הלותרני יואכים פרידריך להזן ולאשתו מלוזין פאלם. היא נאלצה בשל הנסיבות לעבוד למחייתה מאז שהייתה צעירה, לצן הועסקה במשפחת פון מרנהולץ, משפחה גרמנית אריסטוקרטית. היא שימשה כאומנת לשלוש בנות המשפחה, וזכתה למחמאות על עבודתה. לאחר שקנתה לה שם לצן הפכה לחלק ממשק ביתה של הנסיכה ויקטוריה, הדוכסית מקנט בדצמבר 1819 היא כיהנה כאומנת של פאודורה, נסיכת ליינינגן, בתה של הנסיכה מנישואיה הראשונים. בנישואיה השניים, הנסיכה ויקטוריה נישאה לנסיך אדוארד אוגוסטוס, דוכס קנט וסטרטהרן, שהיה, באותה עת, רביעי בתור לכס המלכות הבריטי. לצן וכל משק הבית הועברו לאנגליה בשנת 1817 כדי שבתה החדשה של הדוכסית מקנט תוכל להיוולד שם, מה שיחזק את תביעתה של הילדה לכס המלכות. התינוקת הייתה ילדה, שנקראה אלכסנדרינה ויקטוריה על שם אמה והסנדק שלה, אלכסנדר הראשון מרוסיה; היא תגדל להיות ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת. הדוכס מקנט מת בשנת 1820, ואחריו אביו, המלך ג'ורג' השלישי. דודה של ויקטוריה, הנסיך יורש העצר, עלה לכס המלכות כמלך ג'ורג' הרביעי. ויקטוריה הייתה כעת שלישית בתור לכס המלכות, אחרי דודיה הדוכס מיורק והדוכס מקלרנס, שניהם היו הרבה מעבר לגיל העמידה ולאף אחד מהם לא היו יורשים לגיטימיים. כיורשת בסופו של דבר, ויקטוריה הייתה צריכה להתחנך בהתאם. לצן – כפי שהיא נקראה במשק הבית – השתלטה על טיפולה של ויקטוריה בת החמש בשנת 1824. הדוכסית וג'ון קונרוי מינו את לצן לא רק כי הייתה גרמנייה אלא כי הם האמינו שהיא תפעל לפי רצונותיהם. ההיסטוריון כריסטופר היברט מתאר את לצן כ"אישה נאה, למרות אפה וסנטרה המחודדים, חכמה, רגשית וחסרת הומור". אף על פי שבהתחלה חששה מהתנהגותה המחמירה של לצן, "לצן היקרה, הטובה" כבשה מקום בליבה של ויקטוריה שהחליפה את כל האחרים, כולל אמה שלה, הדוכסית מקנט. לצן עודדה את הנסיכה לחוסר אמון באמה ובחבריה של אמה, ולשמור על עצמאותה. האומנת לא הייתה מעוניינת בכסף וחסרה שאפתנות לעצמה, במקום זאת בחרה להקדיש את זמנה ומרצה לנסיכה. ויקטוריה התחילה לקרוא ללצן "אמא" ו"דייזי היקרה ביותר", כחלק ממערכת השליטה בקנסינגטון שהגה קונרוי, לאחר 1824 הייתה אמורה ויקטוריה להיות מלווה על ידי לצן בכל עת במהלך היום; כך גם לצן נדרשה להחזיק את ידה של הנסיכה כאשר ויקטוריה ירדה בגרם מדרגות. בשנת 1827, מת הדוכס מיורק, מה שהפך את הדוכס מקלרנס ליורש היורש, ואת ויקטוריה השנייה בתור לכס המלכות. המלך ג'ורג' הרביעי הביע ספק כי לצן היא המועמדת המתאימה להכין את ויקטוריה. בתגובה, אמה וקונרוי שכנעו את המלך להעניק לשניהם תארים, כדי שהנסיכה לא תהיה מוקפת בפשוטי העם; לצן הפכה לברונית של ממלכת הנובר. ג'ורג' הרביעי מת ב-1830, ואחיו הדוכס מקלרנס ירש אותו, כמלך ויליאם הרביעי. ויליאם הכיר רשמית בוויקטוריה כיורשת שלו. לפי לצן, בערך בזמן הזה התרחשה סצנה ידועה לשמצה, שבה לצן החליקה עותק של שושלת היוחסין של בית הנובר לתוך אחד מספרי הלימוד של הנסיכה. לאחר שעיינה בו זמן מה, מצאה ויקטוריה שאביה היה הבא בתור אחרי המלך, ושלמלכה אדלייד אין ילדים. זו הייתה הפעם הראשונה שבה גילתה ויקטוריה את הגורל שנטלו על עצמם רבים מאז לידתה; שהיא תהיה המונרך הבריטי הבא. לאחר גילוי זה, מדווח שוויקטוריה אמרה "אני אהיה טובה". אם כי סיפור זה הוא כנראה אגדה עממית. המלך ויליאם מינה את ידידתו, הדוכסית מנורת'מברלנד, לאומנת הרשמית של ויקטוריה בשנת 1831, אך התפקיד היה בעיקר טקסי, והנסיכה המשיכה להיות תלויה בלצן. הדוכסית הודחה ב-1837 על ידי אמה של ויקטוריה אף על פי שניסתה להשפיע יותר על חינוך הממונה המלכותי שלה. במהלך תקופה זו, לצן לא מילאה תפקיד רשמי בחצר המלכות; למרות התואר שקיבלה, מעמדה הפשוט יותר המשיך להוות מכשול. רצונם של הדוכסית וקונרוי להשאיר את ויקטוריה תלויה ברצונם נעקף על ידי לצן, שרצתה שוויקטוריה באחריותה תהפוך לאישה חזקה ומשכילה. ככל שוויקטוריה התבגרה, נעשו ניסיונות על ידי קונרוי והדוכסית לסילוקה של לצן, או לפחות להפחית את השפעתה. טקטיקות כאלה התבררו כבלתי מוצלחות, שכן הנסיכה התמסרה ללצן יותר מבעבר, כפי שבא לידי ביטוי ביומניה. חברתה האמיתית היחידה של לצן במשק הבית, הברונית ספאט, הודחה לפתע ב-1828 בהוראת קונרוי; נפוצו שמועות שהברונית הייתה עדה ל"היכרות" בינו לבין הדוכסית. חברי בית המשפט של ג'ורג' הרביעי שיערו כי לצן תהיה הבאה שתעזוב, אך היא שמרה על שתיקה בנושא ושמרה על מעמדה. בשנת 1835, הדוכסית מקנט כתבה לבתה מכתב חמור בדרישה שוויקטוריה תפתח מערכת יחסים רשמית יותר ופחות אינטימית עם לצן. באותה שנה (בה מלאו לוויקטוריה שש עשרה), נכשלוו התוכניות לפטר את לצן לאחר שטיפלה בוויקטוריה במסירות במהלך מחלה במשך חמישה שבועות. לצן סייעה לוויקטוריה החלשה בסירובה לחתום על מסמך שהכינו עבורה קונרוי והדוכסית, שיבטיח לו תפקיד כשתהפוך למלכה. במהלך כהונתה זכתה לצן לתמיכתם של ג'ורג' הרביעי, ויליאם הרביעי, ומדודה של ויקטוריה, לאופולד הראשון מבלגיה, שכולם האמינו שהיא חיונית לבריאותה של הנסיכה, לאושרה ולהתנגדות המתמשכת לנסיכה, השפעתו של קונרוי. החינוך שקיבלה ויקטוריה מלצן היה בסיסי אך יציב. בניגוד לגישות הרווחות באותה תקופה, לצן, המורה ד"ר ג'ורג' דייוויס ואחרים עודדו בהצלחה את ויקטוריה ליהנות מרכישת ידע. דייוויס הופקד על הלימודים של ויקטוריה, בעוד לצן התרכזה בטיפול בשעות הפנאי. לאחר שרכשה "חינוך נאור", למדה הנסיכה לדבר צרפתית, גרמנית, לטינית אנגלית. היא גם למדה היסטוריה כלכלה, גאוגרפיה, מתמטיקה, פוליטיקה, אמנות ומוזיקה. לצן הייתה קפדנית, אך תגמלה את הנסיכה כשהיא הייתה צייתנית. ביציאה נוספת מהעידן, לצן הפעילה מעט ענישה גופנית; לפחות, אין תיעוד לכך בספרי משק הבית. כאשר עלתה ויקטוריה לכס המלכות ב-1837, נהנתה לצן מעמדה בולטת בהכתרה, ונשארה בחצר המלכות. לבקשתה, היא לא קיבלה תפקיד רשמי, אך הסכימה על תואר חדש, "גברת מלווה". בתפקידה, בארמון בקינגהאם מונתה כמעין מזכירה פרטית לא רשמית, שימשה כאשת קשר ראשית לבתי המלוכה, ונשאה את מפתחות הבית כאות למעמדה; חתימתה נדרשה לכל תשלומי הארמון. בשלב זה, נראה שלצן החליף לחלוטין את אמה של ויקטוריה הן מבחינת השפעה והן מבחינת חיבה; מגוריה של לצן היו צמודים למגורי של המלכה, ואילו הדוכסית מקנט אמה של המלכה הורחקה למערכת חדרים המרוחקת מוויקטוריה. במשך השנים הראשונות של שלטונה של ויקטוריה, במיוחד לפני נישואיה לנסיך אלברט מסקסה-קובורג וגותה ב-1840, הייתה ללצן השפעה חזקה מאוד על השקפת המלכה הן בפוליטיקה והן בעניינים אישיים, למרות העובדה שהיא לא התערבה בגלוי בענייני המדינה. גם לאחר נישואי המלכה, לצן שמרה על הכניסה הפרטית לחדר השינה המלכותי, מה שהיווה מקור למורת רוח לבעלה החדש של ויקטוריה. הגעתו של הנסיך אלברט הובילה לשינויים משמעותיים במשק הבית של ויקטוריה. לצן התנגדה לשאיפותיה של ויקטוריה להינשא לאלברט, מתוך אמונה שהנסיכה היא כמו אליזבת הראשונה, בתולה ובלתי תלויה בהשפעה גברית". אלברט היה משכיל וזה עתה סיים סיור באירופה, קדמו לטיול שנים של לימוד באוניברסיטת בון. עד מהרה פיתחו לצן ואלברט סלידה זה מזה; היא סיכלה באופן קבוע את רצונו של אלברט בענייני ניהול משק הבית; בינתיים, הוא מצא אותה דוחה באופן אישי ולא ראויה להתיידד עם המלכה, והתייחס אליה בזלזול לעיתים בגלוי. כשהילד הראשון של ויקטוריה, הנסיכה המלכותית, נולדה, ויקטוריה סמכה על לצן שתעשה את הסידורים הנדרשים בחדר הילדים. לצן הפקידה את חינוכה על צוותים שונים כמו גם סר ג'יימס קלארק, למרות התנגדותו של אלברט שהרופא לא מתאים לחלוטין לתפקיד, לאחר שכבר נכשל בטיפולה של ליידי פלורה הייסטינגס שנה קודם לכן. לאחר ארבעה עשר חודשים חלתה הנסיכה, איבדה את תיאבונה ונראתה חיוורת וקדחה מחום. ד"ר קלארק הכריז על זה כמחלה קלה, ורשם לה בטעות קלומל, תרופה שמכילה כספית ולאודנום. ייתכן שהנסיכה פשוט הביעה את מורת רוחה מהשינויים בחדר הילדים המלכותי, ומצב רוחה השתנה עם לידתו של אחיה הצעיר. אלברט, אב מסור, התעמת עם ויקטוריה על אוזלת היד של הצוות שנבחר על ידי לצן. הייתה מריבה, שלאחריה הכריז אלברט כי ישאיר את הפרשה בידיה של ויקטוריה, והשאיר זאת על מצפונה אם הילדה תמות. זמן קצר לאחר הוויכוח הזה ויקטוריה שלא רצתה לראות את בן זוגה הנסיך אומלל, עשתה ניסיון אחרון להגן על לצן, ותיארה אותה כאישה נאמנה חסרת אנוכיות, שראויה להישאר קרובה. אבל לנוכח נחישותו של אלברט, ויקטוריה פיטרה את לצן, לכאורה בגלל בריאותה. בעיני אלברט, לצן הייתה משרתת שניסתה להתעלות מעל מקומה בחיים, והוא רצה שוויקטוריה תסתמך עליו לבדה. בימים שקדמו לעזיבתה, היא לימדה חלק מחובותיה את מריאן סקרט, אחת המלבישות של ויקטוריה, והחזירה את המפתחות שלה למלכה. לצן עזבה ב-30 בספטמבר 1842, והשאירה פתק במקום לדבר ישירות עם ויקטוריה, מתוך אמונה שזה יהיה פחות כואב. המלכה לא הייתה רגילה בתחילה להיעדרותה של לצן, לאחר שבילתה כמעט את כל חייה עד לאותה נקודה בנוכחות האומנת לשעבר. "זה היה מאוד כואב לי... להתעורר הבוקר, ולהיזכר שהיא באמת די רחוקה", אמרה ויקטוריה. השמועה על עזיבתה של לצן התפשטה בחצר המלוכה ובמקומות אחרים. הדיווחים על הסיבה היו מגוונים; היומנאי של בית המלוכה צ'ארלס גרוויל ציין שהיא עזבה "למען בריאותה (כפי שהיא טענה). אולם הטיימס דיווח שהיא פשוט ביקרה חברים בגרמניה. לאחר עזיבתה, העיר יועץ המשפחה ברון סטוקמאר על הפרשה "כי היו מכשולים וקשיים רבים עד שהנסיך הצליח להיפטר מ[לצן]. היא הייתה טיפשה מספיק כדי לערער על השפעתו, ולא להתאים את עצמה לשינוי במעמדה. . . אם היא הייתה עושה זאת, ומפשרת את הנסיך, ייתכן שהיא הייתה נשארת בארמון עד סוף חייה. כאשר לצן פוטרה מחצר המלוכה היא חזרה למולדתה גרמניה, והתגוררה בבוקבורג. היא גרה עם אחותה כשהיא מקבלת פנסיה נדיבה שסיפקה ויקטוריה, סכום שנתי של 800 פאונד. היא כיסתה את קירות ביתה בפורטרטים של המלכה. אף על פי שאחותה מתה מספר חודשים לאחר מכן, הברונית המשיכה לתמוך כלכלית באחיינים הרבים שלה. לצן המשיכה להתייחס לוויקטוריה בחיבה, והמלכה כתבה בקביעות לאומנתה לשעבר, כל שבוע בהתחלה ואחר כך מדי חודש לבקשת לצן. כאשר ביקרה קרובים בגרמניה, באה המלכה לבקר אותה פעמיים ביחידות. הברונית לצן נפטרה בבוקבורג ב-9 בספטמבר 1870, ונקברה בבית הקברות יטנבורגר. המלכה ויקטוריה הורתה להקים לה אנדרטה. במהלך תקופתה בחצר הבריטית, לצן משכה תשומת לב מחוץ לבית המלוכה בשל יחסיה הקרובים עם ויקטוריה. היא ספגה ביקורת על השפעתה על המלכה, במיוחד מאלה שלא אהבו השפעות גרמניות בחצר המלכות. חוברות, רבות שפורסמו על ידי מפלגת הטורים, התלוננו על "הזרה המתאכסנת בארצנו" ועל "היועצים המרושעים" המקיפים את ויקטוריה. אחד במיוחד, שפורסם כמכתב האזהרה לברונית לצן, הכריז כי "גברת זרה מסוימת משכה את חוטי הקונספירציה השטנית שהליידי פלורה הייתה הקורבן הראשון שלה", התייחסות לפרשת פלורה הייסטינגס. כאות להשפעה הפוליטית הנתפסת בה, בשנת 1838 שמועות כוזבות העלו כי לצן צידדה במפלגה הוויגית, וכי הוצעה לה "הצעת נישואין דחופה" על ידי ראש הממשלה, לורד מלבורן. למרות כל הביקורת הזו, ההיסטוריונית ג'יליאן גיל מתארת כיצד לצן הייתה ישרה וחסכנית; גם לאחר שוויקטוריה עלתה לכס המלכות, נראה שהיא לא דרשההעלאה או תואר, אלא העדיפה פשוט להיות בחברת המלכה. ההיסטוריון קיי. די ריינולדס מוסיף כי ללצן הייתה השפעה גדולה על אופייה והתפתחותה המוסרית של ויקטוריה, במיוחד העניקה למלכה את כוח הרצון לשרוד את ילדותה הבעייתית ואת המלכות הצעירה. אולם לא כל השפעתה הייתה חיובית; ריינולדס גם משער שמשבר בנות הלוויה ב -1839 נבע בחלקו מאי נכונותה של ויקטוריה לאבד את לצן. דמותה של הברונית לצן הוצגה פעמים רבות בקולנוע ובטלוויזיה. רנה סטוברווה גילמה אותה בסרט הגרמני "Mädchenjahre einer Königin" משנת 1936. גרטה שרדר גילמה אותה בסרטים "ויקטוריה הגדולה" ו"שישים שנות תהילה"., ברברה אוורסט - גילמה אותה בסרט "ראש הממשלה" מ-1941. מגדה שניידר בסדרת הטלוויזיה "סיפורה של ויקי". דיאנה ריג גילמה את דמותה בסדרת הטלוויזיה "ויקטוריה ואלברט" מ-2001. ג'נט היין גילמה את דמותה בסרט "ויקטוריה הצעירה" ודניאלה הולץ גילמה את דמותה בסדרת הטלוויזיה "ויקטוריה" מ-2016. Gill, Gillian (2009). We Two: Victoria and Albert: Rulers, Partners, Rivals. Ballatine Books. ISBN 978-0-345-52001-2. Greville, Charles (2005). The Greville Memoirs. A Journal of the Reign of Queen Victoria from 1837 to 1852, Volume 2. Elibron Classics. ISBN 1-4021-7608-2. Hibbert, Christopher (2000). Queen Victoria: A Personal History. HarperCollins. ISBN 0-00-638843-4. Hough, Richard (1996). Victoria and Albert. St. Martin's Press. ISBN 0-31214-822-4. Hubbard, Kate (2012). Serving Victoria: Life in the Royal Household. HarperCollins. ISBN 978-0-06-226991-1. Pakula, Hannah (1997). An Uncommon Woman: The Empress Frederick, Daughter of Queen Victoria, Wife of the Crown Prince of Prussia, Mother of Kaiser Wilhelm. Simon and Schuster. ISBN 0-684-84216-5. Rappaport, Helen (2003). Queen Victoria: A Biographical Companion. ABC-CLIO. ISBN 0-316-63003-9. תבנית:ODNBweb Schomp, Virginia (2010). Victoria and Her Court. Marshall Cavendish Corporation. ISBN 978-1-60870-028-8. Stewart, Jules (2011). Albert: A Life. I.B. Tauris & Co. Ltd. ISBN 978-1-84885-977-7. Williams, Kate (2010). Becoming Queen Victoria: The Tragic Death of Princess Charlotte and the Unexpected Rise of Britain's Greatest Monarch. Ballatine Books. ISBN 978-0-345-46195-7. Williamson, David (1897). Queen Victoria: A Souvenir of the Record Reign. William Bryce. Wilson, A.N. (2014). Victoria: A Life. Penguin Books. ISBN 978-0-14-312787-1. מדיה וקבצים בנושא לואיזה לצן בוויקישיתוף Hibbert 2000, p. 21. Reynolds 2004. Gill 2009, p. 51. Gill 2009, p. 81. Wilson 2014, p. 49. Williams 2010, p. 161. Gill 2009, p. 34. Gill 2009, pp. 29–33. Williams 2010, p. 155. Gill 2009, p. 36. Williamson 1897, p. 15. Pakula 1997, p. 31. Williams 2010, p. 192. Gill 2009, p. 52. Hibbert 2000, p. 22. Schomp 2010, p. 46. Hough 1996, p. 21. Gill 2009, pp. 59–60. Williams 2010, pp. 202–203. Wilson 2014, p. 52. Williams 2010, pp. 220–221. Gill 2009, p. 64. Hough 1996, p. 22. Gill 2009, p. 63. Williams 2010, p. 223. Rappaport 2003, p. 241. Hibbert 2000, pp. 34, 45. Gill 2009, p. 57. Williams 2010, p. 211. Hibbert 2000, p. 34. Gill 2009, p. 67. Hough 1996, p. 26. Williams 2010, p. 255. Williamson 1897, p. 17. Gill 2009, p. 53. Williams 2010, pp. 206–207. Hough 1996, pp. 20–21. Williams 2010, p. 193. Hubbard 2012, p. 27. Gill 2009, p. 75. Gill 2009, p. 178. Hough 1996, p. 83. Gill 2009, pp. 75–76. Rappaport 2003, pp. 241–242. Williams 2010, p. 358. Gill 2009, p. 70, 188. Schomp 2010, p. 49. Pakula 1997, p. 32. Gill 2009, pp. 178–9. Hough 1996, p. 84. Gill 2009, p. 180. Gill 2009, p. 182. Stewart 2011, p. 62. Hough 1996, p. 85. Pakula 1997, p. 40. Gill 2009, p. 183. Rappaport 2003, p. 242. Gill 2009, pp. 184–5. Gill 2009, p. 185. Hubbard 2012, p. 62. Greville 2005, p. 110. "Departure of the Baroness Lehzen". The Times. No. 18104. 3 באוקטובר 1842. p. 5. {{cite news}}: (עזרה) Hubbard 2012, pp. 61–2. Hough 1996, p. 86. Hough 1996, p. 49. Hibbert 2000, p. 84. "Court Circular". The Times. No. 16710. 23 באפריל 1838. p. 5. There is no truth, we are given to understand, in the rumour that Madame Lehzen has been converted to Whiggery by Lord Melbourne, or that the noble Viscount has, under the auspices of an illustrious lady, made the respectable Baroness an urgent proposal of marriage. {{cite news}}: (עזרה)