laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
קרב ביטליס

הקרב על ביטליס מתייחס לשורה של התכתשויות בקיץ 1916 סביב העיר ביטליס ובמידה פחותה ליד מוש, בין צבא האימפריה הרוסית לצבא האימפריה העות'מאנית. העיירה הייתה המעוז האחרון של האימפריה העות'מאנית שמנעה מהרוסים להיכנס לאנטוליה ולמסופוטמיה. העימות הצבאי הראשון בביטליס התרחש ביולי 1915, כאשר חיילים רוסים פתחו במתקפה לא מוצלחת על ביצורי העיירה. העימות השני החל בפברואר 1916 והסתיים בלכידת ביטליס על ידי קורפוס רוסי חדש, שהורכב במידה רבה מהגדוד הראשון של יחידות המתנדבים הארמנים בפיקודו של אנדרניק אוזניאן. נסיגת מדינות ההסכמה מגליפולי נתנה הזדמנות לכוחות הטורקים לפרוס מחדש כוחות באזור הקווקז. המפקד הרוסי ניקולאי יודניץ' התכוון לתקוף את הטורקים לפני שיצליחו לארגן את כוחותיהם לפתוח במתקפה. לאחר שורה של עימותים בקופרוקוי, ארזורום, מוס, כבש הקורפוס הקווקזי הרוסי ה-4 את ביטליס ב-2 במרץ. הכוחות העות'מאניים בפיקודו של אחמד איזת פאשה הורכבו מוותיקים יוצאי מערכת גליפולי. הם היו אמורים לעקוף את הרוסים בביטליס לפני סוף מרץ, אך התקשורת הייתה איומה וחיילים נאלצו לצעוד מאנקרה במשך חודש. המתקפה (המאוחרת) של הצבא הטורקי החלה ב-2 באוגוסט 1916 והחזירה בהצלחה את ביטליס (ומוש) אך איבדה שטחים אחרים באזור הפרת בפני הרוסים. ב-24 באוגוסט כבשו הכוחות הרוסים את מוש ואת ביטליס. העות'מאנים ספגו 34,000 אבדות, כמחצית מהם שבויים. Tucker, Spencer (2002). The Great War, 1914-1918. UCL Press. p. 180–181. ISBN 1-85728-390-2. But Yudenich retook both on 24 August, whereupon both sides retired into winter Burg, David F. (2010). Almanac of World War I. University of Kentucky Press. p. 104. ISBN 9780813127453. Tucker, Spencer; Wood, Laura Matysek; Murphy, Justin D. (1999). The European Powers in the First World War: An Encyclopedia. Garland Publishing. p. 175. ISBN 0-8153-3351-X. Chalabian, Antranig (1988). General Andranik and the Armenian Revolutionary Movement. p. 273–275. ISBN 0962274119. Herman, Gerald (1992). The Pivotal Conflict: A Comprehensive Chronology of the First World War, 1914-1919. Westport, Connecticut: Greenwood Press. p. 268. ISBN 0-313-22793-4. The International Military Digest Annual: A Review of the Current Literature of Military Science for 1915. New York City: The International Military Digest. 1916. p. 224. Noteworthy in this theater is the Russian success in recapturing Mush and Bitlis (Aug 25), which the Turks had won earlier in the month. Encyclopedia Americana. Vol. 29. Danbury, Connecticut: Grolier. 2000. p. 300. ISBN 0-7172-0133-3. In any case, Yudenich was able to recapture Mus and Bitlis on August 24. Encyclopedia Americana International Edition. Danbury, Connecticut: Grolier. 1970. p. 299. To the south, the Turkish Second Army took Mus and Bitlis in mid-August, but the Russians recaptured the two towns a week later.
בקשסנטאנדראש

בקשסנטאנדראש (בהונגרית: Békésszentandrás) הוא כפר גדול במחוז בקש, שבנפת סרווש. היישוב ממוקם בשער המערבי של מחוז בקש, 5 ק"מ ממערב לעיר בת ה-15,000 תושבים סרווש. מיקומו של היישוב נקבע במידה רבה על ידי העובדה כי האגם (למעשה) החמישי בגודלו בהונגריה שנוצר מענף "מת" של הנהר שלושת הקרש נמצא כיום בשטחו של הכפר. לכן, רבים רואים בו את הכפר היפה ביותר במישור ההונגרי הגדול. יש יותר מ-500 בתי נופש של סוף שבוע ביישוב, בעיקר לאורך המים של האגם הזה שנוצר, כך שהוא מעניק אופי תיירותי רציני ליישוב. השכנים: מזטור מהצפון - סרווש מהמזרח, סנטש מהדרום. יש גם קשר קל עם הגבול האדמיניסטרטיבי שלשל קונסנטמארטון. בהונגריה, בקשסנטאנדרש הוא בין היישובים שכמות המשקעים בו הוא הקטן ביותר. הכביש הראשי 44 לאורך מסלול קצ'קמט - בקשצ'אבה - גיולה עובר בכפר הגדול, ולכן זהו נתיב הגישה הברור ביותר מהערים הגדולות יותר של קצ'קמט ובקש. בקשסנטאנדראש בשם סנטאנדראש (Szentandrás) היה מיושב כבר בעידן ארפאד (היישוב נקרא על שם השליח אנדראס הקדוש שכנסייה הוקמה לכבודו כבר במאה ה-13. שם היישוב הוזכר לראשונה בתעודות בשנת 1297 בצורה של אנדרה (Andree) ולאחר מכן בשנת 1329 כ-Zenthonduryas, בשנת 1330 כ-Zenthandreas. בשנת 1504 הוא נכתב בשם Túr-Szentandrás. היישוב שהיה סביב הכנסייה הפך כנראה לא מיושב במהלך הפלישה המונגולית לאירופה. בתקופת השלטון הטורקי בשנת 1596, יחד עם יישובים רבים אחרים במישור הגדול הדרומי, נהרסה גם סנטאנדראש. מאוחר יותר יושב מחדש, אך בשנת 1648 הוא מוזכר רק ככפר קטן. בעל הבית הטורקי היה הסולטאן בעצמו ולכן כל האזור השתייך לאחוזות ה"האס" כביכול (בסיווג האדמות המינהלי-צבאי העות'מאני, האס היה אחוזה עם הכנסות) ולכן גורלו היה נסבל יותר מזה של הכפרים האחרים, שם בעלי הבית הטורקים השתנו לעיתים קרובות. מצד שני, גם נסיכי טרנסילבניה ההונגרים ראו בכפר את תחום סמכותם ולכן העניקו אותו לחסידיהם, מבלי לקחת בחשבון את זכויותיהם של בעלי האדמות הקודמים. התושבים הראשונים של הכפר השהתיישבו מחדש והגיעו לשם בשנת 1719, בעיקר מהכפר הגדול קבה. בשנת 1722 הצטרפו אליהם משפחות חדשות, אך אפילו בשנת 1725 הכפר כלל רק 25 משפחות צמיתות. הכפר הוכה שוב במגפת הדבר של 1739 כאשר 228 מתושביו מתו. בשנת 1742 התיישבו סלאבונים לותרניים בסנטאנדראש, עם אוכלוסייה מעורבת בהונגרים. בין שתי מלחמות העולם סיפק מפעל האריגה גאסנר עבודות למקומיים. המפעל שוכן בבניין הטירה. בשנת 1880 חיו בכפר 215 יהודים שרובם עזבו ובשנת 1930 חיו בכפר רק 50. בשואה הושמדה כל האוכלוסייה היהודית הקטנה של בקשסנטאנדראש. בית העירייה כנסייה קלוויניסטית כנסייה קתולית בית קברות יהודי (עם מצבות מתחילת המאה ה-19) אנדרטת שואה בגן החזית (1994) טירת לדרר טירת הוניאדי-רודניאנסקי יאקאב פויה (במקור: יעקב פולק) דוקטור למדע המדינה, עורך דין, יהודי-הונגרי פרופסור באוניברסיטה וחבר נספח של האקדמיה ההונגרית למדעים. הוא אביו של ג'ורג' פוליה המתמטיקאי והפיזיקאי. מדיה וקבצים בנושא בקשסנטאנדראש בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בקשסנטאנדראש "Időjárási rekordok Magyarországon (csapadék)". אורכב מ-המקור ב-2013-10-04. Haan Lajos: Békés vármegye hajdana. I. Történelmi rész (Pest, 1870) Békés vármegye egyes helyei, városok, faluk, puszták, 112. o. "Békésvármegye története. II. kötet (1896) | Arcanum Digitális Tudománytár". adt.arcanum.com. "Békésvármegye története. II. kötet (1896) | Arcanum". adt.arcanum.com. "Archivált másolat". אורכב מ-המקור ב-2018-07-12. Békésszentandrás nagyközség önkormányzata/ Hévizi Róbert: Újra élet van a Rudnyánszky kastélyba
וילאייט ביטליס

וילאייט ביטליס (בטורקית עות'מאנית: ولایت بتليس) היה מחוז מנהלי מהרמה הראשונה (וילאייט) של האימפריה העות'מאנית. לפני המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) האזור היה חלק מווילאייט ארזורום, ולאחר המלחמה הוקם הווילאייט על ידי השער הנשגב. זה היה אחד מששת הווילאייטים הארמניים של האימפריה. בתחילת המאה ה-20, על פי הדיווחים, כלל המחוז שטח של 11,522 מילים רבועים (29,840 קילומטרים רבועים), בעוד שהתוצאות הראשוניות של המפקד העות'מאני הראשון של 1885 (פורסם בשנת 1908) נתנו לאוכלוסייה 388,625 נפש. דיוק נתוני האוכלוסייה נע בין "משוער" ל"סתם השערה" בהתאם לאזור שממנו נאספו. ביטליס ומוש נכללו בעבר באיילט ארזורום. בשנת 1875 הם נותקו ויצרו וילאייט נפרדת. הסנג'ק של סירט הצטרף לווילאייט ביטליס מווילאייט דירבקיר בשנים 1883–1884. הסנג'קים של וילאייט ביטליס: סנג'ק ביטליס (ביטליס, Ahlat, Hizan, Mutki ) סנג'ק מוש (מוש, Bulanık, ססון, Malazgirt, Varto ) סנג'ק סירט (סירט, Eruh, Pervari, Şirvan, Kurtalan) סנג'ק גנק (Genc, Çapakçur, Kulp) מדיה וקבצים בנושא וילאייט ביטליס בוויקישיתוף Klein, Janet (2012-08-03). Jongerden, Joost; Verheij, Jelle (eds.). Social Relations in Ottoman Diyarbekir, 1870-1915 (באנגלית). BRILL. p. 148. ISBN 978-90-04-22518-3. Asia by A. H. Keane, 1909, page 460 Krikorian, Mesrob K. "Armenians in the Service of the Ottoman Empire: 1860–1908".
שמעון ליברטי

שמעון ליברטי (נולד בכ"ט באב ה'תשנ"ד, 5 באוגוסט 1994) הוא עיתונאי, סופר ופובליציסט חרדי-ישראלי. ליברטי נולד בירושלים למאיר ושמחה. התחנך במוסדות חינוך חרדים ספרדים, ולמד בישיבות 'יקירי ירושלים' ו'באר התלמוד'. את דרכו התקשורתית החל בשנת 2013, כשנמנה עם צוות ההקמה של אתר 'חרדים10', בו שימש ככתב מוניציפלי ובהמשך כעורך. לקראת הבחירות לכנסת העשרים, מונה לעורך משנה באתר כיכר השבת. בהמשך עבר לרשת 'קו עיתונות', וכיהן כעורך אתר 'כל הזמן' וכבעל טור במקומוני הרשת. בשנת 2017, עם הקמת עיתון 'הדרך', ביטאון תנועת ש"ס, החל לכתוב בעיתון, ככתב ופרשן פוליטי, ובעל טור פובליציסטי קבוע בעמודי המגזין וכן בעמודי החדשות. ליברטי פרסם במהלך השנים מספר ראיונות בלעדיים, בהם עם הרב שלום כהן נשיא מועצת חכמי התורה, זאת לצד סדרת כתבות העוסקות בתרבות המזרחית ושירת 'תור הזהב'. לצד כתיבתו הקבועה, הוא מתארח כמגיש וכפרשן בתוכניות רדיו ובקווי חדשות במגזר החרדי, ומפרסם טורים ומאמרים בבמות שונות. נשוי ואב לארבעה, מתגורר בירושלים. שמעון ליברטי, ברשת החברתית פייסבוק שמעון ליברטי, ברשת החברתית אקס (טוויטר) שמעון ליברטי, סרטונים בערוץ היוטיוב
שמלת השבת של חנה'לה (סרט, 2021)

שמלת השבת של חנה'לה הוא סרט חינוכי ומוזיקלי ישראלי לילדים המבוסס על הספר "שמלת השבת של חנה'לה" מאת יצחק דמיאל. הסרט יצא לאקרנים ב-5 באוגוסט 2021. בסרט מככבים מיכל הקטנה, שירן סנדל, נואל ברקוביץ', מיכאל גבעתי, חני נחמיאס, חיים זנאתי, דורית רנוב, יפית אטיאס ושלמה וישינסקי. את הסרט ביים רני מגר. העלילה מתרחשת אי שם בכפר אבן ציורי בתקופת העלייה השנייה (ראשית המאה ה-20), מושבה חקלאית גלילית, נטולת כל סימני טכנולוגיה, קהילה חמה של עובדי אדמה יהודים חלוצים, שנאבקים להצליח ולהתפרנס ממלאכת עיבוד האדמה. לצידם של האיכרים מתגוררות גם משפחות הפקידים האמידות, בעלי האמצעים והאדמות, יהודים בורגנים, שמתייחסים לכל המעשה החלוצי כאל פרויקט כלכלי גרידא. זהו בוקר יום שישי, חנה'לה, נערה צעירה נעימה ואדיבה, ביתה של שרה'לה, הכובסת של המושבה ושל חיים, איכר חלוץ קשה יום, עוזרת להוריה בהכנות לקראת השבת. משפחתה של חנה'לה היא הענייה מכל המשפחות ולחנה'לה אין אפילו שמלת שבת לבנה. למרות כל זאת חנה'לה היא ילדה מאוד אהובה ומקובלת על חבריה ואף זוכה להתעניינות מיוחדת מצדו של יונתן, נער טוב מראה וטוב לבב שהוא גם בנה של גיטל בעלת האדמות, עשירת המושבה היהירה והחמדנית וגם אימן של צילי וגילי צמד אחיות מרושעות שלא מפספסות אף הזדמנות ללעוג לחנה'לה ולילדי האיכרים העניים. זהו יום מיוחד, חנה'לה מקבלת מהוריה מתנה יקרה, שמלת שבת לבנה, שרה'לה תפרה אותה משמלת הכלולות שלה, חנה'לה מאושרת ולא יודעת שמצבם הכלכלי של הוריה חמור משחשבה, גיטל מבקרת בבית הוריה ומתרה שאם עד צאת השבת הם לא ישלמו את חובם, הם יפונו מביתם. לבושה בשמלת השבת החדשה יוצאת חנה'לה בשליחות אמא אל החווה של הדוד משה, יונתן, צילי וגילי מצטרפות אליה למסע, כשכל מטרתן של התאומות הוא להצליח ללכלך את השמלה הלבנה של חנהל'ה. ביחד הם עוברים שלל הרפתקאות וחוויות ולבסוף מצליחים לחזור אל המושבה ממש לפני כניסת השבת אלא שאז הם נתקלים בנחמן מוכר הפחמים, קשיש זעפן ובודד אימת ילדי המושבה, ערמת פחם קורסת על נחמן והוא זקוק לעזרה. חנה'לה מחליטה לעזור, אך המחיר כבד, שמלת השבת שלה מתלכלכת ונהרסת. בצר לה וכשהמצב נראה אבוד, פונה אליה הירח וניסים מתחילים להתרחש ועד כניסת השבת הכל בא על מקומו בשלום. "שמלת השבת של חנה'לה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "שמלת השבת של חנה'לה", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "שמלת השבת של חנה'לה", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית
הר לקוונט

הר לקוונט או הר לקואנט (באנגלית: Mount Lecointe) הוא הר בולט ברכס המלכה אליזבת, חלק מרכס המלכה אלכסנדרה שבההרים הטראנס-אנטארקטיים, הממוקם באזור חוף שקלטון, של שטח חסות רוס, שבאנטארקטיקה. גובהו של ההר 3,620 מטרים מעל פני הים; הר לקוונט הוא ההר ה-81 בגובהו באנטארקטיקה. ההר הוא האמצעי מבין שלושה הקרם סמוכים, במרחק של 83.3 קילומטרים ממדף הקרח רוס. ההר ממוקם 5 קילומטרים צפונית להר רבוט; ההר ממוקם 50 קילומטרים דרומית - דרום-מזרחית מהר מרקהאם. ההר התגלה על ידי המשלחת הבריטית לאנטארקטיקה (משלחת נמרוד), אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1907 – 1909. שמו של ההר ניתן לו על ידי משלחת נמרוד. ההר נקרא על שמו של לוטננט ז'ורז' לקוונט (Georges Lecointe), שהיה סגן מפקד המשלחת האנטארקטית הבלגית (אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1897 – 1899) בפיקודו של אדריאן דה ז'רלאש. הר לקוונט באתר הסקר הגאולוגי של ארצות הברית הר לקוונט באתר הגאזט האנטארקטי של ממשלת אוסטרליה הר לקוונט באתר הגאזט האנטארקטי המשווה SCAR של ממשלת אוסטרליה הר לקוונט באתר peakbagger הר לקוונט באתר mountainplanet הר לקוונט באתר peakery (מרחקים לאתרים סמוכים) ההודעה הרשמית על מתן שמות אנטארקטיים בצו פרסום השמות הרשמי של ממשלת ניו זילנד גאזט השמות האנטארקטיים הרשמי של ארצות הברית מידע גאוגרפי והיסטורי באתר הסקר הגאולוגי של ארצות הברית מידע גאוגרפי והיסטורי באתר הגאזט האנטארקטי המשווה SCAR של ממשלת אוסטרליה מידע על גובה ההר לפי מקור אחר הר לקוונט הוא ההר ה-94 בגובהו באנטארקטיקה
איילט ארזורום

איילט ארזורום (בטורקית עות'מאנית: ایالت ارضروم) היה איילט של האימפריה העות'מאנית. הוא הוקם לאחר כיבוש ארמניה המערבית על ידי האימפריה העות'מאנית. שטחו המדווח במאה ה-19 היה 11,463 מילים רבועים (29,690 קילומטרים רבועים). האיילט הוקם בשנת 1533. בתחילת המאה ה-17, האיילט אויים על ידי איראן והמרד של ידי מושל המחוז אבאזה מהמט פאשה. מרד זה היה משולב עם מרד ג'ללי (מרד המוסקטרים הפרובינציאליים שנקראו צלאלי), שנתמך על ידי איראן ונמשך עד 1628. האיילט היה אחד הפרובינציות העות'מאניות הראשונות שהפכו לווילאייט לאחר רפורמה אדמיניסטרטיבית בשנת 1865, ובשנת 1867 הוא שונה לווילאייט ארזורום. "Some Provinces of the Ottoman Empire". Geonames.de. אורכב מ-המקור ב-27 באוגוסט 2013. נבדק ב-25 בפברואר 2013. {{cite web}}: (עזרה) The Popular encyclopedia: or, conversations lexicon. Blackie. 1862. p. 698. נבדק ב-2013-06-01. Hakan Özoğlu (2005). Osmanlı devleti ve Kürt milliyetçiliği. Kitap Yayinevi Ltd. p. 77. ISBN 978-975-6051-02-3. נבדק ב-2013-06-26. I. Süleyman 1566 yılında öldüğünde kısmen ya da tamamen Kürt bölgelerinden oluşturulan yeni eyaletler şunlardı: Dulkadir (1522), Erzurum (1533), Musul (1535), Bağdat (1535), Van (1548) ve Şehrizor (1554... Almanach de Gotha: annuaire généalogique, diplomatique et statistique. J. Perthes. 1867. pp. 827–829. נבדק ב-2013-06-01. Evliya Çelebi; Joseph von Hammer-Purgstall (1834). Narrative of Travels in Europe, Asia, and Africa in the Seventeenth Century. Oriental Translation Fund. p. 90. נבדק ב-2013-06-01. George Long (1843). The Penny Cyclopædia of the Society for the Diffusion of Useful Knowledge: v. 1–27. C. Knight. p. 393. נבדק ב-2013-06-01.
Südwestrundfunk

Südwestrundfunk (SWR) היא רשות שידור ציבורי בדרום-מערב גרמניה (מדינות באדן-וירטמברג וריינלנד-פפאלץ) הכוללת שני ערוצי טלוויזיה ושישה ערוצי רדיו. משרדי הנהלת הרשות נמצאים בשטוטגרט, משרדי הנהלה ואולפני שידור ראשיים נמצאים גם במיינץ ובבאדן-באדן. הגוף המפקח על הרשות הוא ARD (קונסורציום תאגידי השידור הציבורי של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה). זוהי רשות השידור הציבורית השנייה בגדלה בגרמניה לאחר Westdeutscher Rundfunk (WDR) שמרכזה בקלן. הרשות נוצרה ב-1998 כתוצאה מאיחודן של (Süddeutscher Rundfunk (SDR (רשות השידור של דרום גרמניה, שנוסדה ב-1949 באזור הכיבוש האמריקאי) משטוטגרט ו-(Südwestfunk (SWF (רדיו דרום-מערב גרמניה, שנוסד ב-1946 באזור הכיבוש הצרפתי) שמרכזו היה בבאדן-באדן. SWR Fernsehen BW - ערוץ הטלוויזיה האזורי של באדן-וירטמברג SWR Fernsehen RP - ערוץ הטלוויזיה האזורי של ריינלנד-פפאלץ EinsPlus - ערוץ שהתקיים בין השנים 1997–2016 לפי הסכם שידור בסינדיקציה Das Erste - "הערוץ הראשון" הממלכתי של הטלוויזיה הגרמנית Phoenix ערוץ הילדים KiKa (KinderKanal) Arte 3sat הרדיו משדר ב-FM וב-DAB וכל תחנותיו זמינות באינטרנט. SWR1 - מוזיקת פופ ורוק קלאסי לגילאי 30–55 SWR2 - "רדיו תרבות", תוכניות תיעוד וראיונות עם אנשי תרבות, תסכיתים, הקראה אמנותית, מוזיקה קלאסית וג'אז SWR3 - רדיו לצעירים (גילאי 14–39). להיטים, מוזיקה עכשווית ותוכניות SWR4 - "רדיו הבית", רדיו אזורי נפרד לשתי המדינות. בכל אחת מהן מיוחד שידור אזורי לתתי-אזורים במדינה. הקו המוזיקלי הוא שירים ישנים. DASDING - רדיו צעירים נטול-פרסומות. משדר מוזיקה אלטרנטיבית ואינדי SWR Aktuell - חדשות, תוכניות אקטואליה, שיחות בענייני השעה עד שנת 2016 קיימה הרשות שתי תזמורות סימפוניות, שהוקמו עוד בשנות הארבעים תזמורת רדיו שטוטגרט - התזמורת המקורית של רשת SDR תזמורת הרדיו של דרום-מערב גרמניה - התזמורת המקורית של רשת SWF ב-2016 מוזגו שתי התזמורות ליצירת תזמורת SWR Symphonieorchester (גר'). כן מקיימת הרשת הרכב קולי (SWR Vocal Ensemble Stuttgart), ביג בנד, תזמורת "קלאסית קלה" (Radio Orchestra Kaiserslautern) ושתי להקות בהן מנגנים עובדי תחנות הרדיו. מדיה וקבצים בנושא Südwestrundfunk בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של Südwestrundfunk (בגרמנית) Südwestrundfunk, ברשת החברתית אקס (טוויטר) Südwestrundfunk, סרטונים בערוץ היוטיוב
ברונו מונטלאונה

ברונו מונטליאונה (בפורטוגזית: Bruno Montaleone; נולד ב-19 ביוני 1996) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה ברזילאי. מונטלאונה נולד בעיר ריו דה ז'ניירו. כאשר למד תיאטרון, עבד כדוגמן. ברונו למד שני סמסטרים בבית ספר למשפטים אך בסופו של דבר נשר מהמכללה כדי להתמסר למשחק. בתחילת 2015 נבחן לתפקיד בסדרת הטלוויזיה "Malhação." בשנת 2017 הופיע בסדרת הטלוויזיה "Os Dias Eram Assim", ובשנת 2018 שיחק את ג'וני בסדרת הטלוויזיה "O Outros Lado do Paraíso" ובנטו בבסדרת הטלוויזיה "O Tempo Não Para", דמות שמתחזה למשורר מרדן ומהפכני. בשנת 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בתפקיד ראשי בסרט, "יומנה הסודי של סטודנטית זרה" מבית נטפליקס, לצד לריסה מנואלה, טאטי לופס ודוד ג'יימס. בין 2017 ל-2019 יצא עם הסטייליסטית סשה מנגל. ברונו מונטלאונה, ברשת החברתית אינסטגרם ברונו מונטלאונה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) Purepeople (2016-05-04). "Biografia de Bruno Montaleone". Purepeople. נבדק ב-2018-06-23. EGO (2015-08-17). "MALHAÇÃOː QUEM É QUEM 2015". EGO.com. נבדק ב-2018-06-23. Gshow (2015-08-14). "Glauco (Bruno Montaleone)". Gshow. נבדק ב-2018-06-23. Thaís Dias (2016-10-27). "Bruno Montaleone comemora retorno de Glauco em 'Malhação': 'Chega para abalar as estruturas'". Gshow. נבדק ב-2018-06-23. Flávio Ricco (2018-02-15). "Namorado da Sasha vai entrar em novela da Globo". UOL.com. נבדק ב-2018-02-15. Marilise Gomes (2018-02-15). "Bruno Montaleone integra elenco de 'O Outro Lado do Paraíso': 'Irmão do Mariano'". Purepeople. נבדק ב-2018-06-23. Gshow (2018-06-17). "Conheça a história de O Tempo Não Para". Gshow. נבדק ב-2018-06-23. Gshow (2018-06-12). "'O Tempo Não Para': conheça o elenco da nova novela das 7". Gshow. נבדק ב-2018-06-23. Patrícia Dias (2018-05-23). "Montaleone será congelado e apaixonado por Ju Paiva em trama". terra. נבדק ב-2018-06-23. Gshow (2018-05-21). "Bruno Montaleone vive par romântico com Juliana Paiva em 'O Tempo Não Para'". Gshow. נבדק ב-2018-06-23. Vianna, Katiúscia (2020-01-21). "Diários de Intercambio: Começam filmagens do novo projeto de Larissa Manoela e Thati Lopes". Adoro Cinema. נבדק ב-2020-01-21. Marilise Gomes (2018-01-01). "Sasha Meneghel e Bruno Montaleone assumem relação no Réveillon: 'Namorando'". Purepeople. נבדק ב-2018-06-23. Patrícia Kogut (2021-08-02). "Bruno Montaleone é escalado para substituir ator em 'Verdades secretas' 2. Saiba tudo". O Globo. נבדק ב-2021-08-21.
ויל היקוק לאו

ויל היקוק לאו (באנגלית: Will Hicok Low;‏ 31 במרץ 1853 – 27 בנובמבר 1932) היה אמן אמריקאי. הוא צייר ציורי קיר, מאייר וכתב בנושאי אמנות. נולד באולבני, ניו יורק. בהיותו בן 20 בשנת 1873 נכנס לאטלייה של ז'אן-לאון ז'רום באקדמיה לאמנות בפריז, ולאחר מכן הצטרף לשיעוריו של קרולוס-דוראן, איתו נשאר עד 1877. הוא חזר לניו יורק, והיה חבר באגודה האמנים האמריקאית בשנת 1878 והאקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1890. תמונותיו של אזור ניו אינגלנד ואיורים של ג'ון קיטס הביאו לפרסומו. הוא התחתן עם ברטה ז'וליין בצרפת בשנת 1878. לאחר מכן, פנה עם יצירתו לקישוט, והכין לוחות ומדליונים למלון וולדורף אסטוריה בניו יורק, פאנל לבית המשפט של מחוז אסקס בניוארק, ניו ג'רזי וכן לוחות רבים למגורים פרטיים וחלונות ויטראז' לכנסיות שונות, כולל הכנסייה האפיסקופלית המתודיסטית של סנט פול, ניוארק. הוא היה מדריך בבתי הספר של קופר יוניון, ניו יורק, בשנים 1882 עד 1885, ובבית הספר של האקדמיה הלאומית לעיצוב בשנים 1889 עד 1892. לאו, שהיה מוכר בציבור כידידו של ר.ל סטיבנסון, ופרסם כמה ספרי זכרונות (1908). בשנת 1909 אייר את הספר "In Arcady" מאת המילטון רייט מיי. הסגנון הושפע מתנועת הארט נובו. לאחר מותה של אשתו ברטה, בשנת 1909 נישא למרי פיירצ'יילד, אשתו לשעבר של הפסל פרידריק ויליאם מקמוני. הוא צייר סדרת ציורי קיר במחלקת החינוך של מדינת ניו יורק ברוטונדה באולבני, ניו יורק. באמצעות דמויות וסמלים מהמיתולוגיה הרומית והיוונית בשילוב עם בניינים ונופים בניו יורק, האמן מפרט סימני דרך מרכזיים בהתקדמות האנושית - מבחינת אמנות, מדע, טכנולוגיה, מודרניזציה, חירות, דמוקרטיה ואיכות חיים. הלוחות המוקדמים ביותר, היו בנושאים כמו אדריכלות, אסטרונומיה, גאוגרפיה, רפואה וכימיה, משלבים תיאוריה ומיומנויות מעשיות. עוד שמונה לוחות מציגים המצאות מודרניות כדי להראות עד כמה התקדמה האנושות בתחילת המאה ה-20. הציורים האחרונים משקפים נושאים פטריוטיים, עם נושאים כמו האקדמיה הצבאית של ארצות הברית. ציורים המקוריים האלה - היו בכניסה לחדר הקריאה הראשי של ספריית המדינה, ספריית המשפטים וספריית כתבי העת - והם משלימים את העיצוב האדריכלי של הרוטונדה ואת ההילה של ההארה האינטלקטואלית. מדיה וקבצים בנושא ויל היקוק לאו בוויקישיתוף כתבי ויל היקוק לאו בפרויקט גוטנברג (באנגלית) ויל היקוק לאו, באתר "Find a Grave" (באנגלית) Chisholm, Hugh, ed. (1911). "Low, Will Hicok". Encyclopædia Britannica. 17 (11th ed.). Cambridge University Press. p. 72. The Rotunda Paintings of the New York State Education Building, exhibitions.nysm.nysed.gov
מרי פיירצ'יילד מקמוני לאו

מרי פיירצ'יילד מקמוני לאו (באנגלית: Mary Fairchild MacMonnies Low‏; 1858-1946), ילידת ניו הייבן, קונטיקט הייתה ציירת אמריקאית שהתמחתה בנופים, ציורי ז'אנר ודיוקנאות. מרי פיירצ'יילד למדה בבית הספר לאמנויות יפות בסנט לואיס, שם זכתה במלגה לשלוש שנים ללמודים בפריז באקדמיה ז'וליאן. היה לה סטודיו משלה בפריז. היא נישאה לפסל פרדריק ויליאם מקמוני בשנת 1888, וגרה איתו בז'יברני, היא ביצעה איתו מספר עבודות, אבל נישואיהם התפרקו. לאחר שהתגרשה ממנו בשנת 1909 היא התחתנה עם הצייר ויל היקוק לאו, שהתאלמן מאשתו. בבניין האישה בתערוכה הקולומביאנית העולמית 1893 היא ציירה ציור קיר בנושא "אשה פרימטיבית". באפריל 1892 פנתה מרי לואו (אז מקמוני) לאוצרת שרה טייסון האלוול, שהובילה את עיצוב בניין האישה בתערוכת הקולומביאנית העולמית, שיקגו, 1893. היא ביקשה לצייר את אחת משתי היצירות מעל הכניסה המתוכננות לבניין. הדמות השנייה הייתה "אישה מודרנית", מאת מארי קאסאט. לפי כל הדעות בזמנו, הציור של מרי מקמוני לאו היה המוצלח מבין השניים. היא הציגה גם את עבודותיה בארמון לאמנויות יפות בתערוכת 1893. היא הציגה במוזיאון רואן שבצרפת, שם זכתה במדליית זהב בשנת 1903 ושוב בשנת 1911. היא זכתה גם במדליית זהב בדרזדן בשנת 1902, במרסיי בשנת 1905, ובפרס ג'וליה שאו של אגודת האמנים האמריקאים בשנת 1902. היא הפכה לעמית של האקדמיה הלאומית לעיצוב. רקדנית במנוחה פריחה בנורמנדי גן בז'יברני ז'יברני - גן בחורף ציור הקיר בכניסה לבניין האשה מדיה וקבצים בנושא מרי פיירצ'יילד מקמוני לאו בוויקישיתוף מרי פיירצ'יילד מקמוני לאו, באתר "Find a Grave" (באנגלית) "Low, Mary Fairchild", www.getty.edu "MACMONNIES+LOW,+Mary+(born+Mary+Fairchild)"&date=&domaine=&lng=1&idImage=3&idOeuvre=435&nonotice=28&no_page=1&total=75&texte=&titre=&localisation=&periode=&artiste=%22MACMONNIES%20LOW,%20Mary%20(born%20Mary%20Fairchild)%22&date=&domaine=&vignette=oui&f=3110&tri=Nom&sens=0 "MacMonnies Low, Mary", musee.louvre.fr Gilman, D. C.; Peck, H. T.; Colby, F. M., eds. (1905). "Mary Fairchild MacMonnies Low". New International Encyclopedia (1st ed.). New York: Dodd, Mead. Weinmann, Jeanne Madeline, The Fair Women, Academy Chicago, 1981, pp. 191–99, 316–19 United States Women Painters: 1893 Exposition--page 8, arcadiasystems.org
וילאייט ארזורום

וילאייט ארזורום (בטורקית עות'מאנית: ولايت ارضروم) היה מחוז מנהלי ברמה הראשונה (וילאייט) של האימפריה העות'מאנית. וילאייט ארזורום גבל עם ממלכת פרס והאימפריה הרוסית במזרח ובצפון-מזרח, בצפון עם וילאייט טרבזון, במערב עם וילאייט סיווס, ובדרום עם הווילאייטים ביטליס, מאמורט אול עזיז וואן. בתחילת המאה ה-20, על פי הדיווחים, היה שטח המחוז 29,614 מילים רבועים (76,700 קילומטרים רבועים), בעוד שהתוצאות הראשוניות של המפקד העות'מאני הראשון של 1885 (פורסם בשנת 1908) נתנו לאוכלוסייה 645,702 נפשות. דיוק נתוני האוכלוסייה נע בין "משוער" ל"סתם השערה" בהתאם לאזור שממנו נאספו. זה היה אחד מששת הווילאייטים הארמנם בחלק המזרחי של אנטוליה, ולפני מלחמת העולם הראשונה חיו שם ארמנים רבים וכן גאורגים, יוונים פונטים וקווקזים, וקבוצות אתניות אחרות, מוסלמיות וגם נוצריות [בעיקר יווניות אורתודוקסיות] וארמניות אפוסטוליות (אורתודוקסי/גרגוריאני)]. איילט ארזורום היה אחד הפרובינציות העות'מאניות הראשונות שהפכו לווילאייט לאחר רפורמה אדמיניסטרטיבית בשנת 1865, ובשנת 1867 הוא שונה לווילאייט ארזורום. בשנת 1875 הוא חולק לשישה וילאייטים: ארזורום, ואן, האקארי, ביטליס, הוזאט (Dersim) וקארס-צ'ילדיר. בשנת 1888 בצו קיסרי צורפו וילאייט האקארי לווילאייט ואן ווילאייט הוזאט לווילאייט מאמורט אול-עזיז. אזורי קארס וצ'ילדיר אבדו במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) ונמסרו לאימפריה הרוסית, אשר ניהלה אותם כמחוז קארס עד 1917. סנג'קים של הווילאייט: סנג'ק ארזורום (ארזורום, Pasinler, Bayburt, איספיר, Tercan, Tortum, Yusufeli, Kiğı, Narman, Hınıs) סנג'אק ארזינג'אן (ארזינג'אן, Pülümür, Refahiye, İliç, Kemah) סנג'ק בייזיד (Beyazit, Eleşkirt, Diyadin, Tutak, Ağrı) בשנת 1893 היו סך הכל 19 קאזות (מחוזות). בכל הקאזות המוסלמים (סונים ולוי) היו הרוב. האחוז הנמוך ביותר של המוסלמים (64%) היה בקאזה של היניס. רוב הפרוטסטנטים והקתולים היו ארמנים. מדיה וקבצים בנושא וילאייט ארזורום בוויקישיתוף Hathi Trust Digital Library - Holdings: Salname-yi Vilâyet-i Erzurum Asia by A. H. Keane, page 460 Almanach de Gotha: annuaire généalogique, diplomatique et statistique. J. Perthes. 1867. pp. 827–829. נבדק ב-2013-06-01. Krikorian, Mesrob K (1977). Armenians in the Service of the Ottoman Empire: 1860–1908. Routledge. p. 39. ISBN 978-0-7100-8564-1. נבדק ב-2013-05-24. Dadrian, Vahakn N. (2003). Warrant for Genocide: Key Elements of Turko-Armenian Conflict. Transaction Publishers. p. 141. ISBN 978-1-4128-4119-1. נבדק ב-2013-05-24. "Erzurum Vilayeti". נבדק ב-2019-04-15. Ottoman Population, 1830–1914: Demographic and Social Characteristics, Kemal H. Karpat, page 124, 1985