הכיבוש הצרפתי של אלג'יריה

הכיבוש הצרפתי של אלג'יריה (בצרפתית: Conquête de l'Algérie par la France; בערבית: الغزو الفرنسي للجزائر) התרחש בין 1830 ל-1903. בשנת 1827, ויכוח בין חוסיין דיי, שליט מחוז אלג'יר, לבין הקונסול הצרפתי, הידרדר למצור, שבעקבותיו פלשה ממלכת צרפת וכבשה במהירות את אלג'יר ב-1830, ולכדה ערי חוף אחרות. על רקע סכסוכים פוליטיים פנימיים בצרפת, התקבלו שוב ושוב החלטות לשמור על השליטה בשטח, וכוחות צבאיים נוספים הובאו במהלך השנים הבאות כדי לדכא את ההתנגדות בפנים המדינה. בתחילה, ההתנגדות האלג'יראית התחלקה בעיקר בין כוחות תחת אחמד ביי אבן מוחמד שריף בקונסטנטין, שביקשו להחזיר את שלטון העוצרות של אלג'יר, בעיקר במזרח, לבין כוחות לאומנים במערב ובמרכז. הסכמים עם הלאומנים תחת האמיר עבד אל-קאדר אפשרו לצרפתים להתמקד תחילה בחיסול שרידי הדייליק, שהושג עם המצור על קונסטנטין ב-1837. עבד אל-קאדר המשיך להציג התנגדות נוקשה במערב. לבסוף הוא נהדף לתוך מרוקו בשנת 1842, על ידי פעולה צבאית צרפתית בקנה מידה גדול וכבד, הוא המשיך לנהל מלחמת גרילה עד שממשלת מרוקו, תחת לחץ דיפלומטי צרפתי בעקבות תבוסתה במלחמת צרפת–מרוקו, תקפה אותו והרחיקה אותו. מחוץ למרוקו. הוא נכנע לכוחות הצרפתים ב-1847. כמה ממשלות וחוקרים ראו בכיבוש אלג'יריה על ידי צרפת כרצח עם. אזורי החוף והאזורים ההרריים של אלג'יריה נשלטו על ידי העוצרות של אלג'יר. העוצרות (או דייליק), בעוד שהייתה חלק באופן נומינלי מהאימפריה העות'מאנית, פעלה באופן עצמאי מהסולטן העות'מאני. הדיי שלט בכל תחום העוצרות, אך הפעיל שליטה ישירה רק באלג'יר וסביבתה, כאשר בייליקים (מחוזות) הוקמו בחלקים המערביים, המרכזיים והמזרחיים של המדינה. שאר השטח (כולל חלק ניכר מפנים הארץ), בעודו נשלט באופן נומינלי על ידי אלג'יר, היה למעשה בשליטתם של מנהיגים ברברים וערבים מקומיים, שבדרך כלל פעלו כוסאלים לדיי, אם כי לא תמיד. בחלקים הצפוניים של סהרה כמה ממלכות נווה מדבר כמו סולטנות טוגורט נשלטו על ידי העוצרות. החלקים הפנימיים של הסהרה נתבעו על ידי הדיי, בעוד שבמציאות הם נשלטו לחלוטין על ידי קונפדרציות שבטיות, וממלכות קטנות יותר כמו זו של קל אחגר. הדיי נתמך, או בחלק מהמקרים נשלט על ידי היניצ'רים של אודג'אק מאלג'יר, אם כי כוחם היה מוגבל מאוד לאחר 1817. השטח גבל במערב בסולטנות מרוקו ובמזרח בבייליק של תוניס. הגבול המערבי, נהר הטפנה, היה נקבובי במיוחד מכיוון שהיו קשרים שבטיים משותפים שחצו אותו. העוצרות של אלג'יר הייתה אחד הבסיסים העיקריים של שודדי הים הברברים וסוחרי העבדים הברברים שתקפו ספינות נוצריות ויישובי חוף בים התיכון ובצפון האוקיינוס האטלנטי. כמו שאר חוף ברבריה, העוצרות של אלג'יר התכלכלה מסחר של עבדים או סחורות שנתפסו מאירופה, אמריקה ואפריקה. המעצמות האירופיות הפגיזו את אלג'יר בהזדמנויות שונות כתגובה וארצות הברית יזמה את המלחמות הברבריות על מנת לשים קץ לפיראטיות האלג'יראית נגד הספנות הנוצרית. כיבוש אלג'יריה החל בימים האחרונים של הרסטורציה הבורבונית על ידי שארל העשירי, מלך צרפת. מטרתו הייתה לשים קץ לפיראטיות הברברית ולהגביר את הפופולריות של המלך בקרב העם הצרפתי, במיוחד בפריז, שבה חיו ותיקי מלחמות נפוליאון רבים. סחר העבדים והפיראטיות של אלג'יריה פסקו מיד לאחר שהצרפתים כבשו את אלג'יר. בשנים 1795–1796 פנתה הרפובליקה הצרפתית לרכוש חיטה עבור הצבא הצרפתי משני סוחרים יהודים באלג'יר. הסוחרים, שהיו להם חובות לחוסיין דיי, הדיי של אלג'יר, טענו לחוסר יכולת לשלם את החובות הללו עד שצרפת תשלם להם את חובותיה. הדיי ניהל משא ומתן ללא הצלחה עם פייר דבאל, הקונסול הצרפתי, כדי לפתור את המצב הזה, וחשד שדבאל שיתף פעולה עם הסוחרים נגדו, במיוחד מכיוון שממשלת צרפת לא קבעה תשלום לסוחרים ב-1820. אחיינו של דבאל, אלכסנדר, הקונסול בבון, הכעיס עוד יותר את האיש בכך שביצר את המחסנים הצרפתיים בבון בלה קאל למרות הסכמים קודמים. בעוד שהחובות שלא שולמו מיוחסים כגורם העיקרי לפרשת המניפה, דייוויד טוד טוען ב"אימפריית קטיפה: אימפריאליזם בלתי פורמלי צרפתי במאה ה-19" כי הסיבה המהותית לסכסוך הייתה הניסיונות הצרפתיים לבצר מחסן שלא היה בשימוש בעבר בלה קאל, בניסיון להפוך את לה קאל והאזור המקומי למאחז קולוניאלי עבור הצרפתים, וכי הדיון של הדיי על החובות עלה כחשש משני. לאחר פגישה שנויה במחלוקת ב-29 באפריל 1827, בה סירב דבאל לספק תשובות מספקות, הכה הדיי את דבאל במחבט הזבובים שלו (אז זה נקרא מניפה). שארל העשירי השתמש בתקרית זו נגד נציגו הדיפלומטי כדי לדרוש תחילה התנצלות מהדיי, ולאחר מכן ליזום מצור נגד נמל אלג'יר. המצור נמשך שלוש שנים, והיה בעיקר לרעת סוחרים צרפתים שלא הצליחו לערוך עסקים עם אלג'יר, בעוד שודדי הים הברברים עדיין הצליחו להתחמק מהמצור. כאשר צרפת ב-1829 שלחה שגריר לדיי עם הצעה למשא ומתן, הוא הגיב באש תותחים שהופנתה לעבר אחת הספינות החוסמות. הצרפתים החליטו אז שנדרשת פעולה כוחנית יותר. בעקבות כישלון ביקורו של השגריר, מינה שארל לראש ממשלה את ז'ול דה פוליניאק, שמרן קשיח. זה הכעיס את האופוזיציה הצרפתית הליברלית, שהיה לה אז רוב בבית הנבחרים. פוליניאק פתח במשא ומתן עם מוחמד עלי המצרי כדי לחלק למעשה את צפון אפריקה. עלי, על אף שהיה וסאל של העות'מאנים, דחה בסופו של דבר רעיון זה. כשהדעה הרווחת המשיכה לעלות נגד פוליניאק והמלך, הם החליטו שניצחון במדיניות חוץ כמו לכידת אלג'יר יטה שוב את הדעה לטובתם. ערך מורחב – הפלישה לאלג'יריה (1830) אדמירל דופרה לקח את הפיקוד בטולון של ארמדה של 635 ספינות ולאחר מכן פנה לאלג'יר. בעקבות תוכנית לפלישה לאלג'יריה שפותחה במקור על ידי מייג'ור בוטין בפיקודו של נפוליאון ב-1808, הגנרל דה בורמון הנחית אז 34,000 חיילים 27 קילומטרים (17 מיל) ממערב לאלג'יר, בסידי פרוך, ב-14 ביוני 1830. כדי להתמודד עם הצרפתים, שלח הדיי 7,000 יניצ'רים, 19,000 חיילים מבני קונסטנטין ואוראן וכ-17,000 קבילים. הצרפתים הקימו ראש חוף חזק ודחפו לעבר אלג'יר, בין היתר הודות לתותחים מעולים וארגון טוב יותר. ב-19 ביוני ניצחו הצרפתים את צבא הדיי בקרב סטאואלי, ונכנסו לאלג'יר ב-5 ביולי לאחר מערכה של שלושה שבועות. הדיי הסכים להיכנע בתמורה לחירותו ולהצעה לשמור על הרכוש האישי שלו. חמישה ימים לאחר מכן, הוא יצא לגלות בנאפולי עם משפחתו. גם היניצ'רים הטורקים עזבו את השטח ועזבו לטורקיה. עזיבתו של הדיי סיימה 313 שנות שלטון עות'מאני בשטח. בעוד שהפיקוד הצרפתי הסכים באופן נומינלי לשמור על חירויות, רכוש וחירויות דת של התושבים, כוחות צרפת החלו מיד לבזוז את העיר, לעצור ולהרוג אנשים מסיבות שרירותיות, לתפוס רכוש ולחלל אתרים דתיים. עד אמצע אוגוסט, השרידים האחרונים של הסמכות העות'מאנית גורשו סופית ללא הזדמנות למכור נכסים משמעותיים. הערכה אחת מצביעה על כך שיותר מחמישים מיליון פרנק בנכסים הועברו לידיים פרטיות במהלך הביזה. לפעילות זו הייתה השפעה עמוקה על היחסים העתידיים בין הכובשים הצרפתים לבין הילידים. ב-1833 כתבה ועדה צרפתית כי "שלחנו אל מותם בחשד פשוט וללא משפט אנשים שאשמתם תמיד הייתה בספק... טבחנו באנשים שהתנהלו בצורה בטוחה... התגברנו בברבריות על הברברים". גירוש הטורקים יצר ואקום כוחני בחלקים משמעותיים בשטח, שממנו עלתה מיד התנגדות לכיבוש הצרפתי. בקושי הגיעה הידיעה על לכידת אלג'יר לפריז, כאשר שארל העשירי הודח במהלך שלושת הימים המפוארים של יולי 1830, ובן דודו לואי-פיליפ, "המלך האזרח", נקרא לעמוד בראש מונרכיה חוקתית. הממשלה החדשה, שהורכבה ממתנגדים ליברליים של המשלחת באלג'יר, לא ששה להמשיך בכיבוש שהחל המשטר הישן. עם זאת, הניצחון היה פופולרי מאוד, והממשלה החדשה של לואי-פיליפ הסיגה רק חלק מכוח הפלישה. הגנרל בורמון, ששלח כוחות לכבוש את בון ואוראן, הוציא אותם מאותם מקומות מתוך רעיון לחזור לצרפת כדי להחזיר את שארל לכס המלכות. כשהיה ברור שחייליו אינם תומכים במאמץ זה, הוא התפטר ויצא לגלות בספרד. לואי-פיליפ החליף אותו בברטראן קלוזל בספטמבר 1830. הביי של טיטרי, שהשתתף בקרב סטאואלי, ניסה לתאם את ההתנגדות נגד הצרפתים עם הביי של אוראן וקונסטנטין, אך הם לא הצליחו להסכים על מנהיגות. קלוזל הוביל בנובמבר טור צרפתי של 8,000 חיילים לאלמדייה, בירתו של טיטרי, ואיבד 200 איש בהתכתשויות. לאחר שהשאיר 500 איש בבלידה הוא כבש את אלמדייה ללא התנגדות, מכיוון שהביי נסוג. קלוזל הציג מינהל אזרחי רשמי באלג'יר, והחל לגייס זואבים, או אנשי עזר ילידים לכוחות הצרפתיים, במטרה לבסס נוכחות קולוניאלית ראויה. הוא ואחרים הקימו חברה לרכישת קרקעות חקלאיות ולסבסוד התיישבות שלה על ידי חקלאים אירופאים, מה שגרם לבהלה לקרקעות. קלוזל זיהה את הפוטנציאל החקלאי של מישור מיטיג'ה וראה בעיני רוחו את הגידול בקנה מידה גדול של כותנה. כמושל כללי (1835–1836), הוא השתמש במשרדו כדי לבצע השקעות פרטיות בקרקע ועודד קציני צבא ופקידים בממשל שלו לעשות את אותו הדבר. התפתחות זו יצרה אינטרס בקרב פקידי ממשל למעורבות גדולה יותר של צרפת באלג'יריה. גם בעלי אינטרסים מסחריים שהיו בעלי השפעה בממשלה החלו להכיר בסיכויים לספקולציות קרקע רווחיות בהרחבת אזור הכיבוש הצרפתי. הם כוננו שטחים חקלאיים גדולים, בנו מפעלים ועסקים והעסיקו בהם עובדים מקומיים. קלוזל גם ניסה להרחיב את ההשפעה הצרפתית לתוך אוראן וקונסטנטין על ידי משא ומתן עם בית תוניס כדי לספק שליטים "מקומיים" שיפעלו תחת הממשל הצרפתי. הביי סירב, בראותו את הקונפליקטים הברורים הגלומים ברעיון. משרד החוץ הצרפתי התנגד למשא ומתן שניהל קלוזל עם מרוקו על כינון שלטון מרוקאי באוראן, ובתחילת 1831 החליף אותו בברון ברטז'ן. ברטז'ן היה מנהל חלש שהתנגד לקולוניזציה. הכישלון הצבאי החמור ביותר שלו הגיע כאשר הוא נקרא לתמוך בביי באלמדייה, שתמיכתו בצרפתים ובשחיתות הפכה את האוכלוסייה שם נגדו. ברטז'ן הוביל חיילים לאלמדייה ביוני 1831 כדי לחלץ את הביי ואת חיל המצב הצרפתי. בדרכם חזרה לאלג'יר הם הוטרדו ללא הרף על ידי התנגדות קבילית, ונדחקו לנסיגה מבוהלת שברטז'ן לא הצליח לשלוט בה. האבדות הצרפתיות במהלך נסיגה זו היו משמעותיות (קרוב ל-300), והניצחון עורר את להבות ההתנגדות, והוביל להתקפות על יישובים קולוניאליים. האינטרסים הפיננסיים הקולוניאליים הגדלים החלו להתעקש על יד חזקה יותר, אשר לואי-פיליפ סיפק על ידי שליחת סווארי, דוכס רוביגו בסוף 1831. רוביגו החזיר את השליטה בבון ובוג'י (בג'איה של היום), ערים שקלאוזל כבשה ואז איבדה עקב התנגדות העם הקבילי. הוא המשיך במדיניות של קולוניזציה של הקרקעות והפקעת נכסים. דיכוי ההתנגדות שלו באלג'יר היה אכזרי, כשהנוכחות הצבאית הורחבה בכל האזור. הוא הוחזר ב-1833 בשל האופי האלים הגלוי של הדיכוי, והוחלף על ידי הברון ווירול. ווירול הקים את הכיבוש הצרפתי באוראן, וגנרל צרפתי אחר, לואי אלכסיס דסמישל, קיבל פיקוד עצמאי שהשיג שליטה על ארז'ו ומוסטגאנם. ב-22 ביוני 1834, צרפת סיפחה באופן רשמי את האזורים הכבושים באלג'יריה, שאוכלוסייתה המוסלמית נאמדה בכשני מיליון, כמושבה צבאית. המושבה נוהלה על ידי מושל צבאי שהיה לו סמכות אזרחית וצבאית כאחד, לרבות סמכות של צו ביצוע. סמכותו הייתה נומינלית על אזור של "כיבוש מוגבל" ליד החוף, אך המציאות של ההתפשטות הקולוניאלית הצרפתית מעבר לאותם אזורים הבטיחה התנגדות מתמשכת של האוכלוסייה המקומית. מדיניות הכיבוש המוגבל נזנחה רשמית ב-1840 למען שליטה מלאה. ווירול הוחלף בשנת 1834 על ידי ז'אן-בטיסט דרואה, הרוזן ד'ארלון, שהפך למושל הראשון של המושבה, ומי שקיבל את המשימה להתמודד עם האיום הגובר של עבד אל-קאדיר והמשך הכישלונות הצרפתיים להכניע את אחמד. ביי, השליט של קונסטנטין. בקרב הראשון של בלידה, הכוחות הברבריים-אלג'יריים בראשות מוחמד בן זעמום הביסו את הצבא הצרפתי במינימום אבדות. הכוחות הצרפתיים נקלעו למארב אסטרטגי על ידי האלג'יראים, שקיבלו את פניהם תחילה ותקפו אותם מההר, באופן פתאומי ונמרץ, זמן קצר לאחר מכן. בקרב השני של בלידה, דרך מארבים, הכוחות האלג'יראים גרמו לנסיגה צרפתית. שני הקרבות נערכו ב-1830 וצרפת הצליחה לכבוש את בלידה רק ב-1839. בג'איה חוותה סכסוכים מתמידים עם הצרפתים עד לכידתה. לאחר נפילת הדיי השתלטו השבטים של מזאייה על העיר. ב-1831 הם הביסו משלחת צרפתית קטנה נגדם. אף על פי כן, בשנת 1833 כבשה צרפת את העיר עם אבדות מינימליות, מכוחות קבילים וקולולים. הקבילים האלג'יריים ניסו לכבוש מחדש את העיר ב-1835, אך נכשלו מול המגינים הצרפתים המאובזרים יותר. ב-1834 תקפו הצרפתים, בהנהגתו של מקסימיליאן יוזף שאונבורג, את העיר האדג'וט. ההתנגדות השתמשה בטקטיקות גרילה, אך נמחצה עד אוגוסט 1835. ב-23 בפברואר 1837, המשיכו הצרפתים במערכה נגד ההתנגדות האלג'יראית במישורי מיטדג'ה. ב-24 בפברואר פגשו הצרפתים התנגדות אלג'יראית במישורי מיטיד'ה, ודחפו לעבר העיר לרבאה, שבאותה עת הייתה עדיין תחת שלטון שבטים אלג'יריים. העיר נכבשה יומיים לאחר מכן. ב-8 במאי 1837 פשטו בני הקבילים מאזורי Col des Beni Aïcha, האיסרים ו-Amraoua על חוות מרסייה של רגאיה תחת שלטון צרפת. זה הניע את הצרפתים להתחיל בהתקפה נגד הקבילים מזוואה, והקבילים של איסר. ב-17 במאי דחקו הצרפתים את בני הזוואה מת'ניה. בינתיים ארבו לצרפתים שבטי איסר ועמראוה, אך הם נהדפו במהירות. ב-18 וב-19 במאי ניצחה דיוויזיית הרגלים הקלה הצרפתית כמה מאות מגנים אלג'יריים בבני אייצ'ה. הצרפתים איבדו שלושה חיילים, ואילו האלג'יראים איבדו 18. באותו יום ניסו כמה מאות קבילים לארוב לצבא הצרפתי, אך הובסו בקלות, וספגו אבדות ניכרות. האמיר עבד אל-קאדר, ובשמו המלא כעבד אל-קאדר אבן מוהידין אבן מוסטפא אבן מוחמד אבן מוכתאר אל-חסאני אל-ג'זאירי (בערבית: عبد القادر ابن محيي الدين ابن مصطفى ابن محمد ابن المختار الحساني الجزائري ), נולד במאי 1807, במחוז אוראן באלג'יריה. כבן של דמות דתית ואצילה, עבד אל-קאדר נולד למשפחה אמידה ודתית וכך הוא עצמו נהנה גם מצורות שונות של חינוך. הוא למד במדעי האסלאם, בקוראן ובחיבורים יווניים וערבים על היסטוריה עתיקה ומודרנית, פילוסופיה, פילולוגיה, אסטרונומיה, גאוגרפיה ורפואה. בגיל 14, עבד אל-קאדר קיבל את התואר חאפז, והיה פעיל במסגד המשפחתי שבו הסביר קטעים מהקוראן. בגיל 18, בשנת 1825, ערכו עבד אלקאדר ואביו את החאג' . לאחר שהשלימו את עלייתם לרגל למכה, הם נסעו לדמשק, שם למדו כמה חודשים. לאחר שהות זו עלו לרגל נוספת לבגדד. לפני שחזרו הביתה ב-1828, הם ערכו את החאג' פעם נוספת. מוהידין, אביו של עבד אל-קאדר והממונה על אחווה דתית, שבילה זמן בבתי הכלא של הדיי בשל התנגדות לשלטון הדיי, פתח בהתקפות נגד הצרפתים ובני בריתם המח'זנים באוראן ב-1832. באותה שנה, זקני השבטים בשטחים הסמוכים למסקרה בחרו בבנו של מוהידין, עבד אל-קאדר בן העשרים וחמש, לתפוס את מקומו בראשות הג'יהאד. חבר הפרלמנט אלכסיס דה טוקוויל תיאר את עלייתו של עבד אל-קאדר לשלטון במכתבו על אלג'יריה משנת 1837 כך: ממערב למחוז אלג'יר, בסמוך לגבולות האימפריה המרוקאית, הוקמה זה מכבר משפחה מפורסמת מאוד של אצילים. הם צאצאים של מוחמד עצמו, ושמם מוערך בכל רחבי העוצרות. בזמן שהצרפתים השתלטו על הארץ, ראש משפחה זו היה זקן בשם מהידין. להגברת השפעתו, מהידין הוסיף את היתרון בכך שהיה במכה ושהתנגד ממושך ונמרץ לתביעותיהם של הטורקים. קדושתו הייתה בכבוד רב ומיומנותו ידועה. כאשר החלו השבטים מסביב לחוש את אי הנוחות הבלתי נסבלת שנגרמה לגברים עקב היעדר כוח, הם הגיעו אל מהידין והציעו לו להשתלט על ענייניהם. הזקן אסף את כולם יחד במישור גדול; שם אמר להם שבגילו הם צריכים לדאוג לשמים ולא באדמה, שהוא סירב להצעתם, אלא שהתחנן בפניהם לדחות את הצבעתם לאחד מבניו הצעירים, שהוא הראה להם. הוא מנה בהרחבה את התארים של זה כדי לשלוט בבני ארצו: אדיקותו המוקדמת, עלייתו לרגל למקומות הקדושים, מוצאו מהנביא; הוא הודיע כמה רמזים בולטים שבהם השתמשו בשמים כדי למנות אותו בין אחיו, והוא הוכיח שכל הנבואות העתיקות שהכריזו על משחרר לערבים חלות עליו. השבטים הכריזו בהסכמה משותפת על בנו של מהידין אמיר-אל-מומינין, כלומר מנהיג המאמינים. לצעיר זה, שהיה אז רק בן עשרים וחמש ובעל מראה ירוד, קראו עבד-אל-קאדר. עבד אל-קאדר, שהוכר כאמיר אל-מומינין (מפקד המאמינים), זכה במהירות לתמיכת שבטים בשטחים המערביים. בשנת 1834 הוא חתם על הסכם עם הגנרל דסמישל, שהיה אז המפקד הצבאי של מחוז אוראן. בהסכם, שהתקבל בעל כורחו על ידי הממשל הצרפתי, הכירה צרפת בעבד אל-קאדר כריבון השטחים במחוז אוראן שאינם בשליטת צרפת, ואישרה לעבד אל-קאדר לשלוח קונסולים לערים שבשליטת צרפת. האמנה לא חייבה את עבד אל-קאדר להכיר בשלטון הצרפתי, דבר שהוזכר בנוסח הצרפתי שלה. עבד אל-קאדר השתמש בשלום שמספק הסכם זה כדי להרחיב את השפעתו עם שבטים ברחבי מערב ומרכז אלג'יריה. בעוד שכנראה ד'ארלון לא היה מודע לסכנה הנשקפת מפעילותו של עבד אל-קאדר, הגנרל קמיל אלפונס טרזל, שהיה אז המפקד באוראן, אכן ראה זאת, וניסה להפריד בין חלק מהשבטים מעבד אל-קאדר. כשהצליח לשכנע שני שבטים ליד אוראן להכיר בעליונות הצרפתית, עבד אל-קאדר שיגר כוחות להעביר את השבטים הללו לפנים, הרחק מהשפעה צרפתית. טרזל התנגד בכך שהצעיד טור של חיילים החוצה מאוראן כדי להגן על הטריטוריה של אותם שבטים ב-16 ביוני 1835. לאחר שהחליף איומים, הוציא עבד אל-קאדר את הקונסול שלו מאוראן וסילק את הקונסול הצרפתי ממסקרה, הכרזת מלחמה דה פקטו. שני הכוחות התעמתו בעימות עקוב מדם אך לא חד משמעי ליד נהר סיג. עם זאת, כאשר הצרפתים, שחסרה להם אספקה, החלו לסגת לעבר ארז'ו, עבד אל-קאדר הוביל 20,000 איש נגד הטור הנצור, ובקרב מקטה כיתר את הכוח, והרג 500 איש. המחדל הוביל להחזרת הרוזן ד'ארלון. הגנרל קלוזל מונה בפעם השנייה להחליף את ד'ארלון. הוא הוביל מתקפה נגד מסקרה בדצמבר אותה שנה, שעבד אל-קאדר, בהתראה מוקדמת, פינה אותה. בינואר 1836 כבש קלוזל את תלמסאן והקים שם חיל מצב לפני שחזר לאלג'יר כדי לתכנן התקפה נגד קונסטנטין. עבד אל-קאדר המשיך להטריד את הצרפתים בתלמסאן, אז חיילים נוספים בפיקודו של תומא רובר ביגו, מוותיקי מלחמות נפוליאון שהיה מנוסה בלוחמה לא סדירה, נשלחו מאוראן כדי להבטיח את השליטה עד נהר תפנה ולתספק מחדש את חיל המצב. עבד אל-קאדר נסוג לפני בוגאו, אך החליט להתייצב על גדות נהר סיקאק. ב-6 ביולי 1836, ביגו הביס באופן מכריע את עבד אל-קאדר בקרב סיקאק, ואיבד פחות מחמישים איש לעומת יותר מ-1,000 אבדות שספג עבד אל-קאדר. הקרב היה אחד מהקרבות הפורמליים הבודדים שעבד עבד אל-קאדר השתתף בהם; לאחר תבוסה זו הוא הגביל את פעולותיו ככל האפשר להתקפות בסגנון גרילה. אחמד ביי התנגד ללא הרף לכל ניסיונות של הצרפתים או אחרים להכניע את קונסטנטין, והמשיך למלא תפקיד בהתנגדות נגד השלטון הצרפתי, בין השאר משום שהוא קיווה להפוך בסופו של דבר לדיי הבא. קלוזל ואחמד הסתבכו באופן דיפלומטי על רקע סירובו של אחמד להכיר בסמכות הצרפתית על בון, שלדעתו הייתה עדיין שטח אלג'ירי, וקלוזל החליט לנוע נגדו. בנובמבר 1836 הוביל קלוזל 8,700 איש לתוך הבייליק של קונסטנטין, אך נהדף בקרב על קונסטנטין; הכישלון הוביל להחזרתו של קלוזל. הוא הוחלף על ידי הרוזן דה דארמון, שהוביל משלחת שלכדה את קונסטנטין בשנה שלאחר מכן, למרות שהוא נהרג במהלך המצור והוחלף על ידי סילבן שארל, רוזן ואלה. במאי 1837 ניהל הגנרל תומא רובר ביגו, שהיה אז המפקד על אוראן, משא ומתן על הסכם טפנה עם עבד אל-קאדר, שבו הכיר למעשה בשליטתו של עבד אל-קאדר בחלק הפנימי של מה שהיא כיום אלג'יריה. עבד אל-קאדר השתמש באמנה כדי לבסס את כוחו על שבטים ברחבי הפנים, והקים ערים חדשות רחוקות משליטת צרפת. הוא פעל להניע את האוכלוסייה שבשליטה צרפתית להתנגד באמצעים שלווים וצבאיים. יריבויות בין חמולות ואחוות שחילקו את אלג'יריה לפני הפלישה הצרפתית נפתרו תחת ארגונו, שבו הוא חילק שטחים נשלטים למחוזות, כל אחד מתוגבר ושולט בהגנה משלו. בניסיון להתמודד שוב מול הצרפתים, הוא הגיש תביעה במסגרת האמנה לטריטוריה שכללה את הנתיב הראשי בין אלג'יר וקונסטנטין. כאשר חיילים צרפתים ערערו על טענה זו בסוף 1839 על ידי צעדה דרך מטמא הר הידוע בשם שערי הברזל, עבד אל-קאדר טען להפרה של האמנה, וחידש את הקריאות לג'יהאד. בשנת 1839 הוא פתח במערכת מיטדג'ה בראשות המפקד הקבילי אחמד בן סאלם, והערבי מוחמד אבן אלל. המערכה הייתה הצלחה, אם כי הכוחות האלג'יריים כותרו בקרב על אוד אל אלוג. לאורך 1840 הוא ניהל מלחמת גרילה נגד הצרפתים במחוזות אלג'יר ואוראן. כישלונותיו של ואלה לסיים את המלחמה הובילו להחלפתו בדצמבר 1840 על ידי הגנרל ביגו. ביגו הנהיג אסטרטגיה של אדמה חרוכה, בשילוב עם טורי פרשים נעים במהירות לא שונים מאלה ששימשו את עבד אל-קאדר כדי להשתלט בהדרגה על שטח מעבד אל-קאדר. הטקטיקה של הכוחות הייתה כבדה, והאוכלוסייה סבלה משמעותית. עבד אל-קאדר נאלץ בסופו של דבר להקים מפקדה ניידת אשר הייתה ידועה כ-smala או zmelah. בשנת 1843 פשטו כוחות צרפתים על מחנה זה כשהוא הרחק ממנו, ולכדו יותר מ-5,000 לוחמים של עבד אל-קאדר. עבד אל-קאדר נאלץ לסגת לתוך מרוקו, ממנה זכה לתמיכה מסוימת, במיוחד משבטים באזורי הגבול. כאשר נכשלו המאמצים הדיפלומטיים של צרפת לשכנע את מרוקו לגרש את עבד אל-קאדר, הצרפתים נקטו באמצעים צבאיים עם המלחמה הצרפתית-מרוקאית הראשונה ב-1844 כדי לאלץ את הסולטאן לשנות את מדיניותו. צרפת פתחה במערכה בשנת 1845 באזור קביליה בתקווה להשמיד את הכוחות המקומיים של עבד אל-קאדר בראשות אחמד בן סאלם הנ"ל. כוחות הקבילים של זוואה היו מטרד עבור צרפת מאז 1837, ופתחו בכמה מארבים כמו קרב בני מרד, ולכן היה הכרחי להשמיד את כוחותיו של עבד אלקאדר באזור. לאחר שכיתרו בהצלחה את אחמד בקרב טיזי אוזו, ארבו הצרפתים לכוחות האלג'יראים שנותרו ליד איסר, והשמידו בהצלחה את הכוחות המקומיים וגרמו לכניעתו של אחמד אבן סאלם. תבוסה זו סיימה את השפעתו של עבד אל-קאדר במזרח המדינה. עד סוף העשור הכיבוש הצרפתי כלל למעלה ממאה אלף חיילים. כוח צרפתי הושמד בקרב סידי ברהים ב-1845. עבד א-רחמן, סולטאן מרוקו בעקבות הסכם טנג'יר משנת 1844 הוציא את האמיר מחוץ לחוק מכל ממלכתו. עבד א-רחמן שלח בחשאי חיילים לתקוף את עבד אל-קאדר ולהשמיד את אספקתו, שישה חודשים לאחר שעבד אל-קאדר סילק את המרוקאים וכלא אותם. בעקבות כישלון זה של המרוקאים, נשלח מתנקש להרוג את האמיר עבד אל-קאדר. אחיינו של עבד א-רחמן, מולאי האשם, נשלח יחד עם מושל הריף, אל חמרה בפיקוד על צבא מרוקאי לתקוף את האמיר, אולם המרוקאים הובסו קשות בקרב, אל חמרה נהרג, ומולאי האשם בקושי נמלט בחייו ועבד א-רחמן קיבל את התבוסה הזו. המרוקאים הובילו מתקפה נוספת בקרב אגדין בה הובסו על ידי עבד אלקאדר בכל שלוש ההתקשרויות הצבאיות, אולם עד מהרה בחר עבד אל-קאדר לסגת ממרוקו ולהיכנס לשטח צרפת לצורך משא ומתן. בדצמבר 1847 בחר עבד אל-קאדר להיכנע לצרפתים, בתנאי שיאפשרו לו לצאת לגלות במזרח התיכון. הצרפתים הפרו את התנאים הללו, והחזיקו אותו בצרפת עד 1852, אז הורשה לנסוע לדמשק. העות'מאנים הגישו מחאה רשמית על הפלישה לאלג'יריה, אך הם מעולם לא הודו באובדן המחוז. מפה של "אפריקה העות'מאנית" משנת 1905 עדיין מציגה את האימפריה כבעלת גבול עם מרוקו ממערב ל"אזור" (hitta, כינוי לטריטוריה עם גבולות מעורפלים) של אלג'יריה. מרד הילידים החמור ביותר מאז תקופתו של עבד אל-קאדר היה מרד מוקרני ב-1871 בקביליה, שהתפשט ברוב חלקי אלג'יריה. עד אפריל 1871 קמו 250 שבטים, או כמעט שליש מאוכלוסיית אלג'יריה. בשלב זה היו באלג'יריה כ-130,000 קולוניסטים, אשר שלטו ברוב השטחי הניתנים לעיבוד. מספר זה יגדל ליותר ממיליון לפני תום המאה. המרד הקבילי, שפרץ כתגובה לרעב ממושך וליחס השונה של המושבה לקבוצות אתניות שונות, הביא למשפטם של המפקדים שנותרו בחיים בקונסטנטין ב-1873, בעקבות הדיכוי הצרפתי. יתרה מכך, חשיבות רבה מיוחסת להשפעה שהייתה לצו כרמיה בשנת 1870 על האוכלוסייה. את המרד הוביל שייח' מוקראני, ראש הקלאה של עאיט עבאס, בעל ברית במקור עם המדינה הצרפתית. היבט חשוב אחד שתרם לסיבות המרד היה התפיסה הרווחת בקרב המנהיגים הקבילים של אובדן אוטונומיה בקבלת החלטות, וכן בקרב אסיפות הכפר הקביליות ǧamāʿa. זה היה המקרה גם עם אובדן הסמכות שאיתו התמודד הקלאה של עאיט עבאס. יתרה מכך, מרד הקומונה של פריז גם מילא כנראה חלק בהדגמת האפשרות להילחם בממשל הצרפתי, מה שסיפק דרך קיימא לאימוץ המרידות. עם זאת, הטריגר האחרון שיזם תנועה כה גדולה היה המרד בשנת 1871 של ספאחי , לאחר שסירב לציית לפקודות צרפתיות. בסביבות 150,000 קבילים מרדו, וגרמו לחימה ברחבי האזור כולו, ואף הגיעו כמעט לבירה. יתרה מכך, רוב המורדים הללו לא היו חמושים ומאומנים כראוי, אלא מסה כאוטית של איכרים שנלחמו למען חירותם. עם זאת, הניצחונות הראשוניים החלו לדעוך לאחר פריסתן של מספר יחידות צרפתיות שהביסו את המרד, במיוחד עם לכידתו הסופית של אחיו של שייח' מוקרני. מספר מתנגדים נשלחו גם לקלדוניה החדשה, שם עדיין קיימת קהילה אלג'יראית גדולה, המכונה אלג'יראים של האוקיינוס השקט. המשלחת הצרפתית לכיבוש ארצות הסהרה החלה במרץ 1844 בביסקרה, מיקום אסטרטגי ליד קונסטנטין באזור זיברה, כאשר לואי-פיליפ ד'אומלה, גנרל בן עשרים ושתיים, מוביל את הכוחות. ההכרח להגיע לקונסטנטין בנתיב אחר, בעקבות התנגדותם האיתנה והמוצלחת של האמיר עבד אל-קאדר והביי של קונסטנטין חאג' אחמד, הוביל להחלטה לתקוף את האזור הספציפי הזה. למען האמת, הסביבה היבשה והמיקום הלא-אסטרטגי של הסהרה, לפחות עבור הכוונות הקולוניאליות הראשונות של צרפת, לא היו שווים את הזמן והמאמץ של הצבא. הצרפתים, לעומת זאת, הצליחו לשמור על מדיניות מוצלחת בסהרה, שניסתה להפוך את הכיבוש שיהיה עם כמה שפחות שפיכות דם ככל האפשר על ידי יצירת שותפויות עם שבטים ספציפיים. למען האמת, לא כל המנהיגים המקומיים תמכו במאמצי ההתנגדות הקולוניאלית של עבד אל-קאדר, כאשר שותפויות בין פקידים צרפתים ומנהיגים מקומיים מסוימים שימשו כאחד המחסומים הגדולים ביותר. הבטחות להכרה עתידית באחמד אבן סאלם, מפקד שבט שהתנגד לתוכניותיו של קאדר במדבר סהרה, למשל, הפכו את ההתנגדות הצרפתית-עוינת בעיירות, ראשית, לקשה הרבה יותר, ושנית, יצרה רושם שלילי על האוכלוסייה המקומית. בעקבות זאת, הצליח הצבא הצרפתי לשלוט במרידות הרבות, הן על ידי בריתות חשאיות והן בשימוש בכוח ובכפייה ובכוח במקרים ספציפיים. ב-1881, החוף האלג'ירי היה לגמרי בידי ממשלת צרפת. יתרה מכך, ההתנגשויות בעבר בסהרה והקשיים שנתקלו הפכו את כל האפשרויות העתידיות לסיפוח סופי של כל אזור הסהרה למעט. אף על פי כן, יריבויות עם האימפריה הבריטית ומותו של לוטננט-קולונל פול פלטרס בידי כוחות הטוארג הובילו משלחת צרפתית אחרונה. בשנת 1902, משלחת צבאית צרפתית נכנסה להרי אהגר והביסה את קל אחגר בקרב בטיט. כיבוש ארצות הסהרה באלג'יריה הסתיים בשנת 1903 כאשר צרפת כבשה את ממלכת קל אחגר. ניתן להבחין בכך שהמדיניות הצרפתית בסהרה התמקדה באסטרטגיה הידועה ממילא של "הפרד ומשול" ובהתקפת האויב מכמה צדדים. למעשה, גם אם קבוצות הטוארג היו חמושים בצורה גרועה, הידע שלהן על הסביבה ההתנגדות לתנאי האקלים הפכה אותם לאויבים מסוכנים. יתרה מכך, משלחת סהרה לא נתפסה בעיני כולם כצורך קפדני של המדינה הצרפתית, הן בשל קשייה הרבים בתוכניות האסטרטגיות שהוצעו והן בשל חוסר הוודאות בפיתוחה. לפי מספר היסטוריונים, השיטות בהן השתמשו הצרפתים כדי לבסס שליטה באלג'יריה הגיעו לממדים של רצח עם, כאשר מלחמה, רעב ומחלות הובילו למותם של בין 500,000 למיליון אלג'יראים בשלושת העשורים הראשונים לכיבוש מתוך אוכלוסייה משוערת של 3 מיליון. האבדות הצרפתיות מ-1830 עד 1862 היו 480,000 הרוגים בסך הכל (אזרחים וחיילים). האינטראקציה בין הקהילות הקביליות לבין המתיישבים הצרפתים הביאה את הרעיון לייצר סוג חדש של מערכת יחסים שיכולה הייתה לתת לגיטימציה לכיבוש הצרפתי של אלג'יריה על ידי קידום האמונה שהקבילים הללו שונים משאר האלג'יראים. רעיון זה נבע מהבדלים תרבותיים בין הקהילות, כמו המונוגמיה בין הקבילים. מכאן, שמאותו רגע ואילך, הייתה נוכחות רלוונטית של מיסיונרים להביא אמונה, אך חשוב מכך, מערכת החינוך והתרבות של צרפת באלג'יריה, כפי שקרה עם ה-Alliance Israelite Universelle לקהילה היהודית. למעשה, משנות ה-50 של המאה ה-19, יחד עם צו כרמיה, הייתה מעורבות המונית של צרפת בנוגע לסוג החינוך שהיהודים וקבילה היו צריכים לקבל, כדי ליצור אנשים נאמנים לצרפת, אך גם מתנהגים ומתנהגים כמו צרפתים. מדיה וקבצים בנושא הכיבוש הצרפתי של אלג'יריה בוויקישיתוף Gallois, William (20 בפברואר 2013). "Genocide in nineteenth-century Algeria". Journal of Genocide Research. 15 (1): 69–88. doi:10.1080/14623528.2012.759395. נבדק ב-27 במאי 2022. {{cite journal}}: (עזרה) "Disowning Morris". Kiernan, Ben (2007). Blood and Soil: A World History of Genocide and Extermination from Sparta to Darfur. Yale University Press. p. 374. ISBN 978-0300100983. French Colonial History (באנגלית). Michigan State University Press. 2002. Association, American Historical (1918). General Index to Papers and Annual Reports of the American Historical Association, 1884–1914 (באנגלית). U.S. Government Printing Office. Gaïd, Mouloud (1978). Chronique des beys de Constantine (בצרפתית). Office des publications universitaires. The Illustrated Weekly of India (באנגלית). Published for the proprietors, Bennett, Coleman & Company, Limited, at the Times of India Press. 1980. Carver, Robert (25 באפריל 2009). "Not so easy alliances: Two Faiths, One Banner: When Muslims Marched with Christians Across Europe's Battlegrounds". Tablet (Book review). p. 24. אורכב מ-המקור ב-29 ביוני 2011. {{cite news}}: (עזרה) Todd, David (2021). A Velvet Empire: French Informal Imperialism in the Nineteenth Century. Princeton: Princeton University Press. pp. 85–89. ISBN 9780691171838. Pascal, Adrien; DuCamp, Jules; Brahaut, G N (1850). Histoire de l'armée et de tous les régiments, depuis les premiers temps de la monarchie française... [History of the Army and of All Regiments Since Earliest Times]. Vol. 4. François Sicard. Paris: A. Barbier. p. 58. OCLC 1008334451. Churchill, Colonel Charles Henry (1867). The Life of Abdel Kader: Ex-Sultan of the Arabs of Algeria. London: Chapman and Hall. pp. 14–29. DuCamp-1850 Balzer, Laura (2017). "Des militaires en couple". Hypothèses. 20 (1): 283–293. doi:10.3917/hyp.161.0283. ISSN 1298-6216. Galibert, Léon (1844). L'Algérie: ancienne et moderne depuis les premiers éstablissements des Carthaginois jusqu'à la prise de la Smalah d'Abd-el-Kader (בצרפתית). Furne et cie. "Tipaza". Tipaza. נבדק ב-2020-06-18. Goolfee, Mohammad Teisir Bin Shah (2019). "Abdelkader El-Djezairi and His Reforms in Algeria" (PDF). Insight Islamicus. 19: 70. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2022-12-12. נבדק ב-2022-05-16. Sanderson, Edgar (1901). Hero Patriots of the Nineteenth Century. New York: Thomas Y. Crowell & Co. Publishers. pp. 158–235. Churchill, Colonel Charles Henry (1867). The Life of Abdel Kader: Ex-Sultan of the Arabs of Algeria. London: Chapman and Hall. pp. 1–13. Studies, American University (Washington, D. C. ) Foreign Area (1979). Algeria, a Country Study (באנגלית). [Department of Defense], Department of the Army. "Alexis de Tocqueville's First Letter on Algeria". 4 ביוני 2023. נבדק ב-21 באוקטובר 2023. {{cite web}}: (עזרה)4 June 2023. Retrieved 21 October 2023. Ritter, Yusuf. Goolfee, Mohammad Teisir Bin Shah (2019). "Abdelkader El-Djezairi and His Reforms in Algeria" (PDF). Insight Islamicus. 19: 71. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2022-12-12. נבדק ב-2022-05-16. Churchill, Colonel Charles Henry (1867). The Life of Abdel Kader: Ex-Sultan of the Arabs of Algeria. London: Chapman and Hall. pp. 72–83. Churchill, Colonel Charles Henry (1867). The Life of Abdel Kader: Ex-Sultan of the Arabs of Algeria. London: Chapman and Hall. pp. 84–96. Shillington, Kevin (1995). "North and north-east Africa in the nineteenth century". History of Africa (2 ed.). Macmillan. p. 274. Trumelet, C (2016-11-15). UNE PAGE DE L'HISTOIRE DE LA COLONISATION ALGÉRIENNE: BOU-FARIK (PDF) (2nd ed.). Algeiers: Adolphe Jourdan. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2016-11-15. נבדק ב-2021-01-27 – via Hier l'Algerie. Ahmed Bouyerdene (2012). Emir Abd El-Kader Hero and Saint of Islam. World Wisdom, Inc. p. 64. ISBN 978-1-936597-17-8. The Life of Abdel Kader, Ex-sultan of the Arabs of Algeria: Written from His Own Dictation, and Comp. Abd-el-Kader, sa vie politique et militaire. Hanioğlu, M. Şükrü (2010). A Brief History of the Late Ottoman Empire. Princeton University Press. pp. 9–10, 69. ISBN 978-1-4008-2968-2. Bernard Droz, « Insurrection de 1871: la révolte de Mokrani », dans Jeannine Verdès-Leroux (dir.), L'Algérie et la France, Paris, Robert Laffont 2009, pp. 474–475 מסת"ב 978-2-221-10946-5 Shillington, Kevin (1995). "North and north-east Africa in the nineteenth century". History of Africa (2 ed.). Macmillan. p. 276. Joly, Vincent (2014-02-01), "Les généraux d'Afrique et la répression des troubles révolutionnaires de 1848", Histoire de l'Algérie à la période coloniale, La Découverte: 127–130, doi:10.3917/dec.bouch.2013.01.0127, ISBN 9782707178374, נבדק ב-2022-04-13 Katz, Ethan B. "Shifting Hierarchies of Exclusion: Colonialism, Anti‐Semitism, and Islamophobia in European History." CrossCurrents 65, no. 3 (2015): 357–370. L'Algérie et la France. Jeannine Verdès-Leroux, Normandie roto impr.). Paris: R. Laffont. 2009. ISBN 978-2-221-10946-5. OCLC 470565360.{{cite book}}: תחזוקה - ציטוט: others (link) Willard, Claude (2000), "La Commune de Paris de 1871: mythes et réalités", La commune de 1871: utopie ou modernité?, Presses universitaires de Perpignan: 15–19, doi:10.4000/books.pupvd.36640, ISBN 9782908912876 Jolly, Jean (1996). Darmon, Pierre (2009). Sessions, Jennifer. Johnson, Douglas. Forsdick, C. (2018). Brower, Benjamin C. A desert named peace: the violence of France's empire in the Algerian Sahara, 1844–1902. Porch, Douglas. Porch, Douglas (1985). "The Dark Side of Beau Geste – the invasion of the Sahara". Proceedings of the Meeting of the French Colonial Historical Society. 10: 219–230. ISSN 0362-7055. JSTOR 42952165. Greenhalgh, Michael (2014). The military and colonial destruction of the Roman landscape of North Africa, 1830–1900. Leiden, The Netherlands. ISBN 978-90-04-27163-0. OCLC 882104934. Schaller, Dominik J. (2010). "Genocide and Mass Violence in the 'Heart of Darkness': Africa in the Colonial Period". In Bloxham, Donald; Moses, A. Dirk (eds.). The Oxford Handbook of Genocide Studies. Oxford University Press. p. 356. ISBN 978-0-19-923211-6. Jalata, Asafa (2016). Phases of Terrorism in the Age of Globalization: From Christopher Columbus to Osama bin Laden. Palgrave Macmillan US. pp. 92–93. ISBN 978-1-137-55234-1. Kiernan, Ben (2007). Blood and Soil: A World History of Genocide and Extermination from Sparta to Darfur. Yale University Press. pp. 364–ff. ISBN 978-0-300-10098-3. Samuels, Maurice. Lorcin, Patricia M. E., and Todd Shepard.