laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
נמל התעופה אוחריד

נמל התעופה פאולוס הקדוש המבשר באוחריד (במקדונית: Аеродром Св. Апостол Павле Охрид, Aerodrom Sv. Apostol Pavle Ohrid) הוא נמל התעופה השני בגודלו במקדוניה הצפונית. הנמל ממוקם על גדת אגם אוחריד, במרחק של 9 ק"מ מאוחריד, לאורך כביש סטרוגה-קיצ'בו-סקופיה. בממוצע עוברים בנמל כ-60,000 נוסעים וכ-1,000 מטוסים בשנה. נמל התעופה באוחריד משמש כמנוף לפיתוח התיירות בעיר ובסביבותיה, ומהווה נמל תעופה חלופי לנמל התעופה סקופיה, נמל התעופה הגדול במקדוניה הצפונית. חברת התעופה ארקיע מבצעת לנמל התעופה טיסות ישירות, היוצאות מנמל התעופה בן-גוריון בחודשי הקיץ. הנמל פעיל משנת 1952, ומסלול הטיסה בתקופה זו היה נתיב דשא באורך 1,200 מטרים. בעקבות תהליכי מודרניזציה בחברת JAT איירווייז ועלייה בעומס התעבורה האווירי, נבנה הנמל מחדש בסוף שנות ה-60. מסלול טיסה מאספלט נסלל, מבנים קיימים שופצו ונבנו מספר מבנים חדשים. הנמל נפתח מחדש ב-8 ביוני 1970. כמות הנוסעים בשדה התעופה החלה לגדול בצורה משמעותית רק במחצית השנייה של שנות ה-80, עם העלייה במספר התיירים שהגיעו לאזור אוחריד ולמקדוניה בכלל. בשנת 1990 נערך שיפוץ נוסף בנמל, ומסלול הטיסה הוארך ל-2,550 מטר. בשנת 1995 נבנה טרמינל חדש במקומו של הטרמינל הישן, ובעקבותיו הנמל יכל לשמש בכ-500 נוסעים ועד 5 מטוסים בשעה. בנמל התעופה ניכרת בדרך כלל תנועה דלה מאוד הן במספר האנשים הפוקדים את המקום והן במספר כלי הטיס המזעריים. במקום ישנה חנות קטנה לממכר מוצרים פטורים ממע"מ. ב-20 בנובמבר 2003 התרסק ליד הנמל מטוס מסוג Yak-42 של חברת אוויומפקס. המטוס התרסק בזמן טיסה מז'נבה לסקופיה, לאחר שהטייס שינה את מסלול הטיסה והחל לטוס לכיוון אוחריד בעקבות תנאי מזג אוויר קשים ששררו באזור נמל התעופה סקופיה. בזמן הנחיתה המטוס התרסק לתוך הר טרויאני בקרבת אוחריד. כל שמונת אנשי הצוות ו-115 מתוך 116 הנוסעים נספו באסון. מדיה וקבצים בנושא נמל התעופה אוחריד בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של נמל התעופה אוחריד דף הבית של נמלי התעופה במקדוניה הצפונית בשנת 1970 עברו בנמל התעופה 11,674 נוסעים ב-308 תנועות, לעומת 67,811 נוסעים ב-1298 תנועות בשנת 1990.
תקלה גיורגיס השני, קיסר אתיופיה

תקלה גיורגיס השני היה קיסר אתיופיה בשנים 1868-1872. שמו לפני ההכתרה היה וגשום (שליט מחוז וג) גובזה גברה מדהין. נפטר בשנת 1873. טיעונו של גובזה לכתר הקיסרות התבסס על כך שהוא צאצא של שושלות קיסריות דרך שני הוריו. דרך אביו ווגשום גברה מדהין, שהיה משושלת זגווה, ודרך אימו שהייתה צאצאית לשושלת הסולומונית. גובזה נישא לדינקינש מירצ'ה, אחותו של דג'אזמאץ' קאסה. לאחר התאבדותו של תוודרוס השני יריביו לכתר הקיסרות היו מנליק השני (בזמנו מלךשוואה) וגיסו של גובזה, דג'אזמאץ' קאסה (בעתיד קיסר אתיופיה יוהנס הרביעי). בשנת 1868 ווגשום גובזה הכריז על עצמו קיסר אתיופיה תחת השם תקלה גיורגיס השני בסקוטה שבמחוז ווג. מכיוון שאבונה סלאמה, ראש הכנסייה האורתודוקסית האתיופית מת זמן קצר לפני כן, לא היה מי שיכתירו כראוי. יריביו לכתר, קאסה ומנליק לא הכירו בו בתור קיסר, ולכן בשנת 1871 יצא בראש צבאו לתיגראי להכניע את גיסו קאסה בכוח אולם הוא הובס. הוא וילדיו נפלו בשבי. זמן קצר אחר כך קאסה הכריז על עצמו קיסר אתיופיה תחת שם המלכות יוהנס הרביעי. תקלה גיורגיס מת בשבי בשנת 1872. בגלל השפעתו המינימלית בהיסטוריה האתיופית לפעמים הוא מושמט מרשימת קיסרי אתיופיה.
יששכר בן מרדכי אבן סוסאן

רבי יששכר בן מרדכי אבן סוסאן היה מחכמי ארץ ישראל במאה ה-16 ומנהיג קהילת המגרבים בצפת. רבי יששכר אבן סוסאן נולד בפאס שבמרוקו ברבע הראשון של המאה הט"ז. בצעירותו עלה לצפת ולאחר מכן עלה לירושלים בה היה מתלמידיו של רבי לוי בן חביב. בשנת 1538 שב לצפת בה ישב כמה עשרות שנים ועמד בראש הנהגת קהילת המערבים בה, וכן שימש כנראה גם כראש ישיבת הקהל הנ"ל. בשנת 1564 יצא חיבורו "תיקון יששכר" העוסק בענייני הלוח העברי ובמנהגי הקהילות השונות בצפת. זהו אחד המקורות הראשונים בכתב המזכירים את מנהג אכילת הפירות בט"ו בשבט. בשנים 1571-1574 עסק בתרגום המקרא לערבית מאחר שע"פ הבנתו התרגום הנוכחי שחובר לפני מאות שנים על ידי רבי סעדיה גאון לא התאים עוד לבני זמנו. התרגום מכונה "שרח אל סוסאני". גיורא פוזיילוב, חכמיהן של ארבע ערי הקודש כרך ב - חכמי ירושלים, מינהל החינוך הדתי. דוד דורון, על תרגום התורה לערבית של ר' יששכר בן-סוסאן המערבי, בתוך: ספונות ג, (תשמ"ה). רבי יששכר בן סוסאן, תקון יששכר, ונציה של"ט, באתר היברובוקס שמואל יוסף פין, הערך "הר"ר יששכר בר מרדכי בן סוסאן", בתוך: כנסת ישראל, ורשה תרמ"ז, עמ' 704, באתר היברובוקס מרדכי מרגליות (עורך כללי), "רבי יששכר (בן מרדכי) סוסאן", אנציקלופדיה לתולדות גדולי ישראל, תל אביב: י' צ'צ'יק, תש"ו, באתר היברובוקס יששכר בן מרדכי סוסאן, דף שער בספרייה הלאומית לספר הסרוק באתר הספריה הלאומית לחצו כאן
היינריך נויהאוס

היינריך נויהאוס (בגרמנית: Heinrich Gustavovich Neuhaus; ברוסית: Генрих Густавович Нейгауз;‏ 12 באפריל 1888 – 10 באוקטובר 1964) היה פסנתרן ומורה רוסי-סובייטי ממוצא גרמני. נויהאוס נולד בקירובוגרד (אז יליזבתגרד), באוקראינה להורים ממוצא גרמני. אף כי שני הוריו היו מורים לפסנתר הוא למד בעיקר בכוחות עצמו. ההשפעות העיקריות על התפתחותו האמנותית המוקדמת באו מדודנו קרול שימנובסקי ובייחוד מדודו פליקס בלומנפלד בביקוריו בבית אחיותיו. ב-1902 ניגן ברסיטל ביליזבתגרד עם הכנר מישה אלמן בן ה-11 ובשנת 1904 הופיע בקונצרטים בדורטמונד, בבון, בקלן ובברלין. בהמשך למד אצל ליאופולד גודובסקי בברלין ומשנת 1909 עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה בכיתות האמן שלו באקדמיה למוזיקה של וינה. ב-1914 התחיל ללמד בקירובוגרד ואחר בטביליסי ובקייב. בתקופה זו עצר את קריירת הקונצרטים שלו ושם דגש על פעילויות פדגוגיות. ב-1922 החל ללמד בקונסרבטוריון של מוסקבה, שאותו גם ניהל בין 1935 ל-1937. עם תלמידיו נמנו אמיל גיללס, ראדו לופו, סביאטוסלב ריכטר ויעקב זאק. בשנת 1956 זכה לתואר "אמן העם של ברית המועצות". נויהאוס נודע במגנטיות הפואטית של נגינתו ובעידונו האמנותי. ספרו הפדגוגי, "אמנות הנגינה בפסנתר" (1958) נחשב לאחד המוסמכים ביותר והנפוצים ביותר בשימוש בנושא זה. בנו של נויהאוס הוא הפסנתרן והמורה סטניסלב נויהאוס. נינו של נויהאוס הוא הפסנתרן הישראלי עדי נויהאוס, יליד 1996. מדיה וקבצים בנושא היינריך נויהאוס בוויקישיתוף היינריך נויהאוס, באתר AllMusic (באנגלית) היינריך נויהאוס, באתר MusicBrainz (באנגלית) היינריך נויהאוס, באתר Discogs (באנגלית) אתר לזכרו היינריך נויהאוס, באתר "Find a Grave" (באנגלית) הנריך נויהאוז (1884-1964), דף שער בספרייה הלאומית
ח'יר א-דין

ח'יר א-דין פאשה, המכונה "ברברוסה" (בטורקית: Barbaros Hayrettin Paşa; ‏1478–1546), היה שודד ים, מדינאי ואדמירל עות'מאני בשירות הסולטאן סולימאן המפואר ואביו, הסולטאן סלים הראשון, שפעל בים התיכון, במחצית הראשונה של המאה ה-16, ויריבו הגדול של עמיתו הנוצרי הג'נובזי, אנדראה דוריה. ח'יר א-דין נולד או חיזיר ראיס באי לסבוס למשפחת פריבטירים, והיה הצעיר מבין חמשת בניו של יאקופ אגה ורדרלי, סיפאהי או יאניצ'ר ממוצא טורקי או אלבני שעבד בשירות הסולטאן מהמט השני. האב השתתף ב-1462 בכיבוש האי לסבוס (מיליטיני) וקיבל אדמות ביישוב בונובה באי. אמו הייתה יוונייה בשם קתריני, אלמנה של כומר יווני. אחיו פעלו תחילה במערב הים התיכון, ובשנת 1515 השתלטו על אלג'יריה, משם יצאו לפשיטות על נמלי איטליה וספרד, שדדו אוניות ודאגו לשלם מס קבוע לסולטאן, שראה בהם בצדק את בני חסותו ועושי דברו. ב-1516 עלה קרלוס הראשון, שהיה מאוחר יותר קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, על כס מלכות ספרד, והבין היטב כי לא יוכל לקטוף את פירות גילוי אמריקה לאורך זמן, אם לצי הטורקי תהיה דריסת רגל באוקיינוס האטלנטי. לכן מיקד את מאמציו בראשית שלטונו לשחרר את אלג'יריה מהכיבוש הטורקי. הניסיון הראשון נכשל, אולם בספטמבר 1517 הצליח קרל לכבוש את אלג'יריה והוציא להורג את כל בני המשפחה, פרט לח'יר א-דין, שהצליח לברוח. מאותו זמן כונה "ברברוסה" על ידי האירופים, מאחר שאחיו שנהרג נקרא "באבא אורוץ'", המצלצל דומה. ח'יר א-דין, שרצה לקבל את ההילה שנרכשה לשמו של אחיו, אף ניסה לחקות את דמותו של אחיו וצבע את זקנו באדום. בשנות העשרים החל ח'יר א-דין לשדוד את נמלי ספרד ואיטליה. בתחילה התמקד בחופי הים התיכון, ושדד את נמלי קלבריה, טאראנטו ונמלים שונים בחופי ספרד. מאוחר יותר (1531), העז להיכנס לאוקיינוס האטלנטי ושדד בנמל קדיס את אוניות הקיסר קרל, שחזרו מאמריקה עמוסות זהב. שנה אחר כך חצה את מצר מסינה, השתלט על חלקים באיטליה ובסיציליה, והתעמת עם הצי הג'נובזי (1535). בשנת 1536 נחל ח'יר א-דין מפלה באלג'יר, כאשר הקיסר קרל וצי הליגה הקדושה, שכלל את ספרד, גרמניה, ונציה, ג'נובה, מסדר אבירי מלטה ונאפולי, בפיקוד האדמירל אנדריאה דוריה, השתלט על אלג'יר וגירש אותו משם.[דרוש מקור] אך הלה מצא מקלט בתוניס. כעבור שנתיים (1538) נערך קרב גדול - קרב פרווזה (Prevesa, ביוון), שבו מחץ ח'יר א-דין את צי הליגה. הליגה עשתה מאמץ נוסף לנחות בתוניס ב-1541, אך תנאי מזג אוויר קשים שמו לאל את המסע. כישלון זה גרם להשתלטותו של ח'יר א-דין על הים התיכון באופן מלא עד להתאוששות הליגה, אחרי מותו, ב-1546, ובאופן סופי אחרי קרב לפנטו, ב-1571. רוג'ר קראולי, אימפריות הים: הקרב הסופי על השליטה בים התיכון 1521–1580, מאנגלית: חגי אברבוך. תל אביב: אופוס, 2012. (לפי מפתח עמ' 380). A. Galotta, "Khair al-Din Pasha", EI2 (Encyclopaedia of Islam 2nd edition), Vol. 4 pp 1155-1158 מדיה וקבצים בנושא ח'יר א-דין בוויקישיתוף ח'יר א-דין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
Songs of Leonard Cohen

Songs of Leonard Cohen (בעברית: "שירים של לאונרד כהן") הוא אלבום הבכורה של המשורר הקנדי לאונרד כהן מ-1967. לפני הכניסה לעולם המוזיקה, הוציא כהן שישה ספרים שזכו לשבחי הביקורות. ניתן להגדיר את סגנון האלבום כפולק. כהן אמר בריאיון שהיה לו ויכוח עם המפיק ג'ון סיימון על השיר "סוזאן" מפני שסיימון רצה להכניס לשיר נגינת פסנתר ותופים, ו"לא רציתי תופים באף שיר שלי". בחלק מהשירים כהן מלווה בכלי מיתר, הלהקה "קליידוסקופ" וקולות רקע של הזמרת ננסי פרידי. רוברט אלטמן השתמש בשלושה משירי האלבום, "The Stranger Song", "Winter Lady" ו-"Sisters of Mercy" לפסקול הסרט שביים, "הקלפן והיצאנית" (McCabe & Mrs. Miller). כל השירים נכתבו והולחנו על ידי לאונרד כהן. מידע על האלבום Songs of Leonard Cohen באתר MusicBrainz מידע על האלבום Songs of Leonard Cohen באתר AllMusic האלבום Songs of Leonard Cohen באתר Discogs האלבום Songs of Leonard Cohen באתר ספוטיפיי האלבום Songs of Leonard Cohen באתר דיזר האלבום Songs of Leonard Cohen באתר אפל מיוזיק האלבום Songs of Leonard Cohen באתר טיידל מילות שירי האלבום ודגימות מהם ערך זה הוא קצרמר בנושא אלבומים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
תחריט

תחריט הוא טכניקה של דפוס שקע. בשפות זרות, כדוגמת האנגלית, משמש המונח "תחריט" (Engraving) גם לתיאור עיטורים החרוטים על גבי עצמים וחומרים שונים, בדומה לתבליט שטוח. במשך אלפי שנים שימש התחריט כשיטה לעיטור חפצי־נוי, כגון תכשיטים וחפצי מתכת אחרים. הניסיון של צורפים וחרשי מתכת בעיצוב אמנותי הוביל אמנים לפיתוח טכניקות חריתה מדויקות יותר. השימוש בתחריט על לוחות נחושת החל בגרמניה ובאיטליה במחצית המאה ה-15. למעשה, לרבים מאמני התחריט המוקדמים היה ניסיון בצורפות. תקופת השיא של התחריט הייתה בין השנים 1470 ל-1530, שבהן פעלו אמנים כגון אלברכט דירר, לוקס ואן ליידן (Lucas van Leiden) ואחרים. לאחר תקופה זו החלה טכניקת התצריב לדחוק את מקומו של התחריט, בעיקר בשל העובדה כי לימוד טכניקה זו הוא פשוט יותר. אמנים רבים, כדוגמת רמברנדט, שילבו ביצירותיהם את שתי הטכניקות. התחריט נוצר על ידי חריתה של דימוי על גבי לוח הדפסה. לוח ההדפסה המסורתי עשוי בדרך כלל מנחושת. החריתה נעשית בעזרת מכשיר חד הנקרא חֶרֶט (Burin), שבעזרתו חורצים את לוח ההדפסה. בתהליך ההדפסה נמרח צבע מיוחד על לוח ההדפסה. בתהליך של ניקוי מוסר הצבע כך שנשאר רק הצבע שבין החריצים. בעזרת מכבש דפוס מצמידים נייר אל לוח ההדפסה, כך שהצבע שבתוך חריצי הלוח מועבר אל גיליון הנייר. ישנם כמה סוגים שונים של חרטים המשמשים ליצירת הדימוי המודפס. ישנם חרטים שחודם הוא בעל זווית נטוייה (angle tint tool). חרטים אלו יוצרים קו מעוקל מעט, אך בעל חדות. חרטים אחרים, המכונים "פלורנטינים" (Florentine), הם בעלי חוד ישר ומחורץ היכול לייצר מספר קווים בחריצה אחת. כלי זה משמש למילוי אזורים גדולים. למרות אופיו הקווי והשטוח של הדימוי המופק בתהליך ההדפסה, ניתן להגיע לגוונים שונים של הצבע המודפס. דבר זה נעשה על ידי גילופו של לוח ההדפסה בגבהים שונים. שקע עמוק משמעו יותר צבע, כלומר הדפסה כהה יותר, ואילו שקע רדוד יותר יוצר גוון בהיר יותר. נפח נהוג ליצור על ידי שימוש ברשתות של קווים שתי וערב, המאפשרות להגיע לרמות כהות שונות. חרטים מודרניים עובדים על עץ, שאינו מצריך שימוש בכימיקלים, במיוחד עצי פרי רכים כגון זית. לשם כך יש מגוון של כלים שיוצרים חיתוכים שונים ומאפשרים את כל גוני האפור בין הלבן לשחור. חיתוך עץ פיתוח עץ סגרפיטו מדיה וקבצים בנושא תחריט בוויקישיתוף תחריט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
יודה ליון פאלאש

יוּדָה לִיון פָּאלָאש (בהולנדית: Juda Lion Palache) ‏(26 באוקטובר 1886 - 18 באוקטובר 1944) היה פרופסור לשפות שמיות באוניברסיטת אמסטרדם ומראשי הקהילה הפורטוגזית היהודית בעיר זו. פאלאש נולד באמסטרדם בשנת 1886. אביו היה הרב הראשי של הקהילה הפורטוגזית. משפחתו התיישבה בהולנד בתחילת המאה ה-17, כאשר אבי המשפחה, ר' שמואל פאלאג'י, נשלח לייצג את מלך מרוקו בהולנד בשנת 1609. לאחר שסיים את לימודיו בסמינר הקהילה הפורטוגזית, עבר ללמוד בלשנות שמית באוניברסיטאות אמסטרדם וליידן. בשנת 1920 סיים את לימודי הדוקטורט בליידן. בשנת 1911 החל לעבוד כמורה בבית ספר, ראשית כמורה לעברית ולאחר מכן כמורה לשפות קלאסיות בתיכון העירוני בהאג. באוקטובר 1924 התקבל למשרת מרצה לשפות שמיות באוניברסיטת אמסטרדם, והיה היהודי הראשון שהחזיק במשרה זו. מינויו נעשה חרף התנגדות ציבורית מסוימת, שכן כמרצה לעברית נדרש להעביר גם הרצאות בחוג לתאולוגיה, ממעוזי הנצרות ההולנדית. אולם מומחיותו ואישיותו הפכו אותו עד מהרה לבן בית בחוג. פאלאש היה חוקר בעל תחומי עניין מגוונים. עיקר מרצו הוקדש לעברית המקראית, לערבית ולארמית. הוא היה בין הראשונים שעסק בחקר הסמנטיקה של הלשון המקראית, וספרו "הערות סמנטיות על אוצר המילים של הלשון העברית" (נתפרסם לאחר מותו) נחשב כספר יסוד בתחום זה. כמו כן חיבר שתי מונוגרפיות על הספרות היהודית בתקופת חז"ל: "מבוא לתלמוד" ו"הספרות היהודית מלאחר התלמוד ועד ימינו". בנוסף כתב מאמרים שנתפרסמו בכתבי עת מדעיים, וקובצו לאחר מותו לספר בשם "סיני ופארן", שיצא לאור ביוזמת מוקירי זכרו. פאלאש היה פעיל בחיי הקהילה היהודית בכלל והקהילה הפורטוגזית בפרט. הוא עמד בראש האגודה ההולנדית למדעי היהדות, ושימש כפרנס בקהילה הפורטוגזית. הוא היה אנטי ציוני מובהק, והמשיך להחזיק בדעותיו אלו גם לאחר שסייר בארץ ישראל בשנת 1935. עם כיבוש הולנד על ידי הגרמנים בשנת 1940 אולץ להתפטר בשל יהדותו. הוא הצטרף ל"יודסה ראט פור אמסטרדם" (de Joodse Raad foor Amsterdam - "הוועד היהודי") הידוע לשמצה, שמונה על ידי הגרמנים לטפל בענייני היהודים ולרכזם לקראת שילוחם מזרחה. חברותו ב"יודסה ראט" לא עמדה לו כאשר בתחילת שנת 1944 גורש יחד עם אשתו וילדיו לגטו טרזיינשטט. באוקטובר אותה שנה הועלה על טרנספורט מטרזיינשטט לאושוויץ, ומשם לא חזר. עמו באושוויץ נספו גם אשתו ושניים מתוך שלושת ילדיו. בנו הצעיר, לאו פאלאש, שרד את השואה. בניגוד לאביו הפך לציוני חם, והיה פעיל רוב חייו בסניף ההולנדי של קרן היסוד. הוא הקים לזכר אביו מכון למחקר הלשון העברית באוניברסיטת אמסטרדם - "מכון יהודה פאלאש" (Juda Palache Instituut). הערך מבוסס על ההקדמות לשני ספריו, שיצאו לאחר מותו: J. L. Palache, Sinai en Paran, Opera minora van wijlen dr. J. L Palache, Met een voorwoord van dr. Max Reisel, Leiden 1959 J. L. Palache, Semantic notes on the Hebrew lexicon, Translated from the Dutch original and edited by R. J. Zwi Werblowsky, Leiden 1959. מדיה וקבצים בנושא יודה ליון פאלאש בוויקישיתוף
פלש

האם התכוונתם ל... מבזק (Flash) – התקן על המצלמה שיוצר הבזק אור פלש (אדריכלות) (Fleche) – סוג של צריח מחודד שנפוץ באדריכלות הגותית ארמון פלש (Castelul Peleş) – ארמון מלכי רומניה בעיירת הקיט סינאיה אישים ששמם פלש: אלה פלש – זמרת אופרה יהודייה-הונגרייה ג'ורג' פלש – איש ציבורי ישראלי וחבר הכנסת הרמן פלש – פעיל עלייה, חבר התנועה הרוויזיוניסטית קרל פלש – כנר ומורה הונגרי יודה ליון פאלאש – פרופסור לשפות שמיות פלאש
הכבשה דולי

הכבשה דולי (5 ביולי 1996 – 14 בפברואר 2003) הייתה תוצר השיבוט הגנטי (שיבוט הוא תהליך מלאכותי לשכפול יצור חי) הראשון בעולם של יונק הנוצר מתא בוגר. דולי שובטה בניסוי מדעי על ידי צוות מחקר בראשות איאן וילמוט במכון רוסלין למחקר בבעלי חיים (Roslin Institute) השייך לאוניברסיטת אדינבורו וממוקם בעיירה רוסלין שבסקוטלנד, ושם נשארה כל חייה. מטרתו המקורית של המחקר הייתה שיבוט תקין של בעלי-חיים מהונדסים גנטית לייצור חלבונים תרפויטיים, כגון אינסולין והורמון הגדילה בחלב שלהם. הכבשה דולי נוצרה מתא רקמה בוגר וממוין של עטין בטכניקת שיבוט בהעברת גרעין תא סומטי (Somatic Cell Nuclear Transfer) שבה מאחים תא ביצה שגרעינו הוסר עם תא סומטי. הניסוי נערך בשנת 1996, וצלח רק לאחר מספר ניסיונות כושלים - מתוך 277 ביציות מופרות, רק 30 עברו חלוקה; מתוך אותן 30 ביציות רק תשע נקלטו באמהות פונדקאיות והובילו להריון; כל ההריונות נכשלו, מלבד אחד. ב-22 בפברואר 1997 פורסם הניסוי, ועורר ויכוחים אתיים רבים ברחבי העולם. דולי המליטה שישה טלאים, אולם לא האריכה ימים ומתה בשנת 2003 בגיל שש, לאחר שהורדמה. דולי הומתה על מנת למנוע ייסורים נוספים ממחלת ריאות שבה חלתה. למחלה, שאופיינית לכבשים החיות בשבי, אין כל קשר להיותה תולדה של שיבוט. דלקת ריאות זו נוספה לדלקת מפרקים שממנה סבלה דולי. על אף טענות מוקדמות כי דולי סבלה מהזדקנות מואצת, נמצא כי הדבר לא נבע מעצם השיבוט. ב-9 באפריל 2003, הוצב פוחלצה של דולי במוזיאון המלכותי של סקוטלנד, באדינבורו. הכבשה דולי היוותה פריצת דרך בעולם המדע בתחום השיבוט הגנטי. מאז שיבוט זה שובטו חיות נוספות, כגון חתול, פרה (2001), כלב (2005) וקוף (2018). שיבוטה של דולי חולל סערה ביואתית, כשרבים הביעו חששם מפני שיבוט קרוב של בני אדם. שיבוטה של דולי העלה את הנושא לסדר היום במקומות רבים, ובכמה מדינות, כולל ישראל, חוקקו חוקים נגד שיבוטים. בריאיון לסיינטיפיק אמריקן בשנת 2008 התוודה וילמוט שזנח את השיבוט לטובת הפיכת תאים בוגרים לתאי גזע. "הגישה החדשה תאפשר לדברים להתקדם קצת יותר מהר". אחד הפרקים של התכנית "שערורייה" נקרא "תיק דולי" ובו מסופר על ניסוי סודי של שיבוט אדם בשם גרשון לרר (נתי רביץ) בהשראת השיבוט של הכבשה דולי. איאן וילמוט, קית' קמפבל וקולין טאדג', הבריאה השנייה, הוצאת מטר, 2001 ד"ר יונת אשחר, מחקר: שיבוטים לא מתים צעירים, באתר: מכון דוידסון, 2016 מדיה וקבצים בנושא הכבשה דולי בוויקישיתוף דיווח על שיבוט הכבשה דולי בכתב העת המדעי Nature על שיבוט באתר מכללת עמל הכבשה דולי, באתר "הידען" גליליאו צעיר, ‏שַׁבֵּט לי כִּבשׂה – 20 שנה להולדת הכבשה דולי, באתר "הידען", 14 בפברואר 2016 יונת אשחר, מכון ויצמן למדע, ‏מחקר: שיבוטים לא מתים צעירים, באתר "הידען", 7 באוגוסט 2016 אקונומיסט, 20 שנה לשיבוט של דולי: הרגע שבו נפגשו הגנטיקה והאתיקה, באתר הארץ, 24 בפברואר 2017 הכבשה דולי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ד"ר יונת אשחר, מחקר: שיבוטים לא מתים צעירים, במדור "חדשות מדע" באתר של מכון דוידסון לחינוך מדעי, 28 ביולי 2016 לראשונה: מדענים שיבטו קופים, באתר ynet, 24 בינואר 2018 ynet, הכנסת תאריך החוק האוסר על שיבוט בני-אדם, באתר ynet, 21 במאי 2016 Kenneth Chang,‏ סיינטיפיק אמריקן האבא של דולי עושה חשבון נפש: האם להמשיך בשיבוטים?, באתר הידען, 16 באוקטובר 2008
עגלון (פירושונים)

האם התכוונתם ל... עגלון – נהג עגלה עגלון מלך מואב – מלך מואב הנזכר בתנ"ך עגלון (עיר מקראית) – עיר מקראית שהמלך שלה כרת ברית נגד הגבעונים לאחר שאלה כרתו ברית עם בני ישראל עגלון (קבוצת כוכבים) – אחת מ-48 קבוצות הכוכבים של תלמי
פלופס

פלופס (ביוונית: Πελοψ) הוא גיבור אגדי מן המיתולוגיה היוונית. אביהם של אטראוס ושל תיאסטס, בנו של טנטלוס מלך לידיה, אחי ניובה, נכדו של זאוס מלך האלים היוונים, ומאהבו של פוסידון. ידוע במיוחד בשל ניצחונו במרוץ מרכבות נגד אוינומאוס, מלך אולימפיה, על ידה של ביתו, היפודאמיה. ניצחונו אפשר לו להתחתן עם הנסיכה היפודאמיה, שהייתה אחת הנשים היפות ביוון. פלופס, שהפך למלך, קרא לאזור על שמו - הפלופונסוס; כיום, החלק הדרומי של יוון. לפי האגדה, אביו, טנטלוס, חמד לצון וציווה להורגו, כדי לבשל את בשרו ולהגישו בסעודה שערך לאלים. האלים האולימפיים לא התפתו ונמנעו מן המנה שהוצעה להם, פרט לדמטר (או בגרסאות אחרות תטיס או כלב), שהייתה שרויה ביגון על אובדן בתה, והספיקה לאכול את כתפו לפני שהבחינה במקור הבשר. האלים הענישו את טנטלוס בעונש איום, והחזירו לתחייה את פלופס. במקום כתפו שנאכלה, יצרו לו האלים כתף משנהב. מאוחר יותר נשא לאישה את הנסיכה היפודאמיה. כדי לזכות בה היה צריך כל מחזר לנצח את אביה, המלך אוינומאוס, במרוץ סוסים, כאשר העונש על תבוסה הוא מוות. צעירים רבים מתו בצורה זו, בייחוד לאור העובדה שסוסיו של המלך היו מתנה מארס, אל המלחמה היווני. פלופס, שקיבל במתנה זוג סוסים מפוסידון, כמתנת תודה על כך ששימש כמאהבו באולימפוס, התחרה בו וניצח. לפי גרסה אחרת, היפודאמיה, שהתאהבה בו, היא זו שעזרה לו לנצח, על ידי שיחוד הפרש שרכב בשם אביה, מירטילוס. הלה שלף את היתדות שחיזקו את גלגלי מרכבת המלך, ובכך אפשר לפלופס לנצח. יש גם גרסה הטוענת שפלופס שיחד את מירטילוס כשהבטיח לו מחצית הממלכה שיירש ואת הלילה הראשון עם היפודאמיה. על פי האגדה, מרוצי הסוסים שהתקיימו באולימפיה, הם המקורות של המשחקים האולימפיים ביוון העתיקה. לימים הרג פלופס את מירטילוס וזה קיללו בשעת מותו. פלופס, לפי האגדה, כבש גם את חצי האי שלימים נקרא הפלופונסוס, ומכך נובע שמו של האזור (ביוונית פירוש השם "האי של פלופס"). האגדה על פלופס נשתמרה בצורתה הקדומה, וסופרי יוון המאוחרים לא אהבו את צורתה, שהייתה אכזרית בעיניהם, ואף התריסו נגדה. פליסתנס מדיה וקבצים בנושא פלופס בוויקישיתוף פלופס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
מגדל שוקי הון

מגדל שוקי הון הוא בית השקעות ישראלי שנמצא בבעלות חברת מגדל אחזקות ביטוח ופיננסים. בית ההשקעות נוסד בשנת 1965 על ידי אברהם אירני בשם "החברה המרכזית לניירות ערך בע"מ". החברה המרכזית הייתה מהחברות הראשונות בישראל שאפשרו למשקיעים קטנים, עצמאיים וחוץ ממסדיים להשקיע בבורסה, ומהראשונות שנתנה אשראי ללקוחות שרצו לפעול באמצעותה. ב-1993 הצטרפה חברת הההשקעות קרדן ישראל לגרעין השליטה בבית ההשקעות בשנת 1999 רכשה את רוב מניות החברה ושינתה את שמה ל"קרדן השקעות הון" בשנת 2001 רכשה "מגדל" את בית ההשקעות מחברת קרדן ושינתה את שמו ל"מגדל שוקי הון". בשנת 2003 רכשה חברת "מגדל שוקי הון" את חברת "עלומים", שניהלה את קופות הגמל של הקיבוץ הדתי והייתה בבעלות קיבוץ עלומים. "עלומים" נוהלה על ידי שמיל קורצמן משנת 1997 ולחאחר הרכישה כיהן קורצמן כמנכ"ל מגדל ניהול תיקי השקעות עד שנת 2010. בספטמבר 2004 מכרה "מגדל" 50% מאחזקותיה ב"מגדל שוקי הון" לבית ההשקעות, שהיה בזמנו החמישי בגודלו בארצות הברית, בר סטרנס. בשנת 2008 מגדל רכשה בחזרה את חלקה במגדל שוקי הון. בעקבות יישום מסקנות ועדת בכר, שקבעה כי על הבנקים בישראל להיפרד מקופות הגמל וקרנות הנאמנות ולמכור אותן לגופים פרטיים, ביצעה מגדל שוקי הון מספר רכישות מידי בנקים וגופים פרטיים: בנובמבר 2005 רכשה את קרנות הנאמנות "דיקלה" מהבנק הבינלאומי תמורת 220 מיליון שקל, במרץ 2006 רכשה את חברת ניהול הקרנות "אפיקים" תמורת 140 מיליון שקל, ובעליה יעקב ויינשטיין מונה כמנהל ההשקעות הראשי של מגדל שוקי הון בינואר 2007 רכשה את חברת קרנות ההשתלמות הגדולה בישראל - "קהל", תמורת 264 מיליון שקל. בעקבות הרכישות הפכה החברה מבית השקעות המנהל כ-1.5 מיליארד שקל לגוף המנהל בקרנות נאמנות, קופות גמל, קרנות השתלמות וניהול תיקים, כ-27 מיליארד שקל (נכון לשנת 2015) - היקף נכסים שישי בגודלו מבין גופי ההשקעות בישראל. בין חברות הבת של מגדל שוקי הון נמנות: מגדל קרנות נאמנות, מגדל ניהול תיקי השקעות (חבר הבורסה), מגדל חיתום וקידום עסקים ומגדל עשיית שוק. אתר האינטרנט הרשמי של מגדל שוקי הון סטלה קורין ליבר, ‏"לאברהם אירני היה ידע עצום וחוכמה אישית אדירה" חלוץ המסחר העצמאי בני"ע והתיווך הפיננסי, אברהם אירני, נפטר אמש מהתקף לב, באתר גלובס, 17 באוקטובר 2006 שלמה פרידמן, ‏קרדן: המגעים עם משפחת אירני על סיום השותפות בחברה המרכזית לא הבשילו למו"מ, באתר גלובס, 7 ביולי 1998 שי שלו, ‏קרדן רכשה מניות משפ' אירני בחברה המרכזית ב-50% מעל מחיר השוק, באתר גלובס, 11 במרץ 1999 שלומי שפר, מגדל השלימה את רכישת קרדן השקעות הון, באתר הארץ, 10 בספטמבר 2001 הרותם שטרקמן, מגדל רוכשת את עלומים המנהלת 1.2 מיליארד שקל, באתר TheMarker‏, 2 בדצמבר 2003 נועם בר, שינויים במגדל: שמיל קורצמן עובר לדש - ו-4.5 מיליארד שקל עשויים לעבור אתו, באתר TheMarker‏, 10 בנובמבר 2010 תמר קובלנץ, ‏שמיל קורצמן עובר ממגדל לדש, באתר גלובס, 9 בנובמבר 2010 עירן פאר, ‏מגדל תמכור 50% ממגדל שוקי הון לבר סטרנס, לפי שווי חברה של 112 מיליון שקל, באתר גלובס, 20 בספטמבר 2004 אתי אפללו, מגדל ביטוח רוכשת את חלקו של בר סטרנס במגדל שוקי הון תמורת 70 מיליון דולר, באתר הארץ, 30 ביוני 2008 רם דגן, מגדל סיכמה על רכישת דיקלה קרנות נאמנות של הבינלאומי בתמורה ל-220 מיליון שקל, באתר TheMarker‏, 11 בנובמבר 2005 שלומי גולובינסקי, בעקבות בריחת הנכסים: מגדל חתכה לויינשטיין את התמורה בגין אפיקים ב-58 מיליון שקלים, באתר TheMarker‏, 29 במרץ 2006 רם דגן, לאומי ודיסקונט במגעים למכירת קרנות ההשתלמות קה"ל, באתר TheMarker‏, 20 בדצמבר 2005 רון שטיין, ‏פניית הפרסה של בר סטרנס: מגדל שוקי הון תרכוש את קה"ל ב-260 מ' ש', באתר גלובס, 4 בינואר 2007