laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
לואי אנטואן, דוכס אנגולם

לואי התשעה עשר (6 באוגוסט 1775 – 3 ביוני 1844), לואי אנטואן, דוכס אנגולם (בצרפתית: Louis-Antoine, duc d’Angoulême), היה מלך צרפת שכיהן למשך הזמן הקצר ביותר בהיסטוריה של צרפת - במשך כ-20 דקות בלבד. לואי אנטואן הוכרח לוותר על תוארו בשנת 1830 לטובת אחיינו אנרי, רוזן שאמבור, שוויתר אף הוא על הכס לטובת לואי פיליפ, מלך הצרפתים. לואי אנטואן נולד בוורסאי ב-6 באוגוסט 1775, כבנו הבכור של שארל פיליפ, אחיו הצעיר של מלך צרפת לואי השישה עשר. אמו הייתה מריה תרזה, נסיכת סבויה, בתם של ויטוריו אמדאו השלישי, מלך סרדיניה ומריה אנטוניה פרננדה, נסיכת ספרד ומלכת סרדיניה. בשנת 1792, התגייס לואי אנטואן לצבא המהגרים של בן דודו, לואי ז'וזף, נסיך דה קונדה. ביוני 1795, במהלך המהפכה הצרפתית, דודו, רוזן פרובנס, הכריז על עצמו כמלך, תחת השם לואי השמונה עשר. מאוחר יותר באותה השנה, לואי-אנטואן בן ה-20 הוביל התקוממות כושלת. בתחילת 1797, הוא הצטרף לאחיו ולדודו בדוכסות בראונשווייג בתקווה להצטרף לצבא האוסטרי. לאחר תבוסת אוסטריה, ברח לואי אנטואן עם משפחתו למיטאו, קורלנד, שם היו תחת חסותו של פאבל הראשון, קיסר רוסיה. בשנת 1799 התחתן לואי אנטואן עם בת דודתו מארי תרז, נסיכת צרפת, בתם של לואי השישה עשר ומארי אנטואנט. בתחילת 1801, פאבל הראשון, קיסר רוסיה כרת הסכם שלום עם נפוליאון, ובית המלוכה הצרפתי הגולה נמלט לוורשה, שהייתה אז בשליטת פרוסיה. בעשר השנים הבאות, לואי-אנטואן ליווה ויעץ לדודו, לואי השמונה עשר. בהמשך בני המשפחה חזרו לרוסיה, אולם לאחר חתימת הסכם טילזיט בין נפוליאון לאלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה, עברו בני המשפחה לאנגליה. שם, בבית הארטוול, חידש לואי השמונה עשר את חצרו, וללואי-אנטואן ניתנה קצבה של 300 £ בחודש. פעמיים (בשנת 1807 ובשנת 1813) הוא ניסה לחזור לרוסיה להצטרף למאבק נגד נפוליאון, אך בקשתו נדחתה על ידי הצאר, ולואי אנטואן נשאר באנגליה. בשנת 1814 הפליג לואי אנטואן לבורדו, שם הכריז על הרסטורציה. בהמשך לחם לואי אנטואן לצד הדוכס מוולינגטון כדי להחזיר את בן דודו פרננדו השביעי, מלך ספרד לכס המלוכה של ספרד. כראש הצבא המלוכני בעמק נהר הרון הדרומי, לואי אנטואן לא הצליח למנוע את חזרתו של נפוליאון לפריז, וברח שוב לאנגליה במהלך "מאה הימים". בשנת 1823, הוא פיקד על חיל צרפתי שנשלח לספרד, כדי לסייע לשלטונו של פרננדו השביעי, מלך ספרד. לואי אנטואן ניצח בקרב טרוקדרו, ועל כך קיבל את התואר נסיך טרוקדרו. עם מותו של לואי השמונה עשר בשנת 1824, עלה אביו שארל העשירי לשלטון, ולואי-אנטואן הפך ליורש העצר. לואי אנטואן תמך במדיניות הריאקציונית של אביו, שכללה גירוש קצינים בונפארטיסטים לשעבר מהצבא. ביולי 1830, במהלך מהפכת יולי, המוני מפגינים זועמים דרשו את התפטרותו של שארל ושל צאצאיו, לטובת בן דודו לואי פיליפ, דוכס אורליאן, ושלחו משלחת לארמון טווילרי, בניסיון לכפות עליו שיתוף פעולה. שארל חתם בחוסר רצון על המסמך של הוויתור על מלכותו ב-2 באוגוסט 1830 בעצת אשתו; וכעבור 20 דקות התפטר אף לואי אנטואן מזכותו לשלטון. לואי אנטואן ואשתו מארי תרז נסעו בנובמבר 1830 לאדינבורו, סקוטלנד, והשתכנו בבית בריג'נט ליד ארמון הולירוד. לואי אנטואן מת בגוריציה, אוסטריה ב-3 ביוני 1844, בגיל 69, ונקבר בקריפטה של אביו שארל בכנסייה של המנזר הפרנציסקני. מדיה וקבצים בנושא לואי אנטואן, דוכס אנגולם בוויקישיתוף לואי אנטואן, דוכס אנגולם, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) לואי אנטואן, דוכס אנגולם, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
שדובה

שדובה (בליטאית: ‏Šeduva‏Ⓘ‏; בפולנית: Szadów, שדוב; ביידיש: שאַדעווע) היא עיירה במחוז שאולאי שבליטא, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. שדובה נוסדה כיישוב חקלאי לצד הדרך שבין קובנה וריגה, ובראשית המאה ה-16 נבנתה בה כנסייה. בשנת 1654 הוענקו לשדובה זכויות עיר. התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא מהמאה ה-15. בתחילת המאה ה-20 נמנו בעיירה 2,513 יהודים, וערב מלחמת העולם השנייה נמנו בה כ-800 יהודים, ופעלו בה בית ספר עברי ותנועות נוער ציוניות. פעילות זו נאסרה עם סיפוח ליטא לברית המועצות בשנת 1940. עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים במהלך מבצע ברברוסה, ב-26 ביוני 1941, הועבר השלטון בה לידי לאומנים ליטאים, ואלו הטילו על יהודי היישוב גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע וחובת ביצוע עבודות כפייה, תוך רצח חלק מהיהודים. באמצע יולי 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו קטן ומגודר שהוקם בכפר הסמוך פוורטיצ'יאי (Pavarticiai), בו סבלו מתנאי מחיה קשים וממעשי שוד מצד שומריהם הליטאים. ב-3 באוגוסט 1941 רצחו הליטאים 10 יהודים מהגטו. כעבור כשבועיים רצחו הליטאים 62 יהודים נוספים מהגטו. ב-25 באוגוסט 1941 נלקחו כ-650 היהודים שנותרו בגטו ליער ליודישקיאי (Liaudiskiai) הסמוך, נורו שם ונקברו בקבר אחים. מדיה וקבצים בנושא שדובה בוויקישיתוף שדבה (Šeduva), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "שדובה", באתר JewishGen (באנגלית) אלכסנדר קרוגלוב (רו') ומרטין דין, שדובה, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1116), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) שדובה (ליטא), דף שער בספרייה הלאומית
מוריאוקה

מוריאוקה (ביפנית: 盛岡市) היא עיר הבירה של מחוז איווטה שבחבל טוהוקו שבצפון יפן. אוכלוסיית העיר מונה 299,169 תושבים, נכון לשנת 2015. האזור בו שוכנת העיר מוריאוקה כיום היה מיושב ברציפות מאז התקופה הפלאוליתית. באזור נמצאו אף שרידי חרס מתקופת ג'ומון ומתקופת יאיואי, וכן תילי קבורה מתקופת קופון. בתקופות שלאחר מכן עברה השליטה באזור משבט לשבט, עד שבתקופת סנגוקו השתלט על האזור שבט נאנבו. לאחר קרב סקיגהארה העניקה שוגונות טוקוגאווה הכרה להאן מוריאוקה, ובהתאם תמך ההאן בשוגון במלחמת בושין בראשית רסטורציית מייג'י. בתקופת מייג'י ולאחר ביטול שיטת ההאן ב-1870 הפך האן מוריאוקה למחוז מוריאוקה, אך שנתיים לאחר מכן התמזג עם מחוז איווטה. ב-1889 הפכה מוריקואה לעיר ונבחרה לעיר הבירה של המחוז. במלחמת העולם השנייה ניצלה העיר מההפצצות האוויריות של בעלות הברית על ערי יפן, וסיימה את המלחמה עם זנק מועט בלבד. ברעידת האדמה והצונמי בסנדאי ב-2011 נפגעה מוריאוקה מרעידת אדמה בעוצמה 6.1 בסולם מגניטודה לפי מומנט, אך מלבד הפסקות חשמל לא נגרם נזק רב. מוריאוקה שוכנת באגן קיטקאמי, במרכז מחוז איווטה, מקום המפגש של הנהרות קיטקאמי, שיזוקואישי ונאקצו. נהר קיטקאמי הוא הנהר השני בגודלו במזרח יפן (אחרי נהר קיסו) והארוך ביותר בחבל טוהוקו. הנהר חוצה את העיר מצפון לדרום, ולאורכו נבנו מספר סכרים. מצפון-מערב לעיר מתנשא הר איווטה, חרוט געשי פעיל. במוריאוקה שורר אקלים הנע בין אקלים סובטרופי גשום ואקלים יבשתי, השופע בלחות ובמשקעים. למוריאוקה יחסי ערים תאומות עם: קנדה ויקטוריה, קולומביה הבריטית, קנדה מדיה וקבצים בנושא מוריאוקה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מוריאוקה (ביפנית) מוריאוקה, ברשת החברתית פייסבוק מוריאוקה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מוריאוקה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) הדף הרשמי של מוריאוקה נתוני אקלים של מוריאוקה
שוויר

שוויר (בבלארוסית: Сьвір, סוויר; בפולנית: Świr; ביידיש: סוויר) היא עיירה במחוז מינסק שבבלארוס, בסמוך לאגם שוויר ולגבול ליטא, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. שוויר נזכרת מהמאה ה-13, ובשנת 1452 נבנתה בה כנסייה. במחצית הראשונה של המאה ה-16 עברה העיירה לבעלות משפחת רדזיוויל. בחלוקת פולין השלישית, בשנת 1795, נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית, ובשנת 1921, בהתאם להסכם ריגה, נכללה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה. בשנת 1958 הוענק לשוויר מעמד עירוני. בשנת 1897 נמנו בעיירה 1,114 יהודים. בין מלחמות העולם ישבו בה כ-800 יהודים, כמחצית מתושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות הציוניות ושל הבונד. פעילות זו נאסרה עם כיבוש האזור ביד הסובייטים בספטמבר 1939. ב-26 ביוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו הפקידו את השליטה בה בידי פולנים ובלארוסים, אשר בתורם ביצעו ביהודי העיירה מעשי שוד והתעללות, תוך חיובם בעבודות כפייה ובענידת טלאי צהוב. יודנרט שמונה בעיירה כעבור זמן מה העביר מדי חודש לשלטונות סכומי כופר. ב-5 בנובמבר 1941 רוכזו כ-1,500 יהודי העיירה והפליטים היהודים שהגיעו אליה בגטו קטן שהוקם בה. ב-1 בדצמבר 1941 הוצאו להורג 12 צעירים יהודים מגטו זה, וב-15 בפברואר 1942 נלקחו כ-200 יהודים מהגטו למחנה עבודה, בו נספו. באוגוסט 1942 הועברו יושבי הגטו שבעיירה לגטו מיכלישקי, וגורלם שם היה כגורל יתר יהודי המקום. מספר יהודים בעלי מלאכה שהושארו בעיירה נרצחו כעבור זמן מה. מדיה וקבצים בנושא שוויר בוויקישיתוף שוויר (Świr), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "שוויר", באתר JewishGen (באנגלית) מרטין דין (אנ') ואלז'בייטה רויובסקה, שוויר, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1129–1130), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
ההד היהודי

ההד היהודי (בפולנית: Echo Żydowskie; בכתיב יידי: עכאָ זשידאָווסקיע; בתעתיק עברי: אֶכוֹ ז'ידובסקיֶיה) היה שבועון, ביטאון תנועת "אגודת ישראל" בשפה הפולנית שראה אור במשך תקופה קצרה ובהפסקות במחצית הראשונה של שנות ה-30 של המאה ה-20 בוורשה, פולין. העיתון נועד להביא את עמדותיה של המפלגה גם לפני הקהל הדובר פולנית, בעוד ביטאוניה העיקריים היו ביידיש או בעברית. העיתון נדפס במשך חצי שנה ב-1932 ובמשך שלושה חודשים מסוף דצמבר 1933 עד סוף מרץ 1934. בסך הכל ראו אור 39 גיליונות. מוספים שנכללו בעיתון: "הפינה לנשים" (Kącik dla Pań) ו"הד הצעירים" (Echo Młodych). שוקי אקר, תולדות השבועון בקצרה, באתר עיתונות יהודית היסטורית גליונות השבועון זמינים לעיון מקוון באתר עיתונות יהודית היסטורית ערך זה הוא קצרמר בנושא תקשורת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שאנטואו

שָׁאנְטוֹאוּ (בסינית מפושטת: 汕头; בסינית מסורתית: 汕頭; בפין-יין: Shàntóu; מילולית: "נקודת סל דגים") היא נציבות עירונית במזרח מחוז גואנגדונג שבדרום הרפובליקה העממית של סין. שאנטואו משתרעת על פני 2,248 קמ"ר לחופי ים סין הדרומי כ-355 ק"מ מזרחית לבירת המחוז גואנגג'ואו. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית הנציבות העירונית מנתה כ-5.502 מיליון תושבים, מתוכם כ-5.4 מיליון בשטח האורבני. יחד עם הנציבויות העירוניות הגובלות בה - ג'יאיאנג (אנ') וצ'אוג'ואו (אנ'), היא מרכיבה את המטרופולין צ'אושאן (אנ') המונה כ-13.6 מיליון תושבים. לשאנטואו קשרים מפותחים עם ישראל. בנוסף לשיתוף פעולה בין אוניברסיטת שאנטואו ולבין הטכניון הודיעה קרן לי קה שינג שתשקיע 130 מיליון דולר בטכניון. בעיר שוכנת גם אוניברסיטת GTIIT (המכון הטכנולוגי גואנגדונג-טכניון ישראל) שהוקמה בשנת 2015 כחלק מהשותפות לעיל. בדצמבר 2015 פורסם כי התעשייה האווירית לישראל תייעץ לעיריית שאנטואו בנושאים שונים, ביניהם בתחום התעופה האזרחית. ביוני 2017 פורסם כי התעשייה האווירית חתמה על הסכם להקמת מרכז אקדמי לתחזוקת מטוסים בשאנטואו בשווי של 10 מיליון דולר. לשאנטואו 4 ערים תאומות: יפן קישיוואדה (אנ'), אוסקה, יפן (מ־2 ביוני 1990) קנדה סנט ג'ון, ניו ברנזוויק, קנדה (מ־28 בפברואר 1997) וייטנאם קאנטחו, וייטנאם (מ־1 באוגוסט 2005) ישראל חיפה, ישראל (מ־16 בדצמבר 2015) תאילנד בנגקוק, תאילנד (מ־2 במרץ 2000) קוריאה הדרומית פיונגטהאק (אנ'), קיונגי, קוריאה הדרומית (מ־25 במרץ 2003) אוסטרליה פיירפילד (אנ'), ניו סאות' ויילס, אוסטרליה (מ־26 באפריל 2005) מלזיה ג'והור באהרו, ג'והור, מלזיה (מ־4 בנובמבר 2011) ארצות הברית פדרל ויי (אנ'), וושינגטון, ארצות הברית (מ־12 במרץ 2013) קוסטה ריקה פונטרנס, פונטרנס, קוסטה ריקה (מ־22 ביולי 2014) אלבניה דורס, אלבניה (מ־14 באוגוסט 2015) גבון ליברוויל, גבון (מ־5 בנובמבר 2015) פורטוגל לייריה, פורטוגל (מ־12 באוקטובר 2018) ניו זילנד סאות'לנד (אנ'), סאות'לנד, ניו זילנד (מ־15 באוקטובר 2018) רוסיה חברובסק, חברובסק, רוסיה (מ־21 במרץ 2019) מדיה וקבצים בנושא שאנטואו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של שאנטואו לי קא-שינג: "אם הייתי מחזיק בשרביט קסמים, הייתי מכנס את מנהיגי העולם ביחד", באתר כלכליסט, 2013 תע"א תייעץ לעיריית שנטאו הסינית בנושא תעופה אזרחית, באתר כלכליסט, 23 בדצמבר 2015 שאנטואו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) China: Guăngdōng (Prefectures, Cities, Districts and Counties) - Population Statistics, Charts and Map, www.citypopulation.de IAI to Establish an Aircraft-Maintenance Training Center in China, IsraelDefense, ‏יוני 2017 Welcome To Shantou
נובי שוויירז'ן

נובי שוויירז'ן (בבלארוסית: Новы Свержань, נובי סוויירז'ן; בפולנית: Świerżeń Nowy, שוויירז'ן נובי; ביידיש: סוורז'נא, סוורז'ן) היא עיירה במחוז מינסק שבבלארוס, על גדתו המערבית של נהר נמונאס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. נובי שוויירז'ן נזכרת לראשונה בשנת 1568, עת היו בה כנסייה ומצודה. בשנת 1706, במהלך המלחמה הצפונית הגדולה, החריבו השוודים את היישוב. בחלוקת פולין השנייה, בשנת 1793, נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית, ובשנת 1812 נערך בה קרב במהלך מלחמת רוסיה צרפת. בשנת 1921, בהתאם להסכם ריגה, נכללה העיירה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה. בשנת 1897 נמנו בעיירה 732 יהודים. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 425 יהודים, כשליש מתושביה. עם כיבוש האזור בספטמבר 1939 בידי הסובייטים הולאמו בתי העסק של היהודים ביישוב. ב-27 ביוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ובו ביום נרצח בה זוג יהודים. זמן קצר לאחר מכן הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב, החרמת רכוש והגבלות תנועה. באוגוסט 1941 נרצחו שניים מיהודי העיירה בעת שוד רכושם. ב-4 באוקטובר 1941 הוציאו הגרמנים להורג בבית העלמין המקומי 30 צעירים יהודים לעיני הוריהם, וכן רצחו את רב הקהילה ובתו. ב-25 באוקטובר 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו סגור שהוקם בחלק מוזנח בה, בו שוכנו בצפיפות רבה, וממנו נלקחו מדי יום לעבודות כפייה. ב-5 בנובמבר 1941 הועלו רוב יושבי הגטו שבעיירה על משאיות, ונרצחו מחוץ לעיירה, תוך ירי במתנגדים עוד בשטח הגטו. כ-220 יהודים שהושארו בגטו, וכ-150 יהודים נוספים מטוז'ץ שהובאו ליישוב, שוכנו מחדש בגטו, שעתה גם גודר. בשלב זה התארגנה בגטו קבוצת מחתרת יהודית, אשר ב-28 בינואר 1943 הצליחה להבריח כ-220 מיושבי הגטו ליערות הסביבה. למחרת הבריחה רצחו שוטרים גרמנים את כל היהודים שנותרו בגטו. מדיה וקבצים בנושא נובי שוויירז'ן בוויקישיתוף שויירז'ן נובי (Świerzeń Nowy), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "נובי שוויירז'ן", באתר השטעטל הווירטואלי "נובי שוויירז'ן", באתר JewishGen (באנגלית) מרטין דין (אנ'), נובי שוויירז'ן, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1251–1252), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
ירג היינריך

ירג היינריך (בגרמנית: Jörg Heinrich, נולד ב-6 בדצמבר 1969 ברטנאו שבגרמניה המזרחית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בנבחרת גרמניה בעמדות הבלם והקשר. היינריך שיחק כנער במועדוני חובבים בגרמניה המזרחית, ובשנת 1990 החל לשחק בקיקרס אמדם ששיחקה אז בליגה השלישית בגרמניה. בשנת 1994 התגלה כישרונו על ידי פרייבורג, והוא חתם בקבוצה שעלתה אל הבונדסליגה עונה קודם לכן, כאשר היה בן 25. בעונתו הראשונה בקבוצה, 1994/95, פתח היינריך בהרכב ב-33 משחקים, כולל בניצחון הגדול 5-1 על באיירן מינכן, בו הבקיע את השער החמישי. בעונה זו סיימה פרייבורג באופן מפתיע במקום השלישי, כאשר בנוסף להיינריך שיחקו בה שחקנים כרודולפו קרדוסו וינס טוט. היינריך כבש שבעה שערים בעונת שיא זו. את עונת 1995/96 פתח היינריך בפרייבורג, אך בחלון ההעברות של החורף עבר לבורוסיה דורטמונד, והשתלב מיד בקבוצה. היינריך פתח בכל אחד מהמשחקים של בורוסיה דורטמונד עד לסוף העונה, וזכה עמה באליפות הבונדסליגה, והמשיך לשחק במועדון עוד שתי עונות רצופות, בהן היה שחקן קבוע בהרכב. עם בורוסיה דורטמונד היינריך זכה בליגת האלופות בשנת 1997, לאחר ניצחון 3-1 על יובנטוס במשחק הגמר, בו שיחק 90 דקות. ניצחון זה זיכה את בורוסיה דורטמונד בכרטיס לגמר הגביע הביניבשתי בדצמבר 1997. במשחק זה דורטמונד ניצחה 2-0 את קרוזיירו הברזילאית, כשהיינריך משחק 90 דקות. בקיץ 1998 חתם היינריך בפיורנטינה מהסרייה א', שם שיחק שתי עונות, צבר 57 הופעות והבקיע חמישה שערים. בתום התקופה שב היינריך לבורוסיה דורטמונד, שם שיחק שלוש עונות נוספות. בעונת 2001/02 זכה היינריך עם בורוסיה דורטמונד באליפות נוספת בבונדסליגה, והשתתף בגמר גביע אופ"א באותה עונה, בו הפסידה הקבוצה 3-2 לפיינורד, ובעונה העוקבת השתתף עם הקבוצה בליגת האלופות, ממנה הודחה למרות שצברה עשר נקודות מתוך 18 בשלב הבתים השני. בקדנציה זו, היינריך צבר 63 הופעות בקבוצה, והבקיע שבעה שערים. בקיץ 2003 חתם היינריך בפ.צ. קלן, שם שיחק עונה אחת, בסיומה פרש מכדורגל מקצועני. היינריך המשיך לשחק כדורגל בקבוצות חובבים, המפורסם שבהם הוא אוניון ברלין. היינריך שיחק בנבחרת גרמניה החל משנת 1995, והבקיע שני שערים ב-37 הופעות. היינריך השתתף עם הנבחרת במונדיאל 1998 בו שיחק בכל חמשת המשחקים של הנבחרת, עד להדחתה ברבע הגמר מול נבחרת קרואטיה, ובגביע הקונפדרציות בשנת 1999. הופעתו האחרונה של היינריך בנבחרת נערכה בשנת 2002. עם בורוסיה דורטמונד: אליפות הבונדסליגה (2): 1996, 2002 ליגת האלופות: 1997 הגביע הביניבשתי: 1997 מדיה וקבצים בנושא ירג היינריך בוויקישיתוף ירג היינריך, באתר Transfermarkt ירג היינריך, באתר Fussballdaten.de (בגרמנית) ירג היינריך, באתר WorldFootball.net ירג היינריך, באתר National Football Teams ירג היינריך, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt
אקיטה (עיר)

אקיטה (ביפנית: 秋田市) היא עיר הבירה של מחוז אקיטה שבחבל טוהוקו שבצפון יפן. אוכלוסיית העיר מונה 317,236 תושבים, נכון לשנת 2015. בני אדם התיישבו באזור העיר אקיטה לפני אלפי שנים. בתחומי העיר נמצאו ממצאים ארכאולוגיים מהתקופה הפלאוליתית ביפן, וכן מתקופת ג'ומון ומתקופת יאיואי. בתקופת נארה כבשו בני יאמטו את האזור והקימו בו את טירת אקיטה בשנת 733. בתקופת סנגוקו שלטו באזור מספר שבטים סמוראים, ולבסוף, בתקופת אדו, שלט באזור שבט סטאקה תחת השגחתה של שוגונות טוקוגאווה, והקים בה את טירת קוֹבּוּטָה, שסביבה התפתחה עיירה. בראשית תקופת מייג'י בוטלה שיטת ההאן, ועיירת הטירה קובוטה התפצלה לעיירות קובוטה ואקיטה. ב-1889 הפכה העיירה אקיטה לעיר, שכללה בתחומה גם את העיירה קובוטה, וב-1898 הקים הצבא היפני הקיסרי באקיטה בסיס עבור רגימנט הרגלים ה-17. בתקופת טאישו נהנתה אקיטה משגשוג כלכלי, בעיקר הודות לגילוי שדה נפט בקורוקווה הסמוכה ב-1914. ב-14 באוגוסט 1945 הפציצו בעלות הברית את אקיטה וזרעו בה נזק רב. מעל 250 אזרחים נהרגו לאחר ש-134 מפציצי בואינג B-29 סופרפורטרס תקפו את העיר בשעות הלילה והשמידו את מתקני הזיקוק שבה. אקיטה הייתה העיר הרחוקה ביותר ביפן שהפציצו בעלות הברית, ולמעשה הייתה ההפצצה האחרונה שנערכה במלחמת העולם השנייה, מכיוון שיפן נכנעה מספר שעות לאחר מכן. ב-1997 קיבלה אקיטה מעמד של עיר גרעינית, וזכתה לרמה גבוהה יותר של אוטונומיה. ב-2001 נערכו באקיטה המשחקים העולמיים. העיר אקיטה שוכנת במישור החוף של מחוז אקיטה, לחופו של ים יפן, ודרכה זורם נהר אומונו. באקיטה שורר אקלים סובטרופי גשום הגובל באקלים יבשתי. חודשי החורף קרים ומושלגים, וחודשי הקיץ חמימים ולחים. בשל מיקומה לחופו של ים יפן המשקעים האטמוספיריים באקיטה מרובים, בעיקר במחצית השנייה של השנה. כלכלת אקיטה מתבססת בעיקר על חקלאות (בעיקר אורז), יערנות וכריית מינרלים. כמו כן, באקיטה נמצא אחד משדות הנפט החשובים ביפן עצמה, ובתאם לכך צמחה בעיר תעשיית זיקוק נפט. תעשיות נוספות כוללות גם ייצור מתכות וטקסטיל. לאקיטה יחסי ערים תאומות עם: הרפובליקה העממית של סין לאנג'ואו, גאנסו, הרפובליקה העממית של סין גרמניה פסאו, בוואריה, גרמניה הפיליפינים מאלבון סיטי, מנילה, הפיליפינים ארצות הברית קנאי, אלסקה, ארצות הברית ארצות הברית סנט קלאוד, מינסוטה, ארצות הברית רוסיה ולדיווסטוק, פרימוריה, רוסיה מדיה וקבצים בנושא אקיטה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אקיטה (ביפנית) הדף הרשמי של אקיטה. נתוני אקלים של אקיטה
אקיטה

האם התכוונתם ל... אקיטה (מחוז) – אחד ממחוזות יפן אקיטה (עיר) - עיר הבירה של מחוז אקיטה, יפן אקיטה (כלב) – גזע כלבים שמקורו ביפן
עונת 1987/1988 בליגה הלאומית

עונת 1987/1988 בליגה הלאומית הייתה העונה ה-32 של הליגה הלאומית כליגת הכדורגל הבכירה בישראל. על ניצחון במשחק הוענקו שלוש נקודות ונקודה בודדת הוענקה על תיקו. לעונת 1987/1988 לליגה הלאומית עלתה קבוצת צפרירים חולון זאת בעקבות ההחלטה להקטין את הליגה הלאומית ל-14 קבוצות. לאחר שני סיבובים הליגה פוצלה לבית העליון (בית האליפות) ובית התחתון (בית המעבר). בתום העונה סיימה הפועל תל אביב במקום הראשון וזכתה באליפות. המבקיע המצטיין של העונה היה זאהי ארמלי ממכבי חיפה שכבש 25 שערים. בסיום העונה הפועל לוד ומכבי פתח תקווה ירדו ליגה. לעונת 1988/1989 לליגה הלאומית עלו הפועל ירושלים והפועל טבריה.
העם

האם התכוונתם ל... עם – קבוצה חברתית בעלת מספר מאפיינים משותפים ייחודיים, כגון מוצא אתני, שפה, דת, תרבות, היסטוריה, מנהגים או אזור גאוגרפי העם (רוסיה) – כתב עת עברי שיצא לאור במוסקבה בשנים 1916–1918 העם (עיתון ארץ ישראלי) – יומון של ברית הציונים הרוויזיוניסטים שיצא לאור בירושלים בשנת 1931
יאמאגטה

יאמאגטה (ביפנית: 山形市) היא עיר הבירה של מחוז יאמאגטה שבחבל טוהוקו שבצפון יפן. אוכלוסיית העיר מונה 252,632 תושבים, נכון לשנת 2015. האזור בו שוכנת העיר יאמאגטה היה בעבר בתחומי האן דווה. בתקופת אדו הייתה העיר בירת האן יאמאגטה, שהיה תחת שליטת שוגונות טוקוגאווה. העיר המודרנית נוסדה ב-1889, לאחר ביטול שיטת ההאן, והפכה לבירת מחוז יאמאגטה. העיר יאמאגטה שוכנת באזור ההררי שבדרום-מזרח מחוז יאמאגטה, ודרכה זורם נהר מוגאמי. ביאמאגטה שורר אקלים סובטרופי גשום הגובל באקלים יבשתי. חודשי החורף קרים ומושלגים, וחודשי הקיץ חמימים ולחים. המשקעים האטמוספיריים ביאמאגטה מרובים, בעיקר במחצית השנייה של השנה. ליאמאגטה יחסי ערים תאומות עם: אוסטריה קיצביל, טירול, אוסטריה אוסטרליה סוואן היל, ויקטוריה, אוסטרליה הרפובליקה העממית של סין ג'ילין, ג'ילין, הרפובליקה העממית של סין רוסיה אולן-אודה, בוריאטיה, רוסיה ארצות הברית בולדר, קולורדו, ארצות הברית איראן ח'ורמאבאד, לורסתאן, איראן מדיה וקבצים בנושא יאמאגטה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של יאמאגטה (ביפנית) נתוני אקלים של יאמאגטה
הוקון אריקסון

הוקון אריקסון (בנורדית עתיקה: Hákon Eiríksson, בנורווגית: Håkon Eiriksson;‏ 998 – 1030) היה רוזן לאדה ומלך נורווגיה כמלך ואסל של קנוט הגדול. הוקון אריקסון היה בן לשושלת של שליטים נורווגים מחלקה המזרחי של טרונדהיים הגובל בפיורד טרונדהיים. הוא היה בנו של אריק הוקונסון, שהיה שליט נורווגיה ורוזן נורת'מבריה. מקובל לחשוב שאמו הייתה גית'ה, בתם של סוון הראשון, מלך דנמרק ושל זיגריד, אחותו למחצה של המלך קנוט. לאחר קרב סבולדר, הפך אריק הוקונסון יחד עם אחיו, סוון הוקונסון, להיות מלך נורווגיה כוואסל של סוון. ב-1014 או 1015 עזב אריק הוקונסון את נורווגיה והצטרף לקנוט במסע הכיבושים שלו באנגליה. הרוזנות הצפונית של נורת'מבריה ניתנה על ידי קנוט לאריק לאחר שהוא זכה בשליטה בצפון. אריק נותר רוזן נורת'מבריה עד למותו בזמן כל שהוא בין השנים 1023 – 1033. כיורשו של אביו בנורווגיה, משל הוקון אריקסון כואסל של מלך דנמרק בין השנים 1012 –1015, כשאינר תמברסקלפיר משמש לו כיועץ ודודו, סוון משל בחלק מנורווגיה כווסאל של מלך שוודיה. לאחר כמה שנות היעדרות באנגליה, שם הוא לחם נגד הדנים, שב אולף האראלדסון לנורווגיה ב-1015 והכריז על עצמו כמלך והבטיח את תמיכתם של מלכי המשנה של האזורים ההרריים. ב-1016 הביס אולף את סוון הוקונסון בקרב נסייר (Nesjar), שלאחריו נמלט הוקון אריקסון לאנגליה, שם הוא התקבל יפה אצל המלך קנוט שהעניק לו את התואר רוזן וורסטר. לאחר קרב הלגה התלכדו האצילים הנורווגים מאחורי קנוט. הוקון אריקסון היה שליט ממלכת האיים (Suðreyjar, האיים ההברידיים, איי קלייד והאי מאן) בין השנים 1016 – 1030. ב-1028 שב הוקון להיות שליט נורווגיה כוואסל של קנוט. הוא מת ב-1029 או 1030. הוקון אריקסון, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
מצויאמה

מצויאמה (ביפנית: 松山市) היא בירת מחוז אהימה שבדרום יפן. בעיר מתגוררים נכון לאוקטובר 2015 516,034 תושבים, והיא העיר הגדולה ביותר בחבל שיקוקו. מצויאמה שוכנת בצפון מחוז אהימה, לגדות נהר שיגנובו ולחוף הים הפנימי סטו. שטח השיפוט שלה, הכולל את הארכיפלג קוצונה, הוא 428.86 קמ"ר. העיר ידועה במעיינות החמים (אונסן) שבה. בית המרחץ דוגו אונסן, בין העתיקים ביותר ביפן שוכן בעיר. אתר תיירותי מפורסם נוסף הוא טירת מצויאמה שנבנתה בשנת 1603. שמונה מתוך שמונים ושמונה המקדשים הבודהיסטים שבהם מבקרים במסגרת העלייה לרגל בשיקוקו, מצויים במצויאמה. נמל התעופה של מצויאמה (אנ') שוכן כ-5.6 קילומטרים ממרכז העיר, ממנו יוצאות טיסות סדירות ליעדים פנימיים ובינלאומיים. חברת התחבורה איו, מפעילה את קווי הרכבות החשמליות והאוטובוסים בעיר. למצויאמה שלוש ערים תאומות: ארצות הברית סקרמנטו, קליפורניה, ארצות הברית גרמניה פרייבורג, באדן-וירטמברג, גרמניה קוריאה הדרומית פיונגטק, קוריאה הדרומית מדיה וקבצים בנושא מצויאמה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מצויאמה (ביפנית) מצויאמה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
נרגל-אושזיב

נרגל-אושזיב (שמו במקור היה שוזוב) היה אציל בבלי, שבשנת 694 לפנה"ס מונה על ידי ממלכת עילם להיות מלך בבל, לאחר שהעילמים כבשו את בבל ורצחו את מלכה הקודם אשור-נדין-שומי, בנו של המלך האשורי סנחריב. נרגל-אושזיב מלך על בבל קצת יותר משנה אחת, עד ספטמבר 693 לפנה"ס. בתקופה זאת בבל הייתה ממלכה וסאלית של אשור. אשור-נדין-שומי היה יורש העצר של אשור. הוא מונה להיות מלך בבל בשנת 699 לפנה"ס, לאחר סדרה של מרידות שאירעו בבבל כנגד אשור. גם ניסיונו של סנחריב למנות את בל-איבני, אציל בבלי שחונך באשור, לא צלח והמרידות נמשכו. העילמים כבשו את בבל, אשור-נדין-שומי נלקח על ידם לעילם ומת שם. סנחריב המשיך במאבקו בעילם ובבני בריתו הכשדים במטרה להחזיר את ממלכת בבל לשליטתו ולנקום את מות בנו. בספטמבר 693 לפנה"ס, נוצח נרגל-אושזיב על ידי אשור בקרב ליד העיר ניפור ונלקח בשבי. המשך גורלו אינו ידוע. במקומו עלה לשלטון נסיך כשדי בשם מושזיב-מרדוך (Mushezib-Marduk), שהמשיך במרד כנגד אשור. The Archaeology of Elam: Formation and Transformation of an Ancient Iranian State מאת D. T. Potts, עמ' 269