laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
יואניס קסולידס

יואניס קסולידיס (ביוונית: Ιωάννης Κασουλίδης; נולד ב-10 באוגוסט 1948) הוא פוליטיקאי קפריסאי, חבר במפלגת הימין-מרכז האספה הדמוקרטית. קסולידיס כיהן כהונה ראשונה כשר החוץ של קפריסין מ-1997 עד 2003, כהונה שנייה כשר החוץ מ-2013 עד 2018 ומכהן בכהונה שלישית מ-2022. קסולידס נולד בניקוסיה שבקפריסין. הוא למד רפואה באוניברסיטת ליון בצרפת שם היה יושב ראש ארגון הסטודנטים הקפריסאים בצרפת. מ-1975 עד 1981 היה רופא ומרצה בבית חולים בלונדון. מ-1981 עד 1993 עסק כרופא בעיר הולדתו, ניקוסיה. יואניס קסולידס שימש בתפקידים שונים במפלגת האספה הדמוקרטית, וכן כיהן כיו"ר ארגון הנוער של המפלגה. ב-1991, הוא נבחר כחבר בבית הנבחרים של קפריסין, ובמרץ 1993 הוא מונה על ידי הנשיא דאז גלפקוס קלירידיס כדובר הממשלה, תפקיד בו החזיק עד לחודש אפריל 1997 כאשר נתמנה לשר החוץ, כאשר במהלכו הוביל מאמץ לצירוף קפריסין ופיקח על תהליך האינטגרציה שלה באיחוד האירופי. הוא נשאר שר חוץ עד לסיום כהונתו של ממשל קלרידיס ב-2003. בהיותו שר החוץ. ב-2013 התמנה שנית כשר החוץ לאחר כהונתה של אראטו קזאקו-מרקוליס. במרץ 2018 התפטר מתפקידו והחל לכהן כראש המועצה האסטרטגית של פרויקט מגשר אירו-אסיה. לאחר התפטרות שר החוץ ניקוס כריסטודולידיס בינואר 2022, קסולידס מונה לקדנציה שלישית. מדיה וקבצים בנושא יואניס קסולידס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של יואניס קסולידס "President appoints Kasoulides as new Foreign Minister". In-Cyprus. 2022-01-10. נבדק ב-2022-02-24.
מיילץ

מיילץ (בפולנית: Mielec; ביידיש: מעליץ) היא עיר בפרובינציית פודקרפצקיה שבפולין. יישוב בשם מיילץ מוזכר בבולה של האפיפיור גרגוריוס התשיעי מהמאה ה-13. במאה ה-14 נוזכר יישוב בשם מיילצקה (Mielecka) ברשימת קהילות. העיר מיילץ עצמה נוסדה ב-1457 והוענקו לה זכויות עיר ב-1470. העיר התפתחה למרכז של תעשיית אומנות, נוסדו בה גילדות ופעלו בה נפחים, חייטים, סנדלרים, קדרים, אורגים וטווים. במהלך המאות הועברה העיר בין בעלים שונים, חלקם אצילים מקומיים וחלקם שליטים אזוריים. בסוף המאה ה-19 נשרפו אזורים נרחבים בעיר, שרוב בתיה היו בנויים מעץ, והתפתחותה הכלכלית של העיר נפגעה קשות. בתחילת המאה ה-20 נבנו בעיר בית משפט, בית ספר תיכון ומבני ציבור נוספים. במלחמת העולם הראשונה נפגעו שוב העיר וכלכלתה. בין מלחמות העולם רוצפו רחובות רבים בעיר במרצפות ובעיר הוקמו מפעלי נשק ומפעלים ממשלתיים של תעשייה אווירית, תחנת כוח, סדנאות מלאכה ועסקי מסחר. ב-1934 פגע שיטפון במיילץ, וכ-11,000 בתים פרטיים נהרסו. במלחמת העולם השנייה שלטו הגרמנים בעיר מספטמבר 1939 ועד אוגוסט 1944, ומפעלי התעשייה האווירית נפלו בידם. בתקופה זו ייצר המפעל מפציצים ומטוסי קרב גרמניים. עבדו בו עובדי כפייה מקרב האוכלוסיות הכבושות. לאחר הכיבוש על ידי הצבא האדום הפך המפעל למפעל התעשייה האווירית הגדול ביותר בפולין ולמעסיק הגדול ביותר בעיר ובסביבתה, וייצר גרסאות פולניות של מטוסי מיג. לאחר התפרקות ברית המועצות ועקב הבעיות הכלכליות בתקופה זו הצטמקו ההזמנות מהמפעל. הוא נקלע לקשיים כלכליים והייצור פחת. בעיר כיהנו שושלת רבנים ואדמו"רים ממשפחת הורוביץ. ערב מלחמת העולם השנייה חיו בעיר כ-3,500 יהודים, כמחצית תושביה. עם הפלישה הגרמנית, בספטמבר 1939, ברחו מאות מהם מזרחה. בחודש הראשון לכיבוש נרצחו בעיר מאות יהודים בידי חיילי ורמאכט, כאשר חלקם נשרפו חיים באחד מבתי הכנסת בעיר. נרצחים אלו נקברו במספר קברים באזור העיירה. בהמשך תקופת הכיבוש הגרמני נחטפו יהודים מהעיר לעבודות כפייה, וב-1941 רוכזו כל יהודי העיר בגטו. במרץ 1942 גרשו אנשי אס-אס מאות יהודים מהגטו למחנות עבודה, ורצחו מאות מהם ביער סמוך. כ-3,000 יהודים שנותרו ביישוב שולחו ליישובים באזור לובלין. לאחר כיבוש מיילץ על ידי הגרמנים הוקם באזור התעשייתי של העיר, מחנה עבודה. אל המחנה הובאו עובדי כפייה יהודים מהגטו, ומלאומים ומקומות אחרים. המחנה התמלא באסירים שהועברו אליו ממחנה בודזין ומחנות אחרים, רובם הועסקו במפעל המטוסים היינקל. ב-1944 שינו הגרמנים את מעמדו למחנה ריכוז, והאסירים במחנה קועקעו בזרועם הימנית באותיות KL - ראשי תיבות: Konzentrations_lager ׁ(מחנה ריכוז). לאחר מספר חודשים נטשו הגרמנים את המחנה לאור התקדמות כוחות הצבא האדום, והעבירו את האסירים וחלק מהציוד התעשייתי למחנות אחרים. גז'גוז' לאטו - מכוכבי העבר של קבוצת הכדורגל המקומית. אוקראינה מוקצ'בו, אוקראינה בניין על מגרש ריק - סיפורו של משה יעקובוביץ', שלומי רוזנפלד, 2018, בהוצאת רוזנפלד-יעקובוביץ' Mielec, Poland: The Shtetl that Became a Nazi Concentration Camp מאת: רושל ג' סאידל, 2012. מדיה וקבצים בנושא מיילץ בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מיילץ (בפולנית) אתר האינטרנט הרשמי של מיילץ (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של מיילץ (בגרמנית) אתר האינטרנט הרשמי של מיילץ (בצרפתית) מיילץ (Mielec), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם ספר יזכור לקהילת מיילץ, בספריית העיר ניו יורק "מיילץ", באתר השטעטל הווירטואלי על מחנה הריכוז מיילץ ועל הקעקוע באתר "חיים שהולכים לעיבוד" מעדותו של יעקב לאוב על יום עבודה טיפוסי במחנה מיילץ - אתר יד ושם מליץ (פולין), דף שער בספרייה הלאומית שלומי רוזנפלד, בניין על מגרש ריק - סיפורו של משה יעקובוביץ'
טאוס

טֶאוס (ביוונית עתיקה: Τέως) או טָכוס (ביוונית עתיקה Τάχως) או דג'דר (Djedher במצרית) היה פרעה מצרים בין 362 ל-360 לפני הספירה. טאוס שלט ביחד עם אביו, פרעה נכתנבו הראשון, משנת 365 לפני הספירה. הוא המשיך להטיל מיסים על העם כדי לתמוך בצבא שלו, ואף הכביד עול זה. עם עלייתו לשלטון, הוא תכנן מתקפה על הפרסים, חרף העובדה שאלו נסוגו ממצרים במהלך השלטון של אביו. כדי לממן את תוכניותיו, הוא החרים כסף מאוצרות המקדשים. בכך רכש את איבת הכוהנים המצרים. יש לציין כי מדובר בפרקטיקה רגילה לתקופה, שכן לאחר הניצחון, המלך היה תורם זהב וכסף למכביר למקדשים. באביב 360 הוא יצא למערכה נגד פרס. הוא כונן קשרים דיפלומטים עם האֲחַשְׁדַּרְפָּן המורד אורונטס (Orontes), בנה צי של 200 ספינות, קיבל סיוע על ידי אתונה של שכירי חרב שהונהגו על ידי כבריאס (Chabrias) ואף הוטבעו מטבעות לרגל המאורע. במסגרת הסיוע האתונאי השתתף המלך הספרטני הזקן אגסילאוס. טרם צאתו של טאוס לקרב הוא מינה את אחיו טג'אהאפימו (Tjahapimu), כמושל המדינה. כאשר הגיע צבא טאוס לסוריה, נודע לו כי טג'אהאפימו מרד בו והציע את השלטון לבנו, נכתנבו, ששימש כמפקד של החיילים המצרים בצבאו של טאוס ואף סייע לצור על ערים בסוריה. הסיבה למרד הייתה ההתמרמרות של הכוהנים המצרים. אך יש חוקרים הסוברים כי המלך הפרסי ארתחששתא השני הציע כסף לטג'אהאפימו ולנכתנבו. המדיניות הפרסית להפריד בין יריבים ידועה עוד מיוון. מרד זה סימן את תחילת הסוף של המערכה נגד הפרסים. כבריאס, שכירי חרב שלו והצי נותרו נאמנים למלך שלהם שתמך בטאוס בשלב זה, אך אגסילאוס התייצב לצד נכתנבו השני. בסוף הקיץ, כאשר נקרא כבריאס לשוב לאתונה, נותר טאוס ללא תמיכה וברח לחצר המלכות הפרסי דרך ערב. המלך הפרסי ארתחששתא השני העניק לו מקלט, שכן הוא עדיין תכנן לכבוש מחדש את מצרים. בעיני ארתחששתא, מלך מצרי לשעבר יכול להיות שימושי ביום מן הימים. אולם ארתחששתא השני מת באביב של 358 לפנה"ס, והמתקפה הפרסית הבאה על מצרים התרחשה רק ב-351, אחרי מותו של טאוס. מדיה וקבצים בנושא טאוס בוויקישיתוף Livius.org: Teos טאוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
שחר-מריו מרדכי

שחר-מריו מרדכי הוא משורר ישראלי. שחר-מריו מרדכי נולד בחיפה בשנת 1975 וגדל בקריית ביאליק. הוא בוגר החוג לתקשורת ומדע המדינה באוניברסיטת חיפה, ובעל תואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה. בעבר שימש כאנליסט וכיועץ פוליטי לשגריר בריטניה בישראל, וכיום עוסק בהוראה. הנחה את תוכנית הספרות "על המדף" בטלוויזיה הישראלית, והגיש פינות תרבות ואקטואליה בתוכניות הבוקר של ערוץ 10. שירו של מרדכי, "יעקב", זכה במקום הראשון בתחרות הארצית "שירה על הדרך", לשנת תש"ע (2010), הנערכת מטעם עיריית תל אביב-יפו. שחר-מריו מרדכי זכה בפרס היצירה מקרן ראש-הממשלה ע"ש לוי אשכול לשנת תשע"ז 2017, במלגה מטעם תוכנית בוסתן של הספרייה הלאומית, וכן היה 'פואט אין רזידנס (אנ')' באוניברסיטת ג'ונס הופקינס בבולטימור, מרילנד בין 2018 ל-2019. בשנת 2021 זכה ספרו, "תפוס מקום לגשם", במקום הראשון בקטגוריית השירה של פרס גולדברג מטעם קק"ל. זכה בפרס זלדה לשירה לשנת 2023. ובשנת 2024 זכה בפרס דוליצקי לשירה מטעם החוג לספרות בהאוניברסיטה העברית בירושלים. אהבת מריו לרוזה: שירים (ספרית פועלים, תשס"א 2001) תולדות העתיד: שירים (אבן חושן, תש"ע 2010) מי בעניין שלנו: שירים (עם עובד, תשע"ד 2013) תפוס מקום לגשם: שירים (פרדס הוצאה לאור, 2019) עבור את הלילה בלוע אש: שירים (עם עובד, 2022) מדיה וקבצים בנושא שחר-מריו מרדכי בוויקישיתוף שחר-מריו מרדכי, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" הבלוג של שחר-מריו מרדכי באתר 'בננות' אייל דץ‏, שחר מריו מרדכי זכה בתחרות "שירה על הדרך", באתר וואלה, 25 באפריל 2010 אלי הירש, שחר-מריו מרדכי, תולדות העתיד פורסם במדור הספרות של ידיעות אחרונות, 8 באוקטובר 2010 צור ארליך, שמח בחלקִי, עצוב בחלקִי האחֵר: עם שחר-מריו מרדכי, 4 במרץ 2011 מידע על שחר-מריו מרדכי בקטלוג הספרייה הלאומית עמיחי חסון, תולדות ההווה: ריאיון עם שחר-מריו מרדכי, באתר בית אבי חי, 6 בנובמבר 2013 טל לוין, עכבר העיר אונליין, בין מזרח לפינלנד: 15 שאלות על שירה עם שחר- מריו מרדכי, באתר הארץ, 9 בדצמבר 2015 שחר־מריו מרדכי, מחזור שירים, באתר הארץ, 23 בספטמבר 2023 שחר-מריו מרדכי, דף שער בספרייה הלאומית שחר-מריו מרדכי, בלקסיקון הספרות העברית החדשה על שירתו: אלי הירש, שחר-מריו מרדכי, תולדות העתיד פורסם במדור הספרות של ידיעות אחרונות, 8 באוקטובר 2010 רמי סערי, זרימת הלילה בגוף, באתר הארץ, 19 ביולי 2001 אלפרד כהן, "ילד עם אבא", באתר "מעלה", ספטמבר 2022 - על "עבור את הלילה בלוע האש" בוסתן, חממה לשירה שחר-מריו מרדכי, זוכה פרס גולדברג-קקל לשנת 2020 שחר־מריו מרדכי בטקס הענקת פרס זלדה לשירה לשנת 2023, סרטון בערוץ "ShacharMario", באתר יוטיוב (אורך: 16:51) רינו צרור מראיין את שחר־מריו מרדכי עם צאת הספר "עבור את הלילה בלוע האש", סרטון בערוץ "ShacharMario", באתר יוטיוב (אורך: 10:16) עופרה עופר אורן, שחר־מריו מרדכי, "עבור את הלילה בלוע האש": מרומם את הנפש, ‏2 ביוני 2022
בית משפט לימאות

בית משפט לימאות הוא בית משפט בישראל ברמת בית משפט מחוזי, העוסק במגוון תחומים הקשורים לים. על תחומי השפיטה שלו נמנים: גבולות מים טריטוריאליים, מרד מלחים (אזרחי), תאונה בים ומטען ספינה. בית המשפט הוקם בתקופת המנדט, בשם "בית משפט לאדמירליות", והקמתו נבעה מחשיבות התחבורה הימית בעיני האימפריה הבריטית. עד שנת 1952 היה חלק מבית המשפט העליון. בשנה זו נחקק חוק בית המשפט לימאות, תשי"ב-1952, שבו שונה מעמדו לרמת בית משפט מחוזי. בית המשפט המחוזי בחיפה משמש כבית משפט לימאות. חוק בית המשפט לימאות, תשי"ב-1952, ספר החוקים הפתוח, באתר ויקיטקסט בית המשפט לימאות, באתר הרשות השופטת יוסף תלרז, בית דין ימי, 'בין גלים' 179 נובמבר 1989 עמ' 25. נטעאל בנדל, ‏לא פיראט, יפתי, רק שופט, בעיתון מקור ראשון, 2 באוגוסט 2018 ערך זה הוא קצרמר בנושא ימאות ובנושא חוק ומשפט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו. הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו ייעוץ משפטי.
דלקת גרון, קנה נשימה וסימפונות

דלקת גרון, קנה נשימה וסימפונות (laryngotracheobronchitis) היא דלקת הנגרמת בדרך כלל על ידי זיהום נגיפי של דרכי הנשימה העליונות. הזיהום גורם לנפיחות באזור הגרון שמפריע לנשימה תקינה וגורם לתסמינים של סטרידור, התנשפויות וצרידות. הדלקת יכולה לגרום לתסמינים קלים, מתונים או חמורים, תסמינים שנוטים להחמיר בלילה. דלקת זו מאובחנת על רקע קליני, לאחר שנפסלו גורמים פוטנציאלים אחרים (כמו גוף זר במערכת הנשימה). בדיקות אחרות כמו בדיקת דם או צילום רנטגן בדרך כלל אינן נחוצות. זוהי דלקת שכיחה שמופיעה אצל 15% מהילדים בשלב זה או אחר, בדרך כלל בגיל 6 חודשים עד 5–6 שנים. היא כמעט ואינה קיימת בבני נוער או במבוגרים. בעבר הייתה יכולה דיפתריה להיות גורם לדלקת זו, אך כיום מחלה זו אינה קיימת בעולם המערבי, הודות לחיסונים ותנאי היגיינה משופרים. בדרך כלל ניתן לטפל בחולים עם מנה בודדת של סטרואידים דרך הפה. אפינפרין יכול לשמש במקרים חמורים יותר. אשפוז נדרש רק לעיתים נדירות. מדיה וקבצים בנושא דלקת גרון, קנה נשימה וסימפונות בוויקישיתוף Recognizing croup and stridor in children Historical review of croup דלקת גרון, קנה נשימה וסימפונות, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא רפואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו. הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
מרקאיבו

מרקאיבו (בספרדית: Maracaibo) היא עיר הבירה של מדינת סוליה בוונצואלה. העיר נמצאת בצפון-מערב המדינה על צידו המערבי של המיצר המקשר את אגם מרקאיבו למפרץ ונצואלה. בעיר מתגוררים כמיליון וחצי בני אדם ובמטרופולין שלה מתגוררים למעלה משני מיליון בני אדם. מרקאיבו היא העיר השנייה בגודלה במדינה, אחרי בירת המדינה קראקס. העיר נוסדה שלוש פעמים: לראשונה בתקופה בה שלטה באזור משפחת בנקאים גרמנית שקיבלה זיכיון על האזור מקרלוס הראשון, מלך ספרד. ב-1529 אמברוסיוס אטינגר הגרמני יצא בראש משלחת לאגם מרקאיבו. לאחר ניצחון אחרי מספר קרבות קשים עם התושבים הילידים הוא ייסד את ההתיישבות ב-8 בספטמבר 1529 וקרא לה נוי-נירנברג (בגרמנית: Neu-Nürnberg, "נירנברג החדשה"). השם הנוכחי נובע משם האגם, גם הוא ניתן על ידי אטינגר והספרדים קראו כך גם לעיר לאחר שהחזירו את השליטה בוונצואלה לעצמם. אומרים שהשם בא משמו של קסיקה מרה, מנהיג האינדיאנים המקומיים שנפל באחד הקרבות ההם, וכשנפל בקרב הם צעקו "מרה קאיו!" (בספרדית: "מרה נפל!") ומכאן מרקאיבו. עקב חוסר פעילות באזור, הכפר פונה ב-1535. ניסיון להקים את הכפר מחדש כשל בסופו של דבר. לאחר כמה שנים, ב-1574, תחת פקודת מושל ונצואלה דייגו דה מסרייגוס, המקום יושב מחדש תחת השם "נואבה סמורה דה מרקאיבו". לאחר מכן העיירה התפתחה. בניסיון הראשון לקבלת העצמאות של ונצואלה, ב-1810, מרקאיבו נותרה נאמנה לכתר הספרדי והמרד נכשל בסופו של דבר. לאחר כעשור החלו מחדש מרידות למען קבלת עצמאות שהובילו ללחימה בין המלוכנים ודורשי העצמאות. המלוכנים נוצחו סופית ב-1823 בשיא המאבק לעצמאות. במשך מאות שנים העיר הייתה מבודדת משאר ונצואלה בגלל האגם, והיה אפשר להגיע אליה רק בכלי תחבורה ימיים. למעשה, העיר הייתה יותר מקושרת לקולומביה מאשר למזרח ונצואלה. מצב זה בא לסופו כאשר בשנות החמישים הוחלט לבנות גשר והוא נפתח ב-1962. כאשר הוא נבנה, הוא היה הגשר הארוך בעולם. בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, אשר חלק מהן נחשבות לטובות במדינה. ביניהן ניתן למנות את אוניברסיטת סוליה ואוניברסיטת ד"ר רפאל בייוסו צ'סין. העיר מקושרת אל רוב ונצואלה דרך גשר חנרל רפאל אורדנטה, שנקרא על שמו של אחד מגיבורי העצמאות הוונצואלייאניים. את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי לה צ'יניטה. הנמל ימי מרקאיבו (Puerto de Maracaibo) הוא אחד הנמלים החשובים במדינה ובאמריקה הלטינית. בעיר פועלת מערכת תחבורה ציבורית אשר כוללת בין היתר רכבת תחתית שנפתחה ב-2006. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. במחצית השנייה של המאה ה-19 מילאה העיר תפקיד חשוב ביצוא הקפה, ואילו לאחר תגליות הנפט בעשורים הראשונים של המאה ה-20, הפכה ל"בירת הנפט". חברות נפט רב-לאומיות פתחו את משרדיהן בעיר. בעיר פועלות מספר קבוצות בליגות הבכירות במדינה בהן סוליה אף.סי. בכדורגל, גאיטרוס דל סוליה בכדורסל ואגילס דל סוליה בבייסבול. פוארטו ריקו סן חואן, פוארטו ריקו גרמניה ברמן, גרמניה דרום אפריקה דרבן, דרום אפריקה ארצות הברית הונולולו, הוואי, ארצות הברית ארצות הברית ניו אורלינס, לואיזיאנה, ארצות הברית רומניה פלוישט, רומניה מדיה וקבצים בנושא מרקאיבו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מרקאיבו מרקאיבו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) הנפט התגלה לראשונה בוונצואלה בשנת 1914 באגן מרקאיבו (אנ'), בבאר נפט Zumaque I/MG-1. התגלית החשובה ביותר הייתה בשנת 1917, עת שהתגלה השדה הענק בוליבר קוסטל (Bolivar Coastal), הנחשב לגדול באמריקה הדרומית ולאחד הגדולים בעולם כולו.
וילפריד בזה

וילפריד בזה (בגרמנית: Wilfried Böse; בעברית נקרא גם וילפריד ביזה; 7 בפברואר 1949 – 4 ביולי 1976) היה טרוריסט גרמני, ממייסדיו של ארגון הטרור הגרמני "תאי המהפכה". נולד בשטוטגרט וגדל בבמברג. שם סיים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה. החל בלימודי סוציולוגיה באוניברסיטה, אולם עזב והחל לעבוד בבית הוצאה לאור בתחום ההפצה. בסביבות שנת 1970 שימש כגזבר בתנועת השמאל "פדרציית השמאל החדש" Föderation Neue Linke. לטענת החוקר וולפגג קראוסהר (Wolfgang Kraushaar), היה בזה עוד לפני שנת 1972 מעורב בפעילות טרוריסטית וקרוב לוודאי סייע גם לארגון ספטמבר השחור בארגון טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן. בקיץ 1972 גייס בפרנקפורט חברים מקרב השמאל הרדיקלי ונמנה עם מייסדי "תאי המהפכה". בזה סבר שעל הארגון לפעול במסגרת תאים קטנים וממודרים, כי להקשות על רשויות החוק על תפיסתם, זאת בניגוד לארגונים "סיעת הצבא האדום" ו"תנועת ה-2 ביוני" (Bewegung 2. Juni). לאחר הקמתו הפך הארגון לסוציאל-מהפכני ודגל בפעילות טרור בקנה מידה בינלאומי. בזה עבר אימונים בלוחמת טרור עם חבריו לארגון במחנה בדרום תימן. בספטמבר 1975 ירד יחד עם הטרוריסטית בריגיטה קוהלמן למחתרת. ביולי 1976 הוביל את חטיפת טיסה 139 של מטוס אייר פראנס, שהיה בדרכו מישראל - לפריז בצרפת, עם נחיתת ביניים באתונה, ביחד עם הגרמנייה בריגיטה קוהלמן ושני פלסטינים. המטוס החטוף נחת בתחילה בבנגאזי שבלוב ולאחר מכן באנטבה שבאוגנדה. בזה הפריד בין נוסעי המטוס הישראלים לבין שאר הנוסעים, ושאר הנוסעים הורשו לרדת מן המטוס. במהלך החטיפה אמר בזה לאחד מנוסעי המטוס היהודים, ניצול אושוויץ עם מספר מקועקע על ידו: "אני לא נאצי, אני אידיאליסט". בזה נהרג במהלך מבצע יונתן, כאשר כוחות קומנדו של צה"ל פשטו על הטרמינל שבו הוחזקו בני הערובה. David Tinnin, Like Father A review of Hitler's children by Julian Becker, TIME, 8 August 1977. ערך זה הוא קצרמר בנושא גרמנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סן מיגל (הר געש)

סן מיגל (בספרדית: Volcán de San Miguel Bosotlan) וגם צ'אפארסטיקֶה (Chaparrastique - "אדמה חמה גוצה" בשפת הלנקה (אנ')) הוא הר געש שכבתי פעיל במחוז סן מיגל (San Miguel) כ־11 קילומטרים דרומית מערבית לעיר סן מיגל במזרח אל סלוודור. הר הגעש הוא בין הרי הגעש הפעילים ביותר באל סלוודור. סן מיגל הוא הר געש בזלתי-אנדזיטי בצורת חרוט סימטרי קטום המתנשא מקרוב לגובה פני הים לגובה של 2,310 והוא לכן אחד מתוואי הנוף הבולטים באל סלוודור. על מדרונות ההר נטועים מטעי קפה ואגבה וחי עליהם תת-מין אנדמי של טוקן Aulacorhynchus prasinus volcanius. חלקו העליון של ההר נטול צמחייה. הפסגה היא מכלול של לועות, שעברו שינויים תכופים במהלך ההתפרצויות השונות, כשקוטר הלוע המרכזי הוא 800 מטרים. מאז הקמת היישוב סן מיגל ב-1530, תועדו שמונה פעמים קילוחי לבה מסדקים רדיאליים שעל הפסגה, בהם כאלו שהגיעו מעבר לבסיס ההר בצפון, בצפון מזרח ובדרום מזרח. קילוחי הלבה במדרון הדרום-מערבי הם הגדולים ביותר ויצרו שדות לבה שעליהם צמחייה דלילה. מיקומם של לועות המשנה הפעילים השתנה במהלך השנים והם נוצרו בכל התפרצות במקום גבוה יותר על המדרונות, כשמקורן של ההתפרצויות האחרונות הוא מהלוע המרכזי. הר הגעש הוא אחד מששת הרי הגעש הפעילים ביותר באל-סלוודור. ב-300 השנים האחרונות תועדו לפחות 26 התפרצויות געשיות. ההתפרצות העזה ביותר הייתה ב-1787. מאז ה-13 בדצמבר 2013 התגברה הפעילות הסייסמית בהר. על פי הדיווח של משרד לאיכות הסביבה התפרץ ההר לאחר שהיה רדום במשך 37 שנים ביום ראשון ה-29 בדצמבר 2013 בשעה 10:30 (זמן מקומי). עמוד ההתפרצות של גז ואפר הגיע לגובה 5 קילומטרים, ובשל האפר בוטלו 33 טיסות משדה התעופה של הבירה סן סלוודור. זמנית הוגדר אזור אסור סביב הר הגעש. 2,000 תושבים פונו מרדיוס של 3 קילומטרים סביב הר הגעש. ב-1 בינואר 2014 התרחשו כמה אירועי התפרצות שבהם תועדו פליטה מוגברת של גופרית דו-חמצנית. מדיה וקבצים בנושא הר הגעש סן מיגל בוויקישיתוף Thousands in El Salvador flee erupting Chaparrastique volcano כתבה ב-BBC מ-29 בדצמבר 2013 Eruption of San Miguel, El Salvador באתר NASA Earth Observatory, ינואר 2016 San Miguel אתר Global Volcanism Program
מכתשי עריף

מכתשי עריף הם זוג מכתשי סחיפה השוכנים בישראל על הר עריף. הם הקטנים ביותר מבין מכתשי הנגב וחצי האי סיני. אחד המכתשים נמצא על דופנו הדרום מזרחי של ההר והשני על דופנו המערבי של הר עריף, אשר שוכן לא רחוק ממצפה רמון וגובהו 965 מטרים. בשנת 1995 מכתשי עריף הוגדרו כחלק מארץ המכתשים, ובכך הוגדרו כאתר גאולוגי לאומי. מכתשי עריף הם מכתשי סחיפה, כלומר מכתשים שנוצרו כתוצאה מגידוע וסחיפה של שכבת סלע קשה שכיסתה שכבת סלע רכה. במכתשי עריף נחשפות שכבות מעידן הקרטיקון, היורה והטריאס. קירות המכתש בנויים שכבות של דולומיט וגיר מגיל קנומן, ובתוכו בנויות דפנות המכתש שכבות של אבן חול מתצורת חתירה מגיל קרטיקון תחתון. המכתשים התפתחו על גבי קמר מעוות שנוצר לאורך העתק הרוחב עריף-בתור, והם מהווים חלון גאולוגי ייחודי, מכיוון שנתגלו בקרקעיתם שכבות סלעים מתקופות שאינן חשופות במקום אחר בארץ ישראל (תצורת רעף מגיל טריאס). בלב המכתש המזרחי מצוי סדן של סלע מגמתי בדומה לשן רמון המופיעה במכתש רמון. באזור מצויים מאובנים רבים של פרוקי-רגליים קטנים יבשתיים וימיים. המכתש המערבי רדוד יחסית כיוון שאבני החול של תצורת חתירה דקות כאן במיוחד (80 מ' במכתש עריף ומכתש עריף א-נאקה לעומת 200–250 מ' באילת ו-600 מ' בנגב הצפוני)[דרושה הבהרה]. באזור המכתשים יש אתרים רבים, בהם בתי קברות בדואיים עתיקים ומספר בארות מים. המכתשים נמצאים בקרבת הר כרכום המאופיין בציורי סלעים רבים ובממצאים ארכאולוגיים קטנים. בנחל כרכום קיימים גבים מועטים ומפל גדול הנקרא מפל נחל כרכום. באזור גם נמצאים הרים כמו הר שגיא, הר דמוי טרפז בגובה של 996 מטר במערב הר הנגב והוא ההר השלישי בגובהו באזור זה לאחר הר רמון והר חריף, הר כרכום, והר חסון. המכתשים נמצאים בקרבת נחל ערוד שבו נמצאים כמו מצפה ערוד, בארות ערוד, הר עודד וכדומה. כל האזור גם מצוי בתחומי שמורת הר הנגב, אשר נמצאת דרומית למכתש רמון. אזור המכתשים הפך את הנגב לאתר תיירות אטרקטיבי לחובבי טבע וגאולוגיה. מכתש רמון המכתש הגדול (מכתש חתירה) המכתש הקטן (מכתש חצרה) המכתשים בנגב מכתשי עריף, באתר עמוד ענן מסלולים מומלצים באזור המכתשים מידע על מכתשי עריף, באתר טיולי היווצרות מכתשי הנגב, באתר פטרה ג'יפ מכתשי עריף נוצרו מאוחר יותר מהמכתש הגדול והקטן ולכן הוא עוד השתנה והתעצב. חלון גאולוגי הוא אזור בעל ייחודיות גאולוגית שאינה נפוצה לאזור זה. לדוגמה, פארק תמנע.
ברוך סורוצקין

הרב ברוך סורוצקין (י"ג בשבט תרע"ז, פברואר 1917 – י"ג בשבט תשל"ט, 10 בפברואר 1979) היה ראש ישיבת טלז בקליבלנד וחבר מועצת גדולי התורה בארצות הברית. נולד במינסק לרבי זלמן סורוצקין. למד בתלמוד תורה בז'טל, ולאחר מעברו של אביו לכהן ברבנות לוצק החל ללמוד בישיבת נובהרדוק אצל הרב משה רייז. בהמשך עבר ללמוד בישיבת ברנוביץ', אצל הרב אלחנן וסרמן והרב דוד רפפורט. בהמשך עבר לישיבת קמניץ והיה לתלמידו המובהק של הרב ברוך בר ליבוביץ'. בהיותו בברנוביץ' למד חברותא עם הרב נח שימנוביץ במשך שעות רבות לתוך הלילה. הרב ליבוביץ' כתב מכתב לאביו שבנו נועד לגדולות ולהיות "מרביץ תורה". בכנסייה הגדולה השלישית נפגש אביו עם אחיינו הרב אברהם יצחק בלוך, והרב בלוך הציע לו להשתדך עמו. השידוך לא יצא לפועל עקב הקושי בקשרים בין ליטא לפולין, אך בפרוץ מלחמת העולם השנייה נמלט הרב ברוך מישיבתו לווילנה ועבר ללמוד בישיבת טלז וכעבור שישה חודשים התארס עם רחל בתו של בן דודו, ראש הישיבה, בהסכמת הוריו שהיו כבר בארץ ישראל. שבועיים לאחר נישואיו נמלט עם הרכבת הטרנס-סיבירית לקובה, משם גירשום היפנים לשאנגחאי, ומשם היגר לארצות הברית והחל לכהן כר"מ בישיבת טלז שהוקמה על ידי דודיו הרב אליהו מאיר בלוך והרב חיים מרדכי קאטץ. בשנת תשכ"ה לאחר פטירת הרב קטץ, מונה יחד עם בן דודו הרב מרדכי גיפטר לכהן כראש ישיבה. לצד היותו ראש ישיבה, עסק בענייני ציבור בפרט בענייני אגודת ישראל, החינוך העצמאי וארגון תורה ומסורה. והיה חבר מועצת גדולי התורה. בשנת תשכ"ב חלה בסרטן, אך המשיך בתפקידיו ובפועלו לצד ייסוריו. לאחר 17 שנה נפטר ביום הולדתו ה-62 (י"ג בשבט תשל"ט) ונקבר בהר המנוחות. בנו, הרב אברהם יצחק, המכהן כר"מ בישיבת לייקווד וחבר מועצת גדולי התורה בארצות הברית בנו, הרב בנימין, המכהן כראש כולל עטרת שלמה בנשיאות בנו הרב שלום בער בנו, הרב שלום בער סורוצקין, ראש מוסדות עטרת שלמה בנו, הרב אליהו מאיר (נפטר ב-2020) שעמד בראש ישיבת תפארת ברוך בניו ג'רזי בתו, שני הערצקא, מנהלת בית ספר "בית יעקב דרבי מאיר" בלייקווד, בעלה, הרב נתן ברוך, כיהן כרב בלייקווד חתנו, הרב יעקב בוסל (נפטר ב-2020), כיהן ועמד בראש ישיבת רבנו יעקב יוסף אדיסון, ניו ג'רזי חתנו, הרב ישראל ברוג, מכהן כראש ישיבת תפארת אביגדור בקליבלנד חתנו, הרב אריה שולמן, מכהן כרב היישוב טלז סטון ספריו יצאו על ידי תלמידיו: חידושי מרן הגר"ב סורוצקין זצ"ל - חלק א' על סדר מועד, חלק ב' על מסכתות נדרים, נזיר וגיטין, חלק ג' על מסכת בבא בתרא הבינה והברכה - על התורה הבינה וברכה - על הגדה של פסח רפאל ברוך בן זלמן סורוצקין (1917-1979), דף שער בספרייה הלאומית
אודו, מלך צרפת

אודו רוזן פריז (צרפתית: Eudes;‏ 857 – 1 בינואר 898), מלך על פרנקיה המערבית מ-888 עד מותו. אודו רוזן פריז היה בנו של רובר החזק רוזן אנז'ו. ב-885 כבשו הנורמנים את העיר רואן שבנורמנדיה והתקדמו לעבר פריז דרך הנהר סן בכוח בן 700 ספינות שבהן 30,000 איש. הרוזן אודו, שהיה מושל פריז, ארגן את ההגנה על העיר בעזרת הבישוף גוזלן. הנורמנים צרו על פריז במשך 13 חודשים. אנשי פריז ניסו מדי פעם לתקוף את הפולשים ולהסיר את המצור מעל העיר. לבסוף, המלך שארל השלישי "השמן", במקום לבוא לעזרת העיר, שילם לנורמנים 700 כיכרות כסף תמורת הסכמתם לסגת, ואיפשר להם לשוט דרומה, להגיע לבורגונדיה ולבזוז אותה. הדבר גרם להדחת המלך שארל השלישי בנובמבר 887. בפברואר 888 הוכתר אודו רוזן פריז למלך פרנקיה המערבית בעיר קומפיין שמצפון לפריז. המלך אודו תקף את הנורמנים ונחל ניצחונות עליהם, אך נתקל בהתנגדותם של אצילים רבי עוצמה שתמכו בתביעתו של שארל, בנו של לואי השני מלך פרנקיה המערבית, לכתר הממלכה. אודו ניסה לזכות בתמיכתו של ארנולף מקרינתיה, מלך פרנקיה המזרחית, אך ב-894 הכריז ארנולף על תמיכתו בשארל. לאחר מאבק שנמשך שלוש שנים נאלץ המלך אודו לבוא בדין ודברים עם שארל, ולמסור לו חבל ארץ מצפון לנהר סן. המלך אודו נפטר ב-1 בינואר 898, ושארל הוכתר למלך פרנקיה המערבית, ומלך בשם שארל השלישי, המכונה "התם". מדיה וקבצים בנושא אודו, מלך צרפת בוויקישיתוף אודו, מלך צרפת, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אודו, מלך צרפת, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית)