laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
קן קיזי

קן אלטון קיזי (באנגלית: Ken Kesey;‏ 17 בספטמבר 1935 - 10 בנובמבר 2001) היה סופר אמריקאי מוביל בשנות ה-60, אם כי שנוי במחלוקת. הוא נתפש כמנהיג אלטרנטיבי-אנטי מלחמתי, של ילדי הפרחים של סוף שנות ה-60. ספרו "קן הקוקייה" (One Flew Over The Cuckoo's Nest), התוקף את הפסיכיאטריה כשיטה מדכאת, הפך לסרט הפולחן "קן הקוקייה" בבימויו של מילוש פורמן. נראה כי קיזי קיבל השראה לספרו, לאחר שהתנדב להשתתף בניסוי לחקר השפעתם של סמים פסיכיאטריים (כגון LSD, קוקאין, מסקאלין, DMT, AMT ועוד) על בני אדם. נראה כי לאחר הניסוי השתכנע קיזי ביכולת הסמים הפסיכדליים ובראשם ה-LSD בריפוי הנפש, הוא אסף חברים באוטובוס של בית ספר, ויצא למסע אשר במהלכו חילקו סמים פסיכדליים בפסטיבלים ברחבי ארצות הברית, עוד לפני שהממשל אסר את הסם בפקודת הסמים הלא חוקיים. החבורה הייתה בדרכה לטימותי לירי, פסיכולוג אשר חקר את יכולת הריפוי של ה-LSD, טימותי לירי לא קיבל את קיזי, ואיחודם של שני חסידי האסיד הראשונים לא קרה מעולם. מדיה וקבצים בנושא קן קיזי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קן קיזי (באנגלית) נירית אנדרמן, דו"ח אישי על מסע אל-אס-די, באתר הארץ, 3 במאי 2012 אורי לוטן, סרטים קשים, באתר nrg‏, 23 בדצמבר 2004 עידו הרטוגזון, או שאתה על האוטובוס, או שאתה לא על האוטובוס, באתר nrg‏, 22 ביוני 2008 דורון קורן, משוגעים, רדו מהגג, באתר ynet, 8 בנובמבר 2009 קן קיזי, פותחים ספר, קן הקוקיה, באתר הארץ, 5 באוקטובר 2009 ערן סבאג, "חיים של אחרים" על קן קיזי‏, 15 ביוני 2010 קן קיזי, באתר "Find a Grave" (באנגלית) קן קיזי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) קן קיזי, ברשת החברתית Goodreads Baker, Jeff (November 11, 2001). "All times a great artist, Ken Kesey is dead at age 66", The Oregonian, pp. A1. NMAH Signboard, Pass the Acid Test ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הארנה של ורונה

הארנה של ורונה (באיטלקית: Arena di Verona) הוא אמפיתיאטרון רומאי בעיר ורונה שבצפון איטליה. הארנה מפורסמת בכל רחבי העולם הודות לאופרות המועלות בה מדי קיץ. המבנה המרשים נחשב לאחד השמורים מסוגו. זהו האמפיתיאטרון השלישי בגודלו בעולם. הארנה נבנתה על ידי הרומאים בשנת 30 למאה הראשונה לספירה מחוץ לחומות העיר, בשלהי שלטונו של אוגוסטוס ובמימון האצולה המקומית. היא שימשה לקרבות גלדיאטורים ומשחקי-ציד בקנה מידה גדול, כפי שמלמד מכתב מפליניוס הצעיר אל אחד מנכבדי ורונה. במאה ה-5 לספירה אסר הקיסר גאלנוס על קרבות גלדיאטורים ברבריים ובמאה הבאה נעלמו גם משחקי הצייד. בימי הביניים היה האתר למקום משכנם של עניים וחסרי-בית ותושבי העיר עשו אותו למזבלה ברעידת האדמה של שנת 1117 (אנ') קרסה כמעט כל עטרת הארנה, ורק חלק קטן ממנה שרד. ב-1278, במהלך מסע הצלב האלביגנזי הוצאו בה 160 כופרים להורג. במאות הבאות נחוגו בארנה קרבות, תחרויות רכיבה ומסיבות כלולות. מאמצע המאה ה-15 נקבעו תקנות למניעת חילול האמפיתיאטרון. בשנת 1568 הצביעה מועצת העיר על שיפוצים, במימון האצולה מקומית. מראשית המאה ה-17 ועד ראשית המאה ה-18 התקיימה בארנה עונת קיץ של קומדיה דל'ארטה, טרגדיות ופארסות, עם מופעי בלט וקרקס בהפסקות, על במה קטנה שהוקמה על זירת העץ. קרלו גולדוני כתב בזכרונותיו: "הלהקות הנודדות האיטלקיות הטובות ביותר באות הנה ומציגות את כשרונותיהן בזו אחר זו." גם נזירים וכמרים באו לצפות בהצגות, על אף איסור מפורש מטעם הבישוף של ורונה. בשנת 1805 חגגו את ביקור נפוליאון בוורונה בחיזיון של קרבות כלבים טורפים עם פרים. באותה שנה הוסב האתר למחנה מעצר לשבויים אוסטרים, שכיתתו את הבמה לעצי הסקה. באוקטובר ונובמבר 1822 התקיים קונגרס וינה בוורונה וחגיגות נמשכו שבועות וכללו יצירה בשם "הברית הקדושה" מאת ג'ואקינו רוסיני ובניצוחו. הועלו בה מופעים ואופרות רבות. צופים מכל רחבי אירופה (ואף ממקומות רחוקים יותר) הגיעו לצפות בהן. בארנה מקום ל-30,000 צופים. האקוסטיקה בה נחשבת ליוצאת דופן באיכותה. צבעו של המבנה הוא לבן עם ורוד בהיר, והוא נבנה במקור מאבן גיר שמקורה במחוז וולפוליצ'לה שאליו משתייכת ורונה. חלקה החיצוני של הטבעת הסובבת את ההיכל נהרס כמעט לחלוטין ברעידת האדמה של 1117. הארנה הופעלה מחדש כתיאטרון בתקופת הרנסאנס ומאז 1913 ועד היום היא משמשת גם לקונצרטים ואופרות. בארנה נערכים מופעי בידור. המנצח הישראלי דניאל אורן מרבה להופיע שם עם תזמורתו. בכל שנה מוצגות אופרות בארנה של ורונה ונערכים קונצרטים של מוזיקה קלאסית. עקב היותה של הארנה מקום פתוח, המופעים נערכים בתקופה החמה, בדרך כלל מאמצע יוני ועד ספטמבר. מופעי האופרה שונים ומגוונים. אופרות של המלחין האיטלקי ג'וזפה ורדי חביבות במיוחד על מארגני המופעים. מדיה וקבצים בנושא הארנה של ורונה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הארנה של ורונה (באיטלקית, באנגלית ובגרמנית) אתר הארנה של ורונה Karyl Charna Lynn, "Itlian Opera Houses & Festivals, The Scarecrow Press 2005, p. 114-5 Karyl charna Lynn, p. 115 Spettacoli arena di Verona programma 2024 stagione lirica, www.tourism.verona.it
מועצת הוותיקן

האם התכוונתם ל... מועצת הוותיקן הראשונה מועצת הוותיקן השנייה
אוסף גילברט

אוסף גילברט (למפת לונדון מוגדלת)   קנט סארי ברקשייר בקינגהאם הרטפורדשייר אסקס אוסף גילברט (למפת לונדון רגילה)   קנט סארי בר. בקי. הרטפורדשייר אסקס אוסף גילברט (למפת הסיטי של וסטמינסטר רגילה)   הפרלמנט הבריטי אוסף גילברט (למפת הסיטי של וסטמינסטר מוגדלת)   הפרלמנט הבריטי אוסף גילברט אוסף גילברט (באנגלית: Gilbert Collection) נוצר מתרומותיו של איש העסקים סר ארתור גילברט שהרוויח את הונו בקליפורניה שבארצות הברית. גילברט תרם את אוספיו לאומה הבריטית בשנת 1996. האוסף מוצג כיום במוזיאון ויקטוריה ואלברט שבלונדון. קודם לתרומת האוסף לבריטניה, הוצג במוזיאון מחוז לוס אנג'לס לאומנות, וגילברט אף הבטיח למוזיאון בקליפורניה שיתרום את האוסף למוזיאון, אולם בשל מחלוקת עם המוזיאון הקליפורני באשר למיקום האוסף החליט גילברט לתרום אותו לארץ הולדתו. האוסף מוצג בשבע עשרה גלריות וכולל: קופסאות זהב - קופסאות הרחה מוזהבות ומעוטרות ביהלומים ואבני חן מהמאה ה-18. כלי כסף - מתקופת הרנסאנס ומהתקופה הוויקטוריאנית. כלי זהב - כילים מכל רחבי העולם, לרבות קערת זהב מאנטוליה מהאלף השלישי לפני הספירה. פסיפסים איטלקיים מתקופת הרנסאנס מאזור פירנצה והאוסף המקיף ביותר שקיים בעולם של מיניפסיפסים - מאזור רומא. כלי אמייל - אוסף של מאה כלי אמייל עליהם מצוירים דיוקנאות. כלים אלה מקורם במאות ה-18 וה-19. אתר האינטרנט הרשמי של אוסף גילברט
מוזיאון פרויד

מוזיאון פרויד מתייחס למספר מוזיאונים ברחבי העולם המוקדשים לחוקר וההוגה זיגמונד פרויד האם התכוונתם ל... מוזיאון פרויד – מוזיאון פרויד בהמפסטד בצפון לונדון מוזיאון פרויד – מוזיאון פרויד בווינה שבאוסטריה מוזיאון פרויד – מוזיאון פרויד בפריבור שבצ׳כיה
מוזיאון פרויד (לונדון)

מוזיאון פרויד (באנגלית: Freud Museum) הוא מוזיאון בפרוור המפסטד שברובע קמדן בלונדון. בשנת 1938 עזב זיגמונד פרויד, מייסד הפסיכואנליזה, את וינה ועבר ללונדון בשל האנשלוס - סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית. פרויד עבר להתגורר בהמפסטד, פרוור לונדוני אמיד שבו גרו אינטלקטואלים רבים. שנה לאחר מכן נפטר פרויד והבית נותר ברשות משפחתו, עד למותה של אנה פרויד, בתו הצעירה של פרויד, בשנת 1982. בשנת 1986 הפך הבית למוזיאון. במוזיאון מוצגים רהיטיו של פרויד שהועברו על ידיו מאוסטריה ללונדון. המוצג הידוע במוזיאון היא הספה שעליה שכבו מטופליו של פרויד. כמו כן מוצגים במוזיאון אוסף יצירות אמנות מהמאות ה-18 וה-19, רהיטים אוסטריים ואוספיו האישיים של פרויד של אמנות מצרית עתיקה, יוונית עתיקה ורומית. כמו כן מוצגת במוזיאון ספרייתו של פרויד. המוזיאון מארגן סמינרים ותוכניות חינוכיות בתחום הפסיכולוגיה והפסיכואנליזה. בווינה שבאוסטריה נמצא מוזיאון נוסף באותו שם, ומוזיאון נוסף מצוי בצ'כיה. מוזיאון פרויד (וינה) מוזיאון פרויד (צ'כיה) אתר האינטרנט הרשמי של מוזיאון פרויד (באנגלית) מדיה וקבצים בנושא מוזיאון פרויד בוויקישיתוף מוזיאון פרויד, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מוזיאון פרויד, ברשת החברתית אינסטגרם מוזיאון פרויד, סרטונים בערוץ היוטיוב
HandWallet

HandWallet היא תוכנה למעקב אחר הוצאות, הכנסות ותקציב שפותחה בישראל. הגרסה הראשונה של התכנה הייתה מיועדת למחשבי כף יד וטלפונים חכמים המריצים את אחת ממערכות ההפעלה Windows Mobile ,Palm או Symbian, אולם כיום עיקר מאמץ הפיתוח מופנה לגרסת האנדרואיד. בנוסף קיימת גרסה של התוכנה גם למחשב אישי. הרעיון מאחורי HandWallet הוא לנסות ולסייע לאנשים ולמשפחות לנהל טוב יותר את התנהלותם הכספית. בעזרת התוכנה ניתן לעקוב אחר ההוצאות והכנסות ולבנות תקציב מאוזן בהתאם ליכולת. HandWallet הושקה לראשונה בסוף שנת 2002, וגרסתה הראשונה הותאמה למחשבי פאלם. עובדה זו היא גם אחת החסרונות בתוכנה, שכן ממשק המשתמש שלה הותאם במקור לסביבה זו. בשנים הבאות נוספו גרסאות ל- Windows Mobile ול- Symbian. רק לאחר שיצאו גרסאות אילו הוצאה לשוק גם מהדורה למחשבי פיסי מבוססי חלונות. השימוש ב- HandWallet מבוסס על תיעוד של האירועים הכספיים שהמשתמש עובר בכללם קניות, טיפול ברכב, תשלום משכנתא או קבלת משכורת. כמו כן, ניתן להזין גם אירועים מחזוריים, לדוגמה אירוע המתרחש כל שבוע או כל חודש. אירוע ב- HandWallet יוצר תשלומים (אחד או יותר) שהם בעצם תנועות בחשבון. התוכנה מאפשרת לבצע בדיקת נכונות של התנועות מול תדפיס הבנק או התדפיס שמגיע מחברות כרטיסי האשראי. הזנת נתונים באופן יומיומי הכרחית לרלוונטיות של השימוש בתוכנה ובמהלך השנים ניסו מפתחי התוכנה למצוא שיטות להקלה על תהליך הזנת הנתונים. בעזרת שיתוף פעולה של סטודנטים מאוניברסיטת חיפה ומהטכניון נבנתה בשנת 2004 מערכת ניסיונית המתחברת לבנקים בישראל ומביאה את התנועות ישירות מחשבונות הבנק אולם עקב חוסר שיתוף פעולה מצד חלק מהבנקים וחברות האשראי שירות זה נשאר בגדר שירות ניסיוני, והוא עובד באופן חלקי. גרסאות האנדרואיד של התכנה תומכות ביבוא אוטומטי ממערכות המקוונות של כרטיסי האשראי הנפוצים והבנקים בישראל. HandWallet מאפשרת לייצא את הנתונים לתוכנות אחרות כגון Microsoft Excel או Microsoft Access. ניתן גם לייבא לתוכנה נתונים ממקורות חיצוניים אולם הדבר עשוי להיתקל בקשיים בשל אי חפיפה בין התוכנות. אתר האינטרנט הרשמי של HandWallet פורום פעיל לתמיכה והודעה על גרסאות חדשות
שעון חול

שעון חול הוא מכשיר למדידת זמן. הוא בנוי משתי שפופרות העשויות מחומר שקוף המוצבות אחת מעל השנייה ומחוברות זו לזו כך שביניהן מעבר צר. אחת מהשפופרות מלאה בדרך כלל בחול דק, אשר זורם באמצעות כח הכבידה בקצב קבוע דרך המעבר אל השפופרת התחתונה. מאחר שכמות גרגירי החול קבועה וקצב הזרימה אחיד, פרק הזמן הדרוש עד לריקון השפופרת העליונה - קבוע. פרק זמן זה הוא יחידת המדידה הבסיסית של שעון החול. עם חלוף פרק הזמן הבסיסי, אפשר להפוך את שעון החול וכך למדוד יחידת זמן נוספת זהה לקודמת. עם הגורמים המשפיעים על משך הזמן ששעון החול מודד נמנים: כמות החול, גודל וזווית השיפוע של השפופרות, קוטר הנחיר בין השפופרות וסוג ואיכות החול. חומרים חלופיים לחול הם אבקת קליפות ביצים ואבקת אבן שיש. שעון החול עודו בשימוש, אך בדרך כלל רק לצורכי קישוט, או למדידת זמן שאינה חייבת להיות מדויקת לחלוטין, כמו בבישול או במשחקי לוח, אז משך הזמן של השעון הוא דקות אחדות. אף שטכנולוגיית ייצור הזכוכית הייתה ידועה ליוונים ולרומאים ולבני תרבויות קדומות אחרות, אין כל עדות חד-משמעית לקיומם של שעוני חול בעת העתיקה. מאחר ששעון החול הוא אחד מן האמצעים הבודדים והמהימנים למדידת זמן בים, משערים כי השתמשו בו באוניות כבר מן המאה ה-11 כעזר ניווט בצד המצפן המגנטי. ברם, העדות הקדומה ביותר לקיומם של שעוני חול היא רק מן המאה ה-14, בציור מ-1328 של הצייר אמברוג'ו לורנצטי. שעון החול הופיע לעיתים קרובות על דגלי פירטים, וסימל את עובדת היות חיי האדם בני חלוף; באנגליה נהגו להניח שעוני חול בארונות קבורה, כדי לסמל ש"החול בשעון החיים" אזל. בספרות שעונים מייצגים לעיתים את המוות, ובאמנות מוצגת לפעמים דמותו של מלאך המוות כשהוא אוחז בידו שעון חול (לדוגמה, בספרו של טרי פראצ'ט - "איש הקציר"). במערכות ההפעלה חלונות ובמערכות אחרות, משמש שעון החול כסמל בעת שהמחשב מבצע פעולות חישוב אשר מונעות מהמשתמש ביצוע של פעולה אחרת. שעון מים מדיה וקבצים בנושא שעון חול בוויקישיתוף שעון חול, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מתי נולד שעון החול ואיפה?, באתר אנציקלופדיה אאוריקה
סומגאיט

סומגאיט (באזרית: Sumqayıt) היא העיר השנייה בגודלה באזרבייג'ן ואחת מערי הנמל החשובות שלה. העיר שוכנת על החוף המערבי של הים הכספי כ-30 ק"מ צפון-מערבית לבירה באקו. נכון לשנת 2023 אוכלוסייתה מונה 368,221 בני אדם. במקום התקיים יישוב החל מ-1580. בשנות ה-20 של המאה ה-20 השלטון הסובייטי החליט לפתח את אזור בקו וחצי האי אפשרון, לאור הנפט הרב שנמצא שם. בין השנים 1938- 1941 במקום הוקמה תחנת כוח תרמו-אלקטרית, ואחר כך הוקם בית חרושת לעיבוד מתכות ובית חרושת כימי. הדבר הביא לצורך בידיים עובדות רבות, וכך בשנת 1949 נוסדה העיר המודרנית. ב-1988 הייתה המקום הראשון שממנו התחילו פרעות בארמנים, שהגיעו אחר כך לגל פרעות בכל אזרבייג'ן, אלפי פליטים ומלחמת נגורנו קרבאך. לאחר הטבח כל הארמנים פונו מהעיר. לעיר הגיעו גם פליטים אזריים רבים מאזורי הקרבות. לאחר עצמאות אזרבייג'ן האזור התפרסם כאזור מזוהם ביותר, ורבים מהילדים שנולדו בו מתו בילדותם, ונקברו בבית הקברות לילדים שהוקם בעיר. מסיבות אלו רוב התעשיות הכבדות בעיר נסגרו. טורקיה ג'ייהאן, טורקיה טורקיה סמסון, טורקיה איטליה ג'נובה, ליגוריה, איטליה איטליה בארי, פוליה, איטליה גאורגיה רוסתווי, כארתלי תחתית, גאורגיה רומניה פיטשט, רומניה אוקראינה צ'רקאסי, צ'רקאסי, אוקראינה גרמניה לודוויגסהאפן, ריינלנד-פפאלץ, גרמניה הרפובליקה העממית של סין ג'וג'ואו (אנ'), חונאן, הרפובליקה העממית של סין אוסטריה לינץ, אוסטריה עילית, אוסטריה בלארוס מוהילב, מוהילב, בלארוס קזחסטן אקטאו, קזחסטן רוסיה נבינומיסק (אנ'), סטברופול, רוסיה מדיה וקבצים בנושא סומגאיט בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סומגאיט סומגאיט, ברשת החברתית פייסבוק סומגאיט, ברשת החברתית אינסטגרם סומגאיט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Sumquayit Population 2023
אוגוז

אוגוז (באזרית: Oğuz) עד 1991 הייתה נקראת ורדאשן (בארמנית: Վարդաշեն, "יישוב הוורדים") היא עיר בצפון אזרבייג'ן, צפונית מערבית לבאקו במרחק 350 ק"מ ממנה סמוך לגבול עם גאורגיה. אוכלוסיית העיר מנתה 4,700 איש ב־1992. רוב תושבי העיר אודינים – אחד העמים העתיקים ביותר של מזרח הקווקז, צאצאי האימפריה האלבנית עם קווקזי כמו כן חיים בעיר אזרים, בעיר ישנה קהילה יהודית חשובה בין קהילות היהודים הקווקזיים. העיר היא מרכז לייצור שטיחים. העיר ידועה מתחילת האלף השני כמולדתם העתיקה של תושבי אלבניה הקווקזית. כשהגיעו לאזור העמים הטורקיים הם בללו את תושבי האזור הוותיקים. עד 1991 אוכלוסיית העיר הייתה מורכבת מארמנים, אודי ויהודים קווקזיים, אך עם תחילת מלחמת נגורנו קרבאך הארמנים עזבו ובמקומם באו אזרים. ב־1991 שם העיר שונה לאוגוז על שם העם העתיק, שהיה אבות אבותיו של האזרים המודרניים, לפי חלק מהדעות גם היו גרים באזור זה. לעיירה הקטנה אוגוז היסטוריה רב-אתנית ארוכה, כזו הכוללת יהודים במשך כמה מאות שנים. סיפורי מקור שונים מראים על נוכחות הקהילה, חלקם נובעים מההגירה המקורית לאזרבייג'ן בראשית המילניום הראשון. אחרים מציבים את מקורות היישובים בקשר להעברות אוכלוסין שהתרחשו בנקודות שונות במהלך שושלת שירוואנשה (1538–1861). נראה כי הרובע היהודי היה כמה רחובות בצד המערבי של מרכז העיירה. בניינים רבים עדיין שומרים על סמלים ותבליטים יהודיים, על פי הדיווחים חלקם בני יותר מ־150 שנה. על פי מקורות מקומיים, האוכלוסייה היהודית הנוכחית שנותרה נכון ל־2019 היא 10 משפחות, 55 אנשים. בית הכנסת של הרובע העליון בית הכנסת של הרובע התחתון מדיה וקבצים בנושא אוגוז בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אוגוז אוגוז (אזרבייג'ן), דף שער בספרייה הלאומית Jewish Quarter, Oghuz, Azerbaijan, DIARNA
פבלודר

פבלודר (בקזחית: ‏Pavlodar/Павлодар‏Ⓘ‏) היא עיר בצפון-מזרח קזחסטן ובירת המחוז הקרוי על שמה. העיר ממוקמת על גדות הנהר אירטיש כ-400 ק"מ צפון-מזרחית לבירה אסטנה ובקרבת הגבול עם רוסיה. על פי אומדן רשמי מתאריך 1 בינואר 2023 אוכלוסיית העיר מונה 367,254 בני אדם, רובם רוסים, וכמחצית ממספרם קזחים, בעיר קיימות קהילות קטנות יותר של אוקראינים וגרמנים ואף קהילה יהודית קטנה יותר. העיר נוסדה בשנת 1720 על ידי הקוזאקים ונקראה בשם קוריאקובסקי על-שם האגם, שממנו הם שאבו מלח באזור. ב־1861 השם שונה לפבלודר (מתנת פבל) על שם הנסיך פבל, בנו של אלכסנדר השני, שנולד אז. בתקופה זו העיר הייתה נווה קטן במדבר, חסר חשיבות עד שב־1955 תוכנית האדמות הבתוליות של חרושצ'וב התחילה לצבור תאוצה ולמקום באו מתיישבים רבים שעזרו לפיתוחה ותיעושה של העיר. בעיר נבנו רבעים ובתי חרושת רבים, והיא הפכה לאחת הגדולות בקזחסטן. הכרזת עצמאות קזחסטן הביאה לתאוצה בהתפתחות העיר. נבנה בה בית כנסת ומקווה טהרה מתרומתו של אלכסנדר משקביץ. טורקיה דניזלי, טורקיה רוסיה נובוסיבירסק, נובוסיבירסק, רוסיה רוסיה אומסק, אומסק, רוסיה רוסיה טומסק, טומסק, רוסיה אוקראינה קרופיבניצקי, קירובוהראד, אוקראינה פולין בידגושץ', קויאוויה-פומרניה, פולין מדיה וקבצים בנושא פבלודר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פבלודר פבלודר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Kazakhstan: Administrative Division (Regions and Districts) - Population Statistics, Charts and Map, citypopulation.de
ריבניצה

ריבניצה (ברומנית: Rîbnița, ברוסית: Рыбница, ביידיש: ריבניץ) היא עיר במולדובה בשטח בשליטת רפובליקת טרנסניסטריה. נכון ל-2010, מונה אוכלוסיית העיר 50,100 תושבים. בעיר מתגוררים תושבים ממוצא אוקראיני, רוסי ומולדבי. העיר ידועה מהמאה ה-15. לראשונה נזכרת ב-1657. באותה תקופה הייתה חלק מפולין. תקופה קצרה בסוף המאה ה-17 נכבשה על ידי טורקיה. ב-1793 בחלוקת פולין השנייה צורפה לאימפריה הרוסית. הייתה חלק מחבל פודוליה והייתה שייכת לאזור באלטה. ב-1922 נהייתה חלק מהרפובליקה המולדובית האוטונומית, שהייתה חלק מאוקראינה. מ-1938 במעמד של עיר. ב-1939 חלק מרפובליקת מולדובה בברית המועצות. ב-1941 בכיבוש גרמני ורומני כחלק מטרנסניסטריה. ב-1944 חזרה לברית המועצות. מ-1991 במולדובה העצמאית, אך בגלל ריבוי האוכלוסייה הלא רומנית בעיר החליטה להצטרף לרפובליקה הטרנסדינסטרית המולדובית הבלתי מוכרת. ב-1926 היהודים היוו 38% מתושבי העיר, בעוד הלאום השני בגדלו, האוקראינים, רק 33.8%. רוב היהודים הושמדו במחנות בטרנסניסטריה. מ-1945 עד 1973 התגורר בעיר הצדיק, ר' חיים זנוויל אברהמוביץ', הצדיק מריבניצה. הרבי מריבניצה נשאר האדמו"ר ה (כמעט) יחיד בשטחי ברית המועצות אחרי 1945, יהודים מכל ברית המועצות היו נוסעים אליו לקבל את ברכתו. כיום קיימת קהילה יהודית קטנה בריבניצה. בהנהגת שליח חב"ד הרב זלמן אבלסקי, הרב הראשי למולדובה, הוקם בית כנסת ומרכז חסד לרווחת הקהילה. אובידיו קראנגה, רבניצה, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך III, עמ' 747–748), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) מדיה וקבצים בנושא ריבניצה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ריבניצה ריבניצה (Rybnitsa), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם
התזמורת הקאמרית הרצליה

התזמורת הקאמרית הרצליה הייתה תזמורת שנוסדה בשנת 1981 על ידי עיריית הרצליה. האחראי להקמתה הוא המנצח הרווי בורדוביץ, שכיהן גם כמנהלה המוזיקלי. בשנת 2012 נסגרה התזמורת, ובמקומה הוקמה שנה לאחר מכן התזמורת הסימפונית החדשה הרצליה. עונת הקונצרטים הראשונה של התזמורת, בשנת 1981 - 1982, נפתחה בשלושה קונצרטים ועם 59 מנויים. בעונה האחרונה הייתה לתזמורת למעלה מ-700 מנויים לשתי סדרות בנות שישה קונצרטים. התזמורת מתרכזת מראשית דרכה בהקניית חינוך מוזיקלי באמצעות קונצרטים מוסברים לבני נוער. משנת 2003 התזמורת הפכה מתזמורת קאמרית לתזמורת סימפונית מלאה; עם זאת השם נשאר אותו שם. בשנת 2012 נסגרה התזמורת עקב פרישתו של הרווי בורדוביץ מתפקיד המנהל המוזיקלי של התזמורת, וכעבור חודשים אחדים הודיעה העירייה על הקמתה של התזמורת הסימפונית החדשה הרצליה, בניהולו המוזיקלי של המנצח גיל שוחט. התזמורת כללה 19 נגני כלי קשת קבועים ונגנים נוספים בכלי נשיפה, הקשה וכדומה צורפו בהתאם לדרישות התוכנית בכל קונצרט בנפרד. התזמורת החלה את דרכה עם נגנים, שהיו סטודנטים באקדמיה למוזיקה בתל אביב. ככל שהתקדמה התזמורת לקראת רמה מקצועית, גדל מספר הנגנים המקצועיים והמנוסים. עם העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90 נקלטו בתזמורת נגנים רבים מחבר המדינות. התזמורת המשיכה במדיניות זו עד לסגירתה בשנת 2012. התזמורת ניגנה רפרטואר קלאסי ומודרני, הכולל יצירות ישראליות וביצועי בכורה של יצירות בהזמנת התזמורת. כמו כן הגישה התזמורת הרצאות לפני כל קונצרט. התזמורת קיימה שתי סדרות למנויים (בהרכב מלא), שהתקיימו בהיכל אמנויות הבמה הרצליה. לקונצרטים אלה הגיע קהל מאזינים מכל אזור השרון, נתניה ואזור עמק חפר. נוסף לכך, הופיעה התזמורת (בהרכב ייצוגי) בקונצרטים מוסברים. בין המנצחים האורחים מישראל היו אהרון חרל"פ, אי-אן שו, סטנלי ספרבר, זאב דורמן, נילי הרפז, שמעון כהן ולאונטי וולף. נוסף לכך הוזמנו לנצח על התזמורת מנצחים אורחים מארצות שונות. נעם בן זאב, הסימפוניה הגמורה - כך חיסלה עיריית הרצליה את התזמורת שלה, באתר הארץ, 5 באוגוסט 2012 בילי בסרגליק, המנצח, באתר "local",‏ 21 בפברואר 2013
איי פניקס

איי פניקס (באנגלית: Phoenix Islands), או, בשמם הרשמי, איי ראוואקי (Rawaki Islands), הם שרשרת אטולים באוקיינוס השקט, אחת משלוש קבוצות איים השייכות לקיריבטי. בשנות ה-30 של המאה ה-20 נערך באיי הפניקס ניסיון ההתיישבות הקולוניאלי האחרון של האימפריה הבריטית - במסגרת התוכנית ליישוב איי פניקס. האיים, השוכנים מזרחית לאיי גילברט ומערבית לאיי ליין, אינם מיושבים כיום, למעט מספר משפחות המתגוררות על האי קנטון. שמונה האטולים המרכיבים את האיים הם: שרשרת איי הפניקס כוללת גם את שונית קרונדלט במיקום 5°34′S 173°51′W﻿ / ﻿5.567°S 173.850°W﻿ / -5.567; -173.850 ואת שונית וינסלו במיקום 1°36′S 174°57′W﻿ / ﻿1.600°S 174.950°W﻿ / -1.600; -174.950. אזור השימור של האיים מקיף שטח ימי ויבשתי של 404,250 קמ"ר, ומהווה את אזור השימור הימי הגדול בעולם. באתר השתמרה אחת מהמערכות האקולוגיות הגדולות והשמורות של שוניות אלמוגים אוקיאניות, ובשטחו 14 תילים תת-ימיים, ככל הנראה הרי געש כבויים. באיים ובשוניות מצויים כ-800 מיני בעלי חיים, הכוללים 200 מיני אלמוגים, 500 מיני דגים, 18 מיני יונקים ימיים ו-44 מיני עופות. בשנת 2010 הם הוכרזו כאתר מורשת עולמית. מדיה וקבצים בנושא איי פניקס בוויקישיתוף איי פניקס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) הלאגונה מצויה במרכז האי ומוקפת יבשה.
מרין אולסופ

מרין אולסופ (באנגלית: Marin Alsop; נולדה ב-16 באוקטובר 1956) היא מנצחת אמריקאית שהחל מספטמבר 2019 משמשת כמנהלת מוזיקלית של תזמורת רדיו וינה. אולסופ נולדה במנהטן להורים מוזיקאים מקצועיים. היא החלה ללמוד באוניברסיטת ייל אך עברה לבית הספר למוזיקה ג'וליארד, שם סיימה תואר ראשון ושני, שניהם בכינור. בשנת 1989 זכתה בפרס קוסביצקי לניצוח במרכז המוזיקה טנגלווד, שם למדה אצל ליאונרד ברנשטיין, סייג'י אוזאווה וגוסטב מאייר, בין השאר. אולסופ מכהנת כמנהלת מוזיקלית של פסטיבל קאבריו למוזיקה בסנטה קרוז, קליפורניה מאז 1991. הפסטיבל מתמחה במוזיקה בת זמננו. היא התמנתה למנצחת ראשית של התזמורת הסימפונית של בורנמות' בסתיו 2002. בשנת 2003 נבחרה לאמנית השנה של מגזין גרמופון ובאותה עונה זכתה בפרס המנצח של האגודה הפילהרמונית המלכותית. ביולי 2005 נבחרה אולסופ להוביל את תזמורת בולטימור, כמחליפה למנהל המוזיקלי הנוכחי, יורי טמירקאנוב. אולסופ התחילה את כהונתה בבולטימור בעונת 2007 - 2008. הבחירה באולסופ ראויה לציון, משום שהיא המנהלת המוזיקלית הראשונה של אחת מ-25 תזמורות הצמרת של אמריקה. ההחלטה למנות את אולסופ הייתה שנויה במחלוקת כאשר התברר, שרוב גדול מחברי התזמורת מתנגדים לאופן טיפולה של ההנהלה במינוי. משרותיה הקודמות של אולסופ כללו עשר עונות כמנהלת מוזיקלית של התזמורת הסימפונית של קולורדו וכמה עונות כמנהלת התזמורת הסימפונית של יוג'ין שבאורגון. אולסופ נודעת בתמיכתה ובפרשנויותיה למוזיקה אמריקאית. (לפי סדר אלפביתי) התזמורת הסימפונית של אטלנטה תזמורת בולטימור תזמורת רדיו ברלין התזמורת הסימפונית של בורנמות' התזמורת הסימפונית של סינסינטי התזמורת הסימפונית של קולורדו התזמורת הסימפונית של דאלאס תזמורת רדיו וינה התזמורת הפילהרמונית של לונדון התזמורת הסימפונית של לונדון התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס תזמורת מינסוטה הפילהרמונית של מינכן הפילהרמונית של ניו יורק תזמורת פילדלפיה התזמורת הסימפונית של פיטסבורג תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית תזמורת סיאטל תזמורת סנט לואיס התזמורת הפילהרמונית של טוקיו מדיה וקבצים בנושא מרין אולסופ בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מרין אולסופ (באנגלית) מרין אולסופ, ברשת החברתית פייסבוק מרין אולסופ, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מרין אולסופ, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מרין אולסופ, באתר ספוטיפיי מרין אולסופ, באתר AllMusic (באנגלית) מרין אולסופ, באתר MusicBrainz (באנגלית) מרין אולסופ, באתר Discogs (באנגלית) מרין אולסופ, באתר Songkick (באנגלית) מרין אולסופ, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
פקטורי גדילה דמויי אינסולין

פקטורי גדילה דמויי אינסולין הידועים גם כ-IGF (ראשי תיבות של Insulin like Growth Factor) או סומטומדינים, הם מלקולות פוליפפטיד שמיוחסת להם עיקר ההשפעה על הגדילה. הסומטומדינים מיוצרים ומופרשים בעיקר מהכבד למחזור הדם. תפקידם העיקרי לעודד צמיחת סחוסים. כמו כן, הם פעילים בגדילת שרירי השלד והלב, התפתחות הריאות, גדילה והתחדשות של מערכת העיכול, גדילת הכבד והכליות, גדילת המוח, התחדשות קשרי הלימפה, תחזוקת והתחדשות כלי הדם, התעבות העור ורקמות החיבור. כמו כן יש להם תפקיד בהתמיינות כדוריות הדם. בחינת מבנם הראה שהתפתחו מפרו אינסולין (פרקרסור בלתי פעיל של אינסולין שמפריש הלבלב). ישנם שלושה סוגי סומטומדינים, ויש להם מבנה דומה מאוד זה לזה: פקטור גדילה דמוי אינסולין 1 - ‏Insulin-like growth factor 1‏ (IGF-1) - בעל חשיבות גדולה בגדילה של ילדים, ואצל מבוגרים יש לו השפעה אנאבולית - גידול שרירים ועצמות וזירוז ריפוי והתאוששות לשרירים שנגרם להם נזק. קיימים תכשירים רפואיים של הורמון זה, המשמשים לטיפול במקרים נדירים של גמדות מסוג תסמונת לרון - סוג נדיר של גמדות עקב חוסר של IGF-1 הנובע מחוסר בקולטנים להורמון הגדילה. נקרא על שם הרופא והחוקר הישראלי צבי לרון. פקטור גדילה דמוי אינסולין 2 - ‏Insulin-like growth factor 2‏ (IGF-2) - בעל תפקיד בעיקר בתקופת ההריון - כהורמון הקשור לגדילת העובר. טרם פותח תכשיר רפואי מהורמון זה. פקטור גדילה מכנו (MGF) - גורם לגדילת רקמת השריר ומזרז את ריפוי והתאוששות הרקמה במקרה שנגרם לה נזק. קיימים תכשירים רפואיים של הורמון זה. רמת הסומטומדינים בדם עולה בתלילות ומגיעה לשיא בשנות העשרה המאוחרות, ואחר כך יורדת בהתמדה עד לעשור החמישי. הסומטומדינים נישאים בדם על גבי חלבונים קושרים ספציפיים שמכונים ""IGF binding protein והם מווסתים את קשירת הפקטורים לרצפטורים. הרצפטור לסומטומדינים נמצא ברוב רקמות הגוף. זהו פוליפפטיד בן 1337 חומצות אמינו, הדומה מאוד לרצפטורים של האינסולין. החלבונים הקושרים מווסתים את ביטוי הסומטומדינים. ברמה נמוכה, הסומטומדינים קשורים לחלבון במקום לרצפטור. ברמה גבוהה מספיק חלק מהסומטומדינים נקשר לרצפטור. רמת הסומטומדינים בדם גבוהה מאשר האינסולין אך רובה לא פעילה בגלל הקשירה לנשא. קשירה זו מאריכה את חיי הסומטומדינים. בשנים האחרונות החל שימוש בלתי חוקי ב-IGF-1 וב-MGF על ידי ספורטאים - לפיתוח השרירים והעצמות. כל סוגי פקטורי הגדילה אסורים לשימוש על ידי הסוכנות העולמית נגד סמים בספורט (WADA). פקטורי גדילה דמויי אינסולין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)