laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אדוונט

אדוונט (בלטינית: Adventus, לעיתים קרוי בעברית תקופת הציפייה) היא העונה החגיגית שלפני חג המולד, המצוינת במרבית הכנסיות המערביות, כולל הכנסייה הקתולית הרומית, הכנסייה האנגליקנית וחלק גדול מהפלגים הפרוטסטנטיים, אם כי לא בקרב האוונגליקלים ועוד כמה. לשיטת כמעט כל הכנסיות, תקופת האדוונט מתחילה ביום ראשון הרביעי שלפני חג המולד, ללא קשר למספר השבועות המדויק, ונמשכת עד ערב החג עצמו. הוא מהווה את פתיחת השנה הליטורגית בכנסיות המערביות. מקור המונח בלטינית במובן של "ביאה" או "הגעה". זהו תרגום המילה היוונית "פארוסיה" (παρουσία), הביאה השנייה. הציפייה היא כפולה: לידת ישו בשעתו והן את הייחול לביאתו בשנית. התקופה היא אחת משתי העונות החשובות של הלוח הליטורגי הנוצרי, יחד עם התענית שלפני הפסחא. תקופת האדוונט מצוינת במסורות רבות לפי השיוך הכנסייתי והאזור הגאוגרפי. אצל לותרנים ואחרים נהוג להעניק לילדים "לוח שנה של תקופת האדוונט", ובאמצעותו הם יכולים לחשב את הימים שנותרו מ-1 בדצמבר עד חג המולד. בבית ובכנסייה רבים תולים זרים חגיגיים עם ארבעה נרות, שכל אחד מהם מודלק מדי יום ראשון עד תום העונה. הצבעים הליטורגיים (כלומר, הגוון המתחלף של מדי הכמורה, המפה על המזבח וקישוטים בתוך הכנסייה) הנהוגים בזמן האדוונט הם סגול או כחול. ישנן תפילות מיוחדות רבות לעונה, לפי נוהגי הכנסיות השונות, ומקראות מכתבי הקודש. מקהלות מתחילות לשיר מזמורים ברוח החג ברחובות. ישנן מסורות עממיות רבות שהתפתחו והתווספו לאדוונט, כמו גם תוספות חילוניות שהתקבעו, בהן עריכת קניות לחג, השמעת שירי חג המולד של הלהקות הפופולריות, והפקת סרטים ברוח משפחתית. בכנסיות המזרחיות השונות נוהגים לצום ארבעים יום בטרם חג המולד, ואין מקבילה מדויקת לתקופת האדוונט. בעבר נהגו גם הקתולים המערביים לצום ולהתענות בתקופה זו, ויש שעדיין מקפידים על כך במועדים שונים, בהם ה-7 בדצמבר (ליל העיבור ללא חטא) וה-24 בדצמבר, ערב חג המולד. מדיה וקבצים בנושא אדוונט בוויקישיתוף אדוונט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) למעט הקתוליות שאינן נוהגות לפי פולחן רומי אלא הפולחן האמברוזיאני או של המוזערבים, הסופרות שישה ימי ראשון.
1990 בספרות

ערך מורחב – 1990 מוקמת עמותת הליקון וכתב העת באותו שם, בנושא שירה ישראלית חדשה סוכן המוסד לשעבר ויקטור אוסטרובסקי מפרסם את ספרו "By Way of Deception" ("בתחבולות תעשה לך מלחמה") על המוסד, אשר הפך לרב-מכר לאחר שמדינת ישראל ניסתה לנקוט באמצעים משפטיים למנוע פרסומו פורסמו לראשונה בשפת המקור: "הזדמנות אחרונה לראות", דאגלס אדמס "סודות אל.איי", ג'יימס אלרוי "Brazzaville Beach", ויליאם בויד "A Graveyard for Lunatics", ריי ברדבורי "Devices and Desires", פ.ד. ג'יימס "A Tenured Professor", ג'ון קנת גלבריית "The Bourne Ultimatum", רוברט לדלום "תפוס את שורטי", אלמור לנארד "Pilgrimage", ג'יימס מיצ'נר "התמים", איאן מקיואן "הספר השחור" ("Kara Kitap"), אורהאן פאמוק "Vineland", תומאס פינצ'ון "Eric", "Moving Pictures", טרי פראצ'ט "play dead", הרלן קובן "הבודהא מהפרברים", חניף קוריישי "סכנה ברורה ומיידית", טום קלנסי "קדיש לילד שלא נולד" ("Kaddis a meg nem született gyermekért"), אימרה קרטס "פארק היורה", מייקל קרייטון "Двойная фамилия" ("שם משפחה כפול"), דינה רובינה בתיה גור, "מכביש הרעב שמאלה" (עיון) זרובבל גלעד, "מעיין גדעון" (אוטוביוגרפיה, לאחר מותו) שולמית לפיד, "מה משמח עכבישים", ו"רחם פנדקי" דבורה עומר, "חיות מספרות לי" ו"התרופה הטובה" יהודית קציר, "סוגרים את הים" יונדב קפלון, "אלמנט עברי" (שירה) מאיר שלו, "הכינה נחמה" רועי אהרוני, סופר ילדים 24 בפברואר – מלקולם פורבס, מוציא לאור 26 בספטמבר – אלברטו מורביה, סופר איטלקי 22 באוקטובר – לואי אלתוסר, פילוסוף צרפתי 23 בנובמבר – רואלד דאל, סופר בריטי ש. שלום, סופר ומתרגם עברי ע. הלל (הלל עומר), סופר ישראלי פרס נובל לספרות - אוקטביו פס (מקסיקו) פרס פוליצר - לספרות בדיונית: אוסקר היחואלוס על ספרו The Mambo Kings Play Songs of Love לשירה: צ'ארלס סימיק, "העולם אינו נגמר" (The World Doesn't End) לדרמה: אוגוסט וינטר, "The Piano Lesson" פרס ניומן - עמליה כהנא-כרמון פרס גונקור - ז`אן רואו על ספרו "שדות התהילה" פרס מאן בוקר - א.ס. ביאט על ספרה "Possession: A Romance" מדיה וקבצים בנושא 1990 בספרות בוויקישיתוף
שומר ראש

שומר ראש הוא שומר, איש ביטחון או סוכן ממשלתי אשר תפקידו לשמור על אדם - לרוב ידוע בציבור, בעל הון או דמות פוליטית חשובה - מפני תקיפה פיזית, חטיפה, התנקשות, אובדן מידע מסווג או כל איום אחר. לרוב, דמויות ציבור ידועות, כמו ראשי מדינות ושרים, מאובטחים על ידי קבוצה של שומרי ראש מסוכנויות אבטחה או כוחות משטרה. במדינות שונות, שבהן מושל מנהיג צבאי או דיקטטור, שומרי הראש שלו עשויים להיות חלק מיחידות צבאיות מובחרות. אישי ציבור חשובים פחות, או בעלי סיכון קטן יותר לפגיעה, לרוב מלווים על ידי שומר ראש בודד שלעיתים משרת גם כנהג. במקרים רבים שומרי הראש מצוידים גם בכלי נשק (בדרך כלל אקדח או תת מקלע) ובאמצעי הגנה פיזיים כגון אפודי מגן ומכוניות משוריינות. בישראל, הפוליטיקאים בדרגות הבכירות זכאים להגנת שומרי ראש מהמדינה. על ההגנה אחראי האגף לאבטחת אישים בשירות הביטחון הכללי, אשר ממנה לרוב לתפקיד בוגרי יחידות מובחרות בצבא ובמשטרה. בארצות הברית אחראי על אבטחת הבכירים השירות החשאי. שמאי צוק, ‏שומרי הראש | הצצה מרתקת לעולם האבטחה של המפורסמים, באתר כיכר השבת, 1 באוגוסט 2024 ערך זה הוא קצרמר בנושא צבא. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פנינה זר

פנינה זר (זילברשטין) (18 בנובמבר 1930 – 8 בספטמבר 2005) הייתה סופרת ילדים ונוער ישראלית, המוכרת בזכות ספרה "לוחמים בלילה" על הקצין הבריטי אורד צ'ארלס וינגייט. זר נולדה בתל אביב, ובה גדלה. סיימה את לימודיה בתיכון חדש. היא למדה טבע מיהושע מרגולין והייתה חובבת צפרות. זר הצטרפה לתנועת הנוער המחנות העולים ובמלחמת העצמאות התגייסה יחד עם חברי התנועה לפלמ"ח ושירתה בחטיבת יפתח (הגדוד השלישי). לאחר המלחמה למדה בחוג לחינוך בסמינר הקיבוצים, בחוג לחינוך באוניברסיטת תל אביב ובבית הספר הגבוה להשתלמות מורים. לימדה בבתי ספר עממיים בקיבוץ חולתה, בשכונות עוני בדרום תל אביב ובגבעתיים. אחד הפדגוגים שהשפיעו עליה היה א.ס. ניל, שהקים את בית הספר הפתוח הראשון בעולם, סאמרהיל. זר עסקה באופן מתמיד ביצירת דרכים חדשות ומשחקיות שנועדו לקרב את תלמידיה לאהבת השפה העברית. אותן דרכים חדשות הקנו לה הצלחה רבה בכיתות שבהן לימדה ובעקבות כך הוזמנה על ידי משרד החינוך לכתוב תוכניות לימוד ולהדריך מורים. בזכות אהבתה להוראה, חוש ההומור שלה והאמון שרחשה לתלמידיה, הייתה מורה אהובה. סיפוריה הראשונים ראו אור בשנת 1953 בשבועון לילדים "הארץ שלנו". במשך מספר שנים ערכה בשבועון זה מדור בשם "הלל המדריך", שבו השיבה על שאלות הקוראים. בשנת 1971 ראה אור בהוצאת עם עובד ספרה "אורד וינגייט הידיד הלוחם" (או כפי שנקרא מאוחר יותר, "לוחמים בלילה"), ביוגרפיה סיפורית של אורד וינגייט. בשנת 1972 זיכה אותה הספר בפרס למדן. הספר זכה להצלחה אדירה ופורסם במהדורות רבות. אורד וינגייט – הידיד הלוחם; רישומים ומעטפת מאת מילוא שור, תל אביב: עם עובד ('ספריית דן חסכן'), תשל"א. מהדורה חדשה: לוחמים בלילה: סיפורו של אורד וינגייט, ירושלים: יד יצחק בן-צבי ('סדרת ראשונים בארץ'), תשנ"ב 1992. מדיה וקבצים בנושא פנינה זר בוויקישיתוף פנינה זר(הקישור אינו פעיל) באתר "ים הספר" "לוחמים בלילה" באתר עם עובד פנינה זר, דף שער בספרייה הלאומית ביקורות על ספרה: מאיר בראלי, ספר לילד | אורד וינגייט, דבר, 9 בפברואר 1972
בורג' אל-מלח

בורג' אל-מלח או "מבצר המלח" היא מצודה ממלוכית הנמצאת בצפון מדבר שומרון, ממערב לחמאם אל-מליח. המצודה נמצאת כ-200 מטר מעל פני הים ו-100 מטר מעל פני השטח. היא בנויה על כתף טופוגרפי בקצה שלוחה הררית, אשר למרגלותיה עובר כביש תיאסיר-מחולה. המצודה בנויה מאבני גזית בצורת ספינה או אליפסה; פינות המבצר מעוגלות. שטחה 4,750 מטר רבוע (95 מטר אורך ו-50 מטר רוחב). ישנו שער עם שתי מזוזות אבן מעובדות ובהן פותות לנעילה, בית שער, ששרידי משקוף שער מוטלים על ריצפתו ושרידי חדרים מלבניים, בעלי תקרה קמורה. בפינה הצפונית של המבצר יש תעלה גדולה עמוקה, כנראה חפיר. החרסים שנמצאו במקום הם מימי הביניים. המצודה שלטה על דרך עתיקה שקישרה בין שכם לצפון בקעת הירדן ולעמק בית שאן. מיקומה של המצודה הוא במקום שבו הדרך העתיקה, העוברת בצמוד לוואדי אל-מליח, עוברת במעבר צר. ניתן לזהות במצודה זאת את השיטתיות הצלבנית: במבט דרומה ניתן לראות את פסגת הסרטבה שבה הייתה מצודה צלבנית, ומצפון את כוכב הירדן – מצודה נוספת; כך ניתן היה לשמור על קשר עין על פני עשרות קילומטרים ולהעביר הודעות מהירות. המבצר ממוקם בשיאו של העתק גאולוגי: רוחבי, ממזרח למערב, אשר מקורו בתזוזות של בקעת הירדן; ואורכי, מצפון לדרום, בעקבות תנודות בשבר הסורי-אפריקני. כתוצאה מכך מופיעים על פני השטח סלעים מתקופות גאולוגיות קדומות ובהמשך הוואדי מופיעות נביעות של מים חמים. הגבעה בנויה מסלעי אבן גיר שניכרת בהם השפעה הסחיפה. כך נוצרת צורה מיניאטורית של קרחונים. תופעה המוסברת במבנה המיוחד של אבן הגיר מתקופת היורה עליון בורג' אל-מלח. מנחם מרקוס כותב בספרו כי מבנה דומה של סלעים, המכונה טרשונים (Lapie's), מצוי באזור רמתא - כפר שובא - הר דב, במורדות החרמון, אף הוא מתקופת היורה. מצפון-מערב למצודה מתנשא רכס ראס-אל-רמאלי (הר החול) המורכב מחול צבעוני - אבני חול נוביות. למרגלות הגבעה סלעי בזלת וטוף געשיים שגוונם סגול, אדום וצהוב מתצורת תיאסיר. הכתם הוא הר געש שהתפרץ (כנראה תת-מימי) בקרטיקון, והקנומן והטורון שמעליו התבלו וחשפו את הבזלת. זו אותה התצורה שבבקעת מהר"ל בכרמל, בוואדי פרעה בבקעה ובוואדי מליח בצפון השומרון. בעובי משוער של 232 מטר, שהיא שלב מעבר מסלעי תקופת היורה לסלעי הקרטיקון התחתון – אחד המקומות היחידים בשומרון. מרקוס מציין כי מחשוף יפה במיוחד של תצורה זו בולט במורדות הדרומיים של "אס אבו שושה" – 800 מטר מצפון לכתף בורג' אל-מליח. בדרום מערב השומרון התגלו כשלושים ריכוזים של מחשופים וולקניים דומים. בראש הגבעה "ראס רמלי", נקודת גובה 419 מטר, במורד מצוי גלעד הבנוי מסלעים כבדים ושברי מטוס סיור קל. על לוח האבן מצוין כי במקום זה נפלו שני קציני צה"ל, דורון גביש ודוד גבעון, ב-11 באוקטובר 1970 במסגרת פעולה לבלימת חדירת חוליות המחבלים. מבט מהתל שרידי המצודה בפסגה מבט מהמצודה למזרח אל בקעת הירדן מבט על הגבעה מנחם מרקוס, בקעת הירדן ומזרח השומרון, רשות שמורות הטבע, 1992. צבי אילן, בקעת הירדן ומדבר שומרון, הוצאת עם עובד - תרבות וחינוך, תל אביב, 1973 י' מימרן, מחקרים גאולוגיים חדשים ביהודה ושומרון, החברה הגאולוגית הישראלית, מרץ 1972 מדיה וקבצים בנושא בורג' אל-מלח בוויקישיתוף ולא צלבנית, לפי פרופ' י. פראור, חוקר התקופה הצלבנית בארץ ישראל, לאחר ביקור במקום - מצוטט אצל: צבי אילן, "בקעת הירדן ומדבר שומרון", בהערה בעמוד 352 מנחם מרקוס, "בקעת הירדן ומזרח השומרון", עמוד 99. ספי בן יוסף, מדריך ישראל החדש : אנציקלופדיה, מסלולי טיול - כרך 11: הרי יהודה, ירושלים, כתר הוצאה לאור, משרד הביטחון ההוצאה לאור, 2001, עמוד: 21
לאריסה (כדורגל)

פ.צ לאריסה (ביוונית: Αθλητική Ένωση Λάρισας) היא קבוצת כדורגל יוונית, המייצגת את העיר לאריסה. הקבוצה משחקת בליגה היוונית השנייה. הקבוצה נוסדה בשנת 1964. הקבוצה זכתה באליפות אחת (בשנת 1988) ופעמיים בגביע היווני (בשנים 1985, 2007). כמו כן, הקבוצה שיחקה במסגרות אירופאיות. בין הישגיה באירופה ניתן למנות את רבע גמר גביע המחזיקות בעונת 1984/85, כאשר הפסידה לדינמו מוסקבה ואת שלב הבתים של גביע אופ"א בעונת 2007/08. בשנת 2009 שיחק בה בפעם הראשונה שחקן ישראלי אשר הוא שמעון אבו חצירא ששיחק בה עד לשנת 2011. בסוף עונת 2010/2011 סיימה לאריסה במקום ה-15 בליגת העל היוונית וירדה לליגה היוונית השנייה. בסיום עונת 2015/16 עלתה חזרה לליגת העל היוונית. מדיה וקבצים בנושא לאריסה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של לאריסה (ביוונית ואנגלית) לאריסה, ברשת החברתית פייסבוק לאריסה, ברשת החברתית אינסטגרם לאריסה, סרטונים בערוץ היוטיוב פרופיל, באתר אופ"א פרופיל, באתר Transfermarkt פרופיל, באתר Soccerway פרופיל, באתר WorldFootball.net פרופיל, באתר FootballDatabase.eu ערך זה הוא קצרמר בנושא מועדוני כדורגל ובנושא יוון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אלברט אלמוזנינו

אלברט אלמוזנינו (באנגלית: Albert Almoznino;‏ 3 במרץ 1923 – 7 באפריל 2020) היה אמן ישראלי רב-תחומי (ציור, איור, ויטראז' וצלליות), שזכה לפרסום בינלאומי בשנים 1958–1975 כאשר הופיע עם אמנותו הייחודית לפני מיליוני אנשים באולם המוזיקה רדיו סיטי בניו יורק, באולם אולימפיה בפריז, בעיר השעשועים רינו בנבדה ובתוכנית הטלוויזיה האמריקאית של אד סאליבן. אלמוזנינו נולד במוגדור, שבמרוקו, בן למזל (לבית כנפו) ואהרון אלמוזנינו. היה נצר למשפחת הרבנים כנפו, נכדו של הרב דוד כנפו, שהיה אב בית הדין של קהילת מוגדור. בילדותו נהרג אביו בתאונת דרכים. ב-1949 עלה לישראל עם אמו ואחותו, והתגייס לחטיבת הצנחנים. אחרי השירות בצה"ל למד במדרשה למורים לציור והופיע בתיאטרון בובות, עד שנבחר בשנת 1958 להופיע בתוכניתו של אד סאליבן, "המופע של אד סאליבן". הופיע גם בתוכנית "טונייט שואו" של ג'וני קרסון ובאולם "רדיו סיטי" בניו יורק. במקביל להופעותיו האמנותיות עבד במעבדה במכון ויצמן ברחובות, ממנה פרש לגמלאות בשנת 1988. אלמוזנינו היה איטר יד ימינו, אך בבית הספר הוכרח לכתוב בידו הימנית וכך למד להשתמש בשתי ידיו. הוא כתב, צייר ועשה צלליות בשתי ידיו. אלברט אלמוזנינו נודע כאמן הצלליות היחיד בישראל והיה בעל שם עולמי. הטלת צלליות היא אמנות ייחודית בישראל ומחוצה לה, אמנות זו הייתה נפוצה במאה ה-19. לצורך הצגת הצלליות נמתח נייר לבן על מסגרת ומאחוריו הוצבו נרות אחדים. האומן ישב בין הנרות למסך הלבן והראה לקהל צלליות של דמויות בפרופיל, גזורות מקרטון, שהצטיירו על גבי הנייר המואר מאחור. אלמוזנינו החיה את האמנות העתיקה באמצעים פשוטים ביותר - פנס כיס, סדין לבן ושתי ידיו, שבהן בלבד יצר פרופילים של חיות, צמחים, רוכבי סוסים, וכן דמויות מפורסמות מהפוליטיקה האמריקאית והעולמית. אלמוזנינו הצייר צבר ניסיון באמנותו, שכלל ופיתח אותה לרמה גבוהה וקירב אותה אל הקהל הרחב. אלמוזנינו התארח בתוכניות הטלוויזיה של אד סאליבן בארצות הברית בשנות ה-60 וזכה להתייחסות אוהדת מצד מבקרי תיאטרון בניו יורק טיימס. הוא השתתף ב"יזראלי מיוזיקל" בתיאטרון המפורסם "אולימפיה" בפריז. הופיע גם בדרום אפריקה. בישראל הוא התארח בתוכניות טלוויזיה ולקח חלק בקמפיין פרסום שלטי חוצות לבית הספר לבגרות ופסיכומטרי של יואל גבע, בו התנוססו הצלליות שלו. בשנת 2000 יצא למכירה ספרו בגרסה העברית, "שעשועי צלליות", אותו צילם יהודה פינס. בדרך זו הוא קיווה לשמר אומנות ייחודית זו. אלמוזנינו היה מוכר בישראל גם כצייר, והשתתף במספר תערוכות בראשון לציון, עיר מגוריו, בתל אביב ובאשדוד. נפטר ב-7 באפריל 2020. הותיר אחריו אישה, שולה, בן ובת. התגורר בראשון לציון. אלברט אלמוזנינו, "שעשועי צלליות", 2000 אשר כנפו, הפייטן השתקן ומספר הסיפורים, איורים: אלברט אלמוזנינו תיאטרון צלליות מדיה וקבצים בנושא אלברט אלמוזנינו בוויקישיתוף אברהם פלג, האדם שמצא את צילו, מעריב, 8 באפריל 1966 יעקב בר-און, אור על הידים, דבר, 28 באוגוסט 1968 עופר אדרת, 2020-1923 | אמן הצלליות ממרוקו שכבש את ארצות הברית, באתר הארץ, 16 באפריל 2020 אלברט אלמוזנינו, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) נתן דונביץ, אד סליוואן בוחן, הארץ, 27 באוגוסט 1958 נבחרו 17 האמנים לתכנית אד סוליוואן, הַבֹּקֶר, 28 באוגוסט 1958 אראלה ישיב, כוכב "קזבלן "כובש" את דרום־אפריקה, מעריב, 9 במאי 1974
נחושת (צבע)

הצבע נחושת הוא צבע בעל גוון חום אדמדם הקרוב ביותר לזה של המתכת נחושת. התחושה החזותית המקושרת עם המתכת נחושת היא בוהק מתכתי. לא ניתן לחקות זאת על ידי משטח צבע פשוט, מכיוון שהבוהק המתכתי נובע מזוויות פגיעות האור על שטח המתכת. ולכן משתמשים באומנות בצבע מתכתי שלפחות מנצנץ כמו נחושת. מדיה וקבצים בנושא נחושת בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא אמנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ג'ון סקופס

ג'ון תומאס סקופס (באנגלית: John Thomas Scopes‏; 3 באוגוסט 1900 - 21 באוקטובר 1970) היה מורה לביולוגיה בעיר דייטון שבמדינת טנסי. סקופס הואשם ב-25 במאי 1925 בכך שהפר את החוק האוסר על לימוד תורת האבולוציה של דרווין בבתי הספר בטנסי, במשפט אשר נודע כ"משפט הקופים". סקופס נולד וגדל בקנטקי אך כנער למד באילינוי, שם גם לימד לראשונה בטרם עבר ללמד בדייטון. אחרי שקיבל תואר מאוניברסיטת קנטקי, עבר סקופס לעבוד כמאמן פוטבול בבית ספר תיכון בדייטון ומדי פעם לימד שם כמורה מחליף. הסתבכותו של סקופס עם החוק, והעמדתו לדין במשפט הקופים קרו אחרי שהאיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות הודיע שהוא יממן מקרה מבחן שיאתגר את החוקתיות של החוק, אם ימצאו מורה שיסכים למלא את תפקיד הנאשם. סקופס עצמו לא נחקר במשפט, שכן החלק העובדתי בו לא היה שנוי במחלוקת. אסטרטגיית ההגנה התבססה על ניסיון להוכיח שהחוק המדובר אינו חוקתי ודינו להתבטל. בסופו של דבר, הורשע סקופס ונקנס ב-100 דולר, אולם לאחר שהוגש ערעור בפני ערכאה גבוהה יותר זוכה סקופס בשל סיבה טכנית מהתשלום, ונפטר מן הקנס. הוא אמנם הורשע בדין, אולם המטרה העיקרית של ההגנה, הצגת תאוריית האבולוציה וביזוי החוק נגד לימוד האבולוציה, הושגה. אחרי המשפט, עזב את ההוראה, למד גאולוגיה באוניברסיטת שיקגו והחל לעבוד בתעשיית הנפט. הוא חקר שדות גז ביוסטון שבטקסס ובשריבפורט שבלואיזיאנה עד שפרש בשנת 1963. הוא נישא למילדרד אליזבת' ווקר (1905–1990), ולבני הזוג היו שני ילדים. הוא מת מסרטן בשנת 1970 בעיר שריבפורט. מדיה וקבצים בנושא ג'ון סקופס בוויקישיתוף ג'ון סקופס, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ג'ון סקופס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
נבחרת גביע דייוויס של איטליה

נבחרת גביע דייוויס של איטליה היא נבחרת טניס הגברים הלאומית של איטליה המשחקת בבית העליון של גביע דייוויס העולמי-שנתי. הנבחרת מורכבת מבכירי הטניסאים האיטלקים. שיאה של נבחרת גביע דייוויס של איטליה היה הזכייה בטורניר (1976). איטליה משחקת בגביע דייוויס משנת 1922. נכון לשנת 2017 היא שיחקה ב-246 משחקים בינלאומיים, בהם ניצחה ב-161. ניקולה פיאטרנגלי הוא השחקן בעל מספר ההשתתפויות הבינלאומיות הגדול ביותר, 164 בסך הכול, והוא גם השחקן בעל שיא הניצחונות במשחקים, 120 משחקים. בשנת 2003 נשרה איטליה לבית 2, דרג הטניס השלישי בחשיבותו, אף איטליה חזרה כעבור שנה לבית א'. בשנת 2009 הייתה איטליה קרובה לחזור לבית העליון היא הצליחה להעפיל למפגש על החזרה לבית העליון אך היא נוצחה בידי שווייץ בביתה. בשנת 2011 היא חזרה לבית העליון. הדירוג הנוכחי של נבחרת איטליה בדירוג נבחרות הגברים של גביע דייוויס, הוא המקום ה-1 בעולם, נכון ל-18 בספטמבר 2024, ללא שינוי לעומת דירוג קודם. איטליה משחקת בצבעים כחול ולבן. מדיה וקבצים בנושא נבחרת גביע דייוויס של איטליה בוויקישיתוף דף הנבחרת מאתר גביע דייוויס דירוג נבחרות הגברים של גביע דייוויס באתר הפדרציה הבינלאומית לטניס ערך זה הוא קצרמר בנושא טניס. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
-

האם התכוונתם ל... קו מפריד – סימן פיסוק מקף – סימן פיסוק מינוס – סימן מתמטי - – אלבום של אד שירן
פלאסיו דה דפורטס דה לה קומונידד דה מדריד

פלאסיו דה דפורטס דה לה קומונידד דה מדריד ("ארמון הספורט של קהילת מדריד") הוא היכל ספורט במדריד שבספרד. ההיכל בעל קיבולת מקסימלית של 18,000 מקומות ישיבה והוא משמש לתחרויות ספורט (בעיקר כדורסל), הופעות ואירועים שונים. שמו המסחרי הוא WiZink Center. ההיכל המקורי, שהוקם בסוף שנות ה-50 באזור ששימש בעבר כזירה למלחמות שוורים, נפתח בשנת 1960. במשך השנים נערכו בו אירועי ספורט שונים ובהם אליפות העולם בכדורסל ב-1986, בה ניצחה נבחרת ארצות הברית בגמר את נבחרת ברית המועצות 87:85. האולם שימש כאולם הביתי של ריאל מדריד מ-1986 עד 1998 ושל אסטודיאנטס מ-1998 עד שנת 2001, אז נהרס עקב שרפה. בשנים 2002–2005 נבנה ההיכל מחדש כהיכל מודרני ומפואר בעלות 124 מיליון אירו. ההיכל המחודש היה בין 6 האולמות שאירחו את אליפות אירופה בכדורסל 2007. שם התקיימו כל שלבי הנוק-אאוט של האליפות, כולל משחק הגמר שהסתיים בניצחונה של נבחרת רוסיה בהדרכת המאמן הישראלי דייוויד בלאט 60:59 על נבחרת ספרד. ב-2 במאי עד 4 במאי 2008 נערכו באולם משחקי הפיינל פור של היורוליג. במשחק הגמר גברה צסק"א מוסקבה על מכבי תל אביב בתוצאה 91:77. בשנת 2014 נערכה תחרות גביע העולם בכדורסל. במשחק הגמר גברה נבחרת ארצות הברית על נבחרת סרביה בתוצאה 129:92. ב-17 במאי 2014 משחקי הפיינל פור של היורוליג לעונת 2014/2015 נערכו באולם פעם נוספת, לאחר 7 שנים, ובהם ריאל מדריד ניצחה את אולימפיאקוס בתוצאה 78:59. אתר האינטרנט הרשמי של פלאסיו דה דפורטס דה לה קומונידד דה מדריד פלאסיו דה דפורטס דה לה קומונידד דה מדריד, ברשת החברתית פייסבוק פלאסיו דה דפורטס דה לה קומונידד דה מדריד, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אליסף דעואל, ‏האולם המארח של הפיינל-פור, באתר ONE‏, 13 באפריל 2008 HISTORIA DEL PALACIO-El edificio EL PROYECTO HISTORIA DEL PALACIO-Origen del Palacio USOS Y CONFIGURACIONES
מיישר זרם

מיישר זרם הוא מעגל חשמלי או רכיב אלקטרוני שתפקידו להפוך זרם חילופין לזרם ישר. הייצור, ההפצה והצריכה של אנרגיה חשמלית מתבצע בזרם חילופין ואילו רוב הרכיבים האלקטרונים האקטיביים כמו טרנזיסטורים או מעגלים משולבים במכשירים שונים פועלים בזרם ישר. כאשר ישנה מערכת חשמלית או מכשיר חשמלי הניזון מזרם ישר, ממירים לזרם ישר את זרם החילופין שמתקבל מרשת החשמל באמצעות מיישר הזרם. רכיבים מיישרי זרם הם חלק חשוב בספקי כוח ומטעני הסוללות של רוב המכשירים האלקטרוניים. מיישרי זרם משתתפים גם בהמרה של רמת DC מסוימת לרמת DC אחרת. אחת השיטות לבצע המרת DC/DC היא על ידי המרה ל-AC, שינוי עוצמה באמצעות שנאי, והמרה חזרה ל-DC באמצעות המיישר. שימוש נוסף הוא לפענוח של שיטות אפנון שונות במקלטי רדיו. ישנן טכנולוגיות רבות למימוש מיישרי זרם, ביניהן אלקטרומכניקה, אלקטרוכימיה ואלקטרוניקה. דיודה גשר דיודות מיישר חצי גל מיישר גל מלא מהפך - ממיר מ-DC ל-AC ממירי זרם ישר ממותגים - מעגל הממיר מקור של זרם ישר מרמת מתח אחת לאחרת מדיה וקבצים בנושא מיישר זרם בוויקישיתוף מיישר זרם, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מיישרי זרם חשמל, דף שער בספרייה הלאומית
בית הכנסת שער השמים (קהיר)

שער השמים הוא בית הכנסת הראשי בקהיר. בית כנסת זה הוא היחיד בקהיר שפעיל באופן רשמי, ובחלק מהשבתות והחגים נערכות בו תפילות. בעבר נודע בקרב יהודי קהיר כ-Grand Temple Chaar Hachamaïm, ובמיוחד כ"בית כנסת אסמאעיליה" Temple Ismailiyeh (האזור של קהיר שבו הוא נמצא) או משנות ה-1940 הוא מוכר בשם "בית כנסת עאדלי" (לפי רחוב עאדלי שבו הוא נמצא). בית הכנסת הוא בית כנסת ספרדי. הוא ממוקם ברחוב עדלי 17, לא רחוק ממרכז העיר. הוא הוקם בשנת 1905, מכספי תרומות שגויסו הן בקרב יהודים ספרדים, והן בקרב יהודים אשכנזים. בתקופה זו היו באזור הרבה חנויות ובתי עסק בבעלותם של יהודים אמידים. מבנה בית הכנסת תוכנן על ידי מוריס יוסף כטאווי, ונבנה על ידי האוסטרי אדוארד מטאסק. סגנון הבניה של המבנה משלב אלמנטים יהודיים, עות'מאניים, ומצריים-פרעוניים. נטען כי הרב עובדיה יוסף, ששימש בסוף שנות הארבעים כרב בפורט סעיד, קיים במקום תפילות. מאחורי בית הכנסת נמצא ביתו של אחד התורמים הראשיים לבנייתו, נסים מוסרי, בית שהפך לימים למוזיאון לאמנות מודרנית של מצרים. לפי תיאור על ידי אחד מבני הקהילה, שמעון ענתבי, בזכרונותיו: בית הכנסת כלל אולמות רבים ויכול היה להכיל למעלה מאלף איש. שיש לבן הובא מאיטליה לציפוי הקירות, הרצפה והמדרגות באולם התפילה הגדול. במת החזן המוקפת במנורות שבעת הקנים ניצבה באמצע האולם ומולה נישא לגובה בכל הדרו, ארון הקודש על שלוש קומותיו, עשוי מעץ מגולף. לרגלי הארון ניצבו שלוש כורסאות מוזהבות עם קטיפה אדומה מקום מושבם הקבוע של הרב הראשי ליהודי מצרים ושל נשיא הקהילה. הכורסה השלישית הייתה שמורה לאורחים מכובדים... מקודקודה של כיפה בית הכנסת השתלשלה מטה מנורה ענקית עם מאות נוריות ופיסות בדולח ששילחו חיצי אור לכל עבר והבליטו את לובן השיש — בשנת 1980 עבר בית הכנסת שיקום בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים ובמימון מנסים גאון והקהילה היהודית הספרדית בז'נבה. מאז שנת 1996, המבנה מוכרז כמונומנט זיכרון על ידי רשות העתיקות המצרית. בשנות ה-2000 זכה בית הכנסת לשיפוץ נוסף. כיום משטרת קהיר דואגת לאבטחת המבנה. חלק גדול מתחזוקת הבניין מבוססת על תרומות לקהילת יהודי קהיר. בשנת 1989 נחנכה בבית הכנסת ספריית מורשת יהדות מצרים, ביוזמת המרכז האקדמי הישראלי בקהיר והקהילה היהודית, בשיתוף רשות העתיקות המצרית, ובמימון גורמים יהודים שונים. בספרייה כ-9,500 ספרים שנאספו מבתים ומבני ציבור של הקהילה. מרבית הספרים בתחומי הקבלה, ההלכה וההיסטוריה והמורשת של יהדות ארצות ערב. ספריות יהודיות נוספות קיימות גם בבית הכנסת בן עזרא בקהיר העתיקה, וברבנות הקראית ברובע עבאסיה. יורם מיטל, אתרים יהודיים במצרים, הוצאת מכון בן צבי, ירושלים, תשנ"ה. El Nabawi Gabr Serag, The Shaar HaShamayim Synagogue, translated and edited by Carmen Weinstein. מדיה וקבצים בנושא בית הכנסת שער השמים בוויקישיתוף גלריית תמונות של בית הכנסת ואירועים שהתקיימו בו באתר האגודה למחקר ולהפצת מורשת יהדות מצרים תמונה ופרטים נוספים - מפי כרמן ויינשטיין ואחרים "המאחז האחרון של יהודי מצרים": כתבה מהעיתון לוס אנג'לס טיימס באתר האגודה למחקר ולהפצת מורשת יהדות מצרים (באנגלית) בית כנסת שער השמיים בעיתון קאירו טיימס אליעוז ענתבי-חפר - "משפחת ענתבי ובניה במצרים - היסטוריה, סיפורים וזכרונות" (הקישור אינו פעיל) יואב קרן, תפילת שמונה עשרה בקהיר, המצרים משפצים, היהודים ברחו, באתר ynet,‏ 19 בפברואר 2020 ענתבי שמעון ,הסבא המחייך נשאר במצרים, כתר, 1993 . ירושלים - מצוטט בספרו של אליעוז ענתבי-חפר
שער השמיים

האם התכוונתם ל... בית אל (יישוב מקראי) – כונה "שַׁעַר הַשָּׁמָיִם" בפרשת חלום יעקב שער השמים (סידור) – סידור שחיבר הרב ישעיה הלוי הורוביץ (השל"ה), ראו סידור שער השמים (של"ה) בוויקיטקסט ישיבת המקובלים שער השמים – נוסדה ב-1906 בירושלים קהילות ובתי כנסת קהילת שער השמים – קהילה יהודית אורתודוקסית בקוויבק, קנדה, המאוגדת משנת 1846 בית הכנסת שער השמים (קהיר) (נקרא "בית כנסת עאדלי" ובעבר "בית כנסת אסמאעיליה" עקב מיקומו) – בית הכנסת הראשי בקהיר והיחיד שפעיל רשמית קהל קדוש שער השמים – בית הכנסת הגדול של גיברלטר, הוקם ב–1724 קהל קדוש שער השמים – בית הכנסת בוויס-מרקס, שהוא בית הכנסת הפעיל העתיק ביותר בבריטניה, פועל מ–1701 וממוקם בשכונת בוויס-מרקס בסיטי של לונדון בית הכנסת שער השמים (האיים האזוריים) (אנ') – בית הכנסת העתיק ביותר בפורטוגל, ממוקם בבירת האיים האזוריים פונטה דלגדה שער גן עדן (פירושונים) מקדש השמיים שער הגיהנום שערי הגיהנום