הארשה

הארשווארדאנה (590 – 647 לספירה) היה קיסר קנאוג' משושלת פושיאבהוטי ששלט בצפון הודו משנת 606 עד 647 לספירה. הוא היה בנו של פראבהקארווארדהאנה שהביס את פולשי אלכון הון, ואחיו הצעיר של ראג'יאווארדאנה, מלך ת'אנסאר, הריאנה של היום. הוא היה מלך רג'פוט חזק השייך לשבט בייס רג'פוט. בשיא כוחו של הארשה, ממלכתו כיסתה חלק גדול מצפון וצפון מערב הודו, כשגבולו הדרומי נהר הנרמדה. בסופו של דבר הוא הפך את קניאקוביה (כיום קנאוג', מדינת אוטר פראדש) לבירתו הקיסרית, ומלך עד שנת 647 לספירה. הארשה הובס על ידי הקיסר פולאקשין השני משושלת צ'לוקיה בקרב נרמדה, כשניסה להרחיב את האימפריה שלו לחצי האי הדרומי של הודו. השקט והשגשוג ששררו הפכו את חצרו למרכז של קוסמופוליטיות, המושך אליו חוקרים, אמנים ומבקרים דתיים ממרחקים. הנוסע הסיני שואנזאנג ביקר בחצר הקיסרית של הארשה וכתב עליו תיאור חיובי מאוד (כשילדיטיה), תוך שהוא משבח את צדקתו ונדיבותו. הביוגרפיה שלו Harshacharita ("חיי הארשה") שנכתבה על ידי המשורר הסנסקריט בנבהטה, מתארת את הקשר שלו עם סטנווסווארה, מלבד אזכור חומת הגנה, תעלת הגנה והארמון עם דו-קומתי Dhavalagriha (אחוזה לבנה). חלק ניכר מהמידע על נעוריו של הארשה מגיע מהחשבון של בנבהטה. הארשה היה בנו השני של פרבהקרווארדאנה, מלך ת'אנסאר. לאחר נפילת אימפריית הגופטה באמצע המאה ה-6, פוצלה צפון הודו למספר ממלכות עצמאיות. האזורים הצפוניים והמערביים של תת היבשת ההודית עברו לידי תריסר מדינות פיאודוריות או יותר. פרבהקארווארדהאנה, המלך של סטנווסווארה, שהיה שייך למשפחת ורדאנה, הרחיב את שליטתו על מדינות שכנות. פרבהקארווארדהאנה היה המלך הראשון של שושלת ורדאנה עם בירתו בסטנווסווארה. לאחר מותו של פרבהקארווארדהאנה בשנת 605, בנו הבכור, ראג'יאווארדאנה, עלה לכס המלכות. הרשווארדאנה היה אחיו הצעיר של ראג'יאווארדהנה. תקופה זו של מלכים מאותו קו כונתה שושלת ורדאנה בפרסומים רבים. בזמן ביקורו של היואן צאנג, קניאקוביה הייתה הבירה האימפריאלית של הארשווארדאנה, הריבון החזק ביותר בצפון הודו. ק.פ. ג'איסוואל בהיסטוריה הקיסרית של הודו, אומר שלפי טקסט בודהיסטי מהמאה ה-7–8, Mañjuśrī-mūla-kalpa, הארשה נולד מהמלך וישנו (ורדהאנה) ומשפחתו הייתה מוואישיה ורנה. נתמך על ידי עוד כמה כותבים. אחותו של הארשה, ראג'יאשרי, הייתה נשואה למלך המאוקארי, גרהאוורמן. המלך הזה, כמה שנים מאוחר יותר, הובס ונהרג על ידי המלך דוואגופטה ממלווה ולאחר מותו רג'יאשרי נתפסה ונכלאה על ידי המנצח. אחיו של הארשה, ראג'יאווארדאנה, אז המלך בסטנסווארה, לא יכול היה לקבל את העלבון הזה כלפי אחותו ומשפחתו. אז הוא צעד נגד דוואגופטה והביס אותו. עם זאת, שאשנקה, מלך גאודה במזרח בנגל, נכנס אז למגאדה כידיד של ראג'יאווארדהנה, אך היה בברית סודית עם מלך מאלווה. בהתאם לכך, שאשנקה רצחה את ראג'יאווארדאנה בבוגדני. בינתיים, ראג'יאשרי ברחה ליערות. כששמע על רצח אחיו, החליט הארשה מיד לצעוד נגד מלך גאודה הבוגדני, אך המערכה הזו נותרה בלתי חד משמעית ומעבר לנקודה שבה הוא פנה לאחור. הארשה עלה לכס המלכות בגיל 16. אחריותו הראשונה הייתה לחלץ את אחותו ולנקום את הרציחות של אחיו וגיסו. הוא הציל את אחותו כשהיא עמדה להצית את עצמה. כאשר צפון הודו חזרה לרפובליקות קטנות ולמדינות מלוכניות קטנות שנשלטו על ידי שליטי גופטה לאחר נפילת אימפריית הגופטה הקודמת, הארשה איחד את הרפובליקות הקטנות מפונג'אב למרכז הודו, ונציגיהן הכתירו אותו לקיסר באספה באפריל 606 שנתנה לו את תואר מהרג'אדהיראג'ה. הארשה הקים אימפריה שהביאה את כל צפון הודו לשלטונו. השקט והשגשוג ששררו הפכו את חצרו למרכז של קוסמופוליטיות, המושך אליו חוקרים, אמנים ומבקרים דתיים ממרחקים. הנוסע הסיני שואנזאנג ביקר בחצר הקיסרית של הארשה, וכתב תיאור חיובי מאוד, תוך ששיבח את צדקתו ונדיבותו. פולקשין השני הדף פלישה בראשות הארשה על גדות נרמדה בחורף 618–619. לאחר מכן פולאקשין עשה הסכם עם הארשה, כאשר נהר הנרמדה מוגדר כגבול בין אימפריית צ'לוקיה לזו של הארשווארדאנה. שואנזאנג מתאר את האירוע כך: " שילאדיטיאראג'ה (כלומר, הארשה), מלא ביטחון, צעד בראש חייליו להיאבק עם הנסיך הזה (כלומר, פולאקשין); אך הוא לא היה מסוגל לגבור עליו או להכניע אותו". בשנת 648, הקיסר הסיני טאנג טאיזונג שלח את וואנג שואנס להודו בתגובה לקיסר הארשה ששלח שגריר לסין. אולם פעם אחת בהודו, הוא גילה שהארשה מת והמלך החדש אלוונאשון (לכאורה ארונאסווה) תקף את וואנג ואת 30 פקודיו הרכובים. זה הוביל לכך שוואנג שואנס ברח לטיבט ולאחר מכן עלה על משלחת משותפת של למעלה מ-7,000 כוחות רגלים רכובים נפאלים ו-1,200 רגלים טיבטים והתקפה על המדינה ההודית ב-16 ביוני. הצלחת המתקפה הזו זיכתה את שואנס בתואר היוקרתי של "המאסטר הגדול לבית הדין הסוגר". הוא גם הבטיח שריד בודהיסטי מדווח לסין. 2,000 שבויים נלקחו ממגדה על ידי הכוחות הנפאלים והטיבטים בפיקוד של וואנג. כתבים טיבטים וסיניים מתארים את הפשיטה של וואנג שואנס על הודו עם חיילים טיבטים. נפאל הוכנעה על ידי המלך הטיבטי סונגטסן. המתחזה ההודי היה בין השבויים. המלחמה התרחשה בשנת 649. בקברו של טאיזונג היה פסל של המתחזה ההודי. שמו של המתחזה נרשם ברשומות הסיניות כ"Na-fu-ti O-lo-na-shuen" (דינאפודי הוא כנראה התייחסות לטיראבהוקטי) שואנזאנג מזכיר שהארשה ניהל מלחמות כדי להביא את "חמש ההודו לנאמנות" תוך שש שנים. שואנזאנג משתמש במונח "חמש הודו" באופן לא עקבי, ומחיל אותו באופן שונה כדי להתייחס לשטחים של הארשה בצפון הודו או לכל תת-היבשת, המקובצת סביב מרכז הודו בארבעת הכיוונים. בהתבסס על הצהרה זו, היסטוריונים כגון ר.ק, מוקרג'י ו - ק.ו. וידיה תיארו את כיבושי הארשה בשנים 606–612 לספירה. אולם כיום ידוע שהארשה עסק במלחמות וכיבושים עוד מספר שנים. יתרה מכך, בין אם שואנזאנג השתמש במונח "חמש הודו" כדי לתאר את הטריטוריה של הארשה במובן צר או רחב יותר, ההצהרה שלו היא מוגזמת ולא ניתן להשתמש בה כדי להסיק מסקנות לגבי הטריטוריה האמיתית של הארשה. בעוד שהארשה היה הקיסר החזק ביותר של צפון הודו, הוא לא שלט בכל צפון הודו. כמו שליטים הודים עתיקים רבים אחרים, הארשה היה בררני בדעותיו ובשיטותיו הדתיים. חותמותיו מתארות את אבותיו כמתפללים לאל השמש ההינדי, סוריה, אחיו הבכור כבודהיסט, ואת עצמו כהינדי שיווי. כתובות הענקת האדמה שלו מתארות אותו כפאראמה-מהשווארה (החסיד העליון של שיווה). גם משורר החצר שלו באנה מתאר אותו כהינדי שיווי. מחזהו של הארשה, נגנאנדה, מספר את סיפורה של הבודהיסטווה Jīmūtavāhavana, ופסוק המקרא בראשיתו מוקדש לבודהה, המתואר בפעולת ההבסה של מארה (עד כדי כך ששני הפסוקים, יחד עם פסוק שלישי, נשמרים בנפרד גם ב - תרגום טיבטי בתור *Mārajit-stotra). בת זוגו של שיווה גאורי ממלאת תפקיד חשוב במחזה, ומעלה את הגיבור לחיים באמצעות כוחה האלוהי. לפי המטייל הבודהיסטי הסיני שואנזאנג, הארשה היה בודהיסט אדוק. שואנזאנג קובע כי הארשה אסר על שחיטת בעלי חיים למאכל, ובנה מנזרים במקומות שבהם ביקר גאוטמה בודהה. הוא הקים כמה אלפי סטופות בגובה 100 רגל על גדות נהר הגנגס, ובנה אכסניות מטופחות למטיילים ולאנשים עניים בכבישים מהירים ברחבי הודו. הוא ארגן אספה שנתית של חוקרים עולמיים, והעניק להם נדבות צדקה. כל חמש שנים, הוא ערך עצרת גדולה בשם מוקשה. שואנזאנג מתאר גם פסטיבל דתי בן 21 יום שאורגן על ידי הארשה בקניאקוביה ; במהלך הפסטיבל הזה, הארשה ומלכיו הכפופים ערכו טקסים יומיים לפני פסל זהב בגודל טבעי של בודהה. מכיוון שהרשומות של הארשה עצמו מתארות אותו כהינדי שיווי, המרתו לבודהיזם הייתה מתרחשת, אם בכלל, בחלק המאוחר של חייו. אפילו שואנזאנג קובע שהארשה התנשא על חוקרים מכל הדתות, לא רק נזירים בודהיסטים. על פי היסטוריונים כמו ס.ר. גויאל ו - ס.ו. סוהוני, הארשה היה באופן אישי הינדי שיווי והחסות שלו לבודהיסטים הטעה את שואנזאנג להציג אותו כבודהיסט. האמונה הרווחת היא שהארשה הוא מחברם של שלושה מחזות בסנסקריט Ratnavali, Nagananda ו־Priyadarsika. בעוד שחלק מאמינים (למשל, מאמאטה בקאוויאפרקשה) שדווקא, אחד ממשוררי החצר של הארשה, הוא שכתב את המחזות כעמלה בתשלום, ונדי דוניגר "שוכנעה, עם זאת, שהמלך הארשה באמת כתב את המחזות... בעצמו. " סרט אילם הודי משנת 1926, Samrat Shiladitya, על הקיסר. בוים על ידי מוהאן דיירם בהבני. ממלכת סוראסנה היסטוריה של הודו מדיה וקבצים בנושא הארשה בוויקישיתוף Schwartzberg, Joseph E. (1978). A Historical atlas of South Asia. Chicago: University of Chicago Press. p. 146, map XIV.2 (d). ISBN 0226742210. ארכיון מ-24 בפברואר 2021. נבדק ב-25 במרץ 2021. {{cite book}}: (עזרה) India: History, Religion, Vision and Contribution to the World, by Alexander P. Varghese p.26 Singh, Dr. Udai Pratap (2021). "The Bais Kshatriya; Rise and Decline of a Rajputs Dynasty in Northern India". The Asian Man, an international Journal Vol 15 no.1Article. 15 (1): 3. International Dictionary of Historic Places: Asia and Oceania by Trudy Ring, Robert M. Salkin, Sharon La Boda p.507 Ancient India by Ramesh Chandra Majumdar p.274 Vasudeva Sharana Agrawala (1969). The deeds of Harsha: being a cultural study of Bāṇa's Harshacharita. Prithivi Prakashan. p. 118. Harsha Charitra by Banabhatt Legislative Elite in India: A Study in Political Socialization by Prabhu Datta Sharma, Publ. Revival of Buddhism in Modern India by Deodas Liluji Ramteke, Publ Deep & Deep, 1983, p19 Some Aspects of Ancient Indian History and Culture by Upendra Thakur, Publ. K. P. Jayaswal (1934). An Imperial History Of India. Sen, Sailendra Nath (1999), Ancient Indian History and Civilization, New Age International, p. 546, ISBN 9788122411980, אורכב מ-המקור ב-17 באפריל 2023, נבדק ב-19 במרץ 2023 {{citation}}: (עזרה) Chattopadhyay, Amal (1994), Bhupendranath Datta and His Study of Indian Society, K.P. Bagchi & Company, p. 103, ISBN 9788170741473, אורכב מ-המקור ב-17 באפריל 2023, נבדק ב-19 במרץ 2023 {{citation}}: (עזרה) Arya, Raj Narain (2001), Brahmin and Brahminism A Historical Survey, Blumoon Books, p. 82, ISBN 9788187190523, אורכב מ-המקור ב-7 באפריל 2023, נבדק ב-19 במרץ 2023 {{citation}}: (עזרה) V, Ramanathan (2004), Hindu Civilisation and the Twenty-first Century, Bharatiya Vidya Bhavan, p. 350, ISBN 9788172763329, אורכב מ-המקור ב-6 באפריל 2023, נבדק ב-19 במרץ 2023 {{citation}}: (עזרה) Sastri, Hirananda (1931). Epigraphia Indica Vol.21. pp. 74–80. Bindeshwari Prasad Sinha (1977). Dynastic History of Magadha, Cir. 450-1200 A.D. Abhinav. p. 151. "Pulakeshin's victory over Harsha was in 618 AD". The Hindu. 25 באפריל 2016. p. 9. {{cite news}}: (עזרה) "Study unravels nuances of classical Indian history". The Times of India". Pune. 23 באפריל 2016. p. 3. ארכיון מ-2 בנובמבר 2016. נבדק ב-3 במאי 2016. {{cite news}}: (עזרה) Bennett, Matthew (1998). The Hutchinson Dictionary of Ancient & Medieval Warfare. Chicago: Fitzroy Dearborn Publishers. p. 336. ISBN 978-1-57958-116-9. Sen, Tansen (בינואר 2003). Buddhism, Diplomacy, and Trade: The Realignment of Sino-Indian Relations ... By Tansen Sen, pg 23. University of Hawaii Press. ISBN 978-0-8248-2593-5. ארכיון מ-17 באפריל 2023. נבדק ב-15 במרץ 2023. {{cite book}}: (עזרה) "The Journal of the International Association of Buddhist Studies By International Association of Buddhist Studies". 4 באפריל 2024. ארכיון מ-17 באפריל 2023. נבדק ב-18 במרץ 2022. {{cite web}}: (עזרה) Charles D. Benn (2002). Daily Life in Traditional China: The Tang Dynasty. Greenwood Publishing Group. pp. 38–. ISBN 978-0-313-30955-7. Tansen Sen (בינואר 2003). Buddhism, Diplomacy, and Trade: The Realignment of Sino-Indian Relations, 600-1400. University of Hawaii Press. pp. 253–. ISBN 978-0-8248-2593-5. {{cite book}}: (עזרה) Tansen Sen (בינואר 2003). Buddhism, Diplomacy, and Trade: The Realignment of Sino-Indian Relations, 600-1400. University of Hawaii Press. pp. 22–. ISBN 978-0-8248-2593-5. {{cite book}}: (עזרה) Henry Yule (1915). Cathay and the Way Thither, Being a Collection of Medieval Notices of China. Asian Educational Services. pp. 69–. ISBN 978-81-206-1966-1. Odorico (da Pordenone); Rashīd al-Dīn Ṭabīb; Francesco Balducci Pegolotti; Joannes de Marignolis; Ibn Batuta (1998). Cathay and the Way Thither: Preliminary essay on the intercourse between China and the western nations previous to the discovery of the Cape route. Munshiram Manoharlal Publishers Pvt. Ltd. p. 69. ISBN 9788121508391. Prabodh Chandra Bagchi (2011). India and China : interactions through Buddhism and diplomacy ; a collection of essays. Anthem Press. pp. 158–. ISBN 978-93-80601-17-5. See D.C. Sircar (1990). Studies in the Geography of Ancient and Medieval India. Motilal Banarsidass. pp. 326–. ISBN 978-81-208-0690-0. Sam Van Schaik (2011). Tibet: A History. Yale University Press. pp. 48–. ISBN 978-0-300-17217-1. Bireshwar Nath Srivastava (1952). "The Chronology of the Campaigns of Harsha". Proceedings of the Indian History Congress. Indian History Congress. 15: 98–101. JSTOR 45436464. Sally Wriggins (2020). Xuanzang: A Buddhist Pilgrim On The Silk Road. Routledge. p. 241. ISBN 9781000011098. O. W. Wolters (2018). Craig J. Reynolds (ed.). Early Southeast Asia: Selected Essays. Cornell University Press. p. 123. ISBN 9781501731150. Shankar Goyal (1992). History and Historiography of the Age of Harsha. Kusumanjali. pp. 217–218. Abraham Eraly (2011). The First Spring: The Golden Age of India. Penguin Books India. p. 86. ISBN 978-0-670-08478-4. Michael Hahn (1996). ""The *Mārajitstotra by Harṣadeva, a third version of the Nāndī of the Nāgānanda?", Festschrift Dieter Schlingloff". Reinbek. pp. 109–126. S. R. Goyal (2003). Indian Buddhism After the Buddha. Kusumanjali. p. 294. OCLC 907017497. ארכיון מ-7 באפריל 2023. נבדק ב-21 במרץ 2023. {{cite book}}: (עזרה) B.H. Wortham, ed. (2003). The Buddhist Legend of Jimutavahana. Asian Educational Services. p. xi. ISBN 9788120617339. ארכיון מ-7 באפריל 2023. נבדק ב-21 במרץ 2023. {{cite book}}: (עזרה) S. V. Sohoni (1989). "Review: Harsha and Buddhism". Annals of the Bhandarkar Oriental Research Institute. Bhandarkar Oriental Research Institute. 70 (1/4): 333–336. JSTOR 41693493. Harsha (2006). "The Lady of the Jewel Necklace" and "The Lady who Shows Her Love". תורגם ע"י Wendy Doniger. New York University Press. p. 18. Ashish Rajadhyaksha; Paul Willemen (10 ביולי 2014). Encyclopedia of Indian Cinema. Taylor & Francis. p. 43. ISBN 978-1-135-94325-7. {{cite book}}: (עזרה)