laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
איל שנהב

איל שנהב (נולד ב-26 ביולי 1964) הוא עורך דין ישראלי, שותף בכיר במשרד עורכי דין גולדפרב, גרוס, זליגמן ושות', וראש מחלקת ההיי-טק במשרד, המתמחה בייצוג קרנות הון סיכון וחברות הזנק. שנהב הוא דוקטור למשפטים והיה מראשוני חברי הסגל במרכז הבינתחומי הרצליה ושימש בתפקיד סגן דקאן בית הספר למשפטים. כיום הוא מרצה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב ובמרכז הבינתחומי הרצליה. שנהב נולד בירושלים. בגיל צעיר שהה מספר שנים עם הוריו באוניברסיטת אינדיאנה בארצות הברית בעת לימודי הדוקטורט של אביו, ד"ר יהודה שנהב. שנהב סיים את לימודי התיכון בבית הספר אליאנס בתל אביב בשנת 1982, ושירת בצה"ל בחיל התותחנים. בתפקידו האחרון בשירות הסדיר שימש כעוזר קצין אג"ם קתמ"ר והשתחרר בשנת 1986. שנהב למד לתואר ראשון במשפטים וסיים בהצטיינות באוניברסיטת תל אביב בשנת 1990. תואר שני במשפטים בהתמחות מיסים למד באוניברסיטת NYU (המדורגת כמובילה בארצות הברית בתחום המיסים) וסיים את לימודיו בשנת 1992 והמשיך לתואר דוקטורט גם כן ב-NYU. בשנת 1995 קיבל תואר דוקטור במשפטים. נושא הדוקטורט שלו היה מדיניות המס של ארצות הברית ביחס להשקעות במדינות מתפתחות (US Tax Policy Regarding Investments in Developing Countries). בשנים 1992–1996 היה שנהב עורך דין במשרד Davis Polk & Wardwell. במסגרת זו, עסק בתחום המיסוי ובעסקאות בינלאומיות. בפברואר 1996 הצטרף שנהב לסגל של בית הספר למשפטים במרכז הבינתחומי ובשנת 1998 מונה לסגן הדיקן של בית הספר למשפטים. בשנים 1999–2001 היה שנהב שותף במשרד איתן, פרל, לצר, כהן צדק, בשנים 2002–2004 הקים את משרד איל שנהב ושות', עורכי דין. בשנים 2005–2007 היה שנהב שותף במשרד דנציגר קלגסבלד ושות' (ראש מחלקות מיסים והייטק במשרד). בינואר 2008 הקים שנהב (ביחד עם טל דנון שנהב ואורן בירן) את משרד שנהב ושות'. ביוני 2018 מוזגו משרד שנהב ושות' ומשרד עורכי הדין גרוס, קלינהנדלר, חודק, הלוי, גרינברג ושות'. שנהב הוא חבר בלשכת עורכי הדין בישראל משנת 1991. בשנת 1992 עבר בהצלחה את בחינות הלשכה של מדינות ניו יורק. שנהב מתמחה בייצוג קרנות הון סיכון וקרנות השקעה וסייע להקים עד היום עשרות קרנות השקעה כגון קרנות הון סיכון, קרנות פרייבט אקוויטי, קרנות גידור קרנות נדל"ן ועוד. שנהב גם מייצג חברות הזנק רבות, וכן לקוחות, חברות ויחידים בתכנוני מס ותכנון של העברת עושר בין-דורי. שנהב מכהן היום כיו"ר ועדת עורכי הדין ורואי החשבון של האיגוד הישראלי לתעשיות מתקדמות (IATI) המאגדת את משרדי עורכי הדין ורואי החשבון המובילים בישראל ובחו"ל. שנהב מרצה במוסדות אקדמיים לרבות אוניברסיטת תל אביב (הפקולטה למשפטים והפקולטה לניהול) והמרכז הבינתחומי (בית ספר למשפטים, בית ספר למנהל עסקים, בית ספר ליזמות ותוכנית Zell). בעבר לימד גם באוניברסיטת בר-אילן, המכללה למנהל והמרכז האקדמי למשפט ועסקים.  שנהב דירקטור מטעם הציבור בחברת בית ספר אליאנס. שנהב נשוי לעורכת הדין טל דנון שנהב, גם היא שותפה במשרד עורכי הדין בו מועסק בעלה, מומחית בתחום המכרזים ופרויקטי התשתיות. לזוג שלושה ילדים והם מתגוררים בתל אביב. ד"ר איל שנהב, באתר GKH משה גורלי, ראיון כלכליסט "אם אתה מצליח חושבים שגנבת, אם נכשלת איש לא זוכר את הכסף שהפסדת", באתר כלכליסט, 17 ביוני 2018 ענת שיחור-אהרונסון, גם שנהב מקים משרד, באתר nrg‏, 2 באוקטובר 2007 ד"ר איל שנהב, באתר אוניברסיטת תל אביב אפרת נוימן, משרד גרוס רוצה לחזק את מחלקת ההיי-טק: מתמזג עם משרד הבוטיק שנהב ושות', באתר TheMarker‏, 4 ביוני 2018
רבקה קוב

רבקה קוב (באנגלית: Rebecca Cobb, נולדה בשנת 1982) היא סופרת ומאיירת ספרי ילדים בריטית. רבקה קוב, גדלה בבקינגהאמשייר ובסומרסט, אנגליה, כיום היא מתגוררת בפלימות', אנגליה. לצד כתיבת ספריה ואיורם, היא משתפת פעולה עם סופרים אחרים כמו ג'וליה דונלדסון, ריצ'רד קרטיס והלן דנמור. בשנת 2004, סיימה קוב את לימודיה בפקולטה לאומנויות במכללת פלימות'. עסקה, בין היתר, באיור בכמה מגזינים ובהם: Guardian Guide, Guardian Weekend Magazine, The Independent and Waitrose Food Illustrated. ביוזמתו של רון ג'ונס, הבעלים של “Independent Bookshop” ו – “Mabrecon Books”, ובשיתוף פעולה עם היוצרת הלן דונמור, יצא לאור הספר "ציפורי המעבורת" (2010). בשנת 2011 פרסמה קוב את הפרויקט הראשון שלה כיוצרת יחידה: "אמא נעלמה", אשר עוסק בנושא התמודדות של ילדים עם שכול. בין ספריה (כיוצרת יחידה): ארוחת צהריים, הדודה אמליה ו"המשהו". ספריה מתאפיינים באיורים ססגוניים ובטקסט בהיר ונגיש. היא נחשבת לאחת היוצרות הצעירות המוכרות ביותר בתחום של איור ספרי ילדים. קוב עבדה עם ארגוני צדקה לילדים, בין היתר עבור ילדים פליטים. בשנת 2018 היא יצרה, בשיתוף עם הסופר ניקולא דייוויס, את הספר "היום שבו המלחמה הגיעה", העוסק בבעיית הפליטים מנקודת מבטם של ילדים. הספר מספר את סיפורו של ילד הבורח מאימת הטרור של המלחמה. לצד עלילת הספר, הספר חושף את המאורעות אשר נתנו ליוצריו השראה וכן מתאר את עבודתם המשותפת בארגון הצדקה "עזרו לפליטים". הספר של דייוויס וקוב משך תשומת לב רבה לסוגיית 3000 הילדים הסורים, אשר ממשלת בריטניה סירבה לתת להם מקלט מדיני בשנת 2016. קוב ודייוויס הקימו פרויקט משותף - #3000 chairs, בו הם קוראים ליוצרים הבולטים של בריטניה להשתתף במסע פרסום כלל ארצי להעלאת המודעות לבעיית הפליטים הסורים, כשהדגש הוא על ילדי הפליטים והסבל הרב שהם עוברים. ג'וליה דונלדסון, בובות של נייר, הוצאת כנרת, זמורה-ביתן, דביר ג'וליה דונלדסון, דובי פה ושם, הוצאת מודן "Missing Mummy" הספר נוגע בנושא התמודדות ילדים עם שכול, דרך סיפור התמודדותו של ילד עם מות אמו. בספר מתוארים שלבי האבל שהילד עובר ודרך ההתאוששות ההדרגתית שלו. הספר זכה לשבחים ולהוקרת תודה מצד משפחות המתמודדות עם אבל במשפחה. "Lunchtime" הספר עוסק בילדה שלא רוצה לאכול וכיצד עוזרים לה דוב, זאב וקרוקודיל. "Aunt Amelia" הספר מספר על דודה המגיעה לעשות בייביסיטר כשהיא עייפה ומוטרדת ומתגלה כאישיות רב-גונית ומהנה. "The something" הספר מתאר ילד קטן המשחק בכדור, הכדור נופל ונעלם בתוך חור שחור. מכאן מתחיל מסע דמיוני על מה נמצא שם בחור השחור. 2013 הספר "Lunchtime ", זכה בפרס ווטרסטון עבור האיורים של קוב. 2014 הספר "The Empty Stocking" זכה בפרס "הלב של האוויק לספרי ילדים" עבור האיורים של קוב. בנוסף, קוב הייתה מועמדת לפרס קייט גרינוואי (פרס עבור איורים לספרי ילדים) פעמיים: עבור הספר "הגרב הריק" ועבור הספר "בובת נייר". אתר האינטרנט הרשמי של רבקה קוב (באנגלית) Missing Mummy (באנגלית) מידע על קוב, רבקה בקטלוג הספרייה הלאומית Cobb, Rebecca | BookTrust, www.booktrust.org.uk
אליהו חיניץ'

אליהו (אליאס) חיים חִינִיץ' (בתחילה נכתב: חִינִיטְשׁ; ביידיש: אליהו (עליאס) כיניטש; בספרדית: E. Jinich;‏ ז' בטבת תרמ"ד, 5 בינואר 1884 – ט"ו באב תשל"ג, 13 באוגוסט 1973) היה סופר, עיתונאי ומתרגם יידי ועברי. אליהו חיים חיניץ' נולד בסְטַארוֹבִּין שבפלך סלוצק, רוסיה (רוסיה הלבנה). קיבל חינוך יהודי מסורתי, למד ב'חדר', והמשיך לימודיו בישיבה, ומשם עבר ללימודי חול והשלים קורס למורים בגרודנו. עבד כמורה בבית ספר ממשלתי באזור מגוריו, ובהמשך עבר לעיר ורשה, שם לימד בגימנסיה לבנות "יהודיה". בשנת 1921 השתתף בייסודה ובעריכתה של הספרייה העברית המצוירת לילדים "שיבולים" (שִׁבֳּלִים) שהופיעה בהוצאת א. גיטלין, וכללה עשרות חוברות של מעשיות לילדים, בהן גם מעשיותיו של מקס נורדאו. בשנת 1922 הופיעה בהוצאת גיטלין אנתולוגיה של מעשיות יפניות בתרגומו. בשנת 1922 היגר למקסיקו, שם השתקע בעיר מקסיקו סיטי וחי בה עד פטירתו. במקסיקו פרסם עשרות מאמרים בעיתונות היידיש, ייסד וערך עיתון קצר-ימים בשם "אונדזער וואָרט" ('מילתנו'). פרסם עשרות מאמרים ביידיש, וכתב גם מדור קבוע בעברית בעיתון "דער וועג". במשך שנים רבות שימש כיו"ר וכנשיא כבוד של ברית עברית עולמית במקסיקו ("המרכז העברי"), פעל רבות להנחלת הלשון העברית, להפצת ספרים וכתבי עת עבריים ולהעמקת היסודות העבריים בחינוך, והיה הכתובת לכל דובר עברית שם. השתתף במועצות הפדגוגיות של בתי הספר העבריים. המחנך אבנר אליפז ספד לו ב"הדואר" (ניו יורק) וב"עם וספר", שם כתב כי חיניץ' היה הכתובת לכל דורש עברית במקסיקו. מר חיניץ' היה הסניף של הברית העולמית. בעקביות רבה עסק בפעולה זו. הייתה זו אהבה עמוקה. [...] מחנך דגול היה [...] במשך שנים רבות היה מר חיניץ' משתף פעולה עם המועצה הפדגוגית של בית תספר, היה מתווכח על תוכניות הלימודים, מביא הצעות משלו [...] כל שנות חייו שמר אמונים לשפה ולתרבות העברית. מקומו לא נבצר באף אשפה עברית, בכל שיחה השתתף [...] בסגנון דיבורו ובכתיבתו היה חיניץ' בן המאה הקודמת. בקושי היה עובר מהמבטא האשכנזי למבטא הספרדי, אך היה בו משהו מכוחו של הבלשן והיה מתפעל מיופיה של השפה.[...] [נהג] לספר ולחדש ולתבל את דבריו בדברי חכמים ובאגדות התלמוד. [...] עד יומו האחרון ממש דיבר אליהו חיניץ' עברית. לא משה השפה והתורה מפיו בחינת "והגית בה יומם ולילה". חיניץ' נפטר במקסיקו סיטי בשנת 1973, בגיל 89. מספר כתבי יד ומכתבים של חיניץ' נמצאים היום בארכיונו של ישראל זמורה המופקד בארכיון גנזים - אגודת הסופרים בבית אריאלה תל אביב. שבלים: ספריה לילדים ולנערים, ורשה: א. גיטלין, [1920-22?]. מעשיות יפוניות: לבני הנעורים, ורשה: א. גיטלין, תרפ"ב. אליהו חיים חיניטש(הקישור אינו פעיל) באתר "ים הספר" יוסף קלוזנר, אריה טרטקובר, אייזיק רמבה (עורכים), השגריר העברי הנודד: אלכסנדר רוזנפלד: פרשת חיים ומעש, תל אביב: ש' זימזון, תשי"ז, "116", עמ' 116; יצחק איזנברג (עורך), במצוות שליחות: פרשת חייו ופעלו של אלכסנדר רוזנפלד, תל אביב: מלוא, תשל"ה, עמ' 123. אבנר אליפז, 'עד יומו האחרון דיבר עברית: ר' אליהו-חייץ חיניץ ז"ל', עם וספר מט—נ (תשל"ג), 77.
מייק קריגר

מישל "מייק" קליגר (נולד ב-4 במרץ 1986) הוא יזם ומהנדס תוכנה ברזילאי. הקים את אינסטגרם יחד עם קווין סיסטרום. ב-24 בספטמבר 2018, הודיעו השניים על התפטרותם. קליגר נולד בסאו פאולו, ברזיל, ועבר לקליפורניה בשנת 2004 כדי ללמוד באוניברסיטת סטנפורד. בסטנספורד למד מערכות סימבוליות, והכיר שם את קווין סיסטרום. בשנת 2010 ייסדו השניים את אפליקציית אינסטגרם. קריגר יצר את העדכונים עבור אינסטגרם בשלוש השנים הראשונות. בשנת 2012 נמכרה אינסטגרם לפייסבוק. קריגר, שהחזיק בכ-10% מניות החברה הרוויח כ-100 מיליון דולר מהעסקה. קריגר נשוי לקייטלין טריגר. באפריל 2015, קריגר הודיע על שותפות עם GiveWell בהקמת קרן צדקה בשווי 750 אלף דולר למשך שנתיים. הכספים נועדו לתמוך במטרות עליהן הומלץ במסגרת Open Philanthropy Project. מדיה וקבצים בנושא מייק קריגר בוויקישיתוף מייק קריגר, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מייק קריגר, ברשת החברתית אינסטגרם מייק קריגר, ברשת החברתית LinkedIn Isaac, Mike (2018-09-24). "Instagram's Co-Founders to Step Down From Company". The New York Times. נבדק ב-2018-09-24. Lyons, Kate (2018-09-25). "Instagram co-founders resign to explore 'creativity again'". The Guardian. נבדק ב-2018-09-25. Joe Garofoli (2012-01-24). "Steve Jobs' widstagram founder sitting with Michelle Obama at State of the Union". SFGate.com. Somini Sengupta, Nicole Perlroth and Jenna Wortham (2012-04-13). "Behind Instagram's Success, Networking the Old Way". New York Times. Christine Longorio (2012-04-09). "Kevin Systrom and Mike Krieger, Founders of Instagram". Inc. magazine. רונית דומקה, מייסד אינסטגרם בן ה-28 ירוויח 400 מיליון דולר מהמכירה לפייסבוק, באתר TheMarker‏, 10 באפריל 2012 Sarah Thornton, "Kaitlyn Trigger On Her Wedding to Instagram Co-Founder Mike Krieger, Being a Woman in Tech, and Her Growing Art Collection", August 11, 2015 Karnofsky, Holden (23 באפריל 2015). "Co-funding Partnership with Kaitlyn Trigger and Mike Krieger". GiveWell. {{cite web}}: (עזרה)
מעצור (ירי)

מעצור בכלי נשק הוא ביטוי לאי יכולתו של כלי הנשק לפעול כהלכה בעת הצורך. טווח התקלות נע בין מצבים זמניים ובטוחים יחסית, כמו תרמיל שלא נפלט, לבין מצבים שעלולים להיות מסוכנים, טיפול לא נכון בסוגים מסוימים של תקלות עלול לגרום לפציעה או למוות ולפגם משמעותי בכלי הנשק. לצורך מניעה של תקלות אלו חובה לעקוב ולהקפיד בכל העת על הכללים הבסיסיים של בטיחות כלי הנשק. כמו כן לניקיון ותחזוקה נכונה של כלי נשק יש תפקיד חשוב במניעת תקלות שכאלו. אלו מעצורים שנגרמים כתוצאה מכשל בתחמושת עצמה: היפרדות תרמיל-קליע – נוצר כתוצאה מעייפות החומר שממנו התרמיל עשוי. כאשר הקליע נורה, התרמיל מתפצל ל-2 חלקים סמוך למיקום הקליע עצמו. נפל (Dud) – בנפל, לאחר לחיצה על ההדק הקליע לא נורה עקב תקלה באבק השריפה בתרמיל. אחד מהגורמים הנפוצים לכך הם רטיבות או לחות גבוהה בזמן ממושך אשר מרטיבים את אבק השריפה. ירי סקוויב – מעצור מסוכן מאוד בו הקליע שנורה לא נושא איתו מספיק אנרגיה ונתקע בקנה הנשק. ירי של קליע נוסף יכול לגרום להרס טוטואלי של הנשק ולסכן את חייו של המשתמש. נקירה קלה – מעצור שנגרם כתוצאה מנוקר תקול, אשר לא מכה מספיק חזק בפיקה של התרמיל וחומר הנפץ שבפיקה לא מתפוצץ ובכך גם אבק השריפה לא נידלק והקליע לא יוצא. מעצורים אלו נגרמים כתוצאה מכשל בנשק עצמו או כשל במחסנית: כשל בהזנה (באנגלית: Failure to feed או בקיצור FTF; מוכר בצה"ל כמעצור ראשון בנשקי M16) – מצב שבו כדור לא נכנס לבית הבליעה עקב כשל בהזנה עצמה, כתוצאה מדריכה "חלבית" (דריכה לא חזקה מספיק של הנשק), כשל במגנון ההזנה של המחסנית, בלאי של קפיצים או כאשר המשתמש לא מחזיק את הנשק באופן יציב בזמן הירי. בסוג זה של מעצור המכלול משוך במלואו קדימה, ובית הבליעה מוסתר על ידו לחלוטין. הזנה כפולה (מוכר בצה"ל כמעצור שני בנשקי M16) – מעצור בו מוזנים שני כדורים בו זמנית מהמחסנית לבית הבליעה. לרוב נגרם כתוצאה ממחסנית לא תקינה, אך גם יכול להיגרם מקפיץ רתע (recoil spring) תקול. בכלי נשקי מסוג "מכלול פתוח", הוצאת המחסנית ללא אמצעי זהירות נוספים עלולה לגרום לפליטת כדור אי רצונית. גמר תחמושת (מוכר בצה"ל כמעצור שלישי או מעצור גמר בנשקי M16) – מעצור שנגרם כתוצאה מגמר התחמושת במחסנית - לא נותרו כדורים להזנה לבית הבליעה. בכלי נשק מסוג "מכלול פתוח" ניתן לזהות בקלות מעצור זה על ידי כך שהמכלול נמשך אחורה ונעצר שם, וחלל בית הבליעה נחשף. מצב זה מורה על הצורך בהכנסת מחסנית חדשה. נעילת כרכוב – כשל שמתרחש לאחר ירי של קליע, כאשר התרמיל הריק לא נחלץ מבית הבליעה בעקבות תקיעה בבריח או התקלות בכדור הבא במחסנית. כשל בחילוץ – כשל שמתרחש לאחר ירי של קליע, כאשר התרמיל הריק לא נחלץ מבית הבליעה כתוצאה מלכלוך שהצטבר, משושנה שבורה או מחריצי כרכוב מעוותים. יכול גם להיגרם על ידי הזנה ידנית בנשקים חצי אוטומטים ואוטומטיים ודריכה חלשה של המכלול, כך שהבריח לא מצליח לתפוס את חריצי הכרכוב. הזנת כדור נוסף לבית הבליעה תגרום למקרה דומה של מעצור הזנה כפולה. כשל בפליטה – כשל שמתרחש לאחר ירי של קליע, כאשר התרמיל הריק נחלץ מבית הבליעה אך לא נפלט במלואו מהנשק, מה שגורם לכך שהכדור הבא במחסנית לא יכול להיות מוזן בתורו לבית הבליעה, שכן המכלול לא יכול לנוע קדימה. ישנן תקלות מכניות מסוימות הנגרמות כתוצאה מתכנון לקוי ולא ניתן להימנע מהן, כמו כן ישנן תקלות שניתן לייחסן למחסנית באיכות ירודה או תחמושת פגומה (לעיתים קרובות עקב אחסון לא נאות במקום החשוף ללחות וסביבה משתכת). לעומת זאת, תקלות רבות ניתנות למניעה על ידי ניקוי ותחזוקה נכונה של כלי הנשק. מדיה וקבצים בנושא מעצור בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא אמצעי לחימה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דני פארן

דניאל (דני) פארן (2 בינואר 1947 – 15 בדצמבר 2018) היה מפיק קולנוע וטלוויזיה ישראלי. דניאל פארן נולד, גדל והתחנך בירושלים. הוא סיים לימודי תואר ראשון בכלכלה ויחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית ותואר ראשון בלימודי טלוויזיה וקולנוע באוניברסיטת סן דייגו שבארצות הברית. בשנת 1975 החל לעבוד כמפיק בערוץ הראשון של רשות השידור. בין התוכניות שהפיק בערוץ: "שלום לבוא שבת" בהגשת צמד רעים, "שמיניות באוויר", בהנחייתו של דליק ווליניץ, וכן תוכניות דרמה ותעודה. בשנות ה-80 היה סגן מנהל התוכניות של הטלוויזיה הישראלית במסגרת זו הפיק סדרות ותוכניות רבות, בניהם סדרת הדרמה הצבאית "אנשים במיל'" משנת 1984, החל משנת 1987 כיהן כסמנכ"ל בחברת אולפני טלעד. במסגרת זו הפיק תוכניות ילדים רבות. בהן, "ציפי בלי הפסקה" ו"חיות וחיוכים". בהמשך, שימש בתפקידו כאשר החלה טלעד לשמש כאחת משלוש זכייניות ערוץ 2. פארן הקים את חברת "דרסט הפקות" ובה הפיק ויצר תוכניות כגון "עבודה ערבית" ו"שבאבניקים", אותה יצר עם אלירן מלכה. כמו כן הפיק שעשועונים רבים כגון "עשינו עסק" ו"טוטו משפחתי", בהגשת דודו טופז, וטלנובלות כגון "לגעת באושר", "אסתי המכוערת", "משחק החיים", "האלופה" וטלנובלה בע"מ". על החדרת ז'אנר הטלנובלות לישראל כונה "אבי הטלנובלות". בין הפקותיו של פארן היו סדרות דרמה ותעודה. הוא הפיק מספר סרטים תיעודיים בנושא השואה. בשנת 1994 זכה הסרט "אל תגעו לי בשואה" בבימויו של אשר טללים, שפארן היה אחד ממפיקיו, בפרס אופיר לסרט התעודה הטוב ביותר. בשנת 1996 הפיק את הסרט "נקמה". בשנת 2000 זכה סרטו "קאפו" בפרס אמי הבינלאומי בקטגוריית סרטי תעודה. בשנת 2007 הודיעה חברת "דורי מדיה גרופ" כי הגיעה להסכמה עם דניאל פארן, המנכ"ל ובעל המניות היחיד של פארן הפקות בע"מ, על רכישת 75% ממניות החברה בסכום כולל של 1.6 מיליון דולר. ב-15 בדצמבר 2018 נפטר לאחר מחלה. טרם פטירתו יצר את הסדרות שטרם שודרו, "מלכת ירושלים" העוסקת בראש עיר ערבייה ראשונה בעיר ומיועדת לשידור בערוץ כאן 11, ואת הדרמה הקומית "דור 3" על מנחת קבוצות במוזיאון יד ושם. הותיר אחריו אישה ושבעה ילדים. כתב ynet, מפיק הסדרה: על ההצלחה ועל הבושה, באתר ynet, 17 ביולי 2001 מוריה זלצר-וולשטיין, יוצר האלופה: לא אתן לדת להגביל אותי, ממש לא, באתר ynet, 21 בפברואר 2007 שגיא בן נון‏, מפיק הטלוויזיה האגדי דני פארן ("האלופה", "עבודה ערבית") הלך לעולמו בגיל 71, באתר וואלה, 15 בדצמבר 2018 דני פארן, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית דני פארן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) רן בוקר, אבי הטלנובלות בישראל, דני פארן, הלך לעולמו, באתר ynet, 15 בדצמבר 2018 נועם שגב, הסרט הישראלי "קאפו" זכה באמי, באתר ynet, 21 בנובמבר 2000 לי-אור אברבך, דורי מדיה משתלטת על פארן הפקות, באתר nrg‏, 25 בנובמבר 2007 נירית אנדרמן, מת דני פארן, שהפיק בין היתר את "עבודה ערבית" ו"שבאבניקים", באתר הארץ, 15 בדצמבר 2018
ספורטינג קריסטל

קלוב ספורטינג קריסטל (בספרדית: Club Sporting Cristal) הוא מועדון ספורט פרואני, מהעיר לימה, שעיקר פעילותו היא כדורגל. המועדון נוסד ב-13 בדצמבר 1955 ברובע רימאק (Rímac) על ידי המהנדס ריקרדו בנטין מוחיקה, ואשתו אסתר גראנדה דה בנטין, הבעלים של מבשלת הבירה המקומית באקוס, שמוצר הדגל שלה הוא עד היום הבירה קריסטל המועדון ומבשלת הבירה היו קשורים קשר הדוק מאז הקמתו, ומכאן הכינוי "לוס סרבסרוס" (אנשי הבירה). הקבוצה מארחת את רוב משחקי הבית באצטדיון אלברטו גאיארדו (אנ'), אשר מכיל 18,000 מקומות, כשמשחקים עם קהל רב משוחקים בדרך כלל באצטדיון הלאומי. ספורטינג קריסטל משתתפת בליגת העל הפרואנית משנת 1956, שנה שבה המועדון זכה באליפות הראשונה שלו, ולכן הוא מכונה לעיתים "המועדון שנולד אלוף". הוא נחשב לאחד משלושת המועדונים הגדולים בפרו, יחד עם אוניברסיטריו ואליאנסה לימה. קריסטל זכתה ב-20 אליפויות של הליגה הראשונה, 18 מהן אחרי הפיכת הטורניר לכלל-ארצי ב-1966 (לפני כן השתתפו בו רק קבוצות מלימה וקאייאו). קריסטל היא הקבוצה הראשונה שזכתה בשלוש אליפויות ברציפות, ב-1994, 1995 ו-1996. ברמה הבינלאומית, קריסטל היא הקבוצה הפרואנית עם הכי הרבה הופעות בגביע ליברטדורס (34), שהישגה הגדול ביותר היה ההגעה לגמר הטורניר ב-1997, אז הפסידה לקרוזיירו מברזיל. ליגת העל הפרואנית (20) - 1956, 1961, 1968, 1970, 1972, 1979, 1980, 1983, 1988, 1991, 1994, 1995, 1996, 2002, 2005, 2012, 2014, 2016, 2018, 2020 מדיה וקבצים בנושא ספורטינג קריסטל בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ספורטינג קריסטל (בספרדית) ספורטינג קריסטל, ברשת החברתית פייסבוק ספורטינג קריסטל, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ספורטינג קריסטל, ברשת החברתית אינסטגרם ספורטינג קריסטל, סרטונים בערוץ היוטיוב פרופיל, באתר FootballDatabase.eu Pasión 'Cervecera': Sepa cómo se fundó el Sporting Cristal, ‏24 באוקטובר 2012 (בספרדית) (ארכיון) José Luis Pierrend, Carlos Manuel Nieto Tarazona, Peru - List of final tables, ‏10 ביולי 2013 (באנגלית)
אליאס ברוך

אליאס ברוך (ברומנית: Elias Baruch‏; 1921–2011) היה ספורטאי יהודי רומני, שזכה באליפות רומניה בקפיצה משולשת (13,98 מטר) בשנת 1949 ומאמן, שחלק מחניכיו זכו במדליות בתחומי האתלטיקה. בשנים 1946 - 1948 שיחק כדורגל בקלראש. בשנת 1949 עבר לאתלטיקה, שם הגיע להישגים מטעם אוניברסיטת קלוז'. ברוך סיים ב-1961 לימודי הוראה לחינוך גופני וספורט במכון לתרבות פיזית בבוקרשט עם התמחות באתלטיקה. הוא עבד כמאמן אתלטיקה במסגרות שונות: Tânărul Dinamovist, Dinamo Bucureşti, Viitorul Bucureşti, Steaua Bucureşti בהצלחה, כשחלק מחניכיו זוכים במדליות. ב-1971 עלה לישראל, ובהמשך ירד לקליפורניה להדריך ב-Long Beach City College. האנציקלופדיה לחינוך גופני ולספורט ברומניה, מהדורה שנייה, כרך א', 2015, עמוד 230 (ברומנית)
היינריך השישים ושלושה, נסיך רויס-קסטריץ

היינריך השישים ושלושה, נסיך רויס-קסטריץ (בגרמנית: Heinrich LXIII. Prinz Reuß zu Köstritz; ‏18 ביוני 1786 - 27 בספטמבר 1841) היה נסיך גרמני מבית רויס. היינריך נולד ב-18 ביוני 1786 בברלין, להיינריך הארבעים וארבעה, נסיך רויס-קסטריץ ולברונית וילהלמינה פון גודר-רבנשטיינר, בתם של הברון פרידריך כריסטיאן פון גודר-רבנשטיינר ויוהנה פון ברדוב. בשנת 1833 מת אחיו הבכור היינריך השישים, נסיך רויס-קסטריץ, והיינריך הפך לראש בית רויס-קסטריץ. אחותו אוגוסטה פרדריקה אספרנצה, נסיכת רויס-קסטריץ הייתה אשתו של היינריך, דוכס אנהלט-קתן. ב-21 בפברואר 1819 התחתן היינריך בטירת ורניגרודה עם אלאונורה, רוזנת שטולברג-ורניגרודה, בתו של היינריך, רוזן שטולברג-ורניגרודה, ממנה נולדו לו 6 ילדים. לאחר מותה, ב-11 במאי 1828 התחתן היינריך בשנית עם אחותה קרולינה, רוזנת שטולברג-ורניגרודה, ממנה נולדו לו עוד 6 ילדים. משנת 1833 עד למותו, הוא היה חבר הלשכה הראשונה של הפרלמנט הסקסוני. בתור המחזיק של נחלות בסקסוניה, הוא מונה לכך על ידי המלך. בין היתר, הוא החזיק בבעלות על הנחלות בקליפהאוזן, שפרווייסה וקליקס. ב-21 בפברואר 1819 התחתן היינריך עם אלאונורה, רוזנת שטולברג-ורניגרודה, בתו של היינריך, רוזן שטולברג-ורניגרודה, ממנה נולדו לו 6 ילדים: יוהנה, נסיכת רויס-קסטריץ (נקראה בדרך כלל בשם ג'ני) (1820–1878), התחתנה עם פרדיננד, נסיך שנאייך-קארולט היינריך הרביעי, נסיך רויס-קסטריץ (1821–1894), ירש בשנת 1878 את התואר מבן דודו, היינריך השישים ותשעה, נסיך רויס-קסטריץ אוגוסטה, נסיכת רויס-קסטריץ (1822–1862), התחתנה עם פרידריך פרנץ השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין היינריך השישי, נסיך רויס (1823) היינריך השביעי, נסיך רויס (1825–1906), היה השליש הכללי של וילהלם הראשון, קיסר גרמניה, והשגריר הגרמני הראשון בקונסטנטינופול היינריך העשירי, נסיך רויס (1827–1847) ב-11 במאי 1828 התחתן היינריך בשנית עם קרולינה, רוזנת שטולברג-ורניגרודה, ממנה נולדו לו 6 ילדים: היינריך השנים עשר, נסיך רויס (1829–1866), התחתן עם אנה, רוזנת הוכברג, ברונית פירסטנשטיין היינריך השלושה עשר, נסיך רויס (1830–1897), התחתן עם אנה, רוזנת הוכברג, ברונית פירסטנשטיין לואיזה, נסיכת רויס-קסטריץ (1832–1862) היינריך החמישה עשר, נסיך רויס (1834–1869), התחתן עם לואיטגארדה, רוזנת שטולברג-ורניגרודה אנה, נסיכת רויס-קסטריץ (1837–1907), התחתנה עם אוטו, נסיך שטולברג-ורניגרודה היינריך השבעה עשר, נסיך רויס (1839–1870), נהרג בקרב מארס-לה-טור מדיה וקבצים בנושא היינריך השישים ושלושה, נסיך רויס-קסטריץ בוויקישיתוף Josef Matzerath: Aspects of Saxon Landtag history - Presidents and members of parliament from 1833 to 1952, Dresden 2001, p. 48
מחלת קנוואן

מחלת קנוואן (לעיתים נרשם 'קנאוון' או 'קנבן', Canavan disease) היא מחלה ניוונית של המוח, שפוגעת לרוב בתינוקות ופעוטות. הסימנים לרוב מופיעים כבר בגיל חודשיים-שלושה, כאשר התינוק אינו עוקב אחרי חפצים כצפוי, ואינו מחזיק את ראשו. בנוסף פעמים רבות מופיעות התכווצות שרירים. סביב גיל שישה חודשים קיימת הפרעה ברורה בתפקוד המוטורי, וטונוס השרירים מחמיר. לרוב התינוק יפתח פזילה, ובהמשך ניוון עצב הראייה ועיוורון. מאפיין נפוץ נוסף הוא גדילה של היקף הראש מעל הממוצע. בהמשך החיים הילד יסבול מפיגור חמור, יאבד את התפקוד המוטורי ואת הקשר עם הסביבה. לרוב החולה נפטר בגיל צעיר. עם זאת, ישנם גם דיווחים על חולים שהצליחו לשרוד את העשור הראשון לחייהם, שהלכו לעולמם בשנות העשרה ואף במהלך העשור השלישי לחייהם. בשנים האחרונות מתנהלים מספר מחקרים שמנסים למצוא תרופה למחלה הקשה. המחלה אוטוזומאלית רצסיבית והסיכון לילד חולה קיים רק כאשר שני בני הזוג נשאים של אותו גן בלתי תקין. המוטציה מופיעה בגן הנקרא ASPA. המחלה נדירה, אך יחסית שכיחה בקרב יהודים אשכנזים. שכיחות המחלה באוכלוסייה זו היא כ - 1:15,000 לידות (כ - 1:60 אצל נשאים). בישראל, ממליץ משרד הבריאות לבצע בדיקת נשאות לגילוי הסיכון, כאשר שני בני הזוג ממוצא אשכנזי, ובאוכלוסייה זו הבדיקה נמצאת בסל הבריאות ומתבצעת ללא תשלום. המחלה מתקיימת גם בקרב חולים שאינם יהודים וכן בקרב חולים יהודים שאינם אשכנזים, אך במידה נדירה מאוד. המחלה נקראת על שמה של הרופאה מירטל קנוואן (אנ'), שתיארה אותה לראשונה בשנת 1931. מחלת קנוואן, באתר משרד הבריאות מחלת קנוואן, באתר Pigur.co.il חוקרים בארצות הברית: יושבה המחלוקת המדעית על הבסיס המולקולרי של מחלת קנבן, באתר איגוד רופאי בריאות הציבור בישראל, 30 באפריל 2015. מחלת קנאוון - מהם הגורמים ואיך מאבחנים?, באתר פיגור שכלי, ‏2015-08-03 הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
S-60

S-60 הוא טרקטור מתוצרת מפעל הטרקטורים (צ'ליאבינסק) בעיר צ'ליאבינסק במחוז צ'ליאבינסק ב-רוסיה אשר יוצר בין השנים 1933–1937. הטרקטור "S-60" יוצר במקור במהלך תוכנית החומש השנייה (1933–1937), המיועדת לקולחוזים (חוות קולקטיביות סובייטיות). היא נועדה לשמש ציוד בבעלות המדינה לחקלאים. ממשימותיו של ה-"S-60" היו גרירת קני תותחים, עבור הצבא האדום, בעיקר בתחילת מלחמת העולם השנייה. הוורמאכט אשר נטל כשלל כמות לא מבוטלת מהטרקטורים "S-60", השתמש בהם למשימותיו. "מפעל הטרקטורים של העיר צ'ליאבינסק" (ברוסית: Челябинский тракторный завод) הוא מפעל לייצור טרקטורים וציוד מכני כבד שנוסד בעיר צ'ליאבינסק בשנת 1933. בשנת 2011 המפעל שולב בתשלובת אורלוואגונזאבוד. נכון לשנת 2013 המפעל מעסיק כ-13 אלף עובדים. ב-15 ביוני 1933 החל לעבוד פס ייצור ראשי ומשערי המפעל יצאה הטרקטור הראשון בעל הספק של 72 כוח סוס. התכנון היה מבוסס על טרקטורים מתוצרת קטרפילר מדגם "Caterpillar Sixty" (אנ'). יוצרו 69,100 יחידות. מנוע קטרפילר מסוג "Ensign-ChTZ". מכל דלק – 309 ליטר. מערכת חשמל – 6 וולט. גנרטור מסוג "GAU" – המפיק 100 ואט. רדיוס סיבוב – 4.09 מטר. מהירות נסיעה מינימלית – 3 קמ"ש. בלמים מכניים. דגם "S-60" (מימין), צולם ב-1 ביוני 1941 דגם "S-60" דגם "S-60" דגם "S-60" דגם "S-60" דגם "S-60" דגם "S-60" דגם "S-60" דגם "S-60" דגם "S-60" מדיה וקבצים בנושא S-60 בוויקישיתוף דגם "S-60" – מפרט autogallery.org.ru/m/s60.htm דגם "S-60" במלחמת העולם השנייה worldwarphotos.info/gallery/ussr/artillery_tractor/russian-stalinetz-s-60-tractor-1942 דגם "S-60" – מפרט ותרשים dws-xip.pl/LWP/bron/wp73