laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מספר טיפולוגי

מספר טיפולוגי (נקרא גם מספר נוסחאי) הוא מספר בעל מבנה טיפולוגי (לפי תורת הטיפוסים), כלומר מבוסס על זיקה לסימנים או תופעות מסוימות ובהתאם לכך מייצג תכונות מהותיות הקשורות לתחום זה. למספר טיפולוגי יש משמעות מיוחדת והוא בדרך כלל מסמל קדושה, ייחוד וערך על פי תרבויות, דתות ומיתוסים שונים. המספר משמש בדרך כלל כמספר בעל משמעות סמלית ללא קשר למשמעותו הכמותית המדויקת. הקביעה אילו מספרים נחשבים לטיפולוגיים היא תלויית תרבות וזמן. כך למשל במקרא, המספר 7 הוא מספר טיפולוגי: שבעה ימים שבהם נברא העולם והיום השביעי – שבת, השנה השביעית – שמיטה, נפילת חומות יריחו לאחר שבעה סיבובים סביבן, ולאחר שבע שביעיות – יובל. גם המספר 40 הוא מספר טיפולוגי במקרא: משה שהה על הר סיני 40 יום ו-40 לילה, הגשם במבול נמשך 40 יום ו-40 לילה, בספר שופטים נכתב מספר פעמים "ותשקוט הארץ ארבעים שנה", בני ישראל נדדו במדבר 40 שנה ועוד. מספרים נוספים הם 3, שמופיע בשלוש הרגלים ו-12, שמופיע ב-12 שבטי ישראל. המספר 70 מופיע פעמים רבות, כך למשל בספר בראשית מצוין כי מספר הנפשות של יעקב ובניו היה 70 (”שבעים נפש עלו מצרימה”), בפרשת נח נזכרים 70 בני נח שהיו לאומות העולם וכך בביטוי שבעים פנים לתורה. תרגום המקרא ליוונית נקרא כך על פי מספר מחבריו, על אף שעסקו במלאכה 72 מחברים. בספרות חז"ל, המספרים 7 ו-10 הם מספרים טיפולוגיים, כפי שמופיעים במשנה בפרק החמישי במסכת אבות, בעשרת הדברות, בן שלוש עשרה למצוות ועוד. כך גם המספרים 24, 100, 200, 300 ו-1000 שנבחרו בשל היותם מספרים עגולים. בספר מלכים, מפורט כי לשלמה המלך היו 1000 נשים: ”ויהי לו נשים שרות שבע מאות ופלגשים שלש מאות”. המספר 18 נחשב ביהדות לבר-מזל, כיוון שבגימטריה הוא שווה בערכו למילה חי. יהודים נוהגים לתרום בכפולות של ח"י שקלים (כגון, פעמיים ח"י או ח"י עשרות או ח"י אלפים). ערך מורחב – מילה מנחה במקרא, חזרה על ביטוי או על מילה מסוימת מספר טיפולוגי של פעמים היא אלמנט ספרותי המקנה לו הדגשה וחשיבות יתרה. חזרה זו מופיעה גם ביצירות שירה ופרוזה כלליות, ומודגשת בעיקר במקרא. בתרבויות אירופיות, המספרים 3, 7 ו-12 הם מספרים טיפולוגיים. בנצרות 13 הוא מספר המסמל חוסר מזל, על פי האמונה הנוצרית בסעודה האחרונה של ישו שהתרחשה ביום שישי סעדו 13 אנשים, ישו ו-12 השליחים, יחד עם יהודה איש קריות, ועקב כך יום שישי ה-13 נחשב ליום מועד לפורענות. בהתאם לכל, יש מקומות בהם לא מופיע ברחוב בית מספר שלוש עשרה, אלא מדלגים משתים עשרה לארבע עשרה, או מדלגים על קומה שלוש עשרה בבנין. מספר מעניין גשר מפעלים חינוכיים, מספר נוסחאי, טיפולוגי, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח פרופ' משה צפור, בשבעים נפש ירדו אבתיך מצרימה (אורכב 03.03.2016 בארכיון Wayback Machine), באתר אוניברסיטת בר-אילן מאיר בר־אילן, המספרים באגדות התלמוד — הרהורים נומרולוגיים, דרך אגדה יד (תשע"ט, מכללת אפרתה עקב היות המספר 3, מספר ראשוני נמוך, ישנה סבירות גבוהה שהוא מספר שרירותי או מדויק ללא משמעות טיפולוגית ספר בראשית, פרק מ"ו, פסוק כ"ז ספר מלכים א', פרק י"א, פסוק ג'
זקליקוב

זקליקוב (בפולנית: Zaklików; ביידיש: זאקלקעוו) היא עיירה במחוז סטלובה וולה שבפרובינציית פודקרפצקיה בפולין, על גדת נהר ויסלה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. זקליקוב נוסדה בשנת 1565, עת הוענקו לה זכויות עיר בידי המלך זיגמונט השני אוגוסט. בחלוקת פולין בשנת 1793 נכללה העיירה בשטח אוסטריה, ובשנת 1815 נכללה בשטח פולין הקונגרסאית. יהודים התיישבו בעיירה מסוף המאה ה-16, ובסוף המאה ה-18 בנו במקום בית כנסת וקידשו בו בית עלמין. מאמצע המאה ה-19 היוו היהודים קרוב למחצית מאוכלוסיית העיירה. בעיר פעל רבי יהודה לייב מזקליקוב, תלמידו של החוזה מלובלין. בין מלחמות העולם התקיימה בעיירה פעילות ציונית, לצד פעילות של הבונד ושל אגודת ישראל, שהפעילה במקום בית ספר מרשת בית יעקב. בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיירה מתקיפות אנטישמיות הולכות וגוברות מצד שכניהם הפולנים. ב-15 בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו החלו בהטלת גזירות שונות על יהודיה, תוך החרמת רכוש וחטיפת יהודים לעבודות כפייה. במשך הזמן הגיעו לעיירה מאות פליטים יהודים מיישובי הסביבה, עד שמספר תושביה היהודים הגיע בסתיו 1941 לכ-2,200 איש. ב-3 בנובמבר 1942 פונו כל יהודי העיירה מבתיהם, ורוכזו בכיכר השוק בה. משם הוצעדו לתחנת הרכבת האזורית, ושולחו בקרונות משא למחנה ההשמדה בלז'ץ. יהושע לקס, הייתי שם, בני ברק, תשנ"ג 1993 (לצפייה והורדה, באתר המרכז לספרי יידיש) מדיה וקבצים בנושא זקליקוב בוויקישיתוף זקליקוב, באתר "מרכז מורשת יהדות פולין" "זקליקוב", באתר השטעטל הווירטואלי קטרינה קרישי ומרטין דין (אנ'), זקליקוב, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק A, עמ' 733–735), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
מכונית השנה בעולם

מכונית השנה בעולם (באנגלית: World Car of the Year) הוא פרס המוענק מדי שנה מאז שנת 2005. הפרס נקבע על ידי חבר שופטים המורכב מ-48 עיתונאי רכב המגיעים מ-22 מדינות ברחבי העולם. על מנת להשתתף בתחרות על הרכב להמכר בלפחות 5 מדינות שונות, כאשר ב-2 מתוכן הוא נמכר לפני ה-1 בינואר באותה שנה. בשנת 2005 הוענק הפרס רק בקטגוריית "מכונית השנה". החל משנת 2006 הוענק הפרס גם בקטגוריות "הרכב המעוצב", "הרכב הירוק" ו"רכב הביצועים". בשנת 2014 נוספה קטגורית "רכב היוקרה". מאז שנת 2006 טקס הכרזת המועמדים הסופיים ובחירת המנצחים בכל קטגוריה מתקיים במסגרת תערוכת הרכב הבינלאומית של ניו יורק, המתקיימת בכל שנה בסוף מרץ - תחילת אפריל. בשנת 2011 זכתה בתואר ניסאן ליף, שזכתה במקביל גם בתואר "מכונית השנה באירופה". בשנת 2013 הייתה זאת פולקסווגן גולף שזכתה בתואר העולמי והאירופאי. הייתה זאת הזכייה השנייה של הגולף, שזכתה בתואר גם בשנת 2009. הרכב בעל הזכיות הרבות ביותר הוא האאודי R8, שזכה פעמיים בתואר "רכב הביצועים של השנה" (2008, 2010) ופעם נוספת בתואר "הרכב המעוצב של השנה" (2008). בשנת 2016 זכתה מאזדה MX-5 בתואר "מכונית השנה" וגם "הרכב המעוצב של השנה", בכך הפכה מאזדה להיות הראשונה שזוכה בשני תארים שונים באותה השנה. הרכב המודגש בכל קטגוריה הוא הזוכה הסופי מדיה וקבצים בנושא מכונית השנה בעולם בוויקישיתוף אתר התחרות הרשמי ניר בן טובים‏, מאזדה MX5 הוכתרה למכונית השנה העולמית 2016, באתר וואלה, 30 במרץ 2016 הניקוד המלא -שנת 2016, באתר התחרות הרשמי הניקוד המלא -שנת 2017, באתר התחרות הרשמי World Car Awards - 2019 Voting Results
קלאומברוטוס (בן אנכסנדרידס)

קלאומברוטוס (ביוונית: Κλεόμβροτος; המאה ה-6 לפנה"ס) היה נסיך ומצביא ספרטני בנו של אנכסנדרידס השני ואחיהם של קלאומנס הראשון ולאונידס הראשון. היה אביו של פאוסניאס. קלאומברוטוס היה בנו של אנכסנדרידס השני, מלך ספרטה שנחשב לצאצאו של הרקולס. הרודוטוס מוסר סיפור מפוקפק אודות לידתו. לפי טענת הרודוטוס אשתו האהובה של אנכסנדרידס לא ילדה לו ילדים. והאפורים דרשו ממנו להיפטר ממנה ולשאת אחרת. אולם הוא סרב, על כן הרשו לו האפורים לשאת אשה נוספת, מנהג שחרג מהכללים המקובלים. האישה החדשה ילדה לו את קלאומנס. אולם לפתע ילדה הקודמת את דוריאוס, ואחר כך את לאונידס, ואת קלאומברוטוס, אולם החדשה לא ילדה עוד. קלאומנס ירש את הכתר, ואחרי מותו ירש לאונידס. לאונידס מת בקרב תרמופילאי בשנת 480 לפנה"ס והותיר אחריו בן קטין בשם פליסטרכוס. קלאומברוטוס מונה לעוצר עבור פליסטרכוס, וגם למפקד הצבא הספרטני. אותה תקופה השתוללה מלחמת פרס–יוון, וקלאומברוטוס נשלח למיצר הקורינתי, במטרה לבנות חומה שתמנע מהפרסים לחדור אל חצי האי הפלופונסי. הוא נשלח על פי ההערכות ב-2 באוקטובר, כיוון שהרודוטוס מציין שהתרחש ליקוי חמה במהלך ביצוע שליחותו. הוא מת בנסיבות לא ברורות בדרכו חזרה מביצוע שליחותו. את מקומו כעוצר מילא בנו פאוסניאס. היה לו בן נוסף בשם ניקומדס, ששימש אחר-כך עוצר למלך פלייסטואנאקס, בנו של פאוסניאס. הרודוטוס, ספר חמישי, 39. כתבי הירודוטוס, מתורגמים מיוונית עם מבוא והערות מאת ד"ר אלכסנדר שור. 2 כרכים. ירושלים, הוצאת ראובן מס, תרצ"ה-1945. עמ' 248, הערה 2. הרודוטוס, ספר תשיעי, 10. תוקידידס, ספר ראשון, 107.
פרידריך וילהלם פון לינדאיינר-וילדאו

פרידריך וילהלם פון לינדאיינר-וילדאו (בגרמנית: Friedrich Wilhelm von Lindeiner-Wildau;‏ 12 בדצמבר 1880 – 22 במאי 1963) היה אוברסט בלופטוואפה שבזמן מלחמת העולם השנייה פיקד על "מחנה סטלאג לופט III". התפרסם כמפקד צודק שהתייחס אל שבוייו בהגינות. לינדאיינר-וילדאו, נולד בעיר גלאץ שבקיסרות הגרמנית, כיום שם העיר קלודצקו, והיא נמצאת בתחומי פולין המודרנית. הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית בשנת 1898, ובשנת 1902 הועבר למזרח אפריקה הגרמנית שם שרת בשוצטרופה המקומי. הוא היה שלישו של המושל גוסטב אדולף פון גצן ולחם במסגרת מרד המאג'י מאג'י. על גבורתו במהלך הקרבות, הוענק לו אות "מסדר הכתר". ביולי 1908 הוא עזב את השוצטרופה וחזר לשרת בגרמניה. הוא הועלה לדרגת אובר-לויטננט. ביולי 1912, הועלה לדרגת האופטמן, וניתן לו לפקד על רגימנט. הוא לקח חלק בקרבות מלחמת העולם הראשונה, ואף נפצע במהלך קרב איפר הראשון בנובמבר 1914. הוא אושפז בבית חולים, והחלים רק באפריל 1915. הוא נפצע עוד פעמיים באותה שנה. ביולי 1918, הועלה לדרגת מיור, עם כניעת גרמניה בתום המלחמה, היא ממונה על איסוף יחידות גרמניות מהגבול הצרפתי-גרמני. הוא פרש משירות צבאי, נישא, וקיבל אישור לשמור את המדים שלו. בשנת 1937 הצטרף ללופטוואפה, ושימש כאחד מיועציו האישיים של הרמן גרינג. הוא מונה כמפקד "מחנה סטלאג לופט III", מחנה מעצר שהקים הלופטוואפה עבור קצינים בריטיים. הוא נודע כמפקד הוגן שכיבד את דיני המלחמה, וזכה להערכת שבוייו. למרות זאת ב-24 במרץ 1944, עשרות אסירים בהנהגת רוג'ר בושל, ברחו מהמחנה דרך מנהרה שחפרו, מאורע שתואר בסרט "הבריחה הגדולה". מרבית הבורחים נלכדו והוצאו להורג, אולם המאורע גרם לכך שסר חינו של לינדאיינר-וילדאו בעיני המטכ"ל הגרמני, והוא הוחלף באריך קורדס. הוא היה אמור לעמוד למשפט, אולם העמיד פנים של חולה נפש וכך ניצל. הוא נכנע לכוחות הבריטיים בשנת 1945, ונכלא בבית כלא שזכה לשם "כלוב לונדון". הוא שוחרר בעקבות עדויות של אסירים על היחס הטוב שזכו לו ממנו, ועל כן שוחרר. הוא חי בפרנקפורט עד מותו בשנת 1963 בגיל 82. בסרט "הבריחה הגדולה", הוא מגולם בידי האנס מאסמר, אם כי שמו שונה ל"קולונל פון לוגר". The Great Escaper: The Life and Death of Roger Bushell - Love, Betrayal, Big X and the Great Escape by Simon Pearson, published by Hodder & Stoughton (15 Aug 2013) מדיה וקבצים בנושא פרידריך וילהלם פון לינדאיינר-וילדאו בוויקישיתוף זיכרונות שבוי במחנה סטלאג לופט באתר World War II Living Memorial דף הסרט באתר IMDb.
מגן לחולה

מגן לחולה היא עמותה ישראלית העוסקת במתן ייעוץ רפואי, בהשאלת ציוד רפואי, בהטסת חולים ועוד. העמותה הוקמה ומנוהלת על ידי הרב בנימין פישר. עמותת מגן לחולה נוסדה על ידי הרב בנימין פישר בשנת 1994 בעידודו של רבו מימי לימודיו בישיבת קול תורה הרב שלמה זלמן אוירבך. לדברי הרב פישר, היכרותו עם תחום הרפואה החלה עוד בבחרותו, בשנות לימודיו בישיבה, כשחברו לישיבה נפצע בתאונת דרכים ופישר שהה לצידו ועזר לו רבות במשך הזמן בו שהה בבית החולים. במהלך השנים שלאחר ההקמה התפתחה העמותה וכיום היא עוסקת במתן ייעוץ רפואי ללא תשלום, וכן בסיוע בהתאמה לוגיסטית וביורוקרטית של טיפול רפואי מתאים לפונים, בהשאלת ציוד רפואי, שינוע חולים לטיפולים רפואיים וליווי החולים לאורך התהליך הרפואי כולו. בהנהלה חברים לצד פישר גם מומחי רפואה, רבנים ואישי ציבור ידועים. ביניהם, רב העיר רחובות הרב שמחה קוק, פרופסור אריה דורסט ראש מחלקת כירורגיה לשעבר בבית החולים הדסה עין כרם, פרופסור שאול ענתבי, פרופסור אברהם שטיינברג ועוד. העמותה מפעילה "מחלקה לבריאות הנפש", העוסקת בייעוץ והכוונה בכל הנוגע לבעיות שאינן קשורות בבריאות הגוף, ושנוגעות לקשת הרחבה של הפגיעות הנפשיות. בראש המחלקה עומד הרב שלמה ריין, יועץ חינוכי בהכשרתו. אתר האינטרנט הרשמי של מגן לחולה מגן לחולה, באתר "גיידסטאר ישראל" רנן נצר, ‏עזרה בדרך: כך נראה הוואקום במערכת הבריאות הציבורית, באתר גלובס, 22 בנובמבר 2012
סאבא ג'יורג'יו

סאבא ג'יורג'יו (ביוונית: Σάββα Γεωργίου‏; 22 באוקטובר 1933 – 9 באוגוסט 1992) היה כדורגלן קפריסאי ששיחק בקבוצות אפואל ניקוסיה ומכבי חיפה. ג'יורג'יו נולד בניקוסיה למשפחה ממעמד פועלים וסבו היה יהודי. ג'יורג'יו התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אפואל ניקוסיה ובגיל 16 עלה לקבוצה הבוגרת. עד מהרה תפס ג'יורג'יו מקום של כבוד בהרכב הקבוצה והפך לשחקן מפתח. בשנת 1952 חתם על חוזה עם קבוצת בריסטול סיטי האנגלית והיה לקפריסאי הראשון שמשחק מחוץ למדינה. בשנת 1955 חתם ג'יורג'יו על חוזה עם מכבי חיפה. אומנם הוא לא היה הזר הראשון ששיחק בישראל, אך הוא היה הראשון שהגיע לישראל במיוחד לשם כך – השחקנים הזרים ששיחקו בקבוצות ישראליות עד אז היו חיילים בריטים. בעונה שלאחר מכן חזר ג'יורג'יו לאפואל ניקוסיה ושם הוא גם סיים את הקריירה שלו. ב־9 באוגוסט 1992 הלך ג'יורג'יו לעולמו. פרופיל השחקן באתר הרשמי של מכבי חיפה
ארפן זנלי

ארפן זנלי (באלבנית: Erfan Zeneli; נולד ב-28 בדצמבר 1986) הוא כדורגלן פיני ממוצא קוסובני המשחק בעמדת הקיצוני בוייקינגיט. זנלי נולד בווצ'יטרן (אז ביוגוסלביה) למשפחה ממוצא אלבני. בגיל קטן היגרה משפחתו לפינלנד. זנלי התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של ה.י.ק. הלסינקי ובשנת 2005 הצטרף לקבוצה הבוגרת בה רשם 4 הופעות בליגה בסיום אותה עונה. לאט לאט השתלב זנלי בסגל הקבוצה, אך לרוב בתור שחקן מחליף. בעונת 2009 הושאל לקלובי 04 קבוצת הבת של המועדון, בה הצטיין עם 8 שערים ב-25 משחקים ובשנת 2010 חזר להלסינקי. כאשר חזר להלסינקי, הפך לשחקן קבוע בהרכב הקבוצה והיה שותף לזכייה בארבע אליפויות. בשנת 2013 זכה בתואר ה"קשר המצטיין של הליגה". ב-5 בפברואר 2014 ארפן זנלי חתם עד לסיום העונה במכבי פתח תקווה, בתום העונה חזר להלסינקי עמה רשם תואר אליפות חמישי. בשנת 2016 הוא שיחק עונה בודדת בשחטאר קאראגנדי. בשנת 2019 הוא חזר לה.י.ק. הלסינקי בפעם השלישית. בסך הכל הוא שיחק במדי מועדון זה כ-200 משחקים. בשנת 2021, זנלי חתם בוייקינגיט. ב-14 באוגוסט 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פינלנד בניצחון 0-2 נגד סלובניה. מדיה וקבצים בנושא ארפן זנלי בוויקישיתוף ארפן זנלי, באתר Transfermarkt ארפן זנלי, באתר Soccerway ארפן זנלי, באתר WorldFootball.net ארפן זנלי, באתר National Football Teams ארפן זנלי, באתר FootballDatabase.eu איציק יצחקי‏, מכבי פתח תקווה: זנלי חתם עד לסיום העונה, באתר וואלה, 5 בפברואר 2014 ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגלנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו. ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ארפן זנלי".
בית הכנסת הגדול (קטוביץ)

בית הכנסת הגדול בקטוביץ, פולין, נבנה בשנת 1900 (אז גרמניה) והיה הגדול שבבתי הכנסת בעיר. הוא עמד ברחוב מיצקביץ' (Mickiewicz). טקס חנוכת בית הכנסת הגדול התקיים ביום רביעי, 12 בספטמבר 1900. לאחר שנשרף ונהרס בספטמבר 1939 השטח נוקה מהריסותיו ויושר. בהחלטה מתאריך 8 באוקטובר 1990 אימצה מועצת העיר קטוביץ את ההחלטה לקביעת שמה של הכיכר בו עמד בית הכנסת הגדול בעבר ל"כיכר בית הכנסת". כמו כן מומשה החלטה משנת 1988 להציב במקום אנדרטה המנציחה את בית הכנסת ואת קהילת יהודי קטוביץ. התוכניות להקים בית כנסת חדש בקטוביץ הופיעו סביב שנת 1890, כאשר בית הכנסת הישן של קטוביץ הפך לקטן מדי למתפללים המקומיים. הבנייה החלה בשנת 1896 והאדריכל הממונה היה מקס גרונפלד (Max Grünfeld), בנו של איגנץ גרונפלד (Ignatz Grünfeld), שתכנן את בית הכנסת הישן. בית הכנסת נפתח ב-12 באוקטובר 1900. בשנת 1937 הוקם בקרבת בית הכנסת הגדול בניין חדש בן חמש קומות ובו שוכנו מוסדות הקהילה, מרכז תרבות וארגונים רבים. הקהילה הפנתה תשומת לב מיוחדת גם לנושא החינוך. בין שתי מלחמות העולם פעלו לצד תלמוד-התורה שליד בניין הקהילה גם בית ספר ע"ש ברק יוסלביץ ובית ספר לעברית. מתחילת 1932 פרסמה הקהילה היהודית בקטוביץ עיתון משלה, שמשרדיו שכנו בבניין מוסדות הקהילה. בית הכנסת הועלה באש על ידי נאצים ב-5 בספטמבר 1939, למחרת היום בו השתלטו על העיר במהלך המערכה בפולין. ההצתה נעשתה תחת אמתלה של סילוק חיילים המתחבאים בבניין. האש החריבה את הבניין לחלוטין וחורבותיו הוסרו מהמקום. גם בניין מוסדות הקהילה נחרב. לאחר המלחמה השטח הריק כוסה בחלקו בבניינים. לאחר המלחמה, לא היה ביכולתם של היהודים המעטים ששרדו את השואה לאסוף מספיק משאבים ותמיכה לבנות מחדש את בית הכנסת. כיום, במקום בו עמד בית הכנסת, ישנה כיכר ("כיכר בית הכנסת"), בין הרחובות המקבילים "Mickiewicza" (בתקופה הגרמנית נקרא "August Schneider") ו-"P. Skargi". בשנת 1988 הוקמה אנדרטה בכיכר, המוקדשת לתושבים היהודים של העיר שנרצחו במהלך מלחמת העולם השנייה. בית הכנסת בנוי הלבנים תוכנן על בסיס מלבן מותאם, בסגנון המשלב את התחייה הגותית עם נאו-רנסאנס, אקלקטיציזם ואת הסגנון הנאו-מורי; בדומה לסגנון בתי הכנסת הרפורמיים בגרמניה באותה תקופה. לבית הכנסת הייתה כיפה גדולה עם קמרון צלעות מעל אולם התפילה הראשי, שהמשכו היה אולם כניסה גדול עם משרדים ואולם הנישואין. בחלקו העליון של האולם הראשי הייתה מנורה. אלמנטים מאפיינים נוספים כללו חלונות גדולים מעוטרים ומגדלים קטנים. האולם הראשי יכול היה להכיל 1120 איש: 670 גברים ו-450 נשים. בית הקברות היהודי בקטוביץ מדיה וקבצים בנושא בית הכנסת הגדול בקטוביץ בוויקישיתוף בית הכנסת הגדול בקטוביץ באתר השטעטל הווירטואלי (באנגלית) Quote from: the text of the exhibition "Katowice Synagogues - on the 110th anniversary of the opening ceremony of the New Synagogue". היסטוריה של קהילת קטוביץ, באתר המוזיאון ליהדות פולין - השטעטל הוירטואלי, ‏2020 Bębnik G., Katowice in September '39, Katowice 2006.
כרמלו מישיש

כרמלו מישיש (בצרפתית: Carmelo Micciche; נולד ב-16 באוגוסט 1963) הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק בעמדת החלוץ. מישיש התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מץ. כשהיה בן 17 ערך את הופעת הבכורה שלו במדיה הקבוצה הבוגרת. לאחר מכן, יצא לתקופת השאלה בת שנה וחצי ה שיחק ב-3 קבוצות שונות מהליגות הנמוכות. עד מהרה השתלב מישיש בהרכב הקבוצה וזכה עימה בגביע הצרפתי בעונת 1987/1988. בינואר 1989 חתם באולימפיק מרסיי שבאותה עונה זכה באליפות, אך מישיש לא היה שותף ממשי לזכייה של המועדון ובקיץ שלאחר מכן עזב את המועדון. לאחר מכן הספיק לשחק גם בקאן ובנאנסי. בקיץ 1993 עזב לראשונה בקריירה את צרפת וחתם בהפועל פתח תקווה. ב-27 באוגוסט 1993 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בהרכב בהפסד 1–3 להפועל צפרירים חולון בו גם קיבל כרטיס אדום בדקה ה-66 של המשחק. ב-4 בדצמבר 1993 הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 0–4 נגד הפועל חיפה. מישיש שיחק בהפועל פתח תקווה במשך שנתיים וחצי במהלכן כבש 13 שערים ב-77 הופעות בליגה. במסגרת התוכנית "העשירייה" ששודרה בערוץ הספורט, מישיש דורג במקום העשירי ברשימת "הזרים הגדולים של הכדורגל הישראלי". בינואר 1996 עזב את פתח תקווה וחתם ברודאנגה מליגת העל הלוקסמבורגית. בשנת 1997 חזר לצרפת כאשר חתם בפורבאש מהליגות הנמוכות בצרפת. בשנת 2001 שימש כמאמן הקבוצה במקביל היותו שחקן במועדון. בשנת 2003 התפטר מתפקידו כמאמן, אך המשיך לשחק במועדון אותו עזב שנה לאחר מכן. בשנת 2004 שימש כמאמן-שחקן בקבוצה בלייד מהליגות הנמוכות בבלגיה. ב-29 באפריל 1987 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת צרפת בניצחון 1–2 נגד איסלנד, בה גם הבקיע את השער הראשון במשחק שהיה גם שער הבכורה שלו במדים הבינלאומיים. לזכותו של מישיש הופעה נוספת במדי נבחרת צרפת. כרמלו מישיש, באתר Transfermarkt כרמלו מישיש, באתר WorldFootball.net כרמלו מישיש, באתר National Football Teams כרמלו מישיש, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt עמוד השחקן באתר מוזיאון הפועל פתח-תקוה העשירייה - הזרים הגדולים של הכדורגל הישראלי., סרטון באתר יוטיוב ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "כרמלו מישיש".
הדיירת מאחוזת ויילדפל (מיני-סדרה)

הדיירת מאחוזת ויילדפל (באנגלית: The Tenant of Wildfell Hall) היא סדרת טלוויזיה משנת 1996 עיבוד לרומן באותו שם מאת אן ברונטה. הסדרה הופקה על ידי ה-BBC וביים אותה מייק ברקר. השחקנים הראשיים בסדרה הם טרה פיצג'רלד בתפקיד הלן גרהם, רופרט גרייבס מגלם את הבעל האלים ארתור הנטינגטון וטובי סטיבנס בתפקיד גילברט מרקהם. אלמנה צעירה ומסתורית מגיעה להתגורר בווילדפיל הול, בית אחוזה ישן מהתקופה האליזבתנית, עם בנה הקטן. היא נחושה בדעתה לחיות באורח חיים עצמאי, אבל שכניה אינם מניחים לה. רק גילברט מרקהם, חוואי צעיר, מצליח לגלות את סודותיה. טובי סטיבנס - גילברט מרקהם טרה פיצג'רלד - הלן גרהם רופרט גרייבס - ארתור הנטינגטון שרה באדל - רייצ'ל ג'קסון ליץ' - הילד ארתור הנטינגטון שון גלאגר - וולטר הרגרייב ג'ונתן קייק - ראלף הטרסלי ג'ו אבסולום - פרגוס מרקהם קנת' קרנהם - הכומר מילוורד פאם פריס - גברת קרנהם קאתי מרפי - מיס מיירס פלומה באאזה - רוז מרקהם אראן בל - ריצ'רד וילסון מירנדה פלזנס - אלייזה מילוורד ג'יימס פיורפוי - פרדריק לורנס קים דורהם - בנסון דומיניק רוואן - לורד לובורו ביטי אדני - אנבלה וילמוט, ליידי לובורו ג'נט דייל - גברת וילסון סוזאנה וייז - מיליסנט הרדגרייב קארן וסטווד - ג'יין וילסון פרסי באפט"א לטלוויזיה זכייה בפרס האיפור ועיצוב תסרוקות - ג'ין ספיק מועמדות לפרס עיצוב התלבושות הטוב ביותר - רוזלינד איבאט מועמדות לפרס העיצוב הטוב ביותר - שרה גרינווד מועמדות לפרס הצילום והתאורה הטובים ביותר - דאף הובסון פרס פיבודי - 1998 זכייה - רשת WGBH Boston וה-BBC פרס RTS לטלוויזיה - 1997 זכייה בפרס הצילום לדרמה - דאף הובסון זכייה בפרס המוזיקה הטובה ביותר עבור פסקול מקורי - ריצ'רד ג'. מיטשל זכייה בפרס העיצוב הטוב ביותר - שרה גרינווד "הדיירת מאחוזת ויילדפל", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "הדיירת מאחוזת ויילדפל", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "הדיירת מאחוזת ויילדפל" באתר ה-BBC "Awards Database - The BAFTA site". Bafta.org. נבדק ב-2012-03-24. "Awards for The Tenant of Wildfell Hall (1996)". Imdb.com. נבדק ב-2012-07-29.
מוסקול

מוסקול (muscol), נמכרת גם תחת השם Paraflex וגם כתרופה משולבת הנקראת Parafin Forte (זהו השילוב של chlorzoxazone עם acetaminophen פרצטמול) וידועה בשמה הגנרי-Chlorzoxazone. מטרת התרופה היא לפעול באופן מרכזי להרפיית השרירים ומשתמשים בו על מנת לטפל בעוויתות השרירים, בעקבות כאבים או אי נוחות בשרירים. התרופה פועלת על עמוד השדרה על ידי דיכוי הרפלקסים. 500 מ"ג פרצטמול - משכך כאבים ומוריד חום 30 מ"ג אורפנדרין ציטראט - חומר אנטיכולינרגי המרפה את השרירים Chlorzoxazone מעכב את הדגרנולציה של תאי מאסט, ולאחר מכן מונע שחרור של היסטמין ושל ה-(slow-reacting substance of anaphylaxis (SRS-A), מתווכים של תגובה אלרגית מסוג ראשון. Chlorzoxazone יכול גם להפחית את השחרור של הלויקוטרינים הדלקתיים. ה-Chlorzoxazone פועל על ידי עיכוב זרם הסידן והאשלגן, שמוביל לעיכוב עצבי והרפיית השרירים. מידע מתוך ניסויים בבעלי חיים ובמחקרים קליניים בבני אדם, מצביעים שה-Chlorzoxazone פועל בעיקר ברמה של עמוד השדרה ובאזור התת-קליפתי של המוח, ששם מתבצע העיכוב של קשת הרפלקס המולטיסינפטית המשתתפות ביצירה ושמירה על עוויות שרירי השלד. מוסקול מיועד לשיכוך כאבי שרירים והרפיית שרירים תפוסים. יובש בפה טשטוש ראייה בחילה/הקאות סחרחורת נמנום חולשת שרירים כאבי בטן טשטוש ראייה או ראייה כפולה בלבול עצירות סחרחורת נמנום עצבנות אי שקט בחילה כאב ראש חולשת שרירים אישונים מורחבים מהרגיל אין להשתמש בתרופה זו אם ידועה רגישות לאחד ממרכיביה. בשל התכונות האנטיכולינרגיות של אורפנדרין, התרופה אסורה בחולים עם גלאוקומה, מחלה בוושט, חסימת מעיים, פגיעה בתנועת דרכי העיכול, חסימת דרכי השתן, כיב קיבה, בלוטת ערמונית מוגדלת או חולשת שרירים חמורה (מיאסטניה גראביס), פורפיריה. אין לתת את התכשיר בשילוב עם תכשירים המכילים פרופוקסיפן. הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
מוטי בר דגן

מרדכי (מוטי) בר דגן (נולד בירושלים בדצמבר 1938) הוא קצין צה"ל בדימוס ששימש כקצין קשר ראשי העשירי בצה"ל בין השנים 1982 ל-1986. בגיל 18 התגייס לצה"ל לאחר סיום בית הספר לתקשורת ואלקטרוניקה "בזק" שבירושלים בשנת 1956. כבוגר בית ספר טכנולוגי שובץ לחיל הקשר ולאחר הטירונות נשלח בשנת 1957 לקורס טכנאי רדיו טלפון (צ"ן) בביס"ט 21 בחיפה. מיד עם תחילת הקורס פרץ "מבצע קדש" והחניכים בקורס נשלחו לסייע במלחמה. לאחר כשבועיים חזרו לבית הספר הטכני לסיים את הקורס ובסיומו הוצב בר דגן כטכנאי רדיו טלפון בגדוד קשר מטכ"ל 383 עד 1957. בשנת 1957 יצא לקורס קצינים בבה"ד 1 (מחנה סירקין). שנה לאחר מכן סיים קורס קציני קשר בבה"ד 7 והוצב כקצין שלישי בחטיבה 7, שם שימש כאחראי על מערך הלוגיסטיקה והמעבדות שבחטיבה בשנים 59–1958. תוך כדי שירות בחטיבה נשלח בר דגן לקורס צניחה ולוחמה זעירה בבסיס תל נוף. בשנים 1960–1961 נשלח להדריך בקורס קציני קשר בבה"ד 7 ושנה לאחר מכן הוצב בגדוד קשר ארצי 376 כקצין הדרכה וסמג"ד. בשנת 1964 יצא לקורס המתקדם של החיל בבה"ד 7 וסיים אותו בהצטיינות ובשנת 1965 שובץ לתפקיד קצין קשר חטיבתי (קשר"ח) – בחטיבה 7. בשנתיים הבאות תיפקד כקצין קשר בחטיבה 7 – חטיבת השריון הסדירה, כקשר"ח ועם סיום תפקידו בתחילת שנת 1966 הוצב כמפקד קורס קציני קשר בבה"ד 7. עם פרוץ מלחמת ששת הימים ביוני 1967, שימש כקשר"ח חטיבת השריון 200 שלחמה בסיני בפיקודו של אל"ם ישכה שדמי, ועם סיומה חזר לבה"ד 7 לפקד על קורס הקצינים. לאחר מספר חודשים נדרש דגן לשמש כקשר"ח בחטיבת הבקעה שמפקדה היה אז רפאל איתן. לאחר שנתיים כקשר"ח בבקעת הירדן, שב אל בה"ד 7 כמפקד קורס קציני קשר בשנים 69–1968. בשנת 1969 מונה כמקשא"פ (מפקד קשר ואלקטרוניקה פיקודי) מרכז וקיבל דרגת סא"ל, שירת כמקשא"פ עד שנת 1973 וכמקשא"פ העביר דגן את מפקדת הפיקוד מרמלה ל"מצודת כפיר" בירושלים. בשנת 1973 יצא ללימודים באוניברסיטה העברית ותוך כדי לימודיו, פרצה מלחמת יום הכיפורים. בתחילת המלחמה שימש בר דגן כמפקד חמ"ל הקשר המטכ"לי, לאחר שהוצב בהוראת הקשר"ר שלמה ענבר ל"בור" במטכ"ל. מספר ימים לאחר מכן הועבר לתפקד כקצין קשר אוגדה 210, שלחמה ברמת הגולן בפיקודו של האלוף דן לנר. בשנים 1974–1976 התבקש על ידי רפול שהתמנה לאלוף פיקוד הצפון לשמש כמשקא"פ צפון, וכך שוב יצא בגורלו של בר דגן לבנות ולהקים מערכות קשר ובניית אתרי שליטה על כלל שטחו של פיקוד. במקרה זה, העביר בר דגן את מפקדת הפיקוד מנצרת לצפת ("ארמון"). בשנת 1976–1978 מונה בר דגן לרמ"ח אג"ם של חיל הקשר והאלקטרוניקה ולאחר מכן נשלח ללימודים במכללה לביטחון לאומי. באוגוסט 1979 התמנה לתפקיד סגן מפקד החיל ושירת בתפקיד כשנתיים. בשנת 1981 יצא לשנת לימודים באוניברסיטת תל אביב במסגרת לימודי תל"מ (תוכנית למנהלים בתחום הכלכלה ומנהל עסקים). בתאריך 14 בספטמבר 1982 במהלך תקופת כהונתו של רפול כרמטכ"ל, התמנה לתפקיד מפקד חיל הקשר, האלקטרוניקה והמחשבים של צה"ל. תפקיד אותו מילא 4 שנים עד ספטמבר 1986. ב-1993 התמודד מטעם מפלגת העבודה על ראשות המועצה המקומית רמת השרון, אך קיבל 29% מקולות הבוחרים והפסיד לראש המועצה המכהן, אפרים חירם. בשנים 1993–1995 היה חבר מועצת עיריית רמת השרון; בשנים 1995–1997 היה מנכ"ל החברה הכלכלית רמת השרון; בשנים 1997–2000 היה מנכ"ל עיריית רמת השרון. משחרורו מצה"ל ועד היום משמש בר דגן כיו"ר העמותה להנצחת חללי הקשר והתקשוב ונמנה עם מייסדיה ומקימיה. משנת 2016 הוא משמש יו"ר "צוות - ארגון גמלאי צה"ל". מדיה וקבצים בנושא מוטי בר דגן בוויקישיתוף דניאל רוזן, תא"ל מוטי בר־דגן – מפקדו העשירי של חיל הקשר, האלקטרוניקה והמחשבים, באתר העמותה להנצחת חללי חיל הקשר והתקשוב, יוני 2020