הרעב הגדול בסין

הרעב הגדול בסין (בסינית: 三年大饥荒) היה רעב המוני שהתרחש בין השנים 1959 ל-1961 ברפובליקה העממית של סין. ישנם חוקרים שכוללים גם את השנים 1958 או 1962 בתקופה. האירוע נחשב לרעב הקטלני ביותר ואחד האסונות הגדולים ביותר מעשה ידי אדם בהיסטוריה האנושית, עם מספר מוערך של מתים עקב רעב שנע בין 15 ל־55 מיליון איש. המחוזות הנפגעים ביותר היו אנחווי, צ'ונגצ'ינג, סצ'ואן, גוויג'ואו וחונאן. הגורמים העיקריים שתרמו לרעב היו מדיניות הקפיצה הגדולה קדימה (1958 עד 1962), והקומונות העממיות שהשיק יו"ר המפלגה הקומוניסטית הסינית מאו דזה-דונג. אלו הובילו לחלוקה לא יעילה של מזון בתוך הכלכלה המתוכננת של המדינה; כפייה על איכרים להשתמש בטכניקות חקלאיות לקויות, קמפיין ארבעת המזיקים שהפחית את אוכלוסיות הדרורים (מה ששיבש את המערכת האקולוגית), דיווח יתר על ייצור תבואה והוראה על מיליוני חקלאים לעבור לייצור ברזל ופלדה. במהלך ועידת "שבעת אלפים הקדרים" בתחילת 1962, ליו שאוצ'י, (אז נשיא סין) ייחס רשמית 30% מהרעב לאסונות טבע ו-70% לטעויות מעשה ידי אדם. לאחר השקת הרפורמות בכלכלת הסינית, המפלגה הקומוניסטית הסינית (מק"ס) הצהירה רשמית ביוני 1981 כי הרעב נבע בעיקר מהטעויות של הקפיצה הגדולה קדימה וכן מהקמפיין האנטי-ימני של המפלגה הקומוניסטית בנוסף לכמה אסונות טבע והפיצול הסיני-סובייטי. כקטסטרופה חברתית במהותה, הרעב הראה סימנים ברורים של מחדל, המחדל הגדול ביותר היה כישלונם של שליטי סין בסיום הרעב. עיון ברעב מראה באיזו קלות ניתן היה לסיימו (או למנוע את המשכיותו) ברגע שהממשלה תחליט לפעול - אך הממשלה הסינית החלה לפעול רק לאחר כשלוש שנים מפרוץ המשבר. פעילות הממשלה הסינית החמירה את המשבר: הוצאת כל האמצעים לייצור מזון פרטי (במקומות מסוימים אפילו כלי בישול), אילוץ איכרים לקומונות מנוהלות לא נכון והמשך ייצוא מזון היו הפעולות הגרועות ביותר. אספקת מזון מועדפת לערים ולאליטה השלטת הייתה המעשה המכוון של אספקה סלקטיבית. מלבד "שלוש שנות הרעב הגדול", ישנם שני שמות לרעב ששימשו את ממשלת סין. בתחילה, השם הרגיל היה "שלוש שנים של אסונות טבע". ביוני 1981, זה שונה ל"שלוש שנים של קשיים כלכליים", בכך כבר לא הואשם הטבע לבדו ברעב. שינויים במדיניות שהשפיעו על אופן ארגון החקלאות התרחשו במקביל לבצורות ולשיטפונות. מזג האוויר היה מתון יחסית במשך רוב שנות ה-50 של המאה ה-20, אך הפך גרוע במיוחד בשנת 1959, מה שיצר ירידה ביבול. כתוצאה מכך, ייצור התבואה משנה לשנה ירד באופן דרמטי. היבול ירד ב-15% ב-1959 בהשוואה ל-1958, ב-1960 הוא היה ב-70% מרמתו ב-1958. באופן ספציפי, לפי הנתונים הממשלתיים של סין, ייצור היבול ירד מ-200 מיליון טון ב-1958 ל-170 מיליון טון ב-1959, ול-143.5 מיליון טון ב-1960. התמותה העודפת הקשורה לרעב הוערכה על ידי פקידי המפלגה הקומוניסטית הסינית לשעבר ומומחים בינלאומיים, במספרים שבין15 ל־55 מיליון מקרי מוות. הסופר המאואיסט מובו גאו טוען כי סופרים אנטי-קומוניסטים מעדיפים למתוח את מספר ההרוגים גבוה ככל האפשר בעוד אלו האוהדים את המהפכה הסינית מעדיפים לראות את המספר נמוך ככל האפשר. בשל המחסור החמור במזון וכן עקב חוסר תמריצים להתחתן באותה תקופה, על פי הסטטיסטיקה הרשמית של סין, אוכלוסיית סין ב-1961 הייתה נמוכה ב־14,580,000 מאשר ב-1959. שיעור הילודה ירד מ-2.922% (1958) ל-2.086% (1960) ושיעור התמותה עלה מ-1.198% (1958) ל-2.543% (1960), בעוד שהמספרים הממוצעים בשנים 1962–1965 הם כ-4% ו-1%, בהתאמה. ישנם דיווחים נפוצים בעל פה, אם כי תיעוד רשמי מועט, על קניבליזם אנושי שהיה קיים בצורות שונות כתוצאה מהרעב. על מנת לשרוד, אנשים היו צריכים לנקוט בכל אמצעי אפשרי, החל מאכילת אדמה ורעלים ועד לגניבה והרג ואפילו לאכילת בשר אדם. בשל היקף הרעב, היו השערות שניתן לתאר את הקניבליזם שנוצר ככזה שהתרחש "בקנה מידה חסר תקדים בהיסטוריה של המאה ה-20". הרעב הסיני הגדול נגרם משילוב של מדיניות חקלאית רדיקלית, לחץ חברתי, ניהול כושל כלכלי ואסונות טבע כמו בצורת ושיטפונות באזורי חקלאות. המפלגה הקומוניסטית הסינית הציגה שינויים דרסטיים במדיניות החקלאות במהלך הקפיצה הגדולה קדימה. במהלך הקפיצה הגדולה, התארגנה החקלאות בקומונות של אנשים ונאסר על עיבוד של חלקות בודדות. בעבר חקלאים עיבדו חלקות אדמה שניתנו להם על ידי הממשלה. הקפיצה הגדולה קדימה הובילה לתכנון מרכזי יותר ויותר של הכלכלה החקלאית. מנהיגי המפלגה האזורית קיבלו מכסות ייצור עבור הקומונות שבשליטתם. התפוקה שלהם נוכסה אז על ידי המדינה והופצה לפי שיקול דעתה. המידה שבה הקומונות של אנשים השפיעו על הרעב שנויה במחלוקת. כל אזור התמודד עם הרעב בצורה שונה, ולוחות הזמנים של הרעב אינם אחידים ברחבי סין. אחת הטענות היא שאכילה מופרזת התקיימה בחדרי האוכל, ושהדבר הוביל ישירות להחמרת הרעב. שיעור ההשתתפות בחדר האוכל הציבורי לא נמצא כגורם משמעותי לרעב באנחווי ובג'יאנגשי. יחד עם הקולקטיביזציה, השלטון המרכזי קבע כמה שינויים בטכניקות חקלאיות שיתבססו על רעיונותיו של האגרונום הסובייטי טרופים ליסנקו, רעיונות שהוכחו ככוזבים מאוחר יותר בברית המועצות. אחד הרעיונות הללו היה שתילה צמודה, לפיה צפיפות השתילים הוכפלה בהתחלה ואז הוכפלה שוב. התיאוריה הייתה שצמחים מאותו המין לא יתחרו זה בזה. בפועל בעקבות השינוי הם כן התחרו באופן מלא, מה שלמעשה עצרו את הצמיחה והביא ליבולים נמוכים יותר. מדיניות נוספת המכונה "חריש עמוק " התבססה על רעיונותיו של עמיתו של ליסנקו, טרנטי מלטסב, שעודד איכרים ברחבי סין להימנע מעומקי חריש רגילים של 15–20 סנטימטרים ובמקום זאת לחרוש לעומק האדמה של 33 עד 66 ס"מ. תאוריית החריש העמוק קבעה שהאדמה הפורייה ביותר נמצאת עמוק באדמה, וחריש עמוק בצורה יוצאת דופן תאפשר צמיחת שורשים חזקה במיוחד. בעוד שחריש עמוק יכול להגדיל את התשואות בהקשרים מסוימים. בפועל החריש הזה הפריע לצמיחת הגידולים בסין. בקמפיין ארבעת המזיקים נקראו האזרחים להשמיד יתושים, חולדות, זבובים ודרורים. ההדברה ההמונית של הדרורים הביאה לגידול באוכלוסיית החרקים אוכלי היבול, שלא היו לה טורפים ללא הדרורים. החל משנת 1957, המפלגה הקומוניסטית הסינית החלה לדווח על ייצור מוגזם של תבואה בגלל לחץ מצד הממונים. עם זאת, הייצור בפועל של תבואה ברחבי סין ירד מ-1957 ל-1961. לדוגמה: במחוז סצ'ואן, למרות שהתבואה שנאספה ירדה מ-1958 עד 1961, המספרים שדווחו לממשלה המרכזית המשיכו לעלות. בגנסו, יבול התבואה ירד ב-4,273,000 טון מ-1957 עד 1961. סדרת אירועים זו הביאה ל"אשליה של שפע" והמפלגה האמינה שיש למדינה עודף של תבואה למרות שבפועל היבול היה נמוך מהממוצע. ההשפעות של אשליית השפע היו משמעותיות, וגרמו לכמה היסטוריונים לטעון שזו הייתה הסיבה העיקרית למרבית הרעב ברחבי סין. ייצור ברזל ופלדה זוהה כדרישת מפתח להתקדמות כלכלית, ומיליוני איכרים צוו להתרחק מעבודות חקלאות להצטרף לכוח העבודה בייצור הברזל והפלדה. חלק גדול מהברזל שיצרה אוכלוסיית האיכרים היה חלש מכדי לשמש שימוש מסחרי. הכלכלנים שין מנג, ננסי צ'יאן ופייר יארד הראו שכפי שטען קודם לכן חתן פרס נובל אמרטיה סן, הייצור המצטבר הספיק כדי למנוע רעב ושהרעב נגרם כתוצאה מרכש יתר והפצה לקויה במדינה. הם מראים שבניגוד לרוב הרעבים האחרים, באופן מפתיע היו יותר מקרי מוות במקומות שיצרו יותר מזון לנפש, מה שמסביר שחוסר הגמישות במערכת רכש המזון המתוכננת מסבירה לפחות מחצית מתמותת הרעב. ההיסטוריונים הכלכליים ג'יימס קונג ושו צ'ן מראים כי היה יותר רכש יתר במקומות שבהם פוליטיקאים התמודדו עם תחרות רבה יותר. בנוסף, המדיניות של המפלגה הקומוניסטית הסינית ושל הממשלה המרכזית, במיוחד שלושת הדגלים האדומים ותנועת החינוך הסוציאליסטית (SEM), הוכחה כמזיקה אידאולוגית להחמרת הרעב. שלושת הדגלים האדומים של המק"ס "הציתו את הקנאות של 1958". יישום קו ההמונים, אחד משלושת הכרזות שאמרו לאנשים "להתחיל, לכוון גבוה ולבנות סוציאליזם עם תוצאות טובות יותר, טובות יותר וחסכוניות יותר", מצוטט בהקשר ללחצים שחשו פקידים לדווח על שפע של דגנים. ה-SEM, שהוקם ב-1957, הוביל גם הוא להחמרת הרעב בדרכים שונות, כולל גרימת "אשליה של שפע-על". ברגע שדווחו על ההגזמות בתשואות היבול, "אף אחד לא העז לדוח על פחות". ה-SEM גם הוביל לביסוסן של תיאוריות קונספירציה שבהן האמינו שהאיכרים מעמידים פנים שהם רעבים כדי לחבל ברכישת התבואה של המדינה. לממשלות מקומיות הייתה השפעה רבה, אם לא יותר, על הרעב באותה מידה מאשר לדרגים גבוהים יותר של השלטון. ככל שהקפיצה הגדולה התקדמה, מנהיגי מחוז רבים החלו ליישר קו עם מאו ומנהיגי המפלגה הבכירים. מנהיגים מקומיים נאלצו לבחור בין לעשות מה שטוב לקהילה שלהם לבין שמירה על המוניטין שלהם מבחינה פוליטית. בעלי הבית החלו להוקיע כל אופוזיציה כ"ימין שמרני", המוגדר באופן רחב ככל דבר אנטי-קומוניסטי. בסביבה של תיאוריות קונספירציה המכוונות נגד איכרים, שמירת תבואה נוספת לאכילה של משפחה, תמיכה באמונה שאין ליישם את הקפיצה הגדולה קדימה, או פשוט לא לעבוד מספיק קשה, כולם נתפסו כצורות של "ימין שמרני". האיכרים לא הצליחו לדבר בגלוי על קולקטיביזציה ורכישת תבואה ממלכתית. עם תרבות של פחד והאשמה ברמה המקומית והרשמית כאחד, דיבור ופעולה נגד הרעב הפכו למשימה בלתי אפשרית לכאורה. בשנת 1958, היה שיטפון אזורי משמעותי של הנהר הצהוב שהשפיע על חלק ממחוז חנאן ומחוז שאנדונג. הוא דווח כשיטפון החמור ביותר של הנהר הצהוב מאז 1933. ביולי 1958, שיטפון הנהר הצהוב השפיע על 741,000 אנשים בכפרים של והציף מעל חצי מיליון דונם של שדות מעובדים. רוב המים מהשיטפון הופנו לים בוהאי ב-27 ביולי, והממשלה הכריזה על "ניצחון על השיטפון" לאחר ששלחה צוות חילוץ ללמעלה מ-2 מיליון איש. אבל הממשלה עודדה לדווח על הצלחה ולהסתיר כישלונות. מכיוון ש-2 מיליון פועלי החווה משני המחוזות נצטוו להתרחק מהשדות ולשמש כצוות חילוץ ותיקנו את גדות הנהר במקום לטפל בשדותיהם, "היבולים הוזנחו וחלק ניכר מהקציר נותר להירקב. בשדות". ההיסטוריון פרנק דיקוטר טען שרוב השיטפונות במהלך הרעב לא נבעו ממזג אוויר חריג, אלא מעבודות השקיה מסיביות, מתוכננות בצורה גרועה וביצוע גרוע שהיו חלק מהקפיצה הגדולה קדימה. בזמן הזה, בעידודו של מאו דזה-דונג, אנשים בסין בנו מספר רב של סכרים ואלפי קילומטרים של תעלות השקיה חדשות בניסיון להעביר מים מאזורים רטובים לאזורים שחוו בצורת. חלק מהעבודות, כמו תעלת הדגל האדום, תרמו תרומה חיובית להשקיה, אך חוקרים ציינו כי פרויקט הבנייה ההידראולי האדיר הוביל למקרי מוות רבים עקב רעב, מגפות וטביעה, שתרם לרעב. עם זאת, היו חילוקי דעות לגבי המשמעות של הבצורת והשטפונות בגרימת הרעב הגדול. על פי נתונים שפורסמו מהאקדמיה הסינית למדעי המטאורולוגיה, הבצורת ב-1960 לא הייתה נדירה וחומרתה נחשבה ל"קלה" בלבד בהשוואה לשנים אחרות. יתרה מכך, יאנג ג'ישנג, עיתונאי בכיר מסוכנות הידיעות שינחואה, מדווח כי שוה מוקיאו, אז ראש הלשכה הלאומית לסטטיסטיקה של סין, אמר ב-1958, "אנחנו מספקים כל נתון שהפקידות העליונה רוצה" כדי להפריז באסונות טבע ולהקל על פקידים כולל את הסיבות לאחריות למקרי מוות כתוצאה מרעב. יאנג טען שהוא חקר מקורות אחרים כולל ארכיון לא ממשלתי של נתונים מטאורולוגיים מ-350 תחנות מזג אוויר ברחבי סין, והבצורת, השיטפונות והטמפרטורות במהלך 1958–1961 היו בתוך הדפוסים האופייניים לסין. למרות הטענות הללו, חוקרים אחרים סיפקו נתוני פאנל דמוגרפי ברמת המחוז שהוכיחו כמותית שמזג האוויר היה גם גורם חשוב, במיוחד באותם מחוזות שחוו תנאים רטובים מדי. לפי הכלכלן דניאל האוזר ואחרים, 69% מהרעב נבע ממדיניות ממשלתית ואילו השאר (31%) נבעו מאסונות טבע. מנהיגי המפלגות המקומיות, מצדם, קשרו קשר על מנת לטייח את המצב ולהטיל מחדש את האשמה על אחרים על מנת להגן על חייהם ועמדותיהם. מאו לא היה מודע לחלק מהרעב של תושבי הכפר באזורים הכפריים שסבלו, שכן שיעור הילודה החל לצנוח ומקרי המוות גדלו בשנים 1958 ו-1959. בשנת 1960, כמחוות סולידריות, מאו לא אכל בשר במשך שבעה חודשים וג'ואו אנלאי קיצץ את צריכת הדגנים החודשית שלו. בביקורים במחוז חנאן ב-1958, ראה מאו מה שגורמים מקומיים טענו שהוא עלייה בתפוקת היבול של אלף עד שלושת אלפים אחוז שהושגה, כביכול, בדחיפות מאסיביות של 24 שעות ביממה שאורגנו על ידי הפקידים, שאותם כינו "שיגור ספוטניק". אבל המספרים זויפו, וכך גם השדות שבהם צפה מאו, שהוכנו בקפידה לקראת ביקורו של מאו על ידי פקידים מקומיים, שהוציאו זרעי דגן משדות שונים ושתלו אותם בזהירות בשדה שהוכן במיוחד עבור מאו. הפקידים המקומיים נלכדו בהפגנות הדמה הללו בפני מאו, וקראו לאיכרים להגיע ליעדים בלתי ניתנים להשגה, בין היתר על ידי "חריש עמוק ונטיעות צמודות". מה בסופו של דבר החמיר את המצב הרבה יותר; היבול נכשל לחלוטין, והותיר שדות עקרים. אף אחד לא היה בעמדה לערער על רעיונותיו של מאו כשגויים, ולכן האיכרים עשו מאמצים קיצוניים כדי לשמור על ההצגה. חלקם גידלו שתילים במצעים ובמעיליהם, ולאחר שהשתילים נבטו במהירות, "שתלו" אותם בשדות - המצעים גרמו לצמחים להיראות גבוהים ובריאים. כמו ברעב האדיר שנוצר על ידי ברית המועצות באוקראינה (הולודומור), נאסר על הרופאים לרשום "הרעבה" כגורם למוות בתעודות המוות.   הונאה מסוג זה הייתה רחוקה מלהיות נדירה; תמונת תעמולה מפורסמת מהרעב מראה ילדים סינים ממחוז שאנדונג עומדים לכאורה על גבי שדה חיטה, גדל כל כך בצפיפות עד שהוא יכול ככל הנראה לתמוך במשקלם. למעשה, הם עמדו על ספסל נסתר מתחת לצמחים, וה"שדה" שוב היה מורכב כולו מגבעולים שהושתלו בנפרד. באפריל ומאי 1961, ליו שאוצ'י, אז נשיא הרפובליקה העממית של סין, הגיע למסקנה, לאחר 44 ימים של מחקר בכפרים של חונאן, שהסיבות לרעב היו 30% אסון טבע ו-70% טעות אנוש . בינואר ופברואר 1962 התקיימה "ועידת 7000 הקדרים " בבייג'ינג, בה השתתפו יותר מ-7,000 פקידי המפלגה הקומוניסטית הסינית ברחבי הארץ. במהלך הוועידה, ליו הכריז רשמית על מסקנתו על הסיבות לרעב הגדול, בעוד שהקפיצה הגדולה קדימה הוכרזה ככזו שהסתיימה על ידי המפלגה הקומוניסטית הסינית. מדיניותו של מאו דזה-דונג זכתה לביקורת רבה. הכישלון של הקפיצה הגדולה קדימה כמו גם הרעב אילצו את מאו דזה-דונג לסגת מקבלת החלטות פעילה בתוך המפלדה והממשל המרכזי, ולהעביר תחומי אחריות שונים לידי ליו שאוצ'י ודנג שיאופינג. סדרה של רפורמות כלכליות בוצעו על ידי ליו ודנג ואחרים, כולל מדיניות שאפשרה שוק חופשי ואחריות משק בית לייצור חקלאי. עם זאת, אי ההסכמה בין מאו דזה-דונג, ליו שאוצ'י ודנג שיאופינג בנוגע למדיניות כלכלית וחברתית הלכה והתגברה. בשנת 1963, השיק מאו את מפלגת החינוך הסוציאליסטי ובשנת 1966, הוא יזם את מהפכת התרבות בסין, שבמהלכה הואשם ליו בהיותו בוגד וסוכן אויב על כך שייחס רק 30% לאסונות טבע. ליו הוכה ונמנעה ממנו תרופה לסוכרת ודלקת ריאות, הוא נפטר בשנת 1969. דנג הואשם בהיותו "קפיטליסטי " במהלך מהפכת התרבות וסולק פעמיים. בדצמבר 1978, דנג שיאופינג הפך למנהיג העליון החדש של סין והשיק את תוכנית הרפורמות והפתיחה ההיסטורית ששינתה מהותית את המערכת החקלאית והתעשייתית בסין. עד תחילת שנות ה-80, עמדת הממשלה הסינית, שבאה לידי ביטוי בשם "שלוש שנים של אסונות טבע", הייתה שהרעב היה בעיקר תוצאה של סדרה של אסונות טבע בצירוף מספר טעויות תכנון. במהלך תקופת " בולואן פאנג'נג " ביוני 1981, המפלגה הקומוניסטית הסינית שינתה רשמית את השם ל"שלוש שנים של קושי", והצהירה כי הרעב נובע בעיקר מהטעויות של הקפיצה הגדולה קדימה וכן קמפיין אנטי-ימני, בנוסף לכמה אסונות טבע והפיצול הסיני-סובייטי. מחקרים אקדמיים על הרעב הסיני הגדול הפכו פעילים יותר גם בסין היבשתית לאחר 1980, כאשר הממשלה החלה לפרסם נתונים דמוגרפיים לציבור. חוקרים מחוץ לסין טענו שהשינויים המוסדיים והמדיניות המסיביים שליוו את הקפיצה הגדולה קדימה היו גורמי המפתח לרעב, או לפחות החמירו את השפעתם של אסונות טבע. במיוחד, חתן פרס נובל אמרטיה סן שטען כי חוסר דמוקרטיה הוא האשם העיקרי: "אכן, מעולם לא התרחש רעב מהותי במדינה דמוקרטית - לא משנה כמה ענייה". הוא מוסיף כי "קשה לדמיין שדבר כזה יכול היה לקרות במדינה שהולכת לקלפיות באופן קבוע ושיש לה עיתונות עצמאית. במהלך הפורענות הנוראה ההוא לא התמודדה הממשלה עם לחץ מצד העיתונים, שהיו בשליטה, ואף לא ממפלגות האופוזיציה, שנעדרו". היסטוריה של הרפובליקה העממית של סין קמפיין ארבעה מזיקים הרעב הגדול בצפון סין 1876–1879 מאואיזם מדיה וקבצים בנושא הרעב הגדול בסין בוויקישיתוף אופיר דור, אסונות הטבע הכריעו: סין מכחישה משבר מזון, אך דורשת מתושביה לחסוך באוכל, גלובס שלי למה הרגו את כל הדרורים בסין? ומה הייתה התוצאה?, באתר אנימלס, ‏2021-12-27 Bowman, John S. (2000). Columbia Chronologies of Asian History and Culture (באנגלית). Columbia University Press. ISBN 978-0-231-50004-3. Vaclav Smil, NCBI, China's great famine: 40 years later Songster, Edith Elena (2004). A Natural Place for Nationalism: The Wanglang Nature Reserve and the Emergence of the Giant Panda as a National Icon (thesis). University of California, San Diego. OCLC 607612241. נבדק ב-18 בינואר 2018. {{cite book}}: (עזרה) M., J. (17 בפברואר 2015). "New (approved) assessments The great famine". The Economist (באנגלית). Beijing. ארכיון מ-20 בינואר 2018. נבדק ב-18 בינואר 2018. {{cite news}}: (עזרה) Hammond, Ken (2023). China's Revolution and the Quest for a Socialist Future. New York: 1804 Books. p. 49. ISBN 9781736850084. Lin, Justin Yifu; Yang, Dennis Tao (2000). "Food Availability, Entitlements and the Chinese Famine of 1959-61". The Economic Journal. 110 (460): 136–158. doi:10.1111/1468-0297.00494. ISSN 0013-0133. JSTOR 2565651. Gao, Mobo (2018). Constructing China: Clashing Views of the People's Republic. Pluto Press. p. 11. doi:10.2307/j.ctv3mt8z4. ISBN 978-1-78680-242-2. JSTOR j.ctv3mt8z4. Becker, Jasper (1997). Hungry Ghosts: Mao's Secret Famine. Free Press. p. 352. ISBN 978-0-68483457-3. Bernstein, Richard (5 בפברואר 1997). "Horror of a Hidden Chinese Famine". The New York Times. ארכיון מ-5 במרץ 2009. נבדק ב-8 בפברואר 2017. {{cite news}}: (עזרה) "Mao's Great Leap Forward 'killed 45 million in four years'". The Independent (באנגלית). 2011-10-23. נבדק ב-2021-01-04. Dali L. Yang (1996). Calamity and Reform in China: State, Rural Society, and Institutional Change Since the Great Leap Famine. Stanford University Press. p. 55. ISBN 978-0-8047-3470-7. Ralph Thaxton (2008). Catastrophe and Contention in Rural China: Mao's Great Leap Forward Famine and the Origins of Righteous Resistance in Da Fo Village. Cambridge University Press. p. 125. ISBN 978-0-521-72230-8. Kimberley Ens Manning; Felix Wemheuer; Chen Yixin (2011). "Under the Same Maoist Sky: Accounting for Death Rate Discrepancies in Anhui and Jiangxi". Eating Bitterness: New Perspectives on China's Great Leap Forward and Famine. UBC Press. p. 220. ISBN 978-0-7748-5955-4. Yang 2012, p. 240. Kimberley Ens Manning; Felix Wemheuer; Gao Hua (2011). "Food Augmentation Methods and Food Substitutes during the Great Famine". Eating Bitterness: New Perspectives on China's Great Leap Forward and Famine. UBC Press. p. 177. ISBN 978-0-7748-5955-4. Meng, Xin; Qian, Nancy; Yared, Pierre (1 באוקטובר 2015). "The Institutional Causes of China's Great Famine, 1959–1961". The Review of Economic Studies. 82 (4): 1568–1611. doi:10.1093/restud/rdv016. ISSN 0034-6527. {{cite journal}}: (עזרה) Yang 2012, p. 87. Dali L. Yang (1996). Calamity and Reform in China: State, Rural Society, and Institutional Change Since the Great Leap Famine. Stanford University Press. p. 31. ISBN 978-0-8047-3470-7. Frank Dikötter (2010). Mao's Great Famine: The History of China's Most Devastating Catastrophe, 1958–1962. Bloomsbury Publishing. p. 2. ISBN 978-0-8027-7928-1. Bowman, John S (2000). Columbia Chronologies of Asian History and Culture. Columbia University Press. p. 72. ISBN 0-231-11004-9. נבדק ב-22 באפריל 2020. {{cite book}}: (עזרה) "Massive new dams remind China of human price of 'tofu constructions'". The Globe and Mail. ארכיון מ-23 ביוני 2014. נבדק ב-23 באפריל 2020. {{cite news}}: (עזרה) Xiang, Wei-Ning (1 במרץ 2020). "The Red Flag Canal: a socio-ecological practice miracle from serendipity, through impossibility, to reality". Socio-Ecological Practice Research (באנגלית). 2 (1): 105–110. doi:10.1007/s42532-019-00037-z. ISSN 2524-5287. PMC 8150154. PMID 34778717. {{cite journal}}: (עזרה) Hays, Jeffrey. "Great Leap Forward: Mobilizing the Masses, Backyard Furnaces and Suffering". Facts and Details (באנגלית). ארכיון מ-26 בנובמבר 2019. נבדק ב-23 באפריל 2020. {{cite web}}: (עזרה) "China farmers recall bitter days of famine for dam". Reuters (באנגלית). 27 בפברואר 2009. נבדק ב-23 באפריל 2020. {{cite news}}: (עזרה) Mao, Yushi (2014). "Lessons from China's Great Famine" (PDF). Cato Institute. Houser, Daniel; Sands, Barbara; Xiao, Erte (2009). "Three parts natural, seven parts man-made: Bayesian analysis of China's Great Leap Forward demographic disaster". Journal of Economic Behavior & Organization (באנגלית). 69 (2): 148–159. doi:10.1016/j.jebo.2007.09.008. "Tombstone: The Great Chinese Famine, 1958–1962". Association for Asian Studies (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2021-01-08. Ó Gráda, Cormac (2009). Famine: A Short History (באנגלית). Princeton University Press. p. 242. ISBN 978-0-691-12237-3. Becker 1997, p. 122. Becker 1997, p. ???. Yang, Jishen (2008). Tombstone: The Great Chinese Famine, 1958-1962 (Chinese Version) (PDF). אורכב מ-המקור (PDF) ב-3 בדצמבר 2020. נבדק ב-8 בינואר 2021. {{cite book}}: (עזרה) "Chinese Foreign Policy Database". Wilson Center Digital Archive. אורכב מ-המקור ב-22 ביוני 2020. נבדק ב-23 באפריל 2020. {{cite web}}: (עזרה) MacFarquhar, Roderick (1997). The Seven Thousand Cadres Conference (באנגלית אמריקאית). Oxford University Press. doi:10.1093/acprof:oso/9780192149978.001.0001. ISBN 978-0-19-167008-4. ארכיון מ-23 במאי 2020. נבדק ב-23 באפריל 2020. {{cite book}}: (עזרה) Three Chinese Leaders: Mao Zedong, Zhou Enlai, and Deng Xiaoping | Asia for Educators | Columbia University, afe.easia.columbia.edu Denhardt, Janet Vinzant; Denhardt, Robert B. (2007). The New Public Service: Serving, Not Steering (באנגלית). M.E. Sharpe. ISBN 978-0-7656-2181-8. "Liu Shaoqi (1898-1969) | CUHK Digital Repository". Chinese University of Hong Kong. נבדק ב-2020-07-02. Dittmer, Lowell (1981). "Death and Transfiguration: Liu Shaoqi's Rehabilitation and Contemporary Chinese Politics". The Journal of Asian Studies. 40 (3): 455–479. doi:10.2307/2054551. JSTOR 2054551. "The Man Who Re-Invented China | Origins: Current Events in Historical Perspective". Ohio State University. ארכיון מ-25 ביולי 2019. נבדק ב-22 באפריל 2020. {{cite web}}: (עזרה) Zhou, Christina; Xiao, Bang (1 בדצמבר 2018). "40 years on from the 'experiments' that transformed China into an economic superpower". ABC News (בAustralian English). ארכיון מ-24 באפריל 2020. נבדק ב-22 באפריל 2020. {{cite web}}: (עזרה) Palmer, Brian (2 באפריל 2014). "How China Went From Famine After Famine to Feast". Slate (באנגלית). ארכיון מ-21 במאי 2020. נבדק ב-22 באפריל 2020. {{cite web}}: (עזרה) "Resolution on Certain Questions in the History of Our Party since the Founding of the People's Republic of China" (PDF). Wilson Center. 1981-06-27. Amartya Kumar Sen (1999). Development as freedom. Oxford University Press. ISBN 978-0-19-289330-7. ארכיון מ-3 בינואר 2014. נבדק ב-14 באפריל 2011. {{cite book}}: (עזרה)