laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
דייב מארי

דייוויד מייקל מארי (באנגלית: David Michael Murray; נולד ב-23 בדצמבר 1956 בלונדון) הוא גיטריסט וכותב שירים הידוע בעיקר כאחד החברים המקוריים בהרכב של להקת ההבי מטאל איירון מיידן, אליה הצטרף חודשיים לאחר הקמתה, ב-1975. מארי גדל במשפחה ענייה, אשר עברה לעיתים קרובות ממקום אחד למשנהו. בגיל 15 החל לגלות עניין ברוק, לאחר ששמע את וודו צ'יילד של ג'ימי הנדריקס. בעודו נער הקים את הלהקה הראשונה שלו, שנקראה Stone Free. הלהקה כללה גם את אדריאן סמית', שהפך אחר-כך לאחד מחברי איירון מיידן. מארי היה חבר בעוד מספר להקות לפני שפגש את סטיב האריס והצטרף לאיירון מיידן לראשונה. הוא עזב את הלהקה לתקופה קצרה לאחר שרב עם הסולן דאז, דניס וילקוק. מארי הצטרף לסמית', ללהקת ארצ'ין והקליט תקליט שדרים אחד, "Black Leather Fantasy". לאחר מכן הוא עזב את ארצ'ין והצטרף מחדש לאיירון מיידן, לאחר שווילקוק עזב את הלהקה. מדיה וקבצים בנושא דייב מארי בוויקישיתוף דייב מארי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) דייב מארי, באתר AllMusic (באנגלית) דייב מארי, באתר MusicBrainz (באנגלית) דייב מארי, אמן באתר Encyclopedia Metallum (באנגלית) דייב מארי, באתר Discogs (באנגלית) דייב מארי, באתר Songkick (באנגלית) דייב מארי, באתר SecondHandSongs ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מכרות המלך שלמה (סרט, 1985)

מכרות המלך שלמה (אנגלית: King Solomon's Mines) הוא סרט הרפתקאות שמבוסס על רומן בעל אותו שם מאת הנרי ריידר הגרד. בסרט השתתפו ריצ'רד צ'מברלין בתפקיד הראשי, שרון סטון, הרברט לום, ג'ון ריס-דייוויס ואחרים. הסרט הופק על ידי קנון גרופ של מנחם גולן ויורם גלובוס ובוים על ידי ג'ון לי תומפסון. לסרט היה אופי קומי בדומה לסרטי אינדיאנה ג'ונס. לאחר שנתיים יצא סרט המשך בשם "אלן קווטרמיין ועיר הזהב האבודה". "מכרות המלך שלמה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "מכרות המלך שלמה", באתר נטפליקס "מכרות המלך שלמה", באתר AllMovie (באנגלית) "מכרות המלך שלמה", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "מכרות המלך שלמה", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "מכרות המלך שלמה", באתר אידיבי "מכרות המלך שלמה", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בית הכנסת קהל שלום

בית הכנסת "קהל שלום" (ביוונית: Συναγωγή Καχάλ Σαλόμ) ברודוס הוא בית הכנסת הוותיק ביותר ביוון. בבית הכנסת ובחדרים הסמוכים נמצא המוזיאון היהודי של רודוס. ערך מורחב – יהדות רודוס לקהילה היהודית ברודוס היסטוריה מפוארת ועתיקה. במשך 500 השנים האחרונות הושפעו יהודי רודוס מתרבות מגורשי ספרד שחלק גדול מהם הפליגו לאורך הים התיכון ומצאו מקלט באי רודוס ובערים אחרות כמו סלוניקי ביוון או איסטנבול ואיזמיר שבטורקיה. בתחילת המאה העשרים עזבו יהודים רבים את רודוס, בחיפושיהם אחר פרנסה טובה יותר, או מפחד הכרזת החוקים האנטישמיים. בשנת 1930 מנתה הקהילה היהודית כ-4,000 איש. בשנת 1944 נכבש האי רודוס על ידי הגרמנים, וב-23 ביולי בשנה זו נאסרו כל יהודי רודוס (1,673 במספר) והוגלו למחנות השמדה באושוויץ ורק 151 נפשות שרדו. בית הכנסת קהל שלום נבנה בשנת 1577 בשם "קהל קדוש לשלום" והוא התקיים לצד חמישה בתי כנסת נוספים שפעלו בשכונה היהודית לה ג'ודריה עד מלחמת העולם השנייה. כיום יש בבית הכנסת ובחדרים הסמוכים את המוזיאון היהודי של רודוס המשרת תיירים רבים המבקרים באי וכן תושבים לשעבר ובני משפחותיהם החוזרים ומבקרים בו. בית הכנסת משמש לתפילות רק בראש השנה ויום כיפור. חלקו הדרומי של בית הכנסת מאכלס מוזיאון המתאר את יהודי העיר רודוס, תרבותם ואורח חייהם לפני השואה, ומציג פריטים רבים ותמונות אותנטיות. פנים בית הכנסת "קהל שלום" מעוצב בהתאם למסורת הספרדית, כאשר תיבת התפילה ממוקמת במרכז ופונה דרום-מזרחה לכיוון ירושלים. הרצפה מקושטת באבני מוזאיקה שחורות ולבנות בהתאם למוטיב המיוחד לעיר העתיקה של רודוס. חריגה העובדה, שבקיר המזרחי מוצבים שני היכלים, בשני צידי הדלת. ישנו יציע נפרד (עזרת נשים) אשר נבנה ב-1930. לפני כן, נהגו הנשים לשבת בחדרים סמוכים לקיר הדרומי של בית הכנסת, דרכו השקיפו הנשים לתיבת התפילה דרך חלונות מסורגים ומקושטים. בין החדרים, קיים גם חדרון ששימש כמקווה. בחצר המזרחית של בית הכנסת, במקום בו הייתה פעם מזרקה, אשר שימשה את הכוהנים לפני הברכות, קבוע לוח קיר בו חרוט תאריך 5338, חודש כסליו (כנראה מזמן בניית בית הכנסת בשנת 1577). חצר נוספת בצד המערבי של בית הכנסת מוביל לספרית הישיבה, אך זו נהרסה בהפצצות מלחמת העולם השנייה בשנת 1944. בצדה הימני, לפני הכניסה לבית הכנסת, ניצב לוח זיכרון גדול ובו רשומים כל שמות המשפחות היהודיות מרודוס קורבנות השואה. דלת הכניסה לבית הכנסת בית הכנסת - מבט מהכניסה המזרחית פנים בית הכנסת מעזרת נשים פנים בית הכנסת לוח למשפחות הקהילה שנרצחו בשואה יהודי רודוס יהדות יוון יהדות רודוס מדיה וקבצים בנושא בית הכנסת קהל שלום בוויקישיתוף אתר האינטרנט של בית הכנסת אתר האינטרנט של הקהילה היהודית ברודוס מאמר על יהודי רודוס ובית הכנסת קהל שלום, מאת נעמי שיינרמן, The Jewish Virtual Library מיכאל יעקובסון, סיבוב בבית הכנסת היחיד ששרד ברודוס, באתר 'חלון אחורי', 28 ביוני 2017 אריאל בולשטיין, יהדות רודוס, היסטוריה, באתר ישראל היום, 29 בספטמבר 2018
בלמונטה

בלמונטה (בפורטוגזית: Belmonte, מילולית: ההר היפה), היא עיירה בפורטוגל, בה התגלתה ב-1917 קבוצה גדולה של אנוסים, יהודי בלמונטה. העיירה מורכבת מחמישה אזורים מינהליים, במחוז קשטלו ברנקו (Castelo Branco), עד 1976 פרובינציית ביירה ביישה (Beira Baixa). יש בה כ-7,600 תושבים, כ-3,200 מהם מתגוררים במרכז העירוני הראשי. העיירה על חמשת רובעיה משתרעת על שטח של 118 קמ"ר. האזור כולו מצוי כ-600 מטרים מעל גובה פני הים, ברכס בלמונטה, ליד סרה דה אשטרלה. אפשר להבחין מרחוק במבצר המרובע של הטירה המבוצרת. הכפר שוכן למרגלותיה של טירה משופצת שנבנתה במאה ה-13. טירה זו היא בית מגוריה של משפחתו ומקום הולדתו של "המגלה", פדרו קרבל, הנווט ומגלה הארצות שגילה לראשונה את ברזיל בשנת 1500. פסלו עומד ברחוב שנושא את שמו.הפנתיאון של משפחת קברל ממוקם בקפלה, על גבעת הטירה. ערך מורחב – יהודי בלמונטה בבלמונטה חיה במשך שנים קהילת אנוסים גדולה, ששמרה על מנהגים יהודיים שונים, ונמנעה מנישואים עם תושבי העיירה הנוצרים מאות בשנים. בשנת 1917 גילה את הקהילה מהנדס יהודי פולני בשם שמואל שוורץ, והוא שהביא את קיומה לידיעת העולם. בתחילת שנות התשעים של המאה ה-20 קיימה הרבנות הראשית לישראל מבצע "השבה ליהדות", בו גויירו מרבית אנוסי בלמונטה. כיום קיימת שם קהילה יהודית פעילה. בעיירה הוקם גם מוזיאון יהודי המתאר את ההיסטוריה היהודית במקום. אתר האינטרנט הרשמי של בלמונטה שרה מולכו, בלמונטה שלי - סיפורם של יהודי העיר כרמית וייס, ‏מרכז פורטוגל: ההרים וכפרי האנוסים, באתר GoTravel נתאי לדאני, האכזבה ביעד "הישראלי" באירופה: "בהתחלה זה קסום, בהמשך רוצים לברוח", באתר TheMarker‏, 16 באוגוסט 2024 מגלים - מגזין תיירות, באתר בלמונטה (ארכיון) ערך זה הוא קצרמר בנושא פורטוגל ובנושא יישובים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
369

שנת 369 היא השנה ה-69 במאה ה-4. זוהי שנה רגילה, שאורכה 365 ימים. באותה תקופה הלוח הגרגוריאני עוד לא היה קיים, ולכן שנה זו קיימת בלוח היוליאני בלבד. ספירת הנוצרים, המקובלת כיום, החלה בשנת 525, ולכן המספר הסודר של שנת 369 ניתן לה בדיעבד. כל התאריכים שלהלן הם לפי הלוח היוליאני. 369 - הוקם אתר דתי לעלייה לרגל בשם Santuario di Oropa במורדות הרי האלפים ליד היא ביאלה שבפיימונטה באיטליה. מאמינים כי הוא הוקם 69 על ידי "האוזביוס" ( Eusebius). להלן לוח שנה יוליאני – עברי משולב עם ימים בינלאומיים. חגים ומועדים עבריים: Nothing. ילידי 369‎ נפטרים ב-369‎ מדיה וקבצים בנושא 369 בוויקישיתוף
דרך נוף

דרך נוף או דרך נופית היא דרך שהנוסעים בה נחשפים לנופי טבע. במקומות מסוימים נסללות דרכים במיוחד למטרה זו, להבדיל מדרכים אחרות, שנועדו להוביל נוסעים ומסעות ממקום למקום. דרכי נוף הן לעיתים סלולות, אך בדרך כלל הן עוברות על פני תשתיות טבעיות, אבנים פשוטות או אדמה הדוקה בתוספת של מוצרי מחצבה, כמו כורכר או חצץ, וזאת על מנת לא לפגוע במרקם הנוף ובצבע הטבעי הנשקף בפני המטייל. היוזמה לבניית דרך נוף היא בידי גופים העוסקים בפיתוח סביבתי. בישראל עוסקת בכך בעיקר הקרן קיימת לישראל. במפות מסוימות מודגשת דרך נופית בצבע ירוק. מדיה וקבצים בנושא דרך נוף בוויקישיתוף משרד החינוך, מסלולי טיולים הרים מסלולי אופניים רכיבה וטיול רשות העתיקות, דרך נופית ביער יתיר
אנה

אנה הוא שם המופיע בברית החדשה ומקביל לשם התנכ"י "חנה" ופירושו "חן" או "חסד". האם התכוונתם ל... אישים אנה הקדושה – אמה של מריה, אם ישו אנה, קיסרית רוסיה – הצארית של רוסיה בשנים 1740-1730 אנה (לשבור את הקרח) – דמות בדיונית מהסרט "לשבור את הקרח" של חברת וולט דיסני משנת 2013 סרטים אנה (סרט, 1951) – סרט מלודרמה איטלקי משנת 1951 אנה (סרט קצר) – סרט קצר מאת אור סיני, זוכה פרס אופיר לשנת 2016 אנה (סרט, 2019) – מותחן קולנוע צרפתי בבימויו של לוק בסון משנת 2019 אנה (סרט קצר, 2019) – סרט קצר מאת דקל ברנסון, מועמד לטקס פרסי אופיר לשנת 2020 אחר אנה (עיר) – עיר בסיציליה אנה (נפה) – נפה בסיציליה אנה (שיר) – שיר של להקת משינה סנטה אנה (פירושונים) חנה (פירושונים) אישים ששמם הפרטי הוא אנה
826

שנת 826 היא השנה ה-26 במאה ה-9. זוהי שנה רגילה, שאורכה 365 ימים. באותה תקופה הלוח הגרגוריאני עוד לא היה קיים, ולכן שנה זו קיימת בלוח היוליאני בלבד. כל התאריכים שלהלן הם לפי הלוח היוליאני. בשנה זו מוזכר לראשונה במסמך קיומה של העיר ביאלה במחוז פיימונטה שבאיטליה. המסמך קובע כי העיר ניתנה לנסיך "בוסונה דה לודויגו אל פיו" (Conte Busone da Ludovico) כמתנה על ידי האימפריה הרומית הקדושה. פלישה של ערבים לסיציליה. הקרבות נמשכו עד לשנת 965 כאשר נפל מעוז אחרון של האימפריה הביזמנטית באי. להלן לוח שנה יוליאני – עברי משולב עם ימים בינלאומיים. חגים ומועדים עבריים: Nothing. ילידי 826‎ נפטרים ב-826‎ מדיה וקבצים בנושא 826 בוויקישיתוף
1377

שנת 1377 היא השנה ה-77 במאה ה-14. זוהי שנה רגילה, שאורכה 365 ימים. באותה תקופה הלוח הגרגוריאני עוד לא היה קיים, ולכן שנה זו קיימת בלוח היוליאני בלבד. כל התאריכים שלהלן הם לפי הלוח היוליאני. העיר ביאלה שבמחוז פיימונטה שבאיטליה עוברת לשליטת בית סבויה. ולדיסלב יאגיילו, דוכס ליטא. סיום בניית גשר טרזו סוי אדה בלומברדיה, היה גשר הקשת הארוך בעולם במשך 400 שנים. 17 בינואר – האפיפיור גרגוריוס האחד עשר מחזיר את מושב האפיפיורית מאביניון לרומא 16 ביולי – ריצ'רד השני, מלך אנגליה מוכתר כמלך בגיל 10 פיליפו ברונלסקי, מהאדריכלים הפיורנטינים החשובים ביותר בתקופת הרנסאנס באיטליה. נפטר ב-1446. ארנסט, דוכס אוסטריה, (נפטר ב-1424). 19 בספטמבר – אלברכט הרביעי, דוכס אוסטריה (נפטר ב-1404) 5 בדצמבר – ג'יינון, קיסר סין (נפטר ב-1402) 21 ביוני – אדוארד השלישי מלך אנגליה (נולד ב-1312) אבן בטוטה, (נולד ב-1304). מגלה ארצות מוסלמי. אלגירדס, דוכס ליטא, (נולד ב-1296). להלן לוח שנה יוליאני – עברי משולב עם ימים בינלאומיים. חגים ומועדים עבריים: Nothing. ילידי 1377‎ נפטרים ב-1377‎ מדיה וקבצים בנושא 1377 בוויקישיתוף
1388

שנת 1388 היא השנה ה-88 במאה ה-14. זוהי שנה מעוברת, שאורכה 366 ימים. באותה תקופה הלוח הגרגוריאני עוד לא היה קיים, ולכן שנה זו קיימת בלוח היוליאני בלבד. כל התאריכים שלהלן הם לפי הלוח היוליאני. שארל השישי מלך צרפת נוטל לידיו את ניהול ענייני המדינה מדודו פיליפ השני דוכס בורגונדיה 4 במרץ – תומאס אסק, משורר אנגלי תומאס אסק משורר אנגלי להלן לוח שנה יוליאני – עברי משולב עם ימים בינלאומיים. חגים ומועדים עבריים: Nothing. ילידי 1388‎ נפטרים ב-1388‎ מדיה וקבצים בנושא 1388 בוויקישיתוף
1366

שנת 1366 היא השנה ה-66 במאה ה-14. זוהי שנה רגילה, שאורכה 365 ימים. באותה תקופה הלוח הגרגוריאני עוד לא היה קיים, ולכן שנה זו קיימת בלוח היוליאני בלבד. כל התאריכים שלהלן הם לפי הלוח היוליאני. מוחמד החמישי של גרנדה (אנ') בונה בית חולים בגרנדה אן מבוהמיה אשתו של ריצ'רד השני מלך אנגליה. להלן לוח שנה יוליאני – עברי משולב עם ימים בינלאומיים. חגים ומועדים עבריים: Nothing. ילידי 1366‎ נפטרים ב-1366‎ מדיה וקבצים בנושא 1366 בוויקישיתוף
1365

שנת 1365 היא השנה ה-65 במאה ה-14. זוהי שנה רגילה, שאורכה 365 ימים. באותה תקופה הלוח הגרגוריאני עוד לא היה קיים, ולכן שנה זו קיימת בלוח היוליאני בלבד. כל התאריכים שלהלן הם לפי הלוח היוליאני. נפתחת אוניברסיטת וינה בירת האימפריה העות'מאנית עוברת מבורסה לאדריאנופול 5 באפריל – וילהלם השני, דוכס בוואריה (נפטר ב-1417) 7 במאי – ג'ובאני די ג'ובאני, נער איטלקי, שהורשע בגלל מעשה סדום (נולד ב-1350 לערך) 27 ביולי – רודולף הרביעי, דוכס אוסטריה (נולד ב-1339) להלן לוח שנה יוליאני – עברי משולב עם ימים בינלאומיים. חגים ומועדים עבריים: Nothing. ילידי 1365‎ נפטרים ב-1365‎ מדיה וקבצים בנושא 1365 בוויקישיתוף
פרס נשיא המדינה לספרות

פרס נשיא המדינה לספרות הוא פרס ישראלי המוענק על ידי נשיא מדינת ישראל בטקס המתקיים מדי שנה בבית הנשיא בירושלים. הפרס מוענק לסופרים שונים על תרומתם להעשרת התרבות הישראלית וערכי הרוח בה לדורות הבאים. הפרסים מוענקים בקטגוריות: מפעל חיים, יצירת פרוזה בעברית, יצירת שירה בעברית, יצירה בערבית, יצירת ביכורים בעברית. בעבר הוענק גם פרס למחזאות שאותו קיבל לראשונה נסים אלוני בשנת 1971, וחנוך לוין ב-1972. 1968 - איתמר בן-חור[דרוש מקור] 1997 - משה סרטל, עמליה כהנא-כרמון[דרוש מקור] 1998 - יורם קניוק 2001 - מירון ח. איזקסון, אהרון מגד, אפרים באוך ואמנון שמוש 2004 - חביבה פדיה, ש. שפרה, עידן אלמוג ואלכסנדר פשיגלבלט 2005 - מרג'ייה בשארה, סמי מיכאל, עינה ארדל, דוד טרבאי ואפרת דנון 2006 - אסתר אטינגר, שמעון בלאס, סלמאן מצאלחה, שירלי קאופמן ואלון חילו. פרס רעיית נשיא המדינה לשירה עברית כתבה על זוכי פרס הנשיא 2006, באתר האוניברסיטה העברית פרס הנשיא לנסים אלוני, דבר, 7 ביוני 1971 מרים טאו, פרס נשיא המדינה למחזאות מקורית, דבר, 21 בדצמבר 1972 מיה סלע, הסופר יורם קניוק מת בגיל 83, באתר הארץ, 8 ביוני 2013 פרס נשיא המדינה לספרות תשס"א, באתר הארץ, 2 ביולי 2001 ynet, ש. שפרה ועידן אלמוג: זוכי פרס הנשיא, באתר ynet, 15 ביולי 2004 פרס הנשיא על מפעל חיים לסמי מיכאל, באתר הארץ, 24 ביוני 2005 מרב יודילוביץ', פרס נשיא המדינה לספרות יוענק לשמעון בלס, באתר ynet, 7 ביוני 2006
גנש

גַנֶש (או גַאנֶש וגם גַנֶשַה, בסנסקריט: गणेश) הוא אל האחראי בהינדואיזם על מכשולים והסרתם וגם על רווחה, שגשוג והצלחה בעבודה (ידוע כ-SIDHI DATA). הוא גם קשור באמנות וספרות ונחשב לפטרונם של גנבים. הוא נחשב גם אל החוכמה והידע. על פי המסורת הוא הבן של שיווה ופרווטי ובעליהן של בהרטי, רידהי וסידהי. באמנות הוא מתואר כאיש שמן, לרוב צהוב או אדום, שלו ארבע ידיים וראש של פיל בעל חט אחד שלם ואילו השני חסר או שבור. לרוב נראה רוכב או מלווה על ידי מוּשיקה (עכבר בסנסקריט). לרוב מתקשר שמו של גנש למילה ההינדית לכבוד: "שרי". לסיפור על ראש הפיל של גנש, יש גרסאות שונות ומגוונות. בגרסה המקובלת ביותר, עיצבה פרווטי, אימו של גנש, את גופו של הילד מהאבק שהסירה מגופה ואז הציבה אותו בכניסה לבית על מנת שאיש לא יפריע לה בזמן המקלחת. כאשר הופיע שיווה, בעלה של פרווטי, הוא לא הכיר את הילד אשר לא נתן לו להיכנס לבית והגיב על ידי עריפת ראשו. לאחר שנודע לו כי הילד הוא בנו, חיפש שיווה, יחד עם שאר האלים, ראש חלופי לילד, עד שלבסוף מצאו ראש של פיל צעיר. כפיצוי, נתן שיווה לגנש את תפקיד ראש משרתיו. בגרסה אחרת של הסיפור, הראתה פרווטי את תינוקה החדש לשיווה, אשר למראה פניו שרף את ראשו של התינוק. במצוות האל ברהמה החליף שיווה את ראשו השרוף של גנש בראש הראשון אותו מצא, ראש של פיל. החוסר בחט אחד מוסבר גם הוא על ידי מיתוסים שונים. לפי אגדה אחת, האווטאר (התגלמות מוחשית) השישי של וישנו, שנקרא פאראשורמה, הגיע יום אחד לבקר את שיווה אך נתקל בדרכו בגנש שחסם את הדרך. פאראשורמה זרק לעברו את הגרזן שלו וגנש, ביודעו שהגרזן נשלח אליו על ידי שיווה, התיר לו לכרות את אחד מחטיו. מיתוס אחר טוען שבשעת הכתיבה של המָהַאבּאראטַה (שהוכתבה לו על ידי ויאסה), נשברה הציפורן איתה כתב גנש את הטקסט. ובבהילות הכתיבה של דברי הקודש הוא כרת את חטו השמאלי כתחליף לעט השבור. גנש ידוע כאומקרה, כיוון שגופו משקף את מנטרת האוֹם, בשל כך נתפס גנש כהתגלמותו של היקום כולו. ראש הפיל שלו מסמל את החוכמה והיופי של הפיל החזק אך העדין. כלי התחבורה שלו הוא עכבר, מה שמסמל את יכולתו לגלות כל סוד קיים. בחירתו בעכבר כבן לוויה מעידה בנוסף על צניעותו הרבה של גנש. גנש הוא אל המזל, אל אחזקת הבית ואל הכתיבה. הוא נחשב למסיר מכשולים מאיימים ולכן נהוג לפנות אליו לפני ביצוע כל משימה בתפילה: אַוּם שְרִי גַאנֶשאַיה נַמַה (ברכו את שמו של גנש). הוא נחשב לרחום עד כדי כך שדי אך להיזכר בו כדי לקבל את ברכתו והגנתו. לכבודו של גנש נחגג פסטיבל שנתי שמתחיל בגנש צ'אטורתי, הארבעה בחודש בהאדרה (שנופל באוגוסט או ספטמבר), ונמשך 10 ימים. הפסטיבל מגיע לשיאו בתהלוכות בהן נושאים פסלי חמר של האל תוך כדי שירה, ומטבילים אותם במקווי מים עד שהפסלים מתמוססים במים. הפסטיבל נחגג כחג פומבי מאז ימי האימפריה המראטהית, אולם בימי השלטון הבריטי בהודו הוא איבד את אופיו הציבורי והפך לחגיגה משפחתית. בסוף המאה ה-19 חידש מנהיג תנועת העצמאות ההודית לוקמאניה טילאק את החגיגות הציבוריות של הפסטיבל. מדיה וקבצים בנושא גנש בוויקישיתוף דנה בכטינגר, גנשה: אל הפיל בהינדואיזם מידע על גנש, Sri Ganesha (lord of the attendants) גנש, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) גנש, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית)
מויאל

מויאל (לעיתים אמויאל) הוא שם משפחה יהודי-ספרדי שמקורו בעיר מויה שבספרד. יש שלוש ערים בשם זה ברחבי ספרד: בקטלוניה, בגליסיה ובאיים הקנריים. בספר שפרסמה ב-1927 החברה הצרפתית לחקר הקולוניות על שמות המשפחה של יהודי צפון אפריקה הוצע כי השמות הנ"ל הם עיוות של השם העברי "עמיאל". האם התכוונתם ל... אברהם מויאל – נציג תנועת חובבי ציון בארץ ישראל בסוף המאה ה-19. אהרון מויאל – הפרקליט הצבאי הראשי בשנים 1950–1952 אלי מויאל – ראש עיריית שדרות אליהו מויאל – חבר הכנסת מטעם המערך אמיר מויאל – סאטיריקן, פובליציסט, תסריטאי, ואושיית רשת ישראלית אסתר מויאל – סופרת, עיתונאית, מתרגמת ופעילת זכויות נשים יהודיה-לבנונית. אריק מויאל – קצין צבא ישראלי דוד מויאל – מראשוני המשפטנים ילידי ארץ ישראל. הראל מויאל – זמר ישראלי חוסה אנריקה מויאל – פיזיקאי אוסטרלי יהודי. יוסף ביי מויאל – סוחר, מייסד שכונות בתל אביב, ומראשי הקהילה היהודית ביפו במאה ה-19. לימור מויאל – פובליציסטית, סופרת ופעילה פוליטית ישראלית עמי מויאל – פרופסור להנדסת חשמל ומחשבים, נשיא מכללת אפקה. קובי מויאל – כדורגלן ישראלי שלום מויאל – רב מרוקאי שהיגר לברזיל שמעון מויאל – רופא, עיתונאי, מתרגם ופעיל ציבור בשלהי התקופה העות'מאנית בארץ ישראל. Meir Nadav, מאיר נדב, העצמי במראת השם: מבט תרבותי-פסיכולוגי על שמות ונרקיסיזם, הקיבוץ המאוחד, 2008, מסת"ב 978-965-02-0437-2. (בiw)
המכון הגבוה לתורה

המכון הגבוה לתורה (בראשי תיבות מג"ל) הוא מוסד ישיבתי תורני לגברים - לצד מדרשה תורנית לנשים, הפועל בתוך אוניברסיטת בר-אילן. המכון הגבוה לתורה נוסד בקיץ 1972 (אלול ה'תשל"ב) במטרה לאפשר לסטודנטים באוניברסיטה הלומדים במגמות שונות, להמשיך בלימוד תורה כפי שהורגלו בישיבות הגבוהות בטרם בואם לכותלי האוניברסיטה. מתכונת הלימודים במוסד היא מתכונת ישיבתית מצומצמת, והיא מותאמת לתלמידים אשר מצויים בחלק משעות היום בלימודים במחלקות השונות באוניברסיטה. הלימודים מתמקדים בתחומים הבאים: גמרא בעיון; הלכה - לקראת מבחני הסמכה לרבנות; וכן שיעורים במקרא, מחשבת ישראל ומבואות לספרות חז"ל, בדומה לישיבות גבוהות במגזר הציוני דתי. נוסף על כך, במכון הגבוה לתורה פועלת תוכנית מיוחדת לדוקטורנטים מצטיינים; תוכנית הכשרה מעשית לרבנים; תוכנית "ראשית", תוכנית העשרה מיוחדת לסטודנטים חסרי רקע בלימודי יהדות. המכון מפעיל גם את כינוסי "ניצוצות" העוסקים בחידושי תורה ומדע. מייסדי המכון הגבוה לתורה הם ד"ר זרח ורהפטיג, ממנהיגי הציונות הדתית, הרב לוקשטיין, נגיד האוניברסיטה דאז, ופרופ' מ"צ קדרי, רקטור האוניברסיטה דאז, ששם המוסד הוצע על ידו. המכון הגבוה לתורה נוסד בעזרתו של הפילנתרופ היהודי לודוויג יסלזון, ואף נקרא על שמו. בשנת יסודו מנה המכון הגבוה לתורה 15 תלמידים; כיום הוא מונה מעל 350 תלמידים. ראשון הר"מים במוסד היה הרב קונוטופסקי. בהמשך כיהנו בו ר"מים שונים ביניהם הרב שלמה דיכובסקי, שעמד לזמן קצר בראש בית המדרש, והרב משה רזיאל, אשר במשך שנים ארוכות כיהן כראש בית המדרש. את הרב רזיאל החליף הרב אהרן כ"ץ המכהן כר"מ במג"ל מאז שנת תשל"ד. באלול ה'תשס"ח (2008) החליף הרב שבתי רפפורט את הרב כץ שחזר לתפקידו כר"מ וכראש כולל הלכה. כעבור עשור, באלול ה'תשע"ח (2018), החליף הרב ד"ר יהודה אלטשולר את הרב רפפורט בתפקיד. ר"מים נוספים במג"ל: הרב מאיר ברקוביץ'; הרב רפאל שטרן; הרב ד"ר מיכאל אברהם, הרב דוד בגנו והרב נחמיה טיילור. המדרשה שבמכון הגבוה לתורה, נוסדה בשנת 1976 (מרחשוון תשל"ז). הייתה זו המדרשה הראשונה לנשים בישראל (במקביל הוקמה מדרשת לינדנבאום). היוזם והפועל המרכזי להקמת תוכנית זו היה הרב פרופ' שמואל שפרכר, רקטור האוניברסיטה בשנים 1975–1978. ראש המדרשה בעת היווסדה היה הרב פנחס וילמן ובשנת הלימודים הראשונה למדו במדרשה 44 תלמידות. בשנת 1996 מנתה המדרשה קרוב לאלף תלמידות. בשנים 2013-2019 עמדה בראש המדרשה ד"ר טובה גנזל, תחת נשיאותו של הרב פרופ' שפרבר, וכיום עומדת בראש המדרשה ד"ר לאה ויזל. במדרשה נלמדים ארבעה תחומים מרכזיים: מקרא, תורה שבעל פה, הלכה ומחשבת ישראל. רבות מהתלמידות לומדות במדרשה בשיעורים המהווים תחליף לקורסי יסוד ביהדות הנדרשים באוניברסיטה (ביחס של 2 קורסים במדרשה לקורס יסוד ביהדות). בקיץ תשע"ז נבנה בבניין המדרשה בית מדרש "אוהל שרה" לזכרה של סוזי ונגרובסקי בתרומת בעלה - על מנת לאפשר לתלמידות המעוניינות בכך ללמוד בסדרים בבית המדרש במקום בשיעורים פרונטליים. קיימים במדרשה מסלולים נוספים: תוכנית בית המדרש - מתיבתא: תוכנית לימודים מורחבת בין 16 ל-20 ש"ש תוכניות לתלמידות תואר שני - בית מדרש לחסידות, ספרא - לבעלות רקע קודם בתושבע"פ, חותם - לפיתוח מנהיגות נשית תוכנית לדוקטורנטיות מצטיינות - בראשות הרב ד"ר מיכאל אברהם. תוכנית להכשרת מדריכות כלות - בראשות בת שבע רוט תוכנית ראשית לתלמידות ולתלמידים בתואר ראשון ושני ללא רקע קודם - בראשות הרב ישראל סמט תוכנית אתנחתא - לתלמידות אחרי שירות לאומי או צבאי ולפני תואר ראשון מדיה וקבצים בנושא המכון הגבוה לתורה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של המכון הגבוה לתורה אוניברסיטת בר אילן, המכון הגבוה לתורה, דף שער בספרייה הלאומית
ביאלה (נפה)

ביאלה (באיטלקית: Provincia di Biella) היא נפה בצפון מחוז פיימונטה באיטליה. ביאלה גובלת בצפון במחוז ואלה ד'אאוסטה, שטחה 914 קמ"ר ומספר תושביה עומד על 181,089 (נכון ל-2015). צפיפות האוכלוסייה בנפה היא 198 תושבים לקמ"ר. הנפה חדשה יחסית והוקמה רק בשנת 1995, והיא מאגדת 82 עיריות. חבל הארץ בו היא נמצאת סובל משיטפונות, בין היתר בשנים 1968 ו-2002, ויש בו שמורות טבע. הנפה נחשבת ל"מנצ'סטר של איטליה" בשל תעשיית הטקסטיל שבה. חמש הערים החשובות בחבל הן: אגם קפוא נוף בנפה מדיה וקבצים בנושא ביאלה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ביאלה האתר הרשמי של הנפה אתר תיירות דרך הצמר מוזיאון החבל מוזיאון לאומנותOrganaria אתר התחבורה הציבורית אינדקס אוכלוסייה ב-2015, המכון הלאומי לסטטיסטיקה של איטליה.
פסטיבל ישראל

פסטיבל ישראל הוא פסטיבל רב-תחומי המתקיים מדי שנה באביב או בסתיו למשך מספר שבועות, ומרכזו בירושלים. הפסטיבל החל את דרכו ב-1961 כפסטיבל קיץ למוזיקה קלאסית. מהשנה השנייה ובמשך מספר שנים הוא כלל גם מופעי תיאטרון. עם השנים הורחבו תחומי ומוקדי פעילותו, וכיום הוא כולל מופעי מוזיקה קלאסית, תיאטרון, מחול, מוזיקת ג'אז, תערוכות אמנות פלסטית, הרצאות מומחים. התוכנית רב-תרבותית ומשלבת מופעים בינלאומיים לצד מופעים ישראליים. בתחילה נערך הפסטיבל במוקדים שונים בארץ – בעיקר בירושלים, בתל אביב ובתיאטרון קיסריה. ב-1982 הוא אומץ על ידי עיריית ירושלים, ומאז מתקיימות מרבית ההופעות בתחומי העיר. עלו טענות כנגד מחיר הכרטיסים הגבוה, אך עם זאת מתקיימים במסגרת הפסטיבל גם מופעי רחוב והכניסה לחלק מההופעות היא ללא תשלום. הפסטיבל פועל כגוף ללא כוונת רווח. הפסטיבל הראשון, שנערך באוגוסט–ספטמבר 1961, נקרא "פסטיבל המוזיקה בישראל". המנהל האדמיניסטרטיבי שלו, מטעם החברה הממשלתית לתיירות, היה אהרן צבי פרופס, והמנהל האמנותי – הכנר והמנצח אלכסנדר שניידר (רביעיית בודפשט) מארצות הברית, שנעזר בכנר אייזק שטרן. הפסטיבל משך אליו מספר מוזיקאים ידועים מרחבי העולם (יהודים ולא-יהודים), והוא התאפשר הודות להסכמתם של האמנים להופיע בהתנדבות. בכיר האמנים היה הצ'לן הקטלאני הקשיש פבלו קזאלס. מלבדו הופיעו עוד רביעיית בודפשט, הפסנתרים היהודים ארתור רובינשטיין, רודולף סרקין, שלישיית איסטומין-שטרן-רוז (ההרכב המוזיקלי היהודי-אמריקאי שכלל את הפסנתרן יוג'ין איסטומין, הכנר אייזק שטרן והצ'לן ליאונרד רוז) וזמרת הקונטרה אלט הקנדית מורין פורסטר (כמה מהם שבו להופיע בפסטיבלים הבאים). מישראל הופיעו בין היתר התזמורת הפילהרמונית הישראלית ומקהלת רינת. המלחין היהודי-צרפתי דריוס מיו חיבר לכבוד הפסטיבל את הקנטטה "בר-מצווה לישראל" (Cantate de L'initiation: Bar mitzvah Israël 1948-1961). א"צ פרופס ניהל את 15 הפסטיבלים הראשונים, עד 1976. החליף אותו יעקב ביסטריצקי, ואחריו גארי ברתיני. מאז 1992 נוהל הפסטיבל על ידי יוסי טל-גן, שנעזר ביועצים בתחומי המוזיקה הקלאסית, מוזיקת עולם, ומחול. דן הלפרן הוא יו"ר ההנהלה. ב-2013 הודיע טל-גן על פרישתו מניהול הפסטיבל ובאוגוסט 2014 התמנה לתפקיד אייל שר. אתר האינטרנט הרשמי של פסטיבל ישראל מידע על פסטיבל ישראל בקטלוג הספרייה הלאומית איזק שטרן ורביעיית בודפסט ישתתפו בפסטיבל מוסיקלי בבירה, חרות, 16 במאי 1960 י. לפיד, מסך ומסכה | פסטיבל-מוסיקה ראשון, מעריב, 9 במאי 1961 י. לפיד, מסך ומסכה | אם כבר, אז כבר, מעריב, 23 באוגוסט 1961 David Cairns, Festival: Israel, 1961, The Spectator, 21 September 1961, p. 18 תמר אבידר, הפסטיבאל הקרוב יהיה עממי, מעריב, 27 באפריל 1965 שרגא הר-גיל, ערב ערב | מה בפסטיבל 1969, מעריב, 10 ביולי 1969 הערב פתיחת הפסטיבל הישראלי העשירי למוסיקה, דבר, 21 ביולי 1970 א. צ. פרופס, הזמריה, הפסטיבל, תחרות הנבל וכל השאר, מעריב, 22 ביולי 1970 א. כנרתי, הפסטיבל ה-16, דבר, 15 ביוני 1976 חוה נובק, כוכבים ולילות | חלון אל פסטיבל חדש – גארי ברתיני, דבר, 19 ביולי 1978 מרב יודילוביץ', פסטיבל ישראל: בסימן 60 שנה לישראל, באתר ynet, 23 באפריל 2008 תמר רותם, אושר מינוי אייל שר למנכ"ל פסטיבל ישראל, באתר הארץ, 5 באוגוסט 2014 תמר רותם, גלריה הארץ, 5 באוגוסט 2014 ערך זה הוא קצרמר בנושא תרבות ובנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.