laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
שמואל נתן וילסון

שמואל (סם) נתן וילסון (נולד: שמואל נתן וישינצקי) (כ"ז בכסלו תר"ל, 1869 – 29 בדצמבר 1958, ראשון לציון) היה קבלן בניין ישראלי, שבנה יותר מ-200 מבתיה הראשונים של שכונת אחוזת בית ותל אביב הקטנה, ובהם כמה מבתי היוקרה, בתי המסחר ומבני הציבור החשובים בתחילת ימיה של העיר. שימש גם בין מקימי שירותי כיבוי והצלה בתל אביב. נולד באחוזה פודריאסק שבין העיירות וולקוביסק ופורזאבה בפלך גרודנה שבאימפריה הרוסית (כיום בבלארוס). אביו היה חוכר האחוזה וסוחר יינות. הוא למד בפוליטכניקום בעיר ביאליסטוק והוסמך כעוזר-מהנדס. הוא היגר לארצות הברית, עסק שם בבניית תנורי חימום וכיהן כנשיא של ארגון ציוני. באותה תקופה שינה את שמו ל"סם וילסון" (כאשר וילסון, שהיגר מרוסיה לארצות הברית, רצה לרכוש שם אמריקאי, ראה שם זה מתנוסס על חנות בניו יורק ואימץ אותו). עלה לארץ ישראל בשנת 1909 והתגורר בתל אביב, בהותירו את אשתו, טובה, מאחור. שנה לאחר מכן, עלתה אשתו עם ששת ילדיהם, ולאחר תקופה מסוימת עברה המשפחה להתגורר בבית חדש שהקים וילסון ברחוב מונטיפיורי ואשר היווה סמל לאיכות וסגנון עבודתו. עד מלחמת העולם הראשונה הקים כמאה בתים, ולאחריה בנה כמאה נוספים. בין המבנים הנודעים שבנה: "פסאז' פֶּנסַק" ברחוב הרצל – הפסאז' הראשון בארץ; בית ספר הראשון למוזיקה "שולמית" מיסודה של שולמית רופין; בית הכנסת הגדול ברחוב אלנבי; מלון בן-נחום; בנין אהל שם (מפעל תרבות) ביתו, ברחוב קלישר. ב-1935 עבר וילסון להתגורר במושבה ראשון לציון בסמוך לבתו, ועסק בבניית תנורי הסקה בהזמנת הצבא הבריטי. בנו אייבי וילסון היה ספורטאי, שנודע בעיקר הודות לפרסום שקנה כשחקן כדורגל. בתו עידה (עדה) נישאה לעשהאל פוחצ'בסקי (בנם של נחמה פוחצ'בסקי ויחיאל מיכל פוחצ'בסקי). וילסון נפטר ב-29 בדצמבר 1958 ונטמן בבית עלמין גני אסתר בראשון לציון. דוד תדהר (עורך), "שמואל נתן וילסון (וישניצקי)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ב (1947), עמ' 608 על וילסון באתר הדרכת הטיולים של יעקב מרקל דוד תדהר (עורך), "שמואל נתן וילסון (וישניצקי)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ב (1947), עמ' 608. אתר בייסיק רמי נוידפדר, הנוסטלגיה כבר לא מה שהייתה פעם – על בתי הקפה הראשונים של תל אביב בית ספר ראשון למוזיקה דוד תדהר (עורך), "אברהם (אייבי) וילסון (וישניצקי)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ה (1952), עמ' 2286. דוד תדהר (עורך), "עשהאל פוחצ'בסקי", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יח (1969), עמ' 5341; עשהאל פוחצ'בסקי, באתר אלבום המשפחות – עדת ראשון לציון. שמואל נתן וילסון באתר GRAVEZ
מילואים (פירושונים)

האם התכוונתם ל... צבא ואזכורים בתרבות כוחות מילואים – כוחות צבא המורכבים מאזרחי מדינה ששירתו כחיילים בצבאה בעבר שירות המילואים בישראל – כוחות המילואים בצבא הגנה לישראל מילואים (סדרת טלוויזיה) – סדרת טלוויזיה ישראלית יהדות שבעת ימי המילואים – שבעת הימים לפני יום חנוכת המשכן, המוזכרים בפרשת צו (ראו גם "איל המילואים" בערך זה) אבני מילואים – ביאור לחלק אבן העזר בשולחן ערוך, מאת הרב אריה לייב הלר אחר כרך מילואים – ספר שמוצא לאור בהמשך לסדרת פרסומים ומטרתו להוסיף מידע שלא נכלל בסדרה, כחלופה לפרסום מהדורה חדשה של הסדרה קבוצת מילואים – קבוצה במועדון ספורט שמטרתה לקדם שחקנים לקבוצה העיקרית (בעיקר בכדורגל)
ולנטין קוזמיץ' איוואנוב

ולנטין קוזמיץ' איוואנוב (ברוסית: Валентин Козьмич Иванов;‏ 19 בנובמבר 1934, מוסקבה – 8 בנובמבר 2011) היה כדורגלן סובייטי ששיחק בעמדת החלוץ/שחקן כנף, והיה אחד ממלכי השערים של מונדיאל 1962, שזכה עם נבחרתו במדליית הזהב בטורניר הכדורגל של אולימפיאדת מלבורן. איוואנוב היה ידוע בשל מהירותו, הטכניקה הגבוהה שלו ויכולת הכדרור. הוא היה יכול להבקיע או לבשל שערים באותה מידה. נטל חלק פעיל במשחק ההגנה של קבוצותיו השונות ולא התמקד רק בהתקפה. איוואנוב הופיע בסך הכול 59 פעמים במדי נבחרת ברית המועצות, והבקיע 26 שערים. מבחינה זו הוא נמצא במקום השלישי בהיסטוריה של הכדורגל הסובייטי לאחר אולג בלוחין ואולג פרוטאסוב. איוואנוב היה שותף ביחד עם עוד ארבעה שחקנים לשיא ההבקעות במונדיאל 1962, ובמונדיאל 1958 הוא הבקיע שני שערים. במשך רוב קריירת המועדונים שלו הוא שיחק עבור טורפדו מוסקבה. בסך הכול הוא הבקיע 124 שערים ב-286 משחקי ליגה, והוא ממוקם במקום התשיעי מבחינת המדדים הללו. אשתו, לידיה איוואנובה הייתה אלופה אולימפית בהתעמלות ושופטת ספורט ידוע. בנו של איוואנוב, הנקרא גם כן ולנטין, הוא שופט כדורגל בין-לאומי. אליפות אירופה – 1960 אלוף אולימפי – 1956 מקום שני באליפות אירופה – 1964 אליפות ברית המועצות – 1960, 1965 גביע ברית המועצות בכדורגל – 1960 אליפות ברית המועצות – 1976 גביע ברית המועצות בכדורגל – 1968, 1986. מדיה וקבצים בנושא ולנטין קוזמיץ' איוואנוב בוויקישיתוף ולנטין קוזמיץ' איוואנוב, באתר Transfermarkt ולנטין קוזמיץ' איוואנוב, באתר Soccerway ולנטין קוזמיץ' איוואנוב, באתר National Football Teams ולנטין קוזמיץ' איוואנוב, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt ולנטין קוזמיץ' איוואנוב, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגלנים רוסים ובנושא מאמני כדורגל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פריץ פישר (רופא)

פריץ פישר (גרמנית: Fritz Fischer;‏ 5 באוקטובר 1912 – 2003), היה רופא גרמני שנאשם במשפט הרופאים בגרמניה על ביצוע ניסויים רפואיים בבני-אדם במחנה הריכוז ראוונסבריק. פישר נולד בברלין שבגרמניה. למד רפואה בבון, בלייפציג ובהמבורג שם הוסמך בשנת 1938. בשנת 1934 הצטרף לאס אס וב-1937 למפלגה הנאצית. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, מונה כרופא בואפן אס אס בדרגת לוטננט שני. ב-1940 מונה לרופא צבאי באוגדה של האס אס. לאחר שנפצע, עבד במחנה הריכוז ראוונסבריק כעוזר מנתח של קארל גבהרדט והשתתף בניסויים ניתוחיים שבוצעו בגופם של אסירים ממחנה הריכוז. לאחר מלחמת העולם השנייה נשפט במשפט הרופאים בגרמניה ונידון למאסר עולם. עונשו הומתק ל-15 שנים ב-1951, אך למרות זאת הוא שוחרר ב-1954. לאחר שחרורו חזר להתמחותו, והחל בקריירה חדשה בחברת כימיקלים באינגלהיים שם עבד עד פרישתו. ניסויים רפואיים בבני אדם בתקופת השואה מדיה וקבצים בנושא פריץ פישר בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים ובנושא השואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
וולפרם סיברס

וולפרם סיברס (Wolfram Sievers) נולד ב-10 ביולי 1905 בהילדסהיים והוצא להורג ב-2 ביוני 1948. היה המזכיר הכללי של חברת אננארבה בין 1935-1945 ופושע מלחמה נאצי. סיברס נולד ב-1905 בהילדסהיים, גרמניה. אביו היה מוזיקאי בכנסייה הפרוטסטנטית ואף הוא סומן כמוזיקאי מחונן. סיברס הורחק מבית הספר לאחר שהתגלה שהיה חבר פעיל ב Deutschvölkischer Schutz- und Trutzbund, האגודה האנטישמית הגדולה והמשמעותית ביותר בגרמניה של אחרי מלחמת העולם הראשונה. לאחר מכן, החל סיברס את לימודיו בהיסטוריה, פילוסופיה וחקר דתות באוניברסיטה הטכנית בשטוטגרט תוך כדי עבודתו כמוכר ספרים. ב-1929 הצטרף למפלגה הנאצית. וב-1933 הוא מונה למנהל המחקר של שמורת הטבע אקסטרנשטיינה ביער טויטובורג ולראש המשלחת של אננארבה לבוסלן, שוודיה. ב-1935, הצטרף סיברס לאס אס ומונה למזכיר הראשי והמנהל בפועל של חברת אננארבה על ידי הימלר, עד סופה של המלחמה התקדם סיברס לדרגת אס אס-קולונל, אחת הדרגות הבכירות בארגון. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ושואת יהודי-אירופה, עבד במחנה הריכוז דכאו יחד עם אוגוסט הירט ורודולף ברנדט בתחום הניסויים בבני אדם, במסגרת זו, סייע במחקר על 112 אסירים יהודים, אשר נבחרו, צולמו, נמדדו והוצאו להורג. שלדי היהודים נועדו להשלים את אוסף השלדים באוניברסיטת הרייך בשטרסבורג, צרפת. מחקר זה ידוע כאוסף השלדים היהודי. מעשי הרצח בוצעו במחנה מחנה הריכוז נאצוויילר-שטרוטהוף. ב-1943 סיברס הקים, בהוראתו של הימלר, את המכון למחקר מדעי צבאי ומונה למנהל המכון. במכון הוקמו שתי מחלקות שנוהלו על ידי זיגמונד ראזכר ואוגוסט הירט, המכון מומן על ידי הואפן אס אס וביצע ניסויים נרחבים בבני אדם במחנות דכאו ונאצוויילר. הניסויים כללו: הכנסת אסירים לתאי ואקום על מנת לדמות תנאי טיסה בגבהים. הוצאת אסירים ערומים לקור במשך 14 שעות או השלכתם למי קרח על מנת למצוא את הדרך הטובה ביותר להבריא חיילים שקפאו בשדה הקרב. הניסויים כללו גם ירי על אסירים וקטיעת איבריהם כדי לבדוק יעילות חומר המזרז קרישת דם. כל הניסויים התנהלו במחנה דכאו בין החודשים יולי לספטמבר 1944, ישנן ידיעות על כך שסיברס ביקר במחנה ב-20 ביולי על מנת לפגוש את הרופאים שביצעו את הניסויים. כוחות אמריקאים שפשטו על מטה אננארבה בוויסכנפלד מצאו מסמכים המקשרים את וולפרם סיברס לארגון. מסמכים אלו הפלילו למעשה את סיברס אשר נשפט במשפט הרופאים בגרמניה בתאריך ה-20 באוגוסט 1947, להגנתו, סיברס טען שסייע לארגון מחתרת נגד השלטון הנאצי עוד החל מ-1929, טענה זו אף נתמכה יותר מאוחר על ידי פרידריך היילסכר, שהיה חבר באחד מארגוני המחתרת הגרמנים. למרות זאת, סיברס נמצא אשם כפושע מלחמה וכמבצע פשעים כנגד האנושות. סיברס הואשם בחלקו באוסף השלדים היהודים וכמו כן בסיועו לניסויים בבני אדם במחנות דכאו ונאצויילר. במהלך המשפט, סיברס כונה על ידי אחד העיתונאים במשפט כ"כחול הזקן הנאצי" בגלל "זקנו העבה והשחור כדיו". הוא הוצא להורג בתלייה בתאריך ה-2 ביוני 1948 בכלא לנדסברג. ניסויים בבני אדם על ידי הנאצים מדיה וקבצים בנושא וולפרם סיברס בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים ובנושא השואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ישראל דוסטרובסקי

ישראל דוֹסְטְרוֹבְסקי (Dostrovsky;‏ 29 בנובמבר 1918 – 28 בספטמבר 2010) היה פרופסור לכימיה פיזיקלית, מנכ"ל הוועדה לאנרגיה אטומית, נשיאו החמישי של מכון ויצמן למדע וחתן פרס ישראל למדעים מדויקים. דוסטרובסקי נולד ב-1918 באודסה שבאוקראינה, בנם של אריה וסוניה לבית פּוֹלְיַאקִין. ב-1919, כשהיה בן שנה, עלה עם משפחתו לארץ ישראל באונייה "רוסלאן". אביו, ד"ר אריה דוסטרובסקי, היה רופא עור ומין, ממייסדי בית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים ובית החולים הדסה. למד בגימנסיה העברית רחביה והצטרף לתנועת "המחנות העולים". כאשר היה בן 13 הצטרף לארגון "ההגנה" ופעל במסגרתו. מאוחר יותר הצטרף לקיבוץ מעוז חיים, אך יצא ללימודי כימיה פיזיקלית באנגליה ונותר בה לצורכי מחקר והוראה. בשנת 1943 סיים דוסטרובסקי את לימודי הדוקטורט בקולג' האוניברסיטאי של לונדון. עם סיום לימודיו עבד כמרצה לכימיה בקולג' האוניברסיטאי. דוסטרובסקי שב לישראל ב-1 באפריל 1948 והקים את המחלקה לחקר איזוטופים במכון ויצמן, כמו גם את יחידה ג' בחיל המדע שעסקה בראשית חקר אנרגיה גרעינית. עבודתו בשירות הצבא נתמכה על ידי מכון ויצמן וקבוצות המחקר שפעלו תחתיו עסקו בבידוד איזוטופים ועבדו במשותף עם הוועדה לאנרגיה אטומית. נמנה עם חברי הוועדה לאנרגיה אטומית שהוקמה ב־13 ביוני 1952 על ידי ראש הממשלה דוד בן-גוריון. בשנת 1966, עם מיסודה של הוועדה לאנרגיה אטומית במשרד ראש הממשלה, מונה דוסטרובסקי למנכ"ל הוועדה הראשון ושירת בתפקיד עד 1971. לאחר סיום תפקידו נותר חבר במועצה המייעצת לוועדה, עד שנת 1981. בשנת 1971 מונה לסגן נשיא מכון ויצמן ובשנת 1973 נבחר לנשיאו החמישי. בתפקיד זה כיהן עד שנת 1975. בשנה זו מונה לדרגת "פרופסור המכון", דרגה הניתנת למדענים דגולים שהשיגו הישגים יוצאי דופן במדע ופעלו למען מדינת ישראל ומכון ויצמן למדע. דוסטרובסקי זכה בפרס ויצמן (1951) ובפרס ישראל למדעים מדויקים (1995). קיבל תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב ומהטכניון, ובשנת 1982 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. היה נשוי לדפנה לבית ווֹרְמַלְד, ואב לשניים. אחותו הייתה המוזיקאית יוכבד דוסטרובסקי. בן דודו מצד אביו היה הרמטכ"ל הראשון של צה"ל, יעקב דורי. הובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ מעוז חיים . אמיל פוירשטיין, יהודים מפורסמים במדע, 1956. עמ' 50–67. ישראל דוסטרובסקי באתר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים יוסי מלמן, הלך לעולמו פרופ' ישראל דוסטרובסקי, מאבות תוכנית הגרעין של ישראל, באתר הארץ, 28 בספטמבר 2010 עידן יוסף, הלך לעולמו ישראל דוסטרובסקי - מגדולי מדעני ישראל, חדשות מחלקה ראשונה, 28 בספטמבר 2010 פרופ' ישראל דוסטרובסקי, ממייסדי מכון ויצמן למדע והנשיא החמישי של המכון, מת בגיל 92, מגזין מכון ויצמן, 29 בספטמבר 2010
פרננדו לוגו

פרננדו ארמינדו לוּגוֹ מנדס (בספרדית: Fernando Armindo Lugo Méndez הוא נולד ב-30 במאי 1951), פוליטיקאי פרגוואי ובישוף קתולי. שימש כנשיא פרגוואי בשנים 2008–2012. לוגו שימש בישוף ופרש מהכנסייה ב-2006 כדי להתמודד בבחירות לנשיאות. ב-15 באוגוסט 2008 הושבע לוגו לנשיא פרגוואי. לוגו התמודד כעצמאי והיה מנהיג האופוזיציה בפרגוואי. יריבתו הייתה המועמדת מטעם מפלגת השלטון, בלנקה אובלר. הייתה זו הפעם הראשונה שהפסידה מפלגת "קולורדו" זה 61 שנה. באפריל 2008 הוא נבחר לנשיאות פרגוואי. הקואליציה הקרויה "הברית הפטריוטית לשינוי", שבראשה עמד לוגו, הצליחה לאחד את מפלגות האופוזיציה, האיגודים המקצועיים והתנועות החברתיות. ב-21 ביוני 2012 החליט הבית התחתון של הקונגרס הלאומי של פרגוואי להדיח את לוגו ברוב של 76 מול 1, בעקבות פינוי אלים של איכרים פולשים על ידי שוטרים, באחוזה שבצפון מזרח המדינה. במהלך הפינוי נהרגו 17 חקלאים. למחרת, קיבל הבית העליון החלטה דומה, ברוב של 39 מול 4. בעקבות זאת, הפך סגנו של לוגו, פדריקו פרנקו, לנשיא במקומו. לוגו הודיע כי יפנה לבית הדין הבין-אמריקאי לזכויות אדם בבקשה להתערב בהדחה. נשיאים בדרום אמריקה הודיעו כי אינם מכירים בהדחה וטענו כי מדובר בהפיכה. נשיאת ברזיל, דילמה רוסף, הציעה להשעות את פרגוואי מהמרקוסור ומאיחוד מדינות דרום אמריקה. נשיאת ארגנטינה כריסטינה פרננדס דה קירשנר ונשיא אקוודור רפאל קוראה הודיעו כי לא יכירו בשלטונו של פרנקו. מדיה וקבצים בנושא פרננדו לוגו בוויקישיתוף פרננדו לוגו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) פרננדו לוגו הושבע לנשיאות פרגוואי, חדשות "מחלקה ראשונה" "Argentina "no convalidará el golpe en Paraguay" mientras que Brasil sugirió que quedaría fuera de la Unasur y el Mercosur", לה נאסיון, 23 ביוני 2012 (בספרדית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סקרצו

סקרצו (באיטלקית: scherzo; ברבים: סקרצי) הוא קטע או פרק מוזיקלי מהיר ובעל אופי משועשע לרוב, המהווה לעיתים חלק מיצירה גדולה יותר, כגון סימפוניה. פירוש המילה באיטלקית הוא "הלצה". לעיתים משתמשים במילה "סקרצנדו" כהוראה, לבצע פסקה מוזיקלית בהלך רוח משועשע. פרקי סקרצו בודדים היו קיימים בספרות המוזיקלית גם בזמן שבו המינואט תפקד כפרק ביניים ביצירות גדולות. לרוב הוא הופיע כיצירה עצמאית והופעותיו כפרק ביצירה רב פרקית היו בודדות ולא עקביות. הסקרצו כפרק ביניים ביצירות גדולות התפתח בהדרגה מן המינואט ובהדרגה החליף אותו כפרק השלישי (או לפעמים השני) בסימפוניות, רביעיות מיתרים, סונאטות ויצירות דומות. הסקרצו משמר את מקצב 3/4 של המנואט ואת מתכונתו המשולשת, אבל נחשב למהיר יותר. במקרים רבים, אך לא תמיד, הוא חדור עליצות ומשובה. פה ושם אפשר למצוא דוגמאות לסקרצי שאינם במקצב 3/4 המסורתי, כמו בסונאטה מס' 18 של בטהובן. בדומה למינואט, מנוגן הסקרצו בדרך כלל עם הטריו הנלווה אליו, שאחריו באה חזרה על הסקרצו ויוצרת צורת ABA, או צורה בינארית. מתכונת זו חוזרת על עצמה לפעמים פעמיים או יותר (ABABA). נושא B הוא הטריו, קטע קליל יותר ובהשתתפות קולות מועטים ברוב המקרים, אם כי לא בהכרח לשלושה כלים כפי שמשתמע משמו, אלא במוזיקה מתקופת הבארוק המוקדמת. יוזף היידן כתב מינואטים, הקרובים מאוד בנימתם לסקרצי; יוצאי הדופן הן רביעיות המיתרים אופוס 33 הכתובות באופן עקבי עם סקרצו ולא עם מינואט. בטהובן ושוברט היו הראשונים לעשות שימוש נרחב בצורה זו. בטהובן, בייחוד, היסב את הקצב המנומס של המינואט למחול נמרץ הרבה יותר, עד כדי פראות, לעיתים. רוב הסקרצי של בטהובן, כמו זה שבסימפוניה הפסטורלית כוללים שני מופעים של הטריו, שהשני בהם עובר לפעמים שינוי ואחריו, במקרים רבים, חוזר הסקרצו מקוצר בהרבה, בצורת קודה. שומאן, כפי שמציין סדריק תורפ-דייווי נהג גם הוא להביא שני טריו, אך שונים זה מזה. הסקרצו נשאר פרק תקני בסימפוניה ובצורות הקרובות אליה במשך המאה ה-19. מלחינים החלו לכתוב סקרצי גם כיצירות נפרדות והרחיבו את ההגדרה המקובלת של הצורה. מתוך ארבעת הסקרצי המפורסמים לפסנתר של שופן, שלושת הראשונים קודרים ודרמטיים במיוחד וקשה לראות בהם הלצות. רוברט שומאן העיר עליהם, "באיזו אצטלה תתעטף הרצינות, אם בדיחות הדעת מצטעפת בשחורים?" שימוש אחר ונבדל במילה בתחום המוזיקה מופיע במדריגלים קלי הדעת של תקופת הרנסאנס, שנקראו במקרים רבים "סקרצי מדריגלי". קלאודיו מונטוורדי, לדוגמה, כתב שני קבצים של יצירות בשם זה, הראשון בשנת 1607, השני ב-1632. מדיה וקבצים בנושא סקרצו בוויקישיתוף סקרצו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
מדרס

האם התכוונתם ל... מדרס (נעל) – אביזר תמיכה אורתופדי חורבת מדרס – אתר מערות מסתור בשפלת יהודה צ'נאי – עיר בהודו, לשעבר מדרס מדרס (מדינה) – מדינה הודית שהפכה לטאמיל נאדו טומאת מדרס – מושג בדיני טומאה וטהרה מדרסה
מפלגת חזית המולדת האוסטרית

חזית המולדת האוסטרית (בגרמנית: Vaterländische Front; בראשי תיבות: VF) הייתה מפלגה אוסטרית פשיסטית שהוקמה ב-1933 ושלטה באוסטריה הפדרלית עד שהוצאה אל מחוץ לחוק ב-1938 על ידי הנאצים. המפלגה הוקמה ב-20 במאי 1933 על ידי השליט הדיקטטורי אנגלברט דולפוס כתנועה פוליטית על-מפלגתית של כל האוסטרים "הנאמנים לשלטון". זו הייתה המפלגה היחידה שקיומה הותר לאחר ביטול הדמוקרטיה, הפרלמנט והאופוזיציה. דגל התנועה היה דגל אוסטריה מוטען במרכזו בצלב הקביים ועם שברון ירוק והיה שקול ערך לדגל הלאומי האוסטרי, והברכה המקובלת הייתה "תחי החזית!" (!Front Heil). מנגנוני המדינה היו כפופים לתנועה, וקבלת תפקידים בשרות הציבורי הותנו בחברות במפלגה. בספטמבר 1933 נשא דולפוס נאום בווינה בו הצהיר על כוונתו להקים "מדינה גרמנית-אוסטרית, נוצרית וסוציאלית על בסיס מעמדי והנהגה אוטוריטרית". לאחר שכל שאר המפלגות נאסרו, במקומן היה צריך לחלק את העם למעמדות (כמורה, אצולה, פקידות וכן הלאה) וחזית המולדת התיימרה לייצג את כל המעמדות במפלגה אחת. חזית המולדת הורכבה משני גופים – אזרחי וצבאי. נסיונותיו של דולפוס להפוך את המפלגה לתנועת המונים לא צלחו, וב-1934 נרצח בידי מתנקש נאצי אוסטרי. אף על פי שבסוף שנת 1937 מנתה התנועה כ-3 מיליון חברים (מתוך אוכלוסייה של כ-6.5 מיליונים) ביניהם גם יהודים רבים, רובם הגדול לא הזדהו עם התנועה ומטרותיה. הסוציאל-דמוקרטים והנאצים באוסטריה לא תמכו במשטר הפשיסטי והמשיכו בפעילות פוליטית מחתרתית. במרץ 1938, מיד לאחר סיפוח אוסטריה לרייך השלישי, האנשלוס, פורקה המפלגה ונאסרה פעילותה. אנגלברט דולפוס - מאי 1933 עד יולי 1934 הרוזן ארנסט רודיגר שטארהמברג (Ernst Rüdiger Starhemberg) - אוגוסט 1934 עד מרץ 1936 קורט שושניג - מרץ 1936 עד מרץ 1938 תנועת הנוער האוסטרית המדור הפוליטי לפעילים לאומיים המדור הסוציאלי לסוציאל-דמוקרטים לשעבר המיליציה הצבאית (הוקמה באוקטובר 1936) אוסטרופשיזם , L. Reichhold, Kampf um Österreich. Die Vaterländische Front und ihr Widerstand gegen den Anschluß 1933-38, 2. Auflage 1985 (בגרמנית) I. Bärnthaler, Die Vaterländische Front, Geschichte und Organisation, 1971 (בגרמנית) מדיה וקבצים בנושא מפלגת חזית המולדת האוסטרית בוויקישיתוף אוסף עלונים של חזית המולדת
סרז'י פמיאס

סרז'י פמיאס (בקטלאנית: Sergi Pàmies‏; נולד ב-1960 בפריז) הוא סופר, עיתונאי, מתרגם ושדרן טלוויזיה ורדיו קטלאני שזכה במספר פרסים. סגנונו משלב בין הומור ופרודיה לבין נושאים של ייאוש, כישלון ומוות. בעבודתו בתקשורת הוא משתף פעולה עם קים מונזו. פמיאס תרגם יצירות של גיום אפולינר, ז'אן-פיליפ טוסן, אגוטה קריסטוף ודניאל פנאק. T'hauria de caure la cara de vergonya, 1986 ("הפנים שלך צריכות ליפול מבושה") Infecció, 1987 ("זיהום") La gran novel·la sobre Barcelona, 1999 ("הרומן הגדול על ברצלונה"; פרס Crítica Serra d'Or) L'últim llibre de Sergi Pàmies, 2000 ("הספר האחרון של סרז'י פמיאס") Si menges una llimona sense fer ganyotes, 2006 ("אם אתה אוכל לימון בלי לעשות פרצופים"; פרס Lletra d'Or, פרס העיר ברצלונה) 2010 ,La bicicleta estàtica ("אופניים סטטיות") 2010 ,Cançons d'amor de i de pluja ("שירים של אהבה ושל גשם") La primera pedra, 1990 ("האבן הראשונה"; פרס Ícaro) L'instint, 1993 ("האינסטינקט"; פרס Prudenci Bertrana) Sentimental, 1995 ("סנטימנטלי") מדיה וקבצים בנושא סרז'י פמיאס בוויקישיתוף אודות סרז'י פמיאס באתר אגודת הסופרים בלשון הקטלאנית (באנגלית) (בקטלאנית) (בספרדית) סרז'י פמיאס באתר Corpus Literari Ciutat de Barcelona (בקטלאנית) סרז'י פמיאס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
מרטנזיט

מרטנזיט הוא מבנה גבישי של ברזל, תוצאה של חיסום, הוא טרנספורמציה מהירה (ללא תהליך דיפוזיה) ממצב אוסטניט. לרוב, מקובל להשתמש במונח "מרטנזיט" בהקשר של תרכובת פלדה פחמנית. תרכובת זו, ביחסים שונים בין הפחמן לברזל, שימושית מאוד בתעשייה המודרנית ומשמשת לרוב כחומר גלם לבניית כלים, חלקי מכונות ושאר היישומים התעשייתיים. המרטנזיט נקרא על שם המטלורג הגרמני אדולף מארטנס (1850 – 1914). המרטנזיט נוצר על ידי קירור מהיר, המכונה ריווי, של תרכובת הנמצאת בפאזה אוסטניטית, אם בהשקעת הפלדה החמה במים קרים ובתהליכים תעשייתיים מתקדמים יותר אף בחנקן נוזלי. הקירור המהיר גורם לאטומי הפחמן להילכד בגביש, כיוון שאינם מספיקים לצאת בדיפוזיה אל מחוץ למבנה הגבישי המתהווה. מבנה זה מכיל מאמצים פנימיים כתוצאה ממהירות המעבר מהפאזה האוסטניטית לפאזה המרטנזיטית. בהגדלה מיקרוסקופית של מרטנזיט מוצק, ניתן לראות שגרעיני הגבישים הם דמויי מחטים מחודדות – דבר המבחין את המרטנזיט מפאזות אחרות. מבנהו המולקולרי הגבישי של המרטנזיט הוא טטרגונל ממורכז גוף לעומת המבנה של האוסטניט – שהוא קובייתי ממורכז פאה. חרף הרכבם הכימי הזהה של חומרים שונים, אף כי נוסחתם הכימית זהה, אלה יכולים להיבדל בתכונותיהם בשל מבנה מולקולרי שונה למשל מרטנזיט ואוסטניט. המעבר מפאזה אוסטניטית לפאזה מרטנזיטית דורש מעט מאוד אנרגיית אקטיבציה, כיוון שהתהליך הוא תוצאה של ארגון מחדש עדין, אך מהיר, של מיקומי האטומים אלה ביחס לאלה. צפיפות המרטנזיט נמוכה יותר מזו של האוסטניט, לכן המעבר בין שתי הפאזות גורם לשינוי בנפח התרכובת. הפאזה המרטנזיטית יכולה להיהרס בקלות עם חימום התרכובת לסף טמפרטורה הייחודי לכל חומר, זאת משום שתהליכים כימיים מואצים בטמפרטורות גבוהות ובהתאם לחוק השני של התרמודינמיקה. התהליכים השונים נקראים חיסום, הרפיה וריפוי. בסגסוגות מסוימות, התופעה ניתנת לשיכוך על ידי הוספת יסודות דוגמת טונגסטן, שמשתתפים בהתגרענות של הצמנטיט. כיוון שקשה לשלוט בתהליך הריווי, פלדות רבות מקוררות בשיטה זו, כך שייווצר עודף של מרטנזיט ואז על ידי הרפיה, ריכוזי המרטנזיט משנים פאזה למבנה הרצוי בהתאם לשימוש העתידי של אותה פלדה. כיוון שיתר מרטנזיט גורם לפריכות של הפלדה ואילו מיעוט מרטנזיט יגרום לפלדה להיות רכה מדי, נחקרו קצבי החיסום הרצויים באקדמיה ובחברות מסחריות, ונוסחו מתכונים מדויקים לקבלת מבנים פנימיים רצויים של הסגסוגת. Fundamentals of Materials Science and Engineering, 5th edition, William D. Callister, Jr. et.al קריסטלוגרפיה Extensive resources from Cambridge University Press The cubic-to-tetragonal transition New Phase Transition מבוא לקריסטלוגרפיה ומערכות גביש במינרלים מילון למונחי קריסטלוגרפיה מבני סריג גבישי ארגון הקריסטלוגרפיה האמריקני quenching מה שהעניק לתהליך את שמו באנגלית Tempering Annealing Fe3C הוא ברזל פחמני הוא חומר גלם הפלדה quenching
דראז'ן ירקוביץ'

דראז'ן ירקוביץ' (בקרואטית: Dražan Jerković‏; נהגה: [drǎʒan jěːrkoʋitɕ]; 6 באוגוסט 1936 – 9 בדצמבר 2008) היה כדורגלן קרואטי ששיחק בעמדת החלוץ, ולאחר מכן היה מאמן. ירקוביץ' שיחק עבור דינמו זאגרב בין 1954 ל-1965, ועבור גנט בשנת 1965. הוא נאלץ לפרוש בגיל צעיר יחסית בגלל פציעות חמורות שנגרמו לו במהלך המשחקים, ובזמן פרישתו הוא היה בשיא הקריירה. במדי דינמו הוא זכה באליפות בשנת 1958, ובגביע הליגה ב-1960 ו-1965. בסך הכל הוא הופיע במדי הקבוצה ב-315 משחקים והבקיע 300 שערים. ירקוביץ' שיחק עבור נבחרת יוגוסלביה בין 1960 ל-1964, והבקיע 11 שערים ב-21 משחקים. הוא השתתף ביורו 1960 ומונדיאל 1962. הוא היה בסגל הנבחרת היוגוסלבית למונדיאל 1958, אך לא שותף במשחקים. ביורו 1960 הוא הבקיע שני שערים נגד נבחרת צרפת בחצי הגמר, שבו יוגוסלביה ניצחה בתוצאה 4-5. במשחק הגמר יוגוסלביה הפסידה לנבחרת ברית המועצות בתוצאה 2-1, וסיימה במקום השני. ירקוביץ' הבקיע 4 שערים עבור יוגוסלביה במונדיאל 1962, וביחד עם חמישה שחקנים נוספים הוא זכה בפרס נעל הזהב. יוגוסלביה סיימה במקום הרביעי. ברבע הגמר היא ניצחה את נבחרת מערב גרמניה בתוצאה 0-1, בחצי הגמר הפסידה לנבחרת צ'כוסלובקיה בתוצאה 3-1, ובמשחק על המקום השלישי הפסידה לנבחרת צ'ילה בתוצאה 1-0. ירקוביץ' הופיע פעם אחת במדי נבחרת קרואטיה, לאחר שהיא כונסה פעם אחת במסגרת יוגוסלביה הקומוניסטית למשחק ידידות נגד נבחרת אינדונזיה ב-1956. ירקוביץ' היה המאמן של נבחרת קרואטיה החדשה בין 1990 ל-1992. ירקוביץ' נפטר ב-9 בדצמבר 2008 בזאגרב. Nogometni leksikon (2004, in Croatian) מדיה וקבצים בנושא דראז'ן ירקוביץ' בוויקישיתוף דראז'ן ירקוביץ', באתר Transfermarkt דראז'ן ירקוביץ', באתר WorldFootball.net דראז'ן ירקוביץ', באתר National Football Teams דראז'ן ירקוביץ', באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt