מלחמת הוונדלים (439–442)

מלחמת הוונדלים (439–442) הייתה סכסוך צבאי בין האימפריה המערבית הרומית לבין הוונדלים שהתרחש במערב אזור הים התיכון. הגיבורים העיקריים בסכסוך זה היו מלך הוונדלים גאיזריק והמפקד העליון של הצבא הרומי אאטיוס. מעט ידוע על מהלך המלחמה הזו ועל הקרבות שהתרחשו. רק בקווים כלליים ניתן לשחזר את מהלך המלחמה, שכן אין ולו דיווח שלם אחד על הקרבות שקרו. המעט שנכתב מתבסס על קטעי כרוניקנים והתייחסויות מזדמנות של משוררים, רטוריקאים ותאולוגים. המקור העיקרי על האירועים הם פרוספר והידטיוס. יתר על כן, קאסיודורוס ויורדנס מספקים מידע שימושי. כמה שנים לפני כן, הוונדלים בראשות גאיזריק עברו מספרד לצפון אפריקה, במהלך הכיבוש הוונדלי של אפריקה הרומית. כיבוש זה הסתיים בקיפאון, כי אף אחד מהצדדים המעורבים לא השיג את הניצחון הסופי. לבסוף, בשנת 435 הושג הסדר שלום שבו הוונדלים התרחקו מהפרובינציות הרומיות מאוריטניה טינגיטאנה, מאוריטניה קיסרינסיס ונומידיה. בתמורה, הם קיבלו את אפריקה, החלק העשיר ביותר של המחוז הרומי אפריקה פרוקונסולאריס, והסכימו למעמד הפוידרטוס של הרומאים. לאחר חתימת השלום ב-435, שאיפתו של גאיזריק ליותר כוח לא נעלמה. במהלך תקופת השלום הוא התכונן למלחמה חדשה. כשהתברר לו שאאטיוס, המפקד העליון של הצבא הרומי, נאלץ למקד את כל תשומת לבו כדי לשמור על גאליה, תחילה על ידי ניצחון על מרד בורגונדי ב-436 ולאחר מכן היה מעורב במלחמת הגותים, גאיזריק החליט שהגיע הזמן לממש את תוכניותיו. גאיזריק הביס את הצבא הרומי באפריקה פעמיים, פעם אחת בקרב קלמה נגד בוניפאטיוס ופעם שנייה כאשר הוא תוגבר על ידי חיילים מהמזרח, כך שבוודאי האמין מאוד בכוחותיו. כמעט בטוח שהכוחות המזרחיים חזרו הביתה עם אספאר ב-439. יתרה מכך, לא ידוע אם החיילים שבוניפאטיוס הביא לאיטליה במלחמת האזרחים כדי להתעמת עם אאטיוס נשלחו אי פעם בחזרה לאפריקה. כתוצאה מכך, ברור שגאיזריק נאלץ להתמודד עם צבא חלש באפריקה, אך צבא שניתן היה לתגבר מאיטליה אם המלחמה נגד הגותים הייתה מסתיימת בניצחון. באמצע אוקטובר 439 גאיזריק הפר את הסכם השלום עם הרומאים בכך שפלש למחוז הרומאי ביזאקנה ללא הכרזת מלחמה. קרתגו, העיר השלישית בגודלה של הרומאים, נכבשה ב-19 באוקטובר 439 ללא כל מאבק. כתוצאה מכך נפל חלק מצי הים התיכון לידי הוונדלים. באיטליה, הידיעה הזו עוררה את הפחד הדרוש, שכן הערים רומא ונאפולי הוכנסו למצב הגנה וסיגסוולט, מפקד החיילים, נקט בצעדים לשמירה על החופים. אאטיוס וצבאו נקראו מגאליה והקיסר תאודוסיוס השני הסכים לשלוח עזרה. ייתכן שגאיזריק היה מודע לכך שנעשו נגדו הכנות באיטליה, מכיוון שלאחר כיבוש קרתגו הוא ריכז את התקפתו בסיציליה, שם כיתר את פנורמוס. הוא לא הצליח לכבוש את העיר, אבל שרף את האי ואולי, אם כי לא בוודאות, כבש את העיר ליליבאיום. בחלק המזרחי של האימפריה הרומית נעשו הכנות ניכרות לצאת למלחמה נגד הוונדלים. בגלל האיום הזה, גאיזריק החזיר את הצי שלו לאפריקה ב-440. פרוספר מייחס את חזרתו לאפריקה למתקפה על קרתגו של סבסטינוס (חתנו של בוניפאציוס), שתקף את אפריקה מספרד. ייתכן שהסבסטינוס הזה הוזמן על ידי תאודוסיוס. בשנה שלאחר מכן הכין תאודוסיוס שייטת ימית גדולה ששטה מערבה, במטרה לשחרר את קרתגו מהוונדלים. פרוספר כותב כי הצי הקיסרי היה בפיקודו של שלושה גנרלים, ארובינדוס, אנסילה וגרמנוס משלחת זו הגיעה לסיציליה בשנת 441 ולאחר מכן טוהר האי מוונדלים. בהמתנה לצי הקיסרי, גאיזריק שלח משא ומתן לדבר על שלום. התייעצות דיפלומטית זו ארכה זמן רב, ובינתיים פלישה של ההונים אילצה את תאודוסיוס להחזיר את הצי שלו. בעקבות כך הקיסרים נאלצו לחתום על הסכם שלום מזיק. בסופו של דבר, נחתם הסכם שלום חדש בשנת 442. הסכם 442 החליף את האמנה הישנה של 435 וחילק שוב את אפריקה בין שתי המעצמות. עבור הוונדלים זה היה יתרון, האימפריה הרומית המערבית שמרה על מחוזות טריפוליטניה, מאוריטניה סיטיפנסיס, מאוריטניה קיסרינסיס וחלקים מנומידיה, בעוד שהוונדלים הורשו לקרוא לעצמם אדונים של שאר המחוז הזה ושל אפריקה פרוקונסולאריס כולה כולל ביזאקנה. לאאטיוס היה אינטרס ניכר בכך שלמערב יהיו יחסים טובים עם גאיזריק, כדי למנוע ממנו עילה להתקפות על סיציליה, או סרדיניה, או איטליה עצמה. על פי החשד, הוא הצליח לשכנע את ולנטיניאנוס להסכים לאירוסין בין בתו הבכורה אודוקיה, לבין בנו של גאיזריק הונריק. סביר מאוד שהסדר זה נשקל כבר בעת עריכת האמנה. אבל הונריק כבר היה נשוי לבתו של המלך הוויזיגותי תאודוריד הראשון. אף על פי כן, הנישואים הקיימים לנסיכה הגותית לא היו מכשול. תירוץ להיפטר ממנה היה קל למצוא. הנסיכה הואשמה בכך שרצתה להרעיל את גאיזריק. היא נענשה על כך בהשחתת פניה, ללא אוזניים ואף נשלחה חזרה לאביה. התקרית יצרה איבה אלמותית בין המלכים הללו. תיאודריד הראשון חיפש עד מהרה בן ברית חדש על ידי נישואי בת נוספת לרחיאר, מלך הסואבים (449). עבור הרומאים, הוויתור על המחוז העשיר של אפריקה פרוקונסולריס היה הקזת דם גדולה. המערב איבד את משלוחי התבואה שלו מאפריקה, אך חשוב מכך גם את ההכנסות ממסים, שבאמצעותן הוא מימן בין היתר את צבאו היקר. לא ידוע אם אמנת 442 קבעה גם תוכנית לספק לאיטליה תבואה. עם זאת, ההנחה היא כי אלה נמשכו. ברור שזה היה האינטרס של הבעלים החדשים לשלוח את עודפי התבואה לשווקים האיטלקיים. לאחר כיבוש קרתגו, רוב בעלי האדמות שהיו חלק ממעמד הסנאטורים הרומים נאלצו לעזוב את חופי אפריקה, חלקם הפליגו לאיטליה, אחרים חיפשו מקלט במזרח. בחלקים האחרים של האימפריה שלו נראה שגאיזריק לא נקט באמצעים כל כך קיצוניים. הוא חשב שזה מספיק כדי להפוך את הבירה המלכותית ואת המחוז המרכזי בטוחים. Caroline Barron, Dedication of the city walls in Naples by Valentinian III (CIL X, 1485), www.judaism-and-rome.org, ‏2018-08-07 (באנגלית)