הפלישה לאלג'יריה (1830)

הפלישה לאלג'יריה בשנת 1830 הייתה מבצע צבאי רחב היקף שבאמצעותו פלשה ממלכת צרפת, שנשלטה על ידי שארל העשירי, וכבשה את הדייליק של אלג'יר. אלג'יר סופחה על ידי האימפריה העות'מאנית בשנת 1529 לאחר לכידת אלג'יר בשנת 1529 והייתה תחת שלטון ישיר עד 1710, כאשר באבא עלי צ'אוץ' השיג עצמאות דה פקטו מהעות'מאנים, למרות ששטח העוצרות עדיין היה חלק מהאימפריה העות'מאנית. הדייליק של אלג'יר בחר את שליטיו באמצעות פרלמנט בשם הדיוואן של אלג'יר. השליטים/מלכים הללו היו ידועים בשם דייאים. ניתן לתאר את המדינה בצורה הטובה ביותר כמונרכיה נבחרת. תקרית דיפלומטית ב-1827, מה שמכונה פרשת האוהדים (תקרית ה-Fly Whisk), שימשה עילה ליזום מצור נגד נמל אלג'יר. לאחר שלוש שנים של קיפאון ותקרית חמורה יותר שבה נורתה ספינה צרפתית שהובילה שגריר לדיי עם הצעה למשא ומתן, קבעו הצרפתים כי נדרשת פעולה כוחנית יותר. שארל העשירי היה זקוק גם להסיט את תשומת הלב מענייני פנים צרפתיים סוערים שהגיעו לשיא עם הדחתו בשלבים המאוחרים של הפלישה במהפכת יולי. הפלישה לאלג'יר החלה ב-5 ביולי 1830 בהפגזה ימית של צי בפיקודו של אדמירל דופרה ובנחיתה של חיילים בפיקודו של לואי אוגוסט ויקטור דה גסן, הרוזן דה בורמון. הצרפתים הביסו במהירות את חייליו של חוסיין דיי, שליט אלג'יר, אך התנגדות הילידים הייתה נפוצה. זה הביא למערכה צבאית ממושכת, שנמשכה יותר מ-45 שנה, כדי לשרש את ההתנגדות העממית לקולוניזציה. מה שנקרא "השקט" התאפיין בהתנגדות של אישים כמו אחמד ביי, עבד אל-קאדר ולאלה פאטמה נ'סומר. הפלישה סימנה את סופה של העוצרות של אלג'יר שהתקיימה כמה מאות שנים, ואת תחילתה של אלג'יריה הצרפתית. בשנת 1848, השטחים שנכבשו סביב אלג'יר אורגנו לשלושה מחוזות, שהגדירו את השטחים של אלג'יריה המודרנית. במהלך מלחמות נפוליאון, ממלכת אלג'יר הרוויחה רבות מהמסחר בים התיכון, ומהיבוא האדיר של מזון על ידי צרפת, שנקנה ברובו באשראי. הדיי של אלג'יר ניסה להגדיל את הכנסותיו הפוחתות בהתמדה על ידי הגדלת מיסים, שזכו להתנגדות של האיכרים המקומיים, הגברת חוסר היציבות במדינה והובילה להגברת פיראטיות נגד ספנות סוחר מאירופה ומארצות ארצות הברית הצעירה. זה, בתורו, הוביל למלחמה הברברית הראשונה ולמלחמה הברברית השנייה, שהגיעו לשיא באוגוסט 1816 כאשר לורד אקסמות' ערך הפגזה ימית על אלג'יר בתגובה למעשי טבח אלג'יריים בעבדים אירופאים ששוחררו לאחרונה. חוסר הפופולריות הנרחבת של הרסטורציה הבורבונית בקרב האוכלוסייה הצרפתית בכלל הפכה גם את צרפת לבלתי יציבה. בניסיון להסיח את דעתם של אנשיו מענייני פנים, המלך שארל העשירי החליט להשתתף במשלחת קולוניאלית. בשנת 1827 דרש חוסיין דיי, הדיי של אלג'יריה, מהצרפתים לשלם חוב בן 28 שנה שנוצר ב-1799 על ידי רכישת אספקה כדי להאכיל את חיילי המערכה הנפוליאונית במצרים. הקונסול הצרפתי פייר דבאל סירב לתת תשובות משביעות רצון לדיי, ובהתפרצות כעס, חוסיין דיי נגע בקונסול במחבט הזבובים שלו. שארל העשירי השתמש בזה כתירוץ ליזום מצור נגד נמל אלג'יר. המצור נמשך שלוש שנים, והיה בעיקר לרעת סוחרים צרפתים שלא הצליחו לעשות עסקים עם אלג'יר, בעוד שודדים ברברים עדיין הצליחו להתחמק מהחסימה. כאשר צרפת ב-1829 שלחה שגריר לדיי עם הצעה למשא ומתן, הוא הגיב באש תותחים שהופנתה לעבר אחת הספינות החוסמות. הצרפתים קבעו אז כי נדרשת פעולה כוחנית יותר. המלך שארל העשירי החליט לארגן משלחת ענישה בחופי אלג'יר כדי להעניש את ה"חוצפה" של הדיי, כמו גם להכחיד קורסיירים ברבריים שהשתמשו באלג'יר כמקלט בטוח. החלק הימי של המבצע ניתן לאדמירל דופרה, שייעץ לו, מצא אותו מסוכן מדי. בכל זאת ניתן לו הפיקוד על הצי. החלק היבשתי היה תחת פקודה של לואי אוגוסט ויקטור דה גסן, הרוזן דה בורמון. ב-16 במאי, צי המורכב מ-103 ספינות מלחמה ו-464 ספינות תובלה יצא מטולון, נושא צבא חזק של 37,612 איש. הקרקע הייתה מוכרת, הודות לתצפיות שנעשו בתקופת האימפריה הראשונה, והאי פרסק של סידי פרוך נבחר כנקודת נחיתה, 25 קילומטרים (16 מיל) ממערב לאלג'יר. החלוץ של הצי הגיע אל מול אלג'יר ב-31 במאי, אך המתין עד 14 ביוני עד שכל הצי הגיע. פרובנס, ספינת דגל של אדמירל דופרה מרנגו טרידנט דיקסן, קפטן באזוש אלז'סיראס קונקראן ברסלו קורון ויל דה מרסיי, כספינת תובלה פאלאס מלפומן ארת'וז, כספינת תובלה פאולין תטיס פרוסרפין ספִינקס נאז'ר בעקבות עליית המתיחות ותחילת המלחמה, התגייסו האלג'יראים. שבטי שיטת המח'זן התגייסו ברחבי הבייליקים של קונסטנטינוס, אוראן וטיטרי. גם שבטי הלוחמים זוווה ואיפליסן מקביליה גויסו, וניתנו בפיקודו של שייח' מוחמד בן זעמום. גם האודג'אק מאלג'יר גויס, ומנהיגם, אבראהים אגא מונה למפקד העליון של הכוחות האלג'יריים. בעוד חוסיין דיי הכריז על ג'יהאד נגד הפולשים הצרפתים, מתנדבים רבים מכל הארץ הצטרפו לצבאו של חוסיין דיי. יתר על כן, נשלחו מספר מכתבים לשבטים ספציפיים שהיו ידועים בכושר הלחימה שלהם ברחבי הארץ. " יום טוב לכל תושבי קביליה ולכל הנכבדים והאצילים שלהם. דעו שהצרפתים יצרו את התכנון לנחות ולכבוש את בירת אלג'יר. אתה עם הנודע באומץ לבך ובמסירותך לאסלאם. האוג'אק קורא לכם למלחמת קודש כדי שתוכלו לקצור את הפירות, בעולם הזה ובעולם הבא, כמו אבותיכם שלחמו במלחמת הקודש הראשונה נגד קרל החמישי בשנת 1541. מי שרוצה להיות מאושר בעולם הבא, חייב להתמסר לחלוטין לג'יהאד כשהזמן מתאים. הג'יהאד הוא חובה המוטלת עלינו על ידי הדת, כשהכופר נמצא בשטחנו". ממכתב ששלח אבראהים אגה לכמה שבטים קביליים. המספר המדויק והרכבו של צבא אלג'יריה אינם ידועים, אך ידוע שרוב החיילים היו מגיוס שבטי המח'זן. ההערכות לגבי המספר המדויק של החיילים האלג'יריים משתנים מאוד, כאשר הערכות מסוימות מציינות אותו בכ-25,000-30,000 בעוד שכמה מקורות צרפתיים מעריכים את זה על 50,000. בבוקר ה-14 ביוני 1830, החל חיל המשלוח הצרפתי, שהורכב מ-34,000 חיילים מחולקים לשלוש דיוויזיות, לנחות על האי סידי פרוך פרש. לאחר הנחיתה, הם כבשו במהירות את הסוללה האלג'יראית והדיוויזיה בפיקודו של הגנרל ברטז'ן הקימה ראש חוף כדי להגן על הנחיתה של שאר הכוחות. בזמן שהצרפתים התכוננו, הם הותקפו והוטרדו ללא הרף על ידי סיירים אלג'יריים נסתרים, שההטרדות שלהם בסגנון גרילה היו רק הקדמה למתקפה העיקרית. כשהצרפתים הנחיתו לאיטם את חייליהם וציודם, שלושת הבייאים של חוסיין דיי, מאוראן, טיטרי ומדיאה, וקאידים שונים נענו לקריאה לנשק והחלו לאסוף כוחות במחנה גדול ברמת סטוואלי הסמוכה. משוכנעים שהפחד לבדו מונע מהצרפתים לעשות כל צעד קדימה, הכוחות האלג'יריים, בראשות אבראהים אגה, ירדו מהרמה מוקדם בבוקר של ה-19 ביוני ותקפו את שתי הדיוויזיות הצרפתיות שכבר נחתו. ההסתערות האלג'יראית נהדפה והכוחות הצרפתיים עקבו אחר האלג'יראים למחנה שלהם במעלה הגבעה. ירי ארטילריה צרפתית ומתקפת כידונים הפכו בסופו של דבר את הנסיגה האלג'יראית לתבוסה כללית. בצהריים הצרפתים כבשו את המחנה האלג'ירי ורבים מהכוחות שנאספו על ידי הדיי חזרו הביתה. במחנה מצאו הצרפתים עושר, נשק, מזון ובעלי חיים שהאלג'יראים נטשו שם בזמן שברחו. למרות ההצלחה הצרפתית, החליט בורמון לא להמשיך הלאה עד שכל הכוחות ינחתו. בינתיים, באלג'יר, חוסיין דיי בילה את שלושת הימים הבאים בניסיון פעיל לאסוף את הכוחות שהתפזרו לאחר הקרב. מדי יום הגיעו יותר ויותר מהם לעיר, ועד מהרה חוסר המעש לכאורה של הצרפתים העניק לאלג'יראים אמון מחודש. בבוקר ה-24 ביוני חזרו הכוחות האלג'יריים לרמת סטוואלי והתפרסו מול מוצבים צרפתיים. כשהדיוויזיה הצרפתית הראשונה החלה לצעוד לעברם במבנה שדרה, נסוגו הכוחות האלג'יריים לעבר הכפר סידי חאלף בקצה הרמה. לאחר לחימה מסוימת, כותרו האלג'יראים על ידי מתקפת כידונים. האבדות הצרפתיות היו נמוכות מאוד באותו יום, אבל אמדה דה בורמון, אחד מארבעת בניו של המפקד העליון הצרפתי, היה בין ההרוגים. ב-3 ביולי, אדמירל דופרה וכמה מספינות המלחמה שלו הפגיזו את הגנות החוף של אלג'יר. עם זאת, ספינות צרפתיות נותרו רחוקות יחסית מהחוף ובכך גרמו לנזק קל בלבד. ב-29 ביוני הגיעו חיילים צרפתים ליד מבצר בורדז' מולאי חסן, מבצר עות'מאני ישן שהצרפתים כינו במהרה "פורט דה ל'קיסר" כמחווה לקיסר קרל החמישי, שכן הוא נבנה בתגובה להתקפתו על העיר בשנת 1541. ב-30 ביוני הם החלו לחפור תעלות כהכנה למצור ועד ה-3 ביולי הם הביאו את כל הארטילריה שלהם. בשעות הבוקר המוקדמות של ה-4 ביולי, הורה הגנרל דה לה איטה, מפקד הארטילריה הצרפתית, לכל הסוללות לפתוח באש. המגינים השיבו מיד באש, והתפתח קרב תותחים. חיל המצב של המצודה, שהורכב מכ-800 יניצ'רים ו-1,200 מורים, התנגד במשך מספר שעות למרות ההפגזה האינטנסיבית לה היו נתונים, הישג של אומץ שהרשים את הצרפתים. אולם, סמוך לשעה 10:00 בבוקר, הפסיקו מגיני המבצר את הירי מכיוון שכבר לא היה להם חיפוי לאחר שהושמדו כל המרלונים. המבצר היה הרוס ורוב התותחים שלו הושמדו. לאחר מכן אספו המגינים את מה שנותר מאבקת השרפה ופוצצו את המבצר לפני שנמלטו מהמקום. מתוך 2,000 אנשי חיל המצב, רק מחציתם שרדו וחזרו לקסבה. לאחר שהמבצר נכנע, העיר הייתה נתונה כעת לחסדי כוח הפלישה הצרפתי. הצרפתים הציבו את הארטילריה שלהם בהריסות המבצר והחלו להחליף אש עם הקסבה של אלג'יר. קצת אחרי הצהריים, שליח של הדיי הגיע לקווים הצרפתים וניסה לנהל משא ומתן על נסיגה צרפתית בתמורה להתנצלות רשמית בפני מלך צרפת והחזר הוצאות המלחמה הצרפתיות על ידי העוצרות. הצרפתים סירבו, וכעבור זמן מה הגיעו שני צירים לצרפתים וניהלו משא ומתן על שביתת נשק עד שיושגו הסכמי שלום. הם גם הציעו להביא את ראש הדיי לצרפתים, אולם הצרפתים סירבו. דה בורמון אמר להם שצרפת רוצה את העיר, הצי שלה, את האוצר של העוצרות ואת עזיבת הטורקים מהעיר והבטיח לחסוך מהתושבים את בזיזת הבתים אם תנאים אלה יתקבלו. חוסיין דיי יורשה לקחת עמו את עושרו האישי בגלות. שני הנציגים עזבו וחזרו למחרת בסביבות השעה 11:00 בבוקר, ואמרו לצרפתים שהדיי הסכים לתנאיהם. {חיילים צרפתים נכנסו לעיר ב-5 ביולי בשעה 12:00. עם הפלישה הצרפתית לאלג'יר, מספר אלג'יראים היגרו מערבה לתטואן. הם הביאו לשם את הבקלווה, קפה ומאפה הוורקה המשמש כיום בפסטיליה. מדיה וקבצים בנושא הפלישה לאלג'יריה בוויקישיתוף Karim, L.A. (2016). Côte ouest d'Alger (בולונית). Auteur. p. 56. ISBN 978-9947-0-4621-0. נבדק ב-2021-10-31. D'Ault-Dumesnil, Edouard (1868). Relation de l'Expédition d'Afrique en 1830 et de la conquête d'Alger. Lecoffre. p. 131. McDougall 2017, p. 51. Bulletin universel des sciences et de l'industrie. 8: Bulletin des sciences militaires, Volume 11. Didot. 1831. p. 80. Pellissier de Reynaud, Henri (1836). Annales Algériennes, Volume 1. Gaultier-Laguionie. p. 24. Achille Fillias (1865). Nouveau. guide general du voyageur en Algerie par ---(etc.). Garnier. pp. 33–. "Sur la terre d'Afrique !". www.algerie-ancienne.com. אורכב מ-המקור ב-4 באוקטובר 2018. נבדק ב-2021-03-23. {{cite web}}: (עזרה) "Conquête d'Alger ou pièces sur la conquête d'Alger et sur l'Algérie". 1 בינואר 1831 – via Google Books. {{cite web}}: (עזרה) Miroir de l'histoire, Numéros 247 à 25. Nouvelle librairie de France. 1970. p. 33. Watson, William E. (2003). Tricolor and Crescent: France and the Islamic World. Greenwood Publishing Group. p. 20. ISBN 9780275974701. Association, American Historical (1918). General Index to Papers and Annual Reports of the American Historical Association, 1884-1914 (באנגלית). U.S. Government Printing Office. Mahfoud Kaddache, L'Algérie des Algériens, EDIF 2000, 2009, p. 413 Abun-Nasr, Jamil (1987). A history of the Maghrib in the Islamic period. Cambridge University Press. p. 250. ISBN 978-0-521-33767-0. Rousset, Camille (1879). La conquête d'Alger. Plon-Nourrit. p. 135. Chachoua, Kamel (2000). Zwawa et zawaya: l'islam "la question kabyle" : et l'État en Algérie. Autour de la Rissala, épître, "Les plus clairs arguments qui nécessitent la réforme des zawaya kabyles", d'Ibnou Zakri (1853-1914), clerc officiel dans l'Algérie coloniale, publiée à Alger, aux Editions Fontana en 1903 (בצרפתית). Ecole des Hautes Etudes en Sciences Sociales. A bis Arad (בגרמנית). Brockhaus. 1864. Gaskell, George (1875). Algeria as it is (באנגלית). Smith, Elder & Company. Gaul, Anny (2019-11-27). "Bastila and the Archives of Unwritten Things". Maydan (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2019-12-13. I was especially interested in Tetouani baqlawa, a pastry typically associated with the eastern Mediterranean, not the west. The baqlawa we sampled was shaped in a spiral, unlike the diamond-shaped version I was more familiar with from Levantine food. But its texture and flavors––thin buttered layers of crisp papery pastry that crunch around sweet fillings with honeyed nuts––were unmistakable. Instead of the pistachios common in eastern baqlawa, El Mofaddal’s version was topped with toasted slivered almonds. Was baqlawa the vehicle that had introduced phyllo dough to Morocco? There is a strong argument for the Turkic origin of phyllo pastry, and the technique of shaping buttered layers of it around sweet and nut-based fillings was likely developed in the imperial kitchens of Istanbul.[4] So my next step was to find a likely trajectory that phyllo dough might have taken from Ottoman lands to the kitchens of northern Morocco. It so happened that one of Dr. BejjIt's colleagues, historian Idriss Bouhlila, had recently published a book about the migration of Algerians to Tetouan in the nineteenth/thirteenth century. His work explains how waves of Algerians migrated to Tetouan fleeing the violence of the 1830 French invasion. It includes a chapter that traces the influences of Ottoman Algerians on the city’s cultural and social life. Turkish language and culture infused northern Morocco with new words, sartorial items, and consumption habits––including the custom of drinking coffee and a number of foods, especially sweets like baqlawa. While Bouhlila acknowledges that most Tetouanis consider bastila to be Andalusi, he suggests that the word itself is of Turkish origin and arrived with the Algerians." ... "Bouhlila’s study corroborated the theory that the paper-thin ouarka used to make bastila, as well as the name of the dish itself, were introduced to Morocco by way of Tetouani cuisine sometime after 1830. Idriss Bouhlila. الجزائريون في تطوان خلال القرن 13هـ/19م. pp. 128–129.