laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
צבא האסלאם (סוריה)

צבא האסלאם (בערבית: جيش الإسلام; תעתיק: ג'יש אל-אסלאם) הוא ארגון מורדים ערבי אסלאמיסטי - מהבולטים במהלך מלחמת האזרחים בסוריה. צבא האסלאם היה חלק מברית החזית האסלאמית הסורית (2012-13) ולאחר מכן החזית האסלאמית, המזוהה עם האסלאם הפוליטי של האחים המוסלמים (2013-15). בתקופת חברותו בחזית האסלאמית - ג'יש אל-אסלאם היה חבר בברית האסלאמיסטית יחד עם שישה ארגונים נוספים: חלקם מזוהים עם האחים המוסלמים וחלקם סלפיים - חטיבת המאוחדים (לואא אל-תווחיד), אל-פאוז' אל-אוול, חטיבת הסער הצפונית, אחראר א-שאם, חטיבת הדת (לואא אל-חאק), אנסאר אל-שאם וצבא האסלאם. מייסד ומנהיג צבא האסלאם היה זהראן עלוש, שנהרג על ידי כוחות רוסיים ב-25 בדצמבר 2015. למחליפו מונה עיסאם בוידאני. תנועת צבא האסלאם קיבל תמיכה רשמית מערב הסעודית, ומהווה את הכוחות המזוינים הגדולים באופוזוציה הסורית, למרות שלא מוכרת כחלק מהקואליציה הסורית הלאומית (המזוהה עם חילוניים ואסלאמיסטים מתונים). תנועת צבא האסלאם מתואמת עם הצבא הסורי החופשי במסגרת המפקדה העליונה של הקואליציה הלאומית הסורית. במהלך אפריל 2015, הצעיד ארגון צבא האסלאם מצעד של אלפי לוחמים מול המצלמות - מצעד שטרם נראה מאז תחילת מלחמת האזרחים בסוריה. בעקבות סרטון שפורסם על ידי המדינה האסלאמית בו הוצאו להורג מורדים סורים ממספר ארגונים וביניהם לוחמים מצבא האסלאם, הארגון גמל להם באותו אופן והוציא סרטון תעמולה ביוני 2015, בו נראו חייליו מובילים שבויים של דאעש, תוך שלוחמי צבא האסלאם לבושים בסרבלים כתומים, ואילו שבויי דאעש לבושים מדים שחורים אך אזוקים ומושפלים. בסיום הסרטון, שבויי דאעש הוצאו להורג בירי לראש עם רובי ציד וקלצ'ניקובים. המועצה הלאומית של סוריה מלחמת האזרחים בסוריה מדיה וקבצים בנושא צבא האסלאם בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של צבא האסלאם צבא האסלאם, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ירון שניידר, ‏משיבים באותו המטבע: מורדים סורים מוציאים להורג את שבויי דאע"ש בסרטון חדש, באתר ‏מאקו‏, 1 ביולי 2015 "צבא האסלאם" נערך ל"יום שאחרי" אסד, באתר "מידל ניוז", ‏27 במאי 2015 רועי קייס, הישג לאסד ופוטין: מפקד "צבא האיסלאם" חוסל, באתר ynet, 25 בדצמבר 2015
צו נירון

צו נירון (בגרמנית: Nerobefehl) הוא צו שנחתם על ידי אדולף היטלר ב-19 במרץ 1945, והופץ כמסמך בסיווג "סודי ביותר" על ידי הפיקוד העליון של הוורמאכט. בצו הורו על צעדים להרס תשתיות גרמניות (טקטיקת "אדמה חרוכה" שהייתה נהוגה בשטחים שנכבשו על ידי גרמניה הנאצית), כדי למנוע את השימוש בהם על ידי כוחות בעלות הברית, בעת שאלה העמיקו חדירתם לתוך שטח גרמניה. הפקודה נכתבה תחת הכותרת הרשמית "צו הריסת שטח הרייך" ונודעה לאחר מכן כ"צו נירון", על שם הקיסר הרומי נירון, שגרם לכאורה לשרפה הגדולה של רומא בשנת 64 לספירה. בשנת 1945 מצב הגרמנים היה נואש. רוב השטחים שנכבשו על ידי הגרמנים שוחררו או נכבשו מחדש, הקרב על הבליטה בארדנים הסתיים בכישלון של הנאצים, וצבאות בעלות הברית התקדמו בשטח גרמניה הן ממזרח והן ממערב. עם זאת, היטלר לא היה מוכן להניח את הנשק ולהסכים לכניעה ללא תנאי. זו לא הייתה הפעם הראשונה שהיטלר ניסה להשמיד תשתיות לפני שנכבשו. זמן קצר לפני שחרור פריז, הורה היטלר להניח חומרי נפץ מסביב לאתרים חשובים, כגון מגדל אייפל, וצמתי תחבורה מרכזיים. המושל הצבאי דיטריך פון קולטיץ נצטווה להפעיל פצצות אלו, אם בעלות הברית תגענה לסביבות העיר, ולהפוך את פאריס לעיי חורבות. בפועל הוא לא עשה זאת, אלא נכנע לבעלות הברית. זו טעות לחשוב שמתקני תחבורה ותקשורת, מפעלי תעשייה ומחסני אספקה, שלא נהרסו, או שיצאו רק באופן זמני מכלל פעולה, ניתן יהיה להשתמש בהם שוב למטרות שלנו, כאשר השטח שאיבדנו יחזור לידינו. האויב ישאיר אותנו רק עם אדמה חרוכה כשהוא ייסוג, מבלי להתייחס כלל לאוכלוסייה. ולכן אני מורה: 1) כל מתקני התחבורה ותקשורת הצבאיים, מפעלי תעשייה ומחסני אספקה, כמו גם כל דבר אחר בעל ערך בשטח הרייך, שיכול בכל דרך שהיא לשמש את האויב להמשך המאבק, בזמינות מיידית או בעתיד הנראה לעין, יושמד. — קטע מתוך צו נירון הצו היה חסר תועלת. האחריות לביצועו הוטלה על אלברט שפר, שר החימוש בממשלתו של היטלר. שפר נחרד מהצו ואיבד את האמון ברודן. בדיוק כמו פון קולטיץ כמה חודשים קודם לכן, שפר נכשל בכוונה תחילה בביצוע הצו. עם קבלת הצו, הוא ביקש שתינתן לו סמכות בלעדית לביצוע התוכנית, במקום להשתמש בכוחו לשכנע את הגנרלים ומפקדי האזורים להתעלם מהצו. היטלר לא היה מודע לכך עד סוף המלחמה, כאשר שפר, בעת שביקר את היטלר בפיהררבונקר בברלין, התוודה בפניו שהוא לא ציית במכוון. היטלר כעס על השר שלו, אולם בכל זאת איפשר לשפר לעזוב. היטלר התאבד ב-30 באפריל 1945 בבונקר, 42 ימים לאחר הוצאת הצו. אירוע ידוע, המשויך לצו נירון, הוא הריסת המנהרה מצפון לדרום ברלין של הרכבת מתחת לתעלת לנדוור, שהובילה לתוצאה מרחיקה לכת של הצפת הרכבת התחתית. עם זאת, עד היום לא ידוע מי הוציא לפועל את הפיצוץ. זמן קצר לאחר מכן, ב -7 במאי 1945, הגנרל אלפרד יודל חתם על כניעתה הצבאית של גרמניה, וב -23 במאי שפר נעצר בהוראת הגנרל האמריקאי דווייט אייזנהאואר, יחד עם שאר ממשלתה הזמנית של גרמניה בראשות אדמירל קרל דניץ, יורשו של היטלר כראש המדינה. Hugh R. Trevor Roper (ed) Blitzkrieg to Defeat: Hitler's War Directives 1939–1945 (NY: Holt Rinehart and Winston, 1971) pp. 206–207 מדיה וקבצים בנושא צו נירון בוויקישיתוף צו נירון בגרמנית (מתוך ארכיון מסמכי היסטוריה גרמנית)
קונו-הנס פון בות

גנרל קונו-הנס פון בות (בגרמנית: Kuno-Hans von Both;‏ 9 באפריל 1884 – 22 במאי 1955) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה. פון בות נולד ב-9 באפריל 1884 בסאברן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1903 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הגרנדירים ה-89 (הדוכסות הגדולה מקלנבורג-שוורין ה-1). עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הועבר לרגימנט הרובאים ה-90 (הדוכסות הגדולה מקלנבורג-שוורין ה-8 - הקיסר וילהלם), ולחם בשורותיו במהלך המלחמה. ב-25 בפברואר 1915 הועלה לדרגת האופטמן, וב-25 בנובמבר 1917 מונה למפקד הגדוד ה-1 של ברגימנט המילואים ה-90. ב-10 במאי 1918 נפצע במהלך הקרבות, וב-25 באוקטובר 1918 מונה לקצין מטה בדיוויזיה ה-226. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי הפור לה מריט, צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918. לאחר המלחמה הצטרף פון בות לפרייקור, ולאחר מכן הצטרף לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. באביב 1920 מונה פון בות למפקד פלוגה ברגימנט הרגלים ה-6, וב-1 באוקטובר 1922 מונה לקצין מטה בדיוויזיה ה-4 של הרייכסווהר. בתחילת שנת 1927 מונה למפקד הגדוד הממונע ה-4, וב-1 באוקטובר 1927 מונה לקצין מטה בפיקוד התותחנים ה-4. ב-1 בינואר 1928 הועלה לדרגת מיור, וב-1 בפברואר 1930 מונה כמדריך בבית הספר לטקטיקה של חיל הרגלים בדרזדן. ב-1 באפריל 1931 הועלה לדרגת אוברסט לויטננט, וב-1 באוקטובר 1931 מונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הרגלים ה-5 (הפרוסי). ב-1 בדצמבר 1933 הועלה לדרגת אוברסט. ב-1 בפברואר 1934 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-6, וב-6 באוקטובר 1936 מונה כמפקד בית הספר הצבאי בהנובר. ב-1 בינואר 1937 הועלה פון בות לדרגת גנרל מיור, ב-1 באוקטובר 1938 הועלה לדרגת גנרל לויטננט, וב-10 בנובמבר 1938 מונה למפקד הדיוויזיה ה-21. עם פרוץ המלחמה היה פון בות מפקד הדיוויזיה ה-21, ופיקד עליה במהלך הפלישה לפולין כחלק מהקורפוס ה-21 במסגרת הארמייה השלישית, וב-20 באוקטובר 1939 מונה למפקד הקורפוס ה-1. במהלך המערכה על צרפת לחם פון בות עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה הרביעית, ולאחר מכן כחלק מהארמייה ה-18 במסגרת קבוצת ארמיות B, וב-1 ביוני 1940 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים. במהלך מבצע ברברוסה לחם פון בות עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה ה-18, ולמשך זמן קצר כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית ומהארמייה ה-16 במסגרת קבוצת ארמיות צפון, וב-9 ביולי 1941 קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-9 בספטמבר 1942 קיבל פון בות על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-1 באפריל 1943 מונה למפקד יחידת האבטחה האחורית של קבוצת ארמיות צפון. בשנת 1944 מונה פון בות למפקד הכוחות הגרמניים במזרח הונגריה, וב-1 ביולי 1944 למפקד יחידת האבטחה האחורית של קבוצת ארמיות דרום אוקראינה. ב-8 באפריל 1945 פרש פון בות מתפקידו, וב-2 במאי 1945 נפל בשבי בעלות הברית. פון בות שוחרר מהשבי ב-17 באפריל 1947. לאחר שחרורו התגורר בעיר הביכטסוואלד, עד למותו ב-22 במאי 1955, והוא בן 71 שנים. מדיה וקבצים בנושא קונו-הנס פון בות בוויקישיתוף קונו-הנס פון בות באתר lexikon-der-wehrmacht בגרמנית
פול מודריץ'

פול לורנס מודריץ' (באנגלית: Paul Lawrence Modrich; נולד ב-13 ביוני 1946) הוא ביוכימאי אמריקאי, פרופסור לביוכימיה באוניברסיטת דיוק שבצפון קרוליינה ובמכון למחקר רפואי על שם הווארד יוז בצ'ווי צ'ייס, מרילנד. בשנת 2015 זכה בפרס נובל לכימיה (במשותף עם תומאס לינדל ועזיז סנג'אר), על מחקרו בנושא מנגנוני התיקון של הדנ"א. פול מודריץ' נולד בראטון, עיירת פועלים בצפון מדינת ניו מקסיקו כבן ללורנס מודריץ' ולמרגרט מודריץ' לבית טרק (McTurk). האב, בעל שורשים קרואטיים שגדל בין כורי פחם במדינת קולורדו, היה למורה לביולוגיה בתיכון העירוני של רייטון ומאמן פוטבול. פול מודריץ' התעניין במדעי החיים ובכימיה מילדותו, וכשהיה נער עודד אותו אביו שיעסוק בעתיד בחקר ה-DNA. בשנת 1973, קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת סטנפורד. בשנת 1976 הצטרף מודריץ' לאוניברסיטת דיוק. עבודת המחקר העיקרית שלו מתמקדת בתיקון DNA ובתיקון אי התאמה ב-DNA (אנ'). בשנת 2015 זכה בפרס נובל לכימיה במשותף עם תומאס לינדל ועזיז סנקאר על מחקריהם הנפרדים בנושא תיקון DNA ועל כך שהצליחו לפצח ולמפות ברמה המולקולרית את המכניזם שבאמצעותו מצליחים התאים לתקן דנ"א פגום ולשמור על המידע הגנטי. מודריץ' ביצע ניסויים ביוכימיים על מנת ללמוד את תיקון אי ההתאמה בחיידק אי קולי. בטקס הכרזת זכייתם בנובל, הסבירו נציגי ועדת הפרס ש"עבודתם סיפקה ידע בסיסי לגבי האופן שבו פועל התא החי וזו שימשה, בין היתר, לפיתוחם של טיפולים חדשים בסרטן". פול מודריץ' נשוי לוויקרס ברדט. מלבד זכייתו בפרס נובל לכימיה, מודריץ' הוא חבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים וחבר האקדמיה הלאומית למדעים. מדיה וקבצים בנושא פול מודריץ' בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פול מודריץ' פול מודריץ', באתר פרס נובל (באנגלית) פול מודריץ', באתר ResearchGate עידו אפרתי, פרס נובל לכימיה ל-3 מדענים שמיפו את מנגנון תיקון הדנ"א של התא, באתר הארץ, 7 באוקטובר 2015 כתבה מאת מילן סימוניץ' בעיתון "ניו מקסיקן" בסנטה פה באתר KOAT באלבוקרקה Raton native among 3 to win Nobel prize 7/10/2015 פול מודריץ', באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) "Paul Modrich Awarded 2015 Nobel Prize in Chemistry". HHMI. HHMI. 7 באוקטובר 2015. נבדק ב-7 באוקטובר 2015. {{cite news}}: (עזרה) עידו אפרתי, פרס נובל לכימיה ל-3 מדענים שמיפו את מנגנון תיקון הדנ"א של התא, באתר הארץ, 7 באוקטובר 2015 Su, SS; Modrich, P (ביולי 1986). "Escherichia coli mutS-encoded protein binds to mismatched DNA base pairs". Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America. 83 (14): 5057–61. PMID 3014530. {{cite journal}}: (עזרה)
דינה מרקון

דינה מרקון (ילידת 1959) היא מתרגמת ישראלית. דינה מרקון נולדה בריגה, גדלה בבית בו ספגה תרבות רוסית, בד בבד עם תרבות מערבית. אביה היה עיתונאי ששפת האם שלו הייתה גרמנית. היא עלתה לישראל עם משפחתה בשנת 1973. סיימה בהצטיינות את חוק לימודיה בחוגים לבלשנות כללית ולספרות עברית באוניברסיטה העברית. עבדה כמזכירה במרכז לחקר יהדות מזרח אירופה באוניברסיטה העברית, כעורכת בלשכת העיתונות הממשלתית וכעורכת לשונית בעיתון כל העיר בירושלים ובהוצאת כרטא. מאז 1992 תרגמה עשרות ספרים, בעיקר מרוסית לעברית, לרבות ארבעה מספריו של הסופר הקירגיזי צ'ינגיז אייטמטוב, תרגומים עבריים חדשים לקלאסיקות המופת "אובלומוב" לאיוון גונצ'רוב, "הכפיל" לדוסטויבסקי ו"התחייה" לטולסטוי, ובשנת 2015 "כתבי הגות" לטולסטוי. שני ספרים מאת הסופר האוקראיני בן זמננו אנדרי קורקוב, החלקים הכתובים רוסית בהתכתבויות בין בוריס פסטרנק מרינה צווטאייבה וריינר מריה רילקה, ואחרים. בשנת 2018 תרגמה מרקון את המסה "אמי והמוזיקה" שכתבה מרינה צבטייבה. מרקון עוסקת למחייתה גם ברפואה אלטרנטיבית. נעה ולדן, "מרקון, דינה", לקסיקון הֶקְשֵרִים לסופרים ישראלים (תשע"ד 2014), עמ' 621. דינה מרקון, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" דינה מרקון, פתאום קם אדם בבוקר ומתאהב במילים זרות, באתר ynet, 14 במרץ 2008 דינה מרקון, דף שער בספרייה הלאומית דינה מרקון, בלקסיקון הספרות העברית החדשה קרן דותן, שבועתה של המתרגמת, באתר ישראל היום, 7 באוקטובר 2018 ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרות ובנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
צבי יוסף רזניק

הרב צבי הירש יוסף הכהן רזניק (ה'תר"א, 1841 - י' בניסן ה'תרע"ב, 28 במרץ 1912) היה ראש ישיבה ליטאי. ראש ישיבות בערים סלונים וסובאלק. נולד לרב יצחק יעקב הכהן רזניק, בצעירותו התגורר בז'טל (אנ') ולפחות אחד מילדיו נולד בה. התגורר גם במייצ'ט מקום מגורי הורי אשתו, ונקרא על שם העיירה "רבי הירש מייצ'טער". התפרסם כמתמיד ושימש שנים רבות כראש ישיבה בסלונים. בקרב בני דורו היה נחשב כמי שידע לצטט בעל פה כל קטע בתלמוד הבבלי עם לשונם המדויקת של רש"י, תוספות, המהרש"א והמהר"ם. למרות הצעות רבנות רבות שקיבל, הסכים לכהן רק כראש ישיבה כדי שיוכל להמשיך להתמיד בלימודיו. בשנת ה'תרנ"ד, 1894, התקבל לעמוד בראשות ישיבת "אוהל יצחק" בסובאלק, משרה בה החזיק במשך שמונה עשרה שנים עד פטירתו בי' בניסן ה'תרע"ב, 28 במרץ 1912. הרב רזניק היה כהן, ובהלווייתו ספד לו רבה של סובאלק, הרב משה בצלאל לוריא באמרו כי אילו נבנה בית המקדש בימיו, היה ראוי לשמש ככהן גדול. הוא נקבר בסובאלק בחלקת הרבנים, ליד קברם של רבי יצחק אייזיק חבר ורבי עזריאל אריה לייב רקובסקי. במלחמת העולם השנייה הושחתו קברים אלו ונעשה שימוש במצבות לצורכי בנייה. בנו היה הרב מנחם הכהן ריזיקוב, מחבר פורה של ספרים תורניים ורב במנהטן. מדיה וקבצים בנושא צבי יוסף רזניק בוויקישיתוף בן ציון אייזנשטט, רעזניק, הרב ר' צבי יוסף הכהן, דורות האחרונים, חלק א: נ-ת. עמ' 335–336, באתר היברובוקס סלאנים - חזון מרהיב לב ונפש..., המליץ, 29 ביוני 1894 - תיאור על ליל שבועות בישיבתו בסלונים אברהם משה ויטקינד, הצבי ישראל - הספד עליו, פרק ג' בספרו תועפת ראם חלק א, ורשה תרע"ג, באתר היברובוקס
מוטי פוגל

מוטי פוגל (נולד ב-25 בדצמבר 1972) הוא מבקר ספרות ועורך ישראלי. פוגל גדל בבית דתי-לאומי בשכונת קריית הרצוג שבבני ברק ובנווה צוף, כבכור מבין חמישה אחים. אביו היה איש אמנה. למד בישיבת ההסדר אור עציון. מתגורר בירושלים עם אשתו ושלושת ילדיהם. בוגר לימודי פילוסופיה במסגרת תוכנית המצטיינים של האוניברסיטה העברית, לימודי פרשנות תרבות ולימודי עריכת לשון באוניברסיטת בר-אילן. אחיו אודי נרצח יחד עם אשתו רות ושלושה מילדיהם בפיגוע באיתמר. בין השנים 2005 ו-2007 שימש ככתב ועורך כלכלי בעיתונים מקור ראשון וישראלי בין השנים 2008 ו-2012 עבד ככתב ועורך בגלובס. משנת 2009 ועד שנת 2013 היה מבקר הספרות של עכבר העיר. משנת 2013 ועד סוף 2015 כתב ביקורות ספרות עבור Time Out תל אביב כיום הוא כותב ביקורות ספרות במוסף הספרים של עיתון הארץ. בנוסף הוא מנחה סדנאות קריאה וכתיבה ומספק שירותי עריכה פרטיים. באוקטובר 2023 יצא לאור ספרו לא ממואר בהוצאת אפרסמון ספרים. ספרו נבחר לאחד מעשרת ספרי הביכורים הטובים לשנת 2023. מוטי פוגל, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מוטי פוגל, "קונונסנס" אתר אישי מידע על מוטי פוגל בקטלוג הספרייה הלאומית עידו קינן, מוטי פוגל רוצה ללמד אתכם לקרוא, באתר הארץ, 20 בפברואר 2014 רונן טל, הסופר מוטי פוגל: "אני מסרב להתפייס עם המוות", באתר הארץ, 31 באוקטובר 2023 גואל פינטו, מוטי פוגל: קורא עכשיו את הספר שלי באור אחר, באתר כאן תרבות, 5 בנובמבר 2023 מוטי פוגל, המסחר הוא הגאולה, באתר "הַמּוּסָךְ - מוסף לספרות" של הספרייה הלאומית, 22 באוגוסט 2018 ניר חסון, מוטי פוגל, אחיו של אודי שנרצח באיתמר, בוכה על אחיו ומפגין בשייח ג'ראח, באתר הארץ, 24 במרץ 2011 לא ממואר, באתר Persimmon-books לא ממואר, באתר עברית צליל אברהם, "לא ממואר": איך ממשיכים לחיות אחרי רצח של בן משפחה, באתר הארץ, 14 בנובמבר 2023 עטרה בן חנן, ארנב־ליצן, או: מסה בעקבות לא ממואר מאת מוטי פוגל, באתר מעלה, ‏דצמבר 2023 מערכת ספרים, מבקרי מוסף הספרים של ישראל היום: אלה הם ספרי הביכורים הטובים ביותר, באתר ישראל היום, 11 ביוני 2024 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים ובנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ליסין

האם התכוונתם ל... בית ליסין – מבנה המשמש לאירועי תרבות ולמופעי תיאטרון אברהם ליסין – משורר ועיתונאי יידי ולדימיר ליסין – אוליגרך רוסי לסין ליזין
אידיבי

אידיבי (ראשי תיבות מאנגלית של: Entertainment DataBase) הוא אתר אינטרנט ישראלי בשפה העברית, המכיל בסיס נתונים מקוון של מידע על סרטי קולנוע ותוכניות טלוויזיה. האתר הוקם על ידי אלי שגב בשנת 2007. במקור, האתר נפתח כבלוג חדשות הקולנוע מאת שגב, המדווח, בין השאר, על סרטים חדשים ועל ליהוקים של הפקות עתידיות. עם הזמן, נוספה לאתר ספריית מידע נרחבת אודות סרטי קולנוע ותוכניות טלוויזיה מכל הזמנים, הן ישראלים והן עולמיים, ובהמשך גם מדור ריכוז ביקורות של מבקרי קולנוע ישראליים וכן כתבות מרחבי הרשת. המידע הקיים באתר אודות סרטי קולנוע ותוכניות טלוויזיה עשוי לכלול תקצירי עלילה, פירוט שחקנים ואנשי צוות בהפקה (כגון: שחקנים, במאים, מפיקים, תסריטאים ועוד), וכן תמונות (פוסטרים של סרטים, צילומי סטילס וכדומה) וקטעי וידאו (טריילרים, קליפים מתוך סרטים וכדומה). האתר מבוסס תוכן גולשים, וקיים בו ממשק המאפשר למשתמשי האתר לעדכן ערכים קיימים, או אף להוסיף ביקורות. אתר האינטרנט הרשמי של אידיבי אידיבי, ברשת החברתית פייסבוק אודות אידיבי ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע ובנושא מחשבים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שולמית טל

שולמית טל (1919–2005) הייתה ציירת, חברה בקבוצת העשרה שנתפשה כקריאת תיגר על האמנות המופשטת של חברי "אופקים חדשים" וניסתה להציב כאלטרנטיבה אמנות בעלת סממנים מקומיים ישראלים. נולדה בוורשה, פולין, ועלתה ארצה ב-1935. בניגוד לרוב המקורות בתיקי האמן בארכיונים השונים, המציינים את 1919 כשנת הלידה, בטופס שמילאה טל עצמה עבור קרן התרבות אמריקה ישראל המצוי בתיק אמן במוזיאון תל אביב, מצוינים תאריך לידה 1921 ותאריך עלייה 1934. עד 1948 למדה אצל יצחק פרנקל ומאוחר יותר ב"סטודיה" של יחזקאל שטרייכמן ואביגדור סטימצקי, ובין השנים 1950–1951 שהתה בפריז ולמדה ב"גרנד שומייר" (Académie de la Grande Chaumière). ב-1953 הצטרפה ל"קבוצת העשרה", והציגה עמם בכל תערוכותיהם. בשנת 1961 למדה קרמיקה בעין-הוד וגם באיטליה. טל גרה ויצרה ביפו העתיקה. במהלך שנות פעילותה השתתפה בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות בישראל ומחוצה לה, בנוסף על התערוכות שארגנה "קבוצת העשרה". בין היתר היא הציגה בתערוכת העשור ב-1958 במוזיאון תל אביב (בית דיזנגוף) ובכל התערוכות הכלליות של אמני ישראל. היא זכתה בפרס עיריית עכו (ב-1960, לפי טופס אגודת הציירים והפסלים, או ב-1957, לפי טופס קרן התרבות אמריקה-ישראל). כן זכתה בפרס ההסתדרות ב-1961 (או ב-1960 לפי טופס האגודה). הביקורת מתארת את שולמית טל כאחת ה"הבטחות" הגדולות של הקבוצה בזכות ציורה החופשי והמקצבי, הנוף הקורן בצבעוניות בהירה עם הרבה לבן, קיום עצמאי של קו קליגרפי והמשחק בין קו לכתם. בשלבי יצירתה המאוחרים חזרה טל לציור פיגורטיבי, בחלקו בעל אופי סימבוליסטי. במניפסט של קבוצת העשרה שנמנתה עליה, כתבו חברי הקבוצה עם עליית התערוכה השמינית, על "הצורך לחפש דרכי ביטוי חדשות לאמנות אשר מקורות יניקתה הנם הנוף והאדם הישראלי. מתוך אחידות החיים בקשנו להגיע לאחידות של צורה וסגנון. שוכנענו כי תלישות מהמציאות הסובבת אותנו ופניה למקורות זרים תביאנו לפורמליזם יבש ונוקשה ולאמנות עקרה." בלס, גילה, קבוצת העשרה, רמת גן: המוזיאון לאמנות ישראלית, 1992. מרקוס רות (עורכת), נשים יוצרות באמנות הישראלית 1970-1920, תל אביב: סדרת מגדרים, הקיבוץ המאוחד, 20 ציורים של טל בבתי מכירות ציור בבית מכירות
וקשנה

וֶקְשְׁנֶה (ביידיש: וועקשענע; בליטאית: Viekšniai ‏האזנה‏Ⓘ‏, וייקשניאי; בפולנית: Wieksznie) היא עיירה במחוז טלז שבליטא, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית. וקשנה נזכרת לראשונה במאה ה-9, ובשנת 1725 הוענקו לה זכויות עיר. יהודים ישבו בווקשנה מהמאה ה-17. בשנת 1847 נמנו בעיירה 1,120 יהודים, ובשנת 1897 היוו 56% מתושביה. במהלך מלחמת העולם הראשונה גורשו יהודי העיירה ממנה, ולאחריה, שבו אליה מאות בודדות מהם. טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה חיו בעיירה כ-600 יהודים, ופעלו בה בתי ספר עבריים וחוגים ציוניים. עם הכיבוש הסובייטי בשנת 1940 נאסרה פעילות זו. עם פרוץ מבצע ברברוסה, בסוף יוני 1941, החלו הליטאים לבצע מעשי התעללות והשפלה פומביים ביהודי העיירה, וכעבור מספר ימים כלאו את יהודי היישוב במחסני תבואה ובבניין בית המדרש המקומי, שם הוחזקו כארבעה שבועות בתנאי רעב, תוך לקיחת הגברים לעבודות כפייה והתעללות בנשים. ב-4 באוגוסט 1941 נלקחו יהודי העיירה למז'ייק הסמוכה, ושם נרצחו בבית העלמין היהודי המקומי, יחד עם יתר יהודי הסביבה. מדיה וקבצים בנושא וקשנה בוויקישיתוף "וקשנה", באתר JewishGen (באנגלית) וקשנה (Viekšniai), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם אלכסנדר קרוגלוב (רו') ומרטין דין, וייקשניאי, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1141–1142), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
ורקוביץ'

ורקוביץ' (באוקראינית: Варковичі; בפולנית: Warkowicze) הוא כפר במחוז רובנו שבמערב אוקראינה, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. בין מלחמות העולם נמנו בכפר 880 יהודים שהיו כ-85% מתושביו, ופעלו בו בית ספר יהודי, בית מדרש ותלמוד תורה. ב-27 ביוני 1941 כבשו את הכפר חיילי הוורמכט, ועד מהרה החלו במעשי רצח של יהודים ביישוב, ומינו בו יודנרט. בהמשך, רוכזו יהודי הכפר בגטו מגודר, ממנו נלקחו מדי יום לעבודות כפייה. ב-29 בספטמבר 1942 הובאו לגטו שבכפר יהודים נוספים מהסביבה, והוא נסגר. ב-3 באוקטובר 1942 נלקחו יהודי הגטו במשאיות ליער סמוך, ושם נרצחו כולם. רוב היהודים שהצליחו להימלט מהאקציה נרצחו בידי אוקראינים מקומיים. מדיה וקבצים בנושא ורקוביץ' בוויקישיתוף ורקוביץ' (Warkowicze), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "ורקוביץ'", באתר השטעטל הווירטואלי אלכסנדר קרוגלוב (רו') ומרטין דין (אנ'), ורקוביצ'ה, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1490–1491), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
אל-אהלי

האם התכוונתם ל... אל-אהלי (קהיר) – מועדון כדורגל מצרי אל-אהלי (ג'דה) – מועדון כדורגל סעודי מהעיר ג'דה אל-אהלי (טריפולי) – מועדון כדורגל מהעיר טריפולי בלוב אל-אהלי (בנגאזי) – מועדון כדורגל מהעיר בנגאזי בלוב אל-אהלי (ח'רטום) – מועדון כדורגל מהעיר ח'רטום שבסודאן אל-אהלי (וד מדני) – מועדון כדורגל מהעיר וד מדני שבסודאן אל-אהלי (עטברה) – מועדון כדורגל מהעיר עטברה שבסודאן אל-אהלי שנדי – מועדון כדורגל מהעיר שנדי שבסודאן אהלי צנעא – מועדון כדורגל מהעיר צנעא בירת תימן אהלי תעז – מועדון כדורגל מהעיר תעז שבתימן אל-אהלי (דוחה) – מועדון כדורגל מקטר אל-אהלי (מנאמה) – מועדון כדורגל מבחריין אל-אהלי (עמאן) – מועדון כדורגל מירדן אל-אהלי צידון – מועדון כדורגל מהעיר צידון שבלבנון מכבי עירוני ג'ת אל-אהלי – קבוצת כדורגל מהעיר אום אל-פחם שבאב אל-אהלי דובאי – מועדון כדורגל מדובאי שבאיחוד האמירויות הערביות בית החולים אל-אהלי בחברון
וסילישקי

וסילישקי (בבלארוסית: Васілішкі, ברוסית: Василишки, בפולנית: Wasiliszki; ביידיש: וואַסילישאָק) היא עיירה במחוז גרודנו שבמערב בלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. וסילישקי נזכרת לראשונה במאה ה-15, ובמשך השנים הייתה בבעלות משפחות אצולה פולניות. בחלוקת פולין השלישית, בשנת 1795, נכללה העיירה בשטח האימפריה הרוסית, ובשנת 1921 נכללה בשטח הרפובליקה הפולנית השנייה. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,800 יהודים, רוב תושביה, והתקיימו בה בית ספר עברי ותנועות נוער יהודיות. פעילות זו נאסרה בעת הכיבוש הסובייטי של האזור בספטמבר 1939. ב-25 ביוני 1941 נכנסו לעיירה הגרמנים, ולמחרת הוציאו להורג 8 יהודים בה. עד מהרה הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב, הגבלות תנועה, החרמת רכוש וגיוס לעבודות כפייה. בנובמבר 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, אליו הובאו גם יהודים מיישובי הסביבה. מעת לעת נכנסו לגטו אנשי ס"ס, וביצעו בו מעשי שוד, התעללות ורצח. ב-10 במאי 1942 נלקחו כ-2,150 יהודים מהגטו שבעיירה לבית העלמין היהודי המקומי, ושם נרצחו. כ-130 יהודים שהסתתרו בעיירה, והתפתו להבטחות הגרמנים כי לא יפגעו בהם, נרצחו אף הם. כ-180 יהודים שהושארו בגטו צוו לאסוף את הרכוש הנטוש בו. בתחילת אוגוסט 1943 שולחו אלו לגטו שצ'וצ'ין, וגורלם שם היה כגורל יתר יהודי המקום. מדיה וקבצים בנושא וסילישקי בוויקישיתוף ושילישקי (Wasiliszki), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "וסילישקי", באתר השטעטל הווירטואלי "וסילישקי", באתר JewishGen (באנגלית) סיארהיי פיבברצ'יק (בלא') ומרטין דין (אנ'), וסילישקי, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1297–1298), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) וסילישקי (בלארוס), דף שער בספרייה הלאומית
וולינצי

וולינצי (בבלארוסית: Валынцы, ולינצי; בליטאית: Valinčiai, ברוסית: Волынцы) היא עיירה במחוז ויטבסק שבבלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. וולינצי נזכרת לראשונה בתחילת המאה ה-17. בשנת 1764 הסתיימה בניית מנזר על ידי המסדר הדומיניקני. המנזר ובית הספר נבנו לפי תוכנית של יוהאן גלאוביץ. בחלוקת פולין הראשונה, בשנת 1772, נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית. בתיאטרון של בית ספר ליד מנזר דומיניקני בשנת 1787 לראשונה הוצגה הצגת תיאטרון בשפה הבלארוסית. בין מלחמות העולם נמנו בוולינצי כ-450 יהודים, רוב תושביה. ב-10 ביולי 1941 נכנסו לעיירה הגרמנים, וריכזו את כל יהודיה בגטו מוקף גדר תיל. בסוף פברואר 1942 חוסל הגטו בעיירה, כאשר יהודיו נרצחו ביער סמוך. מדיה וקבצים בנושא וולינצי בוויקישיתוף וולינצי (Volyntsy), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם דניאל רומנובסקי (אנ'), וולינצי, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1748), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
מרץ (פירושונים)

האם התכוונתם ל... מרץ – החודש השלישי בלוח הגרגוריאני מרצ – מפלגה בישראל זאוויר מרץ – חוקר ארצות שווייצרי וולטר מרץ' – איש סאונד אמריקני מרס (פירושונים) מארש (פירושונים)
וורניאני

וורניאני (בבלארוסית: Варняны, ורניאני; בפולנית: Worniany) הוא כפר במחוז גרודנו שבמערב בלארוס, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית. האזכור הראשון של הכפר הוא משנת 1391, ובשנת 1462 נבנתה בו כנסייה. בחלוקת פולין השלישית, בשנת 1795, נכלל הכפר בשטח האימפריה הרוסית, ובשנת 1922 נכלל בנפת וילנה שבתחום הרפובליקה הפולנית השנייה. בין מלחמות העולם נמנו בכפר כ-240 יהודים, כשני שלישים מתושביו. עם פרוץ מבצע ברברוסה נסוגו מהיישוב הסובייטיים, ועד כניסת הגרמנים לכפר, נערכו ביהודיו פרעות מצד האוכלוסייה המקומית. עם כניסת הגרמנים ליישוב, החלו אלו בביצוע מעשי התעללות ביהודיו, ובלקיחתם לעבודות כפייה. בהמשך, רוכזו יהודי הכפר בגטו סגור ומגודר שהוקם בו, אליו הובאו גם פליטים יהודים מאזור ליטא, ובו נרצחו מעת לעת יהודים. באוגוסט 1942 גורשו היהודים שנותרו בגטו שבכפר לגטו מיכלישקי, וגורלם שם היה כגורל יתר יהודי המקום. מדיה וקבצים בנושא וורניאני בוויקישיתוף "וורניאני", באתר JewishGen (באנגלית) וורניאני (Worniany), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "וורניאני", באתר השטעטל הווירטואלי אלכסנדר קרוגלוב (רו') ומרטין דין (אנ'), וורניאני, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1152–1153), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) pop-stat.mashke.org/belarus-census/hrodzienskaja.htm