laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ועכשיו

ועכשיו הוא שמו של אלבום הבכורה של הזמר הישראלי לירן נדל. האלבום יצא לחנויות ב-2003 בחברת התקליטים "הד ארצי". שיר הנושא הפך ללהיט גדול ואחריו יצאו לאור הסינגלים: "שיהיה לך טוב" ו"חצי חיים". לשיר "חצי חיים" צולם וידאו קליפ. שיהיה לך טוב (3:33) ועכשיו (4:03) איפה אנחנו (3:44) חצי חיים (4:49) כמה גדלנו (3:52) כל האנשים (4:03) תכתוב לי שיר (3:52) רחוב האהבה (3:30) בת 30 (3:24) בשקט (3:22) לכבודך (3:56) ערך זה הוא קצרמר בנושא אלבומים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קונסטנטין סרגייב

קונסטנטין מיכאילוביץ' סרגייב (ברוסית: Константин Михайлович Сергеев ‏ 5 במרץ 1910 (20 בפברואר בסגנון הישן) - 1 באפריל 1992) היה רקדן רוסי, מנהל אמנותי וכוריאוגרף בתיאטרון קירוב. כשבלט קירוב חזר ללנינגרד מפרם, (לשם עבר בתקופת המלחמה) התמנה סרגייב לכוריאוגרף ראשי של הלהקה. עבודתו הגדולה הראשונה הייתה לביים מחדש את "סינדרלה" של פרוקופייב, בלט שעודנו מבוצע כיום. מוריו במכון הממלכתי לכוריאוגרפיה בלנינגרד היו מריה קוג'וחובה, ולדימיר פונומריוב וויקטור סמיונוב (בעלה הראשון של מרינה סמיונובה. אשתו הראשונה, פיה באלאבינה, הייתה פרימה בלרינה בבלט קירוב, וכך גם אשתו השנייה, נטליה דודינסקאיה. הוא רקד כבן-זוגה של דודינסקאיה בהצגת הבכורה של "סינדרלה", שהפיק בשביל הקירוב. גלינה אולנובה הייתה בת-זוגו לריקוד בין 1930 ל-1940, עד שעברה לרקוד בבלט בולשוי. סרגייב ואולנובה היו הראשונים לרקוד את רומיאו ויוליה של פרוקופייב. בשנת 1957 עוטר סרגייב בתואר אמן העם של ברית המועצות ובשנת 1991 בתואר גיבור העמל הסוציאליסטי. הוא קיבל ארבעה פרסי סטלין. ניו יורק טיימס, הספד לקונסטנטין סרגייב לוס אנג'לס טיימס, הספד לקונסטנטין סרגייב קונסטנטין סרגייב, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) קונסטנטין סרגייב, באתר "Find a Grave" (באנגלית) קונסטנטין סרגייב, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) בריטניקה, ביוגרפיה של קונסטנטין סרגייב בריטניקה תיאטרון הבלט האמריקאי, ביוגרפיה של קונסטנטין סרגייב
א. ויקטור דונהי

אלווין ויקטור דונהי (באנגלית: Alvin Victor Donahey, נודע גם בשם A. Victor Donahey;‏ 7 ביולי 1873 – 8 באפריל 1946) היה פוליטיקאי אמריקאי מאוהיו, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אוהיו ה-50 וכסנאטור מטעם אוהיו. דונהי נולד בקאדוולדר, אוהיו, לג'ון דונהי וקתרין (לבית צ'ייני) דונהי. הוא למד בבתי ספר ציבוריים במחוז טאסקאראוואס, ועזב מוקדם את לימודיו כדי לקבל הכשרה כעובד דפוס. בשנים 1893–1905 הוא עבד בעיתון "ניו פילדלפיה טיימס", והתקדם מתפקיד עובד זוטר בבית הדפוס, לתפקיד מנהל עבודה ולאחר מכן כעורך אחראי עד שהיה לבעלים של בית דפוס משל עצמו. לאחר מכן ועד 1909 הוא היה למבקר של מחוז טאסקאראוואס, ובמקביל היה חבר במועצת החינוך של ניו פילדלפיה. ב-1912 היה דונהי נציג לוועידת החוקה של אוהיו. לאחר מכן ועד 1921 הוא שימש כמבקר המדינה של אוהיו. ב-1920 הוא לא הציג את מועמדותו לבחירה מחדש, ותחת זאת התמודד על משרת מושל אוהיו. בבחירות אלו נוצח דונהי, אך שנתיים לאחר מכן הוא התמודד שנית ונבחר, וכיהן כמושל בשנים 1923–1929. בעת כהונתו כמושל הוא זכה בכינוי "וטו ויק" (Veto Vic), בשל 72 הצעות החוק שהוא הטיל עליהם וטו בתקופת כהונתו הראשונה כמושל. בשנים 1926–1928 הוזכר שמו של דונהי כמועמד אפשר לנשיא או סגן הנשיא בבחירות לנשיאות של 1928. בוועידת המפלגה הדמוקרטית הוא קיבל את קולותיהם של חמישה נציגים, ובסופו של דבר זכה במועמדות המפלגה אל סמית'. לתפקיד סגן הנשיא הוא לא היה מועמד בסופו של דבר ובמועמדות המפלגה זכה ג'וזף טיילור רובינסון. ב-1934 נבחר דונהי כסנאטור מטעם אוהיו, לאחר שניצח בבחירות את הסנאטור הרפובליקני סימאון פס וזכה בכ-60% מהקולות. הוא כיהן בסנאט תקופת כהונה אחת של שש שנים בשנים 1935–1941 ולאחר מכן פרש. בבחירות לנשיאות של 1940 פנו אליו הדמוקרטים באוהיו כדי שישקול להתמודד כמועמד לנשיאות כמהלך לסיוע לנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, אך הוא סירב. התוכנית הייתה שנציגי אוהיו בוועידת המפלגה יצביעו עבורו בסבבי ההצבעה הראשונים עד שרוזוולט יצבור מספיק תמיכה, ובנקודת זמן זו הוא יפרוש והנציגים יצביעו עבור רוזוולט. לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים היה דונהי נשיא חברת מוצרי חרסית דונהי, שייצרה רעפים לענף הבנייה, והמייסד וחבר מועצת המנהלים של חברה לביטוח הדדי של כלי רכב. הוא גם היה חבר בחבר המנהלים של הבנק הלאומי של אוהיו בקולומבוס. ב-1897 נשא דונהי לאישה את מרי הארווי. לזוג נולדו 12 ילדים, שמתוכם 10 הגיעו לבגרות. בנם, ג'ון דונהי, כיהן כסגן מושל אוהיו בשנים 1959–1963. אשתו של ג'ון, גרטרוד וולטון דונהי, שימשה כגזברית המדינה של אוהיו. אחיו של דונהי, ויליאם דונהי, היה בעל טור בעיתון שיקגו טריביון ויוצרה של רצועת הקומיקס The Teenie Weenies. אח אחר שלו, ג'יימס הריסון דונהי, היה קומיקסאי בשירות העיתון Cleveland Plain Dealer ועיצב את הרעפים שייצרה החברה של אחיו. א. ויקטור דונהי נפטר בבית החולים גרנט שבקולומבוס ב-8 באפריל 1946. הוא נטמן בבית הקברות של השדרה המזרחית שבניו פילדלפיה, אוהיו. על שמו של דונהי קרוי בניין במרכז התערוכות של אוהיו בקולומבוס, שבו נערך מדי קיץ היריד המדינתי השנתי. מדיה וקבצים בנושא א. ויקטור דונהי בוויקישיתוף א. ויקטור דונהי, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית) א. ויקטור דונהי באתר The Political Graveyard (באנגלית) א. ויקטור דונהי, באתר "Find a Grave" (באנגלית) Associated Press, Kentucky New Era, Senator Donahey Refuses to Seek Votes for President, February 19, 1940
מאוריציו גוצ'י

מאוריציו גוצ'י (באיטלקית: Maurizio Gucci; ‏26 בספטמבר 1948 – 27 במרץ 1995) היה איש עסקים איטלקי, בעלים של בית האופנה גוצ'י. בשנת 1995 נרצח בידי מתנקש שנשכר על ידי גרושתו. מאוריציו גוצ'י נולד בפירנצה. הוא בנם היחיד של השחקן רודולפו גוצ'י, והשחקנית סנדרה ראבל. הוא נכדו של גוצ'יו גוצ'י, מייסד בית האופנה גוצ'י. בשנת 1972 עבר מאוריציו לניו יורק כדי לעבוד עם דודו אלדו גוצ'י. בשנת 1982 חזר מאוריציו למילאנו. הוא ניהל עם דודו אלדו מאבק על השליטה בחברת גוצ'י. בשנת 1986, מאוריציו נמלט לשווייץ, לאחר שעמד להעצר בחשד לזיוף חתימת אביו שמת קודם לכן, כדי להימנע מתשלומי מס. בשנת 1988 מכר גוצ'י 47.8 אחוזים ממניות החברה לקרן השקעות מבחריין, אשר רכשה גם את חברת טיפאני בשנת 1994. בהמשך מכר לקרן ההשקעות את יתרת אחזוקתיו בחברה תמורה 170 מיליון דולר. גוצ'י נישא בשנת 1972 לפטריציה רג'יאני וממנה היה אב לשתי בנות. בשנת 1985 אמר לאשתו שהוא יוצא לנסיעת עסקים, ותוך כדי הודיע לה לאחר מכן על כוונתו לפרק את הנישואין. שש שנים לאחר מכן התגרשו השניים באופן רשמי. ב-27 במרץ 1995 נרצח גוצ'י על ידי רוצח שכיר שנשכר על ידי גרושתו פטריציה רג'יאני, בכניסה למשרדו בעת שהגיע למשרדו. רג'יאני נידונה ל-29 שנות מאסר, ושוחררה לאחר 18 שנים. בשנת 2021 יצא הסרט ההוליוודי "בית גוצ'י" העוסק במאוריציו גוצ'י ובוים על ידי רידלי סקוט. גוצ'י גולם על ידי אדם דרייבר, ורג'יאני גולמה על ידי ליידי גאגא. מאוריציו גוצ'י, באתר "Find a Grave" (באנגלית) לואיזה זרגאני, The House of Gucci: A Complete History and Timeline, באתר wwd‏, 6 במאי 2021 פטרקיק ראיין,'House of Gucci' fact check: Was Salma Hayek's character a witch? Did Maurizio flee to Switzerland?, באתר Usa Today‏, 26 בנובמבר 2021 ynet, גרושתו של גוצ'י הזמינה את חיסולו - ותקבל חלקים מהונו, באתר ynet, 11 בפברואר 2017 לרצוח את גוצ'י: סיפור חייה הבלתי נתפס של פטריציה רג'יאני, באתר ‏מאקו‏, 28 במרץ 2021
השחר

הַשַּׁחַר היה ירחון עברי שהוציא לאור פרץ סמולנסקין בין השנים 1868–1884 (ה'תרכ"ט–ה'תרמ"ד) בווינה. סמולנסקין יסד את הירחון כדי להפיץ את רעיונות ההשכלה בין יהודי מזרח אירופה. סמולנסקין, שהיה גם העורך, פרסם בו מאמרים שקראו להפצת העברית, ללאומיות ולשיבת ציון, ואף נתן במה לרעיונות רדיקליים וסוציאליים. הוא ביקר את הרבנים ואת היהדות הדתית, שהתאפיינה לתפיסתו בקיפאון ובבערות; מן העבר השני, ביקר גם את המשכילים שקראו להשתלבות באימפריה הרוסית. סמולנסקין פרסם בכתב העת את מאמרי הביקורת שלו על משה מנדלסון ותלמידיו, שחסרו לפי דעתו את הרוח הלאומית היהודית והביאו להתבוללות ולשמד. הירחון הושפע מכתבי עת אירופיים – בעיקר גרמניים – בני התקופה, והכיל מלבד מאמרים גם חומר ספרותי, מאמרים מדעיים, ביוגרפיות וסקירות חדשותיות מן העולם היהודי. הוא הופץ בכל אירופה, והיה פופולרי במיוחד באימפריה הרוסית, חרף קשיי הצנזורה, וקראו בו בסתר גם חלק מתלמידי הישיבות הליטאיות. העיתון סבל מקשיים כספיים ניכרים ולעיתים אף נפסקה יציאתו הסדירה לאור. אברהם בר גוטלובר, שהתנגד לרעיונותיו של סמולנסקין, הקים את כתב העת "הבוקר אור" כמתחרה לעיתונו של סמולנסקין. בין הכותבים בכתב העת היו מרדכי דוד ברנדשטטר, יהודה ליב גורדון, משה ליב ליליינבלום, דוד כהנא, שלמה רובין (שאף סייע לסמולנסקין בהקמת הירחון ובעריכתו), פרופ' דוד צבי מילר, יהודה ליב לוין (יהל"ל), הלל נח מגיד שטיינשניידר, שלמה מנדלקרן ומנחם מנדל דוליצקי. בכתב העת פורסם ב-1879 גם מאמרו הראשון של אליעזר בן-יהודה, "שאלה נכבדה" (במקור "שאלה לוהטה", אך בעקבות הסתייגות של סמולנסקין שונתה הכותרת), שעסק בהתעוררות הלאומיות היהודית והזכיר בדרך אגב גם את תחיית הלשון העברית. כאן גם הופיע לראשונה שירו הידוע של יל"ג: "קוצו של יוד". השיר הארוך התפרסם בהמשכים בשנת 1876, ובגרסתו הסופית - בשנת 1878. בסך הכול יצאו 12 כרכים של "השחר", והוא הפסיק לצאת לאחר מותו של סמולנסקין ב-1885. בן ציון אייזנשטאט, דור רבניו וסופריו - ספר שני, וילנא תר"ס, עמ' 14-15, באתר היברובוקס שאלה נכבדה בפרויקט בן-יהודה ערך זה הוא קצרמר בנושא כתבי עת ובנושא יהדות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מארדקטילוס

מארדקטילוס (שם מדעי: Maaradactylus) הוא סוג של פטרוזאור ממשפחת האנהגואריים שהתקיים במשך הקרטיקון התחתון באמריקה הדרומית. פירוש שמו של פטרוזאור זה הוא: "מארה" "Maara" - בתו של צ'יף במיתולוגיית האינדיאנים משבט קירי (אנ'), אשר נהפכה בכישוף למפלצת מים בעלת לסת מוארכת עם שיניים חדות הטורפת דייגים. הסיומת "daktylos" פירושה "כנף". הסוג התגלה ב"תצורות רומואלדו" (Romualdo Formation) בסיארה שבצפון-מזרח ברזיל ב-2014. תחילה התגלה המין Maaradactylus kellneri, שנקרא על שם החוקר הברזילאי אלכסנדר קלנר וב-2019 התגלה מין נוסף - Maaradactylus spielbergi, שנקרא על שם סטיבן שפילברג הבמאי והמפיק של סרטי פארק היורה. לא כל החוקרים מסכימים עם סיווג הסוג ומשייכים אותו לסוגים קרובים כמו אנהגוארה או קולובורינכוס. פטרוזאור זה היה בעל גולגולת רחבה וגבוהה יחסית לפטרוזאור ומוטת כנפיו הגיע כנראה ל-6 מטרים. מבנה שיניו היו דקות וחרוטיות, מותאמות לתזונה מדגים. פטרוזאור זה הופיע במשחק Jurassic World Evolution 2. מדיה וקבצים בנושא מארדקטילוס בוויקישיתוף מארדקטילוס, באתר GBIF (באנגלית)
מצוק ויליס (אנטארקטיקה)

מצוק ויליס או רכס ויליס (באנגלית: Willis Ridge) הוא רכס מצוקים צר, ברכס סנטינל, בארץ אלזוורת' שבאנטארקטיקה. המצוק משתרע בכיוון מערב-מזרח, בין קרחון אסטר לבין קרחון סוברס, בצדו המזרחי של מסיב קראדוק. שמו של המצוק ניתן לו בשנת 2006 על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים. המצוק נקרא על שמו של מייקל ג'יי ויליס (Michael J. Willis), גאולוג מטעם אוניברסיטת מדינת אוהיו ממדינת אוהיו שבארצות הברית. ויליס שהה באנטארקטיקה וחקר אותה במשך 7 עונות מחקר (קיצים אנטארקטיים) בין השנים 1997–2006. בין היתר ויליס חקר את כיפת הקרח סיפל ואת זרמי הקרח וילאנס, בינדשאדלר ומקאייל. מצוק ויליס באתר הסקר הגאולוגי של ארצות הברית מצוק ויליס בגאזט האנטארקטי הרשמי של ממשלת אוסטרליה מצוק ויליס באתר הגאזט האנטארקטי המשווה SCAR של ממשלת אוסטרליה תצלום לוויין של אזור מצוק ויליס מפת אזור מצוק ויליס מחשבון מרחקים - המרחק ממצוק ויליס לאתרים סמוכים שמות אתרים באנטארקטיקה הנקראים על שם חוקרים מאוניברסיטת מדינת אוהיו מזג אוויר נוכחי עדכני במצוק ויליס נתוני שקיעת/זריחת שמש/ירח עדכניים עבור מצוק ויליס תחזית מזג אוויר עדנית ארוכת טווח עבור מצוק ויליס נתוני מזג אוויר היסטוריים עבור מצוק ויליס סטטיסטיקות מזג אוויר עבור מצוק ויליס מידע גאוגרפי והיסטורי
טארו

המונח "טארו" מפנה לכאן. לערך העוסק במערכת הקלפים, ראו טארוט. טארו (שם מדעי: Colocasia esculenta) הוא פקעת עמילנית אכילה של השיח המוכר בעברית כ"קולקס". ישנם מספר מינים המכונים טארו. הנפוצים שבהם נושאים את השמות המדעיים: "Colocasia esculenta"‏ ו-"Colocasia antiquorum". פקעת הטארו בעלת קליפה שעירה וסיבית בגוון חום-אפור. פנים הפקעת נע בין לבן, ללבן בעל נימים סגלגלים והיא עשירה בעמילן. כתלות בזן ובתנאי הגידול, גודל הפקעות נע בין גודל של כדור גולף לגודל של מלון גדול. טארו הוא אחד ממזונות הבסיס באזורים רבים באסיה ובאפריקה. עם זאת, בצורתן הטרייה, הפקעות רעילות ומכילות קריסטלים מחודדים של אוקסלט הסידן. לאחר בישול או טיפול מתאים הפקעות בטוחות למאכל. הפקעות נמכרות טריות, מבושלות, קפואות, מיובשות, משומרות בצורות שונות, ובצורת אבקה. לאחר בישולו הטארו הוא בעל טעם מתקתק עדין וארומה אגוזית קלה, ומשמש למנות עיקריות, חטיפים וקינוחים. מרקמו, כשהוא מבושל, מזכיר תפוח אדמה דביק. הצמח עצמו רב שנתי, צבעו ירוק (יש מינים בעלי גוון סגול), עליו גדולים ומרשימים ובעלי צורה של לב, ויכול להגיע לגובה של כ-2 מטרים. של כך, הצמח משמש אף כצמח נוי ולעיתים מכונה ״אוזן הפיל״ ומזכיר את צמח האלוקסיה במראהו. אלוקסיה קולקס טארו, באתר ITIS (באנגלית) טארו, באתר NCBI (באנגלית) טארו, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) טארו, באתר Tropicos (באנגלית) טארו, באתר GBIF (באנגלית) טארו, באתר The Plant List (באנגלית) טארו, באתר IPNI (באנגלית) טארו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) טל ניר-אוחיון‏, אל תסתכלו בקליפה: הירקות המכוערים שהכי בריאים לכם, באתר וואלה, 7 ביוני 2015 טארו באתר הרשימה האדומה של IUCN
Hope Ur Ok

Hope Ur Ok (בעברית: מקווה שאתה בסדר; מסוגנן באותיות קטנות) הוא הרצועה האחת עשרה והאחרונה מתוך אלבום הבכורה של אוליביה רודריגו, Sour. הוא יצא לאור ב-21 במאי 2021 תחת הוצאת חברת התקליטים גפן רקורדס. אף על פי שלא קודם כסינגל מתוך האלבום, השיר הגיע למקום ה-29 במצעד הבילבורד הוט 100 ולמקום ה-23 באוסטרליה וקנדה. בנוסף, הגיע השיר למעמד זהב בארצות הברית וקנדה. אני חושבת שכל השירים שלי הם רק החיים האישיים שלי אבל עם קצת דמיון, כי אם הייתי כותבת את חיי האישיים מילה במילה אנשים היו חושבים "זה משעמם"... אחד השירים באלבום, שנקרא "hope ur ok," נכתב מנקודת המבט של החברים שלי. אני ממש לא מכירה חלק מהאנשים שאני מדברת עליהם בשיר. אבל קיימים [בשיר] סיפורים שצברתי מחברים שונים, דברים כאלה אני עושה כל הזמן. המקור באנגלית I think all of my songs are just my personal life but with a little bit of imagination, because if I wrote my personal life verbatim people would be like, “That’s boring” … One of the songs on the record, it’s called “hope ur ok,” is written from the perspective of my friends. I don’t actually know some of the people that I talk about in the song. But there are stories [in it] that I had accumulated from different friends, so stuff like that I do all the time. — רודריגו על "Hope Ur Ok" בשונה משאר שירי האלבום העוסקים במערכות היחסים הרומנטיות של רודריגו, בשיר זה אוליביה מעלה זיכרונות מחברים ותיקים, ככל הנראה חלק מהקהילה הגאה. למרות איבוד הקשר עמם, היא מזכירה להם ששום דבר אינו גרוע כפי שהוא נראה, מאחלת להם בהצלחה, ואומרת להם עד כמה היא גאה בהם. רודריגו סיפרה כי כתבה את השיר בתחילת שנת 2020 בסלון ביתה, תוך כדי שהיא שואבת השראה מאמני הקאנטרי והפולק האהובים עליה. רודריגו סיפרה כי בחרה בשיר הזה כשיר הסיום של האלבום מכיוון שהוא מהווה סיום אופטימי לאלבום עצוב. The A.V. Club כתבו כי השיר חורג מנושא שברון הלב של האלבום, בו רודריגו מספרת סיפורים על אנשים שכבר אינם בחייה. צוין כי השיא הוא לא הרצועה הכי חזקה אבל כולל סינת'ים חלומיים ואאוטרו לפסנתר. סרטון השיר "Hope Ur Ok" באתר יוטיוב אוליביה רודריגו, SOUR diary, 2021 Olivia Rodrigo "Sour" Interview, סרטון בערוץ "Zach Sang Show", באתר יוטיוב (אורך: 21:51), 30 במאי 2021 Olivia Rodrigo's SOUR is so much more than a breakup album, The A.V. Club, ‏21 במאי 2021 (באנגלית) Larisha Paul, Every Song Ranked on Olivia Rodrigo’s ‘Sour’: Critic’s Picks, בילבורד, ‏21 במאי 2021 (באנגלית אמריקאית) Jenna Mahale, The tracks on Sour by Olivia Rodrigo, ranked, i-d.vice.com (באנגלית) Callie Ahlgrim, The definitive ranking of Olivia Rodrigo's 'Sour' songs, one year later, Insider (באנגלית אמריקאית) The definitive ranking of every Olivia Rodrigo song, including Vampire, The Tab, ‏2023-06-30 (באנגלית בריטית) Rob Sheffield, Every Olivia Rodrigo Song, Ranked, רולינג סטון, ‏13 בספטמבר 2023 (באנגלית) Billboard Canadian Hot 100, Billboard, ‏5 ביוני 2021 (באנגלית אמריקאית) Billboard Hot 100, Billboard, ‏5 ביוני 2021 (באנגלית אמריקאית) Billboard Global 200, Billboard, ‏5 ביוני 2021 (באנגלית אמריקאית) Streaming Songs, Billboard, ‏5 ביוני 2021 (באנגלית אמריקאית) Billboard Global Excl. US, Billboard, ‏5 ביוני 2021 (באנגלית אמריקאית) Gold & Platinum, RIAA (באנגלית אמריקאית) Gold/Platinum, איגוד תעשיית ההקלטות הקנדי (באנגלית אמריקאית)
מושבת האמנים של סולנוק

מושבת האמנים של סולנוק (בהונגרית: Szolnoki művésztelep) הייתה ממוקמת בלוע של מפגש נהר הז'דבה והטיסה. הקמתה קשורה לאירועי מהפכת 1848 בהונגריה ובמלחמת העצמאות בשנים 1848–1849 והיא מושבת האמנים הוותיקה ביותר בהונגריה. מושבת האמנים של סולנוק ומשמעותה בתחום האמנות היפה ניתן לייחס לשמו של הצייר האוסטרי אוגוסט פון פטנקופן, שביקר בהונגריה במהלך מלחמת העצמאות בשנים 1848–1849 כשרטט צבאי. הוא ביקר לראשונה בסולנוק ב-1851 ומאז חזר שוב ושוב. הנוף הקסים אותו וגם האנשים שחיו בנוף זה. הוא הפיץ את תהילתו של המקום בכל רחבי אירופה והביא לשם לא רק ציירים הונגרים אלא גם ציירים זרים. בשנות ה-70 של המאה ה-19, ציירים מפורסמים כמו לאיוש דיאק-אבנר, דיולה אגהאזי, שאנדור ביהרי, פאל בהם, לאסלו מדיאנסקי ואחרים ביקרו בסולנוק באופן קבוע. עד סוף המאה הייתה דרישה חזקה למושבה קבועה שתיושב על ידי אמנים. בתקופה זו הפך העיר סולנוק שוב למושב המחוז בשנת 1876 והתחבורה אליה הייתה טובה יחסית. ב-28 באפריל 1901 נוסדה אגודת האמנות בסולנוק שתפקידה היה לבנות את בתי הסטודיו ולנהל את חיי מושבת האמנים. מושבת האמנים בסולנוק נבנתה במקום הטירה הישנה של העיר, תוך פחות משנתיים, שני בניינים עם 12 דירות סטודיו. המסירה החגיגית הייתה ב-29 ביוני 1902. לא רק שהיו חברים קבועים במושבת האמנים, היו בקיץ אמנים אורחים הונגרים וזרים קבועים רבים, ציירים, פסלים ומחנות יצירה. מדי שנה נערכה תערוכה של העבודות שהושלמו, שזכתה להצלחה רבה. האמנים שיצרו שם לא דבקו במגמות הסגנון ה"מסורתי", כבר בתחילת העשור הראשון של המאה ה-20 הסתובבו במושבה גם נציגי הטרנדים המודרניים. כמעט ולא היו ציירים משמעותיים שלא ביקרו במושבה בשנות העשור השני של המאה ה-20, כולל יוז'ף קוסטה מציירי המישור ההונגרי הגדול, וגם הצייר של ציורי הנוף ושל הטבע הדומם יאנוש קלה התיישבו במקום. משנת 1912 למדו שם במהלך החופשות גם תלמידי האוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות. אדולף פניאש לימד כיצד לצייר אנשים, ציור נוף לימד לאיוש סלאני. ולאיוש זומבורי לימד ציור בעלי חיים. מלחמת העולם הראשונה ריסנה את פעולת המושבה, אך עד מהרה התחדשו החיים. ציירים מפורסמים רבים הגיעו לסולנוק, והם היו האישים המכוננים של שנות ה-30. במהלך קרבות מלחמת העולם השנייה נהרסו האולפנים, ואוסף התמונות של המוזיאון מאגודת האמנות הושמד. כל המסמכים והרישומים אבדו או הושמדו (או נגנבו). אלפי ציורים נעלמו. ב-4 בנובמבר 1944 נכבשה ושוחררה סולנוק על ידי הצבא האדום. בתום מלחמת העולם החל השיקום, ואחד הראשונים בשיפוץ הייתה מושבת האמנים. בשנת 1946 התחדשה האגודה לאמנות והחל גיוס אמנים. עד מהרה אוכלס היישוב מחדש. במאי 1947 נערכה תערוכה בעיר. במסגרת ימי התרבות הוצג חתך העבר של אמנות סולנוק תחת הכותרת "Szolnok in Fine Arts Hungarian Arts". השנים 1956–1957 פתחו פרק חדש בחייה של מושבת האמנים. שורה שלמה של אמנים צעירים הגיעו לסולנוק. בשנת 2002, חגגה העיר 100 שנה למושבת האמנים. בתמיכת המשרד למורשת התרבות הלאומית שופץ לחלוטין אגף ששת האולפנים באתר. לסטודיו של הציור והפיסול נוספו גלריה ואולם תצוגה, סטודיו משותף ושני סטודיו נוטספים אישיים כל אחד. בהתאם לצו של האספה הכללית, קמה לתחייה אגודת האמנות שנוסדה בשנת 1901. מריה אגרי : מושבת האמנים של סולנוק, בודפשט, 1977. ISBN 963-336-105-2 לקסיקון אמנות. עורך יאנוש וג. בודפשט : Corvina, 2006. מושבת האמנים Szolnok, ראה עמ'. ISBN 963-13-5534-9 מדיה וקבצים בנושא מושבת האמנים של סולנוק בוויקישיתוף מושבת האמנים של סולנוק מושבת אמנות מושבת אמנות2 אתר האינטרנט של מושבת האמנות szoljon.hu
סונאטה לפסנתר מס' 14 של בטהובן

סונאטה לפסנתר מס' 14, אופוס 27 מס' 2, הידועה גם כסונאטת אור ירח (בגרמנית: Mondscheinsonate), אשר בטהובן כינה גם Quasi una fantasia ("כמעט פנטזיה" באיטלקית), היא יצירה לפסנתר מאת לודוויג ואן בטהובן. היא נכתבה בשנת 1801, והוקדשה לתלמידתו בת ה-17, הרוזנת ג'ולייטה גוויצ'ארדי (Giulietta Guicciardi). כחמש שנים לאחר פטירתו של בטהובן האזין המבקר המוזיקלי לודוויג רלסטאב (Ludwig Rellstab) ליצירה וציין שהיא מזכירה לו את זוהר הירח על פני אגם לוצרן, ומכאן כינויה. זוהי אחת מיצירותיו הידועות והפופולריות של בטהובן בפרט ובמוזיקה הקלאסית בכלל, ולעיתים תכופות מנגנים אותה ואף משמיעים אותה רבות בסרטים. הסונאטה כתובה בשלושה פרקים: Adagio sostenuto Allegretto Presto agitato מבנה הפרק הראשון שנוי במחלוקת. יש הגורסים כי מדובר בצורת סונאטה חריגה, ויש הטוענים כי מדובר פשוט בצורה חופשית. המנגינה מנוגנת בעיקר ביד ימין (אותה כינה הקטור ברליוז "קינה") כנגד מקצב טריולות איטי. חלק זה עשה רושם גדול על מאזינים רבים, והפרק מוכר מאוד ומזוהה עם המוזיקה של בטהובן, ולעיתים אף עם המוזיקה הקלאסית בכללה. לדוגמה, ברליוז כתב שזוהי "אחת מהפואמות שהשפה האנושית אינה יודעת להעריך." היצירה הייתה פופולרית מאוד בימיו של בטהובן, על אף ייאושו של המלחין ממנה, שכתב: "מן הסתם כתבתי דברים טובים יותר." הפרק השני, מינואט וטריו שגרתיים יחסית, מהווה רגע של רוגע, כתוב ברה במול מז'ור. הסולם הזה אנהרמוני לדו דיאז מז'ור, ומהווה את הטוניקה המז'ורית ליצירה, הכתובה בדו דיאז מינור. הצליל המשונה מעט של שמונה התיבות הראשונות הוא התוצאה של המינואט שמתחיל בסולם ה"לא נכון", בלה במול מז'ור הוא הדומיננטה של רה במול. המוזיקה מתיישבת אל תוך רה במול רק במשפט השני, תיבות 5–8. הפרק האחרון והסוער, Presto agitato, הכתוב בצורת הסונאטה, הוא בעל הכובד הגדול מבין השלושה, ומשקף את ההתנסות של בטהובן (המוצגת גם בסונאטה האחות לה, אופוס 27 מס' 1 ומאוחר יותר באופוס 101) בהצבתו של החלק החשוב ביותר של הסונאטה אחרון. הפרק כולל ארפג'ואים מהירים ותווים בדגשי ספורצנדו. ביצוע הפרק דורש נגינה מיומנת וראוותנית. על הפרק האחרון, כתב צ'ארלס רוזן: "[זהו] חסר הרֶסֶן ביותר בהצגת רגשות. אפילו כיום, מאתיים שנה מאוחר יותר, הפראיות שלו מדהימה". הדינמיקה המוזיקלית בפרק השלישי היא למעשה פיאנו. נראה שהשימוש המרובה של בטהובן בספורצנדו, יחד עם מספר מעברי פורטיסימו, יוצרים תחושה של צליל עוצמתי ביותר למרות הדינמיקה המוחלשת. ישנה סאטירה על הפרק האחרון ועל כמה קשה לנגן אותו, הנמצאת בערוץ היוטיוב שוגר זאזא. לודוויג ואן בטהובן הפרק הראשון של סונאטת אור ירח לשמיעה, סרטון באתר יוטיוב מדיה וקבצים בנושא סונאטה לפסנתר מס' 14 של בטהובן בוויקישיתוף הפרטיטורה של הסונאטה לאור ירח מופצת על ידי כריס סוור כחלק מפרויקט מוטופיה. כתב היד של בטהובן לסונאטה יחד עם תווי היצירה וביצועים חופשיים בספריה הבינלאומית לתווים סונאטה לפסנתר מס' 14 של בטהובן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Mondscheinsonate Beethoven, Ludwig van (2004). Beethoven: The Man and the Artist, as Revealed in His Own Words. 1st World Publishing. p. 47. ISBN 978-1-59540-149-6.
פשוט וטוב

"פשוט וטוב" הוא שם אלבומה השישי של הזמרת מיקה קרני. האלבום יצא לחנויות ב-2006 בהוצאה עצמאית, והוא ממשיך את הקו האלקטרוני של "מגדלור", אלבומה החמישי של קרני. שיר הנושא, "פשוט וטוב", זכה להצלחה. סינגלים נוספים מהאלבום: "שניים בעולם", "רומיאו". לשלושת השירים הנ"ל צולמו קליפים מושקעים. באלבום מחדשת קרני את "סוף המאה העשרים", משיריה הישנים. פשוט וטוב (3:41) לרדת מעץ (3:58) אבודים בטוקיו (2:43) אהובה (3:29) רומיאו (3:40) שניים בעולם (2:45) סוף המאה העשרים (3:37) בוא אליי (2:55) אח יקר (3:32) שיר הנושא "פשוט וטוב" ביוטיוב
מוזיאון דובאי

מוזיאון דובאי (בערבית: متحف دبي) הוא המוזיאון המרכזי בדובאי. הוא נמצא בתוך מבצר אל פהידי, שנבנה בשנת 1787 ונחשב לבניין הישן ביותר במדינה שעדיין קיים. המוזיאון נפתח בידי שליט דובאי בשנת 1971, במטרה להציג את אורח החיים המסורתי באמירות דובאי. בכניסה ניתן לראות את המבצר שנבנה ואת התצוגות השונות הנלוות אליו. מהמבצר יוצא שביל אל הגלריות, בהן ישנן מוצגים המייצגים את תרבות המדינה, רובן מהמאה ה-19. בין המוצגים עתיקות מקומיות וכן חפצים ממדינות אפריקה ואסיה שהיו בקשרי מסחר עם דובאי. במוזיאון מוצגון דיורמות המתארות את החיים באמירות לפני הופעת הנפט, בנוסף לממצאים מתגליות אחרונות המתוארכים עד לשנת 3000 לפני הספירה. המוזיאון משתרע על שטח של כ-4,000 מטר רבוע. במהלך שנת 2013 ביקרו במוזיאון כמיליון מבקרים. מבצר אל פאהידי נבנה בכמה שלבים. המגדל העתיק ביותר נבנה בסביבות שנת 1787, ונחשב לבניין העתיק ביותר בדובאי שקיים עד היום. המבצר שימש לשמירה על הגישה היבשתית לעיר והגנה מפני פשיטות. המקום שימש כארמון השליט, מגורים של חיל מצב ובית סוהר. בשנת 1969 שייח' חמדאן בן ראשיד אל מקטום פנה לשייח' בדר מוחמד אל סבאח, שליט כווית, וביקש לשלוח מומחים לדובאי כדי לסייע בהקמת המוזיאון. המבצר בנוי בצורת ריבוע עם מגדלים המתנשאים בשלוש מפינותיו. דרומית לקיר הדרומי של המבצר קיים שחזור של חומות העיר העתיקה. ספינת דאו גבוהה ניצבת במרכז חצר גדולה הבנויה מעל לגלריות התת-קרקעיות. שני תותחים ניצבים לצידי השער הראשי בצד המזרחי של החומה, המעוטר בדגל דובאי ודגל איחוד האמירויות הערביות. לאורך שלושה מקירות המבצר בנויים אולמות פנימיים. האולם הסמוך לשער הראשי ומכיל את משרד הכרטיסים, בעוד שהאחרים מכילים אוסף של כלי נשק ישנים מתקופות היסטוריות שונות יחד עם דגם של העיר בשנת 1820 לספירה. כלי נגינה מסורתיים מוצגים לצד סרטון של מוזיקה פולקלורית. האולמות מקיפים חצר מרכזית בה נמצאים תותח ברונזה עם כדורי תותח, באר מים וסוגים שונים של סירות. בפינה ניצב אריש, בית קיץ מסורתי. האריש עשוי כולו מכפות דקלים ארוגות. הוא כולל אזורי ישיבה ושינה וכן מטבח, מלא בריהוט ביתי וחפצים ששימשו את המקומיים בזמנים עברו. האריש מציג את מגדל רוח, ששימש לקירור הבית בימי טרום החשמל. ספינת דאו מחוץ למוזיאון חצר מבצר אל פהידי סירות שונות המוצגות בחצר המוזיאון אריש הכולל מגדל רוח מוזיאון העתיד של דובאי מדיה וקבצים בנושא מוזיאון דובאי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מוזיאון דובאי Dubai Museum gets over 1 Million Visitors in 2013, INSA, 16 February 2014 נעמה ריבה, עוד אייקון יוצא דופן בדובאי, באתר הארץ, 13 במרץ 2022