laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
נאסר אל-קודווה

נאסר אל-קודווה (בערבית: ناصر القدوة, בתעתיק: נאצר אלקדוה; נולד ב-1953) הוא פוליטיקאי פלסטיני שכיהן כנציג הרשות הפלסטינית באומות המאוחדות בשנים 1991–2005 וכשר החוץ הפלסטיני בשנת 2005. אל-קודווה הוא אחיינו של יאסר ערפאת, יו"ר הרשות הפלסטינית בעבר. אל-קודווה נולד בשנת 1953. הוא למד באוניברסיטת קהיר, ובשנת 1979 סיים לימודי תואר ראשון בלימודי רפואת שיניים. זמן קצר לאחר מכן נעשה חבר בסהר האדום הפלסטיני. אל-קודווה גר בשנים האחרונות ברמאללה זאת לאחר שנים רבות בהן התגורר בניו יורק. הוא אחיינו של יאסר ערפאת, יו"ר הרשות הפלסטינית בעבר, ויו"ר קרן יאסר ערפאת. בשנת 1969 הצטרף אל-קודווה לפת"ח. בשנת 1974 מונה לנשיא ההתאחדות הכללית לסטודנטים פלסטינים. בנוסף, הפך אל-קודווה לחבר הוועד המרכזי של פת"ח. בשנת 1987 יצג אל-קודווה את הארגון לשחרור פלסטין, בראשו עמד יאסר ערפאת, דודו, כנציג לא רשמי באומות המאוחדות, והחל משנת 1991 כנציג רשמי. בשנת 2005 הוחלף אל-קודווה על ידי ריאד מנסור ומונה כשר החוץ הפלסטיני. בשנת 2012 כיהן אל-קודווה כסגן הנציג המיוחד של מזכ"ל האו"ם, באן קי-מון, במשלחת הסיוע של האו"ם לאפגניסטן, וכסגנו של קופי אנאן, השליח המיוחד לסוריה מטעם האו"ם והליגה הערבית, כאחראי על המגעים עם קבוצות המורדים הסוריות. בשנת 2014 עזב אל-קודווה את תפקידו באו"ם. בחודש אוקטובר 2016 עלתה האפשרות כי אל-קודווה יהיה יורשו של מחמוד עבאס כיו"ר הרשות הפלסטינית. בשנת 2021 הודיע אל-קודווה על ריצה עצמאית בבחירות לרשות המחוקקת הפלסטינית במאי 2021. אל-קודווה הוצב בראש רשימה משותפת עם מרואן ברגותי, תחת השם מפלגת "התקווה", כאשר במקום השני ברשימה נמצאת פדואה ברגותי, אשתו של מרואן. בעקבות זאת הודח אל-קודווה מן הוועד המרכזי של הפת"ח. באוגוסט 2024 הציג וחתם עם אהוד אולמרט על הצעה להסדר בין ישראל לפלסטינים. לפי הפרשן אהוד יערי, הפתרון הטריטוריאלי התבסס על הצעתו של אולמרט במהלך שיחות אולמרט–אבו מאזן בשנת 2008. הפרופיל של נאסר אל-קודווה באתר א-שרק אל-אווסט מדיה וקבצים בנושא נאסר אל-קודווה בוויקישיתוף Arafat’s Death Revisited; Israel Completes Separation Wall באתר MIFTAH, ‏ 7 ביולי 2012 (באנגלית) Opposition Mounts Against Abbas באתר וול סטריט ג'ורנל, 12 באוקטובר 2010 (באנגלית) Nasser al-Kidwa Appointed Deputy Joint Special Envoy of United Nations, League of Arab States on Syria באתר הרשמי של האו"ם, 7 במרץ 2012 (באנגלית) Kofi Annan to head to Syria on Saturday as Russia and China step up peace efforts באתר אל-ערביה, 5 במרץ 2012 (באנגלית) Annan deputy blocked by Damascus באתר Rappler, ‏ 31 במאי 2012 (באנגלית) U.N. deputy mediator on Syria Nasser al-Kidwa resigns באתר אל-ערביה, 3 בפברואר 2014 (באנגלית) ג'קי חורי, עבאס הדיח מפתח את אחיינו של עראפת לאחר שהודיע על ריצה עצמאית בבחירות, באתר הארץ, 12 במרץ 2021 ג'קי חורי, הוגשה רשימתו של ברגותי לפרלמנט הפלסטיני; בראשה יעמוד בכיר בפתח לשעבר, באתר הארץ, 1 באפריל 2021 אהוד יערי, ‏אולמרט חתם עם אחיינו של ערפאת על "חלוקת ירושלים", באתר ‏מאקו‏, 30 באוגוסט 2024
הקורפוס ה-73 (ורמאכט)

הקורפוס ה-73 (בגרמנית: LXXIII. Armeekorps) היה קורפוס של הוורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה. הקורפוס הוקם ב-25 בנובמבר 1944, וכמפקדו מונה אנטון דוסטלר. הקורפוס לחם בקרבות השונים בצפון איטליה, וב-2 במאי 1945 נכנע לכוחות בעלות הברית. אנטון דוסטלר (25 בנובמבר 1944 - 2 במאי 1945) הקורפוס ה-73 באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית)
הקורפוס ה-74 (ורמאכט)

הקורפוס ה-74 (בגרמנית: LXXIV. Armeekorps) היה קורפוס של הוורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה. הקורפוס הוקם ב-27 ביולי 1943 בברטאן, וכמפקדו מונה אריך שטראובה. הקורפוס לחם במערכה בנורמנדי כחלק מהארמייה השביעית, ולאחר מכן כחלק מארמיית הפאנצר החמישית. בהמשך לחם הקורפוס בקרבות השונים בגרמניה כחלק מהארמייה ה-15, וב-16 באפריל 1945 נכנע לכוחות בעלות הברית בכיס הרוהר. אריך שטראובה (27 ביולי 1943 - 16 בדצמבר 1944) קרל פיכלר (16 בדצמבר 1944 - 16 באפריל 1945) הקורפוס ה-74 באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית)
טרנס אמזוניקה

טרנס אמזוניקה (בפורטוגזית: Rodovia Transamazônica) היא דרך שנסללה על ידי ממשלת ברזיל במעבה יער האמזונאס, מן החוף האטלנטי עד לגבול הפרואני. אורכה של הדרך 4,380 ק"מ, והיא השלישית באורכה בברזיל. הדרך מסומנת כ-BR230. הדרך נחנכה ב־30 באוגוסט 1972, במטרה לחבר את מדינות פארה ואמזונאס, אותן היא חוצה, עם יתר ברזיל, וכן עם פרו ואקוודור. הקמת הדרך לוותה בקשיים לוגיסטיים, בשל מרחקם של חלקים רבים ממנה מנקודות יישוב. בתחילה תוכנן לסלול כביש לאורך 8,000 ק"מ, אך תוכנית זו ירדה מן הפרק. למעשה, בשל עלויות הסלילה, רק חלק קטן מן הדרך נסלל, ורובה דרך עפר. הדבר מקשה על הנסיעה בה, ובעונה הגשומה (בין אוקטובר למרץ) השימוש בה בלתי אפשרי. מדיה וקבצים בנושא טרנס אמזוניקה בוויקישיתוף הדרך באתר משרד התחבורה הברזילאי טרנס אמזוניקה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא ברזיל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קיפא

יוסף (או יהוסף בר קַיָפָא) הכהן, המכונה בר קַיָפָא (לעיתים נקרא בטעות כַּיָיפָא), היה הכהן הגדול בירושלים במחצית הראשונה של המאה הראשונה לספירה. בן לבית קתרוס, וחתנו של חנן בן שת. הוא מונה לתפקיד במקום שמעון בן קמחית בידי המושל הרומי ואלריוס גראטוס בשנת 18, ובין השניים היו יחסים טובים. לדעת דניאל שוורץ, קיפא היה אחד מבניו של הכהן הגדול מתתיהו בן תאופילוס, ומצד אמו השתייך לבית ביתוס. קיפא היה חתנו של חנן בן שת מבית חנן, הכהן הגדול בין השנים 6 ל-15 לספירה וראש משפחה ששלטה בראש צמרת הכוהנים במשך רוב המאה הראשונה לספירה. ככוהן גדול ומנהיג דתי הייתה לקיפא אחריות רבה, כמו ניהול קופת המקדש, ניהול משטרת המקדש ועוד תפקידים אישיים, דתיים ומנהליים רבים, שאחד מהם הוא תפקיד נשיא הסנהדרין, המועצה ובית המשפט היהודי שדן במקרה של ישו. תפקידו הנוסף ומעורר המחלוקת היה לשמש כחוליה מקשרת בין הסמכות הרומית לאוכלוסייה היהודית. כהנים גדולים מונו מתוך אצולת הצדוקים ובידי רומא מאז זמנו של הורדוס, ורומא ציפתה מהכהן הגדול שישמור על הסדר באוכלוסייה היהודית. ידוע ממקרים אחרים שלעיתים היו הנציבים הרומים דורשים מהכוהנים לעצור ולהסגיר יהודים אשר נחשדו כמסיתים ותועמלנים. אף על פי שרק מעט ידוע על קיפא, היסטוריונים מסיקים מכהונתו הארוכה (36-18 לספירה) שהסתדר יפה עם השליטים הרומים. במשך עשור שירת קיפא עם הנציב הרומי פונטיוס פילאטוס, וסביר שהיה לשניהם קשר קרוב. סביר גם שהיה ביניהם הסדר כיצד להתמודד עם "חתרנים" דוגמת ישו. על פי הברית החדשה היה זה קיפא ששלח את ישו לנציב העליון פונטיוס פילאטוס, על מנת שיוציאו להורג. מניעיו של קיפא להסגרת ישו אינם ברורים: יש היסטוריונים הטוענים כי לא הייתה לו ברירה. אחרים טוענים כי ראה בישו איום להמשך שלטונו, וייתכן שהאמין כי אם ישו לא ייכלא או אף יוצא להורג בעוון מרידה יפגע הדבר בסבלנותם של הרומאים כלפי היהודים. כוהנים גדולים, כולל קיפא, היו מוערכים ושנואים כאחד על ידי הקהילה היהודית. כסמכות הדתית העליונה הם נטלו תפקיד עיקרי בחיי הדת והסנהדרין, אולם, באותו זמן מחו יהודים רבים על הקשר הקרוב ששמרו עם השלטון הרומי וחשדו בהם בלקיחת שוחד או בעיסוק במעשי מרמה אחרים. בשנת 36 הודח קיפא מתפקידו בידי מושל סוריה ויטליוס, במקביל להדחתו של פילאטוס. יונתן בן חנן, גיסו של קיפא, מונה במקומו לכהונה הגדולה. נראה כי הסיבה לפיטוריהם של קיפא ופילאטוס הייתה האומללות הרבה של הציבור בשל שיתוף הפעולה ביניהם. בשנות ה-90 של המאה ה-20 נתגלתה בנחל אצל מערת קבורה משפחתית המכילה מספר גלוסקמאות, שהמעוטרת שבהן נושאת את השם "יהוסף בר קיפא". זו הפעם הראשונה שהשם נמצא כתוב באותיות שמיות (עברית או ארמית), שכן עד לתגלית היה השם ידוע רק בגרסתו היוונית כייפא. מכאן ראייה שהשם המקורי נכתב באות קו"ף. השם קיפא נמצא גם בגלוסקמה שנשאה את הכתובת מרים ברת ישוע בר קיפא כהן ממעזיה מבית אמרי, וזו הוכחה נוספת לתעתיק העברי שהיה נהוג לשם זה. מדיה וקבצים בנושא קיפא בוויקישיתוף גלוסקמת הכהן הגדול יהוסף בר קיפא(הקישור אינו פעיל), באתר מוזיאון ישראל Boaz Zissu & Yuval Goren, "The Ossuary of ‘Miriam daughter of Yeshua Son of Caiaphas, Priests of Maˁaziah from Beth ˀImri’", Israel Exploration Journal 61(1), 2011, pp. 74-95 יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 18, פרק ב, פסקה ב, סעיף 35. דניאל שוורץ, אגריפס הראשון, נספח שלישי: על בית בייתוס וייחוסו של שמעון קנתרס, עמ' 202–203. יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 18, פרק ד, פסקה ג, סעיף 95. ניר חסון, ארכיאולוגים: מצאנו את קברה של בת הכהן הגדול קיפא, באתר הארץ, 30 ביוני 2011
הפריצה הגדולה

הפריצה הגדולה (תרגום לאנגלית כ-Eagles Attack at Dawn) הוא סרט קולנוע ישראלי שהופק בשנת 1970 בבימויו של מנחם גולן. הסרט הוא סרט עלילתי המתאר שני שבויים שברחו מהכלא הסורי, אשר שבים אליו בראש כח קומנדו, על מנת לחלץ את חבריהם. הסרט זכה להצלחה רבה בישראל ומכר כ-483,000 כרטיסים, מקום 41 במאה הסרטים הישראליים הנצפים ביותר בכל הזמנים. הסרט צולם בקיץ 1969. רוב צילומי הסרט היו במסגד סידנא עלי שליד חוף הרצליה (שהיה אז נטוש), שעוצב ככלא. הקרנת הבכורה של הסרט נערכה בקריית שמונה ב-17 בפברואר 1970. הסרט הופץ מחוץ לישראל בדיבוב לאנגלית בשם Eagles Attack at" Dawn". אלה שוחט, הז'אנר ההירואי-לאומי בעקבות מלחמת 1967 נתן ויעקב גרוס, דמות המלחמה בקולנוע הישראלי "הפריצה הגדולה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "הפריצה הגדולה", באתר ספר הקולנוע הישראלי "הפריצה הגדולה", באתר אידיבי "הפריצה הגדולה", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "הפריצה הגדולה", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית EAGLES ATTACK AT DAWN, סרטון באתר יוטיוב (אורך: 1:36:21) - הסרט בדיבוב לאנגלית הקרנת הבכורה של הסרט ״הפריצה הגדולה״ בבסיס צהל בקוניטרה, 1970, באתר ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים כלא סורי הוקם במסגד הנטוש של סידני-עלי, דבר, 11 ביולי 1969 בכורת "הפריצה הגדולה" - בקרית-שמונה, למרחב, 19 בפברואר 1970
הקורפוס ה-75 (ורמאכט)

הקורפוס ה-75 (בגרמנית: LXXV. Armeekorps) היה קורפוס של הוורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה. הקורפוס הוקם ב-15 בינואר 1944 באיטליה, וכמפקדו מונה אנטון דוסטלר. הקורפוס לחם בקרבות השונים באיטליה כחלק מפלגת הארמייה פון צנגן, ולאחר מכן כחלק מארמיית ליגוריה, וב-2 במאי 1945 נכנע לכוחות בעלות הברית. אנטון דוסטלר (15 בינואר 1944 - 2 ביולי 1944) הנס שלמר (2 ביולי 1944 - 2 במאי 1945) הקורפוס ה-75 באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית)
הקורפוס ה-78 (ורמאכט)

הקורפוס ה-78 (בגרמנית: LXXVIII. Armeekorps) היה קורפוס של הוורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה. הקורפוס הוקם ב-6 במרץ 1944, וכמפקדו מונה אוסווין גרוליג. הקורפוס לחם ברומניה כחלק מהארמייה הרומנית הרביעית, וב-25 במאי 1944 הפך לקורפוס הפרשים ה-1. אוסווין גרוליג (6 במרץ 1944 - 25 במאי 1944) הקורפוס ה-78 באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית)
אוסווין גרוליג

אוסווין גרוליג (בגרמנית: Oswin Grolig;‏ 6 בינואר 1894 – 18 באוגוסט 1944) היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה. גרוליג נולד ב-6 בינואר 1894 באלטונה, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1913 התגייס גרוליג לצבא הגרמני הקיסרי, ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918. לאחר המלחמה הצטרף גרוליג לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1939 הועלה גרוליג לדרגת אוברסט לוטננט, ומונה למפקד גדוד ברגימנט הפרשים ה-8. ב-1 בינואר 1941 הועלה גרוליג לדרגת אוברסט, וב-16 בפברואר 1942 מונה למפקד חטיבת הפאנצר ה-1. ב-8 באוגוסט 1942 מונה גרוליג למפקד זמני של דיוויזיית הפאנצר ה-1, ופיקד עליה עד ה-21 באוקטובר. ב-16 במאי 1943 מונה גרוליג למדריך בבית הספר לשריון בקראמפניץ, וב-1 בנובמבר אותה שנה הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-10 בינואר 1944 מונה גרוליג למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-21, וב-6 במרץ מונה למפקד הקורפוס ה-78. ב-25 במאי הפך הקורפוס לקורפוס הפרשים ה-1, וב-1 ביוני מונה גרוליג למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-25. ב-18 באוגוסט 1944 נהרג גרוליג בתאונה, על יד העיר לודז'. אוסווין גרוליג באתר TracesOfwar (באנגלית) אוסווין גרוליג באתר axishistory (באנגלית)
I/O

האם התכוונתם ל... קלט/פלט – באנגלית Input/Output, ובקיצור המקובל גם בקרב דוברי עברית: I/O. Google I/O – ועידת פיתוח תוכנה הנערכת מדי שנה על ידי חברת גוגל בסן פרנסיסקו שבקליפורניה בסושי I/O הוא קיצור של Inside Out - רול סושי מגולגל, שבו האצה בפנים והאורז בחוץ (להבדיל מסושי רגיל, שבו האורז בפנים והאצה בחוץ), כגון קליפורניה רול
אפרים יצחק מפרמיסלה

רבי אפרים יצחק מפרמיסלה (ה'תקכ"ב, 1761 - כ"ז בתשרי ה'תר"ג, 1 באוקטובר 1842) היה רב ודיין במאה ה-19, מפרשני המשנה. מחבר הפירושים משנה ראשונה ומשנה אחרונה. נולד בעיר דוברומיל לרבי לייבוש אב"ד שצ'ז'ץ, אמו הייתה בתו של רבי יצחק חיות, מחבר הספר "זרע יצחק" על המשנה. בצעירותו כיהן כדיין בעיר לסקו שבפולין. בהמשך מונה לדיין בבית דינו של רבי יוסף אשר עהרנברג בפשמישל, ולאחר פטירתו של רבי יוסף אשר, התמנה תחתיו כראש בית הדין, תפקיד בו נשא במשך עשר שנים עד לפטירתו. רבי אפרים יצחק היה תלמיד של דודו (בעל אחות אביו) רבי שמעון (דייטש) אשכנזי, שהיה אב"ד בעיר הולדתו דוברומיל ומחבר הספר "נחלת שמעון". למד גם מפי רבי אלימלך מליז'נסק. רבי אפרים יצחק נפטר בעירו פשמישל בכ"ז בתשרי ה'תר"ג ובה נקבר. "משנה ראשונה" על סדר זרעים. "משנה אחרונה" על סדר טהרות. הפירוש "משנה אחרונה" נדפס לראשונה בפשמישל, בשנת ה'תרמ"ג, על מסכת כלים בלבד. מאוחר יותר, בשנת ה'תרפ"ט, הודפסו כל שני חיבוריו (עם מהדורה מעודכנת יותר של פירושו על מסכת כלים) בהדפסת המשנה על ידי דפוס וילנא. חיבוריו נדפסו עם הסכמתם של כמה מגדולי התקופה, בהם: רבי יעקב משולם אורנשטיין, רבה של לבוב ובעל הספר "ישועות יעקב"; רבי יוסף שאול נתנזון, בעל השו"ת "שואל ומשיב"; רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם, בנו של ה"דברי חיים" מצאנז; רבי יצחק יהודה שמלקיש ראש אב"ד לבוב ומחבר השו"ת "בית יצחק". הפירוש "משנה אחרונה" על מסכת כלים ראו סיפור בשמו על תקופת לימודיו אצל רבי אלימלך בספר עשר צחצחות (אות כ).
תחנת הרכבת השומרון – טייבה

תחנת הרכבת השומרון - טייבה היא תחנת נוסעים של רכבת ישראל המתוכננת לשרת את אזור השומרון ואת הערים טייבה, קלנסווה והיישובים שסביבן. התחנה צפויה להיות התחנה הראשונה אי פעם שתיבנה בישראל במיוחד עבור המגזר הערבי. התחנה נמצאת בהליכי הקמה כחלק מפרויקט המסילה המזרחית החדשה. התחנה מקודמת על ידי חברת נתיבי ישראל. מנהל הפרויקט הוא אינג' רן מנובה. התחנה תוכננה על ידי משרד האדריכלים ברחנא אדריכלים. המכרז קודם עי חברת שריסט מהנדסים. החברה המבצעת היא חברת "י. לרר הנדסה" באמצעות קבלן המשנה, "ג. רעם תשתיות ופיתוח", מנהלי הפרויקט מטעם הקבלן הוא אינג' שוקי עגינה. התחנה עתידה לכלול שני רציפי אי, מגרש חנייה עבור כ-1000 מכוניות ממנו תתאפשר הגעה לרציפים באמצעות מעבר תת-קרקעי, מבנה טרנספורמציה ומשאבות. בסיום הפרויקט תשתרע התחנה על שטח של 10,000 מ"ר. כדי לאפשר גישה נוחה לתחנה ייבנה בסמוך אליה מחלף ליד המושב שער אפרים. רציפי התחנה בבנייה, נובמבר 2022 מבנה התחנה בבנייה, נובמבר 2022 מבנה נהגים בבנייה, נובמבר 2022 התחנה בבנייה, מרץ 2023 התחנה בבנייה, מרץ 2023 מדיה וקבצים בנושא תחנת הרכבת השומרון – טייבה בוויקישיתוף רועי רובינשטיין, הצצה ראשונה: תחנת הרכבת השומרון-טייבה, שתיפתח ב-2026, באתר ynet, 3 במרץ 2023 בלי לעצור בתל אביב: אושרה תחנת רכבת חדשה במזרח כפר סבא (וידיאו), באתר mynetkfarsaba, ‏2021-08-09 תחנת רכבת טייבה, באתר www.sharist.co.il שבתשתיות - ביצוע פרויקטים בתחבורה, אנשים טובים באמצע הדרך, באתר www.facebook.com, ‏13 בספטמבר 2021 מסילה מזרחית, באתר barchana.com יורדים לשטח - סקירת פרויקט המסילה המזרחית, קטע B (חלק ב'), באתר CivilEng - מובילים שינויי בענף הבנייה יורדים לשטח - פרויקט המסילה המזרחית, באתר CivilEng - מובילים שינויי בענף הבנייה
תחנת הרכבת טירה – כוכב יאיר

תחנת הרכבת טירה-כוכב יאיר היא תחנת נוסעים מתוכננת של רכבת ישראל שעתידה לשרת את העיר טירה ואת כוכב יאיר-צור יגאל. התחנה היא חלק מפרויקט המסילה המזרחית החדשה. מיקום התחנה יהיה בכניסה המזרחית לעיר טירה וישולב בה מסוף תחבורה לאוטובוסים, בהתאם לאישור ועדה מחוזית לתכנון ולבנייה של מחוז מרכז באוקטובר 2017.. בסוף שנת 2018 הסתיים שלב התכנון של המסילה. ואף פורסמה הסיבה שגרמה לעיכוב הפרויקט, אשר המרכזית בהם הייתה חוסר בתקציב. ב-2019 החלו העבודות המקדימות בשטח ובמקביל סוכם כי יבוצעו עבודות גם על שבילי אופניים מתחנת הרכבת לטירה ולכוכב יאיר. גילי מלניצקי, אושרה תוכנית לבניית 9,000 יחידות דיור ותחנת רכבת בעיר טירה, באתר TheMarker‏, 31 באוקטובר 2017 סוניה גורודיסקי, ‏אחרי שש שנים, הסתיים שלב התכנון של מסילת הרכבת שתעבור לאורך כביש 6, באתר גלובס, 23 באוקטובר 2018 אשר אטדגי, הצצה ראשונה לקו הרכבת שיעבור בין כפר סבא לכוכב יאיר, טירה והשומרון, באתר mynet‏ כפר סבא, 12 ביוני 2019
רוז'ה מרטן די גאר

רוז'ה מרטן די גאר (בצרפתית: Roger Martin du Gard‏; 23 במרץ 1881 – 22 באוגוסט 1958), סופר צרפתי זוכה פרס נובל לספרות. די גאר נולד בנוי שעל הסן למשפחת משפטנים, בשנת 1898 התחיל את לימודיו באוניברסיטת סורבון בפקולטה למדעי הרוח וסיימם באוניברסיטת "שארט" בצרפת, שם עסק במספר נושאים בארכאולוגיה ופלאוגרפיה. בשנת 1902 די גאר התגייס לצבא ושירת בחיל הרגלים, ב-1905 הוא קיבל תואר אקדמי על סמך עבודה בשטל בתחום הארכאולוגיה. שנה מאוחר יותר התחתן ויצא לסייר בצפון אפריקה ובשנת 1907 נולדה בתו כריסטינה. בשנת 1908 פורסם ספרו להיות. די גאר גויס לצבא למלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 והשתחרר רק בפברואר 1919. לאחר המלחמה די גאר השתקע בפריז והמשיך בפעילותו הספרותית. בשנת 1937, בעת ששקד על האפילוג של בית טיבו, הוענק לו פרס נובל לספרות "על החיות האומנותית והנאמנות בהן צייר את הניגודים בחיי האנשים כמו כן את האספקטים היסודיים של חיי תקופתנו". במהלך מלחמת העולם השנייה, בין השנים 1939 - 1945, הוא שהה בניס ועבד על זכרונותיו של סגן-אלוף מאמור. די גאר מת ב-22 באוגוסט 1958 באחוזתו ונקבר בפאתי העיר ניס בצרפת. הספר הראשון של די גאר שפורסם היה להיות. היצירה הגדולה הראשונה שכתב היא הרומן ז'אן בארוא, ספר המבוסס על פרשת דרייפוס, כאשר המוטיב בו הוא שאלת האמונה. מוטיב דומה נמצא בספרו צוואת אבא לולו. די גאר החל בכתיבת רומן בהמשכים בשם בית טיבו בשנת 1922. הספרים בסדרה תורגמו לשפות רבות וסדרת טלוויזיה הוסרטה עליהם. היצירה זכתה לשבחים רבים והוגדרה על ידי הביקורת כ"רומן נוסח המאה ה-19" די גאר תיאר את הסכסוכים שערערו את יסודות החברה הצרפתית ובעיקר את פרשת דרייפוס ואת מלחמת העולם הראשונה. בסוף חייו התרכז די גאר בכתיבת זכרונותיו של סגן-אלוף מאמור, שחלקו הראשון זכה לתשומת לבו של אנדרה ז'יד André Gide. לחיות, 1908. אחד מאיתנו (L'Une de Nous), שנת 1909. ז'אן בארוא (Jean Barois), שנת 1913. בית טיבו Les Thibault תורגם לעברית על ידי מנשה לוין והופיע בהוצאת ספרית פועלים. חלקי הרומן השונים: הספר האפור (1922) (Le Cahier gris) בית הכלא (1922 ) (Le Pénitencier) העונה היפה (1923) (La Belle Saison) הייעוץ (1928) (La Consultation) סורלינה (1928) (La Sorellina) מות האב (1933) (La Mort du père) קיץ 1914 (1936) (L'Été 1914) אפילוג (1940) (Épilogue) התכתבות עם אנדרה ז'יד (1968) (Correspondance avec) - פורסם לאחר מותו. זכרונותיו של סגן-אלוף מאמור (1983) (Le Lieutenant-colonel de Maumort) - פורסם לאחר מותו. מדיה וקבצים בנושא רוז'ה מרטן די גאר בוויקישיתוף רוז'ה מרטן די גאר, באתר פרס נובל (באנגלית) איגוד חובבי רוז'ה מרטן די גאר (בצרפתית) רוז'ה מרטן די גאר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כתבי רוז'ה מרטן די גאר בפרויקט גוטנברג (באנגלית) רוז'ה מרטן די גאר, באתר "Find a Grave" (באנגלית) רוז'ה מרטין די גר (1881-1958), דף שער בספרייה הלאומית רוז'ה מרטן די גאר, באתר Discogs (באנגלית) אברהם שאנן, מלון הספרות החדשה - ערך "מרטין די גאר, רוז'ה". הוצאת יבנה, 1970.
עזריאל בן יחיאל

הרב עזריאל בן יחיאל (1270 לערך – 1340 לערך) היה מחשובי הפוסקים באשכנז בדור שאחרי בעלי התוספות, תלמיד רבי מאיר בן ברוך מרוטנברג. הרב עזריאל היה תלמיד של המהר"ם מרוטנברג, ושל רבינו פרץ מקורביל. היה דיין ברוטנבורג על הטאובר, ככל הנראה עוד בחיי המהר"ם. לאחר מות המהר"ם היה לכתובת לשאלות ותשובות של חכמי אשכנז, שבדבריהם כינו אותו בתואר "מורי". הרא"ש כותב עליו: "כבר קיימתי דברי מרי הר' עזריאל". באחת מתשובותיו הוא מזכיר את ספר המרדכי דבר המעיד שהספר כבר היה לפניו. רק מעט מכתביו שרדו. הוא כתב פירוש בדרך הפשט על מסכת נזיר שהובא בשיטה מקובצת. קטעים מפירוש זה נמצאו בכתב יד של ספריית קרקוב. שרדו גם תשובות של הרב עזריאל, רובם בדיני ממונות. תשובותיו מוזכרות על ידי מהרי"ל ומהרי"ק. כמה מתשובותיו הוכנסו לתוך ספר המרדכי ובמיוחד לאחד מכתבי היד של המרדכי שמכיל הגהות רבות שנלקחו מתשובות של הרב עזריאל. נפתלי יעקב הכהן, אוצר הגדולים אלופי יעקב - חלק ז', ערך רבנו עזריאל, עמ' שטז, באתר היברובוקס אברהם יוסף חבצלת, תשובות רבינו עזריאל ב״ר יחיאל, צפונות א, תשמ"ט, עמ' ה', באתר היברובוקס יהודה בו הרא"ש, זכרון יהודה, סימן צב, באתר היברובוקס יהודה ליב בילר, מן הגנזים, 4. המרדכי, עמ' 33-42, באתר היברובוקס. הספר באתר הפוך. ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
צוג'יגירי

צוג'יגירי (ביפנית: 辻斬り או 辻斬, מילולית "הרג בצומת") הוא מונח יפני שמתייחס למצב שבו סמוראי מתאמן או מפתח סגנון לחימה חדש לאחר שקיבל חרב קטאנה חדשה ובוחן את יעילותה על עובר אורח תמים. גם המתרגלים עצמם מכונים צוג'יגירי. ביפן הפאודלית המונח התייחס לקרבות מסורתיים בין סמוראים אך במהלך תקופת הסנגוקו (1467–1600) בה מלחמה בלתי פוסקת ניטשה ביפן, סמוראים ניצלו את התרופפות הסמכות והפכו את האימון לרצח בדם קר. עם עליית שוגונות טוקוגאווה בשנת 1603, שאיחדה את יפן וסיימה את המלחמה נאסר תרגול צוג'יגירי. עברייני צוג'יגירי קיבלו עונש מוות. המקרה היחיד הידוע שבו מספר גדול מאוד של חפים מפשע נרצחו במהלך תקופת אדו היה מסע ההרג של יושיהארה ב-1696 (吉原百人斬), כשדאימיו עשיר בשם יושיהארה החל, ככל הנראה בהתקף פסיכוטי, לרצוח זונות עם קטאנה. הוא נידון למוות על ידי הרשויות. מאוחר יותר הונצח האירוע בהצגת קבוקי. אימון צוג'יגירי מוזכר בדיונים פילוסופים על רלטיביזם מוסרי, לדוגמה על ידי מרי מידג'לי בעבודה מ-1989 "האם איננו יכולים להגיע להכרעות מוסריות". つじぎり 【辻斬り】 国語辞書 - エキサイト辞書. Mitamura, Engyo. מידג'לי, מרי.
הקורפוס ה-97 (ורמאכט)

הקורפוס ה-97 (בגרמנית: LXXXXVII. Armeekorps) היה קורפוס של הוורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה. הקורפוס הוקם ב-28 בספטמבר 1944 על בסיס האזור המבצעי החוף האדריאטי, וכמפקדו מונה לודוויג קיבלר. הקורפוס לחם באזור טריאסטה כחלק מקבוצת ארמיות C, ובהמשך כחלק מקבוצת ארמיות E, וב-8 במאי 1945 נכנע לכוחות בעלות הברית. לודוויג קיבלר (28 בספטמבר 1944 - 8 במאי 1945) הקורפוס ה-97 באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית)
סטניסלב גולדברג

סטניסלב גולדברג (נולד ב-30 באוקטובר 1992) הוא כדורגלן אסטוני ממוצא יהודי המשחק בעמדת הקיצוני. גולדברג נולד בטאלין בירת אסטוניה למשפחה יהודייה. הוא התחיל את הקריירה שלו בקבוצת המילואים של פלורה טאלין ממנה הושאל לואריור ואלגה ואלווה מהליגות הנמוכות במדינה, בהן לא מצא את מקומו. בשנת 2011 חתם בויליאנדי מליגת העל האסטונית שהוקמה באותה עונה. ב-5 במרץ 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הבכירה באסטוניה בתיקו 0–0 נגד נארבה טראנס. ב-23 באפריל 2011 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה בניצחון 1–0 נגד פאידה לימניסקונד. בתום העונה התפרקה ויליאנדי וגולדברג שקיבל את כרטיס השחקן שלו חתם בפאידה לימניסקונד. בינואר 2013 חתם בסייניואן יאלקאפלוקרהו מהליגה הפינית השנייה. במהלך העונה לא זכה לדקות משחק ועבר לשחק עם קבוצת המילואים של המועדון. בחורף 2014 חזר לפאידה. בקיץ 2015 חתם בנומה קאליו בה שיחק לרוב בקבוצת המילואים של המועדון. בחורף 2016 חתם בראקווארה טרבאס. ב-2 באוגוסט 2016 הגיע גולדברג לישראל וחתם במועדון ספורט אשדוד. ב-25 באוקטובר 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשפתח בהרכב בניצחון 3–2 נגד בני יהודה תל אביב במסגרת רבע גמר גביע הטוטו. בליגה שותף כמחליף בשלושה משחקים בעונת 2016/2017, ובסופה שוחרר מהמועדון. בעונת 2017/2018 גולדברג היה שחקן חופשי, וב-1 באוגוסט 2018 חזר לקדנציה שנייה בראקווארה טרבאס. ב-2 בינואר 2019 גולדברג חתם בהפועל אדומים אשדוד מליגה א'. באוגוסט 2019 חזר לאסטוניה וחתם בטאלין לגיון. בינואר 2020, גולדברג חתם קוהטלה-יארבה. סטניסלב גולדברג, באתר ההתאחדות לכדורגל בישראל סטניסלב גולדברג, באתר Transfermarkt סטניסלב גולדברג, באתר Soccerway סטניסלב גולדברג, באתר FootballDatabase.eu שחר כחלון, ממשיכים להתחזק: סטניסלב גולדברג חתם במ.ס אשדוד, האריס איברהימוביץ' יצטרף לנוער, באתר אשדודנט, 2 באוגוסט 2016 ליאב אחאבן, כפי שפרסמנו לראשונה: גולדברג חתם באדומים, 2 בינואר 2019, באתר כאן דרום ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "סטניסלב גולדברג".