מיכאיל מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה

מיכאיל מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (ברוסית: Михаил Михайлович;‏ 16 באוקטובר 1861 – 26 באפריל 1929) היה בנו של מיכאיל ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ונכדו של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה. הוא גדל בקווקז, שם חי בין 1862 ל-1881 עם משפחתו, והתחנך על ידי מורים פרטיים. כפי שדרשה מסורת רומנוב, הוא המשיך בקריירה צבאית. הוא שירת במלחמת רוסיה-טורקיה ב-1877, הפך לקולונל והיה שליש בחצר הקיסרית. בשנת 1891 התחתן בנישואים מורגנטיים עם הרוזנת סופי פון מרנברג, בתו המורגנטית של ניקולאוס וילהלם, נסיך נסאו ונכדתו של המשורר הרוסי אלכסנדר פושקין. על נישואים אלה ללא רשות, הקיסר אלכסנדר השלישי שלל ממנו את תאריו הצבאיים וגירש את בני הזוג מהאימפריה הרוסית. במשך כמה שנים הוא התגורר בוויסבאדן, נסאו ובקאן. הוא התיישב לצמיתות באנגליה בשנת 1900, ושכר את קיל הול בסטפורדשייר ומאוחר יותר את בית קנווד בפאתי לונדון. הוא הפך לחבר בולט בחברה הבריטית, אחת מבנותיו התחתנה עם האצולה הבריטית ואחרת נישאה לנין של המלכה ויקטוריה. הוא איבד את הונו עם נפילת המלוכה הרוסית ב-1918. שלושה מאחיו נהרגו על ידי הבולשביקים, אך הוא נמלט מהמהפכה הרוסית בגלל שחי בחו"ל. את שנותיו האחרונות הוא חי בתנאים ירודים בעזרתו הכלכלית של חתנו, סר הרולד ורנהר. הנסיך הגדול מיכאל מיכאילוביץ' נולד בארמון פטרהוף בסנקט פטרבורג ב-16 באוקטובר (4 באוקטובר לפי הלוח הישן) 1861, והיה הילד השלישי והבן השני משבעת ילדיהם של מיכאיל ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ורעייתו, הנסיכה הגדולה אולגה פיודורובנה. הוא היה ידוע במשפחה בשם Miche-Miche, הוא היה בן שנה כאשר, בשנת 1862, עברה המשפחה לטיפליס, גאורגיה, לרגל מינויו של אביו למשנה למלך בקווקז. הנסיך הגדול מיכאיל בילה את נעוריו בקווקז, שם התגוררה משפחתו במשך עשרים שנה. הוא קיבל חינוך ספרטני שכלל שינה על מיטות צבא ואמבטיות קרות. הוא התחנך בבית על ידי מורים פרטיים. מערכת היחסים עם הוריו הייתה בעייתית. אביו, שהיה עסוק במאמצים צבאיים וממשלתיים, נותר דמות רחוקה. אמו התובענית ניהלה משמעת קפדנית ולא גילתה חיבה כלפי ילדיה. הוא אכזב את אמו, שהשוותה אותו לרעה עם אחיו הבכור האינטליגנטי יותר, הנסיך הגדול ניקולאי. מיכאיל נחשב לפחות מחונן מבין שבעת הילדים ואמו התייחסה אליו כאל "טיפש". במהלך השנים בקווקז, הצטיין הנסיך הגדול ברכיבה על סוסים והחל את הקריירה הצבאית שלו. בצעירותו שירת במלחמת רוסיה-טורקיה והפך לקולונל. הוא אהב את חיי הצבא ושירת ברגימנט המשמר אגרסקי (שאסרים). בשנת 1882, כשהנסיך הגדול מיכאיל היה בן עשרים, הוא חזר עם משפחתו לסנקט פטרבורג עם מינויו של אביו ליושב ראש מועצת השרים. מיכאיל היה רדוד ולא בהיר במיוחד, אבל הוא היה גבוה ונאה. הוא הפך פופולרי במעגל החברתי בבירה, בילה חלק גדול מזמנו על מסיבות אינסופיות, ריקודים והימורים. הצאר אלכסנדר השלישי התייחס אליו כאל 'טיפש'. הנסיך הגדול מיכאיל התגורר בארמון מיכאילובסקי בסנקט פטרבורג עם הוריו, אך הוא התכוון להינשא בקרוב, וכדי לאכלס את משפחתו הצפויה, הורה לבנות בית מגורים גדול בבירה הקיסרית. הארמון נבנה בין 1885 ל-1891. הוא תוכנן על ידי האדריכל מקסימיליאן מסמאכר בסגנון נאו-רנסאנס עם הכניסה הקדמית שלו על סוללת האדמירליות 8. המבנה היה חדשני לקראת סוף המאה ה-19, עם צינורות גז, חשמל וטלפון. עם זאת, הנסיך הגדול לא נועד לגור שם. עד שהארמון הסתיים יצא הדוכס הגדול מיכאיל לגלות מרוסיה. באביב 1886 היה הנסיך הגדול בלונדון בחיפוש אחר אישה. הוא נסיה לבקש ללא הצלחה את ידה של הנסיכה מרי מטק. בעוד שסבתה של מרי, הדוכסית מקיימברידג', הייתה בעד הנישואים, גם הדוכס מקיימברידג' וגם אביה של מרי, הדוכס מטק התנגדו להם, בהתחשב בכך שברומנובים הם "בעלים רעים ידועים לשמצה". באותה שנה הציע הנסיך הגדול מיכאיל מיכאילוביץ' נישואים לנסיכה אירן, נסיכת הסן, אבל היא הייתה מאוהבת בבן דודה הראשון, היינריך, נסיכת פרוסיה, ולכן היא דחתה אותו. בשנת 1887 הוא הציע נישואים לנסיכה לואיז, בתו הבכורה של הנסיך מוויילס. הוא הודה בפני לואיז שהוא לעולם לא יוכל לאהוב אותה והוא נדחה בפעם השלישית. לאחר מכן, הוא ניסה להינשא בתוך האצולה הרוסית, מה שגרם לעימותים עם הוריו. ב-1888 ניהל רומן עם הנסיכה ולבסקה. מאוחר יותר, הוא התאהב ברוזנת קטרינה ניקולאייבנה איגנטיבה (1869–1914), בתו של שר הפנים לשעבר, ניקולאי פאבלוביץ' איגנטטייב. הוא ניסה לקבל אישור להינשא לה והוא הלך עם אביו לדבר עם הצאר אלכסנדר השלישי. עם זאת, אמו והקיסרית מריה פיודורובנה לא איפשרו לו להינשא לקטרינה. אולגה פיודורובנה התנגדה בתוקף לחוסר ברית. "הוא כל כך התגרה בי בגלוי" היא כתבה על בנה, והזכירה את "חוסר הכבוד, החיבה והתשומת לב שלו". כדי לנתק את הקשר החליטו ההורים לשלוח אותו לחו"ל. בהיותו בניס, בשנת 1891, התאהב הנסיך הגדול מיכאיל מיכאילוביץ' ברוזנת סופי פון מרנברג, בת דודתו השלישית, בתם של ניקולאוס וילהלם, נסיך נסאו ואשתו המורגנטית, נטליה אלכסנדרובנה פושקינה, בת האצולה הרוסית הזוטרה. סבה מצד האם של סופי היה המשורר-סופר הנודע אלכסנדר פושקין; דרכו, היה לה מוצא אפריקאי שחור (חלק אחד ב-32) כצאצא ישיר של בן חסותו של פיוטר הגדול, אברם פטרוביץ' גניבל. הנסיך הגדול פגש את סופי כשהציל אותה מסוס שברח איתה. הוא לא טרח לבקש את ההיתר הדרוש לנישואין מהצאר או מהוריו כי ידע שזה לא יינתן. הם נישאו בסן רמו ב-26 בפברואר 1891. הנישואים היו לא רק מורגנטיים אלא גם בלתי חוקיים על פי חוקי הבית הקיסרי וגרמו לשערורייה בבית המלוכה הרוסי, למרות מוצאה האבהי השושלתי של הכלה. הנסיך הגדול מיכאיל מיכאילוביץ' נשלל מדרגתו הצבאית ומתפקידו כשליש בחצר הקיסרית. כמו כן נאסר עליו לחזור לרוסיה לכל החיים. כשאמא שלו שמעה על נישואיו המורגנטיים, היא התמוטטה בהלם ונסעה ברכבת לחצי האי קרים כדי להתאושש, אבל אז קיבלה התקף לב ומתה, ועל כך הואשם מיכאיל. הוא לא הורשה להשתתף בהלוויה של אמו. בגלל נישואיו המורגנטיים, הנסיך הגדול מיכאיל יבלה את שארית חייו בגלות באנגליה, צרפת וגרמניה. אשתו קיבלה את התואר רוזנת דה טורבי על ידי דודה אדולף, הדוכס הגדול של לוקסמבורג. בתחילה התגוררו בני הזוג בוויסבאדן, שם שלטו בעבר אבותיה של סופי. שניים משלושת ילדיהם נולדו שם. בשנת 1899, הם התיישבו באופן קבוע יותר בקאן, שם הייתה להם וילה, בשם קזבק, על שם הר בגאורגיה. הם חיו בנוחות: חמישה משרתים, רב משרתים, חדרן, חדרנית, אומנת, עוזרת משתלה ושישה שפים השתתפו בהם. מיכאיל העניק לעצמו אורח חיים זה בהיותו הבעלים של המפעל ליד בורג'ומי (גאורגיה) שמבקבק מים מינרליים. הנסיך הגדול מיכאיל היה מעורב בבניית כנסיית סן מישל המלאך בקאן ובהנחת אבני הפינה לבתי מלון ובתי קזינו באזור. הוא היה שחקן גולף מצוין ואירח מסיבות עם אשתו. הם הפכו לדמויות בולטות בסט הבינלאומי בריביירה הצרפתית, שם נודע הנסיך הגדול בתור "המלך הבלתי מוכתר של קאן". המשפחה שמרה על קשריה בחברה הבריטית, והופיעה במגזין Country Life בשנת 1899. בשנת 1900, הנסיך הגדול החל לשכור את קיל הול, בית מפואר בסטפורדשייר, קילומטרים ספורים מניוקאסל אנדר ליים. בעשר השנים שחי שם, הוא נכנס לחברה הכפרית. מיכאיל היה מרוצה מאוד כאשר מועצת העיירה של ניוקאסל-אנדר-ליים בסוף 1902 העניקה לו את ההצטיינות של הלורד הסטוורד הגבוה של הרובע. בשנת 1903 הוא חשף פסל של המלכה ויקטוריה בניוקאסל אנדר-ליים. הפסל (עם כיתוב אליו) עומד כעת בגני המלכה ליד ה-Ironmarket. הוא גם היה מבקר תכוף בנורת' ברוויק, אתר נופש על חוף הים בסקוטלנד. ביולי 1901, אדוארד השביעי מינה אותו לאביר כבוד של הצלב הגדול של המסדר הוויקטוריאני המלכותי (GCVO), מסדר הבית של משפחת המלוכה. חלק מהשנה הוא בילה בוילה שלו בדרום צרפת. הנסיך הגדול היה המייסד והנשיא של מועדון הגולף של קאן, שם שיחק לעיתים קרובות בעונת החורף. בדרום צרפת הוא פגש בדרך כלל את קרובי משפחתו, במיוחד את אחותו אנסטסיה שהייתה בעלת וילה בקרבת מקום. בשנת 1903, אביו של מיכאיל לקה בשבץ והועבר לקאן. הנסיך הגדול הזקן הוקסם על ידי כלתו ונכדיו לבית טורבי. נוכחותו של אביו של מיכאיל הביאה לעיתים קרובות גם את אחיו של מיכאיל אלכסנדר ומשפחתו לקאן, ואחריהם באו אחר כך נסיכים גדולים אחרים. הוא התרועע שם עם בני מלוכה אחרים שהתארחו אף הם בריביירה. הנסיך הגדול מיכאיל עזר במימון מלון קרלטון בקאן. במהלך מלחמת רוסיה–יפן ארגן מיכאל מיכאילוביץ' בית חולים לקצינים רוסים פצועים. בערך בזמן הזה הוא גילח את זקנו והפסיק לצבוע את שיערו. הוא תואר כאוטוקרט מלידה, חד אופקים ודבק בפרוטוקול. בשנת 1908, פרסם מיכאיל רומן, Never Say Die, על נישואים מורגנטיים, שנכתב בטינה על כך שלא הורשה לחזור לרוסיה. בהקדמה כתב: "בהיותי שייך, כמוני, לדם הקיסרי, ובהיותי חבר באחד הבתים המלכותיים, הייתי רוצה להוכיח לעולם עד כמה זה שגוי בחשיבה - כפי שרוב האנושות נוטים לעשות - שאנחנו היצורים המאושרים ביותר על פני כדור הארץ הזה אין ספק שאנחנו ממוקמים היטב, אבל האם העושר הוא האושר היחיד בעולם?" בעודו "מסור" לסופי, מיכאיל בכל זאת התאהב לעיתים קרובות בבנות יפות. במותו של אביו בקאן ב-18 בדצמבר 1909, הורשה מיכאיל לבוא לרוסיה להלוויה; עם זאת, אשתו סירבה ללכת איתו מכיוון שהיא עדיין התרעמה על העלבונות שפגעו בנישואיהם כל כך הרבה שנים קודם לכן. לאחר שעזב את קיל, הנסיך הגדול עבר עם משפחתו להמפסטד בשנת 1909, ולקח חוזה שכירות ארוך ב-Kenwood House, בית בבעלות הרוזן ממנספילד, המשקיף על המפסטד הית' של לונדון. מיכאיל הפך לנשיא בית החולים הכללי של המפסטד, לו תרם אמבולנס, וכן לנשיא האגודה לאמנות המפסטד. הם חיו בפאר, נהנו ממקום מיוחס בחברה הבריטית. מדי שנה הנסיך הגדול מיכאיל ואשתו היו מבקרים את אדוארד השביעי בטירת וינדזור או בסנדרינגהאם ומשתתפים בארוחות צהריים בארמון בקינגהאם. לאחר מותו של אדוארד השביעי, הנסיך הגדול מיכאיל, שנדחף על ידי אשתו, ניסה לשווא להשיג עבורה תואר בריטי. בשנת 1912, ג'ורג' החמישי כתב לניקולאי השני על "הטיפש הטוב הזה מיכאיל, שאני בטוח שמשעמם אותך בהרבה תלונות כמוני". ניקולאי כתב לג'ורג' כדי לספר לו שהנסיך הגדול מיכאיל ביקש את רשותו שאשתו תקבל תואר בריטי ושהוא נתן הסכמה, כמובן בכפוף להסכמתו של ג'ורג'. בתשובתו ציין ג'ורג' "אין לי את הכוח להעניק תואר באנגליה לנתין זר ועוד יותר בלתי אפשרי במקרה של נסיך גדול רוסי". בהיענות קודרת לכך שהנסיך הגדול יופיע להגיש בקשה רשמית לתואר של אשתו, הוסיף ג'ורג' כי "אני לא מצפה לראיון שלנו בהנאה כלשהי, מכיוון שאני חושש שאין לי ברירה אלא לסרב לבקשתו". לא רק שהם לא הבטיחו תואר לסופי, אלא שמקומם של בני הזוג בחברה הבריטית היה מאוים כאשר באותה שנה בחר מיכאיל אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, אחיו הצעיר של ניקולאי השני, באנגליה לגלותו לאחר שגם הוא חתם על נישואים מורגנטיים. הגעתו לאנגליה של נסיך גדול אחר ובכיר יותר, מיכאיל אלכסנדרוביץ', סיפקה תזכורת לא נוחה לשערורייה שדבקה פעם במיכאיל מיכאילוביץ' ואשתו. כתוצאה מכך, הם מעולם לא קיבלו את המהגרים החדשים בקנווד. סירובם לפתוח את דלתותיהם לבני הזוג גרם לכך שרבים אחרים בחברה הבריטית הלכו בעקבותיהם, וכתוצאה מכך הנסיך הגדול מיכאיל אלכסנדרוביץ' ואשתו נדחקו למעשה לשוליים. בספטמבר 1912, הותר לנסיך הגדול מיכאיל לבקר ברוסיה לרגל מאה שנה לקרב בורודינו, והוא חזר להיות קולונל הכבוד של רגימנט ברסט ה-49. במהלך מלחמת העולם הראשונה, מיכאיל מונה ליושב ראש הוועדה לאיחוד פקודות רוסיות בחו"ל, אך נדחתה ברשתו לחזור לרוסיה ולשרת עם כוחותיה המזוינים. בניסיון לעזור למדינתו, הוא פעל כסוכן להלוואות רוסיות בצרפת. ב-31 באוקטובר 1916 כתב הנסיך הגדול לצאר ניקולאי השני והזהיר אותו שסוכנים חשאיים בריטים ברוסיה מצפים למהפכה, ושעליו לספק את הדרישות הצודקות של העם לפני שיהיה מאוחר מדי. פורסמו קטעים מהתכתבות של מיכאיל בצרפתית עם הקיסר בזמן גלותו (בדרך כלל מתחנן בפני הצאר לכסף). עם סיום המלחמה, ובעקבות המהפכה הרוסית, מצבו הכלכלי של הנסיך הגדול הידרדר. הוא הפסיד חלק ניכר מכספו, שהיה קשור בהונם של הרומנובים. הוא נאלץ לעבור לבית צנוע יותר בשער קיימברידג' 3, ריג'נט'ס פארק. עם זאת, ג'ורג' החמישי והמלכה מרי עזרו לו עם 10,000 פאונד. בשנת 1916 בתו הצעירה, נדיידה ("נאדה") נישאה לנסיך ג'ורג' פון באטנברג, בנם הבכור של הנסיך לואי ונכדתה של המלכה ויקטוריה, ויקטוריה, נסיכת הסן. משפחת באטנברג הייתה בעצמה תוצר של נישואים מורגנטיים, אבל כזו שחבריה הורשו להשתמש בסגנון הוד מלכותו המרומם. שנה לאחר חתונתם של נדיה וג'ורג', לעומת זאת, הענפים האנגליים של משפחת באטנברג ויתרו על תואר הנסיך שלהם, והנסיך ג'ורג', שבסופו של דבר הפך למרקיז מילפורד הייבן השני, לקח את שם המשפחה מאונטבאטן ונשא את התואר הרוזן, אשתו נודעה כרוזנת מדינה. אנסטסיה ("זיאה"), הבת הבכורה, ב-1917 נישאה להרולד ורנהר. ורנהר, בהיותו עשיר ביותר, סיפק תמיכה כספית משמעותית לחמיו, והקל על אובדן ההכנסה מהאחוזות הקיסריות של מיכאיל. בנו של הנסיך הגדול, מיכאיל, הרוזן דה טורבי (המכונה במשפחתו "בוי טורבי"), איבד את עבודתו ובא לגור איתם, אבל הקשר היה קשה, לא מעט בגלל שבוי סבל מצורה חוזרת של דיכאון. בין ההתקפים הנשנים הוא היה צייר בעל הישג כלשהו. לאחר שמלחמת העולם הסתיימה, מיכאיל מיכאילוביץ' ואשתו חזרו לקאן לאחר שש שנים. לאחר שהגיעו החדשות על רציחות של קרובי משפחה רבים כל כך, אנשים רבים חשבו שמיכאיל לא היה מאוזן. הוא נעשה קצר רוח וגס רוח כלפי המשרתים וניסיון גדול לאשתו. עד 1925, הנסיך הגדול הפך להיות כל כך בעייתי עד שחתנו, הרולד, ראה בו "משוגע לחלוטין". ב-4 בספטמבר 1927 נפטרה אשתו, בת חמישים ותשע. המלך ג'ורג' החמישי כתב מכתב תנחומים והנסיך מוויילס השתתף בהלווייתה. עד נובמבר, לפי הרולד, הנסיך הגדול שוב התנהג יפה, מכיוון שכבר לא היה לו את אשתו להתווכח איתה. הוא שרד אחריה פחות משנתיים. הנסיך הגדול מיכאיל חלה בשפעת ומת בלונדון ב-26 באפריל 1929, בן שישים ושבע. הוא נקבר עם אשתו בבית הקברות המפסטד. לדוכס הגדול מיכאיל ולרוזנת דה טורבי היו שתי בנות ובן אחד. אנסטסיה דה טורבי (“זיאה") (9 בספטמבר 1892 - 7 בדצמבר 1977); נישאה בלונדון ב-20 ביולי 1917, עם סר הרולד ורנהר, הברונט השלישי (1893–1973). נולדו להם בן אחד ושתי בנות. כיום נכדיה של זיה כוללים את הדוכסיות מאברקורן ווסטמינסטר, הרוזנת מדלהוזי ורוהייס, הנסיכה אלכסנדר גליצין. נדיידה דה טורבי ("נאדה") (28 במרץ 1896 - 22 בינואר 1963); נישאה בלונדון ב-15 בנובמבר 1916 עם ג'ורג', מרקיז מילפורד הייבן השני, שנולד כנסיך פון באטנברג (1892–1938). נולדו להם בת אחת ליידי טטיאנה אליזבת מאונטבאטן, ובן אחד דייוויד מאונטבאטן, מרקיז מילפורד הייבן השלישי מייקל מיכאילוביץ' דה טורבי ("בוי") (8 באוקטובר 1898 - 8 במאי 1959), הפך לאזרח בריטי לאחר שהתאזרח בנובמבר 1938. מדיה וקבצים בנושא מיכאיל מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה בוויקישיתוף מיכאיל מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, באתר "Find a Grave" (באנגלית) Cockfield, White Crow, p. 17 Alexander, Once a Grand Duke, p. 16 Alexander, Once a Grand Duke, p. 20 Cockfield, White Crow, p. 7 Alexander, Once a Grand Duke, p. 21 Alexander, Once a Grand Duke, p. 149 http://www.visit-petersburg.com/?page=place_full_view&id=242&lang=en Beéche, The Other Grand Dukes, p. 184. Trevelyan, Grand Dukes and Diamonds, p. 205. Cockfield, White Crow, p. 32 Cockfield, White Crow, p. 102 Cockfield, White Crow, p. 103 Crawford, Michael and Natasha, p. 148 Cockfield, White Crow, p. 64 Trevelyan, Grand Dukes and Diamonds, p. 207. Cockfield, White Crow, p. 33 "Royal Babies pre 1900". Country Life. 2 בספטמבר 2017. {{cite web}}: (עזרה) "Michael Mikhailovich of Russia by Grand Hotels of the World". Wynn, Grand Duke Michael Mikhailovich and Kenwood, p. 326–327 Chavchavadze, The Grand Dukes, p. 178 Cockfield, White Crow, p. 139 Beéche, The Other Grand Dukes, p. 190. Beéche, The Other Grand Dukes, p. 192. Chavchavadze, The Grand Dukes, p. 179 Beéche, The Other Grand Dukes, p. 194. "Burke's Guide to the Royal Family": edited by Hugh Montgomery-Massingberd, p. 221