laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ויטושה

ויטושה (בבולגרית: Витоша) הוא רכס הרים בפאתי סופיה, בירת בולגריה. ויטושה הוא אחד הסמלים התיירותיים של סופיה והאתר הקרוב ביותר לטיולים רגליים, טיפוס הרים וסקי. אל ההר ישנם קווי אוטובוס ורכבלים נוחים ההופכים את ההר לנגיש בקלות. להר ויטושה יש קווי מתאר של כיפה עצומה. השטח של ההר כולל את הפארק הלאומי ויטושה, המכיל את האזורים המוכרים והמתויירים ביותר. למרגלות ההר שוכנים רובעי הנופש של סופיה; ברובע Knyazhevo יש מעיינות מים מינרליים. ויטושה הוא הפארק הלאומי הוותיק ביותר בבלקן. ההרים נוצרו כתוצאה של פעילות געשית ולאחר מכן עוצבו על ידי הקיפול האיטי של שכבות סלע הגרניט וסדרה של התרוממויות הדרגתיות של האזור. במבט הראשון הוא נראה ככיפה מעוצבת, אבל ההר, שאורכו 19 ק"מ ורוחבו 17 ק"מ, למעשה מורכב ממישורים חשופים קונצנטריים המונחים בשכבות אחד מעל השני. ויטושה מופרד לארבעה חלקים עיקריים שהראשי מביניהם מכונה Cherni Vrah ("פסגה שחורה"). זוהי הנקודה הגבוהה ביותר של ההר, המגיעה לגובה של 2290 מ', והיא אחת מתוך 10 פסגות ההר שגובהן מעל 2000 מ'. מדיה וקבצים בנושא ויטושה בוויקישיתוף
נבחרת דרום וייטנאם בכדורגל

נבחרת דרום וייטנאם בכדורגל הייתה נבחרת הכדורגל הלאומית של מדינת דרום וייטנאם מ-1949 עד 1975. נבחרת דרום וייטנאם השתתפה בשני גביעי אסיה בהם סיימה במקום הרביעי. ב-1991 התאחדה הנבחרת עם נבחרת צפון ווייטנאם ל"נבחרת וייטנאם" (הנבחרת לא שיחקה מ-1976 עד 1990). 1930 עד 1970 - לא נכנסה 1974 - לא העפילה משחקי תיקו כוללים גם משחקים שהוכרעו בבעיטות הכרעה
Microsoft Surface

Microsoft Surface היא סדרה של מחשבים שמעוצבים ומשווקים על ידי חברת מיקרוסופט. סטיב באלמר, מנכ"ל החברה, הכריז על המוצר הראשון בסדרה באירוע בלוס אנג'לס, ב-18 ביוני 2012. מיקרוסופט הוציאה ארבע גרסאות של המחשבים המרכזיים בסדרה המופצים תחת השם Surface Pro, כשבשנת 2015 הוכרז ה-Surface pro 4 (מסך 12.3 אינץ') ובהמשך Surface Pro (2017). כמו כן, בשנת 2015, הכריזה והחלה להפיץ אף את ה-Surface Book, המחשב הנייד הראשון שיצא תחת ידיה של מיקרוסופט. זהו מחשב נייד דו-שימושי, שכן ניתן לנתק את המסך ולהשתמש בו כמחשב לוח לכל דבר ועניין (זולת פרק זמן השימוש הקצר יחסית). למחשב נייד זה אף מצורף עט אלקטרוני. מארז ה-Surface עשוי מתרכובת מגנזיום, המאפשרת לו לשקול 680 גרם. למחשב יש יציאת USB ויציאה לכרטיס זיכרון Micro SDXD. למחשב יש שתי מצלמות: קדמית ואחורית. ה-kickstand הוא מעמד לטאבלט זה, המחובר אליו בגבו (Built-in). הוא מאפשר זווית עבודה נוחה בלי שיהיה צורך להחזיק בו, כמו מחשב נייד סטנדרטי. כאשר אין בו שימוש, ניתן לקפל אותו והוא כמעט לא מורגש. עוביו הוא 0.77 סנטימטר. לאורך המסך נמצא פס מגנטי שמאפשר חיבור של אביזרים שמציעה מיקרוסופט בתשלום נוסף - מקלדות דקות, שניתן לקפל על המסך כך שיגנו עליו. הן כוללות משטח נגיעה המשמש כעכבר (מובן שאפשר גם להשתמש במסך המגע). Touch Cover - מקלדת עם מקשים הרגישים לעוצמת הלחיצה. עוביה הוא 3.25 מ"מ Type Cover - מקלדת פיזית בעלת מקשים רגילים, אך עבה יותר - 6 מ"מ. בשתי המקלדות ישנו גירוסקופ וחיישן תנועה. לפי המידע מהם, המקלדת יכולה לנעול את עצמה אוטומטית, ולהימנע מהקלדות לא מכוונות. בגרסת ה-Pro (עם Windows 8) ישנה מערכת אוורור חדשנית, שמאפשרת לאוויר להיפלט מהצדדים, כך שלא תהיה בעיה להחזיק אותו עקב חימום יתר. באירוע של מיקרוסופט הוכרז כי חיבור 5-הפינים של המחשב מגנטי. לשתי הגרסאות של הטאבלט ישנו מסך בגודל 10.6 אינץ', ביחס של 16:9. שניהם משתמשים בטכנולוגיית ClearType של מיקרוסופט, שתפקידה להפוך טקסט כתוב לברור יותר. המסך יכול להתאים את עוצמת בהירותו לסביבתו אוטומטית. מקור: Surface Blog מדיה וקבצים בנושא Microsoft Surface בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של Microsoft Surface Microsoft Surface, ברשת החברתית פייסבוק Microsoft Surface, ברשת החברתית אקס (טוויטר) Microsoft Surface, ברשת החברתית אינסטגרם Microsoft Surface, סרטונים בערוץ היוטיוב ערך זה הוא קצרמר בנושא מחשבים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יונתן ברקאי

יונתן ברקאי (18 במרץ 1937 – 12 באפריל 2020) היה משורר, שחקן ומורה ישראלי. יונתן ברקאי נולד בשם "יאן שיבנסקי" ב-1937 בעיירה לידא הסמוכה לווילנה (בתחומי בלארוס של ימינו). ב-1941 במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה ניצל מאירוע הרג גדול בגטו על ידי התחזות לגופה, כאשר אמו מרחה עליו ועליה דם מגופה שהייתה שם. הוא נמלט עם אמו בזהות שאולה (אותה סיפק להם חסיד אומות העולם הכומר ד"ר ויטולד שימשוקביץ') לווילנה, שם הוסיפו לחיות גם אחרי תום המלחמה והשואה. עם עלייתו לישראל ב-1951 התגורר בקריות עם אמו ואביו החורג. שיחק כשנה בתיאטרון האהל בתל אביב, ולאחר מכן שירת בצה"ל כאלחוטאי בחיל הקשר והתקשוב. לאחר שהשתחרר מהצבא למד באוניברסיטה העברית בירושלים היסטוריה כללית ומדע המדינה, ובמהלך לימודיו נחטף לירדן והיה שבוי במשך חודשים בבית הכלא בקישלה ובזרקא. במהלך לימודיו שיחק בלהקת הסטודנטים של האוניברסיטה, והשתתף בתסכיתים בקול ישראל. לאחר מכן התקבל כשחקן בתיאטרון העירוני חיפה והקים יחד עם רחל לוי וניסים זוהר את "תיאטרון הצוות" שהיה אחד מתיאטראות הפרינג' הראשונים בארץ, והופיע בת"א ובהתיישבות העובדת. בשנת 1963 נסע ללמוד משחק בבית ספרה של אוטה האגן והרברט ברגהוף בניו יורק ועבד וביים במחנות קיץ בארצות הברית. עם שובו לישראל שימש כמורה להיסטוריה ואזרחות בבית הספר התיכון בקריית חיים ובבית הספר אורט קריית ביאליק. בנוסף, ביים גרסאות למחזות שונים – בין היתר, "צלילי המוסיקה", "סיפור הפרברים", "קזבלן", "הקרנפים", "אנדורה", "שני קוני למל", "דודתו של צ'ארלי", ו"רביזור". ב-1990 השתתף בסדנת תיאטרון של דודו מעיין בקיבוץ כברי והחל לכתוב שירה. השתתף בסדנאות שירה של ישראל בר-כוכב ואגי משעול ופרסם את שיריו בכתבי עת רבים ובאיגרת השבועית של תיאטרון החדר של אמיר אוריין. ארז שוויצר כתב על שיריו "שיריו של ברקאי אינם עוד שלוחה מאוחרת של אוונגרד שובר מוסכמות שפה וחיים. הם לא עוד פרובוקציה לשם פרובוקציה הרושם הבולמוסי שהם מעוררים נובע מרעב אדיר לחיים, מהיאחזות במה שנשאר אחרי שנשרפה הנפש, כלומר בבשר, אבל גם מחוסר יכולת להכיל עוד בכלים ראויים כביכול, מכובדים כביכול, מתורבתים, את מה שאין לקבלו." בנוסף לשני ספרי שירים בעברית פרסם גם שלושה ספרי שירה מתורגמים לפולנית על ידי ויולה ויין (הוצאת ורסט, לובלין) שזכו לביקורות אוהדות. התגורר בתל אביב. נפטר ב-12 באפריל 2020. דו"ח קצר, רעננה: אבן חושן, 2010 באווירה הפסטורלית של בית העלמין, אבן חושן 2014 רק החיבה עולה לשמיים – שיריו של תומאש יאסטרון, חיפה: הוצאת פרדס, 2010 "שירים אורבניים", שבו, 25, עמ' 89 - 94 "שני שירים", שבו, 22 – 23, עמ' 166 - 167 ענת זגורסקי-שפרינגמן, הרהורים אחדים על "דו"ח קצר", שירים מאת יונתן ברקאי. פסיפס, גל' 78 (קיץ 2010), עמ' 43–46 מדיה וקבצים בנושא יונתן ברקאי בוויקישיתוף יונתן ברקאי, דף שער בספרייה הלאומית יונתן ברקאי, בלקסיקון הספרות העברית החדשה יונתן ברקאי, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" ארז שוויצר, זכרונות מתהומות האבסורד, באתר הארץ, 30 ביוני 2010 שני שירים של יונתן ברקאי שהתפרסמו במגזין שחרזדה ארז שוויצר, "דברים שבשירה – זיכרונות מתהומות האבסורד", 30 ביוני 2010 יונתן ברקאי, שירה: "בקברט אימים בנאלי נועדתי לשחק", באתר ynet, 28 באפריל 2014 יונתן ברקאי ז"ל, באתר אבלים
פייר נורה

פייר נורה (בצרפתית: Pierre Nora; נולד ב-17 בנובמבר 1931 בפריז) הוא היסטוריון יהודי צרפתי וחבר האקדמיה הצרפתית משנת 2001. ידוע בזכות מחקריו אודות זהות צרפתית, זיכרון והיסטוריה. הוא נחשב לבן הדור השלישי לאסכולת האנאל ולמזוהה עם המושג של "ההיסטוריה החדשה" (Nouvelle histoire). נולד בפריז, לאב שהיה מנתח בבית חולים של רוטשילד. למד בתיכון לואי הגדול שבפריז. אחר כך למד לתואר בפילוסופיה והחל ללמד בתיכון שבעיר אוראן באלג'יריה עד שנת 1960. בשנת 1964 החל לשמש עורך בהוצאת Julliard ואחר כך בשנת 1965 החל לשמש עורך בהוצאת גלימר. בשנת 1977 החל לשמש כפרופסור בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה בפריז. משנת 2007 משמש כנשיא הארגון "Liberté pour l’histoire" ("חופש להיסטוריה"). בשנת 2014 הוענק לו פרס דן דוד. 1961: Les Français d'Algérie, prefaced by Charles-André Julien (Julliard) 1962: "Ernest Lavisse: son rôle dans la formation du sentiment national" Revue historique issue 463 1970–1979: Vincent Auriol. Journal du Septennat 1947–1954 (Armand Colin) 1973: Faire de l'histoire (Gallimard) 1987: Essais d'ego-histoire (Gallimard) 1984–1992: Les Lieux de mémoire (Gallimard), abridged translation, Realms of Memory, Columbia University Press, 1996–1998 1999: Rethinking France: Les Lieux de mémoire, Volume 1: The State (University of Chicago Press) 2006: Rethinking France: Les Lieux de mémoire, Volume 2: Space (University of Chicago Press) 2009: Rethinking France: Les Lieux de mémoire, Volume 3: Legacies (University of Chicago Press) 2010: Rethinking France: Les Lieux de mémoire, Volume 4: Histories and Memories (University of Chicago Press) מדיה וקבצים בנושא פייר נורה בוויקישיתוף דף אישי באתר האקדמיה הצרפתית אבנר בן-עמוס, האיש שהמציא את הזיכרון הקולקטיבי, באתר הארץ, 16 במאי 2014 איתי נבו, ‏חוקר השואה שאול פרידלנדר בין מקבלי פרס דן דוד, באתר "הידען", 12 בפברואר 2014
תיכון לואי הגדול

תיכון לואי הגדול (בצרפתית: Lycée Louis-le-Grand) הוא בית ספר תיכון ציבורי מפורסם בפריז. התיכון נקרא על שם לואי ה-14, אשר שימש כפטרון המוסד. התיכון נוסד בשנת 1563 והוא ממוקם ברובע הלטיני. רבים מבוגריו מוכרים בתחומי המדע, הפוליטיקה, ההגות והספרות בצרפת ובעולם. בין בוגריו נכללים: מילאן הראשון, מלך סרביה, אמה סזר, מישל בוטור, אלן-פורנייה, פייר נורה, אלן באדיו, שארל בודלר, פייר בורדייה, ויקטור הוגו, מולייר, וולטר, אנטואן-אוגוסטן פרמנטייה, קלוד-פרוספר ז'וליו דה קרביון, רובר מרל, מוריס מרלו-פונטי, שארל פגי, רומן רולן, המרקיז דה סאד, ז'אן-פול סארטר, סיראנו דה ברז'ראק, פול קלודל, ז'אק דרידה, דני דידרו, מוריס דרואון, אמיל דורקהיים, תאופיל גוטייה, ז'וזף קסל, ברנאר-אנרי לוי, פרדריק אוגוסט ברתולדי, פייר בונאר, ז'אק שיראק, ז'ורז' פומפידו, מקסימיליאן רובספייר, אן רובר ז'אק טורגו, ואלרי ז'יסקר ד'אסטן, אלן ז'ופה, המרקיז דה לה פאייט, הקרדינל דה רה, פרנציסקוס מסאל, ז'ורז' מלייס, אדגר דגה, אז'ן דלקרואה ותאודור ז'ריקו. מדיה וקבצים בנושא תיכון לואי הגדול בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של תיכון לואי הגדול ערך זה הוא קצרמר בנושא פריז ובנושא חינוך. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ורוניקה (פירושונים)

ורוניקה הוא שם פרטי לטיני לנשים שמקורו בשם היווני ברניקי. האם התכוונתם ל... ורוניקה הקדושה – קדושה בנצרות מירושלים, שעל פי המסופר, נתנה לישו את הרעלה שלה, כדי שינגב את מצחו במהלך התקדמותו לגבעת הגולגולתא שערות ורוניקה או שערות ברניקי (שם נוסף בעברית: שערות שולמית) - קבוצת כוכבים בחצי הצפוני של כיפת השמים, על שמה של אשת תלמי השלישי ורוניקה מארס – סדרת טלוויזיה אמריקאית, בה משחקת קריסטן בל בתפקיד ראשי ורוניקה – סוג צמח במשפחת הלועניתיים ורוניקה (סרט) – סרט אימה משנת 2017 ברניקי ורניקה
פייר בונאר

פייר בונאר (בצרפתית: Pierre Bonnard;‏ 3 באוקטובר 1867 – 23 בינואר 1947) היה צייר צרפתי, ממייסדי תנועת הנאבי. בונאר נולד ב-Fontenay-aux-Roses שברמות הסן, אחד מפרוורי פריז. אביו היה בכיר במשרד המלחמה הצרפתי. בהתעקשות אביו למד בונאר משפטים ואף שימש כעורך דין לפרק זמן קצר. אולם, בנוסף למשפטים לקח שיעורי ציור ולמד אמנות באקדמיית ז'וליאן בפריז. בשנת 1891 נפגש עם הצייר אנרי דה טולוז-לוטרק והחל להציג את יצירתו באגודה של הציירים העצמאיים. הוא החל לעבוד יחד עם הקבוצה המכונה הנאבי, אשר הייתה מורכבת מציירים צעירים, בהם אדואר וויאר ומוריס דני אשר ציירו יצירות עם אופי סימבולי ורוחני. בשנת 1910 עבר לדרום צרפת. מ-1893 חי עם מרתה דה מליני (1869–1942), והיא הייתה המודל לרבים מציוריו, כולל ציורי עירום רבים. שם הלידה שלה היה מריה בורסין, אבל היא שינתה אותו לפני שפגשה אותו. הם נישאו בשנת 1925. בשנים שלפני נישואיהם ניהל בונאר פרשיות אהבים עם שתי נשים נוספות, שגם שימשו דוגמניות לכמה מציוריו: רנה מונצ'טי (בת זוגו של הצייר האמריקאי הארי לאכמן) ולוסיין דופוי דה פרנל, אשתו של רופא. רנה מונצ'טי התאבדה זמן קצר לאחר שבונר ודה מליני התחתנו. סיפור אהבתם של בונאר ודה מיליני עלה לאקרנים בשנת 2023 בסרט "פייר ומרתה: אמנות ואהבה" בבימויו של מרטין פרובסט. וינסנט מקאן מגלם את בונאר וססיל דה פראנס מגלמת את דה מיליני. מדיה וקבצים בנושא פייר בונאר בוויקישיתוף ביוגרפיה באתר עמלנט פייר בונאר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) פייר בונאר, באתר MusicBrainz (באנגלית) פייר בונאר, באתר Discogs (באנגלית)
אלי (אוניית מעפילים)

אלי הייתה אוניית מעפילים שאורגנה ב-1938 על ידי מקורבים לתנועה הרוויזיוניסטית במסגרת עליית אף על פי. האונייה הפליגה מנמל גלצי שברומניה בנובמבר 1938, כשעל סיפונה 340 פליטים יהודים מווינה. בדצמבר הגיעה האונייה למים הטריטוריאליים של ארץ-ישראל, שם הועברו המעפילים לאונייה "ארטמיזיה" שהורידה את המעפילים בשלום בחוף נתניה. מדיה וקבצים בנושא אלי בוויקישיתוף האונייה "אלי" באתר מוזיאון ההעפלה וחיל הים.
נויה פרייה פרסה

נוֹיֶה פְרַייֶה פְּרֶסֶה (גרמנית: Neue Freie Presse,‏ NFP, 'עיתונות חופשית חדשה') היה עיתון יומי שראה אור בווינה בירת אוסטריה החל ב-1 בספטמבר 1864 ועד האנשלוס (סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית), ערב מלחמת העולם השנייה (1938). העיתון, שפנה בעיקר לשכבה המשכילה הליברלית, מיצב את עצמו עד מהרה כעיתון המוביל של הקיסרות האוסטרו-הונגרית ההבסבורגית. עורכי העיתון ומייסדיו היו העיתונאים אדולף ורתנר (Werthner), מיכאל אטיין (Etienne) ומקס פרידלנדר (Friedländer). עם העיתונאים שכתבו בעיתון נמנו הסופרים מקס נורדאו, בנימין זאב הרצל (באוקטובר 1891 מונה לכתב העיתון בפריז, בספטמבר 1895 החל לכהן כעורך הספרותי של העיתון), ארתור שניצלר, שטפן צווייג, הוגו פון הופמנסתאל, תאודור הרצקה, פליקס זאלטן (מחבר הספר "במבי"), ראול אוארנהיימר, שכתב בו פיליטונים וביקורת תיאטרון, העיתונאי גזה זילברר (Geza Silberer; כתב בשם העט Sil-Vara), מוריץ בנדיקט (Moriz Benedikt) ומבקר המוזיקה אדוארד הנסליק – כולם, וכן המייסד מקס פרידלנדר, היו יהודים או ממוצא יהודי. כן כתבה בעיתון ברטה פון זוטנר, כלת פרס נובל לשלום. בשנת 1872 נפטר פרידלנדר, ומוריץ בנדיקט נכנס לתפקיד העורך בפועל ואחד מבעליו כבעל מניות בתאגיד Österreichische Journal-A.G ("עיתונות אוסטרית בע"מ"), שרכש את מניותיו של פרידלנדר. ב-1879 נפטר גם מיכאל אטיין, ואדוארד באכר (Eduard Bacher) היה לעורך הראשי של העיתון, וכיהן בתפקידו עד 1888; מאז ועד 1908 ערך את העיתון כעורך-שותף יחד עם בנדיקט, שערך את העיתון כעורך ראשי מ-1908 ועד מותו ב-1920. בשלהי המאה ה-19 היה העיתון בעל יוקרה רבה באירופה. השפעתו הקיפה את כל העולם הדובר גרמנית, והיו לו קוראים רבים גם בחלקים הלא-גרמניים של אוסטרו-הונגריה. בשיאו העסיק העיתון מעל 500 עיתונאים קבועים. והיה העיתון בעל התפוצה השלישית בגודלה לפני מלחמת העולם הראשונה (ב-1904 ראו אור 50,000 עותקים, ב-1912 66,000 עותקים) בשנת 1920 הופצו 90,000 עותקים. ב-12 במרץ 1938 נכנס צבא גרמניה הנאצית לווינה. 22 עורכים יהודים מתוך 37 חברי המערכת פוטרו מיד במטרה להפוך את העיתון ל"ארי", בהם העורך הראשי מאז 1918, יוליאן שטרנברג (Julian Sternberg). עד יוני פוטרו כל עובדי העיתון שלא יכלו לספק הוכחות למוצא ארי. ב-18 ביוני הולאמה חברת "עיתונות אוסטרית בע"מ", ובינואר 1939 התמזג העיתון לתוך Neuen Wiener Tagblatt ("עיתון יומי וינאי חדש"), שהיה בשליטת הממשלה הנאצית. ב-1946 נוסד בווינה העיתון Die Presse, שביקש להמשיך את מסורת העיתון הוותיק. מדיה וקבצים בנושא נויה פרייה פרסה בוויקישיתוף גיליונות העיתון, באתר הספרייה הלאומית של אוסטריה גינתר האלר, תירגמה מגרמנית אביבה אבירם, מנקודת המבט של עיתונו "נויה פראיה פרסה", הוא לא היה אלא פלייטוניסט מבריק, באתר הארץ, 7 ביולי 2004 ידיעה על העלאת העיתונים לרשת נויה פרייה פרסה, באתר הבנק אוצר התיישבות היהודים עמוס אילון, הרצל, עמ' 114. עמוס אילון, הרצל, עמ' 185. עמוס אילון, הרצל, עמ' 117.
וינשטוק

וינשטוק או ויינשטוק (בגרמנית: Weinstock) הוא שם משפחה שמקורו בגרמנית ומשמעותו כנת גפן. האם התכוונתם ל... אלון ויינשטוק – במאי ומפיק קולנוע תיעודי ישראלי. משה יאיר וינשטוק – רב ומקובל. דב וינשטוק – סייר בגוש עציון. יאיר וינשטוק – עיתונאי וסופר חרדי. יהודית וינשטוק – סופרת ישראלית. מעין וינשטוק – שחקנית ישראלית. מרטה וינשטוק-רוזין – פרופסור בית הספר לרוקחות של האוניברסיטה העברית בירושלים, כלת פרס ישראל לרפואה לשנת תשע"ד. הרב משה יאיר וינשטוק - מקובל נודע ומחברם של 83 חיבורים. רפי ויינשטוק – שחקן וזמר ישראלי. שפרה וינשטוק אשכול – משוררת, סופרת ואמנית מהצבור החרדי. תקוה וינשטוק – עיתונאית ישראלית.
Referer

ה-Referer (או דף מפנה) הוא כתובת ה-URL של דף האינטרנט הקודם שבו לחצו על קישור. יותר בכלליות, זו כתובת ה-URL של פריט קודם שהוביל לבקשה הנוכחית - ה-referer של תמונה, למשל, הוא בדרך-כלל עמוד ה-HTML המציג אותה. ה-referer הוא שדה כותרת בבקשת ה-HTTP שנשלחת על ידי הדפדפן לשרת האינטרנט. "Referer" הוא טעות נפוצה של איות המילה "referrer", שהופיעה בהצעה המקורית לשדה הכותרת בתקן RFC 1945. ישנם אתרים המרכזים referers, לצורכי פרסום או צרכים אחרים: ייתכן שאתר מפנה מקבל תשלום סמלי עבור אנשים הלוחצים על פרסומות. ישנם דפדפנים ותוכנות אבטחה שניתן להגדיר כך שמידע ה-referer לעולם לא יישלח, כדי להגן על פרטיות המשתמש. דבר זה יכול לגרום לבעיות: ישנם שרתים החוסמים חלקים מאתריהם לבקשות דפדפנים שלא מכילות את מידע ה-referer המבוקש, למשל כדי להבטיח שמשתמשים תמיד יכנסו לאתר דרך הדף הראשי ולא דרך קישור ישיר. כדי לעקוף מגבלה זו ניתן להשתמש בהונאת Referer: שליחת בקשת ה-HTTP כאשר שדה ה-Referer בה נקבע מראש כך שיתקבל על ידי השרת ולא ייחסם. הונאת Referer (באנגלית: Referer spoofing או Referrer spoofing) היא שליחה של בקשת HTTP לשרת כך שהשדה Referer נקבע לפי רצון המשתמש ולא לפי הגדרת פרוטוקול ה-HTTP, לפיו הוא אמור להכיל את כתובת ה-URL של העמוד המפנה. השימוש בהונאת Referer נעשית בדרך כלל לצורך אחת מהמטרות הבאות: על מנת לעקוף מנגנוני אבטחה של האתר המסננים פניות לפי כתובת ה-Referer שהן מכילות. על מנת לשמור על פרטיות הגולש, שאינו מעוניין שהאתר אליו הוא פונה יידע עליו פרטים נוספים, בדרך כלל במקום Referer ריק שמשמעותו שהכתובת הוקלדה ישירות לתיבת הכתובות (Address bar). ישנם אתרים כמו http://anonym.to שמאפשרים לגולש להישאר אנונימי (לא ידעו מאין הוא נכנס לקישור). הרחבות שונות מאפשרות לבצע הונאת Referer מתוך הדפדפן עצמו: עבור מוזילה פיירפוקס מגוון הרחבות להורדה באתר מוזילה. עבור גוגל כרום - הרחבות באתר ההרחבות
אבי צבי

אבי צבי (נולד בשנת 1970) הוא איש תקשורת וניהול ישראלי, מנכ"ל פרטנר תקשורת וקודם לכן מנכ"ל גוף התקשורת "רשת". צבי נולד בישראל. שירת בצה"ל כראש לשכת ראש מנהל גיוס באכ"א. בהמשך כיהן בתפקידים בתחומי הצרכנות והשיווק. הקים תחת אריה סקופ את חטיבת הקמעונאות במיקרוסופט ישראל, ניהל את הפיתוח העסקי של מחשבת מ.ל., חברת הפצה לייצוג ושיווק של משחקי מחשב ולומדות. בתום 4 שנים, ועם הקמתה של חברת Yes הטלוויזיה בלוויין הצטרף לצוות ההקמה בתפקיד מנהל ערוצי הפצה, האחראי על הקמת מערך המשווקים של החברה. החל משנת 2000 כיהן כמשנה למנכ"ל חברת האינטרנט נטוויז'ן. לאחר פרישתו מנטוויז'ן בשנת 2007 ניהל את עופר מדיה, חברת ההשקעות של האחים עופר לתחומי המדיה, התוכן והתקשורת. בתקופה זו כיהן כדירקטור ב"רשת" ובחברת החדשות של ערוץ 2. בשנת 2009, עם פרישתו של יוחנן צנגן, מונה למנכ"ל "רשת". ב-2 בדצמבר 2018 פורסם כי צבי ביקש מבעלי המניות של "רשת" לפרוש מתפקידו. עוד פורסם כי צבי יקבל מניות בחברה הממוזגת של רשת-עשר. בתחילת יוני 2021 החל לשמש כמנכ"ל פרטנר תקשורת. באפריל 2022 הודיע על התפטרותו, בעקבות חילופי הבעלים בחברה. צבי נשוי לרווית ברניב והוא אב לשניים (הילדה הראשונה, מנישואיו הראשונים). מתגורר בתל אביב. מדיה וקבצים בנושא אבי צבי בוויקישיתוף אבי צבי, ברשת החברתית LinkedIn אמיר טייג, מנכ"ל חדש לרשת: אבי צבי יחליף את יוחנן צנגן, באתר כלכליסט, 25 במרץ 2009 מיה מנע, השמועות על מותה היו מוגזמות: הזכיינית רשת מרעננת כוחות, באתר nrg‏, 24 בפברואר 2012 נתי טוקר, אודי אנג'ל הזרים 75 מיליון שקל לרשת, באתר TheMarker‏, 13 ביוני 2012 סימני התאוששות ברשת(הקישור אינו פעיל), באתר איגוד השיווק הישראלי טל הנדלס, עכבר העיר אונליין, זכיינית נולדה: משהו טוב עובר על "רשת", באתר הארץ, 27 בינואר 2012 רן בוקר, מנכ"ל רשת אבי צבי ביקש לפרוש מתפקידו, באתר ynet, 2 בדצמבר 2018 רועי ברגמן, דירקטוריון פרטנר הכריע: אבי צבי ימונה למנכ"ל החברה, באתר כלכליסט, 12 במאי 2021 נחמה אלמוג, ‏זעזוע בפרטנר: המנכ"ל והיו"רית פורשים על רקע כניסת בעלי השליטה החדשים, באתר "אנשים ומחשבים", 12 באפריל 2022
פלאמס בלאנג

פלאמס בלאנג (בפלמית: Vlaams Belang, בעברית "האינטרס הפלנדרי") היא מפלגת ימין בלגית באזור הפלמי ובבריסל, שהוקמה ב-2004 ודוגלת בעצמאות פלנדריה המהווה חלק מבלגיה. אידאולוגיית המפלגה היא כנגד מצב רב-תרבותיות, אך מקבלת מצב של חברה רב-אתנית, כל עוד ישנה טמיעה של האזרחים החדשים בתרבות הבלגית. כמו כן, המפלגה דוגלת בהגבלת ההגירה למדינה, ובאירוסקפטיות (דעה נגד האיחוד האירופי כדבר מועיל). מפלגת הפלאמס בלאנג ירשה את מפלגת פלאמס בלוק (הגוש הפלנדרי), אשר הוקמה ב-1978 על ידי הימין הלאומני של האיחוד העממי שפרץ בשנות ה-70 של המאה ה-20 המאוחרות. תחילת האידאולוגיה התחילה עם פשרת האיחוד בנושא האוטונומיה הפלמית, ומאוחר יותר התמקדה בהגירה ובביטחון. אחד ממנהיגי המפלגה הידועים בתקשורת הוא פיליפ דה וינטר, בעל היוזמות השנויות במחלוקת כנגד גל ההגירה בבלגיה. ב-2014 נפגש סגן השר המקשר בין הממשלה לכנסת, חבר הכנסת אופיר אקוניס (הליכוד) עם משלחת של המפלגה, אף שהיא מוחרמת על ידי משרד החוץ והקהילה היהודית בבלגיה. המפלגה היא בעלת מאפיינים אנטישמיים והזדהתה בעבר עם הנאצים. מדיה וקבצים בנושא פלאמס בלאנג בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פלאמס בלאנג (בהולנדית) פלאמס בלאנג, ברשת החברתית פייסבוק פלאמס בלאנג, ברשת החברתית אקס (טוויטר) פלאמס בלאנג, ברשת החברתית אינסטגרם פלאמס בלאנג, ברשת החברתית LinkedIn פלאמס בלאנג, סרטונים בערוץ היוטיוב ברק רביד, סגן השר אופיר אקוניס פגש נציגי מפלגה אנטישמית שישראל מחרימה, באתר הארץ, 30 במרץ 2014 ערך זה הוא קצרמר בנושא בלגיה ובנושא מפלגות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סנדל (פירושונים)

האם התכוונתם ל... סנדלים – פריט הנעלה סנדליים משפחת דגים. סנדלית – יצור חד תאי "סנדלי חבלה" או "סנדל" מתקן לנעילת גלגלי רכב. אישים ששמם סנדל: ארי סנדל (Sandel) (אנ') – במאי הסרט הקצר "Westbank Story", חתן פרס אוסקר יוסף סַנדֶל – מבקר וחוקר אמנות יהודית ועיתונאי יהודי פולני לינה סנדל (Sandell) (אנ') – מחברת המנוני גוספל שוודית מוסטפא (מוסטי) סַנדָל (Sandal) – זמר פופ טורקי מייקל סנדל (Sandel) – פילוסוף פוליטי אמריקאי יהודי, פרופסור לממשלברסיטת הרווארד סרחיו סֶנדֶל (Sendel) – שחקן טלוויזיה וקולנוע מקסיקני פטר זֶנדֶל (Peter Sendel) (אנ') – ביאתלט עבר גרמני פטריק סַנדֶל (Sandell) (אנ') – נהג ראלי שוודי קארין סנדל – כדורגלנית ישראלית קורה סַנדֶל (Sandel) (אנ') – סופרת וציירת נורווגית שושנה סנדל (לי און) ציירת ישראלית, ממייסדי מושב קדרון שירן סנדל (ילידת 1987) – שחקנית, מנחת טלוויזיה וזמרת ישראלית תיאודור זַנדֶל (Sandel) – אדריכל טמפלרי איש המושבה הגרמנית בירושלים אחר: פרס דן סנדל לפיסול פרס פיסול ישראלי ראו גם: סנדל הזכוכית סנדלה
פיליפ דה וינטר

פיליפ מישל פראנס דה וינטר (פלמית: Philip Michel Frans "Filip" Dewinter; נולד ב-11 בספטמבר 1962) הוא פוליטיקאי פלמי, ואחד ממנהיגי מפלגת פלאמס בלאנג, השייכת לימין הקיצוני אשר בבלגיה. אביו למד רפואה באוניברסיטת לובן בתקופת מלחמת העולם השנייה, אך נאלץ להסתתר כאשר גדל איום המעצר על ידי הכובשים הגרמנים לצורך עבודת כפייה בגרמניה. הוא גורש לבסוף לגרמניה לעבודה במפעל תחמושת גרמני, נותר בחיים (כי הבלגים נחשבו כ’אריים’, ובהתאם חיו בתנאים טובים משאר אלה של 'אונטרמנשן'), אך חזר כחוש וחולה, ולא היה מסוגל לסיים את לימודיו. סבו של דה וינטר מצד אמו היה פעיל בעיר בלנקנברג בארגון המחתרת "וויטה בריגדה" (החטיבה הלבנה). כבר בתיכון היה דה וינטר פעיל פוליטי בעיר ברוז', בגיל 16 הקים את תנועת "ליגת הסטודנטים הצעירים הלאומנית", ובאותה שנה היה חבר במפלגה הפלמית העממית. בשנת 1982 בזמן לימודיו באוניברסיטה בעיר אנטוורפן הצטרף דה וינטר ל"אגודת הסטודנטים הלאומנית", ובשנת 1983 הצטרף כחבר למפלגת ה"ולאמס הבלוק" (גוש הפלמי) שהפכה עם הזמן למפלגת הפלאמס בלאנג. מדיה וקבצים בנושא פיליפ דה וינטר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פיליפ דה וינטר פיליפ דה וינטר, ברשת החברתית אקס (טוויטר)
אלבורז (פרובינציה)

פרובינציית אלבורז (בפרסית: استان البرز) היא אחת מ-31 פרובינציות איראן ובירתה כרג'. שטח הפרובינציה הוא הקטן ביותר מבין פרובינציות איראן, 5,833 קמ"ר. באזור נמצאים הרי אלבורז. הפרובינציה נוצרה בהחלטה של הפרלמנט האיראני ביוני 2010 לחלק את פרובינציית טהראן לשתיים. מדיה וקבצים בנושא אלבורז בוויקישיתוף Majlis extends term of councils, votes for new province, June 24, 2010, Teheran Times ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של איראן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פיליפ איחה

פיליפ איחה (נולד ב-19 באפריל 1982 בפלזן שבצ'כיה) הוא שחקן כדוריד צ'כי המשחק בעמדת המקשר השמאלי בברצלונה ובנבחרת צ'כיה בכדוריד. בשנת 2010 נבחר איחה על ידי IHF לשחקן העונה בעולם. פיליפ איחה התחיל את הקריירה שלו בדוקלה פראג, ומאוחר יותר עבר לסט. גאלן (כדוריד), שם הוא סבל משבר באגודל באפריל 2005, ושהה מחוץ לסגל זמן רב. בעונת 2005/2006, עבר איחה לTBV לאמגו כשחקן בעמדת מקשר שמאלי. ב-20 ביוני 2007 חתם פיליפ איחה בקיל, והחל לשחק שם מעונת 2007/2008. הוא קיבל חוזה עד יולי 2011 תמורת 400 אלף דולר. בקיל הוא הפך לשחקן הצ'כי הראשון שזוכה בליגת האלופות. ב-16 ביולי 2012 הוא האריך את החוזה שלו בקיל לשנתיים, עד יולי 2014. בספטמבר 2000, זומן איחה לראשונה לסגל נבחרת צ'כיה. הבכורה שלו הייתה נגד נבחרת סלובקיה במשחק ידידות, כאשר הבקיע 2 שערים. הכינוי שלו בגרמניה הוא "פאבל", גובהו 2.01 מטר והוא שוקל 103 ק"ג. בקבוצתו, קיל הוא לובש את הספרה 39 ובנבחרת הלאומית שלו, צ'כיה, הוא לובש את הספרה 9. מדיה וקבצים בנושא פיליפ איחה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פיליפ איחה פיליפ איחה, באתר פדרציית הכדוריד האירופאית