אוניות המערכה מסדרת קווין אליזבת

אוניות המערכה מסדרת קווין אליזבת (באנגלית: Queen Elizabeth-class battleship) היו סדרה של חמש סופר-דרדנוטים שנבנו עבור הצי המלכותי במהלך העשור השני של המאה ה-20. אוניות מערכה אלו היו עדיפות בכוח האש, ההגנה והמהירות על קודמותיהן מסדרת איירון דיוק של הצי המלכותי וכן היו עודפות על האוניות הגרמניות מסדרת קניג. הספינות המקבילות מסדרת באיירן נחשבו באופן כללי לתחרותיות, אם כי סדרת קווין אליזבת הייתה מהירה יותר ב-2 קשר (3.7 קמ"ש) וגברה על הסדרה הגרמנית 5:2. אוניות הסדרה קווין אליזבת נחשבות בדרך כלל לאוניות המערכה המהירות הראשונות של תקופתן. אוניות הסדרה היו אוניות המערכה הראשונות שהיו חמושות בתותחי 15 אינץ' (381 מילימטרים), ותוארו במהדורת 1919 של "Jane's Fighting Ships" כ"הסוג המוצלח ביותר של אוניית ראשה שעדיין תוכננה". האוניות ראו שירות רב בשתי מלחמות העולם. ברהם אבדה בהתקפת צוללות ב-1941, אך האחרות שרדו את המלחמות ונגרטו בסוף שנות ה-40. היסטוריית התכנון המוקדמת של סדרת קווין אליזבת אינה ידועה היטב מכיוון שלא שרדו רישומים רבים בתיקי האדמירליות. כאשר וינסטון צ'רצ'יל מונה ללורד הראשון של האדמירליות באוקטובר 1911, הספינות של התוכנית הימית של 1911–1912, ארבע אוניות המערכה מסדרת איירון דיוק וסיירת המערכה אה"מ טייגר הוזמנו ועבודות תכנון ראשוניות החלו בסדרת אוניות המערכה החדשה שתוכננה לתוכנית הימית של 1912–1913. כל סדרה קיבלה ייעוד אלפביתי משלה, כאשר איירון דיוק הוא MIV, האיטרציה העיקרית הרביעית של Design M. יש להניח שהאוניות המשופרות בשנים 1912–1913 היו Design N, אך לא נמצאו פרטים עליהן ברישומי האדמירליות. האות O לא הייתה בשימוש בתקופה זו. ההיסטוריון הימי נורמן פרידמן מאמין ש-Design P הייתה ספינה איטית חמושה בעשרה תותחי 15 אינץ' (381 מילימטרים) המבוססים על התייחסות חולפת בהיסטוריה הרשמית של הבנייה הימית במהלך מלחמת העולם הראשונה, לפיה ספינה כזו הייתה מבשר לסדרת קווין אליזבת. צ'רצ'יל ולורד הים הראשון בדימוס, אדמירל הצי לורד פישר התכתבו ארוכות במהלך תקופה זו ותמכו בספינה מהירה (כנראה 28 קשר (52 קמ"ש) חמושה בשמונה תותחים ומשוריינת כמעט כמו אוניית מערכה, משהו שלעיתים כונה "סופר-לאיון", בהתייחסו לסיירת המערכה אה"מ לאיון. פרידמן מאמין שמנהל הבנייה הימית (DNC), סר פיליפ ווטס, הגדיר את הרעיון של פישר כ-Design Q, כאשר גרסה איטית יותר היא סדרת קווין אליזבת כ-Design R. "השמדת הניירות אולי הסתירה את המציאות שבמקום להיות התקדמות מרהיבה על אוניות מערכה קודמות, אוניות סדרת קווין אליזבת היו גרסה איטית של ספינה שפישר וכנראה צ'רצ'יל מאוד רצו. חלק ניכר מהעדויות המקוטעות לספינה המהירה נמצאות במכתביו של פישר לצ'רצ'יל." המשימה הטקטית של ספינות אלו מתוארת כמהירות דיים כדי לתמרן לתפוס את ראש המערך הטורי של האויב ולרכז נגדו אש, אך הן נועדו למעשה למנוע מסיירות המערכה הגרמניות, שהיו משוריינות בכבדות יותר מהמקבילות הבריטיות שלהם, מלעשות את אותו הדבר לצי הבריטי. תזכיר מצ'רצ'יל לתת אדמירל גורדון מור, לורד הים השלישי, ב-27 באוקטובר 1912, קבע "המהירות והכוח של קווין אליזבת מספיקים כדי להגן על צי הקרב מפני כל תנועת איגוף של סיירות מערכה גרמניות. בהשפעת פישר, צ'רצ'יל הורה על פיתוח תותח BL ‏15 אינץ' Mk I בקליבר 42 תוך שימוש בשם הקוד "14 אינץ' ניסיוני" בינואר 1912. זו הייתה החלטה מסוכנת שכן פיתוח של תותחים כבדים חדשים והצריחים שלהם היה בדרך כלל פרויקט רב שנתי, וכישלון יעכב מאוד את השלמת הספינות. צריח התותח הראשון נוסה בהצלחה ב-6 במאי 1914, וככל הנראה גרם לרווחה רבה של האדמירליות. האדמירליות החליטה על תכנון קווין אליזבת ב-15 ביוני 1912, כאשר ההחלטה אם הם ישתמשו אך ורק במזוט נדחתה לפגישה הבאה. הפגישה הזו בטח התרחשה זמן קצר לאחר מכן, כי התכנון שקיבל את חותמת המועצה למחרת כלל הנעה המבוססת על נפט. התכנון לא עבר אופטימיזציה לשריפת נפט במקום פחם ולמכלי הדלק היו דרישות שונות מאלה של מחסני הפחמים שתוכננו קודם לכן. יוסטס טניסון ד'איינקור, ה-DNC שעקב אחר ווטס, העריך שהשינוי בשלב מאוחר כל כך בתהליך התכנון עלה בתפוסה של 300 טונות ארוכות (300 טונות) שניתן היה לנצל טוב יותר. כדי להבטיח אספקת נפט בזמן מלחמה, צ'רצ'יל ניהל משא ומתן על אמנת הנפט האנגלו-פרסית. פישר גם האמין שספינות 1912–1913 צריכות להיות כולן סיירות מערכה במקום השילוב הרגיל של שלוש אוניות מערכה וסיירת מערכה. צ'רצ'יל הסכים איתו בתחילה, אך שוכנע לחזור לתוכנית המקורית, למרבה זעמו של פישר. בהתחשב במהירותן של הספינות החדשות, הצפויה ל-25 קשר (46 קמ"ש; 29 מייל לשעה), הוחלט שלא יהיה צורך בסיירת המערכה ובמקום זאת תיבנה אוניית מערכה רביעית. כאשר המדינות המלאיות המאוחדות הציעה לממן אוניית ראשה נוספת, האדמירליות החליטה להוסיף יחידה חמישית לסדרה, אה"מ מלאיה. במובנים מסוימים, הספינות לא ממש מילאו את הדרישה התובענית ביותר. הם סבלו מעודף משקל חמור, כתוצאה מכך השוקע היה מוגזם והם לא הצליחו להגיע למהירות המרבית המתוכננת של 25 קשרים. במקרה זה, השילוב של דלק ועוד דוודים סיפק מהירות שירות של כ-24 קשר (44 קמ"ש; 28 מייל לשעה), עדיין שיפור מהותי במהירות אוניות המערכה המסורתי של 21 קשר (39 קמ"ש; 24 מייל לשעה) ומהירות מספיק כדי להיחשב כאוניות המערכה המהירות הראשונות. לאחר קרב יוטלנד האדמירל ג'ון ג'ליקו שוכנע שהספינה האיטית ביותר בסדרה זו הייתה טובה רק לכ-23 קשר (43 קמ"ש; 26 מייל לשעה), הוא הגיע למסקנה שמכיוון שיש לראות זאת כמהירות השייטת, לא יהיה בטוח לסכן אותם בפעולות הרחק מצי הקרב הראשי. הספינות של סדרת קווין אליזבת היו באורך 600 רגל 6 אינץ' (183.0 מטרים) בין הניצבים, ובאורך 634 רגל 6 אינץ' (193.4 מטרים) בקו המים, והאורך הכולל היה 643 רגל 9 אינץ' (196.2 מטרים), למעט הירכתיים המותאמות במספר ספינות. הייתה להם רוחב של 90 רגל 6 אינץ' (28 מטרים) ושוקע של 33 רגל 7 אינץ' (10.2 מטרים) בתפוסה מלאה. היה להם הדחק של כ 32,590 טונות ארוכות (33,113 טונות) בתפוסה סטנדרטית והדחק של 33,260 טונות ארוכות (33,790 טונות) בתפוסה מלאה. לאניות היה גובה מטאצנטרי של 6.5 רגל (2.0 מטרים) בתפוסה מלאה. הצוות שלהם מנה בין 923 ל-951 קצינים ומלחים בעת כניסתן לשירות; עד 1920, מספר אנשי הצוות גדל ל-1,016 ולאחר מכן ל-1,025. השירות כספינת דגל הגדיל את המספרים הללו מ-1,249 ל-1,262 באותה שנה. הם הונעו על ידי שני סטים של טורבינות קיטור עם הנעה ישירה, טורבינות פרסונס הותקנו בקווין אליזבת, וורספייט ובמלאיה ואילו ברהאם ווליאנט כללו טורבינות בראון-קרטיס. הזוג האחרון לא היה מצויד בטורבינות השיוט כדי לשפר את צריכת הדלק במהירויות איטיות שהיו בשימוש בשלוש הספינות הראשונות. כל סט טורבינות הניע שני צירים בקוטר 12 רגל (3.7 מטרים), עם מדחפים תלת להבים, באמצעות קיטור המסופקים על ידי 24 דודי Babcock & Wilcox בלחץ של (1,620 kPa) בסך הכל מלבד וורספייט וברהם, שקיבלו דוודים מתוצרת Yarrow. הדוודים פלטו לזוג ארובות. הטורבינות חולקו לשלושה תאים אטומים למים המסודרים זה לצד זה; הטורבינות בלחץ הנמוך שהניעו את זוג הצירים הפנימיים היו בחדר המכונות המרכזי יחד, בעוד שהטורבינות החיצוניות בלחץ גבוה היו בחדרים משני הצדדים. הטורבינות דורגו ב-75,000 כוחות סוס (56,000 קילוואט) בעומס יתר ונועדו לתת לאוניות מהירות מרבית של 25 קשר (46 קמ"ש), אף על פי שהם לא הגיעו למהירות הנ"ל. בשל המלחמה רק ברהאם ניהלה את ניסויי הים שלה במסלול מדוד; באוגוסט 1916 היא הגיעה למהירות מרבית של 23.9 קשר (44.3 קמ"ש) מ-70,788 כוח סוס (52,787 קילוואט) בתפוסה מלאה. אחסון הדלק הסתכם ב-3,400 טונות ארוכות (3,500 טונות) של מזוט שאיפשר לאוניות להפליג לאורך 5,000 מיילים ימיים (9,300 ק"מ) במהירות שיוט של 12 קשר (22 קמ"ש), שירדה ל-1,600 מיילים ימיים (3,000 ק"מ) במהירות מלאה. סדרת קווין אליזבת צוידה בשמונה תותחי Mk I‏ 15 אינץ' (BL) בארבעה צריחים עם תותחים, בשני זוגות ירי-על מקדימה ומאחורי המבנה העילי, המסומנים 'A'‏, 'B'‏, 'X', ו-'Y' מלפנים לאחור. התותחים סופקו בתחילה עם 80 פגזים לכל תותח, אך מאוחר יותר שונו מחסני התחמושת כדי לאפשר עד מאה פגזים לכל תותח. הספינות נשאו את התותחים בתושבות Mk I שאפשרו הגבהה ל-20 מעלות והנמכה עד 5 מעלות. משקל התושבות היה 782 טון והם יכלו להסתובב מ-150 עד + 150 מעלות. לתותחים עצמם היה משקל של 101 טון. ניתן היה להעמיס אותם בכל זווית, אבל הצוותים בדרך כלל חזרו ל-+5 מעלות, מכיוון שניתן היה לפנות את התותחים מהר יותר בדרך זו. הם ירו פגזים במשקל 1,929 ליברות (875 קילוגרם) במהירות לוע של 2,450 רגל לשנייה (750 מטר לשנייה) לטווח של 24,423 יארד (22,332 מטרים). קצב האש שלהם שתוכנן היה מטח אחד כל 36 שניות. התותח אף נשאר תחרותי במלחמת העולם השנייה לאחר שקיבל פגזים משודרגים ותושבות עם הגבהה גדולה יותר, ואה"מ וורספייט רשמה בסופו של דבר פגיעה במהלך קרב קלבריה שעד היום היא אחת מפגיעות התותחים הימיים ארוכי הטווח בהיסטוריה – 24,000 מטר (26,000 יארד). התותחים יכלו להתרומם ל-20° ולהנמיך ל-5°, אבל כוונות הצריח יכלו להתרומם רק ב-15°, ולמעשה להגביל את הטווח שניתן להשיג אלא אם יורים תחת שליטה של מנהל בקרת האש. הכוונות היו מצוידות כדי לאפשר לתותחים לירות בטעינה מלאה או 3/4 טעינה. הסוללה המשנית של הספינות כללה 16 תותחי BL 6 אינץ' (152 מילימטרים) ‏Mk XII. לתותחים הייתה מהירות לוע של 2,825 רגל לשנייה (861 מטר לשנייה) והם ירו פגזים במשקל 100 ליברות (45 קילוגרם). בגובה המקסימלי שלהם של 15 מעלות, היה להם טווח של 13,600 יארד (12,400 מטרים). כפי שתוכנן 12 מהם הותקנו בקזמטים על הסיפון העליון, שישה מכל אחד בצד הרחב של כלי השיטבאמצע הספינה; ארבעת התותחים הנותרים היו על הסיפון הראשי מאחור לצד צריח ה-Y. במאמץ לשפר את בעיות ההצפה שהיו לתותחי הקזמטים בספינות מסדרת איירון דיוק בים סוער, התותחים של קווין אליזבת הועברו חזרה מצריח 'A' לצריח 'B', אך זה גרם מעט הבדל בשירות. התותחים האחוריים היו מועדים יותר להצפות ולמעשה היו חסרי תועלת אפילו בים מתון. רק קווין אליזבת הושלמה איתם; זוג אחד הוסר והשני הוצב מחדש על המצודה והוגן על ידי מגני תותח במאי 1915. הקזמטים חופו כדי לשפר את כושר העמידות שלהם בים. הספינות האחרות שונו באופן דומה במהלך ההתאמות. לכל תותח סופקו 130 פגזים. אחסון סופק עבור 30 פגזים לכל תותח שכן מנופי התחמושת היחידים עבורם היו ממוקמים בקצה הקדמי של הסוללה. קפטן מורגן סינגר, מפקד בית הספר לתותחנים של הצי המלכותי אה"מ אקסלנט, מתח ביקורת על הסדר זה, ואמר כי הוא הוכח כלא יעיל באוניות המערכה פרה-דרדנוט והוא המליץ להשתמש בהנפות מחפרות מכיוון שהן היו הרבה יותר מהירות. הערותיו נדחו מכיוון שהאדמירליות סברה כי התותחים יהיו בשימוש רק לסירוגין כאשר משחתות ינסו להתקרב לטווח הטורפדו והם רצו לשמור על הפסקה באספקת הקורדיט בין המחסנים לסוללה. בשירות זה הוביל לכך שצוותי התותח השאירו פגזים נוספים זמינים ליד התותחים למקרה שיהיה צורך בהם. זה הביא לפיצוץ תחמושת על סיפון מלאיה במהלך קרב יוטלנד שכמעט הביא לאובדן הספינה. הספינות גם כללו 4 תותחי הצדעה 3 פאונד (47 מילימטרים (1.9 אינץ')). חימוש הנ"מ שלהם (AA) כלל שני תותחי ירי מהיר (QF) 3 אינץ' (76 מילימטרים)‏ 20 ‏cwt Mk I. בנוסף, הם היו מצוידים בארבעה 21 אינץ' (533 מילימטרים) צינורות טורפדו שקועים, שניים בכל צד רוחב. לכל ספינה אונייה בסך הכל 20 טורפדו Mk II או Mk IV. אוניות סדרת קווין אליזבת הושלמו עם שני מנהלי בקרת אש. זה שהיה רכוב מעל מגדל הניווט היה מוגן על ידי חיפוי משוריין והיה מצויד במד טווח 15 רגל (4.6 מטרים). מנהל האש השני היה על תורן החצובה והיה מצויד במד טווח 9 רגל (2.7 מטרים). היה ניתן לשלוט על החימוש הראשי גם על ידי צריח 'X' ובכל צריח הותקן מד טווח של 15 רגל. בקצה האחורי של המבנה העילי הותקן מנהל בקרת טורפדו עם מד טווח של 9 רגל. החימוש המשני נשלט בעיקר על ידי מנהלי בקרת אש שהותקנו בכל צד של פלטפורמת המצפן על התורן הקדמי לאחר שהתחילו להתקין אותם במרץ 1917. מדדי הטווח בצריחים 'B' ו-'X' הוחלפו בדגמי 30 רגל (9.1 מטרים) בין השנים 1919 עד 1922. סיפוני טיסה הותקנו בכל האוניות על גגות צריחי 'B' ו-'X' ב-1918. ביניהן נשאו האוניות שלושה מטוסי קרב ושבעה מטוסי סיור. הגנת השריון שונתה מסדרת איירון דיוק הקודמת, עם חגורה עבה יותר והגנה תת-מימית משופרת. קנה המידה של שריון הסיפון היה פחות נדיב, אם כי אופייני לפרקטיקה העכשווית. אוניה נוספת אושרה בשנת 1914 והיא נקראה אז'נקור (שם שהוחל מאוחר יותר על דרדנוט שהופקעה מטורקיה העות'מאנית). אף על פי שרוב המקורות וכמה מאמרים רשמיים בכריכת הספינות של הסדרה מתארים אותה כחזרה נוספת על עיצוב קווין אליזבת, היסטוריון אחד – ניקולס למברט – הציע שאז'נקור נבנתה על קווים של סיירת מערכה. עיצוב זה שמר על חימוש קווין אליזבת, אך החליף שריון דק יותר עד 10 אינץ' (254 מילימטרים) במקום 12 אינץ' (305 מילימטרים), למשל כדי להשיג מהירות מרבית של 28 קשרים (52 קמ"ש). בכל מקרה, אז'נקור בוטלה בפרוץ המלחמה ב-1914. הביטול, שהוצע על ידי צ'רצ'יל בתזכירים מ-1 ו-14 ביוני 1914, נועד להפחית כ-900,000 ליש"ט מההערכות הצי של אותה שנה, שנתקלו בהתנגדות של חברים מובילים במפלגה הליברלית השלטת. הוצע לבנות סוג חדש של סיירת טורפדו צוללת למחצה, סדרת פוליפמוס, במקום אז'נקור, וצוללות במקום אוניית מערכה מתוכננת אחרת, אה"מ רזיסטאנס, ובמקום כל המשחתות המתוכננות של אותה שנה מלבד שתיים או שלוש. במלחמת העולם הראשונה, קווין אליזבת נותקה מהשייטת והשתתפה במערכת הדרדנלים, אך החמיצה את קרב יוטלנד בזמן שהיא עברה תחזוקה כללית. בקרב יוטלנד, ארבע מהאוניות יצרו את שייטת אוניות המערכה החמישית של אדמירל יו אוון-תומאס, ובהתנגשות עם קבוצת הסיור הראשונה הגרמנית בפיקודו של אדמירל פרנץ פון היפר הם "ירו במהירות ובדיוק יוצאי דופן" (על פי האדמירל ריינהרד שר, מפקד צי הים הפתוח), ופגעו בליצו וזיידליץ ועוד מספר ספינות מלחמה גרמניות. אוניות מערכה אלו הצליחו לירות על סיירות מערכה גרמניות בטווח של 19,000 יארד (17,400 מ'), שהיה מעבר לטווח המרבי של התותחים של הגרמנים. שלוש מאוניות הסדרה נפגעו מאוניות מערכה גרמניות במהלך הקרב, ובכל זאת כולן חזרו הביתה. וורספייט הייתה הפגועה ביותר, כשההגה שלה נתקע והיא ספגה חמש עשרה פגיעות, והיא כמעט וטבעה. בין המלחמות זכו הספינות לשדרוגים ניכרים, לרבות מכונות חדשות, דוודי צינורות קטנים, שדרוגי שריון סיפון, שריון חגורת טורפדו, גופי ארובות, חימוש משני חדש ונשק נ"מ, ושיפורים רבים בהנחת תותחים ואלקטרוניקה. קווין אליזבת, וליאנט ו-וורספייט היו המודרניות ביותר, כאשר שלושתן קיבלו את המבנה העילי החדש "אחוזות המלכה אן" עבור הגשר, בעוד עשרים תותחים דו-תכליתיים 4.5 אינץ' ב-10 תושבות צריח החליפו את החימוש המשני בקוטר 6 אינץ' על קווין אליזבת ווליאנט. וורספייט שמרה על תותחי ה-6 אינץ' המשניים שלה, שהופחתו כעת לארבעה בלבד לכל סוללה. עד מלחמת העולם השנייה, הסדרה הראתה את גיל האוניות. ברהם ומלאיה, הפחות מודרניות בסדרה, היו בעמדת נחיתות בהשוואה לספינות קרב מודרניות. למרות זאת, מנעה מלאיה התקפה על שיירה טרנס-אטלנטית על ידי סיירות המערכה הגרמניות המודרניות שרנהורסט וגנייזנאו בנוכחותה. קווין אליזבת, וורספייט ו-וליאנט, המודרניות יותר בסדרה, הצליחו טוב יותר. עם ציוד בקרת האש המודרני שלה, וורספייט השיגה פגיעה בספינת קרב איטלקית במהלך קרב קלבריה בטווח של יותר מ-26,000 יארד, אחת מפגיעות הארטילריה הימית לטווח הארוך ביותר בהיסטוריה. הטרפדות המודרניות גברו על ההגנה של חגורת הטורפדו שלהן: בנובמבר 1941 טורפדה ברהאם על ידי צוללת וטבעה תוך חמש דקות, עם אובדן של למעלה מ-800 מאנשי הצוות שלה, כשמחסני התחמושת שלה התפוצצו. וורספייט שרדה פגיעה ישירה ושתי כמעט החטאות של פצצות גולשות גרמניות, בעוד קווין אליזבת ו-וליאנט תוקנו והוחזרו לשירות לאחר שניזוקו קשות ממוקשי צלעות שהוצבו על ידי לוחמי צפרדע איטלקים במהלך פשיטה על נמל אלכסנדריה ב-1941. קווין אליזבת השתתפה במערכת הדרדנלים של 1915 בהפגזת מבצרים, אך החמיצה את קרב יוטלנד ב-1916. היא הפכה לספינת הדגל של אדמירל דייוויד ביטי ב-1917 לאחר שקיבל את הפיקוד על ה"גרנד פליט" ("הצי הגדול"). במלחמת העולם השנייה היא מוקשה על ידי אנשי צפרדע איטלקים וניזוקה קשות, אך לא שקעה במים הרדודים של נמל אלכסנדריה בשנת 1941. לאחר מכן היא תוקנה, ושירתה במזרח הרחוק עד 1945. לוורספייט נגרם נזק חמור בקרב יוטלנד, והיא נפגעה מלפחות 15 פגזים כבדים. היא איבדה 14 אנשי צוות, ובנוסף 32 פצועים, וירתה בסך הכל 259 פגזים. במלחמת העולם השנייה היא השתתפה בקרבות רבים, כולל נרוויק, כף מטפן, כרתים וסלרנו, שם נפגעה מפצצה גולשת. היא מעולם לא תוקנה במלואה, והפכה לספינת הפגזות חוף, שחיפתה על הנחיתה בנורמנדי, פעולות נוספות בחלקים אחרים של צרפת וטיהור האי וולכרן. היא מחזיקה בתוארי הקרב הרבים ביותר עבור ספינה בודדת בהיסטוריה של הצי המלכותי, עם 15 תארים. וליאנט לא ספגה פגיעות ביוטלנד אבל אחד מאנשיה נפצע והיא ירתה 288 פגזים. במלחמת העולם השנייה היא השתתפה בהתקפה על הצי הצרפתי במרס אל כביר, ומוקשה וניזוקה באלכסנדריה ב-1941. היא תוקנה ושירתה במזרח הרחוק עד 1944. ב-8 באוגוסט 1944 בעודה ברציף הצף בטרינקומאלי, ציילון, היא נפגעה קשות כאשר המזח קרס וכתוצאה מכך התיקונים הופסקו. ברהאם נקראה על שמו של לורד ברהאם, הלורד הראשון של האדמירליות. ברהאם ספגה חמש פגיעות בקרב יוטלנד, שגרמו ל-26 הרוגים ו-46 פצועים וירתה 337 פגזים. במלחמת העולם השנייה, היא לחמה בכף מטפן. ב-25 בנובמבר 1941 היא נפגעה משלוש טורפדות מהצוללת הגרמנית U-331, בפיקודו של אובר-לויטננט צור זי הנס-דיטריך פון טיזנהאוזן, וירדה למצולות עם 850 מאנשי הצוות שלה. מלאיה נפגעה שמונה פעמים ביוטלנד, שגרמו ל-63 הרוגים ו-68 פצועים, וירתה 215 פגזים. במלחמת העולם השנייה, היא ליוותה שיירות וניזוקה מטורפדו מ-U-106 בשנת 1941. לאחר מכן, היא ליוותה מספר שיירות ותמכה בפעולות שונות בעקבות הפלישה לנורמנדי עד שהוצאה משירות ב-1945. אה"מ אז'נקור הייתה אמורה להיות האונייה השישי בסדרת קווין אליזבת. היא תוכננה ב-1913, ונועדה להשלמה בסוף 1916, אך בוטלה לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה. אין לבלבל אותה עם אה"מ אז'נקור שהוזמנה על ידי ברזיל, נמכרה לאימפריה העות'מאנית בזמן הבנייה, ונתפסה לשימוש על ידי הצי המלכותי לפני תחילת מלחמת העולם הראשונה. הצעת חוק הסיוע הימי הקנדי משנת 1913 נועדה לספק את הכספים לשלוש אוניות מערכה מודרניות, שככל הנראה היו אמורות להיות חלק מסדרת קווין אליזבת, וכונו אכדיה, קוויבק ואונטריו, ומומנו כמעט באותו אופן כמו מלאיה. הצעת החוק נתקלה בהתנגדות עזה בפרלמנט, ולא התקבלה. לא ברור אם האוניות הללו היו משרתות בצי המלכותי (כמתנה מוחלטת כמו מלאיה או סיירת המערכה ניו זילנד), או אם הן היו משרתות בצי המלכותי הקנדי (כמו אאה"מ אוסטרליה, סיירת מערכה מסדרת אינדפטיגבל, ששירתה בצי המלכותי האוסטרלי). מדיה וקבצים בנושא אוניות המערכה מסדרת קווין אליזבת בוויקישיתוף