אוניות המערכה מסדרת בלרופון

אוניות המערכה מסדרת בלרופון הייתה קבוצה של שלוש אוניות מערכה דרדנוט שנבנו עבור הצי המלכותי בעשור הראשון של המאה ה-20. האוניות האחיות בילו את מרבית הקריירה שלהן בצי הבית ובצי הגדול. מלבד ההשתתפות בקרב יוטלנד במאי 1916, והפעולה הלא חד משמעית ב-19 באוגוסט מספר חודשים לאחר מכן, שירותם במהלך מלחמת העולם הראשונה כלל בדרך כלל סיורים ואימונים שגרתיים בים הצפוני. בסוף 1918 הועברו טמרייר וסופרב לצי הים התיכון ותמכו בכוחות בעלות הברית בים התיכון ובים השחור לאחר שהמלחמה הסתיימה בנובמבר. אוניות הסדרה נחשבו מיושנות בשלב זה והועברו לעתודה ב-1919 ולאחר מכן שימשו כספינות אימונים. סופרב שימשה לניסויי ירי ב-1920 ולאחר מכן הפכה לספינת מטרה ב-1922 לפני שנמכרה לגרוטאות מאוחר יותר באותה שנה. בלרופון וטמרייר נמכרו בסוף 1921 ולאחר מכן נגרטו. טיוטת תוכנית הבנייה של האדמירליות משנת 1905 חזתה ארבע אוניות מערכה בתוכנית הימית של 1906–1907, אך הממשלה הליברלית החדשה ביטלה אחת מהאוניות הללו באמצע 1906. העיצוב של סדרת בלרופון היה גרסה קצת יותר גדולה ומשופרת של אה"מ דרדנוט המהפכנית שקדמה לה, עם הגנה תת-מימית טובה יותר וחימוש משני חזק יותר. אוניות הסדרה היו באורך כולל של 526 רגל (160.3 מטרים), רוחב של 82 רגל 6 אינץ' (25.1 מטרים), ושוקע רגילה של 27 רגל (8.2 מטרים). הדחק האוניות היה 18,596 טונות ארוכות (18,894 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-22,211–22,540 טונות ארוכות (22,567–22,902 טונות) במעמס מלא. הצוותים שלהם מנו כ-680 קצינים ומלחים עם כניסתן לשירות ו-840 ב-1914. אוניות הסדרה הונעו על ידי שני סטים של טורבינות קיטור עם הנעה ישירה של פארסונס, שכל אחת מהן שוכנה בחדר מכונות נפרד. הצילינדרים החיצוניים חוברו לטורבינות בלחץ גבוה ואלה הועברו לטורבינות בלחץ נמוך שהניעו את הצילינדרים הפנימיים. לכל צילינדר סופקו טורבינות שיוט נפרדות. הטורבינות השתמשו בקיטור משמונה עשר דוודי צינור מים בלחץ עבודה של 235 PSI ‏(1,620 קילו-פסקל, 17 קילוגרם-כוח לסמ"ר). הם דורגו ב-23,000 כוחות סוס (17,000 קילוואט) ונועדו להעניק לאוניות מהירות מרבית של 21 קשרים (39 קמ"ש). חידודים בצורת גוף האונייה אפשרו לאוניות הסדרה הגדולות יותר להפליג במהירות של דרדנוט למרות אותו דירוג כוחות סוס. במהלך ניסויי הים שלהם, האוניות עלו ביעילות על המהירות וכוחות הסוס שתוכננו. כדי לחסוך במשקל, הם נשאו מעט פחות דלק מדרדנוט: 2,648 טונות ארוכות (2,690 טונות) של פחם ועוד 840 טונות ארוכות (853 טונות) של מזוט שהותז על הפחם כדי להגביר את קצב השריפה שלו. זה העניק להם טווח של 5,720 מיילים ימיים (10,590 ק"מ) במהירות שיוט של 10 קשרים (19 קמ"ש). למען חיסכון בזמן, אוניות הסדרה שמרו על אותה פריסת סוללה וצריח ראשיים כמו הדרדנוט: עשרה תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ) נטעני עכוז (BL)‏ Mk X בחמישה צריחי תותחים, שלושה לאורך קו המרכז והזוג הנותר כצריחי כנפיים. הצריחים בקו המרכז סומנו 'A'‏, 'X' ו-'Y', מלפנים לאחור, וצריחי הכנף הימני והשמאלי היו 'P' ו-'Q' בהתאמה. בתחילה ניתן היה להנמיך את התותחים ל-5° ולהגביה ל-13.5°+, אם כי הצריחים שונו כדי לאפשר הגבהה של 16° במהלך מלחמת העולם הראשונה. הם ירו פגזים במשקל 850 ליברות (390 קילוגרם) במהירות לוע של 2,746 רגל לשנייה (837 מטר לשנייה); ב-+13.5°, זה העניק טווח מרבי של 16,500 יארד (15,100 מטרים) עם פגזים חודרי שריון (AP)‏ 2 פגזי crh. שימוש בפגזים האווירודינמיים יותר, אך מעט כבדות יותר, 4 crh AP באותה הגבהה, הטווח הוארך ל-18,850 יארד (17,240 מטרים). קצב האש של תותחים אלו היה כשני פגזים לדקה והאוניות נשאו 80 פגזים לכל תותח. תותחי ה-12 פאונד (3 אינץ' (76 מילימטרים)) שבהם צוידה דרדנוט כדי לספק הגנה מפני סירות טורפדו זוהו כלא חזקים מספיק ותותחי 4 אינץ' (102 מילימטרים) החליפו את עשרים ושמונה התותחים על התותחים. אלה היו תותחי BL 4 אינץ' Mark VII /50 קליבר. זוגות של תותחים אלו הותקנו בצריחים לא ממוגנים על גגות צריחי 'A'‏, 'P'‏, 'Q' ו-'Y', ושמונת האחרים הוצבו בצריחים בודדים בגובה סיפון התצפית במבנה העילי. התותחים היו בעלי הגבהה מקסימלית של +15° מה שהעניק להם טווח של 11,400 יארד (10,424 מטרים). הם ירו פגזים במשקל 31 ליברות (14.1 קילוגרם) במהירות לוע של 2,821 רגל לשנייה (860 מטר לשנייה). הם סופקו עם 200 פגזים לכל תותח. האוניות נשאו גם ארבעה תותחי הצדעה 3 פאונד (47 מילימטרים (1.9 אינץ')). האוניות היו מצוידות בשלוש צינורות טורפדו בקוטר 18 אינץ' (450 מ"מ) שקועים, אחד בכל צד רוחב ואחר בירכתיים, עבורם סופקו ארבע עשר טורפדות. על מנת להכיל את המשקל של המחיצות נגד-טורפדו המוגדלות, עובי חגורת קו המים של אוניות הסדרה הופחת מ 11 עד 10 אינץ' (279 עד 254 מילימטרים) בעובי. החגורה הייתה מורכבת משריון מוצק של קרופ שנמשך בין ברבטות 'A' ל-'Y', והצטמצם לעובי של 6 אינץ' (152 מילימטרים) קדימה ו-5 אינץ' (127 מילימטרים) מאחור לפני שהגיע לקצות האונייה. הוא כיסה את צד הגוף מהסיפון האמצעי ועד 5 רגל 2 אינץ' (1.6 מטרים) מתחת לקו המים הרגיל שבו הוא הצטמצם ל-8 אינץ' (203 מילימטרים) בקצה התחתון. מעל זה הייתה רצועה של שריון בעובי 8 אינץ' שקצהו העליון היה 8 רגל 6 אינץ' (2.6 מטרים) מעל קו המים. מחיצה אלכסונית בעובי 8 אינץ' חיברה את החלקים העבים ביותר של קו המים וחגורות השריון העליונות אל הברבטה האחורית; לא הייתה לה מקבילה מקדימה. שלושת הברבטות בקו המרכז היו מוגנות על ידי שריון בעובי 9 אינץ' (229 מילימטרים) מעל הסיפון הראשי שהצטמצם ל-5 אינץ' (127 מילימטרים) מתחתיו, למעט הברבטה האחורית שעוביו היה 9 אינץ' לכל גובהו. ברבטות הכנפיים היו דומות פרט לכך שהיו להן מגני חזית בעובי 10 אינץ' (254 מילימטרים). לצריחי התותחים היו מגני חזית ודפנות בעובי 11 אינץ' (279 מילימטרים) עם גגות בעובי 3 אינץ'. שלושת הסיפונים המשוריינים נעו בעובי של 0.75 אינץ' (19 מילימטרים) עד 4 אינץ'. החלק הקדמי והצדדי של מגדל הניווט הקדמי היו מוגנים על ידי לוחות בעובי 11 אינץ', אם כי הדופן האחורית והגג היו בעובי 8 אינץ' ו-3 אינץ', בהתאמה. למגדל הניווט האחורי היו דפנות בעובי 8 אינץ' וגג בעובי 3 אינץ'. בעוד לדרדנוט היו מחיצות טורפדו שהגנו רק על מחסני התחמושת, לאוניות הסדרה בלרופון היו מחיצות אורכיות שלמות, בעובי 0.75 עד 3 אינץ', שכיסו את צידי גוף האונייה בין מחסני התחמושת הקדמיים והאחוריים. תורן החצובה של דרדנוט היה ממוקם מאחורי הארובה הקדמית כדי לאפשר לרגל האנכית לשמש כתמיכה למנוף הטיפול בסירה. משמעות הדבר הייתה שגזי הארובה החמים היו עלולים להפוך את החלק העליון של סיפון התצפית לבלתי ניתן למגורים בתנאים של רוח מועטה או אפילו ללא רוח. בסדרת בלרופון הזיזו את התורן הקדמי לפני הארובות כדי להפחית את הבעיה בחלק העליון של סיפון התצפית ותורן חצובה שני נוסף לטיפול במנוף, אך היה צריך למקם אותו מול הארובה האחורי כדי לעשות זאת, מה שגרם לחלק האחורי להיות כמעט חסר תועלת מכיוון שהוא היה עלול להיחשף לפליטה משתי הארובות בנסיבות מסוימות. עמדות השליטה על החימוש הראשי היו ממוקמות בצמרות התצפית בראש החזית והתורנים הראשיים. נתונים מ 9 רגל (2.7 מטרים) מד טווח צירוף מקרים של Barr ו-Stroud הממוקם בכל עמדת בקרה הוזנה למחשב מכני Dumaresq והועבר חשמלית לשעוני טווח Vickers הממוקמים בתחנת השידור הממוקמת מתחת לכל עמדה בסיפון הראשי, שם הוא הומר לנתוני טווח והסטה עבור שימוש על ידי התותחים. נתוני המטרה גם תועדו בצורה גרפית על טבלת התווייה כדי לסייע לקצין התותחנות לחזות את תנועת המטרה. ניתן לחבר את הצריחים, תחנות השידור ועמדות הבקרה כמעט בכל שילוב. כגיבוי, צריחי 'A' ו-'Y' בכל ספינה יכולים להשתלט במידת הצורך. במאי 1910 הותקן מנהל בקרת אש ניסיוני בחלק העליון, אשר סיפק נתונים חשמליים לצריחים באמצעות מצביעים, שצוות הצריח היה אמור לעקוב אחריהם. מנהל בקרת האש תזמן את ירי התותחים בו-זמנית מה שסייע באיתור ניתזי הפגזים ומזער את השפעות הסבסוב על פיזור הפגזים. מנהל בקרת האש הוסר לאחר מכן, אך לסופרב הותקן דגם ייצור עד מאי 1915 וגם טמרייר וגם בלרופון קיבלו את שלהם עד מאי 1916. מנהל בקרת האש של האחרונה, לעומת זאת, לא הותקן במלואה עד למועד קרב יוטלנד בסוף החודש והיא נלחמה בלעדיו. יתרה מזאת, על האוניות הותקנו טבלאות שליטה באש של Mark I Dreyer בתחילת 1916 בתחנות השידור. הוא שילב את הפונקציות של Dumaresq ושעון הטווח. התותחים על גג הצריח הקדמי הועברו למבנה העילי בשנים 1913–1914 על בלרופון ועל אחיותיה ב-1914. במהלך השנה הראשונה למלחמה הועברו התותחים על צריחי הכנפיים לחלק האחורי של המבנה העילי. מתישהו בסביבות 1915, התותחים על צריח הירכתיים הוסרו כמו גם זוג מהמבנה העילי, מה שהפחית את החימוש המשני שלהם לסך של שנים עשר תותחים. בערך באותו זמן, נוספו זוג תותחי נ"מ 3 אינץ' (76 מ"מ). בערך 23 טונות ארוכות (23 טונות) של שריון סיפון נוסף נוספו לאחר קרב יוטלנד במאי 1916. עד אפריל 1917, האחיות הרכיבו תותחי נ"מ יחידים בקוטר 4 אינץ' ו-3 אינץ' וצינור הטורפדו בירכתיים הוסר. תותח 4 אינץ' נוסף הוסר מסופרב בשנים 1917–1918. בשנת 1918 הותקן מד טווח בזווית גבוהה על החלק העליון של סיפון התצפית הקדמי וסיפוני טיסה הותקנו על גגות הצריחים הקדמיים והאחוריים של בלרופון. לאחר המלחמה, בטמרייר הוסרו ארבעה תותחי 4 אינץ' כדי לפנות מקום לצוערים ימיים ותותחי הנ"מ הוסרו ממנה ומסופרב. עם כניסתן לשירות, כל שלוש האוניות הוקצו לפלגה הראשונה של צי הבית ונסקרו על ידי המלך אדוארד השביעי והצאר ניקולאי השני, קיסר רוסיה במהלך שבוע קאוז ב-31 ביולי 1909. הם השתתפו בסקירת צי ההכתרה עבור המלך ג'ורג' החמישי בספיטהד ב-24 ביוני 1911. פחות משנה לאחר מכן, שונה שם הפלגה הראשונה לשייטת אוניות המערכה הראשונה (BS) ב-1 במאי 1912. סופרב וטמרייר ביקרו בשרבורג, צרפת, ביולי 1913. בלרופון הועברה לשייטת אוניות המערכה הרביעית במרץ 1914, וביולי הועברה אליה גם טמרייר. כל אחת מהאחיות עברה שיפוץ ממושך לפני תחילת מלחמת העולם הראשונה באוגוסט. בין 17 ל-20 ביולי 1914, האחיות לקחו חלק בניסוי גיוס ובדיקת צי כחלק מהתגובה הבריטית למשבר יולי. לאחר מכן, הם נצטוו להמשיך עם שאר צי הבית לסקפה פלו כדי להגן על הצי מפני התקפת פתע אפשרית של הצי הקיסרי הגרמני . לאחר הכרזת המלחמה הבריטית על גרמניה ב-4 באוגוסט, צי הבית אורגן מחדש כצי הגדול, והוצב בפיקודו של אדמירל ג'ון ג'ליקו. על פי הדוקטרינה שלפני המלחמה, תפקידו של הצי הגדול היה להילחם בקרב מכריע נגד צי הים הפתוח הגרמני. אולם הקרב הגדול הזה לא התרחש בגלל חוסר הרצון של הגרמנים לשלוח את אוניות המערכה שלהם נגד הכוח הבריטי העדיף. כתוצאה מכך, הצי הגדול בילה את זמנו באימונים בים הצפוני, עם משימה מדי פעם ליירט פשיטה גרמנית או גיחת צי גדולה. סופרב הצטרפה לאחיותיה בשייטת הרביעית בנובמבר 1915. בניסיון לפתות ולהשמיד חלק מהצי הגדול, צי הים הפתוח הגרמני, המורכב מ-16 דרדנוטים, שש פרה-דרדנוטים, שש סיירות קלות ו-31 סירות טורפדו, עזב את בסיס הצי מוקדם בבוקר 31 במאי. הצי הפליג בשיתוף פעולה עם חמשת סיירות המערכה והסיירות התומכות וסירות הטורפדו של קונטר-אדמירל פרנץ פון היפר. חדר 40 של הצי המלכותי יירט ופענח את תעבורת הרדיו הגרמנית שהכילה תוכניות של המבצע. האדמירליות הורתה על הצי הגדול, הכולל כ-28 אניות דרדנוט ו-9 סיירות מערכה, להתייצב בלילה הקודם כדי לנתק ולהשמיד את צי הים הפתוח. לאחר שאוניותיו של ג'ליקו נפגשו עם שייטת אוניות המערכה השנייה, שהגיעו מקרומארטי, סקוטלנד, בבוקר 31 במאי, הוא ארגן את הגוף הראשי של הצי הגדול בטורים מקבילים של פלגות של ארבע דרדנוטים כל אחת. שתי הפלגות של שייטת אוניות המערכה השנייה היו משמאלו (מזרח), שייטת אוניות המערכה הרביעית הייתה במרכז ושייטת אוניות המערכה הראשונה מימין. כאשר ג'ליקו הורה לצי הגדול להתפרס שמאלה וליצור מערך אחורי בציפייה להיתקל בצי הים הפתוח, זה מיקם באופן טבעי את שייטות אוניות המערכה ה-4 וה-1 במרכז ובחלקו האחורי של מערך הקרב, בהתאמה, מה שאומר שהאחיות היו באמצע הצי הגדול לאחר שסיים את פריסתו. כל שלוש האוניות ירו לעבר הסיירת הקלה הנכה SMS ויסבאדן, ואולי פגעו בה כמה פגזים, כמו גם בסיירת המערכה SMS דרפלינגר. טמרייר הייתה היחידה מבין האחיות שקלעה מכה בסיירת המערכה, למרות שגרמה רק נזק קטן. גם בלרופון וטמרייר ירו לעבר משחתות גרמניות, אך לא הצליחו לקלוע פגיעה כלשהי. אף אחת מהאחיות לא ירתה יותר מ-62 פגזים מהתותחים העיקריים שלהן במהלך הקרב. הצי הגדול התייצב ב-18 באוגוסט 1916 כדי לארוב לצי הים הפתוח בזמן שהתקדם לדרום הים הצפוני, אך שורה של תקלות וטעויות מנעו מג'ליקו ליירט את הצי הגרמני לפני שחזר לנמל. שתי סיירות קלות הוטבעו על ידי צוללות גרמניות במהלך המבצע, מה שגרם לג'ליקו להחליט שלא לסכן את היחידות העיקריות של הצי דרומית ל-55° 30' צפון עקב שכיחות הצוללות והמוקשים הגרמניים. האדמירליות הסכימה וקבעה שהצי הגדול לא יצא לפעולה אלא אם הצי הגרמני ינסה פלישה לבריטניה או שתהיה אפשרות חזקה שניתן יהיה לכפות עליו קרב בתנאים מתאימים. במהלך יוני-ספטמבר 1917, שימשה בלרופון כספינת הדגל הזוטרה של השייטת הרביעית בזמן שספינת הדגל הרגילה עברה שיפוץ. הצי הגדול התייצב אחר הצהריים של 23 באפריל 1918 לאחר ששידורי רדיו חשפו שצי הים הפתוח נמצא בים לאחר ניסיון כושל ליירט את השיירה הבריטית הסדירה לנורווגיה. הגרמנים הקדימו יותר מדי את הבריטים, ולא נורו יריות. באוקטובר הועברו סופרב וטמרייר לצי הים התיכון וסופרב הפכה לספינת הדגל של הצי. האונייה הובילה שייטת של מדינות ההסכמה שנכנסה לבירת האימפריה העות'מאנית, קונסטנטינופול, ב-13 בנובמבר, לאחר הפסקת האש של מודרוס. בלרופון נכחה ברוזית', סקוטלנד, כאשר הצי הגרמני נכנע ב-21 בנובמבר והיא הפכה לספינת אימונים של תותחנים במרץ 1919 בנור, מכיוון שהסדרה התיישנה. סופרב וטמרייר חזרו הביתה בחודש שלאחר מכן לאחר שתמכו בפעולות בעלות הברית במזרח הים התיכון ובים השחור והוכנסו לעתודה. מאוחר יותר באותה שנה, טמרייר הוסבה לספינת הכשרה לצוערים והמשיכה בתפקיד זה עד תחילת 1921, כאשר היא הוצאה משירות. בינתיים סופרב החליפה את בלרופון כספינת אימונים לתותחנים בסוף 1919 וזו האחרונה הועברה לעתודה. סופרב הוחלפה בתורה בסוף 1919 והוצאה משירות בתחילת 1920. האונייה שימשה לניסויי ירי החל מסוף השנה ושימשה כספינת מטרה במהלך 1922 לפני שנמכרה, האחרונה מבין האחיות שעדיין הייתה קיימת כיוון שטמרייר ובלרופון נמכרו לגרוטאות בסוף 1921. מדיה וקבצים בנושא אוניות המערכה מסדרת בלרופון בוויקישיתוף