laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אחלכלכי

אחַלכַּלַכּי (בגאורגית: ახალქალაქი, הפירוש: "עיר חדשה", בארמנית: Ախալքալաք, בטורקית: Ahılkelek) היא עיירה בנפת אחלכלכי שבמחוז סאמצחה-ג'אוואחתי גאורגיה, אשר אוכלוסייתה מונה 8,295 איש. העיירה שוכנת בקצה הרמה הגעשית של ג'אוואחתי, כ-30 ק"מ מהגבול עם טורקיה.% 93,8 מאוכלוסיית העיר הם אתנית ארמנים. העיירה ממוקמת בין שני נהרות גדולים הנשפכים לנהר הקורה, בקצה הרמה הגעשית של ג'אוואחתי. בדרום-מזרח העיירה ישנה גבעה גדולה, שהמקומיים מכנים אותה "טשבנקה". בעבר הייתה הגבעה מכוסה ביערות אורן צפופים, אבל העצים שימשו כעצי הסקה בשנות ה-90 הקשות. במדרון הצפון מערבי של הגבעה ולמרגלותיו, ממוקם בית הקברות העירוני. בשנת 1068, נכבשה העיירה על ידי הסולטאן הסלג'וקי, אלפ ארסלאן, ונותרה בשלטון טורקי במשך שנים רבות. תושביה עברו תהליך של אסלאמיזציה, ובתחילת המאה ה-19 היו באחלכלכי: מצודה עות'מאנית, מסגד וקרוואנסראי (كاروانسرا), פונדק סלג'וקי למנוחת הנוסעים בדרכים. ב-24 ביולי 1829, כבשו הרוסים, בראשות איוון פסקוויץ', במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית, את אחלכלכי, מידי העות'מאנים, והכלילו את העיירה תחת השלטון הרוסי בקווקז, מלכות המשנה של הקווקז. הם הניסו את תושביה המוסלמים, והושיבו במקומם ארמנים ממזרח אנטוליה. בחוזה ברסט-ליטובסק נמסרה העיר זמנית להשגחת האימפריה העות'מאנית, והוחזרה, בשנת 1921, לשליטת רוסיה הסובייטית. כאשר נוסדה ברית המועצות, ב-30 בדצמבר 1922, הפכה אחלכלכי להיות חלק מגאורגיה הסובייטית). בשנת 1944 היגלה סטלין את כל המוסלמים בעיר למרכז אסיה. עד שנת 1991 שכנה העיר באזור גבול, והמבקרים בה נדרשו לקבל אישור מיוחד מהשלטונות. מספר תושבי העיירה צנח מאז הכריזה גאורגיה על עצמאותה באפריל 1991. בשנת 1989 עדיין התגוררו בעיר 15,192 איש. אבל בשנת 2002 עזבו את העיר 5,390 איש לרוסיה וארמניה, בעיקר עקב קשיים כלכליים. כ-90% מהאוכלוסייה הם אתנית ארמנים. רובם דו-לשוניים ודוברים בעיקר רוסית וניב של ארמנית. בשוקי אחלכלכי ניתן לשלם גם ברובל רוסי ודראם ארמני חוץ מהלארי הגאורגי. הבסיסים הסובייטים מהעידן הסובייטי, הבסיסים בבתומי, ובאחלכלכי. המהווים מקור למתיחות גדולה עם גאורגיה, שמאיימת לחסום את הגישה לבסיסים. השיחות לגבי הנסיגה הרוסית עדיין נמשכות. הבסיסים אמורים להיסגר עד דצמבר 2007, חלק גדול מהכלי הנשק הכבדים, הועברו, עד לסוף דצמבר 2006, מהבסיסים הגאורגים לבסיס 102 הרוסי בגיומרי, ארמניה. באפריל 2005, בעקבות הסכם שנחתם בין טורקיה, גאורגיה ואזרבייג'ן, נבנתה מסילת ברזל חדשה, קארס-אחלכלכי-טביליסי-באקו. רכבת שתקשר בין טורקיה לאזרבייג'ן. מדיה וקבצים בנושא אחלכלכי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אחלכלכי (בגאורגית, בארמנית ובאנגלית) צ'נדרה לחה סרירם וקארין וורמסטר, מהבטחה לתרגול: חיזוק יכולות האו"ם לעיכוב קונפליקטים אלימים, (2003), הפרק "ג'אוואחתי, גאורגיה: למה מניעת קונפליקט?", עמ' 163-196 ISBN 1588261123 ההיסטוריה והפוליטיקה של אזור אחלכלכי, אנגלית מיקום ב-Google Maps אוכלוסיית העיר לפי שנים: 1989 - 15,192 איש 2002 - 9,802 2014 - 8,295 איש
בולרו

האם התכוונתם ל... בולרו (ראוול) – יצירה תזמורתית מאת מוריס ראוול בולרו (ריקוד) – מחול ספרדי מהמאה ה-18 בולרו (סוגה) – סוגת זמר וריקוד דרום אמריקאי במקצב 4/4, שמקורה בקובה, עם גרסאות שונות במקסיקו, ארגנטינה, צ'ילה ובארצות אחרות
דחיית סיפוקים

דחיית סיפוקים היא היכולת להמתין במטרה להשיג דבר מה. יכולת זו יכולה לשמש כסוג של טקטיקת דחייה, שבה קביעת ביצוע פעולה מסוימת למועד מאוחר יותר, מיועדת להשגת מטרה של רווח או גמול עתידיים גדולים יותר, בהשוואה לאלו שניתן להשיג באמצעות פעולה מיידית. בהתאם לכך, אנשים עם פגיעה ביכולת לדחות סיפוקים מתקשים בשליטה עצמית, כך שהם נוטים לפעול למען השגת סיפוק מיידי בטווח הקצר, על חשבון רווח עתידי גדול יותר. קושי בדחיית סיפוקים ושליטה עצמית נמוכה עשויים להיות קשורים לגורמים ביולוגיים במוח. למשל, ירידה בפעילות של קליפת המוח הקדמית (אנ') גורמת לחיפוש אחר ריגושים, לקושי בהתמדה, לתגובות מהירות בלי שיקול דעת ולחוסר מחשבה על ההשלכות. בהתאם לכך, אנשים עם פגיעה באזור זה "עיוורים" לגבי העתיד, נוטים לאימפולסיביות ומעדיפים סיפוק מיידי על פני תגמול עתידי. כמו כן, ילדים עם סינדרום אלכוהול עוברי מתקשים לדחות סיפוקים. היכולת לדחות סיפוקים נחשבת לתכונת אישיות. פסיכואנליטיקאים גורסים כי אנשים בעלי שליטה עצמית נמוכה סובלים מ"גבולות אגו רופסים". המושג מגיע מתאוריית האישיות של זיגמונד פרויד. על פי התאוריה, האיד היא עקרון העונג, הסופר-אגו הוא עקרון המוסריות, והאגו הוא עקרון המציאות. תפקיד האגו לספק את צורכי האיד ועם זאת לכבד את צרכיו של הזולת. על פי התאוריה, אדם שאינו מסוגל להשהות את הסיפוק עשוי להיות בעל איד לא מאוזן שאיננו מבוקר על ידי האגו והסופר-אגו. בהמשך לכך, דניאל גולמן גילה שהתכונה היא מרכיב חשוב באינטליגנציה רגשית. מבחן המרשמלו הוא ניסוי ידוע הבודק את העיקרון. הניסוי נערך על ידי ולטר מישל (אנ') באוניברסיטת סטנפורד ונידון בעבודתו הידועה של דניאל גולמן. בשנות ה-60 של המאה ה-20 נבדקה קבוצה של בני ארבע בניסוי. לכל אחד מהם ניתן מרשמלו כשהובטח להם שיקבלו מרשמלו נוסף, רק אם יוכלו להמתין 20 דקות לפני שיאכלו את הראשון. חלק מהילדים לא היו מסוגלים להמתין וחלק כן. לאחר מכן עקבו החוקרים אחר הילדים עד גיל ההתבגרות ומצאו שבעלי היכולת להמתין היו סתגלניים יותר ואחראיים יותר (על פי סקר הורים ומורים). בנוסף, הם צברו ממוצע של 210 נקודות יותר במבחן ה-SAT. אינטרס תפקודים ניהוליים אינהיביציה הפחתת ערך מושהה דן אריאלי על דחיית סיפוקים – הרצאה מאתר 12 דקות סרט: מבחן המרשמלו. The Origin of Consciousness – How Unaware Things Became Aware - על התפתחות התודעה והמודעות של אורגניזמים לסביבה מתוך יכולת התנועה והצורך במזון. הסרטון כולל הסברים על שלבים שונים של התפתחות התודעה כמו ראייה ותפיסה חזותית, ייצוג מידע, זיכרון, קביעות, תפיסת זמן, דחיית סיפוקים, תאוריה של תודעה ושפה (באנגלית) topic/delayed-gratification דחיית סיפוקים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מוניץ, ח' (עורך). (2016). פרקים נבחרים בפסיכיאטריה מהדורה שישית. תל אביב: דיונון. Williams, B. F.; Howard, V. F.; McLaughlin, T. F. (1994). Fetal alcohol syndrome: Developmental characteristics and directions for further research. Education & Treatment of Children, 17, 86-97. Shoda, Y., Mischel, W., Peake, P. K. (1990). Predicting adolescent cognitive and self-regulatory competencies from preschool delay of gratification: Identifying diagnostic conditions. Developmental Psychology, 26(6), 978–986.
1032

שנת 1032 היא השנה ה-32 במאה ה-11. זוהי שנה מעוברת, שאורכה 366 ימים. באותה תקופה הלוח הגרגוריאני עוד לא היה קיים, ולכן שנה זו קיימת בלוח היוליאני בלבד. כל התאריכים שלהלן הם לפי הלוח היוליאני. במטרה להפסיק את מלחמת הירושה, אנרי הראשון, מלך צרפת מעביר את השליטה על בורגונדיה לאחיו רובר הארשון הקפט ודוכסות מקבלת עצמאות. בנדיקטוס התשיעי יורש את יוחנן התשעה עשר כאפיפיור ה-145 של הכנסייה הקתולית בזל הופכת חלק מהאימפריה הרומית הקדושה הקמת העיר בילה צרקווה (אוקראינה) צונאמי מכה את מזרח אגן הים התיכון ופוגע קשות בעיר עכו[דרוש מקור] בצורת קשה ביבשת אירופה. מקרים של קניבליזם הקמת העיר קורסק (רוסיה) המלך ורטיסלב מבוהמיה (נפטר ב-1092) אוקטובר: יוחנן התשעה עשר, אפיפיור בזפרים מלך פולין (נרצח, נולד ב-986) להלן לוח שנה יוליאני – עברי משולב עם ימים בינלאומיים. חגים ומועדים עבריים: Nothing. ילידי 1032‎ נפטרים ב-1032‎ מדיה וקבצים בנושא 1032 בוויקישיתוף
יוסף באב"ד

רבי יוסף באב"ד (לעיתים: באבאט; כ"ד באלול ה'תקס"א, 2 בספטמבר 1801 – כ"ד באלול תרל"ד, 6 בספטמבר 1874) היה רב ופוסק בגליציה. נודע בעיקר בזכות ספרו המונומנטלי "מנחת חינוך". נולד בעיר פשוורסק שבגליציה לרב העיר רבי משה. סבו היה רבי יהושע העשיל באב"ד רבה של טרנופול בעל שו"ת "ספר יהושע" מנעוריו התבלט בהתמדתו בתורה וכשרונותיו. היה נשוי בנישואין ראשונים לאחותו של רבי חיים הלברשטאם, האדמו"ר מצאנז. לאחר פטירתה נשא את בתו של רבי דוד הגר מזבלטוב (בנו של רבי מנחם מנדל מקוסוב). כיהן ברבנות בערים הוסקוב (הסמוכה לפשמישל), זברז', סניאטין והורודנקה, ובשנת 1857 (ה'תרי"ז) התמנה לרב בטרנופול, העיר בה כיהן סבו רבי יהושע העשיל - בה כיהן עד סוף ימיו. רבי יוסף היה מקורב מאוד לאדמו"רי החסידות בגליציה, ובעיקר לגיסו (מזיווג ראשון), רבי חיים הלברשטאם, איתו אף למד תקופה ארוכה. רבי יוסף היה חסיד של רבי נפתלי מרופשיץ אך נסע גם לשאר צדיקים כמו רבי שמעון מירוסלב והשר שלום מבעלז. היה גם חברו הקרוב של רבי יוסף שאול נתנזון. נפטר בתאריך העברי בו נולד, כ"ד באלול ה'תרל"ד, 1874. הותיר אחריו שבעה ילדים, מהם תלמידי חכמים שכהנו ברבנות. אחרי פטירתו מילא את מקומו בטרנופול בנו, ר' שמעון באב"ד, שפרסם הגהות לספרו של אביו (נפ' ה'תרס"ט) ולאחריו בנו של רבי שמעון, רבי יהושע השיל. בן נוסף של רבי יוסף היה רבי משה שכיהן ברבנות סניאטין. ערך מורחב – מנחת חינוך (ספר) התפרסם בעיקר בזכות ספרו החשוב "מנחת חינוך", שהוא ביאור על "ספר החינוך". "מנחת חינוך" אינו רק פירוש על ספר החינוך, אלא בעיקר הרחבה למדנית של הנושאים הנידונים בו והבאת מקורותיהם. הספר נדפס פעמים רבות בצירוף לספר החינוך ובפני עצמו. במהדורת הרמב"ם שבהוצאת שבתי פרנקל פורסמו הערותיו על הרמב"ם. כמו כן נדפסו מכתב יד שני חיבורים קצרים שלו: משפט שלום על שולחן ערוך חושן משפט (עד סימן כ"ח), וחידושים על הרי"ף למסכת ברכות. רבי חיים יצחק דוד ווייץ, מחבר הסדרה "ליקוטי חיים" על התורה, על הש"ס ועל השולחן ערוך. רבי יעקב קאפיל לנדמן בעל "השיב לב אבות" ו"תולדות יעקב" על תהילים. מאיר וונדר, מוריה שנה ששית חוברת ח-ט (אדר–ב תשל"ו), עמ' עג-פד. מאיר וונדר, אנציקלופדיה לחכמי גליציה כרך א טורים 387–392. מ. צינוביץ, בעל "מנחת חנוך": שבעים וחמש שנה לפטירתו, הצופה, 28 באפריל 1950, עמ' 5 דוד הלחמי, רבי יוסף באבד אב"ד טרנופול (בעל „מנחת חינוך”), חכמי ישראל, תל אביב תשי"ח, חלק א', עמ' שט"ז, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים) ספרו ספר מנחת חינוך חלק ראשון וחלקים שני ושלישי, באתר HebrewBooks יוסף בן משה באבד (1801-1874), דף שער בספרייה הלאומית ר"ת של בן אב בית דין, כלומר בן הרב ראו למשל: הודעות: מהגאון דק"ק טארנאפאל, המגיד, 26 בדצמבר 1866. אך במאמר שפרסם אחד מצאצאיו א. באב"ד מטרנופול בחודש תשרי תרפ"ז (לרגל 53 שנים לפטירתו) בביטאון דגלנו (פולין), נטען כי שנת לידתו המדויקת אינה ידועה ולפי ההשערה הוא נולד בין השנים תק"ן-תקנ"ה. רבי יהושע העשיל בן רבי יצחק באב"ד נולד תקי"ד, נפטר תקצ"ח, היה גם רבה של לובלין. ראה עליו בכתבי הגאונים עמוד 39 אבל כבד לישראל, חבצלת, 2 ביולי 1909, עמ' 4 אביו של הרב יהושע העשיל, רבה של יאס.
צבי הירש בושקא

רבי צבי הירש בושקא (בוצ'קו). היה מכונה "ר' הערשל'י זאמושטשער", ת"ק, 1740 - י"ח באלול תקס"ז, 1807) היה פוסק הלכה נודע בפולין וגרמניה. מחבר ספר השו"ת תפארת צבי. רבה האחרון של קהילות אה"ו המאוחדות. נולד בזמושץ שבגליציה בשנת 1740, אביו היה רבי בנימין בושקא. וסביו, אבי אביו היה רבי יעקב רבה של לודמיר. למד אצל רבה של זמושץ, רבי יעקב יצחק הוכגלרנטר. כיהן ברבנות בטישווייץ, הוצנפלץ, ברודי, גלוגא. בשנת 1802, עבר לגרמניה והתמנה לרב קהילות אה"ו: אלטונה, המבורג וונזבק. התכתב רבות עם רבני דורו ביניהם רבי אברהם טיקטין מח"ס רבה של ברסלאו, רבי ישעיה פיק ברלין, רבי פנחס הורוביץ רבה של פרנקפורט, רבי מאיר פוזנר רבה של שוטלנד. רבי יחזקאל לנדא הנודע ביהודה כתב עליו: "הראשון לראשונים ואין למעלה הימנו". היה חתנו של רבי אריה לייבוש אב בית דין דובנקא, בנו של רבי צבי הירש ביאלה אב"ד הלברשטט, ובשנית נישא לשרה רחל מהעיר ליסא. אחותו הייתה נשואה לרב עזריאל הורוויץ "ראש הברזל". בנו רבי משה כיהן ברבנות טומשוב, ובהמשך בברודי. ובנו רבי יהודה ליב כיהן כרבה של קומארנו. ספר יזכור לקהילת זמושץ' תמונה 223 (219 בדפי הספר), בספריית העיר ניו יורק דוד הלחמי, רבי צבי הירש מזמושץ, חכמי ישראל, תל אביב תשי"ח, חלק א', עמ' קצ"ח, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים) חשיפה: משפחת רבי צבי הירש מזמושץ וברודי – בעל 'תפארת צבי' בבלוג 'מדור לדור'. צבי הירש בן ישראל בנימין בישקו (1740-1807), דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא רבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יוראי אורון

יוראי אורון (נולד ב-1965) הוא נגן גיטרה בס וקונטרבס ישראלי. מלמד בבית הספר למוזיקה רימון ובאקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים. תחילת דרכו הייתה בירושלים, אז חבר למוזיקאי ירון גוטפריד (בנו של הפסנתרן דני גוטפריד) ולמתופף יקי לוי. אחרי שיתוף פעולה ארוך שנים, הקימו בשנת 1998 את להקת "קדמה", שניגנה בבימות הג'אז בארץ, בפסטיבל הג'אז באילת, ואף הופיעה בקונצ'רטי יחד עם התזמורת הקאמרית הישראלית. את עיקר פרסומו קיבל בתוכנית הטלוויזיה לילה גוב. הוא היה חבר בלהקת התוכנית "התנינים" בראשות מוטי דיכנה. שירי התוכנית יצאו בשני אלבומים בשנים 1995 ו-1997 וזכו להשמעות רבות ברדיו ובטלוויזיה. היה חבר בלהקתו של רמי קלינשטיין - "המועצה", ואף הופיע על עטיפת תקליטו "תפוחים ותמרים". כמו כן שיתף פעולה עם זמרים רבים. אורון הוא בוגר מכללת ברקלי למוזיקה בהצטיינות יתרה. יוראי אורון, באתר AllMusic (באנגלית) יוראי אורון, באתר MusicBrainz (באנגלית) יוראי אורון, באתר Discogs (באנגלית) דואט מאוחר, 2 במאי 2010, באתר mynet יוראי אורון, באתר האקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים
פטיפור

פטיפור (ברבים: פטיפורים; מצרפתית: petit four, "תנור קטן"; האקדמיה ללשון העברית הציעה את המונח פַּת פְּאֵר) היא עוגה קטנה המוגשת כקינוח בסיום הארוחה. פטיפורים הודיים נקראים "לאדו". הפטיפורים הם עוגות קטנות שצורתן לרוב רבועה, אורכן ורוחבן כ-3 - 4 ס"מ, וגובהן כ-3 - 5 ס"מ, אף כי יש גם צורות אחרות - כגון צורת פירמידה או קונוס. הפטיפורים מורכבים מעוגת ספוג וסוגי קרם שונים (לרוב קרם שוקולד או בצק סוכר). נהוג לעטר את הפטיפורים בפרחי סוכר או במרציפן, או בעיטורי שוקולד אחרים. הפטיפורים מתחלקים לשתי קטגוריות: Petits fours secs - פטיפורים יבשים, שאינם כוללים ציפויי קרם - לרוב מדובר בפטיפורים העשויים קצף ביצים או פירות יבשים (שקדים או אגוזים). Petits fours glacé - פטיפורים המצופים קרם. הפטיפורים נעשו בעבר בעת קירור תנורי האפייה, לאחר שנאפו העוגות והמאפים האחרים (פשטידות). בשל גודלן הקטן של הפטיפורים ניתן היה לנצל את החום שהצטבר בתנור בעת קירורו, ולאפות עוגות קטנות אלה. פטיפורים מוגשים לעיתים ללא צלחת וסכו"ם, אלא במַנְזֶ'טים מנייר המיועדים למנוע התלכלכות מהקרם והפירורים. דנית קימל, מגזין "שף", פטיפורים - אושר שבא במנות קטנות, באתר ynet, 29 בינואר 2006 מתכון לפטיפור שוקולד באתר מתכונים.נט מתכון לפטיפור פטל באתר "על השולחן" פַּת פְּאֵר במילון אפייה [כלכלת הבית] (תשי"ז–תשי"ט–תש"ך), באתר האקדמיה ללשון העברית
רפלסיה

רפלסיה (אנגלית: Rafflesia) היא סוג של צמח בעל פרחים טפילי. בסוג רפלסיה נכללים כ-29 מינים. כמה מינים של רפלסיה גדלים בג'ונגלים של דרום מזרח אסיה (חצי האי המלאי, בורנאו, סומטרה, קלימאנטאן, מערב מלזיה והפיליפינים), ורובם נמצאים בסכנת הכחדה. הרפלסיה הגדולה היא המין בעל הפרח הגדול ביותר בעולם. קוטר הפרח כמטר, אך נצפו פרטים חריגים שהגיעו לאורך של עד 3 מטרים. משקלו יכול להגיע עד 11 קילוגרם. אפילו לזן הקטן ביותר, רפלסיית מנילה, יש קוטר פרח של 20 ס"מ. הרפלסיה ניזון מעורקי צמחי ה-Tetrastigma שצומחים ביערות גשם ראשוניים. הרפלסיה שולח איברי מציצה דמויי שורשים לתוך רקמת הגפן. למרות שלעיתים צמחים טפיליים נראים כמו צמחים רגילים הרפלסיה דומה יותר לפטריה מצומח רגיל. לצמח אין עלים, גבעול או אפילו שורשים. הרפלסיה מתחברת לצמח המארח בעזרת ריקמה חוטית ישירות לתאי הצמח וניזונה מהמים והחומרים המזינים שהיא שואבת מהם. האיבר היחידי המרמז על מוצאה מעולם הצומח הוא הפרח הענקי, צבעו אדום-חום והוא מפיץ ריח עז של בשר רקוב, ולכן קיבל את שמו המקומי המתורגם ל"צמח הגופה" או "פרח הבשר". הצמח מואבק על ידי זבובים הנמשכים לריחו. ב-2007 מחקר מולקולרי שבדק את השיוך הטקסונומי של רפלסיה מצא כי היא שייכת למשפחת החלבלוביים (Euphorbiaceae). רפלסיה גדולה (Rafflesia arnoldii) Rafflesia aurantia Rafflesia azlanii Rafflesia baletei Rafflesia bengkuluensis Rafflesia cantleyi Rafflesia consueloae Rafflesia gadutensis Rafflesia hasseltii Rafflesia keithii Rafflesia kerrii Rafflesia leonardi Rafflesia lobata Rafflesia manillana Rafflesia micropylora Rafflesia mira Rafflesia patma Rafflesia philippensis Rafflesia pricei Rafflesia rochussenii Rafflesia schadenbergiana Rafflesia speciosa Rafflesia tengku-adlinii Rafflesia tuan-mudae Rafflesia verrucosa Rafflesia borneensis Rafflesia ciliata Rafflesia titan Rafflesia witkampii מדיה וקבצים בנושא רפלסיה בוויקישיתוף רפלסיה, באתר NCBI (באנגלית) רפלסיה, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) רפלסיה, באתר GBIF (באנגלית) רפלסיה, באתר IPNI (באנגלית) אלון פרידמן, רימונית הלוטם מהו הפרח הגדול בעולם?, באתר אנציקלופדיה אאוריקה Angelova, Maria. "Where to see Rafflesia in Thailand – the biggest flower in the world". 203Challenges (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2018-11-07. Jeanmaire Molina, Khaled M. Hazzouri, Daniel Nickrent, Matthew Geisler, Possible Loss of the Chloroplast Genome in the Parasitic Flowering Plant Rafflesia lagascae (Rafflesiaceae), Molecular Biology and Evolution 31, 2014-01-23, עמ' 793–803 doi: 10.1093/molbev/msu051 Rafflesia Facts - Rafflesia, The World's Largest Bloom, www.rafflesiaflower.com "Colossal Blossom". Harvard Magazine (באנגלית). 2017-02-09. נבדק ב-2018-11-07. Todd J. Barkman, Seok-Hong Lim, Kamarudin Mat Salleh, Jamili Nais, Mitochondrial DNA sequences reveal the photosynthetic relatives of Rafflesia, the world's largest flower, Proceedings of the National Academy of Sciences 101, 2004-01-20, עמ' 787–792 doi: 10.1073/pnas.0305562101 Daniel L Nickrent, Albert Blarer, Yin-Long Qiu, Romina Vidal-Russell, Phylogenetic inference in Rafflesiales: the influence of rate heterogeneity and horizontal gene transfer, BMC Evolutionary Biology 4, 2004, עמ' 40 doi: 10.1186/1471-2148-4-40
ג'ון יום

ג'ון יום (באנגלית: John Hume;‏ 18 בינואר 1937 – 3 באוגוסט 2020) היה פוליטיקאי מצפון אירלנד. זכה בפרס נובל לשלום ופרס גנדי לשלום ביחד עם דייוויד טרימבל, על חלקם בהשגת הסכם יום שישי הטוב. יום נולד בעיר דרי (לונדונדרי) בצפון אירלנד. התחנך בקולג' מינות', הסמינר המוביל לכמרים קתולים באירלנד, והתעתד להיות כומר קתולי. הוא לא השלים את הסמכתו לכמורה וחזר לעיר מולדתו על מנת לשמש שם כמורה. הוא הפך לדמות מובילה בתנועת זכויות האזרח בדרי, בסוף שנות ה־60. הוא נבחר כחבר עצמאי לפרלמנט האירי בשנת 1969. פרלמנט זה פוזר בשנת 1972. הוא נבחר כחבר הפרלמנט הבריטי בשנת 1983. יום היה ממייסדי מפלגת העבודה הסוציאל-דמוקרטית של צפון אירלנד (SDLP), והפך למנהיגה בשנת 1979. כן שימש כאחד מנציגי צפון אירלנד בפרלמנט האירופי. יום נחשב לאחד מאבות תהליך השלום בצפון אירלנד, ובמיוחד רב חלקו בהשגת הסכם יום שישי הטוב. הוא זכה בפרס נובל לשלום בשנת 1998 ביחד עם דייוויד טרימבל מנהיג המפלגה הפרוטסטנטית "המפלגה היוניוניסטית של אלסטר". כאשר פרש ממנהיגות ה-SDLP בשנת 2001 זכה לשבחים מכל קצווי המפה הפוליטית, ואף מיריבו מזה שנים רבות, הפרוטסטנט והיוניוניסט איאן פייזלי. ב-4 בפברואר 2004 הכריז יום על פרישתו המוחלטת מן הפוליטיקה. נפטר ב-3 באוגוסט 2020. מדיה וקבצים בנושא ג'ון יום בוויקישיתוף ג'ון יום, באתר פרס נובל (באנגלית) ג'ון יום, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ג'ון יום, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ג'ון יום, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
בנוונוטו צ'ליני

בנוונוטו צ'ליני (באיטלקית: Benvenuto Cellini; 1 בנובמבר 1500 – 13 בפברואר 1571) היה צורף ופסל איטלקי, המפורסם בצורפים האמנים באיטליה בתקופת הרנסאנס. בנעוריו למד את מלאכת הצורפות בעיר הולדתו פירנצה, אך גורש מן העיר לאחר שהשתתף בדו-קרב. באוטוביוגרפיה שלו הוא מספר את קורות חייו. לאחר שהאפיפיור קלמנס השביעי לקח אותו תחת חסותו, התפרסם צ'ליני כגדול הצורפים בדורו. בשנת 1537 הוזמן לחצרו של פרנסואה הראשון, מלך צרפת, ויצר למענו מלחייה גדולה, מקושטת בקישוטים רבים. את פסל הארד המפורסם שלו, "בת הים מפונטנבלו", השמור כיום במוזיאון הלובר, הכין בביקורו השני בצרפת. יצירתו החשובה ביותר כפסל היא מצבת הארד "פרסיאוס עם ראש המדוזה" שבפירנצה. יצירותיו מצטיינות בקישוטיהן המרובים וברוב הפרטים. המלחין הקטור ברליוז חיבר אופרה על פי זיכרונותיו. צ'ליני היה ביסקסואל והואשם בפשעים של מעשי סדום פעם אחת עם אישה, ולפחות שלוש פעמים עם גברים. לחברת רולקס יש קולקציית שעוני יד על שמו. פרסיאוס עם ראש המדוזה מאת בנוונוטו צ'ליני בלוג'ה דיי לאנצי אפולו ויקינתון במוזיאון הלאומי ברג'לו מונומנט בפונטה וקיו בנוונוטו צ'ליני בכניסה לגלריית אופיצי מרקוריוס במוזיאון הלאומי ברג'לו קוזימו הראשון דה מדיצ'י במוזיאון הלאומי ברג'לו מדיה וקבצים בנושא בנוונוטו צ'ליני בוויקישיתוף אריאנה מלמד, דווקא בשלב סיכומי השנה כדאי לקפוץ רגע ל-1516, באתר הארץ, 29 בדצמבר 2016 בנוונוטו צ'ליני, באתר "Find a Grave" (באנגלית) בנוונוטו צ'ליני, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כתבי בנוונוטו צ'ליני בפרויקט גוטנברג (באנגלית) בנוונוטו צ'ליני, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית) בנוונוטו צ'ליני, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) בנוונוטו צ'ליני, באתר Discogs (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אמנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
איוואן לנדל

איוואן לנדל (בצ'כית: Ivan Lendl; נולד ב-7 במרץ 1960 באוסטרבה, צ'כיה) הוא טניסאי עבר צ'כוסלובקי-אמריקאי. דורג במקום הראשון בעולם בטניס במשך 270 שבועות ושבר שיא שהחזיק ג'ימי קונורס מארצות הברית. נכון להיום רק פיט סמפראס, רוג'ר פדרר ונובאק ג'וקוביץ' דורגו ראשונים בעולם זמן רב יותר מלנדל. הוא סיים במשך ארבע עונות את המקום הראשון בעולם: בשנים 1985, 1986, 1987 ו-1989. לנדל זכה ב-94 תארים ליחידים בסבב העולמי, ומדורג במקום הרביעי בכל הזמנים לאחר ג'ימי קונורס (109), רוג'ר פדרר (103) ונובאק ג'וקוביץ' (98). במהלך קריירת הטניס שלו הגיע ל-19 משחקי גמר של טורנירי גראנד סלאם וזכה בשמונה מהם. לנדל זכה שלוש פעמים באליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס (1985-1987), שלוש פעמים באליפות צרפת הפתוחה (1984, 1986, 1987) ופעמיים באליפות אוסטרליה הפתוחה (1989, 1990). לנדל היה לטניסאי שהחזיק במספר הניצחונות הגבוה ביותר בטורניר המאסטרס (טורניר סוף השנה), עם 39 ניצחונות. שיא זה נשבר על ידי רוג'ר פדרר רק ב-2012. ב-1992, לאחר מאבק ממושך, קיבל לנדל אזרחות אמריקאית ועבר לייצג את ארצות הברית עד פרישתו מטניס מקצועני ב-1994 בגיל 34. לאחר הפרישה מטניס החל לנדל לפתח קריירה שנייה כשחקן גולף מקצועני. שתי בנותיו הבוגרות, מאריקה ואיזבלה, משחקות בסבב הגולף במקצועני, וזוכות ללווי צמוד של אביהן. בשנת 2012 החל לשמש מאמנו של אנדי מארי והוביל אותו להישגים, זכייה במדליית הזהב באולימפיאדת לונדון וזכייה בגראנד סלאם ראשון באליפות ארצות הברית הפתוחה ובשנת 2013 בגראנד סלאם ווימבלדון. מדיה וקבצים בנושא איוואן לנדל בוויקישיתוף איוואן לנדל, באתר ה-ATP איוואן לנדל, באתר ה-ITF איוואן לנדל, באתר גביע דייוויס איוואן לנדל, באתר היכל התהילה של הטניס ynet ספורט, מאמנו של אנדי מארי: "זה לא קרוב לשיא שלו", באתר ynet, 11 בספטמבר 2012
כביש 92

כביש 92 הוא כביש אורך ארצי בצפונה של ישראל, הנמתח לאורך חופה המזרחי של הכנרת מצומת צמח בדרום ועד לצומת יהודיה בצפון. אורכו של כביש 92 הוא 26 ק"מ. חלקו הדרומי של הכביש, מצמח לעין גב, נסלל מיד לאחר תום מלחמת העצמאות במסגרת המאמצים של ישראל לקבוע עובדות בשטחים המפורזים על פי הסכמי שביתת הנשק בין ישראל לסוריה, ונחנך ביוני 1950. הכביש נסלל על ידי סולל בונה, שליש ממנו מבטון והשאר באספלט. המשך הכביש נסלל בשלבים. בסוף 1969 הוארך הכביש מעין גב עד כורסי, במסגרת סלילת כביש 789 מכורסי לצומת אפיק. כבר אז תוכנן לסלול את כביש 87 שיעלה מצומת כפר נחום לגולן וכביש 92 תוכנן להתחבר לכביש זה, באופן שהכנרת תוקף בכביש. הכביש נחנך באפריל 1978. חוות היענים בקיבוץ האון אנדרטת הטייסים הטורקים סוסיתא (אתר ארכאולוגי) הגן הלאומי כורסי בקעת בית צידה ותל בית צידה הכנרת רמת הגולן כבישי ישראל צילום נסיעה בכביש 92 מצומת יהודיה לצומת צמח נחנך הכביש צמח - עין גב, דבר, 19 ביוני 1950 מנחם תלמי, קפיצת הדרך לגולן, מעריב, 26 בדצמבר 1969; המשך נחנך כביש עוקף הכנרת, דבר, 27 באפריל 1978
מוזיאון השואה (רומא)

מוזיאון השואה (באיטלקית: Il museo della Shoah di Roma) תוכנן להיפתח ברומא, בירת איטליה בשנת 2013, בתחום וילה טורלוניה, מקום אשר נושא משמעות סמלית כפולה - הן מקום מושבו של בניטו מוסוליני, והן המתחם בו התגלו בשנת 1919 הקטקומבות היהודיות הקדומות ביותר בעיר. המוזיאון ייבנה בשלבים ויכלול ספרייה גדולה ואתר זיכרון לנספים בשואה. בכך תצטרף רומא לרשימת הערים שבהן הוקמו מוזיאונים לזכר השואה: ירושלים, וושינגטון, ניו יורק, שיקגו, בודפשט, פריז, לונדון וברלין. את מימון הבנייה נטל על עצמו פרויקט הנצחת השואה של סטיבן ספילברג. משנת 1955 פועל במילאנו המכון המרכזי לדוקומנטציה יהודית בת זמננו (CDEC: La Fondazione Centro di Documentazione Ebraica Contemporanea) בראשות מיכֶ'ל צרפתי (Michele Sarfatti). המכון אשר ממוקם במבנה ששימש בעבר את בית הספר העממי של יהודי מילאנו, עוסק בתיעוד, חינוך ומאבק באנטישמיות. בניית מוזיאון השואה ברומא, לצד בניית מוזיאון לאומי נוסף בעיר פרארה תוכננו לחזק את זיכרון השואה באיטליה. ב-2004 הודיע ראש עיריית רומא וולטר ולטרוני על הכוונה להקים מוזיאון לזכר השואה בעיר. לאחר עשור ובעקבות התקדמות אטית בתוכנית לפתיחת המוזיאון, קמו קולות בקהילה היהודית ב-2014 שביקשו לבטל את הקמת המוזיאון. את המוזיאון תכננו האדריכלים לוקה זאבי (Luca Zevi) וגאורג טמבוריני (George Tamburini). מנהלו המדעי של המוזיאון הוא מרצ'לו פאצאטי (Marcello Pezzetti), והאחראי מטעם הקהילה היהודית על הפרויקט הוא סגן נשיא יהדות רומא, ריקרדו פצ'יפיצ'י (Riccardo Pacifici). חלקי המוזיאון יהיו כולם בני קומה אחת, על מנת שלא לפגוע במראה הכללי של גן הווילה. שטח המוזיאון הוא 1,300 מ"ר ובו מתוכננים 2,500 מרחבי תצוגה לתערוכות קבועות ומתחלפות, תצוגות אור-קוליות וחדר הרצאות. כמו כן, מתוכננת במקום ספרייה. לפי תוכניתו של פאצאטי, יהיו במבנה המוזיאון עצמו ארבעה חלקים: שיחזור קרמטוריום, מרחבים ובהם עדויות ניצולים, חשיפה לחפצים אשר ליוו את הבאים למחנות הריכוז והיו עימם במחנות, ולבסוף, סקירת הגזירות האנטישמיות אשר הובילו לשואה. שטח נוסף יוקדש לפעולות שננקטו נגד יהודי רומא ב-16 באוקטובר 1943, המועד בו הצטוו להתאסף בגטו, ממנו נשלחו 1,022 איש למחנה אושוויץ, כאשר רק 15 מהם חזרו בחיים. באבנים שחורות ייחרטו שמותיהם של 2,027 מיהודי רומא אשר נספו בשנות מלחמת העולם השנייה ובהם גם 95 היהודים שנרצחו בטבח בפוסה ארדיאטינה. ברחבת המוזיאון מתוכננים מונומנטים נוספים ובהם עמוד זיכרון להדלקת אבוקת אש, וכן רציף של תחנת רכבת, אשר יסמל את הרציפים אליהם הגיעו היהודים באושוויץ. מלבד הטיפול בנושא השואה, כוללת תוכנית המוזיאון גם שלב נוסף של טיפול מחודש בשרידי הקטקומבות היהודיות העתיקות המצויות במתחם. השואה יד ושם מוזאון לשואה ייבנה ברומא (כולל הפנייה לשישה קישורים אחרים) סמואל רוצ'ה, ייבנה מקדש לזיכרון השואה אסתר זנדברג, הסאגה של מוזיאון השואה ברומא, עכבר העיר, 17.7.2009 "Rome May Cancel Plans for Holocaust Museum". Haaretz (באנגלית). 2014-09-16. נבדק ב-2019-09-21.