laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מיראט

מיראט (בהינדי: मेरठ, באורדו: میرٹھ) היא עיר בצפון-מערב מחוז אוטר פרדש, צפון הודו. העיר שוכנת כ-70 ק"מ צפון-מזרחית לעיר הבירה דלהי ואף נכללת ב-"אזור הבירה הלאומית". מיראט היא העיר השלישית בגודלה באוטר פרדש, היא נמצאת במקום ה-242 במדרג העולמי של ערים לפי גודל והיא העיר ה-25 בגודלה בהודו. מיראט ממוקמת בצומת של כמה כבישים וקווי רכבת. זהו מרכז סחר למוצרים חקלאיים ויש בו כמות לא מבוטלת של תעשייה, כולל ייצור, התכה, מלאכת יד וטחינת סוכר, כותנה, קמח וזרעי שמן. בשנת 1965 הוקמה בעיר אוניברסיטה, ויש בה מספר מכללות שקשורות לאוניברסיטה. במיראט קיימים גם מאוזוליאום מהמאה ה -12 ומספר מקדשים ומסגדים ישנים. העיר מיראט היא יצרנית גדולה של מוצרי ספורט ומרכז היצור של כלי נגינה הגדול במדינה. מיראט נחשבת "בירת הספורט" של הודו. מיראט הייתה מהמוקדים החשובים במהלך המרד ההודי הגדול של שנת 1857, שם התחיל למעשה המרד באופן גורף ואלים כאשר חיילים הודים בשירות צבא חברת הודו המזרחית הבריטית, התמרדו כנגד קציניהם הבריטים. במאי של אותה השנה העיר הייתה עדה להתפרעויות, רצח ובזיזה של המקומיים כנגד הבריטים שחיו בעיר. לאחר שהוצת כאן, המשיך המרד במספר מוקדים נוספים בצפון הודו, עד אשר דוכא לבסוף כשנה מאוחר יותר. מדיה וקבצים בנושא מיראט בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מיראט (באנגלית) מיראט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) נכון ל-2010. מיראט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בהודו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מרוה לצמא

מרוה לצמֶא – השבועון לבית היהודי הוא שבועון לבית היהודי בעל אוריינטציה חרדית. השבועון נוסד בשנת ה'תשל"ד (1975) על ידי הרב ישראל פולק, והמו"ל היא חברת 'מרווה לצמא בע"מ' השוכנת בקריית צאנז שבנתניה. בהגדרתו שבעמוד הפנימי נכתב ”"מרווה לצמא: שבועון לענייני חינוך והשקפה לראש המשפחה, לעקרת הבית, לבני הנעורים ולגיל הרך"”. העלון אינו משלב פרסומות חיצוניות כלל, אינו עוסק כלל בפוליטיקה, וממעט לעסוק באקטואליה. העלון אינו מזוהה עם זרם מסוים בציבור החרדי ושומר על מעמד נייטרלי, כשהוא נותן במה לכמעט כל גדולי ישראל, ומתייחס באופן שווה לכל החוגים כמעט, ומאידך כמעט ולא עוסק בנושא העדתי. העלון מקפיד שלא להציג תמונות של נשים או ילדות, ואף לא איורים של נשים וילדות, וכן שלא להציג דמויות ללא כיסוי ראש. העלון מקפיד שלא לקרוא לנשים בשמן המלא, אלא באות ראשונה של שמן הפרטי ובשם משפחתן (לדוגמה: א. אייכלר). פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. מדורי העלון. העלון מחולק לשלושה חלקים: חלק תורני, חלק לאישה ולנערה, וחלק לילדים. מדורי העלון לפי הסדר: בפתח הגיליון - מאמר מערכת מנוקד מאת הרב ישראל פולק, בו מובאת השקפתו התורנית-אקטואלית. יהלום שבועי - וורט לפרשת השבוע מאת הרב אברהם אבא פיליפ. פתשגן - חידה לפרשת השבוע -פעימה יהודית- כתבה תורנית, ראיון עם דמות תורנית, או סיור תורני. אספרה - סיפורי צדיקים ברוב יועץ - מדור ייעוץ לבחור ישיבה מילה-שתיים - מילות פתיחה שיר שלום שבת - סיפור קצר בהמשכים כתבה נפגשים עם סבתא - ראיון עם סבתות זה לא דמיון - סיפור חיים אמיתי על השגחה סיפור בהמשכים סיפור בהמשכים פולמוס -דיון קוראים בנושאים משותפים לבנות הנעורים - תובנות לבנות הנעורים סיפור בהמשכים לבנות הנעורים לשבוע מטובה - מתכונים לענייננו - מילות פתיחה סיפור השבוע - סיפורי צדיקים סיפור קצר בהמשכים בעקבות העבר - סיפור היסטורי יהודי סיפור בהמשכים תולי בסבב עולמי – העשרת ידע כללי רק רגע - רגעים של ילדים עם התמודדות בלתי שגרתית ראיון על ילדים סיפור לילד המסקנה של אלקנה סיפור לגיל הרך עגלה מגלה נפלאות הבורא במו ידי - יצירה קומיקס בהמשכים חידודים – מדור חידות קומיקס בהמשכים לקראת חגים בדרך כלל יוצאים עלונים מורחבים עם מדורי חג והלכותיו. לקראת פסח וסוכות ה'מרוה לנוער' מופרד לעלון נפרד, בנוסף למוסף סיפורים בעלון נפרד. על הכותבים בעבר ובהווה נמנים סופרים וכותבים מוכרים במגזר החרדי, כגון: לאה פריד, משה וינשטוק, יחזקאל שובקס, פ' שטרן, רותי קפלר, ה' שר, רבקה שזורי, ר' שטייר, פנחס ברייער, ציפורה שלנגר א' אייכלר והרב דוד לוי. בשבועון מובאים ציורים לילדים, בין הציירים והמאיירים בעבר ובהווה ציירים מוכרים במגזר החרדי, כגון: רות בייפוס, בתיה טופורוביץ, אסתי אייכלר, חיה חסיד, מ. וינרב וא. פרוש. בסקר שנערך על ידי מכון 'מדגם' ב-2016 עולה כי השבועון זוכה לתפוצה גבוהה עם 19.1 אחוזי חשיפה במגזר החרדי. סקירת העלון באתר JDN פרסומי מרווה לצמא, באתר "גיידסטאר ישראל" ביקורת באתר עונג שבת ארכיון, ציורים של הציירת בתיה טופורוביץ בשבועון המוביל 'מרוה לצמא', באתר גלריה לאיור דיגיטלי, ‏26/10/2020 יאיר טוקר, ‏'משפחה' מוביל, 'מרווה לצמא' במקום השני, באתר כיכר השבת, 7 במרץ 2016
תאימות לאחור

תאימות לאחור של מוצר או טכנולוגיה בתקשורת או במחשוב מתקיימת כאשר הוא יכול לפעול עם קלט המותאם לטכנולוגיה ישנה יותר. תאימות לאחור או תאימות כלפי מטה (באנגלית: Backward Compatibile או Downward Compatible בהתאמה) מוגדרת כ"תואם לדגם קטן יותר או ישן יותר". מחשב שאפשר להפעיל בו תוכניות שפעלו במחשבים מדור קודם או במחשבים קטנים יותר מכונה "תואם כלפי מטה". אם מוצרים תוכננו על פי תקינה חדשה והם מסוגלים לקלוט, לקרוא, לצפות או לנגן בתקנים ישנים יותר, נאמר עליהם כי הם תואמים לאחור. דוגמאות לתקנים כאלה כוללות תבניות נתונים ונוהלי תקשורת. קיים מצב הפוך שהוא תאימות קדימה או תאימות כלפי מעלה (באנגלית Forward Compatible או Upward Compatible בהתאמה) ובו מוצר מטכנולוגיה ישנה, אמור להסתדר, לפחות חלקית, עם תבניות נתונים המיוצרות על ידי מוצר קיים או עתידי, מטכנולוגיה חדשה יותר. מוצרים תואמים קדימה תוכננו על פי תקינה בה הם מסוגלים לקלוט, לקרוא, לצפות או לנגן בתקנים חדשים יותר או עתידיים. לדוגמה, USB 2.0 תומך גם בהתקנים של USB 3.0 אך מפעיל אותם במהירות של USB 2.0. אמולציה מדיה וקבצים בנושא תאימות לאחור בוויקישיתוף לקסיקון המחשב, 1271 מושגים לקורא העברי, ספריית אנשים ומחשבים ערך זה הוא קצרמר בנושא טכנולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ס.ל.א מרשל

בריגדיר גנרל סמואל ליימן אטווד מרשל (באנגלית: Samuel Lyman Atwood Marshall;‏ 18 ביולי 1900 – 17 בדצמבר 1977) היה ההיסטוריון הקרבי הראשי של צבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה ובמלחמת קוריאה. מרשל נולד בעיירה קטסקיל במדינת ניו יורק. במלחמת העולם הראשונה שירת בצבא ארצות הברית בדיווזיית הרגלים 90, אולם לא השתתף בלחימה. בשנת 1919 הוסמך לקצונה. במלחמת העולם השנייה שימש מרשל כההיסטוריון הקרבי הראשי של הצבא בדרגת בריגדיר גנרל. הוא סייר בזירות קרב רבות וראיין מאות חיילים וקצינים מהם גבה עדות על הקרבות בהם השתתפו. בין הקצינים שרואיינו על ידו ניתן למנות את ריצ'רד וינטרס ורוברט קול. מחקרו החשוב ביותר פורסם בספרו "אנשים מול אש". בספרו קבע מרשל ש-75% מכלל לוחמי הרגלים בצבא האמריקני כלל לא ירו בנשקם במהלך הקרב, וכי יש לשפר את הכשרת הלוחמים הן בתחום השימוש בנשק החדיש והן בתחום ההתמודדות המנטלית וההסתגלות של הלוחמים לעוצמת האש שמפעיל האויב בקרב. מרשל מציע במחקרו כי החיילים יחונכו להרבות בירי בעת לחימה וכי על המפקד להקפיד ולהורות על אנשיו לפתוח באש ולהוסיף ולירות. הספר ניתן בצה"ל כשי לבוגרי קורסי פיקוד בחיל הרגלים, ובהם קורס קצינים וקורס מפקדי כיתות, וללוחמי ומפקדי יחידות מובחרות. "הם צנחו בלילה", הוצאת מערכות מאנגלית: אהרן אמיר "אנשים מול אש", הוצאת מערכות, 1956, מאנגלית: עוזי נרקיס "גבעת קדל חזיר קרבות קוריאה", הוצאת מערכות, 1959. הופק לקולנוע בשם "גבעת הדמים" בכיכובו של גרגורי פק. בעז זלמנוביץ ועוזי בן שלום, הגורם האנושי, ביטאון ביבשה גיליון 9, ‏ אפריל 2009. ס.ל.א מרשל, באתר "Find a Grave" (באנגלית) סמואל לימן אטווד מרשל (1900-1977), דף שער בספרייה הלאומית גל פרל פינקל, יוזמה היא משחק סכום אפס, באתר זמן ישראל, 18 בינואר 2021. סטיבן אמברוז, "אחים בקרב", תל אביב: כנרת, זמורה ביתן, דביר, 2005, עמוד 98. ס.ל.א מרשל, "אנשים מול אש", הוצאת מערכות, 2001, עמוד 65. ס.ל.א מרשל, "אנשים מול אש", הוצאת מערכות, 2001, עמודים 47–48. ס.ל.א מרשל, "אנשים מול אש", הוצאת מערכות, 2001, עמוד 18. ס.ל.א מרשל, "אנשים מול אש", הוצאת מערכות, 2001, עמודים 57–76.
נויאן

נויאן או נויאון או נואן היה התואר הצבאי של מפקדי טומן או מינגאן בצבא האימפריה המונגולית. מאוחר יותר הוא הפך לתואר אצולה. במהלך מסע הכיבושים של הצבא המונגולי הנויאנים מונו כמושלים של מחוזות שנכבשו, וכך התחילו לתפקד כאצולה ניהולית. עם הזמן קיבל התואר נויאן משמעות של תואר אצולה והוענק גם לצאצאי ג'ינג'יס ח'אן, גם אם לא היו מפקדי צבא בכירים או מנהלי מחוזות. הנויאנים נשאו פאיצה מזהב, שהעידה על מעמדם. התואר, שניתן תחילה בהתאם לתפקיד הצבאי, הפך בהמשך לתואר העובר בירושה. מילים מונגוליות (באנגלית)
ארכיפלג גולג

ארכיפלג גולאג (ברוסית: Архипелаг ГУЛАГ) הוא ספר מאת אלכסנדר סולז'ניצין, המתאר את הגולאג – מערכת מחנות העבודה ושאר שיטות הדיכוי, שהנהיג המשטר הסובייטי בברית המועצות בשנים 1918–1956. הספר מבוסס על חוויותיו האישיות של הסופר כאסיר במחנות עבודה בין השנים 1953–1945, לצד בחינה של מסמכים, החלטות ועדויות של כ-300 אסירים נוספים. הספר נכתב במהלך השנים 1958–1968 בסודיות, והכרך הראשון שלו ראה אור רק בשנת 1973 בפריז. עותקים בודדים הוברחו לתוך ברית המועצות בחשאיות והופצו בין מבקרי המשטר אבל הספר פורסם בגלוי רק ב-1990, לאחר נפילת מסך הברזל (פרסטרויקה). הספר כולל שבעה חלקים, המופיעים ברוב המהדורות בשלושה כרכים (חלקים 1–2, חלקים 3–4, חלקים 5–7). שני הכרכים הראשונים בסדרה ראו אור בעברית. הספר מדבר בפנייה לאזרח הסובייטי הפשוט שגדל על ערכי האידאולוגיה הקומוניסטית ומאמין בצדקת דרכה של המפלגה, אך לא מספיק מודע למעשי העוול שמבצע המשטר. לכן סולז'ניצין מרבה להראות את חוסר הצדק של מערכות השלטון, שמטרתן היא לא לבצע צדק או להגן על האזרח אלא לדכא כל תנועה או אוכלוסייה שעלולה לסכן את המשטר בכל מחיר. למשל, סולז'ניצין מתאר את מעשי הגירוש בכפייה של "עמים עוינים" – גרמנים, טטרים, ליטאים ומיעוטים נוספים שסטלין רצה לדכא. כמו גם גלי דיכוי וגירוש נוספים כלפי מעמד הקולאקים, צאצאים למשפחות אצולה, מפלגות פוליטיות שאינן בולשביקיות, חיילים שנפלו בשבי הנאצי ואזרחים שחיו תחת השלטון הנאצי ועוד. מספר פעמים בספר סולז'ניצין משווה בין המשטר הסובייטי למשטר הצארי שלפני המהפכה, שהרי לפי התעמולה הרווחת המשטר הצארי היה דכאני כלפי החלשים ואילו המהפכה הביאה את השוויון לכולם. כדי להפריך את התפיסה הזו, סולז'ניצין מראה שאחרי המהפכה העונשים אכזריים הרבה יותר כלפי מתנגדי המשטר, ובמקרים רבים חלים גם על בני משפחתם. המחבר עורך גם השוואה בין סטלין להיטלר, למשל בנושא מחנות הריכוז שסטלין הקים אפילו לפני שהיטלר עשה זאת, ושסטלין הפעיל אותם גם כלפי בני עמו, דבר שאפילו היטלר לא עשה. השוואה זו, שלאוזן המערבית נשמעת הגיונית ומתקבלת, לקורא הסובייטי הממוצע הייתה חידוש גדול. בשנותיו האחרונות סטלין גם התחיל בתוכניות לדיכוי וגירוש היהודים, וערך את "משפט הרופאים" – עלילת דם על רופאים יהודים, כהכשרת הקרקע לדיכוי רחב יותר שלא הספיק להוציא לפועל לפני מותו. הספר קרוי "ארכיפלג גולג" מפני שהוא מדמה את מערכת הגולג לקבוצת איים, שהרי כל מחנה מנותק מכל העולם החיצון כמו אי, אף על פי שהוא נמצא על היבשה. מעבר בין האיים מתאפשר רק ברכבות אסירים שמורות, כך שכל הערים והאזרחים שמחוץ ל"איים" כאילו לא קיימים ויש רק ים באמצע. יש המציעים שהשם הוא רפרנס לספרו של צ'כוב – "האי סחלין", המתאר אי ששימש את השלטון הצארי לכליאת אסירים. הספר מתאר את גלי המעצרים הרבים ששטפו את רוסיה על ידי כוחות הנ.ק.ו.ד., ומדמה אותם לצינורות ביוב שבהם זורמים האסירים – מושפלים ומוסתרים מהאוכלוסייה הכללית. אלכסנדר סולז'ניצין, ארכיפלג גולג: 1918–1956: ניסיון לחקר אמנותי; המתרגם: יוסף סערוני, ירושלים; ותל אביב: שוקן, תשל"ד–תשל"ו. ארכיפלג גולג, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ארכיפלג גולג, באתר OCLC (באנגלית) «Архипелаг ГУЛаг» А.И.Солженицына как художественный текст: некоторые наблюдения, portal-slovo.ru ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אורלוק

אורלוק היה, בתקופת האימפריה המונגולית, תוארו של נסיך או מפקד בכיר בצבא המונגולי (מפקדים של כוח צבא, שכלל שלושה טומנים או יותר). אורלוק נשא פאיצה מזהב עם אריה מתחת לשמש וירח. לנסיכים הייתה פאיצה עם בז. פאיצה של אורלוק שקלה כ-1,500 גרם. מילים מונגוליות (באנגלית) The Mongol military might (באנגלית)
פאיצה

פאיצה היה לוח קטן עשוי ממתכת יקרה שהעיד על מעמדם של מפקדים בצבא של האימפריה המונגולית. פאיצות של אורלוקים ושל נויאנים היו עשויות מזהב, עם משקל משתנה לפי דרגתם של בעלי הפאיצות. פאיצה של אורלוק שקלה כ-1,500 גרם ופאיצה של נויאן שקלה כ-600 גרם. הפאיצות של הדרגים הנמוכים יותר היו עשויות מכסף. הפאיצות שמשו גם כתעודות מעבר ולצורכי קבלת שירותים שונים (סוסים רעננים לרכיבה, מזון וכו'). בנוסף לקצינים, גם שליחים שונים ובני משפחתו של ג'ינגיס חאן צוידו בפאיצות. מילים מונגוליות (באנגלית)
גיבס

האם התכוונתם ל... אישים ששם משפחתם גיבס (Gibbs) ג'ו גיבס (יליד 1940) – מאמן פוטבול אמריקאי לשעבר ובעלים של קבוצת נאסקאר ג'וסיה וילארד גיבס (1839–1903) – תאוריטיקן אמריקאי בתחומי הפיזיקה, הכימיה והמתמטיקה ג'יימס גיבס (אנ') (1682–1754) – אדריכל בריטי מיי גיבס (1877–1969) – סופרת אוסטרלית פרדי גיבס (יליד 1982) – שם הבמה של פרדריק ג'מל טיפטון, ראפר אמריקאי קירן גיבס (יליד 1989) – כדורגלן בריטי במדע (קרויים על שם ג'וסיה וילארד גיבס) אנרגיה חופשית של גיבס – מידת העבודה "החופשית" שניתן להפיק ממערכת סגורה כאשר הלחץ והטמפרטורה קבועים אפקט גיבס-דונן – התנהגותם של חלקיקים טעונים חיובית בקרבת ממברנה חדירה חלקית (דונן הוא הכימאי פרדריק ג'ורג' דונן) תופעת גיבס – תופעה שגילה גיבס לגבי טורים אין סופיים אשר מהווים קירוב של פונקציות עם אי-רציפות גיב (פירושונים) ג'יבס וְווּסטר (Jeeves and Wooster) – סדרת טלוויזיה קומית בריטית בכיכובם של סטיבן פריי ויו לורי
אש בעמקים

אש בעמקים (יפנית: 野火' ' 'נוֹבִּי) הוא רומן זוכה פרס יומיורי מאת שוהיי אוקא, שיצא לאור בשנת 1951. הוא מתאר את החוויות של חייל הצבא הקיסרי היפני במערכה בפיליפינים בימיה האחרונים של מלחמת העולם השנייה. הסיפור מסופר דרך עיניו של טוראי טאמורה אשר, לאחר שסולק מהמחלקה שלו, בוחר לערוק לחלוטין מהצבא ומשוטט ללא מטרה בג'ונגל הפיליפיני במהלך המערכה בפיליפינים. טאמורה שוקע בהזיות, נאלץ להתמודד עם איתני הטבע הפראי, בדידות, רעב, הפחד מהמוות, ובסופו של דבר גם קניבליזם. הספר זכה בפרס יומיורי, והוא ככל הנראה יצירתו הידועה ביותר של אוקא במערב. הספר תורגם לאנגלית על ידי איוואן מוריס בשנת 1957. בעברית יצא הספר בהוצאת 'עם עובד' כשהוא תורגם מהגרסה האנגלית. סרט המבוסס על הספר והנושא את אותו שם הופק ביפן בשנת 1959, בבימויו של קון איצ'יקאווה ובכיכובו של אייג'י פונאקושי. בתרגום לאנגלית ולעברית נמחקו קטעים שבו המספר מבהיר כי הוא מעוות את זיכרונות המציאות. הגרסה הקולנועית התמקדה בחוסר האונים של הפרט אל מול המלחמה. דמותו של טאמורה בסרט פסיבית יותר וחלשה מאשר ביצירה המקורית. סרט חדש על פי הספר נוצר ב-2014 על ידי צוקאמוטו שיניה. שוהיי אוקא, אש בעמקים; תורגם מאנגלית בידי ג. אריוך, תל אביב: עם עובד ('ספריה לעם'), תשי"ט 1959. ביקורת על הספר(הקישור אינו פעיל) מאת מיטל קרנר בבלוג מלבד הכלב(הקישור אינו פעיל) אש בעמקים, באתר OCLC (באנגלית) Patricia Welch, "Memory, Guilt, Mourning and Responsibility: A Writer's Pilgrimage[1]", H-Japan, July 2004 Nobi, נבדק ב-2019-06-16
משימרו

משימרו (בקוריאנית: 마시마로) הוא דמות קוריאנית בדיונית שדומה לארנב שמן, ונוצרה על ידי קים ג'ה אין. משימרו ידוע גם בשם Yupki Tokki ("ארנב ביזארי" בקוריאנית). משימרו נראה לראשונה בסדרה של אנימציות פלאש באינטרנט (בעיקר ללא דיבורים, אם כי מדי פעם מופיעה שם מילה בקוריאנית). בדומה להלו קיטי, נפוץ משימרו כסחורה בשוק הצעצועים בעיקר בשוקי אסיה. הקריקטורות המקוריות של משימרו מלאות 'הומור שירותים', דבר הניכר בצעצועים שלו. לראיה – משימרו עצמו מופיע לעיתים קרובות עם פומפה תקועה בראשו. בניגוד להלו-קיטי ודמויות חמודות דומות, מצטייר משימרו כבריון שמן ודוחה ולעיתים קרובות נזקק לאלימות כדי לכפות את רצונו על אחרים. למשימרו יש כפיל חום - Chocomaro. צ'וקומרו מופיע בשתי פרודיות של משימרו ומנסה לעשות את מה שמשימרו עושה בדרך כלל בפרקים הללו, אבל תמיד נכשל בסופו של דבר. לא ידוע בדיוק מה טיב היחסים של צ'וקומרו ומשימרו אך רובם מאמינים כי הוא אחיו. השם "משימרו" הגיע מהאחיינית של היוצר כשעיוותה את שם הממתק הידוע מרשמלו.[דרוש מקור] אתר האינטרנט הרשמי של משימרו בלוג - משימרו מטייל בארץ ישראל
עיצור וילוני, חוכך, אטום

עיצור וילוני חוכך אטום הוא צליל עיצורי המצוי בחלק מהשפות המדוברות. סימן ה-IPA לעיצור הוא X לטינית (או כי יוונית גדולה) /x/, ובמערכת X-SAMPA הוא נכתב כ-x. זהו הצליל הישן ל-כ רפה, וניתן היה לשמעו בהגיות העברית הטברנית במילים כגון בּוכה . זהו גם הצליל הישן לדיגראף gh כבמילה Fight - "לחם" בהגיית האנגלית העתיקה, והיום ניתן למצאו בכמה ניבים שונים כבאנגלית סקוטית במילה loch - "לוך". פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ז'אק בראנדנברגר

ז'אק אדווין בראנדנברגר (Jacques Edwin Brandenberger; ‏19 באוקטובר 1872 - 13 ביולי 1954) היה כימאי שווייצרי וממציא הצלופן בשנת 1908. בראנדנברגר למד באוניברסיטת ברן, בה השלים דוקטורט, ב-1895. הוא החל לעבוד בחברת Blanchisserie et Teinturerie de Thaon, ושם ניסה למצוא מוצר שקוף ואטום שיוכל לשמש כמעיל. את המוצר הוא ייצר לראשונה ב-1908. בשנת 1917 הוא החל לייצר גרסה דקה יותר של החומר לו הוא קרא צלופן. מחומר זה נוצרו מעילים אטומים וכן מגן לעיניים למסכות גז. בעקבות המצאת הצלופן הוא זכה במדליית אליוט קרסון בשנת 1937. בשנת 2006 נכנס להיכל התהילה הלאומי לממציאים (National Inventors Hall of Fame). מידע מאתר היכל התהילה הלאומי לממציאים. ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
זהורית

זְהוֹרִית (בלועזית: וִיסְקוֹזָה; בצרפתית: Viscose, באנגלית: Rayon) הוא נוזל אורגני צמיג שמשמש בייצור סיב הזהורית (rayon) וצלופן. סיב הזהורית הוא סיב דמוי משי ומשמש לייצור חולצות, מכנסיים, מעילים ושאר אריגים. הממציא הצרפתי אילר דה שרדונה, שהמציא גם את הסיב הסינתטי הראשון, ייצר את הזהורית לראשונה בשנת 1891. שנה לאחר מכן, שני המדענים הבריטיים צ'ארלס קרוס (Charles Cross) ואדוארד ביוון (Edward Bevan) רשמו פטנט על המצאה זו. בשנת 1896 הם הקימו את חברת British Viscoid Co. Ltd כדי לממש את התהליך ולהתחיל לייצר את הזהורית. בשנת 1917 הזהורית שימשה כבסיס לייצור הצלופן. בתחילת שנות ה-20, בגלל הביקוש הגובר לזהורית, הייצור התרחב לרחבי העולם ויוצר בשש מדינות בהן ארצות הברית ויפן. בשנת 1924 יוצר סיב הזהורית (rayon) ממנו החלו לייצר בגדים. במשך כל אותה תקופה הזהורית יוצרה מעצים. מדענים רבים ניסו לייצר את התאית ממולקולות סינתטיות אולם רק בשנת 1938 הצליחו בכך. מאז רוב הזהורית מיוצרת בצורה סינתטית. ב-1958 הקים ישראל רוגוזין מפעל לייצור זהורית באשדוד שנסגר ב-1998. בשלב הראשון מכניסים נסורת של עצים לנתרן הידרוקסידי למשך זמן. כאשר תקופת ההשריה של הנסורת בנתרן ההידרוקסידי תקבע את הצמיגות. ככל שהנסורת מושרית זמן רב יותר כך הצמיגות פוחתת. לאחר מכן משרים את התרכובת בפחמן דו-גופרי עד שנוצרת תאית צהובה בשם קסנטאט (xanthate). לאחר מכן משרים את התרכובת פעם נוספת בנתרן הידרוקסידי. בגלל השימוש בתהליך הייצור בפחמן דו-גופרי, שהוא חומר מזהם, וכן בשל חומרים מזהמים נוספים שנוצרים בתהליך, הצטמצם בשנים האחרונות היקף הייצור של הזהורית. אמנון דרור, כשמלך הזהורית מדבר אל "נייטיבס", למרחב, 14 במרץ 1958 י. רוגוזין הגיעה לארץ לטפל בהקמת המפעל לזהורית ב-14 מיליון דולר, הארץ, 14 במאי 1957 שי שלו, ‏רוגוזין מפסיקה את פעילותה באשדוד; תפטר 117 עובדים, באתר גלובס, 16 בנובמבר 1998
חזה

האם התכוונתם ל... חָזֶה בית החזה – חלק בגוף היונקים והעופות, וכן חרקים, הממוקם בין הצוואר לבטן שד (איבר) – איבר הנקרא לפעמים "חזה" חזה עוף – ראו בשר עוף שחיית חזה – סגנון שחייה אחר עפרה חזה – זמרת ושחקנית ישראלית שפיתחה קריירה בינלאומית
קטלין רייטר

קטלין רייטר (באנגלית: Kathleen Reiter; נולדה ב-7 בספטמבר 1988) היא זמרת קנדית-ישראלית, זוכת העונה הראשונה של "The Voice ישראל". רייטר נולדה וגדלה בקנדה, להורים ישראלים, כשאמה ממוצא מרוקאי. היא גילתה את אהבתה למוזיקה בגיל 8, כאשר הופיעה בחתונה של בת דודתה. למדה עברית עוד לפני שלמדה אנגלית, ומגיל צעיר, הגיעה עם משפחתה בכל קיץ לחופשות בישראל. האיש שדחף אותה לעסוק במוזיקה היה סבה המנוח, אשר זמרתו בבית הכנסת השפיעה על כל חייה ושירתה. הייתה סולנית בלהקת "Soul of Sam", שהקימה ונקראה על שם סבה, סם. בגיל 15 השתתפה בתחרות השירה "ג'ואיש איידול" שארגנה הקהילה היהודית במונטריאול וזכתה במקום הראשון. בשנת 2006, כאשר הייתה בת 17, נרשמה לתוכנית המציאות המוזיקלית "אמריקן איידול" הקנדית (דומה ל"כוכב נולד" הישראלי), אבל לא עברה את שלב האודישנים. במאי 2012, אמרה רייטר לעיתון "ישראל היום" כי תהליך המיונים של תוכניות מהסוגים האלו הוא חסר כבוד, ומלגלג על משתתפיו. לאחר ביקור בישראל בקיץ 2011, היא החליטה לעלות לישראל, ולנסות לפתח בה קריירה כזמרת. רייטר ניגשה לאודישנים של התוכנית The Voice ישראל של "רשת", התקבלה לנבחרת של שרית חדד, בלטה בין מתמודדי התוכנית וניצחה בגמר התוכנית. לאחר זכייתה, רייטר השתתפה בפסטיגל 2012, וביצעה בו את השיר "אל תתעסקו איתי". בסוף 2012 הוציאה רייטר סינגל ראשון מתוך אלבומה הראשון, "כלום לא עוזר לי". השיר היה ללהיט והגיע למקום הראשון במדיה פורסט. באותה שנה זכתה בתואר "זמרת השנה" בטקס נבחרי הילדים. רייטר השתתפה בקדם-אירוויזיון 2013 בחצי הגמר הראשון, עם השיר "עד אליי". היא העפילה לשלב הגמר, אך הודיעה על פרישתה ממנו, בטענות של משוא-פנים מצד שופטי התחרות. ביוני 2013, הוציאה את הסינגל "No Place To Be" מתוך אלבום הבכורה. ביולי, שרה את השיר הפותח של טקס פתיחת המכביה התשע-עשרה "אנחנו מאמינים" לצד הכנרת מירי בן-ארי. באוגוסט 2013 הוציאה סינגל נוסף, "Colourful". ב-2013 ביצעה רייטר את "אז מה?!", שיר הנושא של הסדרה הקומית "עממיות" בערוץ 2 של רשת. בסוף 2013, לאחר שיצאו לאור מספר סינגלים, החליטה רייטר לגנוז את אלבום הבכורה, והחלה בעבודה על אלבום חדש. ב-23 בפברואר 2015, פורסם הסינגל הראשון מאלבום הבכורה המחודש של רייטר, "Mind Of A Gambler". את השיר כתבה והלחינה רייטר בשיתוף עם אריאל לבינסון שגם הפיק ועיבד מוזיקלית. בשנת 2020, התארחה בגרסה מיוחדת לשיר "באת לי פתאום", של הזמרת קרן פלס. תמי פולק, קטלין רייטר - חיה את החלום, באתר nrg‏, 25 בנובמבר 2012 אסף נבו, ‏קטלין רייטר עוברת לאנגלית: "No Place To Be", באתר ‏מאקו‏, 30 ביוני 2013 איתי יעקב, קטלין רייטר פותחת את הארון: "הירידה במשקל שחררה אותי", באתר Xnet‏, 5 באוגוסט 2013 תמי פולק, מגזין 'נשים', תרבות - מוזיקה nrg - קטלין רייטר - חיה את החלום, באתר www.makorrishon.co.il - nrg, ‏25 בנובמבר 2012 ניר וולף, ניצחתי בזכות עצמי, באתר ישראל היום, 6 באפריל 2012 ערן סויסה, עומר אדם מפרגן לבר רפאלי, באתר ישראל היום, 8 ביוני 2012 יערה יעקב, קטלין רייטר פורשת מהקדם אירוויזיון, באתר ynet, 6 במרץ 2013
פייר לה מואן ד'איברוויל

פייר לה מואן ד'איברוויל (בצרפתית: Pierre Le Moyne d'Iberville; ‏ 16 ביולי 1661 - 9 ביולי 1702) היה פריבטיר (שודד ים), מגלה ארצות, רב חובל, קולוניאליסט ומייסד לואיזיאנה הצרפתית. נולד ב-Ville-Marie (מונטריאול), בנו השלישי (מתוך 12) של שארל דה-מואן במקור מדייפ, צרפת. החל את הקריירה שלו כחובל בשירות "חברת מפרץ האדסון" (Compagnie de la Baie d'Hudson), שנועדה לייצוא פרוות מקוויבק. ספינות החברה נועדו גם לסיור וניתקלו באופן אלים עם ספינות בריטיות מתחרות. ב-1686, במסגרת ריכוז מאמץ צרפתי להדרת הבריטים מצפון אמריקה (Compagnie du Nord), כבש ד'איברוויל מצודה בריטית והחזיק בה במשך שנה. ב-1688 שב לצרפת וחזר לקוויבק על סיפון ספינה משלו לצורך השתתפות במלחמת המלך ויליאם, בה נטל חלק בפשיטה על ניו יורק וטבח שנקטדי (Schenectady massacre;‏ 8 בפברואר 1690). בהמשך, בין השנים 1692 ל-1697 ניצח על תנועת ספינות אספקה מצרפת לאקדיה, קוויבק, חסימת גישה של ספינות אספקה בריטיות לניו אינגלנד ופשיטות על חופי צפון החוף המזרחי הבריטי. ב-1698 הטיל לואי פליפו, רוזן פונשנטרה (Louis Phélypeaux, comte de Pontchartrain), שר הימייה הצרפתי והאחראי על המושבות מעבר לים על ד'איברוויל לחקור את דלתת המיסיסיפי בשפכו למפרץ מקסיקו. המיסיסיפי אמנם נחקר כבר ב-1682 על ידי רנה-רובר קוואלייה, אדון לה-סאל, אך כיוון שהאזור נתבע על ידי ממלכת ספרד, לא חזרו מאז צרפתים לפקוד את המקום. באוקטובר יצא ד'איברוויל מנמל ברסט עם ארבע ספינות. במרץ 1699 הגיע לאזור הדלתא ורק לאחר שפגש מספר אמריקאים ילידים (אינדיאנים) שזכרו את קוואלייה היה בטוח שהגיע למיסיסיפי. הוא הקים מבצר במקום בו נמצאת כיום העיר בילוקסי, הותיר בו 81 איש ושב לצרפת. בינואר 1700 שב והקים את מבצר מיסיסיפי 40 מייל במעלה הנהר. בפברואר 1701 הקים מבצר במוביל. באפריל 1702 עזב את האזור. בשנת 1719 יסד אחיו, ז'אן-בטיסט לה מואן ד'איברוויל (Jean-Baptiste Le Moyne de Bienville) את העיר ניו אורלינס. בשנים 1699 - 1702 נשא ד'איברוויל בתואר "מושל לואיזיאנה". במהלך מלחמת המלכה אן יצא ב-1706 עם ארבע ספינות. באפריל כבש את האי נוויס משם התקדם להוואנה, ממנה יצא להתקפה על ההתיישבות הבריטית צ'ארלסטון (קרוליינה הדרומית) במהלכה מת, ככל הנראה מקדחת צהובה. ד'איברוויל נחשב לגיבור לאומי קנדי-צרפתי, הלוחם הראשון יליד קנדה, על שמו מקומות בקוויבק בהם Mont D'Iberville, ההר הגבוה בקוויבק ופסלו ניצב בין 14 פסלי הגיבורים באנדרטת הגיבורים באוטווה הבירה. ערך באנציקלופדיה הקתולית באתר גיבורי קנדה Pierre LeMoyne Sieur d'Iberville and the Establishment of Biloxi ביוגרפיה במוזיאון היסטורי של St. Charles Parish פייר לה מואן ד'איברוויל, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) פייר לה מואן ד'איברוויל באתר אנציקלופדיית בריטניקה.
בויאר נישני

בויאר פאיק נישני (באלבנית: Bujar Faik Nishani;‏ 29 בספטמבר 1966 – 28 במאי 2022) היה פוליטיקאי אלבני, שכיהן כנשיא אלבניה מ-2012 עד 24 ביולי 2017. היה פעיל במפלגה הדמוקרטית של אלבניה. בשנים 2007–2009 ו-2011–2012 כיהן נישני כשר הפנים, ובשנים 2009–2011 כיהן כשר המשפטים. נולד בדורס. ב-1 ביוני 2012 נבחר ברוב של 73 מתוך 140 קולות לנשיא. ב-24 ביולי 2012 הושבע לתפקיד והחליף את הנשיא המכהן באמיר תופי. חמש שנים לאחר מכן, ב-24 ביולי 2017, החליף אותו בתפקיד איליר מטה. נישני נפטר בברלין שבגרמניה ב-28 במאי 2022. הותיר אחריו אישה, אודטה נישני, ושני ילדים. מדיה וקבצים בנושא בויאר נישני בוויקישיתוף בויאר נישני, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא פוליטיקאים ובנושא אלבניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.