אה"מ טייגר (1913)

אה"מ טייגר הייתה סיירת מערכה שנבנתה עבור הצי המלכותי במהלך שנות ה-1910. האונייה הייתה סיירת המערכה הבריטית בעלת השריון הכבד ביותר בתחילת מלחמת העולם הראשונה ב-1914, אך עדיין לא הייתה מוכנה לשירות. האונייה הוקצתה לשייטת סיירות המערכה הראשונה (1st BCS) למשך המלחמה והשתתפה בקרב שרטון דוגר בתחילת 1915, אם כי היא עדיין רעדה ולא היו לה ביצועים טובים. טייגר השתתפה לאחר מכן בקרב יוטלנד בשנת 1916, שם היא נפגעה קלות בלבד למרות שספגה פגיעות רבות של פגזים גרמניים. מלבד מתן חיפוי מרוחק במהלך קרב מפרץ הלגולנד השני ב-1917, היא בילתה את שארית המלחמה בסיורים חסרי אירועים בים הצפוני. הספינה הייתה סיירת המערכה הוותיקה ביותר שנשמרה על ידי הצי המלכותי לאחר שמגבלות הטונאז' של הסכם הצי של וושינגטון נכנסו לתוקף ב-1922. היא הפכה לספינת אימון תותחים ב-1924 ולאחר מכן הצטרפה לשייטת סיירות המערכה ב-1929 כאשר ספינת הדגל שלה, הוד, עברה שיפוץ ממושך. עם חזרתה של הוד לשירות ב-1931, טייגר הוצאה משירות ונמכרה לגרוטאות ב-1932 בהתאם לתנאי הסכם הצי של לונדון משנת 1930. בספרו, The Price of Admiralty, ההיסטוריון הצבאי הבריטי ג'ון קיגן תיאר אותה כ"בהחלט ספינת המלחמה היפה ביותר בעולם אז, ואולי אי פעם[. ]" טייגר הייתה סיירת המערכה היחידה שאושרה בתוכנית הימית של 1911–1912. לפי ההיסטוריון הימי זיגפריד ברייר, אונייה אחות בשם לאופרד תוכננה בתוכנית 1912–1913 ונדחתה ל-1914 כחברה שישית בסדרת קווין אליזבת, אך אין תיעוד לכך שסיירת מערכה נוספת תוכננה לפני 1914. לטייגר היה אורך כללי של 704 רגל (214.6 מטרים), רוחב של 90 רגל 6 אינץ' (27.6 מטרים), ושוקע ממוצע של 32 רגל 5 אינץ' (9.88 מטרים) במעמס מלא. הדחק האונייה היה 28,430 טונות ארוכות (28,890 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-33,260 טונות ארוכות (33,790 טונות) במעמס מלא. למרות שטייגר הייתה רק 4 רגל (1.2 מטרים) ארוכה יותר ו-1 רגל 5.5 אינץ' (0.4 מטרים) רחבה יותר מסיירת המערכה הקודמת, קווין מרי, היה לה הדחק של כמעט 2,000 טונות ארוכות (2,000 טונות) יותר מהאונייה הישנה יותר. היה לה גובה מטאצנטרי של 6.1 רגל (1.9 מטרים) במעמס מלא. בספטמבר 1914, הצוות שלה כלל 1,112 קצינים ומלחים; באפריל 1918 הם הסתכמו ב-1,459. לטייגר היו שני סטים זוגיים של טורבינות קיטור עם הנעה ישירה של בראון-קרטיס ששכנו בחדרי מנועים נפרדים. כל קבוצה כללה טורבינות בלחץ גבוה קדמית ואחורית המניעות גל הנע חיצוני וטורבינות בלחץ נמוך קדמית ואחורית, השוכנות באותו מעטפת, המניעות גל הנע פנימי. המדחפים שלה עם שלושה להבים היו בקוטר 13 רגל 6 אינץ' (4.11 מטרים). הטורבינות הונעו על ידי 39 דוודי צינור מים של Babcock & Wilcox בחמישה חדרי דוודים בלחץ עבודה של 235 PSI (1,620 קילו-פסקל, 17 קילוגרם-כוח לסמ"ר). הטורבינות תוכננו להפיק סך של 85,000 כוחות סוס (63,000 קילוואט) ומקסימום 108,000 כוחות סוס (81,000 קילוואט) בלחץ, אך השיגה רק 104,635 כוחות סוס (78,026 קילוואט) במהלך ניסויי הים שלה, למרות שהיא הצליחה לחרוג מהמהירות המיועדת המרבית שלה של 28 קשרים (52 קמ"ש) ביותר מקשר. כושר אחסון הדלק של האונייה היה 3,800 טונות ארוכות (3,900 טונות) מזוט ו-3,340 טונות ארוכות (3,390 טונות) של פחם, המעניק אספקת דלק כוללת של 7,140 טונות ארוכות (7,250 טונות) - הרבה יותר מהסך הכולל של קווין מרי של 4,800 טונות ארוכות (4,900 טונות). הנתון היחיד (הלא רשמי) לצריכת הדלק היומית של טייגר של 1,245 טונות ארוכות (1,265 טונות) ביום 24 קשרים (44 קמ"ש) העניק טווח מקסימלי של 3,300 מיילים ימיים (6,100 ק"מ). הנתון המקביל לקווין מרי היה בערך 2,400 מיילים ימיים (4,400 ק"מ). ארבע דינמות חשמליות בזרם ישר בהספק כולל של 750 קילוואט (1,010 כוחות סוס) סיפקה את הטבעת הראשית המשותפת ב-220 וולט. טייגר כללה שמונה תותחי BL 13.5 אינץ' Mk V בקליבר 45 בארבעה צריחים תאומים עם מנוע הידראולי, המסומנים 'A'‏, 'B'‏, 'Q' ו-'X' מלפנים לאחור. ניתן היה להנמיך את התותחים ל-5° ולהגביה ל-20°+, אם כי מנהלי בקרת האש השולטים בצריחים הוגבלו ל-15° 21' עד שהותקנו מנסרות מוגבהות לפני קרב יוטלנד במאי 1916 כדי לאפשר הגבהה מלאה. הם ירו פגזים במשקל 1,400 ליברות (635 קילוגרם) במהירות לוע של 2,491 רגל לשנייה (759 מטר לשנייה); בגובה של 20°, זה סיפק טווח מקסימלי של 23,740 יארד (21,710 מטרים). קצב האש של תותחים אלו היה כ-2 פגזים לדקה. האונייה נשאה בסך הכל 1,040 פגזים בזמן מלחמה עבור 130 פגזים לכל תותח. החימוש המשני שלה כלל 12 תותחי BL 6 אינץ' Mk VII בקזמטים. התותחים יכלו להנמיך ל-7° ולהגביה ל-14°. הם ירו פגזים במשקל 100 ליברות (45 קילוגרם) במהירות לוע של כ 2,770 רגל לשנייה (840 מטר לשנייה); זה העניק טווח מקסימלי של 12,200 יארד (11,200 מטרים) בהגבהה +14°. הם סופקו עם 120 כדורים לכל תותח. האונייה הרכיבה זוג תותחי QF 3 אינץ' 20 cwt Mk I נגד מטוסים על תושבות Mark II בזווית גבוהה. התותחים היו בעלי הגבהה מרבית של +90° וירו פגזים במשקל 12.5 ליברות (5.7 קילוגרם) במהירות לוע של 2,604 רגל לשנייה (794 מטר לשנייה). הייתה להם תקרה אפקטיבית מקסימלית של 23,000 רגל (7,000 מטרים). במקור, טייגר נשאה 300 פגזים לכל תותח, אך זה צומצם במהלך המלחמה ל-150 פגזים לכל תותח. ארבעה צינורות טורפדו 21 אינץ' (530 מ"מ) הותקנו שקועים על הקורה, זוג אחד ביציאות וימינה לפני הברבטה 'A' ומאחורי הברבטה 'X'. האונייה נשאה 20 טורפדות Mark II***, כל אחד עם ראש נפץ של 400 ליברות (181 קילוגרם) של TNT. היו להם שתי הגדרות מהירות ששלטו בטווח שלהם; במהירות 45 קשרים (83 קמ"ש), הם יכלו להגיע ל-4,500 יארד (4,100 מטרים), או 10,750 יארד (9,830 מטרים) במהירות של 29 קשרים (54 קמ"ש). התותחים העיקריים של טייגר נשלטו מאחד משני מנהלי בקרת האש. המנהל הראשי היה בחלק הקדמי על התורן הקדמי והשני היה רכוב על המבנה האחורי במגדל הפיקוח על הטורפדו. נתונים ממדדי טווח 9 רגל (2.7 מ') בחיפוי המשוריין מעל מגדל הניווט ובצריחי 'B' ו-'Q' הועברו לשולחן בקרת אש Mk IV Dreyer שנמצא בתחנת השידור מתחת לקו המים. לאחר מכן, התצפיות שורטטו והומרו לנתוני טווח והסטה לשימושם של מנהל בקרת האש והתותחים. דומארסק סימן VII* במגדל המשוריין הוכשר על המטרה לספק נתוני מטרה לתחנת שידור אחת לשימוש בתכנון וחישובים, ותחנה שנייה הותאמה לחימוש המשני של האונייה, אם כי זוג מנהלי בקרת אש עבור תותחים אלו, אחד לכל צד רוחב, לא הותקנו עד 1915. טכנולוגיית בקרת האש התקדמה במהירות במהלך השנים שקדמו למלחמת העולם הראשונה ופיתוח מערכת הירי של מנהל בקרת האש היה התקדמות גדולה. זה כלל מנהל בקרת אש שהותקן גבוה באונייה שסיפק באופן חשמלי זוויות גובה וסיבוב לצריחים באמצעות מצביעים, שאנשי צוות הצריח היו צריכים רק לעקוב אחריהם. בקרת המנהל ירתה את התותחים בו-זמנית על ידי הדק חשמלי שסייע באיתור נתזי הפגזים ומזער את השפעות הסבסוב על פיזור הפגזים. במהלך המלחמה, מדדי הטווח של טייגר גדלו במספרם ובגודלם. עד סוף המלחמה, צריחי 'A' ו-'Q' כללו מדי טווח רכובים בגובה 25 רגל (7.6 מטרים) בעוד צריח 'X', החיפוי המשוריין מעל מגדל הניווט (המכונה גם מגדל הפיקוח על התותחים), ומגדל הפיקוח על הטורפדו כללו מדי טווח 15 רגל (4.6 מטרים). מד טווח 12 רגל (3.7 מטרים) הותקן בחלק הקדמי העליון ושלושה מדי טווח 9 רגל (2.7 מטרים) הותקנו בצריח 'B', מגדל הפיקוח על התותחים ומעל פלטפורמת המצפן. מד טווח זווית גבוהה 6 רגל 6 אינץ' (2.0 מטרים) הותקן מעל גג החזית לשימוש תותחי הנ"מ. הגנת השריון של טייגר הייתה דומה לזו של קווין מרי; חגורת קו המים שלה של שריון מוצק קרופ הייתה בעובי 9 אינץ' (229 מילימטרים) באמצע האונייה. זה הצטמצם ל-4 אינץ' לכיוון קצות האונייה, אך לא הגיע לא לחרטום ולא לירכתיים. עומק החגורה הראשית מתחת לקו המים הצטמצם מ-36 עד 27 אינץ' (914 עד 686 מילימטרים), אם כי רצועה של שריון 3 רגל 9 אינץ' (1.14 מטרים) התווספה גבוה מתחת לחגורה הראשית שנמתחה מהחלק הקדמי של ברבטה 'A' לחלק האחורי של ברבטה 'B'. היא התבססה על העיצוב ששימש את סיירות המערכה מסדרת קונגו היפניות שנבנו בוויקר, ההשפעה העיצובית היחידה על טייגר שניתן לייחס לאותה ספינה. כמו סיירות המערכה מסדרת לאיון וקווין מרי, טייגר קיבלה חגורת שריון עליונה בעובי מקסימלי של 6 אינץ' על אותו אורך כמו החלק העבה ביותר של שריון קו המים והצטמצם ל-5 אינץ' (127 מילימטרים) לצד צריחי הקצה. שלא כמו הספינות הללו, לטייגר הייתה רצועה נוספת של שריון 6 אינץ' מעל החגורה העליונה שהגנה על החימוש המשני שלה. מחיצות רוחביות בעובי 4 אינץ' סגרו את קצות המצודה המשוריינת. לסיפונים המגנים נעשה שימוש בפלדה בעלת מתיחה גבוהה. הם בדרך כלל נעו בין 1 עד 1.5 אינץ' (25 עד 38 מילימטרים) בעובי. לצריחי התותחים היו מגני חזית ודפנות בעובי 9 אינץ' ואילו גגותיהם היו בעובי 2.5–3.25 אינץ' (64–83 מילימטרים). הברבטות היו מוגנות מעל המצודה ב 8–9 אינץ' (203–229 מילימטרים) של שריון, שהצטמצם ל-3–4 אינץ' בתוך המצודה. למגדל הניווט הראשי היה גג בעובי 3 אינץ' ודפנות בעובי 10 אינץ' (254 מילימטרים). קירות צינור התקשורת היו בעובי 3–4 אינץ'. למגדל הניווט האחורי היו דפנות בעובי 6 אינץ' וגג פלדה יצוק בעובי 3 אינץ'. מחיצות טורפדו מפלדה עם מתיחה גבוהה בעובי 1.5–2.5 אינץ' (38–64 מילימטרים) הותאמו לצד המחסנים וחדרי הפגזים. לאחר שקרב יוטלנד חשף את פגיעותה של האונייה לירי פגזים, כ-295 טונות ארוכות (300 טונות) של שריון נוסף נוספו לגגות הצריח, לסיפונים מעל המחסנים ולמחיצות המפרידות בין תותחי ה-6 אינץ'. טייגר הונחה במספנת ג'ון בראון והחברה בקליידבנק ב-6 ביוני 1912. היא הושקה ב-15 בדצמבר 1913 ונכנסה לשירות בצי המלכותי ב-3 באוקטובר 1914, בעלות של 2,593,100 ליש"ט, כולל חימוש. האונייה הייתה עדיין בבנייה כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914. ב-3 באוגוסט 1914, מונה קפטן הנרי פלי לפקד על האונייה הלא גמורה. ביטי תיאר את פלי בזמנו כ"אדם מקסים מאוד, ומה שחשוב עכשיו, קצין מאוד יעיל". טייגר שובצה בשייטת סיירות המערכה הראשונה (1st BCS) ב-3 באוקטובר. לאחר קרב קורונל ופריסתם של שלוש סיירות מערכה לצוד אחר שייטת מזרח אסיה הגרמנית, נצטוותה טייגר לקצר את ניסיונות הירי שלה מול ברהבן. ביטי תיאר את טייגר בפני לורד הים הראשון, אדמירל הצי לורד פישר מקילברסטון, כ"עדיין לא כשירה להילחם. שלוש מתוך ארבע הדינמות שלה אינן פעילות לתקופה בלתי מוגבלת, ואימוניה מעוכבים על ידי מזג אוויר גרוע, שעשוי להימשך שבועות רבים בתקופה זו של השנה, וכרגע היא די לא מוכנה ולא יעילה." ב-23 בינואר 1915, כוח של סיירות מערכה גרמניות בפיקודו של אדמירל פרנץ פון היפר התייצב כדי לטהר את שרטון דוגר מכל סירות דיג בריטיות או כלי שיט קטנים שעשויים להיות שם כדי לאסוף מודיעין על תנועות גרמניות. עם זאת, הבריטים קראו את ההודעות המוצפנות שלהם והפליגו ליירט אותם עם כוח גדול יותר של סיירות מערכה בריטיות בפיקודו של אדמירל ביטי. הקשר נוצר ב-24 בינואר בשעה 07:20 כאשר הסיירת הקלה הבריטית ארת'וזה הבחינה בסיירת הקלה הגרמנית SMS קולברג. עד 07:35 הגרמנים הבחינו בכוח של ביטי והיפר הורה לפנות דרומה במהירות של 20 קשרים (37 קמ"ש), מתוך אמונה שזה יספיק אם הספינות שהוא ראה מצפון-מערבו היו ספינות קרב בריטיות ושהוא תמיד יכול להגביר את המהירות למהירות המרבית של בליכר של 23 קשרים (43 קמ"ש) אם הם היו סיירות מערכה בריטיות. כעת החל מרוץ בין הגרמנים לבריטים, כאשר הגרמנים שואפים להגיע לבסיסם והבריטים שואפים להדביק אותם ולפתוח בקרב. להיפר היה יתרון התחלתי של כ-22 ק"מ, יתרון שצמצמו הבריטים בהתמדה. ביטי מיקם את אוניותיו בנתיב מקביל לנתיבן של האוניות הגרמניות, אך מדרום להן. הרוח נשבה מולו, וביטי קיווה שהיא תפזר את עשן התותחים הבריטיים כך שלא יכביד על התצפית והירי של אוניותיו, בעוד שבמקביל אותה רוח תכביד על התותחנים הגרמניים, שכן העשן שלהם ינשוב בכיוון האוניות הבריטיות ויפריע לתצפית ולירי. ביטי הורה לאוניותיו להגביר את מהירותן, עד ל-29 קשרים (כ-54 קמ"ש). הייתה זו מהירות גבוהה מאוד באותה תקופה; רק שלוש הסיירות המתקדמות של ביטי, "לאיון", "טייגר" ו"פרינסס רויאל", הצליחו לנוע במהירות זו, ואילו שתי הישנות יותר, "ניו זילנד" ו"אינדומיטבל", החלו לפגר אחריהן, אך גם הן צמצמו את המרחק בינן לבין השייטת הגרמנית. היפר לא יכול היה להגביר את מהירותו, שכן "בליכר" לא הייתה יכולה להפליג מהר יותר מ-24 קשרים. בשעה 8:52 פתחה אוניית הדגל והמובילה בטור הבריטי, "לאיון", באש. הטווח היה כ-18,300 מטרים; היה זה ירי לטווח ארוך מאוד, שמעולם לא נוסה לפני כן באימונים או בקרב. למרות הטווח הגדול החלו הבריטים לאחר כמה מטחים להגיע למסגר, כלומר לפגוע סביב המטרות. "לאיון" ירתה בתחילה על האונייה האחרונה בטור הגרמני, "בליכר", אך משהתקרבה העבירה את האש אל אוניית הדגל הגרמנית, "זיידליץ". בתחילה לא יכלו הגרמנים להשיב אש. תותחיהם היו בעלי קוטר קטן יותר ולפיכך בעלי טווח קצר יותר. רק כעשרים דקות לאחר תחילת הירי הבריטי, בשעה 9:11, החלו להשיב באש. כעשרים דקות לאחר מכן, בשעה 9:35, הגיעה האונייה הרביעית בטור הבריטי, "ניו זילנד", לטווח. ביטי החליט לחלק גזרות ירי, והורה לכל אחת מהאוניות לירות על האוניה הגרמנית המקבילה לה. כאן חלה הטעות הראשונה בניהול הקרב הבריטי: ביטי רצה ש"ניו זילנד" תירה על "בליכר", האחרונה בטור הגרמני, ש"פרינסס רויאל" תירה על "דרפלינגר", ש"טייגר" תירה על "מולטקה" וש"לאיון" תירה על "זיידליץ", הראשונה. ואולם, קפטן הנרי ב. פלי (Pelly), שפיקד על "טייגר", חשב שגם האונייה הבריטית החמישית, "אינדומיטבל", כבר הגיעה לטווח ירי. לפיכך, הוא הבין שביטי מתכוון לכך ששתי האוניות הראשונות, "לאיון" ו"טייגר", יירו על "זיידליץ", ואילו האוניות הבאות יירו כל אחת על האוניה המקבילה לה. שאר המפקדים הבריטיים הבינו את כוונתו של ביטי, וכך נוצר מצב שאף אונייה בריטית לא העסיקה את "מולטקה", השנייה בטור הגרמני. רמת התותחנות של "מולטקה" הייתה מעולה, הגבוהה ביותר בצי הגרמני, ותותחניה פתחו באש על "לאיון", שכעת הייתה מטרה לשתי אוניות גרמניות, "מולטקה" ו"זיידליץ". המצב היה חמור עוד יותר מכיוון שבניגוד ל"מולטקה", רמת התותחנות של "טייגר" הייתה מן הנמוכות בצי הבריטי, ובשלב זה של הקרב לא הצליחו תותחניה לפגוע כלל ב"זיידליץ". האש הכבדה שניחתה על "לאיון" החלה לתת את אותותיה. בשעה 10:01 ספגה "לאיון" פגיעה של פגז 11 אינץ' שנורה מ"זיידליץ". הפגז גרם לחדירת מים, שגרמו לקצרים חשמליים שהוציאו מכלל פעולה את החימוש השניוני ואת בקרת האש האחורית. המים שחדרו גרמו לאונייה להתחיל לנטות שמאלה. בדקות הבאות לאיון ספגה 15 פגיעות של פגזים גרמניים, מהירותה ירדה ל-15 קשרים, והיא נפרדה מהמערך הטורי והחלה לפגר. כעת עברה "טייגר" לראש הטור הבריטי, והאש הגרמנית החלה להיות מרוכזת בה. פגז פגע במרכז האונייה, בצריח Q. שמונה אנשי צוות נהרגו, וכל הסירות של האונייה, שהיו ממוקמות באזור זה, התלקחו ועלו באש. להבות גדולות היתמרו ממרכזה של האונייה הבריטית, והגרמנים היו בטוחים שהשמידו אותה. למעשה, בתוך עשרים דקות השתלט צוות האונייה על הדליקה והאונייה המשיכה לתפקד כרגיל. למרות הפגיעה ב"לאיון", עדיין היו הגרמנים במצב קשה. "בליכר", שהייתה כזכור בסוף הטור הגרמני, נפגעה שוב ושוב; היא האונייה הראשונה שעליה ירתה כל אונייה בריטית שהגיעה לטווח הירי. כמה דקות לאחר הפגיעה הראשונה ב"לאיון", בשעה 10:30, פגע פגז שנורה מ"פרינסס רויאל" ב"בליכר". חדר הדוודים נפגע וחלק מהתחמושת החל לבעור. מהירותה של "בליכר" ירדה ל-17 קשרים (כ-31 קמ"ש) והיא החלה לפגר אחר שאר האוניות הגרמניות, ולסטות לכיוון צפון מזרח. בפני היפר עמדה התלבטות קשה. מצבה של "בליכר" היה קשה יותר ויותר, אך ניסיון להגן עליה משמעותו הייתה הטבעת כולן. "זיידליץ" הייתה במצב קשה ותחמושתה הלכה ואזלה, "דרפלינגר" נפגעה אף היא, ו"מולטקה" לבדה לא הייתה יכולה לעמוד מול כל האוניות הבריטיות. להיפר היה קשר עמוק של ידידות ואמון עם מפקדי האוניות שלו, ובמיוחד עם מפקד ה"בליכר", אך הוא קיבל החלטה קשה: להשאיר את "בליכר" מאחור ולהתקדם במהירות עם שאר האוניות. ובכל זאת, היפר החליט על מהלך אחרון שאולי יסייע ל"בליכר", והורה למשחתות שלו לסוב לאחור ולתקוף את סיירות המערכה הבריטיות. במקביל, הייתה להיפר תקווה נוספת. צי הים הפתוח הגרמני נערך ליציאה לעזרת היפר וסיירות המערכה שלו, אך לא יצליח להגיע לזירה לפני 14:30. אך אם יצליח היפר למשוך את ביטי לעומק מפרץ הלגולנד, אולי יצליח לפגוש צוללות או ספינות טורפדו גרמניות, שיצליחו לפגוע בסיירות המערכה הבריטיות; בנוסף, ייתכן היה שיצליח למשוך את הבריטים לשדות מוקשים ימיים שהיו זרועים במפרץ הלגולנד. גם ביטי היה מודע לסכנה זו, והחל להיות מתוח יותר ויותר ככל שהתמשך הקרב. ולכן, בדיוק ברגע שבו החליט היפר לנטוש את "בליכר" לגורלה ולהורות לספינות הקלות שלו לתקוף את הבריטים, חל מפנה בקרב. בשעה 10:54 זיהה ביטי, שעמד על גשר אוניית הדגל שלו, "לאיון", פריסקופ של צוללת. הוא הורה מיד לכל אוניותיו לפנות 90° צפונה ביטי לא התכוון להפסיק את הקרב, וכמה דקות לאחר שהורה על הפנייה הבין שהפניה חדה מדי, והורה שוב לשנות כיוון לצפון מזרח, בנתיב שיצטלב עם נתיבו של היפר. ואולם, כאן התרחשה טעות נוספת, שחרצה את גורל הקרב. "לאיון" ספגה עד עתה נזק כבד; כל מערכת החשמל שלה יצאה מכלל פעולה, ולא ניתן היה לשדר את הוראות האדמירל בעזרת איתות אור. האוניות הבריטיות שמרו על דממת אלחוט, והודעות לא הועברו בדרך זו. נותרה שיטה נוספת לאיתות: בעזרת דגלים. ואולם, החבלים באוניית הדגל ששימשו להנפת דגלי האיתות הושמדו כולם, למעט שניים. ביטי הורה לאותת על פנייה לצפון מזרח, ומיד לאחר מכן הורה לאוניותיו לתקוף את חלקו האחורי של הטור הגרמני. ואולם, מכיוון שנותרו רק שני חבלים להנפת דגלי האיתות, הונפו שני המסרים זה בצד זה, והאוניות האחרות קיבלו מסר אחד, שמשמעו הייתה "תקוף את חלקו האחורי של הטור הגרמני בכיוון צפון מזרח". משמעו של איתות זה הייתה תקיפת "בליכר", שנעה לצפון מזרח והתרחקה מהטור הגרמני, והתעלמות משאר האוניות הגרמניות, שהפליגו בנתיב דרום-מזרחי. ביטי ראה את אוניותיו מפליגות לכיון הלא נכון, אך בשלב זה איבד את השליטה בקרב. אוניית הדגל "לאיון" הייתה פגועה קשות, מהירותה פחתה ל-15 קשר וכך לא הייתה יכולה להמשיך עם שאר השייטת. תוך כמה דקות איבדה קשר עין עם שאר סיירות המערכה, וגם לא ניתן היה להשתמש באיתות דגלים. ביטי היה אדמירל נערץ וכריזמטי, מבכירי האדמירלים הבריטיים, הבולט והמפורסם מביניהם; סגנו של ביטי בפיקוד, אדמירל משנה ארצ'יבלד מוּר, לא העז לחלוק על פקודתו של ביטי כפי שהתקבלה בטעות, ופנה עם כל ארבע הסיירות הנותרות בעקבות "בליכר". שלוש סיירות המערכה הנותרות, "זיידליץ", "דרפלינגר" ו"מולטקה" המשיכו לכיוון דרום מזרח, והתרחקו מהשייטת הבריטית. "בליכר" הייתה אבודה, לבדה מול ארבע סיירות מערכה בריטיות. בשעה 12:07, לאחר שספגה נזק כבד מהאש שניתכה עליה, התהפכה "בליכר" וטבעה. רק 234 קצינים ומלחים מצוותה, שמנה יותר מ-1,200 איש, שרדו. ייתכן ויותר מלחים גרמניים היו שורדים, אלמלא הופיעו מעל זירת הטביעה שני צפלינים גרמניים, שהחלו להטיל פצצות על האוניות הבריטיות. אלה עזבו את הזירה, בהותירן ניצולים במים הקרים. ביטי, כאמור, היה על אוניית הדגל הפגועה שלו, והפיקוד עבר למעשה לידיו של אדמירל משנה מוּר. זה האחרון התלבט האם לחדש את הרדיפה אחרי האוניות הגרמניות; הן כבר הספיקו להתרחק יותר מ-25 קילומטרים. האוניות הבריטיות היו יכולות להגיע שוב למגע אש בתוך שעתיים, אולם אז יהיו עמוק בתוך מפרץ הלגולנד, קרובות בהרבה לבסיסי הצי הגרמני. שדר שנקלט באונייתו של מור הובן בטעות כאילו צוללות בריטיות מתריעות שצי הים הפתוח הגרמני יוצא מבסיסיו, מסר שהכריע את ההתלבטות של מור. הוא לא היה אמור להתמודד עם ארבע סיירות מערכה מול כל הצי הגרמני, והוא החליט להסתובב ולשוב לבריטניה. במהלך הפעולה, טייגר נפגעה משישה פגזים גרמניים, המשמעותי שבהם היה פגז 28 סנטימטרים (11 אינץ') שפרץ על הגג של צריח 'Q'. למרות שרוב הפגז הוסט מעל הסיפון, רסיסים חדרו לגג, פגעו במנגנון הטעינה של התותח השמאלי ותקעו את ציוד ההסטה, והוציאו את הצריח מכלל פעולה. עשרה אנשי צוות נהרגו במהלך הקרב ו-11 נפצעו. התיקונים של טייגר הושלמו ב-8 בפברואר. כמו שאר סיירות המערכה, הירי של טייגר עצמו היה מהיר, אך לא מדויק, והיא השיגה רק שתי פגיעות מתוך 355 פגזי 13.5 אינץ' (340 מילימטרים) שנורו, וקלעה פגיעה אחת בזיידליץ ואחת בדרפלינגר. הופעתה צוינה וספגה הערה על ידי ההנהגה הבכירה של הצי המלכותי: לורד פישר מתח ביקורת על תפקודו של פלי, כינה אותו "פולטרוון" והוסיף "נראה כי הנשק של טייגר היה רע מאוד ב-24 בינואר, ובכל זאת. נראה שהיא עשתה הרבה תרגול". במזכר מ-11 בפברואר 1915, הסביר ביטי לפלי היכן האחרון פירש לא נכון את הוראות הקבע, עבר את חלקו של טייגר במכה אחר מכה והשווה אותו לזה של ספינות אחרות. הפסקה האחרונה שלו הייתה מפייסת עם זאת: "בהערת הערות אלה אין לי רצון להביע גינון בשום צורה. אני מבין שלאונייה שהוזמנה לאחרונה בפעולה הראשונה שלה יש קשיים רבים להתמודד איתם, ואני די מוכן להעניק להם את מלוא היתרונות. המטרה העיקרית שלי היא להבטיח שהפעולה הבאה שלנו תהיה הצלחה מלאה." האונייה זכתה לשיפוץ בדצמבר 1915. ב-31 במאי 1916 טייגר יצאה לים כחלק מצי סיירות המערכה של אדמירל דייוויד ביטי, כדי ליירט גיחה של צי הים הפתוח אל הים הצפוני. הבריטים הצליחו לפענח את הודעות הרדיו הגרמניות ועזבו את הבסיסים שלהם לפני שהגרמנים יצאו לים. סיירות המערכה של היפר הבחינו בצי הקרב ממערב להם בשעה 15:20, אך ספינותיו של ביטי לא הבחינו בגרמנים ממזרח להם עד עשר דקות לאחר מכן. כמעט מיד לאחר מכן, בשעה 15:32, הוא הורה לשנות מסלול למזרח-דרום-מזרח כדי להתמקם על קו הנסיגה של הגרמנים וקרא לצוותי ספינותיו לעמדות קרב. היפר הורה לספינותיו לפנות ימינה, הרחק מהבריטים, לעלות על מסלול דרום-מזרח, והפחית את המהירות ל-18 קשרים (33 קמ"ש) כדי לאפשר לשלוש סיירות קלות של קבוצת בסיור השנייה להדביק את הקצב. עם הפנייה הזו היפר נסוג לעבר צי הים הפתוח, שהיה בערך 60 מיילים ימיים (97 ק"מ) מאחוריו. בסביבות הזמן הזה ביטי שינה את מסלולו מזרחה מכיוון שהיה ברור שהוא עדיין רחוק צפונה מכדי לנתק את היפר. זה התחיל את מה שהיה אמור להיקרא 'הריצה דרומה' כאשר ביטי שינה מסלול כדי לנווט מזרח-דרום-מזרח בשעה 15:45, במקביל למסלולו של היפר, כעת כשהטווח נסגר מתחת ל-18,000 יארד (16,000 מטרים). הגרמנים פתחו באש ראשונים בשעה 15:48, ואחריהם כמעט מיד לאחר מכן הבריטים. האוניות הבריטיות עדיין היו בתהליך של עריכת הפנייה מכיוון שרק שתי האוניות המובילות, לאיון ופרינסס רויאל, התייצבו במסלולן כשהגרמנים פתחו באש. האש הגרמנית הייתה מדויקת מההתחלה, אבל הבריטים העריכו את הטווח בצורה מוגזמת כשהספינות הגרמניות התערבבו באובך. שייטת סיירות המערכה הראשונה הייתה מדורגת מימין עם טייגר מאחור והכי רחוק ממערב, הכי קרוב לגרמנים. טייגר החמיצה את פקודת חלוקת האש של ביטי, כמו קווין מרי, וטייגר ירתה על מולטקה, במקום זיידליץ כפי שהתכוון ביטי. האש הגרמנית הייתה מדויקת מהפתיחה, כאשר טייגר נפגעה שש פעמים על ידי מולטקה בתוך שבע הדקות הראשונות; למרות ששתי פגיעות אלה השביתו זמנית את צריחי ה-'Q' וה-'X', היא לא נפגעה באופן רציני. בשעה 15:54 הטווח ירד ל-12,900 יארד (11,800 מטרים), וביטי הורה לשנות מסלול שתי נקודות לכיוון הימני כדי לפתוח את הטווח ב-15:57. בסביבות השעה 16:00, אינדפטיגבל נפגעה מסביב לצריח האחורי על ידי שניים או שלושה פגזים מפון דר טאן. היא נטתה לימין והחלה לשקוע לכיוון הירכתיים ולכיוון ימין. מחסני התחמושת שלה התפוצצו בשעה 16:03 לאחר פגיעות נוספות שהשמידו את האונייה עם אובדן כל אנשי צוותה מלבד שלושה. הטווח היה גדול מדי בשביל קליעה מדויקת אז ביטי שינה מסלול ארבע נקודות שמאלה כדי לסגור שוב את הטווח בין 16:12 ל-16:15. עד 16:25 הטווח ירד ל-14,400 יארד (13,200 מטרים), וביטי סובב שתי נקודות לכיוון הימני כדי להגדיל שוב את הטווח. בערך בזמן הזה, קווין מרי נפגעה מספר פעמים ברצף מהיר ומחסני התחמושת הקדמיים שלה התפוצצו. טייגר, שהפליגה בעקבות קווין מרי בטווח של 500 יארד (460 מטרים), נאלצה לשבור חזק ימינה כדי להימנע מהתנגשות בהריסות. בשעה 16:30, הסיירת הקלה סאות'המפטון, שסיירה מול ספינותיו של ביטי, הבחינה באלמנטים המובילים של צי הים הפתוח מגיעים צפונה במהירות שיא. שלוש דקות לאחר מכן, היא ראתה את התרנים העליונים של אוניות המערכה של ויצה-אדמירל ריינהרד שר, אך לא דיווחה על כך במשך חמש דקות נוספות. ביטי המשיך דרומה עוד שתי דקות כדי לאשר את התצפית לפני שהורה לכוחו לפנות צפונה. בשלב זה, טייגר נפגעה בסך הכל 17 פעמים, כולן מלבד אחת נורו על ידי מולטקה, אך היא נותרה כשירה להילחם. סיירות המערכה הגרמניות עשו סיבוב משלהם צפונה במרדף, אך ספינותיו של ביטי שמרו על מהירות מלאה כדי לנסות לעשות הפרדה מסוימת בינן לבין צי הים הפתוח ובהדרגה יצאו מטווח. הם פנו צפונה ואז צפון מזרחה כדי לנסות להיפגש עם הגוף הראשי של הצי הגדול. בשעה 17:40 הם פתחו שוב באש על סיירות המערכה הגרמניות. השמש השוקעת עיוורה את התותחנים הגרמנים, והם לא הצליחו לזהות את הספינות הבריטיות ופנו לכיוון צפון-מזרח בשעה 17:47. ביטי פנה בהדרגה יותר לכיוון מזרח כדי לאפשר לו לחפות על פריסת הצי הגדול לתוך מערך הקרב שלו ולהתקדם לפניו, אך הוא לא תזמן את התמרון שלו ואילץ את הפלגה המובילה לסגת לכיוון מזרח, רחוק יותר מהאזור שבו היו הגרמנים. בשעה 18:35 ביטי עקב אחרי שייטת סיירות המערכה השלישית כשהם מנווטים מזרח-דרום-מזרח, מובילים את הצי הגדול, וממשיכים להעסיק את שייטת סיירות המערכה של היפר לדרום-מערבם. כמה דקות קודם לכן הורה שר לפנות פנייה בו-זמנית של 180° לימין, וביטי איבד אותם באובך. בשעה 18:44 הפנה ביטי את ספינותיו לדרום-מזרח ולדרום-דרום-מזרח כעבור ארבע דקות בחיפוש אחר ספינותיו של היפר. ביטי ניצל את ההזדמנות הזו כדי להחזיר את שתי האוניות ששרדו משייטת סיירות המערכה השלישית לתפוס עמדה מאחורי ניו זילנד ולאחר מכן האט את המהירות ל-18 קשר ושינה מסלול דרומה כדי למנוע מעצמו להיפרד מהצי הגדול. ברגע זה מצפן גירוסקופי של לאיון נכשל, והיא עשתה מעגל שלם לפני שההיגוי שלה שוב נשלט. בשעה 18:55 הורה שר על פניה נוספת של 180°, מה שהכניס אותם למסלול מתכנס שוב עם הצי הגדול, ששינה את מסלול עצמו לדרום. זה אפשר לצי הגדול לחצות את ה-T של שר, והם פגעו קשות בספינות המובילות שלו. שר הורה על פנייה נוספת של 180 מעלות בשעה 19:13 בניסיון לחלץ את צי הים הפתוח מהמלכודת שאליה שלח אותם. תמרון זה הצליח, והבריטים איבדו את הגרמנים עד לשעה 20:05, כשהסיירת הקלה קסטור הבחינה בעשן הנישא מערב-צפון-מערב. עשר דקות לאחר מכן היא סגרה את הטווח מספיק כדי לזהות ספינות טורפדו גרמניות והחלה לירות לעברן. ביטי פנה מערבה כששמע את קולות הירי והבחין בסיירות הקרב הגרמניות 8,500 יארד (7,800 מטרים) משם. אינפלקסיבל פתחה באש ב-20:20, ואחריה כמעט מיד שאר סיירות המערכה של ביטי. מעט לאחר השעה 20:30 זוהו אוניות המערכה פרה-דרדנוט של שייטת אוניות המערכה השנייה של אדמירל פרנץ מאובה והאש התחלפה אליהן. הגרמנים הצליחו לירות לעברם רק כמה פגזים בגלל הראות הלקויה ופנו מערבה. סיירות המערכה הבריטיות פגעו בספינות הגרמניות מספר פעמים לפני שהשתלבו באובך בסביבות השעה 20:40. לאחר מכן שינה ביטי מסלול לדרום-דרום מזרח ושמר על מסלול זה, לפני הצי הגדול וגם לפני צי הים הפתוח, עד לשעה 02:55 למחרת בבוקר כאשר ניתנה הפקודה להפוך את המסלול. טייגר ושאר סיירות המערכה הגיעו לרוזית' בבוקר 2 ביוני 1916. היא עגנה למחרת לתיקונים שנמשכו עד 1 ביולי, היא הייתה הראשונה מבין "החתולים המופלאים" שתוקנו. טייגר נפגעה בסך הכל 18 פעמים במהלך הקרב, בעיקר מפגזים שנורו על ידי מולטקה, כשהיא סופגת 24 הרוגים ו-46 פצועים. סיירת המערכה ירתה 303 פגזים מהתותחים העיקריים שלה במהלך הקרב וזכתה לפגיעה אחת על מולטקה ושתיים על פון דר טאן. האונייה ירתה גם 136 פגזים מתותחי ה-6 אינץ' שלה לעבר הסיירת הקלה ויסבאדן ומשחתות גרמניות. לאחר השלמת תיקוניה, טייגר שימשה כספינת הדגל הזמנית של שייטת סיירות המערכה הראשונה בזמן שלאיון הייתה בתיקון. בינתיים, בערב 18 באוגוסט יצא הצי הגדול לים בתגובה להודעה שפוענחה על ידי חדר 40 שציינה שצי הים הפתוח, ללא שייטת אוניות המערכה II, יצא מהנמל באותו לילה. המטרה הגרמנית הייתה להפגיז את סנדרלנד ב-19 באוגוסט, בהתבסס על סיור נרחב שבוצע על ידי צפלינים וצוללות. הצי הגדול הפליג עם 29 דרדנוטים ו-6 סיירות מערכה ואילו הגרמנים גייסו 18 דרדנוטים ו-2 סיירות המערכה. לאורך כל היום שלמחרת קיבלו ג'ון ג'ליקו וויצה-אדמירל ריינהרד שר, מפקד צי הים הפתוח, מידע מודיעיני סותר; לאחר שהגיעו למקום בים הצפוני בו ציפו להיתקל בצי הים הפתוח, פנו הבריטים צפונה מתוך אמונה מוטעית שהם נכנסו לשדה מוקשים. שר פנה שוב דרומה, ואז לכיוון דרום-מזרח לרדוף אחרי שייטת אוניות מערכה בריטית בודדת שנראתה על ידי ספינת אוויר, שהייתה למעשה כוח הארוויץ' של סיירות ומשחתות תחת הקומודור רג'ינלד טירוויט. כשהבינו את טעותם, שינו הגרמנים מסלול לבית. המגע היחיד הגיע בערב כשטירוויט ראה את צי הים הפתוח אך לא הצליח להשיג עמדת התקפה מועילה לפני רדת החשיכה, וניתק מגע. הציים הבריטי והגרמני חזרו הביתה; הבריטים איבדו שתי סיירות בהתקפות צוללות, ודרדנוט גרמנית אחת טורפדה. לאחר שחזר לנמל, הוציא ג'ליקו צו שאוסר על סיכון הצי בחציו הדרומי של הים הצפוני בשל הסיכון המכריע ממוקשים וצוללות, אלא אם כן הסיכויים להביס את צי הים הפתוח בהתערבות מכרעת היו חיוביים. האונייה עברה שיפוץ ממושך מ-10 בנובמבר 1916 עד 29 בינואר 1917 ברוזית', שם חוזקו שריון הסיפון וגג הצריח שלה ונוספו מדדי טווח נוספים מעל מגדל הניווט שלה וחלקו האחורי של צריח 'X'. במשך שארית המלחמה, טייגר סיירה ללא תקלות בים הצפוני, שכן על שני הציים נאסר למעשה להסתכן בהפסדים נוספים. היא סיפקה תמיכה לכוחות קלים בריטים שהיו מעורבים בקרב מפרץ הלגולנד השני ב-17 בנובמבר 1917, אך מעולם לא הגיעה לטווח של כוחות גרמניים כלשהם. באותה שנה היא עברה שיפוץ קל שבמהלכו הותקן סיפון טיסה לסופווית' קאמל על צריח 'Q' ופלטפורמת זרקור נוספה לארובה השלישית שלה. היא עברה שיפוץ נרחב יותר בשנת 1918, אשר בו התורן העליון שלה הוזז לראש גדם הדריק ופלטפורמת תצפית משמעותית יותר הוספה לתורן הקדמי. חלק ממדדי הטווח הקצרים שלה הוחלפו גם בארוכים יותר. טייגר נשארה בשירות הצי המלכותי לאחר שביתת הנשק עם גרמניה והתווסף לה סיפון טיסה על הגג של צריח 'B' ב-1919. האונייה התנגשה באוניית המערכה רויאל סובריין בסוף 1920 בזמן שהוקצתה לצי האטלנטי. טייגר שרדה את ההשמדה של אוניות ראשה ישנות יותר בעקבות הסכם הצי של וושינגטון, אם כי היא הוכנסה למילואים ב-22 באוגוסט 1921. הספינה עברה שדרוג במרץ 1922 עם מד טווח 25 רגל (7.6 מטרים) מצויד בצריח 'X', זוג תותחי הנ"מ המקוריים שלה בקוטר 3 אינץ' הוחלף בארבעה תותחי 4 אינץ' (102 מילימטרים), וסיפון הטיסה בצריח 'Q' הוסר. ב-14 בפברואר 1924, טייגר נכנסה לשירות מחדש והפכה לספינת אימונים ימית, תפקיד בו שירתה לאורך שנות ה-20. תקופת הפעילות הגדולה האחרונה שלה הגיעה ב-1929, כאשר הוד נכנסה הושבתה לצורך שיפוץ. בזמן שהוד הייתה מחוץ לפעילות, טייגר חזרה לשירות פעיל כדי לשמור על כוחה של שייטת סיירות המערכה על שלוש הספינות של הצי המלכותי (המורכבת בדרך כלל מהוד בתוספת רינואון וריפאלס הקטנות יותר). למרות שבשנות ה-30 של המאה ה-20, טייגר עדיין הייתה במצב סביר, התקבלה ההחלטה להוציא אותה משירות בעקבות ועידת הצי של לונדון ב-1930 כחלק מצמצום כולל של ציי אוניות המערכה בעולם. בפיקודו של קפטן קנת דיואר בשנים 1928 עד 1929, מפקדה האחרון היה ארתור בדפורד, והיא נשארה בשירות הצי עד שהוד יצאה מהשיפוץ בתחילת 1931, אז היא הוצאה מהשירות בהתאם לתנאי הסכם הצי של לונדון. טייגר הוצאה משירות הצי האטלנטי ב-30 במרץ 1931 בדבונפורט. היא הוצאה משירות ב-15 במאי 1931 ברוזית', לפני שנמכרה ל-Thos. W. Ward of Inverkeithing לגריטה בפברואר 1932. מדיה וקבצים בנושא אה"מ טייגר בוויקישיתוף