laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
קורה ברלינר

קורה ברלינר (בגרמנית: Cora Berliner; נולדה ב-23 בינואר 1890 בהנובר, נרצחה ב-1942, ככל הנראה במאלי טרוסטינץ) הייתה כלכלנית ואשת מדעי החברה, וקורבן של המשטר הנאצי. היא הייתה חלוצה בפיתוח מושגים של עבודה סוציאלית. ברלינר הייתה הילדה החמישית והצעירה של מנהל בית הספר היהודי להכשרה עסקית, מנפרד ברלינר. לאחר לימודיה כתלמידה חיצונית בבית ספר תיכון לבנים, למדה מתמטיקה, מדעי המדינה ומדעי החברה באוניברסיטת ברלין ובאוניברסיטת היידלברג, וסיימה את לימודיה ב-1916 בהצטיינות. נושא עבודת הגמר שלה היה "ארגון הנוער היהודי בגרמניה: תרומה לסיווג טיפול בנוער ותנועת הנוער". משנת 1919 עבדה עבור השלטון העירוני בברלין-שנברג, ובשנים 1910–1924 הייתה סגנית איגוד מועדוני הנוער היהודי, בו הייתה מאוחר יותר מנהלת עסקים ומנהלת ביצוע בהיידלברג. שם הרצתה בנושא "העובדת הסוציאלית בעירייה" ב-1918. ב-1919 הפכה לעובדת מדינה במשרד הכלכלה, לחברת מועצה ב-1923 ואחת מראשות משרד הכלכלה ב-1923. ב-1927 נסעה ללונדון כיועצת למחלקה הכלכלית של שגרירות גרמניה. ב-1930 הפכה לפרופסור לכלכלה במכון להוראת עסקים בברלין. ב-1933 איבדה את תפקידה בשירות המדינה והייתה לחברת חובה בהתאחדות הארצית של היהודים בגרמניה, שם הפכה לראש המחלקה להגירה, מפקחת על הכשרת מורים וסגנית יו"ר הסתדרות הנשים היהודיות. היא דחפה להקמת מוסד להכשרת גננות יהודיות ולרפורמה חברתית ולקביעת עבודה סוציאלית כדיסציפלינה אקדמית, במודל של אליס סלומון. בקיץ 1939 ביקרה ברלינר בשוודיה על מנת לסייע למנהיגים היהודים המקומיים לנהל משא ומתן עם השלטונות השוודים לשם קליטת פליטים יהודים נוספים מגרמניה הנאצית וכן לארגן מחנה פליטים בשוודיה. עם זאת, חזרה לעבודתה בגרמניה לפני 25 ביולי, כאשר פג תוקף הוויזה השוודית שלה. ב-26 ביוני 1942 גורשה למינסק עם עובדים נוספים של ההתאחדות הארצית. מעט ידוע על ימיה האחרונים, אך ככל הנראה נרצחה במאלי טרוסטינץ. אבן זיכרון מנציחה את חייה בבית העלמין היהודי בהנובר. חלק מהמסמכים שלה כלולים בארכיון אידה זלה (Ida-Seele-Archive). רחוב ליד אנדרטת השואה בברלין-מיטה נקרא על שמה, וכך גם שביל רגלי בין בית האופרה של האנובר לאנדרטה לזכר השואה. ברלינר לא נישאה ולא היו לה ילדים, אבל יש לה קרובי משפחה, כולל 21 נינים ואחיינים בארצות הברית. The Organization of the Jewish Youth in Germany: a Contribution to the Classification of Jewish Aid and Jewish Movements. Online Version Women's Emigration, in "Jewish News" 1939, Nr. 56 (July 14, 1939, pg. 2). Online version Hugo Maier (ed:) Who is who der Sozialen Arbeit, Freiburg im Breisgau : Lambertus 1998 ISBN 3-7841-1036-3 M. Berger: Wer war... Cora Berliner?, in: Sozialmagazin, 24, 1999, pg. 6 ff. Sibylle Quack: Cora Berliner, Gertrud Kolmar, Hannah Arendt. Straßen am „Denkmal für die ermordeten Juden Europas“ ehren ihr Andenken. Hentrich: Berlin 2005 ISBN 3-938485-12-4 מדיה וקבצים בנושא קורה ברלינר בוויקישיתוף קורה ברלינר, באתר "Find a Grave" (באנגלית) Biography by Almut Nitzsche Short Biography Monuments in Berlin Rudberg, Pontus, The Swedish Jews and the Holocaust, Abingdon & New York 2017, pp. 125-129. Schröter, Lorenz (13 בפברואר 2020). ""Klaras Schrank" …Auf der Suche nach den Erben von NS-Raubkultur (Klara's Closet" ... In search of the heirs of Nazi loot)". radiohoerer. Dlf/NDR 2020. {{cite web}}: (עזרה)
כח משיכה (סרט, 1989)

כח משיכה הוא סרט קומדיה רומנטית ישראלי משנת 1989 בבימויו של נפתלי אלטר, עם חנן גולדבלט, אירית אלטר ואלונה קמחי בתפקידים הראשיים. התסריט נכתב על ידי נפתלי אלטר וחגית רכבי והוא מתאר משולש אהבה בין גבר הנמשך לשתי נשים והבעיות המתעוררות מכך. ילי ברגר (חנן גולדבלט) הוא בן 40, נשוי לדפנה (אירית אלטר) ולהם בת מתבגרת - רוני (ליאת פאריס), ובן - אורי (רן אפלברג). הוא בעל חברה להפקת סרטוני פרסומת ביחד עם חברו הקרוב אריק (איציק וינגרטן). דפנה עובדת כמיילדת ומדריכה זוגות בביתם לקראת לידה. דפנה מארגנת לילי מסיבת הפתעה ליום הולדתו ה-40 ובין המוזמנים הוא מבחין בבחורה בלונדית יפה בשם נגה (אלונה קמחי) ו"נדלק" עליה. ילי שהיה עד אז איש משפחה למופת נקלע למצב שאין לו שליטה עליו. הוא נמשך באופן כפייתי לנגה. אריק מבחין במצוקתו ומבקש לעזור לו על ידי מכון כושר וחתירה בירקון, אבל גם לו יש בעיות עם אשתו דליה (עפרה וינגרטן). נגה היא רווקה בשנות ה-30 עובדת בחברת הייטק וילי נמשך אליה ומוכן לאבד הכל למענה. היא נענית לו והוא מודיע לדפנה ההמומה, כי התאהב בנגה והחליט לעזוב את הבית. דפנה מיילדת יולדת צעקנית (רולנדה שגרן) ולידה בעלה העצבני (מנחם זילברמן). היא מספרת לרופא המיילד (שמוליק טנא) על בעיותיה והוא מנסה להתחיל איתה. נגה נוסעת ללימודים בבוסטון וילי עצוב. דפנה לא רוצה להרוס את משפחתה. היא מתקשרת לנגה ומזמינה אותה לחזור לארץ ולהתגורר בביתם והיא מסכימה. נגה מתמקמת בדירתם ומסתדרת יפה עם הילדים. את אורי היא מדריכה במחשבים ולדליה היא פותרת את הבעיות עם החבר שלה דורון (שמוליק מילר). שלושת המבוגרים ישנים בחדרים נפרדים וילי נדרש לספק את שתי הנשים ומתמוטט מעייפות. לבסוף מציע ילי לדפנה לנסוע לחופשה במלון בחבצלת השרון כדי להתאושש. הם רוכבים על סוסים ונחים במיטה. דפנה שואלת אותו אם הוא חושב על נגה. הוא מהסס ואז היא מזמינה את נגה למיטתם כהפתעה. ילי נמצא במיטה ביו שתי נשים שצריך לספק אותן. לקראת שחר הנשים נרדמות וילי בשארית כוחותיו אורז את חפציו ובורח משם. "כח משיכה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "כח משיכה", באתר ספר הקולנוע הישראלי "כח משיכה", באתר אידיבי "כח משיכה", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) כח משיכה, בספר הקולנוע הישראלי כח משיכה, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית
גלטונגסיודה

גלטונגסיודה (בגרמנית: Geltungsjude, יהודי לפי התוקף), היה המונח ששימש בגרמניה הנאצית לאנשים שנחשבו יהודים לפי הצו המשלים הראשון לחוקי נירנברג מ-14 בנובמבר 1935. המונח לא שימש באופן רשמי, אלא נטבע מכיוון שהאנשים נחשבו בעלי תוקף (gelten בגרמנית) של יהודים בלא שהשתייכו לאף קטגוריה של חוקי נירנברג. היו שלוש קטגוריות של גלטונגסיודן (צורת הרבים של גלטונגסיודה): 1. צאצא לנישואי תערובת שהשתייך לקהילה היהודית לאחר 1935; 2. צאצא לנישואי תערובת שהיה נשוי ליהודי לאחר 1935; 3. ילד לא חוקי של גלטונגסיודה שנולד לאחר 1935. הגדרה של גלטונגסיודה לפי החוק הייתה: סעיף 5 (2): יהודי הוא גם בן תערובת יחיד [jüdischer Mischling] שהוא צאצא לשני סבים יהודים מלאים אם: (א) היה חבר בציבור הדתי היהודי בעת חקיקת חוק זה, או שהצטרף לקהילה מאוחר יותר; (ב) בעת חקיקת החוק היה נשוי ליהודי, או היה נשוי לאחר מכן ליהודי; (ג) הוא צאצא לנישואין עם יהודי, במובן של סעיף א', נישואין שבוצעו לאחר כניסתו לתוקף של החוק להגנת הדם והכבוד הגרמני מיום 15 בספטמבר 1935; (ד) הוא צאצא למערכת יחסים מחוץ לנישואין עם יהודי, במובן של סעיף א', ונולד מחוץ לנישואין לאחר 31 ביולי 1936. כל אחד מאלה נחשב ליהודי, ומכאן השם Geltungsjude. המונח "מישלינג" במשפט הראשון פירושו יהודי למחצה לפי הגזע. אדם עם שני סבים יהודים שלא עמד באף אחד מהקריטריונים א' עד ד' לא נחשב גלטונגסיודה אלא מישלינג מדרגה ראשונה. היה גם מבחן חוקי שקבע מיהו מישלינג, Mischling Test. (אנ') גלטונגסיודה לא היו אזרחי הרייך ולא הייתה להם זכות הצבעה. נאסר עליהם להינשא לרבע יהודי. בפרוטקטורט הם גורשו באופן שגרתי. לעיתים גורשו מ"הרייך הישן" (אלטרייך), ולעיתים רחוקות מאוסטריה.[דרוש מקור] מישלינג מדרגה ראשונה ברייך הישן (גרמניה הנאצית) היו נתונים לסוגים שונים של אפליה, אך היו פטורים מגירוש. מעמדם כ"אזרחים זמניים" היה נתון במחלוקת בין מקסימליסטים כמו היידריך שרצה שיתייחסו אליהם כיהודים לבין מינימליסטים שהתנגדו ל"השלכת הדם הארי עם הדם היהודי" כמו וילהלם שטוקרט ועוזרו הנס גלובקה. ארי לשם כבוד "Archived copy". אורכב מ-המקור ב-2007-03-02. נבדק ב-2007-02-13. {{cite web}}: (עזרה)
רפואת שינה

רפואת שינה הוא תחום או תת-תחום ברפואה העוסק באבחון וטיפול בהפרעות שינה מערכות הקשורות להפרעות שינה הם מערכת הנשימה, מערכת העצבים, ומערכת הלב וכלי הדם. מאז אמצע המאה ה-20 מחקרים רבים הובילו לעלייה במידע על שינה וענו על שאלות רבות הקשורות לשינה ולערות. תחום זה התפתח במהירות והפך להתמחות רפואית במדינות מסוימות. רפואת שינה דנטלית קיבלה גם רישיון מועצת המנהלים בכמה מדינות[דרושה הבהרה]. מרפאות השינה הראשונות נוסדו בשנות ה-70 בארצות הברית על ידי רופאים וטכנאים מתעניינים. לימוד, אבחון וטיפול בדום נשימה בשינה הייתה אחת המשימות הראשונות שלהם. החל מסוף 1999, כמעט כל רופא אמריקאי יכול לפתוח מעבדת שינה ללא הכשרה מיוחדת ברפואת שינה. שינה המכון לרפואת שינה, באתר בית החולים איכילוב ד"ר אריה אוקסנברג, פרופ' אשר טל' איך נראית הבדיקה במעבדת שינה "מבפנים", באתר שירותי בריאות כללית, 29 באפריל 2018 בדיקת שינה (sleep test), באתר "אינפומד" TSN: Waking Up To Sleep 2007, thesciencenetwork.org ערך זה הוא קצרמר בנושא רפואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו. הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
פימן אורלוב

פימן אורלוב (ברוסית: Пи́мен Орлóв; ‏ 1812 6 באוקטובר 1865) היה צייר רוסי בסגנון קלאסי. הוא עבד במגוון רחב של ז'אנרים ובילה את רוב הקריירה שלו באיטליה. הוא נולד בחווה למשפחת טוחני קמח. בגיל צעיר הוא גילה כישרון לציור. אביו רצה שימשיך את העסק המשפחתי ולא יכול היה להרשות לעצמו לשלם עבור בית ספר לאמנות בכל מקרה. עם זאת, הוא היה נחוש ולמד לצייר כשהיה נער, מצייר נודד. הם נסעו מכפר לכפר, ציירו שלטים ושלטי חוצות וכן עשו עבודות צבע פשוטות על קירות וגדרות. הוא החליף מעסיקים ככל שהניסיון שלו גדל, אבל עדיין לא קיבל הזמנות לאיקונות או ציורי קיר. בסופו של דבר הוא פנה לציור דיוקנאות של בעלי קרקעות מקומיים ובשנת 1834, עם המלצות ממשפחת גלדקיס, משפחת אצולה אוקראינית, הוא הצליח לצאת לסנט פטרסבורג ולהשתתף בשיעורי ביקורת באקדמיה הקיסרית לאמנויות, שם למד אצל קארל בריולוב והחליט להיות צייר של סצנות ז'אנר. תוך כדי לימודיו, הוא המשיך לצייר פורטרטים כדי לעזור לפרנס את עצמו. בני משפחת גוליצין היו בין לקוחותיו הבולטים. הוא סיים את לימודיו ב-1837 עם מדליית כסף ובתואר "אמן חופשי". בשנת 1841, בתמיכת החברה האימפריאלית לעידוד האמנויות, הוא השיג מענק שאיפשר לו לנסוע לאיטליה. הוא התבסס ברומא ועד מהרה היו לו הזמנות קבועות של עבודות, אם כי הוא עדיין לא היה בטוח מבחינה כלכלית. לאחר מכן, בשנת 1848, הוא שלח הביתה ציור ("אישה צעירה מכבסת") שהובא לידיעתו של הצאר ניקולאי הראשון, שהעניק לו פנסיה שנתית של 300 רובל. בשנה שלאחר מכן, כל המשתלמים באיטליה נצטוו לחזור לרוסיה, אך הוא הצליח לקבל אישור להישאר, תוך שהוא מתרץ זאת במחלת עיניים ובצורך להשלים את העבודות הקבועות שלו. הוא נשאר שם עד מותו, שש עשרה שנים מאוחר יותר. הוא המשיך לשלוח מדי פעם ציור בחזרה לסנט פטרסבורג וקיבל את התואר "אקדמאי" ב-1857. ציוריו של אורלוב, שגררו את שבחי בני דורו, ידועים ברכותם וביופי הצבע שלהם, לצד התאורה ויסודיות הגימור. רוב יצירותיו הן דיוקנאות וסצנות ז'אנריות מחיי האיטלקים, אך ישנן גם יצירות בנושאים היסטוריים ונופים. רוב יצירותיו של פימן נשארו באיטליה ונמצאות באוספים הפרטיים של אספנים מערב אירופה. עם זאת, ברוסיה הם גם היו מבוקשים - הציורים "נערה רומית צעירה במזרקה", "בוקר איטלקי" נקנו על ידי הקיסר ניקולאי הראשון. ציוריו של אורלוב מיוצגים במוזיאונים רבים ברוסיה ובמדינות חבר העמים - גלריית טרטיאקוב, גלריית תמונות אזורית טבר, מוזיאון לאמנות אזורית טרנסקרפטית בוקשאיה (אוקראינה) ואחרים. מדיה וקבצים בנושא פימן אורלוב בוויקישיתוף Kenneth, Pimen Orlov, www.rusartnet.com (באנגלית בריטית) ЭСБЕ/Орлов, Пимен Никитич — Викитека, ru.wikisource.org (ברוסית)
ניקולאי אורלוב

ניקולאי אורלוב (ברוסית: Николай Орлов; ‏ 8 במאי 1863 - 5 באוגוסט 1924) היה צייר ז'אנר רוסי ומורה לאמנות; קשור להנודדים וחבר של ליב טולסטוי. שיעורי האמנות הראשונים שלו הגיעו מדודו, צייר אייקונים מקומי. מ-1882 עד 1892 למד בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה אצל אילריון פרינישניקוב ולדימיר מקובסקי. הוא סיים את לימודיו עם מדליית כסף ומשפחתו עברה לכפר קולשובו שבמחוז קאלוגה, שם צייר עיטורים בכנסייה המקומית. בשנת 1893 החל להציג עם הנודדים והיה חבר בשנת 1896. כעבור שנתיים עבר לכפר אובירלובקה, ליד מוסקבה ובשנת 1902, למוסקבה עצמה. הוא התיידד עם ליב טולסטוי, איתו חלק דעות רבות, והיה מבקר תדיר ביסנאיה פוליאנה בשנים 1907 עד 1910. טולסטוי התייחס אליו לעיתים קרובות כ"אמן האהוב עליי" וכתב את ההקדמה לאוסף ציוריו של אורלוב בשם " איכרים רוסים", פורסם ב-1909. בקיץ שבין 1909 ל-1912, הוא חי ועבד באחוזתו של בנו של ליב, סרגיי טולסטוי, מלחין ואתנומוזיקולוג, שבמחוז טולה. בשלב זה, הוא גם קיבל תמיכה כספית מסוימת ממקסים גורקי. במהלך שנות ה-1900, הוא צייר איקונות ועיטורי כנסיות במחוזות טמבוב, טולה, קלוגה ואוראל. בשנים 1913 עד 1919 הוא ומשפחתו חיו בליפטסק, ומנעו מהם תלאות מלחמת העולם הראשונה והמהפכה הרוסית. כשהיה שם, הוא לימד ציור בבית ספר לבנות. מלחמת האזרחים הרוסית הביאה אותו בסופו של דבר לקחת את משפחתו לקובאן, שם עזר בארגון קומונת איכרים. עם זאת, המלחמה שבאה לאחר מכן פגעה בו קשות. בשנת 1922 פשטו חמושים על מחסני הקומונה, תוך שהם הרגו את בנו ושתיים מבנותיו. לאחר הטרגדיה הזו הוא התיישב במייקופ, אך לא הצליח להתגבר על צערו, חלה וחזר למוסקבה ממש לפני מותו ב-1924. מדיה וקבצים בנושא ניקולאי אורלוב בוויקישיתוף Художник Орлов Николай Васильевич, artinvestment.ru (ברוסית) "Орлов - мой любимый художник" (Orlov, my favorite artist) Biographical notes
מיתוג מעסיק

מיתוג מעסיק הוא מיתוג ושיווק חווית העבודה במקום עבודה ואת הארגון כמעסיק. הוא מתאר את המוניטין של המעסיק בפני עובדיו, או עובדים פוטנציאליים, כמקום עבודה ואת הצעת הערך של המעסיק לעובדיו. זאת בניגוד למיתוג העסקי או המוצר שמיועד לקהל הלקוחות של הארגון. המונח נכנס לשימוש לראשונה בשנות ה-90 של המאה ה-20 ובהדרגה אומץ בתחומי הניהול וניהול משאבי אנוש. מיתוג המעסיק משמש את הארגון לטובת ניהול כישרונות וניהול משאבי אנוש לרבות גיוס עובדים חדשים לארגון, שימור עובדים ומיתוג פנים ארגוני. מיתוג מעסיק גם משמש את הארגון להצגתו מול בעלי עניין שונים בחברה - בעלי מניות, לקוחות וספקים וכדי להראות את מערכת היחסים של הארגון עם עובדיו. המונח "מיתוג מעסיק" הוצג לראשונה בנאום בכנס ב-1990 של סיימון בארו, יו"ר "אנשים בעסקים", וטים אמבלר, חוקר בבית הספר לכלכלה של לונדון. ב-1996 פרסמו השניים מאמר ב-Journal of Brand Management, בו לראשונה ניסו להחיל כלים וטכניקות מעולם המיתוג לתחום ניהול משאבי אנוש. השניים הגדירו את מיתוג המעסיק כ"חבילת ההטבות הפונקציונליות, הכלכליות והפסיכולוגיות שמעסיק מספק ומוכרות על ידי הארגון המעסיק". השימוש במונח התרחב ובסקר שנערך ב-2001 בין חברות בצפון באמריקה, 40% טענו שהם פועלות באופן אקטיבי למיתוג מעסיק. מ-2005 כבר התפרסמו מספר ספרים ייעודיים בנושא. מיתוג מעסיק עושה שימוש בכלים מעולם המיתוג והשיווק. ליבת הכלים כוללת את השירותים וחווית העובד המסופקים לעובדים כחלק מהיום-יום בארגון, מיתוג ושיווק החוויה הזו לעובדי הארגון ולמועמדים פוטנציאליים לעבודה, לרבות פרסום ושיווק בכלים שונים וכן כלים לליווי הליכי הגיוס. בין היתר בולט השימוש כיום באתרי דירוג שונים כגון Glassdoor המספקים עדויות ודירוגים של עובדים לארגונים שונים, לגבי תהליך הגיוס, תנאי השכר והעבודה וחווית העבודה הכללית. תקשורת פנים-ארגונית מיתוג פנים ארגוני
ולדימיר אורלובסקי

ולדימיר אורלובסקי (ברוסית: Владимир Орловский;‏ 1 בפברואר 1842 – 19 בפברואר 1914) היה צייר ריאליסטי רוסי ממוצא אוקראיני, ואקדמאי של האקדמיה לאמנויות סנקט פטרבורג. אורלובסקי צייר עבור אצולת מוסקבה וסנקט פטרבורג, ויצירותו אף נקנתה על ידי קיסר רוסיה, אלכסנדר השלישי. אורלובסקי נחשב לאחד ממייסדי ציור הנוף הריאליסטי האוקראיני. אורלובסקי נולד בקייב בשנת 1842 למשפחת אצילים בעלת אדמות ממוצא אוקראיני. בכישרונו של האמן הצעיר האמין המורה שלו לאמנות בגימנסיה בקייב, שעזר קודם לכן לטאראס שבצ'נקו. גם מנהל הגימנסיה זיהה את כישרונו של אורלובסקי והמליץ עליו במכתב שנכתב לשבצ'נקו. וכך קרה שהחינוך לאמנות של הצייר החל במכתב המלצה מאת טאראס שבצ'נקו באקדמיה לאמנויות יפות בסנקט פטרבורג ב-1861. במהלך לימודיו של אורלובסקי באקדמיה הקיסרית לאמנויות המורה שלו היה אחד מציירי הנוף הרוסים המפורסמים ביותר של המאה ה-19 אלכסיי בוגוליובוב. על הצלחותיו המהירות קיבל אורלובסקי בסנט פטרבורג מדליית כסף גדולה באקדמיה בשנת 1863. מאוחר יותר צייר בהיותו במוסקבה, סנט פטרסבורג, קייב, צפון הקווקז, קרים ופינלנד. עם סיום לימודיו ב-1868 זכה אורלובסקי להכרה של עמיתיו בחוגים האקדמיים ובציבור הרחב, וזכה בתואר אמן התואר הראשון. אורלובסקי קיבל מדליית זהב על ציוריו של נופי חצי האי קרים, שאפשרה לו לנסוע לאירופה בקצבה ממשלתית. כך, מ-1869 עד 1872, עבד אורלובסקי בפריז, צרפת, וכן בשווייץ, גרמניה ואיטליה. בתוך שנתיים, ב-1874, הועלה אורלובסקי למעמד של אקדמאי, וב-1878 על ציורו "הקציר" התמנה לפרופסור. הוא נהנה מפופולריות בדומה לאיוואן אייווזובסקי, והושפע מיצירתו של ארכיפ קוינדג'י. בשנת 1897 חלה האמן בטיפוס, ובעקבות עצת רופאיו עבר מסנט פטרבורג עם הלחות לקייב. כדי לשמור על בריאותו בילה ולדימיר אורלובסקי את שארית חייו בג'נובה, איטליה. Дніпро, 1882 р מדיה וקבצים בנושא ולדימיר אורלובסקי בוויקישיתוף ולדימיר אורלובסקי, באתר "Find a Grave" (באנגלית) Zhbankova, Olha. Klasyky i Suchasnyky Archived 2009-12-25 at the Wayback Machine. Mirror Weekly. No. 5 (450) 8–14 February 2003 (in Ukrainian). Orlovsky, Volodymyr, www.encyclopediaofukraine.com Spirit of Ukraine: 500 Years of Painting. Winnipeg Art Gallery. 1991, pg. 206 Орловский Владимир Донатович:: Артпоиск - русские художники, artpoisk.info Русские художники. Орловский Владимир Донатович., www.artsait.ru
חיפזון

פעולה בחיפזון או בבהילות היא פעולה הנעשית במהירות גבוהה מדי, או שמתחילה ללא הכנה מספקת, בלי להקדיש את שיקול הדעת הנדרש לפעולה כזו. בדרך כלל נעשית הפעולה מבלי שתוכננה מראש להתבצע בדרך זו, אלא כתוצאה ממצוקת זמן שמבצע הפעולה נקלע אליה. החיפזון עלול לגרום לתאונות ולטעויות, ועל כך רומז הביטוי "החיפזון מהשטן", שמקורו בפתגם בערבית: العَجَلَةُ مِنَ ٱلشَّيْطَانِ وَالتَّأَنِّي مِنَ ٱلرَّحْمٰنِ – "החיפזון מן השטן והמתינות מן הרחמן". על אף ההוראה השלילית של החפזון, בתורה הוא נכלל בהוראות שניתנו לבני ישראל לפני יציאת מצרים כחלק ממצוות אכילת קרבן פסח: ” וְכָכָה תֹּאכְלוּ אֹתוֹ מָתְנֵיכֶם חֲגֻרִים נַעֲלֵיכֶם בְּרַגְלֵיכֶם וּמַקֶּלְכֶם בְּיֶדְכֶם וַאֲכַלְתֶּם אֹתוֹ בְּחִפָּזוֹן” (ספר שמות, פרק י"ב, פסוק י"א). כמו כן בספר דברים מוזכר החיפזון כמניע למצוות אכילת מצה: ”שִׁבְעַת יָמִים תֹּאכַל עָלָיו מַצּוֹת לֶחֶם עֹנִי כִּי בְחִפָּזוֹן יָצָאתָ מֵאֶרֶץ מִצְרַיִם לְמַעַן תִּזְכֹּר אֶת יוֹם צֵאתְךָ מֵאֶרֶץ מִצְרַיִם כֹּל יְמֵי חַיֶּיךָ” (ספר דברים, פרק ט"ז, פסוק ג'). ההגדה של פסח מרחיבה בתיאור החיפזון: ”מַצָּה זוֹ שֶׁאָנוּ אוֹכְלִים, עַל שׁוּם מָה? עַל שׁוּם שֶׁלֹא הִסְפִּיק בְּצֵקָם שֶׁל אֲבוֹתֵינוּ לְהַחֲמִיץ עַד שֶׁנִּגְלָה עֲלֵיהֶם מֶלֶךְ מַלְכֵי הַמְּלָכִים, הַקָּדוֹשׁ בָּרוּךְ הוּא, וּגְאָלָם, שֶׁנֶּאֱמַר: וַיֹּאפוּ אֶת הַבָּצֵק אֲשֶׁר הוֹצִיאוּ מִמִּצְרַיִם עֻגֹת מַצּוֹת, כִּי לֹא חָמֵץ, כִּי גֹרְשׁוּ מִמִּצְרַיִם וְלֹא יָכְלוּ לְהִתְמַהְמֵהַּ, וְגַּם צֵדָה לֹא עָשׂו לָהֶם”. חפוז חִפָּזוֹן, באתר האקדמיה ללשון העברית בְּהִילוּת, באתר האקדמיה ללשון העברית
קרל טימולאון פון נף

קרל טימולאון פון נף (ברוסית: Тимофей Андреевич Нефф;‏ 14 באוקטובר 1804 – 5 בינואר 1877) היה אמן ממוצא גרמני בלטי. קרל טימולאון פון נף נולד בבית אחוזה בנו-איסנהוף, באסטוניה של האימפריה הרוסית, בשנת 1804. אמו הייתה אומנת צרפתית באחוזה; הוא היה ילד לא חוקי. הוא החל ללמוד אמנות באסטוניה בהדרכתו של קארל פון קוגלגן והמשיך באקדמיה לאמנויות בדרזדן, גרמניה. הוא סיים שם את לימודיו בשנת 1825. לאחר סיום לימודיו הוא נסע וחילק את זמנו בין אסטוניה, איטליה וסנט פטרסבורג, הבירה הקיסרית. בסנט פטרבורג קיבל הזמנה לצייר את בנותיו של הקיסר ניקולאי הראשון. הדיוקן התקבל היטב כאשר מכאן ואילך נקשר לבית המלוכה, ועשה קריירה כאמן הפועל למען המעמדות הגבוהים בחברה. הוא קיבל עבודות יוקרתיות בסנט פטרבורג ומחוצה לה. כהוקרה על פועלו, במיוחד על תרומה לקישוט האמנותי של כמה כנסיות, הוא זכה בנדיבות בהכרה רשמית. בנוסף, הוא הפך לאחד מיועציו הקרובים ביותר של הקיסר בשאלות הקשורות לאמנות. בשנת 1846 הוא מונה לחבר כבוד באקדמיה של פירנצה ולאחר שסיים את עיטור חלקים מהאיקונוסטאזיס של קתדרלת סנט אייזק בסנט פטרסבורג, היה מועמד להיות חבר באקדמיה הקיסרית הרוסית לאמנויות. בעקבות הצלחותיו הרבות הוא בנה בית אחוזה איטלקי כדי לשכן את אוסף האמנות האישי שלו באסטוניה. כאמן חצר, פון-נף זכה להערכה כדיוקנאי וצייר של נושאים אקדמיים טיפוסיים שהיו אז פופולריים, בעיקר מתרחצים ונימפות עירומות. כאמור, הוא תרם לעיטור האמנותי של קתדרלת אייזק הקדוש, סנט פטרבורג, קתדרלת ישו המושיע, במוסקבה וקתדרלת הלסינקי, בפינלנד. וכן כן קישט כנסיות מחוץ לאימפריה הרוסית: בניס, צרפת ובויסבאדן, גרמניה ועוד. כמה מיצירותיו מוצגות היום במוזיאון לאמנות של אסטוניה. מדיה וקבצים בנושא קרל טימולאון פון נף בוויקישיתוף Ross, Jaan. "Neff's Bildnis der Gattin". Conference on Interdisciplinary Musicology (CIM07). Archived from the original Abel, Tiina (2004). "Art Collection as a Manifesto". Estonian Institute. Archived from the original Praust, Valdo. "Muuga Manor". Estonian Manors Portal. www.mois.ee EKM Digitaalkogu, digikogu.ekm.ee
אלישבע באומגרטן

אלישבע באומגרטן (נולדה ב-1969) היא פרופסור מן המניין בחוג להיסטוריה של עם ישראל ויהדות זמננו ובחוג להיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים. פעילה פוליטית ידועה, בחוגי השמאל הדתי. בשנת 1993 סיימה תואר ראשון בהצטיינות במחלקה להיסטוריה של עם ישראל ותוכנית אמירים. בשנת 1995 סיימה תואר שני במחלקה להיסטוריה של עם ישראל שניהם מהאוניברסיטה העברית. בשנת 2001 באומגרטן סיימה את עבודת הדוקטורט שלה בנושא "מהות וילדים: החוויה היהודית של ימי הביניים", בהנחיית פרופ' רוברט בונפיל. בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים. לאחר מכן בין השנים 2001 - 2002 המשיכה לפוסט-דוקטורט באוניברסיטת פנסילבניה. בשנת 2002 הצטרפה כחברת סגל לאוניברסיטת בר-אילן, בתוכנית ללימודי מגדר ובמחלקה לתולדות ישראל. שם עמדה בראש המרכז לחקר האישה ביהדות ע"ש פניה גוטספלד הלר. בשנת 2013 עברה ללמד בחוג להיסטוריה של עם ישראל ויהדות זמננו ובחוג להיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים. בין השנים 2014 - 2018 הייתה חברה באקדמיה הצעירה הישראלית. כיום באומגרטן משמשת בתור המנהלת האקדמית של בית הספר מנדל ללימודים מתקדמים במדעי הרוח ומרכז מנדל סכוליון. היא חברה בוועד המנהל של החברה ההיסטורית הישראלית, בוועדה למחקרים היסטוריים של האיגוד העולמי למדעי היהדות ובוועדת הפרסום של מרכז שזר. באומגרטן נשואה ליעקב דויטש והם מתגוררים, עם ארבעת ילדיהם בירושלים. מחקרה של באומגרטן מתמקד מתמקדת בהיסטוריה החברתית והדתית של יהודי צפון אירופה בימי הביניים. מחקריה עוסקים במשפחה, במגדר ובעיקר במגעים יומיומיים בין יהודים לנוצרים בקרב הקהילות היהודיות. מחקרה מתמקד בנשים ובהיררכיות מגדריות. אמהות וילדים: חיי משפחה באשכנז בימי הביניים, ירושלים: הוצאת מרכז זלמן שזר, 2005 הגרסה האנגלית של הספר, שראתה אור בהוצאת אוניברסיטת פרינסטון, זכתה בפרס קורט לספר הטוב בהיסטוריה יהודית לשנת 2005. Practicing Piety: Religious Observance and Daily Life in the Medieval Jewish Communities of Northern Europe, University of Pennsylvania Press, 2016 Biblical Women and Jewish Daily Life in the Middle Ages, University of Pennsylvania Press, 2022 הספר זכה בפרס הלאומי לספרים יהודיים לשנת 2022. פרס אפרים אלימלך אורבך של קרן הזיכרון לתרבות יהודית לשנת 2002 פרס קורט (אנ') לספר הטוב בהיסטוריה יהודית לשנת 2005 פרס מיכאל ברונו לשנת 2016 פרס הלאומי לספרים יהודיים לשנת 2022 אתר האינטרנט הרשמי של אלישבע באומגרטן אלישבע באומגרטן, באתר Academia.edu בוגרים, באתר האקדמיה הצעירה הישראלית 72nd Nation­al Jew­ish Book Award Winners, Jew­ish Book Coun­cil, ‏18 בינואר 2023
100% זאב

100% זאב (באנגלית: 100% wolf) הוא סרט קולנוע אוסטרלי בהנפשה ממוחשבת, מסוגת קומדיה, פנטזיה והרפתקאות, אשר מבוסס על רומן בעל אותו שם מאת ג'יין ליונס שיצא לאור בשנת 2009. הסרט, שהקרנת הבכורה שלו הייתה ב-29 במאי 2020 בהפצת Studio 100, בוים על ידי אלכס סטדרמן, נכתב על ידי פין אדקוויסט והופק על ידי אלקסיה גייטס-פואל וברברה סטיפן. חברת ההפקה של הסרט היא Flying Bark Productions. בהשראת הסרט הופקה סדרת טלוויזיה בשם "100% זאב: אגדת אבן הירח", כמו כן צפוי לצאת סרט המשך בשנת 2024 בשם "200% זאב". סיפורו של פרדי לופין, יורש העצר למשפחת אנשי זאב גאים. נואש להפוך להיות איש זאב בעצמו, פרדי מופתע כאשר ליום הולדתו ה-13 במה שאמור להיות הטרנספורמציה הראשונה שלו הכול מסתבך, במקום להפוך לזאב אכזרי הוא הופך לכלב פודל. בדיוק שפרדי חושב שהמצב לא יכול להיות גרוע יותר הוא עובר כנגד רצונו טיפול יופי, נזרק לרחוב ומושלך לכלא כלבים. האם פרדי וחברתו החדשה בטי, שיודעת ומכירה את החיים ברחוב, יצליחו להימלט? מי האיש המרושע אשר עוקב אחריו? למרות החיצוניות הוורודה, המפונפנת והחמודה שלו, האם פרדי יוכל להוכיח לכולם שהוא 100% זאב?. עילאי סווינדלס בתפקיד פרדי לופין סמארה וייבינג בתור אליזבת "בטי" ג'יי קורטני בתפקיד פלאשהארט לופין רופרט דגה בתפקיד הוטספור לופין ג'יין לינץ' בתור המפקדת רייס דארבי בתור פוקסוול קריפ מגדה סובנסקי בתפקיד גברת כבש אקמאל סאלח בתפקיד חמיש לורן גריי ושרה הארפר בתור טוויצ'י מייקל בורצ'יר בתור לורד הייטייל קייט הול בתור ליידי הייטייל הסרט הרוויח סך של 7.7 מיליון דולר ברחבי העולם. Rotten Tomatoes נתנו לסרט דירוג מאושר של 69%, על סמך ביקורות של 16 מבקרים. סדרת טלוויזיה בת 26 פרקים בשם "100% זאב: אגדת אבן הירח" הופקה על ידי Flying Bark Productions ו-Studio 100 Animation. פרק הבכורה של הסדרה שודר בערוץ ABC Me ב-28 בדצמבר 2020. סרט המשך בשם "200% זאב" צפוי לצאת בשנת 2024. מדיה וקבצים בנושא 100% זאב בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של 100% זאב (באנגלית אוסטרלית) "100% זאב", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "100% זאב", באתר נטפליקס "100% זאב", באתר AllMovie (באנגלית) "100% זאב", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "100% זאב", באתר Metacritic (באנגלית) "100% זאב", באתר דיסני+ סרטים (באנגלית) "100% זאב", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) 100% זאב, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית