laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אליהו יוחנן גוראריה

הרב אליהו יוחנן גוראריה (נולד בכ"ט בכסלו תשי"ב, 28 בדצמבר 1951) הוא רבה הראשי של חולון, חבר בית דין רבני חב"ד, וראש מכון המחקר התורני "אהלי שם". נולד בתל אביב, לשיינא טעמא (בת הרב אליעזר קרסיק) ולרב נתן גוראריה. סבו היה הרב חיים שמריהו גוראריה, מנכבדי חסידי חב"ד ומצאצאי הרב נתן גוראריה.[דרושה הבהרה] בילדותו היגרה המשפחה לניו יורק, שם למד בישיבת תומכי תמימים. בישיבה הוסמך על ידי הרב ישראל יצחק פיקרסקי והרב מרדכי מנטליק, וכעבור זמן קיבל כתב סמיכה גם מהרב משה פיינשטיין ומהרב נחום טרבניק, רבו של כפר חב"ד. בשנת תשל"ה נישא לרבקה בת הרב דוד ברוומן מראשי ׳וועד כפר חב"ד׳, ולמד בכולל אברכים בשכונת קראון הייטס. בחודש שבט תשל"ו, 1976 נשלח על ידי הרבי מחב"ד לארץ ישראל, כחלק מקבוצה של שלוחים, שם למד בכולל אברכים בעיר צפת במשך שנתיים, והמשיך בצוות ישיבת חב"ד בצפת. בשנת תשמ"ד יצא לשליחות בעיר חולון והתמנה לרב שכונת קריית שרת. בשנת תשנ"ט[דרושה הבהרה] נבחר לרבה של חולון לצד הרב הספרדי הרב אברהם יוסף. הרב גוראריה הוא חבר ועדת ההיגוי של מכון 'פאר מקדושים', לההדרת תורת החסידות. החל מחודש אייר תשע"ו, 2016 הוא הרב היחיד של חולון (כולל מתן הכשרות בעיר), בעקבות כתב אישום שהוגש נגד הרב אברהם יוסף. בתמוז תשע"ח (2018) הקים את מערכת הכשרות "בד"צ חולון". בניו ובנותיו. בתו לאה וחתנו הרב יהודה טייכטל, רב ושליח חב"ד הראשי בברלין. בתו חנה וחתנו הרב שניאור זלמן הבלין, רב ושליח חב"ד בדרזדן. הרב דוד, רב בית הכנסת חב"ד המרכזי שליח חב"ד הראשי ויו"ר מוסדות חב"ד בחולון. הרב אליעזר, שליח חב"ד לקרקוב ורב בית הכנסת אייזיק שול. הרב מנחם מנדל, שליח חב"ד באטלנטה. הרב שמואל, שליח חב"ד בבולטימור. תולדות יצחק אייזיק, מכון אהלי שם ליובאוויטש, כפר חב"ד תשמ"ז. ילקוט בר מצווה הספר בהלכה ציצית הלכה למעשה - ליקוט על הלכות ציצית, תשמ"ח, יצא במהדורה חדשה בתשע"ט. חקרי מנהגים (חב"ד) (6 כרכים) - חקירות על מנהגי חב"ד ועל המנהגים הנהוגים בקהילות ישראל, תשנ"ט-תשע"ו. חקרי מנהגים (ברלין) (2 כרכים) - חקירות מנהגי קהילת ברלין, תשס"ז. רמ"ח אותיות - אוסף רמ"ח ידיעות, הנהגות, אמרות טהורות, תעלומות חכמה, מלוקט מספרי ראשונים ואחרונים מאלו הקיימים בביתו בלבד, תשס"ו. ברית נתן - טעמי הלכה ומנהג לברית מילה, תשס"ז. תולדות ברוך מרדכי - תולדות חייו של הרב ברוך מרדכי אטינגר מבאברויסק, תשס"ח. תולדות שמואל מונקעס, מכון אהלי שם ליובאוויטש, תשע"א. ילקוט גור אריה (2 כרכים), תשע"ז. צדיקים וידידים, סקירה היסטורית אודות קשרי הידידות המופלאים בין אדמו"ר הזקן ורבי לוי יצחק מברדיטשוב וסיפורי נישואי נכדיהם בחתונה הגדולה בז'לאבין, תשע"ז. אהלי ליובאוויטש, מאסף לדברי ימי חב"ד נשיאיה וחסידיה, חלק א' תשפ"א. אהלי ליובאוויטש, מאסף לדברי ימי חב"ד נשיאיה וחסידיה, חלק ב' תשפ"ב. אהלי ליובאוויטש, מאסף לדברי ימי חב"ד נשיאיה וחסידיה, חלק ג' תשפ"ג. אוצר חסידי חב"ד - חלק א', חסידי אדמו"ר הזקן, ה'תשפ"ב; חלק ב', חסידי אדמו"ר האמצעי, ה'תשפ"ב, חלק ג - חסידי הצמח צדק (ב"כ), ה'תשפ"ד. שו"ת גוראריה האח - עיתון הילדים שראה אור בלובביץ' (בין השנים תרע"א - תרע"ד), בכריכה אחת, תשע"ב. סדר ברכת המזון מאת רבי נתן בן שמשון שפירא אב בית דין הוראדנא תשע"א. מילה של חסיד באתר שטורעם שאול כהנא, ‏שבעת החב"דניקים שהפכו לרבני ערים, באתר כיכר השבת, 26.11.2017 ספרי המגפה, עיתון כפר חב"ד מס' 1857 עמ' 46–50 קרקוב: מונה רב חדש לעיר של הרמ"א, באתר בחדרי חרדים. [1], באתר היכל מנחם. ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אחשוורוש והמן במשתה אסתר

אחשוורוש והמן במשתה אסתר (בהולנדית: Ahasveros en Haman aan het feestmaal van Esther) הוא ציור שמן מעשה ידי הצייר רמברנדט ואן ריין משנת 1660. היצירה נחשבת לאחת היצירות מוכרות ביותר מתקופתו המאוחרת של רמברנדט. ביצירה מתוארים המלך אחשוורוש והמן במהלך המשתה השני שהכינה עבורם אסתר המלכה, כמסופר במגילת אסתר: וַיָּבֹא הַמֶּלֶךְ וְהָמָן, לִשְׁתּוֹת עִם אֶסְתֵּר הַמַּלְכָּה. וַיֹּאמֶר הַמֶּלֶךְ לְאֶסְתֵּר גַּם בַּיּוֹם הַשֵּׁנִי, בְּמִשְׁתֵּה הַיַּיִן: מַה שְּׁאֵלָתֵךְ אֶסְתֵּר הַמַּלְכָּה, וְתִנָּתֵן לָךְ, וּמַה בַּקָּשָׁתֵךְ, עַד חֲצִי הַמַּלְכוּת וְתֵעָשׂ. וַתַּעַן אֶסְתֵּר הַמַּלְכָּה וַתֹּאמַר: אִם מָצָאתִי חֵן בְּעֵינֶיךָ הַמֶּלֶךְ, וְאִם עַל הַמֶּלֶךְ טוֹב, תִּנָּתֶן לִי נַפְשִׁי בִּשְׁאֵלָתִי, וְעַמִּי בְּבַקָּשָׁתִי. כִּי נִמְכַּרְנוּ אֲנִי וְעַמִּי, לְהַשְׁמִיד לַהֲרוֹג וּלְאַבֵּד; וְאִלּוּ לַעֲבָדִים וְלִשְׁפָחוֹת נִמְכַּרְנוּ, הֶחֱרַשְׁתִּי, כִּי אֵין הַצָּר שֹׁוֶה, בְּנֵזֶק הַמֶּלֶךְ. וַיֹּאמֶר הַמֶּלֶךְ אֲחַשְׁוֵרוֹשׁ, וַיֹּאמֶר לְאֶסְתֵּר הַמַּלְכָּה: מִי הוּא זֶה וְאֵי זֶה הוּא, אֲשֶׁר מְלָאוֹ לִבּוֹ לַעֲשׂוֹת כֵּן? וַתֹּאמֶר אֶסְתֵּר: אִישׁ צַר וְאוֹיֵב הָמָן הָרָע הַזֶּה; וְהָמָן נִבְעַת מִלִּפְנֵי הַמֶּלֶךְ וְהַמַּלְכָּה. — מגילת אסתר, פרק ז', פסוקים א'–ו' . ביצירתו מתאר רמברנדט את רגע בקשת אסתר, ואת תגובתם של אחשוורוש והמן להכרזה. הדמויות מסודרת בקומפוזיציה בצורת פרמידה, כאשר אסתר בימין התמונה מצביעה באצבעה לעבר המן, נתמכת על ידי אחשוורוש המחזיק בימינו את שרביט הזהב, הממוקם בסמוך לה במרכז התמונה. המן מרוחק מהזוג. מבטו של המלך מעיד על כעסו, ואילו המן מבועת מההכרזה. רמברנדט מציג את רשעותו של המן באמצעות הצגתו כאדם חשוך ואפל, בעוד שאסתר ואחשוורוש מוארים. ההשראה ליצירה מבוססת על המחזה "אסתר" (Hester) מאת יוהנס סרווטרס (Johannes Serwouters), המבוסס על סיפור המגילה. המחזה הוצג לראשונה בשנת 1659. היצירה הושלמה בשנת 1660 ונמכרה ליאן הינלופן (Jan J. Hinlopen) והיא מוזכרת בספר שירים שפורסם בשנת 1662 על ידי יאן ווס. הינלופן הוריש את רכושו לשתי בנותיו, והיצירה עברה לביתו סרה הינלופן, אשר נפטרה בגיל 89 בלא ילדים. היצירה לא מוזכרת בצוואתה (ככל הנראה מטעמי מס ירושה) ומשערים שעברה לניקולאס גילווינק (Nicolaes Geelvinck). בשנת 1760 היצירה נמכרה במכירה פומבית כיצירה מעזבונו של גילווינק. בשנת 1764 נרכשה היצירה על ידי יקטרינה הגדולה, ככל הנראה באמצעות היזם הגרמני יוהאן ארנסט גוצקווסקי, אשר נקלע לקשיים בעקבות מלחמת שבע השנים ונאלץ למכור את אוספיו ליקטרינה. יקטרינה רכשה מגוצקווסקי 320 יצירות שהפכו לבסיסו של אוסף מוזיאון הארמיטאז'. בשנת 1862 עברה היצירה למוזיאון רומינאצב במוסקבה. מאז 1924 היצירה מוצגת במוזיאון פושקין שבמוסקבה. מדיה וקבצים בנושא אחשוורוש והמן במשתה אסתר בוויקישיתוף
אנדרומדה כבולה אל הסלעים

אנדרומדה כבולה אל הסלעים (בהולנדית: Andromeda aan de rots geketend) היא ציור שמן על בד מעשה ידי הצייר ההולנדי רמברנדט ואן ריין משנת 1631. היצירה מוצגת כיום במוזיאון מאוריצהויז, בהאג שבהולנד. היצירה מתארת את אנדרומדה בהיותה כבולה על הסלעים. אנדרומה מוצגת כאישה עירומה כאשר רואים את כל אורך גופה. יצירה זו מתבססת על הסיפור המופיע ביצירה "מטמורפוזות" מאת המשורר הרומי אובידיוס. על פי אובידיוס, יום אחד התפארה המלכה קסיופיאה שהיא יפה יותר מבנותיו של פוסידון אל הים. פוסידון כעס על כך, ובזעמו הציף את חופי ממלכת אתיופיה (לפי גרסה אחרת - העיר יפו) ובנוסף שלח מפלצת איומה להעניש את בני האדם. לקפאוס וקסיופיאה נודע שהדרך היחידה שבה יוכלו להיפטר מהמפלצת, היא מתן בתם אנדרומדה לטרף לאותה מפלצת. לכן, כדי להציל את עמו, על פי עצת האורקל של אמון, כבל המלך האתיופי את בתו אנדרומדה לסלע אשר על חוף הים, מתוך כוונה להקריבה למפלצת. אנדרומדה ניצלה על ידי פרסאוס, אשר נלחם במפלצת כשהוא רכוב על פגסוס והפכה לאבן בעזרת ראשה הכרות של מדוזה. היצירה מתארת את הרגע שלאחר כבילתה של אנדרומה אל הסלעים, בטרם הגיע פרסאוס. יצירות דומות צוירו על ידי טיציאן ואמנים נוספים על בסיס אגדה זו, ולרוב מתוארים ביצירות הרגע שבו מגיע פרסאוס להילחם במפלצת הים. יצירה זו שונה בכך שהיא אינה מציג את רגע הקרב, אלא את יאושה של אנדרומדה קודם להצלתה (יצירה דומה צוירה מאוחר יותר על ידי גוסטב דורה). יצירה של רמברנדט היא אחת מיצירותיו הראשונות המתארות עירום נשי. היצירה אינה מציגה אידיליה (דמות עירומה אידיאלית) אלא מתארת את הדוגמנית כפי שהיא. רמברנדט לא האמין בקיומו של יופי אידיאלי, וצייר את הנשים כפי שראה אותן. יצירות מאוחרות יותר כגון "דיאנה מתרחצת", ודנאה מדגימות את התפתחותו של רמברנדט בציור עירום נשי. מדיה וקבצים בנושא אנדרומדה כבולה אל הסלעים בוויקישיתוף
משבצת קרקע

משבצת קרקע (נקראת גם משבצת חקלאית) על פי נוהלי התכנון והבניה בישראל היא מכסת הקרקע של יישוב חקלאי מתוכנן (מושב עובדים, מושב שיתופי, קיבוץ) הנגזרת ממכפלת תקן מספר נחלותיו ותקן גודל הנחלה (תקנים הנקבעים במשרד החקלאות בשיתוף עם מינהל מקרקעי ישראל). למשל מושב בעל 40 נחלות ותקן גודל 80 דונם יהיה זכאי למשבצת בגודל 3200 דונם. במידה והישוב מחזיק בפועל יותר שטח מהמגיע לו השטחים העודפים לא יכללו במשבצת ויקראו "שטחים זמניים". במידה ולישוב בפועל יש פחות שטחים מהמגיע לו יש לאתר שטחים נוספים ולהוסיפם למשבצת שלו, גם אם הם נמצאים במרחק. ערך זה הוא קצרמר בנושא חקלאות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אריסטו מתבונן בפרוטומה של הומרוס

אריסטו מתבונן בפרוטומה של הומרוס או אריסטו מתבונן בפסלו של הומרוס (בהולנדית: Aristoteles peinzend bij een borstbeeld van Homerus) הוא ציור שמן על בד מעשה ידי הצייר ההולנדי רמברנדט ואן ריין משנת 1653. היצירה צוירה עבור דון אנטוניו רופו (אנ') ממסינה שבסיציליה אשר הזמין ציור מרמברנדט מבלי לבקש נושא ציור מסוים. ביצירה מציג רמברנדט את אריסטו המביט בפרוטומה של המשורר העיוור הומרוס. אריסטו לבוש בפאר רב ועונד מדליה שניתנה לו על ידי אלכסנדר הגדול שהיה תלמידו של אריסטו. אריסטו מביט על הפסל וחושב על ההבדל בין העושר הפיזי שיש לו לבין העושר הרוחני שהיה בידי הומרוס העני. עובדת היות הומרוס עיוור מודגשת בכך שבעוד שדמותו של אריסטו מוארת, דמותו של הומרוס נמצאת בחשיכה. היצירה משמשת כתמה עיקרית ברומן "ציירו לכם" משנת 1988 מאת ג'וזף הלר. בשנת 1961 נרכשה היצירה על ידי מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק בעלות של 2.3 מיליון דולרים. מדיה וקבצים בנושא אריסטו מתבונן בפרוטומה של הומרוס בוויקישיתוף אתר רשמי (באתר מוזיאון המטרופוליטן לאמנות)
כרטיס מנוקב

כרטיס מנוקב או כרטיס ניקוב הוא כרטיס נייר ששימש עד אמצע שנות ה-70 לשמירה של נתונים בכלל וכאמצעי קלט בפרט (ובמידה פחותה - כאמצעי פלט). מקובל לייחס את המצאת הכרטיסים המנוקבים לתעשיית אריגי המשי בעיר ליון שבצרפת. ב-1801 הציג יצרן האריגים ז'וזף מארי ז'אקאר את נול האריגה האוטומטי התעשייתי הראשון שפעולתו הייתה מבוקרת על ידי כרטיסים מנוקבים מחוברים זה לזה. מחטי האריגה עוברות רק במקום שיש בו נקב, כל כרטיס הכיל הוראות לאריגת שורה אחת, ובשיטה זו אפשר לארוג דוגמאות מורכבות מאוד של בדי ג'קארד (שנקראים על שם הממציא) ובדים עשירים אחרים כדוגמת ברוקד. קדמו לז'קאר מפתחים אחרים בתעשיית האריגים בליון שהשתמשו בכרטיסים מנוקבים, ביניהם בזיל בושון (Basile Bouchon) וז'אק ווקאנסון (Jacques Vaucanson). הכרטיס המנוקב כאמצעי לעיבוד נתונים הומצא בשנת 1887 על ידי האמריקאי הרמן הולרית', והוא נכנס לשימוש במפקד האוכלוסין שנערך בארצות הברית בשנת 1890. גודל הכרטיס היה זהה לגודלו של שטר של דולר באותה עת, כך שארגזים ומגרות ששימשו לאחסון של דולרים התאימו גם לאחסון כרטיסים מנוקבים שהכילו 24 טורים, 12 שורות בכל טור. בשנת 1928 יצרה חברת IBM כרטיס גדול יותר, בן 80 טורים ו-12 שורות. השורות סימנו את עשר הספרות ועוד שתי שורות עיליות, אשר סייעו ביצירת אותיות. צירוף ניקוב של שורות הספרות עם ניקוב השורות העיליות, יצר אותיות וסימנים מיוחדים. קופסה סטנדרטית של כרטיסי ניקוב כללה 2,000 כרטיסים. לאחסון כמויות גדולות של כרטיסים נבנו ארונות מגירות, שבהם מקום לאלפי כרטיסים. כאמצעי פלט, בכל אחד מ-960 המקומות על הכרטיס ניתן היה למקם סיבית אחת משום שכל מקום כזה יכול היה להיות באחד משני מצבים: מנוקב או לא מנוקב. העברת הקלט מטפסים אל כרטיסים מנוקבים נעשתה באמצעות מכונת ניקוב (אנ'). בתפעול מכונות הניקוב עסקו בעיקר נשים, שכונו נקבניות. עד תחילת שנות ה-70 ובעיקר לפני המצאת המחשב, שימשו מכונות מיוחדות (ציוד לעיבוד נתונים) לעיבודם של כרטיסים מנוקבים: ממיינת: שימשה למיון הכרטיסים בסדר עולה או יורד, בהתאם לטורים בכרטיס שנבחרו למטרה זו. ממזגת: מכונה שקיבלה כקלט חבילות אחדות של כרטיסים מנוקבים ממויינים לפי טורים מסוימים, ומיזגה אותם לחבילה ממויינת אחת. מלווחת: מכונה שהדפיסה את תוכנם של הכרטיסים המנוקבים. טבולטור: מכונה שאפשרה לסכם את המספרים שבחבילת כרטיסים מנוקבים, ולהדפיס את הסיכומים. עד אמצע שנות השבעים של המאה ה-20 היווה הכרטיס המנוקב את אמצעי הקלט העיקרי למחשב. הוא הוחלף בסוף שנות השבעים על ידי התקליטון, שהביא להיעלמות הכרטיס המנוקב והמכונות שטיפלו בו. מדיה וקבצים בנושא כרטיס מנוקב בוויקישיתוף יצחק עמיהוד, המחשב האלקטרוני ועבוד הנתונים, הוצאת הוד-עמי, 1968 מערכות כרטיסים מנוקבים, דף שער בספרייה הלאומית
ארטמיסיה (ציור)

ארטמיסיה או סופוניסבה (בהולנדית: Artemisia) היא ציור שמן על בד משנת 1634 מעשה ידי הצייר ההולנדי רמברנדט ואן ריין. היצירה מוצגת כיום במוזיאון הפראדו במדריד שבספרד. הנושא המתואר ביצירה אינו ברור, ולכן גם מספר שמותיה. על פי אחת הסברות היצירה מתארת את ארטמיסיה השנייה, מלכת קאריה, ברגע שבו המשרתת שלה מביאה לה את כד האפר של בעלה, המלך מאוסולוס. על פי סברה אחרת מדובר בסופוניסבה המלכה, המקבלת מהמשרתת את כוס התרעלה. המלכה, המופיעה במרכז התמונה, מוארת ולבושה בפאר רב. גבה של המשרתת מופנה אל הצופה. כפי הנראה כדוגמנית לדמות המלכה המופיעה ביצירה שימשה ססקיה, רעייתו של רמברנדט. מדיה וקבצים בנושא ארטמיסיה בוויקישיתוף
פרקסאולוגיה

פרקסאולוגיה (Praxeology) היא ענף בפילוסופיה העוסק בחקר הפעולה האנושית. לעומת גישות אחרות במדעי החברה, הפרקסאולוגיה מהווה גישת חקר דדוקטיבית ולא אמפירית. אקסיומת הבסיס של הפרקסאולוגיה היא אקסיומת הפעולה אשר משמעותה בפשטות "האדם פועל", כלומר שתנועתו המודעת של האדם מוכוונת תמיד למטרה מסוימת. באמצעות בחינת משמעויותיה הא-פריוריות של אקסיומה זו הפרקסאולוגיה מספקת ביסוס חלופי, שאינו נאו-קלאסי לכלכלה, המוכר בשם האסכולה האוסטרית. הגות נוספת מבקשת לבסס באמצעים פרקסאולוגים את תורת המשפט. את המונח פרקסאולוגיה טבע הכלכלן לודוויג פון מיזס. ערך זה הוא קצרמר בנושא פילוסופיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
Extrasolar Planets Encyclopaedia

The Extrasolar Planets Encyclopaedia (בעברית: האנציקלופדיה לכוכבי לכת חוץ-שמשיים) הוא אתר אינטרנט אסטרונומי שנוסד במצפה הכוכבים של פריז על ידי ג'ין שניידר בשנת 1995, המכיל מאגר נתונים מעודכן של כל כוכב הלכת החוץ-שמשיים המאוששים. המאגר מתעדכן כאשר אובייקט מועמד להיות מסווג ככוכב לכת מקבל אישור על כך. מאגר הנתונים משמש אסטרונומים למחקרים כגון התפתחות מערכות כוכבי לכת והתפתחות כוכבי לכת. נכון למאי 2016, זוהו 3,422 כוכבי לכת ב-2,560 מערכות ובהן 582 מערכות מרובות כוכבי לכת. באתר ישנו עמוד אישי לכל כוכב לכת וקטלוג אינטראקטיבי שמציג טבלת נתונים של כל כוכבי הלכת. הקטלוג מכיל נתונים של כוכבי לכת שהזיהוי שלהם אושר, וכן כוכבי לכת שלא אושרו. הקטלוג מתעדכן לעיתים תכופות בנתונים חדשים מפרסומים מדעיים ומכנסים. בדף המוקדש לכוכב לכת מובאת רשימה של פרטים בסיסיים, כגון: מסה, רדיוס, זמן הקפה, אקסצנטריות, נטיית מסלול, זמן הליקוי וכדומה, כולל טווח טעות אפשרי. בנוסף מובאים בדף כוכב הלכת נתונים על כוכב האם, כגון: שם, מרחק, סיווג ספקטרלי, טמפרטורה, בהירות נראית, מסה, רדיוס, קואורדינטות וכדומה. בתחילת פעילות האתר המדיניות הייתה לכלול כוכבי לכת עד 20 M J {\displaystyle M_{J}} (מסות צדק), כשמעבר לכך הגופים הוגדרו ננס חום. החל מיוני 2011, הקטלוג כולל אובייקטים עד 25 M J {\displaystyle M_{J}} . (בניגוד לאיגוד האסטרונומי הבינלאומי שמסווג אובייקטים מעל 13 M J {\displaystyle M_{J}} כננסים חומים). בנוסף לקטלוג האתר מכיל ביבליוגרפיה מפורטת של הנתונים המופיעים בו, רשימה של גופים העוסקים בחיפוש כוכבי לכת חוץ-שמשיים, מידע על מפגשים בנושא, ורשימת אתרים בנושא. אתר האינטרנט הרשמי של Extrasolar Planets Encyclopaedia (באנגלית) John Matson, שאלות ותשובות עם ג'ין שניידר, סיינטיפיק אמריקן. הגדרת וקטלוג כוכבי לכת, מאמר מאת צוות האתר. ראו לדוגמה תנע זוויתי של מערכות כוכבי לכת חוץ-שמשיים ראו לדוגמה HIP 78530 b הראיון התבצע כשמדיניות האתר הייתה לכלול כוכבי לכת עד 20 M J {\displaystyle M_{J}}
אריק מחקה החיות

אריק אמיר (1922 – 12 באוגוסט 2008) שהיה מוכר בכינויו אריק מחקה החיות היה חקיין, מנחה ופסל ישראלי. נולד ב-1922 בתל אביב. ב-1941 התגייס לצבא הבריטי ושירת בבריגדה היהודית בחזית איטליה. ב-1946 נמנה עם מקימי קיבוץ מעיין ברוך. התפרסם בישראל בשנות החמישים והשישים של המאה ה-20 כמחקה קולות, במיוחד של בעלי חיים. נהג להופיע ולהנחות אירועים כגון נשף יום העצמאות, תחרות מר ישראל וכדומה. ב-1959, עת היה בשיא הפופולריות שלו, שיתף פעולה עם הזמר בני ברמן בשיר "בפונדק קטן" שם חיקה קולות נץ, אופנוע וים. ב-1964 הקליט קולות ואפקטים לסרט חור בלבנה. ב-1965 הקליט קולות ואפקטים לסרט מבצע קהיר של מנחם גולן. בספר "איפה היינו ומה עשינו" מכונה אריק: "טוביה צפיר של הג'ונגל". פיסל דמויות בעלי חיים מגרוטאות מתכת. ב-1967 הציג לראשונה מעבודותיו בתערוכה קבוצתית בתל אביב. בשנות השישים פתח גלריה בבית הקיץ שלו בקריית האמנים צפת, ובה מוצגים פסליו. במקביל לקריירה הבימתית והאמנותית לימד רתכות בבית הספר מכס פיין בתל אביב. נפטר ב-12 באוגוסט 2008. הותיר אחריו אישה, חיה, ושתי בנות. מדיה וקבצים בנושא אריק מחקה החיות בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אריק מחקה החיות בארכיון האינטרנט מנחם רהט, חיות הברזל של אריק, מעריב, 25 ביולי 1969 אריק מחקה החיות ואוסף הפסלים שלו, יומני כרמל, יוני 1968 (התחלה 7:29) ynet, הזמר בני ברמן הלך לעולמו, באתר ynet, 8 באפריל 2002 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מרוט

מרוט (בצרפתית ובאנגלית Marotte), הוא אביזר בדמות שרביט, שבקצהו נמצא ראש מגולף. הוא התפתח במאה ה-14 כהמשך ישיר של אלת הכסיל, ומאוחר יותר הוחלף במראה שסימלה את האהבה העצמית של השוטה. מקורה של המילה מרוט, מהשפה הצרפתית, ומשמעותה המילולית, היא משוגע. המרוט נישא לרוב בידי לצים, והראש המיניאטורי משקף לעיתים קרובות את תלבושת ותחפושת הלץ הנושא אותו. על ראש המרוט הקדום יותר, הוצמדו פעמונים ולעיתים הוא היה מורכב על מספר חוליות שאפשרו לו לנוע בחופשיות לכיוונים שונים. במרוט המודרני, ניתן למצוא גם תיבת מוזיקה ואמצעים מכניים אחרים המספקים אפקטים נוספים. באופרה ריגולטו של ורדי, מופיע הזמר בתפקיד הראשי, עם מרוט שפרצופו מייצג לפי הצורך, ארשת טראגית או קומית. בתקופת ימי הביניים והרנסאנס, נשכרו הלצים על ידי בעלי ממון, מלכים ובתי המשפט. תפקידם היה לבדר אותם באמצעות הומור, שנינות, משחקי מילים, חידות, חרזנות, מלל שטותי וכמו כן, כדי ליעץ בעניינים שונים ולהעביר ביקורת על סביבתם. כיוון שדיבוריהם לא נלקחו ברצינות יתרה, ניתן להם חופש דיבור מלא, שהיה לעיתים רב יותר מזה שניתן ליועצים הרשמיים, שהיוו במקרים מסוימים איום על אדוניהם. המרוט, שימש בידי הלץ ככלי עזר הומוריסטי שסייע לו להעביר את מסריו. לצים אוחזים במרוט, הופיעו בתקופת ימי הביניים והרנסאנס, כאיורים בכתבי קודש, בציורים ובספרות המתעדת את התקופה. ספרו של סבסטיאן מינסטר, קוסמוגרפיה, הוא דוגמה מובהקת לתיאור מסורות והווי של התקופה באמצעות טקסטים וציורים, כגון ציור לץ האוחז מרוט בידו, שהופיע במהדורה של הספר בשנת 1552. צרפת, 1500, יוצר בלתי ידוע שלושה לצים, פיטר ברויגל, 1642 מתוך פרויקט גוטנברג לץ בית המשפט, סטוקהולם Heiner Meininghaus, Narrenzepter oder Marotten, Weltkunst 72. Jahrgang Nr. 13, Nov 2002, Seite 2031–2033 מאמר קצר באנגלית על ההיסטוריה של הליצנים והמרוט, באתר allaboutclowns.com מאמר בגרמנית אודות הלץ הקדום והמרוט (תרגום המכונה לאנגלית, סביר) תמונות של מרוט, המופיעות גם בציורי אמנות
דנדרובטס צהוב-פסים

דנדרובטס צהוב-פסים (שם מדעי: Dendrobates leucomelas) הוא מין של צפרדע ממשפחת הדנדרובטיים החיה ביבשת דרום אמריקה. זוהי צפרדע רעילה ומסוכנת ביותר, הרעל שעל גופה יכול להרוג בנגיעה אחת וקטלני גם לבני אדם. שמם הידוע יותר של כלל המינים במשפחה, צפרדעי חץ רעילות, נובע מן העובדה ששבטי האינדיאנים נהגו למרוח את חיציהם ברעל הצפרדע. הצפרדעים חיות בדרום אמריקה, באזור גיאנה, ונצואלה וקולומביה. הצפרדע נמצאת בדרך כלל בנהרות אשר ביערות גשם טרופיים. מזונה העיקרי מורכב מחרקים אותם, ככל הצפרדעים, היא תופסת בלשונה הארוכה. הדנדרובטס הוא יחידני, וחי בגפו. הטלת הביצים של הדנדרובטס מתרחשת על עלה, והזכר מטפל בהן במסירות מרגע הטלתם. לאחר בקיעת הראשנים הזכר מעביר אותם לבריכת מים על גבו. זהו אחד ממיני הדנדרובטס הגדול ביותר. אורכו הממוצע כ-4 ס"מ ומשקלו כ-100 גרם. הזכרים בדרך כלל גדולים יותר מהנקבות. גבו של הדנדרובטס בדרך כלל צהוב עם כתמים שחורים, אך לעיתים הצהוב משתנה לכתום. רגליו מותאמות לטיפוס על עצים ומבנהם המיוחד מאפשר לרגל להידבק למקום הטיפוס. הלשון שלהם דביקה גם היא, ומאפשרת תפיסה יעילה של חרקים, שהם המזון המועדף עליהם. גובה המחייה הממוצע שבו חי הדנדרובטס הוא 5–86 מטר. מדיה וקבצים בנושא דנדרובטס צהוב-פסים בוויקישיתוף דנדרובטס צהוב-פסים, באתר ITIS (באנגלית) דנדרובטס צהוב-פסים, באתר NCBI (באנגלית) דנדרובטס צהוב-פסים, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) דנדרובטס צהוב-פסים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) דנדרובטס צהוב-פסים, באתר GBIF (באנגלית) דנדרובטס צהוב-פסים, באתר גן החיות התנ"כי (בעברית) דנדרובטס צהוב-פסים באתר הרשימה האדומה של IUCN
אלוהות פרטית

אלוהות פרטית (או אלוהות אישית/פרסונלית) היא תפיסה לפיה האל מתערב במציאות ומתייחס, משפיע ואף יוצר קשר עם בני האדם בהתאם למידת מוסריותם, התנהגותם, השקפת עולמם או מידת ציותם ומרותם לו. תפיסת האלוהות הפרטית היא התפיסה הנפוצה ביותר כלפי אל בקרב המין האנושי. האלוהות האישית נפוצה ברוב המוחלט של זרמי הדתות המונותאיסטיות, היהדות, הנצרות והאסלאם, וכמו כן גם ברוב הדתות הפולותאיסטיות, בהן האלים משפיעים על המציאות כתוצאה ישירה של התנהגות בני האדם היכולה להכעיס או לשמח אותם. אלו הדוגלים בתפיסה דאיסטית או אגנוסטית של אלוהות ובעיקר אתאיסטים נוטים להתייחס בזלזול מה לתפיסה זו, כתפיסה שטחית וילדותית, לרוב בשל תמיהה על מקומו המרכזי של האדם בקוסמוס ברוב צורות האלוהות האישית. שהרי אל שמוגדר ככל יודע, כל יכול, תבוני, מושלם וטוב באופן מוחלט, אין זה הגיוני שיטריח את עצמו בהתנהגות האדם (בפרט כזו שאיננה גורמת סבל לאחר) או יגיב על תפיסותיו של בני האדם הנחותים, בטח ובטח שלא יפתח ציפיות מאותם בני אדם. טענות נגד אלוהים פרטי עוסקות בשני נושאים בסיסיים: אל פרטי הוא "אל נוח", התנהגותו משולה להורה אחראי ודאגן המעניש ומוקיר את בני האדם לטובתם. טענה זו לא מעלה טיעון של ממש נגד קיום אל כזה, אלא מנסה להראות שאמונה בתפיסה כזו של אלוהים יכולה להתפתח ולהתפשט בקלות בין בני אדם, בייחוד בתקופות קדומות, בעזרת טיעונים אמוציונליים וללא טיעונים רציונליים או גיבוי בראיות. אל פרטי יודע מראש את כל מעשי בני האדם ואף משפיע ומכוון את מחשבותיהם ומעשיהם ובכל זאת מתגמל ומעניש אותם. (שאלת הידיעה והבחירה) השגחה "סייברדין", בעיית הבחירה החופשית והידיעה אלוהית, אתר עמותת חופש עדי אביר, האל המתפלל ,29 נובמבר 2010 עדי אביר, האל הכל-יכול וכל-יודע, 28 פברואר 2012
פרנצ'סקו סלוויאטי

פרנצ'סקו סלוויאטי ריאריו (1443 - 26 באפריל 1478 בפירנצה) היה הארכיבישוף של פיזה ב-1475. לסלוויאטי היה קשר דם למשפחת האצולה ריאריו, ולמשפחת סלוויאטי דלה רוברה (שלה העניק האפיפיור סיקסטוס הרביעי את חוזה הבנקאות של הכס הקדוש במקום משפחת מדיצ'י). סלוויאטי היה קרוב באמצעות קשרי נישואין גם למשפחות פאצי, מדיצ'י, ויטורי ולמשפחות אצולה נוספות שהיו בעלות השפעה פוליטית וכלכלית. סלוויאטי התייתם בגיל צעיר. אמנם קיבל חינוך הומניסטי אך העדיף את הכנסייה מאחר שידע כי יתקשה להשיג כוח במשפחה ללא אביו. מקורות פרו-מדיצ'יים מציירים את דמותו כחנפן, מהמר ותאב כוח, אותו השיג באמצעות משוא הפנים של הכנסייה. ב-1464 עבר סלוויאטי לרומא במטרה להתחבר אל פרנצ'סקו סלוויאטי דלה רוברה, שהפך מאוחר יותר לאפיפיור סיקסטוס הרביעי. כמו כן התחבר אל אחייניו, האחים ג'ירולאמו ופייטרו ריאריו. קשרים אלו סייעו לו לקבל ב-1475 את משרת הארכיבישוף של פיזה. משפחת מדיצ'י, שמרכזה היה בפירנצה, התנגדה למינויו של סלוויאטי לארכיבישוף וכך, באביב 1478 הוא שלח לפירנצה את אחיינו, רפאלה ריאריו, כדי שיזמין את האחים ג'וליאנו ולורנצו דה מדיצ'י להגיע למיסה בדואומו של פירנצה מתוך כוונה לרצחם שם במה שנודע מאוחר יותר כ"קשר של משפחת פאצי". בעת שצלצלו בפעמון בזמן טקס הגבהת לחם הקודש בכנסייה, היה על סלוויאטי ללכת לפאלאצו וקיו, להרוג את הגונפלוניירה (ראש המערכת החוקית והפוליטית בעיר) פטרוצ'י ולהשתלט על כיכר הסיניוריה הסמוכה, בעת שהרצח המרכזי היה אמור להתבצע בקתדרלה עצמה. אולם, עם הגיעו לכיכר וקיו הוא נעצר על ידי פטרוצ'י ובתוך שעה בוצע בו לינץ' והוא נתלה, יחד עם קושרים נוספים, מחלונות אולם "סלה דיי דואצ'נטו" (Sala dei Duecento) שבכיכר וקיו. בית פאצי מדיה וקבצים בנושא פרנצ'סקו סלוויאטי בוויקישיתוף The Duomo, אתר אוניברסיטת איווה סטייט
חנופה

חנופה היא הפעולה של מתן מחמאות, או התנהגות המיטיבה בצורה מוגזמת, בדרך כלל על מנת להיטיב למתחנף באמצעות הנמען - מושא החנופה. מבחינה היסטורית שימשה חנופה מאז ומתמיד כצורת הפניה המקובלת של נתין אל בן אצולה. בתקופת הרנסאנס, היה זה מנהג נפוץ בקרב סופרים להחניף למלך המכהן בספריהם ושיריהם. ניתן לראות, לדוגמה, את המחמאות שמחלק המשורר אדמונד ספנסר למלכה אליזבת הראשונה בשירו "המלכה הנאווה", את המחמאות שמחלק ויליאם שייקספיר למלך ג'יימס הראשון במחזה מקבת' ואת המחמאות שמרעיף ניקולו מקיאוולי על לורנזו די פיירה דה מדיצ'י השני, שליט פירנצה ודוכס אורבינו, ב"הנסיך". חנופה גם משמשת במשפטי חיזור, כחלק מניסיון ליזום חיזור רומנטי. המושג חנופה, נתפס על פי רוב, במובן שלילי. תיאורים שליליים ומגוונים של חנופה ניתן למצוא לאורך ההיסטוריה, לפחות מאז כתיבת התנ"ך. בפואמה "הקומדיה האלוהית", דנטה אליגיירי מתאר חנפנים מדשדשים בצואת אדם, ומביע בעזרת תיאור זה את דעתו כי דבריהם של החנפנים שווי ערך לצואה בחוג השמיני של הגהנום. החנפן חסר הכנות, הוא דמות נלעגת המופיעה ביצירות ספרותיות רבות. דוגמאות לכך ניתן למצוא בדמות גרימא אלקין (לשון-תולעת) ב"שר הטבעות" של ג'.ר.ר. טולקין, גונריל ורגן מ"המלך ליר" ויאגו מאותלו של שייקספיר. מילת התואר "מחמיא", לעומת זאת, היא בדרך כלל חיובית. היא משמשת בהתייחסות ליצירת אמנות או בגד, למשל, שגורמים לנושא או ללובש להיראות מושכים יותר. דוגמאות לשימוש במילת תואר זו: "המלך היה מרוצה מהדיוקן, מכיוון שהוא הציג את היקפו באופן מחמיא" או "נראה לי שאלבש את השמלה הירוקה כי היא מחמיאה לעיניי". הסתמכות על החנופה חנופה, באתר "עולמות" ציטוטים הנוגעים לחנופה (באנגלית) הערך "חנופה", במיקרופדיה תלמודית, באתר ויקישיבה