laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
תלות שיתופית

המושג תלות שיתופית (באנגלית: Codependency) מתאר דפוס תמיכה לקוי במערכות יחסים, המאפשר התמכרות, בעיות נפשיות, חוסר בגרות וחוסר אחריות. תלות שיתופית נוצרת מתוך הסתמכות-יתר על אנשים אחרים על מנת לזכות באישורם ולרכוש תחושת זהות.  המושג התפתח לראשונה מתוך התייחסות למערך היחסים המתקיים במשפחות בהם אחד מבני המשפחה אלכוהוליסט. בהמשך התרחב המושג, וכעת הוא כולל מערכות יחסים עם בן זוג נרקיסיסט, או מכור לסמים, הימורים או סקס.  אחת הסכנות של הפרעת קשב במבוגרים היא התפתחות של תלות שיתופית בין אנשים עם הפרעת קשב המאופיינת בקשיי התארגנות, לבין בני זוג שתלטניים ללא הפרעת קשב עם יכולת התארגנות גבוהה. מבחינה היסטורית, המושג תלות שיתופית נולד בארגון "אלכוהוליסטים אנונימיים", כחלק מההבנה כי הבעיה מתקיימת לא רק אצל המכור, אלא גם בקרב בני משפחה וחברים, אשר עלולים לחבל בתהליך ההחלמה באמצעות סיוע-יתר. בהמשך, הורחב המושג, והוא מתאר כל דרך בה אדם אחד מקובע על ידי אדם אחר לשם אשרור עצמי. המושג משיק למושג הפסיכואנליטי "אישיות תלותית" (המסתמכת על אישיות חזקה). לתלות שיתופית מספר מאפיינים עיקריים. אלו כוללים: חוסר בתחושת זהות עצמית סיוע לאחרים על חשבון עצמי פעולה מתמדת לריצוי אחרים מערכות יחסים בלתי יציבות קושי להיות לבד הכפפה עצמית לצורכי אחרים, רצון עז בקבלה וחיבה פרפקציוניזם חוסר אמון, תחושת ערך עצמי נמוכה  - בעלי תלות שיתופית - Codependency מאת חיי אמפת׳ Lost In The Shuffle: The Co-Dependent Reality מאת רוברט שבי Codependent No more: How to Stop Controlling Others and Start Caring for Yourself מאת מלודי ביטי Perfect Daughters – Adult Daughters of Alcoholics מאת רוברט אקרמן תלות שיתופית (Codependency) תלות שיתופית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Ben-Naim, S., Marom, I., Krashin, M., Gifter, B., & Arad, K. (2017). Life With a Partner with ADHD: The Moderating Role of Intimacy. Journal Of Child & Family Studies, 26(5), 1365-1373.
נבחרת ברזיל בכדוריד נשים

נבחרת ברזיל בכדוריד נשים היא הנבחרת לאומית של ברזיל. הנבחרת החלה להשתתף בתחרויות בינלאומיות משמעותיות בשנות ה-80 של המאה ה-20. הנבחרת השתתפה ב-13 אליפויות העולם בכדוריד וזכתה בשנת 2013. בכך היא הפכה להיות הנבחרת הראשונה מאמריקה שזכתה בתואר. הנבחרת זכתה 10 פעמים באליפות אמריקה בכדוריד. עד לשנות ה-80 של המאה ה-20 הנבחרת לא השתתפה בתחרויות בינלאומיות משמעותיות. מדיה וקבצים בנושא נבחרת ברזיל בכדוריד נשים בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של נבחרת ברזיל בכדוריד נשים דף באתר איגוד הכדוריד העולמי החל משנת 2018 אפילות מרכז ודרום אמריקה ערך זה הוא קצרמר בנושא כדוריד. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סילביה מרקוביץ'

סילביה מרקוביץ' (נולדה ב-30 בינואר 1952) היא כנרת רומניה-ישראלית ממוצא יהודי, החיה בצרפת ובאוסטריה בשנת 1976 עלתה מרומניה לישראל וקיבלה אזרחות ישראלית. סילביה מרקוביץ'-פאגין נולדה בבקאו שברומניה, לאברהם מרקוביץ' ולאנה לבית כץ. אחרי לימודי מוזיקה בעיר הולדתה היא למדה בקונסרבטוריון בוקרשט והייתה תלמידתו של הכנר שטפן גאורגיו מאז הייתה בת 12. בגיל שש-עשרה הופיעה לראשונה מחוץ לארצה, בקונצרט בהאג, הולנד, תחת שרביטו של ברונו מאדרנה. בשנת 1969 זכתה בפרס השני בתחרות מרגריט לונג/ז'אק טיבו בפריז, כשהפרס הראשון לא הוענק לאיש מהמתחרים. אז זכתה גם במונקו בתחרות ע"ש הנסיך רניה שלישי בפרס מיוחד על ביצוע של יצירה מוזיקלית בת זמננו. בשנת 1970 הייתה הזוכה בפרס הראשון בתחרות ג'ורג'ה אנסקו בבוקרשט. בשנת 1971 אחרי הופעה כסולנית עם התזמורת הסימפונית של לונדון, הוזמנה על ידי קלאודיו אבדו לנגן את הקונצרטו השני לכינור מאת בלה בארטוק עם תזמורת לה סקאלה. בשנת 1972 לרגל חגיגת יום הולדתו ה-90, הזמין אותה לאופולד סטוקובסקי לנגן את הקונצ'רטו לכינור של גלאזונוב עם התזמורת הסימפונית של לונדון ברויאל אלברט הול. חברת דקה הקליטה את הקונצרט. החל משנת 1976, כשעלתה מרומניה של צ'אושסקו לישראל, התאפשר לה לפתח קריירה בינלאומית, חופשייה ממגבלות פוליטיות. מתחילת שנות ה-1980 חיה ופעלה בגרמניה כמורה בבית הספר הגבוה למוזיקה בעיר זארבריקן וכמו כן באקדמיה למוזיקה של טיבור וארגה בסיון בשווייץ. היא פרופסור בפקולטה למוזיקה של האוניברסיטה לאמנויות הבמה של גראץ באוסטריה. היא מנגנת על כינור אלבאני מסביבות שנת 1800 ומרבה להופיע בדרום אמריקה, בארצות הברית, ביפן, בישראל וברחבי אירופה. היא פעילה גם כנגנית מוזיקה קאמרית ומופיעה לעיתים קרובות ברסיטלים עם פסנתרנים מפורסמים, ולאחרונה גם עם בנה, אמו פאז'ן. בין הקלטותיה החשובות: סונאטות של קלוד דביסי, סזר פרנק וגבריאל פורה וקונצ'רטו לכינור של ז'אן סיבליוס עם נמה ירווי והתזמורת הסימפונית של גטבורג. לסילביה מרקוביץ', הנשואה לכנר השווייצרי דייגו פאז'ן וחיה בשטרסבורג בצרפת, יש שני ילדים - שרה, זמרת סופרן ואמו, פסנתרן. 1969 - הפרס השני (הפרס הראשון לא הוענק) בתחרות הבינלאומית מרגריט לון/ז'אק טיבו בפריז פרס מיוחד של הנסיך רנייה של מונקו עבור ביצוע של יצירה עכשווית 1970 - הפרס הראשון בתחרות הבינלאומית "ג'ורג'ה אנסקו" בבוקרשט. Alain Pâris - Dictionnaire des interpretes Robert Laffont, Paris ,1995 (לקסיקון למבצעי מוזיקה קלאסית - מאת אלן פארי, רובר לאפון, פריז 1995) סילביה מרקוביץ', באתר MusicBrainz (באנגלית) ביוגרפיה שלה ברשת
כדורגלן השנה ברוסיה

האם התכוונתם ל... כדורגלן השנה ברוסיה (מגזין פוטבול) – כדורגלן השנה ברוסיה לפי מגזין "פוטבול" כדורגלן השנה ברוסיה (ספורט אקספרס) – כדורגלן השנה ברוסיה לפי מגזין "ספורט אקספרס"
ירוק-לבן-ירוק

ירוק-לבן-ירוק (באנגלית: Green White Green) הוא סרט קומדיית נעורים ניגרי בבימויו ובהפקתו של אבבא מקמה. הסרט מספר על שלישיית חברים בוהמיינים בלאגוס המעבירים את זמנם עד לאוניברסיטה במשחקי וידאו, הימורים והתפלספויות שטותיות על עתידם. הסרט הוקרן לראשונה ב-14 בספטמבר 2016 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, ולאחר מכן יצא בניגריה ב-30 בספטמבר 2016. בישראל הסרט הוקרן בסינמטק תל אביב ובסינמטק ירושלים. שפת המקור של הסרט היא אנגלית, ואורכו כ-102 דקות. סרט זה הוא סרטו הראשון של הבמאי אבבא מקמה, והוא היה מועמד למספר פרסים. הסרט מספר על שלישיית חברים בוהמיינים בלאגוס, העיר הגדולה ביותר בניגריה. הם מעבירים את זמנם עד לאוניברסיטה במשחקי וידאו, הימורים והתפלספויות שטותיות על עתידם. הם עמלים במלוא במרץ לקדם את השאיפות האמנותיות שלהם. הסרט עוסק בדור הצעיר, בחיי העיר הצבעוניים והתוססים של המטרופולין ובחשיבותה של היצירה בכינון זהות ומקום. סמואל רובינסון - סגן איפני דייק ג'וניור - אוזומה ג'מאל איבראהים - באבא כריסטבל גודדי אוקי אוזואשי בימבו מנואל מג אוטנווה אריק דידי דונטוס אקואזי אומוי אוזמרה הסרט הוקרן לראשונה ב-14 בספטמבר 2016 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, ולאחר מכן יצא בניגריה ב-30 בספטמבר 2016‏. בישראל הסרט הוקרן בסינמטק תל אביב ובסינמטק ירושלים. הסרט הופץ גם בנטפליקס בשם "ירוק לבן ירוק (וכל הצבעים היפהפיים בפסיפס השיגעון שלי)". הסרט זכה לביקורות טובות ותואר כ"מזלזל וחכם" על ידי "Now Toronto", כ"מטה-נוליווד" על ידי "Screen Daily" וכ"נועז, פרוע וכיף לכאורה" על ידי "אינדי ווייר". "ירוק-לבן-ירוק", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "ירוק-לבן-ירוק", באתר נטפליקס "ירוק-לבן-ירוק", באתר AllMovie (באנגלית) "ירוק-לבן-ירוק", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "ירוק-לבן-ירוק", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) GREEN WHITE GREEN TO OPEN LIGHTS, CAMERA, AFRICA!!! 2016 FILM FESTIVAL, נכתב על ידי LCA!!!, באתר "lights camera africa", ב-23 בספטמבר 2016 "Green White Green" premieres at 6th edition 'Day 1', נכתב על ידי Chinedu Adiele, באתר "pulse.ng", ב-1 באוקטובר 2016 THE FILM BLOG: ‘GREEN WHITE GREEN’ WAS THE REAL STAR OF TIFF 2016 – BUT YOU DIDN’T HEAR ABOUT IT, BECAUSE… FEFERITY, נכתב על ידי YManager, באתר "ynaija", ב-20 בספטמבר 2016 ירוק-לבן-ירוק, באתר סינמטק תל אביב ירוק-לבן-ירוק, באתר סינמטק ירושלים Green White Green, נכתב על ידי RADHEYAN SIMONPILLAI, באתר "Now Toronto", ב-31 באוגוסט 2016 'Green White Green': Toronto Review, נכתב על ידי DAVID D'ARCY, באתר "Screen Daily", ב-13 בספטמבר 2016 TIFF Premiere ‘Green White Green’ Shows Off Wildness of Youth In Hilarious Insult Battle – Watch, באתר "Indie Wire", ב-1 באוקטובר 2016 ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ירוק-לבן-ירוק".
כדורגלן השנה ברוסיה (ספורט אקספרס)

כדורגלן השנה ברוסיה הוא פרס שנתי הפרס המוענק לשחקן הטוב ביותר של העונה ברוסיה, אשר נקבע על פי משאל בקרב השחקנים של כל אחת מקבוצות ליגת העל הרוסית. הפרס מוענק על ידי העיתון "ספורט אקספרס" מאז 1991.ב-1991 נערכה אליפות ברית המועצות האחרונה והזוכה הראשון של הפרס היה קשר צסק"א איגור קורנייב. מאז 1992, נערכת אליפות רוסיה. כתוצאה מסקר שנערך עם סיום עונת 1992, השחקנים הצביעו לטובת שחקנה של ספרטק מוסקבה, איגור לדיאחוב, שעקף רק בשתי נקודות את חברו לקבוצה ויקטור אונופקו, שזכה עונה לאחר מכן בפרס. הזר הראשון שזכה בעונת 2005 היה קשר צסק"א דניאל קרבאליו. בעונת 2011/2012 הסקר נערך בעקבות תוצאות שנת 2011. בעונת 2013/2014, לא נערך משאל בין השחקנים והפרס לא הוענק, אך מאז עונת 2014/2015 מוענק מדי שנה. חלוקת פרס כדורגלן השנה לפי מועדונים. כדורגלן השנה ברוסיה (שבועון פוטבול) כדורגלן השנה בברית המועצות מידע באתר "ספורט-אקספרס" Думбья из команды лейтенантов "Игорь АКИНФЕЕВ". נבדק ב-2017-01-23. Халк: лучший по версии футболистов! Итоги голосования на звание лучшего игрока чемпионата России в клубах премьер-лиги-2014/15 Смолов - лучший по версии футболистов! Дзюба - лучший по версии футболистов! Дзюба — лучший! Второй год подряд
כיתתנו בלילה צועדת

כיתתנו בלילה צועדת הוא שיר שנכתב ב-15 במאי 1948 על ידי אברהם ברוידס והולחן בידי מרק לברי. לחן נוסף חיבר יואל ולבה. הלחן של לברי הוא חלק מהמארשים של תזמורת צה"ל. על יצירת השיר סיפר לברי לחוקרת הזמר העברי ציפי פליישר: ”זה היה בדיוק ב-15 במאי 1948. זו היתה דרישה נמרצת של בן-גוריון, כי לא היה לנו שום שיר לכת, והוא דרש שנכתוב משהו. סגרו אותנו בחדר, את ברוידס ואותי, ובמשך לילה אחד כתבנו את השיר. בבוקר הסרטנו, והשיר הפך לשיר הלכת של ההגנה של אז.” לשיר ארבעה בתים, עם פזמון חוזר הפותח את השיר ונכלל גם לאחר הבית השני והבית הרביעי. בכל בית ארבע שורות בחריזה מסורגת. עיקר בתי השיר עוסקים בכיתת חיילים דרוכה לקרב, ורק בבית האחרון משתנה אופי השיר, במילים" "יֵשׁ אַחַת אֵי שָׁם בַּמּוֹלֶדֶת / אֲשֶׁר אֲהַבְנוּהָ כָּל כָּךְ". השיר פתח שנים רבות את שידורי גלי צה"ל עד שהוחלף בשנת 1963 במארש צה"ל של יואב תלמי. "כיתתנו בלילה צועדת" באתר בית לזמר העברי מילות השיר "כיתתנו בלילה צועדת (לחן לברי)" והאזנה לו, באתר זמרשת מילות השיר "כיתתנו בלילה צועדת (לחן ולבה)" והאזנה לו, באתר זמרשת כיתתנו בלילה צועדת, שיר, אופוס 213 (1948) (אורכב 29.09.2018 בארכיון Wayback Machine), באתר העמותה למורשת מרק לברי ציפי פליישר, התפתחותו ההיסטורית של שיר העם העברי, עמ' 332
מוזיאון האקונה לאמנות

מוזיאון האקו֗נֶה לאמנות (ביפנית: 箱根美術館) הוא מוזיאון לאמנות הממוקם בעיירה האקו֗נֶה, במחוז קנאגאווה שביפן. מוזיאון האקונה לאמנות נוסד בשנת 1952 בעיירה גורה שבהאקונה על ידי מוקיצי אודקה (Mokichi Okada; 岡田茂吉). המוזיאון מציג תצוגה של כלי קרמיקה וקדרות סינית ויפנית החל מתקופת ג'ומון ועד לתקופת אדו. בנוסף, מציג המוזיאון תערוכות מתחלפות של אמנות יפנית, כגון תערוכות של חיתוכי-עץ ועוד. שטח המוזיאון מכיל גן המאופיין בשימוש באזוב ובעצי מייפל ובתוכו בית תה. מדיה וקבצים בנושא מוזיאון האקונה לאמנות בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מוזיאון האקונה לאמנות (ביפנית ובאנגלית) מוזיאון האקונה לאמנות, ברשת החברתית פייסבוק מוזיאון האקונה לאמנות, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מוזיאון האקונה לאמנות, ברשת החברתית אינסטגרם תיאור המוזיאון
פנטסיה 2000 (כתב עת)

פנטסיה 2000 היה כתב עת ישראלי למדע בדיוני שהופיע מדצמבר 1978 ועד לאוגוסט 1984. כתב העת כלל בעיקר סיפורים מתורגמים מאנגלית, פרי עטם של הסופרים העיקריים בז'אנר, סיפורים מקוריים של יוצרים ישראלים, ומדורים שונים כמו עתידנות, ביקורות ספרים וחדשות מהתחום. במידה רבה, שימש המגזין כטקסט מכונן של ז'אנר המדע הבדיוני בישראל, והיווה אבן שואבת למספר רב של סופרים, מתרגמים, עורכים, מאיירים וקוראים. כתב העת יצא לאור לראשונה בדצמבר 1978 ביוזמת אלי טנא, אהרון האופטמן, ציפי האופטמן ודובי לרר. טנא היה המוציא לאור והעורך הראשון. אחריו שימש אהרון האופטמן תקופה ממושכת בתפקיד העורך הראשי. בהמשך הועבר התפקיד לעמנואל לוטם וגבי פלג. בין המתרגמים הבולטים מבחינה כמותית של סיפורים אפשר למנות את שירה טמיר-אלקיים (שגם סיפורים פרי עטה התפרסמו בפנטסיה 2000) ,יותם ראובני, מאיה שני-דור, טל שפר, מוניקה שדה, עמוס ערן ועוד. "פנטסיה 2000" נסגר, מסיבות כלכליות, בשנת 1984, לאחר שיצאו 44 גיליונות שזכו לפופולריות רבה בקרב חובבי הז'אנר בישראל. האופטמן ולוטם המשיכו להיות פעילים בתחום המדע הבדיוני בישראל גם אחרי שנסגר כתב העת ונמנו עם מייסדי האגודה הישראלית למדע בדיוני ולפנטסיה, בשנת 1996. בין הסיפורים המקוריים הבולטים[דרושה הבהרה] שפורסמו במגזין ניתן למצוא את "עכברי שטרן גרלך" ו"הקבצן ואיש הפח" של מרדכי ששון, "צער בעלי-חיים" של עמיחי ברנדס, "כיבוי אורות" של אלפי, "פיל עומד לדרוס" של יגאל צמח (שנבחר בשעתו לסיפור המדע הבדיוני העברי הטוב ביותר שפורסם בכתב העת) והסיפור "צדק, צדק תרדוף" של אמיר גבע. באוקטובר 2008, במלאת 30 שנה לצאת הגיליון הראשון, יצא לאור גיליון חגיגי מיוחד (חד-פעמי), "פנטסיה 2000" מס' 45. באוקטובר 2019 יצאו אלי טנא ואהרון האופטמן בגיוס המונים במטרה לגייס כסף להקמת אתר אינטרנט בו ניתן יהיה לקרוא את כל גיליונות "פנטסיה 2000". הגיוס הסתיים בהצלחה יתרה, ובחודש אוגוסט 2020 עלה האתר לאוויר. פנטסיה 2000 - האתר משנת 2020 מתי רגב, אנשים צעירים עושים עיתון מדע בדיוני, מעריב, 11 בדצמבר 1978 הנרי אונגר, פנטאסיה קצת נוסטלגית, דבר, 13 באפריל 1979 (ביקורת) סמדר שיר, אדוני, עורך כתב-העת, מעריב, 5 במאי 1980 אהרון האופטמן מספר על הולדת המגזין פנטסיה 2000 פרטים על גיליון 45 רועי בית לוי, אודיסיאה לחלל, באתר הארץ, 23 באוקטובר 2008 אלי אשד, העבר וההווה של העתיד: ההיסטוריה של מגזין המדע הבדיוני העברי, בלוג באתר "רשימות" רן לוי, 'פנסטיה 2000' – סיפורו של מגזין המד"ב הישראלי הראשון, באתר "עושים היסטוריה" (שידור של הפודקאסט וטקסט מלא שלו) אלי אשד "40 שנה לפנטסיה 2000", המולטי יקום של אלי אשד, דצמבר 2018 יובל פלוטקין, המגזין שהגשים להרצל את הפנטזיה: מדע בדיוני בעברית, באתר ynet, 19 בינואר 2019 גיוס המונים פנטסיה 2000 אתר הידען פנטסיה 2000: עוד מעט תוכלו לקרוא את כל הגליונות באינטרנט
ארמיית ההלם השנייה

ארמיית ההלם השנייה (ברוסית: ударная армия ‏я‏-2) הייתה ארמייה של הצבא האדום שלחמה במלחמת העולם השנייה. היחידה הוקמה בהתאם להחלטה מ-24 באוקטובר 1941. ההקמה החלה באזור מורדוביה/צ'ובשיה תחת השם "ארמיית עתודה ה-26". בדצמבר 1941 הארמייה הועברה לאזור מזרחית ללנינגרד ותוך זמן קצר החלו קרבות לפריצת המצור על לנינגרד. הקרבות נמשכו מספר חודשים ללא הצלחה יתרה. באפריל 1942 יחידות הארמייה כותרו על ידי הנאצים. ב-16 באפריל מפקד הארמייה נפצע והועבר לעורף. במקומו מונה אנדריי ולאסוב. הניסיונות לשחרר את היחידות המכותרות לא צלחו ובסופו של דבר בתוך הכיתור היו מעל ל-40 אלף חיילים. עד לאוגוסט 1942 כ-15 אלף חיילים הצליחו לצאת מהכיתור, בהתאם להודעת וורמאכט 30 אלף נפלו לשבי כולל מפקד הארמייה. החל מאוקטובר 1942 ארמיית ההלם השנייה קיבלה תגבור בכח אדם וציוד. לקראת תחילת 1943 היא כללה 165 אלף חיילים וקצינים, 2206 תותחים ו-225 טנקים. ב-12 בינואר 1943 החלה מתקפה חדשה לפריצת המצור על לנינגרד. הפעם הסובייטים הצליחו לפרוץ את המצור. ארמיית ההלם השנייה המשיכה להילחם באזור עד לשנת 1944. בקיץ 1944 היא השתתפה בשחרור נרבה ובהמשך טלין. בינואר 1945 היא הועברה לאזור פולטוסק. בסוף ינואר היא שחררה את אזור טירת מאלבורק ועברה את נהר ויסלה. באביב 1945 ארמיית ההלם השנייה הועברה מערבה ולחמה באזור שצ'צ'ין. לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, הארמייה הייתה חלק מיחידות הצבא האדום שהוצבו בשטח גרמניה, ובמהלך שנת 1946 פורקה. לוטננט גנרל גריגורי סוקולוה דצמבר 1941 - ינואר 1942 לוטננט גנרל ניקולאי קליקוב ינואר 1942 - אפריל 1942 לוטננט גנרל אנדריי ולאסוב אפריל 1942 - יולי 1942 לוטננט גנרל ניקולאי קליקוב יולי 1942 - דצמבר 1942 לוטננט גנרל ולדימיר רומנובסקי דצמבר 1942 - דצמבר 1943 לוטננט גנרל איוואן פדיונינסקי דצמבר 1943 - אפריל 1946 ארמיית ההלם השנייה באתר samsv (ברוסית)
שוער השנה ברוסיה

פרס שוער השנה, רשמית פרס שוער השנה על שם לב יאשין (ברוסית: Приз «Вратарь года» имени Льва Яшина) הוא פרס ספורט שנתי, המוענק מדי שנה לשוער הכדורגל הטוב ביותר בליגת העל הרוסית בכדורגל. הפרס מוענק ברציפות מאז 1960 בחסות מגזין "אוגוניוק" (Огонёк) ותחילה הוענק כתואר שוער השנה בברית המועצות, עד 1991 אז החל להיות מוענק לשוער הכדורגל הטוב ביותר בליגה הרוסית. המגזין בוחר מדי חודש שוער מצטיין שנתון להצבעת קוראיו. בתום עונת הכדורגל המגזין נוקב בשמות שלושת שוערי הכדורגל הטובים ביותר ומציב לקוראיו את זכות ההצבעה, בתום ההצבעה מוכרז המנצח ולזוכה הנבחר מוענק פסל הפרס, שעוצב על ידי הפסל גאורגי ורטאנוביץ'. איגור אקינפייב זכה 11 פעמים בפרס והוא שיאן הזוכים. כל זוכי הפרס היו אזרחי ברית המועצות או רוסיה ומעולם לא זכה בפרס שוער בעל אזרחות זרה. כדורגלן השנה בברית המועצות כדורגלן החודש בליגת העל הרוסית בכדורגל כדורגלן השנה ברוסיה (מגזין פוטבול) כדורגלן השנה ברוסיה (ספורט אקספרס)
פרס לב יאשין (פירושונים)

האם התכוונתם ל... גביע יאשין – פרס המוענק על ידי המגזין הצרפתי "פראנס פוטבול" לשוער השנה בעולם. שוער השנה ברוסיה – פרס שוער השנה ברוסיה לפי מגזין "אוגוניוק". פרס כפפת הזהב – פרס השוער הטוב ביותר בגביע העולם בכדורגל, נקרא פרס לב יאשין בשנים 1994 - 2006.
סרג' קורשיא

סרג' קורשיא (נולד ב-21 באוקטובר 1958) הוא ראש מועצת כפר שמריהו, מנהל חברות, אל"ם במילואים, לשעבר קצין במשטרת ישראל. נולד בשנת 1958 במרוקו ועלה לארץ בשנת 1961. גדל בהרצליה פיתוח ובמונטריאול. בנם של ג'ורג' ומרסל קורשיא. בגיל 19 חזר ארצה על מנת להתגייס לצה"ל כחייל בודד. התגייס בשנת 1977 ושירת בגדוד 202 בחטיבת הצנחנים. השתחרר בדרגת סגן בשנת 1981. במהלך שירותו הסדיר השתתף במבצע ליטני. משרת במילואים מזה 37 שנים בהן מילא שורת תפקידי פיקוד. במהלך מלחמת לבנון הראשונה נפצע בקרב בפאתי ביירות. בשנת 2002 השתתף במבצע חומת מגן בתפקיד פיקודי כמפקד יחידה בדרגת סא"ל. השתתף במלחמת לבנון השנייה בתפקיד מפקד ההטסות של פיקוד הצפון בדרגת אל"ם. שירת כמפקד יחידת הקישור לעיר הרצליה מטעם פיקוד העורף בדרגת אל"ם. עם שחרורו מצה"ל שירת במשטרת ישראל כקצין. בשנת 1988 מונה לסמנכ"ל התאחדות סוכני הנסיעות והתיירות בישראל במשך 6 שנים. בשנת 1994 מונה למנכ"ל חברת כוח אדם למשך שנתיים וחצי. בשנת 1996 מונה למנהל מפעל תכשיטים. משנת 2003 ניהל חברה פרטית הנותנת שירותי ניהול פרויקטים בתחום הנדל"ן. בשנת 1998 החל את עשייתו הציבורית כיו"ר ועדת ביטחון במועצה המקומית כפר שמריהו בהתנדבות. נבחר כחבר מועצה מקומית כפר שמריהו וכיהן בתפקיד זה עד שנת 2008. במקביל לכהונתו כיו"ר ועדת ביטחון, כיהן גם כיו"ר ועדות מכרזים, איכות הסביבה וביקורת. משנת 2014 מפקד יחידת הקישור לעיר הרצליה בפיקוד העורף. בשנת 1998 הקים את יחידת המתנדבים של כפר שמריהו ורשפון - יחידת משמר הכפר, יחידה מבצעית 605 ופיקד על היחידה. בשנת 2018 התמודד על ראשות המועצה המקומית כפר שמריהו וזכה ב-53.16% מקולות הבוחרים. רשימתו, "עצמאות הכפר" זכתה ל-3 מנדטים והיא הסיעה הגדולה ביותר במליאת המועצה. ב-2024 היה מועמד יחיד והוכרז כמנצח ללא בחירות. יחידת המתנדבים 605 - כפר שמריהו משמר הכפר (אתר מועצה מקומית כפר שמריהו) ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דוד הירשלר

דוד איילון (הירשלר) (1916 - 26 ביוני 1983), היה אתלט ועורך דין ישראלי, בעל מדליית ארד מהמכביה השנייה (1935) בהטלת כידון, אלוף ושיאן הפועל בזריקת דיסקוס ובהדיפת כדור ברזל. היה מזכיר מועצת פועלי ירושלים (1965–1977). הירשלר נולד בחברון. בילדותו אביו עזב את ביתם והותיר את אימו עגונה. לאחר מכן עבר עם אימו ואחיותיו להתגורר בשכונת מאה שערים בירושלים. הירשלר התאמן בקבוצת הפועל ירושלים והפועל חיפה ובהמשך אימן בקבוצת הפועל ירושלים. בתחרויות ספורט של המכביה שנערכו בפראג, צ'כיה בשנת 1933 זכה הירשלר פעמיים במקום שני בקפיצה במוט בתוצאה של 2.72 מטר, אחרי סגל מדנצינג (2.85 מטר) ובהטלת כידון, אחרי בלא וייס מצ'כוסלובקיה (45.18 מטר). במכביה השנייה שנערכה בשנת 1935 זכה הירשלר במדליית ארד בהטלת כידון אחרי דב רבינוביץ' מארץ ישראל (50.50 מטר) ובלא וייס. באליפות הפועל שנערכה בתל אביב ביוני 1944 זכה הירשלר ב-3 מדליות זהב, בזריקת דיסקוס בתוצאה של 33.17 מטר, הדיפת כדור ברזל בתוצאה של 12.02 מטר ובזריקת משקולת בשיא הפועל חדש של 74.30 מטר. במסגרת אליפות הפועל בקרב רב שנערכה בתל אביב בדצמבר 1946 קבע הירשלר בקפיצה לגובה תוצאה של 1.71 מטר. באליפות ישראל שנערכה במאי 1948 זכה הירשלר בשתי מדליות כסף, בזריקת דיסקוס בתוצאה של 34.94 מטר, אחרי דב רבינוביץ' מברית מכבים עתיד (35.59 מטר) ובהטלת כידון בתוצאה של 48.32 מטר, אחרי אברהם גרין ממכבי תל אביב (53.80 מטר). עו"ד הירשלר נבחר לתפקיד מזכיר מועצת פועלי ירושלים. הוא התחתן עם רחל קיסלוב (אשר שימשה כמזכירת בית המשפט הבריטי) ונולדה להם בת אחת, איילת. ב 1948 התגרשו ומאוחר יותר נישא לרות איילון, להם שלושה בנים. שחר, זיו וטל. אחד מילדיהם, ניצב שחר איילון, גם הוא אתלט בעברו. אולם הספורט של הפועל ירושלים נקרא על שמו של דוד איילון וכן ספריית ספורט על שמו. הדיפת כדור ברזל: 12.82 מטר זריקת דיסקוס: 39.06 מטר קפיצה לגובה: 1.71 מטר בני איילון ממשיכים המסורת, דבר, 12 במאי 1974 כינוס ארצי לאתלטיקה קלה מטעם "הפועל", דבר, 2 ביוני 1942 ספורט לעם - כינוס גדול לאתלטיקה קלה, דבר, 13 ביוני 1944 והמשקולת איננה..., משמר, 29 במאי 1945 ספורט, דבר, 31 במרץ 1946 בספורט, דבר, 12 בספטמבר 1947 אליעזר רואי, מת דוד איילון, דבר, 27 ביוני 1983 אליעזר רואי, בספורט טבלת השואה, דבר, 23 ביולי 1948 מדור ספורט, דואר היום, 15 בספטמבר 1933 דב רבינוביץ (1935) - נאבק עם מזכיר מועצת פועלי ירושלים, דבר, 8 ביולי 1973 ז'. פרחי, אספורט - אתלטיקה קלה קציר של שיאים באליפות "הפועל", משמר, 11 ביוני 1944 בספורט - ספורט או זלזול?, דבר, 1 בדצמבר 1946 אליעזר רואי, האליפות באתלטיקה קלה, דבר, 14 במאי 1948 עו"ד דוד איילון נבחר לתפקיד מזכיר מ. פ. ירושלים, דבר, 27 בדצמבר 1965 תפוחים - שאינם נופלים רחוק מהעץ, דבר, 17 בדצמבר 1972 מעריב מקומי - ירושלים - אזכרה לדוד איילון, מעריב, 12 ביולי 1984
מוזיאון נזו

מוזיאון נזו (ביפנית: 根津美術館) הוא מוזיאון לאמנות הממוקם ברובע מינאטו של העיר טוקיו, יפן. המוזיאון הוקם על בסיס אוסף האמנות של נזו קימצ'ירו (Nezu Kaichirō), שנתרם על ידי בנו והפך למוזיאון, שנפתח בשנת 1941. בשנת 1964 הורחב מבנה המוזיאון המקורי ובין השנים 2009-2006 עבר המוזיאון שיפוץ מקיף בתכנון האדריכל היפני קנג'ו קומה (Kengo Kuma). אוסף המוזיאון מכיל למעלה מ-7,400 פריטים, ביניהם 87 בעלי חשיבות לאומית (Important Cultural Properties) ו-94 יצירות לאומיות (Important Art Objects). בין הפריטים חפצי ברונזה, טקסטיל, ציור, פיסול וקדרות יפנית. לצד תצוגות האוסף, המוזיאון מציג גם תערוכות מתחלפות שונות. לצד מבנה המוזיאון הוקם גן בסגנון מסורתי. מדיה וקבצים בנושא מוזיאון נזו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מוזיאון נזו (ביפנית) אתר האינטרנט הרשמי של מוזיאון נזו (באנגלית) מוזיאון נזו, ברשת החברתית פייסבוק מוזיאון נזו, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מוזיאון נזו, ברשת החברתית אינסטגרם מוזיאון נזו, סרטונים בערוץ היוטיוב ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיאונים ובנושא יפן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מנחם רומנו

הרב מנחם אברהם רומנו (בסרבו-קרואטית בכתב לטיני: Abraham Menahem Romano;‏ 20 במאי 1882, סרייבו, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 31 באוקטובר 1968, סרייבו, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה) היה הרב הראשי הספרדי של יהודי זאגרב בין 1919–1936, הרב הראשי של יהודי סרייבו בין 1946–1968 והרב הראשי של יהדות יוגוסלביה. מנחם רומנו נולד בסרייבו למשפחת רבנים נודעת. אביו אברהם רומנו כיהן ברבנות בסרייבו ובן דודו אברהם מוריץ רומנו היה הרב הראשי האחרון של יהודי ביטולה. הוא רכש השכלה רבנית בבית המדרש לרבנים בסרייבו תחת אביו ובהמשך תחת הרב ד"ר מוריץ לוי. ב-1902 נישא לרחל לבית קָמְחִי ולזוג נולדו 5 ילדים: שמואל, בלאנקה, יעקב-יאשה לימים היסטוריון, רבקה ומאיר. ב-1919 כיהן ברבנות בבאניה לוקה ובשלהי אותה השנה עבר עם משפחתו לזאגרב ומונה לרב הקהילה הספרדית שבעיר אשר מנתה בשיאה 625 נפשות. ב-1927 הוכרה הקהילה על ידי השלטונות היוגוסלביים כקהילה נפרדת, מנחם רומנו מונה רשמית לרב הראשי של הקהילה וכיהן בתפקידו עד 1936. ב-1936 שב לסרייבו, כיהן ברבנות ולימד בבית המדרש התאולוגי היהודי, אשר הכשיר מורים, ממלאי מקום לרבנים, חזנים, מוהלים ושוחטים ובראשו עמדו הרבנים מוריץ לוי והינקו אורבך. באפריל 1941 כבשה גרמניה הנאצית את ממלכת יוגוסלביה ואזור בוסניה נמסר לחזקת ממשלת הבובות של האוסטאשה. עד מהרה הוחל ברדיפות יהודים. ביתו רבקה ובעלה גורשו לשאבאץ ובהמשך נספו. בנו של מנחם רומנו ד"ר שמואל רומנו לו היו קשרים בקרב נכבדי העיר, הצליח למלט את הוריו לכפר מחוץ לסרייבו ושם הסתתרו עד לסיום המלחמה. ב-1946 מונה לרב הראשי של יהודי סרייבו ופעל לחידוש חיי הקהילה שרוב בניה נספו בשואה. בהמשך מונה לרב הראשי של יהודי יוגוסלביה. ב-1968 הלך לעולמו והוא בן 86 ונקבר בסרייבו. נכדו ד"ר נֶנָאד רומנו (בסרבית: Nenad Romano) הוא מפיק סרטי טלוויזיה ומרצה באוניברסיטת בלגרד. קומוניסט מוסלמי בשבחו של רב, הצופה, 5 בינואר 1969 ארבעה שירים שכתב הרב מנחם רומאנו יליד Sarajevo יוגוסלביה 1882 על קורות העם היהודי ועל היטלר(הקישור אינו פעיל), באתר התשתית האירופאית למחקר השואה יאשה רומנו-ביוגרפיה, באתר zbl.lzmk.hr (בקרואטית). Menahem Romano Dead at 87, Last Surviving Yugoslavian Pre-war Rabbi, באתר JTA (באנגלית). Nezaboravni Voljeni Rabin Nadrabin Menahem Avrama Romano, באתר elmundosefarad.wikidot.com (בבוסנית).
ליילה פורי

ליילה פורי (באנגלית: Layla Fourie) הוא סרט מתח דרום אפריקאי-גרמני-הולנדי-צרפתי שביימה פיה מאריי. הסרט מספר על ליילה, אישה צעירה שבתור מאבחנת פוליגרף בוחנת פגיעה שגרמה להריגה של אדם שהיא עשתה. הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין שהתקיים ב-11 בפברואר 2013, שם זכה לשבח מיוחד. בהמשך הסרט היה מועמד למספר פרסים שבחלקם זכה. שפת הסרט היא אנגלית, ואורכו כ-90 דקות. הסרט מספר על ליילה, אישה צעירה שחיה עם בנה הקטן, קיין, ביוהנסבורג שם היא עובדת בלילה כמלצרית. לאחר ראיון עבודה מוצלח כמאבחנת פוליגרף, ליילה פוגעת בטעות באדם והורגת אותו. מתוך דאגה לבנה במקרה ותשלח למעצר, ליילה מחביאה את הגופה ומטשטשת עקבות. למחרת, ליילה מתייצבת במקום העבודה החדש שלה, בו למרבה האירוניה היא בוחנת את הפגיעה שהיא עשתה. מפגש עם שני נבחנים משנה את התמונה כולה. ריינה קמפבל - ליילה אוגוסט דיהל - יוג'ין פינאאר ג'ורן קרנדברג רפאלנה סייפמו - סיפו קומאלו ז'אן בליבר יו יאמאשיטה - סוזי ז'ראר רודולף - וואן נייקרק "ליילה פורי", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "ליילה פורי", באתר AllMovie (באנגלית) "ליילה פורי", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "ליילה פורי", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) PRIZES OF THE INTERNATIONAL JURY, באתר פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, 16 בפברואר 2013