תומאס פלאט

תומאס קולייר פלאט (באנגלית: Thomas Collier Platt‏; 15 ביולי 1833 – 6 במרץ 1910), הידוע גם כטום פלאט ואיזי בוס, היה פוליטיקאי אמריקאי שהיה חבר שתי קדנציות בבית הנבחרים של ארצות הברית (1873– 1877) וסנאטור אמריקאי בן שלוש כהונות מניו יורק בשנים 1881 ו-1897 עד 1909. הוא ידוע בעיקר בתור "הבוס הפוליטי" של המפלגה הרפובליקנית במדינת ניו יורק בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. עם מותו, ה"ניו יורק טיימס" קבע כי "אף אדם מעולם לא הפעיל פחות השפעה בסנאט או בבית הנבחרים ממנו", אך "אף אדם מעולם לא הפעיל יותר כוח כמנהיג פוליטי". הוא ראה עצמו "הסנדק הפוליטי" של מושלים רפובליקנים רבים של המדינה, כולל תאודור רוזוולט. פלאט מילא תפקיד מפתח ביצירת העיר ניו יורק רבתי, אשר שילבה יחד את הרבעים של ניו יורק (מנהטן), קינגס (ברוקלין), קווינס, ריצ'מונד (סטטן איילנד) וברונקס. פלאט נולד לוויליאם פלאט, עורך דין ולסביה הינצ'מן, באוגו, מחוז טיוגה, ניו יורק ב-15 ביולי 1833. סנאטור המדינה נהמיה פלאט (1797–1851) היה אחיו של ויליאם פלאט. ויליאם פלאט, עורך דין מצליח ופרסביטריאני קפדן, עודד את בנו להיכנס למשרד. לפיכך, הוכן פלאט הצעיר לקולג' באקדמיית אווגו ולמד בקולג' ייל (1850–1852), שם למד תאולוגיה אך לא הצליח לקבל תואר עקב בריאות לקויה שאילצה את הפסקת לימודיו. לאחר שעזב את ייל ב-1852, הוא נכנס למגוון תעסוקות. הוא התחיל כרוקח, עסק שבו עסק שני עשורים; היה לזמן קצר עורך של עיתון קטן; כיהן כנשיא הבנק הלאומי טיוגה; והתעניין בעסקי העצים במישיגן. הוא גם שימש כנשיא מרכז הדרום ומסילות ברזל אחרות. בשנת 1852, הוא התחתן עם בת דודתו אלן לוסי ברסטו איתה נולדו לו שלושה בנים: אדוארד ט. פלאט, פרנק ה. פלאט והנרי ב. פלאט. במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, מחלתו של פלאט מנעה ממנו לשרת בצבא האיחוד, אם כי גייס כסף כדי לתמוך בחיילים ודחק באופן פעיל בתמיכה בממשל לינקולן. פלאט הפך למזכיר ומנהל של חברת אקספרס של ארצות הברית ב-1879 ונבחר לנשיא החברה ב-1880. הוא היה נשיא מועצת נציבי ההסגר של ניו יורק בין השנים 1880–1888 והיה נשיא חברת טנסי פחם וברזל במשך כמה שנים. המעורבות הפוליטית של פלאט החלה עם הקמת המפלגה הרפובליקנית; הוא הופיע לראשונה בפוליטיקה בשנת 1856 במסע הבחירות של המועמד הראשון לנשיאות המפלגה, ג'ון פרימונט. בהתמודדות כרפובליקני, הוא נבחר לפקיד של מחוז טיוגה, וכיהן בין 1859 ל-1861. הוא נבחר כרפובליקני לקונגרס ה-43 של ארצות הברית ולקונגרס ה-44 של ארצות הברית, וכיהן מ-4 במרץ 1873 ועד 3 במרץ 1877. השפעתו על הפוליטיקה הכלל-מדינתית החלה עם שובו מהקונגרס ב-1877, כאשר יישר קו עם סיעת "האיתנים" בראשות הסנאטור האמריקני רוסקו קונקלינג בוועידת המדינה של המפלגה, ונגד סיעת "בני התערובת" הנאמנה לנשיא רתרפורד ב. הייז. ב-1876 סירב פלאט להיבחר מחדש לבית הנבחרים. במהלך אותה שנה בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1876, הוא הצטרף לתנועת "קונקלינג לנשיאות" כאשר השתתף בפעם הראשונה בוועידה הלאומית הרפובליקנית. הסנאטור אסיר התודה מינה את פלאט להיות יו"ר ועדת המדינה של הרפובליקנים. בינואר 1881 הוא נבחר בתמיכת סיעת "האיתנים" לייצג את ניו יורק בסנאט של ארצות הברית. בחירתו הובטחה עקב פשרה פנים-מפלגתית עם המועמד הרפובליקני של "בני התערובת" צ'ונסי מ. דפיו, שגם הוא ניסה לקבל את המושב. לפני מועמדויות המפלגה, אמר דפיו לפלאט: "תוכל לקבל את הכוח שלי אם כסנאטור תתמוך ב[גרפילד]". פלאט הסכים לתנאים, כביכול לאחר שהשיב:  עשיתי כמיטב יכולתי כדי לבחור נשיא רפובליקני וכסנאטור אתמוך בו. בתגובה לכך, תומך של דפיו העלה השערות אם פלאט יתמוך ללא עוררין בגרפילד כך שהאחרון ימנה את ויליאם ה. רוברטסון לתפקיד חשוב; פלאט השיב בחיוב. הוא הפך לחבר בקונגרס ה-47 ויושב ראש הוועדה להצעות חוק רשומות. עם זאת, הוא כיהן רק מ-4 במרץ עד 16 במאי 1881, כאשר הוא וקונקלינג התפטרו בגלל אי הסכמה עם הנשיא ג'יימס גרפילד על מינויים פדרליים בניו יורק. הסיבה להתפטרותם הייתה מינויו של גרפילד של רוברטסון, מנהיג הסיעה נגד קונקלינג, כגובה המכס של נמל ניו יורק. אולם זמן קצר לאחר מכן, ההתנקשות בגרפילד על ידי צ'ארלס גיטו, תומך סיעת "האיתנים" המוכר בעצמו שטען לחברות עם פלאט וקונקלינג, הייתה המכה האחרונה לסיעתם. הפשרה של פלאט עם דפיו עוררה את שטף האירועים שהביאו לתבוסתו שלאחר מכן. מינויו של גרפילד לרוברטסון אילץ את הסנאטור הזוטר להישאר נאמן להבטחות שלו ולפגוע בקונקלינג, או לאשר את פוליטיקת "האיתנים" שלו ולהפר את ההבטחה. בניגוד לנרטיבים הן בתקופתו של פלאט והן כיום, המצביעים על כך שההתפטרות היו עידוד של קונקלינג, אשר פלאט הסכים לו בשקיקה, פלאט הוא שהציע את האסטרטגיה. עם זאת, התפיסה הכללית של פלאט כחבר של קונקלינג הביאה להצגתו כ"גם אני", "הד" ו"דרומיו" של המנטור שלו. קריקטורה שפרסם תומאס נאסט ב"הארפר'ס ויקלי" תיארה את הזוג כמי ש"איבד את ראשם", כשהנשיא לשעבר יוליסס ס. גרנט נאבק להחיות את קונקלינג. הנימוקים להתפטרות, ניסח פלאט, פעלו כ"תרופה נואשת" כדי למנוע ממנו להצביע על אישור רוברטסון לתפקיד הגובה. לפיכך הוא לא יבגוד בהבטחות שניתנו כלפי דפיו, וגם לא יפעל כעלבון ישיר לקונקלינג. פלאט וקונקלינג התמודדו בבחירות המיוחדות כדי למלא את המשרות הפנויות שנוצרו כתוצאה מההתפטרות שלהם אך הפסידו. נעשו ציפיות שהמושל קורנל יזהיר את בית המחוקקים במדינה בהכרזה מיידית על התפטרותם, למרות שתמרון של שניים מסיעת "בני התערובת" בסנאט של המדינה הביא לדחיית הלשכה לפני שניתן היה לקבל את ההודעה. "בני התערובת" בבית המחוקקים של המדינה נתנו אפוא יותר זמן לעצמם לתכנן אסטרטגיה שתסכל מאמצים לבחור מחדש את פלאט וקונקלינג; יועצו של פלאט לואי פ. פיין חזה את תבוסותיהם בעקבות תוצאות ההצבעה הראשונה שהזינה פסימיות. "בני התערובת" בבית המחוקקים לא הסתכלו על פלאט כמי שהפגין נאמנות להבטחתו, ופעלו בתקיפות כדי למנוע את בחירתו מחדש. הרוב בבית המחוקקים ראו כי קידומו של גרפילד את רוברטסון בהתנגדות לקבלני הקולות ה"רגילים" אינו "לא ישר" וגם לא "בלתי מכובד". בעלי הברית של קונקלינג נלחמו במרירות כדי להחזיר אותם למקומותיהם, כולל סגן הנשיא צ'סטר ארתור, אם כי פלאט יסיר את שמו מהבחירות המיוחדות לאחר חודש של הצבעה. ההתנקשות בגרפילד הובילה לחשדות לאחר מכן כלפי "האיתנים", וברית בין "בני התערובת" לעצמאים סיכלה את "המשמר הישן" על ידי מועמדות של ורנר מילר ואלברידג' ג'רי לאפאם לרשת את פלאט וקונקלינג בהתאמה. חוסר יכולתו של פלאט להבטיח אסטרטגיה מוצלחת שהביאה רק להדחה עצמית של צמד הסנאטורים סיימה את ידידותו עם קונקלינג. לאחר שהתחמק מהתפקיד הנבחר, הקדיש פלאט את תשומת לבו לתיקון גדרות ולבנייה מחדש של קבלני הקולות. הוא שימש כציר לכמה כינוסים רפובליקנים ממלכתיים ולאומיים, והיה חבר בוועדת המדינה הרפובליקנית של ניו יורק ובוועדה הלאומית הרפובליקנית. עד 1887, פלאט היה המנהיג בפועל של הרפובליקנים בניו יורק, שם פיתח מוניטין של "הבוס הקל". במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1884, הועידה הרפובליקנית מינה את מנהיג "בני התערובת" ג'יימס בליין להיות מועמד המפלגה. זה הביא לפילוג תוך-מפלגתי, עם סיעת "Mugwump" שסירבה לתמוך בבליין ובמקום זאת תמכה בגרובר קליבלנד הדמוקרטית הבורבונית. למרות שפלאט התחבר ל"איתנים" שהתנגדו בתוקף לבליין (שהרבה זמן הייתה לו יריבות אישית עם קונקלינג), הוא תמך בו כמועמד לבחירות הכלליות. בליין הפסיד בסופו של דבר במירוץ לקליבלנד, שבחלקו יוחס להשפעתו של הקריקטוריסט של הארפר'ס Weekly Mugwump תומאס נאסט. 16 שנים לאחר התפטרותו של פלאט, הוא נבחר בפעם השנייה כסנאטור אמריקאי מניו יורק בינואר 1897 ונבחר מחדש בינואר 1903. הפעם הוא כיהן מ-4 במרץ 1897 עד 3 במרץ 1909. הוא היה יושב ראש הוועדה לנתיבי תחבורה לחוף הים (בקונגרס ה-55). הוא היה בוועדה לדפוס (בקונגרסים ה-56 עד ה-60), בוועדה ליחסי קובה (בקונגרס ה-59) ובוועדה לתעלות בין-אוקייניות (בקונגרס ה-59). הוא גם כיהן בוועדה הלאומית הרפובליקנית. ב-21 בינואר 1897, התצלום של פלאט הופיע בניו יורק טריביון כ"רפרודוקציה החצי גוונית הראשונה שהופיעה בעיתון יומי תפוצה המוני", על פי ה-Time-Life's Photojournalism. כדי להגביר את כוחו כבוס פוליטי, פלאט ניהל את העברת הצעת החוק של ניו יורק רבתי ב-1898. הצעת החוק שילבה את הרבעים של ברוקלין, קווינס וסטטן איילנד לתוך העיר, ובכך יצרה את העיר ניו יורק כפי שהיא קיימת כיום. פלאט תמך בעל כורחו במועמדותו של תאודור רוזוולט לתפקיד מושל ניו יורק בשנת 1898, לאחר תהילתו של רוזוולט בהנהגת הרוכבים המחוספסים במלחמת ארצות הברית–ספרד מוקדם יותר באותה שנה. לאחר שנבחר, המושל רוזוולט היה בעל גישה עצמאית וערך מסע צלב נגד קבלני קולות ושחיתות, ובעיקר סירב למנות מחדש את לואי פ. פיין כמפקח הביטוח של המדינה, משום שהוא נתפס באופן נרחב כמקורב מושחת של פלאט. בתגובה, פלאט חיפש דרך "לגנוז" את רוזוולט כך שניתן יהיה למנות מושל תואם יותר במקומו. סגן הנשיא המקורי של הנשיא ויליאם מקינלי מת בתפקידו, והותיר מקום פנוי למילוי לפני הבחירות ב-1900. בוועידה הלאומית הרפובליקנית של שנת 1900 הציעו פלאט ומת'יו קוואי להוציא את רוזוולט מדרכו של פלאט בניו יורק על ידי מועמדותו לסגן הנשיא. בוס המפלגה, מארק האנה, נחרד מההצעה, ואמר "למה, כולם השתגעו! מה נסגר עם כולכם? הנה הוועידה הזו מתקדמת על רוזוולט לתפקיד סגן הנשיא. אף אחד מכם לא מבין שיש רק אדם אחד בין המטורף הזה לבין הנשיאות פלאט וקוואי לא טובים יותר ממטומטמים שהוא יכול לעשות כמושל ניו יורק בהשוואה לנזק שהוא יעשה כנשיא אם מקינלי ימות? אך מכיוון שהאנה לא הצליח לשכנע את הנשיא מקינלי לסרב לרוזוולט כסגן הנשיא שלו, מאמציו עלו בתוהו. רוזוולט נבחר בקול תרועה, לקח חלק מרכזי בבחירתו המחודשת של מקינלי, והפך לנשיא בספטמבר 1901 לאחר שנרצח מקינלי בתפקיד. שליטתו של פלאט במפלגה הרפובליקנית במדינת ניו יורק הסתיימה למעשה ב-1902. בנג'מין בארקר אודל הבן, יורשו של רוזוולט כמושל, לא רק פעל באופן עצמאי מפלאט אלא גם, עד 1902, התעקש להשתלט במקום פלאט כמנהיג המפלגה. לאחר שפלאט ניסה אך לא הצליח לחסום את מינויו של אודל כמושל ואודל נבחר מחדש, הסתיים עידן ה"בוס" הנפרד. פלאט היה חבר באגודת ניו יורק למלחמות קולוניאליות. שנתיים לאחר שאשתו הראשונה מתה ב-1901, הוא התחתן עם ליליאן ג'נוויי, אותה תיאר ה"ניו יורק טיימס" כ"צעירה מספיק במראה כדי להיראות כבתו". פרידתם המשפטית הוכרזה ב-1906, כאשר פלאט הסכים לשלם לאשתו הפרודה 75,000 דולר בתמורה לכך שהיא תבטל את כל התביעות הכספיות עליו ותדחה תביעת גירושין שהוגשה בעבר. במהלך שנותיו האחרונות סבל פלאט משיתוק ברגליו שהגביל אותו לכיסא גלגלים במשך רוב הזמן. הוא פרש מהסנאט ב-1909 וסבל ממה שאובחן כהתקף חריף של מחלת ברייט ב-28 במאי 1909, עבר התקף כה חמור עד שהרופא שלו חזה בפומבי את מותו הקרוב של המטופל שלו. עם זאת, פלאט התאושש, והחלים עד סוף ינואר 1910, כאשר הוא נחשב בריא מספיק כדי לחזור הביתה לדירתו במנהטן. לכאורה חזר לבריאותו, פלאט נתקף לפתע מהתקף שני של מחלת כליות בסביבות השעה 13:00 אחר הצהריים ב-6 במרץ 1910. רופאו האישי הוזעק, אך מיד נקבע כי לא תהיה החלמה באירוע מסכן חיים שני זה. פלאט מת במיטתו בסביבות השעה 16:00 באותו יום. ב-7 במרץ, הורה המושל הרפובליקני, צ'ארלס אוונס יוז, להוריד את דגלי בנייני המדינה לחצי התורן לזכר מותו של הסנאטור לשעבר של ארצות הברית, פעולה שיצרה תקדים בניו יורק לממשלת המדינה המכבדת נבחר פדרלי לשעבר בצורה רשמית כזו. גופתו של פלאט נקברה בבית הקברות אוורגרין, אווגו, ניו יורק. בזמן מותו, הוא נשאר נשוי לליליאן, אך היא לא קיבלה דבר בצוואתו. נינו היה עורך הדין והשופט תומאס קולייר פלאט הבן. תומאס פלאט, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית) מדיה וקבצים בנושא תומאס פלאט בוויקישיתוף About the Vice President | Levi Parsons Morton, 22nd Vice President (1889-1893). United States Senate via Internet Archive. Retrieved March 8, 2022. August 24, 2016. Thomas Collier Platt. Encyclopedia.com. Retrieved March 8, 2022. Thomas Collier Platt papers. Archives at Yale. Retrieved March 8, 2022.