laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
בנג'מין קרדוזו

בנג'מין נתן קרדוזו (באנגלית: Benjamin Nathan Cardozo; ‏24 במאי 1870 – 9 ביולי 1938) היה חוקר ופילוסוף, משפטן יהודי-אמריקאי בולט, היהודי השני אחרי לואי ברנדייס שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית. נולד בעיר ניו יורק למשפחה יהודית-ספרדית, שאבותיה היגרו לקולוניות האמריקאיות מפורטוגל באמצע המאה ה-18 (השם קרדוזו הוא במקורו פורטוגזי). אביו של קרדוזו, אלברט, היה בעצמו שופט בבית המשפט העליון של מדינת ניו יורק. אמו של קרדוזו, רבקה, מתה בהיותו בן תשע, ואחותו הגדולה גידלה אותו. בגיל 15, קרדוזו החל ללמוד באוניברסיטת קולומביה, ובשנת 1889 החל ללמוד בבית הספר למשפטים באוניברסיטה. משנת 1891 עד שנת 1914 עבד קרדוזו כעורך דין בניו יורק, ולאחר מכן נבחר לכהן כשופט בבית המשפט לערעורים בניו יורק, בהיותו היהודי הראשון שכיהן במשרה זו. בשנת 1927 מונה לנשיא בית המשפט. בשנת 1932 מונה קרדוזו על ידי נשיא ארצות הברית, הרברט הובר, לכהונה כשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית, והיה ליהודי השני בתפקיד זה, לאחר לואי ברנדייס. בשנים 1932–1937 נמנה קרדוזו עם קבוצה שכונתה "שלושת המוסקטרים", יחד עם השופטים לואי ברנדייס והרלן סטון. השלושה תמכו בצעדי החקיקה של מדיניות הניו דיל של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט. מולם ניצבה קבוצת "ארבעת הפרשים" - השופטים פירס באטלר, ג'יימס קלארק מק'ריינולדס, ג'ורג' סאת'רלנד וויליס ואן דוונטר. נשיא בית המשפט העליון צ'ארלס אוונס יוז והשופט אוון רוברטס היו בתקופה זו לשון המאזניים. בהמשך השתנה המצב בבית המשפט, וקרדוזו מצא עצמו ברוב, כאשר יוז ורוברטס עברו מהצד השמרני לזה הליברלי בשל לחץ מצד הנשיא רוזוולט. לאחר שבית המשפט פסל חקיקה סוציאליסטית שיזם הנשיא כחלק מהניו דיל, הציע רוזוולט "להזרים דם חדש" לבית המשפט העליון ובכך לשנות את אופיו. אף שההצעה נדחתה, הדבר הביא להרתעת חלק מהשופטים ולשינוי בעמדתם. לקח חלק בפעילות יהודית וציונית, וכאות הוקרה על פועלו, קיבל תואר דוקטור מהמכון הרבני על שם יצחק אלחנן שבישיבה יוניברסיטי. קרדוזו לא נישא מעולם. מבין ששת אחיו ואחיותיו, נישאה רק אחותו אמילי, ולה ולבעלה לא היו ילדים. בשנת 1938, בעודו מכהן כשופט, נפטר קרדוזו מהתקף לב. על שמו קרוי בית הספר למשפטים בישיבה יוניברסיטי שבניו יורק. חיים כהן, המשפט, מוסד ביאליק, 1991, הפרק "קרדוזו", עמ' 77–80 מדיה וקבצים בנושא בנג'מין קרדוזו בוויקישיתוף משה דוד גאון, "בנימין נתן קארדוזו", יהודי המזרח בארץ ישראל ח"ב, ירושלים, תרצ"ח, עמ' 600, באתר היברובוקס בנג'מין קרדוזו, באתר "Find a Grave" (באנגלית) בנג'מין קרדוזו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כתבי בנג'מין קרדוזו בפרויקט גוטנברג (באנגלית) בנג'מין נתן קרדוזו (1870-1938), דף שער בספרייה הלאומית אולם משה דוד גאון כותב כי מוצא המשפחה מסלוניקי ערך זה הוא קצרמר בנושא ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אוגוניוק

אוגוניוק (ברוסית: Огонёк) הוא שבועון רוסי, שמופיע ברציפות (למעט הפסקה בימי מהפכת אוקטובר ומלחמת האזרחים) זה שלוש תקופות היסטוריות: בשלהי תקופת האימפריה הרוסית, תקופת ברית המועצות ותקופת הפדרציה הרוסית שלאחר פירוק ברית המועצות. השבועון אוגניוק, שמשמעות שמו ברוסית הוא "להבה קטנה", החל להופיע ב-21 בדצמבר 1899. השבועון זכה לפופולריות רבה ברוסיה בשל צילומי הצבע, הכתבות וכן דברי השירה והספרות שהתפרסמו בו. בימי מהפכת אוקטובר נסגר השבועון, כעיתונים וכתבי עת אחרים ברוסיה באותה עת. אף על פי שבראשית שנות העשרים הייתה תחייה לעיתונות הרוסית, לא היו הביטאונים החדשים שנוסדו באותה עת יכולים להיות תחליף לאוגוניוק הפופולרי מתקופת המשטר הישן, כך שבשנת 1923 נקבצו מספר עיתונאים וכותבי מאמרים, בראשותו של עיתונאי נודע בשם מיכאיל קולצוב והחליטו להחיות את אוגוניוק, שהחל להופיע מחדש ב-1 באפריל 1923. קוסטלוב אמר: "החלטנו לעשות ניסיון ולבחון האם נוכל לייסד כתב עת סובייטי תחת השם הישן". הניסיון הצליח. דחוקים בחדר קטן במוסקבה, הצליחו אנשי צוות ההפקה לחדש את הופעת אוגוניוק, שהודפס על נייר פשוט והופיע פעם בשבוע או בעשרה ימים. בסוף שנת 1923 הגיעה תפוצת השבועון ל-42,000 עותקים. שנה לאחר מכן גדלה התפוצה ל-125,000, ובשנת 1925 הגיעה לחצי מיליון עותקים. באותה תקופה התגבש הקו של השבועון: שימוש בשפה הרוסית ברמה ספרותית, בשילוב עם דרגה מסוימת של חצי רשמיות סובייטית. גם תבניתו של השבועון התגבשה: תמונת שער של אישיות מפורסמת וקטעי ספרות ושירה בכל גיליון, לעיתים סיפור בלשי בהמשכים ותמונות צבע ברמה אמנותית. באמצעות רפרודוקציות צבעוניות של תמונות אמנות שהופיעו בו הביא השבועון מספר רב של אנשים למגע עם תרבות העולם והתרבות הרוסית, יחד עם ציורים סובייטים רשמיים למחצה. השבועון היה אחד הגורמים לעליית הרמה התרבותית של העם הרוסי. בימי מלחמת העולם השנייה הביא השבועון כתבות מצולמות מכל החזיתות, וגיליונותיו מאותה תקופה מהווים תעודה היסטורית על מהלך המלחמה. בזמן המלחמה הופצו גיליונות השבועון באופן סדיר בארץ ישראל. ככל הנראה הגיע השבועון לארץ ישראל דרך פרס. השבועון זכה אז לתפוצה רבה ביישוב, שרבים מאנשיו שלטו בשפה הרוסית. לאחר הקמת מדינת ישראל המשיך השבועון להיות נפוץ במדינה, ביחד עם פרסומים אחרים מברית המועצות שהופצו בארץ באמצעות "סוכנות לפק". בשנות ה-70 תפוצת השבועון הגיע ל-2 מיליון עותקים ובשנת 1990 אף ל-4 מיליון. בתקופת שלטונו של ליאוניד ברז'נייב, שבה חלה נסיגה במהלך לקראת יתר חופש בברית המועצות, חלה גם נסיגה בפתיחות של השבועון. בתקופת הפרסטרויקה שהונהגה בימי שלטונו של מיכאיל גורבאצ'וב חזר השבועון להיות המוביל בדרך לדמוקרטיה והוא פתח שעריו לדור חדש של כותבים ואמנים והיו אלה ימי הזוהר שלו. השבועון המשיך להופיע לאחר פירוק ברית המועצות. בשנת 1995 הונהגו בעיתון שיטות הדפסה חדשניות ושימוש בגרפיקה ממוחשבת והוא התקרב ברמתו לעיתונות המערב. תפוצת השבועון בשנת 2010 הייתה קצת מעל 60 אלף עותקים. השבועון מהווה לנותן החסות של פרס שוער השנה ברוסיה. מדיה וקבצים בנושא אוגוניוק בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אוגוניוק אתר האינטרנט הרשמי של אוגוניוק אתר האינטרנט הרשמי של אוגוניוק אתר השבועון שער השבעון מתקופת הצאר(הקישור אינו פעיל) באתר The Moscow Times. שער השבועון מיולי 1941, לאחר פלישת הנאצים לברית המועצות באתר הרוסי VIVVOCO. שער השבועון מהתקופה הנוכחית באתר "ההיסטוריה של הגולאג" כתבה באתר השבועון על המעורבות הישראלית בשחרורה של אינגריד בטנקור Archive 1945-1991
אנסלם מקנטרברי

אנסלם מקנטרברי, או אנסלם הקדוש (באנגלית: Anselm of Canterbury, ‏1033 או 1034 – 21 באפריל 1109), היה פילוסוף ותאולוג משפיע בימי הביניים. מילא את משרת הארכיבישוף מקנטרברי מ־1093 ועד מותו. מכונה "מייסד הסכולסטיקה". מפורסם כממציא הטיעון האונטולוגי לקיומו של אלהים, והדיון במכוונות (אודותיות) בעניין כוכב השחר ששימש הוגים רבים בפילוסופיה ובלשנות. אנסלם נולד בדוכסות בורגונדיה, בעיר אאוסטה שבאזור האלפים האיטלקיים, קרוב לגבול צרפת ושווייץ של ימינו. עזב את ביתו בגיל 23 ונסע לצרפת. ב-1059 הוא נמשך לנורמנדי מתוך רצון להתקרב אל אב המנזר הבנדיקטיני בבק, לנפרנק. שנה לאחר מכן הוא נכנס למנזר. שלוש שנים מאוחר יותר, ב-1063, כאשר לנפרנק נעשה לאב המנזר בקאן, אנסלם נבחר לראשון הנזירים. ב-1078, עם מותו של הנזיר הרלוויין, המייסד והאב הראשון בבק, אנסלם נבחר לאב המנזר. תחת חסותו, בק נעשה למקום מפורסם בלמדנותו. שם כתב אנסלם את יצירותיו הפילוסופיות הראשונות, ה"דיאלוגים על האמת" ו"בחירה חופשית", ושניים מהכתבים המפורסמים שלו, ה"מונולוגיון" וה"פרוסולגיון". כאב המנזר בבק, אנסלם נקרא פעמים רבות לעמוד מקרוב על מצבם של נכסי המנזר באנגליה, וכך הפך למועמד מוביל לרשת את לנפרנק כארכיבישוף של קנטרברי. כאשר לנפרנק מת, ב-1089, המלך ויליאם השני בחר שלא למנות איש למשרה הפנויה. ב-1093, חלה המלך, חשב שהוא עומד למות ומינה את אנסלם לארכיבישוף. במשך ארבע השנים הבאות הייתה יריבות מתמדת בין המלך לאנסלם, על רקע הזכויות והפריבילגיות של הכנסייה. אנסלם ביקש את עזרת ראשי הכנסייה ברומא ביריבות זו; ב-1097 הוא קיבל את רשותו של ויליאם לנסיעה, אך קיבל עזרה מועטת מהיושבים ברומא, וכאשר ניסה לחזור לאנגליה, ויליאם לא איפשר לו זאת. ויליאם מת ב-1100 ויורשו, הנרי הראשון, הזמין את אנסלם חזרה לאנגליה. ב-1103 הנרי גירש את אנסלם חזרה לגלות. לאחר פשרה עם הנרי ב-1107, אנסלם הורשה לחזור לאנגליה, שם הוא חי עד מותו ב-1109. הוא נעשה לקדוש ב-1494, ובשנת 1720 הוכרז כאחד מ"מורי הכנסייה". פילוסופים מכירים את אנסלם בעיקר כמנסח ההוכחה האונטולוגית לקיום האל. אך המונח "אונטולוגי" נכנס לשימוש לראשונה אצל קאנט, ויש מקום לדון האם הוכחתו של אנסלם היא אכן אונטלוגית. אנסלם גם כתב עוד כמה הוכחות לקיומו של האל, המבוססות על יסודות קוסמולוגיים או טלאולוגיים. תאולוגים מערביים רואים חשיבות בתורתו של אנסלם, מכיוון שהוא חשב לראשונה על התאוריה של "כפרה על ידי החלפה", בספרו "למה אלהים נעשה לאדם?", אנסלם טוען כי החטא של האדם מפריע לצדקתו של האל, וכי האל אינו יכול לגאול את האדם כל עוד צדקתו אינה מושלמת. מכיוון שכל אדם חוטא, אף אדם אינו יכול להיות צודק בעיני האל. לפיכך, האל שלח את ישו, שמותו וקומו לתחייה השלימו את צדקתו של האל ואפשרו את גאולת האדם. כאן אנסלם ייסד את אחת מתאוריות הכפרה המרכזיות בהיסטוריה של התאולוגיה הנוצרית המערבית. בקומדיה האלוהית מאת דנטה אליגיירי מזכיר אותו הדובר בקנטו 12 של "העדן", בונוונטורה הקדוש, כשרוי בגן העדן של התאולוגים והפילוסופים יחד עם מלומדי דורו איג מסן-ויקטור, פטרוס קומסטור, פדרו הספרדי, יוחנן כריסוסטומוס, יואכים מפיורה ותומאס אקווינס. מדיה וקבצים בנושא אנסלם מקנטרברי בוויקישיתוף אנסלם מקנטרברי, באתר "Find a Grave" (באנגלית) אנסלם מקנטרברי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
קרדוזו

האם התכוונתם ל... אברהם מיכאל קרדוזו – מקובל יהודי, מהוגי הדעות המרכזיים של התנועה השבתאית בנימין קרדוזו – שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית בית הספר קרדוזו למשפטים – בית הספר למשפטים של ישיבה יוניברסיטי ג'ייקוב קרדוזו – עיתונאי ותאורטיקן כלכלי אמריקאי יהודי שפעל במאה ה-19. יצחק קרדוזו – רופא, מדען ופילוסוף, שנולד למשפחת אנוסים בפורטוגל וחזר ליהדות לאחר שנמלט לאיטליה פרננדו אנריקה קרדוזו – סוציולוג ופוליטיקאי ברזילאי ונשיא ברזיל בין 1995 ל-2002 פרנסיס קרדוזו – איש דת, פוליטיקאי ומחנך אפרו-אמריקני, שחי ופעל בדרום ארצות הברית במחצית השנייה של המאה ה-19 קרדוסו
אנהאוזר-בוש

אנהאוזר-בוש (באנגלית: Anheuser-Busch) היא חברה ציבורית אמריקאית לייצור בירה. מטה החברה שוכן בעיר סנט לואיס במדינת מיזורי. לחברה 12 מבשלות בירה במדינות שונות בארצות הברית ו-20 מבשלות בעולם המייצרות תחת רישיון של אנהאוזר-בוש. אנהאוזר-בוש היא היצרנית הגדולה ביותר של בירה בארצות הברית עם נתח שוק של 48.8% מהמכירות ב-2008. בהתבסס על הכנסות, היא החברה הגדולה ביותר בעולם בייצור בירה והשלישית בעולם מבחינת נפח הייצור. לחברה מספר חברות בנות המתמחות בפלחי שוק שונים. בירה לשיווק מקומי (75% מההכנסות), בירה לשיווק בינלאומי (7%), אריזה (10%) ובידור (8%). ב-2007 מכרה אנהאוזר-בוש 128,400,000 חביות בירה בכל העולם. המותגים הנפוצים ביותר של אנהאוזר-בוש הם באדוויזר, בוש, באד-לייט ומיקולו וכן מספר רב של מותגים אחרים. ב-13 ביולי 2008 קיבלה החברה הצעת רכש מחברת InBev הבלגית תמורת 52 מיליארד דולר. ב-18 בנובמבר 2008 הושלם המיזוג, והחברה החדשה נקראת Anheuser-Busch Inbev. ב-1852 הקים ג'ורג' שניידר מבשלת בירה בשם "בוואריאן ברואריז" (מבשלות בוואריה). ב-1860 אברהארד אנהאוזר קנה את המבשלה הכושלת ושינה את שמה לא. אנהאוזר. ב-1864 אדולפוס בוש, חתנו של אנהאוזר, החל לעבוד במבשלה, ב-1869 הצטרף כשותף וב-1880, כשנפטר אנהאוזר נעשה בוש לנשיא החברה. ב-1879, החברה שינתה את שמה לאנהאוזר-בוש. בשנים 1999–2002 החלה הובילה קמפיין פרסמות Whassup? שזכתה במספר פרסים. אתר האינטרנט הרשמי של אנהאוזר-בוש (באנגלית) אנהאוזר-בוש, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אנהאוזר-בוש, ברשת החברתית אינסטגרם אנהאוזר-בוש, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) השותפות עם הכוכבת הטרנסג'נדרית חתכה 5 מיליארד דולר משווי אנהויזר בוש, סרטון בערוץ "כלכליסט", באתר יוטיוב (אורך: 2:26), 16 באפריל 2023
הרצוג ודה מרון

הרצוג ודה מרון (Herzog & de Meuron Architekten) הוא משרד אדריכלים שווייצרי אשר נוסד בבזל ב-1978. מקימיו ושותפיו הבכירים הפעילים גם היום הם ז'אק הרצוג (נולד ב-19 באפריל 1950) ופייר דה מרון (נולד ב-8 במאי 1950). השניים זכו בפרס רולף שוק לאמנות חזותית בשנת 1999 ובפרס פריצקר לאדריכלות בשנת 2001. הקריירות של שני האדריכלים היו כמעט מקבילות מאז ששניהם למדו יחד במכון הטכנולוגי של ציריך והקימו לאחר מכן את השותפות. המשרד פועל במגוון רחב מאוד של פרויקטים, בעיקר מבני ציבור, ובמגוון גישות תכנוניות ועיצוביות הבאות לידי ביטוי בגאומטריה יוצאת דופן ובשימוש מקורי וחדיש בחומרים ובטכנולוגיה. יו"ר הוועדה המעניקה את פרס פריצקר, ג'יי קארטר בראון, אמר עליהם כי "קשה לחשוב על אדריכלים רבים בהיסטוריה אשר התמסרו למעטפת האדריכלית עם דמיון ווירטואוזיות כה רבים". עוד הוסיפה אחת משופטי הוועדה, אדה לואיז האקסטאבל כי "הם מזקקים את המסורת של המודרניזם לכדי פשטות יסודית תוך חיפוש מתמיד אחר שימוש חדשני בחומרים ובמשטחים". הניו יורק טיימס הגדירם כ"אחד ממשרדי האדריכלים הנערצים ביותר בעולם". באפריל 2016 הונחה אבן הפינה לבניינה החדש של הספרייה הלאומית של ישראל בקריית הלאום, מבנה פרי תכנונו של משרד האדריכלים. הבניין נחנך באוקטובר 2023. ב־2015 החלו לתכנן בניית גורד שחקים ראשון בפריז מאז שנות ה-70: מגדל המשולש. 2022 - מגדל רוש 2, בזל 2021 - מוזיאון לאמנות +M, הונג קונג 2017 - רחוב לאונרד 56, ניו יורק 2016 - אלבפילהרמוני, המבורג 2015 - מגדל רוש, בזל 2015 - האצטדיון החדש של בורדו, בורדו 2008 - האצטדיון הלאומי בייג'ינג 2005 - מוזיאון M. H. de Young Memorial Museum, סן פרנסיסקו 2005 - הרחבת מרכז האמנות ווקר במיניאפוליס 2005 - אצטדיון הכדורגל אליאנץ ארנה, מינכן 2004 - בניין פורום, ברצלונה 2003 - Laban Dance Centre, לונדון 2001 - אצטדיון זנקט יאקוב פארק, בזל 2000 - מוזיאון טייט מודרן, לונדון - הסבת תחנת כוח ישנה למבנה מוזיאון 1999 - יקב דומינוס, עמק נאפה, קליפורניה 1997 - מגדל SBB, בזל 1992 - אוסף גץ, מינכן אתר האינטרנט הרשמי של הרצוג ודה מרון הרצוג ודה מרון, ברשת החברתית אינסטגרם מיכאל יעקובסון, לא כל הנוצץ זהב: מרכז התערוכות החדש של בזל, באתר Xnet‏, 16 ביוני 2005 נעמה ריבה, בבזל תיכננתי את הספרייה הלאומית – ריאיון עם אדריכל־העל ז'אק הרצוג, באתר הארץ, 19 באפריל 2016 אור רוזנשטיין‏, פראדה של עולם האדריכלות: המתכננים שפיבקו מעריץ, באתר וואלה, 10 באוקטובר 2017 הרצוג ודה מרון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) הילה שמר, דף חדש: זו תהיה הספרייה הלאומית בתכנון אדריכלי-העל הרצוג ודה מרון, באתר Xnet‏, 4 באפריל 2016
הפארק הלאומי אישקל

הפארק הלאומי אישקל (בערבית المحمية الوطنية إشكل; בצרפתית Parc national de l'Ichkeul) הוא פארק לאומי בצפון תוניסיה, השוכן במרחק של כ-70 ק"מ צפונית-מערבית לבירה תוניס, וכ-25 ק"מ דרומית-מערבית לעיר ביזרטה שלחופי הים התיכון. הפארק מקיף את אגם אישקל והביצות שסביב לו, ואת ג'בל אישקל, הר הנישא לגובה של 511 מטר והשוכן על הגדה הדרומית של האגם. בשנת 1980 הוכרז הפארק כאתר מורשת עולמית. ג'בל אישקל נרכש בידי הממשלה בשנת 1891 ועד אז שימש כאזור ציד מסורתי שנזכר כבר במאה ה-13. ב-1974 נמסר רוב שטחו של אגם אישכל והביצות למנהל היערות של תוניסיה, וב-1977 הוא הוכר כשמורה ביוספרית. בחודש יוני 1980 הוכר האזור כאתר מורשת עולמית וב-18 בדצמבר 1980 הוא הוכרז כפארק לאומי. המקום נכלל ברשימת אתרי המורשת העולמית בסיכון בין 1996 ל-2006 בשל ניצול מי האגם למטרות חקלאיות, דבר שהביא לעלייה במליחותו ולהפרת המאזן האקולוגי באגם . חלק מהצומח האופייני למים מתוקים פינה את מקומו לצמחים המתקיימים בסביבה מלוחה, והדבר פגם גם באוכלוסיית העופות הנודדים העוצרת באגם. בעקבות יוזמה של ארגון אונסק"ו נרתמה ממשלת תוניסיה לשימור האגם, והביאה להפסקת ניצול מימיו לצרכים חקלאיים, דבר שהפחית את מליחותו. איום נוסף לאגם נשקף מסכרים שהוקמו לרוחב שניים מהנחלים המזינים אותו. למרות הסרתו של האתר מרשימת האתרים בסיכון, ייתכן שהנזק שנגרם לו שוב אינו הפיך. הפארק משתרע על שטח של 12,600 הקטאר בגבהים הנעים מ-1.5 מטר מתחת לפני הים ועד 511 מטר מעליו. אגם אישקל הוא אגם עונתי קבוע ששטחו משתנה בהתאם לעונות השנה. הוא מחובר אל הים התיכון באמצעות ואדי טינג'ה הנשפך אל אגם ביזרטה השוכן כשלושה ק"מ צפונית מזרחית לאגם אישקל. אגם ביזרטה שהוא למעשה לגונה, מחובר אל הים התיכון בתעלה צרה החוצה את העיר ביזרטה. אגם אישקל ניזון ממספר נחלים אכזבים הזורמים אליו מדרום וממערב, אך בעונה היבשה נפסקת בהם זרימת המים. עובדה זו כמו גם העלייה ברמות ההתאיידות, גורמת לירידת מפלס האגם. מים מלוחים מהים התיכון זורמים בעונה זו אל האגם דרך אגם ביזרטה וואדי טינג'ה ומביאים לעלייה במליחותו, וזו מגיעה לשיאה בין החודשים יולי ואוקטובר. התופעה מתהפכת בכל שנה עם תחילת העונה הגשומה, ומליחות מי האגם שבה ויורדת. קרקע האגם והביצות שסביב לו, שקעה במקום בתור הרביעון. ג'בל אישקל הוא מסיב מבודד בשטח של 1,360 מטר, השוכן בצמוד לחופו הדרומי של האגם. הוא עשוי מסלעים מתקופת הטריאס והיורה. בצידו הדרום-מערבי של ההר שוכנות מחצבות המפיקות מההר אבן גיר מתקופת הטריאס. האקלים באזור הוא ים-תיכוני אופייני. הטמפרטורה הממוצעת בחודש ינואר עומדת על 11.3°C ואילו בחודש יולי היא מגיעה ל-25.2°C. הטמפרטורות הקיצוניות מגיעות ל-0°C ו-40°C בהתאמה. כמות המשקעים השנתית עומדת על 625 מ"מ בממוצע, ורק 4% ממנה יורדת בעונת הקיץ. עולם החי בפארק מגוון. חסרי חוליות במימי האגם אופייניים למים מלוחים, אך סמוך לגדותיו נפוצים מינים האופייניים למים מתוקים. חשיבותו העיקרית של האגם היא לאוכלוסיית העופות הנודדים העושים בו שימוש כנקודת עצירה, ומספרם עשוי להגיע ל-300,000 עד 400,000 פריטים בשיא תקופת הנדידה. בפארק נצפו 185 מינים של עופות נודדים. על היונקים נמנים חזיר הבר הגחן המצוי, הלוטרה המצויה, הדרבן הצפון אפריקאי, הנמייה לבנת-הזנב והתאו, שהובא למקום בתקופה הפונית ולפי מקורות אחרים במאה ה-19. מדיה וקבצים בנושא הפארק הלאומי אישקל בוויקישיתוף הפארק באתר WCPA אודות הפארק Report of the 20th Session of the Committee 30com8c.3
מאקה-מאקה

האם התכוונתם ל... מאקה-מאקה (כוכב לכת ננסי) מאקה-מאקה (מיתולוגיה) – אל במיתולוגיה של אי הפסחא
אוניברסיטת ג'ונס הופקינס

אוניברסיטת ג'ונס הופקינס (באנגלית: Johns Hopkins University; בראשי תיבות: JHU; בקיצור: Johns Hopkins או Hopkins) היא אוניברסיטה פרטית בבולטימור שבמרילנד, ארצות הברית. ג'ונס הופקינס גם מפעילה קמפוסים ברחבי מרילנד, וושינגטון די. סי., איטליה וסין. היא מוערכת במיוחד בשל תוכניות הרפואה, בריאות, מדע ויחסים בינלאומיים שלה. האוניברסיטה נקראת על שמו של היזם, מתנגד העבדות והנדבן ג'ונס הופקינס (אנ'), שהוריש 8,000,000 דולר בצוואתו בשנת 1873 לייסוד האוניברסיטה ובית החולים ג'ונס הופקינס. הייתה זאת התרומה הגדולה ביותר בארצות הברית עד אותה עת, והיא שוות ערך ל-131,000,000 דולרים במונחים של 2006. האוניברסיטה פתחה את שעריה ב-22 בפברואר 1876, במטרה מוצהרת ל"עידוד המחקר וההתקדמות של חוקרים אינדיבידואליים, שבעזרת מצוינותם יקדמו את המדעים עליהם הם שוקדים, ואת החברה בה הם חיים". ג'ונס הופקינס הייתה האוניברסיטה הראשונה בארצות הברית ששמה את הדגש על מחקר, ויישמה את מודל האוניברסיטאי הגרמני אותו פיתחו וילהלם פון הומבולדט ופרידריך דניאל ארנסט שליירמאכר. ג'ונס הופקינס היא האוניברסיטה האמריקאית הראשונה שלימדה באמצעות סמינרים, במקום להתבסס בלעדית על הרצאות, כמו כן הייתה האוניברסיטה הראשונה באמריקה שהציעה לימודים לתארים ראשונים (בניגוד למערכת לימודים שנשענה על שבע האמנויות החופשיות בלבד). בתור שכזו היוותה ג'ונס הופקינס דגם לרוב אוניברסיטאות המחקר הגדולות בארצות הברית, במיוחד לאוניברסיטת שיקגו. לפי דירוג קרן המדע הלאומית, השקעותיה של ג'ונס הופקינס היו 1.49 מיליארד דולר במחקרי מדע, רפואה והנדסה בשנת העסקים 2006, דבר העושה אותה למוסד האקדמי המוביל בארצות הברית בהוצאות כוללות על מחקר ופיתוח השנה ה-29 ברציפות. האוניברסיטה חברה באיגוד האוניברסיטאות האמריקניות (AAU), באיגוד אוניברסיטאות המחקר (URA) ובאיגוד הלאומי של קולג'ים ואוניברסיטאות עצמאיות (אנ') (NAICU).. בית הספר לאמנויות ומדעים (אנ') ע"ש זנביל קריגר (אנ') (1876) בית הספר לחינוך (אנ') (1909) בית הספר להנדסה (אנ') ע"ש וויטינג (1913) בית הספר לסיעוד (אנ') (1889) בית הספר לרפואה (1893) בית הספר לבריאות הציבור (אנ') ע"ש בלומברג (1916) מכון פיבודי (אנ') ע"ש פיבודי (אנ') (1857) בית הספר למנהל עסקים (אנ') ע"ש קארי (אנ') (2007) בית הספר לאמנויות ומדעים (אנ') ע"ש קריגר (אנ') (1876) בית הספר ללימודים בין-לאומיים מתקדמים (אנ') ע"ש פול ניצה (1943) דירוג שאנגחאי: מקום 17 (2024) דירוג Times Higher Education: מקום 15 (2024) דירוג QS לאוניברסיטאות: מקום 28 (2024) דירוג U.S. News & World Report: מקום 13 (2024) מדיה וקבצים בנושא אוניברסיטת ג'ונס הופקינס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס (באנגלית) אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, ברשת החברתית פייסבוק אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, ברשת החברתית אינסטגרם אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, ברשת החברתית LinkedIn אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, סרטונים בערוץ היוטיוב אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) היסטוריה קצרה של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, The Baltimore Sun, ‏ 29 באוגוסט 2002 http://www.jhu.edu/jhumag/0206web/halls.html, Maria Blackburn "בעקבות הנהגתה של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס מבולטימור, חמישים מוסדות אמריקאיים הגדירו עצמם כאוניברסיטאות מחקר אמריקאיות..." מייקל קרואו, נשיא אוניברסיטת אריזונה (נובמבר 2002) "Inaugural Address: "A New American University", אוניברסיטת אריזונה ג'ונס הופקינס הראשונה בהוצאות על מחקר ופיתוח השנה-28 ברציפות
מלחמת אבחזיה

מלחמת אבחזיה שניטשה בין השנים 1992 ל-1993, ובה לחמו צבא גאורגיה מצד אחד כנגד בדלנים אבחזים מצד שני, הייתה אחד העימותים החריפים בקווקז בתקופה שלאחר התפרקות ברית המועצות. הסכסוך נשא אופי אתני בין הגאורגים והאבחזים. המיעוטים באבחזיה, גאורגים וארמנים לחמו לטובת ממשלת גאורגיה שהתנגדה לפרישת החבל מגאורגיה. לטובת הבדלנים הצטרפו יחידות מתנדבים של קוזקים מצפון הקווקז, ואף כוחות הפדרציה הרוסית שהיו מוצבים בסמוך. המלחמה נחשבת לחלק ממלחמת האזרחים של גאורגיה, שכללה עימות פוליטי פנימי בין הגאורגים ובין עצמם, בו לחמו תומכי הנשיא המודח זוויאד גמסחורדיה ותומכי הנשיא המכהן אדוארד שוורדנדזה, ועימותים בין הממשל המרכזי בגאורגיה ובין תנועות בדלניות כגון המשבר בחבל דרום אוסטיה שהתפתח אף הוא לעימות צבאי. עימותים אלו התנהלו במקביל ללחימה באבחזיה, סיבכו את הלחימה, ותרמו לתוצאתה. הפרות זכויות האדם ומעשי זוועה דווחו באשר לפעולות שני הצדדים, ושיאם היה לאחר המלחמה ולאחר כיבוש סוחומי ב-27 בספטמבר 1993 במסע טיהור אתני בו גורשו הגאורגים מאבחזיה. לפני המלחמה מנו האבחזים 17.8% מאוכלוסיית אבחזיה ואילו הגאורגים מנו 45.7%. מספרה הכולל של האוכלוסייה היה כחצי מיליון נפש. ארגון האומות המאוחדות אימץ החלטה המכירה בזכות השיבה של הפליטים הגאורגים לאבחזיה. גאורגיה שקיבלה עצמאותה לאחר נפילת ברית המועצות, הושפעה באופן עמוק מהמלחמה, וסבלה נזק כלכלי, אנושי ופסיכולוגי. אבחזיה נהרסה במלחמה, ובעימותים שבאו בעקבותיה. אבחזיה, ששומרת על עצמאות דה פקטו, עדיין סובלת מבעיות כלכליות וחברתיות בעקבות המלחמה. גדוד בגרמיאן הטיהור האתני של גאורגים מאבחזיה מדיה וקבצים בנושא מלחמת אבחזיה בוויקישיתוף אלכסנדר קרילוב הסכסוך הגאורגי אבחזי
גנו אדמיה

גֶנוֹ אדָמיה (בגאורגית: გენო ადამია;‏ 8 במרץ 1936 - 28 בספטמבר 1993) היה ממפקדי הצבא הגאורגי במהלך מלחמת אבחזיה (1991-1992), שנהרג במהלך הקרבות, והפך לסמל של גבורה בגאורגיה. אדמיה, שהיה יליד סוחומי שבאבחזיה החל את מעורבותו במאבק של גאורגיה בבדלנים האבחזים, מיד עם התפרצות האלימות בשנת 1992. האבחזים נאבקו במטרה לפרוש מגאורגיה ולהקים רפובליקה אוטונומית באבחזיה, שהיוו באותה תקופה רוב במחוז. אדמיה ארגן קבוצת מתנדבים תושבי סוחומי במטרה להגן על העיר מפני כוח אבחזי-צפון קווקזי משותף שנתמך על ידי הצבא הרוסי (קונפדרציית עמי ההר של הקווקז). תוך זמן קצר הוא קיבל דרגת מייג'ור ג'נרל (מקביל לאלוף) בצבא גאורגיה ומונה למפקד החטיבה הממוכנת ה-23. אדמיה היה אחד מהמפקדים הפעלתנים והאהודים בצבא הגאורגי. ב-23 בספטמבר 1993, עם נפילת סוחומי, הוא סירב להיכנע, והמשיך להילחם באזור סוחומי עם כוח קטן. ב-28 בספטמבר של אותה שנה הוא נהרג בקרבות שבגשר על נהר הקלאסורי. האבחזים מאידך מתארים אותו כ"גנגסטר שתמך בנשיא המודח זוויאד גמסחורדיה, ששוורדנדה העניק לו דרגת קולונל ג'נרל". בנובמבר 1993 פדו חבריו את גופתו וקברו אותו בטביליסי. ב-8 במרץ 2006 ציינו החברה הגאורגית, ובמיוחד הפליטים הגאורגים מאבחזיה, את יום השנה ה-70 להולדתו. דף זיכרון לנופלי ה-27 בספטמבר, (בגאורגית) גנו אדמיה, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ‏ גאורגי דרלוגויאן, סיפורם של שני אזורי נופש: אבחזיה ואג'ריה לפני ומאז התמוטטות ברית המועצות, בספרם של בוורלי קראופורד ורוני ליפשוץ (1998), המיתוס של "קונפליקט אתני": אלימות פוליטית, כלכלית ו"תרבותית", מסת"ב 0877251983, עמ' 274, (באנגלית)
טסילו השלישי, דוכס בוואריה

טסילו השלישי (Tassilo III;‏ 741–796) היה דוכס בוואריה מהשושלת האגילולפינגית. טסילו נולד בשנת 741 לדוכס אודילו, דוכס בוואריה ולנסיכה הילטרוד (Hiltrud), בתו של קרל מרטל. בהיותו בן שבע ירש את הדוכסות מאביו שמת, אולם הוא הודח על ידי גריפו, דוכס מיין, שהיה בנו הבלתי חוקי של קרל מרטל. ההדחה גרמה תרעומת בקרב האצולה הבווארית והם הדיחו והסגירו אותו לפפין הגוץ המאיורדומוס של אוסטרזיה ובנו של קרל מרטל. פפין החזיר את טסילו לשלטון כבן חסותו ואמו, הילטרוד, הפכה לעוצרת. טסילו לקח לידיו את מוסרות השלטון בשנת 754 לאחר מות אמו, הוא חסה עדיין בצילו של פפין והשתתף במסע המלחמה שלו לאיטליה בשנת 756. בשנת 757 הוא נשבע אמונים כוסאל של פפין, שבינתיים הפך למלך הפרנקים, ושל בניו. יש הרואים בכך מעשה השפלה שנועד להצר את צעדיה של הדוכסות הבווארית שהחלה שואפת לעצמאות מן הממלכה הפרנקית. על אף שהתמסר לפפין כווסאל, מעל טסילו בחובותיו בשנת 763, כאשר נטש את פפין בזמן מערכה שניהל זה באקוויטניה, ועשה את דרכו עם צבאו חזרה לבוואריה. למזלו פפין לא נקט נגדו צעדי ענישה, והוא נותר דוכס בוואריה. מלך הפרנקים החדש קרל הגדול פנה לאפיפיור אדריאנוס הראשון בשנת 781 בבקשת עזרה בעניין נאמנותו טסילו. האפיפיור שלח אליו שליחים והם ששכנעו אותו לחדש את שבועת נאמנותו לקרל. טסילו נשבע לו אמונים מחדש בוורמס ומסר את בניו לקרל כבני ערובה. אולם למרות כל אלו, טסילו עדיין המשיך במריו, עד שהביא את דוכסותו למצב של סף מלחמה עם הפרנקים. לכן בשנת 787 הוא שלח שליחים לאפיפיור בבקשה לפשר בינו לבין קרל. האפיפיור לא התרשם, הצדיק פעולות מלחמתיות כנגד בוואריה בטענה שטסילו הפר את שבועתו לקרל, וכמו כן איים בהטלת חרם על טסילו. טסילו לא שמע לאפיפיור ובסופו של דבר פלש קרל לבוואריה, הנחיל לטסילו תבוסות צבאיות והכריח אותו לחדש את שבועת נאמנותו. שנה לאחר מכן הועלו שוב האשמות בדבר אי נאמנותו של טסילו, ונטען שהוא זמם עם האווארים כנגד קרל. הוא נשפט, הודח מהשלטון ונשלח למנזר. מדיה וקבצים בנושא טסילו השלישי, דוכס בוואריה בוויקישיתוף
בשיר

האם התכוונתם ל... עומר אל-בשיר – נשיא סודאן למן ההפיכה הצבאית שביצע בשנת 1989. בשיר ג'ומאייל – מנהיג לבנוני נוצרי (1947-1982). ג'וליאן באשיר – דמות בדיונית מתוך מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9 ומסע בין כוכבים: הדור הבא. "ואלס עם באשיר" – סרט מלחמה תיעודי מונפש של במאי הקולנוע הישראלי ארי פולמן מ-2008, המתאר את חוויותיו כחייל צה"ל בזמן מלחמת לבנון הראשונה ומתמקד באירועי טבח סברה ושתילה.