laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
בית הספר לעיצוב של אוניברסיטת חיפה

בית הספר לעיצוב של אוניברסיטת חיפה הוא חיבור בין עיצוב לאוניברסיטה, שנוצר בעקבות איחוד בין המרכז האקדמי לעיצוב ולחינוך ויצו חיפה על שם נרי בלומפילד לאוניברסיטת חיפה. עד לאיחוד, שימש המרכז האקדמי כמכללה אקדמית להכשרת מעצבים, ששילבה את מקצוע החינוך. בית הספר לעיצוב שוכן בקמפוס המושבה במושבה הגרמנית שבחיפה. המוסד הוקם בשנת 1971 על ידי ארגון ויצו העולמי, כמוסד שנועד לקדם את החינוך המקצועי בארץ. במשך השנים חלק המרכז האקדמי את מבניו עם תיכון "ויצו לאמנות", ובשנת 2002 עבר המרכז האקדמי למשכנו החדש והמודרני במושבה הגרמנית. משנה זו ועד 2018 כיהן כנשיא המרכז האקדמי פרופ' דוד אלכסנדר. משנת 2018 עד שנת 2023 כיהן כנשיא פרופ' שמעון עמר. בנובמבר 2016, אוניברסיטת חיפה והמרכז האקדמי ויצו חתמו על מזכר הבנות להפיכת המכללה ליחידה אקדמית של האוניברסיטה. ביוני 2022 אישרה המועצה להשכלה גבוהה את האיחוד, שבשלב הראשון ישתלב ויצו כבית הספר לעיצוב של האוניברסיטה, ובשלב הבא כפקולטה לעיצוב ואמנות לצד שאר הפקולטות באוניברסיטה. החל מיולי 2024, מכהנת כראש בית הספר לעיצוב של האוניברסיטה פרופ' לאה פרץ. בבית הספר לעיצוב פועלים ארבעה חוגים לתואר ראשון במקצועות העיצוב: ארכיטקטורה – לבוגרי החוג מוענק תואר ראשון B.Arch בארכיטקטורה עיצוב תקשורת חזותית – מעניקה לבוגריה תואר ראשון .B.Des בעיצוב תקשורת חזותית צילום – לבוגרים מוענק תואר ראשון B.F.A בצילום (התמחות בקולנוע) עיצוב אופנה – לימודים לתואר ראשון B.Des בעיצוב אופנה ותואר שני בעיצוב סביבות למידה – לבוגרי התוכנית מוענק תואר שני M.Des בעיצוב סביבות למידה. במקום בו שוכן המרכז האקדמי היה מבנה ששימש בעבר כמרכז נוער. המבנה ניתן למרכז האקדמי על ידי עיריית חיפה לשם הפיכתו למשכנו החדש של המרכז האקדמי. לאחר תחרות בין מרצי המחלקה לאדריכלות, זכו האדריכלים יורם פופר ואלי הירש, בשיתוף לוסיאנו סנטנדראו, לתכנן את המבנה. המבנה הוא חלק ממכלול הכולל כיכר המקשרת בין הרחוב הראשי של המושבה הגרמנית לבין המרכז האקדמי. פנים המבנה מודרני ודינמי וחיצוניותו משתלבת באופי הבניה במושבה הגרמנית. בשנת 2007 זכו האדריכלים המתכננים בפרס אות העיצוב על מבנה המרכז האקדמי. קומת הכניסה של המבנה משמשת כגלריה לתערוכות מתחלפות של בוגרי המוסד ואמנים נוספים. מדיה וקבצים בנושא בית הספר לעיצוב של אוניברסיטת חיפה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בית הספר לעיצוב של אוניברסיטת חיפה בית הספר לעיצוב של אוניברסיטת חיפה, ברשת החברתית פייסבוק בית הספר לעיצוב של אוניברסיטת חיפה, ברשת החברתית אינסטגרם חנוכת "אחוזת ילדים", מוסד לילדים של ויצו בחיפה, 1947, באתר ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים הנחת אבן הפינה לבית ספר המקצועי לנערות של ויצו בחיפה, 1947, באתר ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים חגית פלג רותם, ‏בד בתלת-ממד: תערוכת טקסטיל חדשה בויצו חיפה, באתר גלובס, 12 באפריל 2015 מיכאל יעקובסון, לימודי אדריכלות בויצו חיפה: כאן אפשר להירשם מתי שרוצים, באתר Xnet‏, 27 בינואר 2020 ליאור דטל, מכללת ויצו לעיצוב תאוחד עם אוניברסיטת חיפה, באתר TheMarker‏, 22 בנובמבר 2016 שושן מנולה, המועצה להשכלה גבוהה החליטה: המרכז האקדמי ויצו יאוחד עם אוניברסיטת חיפה, באתר כלבו – חיפה והצפון, 14 ביוני 2022 התרחבות מהירה: סדרת מינויים בבית הספר האוניברסיטאי הראשון לעיצוב, באתר וואלה, 23 במאי 2024 שמות הזוכים באות העיצוב 2007
מטוס מטען

מטוס מטען או מטוס תובלה הוא כלי טיס שעוצב ותוכנן במיוחד לצורך הובלת מטענים, להבדיל מהובלת נוסעים. התאמת המטוס לתפקידו מצריכה מספר מאפיינים העוזרים בזיהוי מטוס מטען: גופו של המטוס נראה "עבה" יותר ממטוסי נוסעים, כנפיים עליונות מאפשרות לקרקעית המטוס להיות קרובה יותר לקרקע, מספר גדול של גלגלים המאפשרים גם נחיתה במסלולים מאולתרים, זנב גבוה המאפשר פתיחת דלת מטען אחורית. חלק ממאפיינים אלה אינו קיים במטוסי מטען אשר נבנו במקור להטסת נוסעים ועברו הסבה לשימוש כמטוסי מטען. כבר בשנת 1911 החל השימוש במטוסי מטען, בתחילה היו אלה מטוסי דואר אוויר. מטוסים אלה לא תוכננו כמטוסי מטען. בתחילת שנות ה־20 החלו לראשונה יצרני מטוסים לבנות מטוסי מטען ייעודיים. רבים רואים במטוס אראדו Ar 232, אשר נבנה לשימוש חיל האוויר הגרמני במלחמת העולם השנייה, כמטוס המטען "האמיתי" הראשון, זאת כיוון שמטוס זה נושא רבים מן המאפיינים המודרניים של מטוס מטען. רוב מטוסי המטען במלחמת העולם השנייה, בחיל האוויר הגרמני ובחילות אוויר אחרים, היו מטוסי נוסעים שהוסבו לתצורת מטען. בחילות האוויר של בנות הברית בלט בתפקיד זה מטוס ה־DC-3 דקוטה. עם תום מלחמת העולם השנייה החלו יצרני מטוסים שונים לייצר מטוסי מטען, חלקם בעלי מאפיינים "ניסיוניים". פיתוח מנוע הטורבו־פרופ איפשר תכנון מטוסי מטען כבדים ויעילים יותר, הבולט ביניהם הוא מטוס ה־C-130 הרקולס המשמש עד היום כאמת מידה למטוסי מטען. בישראל פועלות שתי חברות המתפעלות מטוסי מטען, ק.א.ל. ואל על. מטוסי מטען מוסבים הם מטוסים שנבנו כדי לשמש מטוסי נוסעים ועברו הסבה למטוסי מטען. בתהליך ההסבה הוסרו מן המטוסים כל מאפייני הנוחיות והאביזרים הדרושים למטוס נוסעים ונבנתה בהם דלת מטען, או דלתות מטען, רחבה וגדולה לצורך טעינה ופריקה. רוב הסבות מטוסי נוסעים למטען מתבצעות על מטוסים מיושנים יחסית שאינם מתאימים עוד להטסת נוסעים, אם בשל שיקולי בטיחות ועלות ואם בגלל היותם רועשים. עם זאת, קיימת אף דרישה בשוק למטוסי מטען מוסבים חדשים. למשל, ניתן להזמין מן היצרן מטוס מדגם בואינג 747 בתצורת מטען, שבו דלת גדולה הנפתחת מעלה באף המטוס וחלל המטען מותאם לגודל התקני של מכולה, כך שניתן להעמיס עליו שתי מכולות לגובה ושתיים לרוחב. התעשייה האווירית לישראל היא בין החברות הבולטות בעולם בתחום הסבת מטוסי נוסעים למטוסי מטען. התעשייה האווירית מתמחה בהסבת מטוסים מן הדגמים בואינג 747, בואינג 737 ובואינג 767. לאחר ההסבה נוספות לשם דגם המטוס האותיות "BDSF", שמשמעותן "(מטוס) מטען מיוחד (תוצרת) בדק" (Bedek Special Freighter). מטוסי מטען מופעלים על ידי חברות תעופה אזרחיות העוסקות אף בהטסת נוסעים וכן על ידי חברות תובלה אווירית העוסקות בהטסת מטענים בלבד. מטוסי מטען מופעלים אף בחילות האוויר של צבאות רבים בעולם. מדיה וקבצים בנושא מטוס מטען בוויקישיתוף הסבת מטוסי נוסעים למטען בתעשייה האווירית לישראל
אורי סגל

אורי סגל (נולד ב-7 במרץ 1944) הוא מנצח ישראלי. סגל נולד בירושלים ובילדותו למד נגינה בכינור אך נמשך לניצוח. ניגן בוויולה בתזמורת הגדנ"ע ובשירותו הצבאי שימש כנגן טרומבון בתזמורת צה"ל. ניגן בתזמורת הקאמרית של קול ישראל ושימש כעוזר מנצח של שלום רונלי-ריקליס. למד באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים. משנת 1966 עד 1969 למד בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה בלונדון. אורי סגל פתח בקריירה בינלאומית לאחר שזכה ב-1969 בפרס הראשון בתחרות הבינלאומית לניצוח ע"ש דימיטרי מיטרופולוס בניו יורק. הוא מנצח תדיר באירופה, יפן, ארצות הברית, קנדה וברזיל. באירופה ניצח סגל בין השאר על הפילהרמונית של ברלין, תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית באמסטרדם, התזמורת הסימפונית והתזמורת הפילהרמונית של לונדון, תזמורת פילהרמוניה, תזמורת פריז, התזמורת הפילהרמונית של ורשה, התזמורת הפילהרמונית של סטוקהולם והתזמורת הלאומית הספרדית. בצפון אמריקה ניצח על התזמורות הסימפוניות של שיקגו, פיטסבורג, דטרויט, דאלאס, יוסטון, מילווקי ורוצ'סטר. בישראל מופיע אורי סגל כמנצח אורח עם מרב התזמורות. בין היתר הופיע עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית ירושלים, הקאמרטה הישראלית ירושלים ותזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית. ב-1973 קיים סגל את הופעת הבכורה שלו כמנצח אופרה בבית האופרה בסנטה פה, שם ניצח על ההולנדי המעופף (וגנר) ומאז הוא מנצח בבתי אופרה באיטליה, צרפת, יפן, ישראל וארצות הברית. סגל הקליט עבור חברות התקליטים דקה-לונדון וEMI עם התזמורת הקאמרית האנגלית, התזמורת הפילהרמונית של לונדון, התזמורת הסימפונית של בורנמות', התזמורת הסימפונית של ניו זילנד, ועם הסולנים ולדימיר אשכנזי, ראדו לופו, אליסיה דה-לרושה ואחרים. סגל ניצח על הבכורה היפנית לאופרה "המקבר הגדול" (אנ') מאת ליגטי, ביצוע שזכה לסיקור נרחב ולהצלחה רבה. כמו כן, במסגרת פסטיבל ישראל 2008 ניצח על ביצוע הבכורה הישראלי ליצירתו הגדולה של מאהלר שיר המקונן, עם התזמורת הסימפונית ירושלים, המקהלה הפילהרמונית של ורשה וסולנים. בקיץ 2007 נתמנה סגל למנצח בר כבוד של פסטיבל צ'אוטקואה במדינת ניו יורק, פסטיבל שניהל ב-18 השנים קודם לכן. הוא גם מכהן כמנצח אורח ראשי בבית הספר למוזיקה של אוניברסיטת אינדיאנה בבלומינגטון. סגל הוא גם מנצח בר כבוד של תזמורת המאה באוסקה, יפן, תזמורת אותה הוא עצמו הקים וניצח עליה במשך שמונה שנים. במשך כשש שנים, עד 2004, שימש כמנהל המוזיקלי של תזמורת לואיוויל בקנטקי, ארצות הברית. אורי סגל כיהן בעבר כמנצח ראשי של תזמורת פילהרמוניה הונגריקה, של התזמורת הסימפונית של צ'אוטקואה ושל התזמורת הסימפונית של בורנמות'. כמו כן הוא שימש כמנהל המוזיקלי של התזמורת הקאמרית הישראלית וכמנצח אורח ראשי של תזמורת רדיו שטוטגרט. אורי סגל, באתר MusicBrainz (באנגלית) אורי סגל, באתר Discogs (באנגלית) אורי סגל, באתר האופרה הישראלית תל אביב-יפו ביוגרפיה - המנצח אורי (אוריאל) סגל חגי חיטרון, המנצח אורי סגל לא יבוא לארץ "בגלל הכיבוש", באתר הארץ, 20 באוקטובר 2001 חיים קינן, הישראלי ניצח-וניצח, מעריב, 13 בפברואר 1969
התזמורת הסימפונית של צ'אוטקואה

התזמורת הסימפונית של צ'אוטקואה (באנגלית: Chautauqua Symphony Orchestra) היא תזמורת הקיץ הקבועה של מכון צ'אוטקואה, מרכז השכלה למבוגרים בצפון מדינת ניו יורק. התזמורת מופיעה בקונצרטים ברוב ערבי שלישי, חמישי ושבת בעונה של תשעה שבועות במכון. התזמורת מכנסת את חבריה מתזמורות מקצועיות בכל רחבי ארצות הברית ואחדים אפילו מחוצה להן. כמעט כל הכנרים (וגם ויולן אחד) הם נגנים ראשיים בתזמורות האם שלהם, ראיה לרמתם הגבוהה של הבאים לנגן בתזמורת הקיץ המקצועית הזאת. אחדים מן הנגנים מופיעים עם התזמורת מזה 45 שנים ויותר. מאסטרו אורי סגל פרש מתפקידו בשנת 2007. מחליפו במשרת המנהל המוזיקלי משנת 2007 עד שנת 2010 היה שטפן זנדרלינג. רפרטואר התזמורת במשך העונה כולל יצירות מוכרות לצד כמה יצירות בנות זמננו והזמנות חדשות של התזמורת. בין מבחר היצירות מעונת 2005 הקונצ'רטו לפסנתר מס' 3 של רחמנינוב, הסימפוניה השביעית של מאהלר ו"הכובע משולש הפינות" (אנ') של מנואל דה פאיה. נוסף לקונצרטים הקבועים שלה, התזמורת מלווה מופעים של להקת הבלט ושל תוכנית "האמנים הצעירים" של האופרה של צ'אוטקואה. כיום המנהל המוזיקלי של התזמורת משנת 2015 הוא המנצח והאבובן הבולגרי רוסן מילאנוב. אתר האינטרנט הרשמי של התזמורת הסימפונית של צ'אוטקואה
האופרה של צ'אוטקואה

האופרה של צ'אוטקואה (באנגלית: Chautauqua Opera) היא להקת האופרה הקיצית הקבועה של מכון צ'אוטקואה, מרכז השכלה למבוגרים בצפון מדינת ניו יורק. כלהקת אופרה המופיעה מדי קיץ, זו הלהקה הוותיקה ביותר הפעילה ברציפות בארצות הברית מאז היווסדה ב-1929. הלהקה מעלה כמה אופרות במהלך העונה, הנמשכת תשעה שבועות מדי קיץ מאז הקמתה. הפקות האופרה מבוצעות בשפה האנגלית בנורטון ממוריאל הול, בדרך כלל בערבי שני ושישי קבועים מראש במהלך העונה. מנהלה הכללי של האופרה כיום הוא סטיבן אוסגוד. עונת 2005 שלה כללה את "מאדאם באטרפליי" של פוצ'יני, "כור המצרף" של וורד, "לוצ'יה די למרמור" של גאטנו דוניצטי ו"איש המוזיקה" של וילסון. נוסף לכך, האופרה של צ'אוטקואה מנהל את תוכנית "האמנים הצעירים", שבמסגרתה היא מכשירה זמרים צעירים מוכשרים, המייעדים עצמם לקריירה של מוזיקה אופראית. משתתפי תוכנית האמנים הצעירים מגישים רסיטלים בימי שלישי אחר הצהריים, תחת השם "שירים אמנותיים במלון אתיניאום", שני קונצרטים של מוזיקה קלה עם התזמורת הסימפונית של צ'אוטקואה ושתי הצגות רוויו של תיאטרון מוזיקלי במשך עונת הקיץ. אתר האינטרנט הרשמי של האופרה של צ'אוטקואה
סמל רומניה

סמל רומניה אומץ בהחלטת הפרלמנט ב-10 בספטמבר 1992. הוא מבוסס הסמל ממלכת רומניה (בין השנים 1922–1947). המרכיב המרכזי של הסמל הוא עיט בצבע זהב, אשר מחזיק צלב במקורו, כתר על ראשו, וחרב ושרביט בציפורניו. הסמל נצבע ב-3 צבעי הדגל – אדום, צהוב, כחול. הרעיון המקורי של הסמל הוא משנת 1859, כאשר ולאכיה ונסיכות מולדובה התאחדו על ידי בחירת אותו שליט, אלכסנדרו יואן קוזה. אז סוכם על שתי דמויות מרכזיות – העיט והשור. עד לשנת 1866 היו מספר גרסאות. באותה שנה נבחר להיות שליט הנסיכויות הרומניות המאוחדות מי שעתיד להיות קרול הראשון, מלך רומניה. המגן חולק ל-4 חלקים – בראשון וה-3 היה נשר, ב-2 וה-4 היה שור. מעל המגן התווסף סמל של משפחת הוהנצולרן-זיגמרינגן. לאחר מלחמת העצמאות התווספו סמלים של דוברוג'ה (דולפינים) ואולטניה (אריה). מעל המגן התווסף כתר כסימן למלכות. בשנת 1922, עם הוספת טרנסילבניה, שונה הסמל פעם נוספת. בתקופת השלטון הקומוניסטי היה בתוקף סמל אחר. המגן מחולק ל-5 חלקים – אחד לכל הפרובינציות של רומניה: ולאכיה – העיט הזהב מולדובה – השור דוברוג'ה – הדולפינים טרנסילבניה – העיט השחור, 7 מבצרים, השמש והירח אולטניה ובאנאט – האריה והגשר. המרכיב המרכזי – נשר הזהב שמחזיק את הצלב האורתודוקסי ועל ראשו כתר. באופן מסורתי, עיט זה מופיע בסמל של מחוז ארג'ש (Argeş) והערים פיטשט וקורטאה דה ארג'ש. האזור היה המרכז שסביבו התפתחה נסיכות ולאכיה. עיט, בהיותו סמל הלטיניות מסמל את אומץ-לב, החלטיות, שאיפה לגובה, שליטה וכח. הוא גם מופיע בסמל של טרנסילבניה. המגן צויר בתכלת המסמלת את השמיים. העיט מחזיק בציפורניו את השרביט והחרב – סמלים של שליט מולדובה שטפן הגדול כאשר שרביט מזכיר גם את מיכאי האמיץ שאיחד את המחוזות הרומנים בפעם הראשונה. ברבע ראשון נמצא סמל ולאכיה – עיט עם צלב במקור, השמש והירח על רקע תכלת. ברבע השני נמצא סמל של מולדובה – שור עם קרניו, שושנה וחצי-סהר. ברבע השלישי נמצא סמל של אולטניה ובאנאט – גלים, גשר הזהב (מסמל את גשר טראיאנוס מעל הדנובה) ואריה עם חרב בכפה קדמית. ברבע הרביעי נמצא סמל של טרנסילבניה – מגן עם עיט, השמש והירח ו-7 מבצרים. כמו כן, מיוצגים שטחי החוף של הים השחור – זוג דולפינים. דגל רומניה המנון רומניה מדיה וקבצים בנושא סמל רומניה בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא סמלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מיון יציב

מיון יציב הוא סוג של מיון ששומר על הסדר של נתונים זהים בקלט בתוצאת המיון. למשל, רצף הזוגות: (א,1) (ב,2) (ג,1) (ד,3), יהפוך לאחר מיון יציב - לפי המספרים - לרצף: (א,1) (ג,1) (ב,2) (ד,3), בעוד שמיון שיחזיר את התוצאה (ג,1) (א,1) (ב,2) (ד,3) אינו נחשב יציב מכיוון שבקלט המקורי (א,1) הופיע לפני (ג,1). דוגמה להבחנה בין מיון יציב ללא-יציב: אם רוצים למיין רשימת שמות על פי שם משפחה, אך אם שמות המשפחה זהים, למיין על פי השם הפרטי, אפשר למיין את המערך על פי שם פרטי ואחר כך למיין שוב על פי שם המשפחה. דבר זה יתאפשר רק אם המיון הוא יציב, אך אם הוא אינו יציב, אזי יכול להיות שהסדר הפנימי של השמות הפרטיים ייהרס. בהתבסס על עיקרון זה, מיון בסיס ממיין מספרים עשרוניים רב-ספרתיים על ידי מיון על פי ספרת האחדות, ואחר כך ביצוע מיון יציב על הרשימה שהתקבלה בשלב קודם על פי ספרת העשרות, המאות, וכן הלאה. המיון היציב מבטיח שהרשימה שתתקבל בסוף התהליך תהיה ממוינת בשלמותה. מיון בועות מיון הכנסה מיון מיזוג מיון מנייה מיון בסיס מיון סלים מיון בחירה מיון מהיר מיון ערימה מדיה וקבצים בנושא מיון יציב בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא מדעי המחשב. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סינכרוטרון

סינכרוטרון הוא מאיץ חלקיקים מעגלי שחלקיקים טעונים מואצים בו באמצעות שדות חשמליים משתנים, וסיבוב קרן החלקיקים מתבצע באמצעות שדות מגנטיים. סינכרוטרונים משמשים לשתי מטרות: ניסויי התנגשות חלקיקים ובחינת התוצרים, וניסויי קרינה סינכרוטרונית שנפלטת מחלקיקים טעונים שנעים במסלול מעגלי. המבנה המעגלי של הסינכרוטרון קרוי גם טבעת אחסון, משום שניתן לשמור בו חלקיקים בתנועה מעגלית במשך זמן רב. למעשה, המהירות והאנרגיה של החלקיקים בטבעת האחסון נותרת קבועה ומטרת השדה החשמלי לפצות על אובדן אנרגיה כתוצאה מקרינה סינכרוטרונית. ערך מורחב – CERN מתקן CERN (בצרפתית, קיצור של "מרכז אירופאי למחקר הגרעין") הוא כיום המתקדם ביותר בעולם ובעל המאיץ הגדול ביותר בעולם. הוא ממוקם בז'נבה ומשרת אלפי מדענים מכל רחביה. מאיץ LHC ב-CERN שהתחיל לפעול ב-2008 הוא סינכרוטרון שהוא המאיץ האנרגטי הגדול בעולם. המאיץ נועד לניסויי התנגשות פרוטונים שמואצים עד לאנרגיה של 7 טרה-אלקטרון-וולט כל אחד. בנוסף לפעילות המחקרית ב-CERN, גם אונסק"ו העניקה את חסותה למרכז מאיץ סינכרוטרון קטן נוסף במזרח התיכון בשם SESAME. בחודש ינואר 2003 הונחה אבן הפינה למתקן הממוקם ליד עמאן שבירדן וב-2007 הוא הושק. הוא משרת מדענים ממדינות החברות בפרויקט: ישראל, ירדן, איראן, מצרים, פקיסטן, קפריסין טורקיה והרשות הפלסטינית. המאיץ לא מהווה את פסגת הטכנולוגיה כמו המתקן ב-CERN, אבל קיימת תקווה שהוא ישרת את המדענים במדינות האזור, ואולי אף יתרום לקידום השלום האזורי. הוועדה הלאומית לקרינת סינכרוטרון היא וועדה פנימית של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים והיא זו האחראית בישראל לקידום הפעילות המדעית בנושא קרינת הסינכרוטרון. במסגרת כך היא אחראית למימון חלקה של ישראל במתקני הסינכרוטרון בעולם, כך שתתאפשר למדענים ישראלים גישה חופשית אליהם לצורך מחקריהם. נכון לשנת 2006 יש לישראלים גישה חופשית למתקן האירופי לקרינת סינכרוטרון (ESRF) עד לשנת 2009. כמו כן פורום תל"מ (תשתיות לאומיות למחקר ופיתוח) משתתף במימון המתקן ESRF. כמו כן מייצגת הוועדה, בראשות פרופ' משה דויטש מאוניברסיטת בר-אילן, את ישראל בדיונים על הקמת מתקני סינכרוטרון חדשים בעולם, דוגמת SESAME‏. מדיה וקבצים בנושא סינכרוטרון בוויקישיתוף שירות הידען, ‏חזון אחרית הגרעין, באתר "הידען", כתבה על המאיץ SEASAME,‏ 4 בדצמבר 2002 פיזיקה ואנרגיות גבוהות, אתר משרד המדע והטכנולוגיה technology/electron-synchrotron סינכרוטרון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) רון תקוה, האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, מסמך לוועדת המדע והטכנולוגיה. הוצאת מחלקת מידע ומחקר - הכנסת, 2 ביולי 2006, עמ' 2-3. ערך זה הוא קצרמר בנושא פיזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בית אלאוסטא

בית אלאוסטא (בתעתיק מדויק: בית אלאצטא) היה אחד מבתי הכנסת העתיקים והגדולים ברובע היהודי בצנעא שבתימן. בית הכנסת נבנה בסוף המאה ה-17, ושופץ ידי מארי שלום עראקי, המכונה "אלאוסטא", ועל שמו נקרא בית הכנסת. בנוסף בנה בסמוך אליו מקווה טהרה. בשנת ה'תקכ"ב (1762) נהרס בית הכנסת יחד עם שאר בתי הכנסת בעיר עקב גזירת חורבן בתי הכנסת של האימאם אלמהדי. מארי שלום קורח בספרו "רוגז הזמן" מתאר את יופיו של בית הכנסת על פי סיפורי הזקנים, ורואה בכך את המניע העיקרי להתעוררות רוח הקנאה של האימאם אלמהדי לגזור את גזירת החורבן. לאחר ביטול הגזירה שופץ בית הכנסת, והמשיך לתפקד עד עליית יהודי תימן לארץ ישראל בשנת ה'תש"ט (1949) במבצע על כנפי נשרים. מבנה בית הכנסת היה רחב וקצר, והיו לו שתי כניסות, אחת ממזרח ואחת ממערב. בבית הכנסת היו 5 ארונות קודש ומאות ספרי תורה. בית הכנסת היה מפואר ביותר, ומהרי"ץ הזכירו בקינתו על חורבן בית הכנסת: ”אללי לי עת אזכור לשני מקדשות חרבות, כנסת שר שלום הכהן וכנסת ההקדש, אשר היו משכן לרוכב ערבות, עתה חרבים מיסוד גוי שבא לכבות”. בבית הכנסת התקיימה ישיבה גדולה. בתקופתם של מארי דוד משרקי (שהיה מנהיגה הרוחני של הקהילה) ושל מארי יחיא עראקי בן הנשיא מארי שלום עראקי, שימש בית הכנסת כמרכז רוחני של הקהילה בתימן. התיבה של בית הכנסת הגיעה לארץ ישראל על ידי הרב יהודה עראקי ובניו חיים, שלום ושלמה, ונתרמה למוזיאון ישראל. עמדת חכמי בית הכנסת במאה ה-18 הייתה התנגדות להכנסת מנהגי הקבלה להלכה, למרות שלמדו קבלה ופסקו על פי השולחן ערוך. במאות ה-19 וה-20 עמדת חכמי בית הכנסת תמכה בקבלה, ובהכנסת מנהגיה להלכה. בית הכנסת נחשב מעוזם של חכמי הקבלה והזרם השאמי בצנעא. חכמי בית הכנסת חיברו את הספר אמונת ה', נגד הספר מלחמות ה' של מארי יחיא קאפח. ממשיך דרכם של חכמי בית הכנסת היה הרב יוסף צוברי, שבעצמו התפלל בבית הכנסת. הרב צוברי הנציח את מנהגי בית הכנסת בספריו, וערך את החומש פרשה מפורשה על פי מנהגי הקריאה בבית הכנסת. מארי דוד משרקי מארי יחיא עראקי מארי יחיא משרקי מארי יוסף קארה מארי שלום קורח מארי יחיא קורח מארי יחיא קארה מארי סלימאן קארה מארי יוסף עמר מארי סאלם אלג'מאל מארי חיים משרקי מארי סעיד עוזרי יחיאל נחשון, בתי כנסת בצנעא (מאות י"ח-י"ט), הוצאת האגודה לטיפוח חברה ותרבות, נתניה ה'תש"ס (2000), עמודים 95–96 סרטונים בערוץ של בית אלאוסטא, באתר יוטיוב יחיאל נחשון, בתי כנסת בצנעא (מאות י"ח-י"ט), הוצאת האגודה לטיפוח חברה ותרבות, נתניה ה'תש"ס (2000), עמודים 95–96 תיבה לקריאה בתורה, באתר מוזיאון ישראל תיבה, מרכז מורשת יהדות תימן הרב עמרם עוזירי, מלאך ה' - מתולדות רבינו ישראל עזירי זתע"א, ה'תש"ף (2020), עמוד קכ"ו
נקניקייה בלחמנייה

נקניקייה בלחמנייה (באנגלית: Hot dog; תרגום מילולי: "כלב חם"; תעתיק: "הוֹט דוֹג") היא מאכל רחוב הנמכר לרוב במזנונים ודוכני מזון מהיר. המאכל מזוהה עם התרבות האמריקנית. מקור שמה באנגלית הוא במיתוס היתולי מסוף המאה ה-19, לפיו מקור הנקניקייה הזולה הוא בבשר כלב. את הנקניקייה בלחמנייה מכינים מנקניקייה מבושלת במים, צלויה או מעושנת המוכנסת לתוך לחמנייה טרייה. יש המוסיפים תוספות ורטבים פופולריים, כגון: קטשופ, חרדל, מיונז, חומוס, בצל מטוגן, מלפפון חמוץ, כרוב כבוש ועוד. את הנקניקייה בלחמנייה נהוג להכין בסמוך לזמן האכילה ולאוכלה בעודה חמה. קיימות מספר גרסאות לגבי מוצאו של המאכל ושמו המקורי. על פי גרסה אחת, מקור המאכל הוא בפרנקפורט שבגרמניה, שם הוא נקרא "פרנקפורטר" (Frankfurter) או בקיצור "פרנק". נקניקיות העשויות מבשר חזיר היו מוגשות בלחמנייה לאורחים באירועי הכתרה של מלכים בגרמניה כבר במאה ה-13. על פי גרסה אחרת, מקור המאכל הוא בווינה שבאוסטריה, שם הוא נקרא "וִינֶר" (Wiener) או "ויני", כפי שהגרמנים ביטאו את שם העיר; בווינה נהגו להגיש נקניקיות עשויות משילוב של בשר בקר ובשר חזיר. לגבי הגעת המאכל לארצות הברית, יש הטוענים כי המהגר הגרמני צ'ארלס פלטמן הביא עִמו ב-1867 את רעיון הנקניקייה בלחמנייה לקוני איילנד, מוצר שהתאים לממדיה הקטנים של עגלת המכירה שלו ברחובות. גרסה אחרת מייחסת את הרעיון לאשתו של הגרמני אנטון פויכטוואנגר (Feuchtwanger), שמכר נקניקיות ברחובות סנט לואיס ואנשים נהגו לקחת לו את הכפפות כדי שלא ייכוו בידיהם כשהגיש להם את הנקניקייה החמה, ולפיכך החל להניח אותה בלחמנייה. פויכטוואנגר החל למכור אותן לראשונה באירועים המוניים בתערוכה העולמית של שיקגו (1893) או של סנט לואיס (1904). בתחילת המאה ה-20 הפך ממכר הנקניקיות בלחמניות לנפוץ ביותר ברחובות ובאירועים המוניים כגון תחרויות ספורט גדולות וירידים. גרסה אחרת, לגבי המצאת האופן של אכילת נקניקיות בלחמנייה, מתייחסת לתקופת השביתה המפורסמת, שהתרחשה באנגליה בשנת 1920, שבה לא פעלו המכבסות. האנגלים המהוקצעים, שלא יכלו לחשוב על כך שיגעו בידיהם בנקניקיות השמנוניות, היו רגילים לאכול אותן עם כפפות, אך לא יכלו לכבס את כפפותיהם בשל השביתה - מה שגרם לירידה במכירות הנקניקיות בכל אנגליה. יום אחד, חשב מוכר על הרעיון להגיש את הנקניקיות בתוך לחמניות, ואכן - ביום שלמחרת אי אפשר היה למצוא אפילו לחמנייה אחת בכל המאפיות בלונדון. תחפושת הנקניקייה בלחמנייה, היא תחפושת נפוצה לכלבים. סגנון קרוליינה בלדד השוחי, למה קוראים לנקניקיה הוט דוג?, באתר ערוץ עשר‏, 13 ביולי 2004 (במקור, מאתר "nana10") נקניקייה בלחמנייה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) פרנקפורטר, באתר Online Etymology Dictionary (באנגלית) וינר, באתר Online Etymology Dictionary (באנגלית) History of the Hot Dog, באתר ePopcorn (באנגלית) Hot Dog History, באתר Hot Dog Chicago Style (באנגלית)
בורסי הוצאה לאור של ספרי משפט

הוצאת בּוּרְסִי היא הוצאת ספרים ישראלית העוסקת בספרות משפטית. ההוצאה החלה את דרכה בשנות ה-30 על ידי משפחת בורסי (חנה בורסי) ונרכשה על ידי חדווה ושלמה פרץ. היום כמו אז עוסקת בורסי בהוצאה לאור של ספרי משפט וספרות מקצועית במגוון רחב של נושאים. כמו כן בורסי מתמקדת בהוצאה לאור של ספרים שנכתבים בידי שופטים בהווה ושופטים בדימוס. ראויים לציון ספרי הסדרה שנכתבה על ידי השופט אהרן ברק בנושא "פרשנות במשפט" (שהופצה ושווקה על ידי בורסי) והכרכים שהוצאו לאור לזכרו של השופט חיים כהן, וכן "ספר לנדוי" (3 כרכים) שהוצאו כהוקרה לשופט משה לנדוי. סדרת הכרכים חוזים (3 כרכים) מאת פרופ' דניאל פרידמן וסדרת הספרים העוסקים בדיני קניין (4 כרכים) דיני חוזים מיוחדים מאת הפרופ' מיגל דויטש וספר בנושא תורת המשפט מאת הד"ר עומר שפירא. "איסור הלבנת הון להלכה ולמעשה". מאת: עו"ד יעל גרוסמן ועו״ד רוני בלקין. אתר האינטרנט הרשמי של בורסי הוצאה לאור של ספרי משפט ערך זה הוא קצרמר בנושא כלכלה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הוצאת אנדלוס

הוצאת אנדלוס היא בית הוצאה לאור העוסקת בעיקר בתרגום ספרות ערבית לשפה העברית. ההוצאה הוקמה בשנת 2000 על ידי יעל לרר. אל-אנדלוס הוא השם שנתנו המוסלמים לחבלי הארץ בהם שלטו בחצי האי האיברי במאה ה-8 עד המאה ה-15. תקופה זו, תור הזהב של יהדות ספרד, אופיינה בפריחה תרבותית של היהודים בספרד תחת השלטון המוסלמי, ובהפריה הדדית של התרבות הערבית והתרבות היהודית. חזון ההוצאה הוא החייאת תקופה זו על ידי הפגשת ישראלים דוברי עברית עם מבחר הספרות הערבית בת זמננו. ההוצאה פרסמה עד כה עשרים ושניים כותרים. בין המשוררים והסופרים שכתביהם יצאו בהוצאה ניתן למצוא את: הפלסטינים מחמוד דרוויש, סירין אלחוסייני שהיד, טהא מוחמד עלי וג'ברא אבראהים ג'ברא; הלבנונים אליאס ח'ורי, הודא ברכאת וחנאן אלשיח'; הסודאני א-טייב סאלח; המרוקאים מוחמד בראדה ומוחמד שוכרי; והיהודי יוצא מרוקו סמי שלום שטרית. כמו כן יצאו לאור שלושה ספרי אמנות של האמן שריף ואכד, הקטלוג "דיוקן עצמי - אמנות נשים פלסטינית" במהדורה תלת-לשונית: בעברית, ערבית ואנגלית וספרה של היוצרת הקנדית נעמי קליין, דוקטרינת ההלם. אתר האינטרנט הרשמי של הוצאת אנדלוס ראיון בהארץ עם נעמי קליין ראיון עם עורכת הוצאת אנדלוס יעל לרר(הקישור אינו פעיל) מבחן אנדלוס - האם אפשר לסדוק את חומת ההפרדה התרבותית? הסיפור שלה על יעל לרר מאת מאיה דוידוביץ שירי לב-ארי, האופסימיסטים, באתר הארץ, 12 באפריל 2001 סמי שלום שטרית, פלסטין הולכת ונעשית שיר, באתר הארץ, 8 באוקטובר 2006 חיים גורי, הדם ואבן התכלת, באתר הארץ, 15 ביולי 2003 יצחק לאור, "האדמה זונה היא", באתר הארץ, 24 בינואר 2006 ורד לי, הימים היחפים של בית לחם, באתר הארץ, 9 במרץ 2004 סמי שלום שטרית, המולדת החבויה, באתר הארץ, 11 במרץ 2002 רונית מטלון, קינה על דור שהושחת ואיבד את ילדי, באתר הארץ, 22 באוגוסט 2005 יצחק לאור, ממשי, קטיפה ופשתן מביירות, באתר הארץ, 19 ביולי 2006 ורד לי, מחלת הנפש של לבנון, באתר הארץ, 1 בפברואר 2005 אלמוג בהר, עבד לעבר שחלף ולעתיד שלא ילבש צורה ברורה, באתר הארץ, 16 במאי 2007 קהיר, משל של מסע, באתר הארץ, 21 בנובמבר 2006 שמעון אדף, "רק לחם" - שפה של רעבים, באתר ynet, 20 בספטמבר 2000 איל שגיא ביזאוי, יש סיכוי שהישראלים מתחילים סוף סוף לקרוא ספרות ערבית, באתר הארץ, 13 ביולי 2017 יותם פלדמן, נעמי קליין ומלחמתה בחזירי הקפיטליזם, באתר הארץ, 26 ביוני 2009
כביש 34

כביש 34 (או כביש יד מרדכי – נתיבות) הוא כביש אורך בישראל המתחיל בצומת נתיבות בדרום ומסתיים בצומת יד מרדכי בצפון. אורכו של הכביש הוא 20 ק"מ. על-פי תוכנית משרד התחבורה שעליה פורסם בסוף שנת 2018 לעדכון המספור של רבים מכבישי ישראל – קטע כביש 25 בין באר שבע לצומת נתיבות צפוי לשנות את מספרו ולהוות את המשכו של כביש 34 דרומה. בראשית ימי המדינה נקרא הכביש כביש 138. במתקפת הפתע על ישראל (2023) ב-7 באוקטובר הציבו מחבלים מארבים לאורך הכביש וטבחו באזרחים שנעו עליו. לאורך הכביש התחוללו קרבות רבים, והוא נותר סגור לתנועת רכבים אזרחיים עד לסוף נובמבר 2023. כבישי ישראל כביש 25 כביש 4 איתי אילנאי, ציר לחץ, באתר "ידיעות אחרונות", 7 במאי 2019 הגבלת השימוש בדרכים לרגל מצעד צה"ל, מעריב, 14 באפריל 1964