ישועים בסין

היסטוריית מסדר הישועים בסין (באנגלית: Jesuit China missions) הם חלק מתולדות היחסים בין סין לעולם המערבי. קשרים בין אירופה לסין היו כבר מזמן בעת העתיקה. המאמצים המיסיונריים ועבודה אחרת של מסדר הישועים, בין המאה ה-16 וה -17 שיחקו תפקיד משמעותי בהמשך העברת הידע, המדע והתרבות בין סין למערב, והשפיעו על התרבות הנוצרית בחברה הסינית. הניסיון הראשון של הישועים להגיע לסין נעשה בשנת 1552 על ידי פרנסיסקו חאווייר, הכומר המיסיונר חבר המייסד של אגודת הישועים. חאווייר מעולם לא הגיע ליבשת, ומת באי הסיני שאנגצ'ואן. שלושה עשורים לאחר מכן, בשנת 1582, הישועים שבו ויזמו את עבודת המיסיון בסין, בהובלת מספר דמויות ובהן מטאו ריצ'י האיטלקי, שהציגו את המדע המערבי, המתמטיקה, האסטרונומיה והאמנות החזותית בפני חצר הקיסר הסיני, והמשיכו בפעילות בין-תרבותי. הם ניהלו דיאלוג פילוסופי עם מלומדים סיניים, במיוחד עם נציגי הקונפוציאניזם. בזמן השפעתם נחשבו חברי המשלחת הישועית לחלק מהיועצים המוערכים והאמינים ביותר של הקיסר, כשהם ממלאים תפקידים יוקרתיים בממשל הקיסרי. סינים רבים, ביניהם מלומדים קונפוציאניים, אימצו את הנצרות והפכו לכמרים ולחברי מסדר הישועים. על פי מחקריו של דייוויד א. מונגלו, משנת 1552 ועד 1800, השתתפו בסך הכל 920 ישועים במיסיון בסין, מתוכם 314 פורטוגזים, ו-130 צרפתים. [2] בשנת 1844 היו אולי בסין 240,000 קתולים רומיים, אך מספר זה צמח במהירות ובשנת 1901 הגיע המספר ל-720,490. [3] כמרים ישועיים רבים, ילידי המערב וגם הסינים, קבורים בבית הקברות בבייג'ינג. מגעים בין אירופה למזרח נמשכו כבר מאות שנים, במיוחד בין האפיפיורות לאימפריה המונגולית במאה ה-13. סוחרים רבים - המפורסם ביותר מרקו פולו - נסעו בין אירופה לסין. הנצרות לא הייתה חדשה בקרב המונגולים, מכיוון שרבים פגשו בנצרות בכנסיית המזרח מאז המאה ה-7. עם זאת, הפלת שושלת יואן המונגולית על ידי שושלת מינג בשנת 1368 הביאה ללחץ התבוללות חזק על הקהילות המוסלמיות, היהודיות והנוצריות של סין, והן נאלצו לצאת מסין. עד המאה ה-16, אין מידע מהימן על נוצרים שנותרו בסין. זמן קצר לאחר כינון הקשר הימי האירופי הישיר עם סין (1513) והקמת מסדר הישועים (1540), לפחות חלק מהסינים התערבו במאמץ הישועי. כבר בשנת 1546 נרשמו שני נערים סינים למכללת סנט פול של הישועים בגואה, בירת הודו הפורטוגזית. אחד משני הסינים הנוצרים האלה, המכונה אנטוניו, ליווה את פרנסיסקו חאוויר, כשהחליט להתחיל בעבודה מיסיונרית בסין. עם זאת, חאווייר לא הצליח למצוא דרך להיכנס ליבשת סין, ומת בשנת 1552 באי שנגצ'ואן מול חופי גואנגדונג, המקום היחיד בסין בו הורשו האירופאים לשהות באותה תקופה, אך ורק לצורכי סחר עונתי. שנים ספורות לאחר מותו של חאווייר, הורשו הפורטוגלים להקים את מקאו, יישוב חצי קבוע ביבשת שהיה קרוב לדלתת נהר הפנינה. מספר ישועים ביקרו במקום (כמו גם את בנמל הסיני הראשי באזור, גואנגז'ואו) מדי פעם, ובשנת 1563 הקים המסדר את התיישבותו הקבועה במושבה הפורטוגזית הקטנה. עם זאת, ישועי מקאו הראשונים לא למדו סינית, ועבודתם המיסיונרית הייתה יכולה להגיע רק למספר מצומצם ביותר של אנשים סינים במקאו שדיברו פורטוגזית. מנהל אזורי חדש של המסדר, אלסנדרו וליניאנו, בביקורו במקאו בשנים 1578–1579, הבין כי הישועים לא יגיעו רחוק בסין בלי להתבסס על שפתה ותרבותה של המדינה. הוא הקים את מכללת סנט פול הישועית (מקאו) וביקש מהממונים במסדר בגואה לשלוח למקאו אדם מוכשר כראוי כדי להתחיל את לימודי הסינים. לכן בשנת 1579 נשלח למקאו האיטלקי מישל רוגיירי (1543–1607), ובשנת 1582 הצטרף אליו משימתו איטלקי אחר, מתאו ריצ'י (1552–1610). גם ריצ'י וגם רוגיירי היו נחושים בדעתם להסתגל לתכונותיהם הדתיות של הסינים: רוגיירי פנה לאנשים הפשוטים, בהם שלטו גורמים בודהיסטים וטאויסטיים, וריצ'י פנה למעמדות המשכילים, שבהם שלט הקונפוציאניזם. ריצ'י, שהגיע בגיל 30 ובילה את שארית חייו בסין, כתב למסדרי הישועים באירופה וקרא לגיוס כמרים שלא רק יהיו "טובים", אלא גם "אנשי כישרון, מכיוון שאנחנו מתעסקים כאן עם עם אינטליגנטי ומלומד כאחד." הספרדי דייגו דה פנטוג'ה והסבאטינו דה אוריס האיטלקי היו שניים מאותם אנשים המוכשרים שהצטרפו לריצ'י במיזם שלו. כמו שריצ'י בילה את חייו בסין, האחרים שבאו אחריו עשו את אותו דבר. רמת מחויבות זו נדרשה מסיבות לוגיסטיות: נסיעות מאירופה לסין ארכו חודשים רבים, ולעיתים שנים. למידת השפה והתרבות של המדינה לקחה זמן רב עוד יותר. כאשר ישועי מסין אכן חזר לאירופה, הוא עשה זאת בדרך כלל כנציג ("המפקח") של המיסיון בסין, שהופקד על גיוס כמרים ישועיים נוספים שיגיעו לסין. כמו כן ביקשו להבטיח תמיכה מתמשכת במיסיון מהרשויות המרכזיות של הכנסייה, ויצירת פרסום חיובי למיסיון ולמדיניותו, על ידי פרסום ספרות מדעית ופופולרית על סין והישועים. באחת הפעמים כמעט הוסב קיסר צ'ונגז'ן לנצרות ושבר את כל פסלי אליליו. נפילת שושלת מינג (1644) וכיבוש סין על ידי משטר מנצ'ו צ'ינג הביאו כמה שנים קשות לישועים בסין. בעוד שאבות הישועיים הצליחו להרשים את קיסרי מנצ'ו עם תצוגה של מדע מערבי או חיזיון כנסייתי ולהזמינם בנימוס להצטרף אליהם, אחרים סבלו ממאסר כמו לודוביקו בוגליו וגבריאל דה מגאלאס בסצ'ואן בשנת 1647 או אלברו סמדו בקנטון בשנת 1649. מאוחר יותר היה יוהאן גרובר בבייג'ינג בין 1656 ו-1661. במהלך כמה שנות המלחמה בין צ'ינג לבין נאמני מינג בדרום סין, לא היה זה נדיר שחלק מהישועים מצאו עצמם בצדדים שונים של קווי החזית: בעוד שאדם שלאל היה מלווה חשוב של קיסר צ'ינג שונצ'י בבייג'ינג. הכומר מיכאל בוים נסע מהג'ונגלים של דרום מערב סין לרומא, כשהוא נושא את תחינת העזרה של הקיסר הדרומי האחרון של מינג ג'ו יוּלַנג (קיסר יונגלי), וחזר עם תגובת האפיפיור שהבטיח תפילה, לאחר שתנתן קצת עזרה צבאית ממקאו. בשנת 1685 שלח מלך צרפת לואי ה-14 משלחת של חמישה "מתמטיקאים" ישועיים לסין בניסיון לשבור את השלטון הפורטוגלי: ז'אן דה פונטאני (1643–1710), יואכים בובט (1656–1730), ז'אן-פרן (1654–1707), לואי לה קונטה (1655–1728) וקלוד דה וויסדלו (1656–1737). הישועים הצרפתים מילאו תפקיד מכריע בהפצת מידע מדויק על סין באירופה. ראו גם: רבן בר צומה לפני הישועים היו כבר עולי רגל סינים שעשו את המסע מערבה, כששתי דוגמאות הבולטות הן רבן בר צומה ובן זוגו הצעיר שהפך לפטריארך יבללה השלישי, במאה ה-13. אמנם לא רבים הישועים מהמאה ה-17, שחזרו מסין לאירופה, אך לא היה נדיר שמי שעשה זאת היה מלווה בצעירים נוצרים סינים. אחד ההנוסעים הסינים המוקדמים באירופה היה אנדראס ז'נג אשר נשלח לרומא על ידי החצר של יונג-לי יחד עם מיכאל בוים ב־1650. ג'נג ובוים שהו בוונציה ורומא בשנים 55–1652. ג'נג עבד עם בוים על שעתוק ותרגום אנדרטת נסטוריאן מסין מהמאה ה-8, וחזר לאסיה עם בוים, אותו קבר כאשר מת בסמוך לגבול וייטנאם-סין. כמה שנים אחר כך, נוסע סיני אחר שכונה בשם Matthaeus Sina בלטינית עבד גם הוא על אותה כתובת נסטוריאנית. תוצאת עבודתם פורסמה על ידי אתנאסיוס קירצ'ר בשנת 1667 ב-China Illustrata, והיה הטקסט הסיני המשמעותי הראשון שפורסם אי פעם באירופה. ידוע יותר הוא המסע האירופי של שן פו-צונג בשנים 1684–1685, שהוצג בפני המלך לואי ה-14 בספטמבר 1684, ונפגש גם עם המלך ג'יימס השני, והפך למפגש הראשון שתועדה של אדם סיני בביקור בבריטניה. המלך היה כל כך מרוצה מהביקור הזה, עד כי תלה את דיוקנו בחדר השינה שלו. מאוחר יותר, ישועי סיני אחר ארקדיו הואנג יבקר גם בצרפת, ויהיה חלוץ מוקדם בהוראת השפה הסינית בצרפת, בשנת 1715. הישועים הציגו בפני סין את המדע והמתמטיקה המערביים שעברו מהפכות בעצמן. הישועים התקבלו יפה בחוגי החצר של מינג המאוחרים כי, נחשבו כאנשים מרשימים במיוחד בגלל ידיעתם באסטרונומיה, הכנת לוח שנה, מתמטיקה, הידראוליקה וגאוגרפיה." בשנת 1627 הפיק הישועי יוהאן שרק את הספר הראשון שהציג ידע מכני מערבי בפני קהל סיני, דיאגרמות והסברים על המכונות הנפלאות של המערב הרחוק. השפעה זו פעלה בשני הכיוונים: [הישועים] התאמצו לתרגם יצירות מתמטיות ואסטרונומיות מערביות לסינית ועוררו את התעניינותם של מלומדים סינים במדעים אלה. הם ערכו תצפית אסטרונומית נרחבת מאוד וביצעו את העבודה הקרטוגרפית המודרנית הראשונה בסין. הם גם למדו להעריך את ההישגים המדעיים של תרבות עתיקה זו ופרסמו אותם באירופה. באמצעות ההתכתבויות שלהם מדענים אירופאים למדו לראשונה על המדע והתרבות הסינית. לזכרו של יאן מיקו לזא סמוגולצקי (1610 - 1656) הכניסו לוגריתמים לסין, ואילו סבטינו דה אוריס (1575–1620) עבד עם מטאו ריצ'י על התרגום הסיני לנוסחאות אוקלידס, פרסם ספרים בסינית על הידראוליקה מערבית ועל ידי חיזוי ליקוי חמה שאסטרונומים סיניים לא ציפו לו, פתח את הדלת לעיבוד מחדש של לוח השנה הסיני בטכניקות חישוב מערביות. יוהאן אדם שאהל (1591 - 1666), מיסיונר ישועי גרמני בסין, ארגן עבודה מיסיונרית מצליחה והיה ליועץ הנאמן של הקיסר שונצ'י בשושלת צ'ינג. הוא קיבל תואר מנדרין ומילא תפקיד חשוב בקשר עם בית הספר המתמטי, תרם למחקרים אסטרונומיים ולפיתוח לוח השנה הסיני. הודות לשאהל, החלו לחשב את תנועותיהם של השמש וגם את הירח בעזרת סינוסואידים בלוח השנה. עמדתו אפשרה לו לקבל מהקיסר אישור לישועים לבנות כנסיות ולהטיף ברחבי הארץ. עם זאת, הקיסר שונצ'י נפטר בשנת 1661, תנאיו של שאהל השתנו מיד. הוא נכלא ונידון למוות. אבל לאחר שהייתה רעידת אדמה גזר הדין לא בוצע, אך הוא נפטר לאחר שחרורו. אוסף של כתבי היד שלו נותר והופקד בספריית הוותיקן. לאחר שהוא ופרדיננד פרביסט זכו במבחנים נגד חוקרי לוח השנה הסיני והאסלאמי, החצר המלכותית התאימה עצמה ללוח השנה המערבי בלבד. הישועים גם השתדלו לבנות כנסיות ולהפגין סגנונות אדריכליים מערביים. בשנת 1605 הקימו את הכנסייה בנאנטנג (הדרומית) ובשנת 1655 את הכנסייה דונטאנג (המזרחית). בשנת 1703 הקימו את כנסיית ביתאנג (הצפונית) ליד ז'ונגננאהאי (מול ספריית בייג'ינג לשעבר), על אדמות שניתנו לישועים על ידי קיסר קנגקסי משושלת צ'ינג בשנת 1694, בעקבות התאוששותו ממחלה בזכות מומחיותו הרפואית של הישועים ז'אן- פרנסואה גרבילון ויואכים בובט. הלטינית המדוברת על ידי הישועים שימשה לתיווך בין צ'ינג לרוסיה. עותק לטיני של חוזה נרצ'ינסק נכתב על ידי הישועים. הלטינית הייתה אחד הדברים שלימדו הישועים והם הקימו בית ספר למטרה זו. הישועים היו פעילים מאוד גם בהעברת הידע הסיני לאירופה, כמו תרגום העבודות של קונפוציוס לשפות אירופיות. ריצ'י בספרו החל כבר לדווח על מחשבותיו של קונפוציוס. הוא (ולפני כן, מישל רוגיירי) עשה ניסיונות לתרגם את ארבעת הספרים, של המבוא הסטנדרטי לקאנון הקונפוצי. העבודה על הקלאסיקות הקונפוציאניות של כמה דורות של ישועים הגיעה לשיאה עם פיליפ קופלט, פרוספרו אינטורצטה, כריסטיאן הרדריך ופרנסואה דה רוגמונט בהוצאת הספר "קונפוציוס סינארום פילוספוס" ("קונפוציוס, הפילוסוף של הסינים") בפריז בשנת 1687. הספר הכיל את התרגום הלטיני עם הערות של שלושה מארבעת הספרים וביוגרפיה של קונפוציוס. נהוג לחשוב שליצירות כאלה הייתה חשיבות רבה על הוגים אירופאים של התקופה, ובמיוחד על אלה שהתעניינו בשילוב מערכת המוסר הקונפוציאנית בנצרות. מאז אמצע המאה ה-17, הופיעו באירופה דיווחים ישועיים מפורטים על שמונה הטריגרמות ועקרונות היין והיאנג , ומשכו במהירות את תשומת לבם של פילוסופים אירופיים כמו לייבניץ. בלשנות, מדעים וטכנולוגיות סיניות דווחו גם במערב על ידי הישועים. מיכאל בוים הפולני כתב את המילונים הסינים שפורסמו לראשונה בשפות אירופיות. הראשון, מילון סיני- לטיני, פורסם בשנת 1667, והשני, מילון סיני-צרפתי, פורסם בשנת 1670. הישועי הפורטוגזי ג'ו אה רודריגס, שהיה בעבר המתרגם האישי של המנהיגים היפניים הידייושי טויוטומי וטוקוגאווה אייאסו, פרסם מהדורה ספרדית ובהירה יותר של הדקדוק היפני שלו בשנת 1620. הישועי הצרפתי ג'וזף-מארי עמיוט כתב מילון מנצ'ו צרפתית (פריז, 1789), יצירה בעלת ערך רב, שהשפה לא הייתה ידועה בעבר באירופה. הוא כתב גם זיכרונות בני 15 כרכים על ההיסטוריה, המדעים והאמנות של הסינים, שפורסמו בפריז בשנים 1776 - 1791. רודריגס וישועים אחרים החלו גם לאסוף מידע גאוגרפי על האימפריה הסינית. בשנים הראשונות של המאה ה-18 נסעו קרטוגרפים ישועיים ברחבי הארץ, ערכו תצפיות אסטרונומיות כדי לאמת או לקבוע את קו הרוחב והאורך ביחס לבייג'ינג ממקומות שונים, ואז ציירו מפות על סמך ממצאיהן. עבודותיהם סוכמו בארבעה כרכים תיאור g éographique, historique, chronologique, politique et physique de l'empire de la Chine et de la Tartarie chinoise בהוצאת Jean-Baptiste Du Halde בפריז בשנת 1735, ועל מפה שנערכה על ידי ז'אן בפטיסט בורגיניון ד'אנוויל (פורסם ב־1734). ערך מורחב – המחלוקת על הטקסים הסיניים בראשית המאה ה-18 התגלעה מחלוקת בתוך הכנסייה הקתולית האם טקסים דתיים סיניים עממיים מהווים פגאניזם או עבודה זרה. מתח זה הוביל למה שכונה "מחלוקת הטקסים", מאבק מר שפרץ לאחר מותו של ריצ'י ונמשך למעלה ממאה שנה. תחילה נקודת המוצא של ההתנגדות הייתה טענתו של ישועי ריצ'י כי הטקסים של הקונפוציאניזם היו בעיקרם חברתיים ופוליטיים והם יכולים להיערך על ידי המתנצרים. עם זאת, הדומיניקנים טענו כי הנוהגים האלה היו עבודה זרה, כלומר כל מעשי הכבוד לחכם ולאבותיו היו לא פחות מאשר עבודת אלילים. דומיניקני הביא את הוויכוח לרומא ושם הוא נמשך, בעיקר משום שאיש בוותיקן לא הכיר די את התרבות הסינית כדי לספק לאפיפיור פסק דין. באופן טבעי, הישועים פנו לקיסר הסיני, שאישר את עמדתו של ריצ'י. מובן, שהקיסר היה מבולבל מדוע מיסיונרים תוקפים מיסיונרים בבירתו ומבקשים ממנו לבחור צד אחד על פני הצד השני, כאשר ייתכן מאוד שהיה פשוט יותר לגרש את כולם. הגילוי המתוזמן של האנדרטה הנסטוריאנית בשנת 1623 איפשרה לישועים לחזק את עמדתם מול החצר הקיסרית. הישועים יכלו כעת להצביע על ראיות קונקרטיות לכך שאלף שנה קודם לכן הוכרזה הבשורה הנוצרית בסין, והנצרות היא דת עתיקה, אמונה ישנה. הקיסר אז החליט לגרש את כל המיסיונרים שלא הצליחו לתמוך בעמדתו של ריצ'י. בין הישועים האחרונים שעבדו בחצר הסינית היו לואי אנטואן דה פוירוט (1735–1813) וג'וזפה פאנזי (1734 - 1812) שעבדו בחצר קיסר קיאנלונג כציירים ומתרגמים. החל מהמאה ה-19, תפקידם של הישועים בסין השתלט לרוב על ידי האגודה למשימות חוץ בפריז. Batalden, Stephen K., Kathleen Cann, John Dean. (2004) Sowing the word: the cultural impact of the British and Foreign Bible Society, 1804–2004. Sheffield Phoenix Press. ISBN 1-905048-08-4 ISBN 9781905048083. Ebrey, Patricia Buckley. (1996). The Cambridge Illustrated History of China. Cambridge, New York and Melbourne: Cambridge University Press. ISBN 0-521-43519-6. Swerts, Lorry, Mon Van Genechten, Koen De Ridder. (2002). Mon Van Genechten (1903–1974): Flemish Missionary and Chinese Painter : Inculturation of Chinese Christian Art. Leuven University Press. ISBN 90-5867-222-0 ISBN 9789058672223. Udías, Agustín. (2003). Searching the Heavens and the Earth: The History of Jesuit Observatories. Dordrecht, The Netherlands: Kluwer Academic Publishers. Wigal, Donald. (2000). Historic Maritime Maps. New York: Parkstone Press. ISBN 1-85995-750-1. Woods, Thomas, (2005). How the Catholic Church Built Western Civilization. Washington, DC: Regenery. ISBN 0-89526-038-7. מדיה וקבצים בנושא ישועים בסין בוויקישיתוף Article on the Jesuit cemetery in Beijing by journalist Ron Gluckman Ruggieri, Ricci & Witek 2001, p. 151 Ruggieri, Ricci & Witek 2001, p. 153 George H. Dunne, Generation of Giants, p.28 Mungello (1989), p. 49 Mungello (1989), p. 106-107 Mungello (1989), p. 91 Mungello (1989), p. 139 Eastern Magnificence and European Ingenuity: Clocks of Late Imperial China – Page 182 by Catherine Pagani (2001) Lach, Donald F. (June 1942). "China and the Era of the Enlightenment". The Journal of Modern History. University of Chicago Press. 14 (2): 211 Mungello (1989), p. 139-140, 167 Mungello (1989), p. 167 Keevak, p.38 BBC Patricia Buckley Ebrey, p 212 Ricci roundtable Archived 2011-06-15 at the Wayback Machine Agustín Udías, p 53; quoted by Woods Shenwen Li, p.235 Peter C Perdue (30 June 2009). China Marches West: The Qing Conquest of Central Eurasia. Harvard University Press. pp. 167 Susan Naquin (2000). Peking: Temples and City Life, 1400-1900. University of California Press. pp. 577– Eric Widmer (1976). The Russian Ecclesiastical Mission in Peking During the Eighteenth Century. Harvard Univ Asia Center. pp. 110 John Parker, Windows into China: the Jesuits and their books, 1580–1730. Boston: Trustees of the Public Library of the City of Boston, 1978. p.25 John Parker, Windows into China, p. 25. John Hobson, The Eastern origins of Western Civilization, pp. 194–195 See e.g. Martino Martini's detailed account in Martini Martinii Sinicae historiae decas prima : res a gentis origine ad Christum natum in extrema Asia, sive magno Sinarum imperio gestas complexa, 1659, p. 15 sq. Du Halde, Jean-Baptiste (1735). Description géographique, historique, chronologique, politique et physique de l'empire de la Chine et de la Tartarie chinoise. Volume IV. Paris: P.G. Lemercier. Batalden, p.151