laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ניזאר ריאן

שייח' ניזאר ריאן (בערבית: نزار ريان; 6 במרץ 1959 – 1 בינואר 2009) היה מראשי חמאס בעזה, פעיל בכיר בזרוע המדינית ובזרוע הצבאית של חמאס. נהרג בסיכול ממוקד ב-1 בינואר 2009 על ידי חיל האוויר הישראלי ביום השישי של מבצע עופרת יצוקה. ניזאר ריאן נולד במחנה הפליטים ג'בליה שברצועת עזה ב-6 במרץ 1959. מוצאה של משפחתו היה מהכפר נעליא ששכן סמוך לאשקלון בנפת עזה. הוא למד באוניברסיטאות בסעודיה ובירדן, וקיבל תואר דוקטור בלימודים אסלאמיים מאוניברסיטת אומדורמן שבסודאן. חזר לרצועת עזה ופעל במסגדים אחדים כמטיף, ואחר כך מונה לפרופסור למשפט אסלאמי באוניברסיטה האסלאמית של עזה. נישא לארבע נשים, שמהן היו לו לפחות 11 ילדים. היה כלוא 4 שנים בישראל לאחר הסכמי אוסלו. ב-1993 נעצר כמה פעמים גם על ידי הרשות הפלסטינית. בשל ממדי גופו הגדולים כונה "הענק" והיה אהוד מאוד בקרב פעילי גדודי עז א-דין אל-קסאם ונהג לרדת לשטח ולהשתתף עם הפעילים בתצפיות על פעילות צה"ל ובמבצעים. הוא היה ממובילי ההפיכה בעזה ביוני 2007, ובעקבותיה הפך לשנוא נפשם של פעילי ארגון הפת"ח. הוא נחשב כמבוקש בכיר עוד בימי תחילת האינתיפאדה השנייה, כאשר הטיף לשנאת ישראל ולפיגועים בתחומי הקו הירוק. ריאן שלח את בנו לפיגוע באלי סיני בשנת 2001, פיגוע שבו נהרגו שני ישראלים. כן היה שותף בפיגוע בנמל אשדוד בשנת 2004 שבו נהרגו 10 אזרחים. בשעות הצהריים של 1 בינואר 2009 הפציץ צה"ל את ביתו של ריאן במחנה הפליטים ג'בליה שבצפון רצועת עזה, שהיה גדוש בחומרי נפץ, אמצעי תקשורת ומנהרות מילוט. ריאן קיבל על כך התרעה מראש, אך נשאר בביתו. בהפצצה נהרגו עם ריאן גם ארבע נשותיו ו-11 מילדיו, וכן אזרחים נוספים. ניזאר ריאן נחשב לפעיל חמאס הבכיר ביותר שנהרג על ידי צה"ל מאז חיסולו של עבד אל-עזיז א-רנתיסי, מנהיג חמאס, ב-2004, ואף נחשב ליורשו של השייח' אחמד יאסין, מייסד חמאס, שנהרג גם הוא על ידי צה"ל ב-2004. עלי ואקד וחנן גרינברג, עזה: בכיר חמאס חוסל, כ-26 נהרגו בתקיפות, באתר ynet, 1 בינואר 2009 עלי ואקד, ניזאר ריאן: נערץ על חמאס ושנוא נפשו של פתח, באתר ynet, 1 בינואר 2009 שלומי אלדר וצבי יחזקאלי, ניזאר ריאן: הטיף לחידוש הפיגועים נגד ישראל, באתר נענע10, 1 בינואר 2009 טרבור מוסטין, ניזאר ריאן, הגארדיאן, 3 בינואר 2009 כתבה באתר אל-ערבייה עלי ואקד וחנן גרינברג, עזה: בכיר חמאס חוסל, כ-26 נהרגו בתקיפות, באתר ynet, 1 בינואר 2009
שיעור תשואה פנימי

בתחום המימון, שיעור התשואה הפנימי (באנגלית: Internal rate of return, ובר"ת IRR) או שת"פ של זרם מזומנים הוא שיעור ההיוון אשר מאפס את הערך הנוכחי הנקי של אותו זרם. שיעור התשואה הפנימי יכול לשמש כמדד לבחינת כדאיות ביצוע השקעות. המדד מצביע על יעילותה ואיכותה של השקעה ספציפית, לעומת ערך נוכחי נקי (ענ"ן, NPV) המצביע על ערכה וגודלה. השקעה תיחשב להשקעה טובה מרעותה, אם שיעור התשואה הפנימי שלה גבוה משיעור התשואה הפנימי של ההשקעה האלטרנטיבית בעלת סיכון זהה. מכאן שאת שיעור התשואה הפנימי יש להשוות לכל אלטרנטיבה השקעתית בתוספת פרמיית סיכון מתאימה. באופן כללי, אם שיעור התשואה הפנימי של פרויקט השקעה טיפוסי גבוה ממחיר ההון המשוקלל של החברה, הרי שביצוע הפרויקט יעלה את ערך החברה. בהשקעה באיגרות חוב, שיעור התשואה הפנימי לרוכשים במחיר השוק מכונה גם תשואה לפדיון. במקרה של איגרות חוב חסרות סיכון, שיעור התשואה הפנימי יהיה ממוצע משוקלל של הריביות החזויות במהלך תקופת ההשקעה. שיעור התשואה הפנימי הוא שיעור הריבית המתקיים כאשר הערך הנוכחי הנקי של השקעה הוא אפס. שיעור התשואה הפנימי ( r {\displaystyle r} ) מתקבל איפוא על ידי המשוואה הבאה: NPV = ∑ t = 0 N C F t ( 1 + r ) t = 0 {\displaystyle {\mbox{NPV}}=\sum _{t=0}^{N}{\frac {CF_{t}}{(1+r)^{t}}}=0} כאשר C F t {\displaystyle CF_{t}} מייצג את תזרים המזומנים בתקופה t {\displaystyle t} . לדוגמה, אם ידוע כי בהשקעה מסוימת יש להשקיע מאה שקלים, וכי התמורה הצפויה להתקבל ממנה מדי שנה היא כדלקמן: אזי ניתן לומר כי ערכו של שיעור הריבית שתאפס את תזרים המזומנים הנ"ל היא: NPV = − 100 + 40 ( 1 + r ) 1 + 59 ( 1 + r ) 2 + 55 ( 1 + r ) 3 + 20 ( 1 + r ) 4 = 0 {\displaystyle {\mbox{NPV}}=-100+{\frac {40}{(1+r)^{1}}}+{\frac {59}{(1+r)^{2}}}+{\frac {55}{(1+r)^{3}}}+{\frac {20}{(1+r)^{4}}}=0} ומכאן ששיעור התשואה הפנימי של השקעה זו היא: r ≈ 28.57 % {\displaystyle r\approx 28.57\%} לעיתים קרובות, חישוב הערך של r איננו ניתן להסקה על ידי חישוב ישיר אלא דורש אנליזה נומרית או שיטות גרפיות. המדד משמש לקביעת כדאיות השקעה של פרויקט יחיד, ואילו דירוג פרויקטים שונים באמצעות שיעור התשואה הפנימי שלהם אינו מרמז על עדיפותו של פרויקט אחד על פרויקט אחר. כאשר ההשקעה הראשונית של פרויקט כלשהו גבוהה מההשקעה הראשונית בפרויקט חלופי אחר, ייתכן ששיעור התשואה הפנימי (שיעור התשואה הצפוי) של הפרויקט הראשון נמוך לעומת האחר. בעיה נוספת היא הסכנה מקבלת מספר ערכים שונים של IRR, תופעה שנקראת כפילות IRR. תופעה זו מתרחשת כאשר יש יותר מהחלפת סימן אחת בתזרים המזומנים. מחשבון שיעור תשואה פנימי בהתחשב בעובדה שהריבית במשק היא ריבית משתנה. ערך זה הוא קצרמר בנושא כלכלה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גביע העולם בחתירה

גביע העולם בחתירה הוא תחרות חתירה בינלאומית המאורגנת על ידי פדרציית החתירה הבינלאומית (FISA). התחרות החלה בשנת 1997 עם שלושה מרוצים (מלבד שנת 2001 בה הוסף מרוץ), ונערכת בתחילת הקיץ. בכל אירוע ניתנות נקודות לשבע הסירות שמסיימות ראשונות, והמנצח הכללי מוכרז אחרי מרוץ גביע העולם האחרון. במהלך המרוצים חייב המוביל הנוכחי בכל אירוע ללבוש רצועת בד צהובה. משנת 2003 עד 2005 האירוע מומן בידי חברת הטכנולוגיה "BearingPoint". נכון ל-2016 נערכו מרבית המרוצים באירופה, מלבד שלושה שנערכו מחוץ לתחומה (בפרינסטון שבארצות הברית ב-2001, ובסידני שבאוסטרליה ב-2013 וב-2014).. אתר האינטרנט הרשמי של גביע העולם בחתירה ערך זה הוא קצרמר בנושא ספורט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
עמית הורסקי

עמית הורסקי (נולד ב-4 במרץ 1975) הוא איש תקשורת, שדרן, מגיש ועורך ספורט. מייסד ומנהל 'קול הספורט' - הכשרה למקצועות התקשורת. שדר ב"ישראל היום". הורסקי החל את דרכו המקצועית בשנת 1993 ככתב בעיתון חדשות. בהמשך ערך את מדורי הספורט של שתי ערים וערים מרשת שוקן. בשנת 2000 מונה לעורך במדור הספורט היומי של מעריב ומדור הספורט של המקומון זמן מקומי. את דרכו בתקשורת האלקטרונית החל ב-1995 כשדר ברדיו ללא הפסקה (103FM). ב-1997 עבר לשדר בקול ישראל בתוכניות שירים ושערים ו'אחד על אחד'. הורסקי הגיש תוכנית ספורט יומית ב'רדיו לב המדינה' (91FM) ותוכנית ספורט שבועית ב'רדיוס' (100FM). בשנת 2002 עבר הורסקי לערוץ 1 של הטלוויזיה הישראלית בו שימש כשדר הספורט הראשי, מגיש, עורך ובמאי כתבות. בנובמבר 2016 פרש מרשות השידור והצטרף ל'כאן' - תאגיד השידור הישראלי, ושידר את משחקי הפועל ירושלים ביורוקאפ בערוץ 20. ב-2018 הצטרף לערוץ הספורט. ב-2024 החל לשדר כדורסל ב'ישראל היום' שרכש את זכויות השידור של הפועל ירושלים והפועל ת"א ביורוקאפ. בשנת 2013 הקים הורסקי את 'קול הספורט' - קורסים מקצועיים להכשרת שדרים וכתבי ספורט שמתקיימים בבית ציוני אמריקה בתל אביב. בין שידוריו הבולטים בערוץ הראשון: יורו 2004 ויורו 2016, מכבי תל אביב ביורוליג, אליפויות עולם באתלטיקה, אולימפיאדת בייג'ינג 2008 ואולימפיאדת לונדון 2012, מונדיאל 2010 ומונדיאל 2014, ליגת העל בכדורגל, גמרי גביע בכדורגל ובכדורסל ומשחקי נבחרת ישראל בכדורסל ובכדורגל. עמית הורסקי, ברשת החברתית פייסבוק עמית הורסקי, ברשת החברתית אינסטגרם גלעד יהודאי, לא עוד הללויה, באתר nrg‏, 16 בנובמבר 2006 "מהפך", עמית הורסקי משדר את סיומו הדרמטי של גמר גביע המדינה לכדורסל 2008, סרטון באתר יוטיוב משדרים עסקים כרגיל: בתאגיד החתימו את תמר אלמוג, עמית הורסקי ויואב דקל, באתר וואלה ברנז׳ה, 20 באוקטובר 2016
בית הכנסת שושנת הזהב

האם התכוונתם ל... בית הכנסת שושנת הזהב (לבוב) – בית כנסת עתיק בלבוב בית הכנסת שושנת הזהב (דניפרו) – בית כנסת בדניפרופטרובסק
מירי זמיר

מירי זמיר (נולדה ב-1950) היא מלכת היופי של ישראל לשנת 1968. מירי זמיר (זומר) נולדה בחיפה, זמן קצר לאחר שהוריה עלו לישראל מרומניה עם אחיה. בנובמבר 1968 זכתה זמיר במקום השלישי בתחרות "מיס עולם 1968" (אנ'). לאחר זכייתה בתואר מלכת היופי וסגנית מיס עולם ובמהלך השתתפותה בתחרות הבינלאומית בלונדון, הייתה חביבה על הקהל. היא עברה לגור בתל אביב ועסקה בדוגמנות. היא ניסתה את כוחה גם במשחק. שיחקה בהצגה "בואינג אקספרס", של אברהם דשא (פשנל) ובסרט "האיש שבא לקחת", עם אסי דיין, זאב רווח ומוני מושונוב, וכן בתפקיד אורח בסדרה הקומית "המסעדה הגדולה". עבדה כמורה ללשון בתיכון "היובל" בהרצליה עד יציאתה לפנסיה. זמיר, הידועה כיום בשם "מירי רודיטי", נישאה פעמיים והתגרשה פעמיים. היא אם לשני בנים ובת מנישואיה השניים. מירי זמיר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מירי זמיר, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי שנות השישים-מלכות היופי מיס עולם 1968-גלריית תמונות(הקישור אינו פעיל) ההכרזה על זכייתה של מירי זמיר, עיתון דבר, 30 במאי 1968 שמואל שי, מלכות בישראל, עיתון דבר, 22 בנובמבר 1968 ג'ורג' מיקש, פוליטיקה יפה, עיתון דבר, 2 בדצמבר 1968 טקס בחירת מיס עולם, יומן קולנוע של פאטה בריטניה, 1968, סרטון באתר יוטיוב ישראל 50 בעמוד על שנת 1968
Ticket To Ride

האם התכוונתם ל... Ticket to Ride – סינגל של הביטלס מהאלבום HELP! כרטיס לנסיעה – משחק לוח שיצא בשנת 2004.
זמיר (פירושונים)

האם התכוונתם ל... זמיר – סוג ציפור ממשפחת החטפיתיים שבסדרת ציפורי שיר זמיר הירדן – מין של זמיר זמיר מנומר – מין של זמיר אישים: אבי זמיר – ראש אגף כוח אדם בצה"ל איל זמיר (משפטן) – פרופסור למשפטים המתמחה בדיני חוזים אייל זמיר (קצין) – מפקד פיקוד הדרום דדו זמיר – קצין משטרה ישראלי דני זמיר (מחנך) – מחנך ויזם ישראלי דני זמיר (חוקר) – פרופסור אמריטוס לפקולטה למדעי החקלאות של האוניברסיטה העברית ברחובות. חתן פרס א.מ.ת לחקלאות ופרס ישראל בתחום חקר החקלאות דניאל זמיר – נגן סקסופון חגי זמיר – שחקן כדורעף פאראלימפי יצחק זמיר – פרופסור למשפטים, היועץ המשפטי לממשלה ושופט בבית המשפט העליון ישראל זמיר (קצין) – תת-אלוף בצה"ל, כיהן כקצין קשר ואלקטרוניקה ראשי ישראל זמיר – סופר, עיתונאי ומתרגם ישראלי, בנו של יצחק בשביס זינגר מאיר זמיר – תת-אלוף בצה"ל, עוטר בעיטור העוז על תפקודו במלחמת יום הכיפורים. מיכל זמיר – סופרת, בתו של צבי זמיר מירי זמיר – מלכת היופי של ישראל לשנת 1968 עמנואל זמיר – מלחין ופזמונאי צבי זמיר – לשעבר אלוף פיקוד הדרום וראש המוסד שלמה זמיר – משורר וסופר ישראלי שרון רוסטורף-זמיר – זמרת אופרה
חמ"ד

האם התכוונתם ל... חיל המדע חינוך ממלכתי דתי חמ"ד (מושב) – מושב דתי ליד אור יהודה, שמו הוא ראשי תיבות של הצירוף: "חיילים משוחררים דתיים"
מבצעי צה"ל במלחמת העצמאות

הטבלה הבאה מסכמת את מבצעי היישוב העברי במלחמת העצמאות לפי סדר כרונולוגי. החל מ-26 במאי 1948, מועד הקמתו של צה"ל, אלה הם מבצעים של צה"ל, וקודם לכן אלה מבצעים של הכוחות הצבאיים של היישוב העברי בארץ ישראל. מבצעי חיל הים במלחמת העצמאות מבצעי צבא הגנה לישראל משה גבעתי, בדרך המדבר והאש - תולדות גדוד 9, תל אביב: הוצאת מערכות ומשרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשנ"ד-1994, עמ' 81 - 295. מדיה וקבצים בנושא מבצעי צה"ל במלחמת העצמאות בוויקישיתוף ישראל, היסטוריה קרבות, מלחמת השחרור, 1948-1949, דף שער בספרייה הלאומית
ברוטוס מטרויה

ברוטוס (באנגלית ובולשית: Brutus) הוא דמות אגדית המוזכרת בפולקלור הבריטי והולשי כמייסד בריטניה. על פי המסופר באותן אגדות היה ברוטוס צאצאו של איניאס גיבור טרויה, אשר הגיע אל האי בריטניה וייסד את הממלכה הראשונה בה. אגדה זו מופיעה לראשונה ב"היסטוריה בריטונום" (Historia Britonum) שנכתב על ידיו נניוס במאה התשיעית ומאוזכרת מאוחר יותר בכרוניקה שנכתבה על ידי ג'פרי ממונמות' במאה ה-12: "ההיסטוריה של מלכי בריטניה" (Historia Regum Britanniae). ההיסטוריה בריטונום מציין כי מקור שמו של האי "בריטניה" בשמו של ברוטוס, קונסול רומאי אשר כבש את ספרד ואת בריטניה. על פי גרסה אחרת, הכיבוש התבצע לפני ייסוד רומא על ידי נכדו של איניאס. גרסה זו מתבססת על מקורות רומיים כמו ליוויוס וורגיליוס המספרים על ייסוד רומא על ידי איניאס לאחר מלחמת טרויה. האגדה מספרת כי נכדו של איניאס, ברוטוס, הרג בטעות את אביו בחץ ועל כן גורש מאיטליה, ונדד דרך גאליה (בה ייסד את העיר טור), ולבסוף הגיע לבריטניה וקרא לה על שמו. ההיסטוריה בריטונום מתארך את הגעתו לבריטניה לתקופת כהונתו של הכהן הגדול עלי. גרסה אחרת של ההיסטוריה בריטונום טוענת כי ברוטוס הוא בנו של סילוויוס בנו השני של איניאס (במקום אסכניוס), ועוקבת אחר הגניאולוגיה שלו עד חם (ולפי גרסה אחרת ליפת) בנו של נח. ג'פרי ממונמות' מספר בספרו סיפור דומה, אולם מוסיף פרטים רבים. בגרסת ה"היסטוריה רגום בריטניה" ברוטוס הוא נכדו של אסקאניוס ולא בנו. בדומה ל"היסטוריה בריטניום" גם בגרסה זו מגורש ברוטוס מאיטליה לאחר שהרג את אביו, אולם הוא מגיע ליוון, פוגש קבוצת עבדים ניצולי טרויה, משחרר אותם והופך למנהיגם, ויחד עם צבא זה מפליג מערבה. הם מגיעים לאי בודד ומגלים בו מקדש לאלה דיאנה. לאחר שהם מקריבים לה קורבנות רואה ברוטוס מול פסל האלה חיזיון המלמד אותו אודות קיומו של אי באוקיינוס בו מתגוררים רק ענקים. ברוטוס וצבאו מפליגים מערבה, נלחמים בסירנות, ומגיעים לגאליה שם נלחם ברוטוס בגופאריוס פיקטוס, מלך אקיטן. במהלך הקרבות נהרג אחיינו של ברוטוס, טורונוס, ובמקום קבורתו מייסד ברוטוס את העיר טור הקרויה על שמו. מגאליה מפליג ברוטוס לאלביון (הוא האי בריטניה) שם מביס ברוטוס את הענקים, קורא לאי על שמו שלו, והופך למלך הראשון של האי. כמו כן ברוטוס מייסד עיר על נהר התמזה וקורא לה "טרויה נובה" (טרויה החדשה) - הממוקמת במקום בו מצוי כיום בניין הגילדהול בסיטי של לונדון, וקתדרלת סנט פול. על פי ההיסטוריה רגום, נקבר ברוטוס בגבעת מצודת לונדון, ולאחר מותו חולקה הממלכה בן שלושת בניו לוקרינוס (מלך אנגליה), אלבאנאקטוס (מלך סקוטלנד) וקאמבר (מלך ויילס). מדיה וקבצים בנושא ברוטוס מטרויה בוויקישיתוף גניאולוגיה של ברוטוס תיארוך מלכי בריטניה האגדיים
חיל השלום

חיל השלום (באנגלית: Peace Corps) היא סוכנות עצמאית של ארצות הברית. חיל השלום הוקם בצו נשיאותי 10924 ב-1 במרץ 1961 על ידי נשיא ארצות הברית ג'ון פ. קנדי, ואושר על ידי הקונגרס האמריקאי ב-22 בספטמבר 1961. מטרותיו של חיל השלום כפי שהוגדרו בחוק: קידום שלום עולמי וידידות באמצעות חיל השלום, תוך זמינות למדינות ואזורים המעוניינים בעזרתו, גברים ונשים מארצות הברית הכשירים ומעוניינים לשרת מחוץ למדינה, אף תחת קשיים אם יש צורך בכך, כדי לעזור לאלו המדינות והאזורים בקשיים ולהכשיר את כח האדם המקור באנגלית To promote world peace and friendship through a Peace Corps, which shall make available to interested countries and areas men and women of the United States qualified for service abroad and willing to serve, under conditions of hardship if necessary, to help the peoples of such countries and areas in meeting their needs for trained manpower. — חוק חיל השלום, סעיפים 287–293 מאז שנת 1961 יותר מ-240,000 אנשים שירתו כמתנדבים בחיל השלום ב-142 ארצות שונות. בשנת 2022 היה התקציב של חיל השלום 410.5 מיליון דולר מדיה וקבצים בנושא חיל השלום בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של חיל השלום חיל השלום, ברשת החברתית פייסבוק חיל השלום, ברשת החברתית אקס (טוויטר) חיל השלום, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Fast Facts – Peace Corps Paul D. Coverdell Peace Corps Headquarters, Peace Corps Agency Financial Report Fiscal Year 2022 (עמ' 14), Peace Corps (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דובון (מעיל)

מעיל דובון הוא מעיל עמיד, מרופד, בעל בטנה מניילון וכיסוי בד חיצוני אטום למים שביניהם שכבת מילוי מבודדת מסיבים סינתטיים. למעיל ברדס. המעיל מתאים לשוהים בחוץ זמן ארוך בימים קרים כגון חיילים ופועלים. שמו הרשמי ברישומי האפסנאות: "מעיל מארב מרופד". נקרא "דובון" עקב גִזרתו העבה המקנה ללובש אותו מראה מגושם, מנופח ודמוי דוב. המעיל נסגר באמצעות רוכסן ובנוסף ניתן לכפתר אותו בחמישה כפתורים. בנוסף,למעיל כותפות עליהן ניתן לשים כומתה ותג יחידה. המעיל הוצג לראשונה ב-1971 על ידי חיל התחזוקה עבור חיילי צה"ל, כדי להחליף את מעילי ה"שינל" הכבדים שהיו עשויים צמר ומעילים מתוצרת ארצות הברית ("בטלדרס"). צבעו המקורי היה ירוק-זית לחילות היבשה וכחול לחיל האוויר והים, ואלו שני צבעי הדובון היחידים עד היום. בהמשך קיבלה חברת "חגור" את הזיכיון להשתמש במותג "דובון" ולייצר את המעיל הן עבור צה"ל והן עבור אזרחים ואף לייצוא. בהמשך, פותחו מכנסי הדובון שהיו בעלי הרכב חומרים דומה לזה של הדובון והוחזקו על הגוף בסיוע כתפיות ולאחר מכן פותחה החרמונית שהייתה חליפה שלמה באותו סגנון. לבישת המעיל מעידה על שהייה ארוכה בחוץ, ונתפסת כהתעלמות מנורמות לבוש אופנתיות ומראה חיצוני אלגנטי. הוא מהווה סימן היכר למגזרים מהציבור הישראלי המרוחקים מאופנת הלבוש המערבית, כגון בדואים, המתנחלים, תלמידי ישיבות הסדר, קיבוצניקים וחקלאים. החל מספטמבר 2021 הפסיק צה"ל לספק למתגייסים מעילי דובון ובמקומם ניתנים מעילי סופטשל. הדובון כסמל לישראליות מופיע, בין היתר, בשירו של יהונתן גפן "בלדה לדרוזי" בשורה החוזרת "נו, עם הדובון והעוזי - מי יכול לראות שהוא דרוזי?" החמישייה הקאמרית הציגה מערכון העוסק באנשים המתנגדים להכנת מעילים מדובונים. העיתונאית ליסה פרץ כתבה בטורה במעריב בשנת 2002 את הדברים הבאים: "אי אפשר להפריז בחשיבותו של הדובון: דמויותיהם השרמנטיות של חנן פורת והרב לוינגר נישאים על כתפיים ביום העלייה לסבסטיה לא תיזכר בגלל ההישג הלאומי של הקמת מפעל ההתנחלויות. אלה הדובונים התואמים ומרהיבי העוז שעטו על פלג גופם העליון שהפכו את הרגע להיסטורי." חגי אפרתי, מבטא ברשימה "יס פליס" שפורסמה במדור "יהדות" בפורטל nrg מעריב את הדעה שעבור הציבור הדתי לאומי: "המפתח להשתלבות אמיתית באתוס הישראלי, שהיום משמעותו היא פשוט להתלבש נכון, עובר דרך מעילי הפליס. מעתה, לא עוד דובון שלא כובס שנים אלא פליס מודרני שלא מפריע לשכנים." התסריטאית ליאורה רוזנפלד-סופר מאפיינת את דמותו של סוכן חומרי ההדברה בסיפורה "תפוזי דם" באופן הבא: "מבחינה זו, של הלבוש, עבודתי נוחה ביותר: ג'ינס מהוה. חולצות פלנל. מעיל דובון צבאי בימות גשם. רק לעיתים רחוקות בלבד, כאשר אני עומד להיפגש לראשונה עם לקוח שנאמר לי עליו מראש כי הוא בעל רפת או לול מצליחים במיוחד, או אחד המחשיב עצמו איש עסקים לכל דבר, אני מיטיב מעט את לבושי." מדיה וקבצים בנושא דובון בוויקישיתוף שחר אטואן, היה שלום, מעיל דובון, באתר הארץ, 24 בינואר 2014 אחרי 50 שנה הדובון פורש מצה"ל ליסה פרץ - אופטימי חגי אפרתי, יס פליס, באתר nrg מעריב, ‏21 בנובמבר 2007 ליאורה רוזנפלד-סופר, תפוזי דם, באתר הארץ, 6 באפריל 2004
אוניברסיטת סירקיוז

אוניברסיטת סירקיוז (באנגלית: Syracuse University, גם SU, Syracuse או the 'Cuse) היא אוניברסיטת מחקר פרטית שנמצאת בסירקיוז שבמדינת ניו יורק, ארצות הברית. האוניברסיטה נוסדה בשנת 1870. את שורשיה ניתן לזקוף לסמינר לכמרים שהוקם כבר ב-1832 על ידי הכנסייה המתודיסטית-אפיקסולית. ב-1870 הועבר המוסד מהעיירה לימה לסירקיוז, שם קיבלה הכרה רשמית ממדינת ניו יורק כאוניברסיטה. מאז 1920, האוניברסיטה מגדירה את עצמה כאוניברסיטה חילונית. האוניברסיטה התקבלה לאיגוד האוניברסיטאות האמריקאי ב-1966. באוניברסיטה כלולים 13 בתי ספר וקולג'ים שונים: בית הספר לאדריכלות: בבית הספר מתקיימות תוכניות לתואר ראשון ושני באדריכלות. הקולג' לאמנויות ומדעים: בקולג' נלמדים מקצועות מדעי החברה, מדעי הטבע, מתמטיקה ומדעי הרוח. בית הספר לחינוך: בין המחלקות בבית הספר לחינוך נכללות ייעוץ, קריאה ושפה, מנהיגות חינוכית, חינוך גבוהה, הערכה בחינוך ועוד. הקולג' להנדסה ומדעי המחשב: בין תחומי ההנדסה הנלמדים בקולג' נכללים הנדסה ביו רפואית, הנדסה אזרחית וסביבתית, הנדסת חשמל ומחשבים, הנדסת מכונות ועוד. הקולג' לספורט: נלמדים מקצועות כגון מדעי הספורט, תזונה, התפתחות האדם, בריאות הציבור, עבודה סוציאלית וניהול ספורט. בית הספר ללימודי מידע: ניתן ללמוד תחומים כגון טכנולוגיות מידע, סייבר, ניהול פרויקטים, ניהול מערכות מידע ויזמות. הקולג' למשפטים: הקולג' למשפטים נוסד בשנת 1895. בית הספר לניהול: מתקיימים לימודים במקצועות כגון חשבונאות, פיננסים, ניהול, נדל"ן, שרשראות אספקה, יזמות ואנליטיקה עסקית. בית הספר לאזרחות: נלמדים מקצועות מדעי החברה כגון מדיניות ציבורית, מינהל ציבורי ויחסים בין-לאומיים. בית הספר לתקשורת: מתקיימים לימודים במקצועות כגון פרסום, עיתונאות דיגיטלית, יחסי ציבור, צילום, עיצוב גרפי ולימודי טלוויזיה וקולנוע. הקולג' לאמנות חזותית ואמנויות המופע: הכולל כולל בית ספר לאמנות, מחלקה לתקשורת, בית ספר לעיצוב, מחלקה לדרמה, בית ספר למוזיקה, מחלקה ללימודי מדיה וקולנוע, מחלקה לטיפול באמנויות. הקולג' ללימודים מקצועיים: מתקיימים לימודי תעודה ותארים, חלקם במתכונת מקוונת. הקולג' ללימודים מתקדמים קבוצות הספורט של סירקיוז ידועות בתור "הכתומים", ומשתתפות בתחרויות בין-אוניברסיטאיות ב-20 ענפי ספורט. נבחרות האוניברסיטה חברות בליגת ה-ACC ב-NCAA (מלבד נבחרות הוקי קרח נשים, חתירה ולקרוס גברים). בין בוגריה הידועים של אוניברסיטת סירקיוז נכללים: ג'ו ביידן – נשיא ארצות הברית דייב בינג – איש עסקים ולשעבר ראש העיר דטרויט ג'ון קטקו – עיתונאי ותובע איילין קולינס – אסטרונאוטית דיק קלארק – איש רדיו וטלוויזיה אהרון סורקין – תסריטאי, מחזאי ומפיק פיטר פאלק – שחקן לו ריד – זמר כרמלו אנתוני – שחקן NBA לשעבר בית הספר לשפות קולג' קרוז – בית הספר למוזיקה קפלת הנדריקס ספריית קרנגי מדיה וקבצים בנושא אוניברסיטת סירקיוז בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אוניברסיטת סירקיוז אוניברסיטת סירקיוז, ברשת החברתית פייסבוק אוניברסיטת סירקיוז, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אוניברסיטת סירקיוז, ברשת החברתית אינסטגרם אוניברסיטת סירקיוז, ברשת החברתית טיקטוק אוניברסיטת סירקיוז, ברשת החברתית LinkedIn אוניברסיטת סירקיוז, סרטונים בערוץ היוטיוב אוניברסיטת סירקיוז, באתר U.S. News אוניברסיטת סירקיוז, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Schools and Colleges, אתר אוניברסיטת סירקיוז Syracuse University - Colors, Style Guide The 101 most famous Syracuse University alumni, Syracuse.com, ‏2021 Notable Alumni, Syracuse University Alumni Association ערך זה הוא קצרמר בנושא אוניברסיטאות ומכללות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רו (פירושונים)

האם התכוונתם ל... רו – אות באלפבית היווני רו – דמות קנגורו צעיר מספרי "פו הדב" רביכה – שיטה להסמכת רטבים ומרקים במטבח הצרפתי, נקראת בצרפתית "רו" (Roux) RAW! – תוכנית טלוויזיה של ארגון ההיאבקות WWE מצר רו – מצר ימי בקרבת האי מקל רו שבאיי שטלנד בניין פארק רו – בניין השוכן ברובע הפיננסי שבמנהטן, ניו יורק ג'יין רו (Jane Roe) - כינוי לפלונית, אישה שאי אפשר לציין את שמה המפורש – המקבילה הנשית לכינוי הגברי "ג'ון דו" (John Doe) פסק דין רו נגד וייד – פסק דין של בית המשפט העליון של ארצות הברית משנת 1973 העוסק בהפלות מלאכותיות אישים אלברט רו – שף ומסעדן יליד צרפת גי רו – מאמן וכדורגלן צרפתי וילהלם רו – אנטומיסט ואמבריולוג גרמני, חלוץ הביולוגיה ההתפתחותית מישל רו – שף ומסעדן צרפתי מורטון רו – שם העט של הסופר האמריקני טוד סטראסר איים רו (אי, אנטארקטיקה) – אי הממוקם מצפון לחצי האי ארוסמית', למול חוף לובה, החוף המערבי של ארץ גרהאם, בחצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה רו (קבוצת איים) – ארכיפלג לחוף פפואה גינאה החדשה ראו
קווינטוס לוטאטיוס קאטולוס

קווינטוס לוטאטיוס קאטולוס קיסר (בלטינית: Quintus Lutatius Catulus Caesar) היה מצביא ומדינאי רומי, שכיהן כקונסול של שנת 102 לפנה"ס שמו המקורי היה "סקסטוס יוליוס קיסר", בנו של "סקסטוס יוליוס קיסר" (דודו הגדול של יוליוס קיסר). לאחר אימוצו על ידי קווינטוס לוטאטיוס קאטולוס האב, אימץ את שמו. במהלך מלחמת הקימברים והטוטונים, שבמהלכה שימש כקונסול, נשלח קאטולוס להגן על מעברי האלפים מפני פלישת הקימברים. קאטולוס, שלא הכיר את השטח, ופחד שאם ימקם את צבאו במעברי האלפים הוא יכותר, החליט למקם את מחנו על החוף השמאלי של נהר האדיג'ה ליד העיר טריינט (טרנטו המודרנית), ולעצור את הקימברים שם. בנוסף הקים גשר על גבי הנהר שיבטיח את יכולתו לסגת לצד הימני של הנהר במקרה של תבוסה. בקיץ של שנת 102 לפנה"ס, כאשר הגיע צבא הקימברים לאדיג'ה העליונה, נתקפו חיילותיו של קאטולוס בבעתה וברחו לכול עבר. קאטולוס הצליח לרכז את חלקו הגדול של כוחותיו מחדש, ולסגת לחוף הימיני של הנהר. יחד עם זו נפל הגשר לידי הקימברים, וקאטולוס נאלץ לסגת מעבר לנהר הפו, ובכך למסור לידי הקימברים את כל המישור שבין הרי האלפים לנהר פו. באביב של שנת 101 לפנה"ס, תוגבר צבאו של קאטולוס (שבזמן זה כיהן כפרוקונסול), בצבאו של גאיוס מריוס, ושני הצבאות, שמנו כ־50 אלף איש, עברו את הפו וצעדו לעבר הצבא הקימברי. שני צבאות היריבים נפגשו על גבי השדה הראודי ליד וורקלה. הקרב הסתיים בניצחונם של הרומים, ובמפלתם הגמורה של הקימברים. עם סיום הקרבות החלו להתפרץ העימותים הפוליטיים והאישיים בין קאטולוס שהיה מראשי סיעת האופטימטים ובין מריוס שהיה מראשי הסיעה הפופולרית, עימותים שתודלקו על ידי התוצאות השונות של מסעות המלחמה שערכו השניים בשנה הקודמת, והמאבק על היוקרה שבניצחון הקרב. אף על פי שכוחותיו של קאטולוס תפסו 31 דגלים של האויב, מריוס נחשב בעיני בני תקופתו כמנצח האמיתי של המלחמה. במהלך מלחמת האזרחים הרומית צידד קאטולוס בלוקיוס קורנליוס סולה, וכאשר מריוס השתלט על רומא ב־87 לפנה"ס נכלל קאטלוס ברשימת השחורה של מריוס. כאשר האחרון סירב לחון אותו, התאבד קאטולוס. מלבד הקריירה הפוליטית שלו נזכר קאטולוס כנואם מפורסם, משורר, ובעל הבנה עמוקה ורחבה באמנות ובספרות יוון העתיקה. לפי קיקרו, קאטולוס חיבר את זיכרונותיו על תקופות הקונסוליה שלו, ועל המלחמה הקימברית, אולם אלה לא שרדו עד לימינו, וכול מה שידוע עליהם הוא ציטוט אחד מאלה שהופיע בכתבי קיקרו. קאטולוס היה גם אדם בעל הון גדול שנוצל בחלקו לפיאור העיר רומא. מכתביהם של פלוטרכוס, אפיאן וקיקרו, ידוע לנו על שני מבנים ברומא שקאטאלוס בנה: מקדש לאלת המזל הרומית פורטונה, שנבנה כאנדרטה לקרב וורקלה, ו"פורטיקוס קאטולי" ("Forticus Catuli") שנבנה מרווחי מכירת שלל המלחמה הקימברית. בנו של קאטולוס, שנקרא גם הוא קווינטוס לוטאטיוס קאטולוס, היה מדינאי רומאי בעל חשיבות ושימש כקונסול וקנסור בימיה האחרונים של הרפובליקה הרומית. ישראל שצמן, תולדות הרפובליקה הרומית. ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תש"ן. קווינטוס לוטאטיוס קאטולוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) שצמן, עמ' 370. שצמן, עמ' 387. שצמן, עמ' 356. שצמן, עמ' 500. שצמן מוסר ששווי ביתו של קאטלאוס הוערך ביותר מ-6 מיליון ססטרטים