laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מאדאם דה סטאל

מאדאם דה סטאל (בצרפתית: Madame de Staël;‏ 22 באפריל 1766 - 14 ביולי 1817) הייתה אשת-רוח, סופרת ואשת חברה ידועה צרפתייה ממוצא שווייצרי, שבסלון שלה אירחה את טובי האינטלקטואלים של תקופתה. אן לואיז ז'רמן דה סטאל (Anne Louise Germaine de Staël), נולדה בפריז כבתם של הבנקאי השווייצרי ז'אק נקר (לימים שר האוצר של לואי השישה עשר מלך צרפת) ושל סוזאן קורשו (שהייתה קודם לכן אהובתו של אדוארד גיבון). היא למדה אנגלית, לטינית, ריקוד ומוזיקה והצטיינה בלמודיה. ב-1776 הפך אביה לשר האוצר של צרפת, וב-1786 הוריה השיאו אותה לברון דה סטאל-הולשטיין, שגריר שוודיה בצרפת, שהיה מבוגר ממנה ב-17 שנה. לאחר נישואיה קיימה בביתה בפריז חוג ספרותי שבו השתתפו, בין היתר, המרקיז דה לה פאייט, המרקיז דה קונדורסה ושארל-מוריס דה טליראן. בהיותה מושפעת מרעיונותיהם של ז'אן-ז'אק רוסו ושל אנשי עידן האורות, מאדאם דה סטאל תמכה במהפכה הצרפתית, וסייעה לקיים את פגישת אספת המעמדות הצרפתית בורסאי (5 במאי 1789). אך החל מ-1792 הסתבך מצבה. בהיותה תומכת ברעיון המלוכה החוקתית, נרדפה הן על ידי הרפובליקנים והן על ידי האריסטוקרטים. ב-1793 נאלצה לצאת לגלות באנגליה, אך ב-1794 אחרי מפלתו של מקסימיליאן רובספייר, שבה לפריז וחידשה את החוג הספרותי. ב-3 בינואר 1798 פגשה לראשונה בנפוליאון בונפרטה. היא ראתה בו ליברל שהגשים את רעיונות המהפכה הצרפתית, אך התאכזבה עד מהרה כאשר תפס את השלטון בהפיכה צבאית (9 בנובמבר 1799). נפוליאון, שראה בה אשת מדנים מסוכנת, גירש אותה מפריז, והיא עברה להתגורר בטירה המשפחתית בשווייץ, שם כתבה את הרומן "דלפין" שיצא לאור ב-1802. באותה שנה התאלמנה, ובשנים 1803 - 1804 ערכה מסע בגרמניה יחד עם אהובה הסופר בנז'מן קונסטן (שאותו הכירה ב-1794). בגרמניה נפגשה עם פרידריך שילר ועם יוהאן וולפגנג פון גתה וגילתה את הספרות הגרמנית. אחרי שובה לטירתה שבשווייץ נסעה לאיטליה כדי להכין את החומר עבור הרומן "קורין" שיצא לאור ב-1807 והביא לפרסומה של מאדאם דה סטאל ברחבי אירופה. ב-1808 ביקרה שוב בגרמניה וליקטה חומר עבור יצירת המופת שלה "על גרמניה" (1810) שבה הציגה את הספרות הגרמנית בפני צרפת. על יצירה זו השיב לה היינה מאוחר יותר בטקסטים "מצבים צרפתיים" (Französische Zustände) ו"על ההיסטוריה של הדת והפילוסופיה בגרמניה". ב-1811 נישאה מאדאם דה סטאל לאלברט דה רוקה, קצין שווייצרי צעיר. ב-1814 חידשה את החוג הספרותי בפריז, אחרי הגלייתו של נפוליאון ועלייתו לשלטון של לואי השמונה עשר לבית בורבון. מאדאם דה סטאל נפטרה בפריז אחרי שלקתה בשיתוק. על השוויון הטבעי בתוך 'האדם המשתחרר: הנאורות והמהפכה הצרפתית : מבחר מקורות' / עורך: דניס שרביט ; מצרפתית שירן בק, אבנר להב; הקדמה ראובן מירן. כרמל, 2013. על השירה (מתוך 'גרמניה'), תרגום: רותם עטר, בתוך 'דחק - כתב עת לספרות טובה', כרך י', 2018. על רוח הספרות - הוצאת דחק, 2019. מצרפתית: רותם עטר, הקדמה: רות בונדי. שעה היסטורית: הגברת ז'רמיין דה סטאל הפרופסור מיכאל הרסגור וליעד מודריק משוחחים על האישה המודרנית הראשונה, להאזנה באתר גלי צה"ל יונה הנהרט־מרמור, זעקת מצוקה של אשה בעולם לא הוגן, באתר הארץ, 27 ביולי 2017 יואב רינון, מדאם דה־סְטַאל זיהתה את מהותה של אירופה, באתר הארץ, 27 ביולי 2017 מאדאם דה סטאל, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כתבי מאדאם דה סטאל בפרויקט גוטנברג (באנגלית) מאדאם דה סטאל, אן לואיז ז'רמיין (1766-1817), דף שער בספרייה הלאומית מאדאם דה סטאל, באתר "Find a Grave" (באנגלית) Germaine de Staël, FRENCH-SWISS AUTHOR
גן הגת

גן הגת הוא אתר ארכאולוגי מהתקופה ההלניסטית הנמצא בצפונה של תל אביב. האתר ממוקם בגן ציבורי קטן, שממוקם בקצה רחוב חיים בסוק המסתעף מרחוב "חברה חדשה" לא רחוק מ"כיכר המדינה". האתר כולל גת שהייתה בשימוש מהמאה ה-4 לפנה"ס עד המאה ה-2 לפנה"ס והיא מוגדרת כגת ציבורית משוכללת. הגת בנויה משלושה חלקים המרכיבים ריבוע, אשר היו כנראה מטויחים או מרוצפים בפסיפס לבן. החלק הראשון היה מיועד לדריכת הענבים ממנו היה זורם התירוש לחלק הבא דרך מרזב קטן. בחלק השני היו מסננים את הפסולת והחלק השלישי נועד לניקוז כל התירוש שנשפך אליו. הגת התגלתה בחפירות שנעשו באזור בשנת 1965 על ידי הארכאולוג יעקב קפלן מטעם מוזיאון יפו ומוזיאון ארץ ישראל בתל אביב. האתר שופץ ושומר על ידי רשות העתיקות ועיריית תל אביב-יפו והאתר הארכאולוגי מהווה חלק מגן ציבורי שכונתי שבו גם מתקני שעשועים לילדים. עיצוב הנוף של הגן משלב אלמנטים ארכאולוגיים מהאתר ששובצו בו כספסלים או גדרות קטנות. הגן כמעט ואינו מוכר לציבור וזאת בשל העובדה שהוא נמצא בין בנייני העיר והגישה אליו היא דרך רחוב צדדי יחיד בלבד. מדיה וקבצים בנושא גן הגת בוויקישיתוף
חוזה פריז (1947)

ועידת השלום בפריז שנערכה בין 29 ביולי ל-15 באוקטובר 1946 הביאה לניסוחו של חוזה פריז, אשר נחתם ב-10 בפברואר 1947. בחוזה זה העניקו בעלות הברית לחמש ממדינות הציר "המשניות" – איטליה, רומניה, הונגריה, בולגריה ופינלנד את הזכות לחדש את ריבונותן בתחום יחסיהן הבינלאומיים ולהציע את מועמדותן לחברות באומות המאוחדות. בחוזה נכללו הסדרים בדבר תשלומי פיצויים, התחייבות לשמירה על זכויות מיעוטים אתניים וזכויות הפרט; וכן שינויים טריטוריאליים שכללו את סיום שליטתה של איטליה במושבותיה באפריקה ושינויים בגבולות שבין הונגריה וצ'כוסלובקיה, רומניה והונגריה, ברית המועצות ורומניה, בולגריה ורומניה וברית המועצות ופינלנד. חמש המדינות התחייבו לפעול נגד הופעתם של ארגונים פשיסטיים בתחומן, או כל ארגון אחר, פוליטי, צבאי או צבאי למחצה, שמטרתו לפגוע בזכויות דמוקרטיות. עוד הוסכם כי אזרחי חמש המדינות לא יחויבו בתשלום פיצויים עבור נזקים בגין פעילות פרטיזנית לטובת בעלות הברית, וכי לא יועמדו לדין בגין מעשים אלה. ההסכם קבע את סכומי הפיצויים בהם היה על חמש המדינות לשאת. ברית המועצות פעלה להגדלת הסכומים למירב, למעט במקרה של בולגריה אשר נתפסה בעיני הסובייטים כ"אשמה פחות". חובותיהן של הונגריה ורומניה כפי שנוסחו בהסכמי הכניעה שלהן הוכרו כמוגזמים, ותוקנו במסגרת ההסכם. להלן סכומי הפיצויים במיליוני דולרים בערכי שנת 1938: רוב ההסדרים הטריטוריאליים נגעו לאיטליה: איטליה חויבה לוותר על איסטריה, זאדר, מרבית חבל הקראס, האי לסטובו (אנ') בדרום הים האדריאטי וחלקו העליון של עמק נהר סוצ'ה אשר נמסרו כולם ליוגוסלביה. איטליה מסרה את הריבונות במעבר סן ברנאר הקטן, מונז'נבר, הר תבור (Mont Thabor) וחלקים מהריביירה האיטלקית המערבית לצרפת. לוב וסומליה האיטלקית נמסרו לבריטים. טיינג'ין נמסרה לסין. האיים הדודקאנסיים עברו לשליטת יוון. אריתראה עברה לשליטת אתיופיה. אלבניה זכתה שוב בעצמאותה. רומניה ויתרה על בסרביה ובוקובינה הצפונית שסופחו על ידי ברית המועצות אך זכתה שוב בריבונות על טרנסילבניה שבתקופת המלחמה נשלטה על ידי הונגריה. בנוסף קבע ההסכם כי דרום דוברוג'ה יישאר בחזקת בולגריה. תנאי הסכם שביתת הנשק בין פינלנד לברית המועצות מ-19 בספטמבר 1944 אשר סיים את מלחמת ההמשך, ולפיו ויתרה פינלנד על חבל קרליה, סאלה, פטסמו מספר איים בים הבלטי (ביניהם סורסארי) אושררו. הונגריה השיבה לצ'כוסלובקיה את השטחים שהוענקו לה בחסות גרמניה הנאצית ב-1938 כחלק מהסכם מינכן ואת אלה שכבשה במלחמה ההונגרית-סלובקית. מדיה וקבצים בנושא חוזה פריז בוויקישיתוף חוזה פריז - הנוסח המלא (אנגלית)
Clytus

Clytus הוא סוג ממשפחת היקרוניתיים. סוג זה כמו סוגים אחרים תחת שבט Clytini מאופיין בפסים הצהובים המעטרים את גוף החרק. באירופה נפוץ מאוד המין Clytus arietus שקיבל את הכינוי העממי יקרונית הצרעה מאחר שצבעיו מזכירים את צבע הצרעה. בישראל קיימים כמה מינים מסוג זה, כגון: Clytus rhamni temesiensis Clytus bytinskii מדיה וקבצים בנושא Clytus בוויקישיתוף Clytus, באתר ITIS (באנגלית) Clytus, באתר NCBI (באנגלית) Clytus, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) Clytus, באתר GBIF (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא פרוקי-רגליים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פויבה

פויבה (איטלקית יחיד Foiba, רבים Foibe) הוא כינוי לבולען דמוי משפך הפוך הנפוץ במאות באזורים הקרסטיים בסלובניה, קרואטיה ואיטליה. מקורו של המונח במילה הלטינית "fŏvea" שמשמעה "נקרה". עומקה של פויבה עשוי להגיע עד 200 מטר. ממונח זה נגזר שמו של טבח פויבה המיוחס לצבא הפרטיזנים היוגוסלבי ולמשתפי פעולה במשך מלחמת העולם השנייה ולאחריה באוכלוסייה האיטלקית, בפשיסטים ובאחרים בשטחים שכבש, בשל כך שהפויבות שימשו להחבאת גופות. קראס
אטיוד

אטיוד (מצרפתית: Étude – לימוד) הוא יצירה מוזיקלית קצרה, לשם תרגול של בעיה טכנית מסוימת המוצבת בפני נגן הכלי. ישנם אטיודים אשר נכתבו אך ורק לשם תרגול, לדוגמה האטיודים של קארל צ'רני לפסנתר ושל רודולף קרויצר לכינור. האטיודים המפורסמים ביותר הם אטיודים אשר מטפלים בבעיות טכניות אמנם, אך מהווים עם זאת יצירות אמנות אמיתיות. 24 האטיודים של פרדריק שופן (אופ. 10, אופ. 25) הם מהמובחרות שביצירותיו. מלחינים רבים כתבו אטיודים, ובין אלה שכתבו לפסנתר: פרנץ ליסט, אלכסנדר סקריאבין, קלוד דביסי וסרגיי רחמנינוב. אטיודים לשם תרגול הולחנו כבר במאה ה-18, באופן הבולט ביותר אצל קארל צ'רני, אך היה זה שופן אשר הפך את האטיוד לז'אנר מוזיקלי חשוב. אטיודים מצויים במבנים וצורות שונים ומגוונים, ולעיתים מקובצים אל סכמות גדולות יותר – קבוצת האטיודים הסימפוניים של רוברט שומאן נושאת את הכותרת, בגרסתה השנייה, Études en forme de Variations (אטיודים במבנה של וריאציות). אטיודים לכלים אחרים מלבד פסנתר נכתבו גם הם, כדוגמת האטיודים לכינור של רודולף קרויצר והאטיודים לגיטרה של הייטור וילה לובוס. האטיודים אשר מוערצים במידה הגדולה ביותר הם אלו שנזנחה אצלם צורת המדריך הפרקטי והפכו למוזיקה פשוטה כמשמעה. לדוגמה, האטיודים של שופן נחשבים לקשים לא רק מבחינה טכנית, אלא הם גם רבי עוצמה ומלאי רגש מבחינה מוזיקלית. מנגד, האטיודים של צ'רני מיוחסים כקשים טכנית באופן כללי, ושום דבר מעבר לכך[דרוש מקור]. מכאן, האטיודים של שופן מבוצעים תכופות מול קהל, בזמן שהאטיודים של צ'רני מנוגנים בחדר האימונים[דרוש מקור]. מקרה קיצוני הוא באטיודים אשר בקושי מוערכים כמוזיקה, והולחנו כחלקים-חלקים החוזרים על עצמם אשר כוונתם היא אימון טכני טהור. הידועים מסוג זה, הם 60 האטיודים מתוך "הפסנתרן הווירטואוז" מאת צ'ארלס לואיז הנון. מספר מורים טוענים שהאטיודים שאין בהם מוזיקה אלא הם אימון לאצבעות הם חסרי ערך[דרוש מקור], ועלולים אף להזיק – אבּי וייטסייד היא דוגמה אחת לפדגוגית אשר נמנעה לחלוטין מניגון האטיודים של הנון וצ'רני. מדיה וקבצים בנושא אטיוד בוויקישיתוף אטיוד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
פוקרסטארס

פוקרסטארס (PokerStars) הוא חדר פוקר מקוון, הגדול בעולם. החברה, ששוויה נאמד ב-3–4 מיליארד דולרים, רשומה באי מאן, המשמש כמקלט מס. לאחר החקיקה נגד הימורים מקוונים בארצות הברית, החליטו ראשי פוקרסטארס להמשיך ולקבל הפקדות משחקנים אמריקניים, בטענה כי פוקר הוא משחק מיומנות, ולא משחק מזל. פוקרסטארס, שעוד קודם לכן היה חדר הפוקר השני בגודלו בעולם, נכנסה לוואקום שהשאירו אחריהם חברות ההימורים הציבוריות (בעיקר פארטיגיימינג), שהפסיקו לקבל הפקדות משחקנים אמריקניים. המהלך הניב לחברה רווחים המוערכים במאות מיליוני דולרים, והפך אותה לחדר הפוקר המקוון הגדול ביותר בעולם. פוקרסטארס מציעה מגוון משחקי פוקר, כגון טקסס הולדם ואומהה הולדם. כמו כל חדרי הפוקר באינטרנט, פוקרסטארס מרוויחה את כספה משני מקורות עיקריים: גביית עמלה ("רייק") בכל סיבוב משחק, ודמי רישום לטורנירים נושאי פרסים. פוקרסטארס הוא אתר הבית של אליפות העולם בפוקר מקוון, טורניר שהשחקנים המסיימים במקומות הראשונים בו, זוכים במאות אלפי דולרים כל אחד. באוגוסט 2014, קנתה אמאיה (Amaya Gaming Group) את חברת האם של פוקרסטארס בסכום של 4.9 מיליארד דולר במזומן. עסקה זו הפכה את אמאיה לחברת ההימורים הגדולה בעולם באותה העת. לאחר הסתבכות עם שלטונות החוק בקנדה, שינתה החברה את שמה ל-The Stars Group. במאי 2020, התאחדה חברה זו עם החברה האירית Flutter Entertainment, לפי שווי ערך של כ-4.95 מיליארד דולר. השווי של שתי החברות יחד הוערך לאחר הרכישה ביותר מ-11 מיליארד דולר. על פוקרסטארס נמתחה ביקורת מאחר שדירקטוריון החברה קיבל החלטה מודעת לעבור על חוקי ארצות הברית. בני משפחת שיינברג, וכמוהם בעלי המניות האחרים בחברה ומנהליה הבכירים, היו מנועים מלהיכנס לארצות הברית, מחשש למעצר בידי השלטונות האמריקניים. ישי שיינברג הסגיר את עצמו בינואר 2020 כחלק מעסקה עם הרשויות, ובספטמבר אותה השנה הורשע ונקנס ב-30 אלף דולר, ללא כניסה לכלא. פוקרסטארס היא הספונסר הראשי של מספר סבבי טורנירי פוקר ברחבי העולם. הגדול בניהם הוא סבב הפוקר האירופי, אשר ב-2011 רכשה החברה את הזכויות עליו. אתר האינטרנט הרשמי של פוקרסטארס פוקרסטארס, סרטונים בערוץ היוטיוב פוקרסטארס, ערוץ באתר Twitch.tv טלי ציפורי, ‏פוקרסטארס קוראת תיגר על החוק האמריקני; טוענת כי פוקר הוא משחק של מומחיות ולא של מזל, באתר גלובס, 15 באוקטובר 2006 The Stars Group combines with Flutter Entertainment in all share transaction to create world's largest online gaming company by revenue, באתר Jones Day, ‏מאי 2020 (באנגלית) Poker Site Operator Gets Slap On The Wrist For Charges Stemming From Black Friday, באתר CardPlayer, ‏24 בספטמבר 2020 (באנגלית)
אבו תביללי

הקדוש אַבּוֹ תְבִּילֵלִי (בגאורגית: აბო თბილელი, בערבית: أبو تفليسي; 756–786 לערך), הנקרא גם אַבּוֹ מִתִּיפְלִיס או הַאבּוֹ טְפִּילֵלִי (ჰაბო ტფილელი), היה מרטיר נוצרי והקדוש המגן של העיר טביליסי שבגאורגיה. במוצאו היה אבו תביללי ערבי, והוא גדל כמוסלמי בבגדאד. בגיל 17 (או 18), הוא מצא את עצמו בטביליסי, כשהוא הולך בעקבות הנסיך נרסס, השליט של כארתלי. נרסס, שהושמץ בפני הח'ליף, בילה שלוש שנים במאסר ושוחרר על ידי הח'ליף החדש. אבו תביללי ליווה אותו ובדרכו. מקצועו של אבו תביללי בבגדאד היה רוקח בשמים, אמנות המצביעה על ידע בכימיה, והוא הצטיין ביצירת בשמים ומשחות. הוא היה בעל השכלה רחבה והיה בקיא ב"תורת כל האסלאם". השכלה זו כללה גם לימודי טקסטים דתיים וגם טקסטים פילוסופיים. בהגיעו למזרח גאורגיה (כארתלי), הוא שוכנע באמיתות תורת נצרות. עניין זה לא קרה מידית, אלא לאחר תהליך של התבוננות נפשית שלוותה בוויכוחים סוערים עם כמרים נוצרים ובישופים. ויכוחים אלה רק חיזקו אותו באמונתו כי הנצרות היא האמונה הנכונה. למרות זאת, בתחילה פחד אבו תביללי להמיר את דתו בפרהסיה, כיוון שגאורגיה הייתה נתונה תחת שלטון ערבי, ולכן רק נטש את המנהג האסלאמי של תפילה חמש פעמים ביום והחל להתפלל על פי הנצרות. מסיבות פוליטיות נמלט הנסיך של כארתלי ומצא מקלט בממלכת הכוזרים בצפון הים הכספי, אזור שהיה חופשי משליטה אסלאמית. אבו תביללי ליווה את הנסיך לממלכת הכוזרים והוטבל שם לנצרות. לאחר מכן עברו נרסס ואבו תביללי לאבחזיה, שהייתה אף היא חופשית משליטה אסלאמית, ושם באבחזיה קיים בלהט חיים נוצריים של תפילות וסיגוף, כשהוא מכין את עצמו למשימה העתידית. הנסיך נרסס ומפלגתו חזרו לטביליסי בשנת 782. אבו תביללי לא שעה לאזהרה כי חזרתו זו מסוכנת עבורו, וחזר אף הוא לטביליסי בעקבות נרסס. במשך שלוש שנים התוודה תביללי בחופשיות על אמונתו הנוצרית ברחובות טביליסי, כשהוא מצד אחד מחזק את הנוצרים, שסבלו בגלל אמונתם תחת השלטון האסלאמי, בדוגמה האישית שלו, ומצד שני עודד את התנצרותם של בני ארצו הערבים. סדרה של איומים ואזהרות שיככו את להיטותו. בשנת 786 הוא דווח כנוצרי כלפי שלטונות טביליסי, נעצר והוקע כמומר מהאסלאם. במשפטו הוא התוודה על אמונתו הנוצרית והושאר במאסר. ב-6 בינואר 786 הוצא להורג והפך לקדוש מעונה. מסופר כי בדרכו להוצאה להורג הודה לאלוהיו על הפיכתו מצורתו הגשמית לגוף שמיימי, "הניחוח המתוק של מצוות ישו". יואן סבניסדזה, סופר דתי גאורגי ובן זמנו של תביללי, גולל את חיי המרטיר ברומן הגיוגרפי בשם "מות הקדושים של אבו הקדוש" ("The Martyrdom of Saint Abo"). מדיה וקבצים בנושא אבו תביללי בוויקישיתוף מות הקדושים של אבו, עושה הבשמים מבגדאד, אנגלית טטישווילי ולדימיר איוונוביץ', "אבו תביללי: רומן", טביליסי: מראני, 1974, בהונגרית
פרלוד

פְּרֶלוּד, או אַקְדָּמָה, הוא חיבור מוזיקלי קצר המשמש בדרך כלל כמבוא ליצירה אחרת. באופרה משתמשים בו לפני מערכה חדשה, לשקף את הלך רוחה. ז'אנר הפרלוד התפתח מאימפרוביזציות (אלתורים) של נגני כלי מקלדת לפני ההופעה, מעין בדיקת כוון של הכלי. בספרות הפסנתר הפרלוד הוא כבר יצירה בפני עצמה. הפרלוד מתאר בדרך כלל רגש חולף כלשהו, החל מהיגון העמוק ביותר ועד לשמחה מתפרצת, הכול בהתאם לתמונה אותה הוא מתאר. באך כתב יצירה אחת בת 48 פרלודים ופוגות (שניים לכל סולם) הנקראת "הפסנתר המושווה", כאשר כל פרלוד מהווה הקדמה לפוגה שאחריו. בתקופה הרומנטית כתבו שופן, דביסי, רחמנינוב וסקריאבין פרלודים. הפרלוד בדרך כלל לא נותן תחושת סיפוק, ותורם לציפייה לקטע הבא אחריו. מדיה וקבצים בנושא פרלוד בוויקישיתוף פרלוד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אַקְדָּמָה באתר האקדמיה ללשון העברית מוזיקה עברית, באתר האקדמיה ללשון העברית, ‏2 ביוני 2013 ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רביכה

במטבח הצרפתי, רְבִיכָה (בצרפתית: roux, "רוּ") היא תערובת של קמח ושומן המשמשת להסמכת רטבים ומרקים. ישנם כמה סוגי רביכות חמות, בהן הקמח מטוגן בשומן (חמאה, בדרך כלל), עד להתרחשות תגובת מייאר. ההבדל בין הרביכות החמות נובע מנקודת העצירה של הטיגון. רביכה לבנה (roux blanc) - המסת השומן, הוספת הקמח וטיגון קצר. משמש להסמכת רטבים לבנים. רביכה זהובה (roux blond) - המסת השומן, הוספת הקמח וטיגון עד לקבלת גוון צהבהב. משמשת להסמכת רטבים זהובים. רביכה חומה (roux brun) - המסת השומן, הוספת הקמח וטיגון עד לקבלת גוון חום. משמשת להסמכת רטבים חומים. רביכה קרה (beurre manie) היא רביכה המיועדת לשיפור סמיכות של רטבים לבנים, חומים, מרקים או נזידים שונים בשלב שבו כבר אי אפשר להכין רביכה רגילה. להכנת רביכה קרה משתמשים בכמויות שוות של שומן וקמח ויוצרים כדוריות קטנות בעזרת חיכוך בכפות הידיים של הקמח והשומן. את הכדוריות ניתן להכניס למרק/רוטב ולפזרן בעזרת מטרפה ובחישה מהירה. לאחר בישול קצר מתמוססים כדורי הרביכה ומסמיכים את התבשיל. הוספת הרביכה הקרה היא באמצעות פיזורה על המרק/רוטב ולא על ידי יציקת המזון הנדרש להסמכה על הרביכה. בליל קורנפלור - שיטת הסמכה לרטבים חומים בדרך-כלל. מקובל להשתמש ב-15–25 גרם קורנפלור בלולים בנוזל קר כגון: מים, יין, ברנדי, חלב וכדומה בכמות שווה לקורנפלור, להסמכת ליטר רוטב. ניתן להסמיך באותה שיטה עם קמח תפוחי אדמה. ליאזון (liaison) - תערובת חלמונים ושמנת, מיועדת לקשירה ועידון טעם למרקים ולרטבים לבנים. כמויות מקובלות: ל-1 ליטר מרק: 100 סמ"ק שמנת, 1 חלמון. ל-1 ליטר רוטב: 200 סמ"ק שמנת, 2 חלמונים. להכנת הליאזון דרושה השוואת טמפרטורות לזו של התבשיל, המושגת בכך שמערבבים את השמנת עם החלמונים ולזה מוסיפים מעט מהתבשיל, כדי שהחלמון לא יקרש. בעקבות זה מרקים ורטבים שהושבחו על ידי ליאזון אסור להרתיח. Monte au beurre - מקובל ברטבים חומים ובמרקים מחיתיים. הוספת החמאה/מרגרינה נעשית על ידי פיזור פתיתי חמאה/מרגרינה על פני הרוטב או המרק, והבלעתם בתוכו על ידי בחישה סיבובית מתמדת בעזרת מצקת עד להעלמות הפתיתים. אסור להרתיח לבל יצוף השומן.
מישל אליו-מארי

מישל אליו-מארי (בצרפתית: Michèle Alliot-Marie; נולדה ב־10 בספטמבר 1946) היא פוליטיקאית צרפתית, ב־14 בנובמבר 2010 מונתה לשרת חוץ של צרפת במקום ברנאר קושנר וכיהנה בתפקיד עד 2011, כאשר התפטרה בשל ביקורת שהופנתה נגדה על קשריה האישיים עם נשיא תוניסיה המודח במהפכה באותה שנה. החליף אותה בתפקיד שר החוץ של צרפת אלן ג'וזפן, שכיהן עד אז כשר ההגנה, בעבר היה גם ראש ממשלת צרפת. משפטנית, אתנולוגית ופוליטולוגית בהכשרתה, מישל אליו-מארי מייצגת את זרם בעל המורשת הגוליסטית בפוליטיקה הצרפתית. כיהנה כשרת הפנים והטריטוריות שמעבר לים וכשרת המשפטים של צרפת בממשלות פיון הראשונות מזמן כהונתו של הנשיא סרקוזי. קודם לכן, כיהנה בימי הממשל של ז'אק שיראק כשרת ההגנה. היא הייתה האשה הראשונה שכיהנה כשרת הגנה. היא הייתה גם האשה הראשונה שכיהנה כשרת הפנים והטריטוריות שמעבר לים של צרפת. נולדה בוילנב לה רוי, פרבר דרומי של פריז הסמוך לנמל התעופה אורלי. אביה, ברנאר מארי, היה ידוע בזמנו כשופט רוגבי וכראש עיריית ביאריץ, עיר חוף השוכנת בחבל הבסקים הצרפתי בקרבת מפרץ ביסקיה, שבדרום-מערב צרפת. בעלת שני תוארי דוקטור: במשפטים ובמדע המדינה, וכמו כן בעלת תואר ראשון באתנולוגיה. הייתה מרצה בכירה באוניברסיטה של פריז טרם כניסתה לפוליטיקה המקומית והארצית. בין השנים 1983–1988 הייתה חברת המועצה העירונית של סיבור, שבאזור ביאריץ. כמו כן הייתה חברת המועצה העירונית של ביאריץ בין השנים 1989–1992. באותן שנים הייתה גם חברת הפרלמנט האירופי. בין השנים 1992–2002 כיהנה כראש עיריית סן-ז'אן-דה-לוז (Saint-Jean-de-Luz). נבחרה כחברה באספה הלאומית מטעם המפלגה הגוליסטית "אספה למען הרפובליקה" (Rassemblement pour la République) בשנת 1986. בשנים 1993–1995 הייתה שרת הספורט בממשלתו של אדואר בלאדור. ב-1999 נבחרה לעמוד בראש מפלגת "אספה למען רפובליקה" ובכך הייתה לאישה הראשונה שעומדת בראש מפלגה בצרפת. היא הייתה ליושבת ראש המפלגה עד למיזוג בתוך "האיחוד למען תנועה עממית" בשנת 2002. הייתה לשרת ההגנה הראשונה של צרפת החל מה-7 במאי 2002 ועד לבחירות 2007, אז ניצח ניקולא סרקוזי ואליו-מארי מונתה לשרת הפנים (והטריטוריות שמעבר לים) של צרפת. מישל אליו-מארי, ברשת החברתית פייסבוק מישל אליו-מארי, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ynet, רוטציה בפריז: רה"מ לשעבר לביטחון, פיון ממשיך, באתר ynet, 14 בנובמבר 2010 ממשלה חדשה בצרפת: חצי מהשרים - נשים, באתר וואלה, 18 במאי 2007
שעת שיא

שעת שיא היא פרק זמן במהלך היממה בו ערוצי תחבורה עמוסים במיוחד. מדובר בדרך כלל בזמן שבו מרבית האוכלוסייה נעה אל או ממקום העבודה/לימודים שלה. בדרך כלל, מדובר ביותר משעה ביום: שעות שיא מתרחשות בין 6 ו-10 בבוקר, ובין 3 אחרי הצהריים ל-7 בערב. תחבורה ציבורית פועלת לעיתים קרובות בתדירות גבוהה יותר במהלך שעות השיא; ועם זאת, לעיתים קרובות התחבורה הציבורית סובלת מעומס יתר בשעות אלו. להקלת העומס בשעת השיא, בדרך של פיזור התנועה על פני שעות רבות יותר, הונהג במקומות עבודה רבים זמן גמיש - החלפת שעת התחלה אחידה של יום העבודה בגמישות המאפשרת התחלה במשך טווח של שעות אחדות, כרצון העובד. ערך זה הוא קצרמר בנושא תחבורה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סדקית

סִדְקִית, כלי סידקית או גָּלַנְטֶרְיָה (מצרפתית: Galanterie) הם חפצים קטנים המשמשים לתפירה, רקימה, סריגה, לתקן ולתחזק את הבגדים ופריטי הבד, חפצים כגון חוטים, מחטים שונות גם למכונת התפירה, מסרגות, כפתורים, טלאים לתפירה ולהדבקה, אצבעונים, בודקין, לחצניות וכדומה וגם לסרטי אלכסון, פסי קישוט, גומי להשחלה בתחתונים, בגדי ילדים וכדומה. מוצרים אלה נמכרו פעם בעיקר בחנויות קטנות המתמחות בכך ("חנויות סדקית") ולעיתים על ידי רוכלים. לעיתים נמכרים בחנויות הסדקית (בעיקר בגדולות שבהן) גם חוטי סריגה מצמר ובדים. אפשר לקנות את כלי הסדקית, בחנויות גדולות, או במרשתת. בחנויות סדקית נמכרים לעיתים גם אביזרי אופנה כגון גרביים, צעיפים וכפפות. בעבר היו מצויים רוכלי סדקית שהציעו את סחורתם ללקוחותיהם בבתי הלקוחות. בקרב יהודי השטעטל היו סוחרי סדקית שסבבו עם מרכולתם בין העיירות. אפרים קישון כתב באחד הפיליטונים שלו על רוכל כזה שמעולם לא קנו ממנו דבר וכשלבסוף ביקשו לקנות הסתבר כי אין הסחורה בידו משום שלא ראה טעם לשאתה לשווא. אברהם אבן-שושן, סמך, המלון החדש, כרך רביעי, ממ-ס, 1980, ירושלים: קרית ספר, התשכ"ז 1967, עמ' 1764, מסת"ב 965-17-0110-2. (בעברית)
אוטוקרטיה

אוטוקרטיה (גם: אבסולוטיזם פוליטי, מֻחְלְטָנּות, או שִׁלְטוֹן יָחִיד) הוא צורת שלטון בה כל סמכויות המדינה נתונות תחת שלטונו של אדם אחד באופן מוחלט (מהמילה הלטינית Absolvere או Absolutus שמשמעותה למחול או לפטור, כלומר השליט פטור מלציית להוראות החוק או יש למחול לשליט אם הוא עובר על החוק), והוא אינו חולק את השלטון עם אף גורם אחר (כמו אצולה או כנסייה). משטרים אוטוקרטיים שיש בהם שליט אחד הם דוגמה לאבסולוטיזם פוליטי. בשלטון זה אין הכרה בריבונות העם - השלטון מהגדרתו אינו דמוקרטי או שוויוני. דוגמה לאוטוקרטיה היא ספרד תחת שלטונו של הגנרל פרנסיסקו פרנקו בין שנות ה-30 לשנות ה-70 במאה ה-20. בימינו אוטוקרטיה משמשת מושג נרדף לדיקטטורה, אף-על-פי שהיא מציינת כל סוג של שלטון יחיד, כולל מונרכיה (מלוכה). מונרכיות בהן המונרך עדיין מחזיק בכוח אבסולוטי בימינו כוללות את ברוניי (סולטאן), אסוואטיני (מלך), עומאן (סולטאן), ערב הסעודית (מלך), קטר (אמיר) וקריית הוותיקן (אפיפיור). תומאס הובס, אחד מהפילוסופים הדוגלים בשיטה זו האמין כחלק מהפילוסופיה שלו על אודות "חוק הטבע", כי שליטים אבסולוטיים מופיעים בכפוף לדחפים היסודיים ביותר של האדם. לפי טענתו, לא ייתכן סדר חברתי ללא ויתור על הכוח לידיו של אדם יחיד שיפעל לריסון אלימות ומגמות אנטי-חברתיות של אנשים. הובס לא טען כי הכוח השולט יהיה האל, אלא אדם בעל סמכויות שיוצא מן המדינה והוא אחראי לביטחון האישי של כל פרט. אותה התאגדות של מדינה שבה מוותר היחיד על חלק מזכויותיו על מנת שכל היחידים יוכלו לחיות בשלום, נקראת, על פי הובס, "לווייתן". בעיני אלה המאמינים כי השליט האבסולוטי נבחר בידי אלוהים, בגידה במונרך כמוה כבגידה באל. לפיכך, השלטון נחשב אבסולוטי, בכך שהשליט לא יכול להתחלף. ערך מורחב – אבסולוטיזם בצרפת משטר אבסולוטי היה נפוץ בצרפת במאה ה-17 ו-ה-18. השלטון האבסולוטי הונהג בצרפת למעשה עד למהפכה הצרפתית ב-1789. במאה ה-17 הלך והתגבש בצרפת משטר חדש שנקרא "המשטר האבסולוטי". משטר זה ביקש לפתור בעיות מדיניות, כלכליות וחברתיות קשות בצרפת. בצורת משטר זו ניתנות כל סמכויות השלטון למלך, הנחשב לשליחו של אלוהים. לכן באותו זמן ציות למלך היה נחשב ציות לאל. השלטון האבסולוטי הצרפתי התפרסם בשל פער המעמדות החריף בין המעמד השלישי למעמד האצולה. רשמית הוא אמנם ביטל את סמכויותיהם השלטוניות של האצילים, אך למעשה הותיר בידם זכויות-יתר רבות (התחמקות מתשלום מיסים, תפקידים שלטוניים שהיו פתוחים רק בפניהם וכו'), כך שמבחינות מסוימות הפיאודליזם היה עדיין קיים. השלטון האבסולוטי בצרפת הוא זה שהוביל למהפכה הצרפתית. אבסולוטיזם כביטוי לא מופיע עד למאה ה-19, עת חלף העידן המסורתי של האבסולוטיזם. אבסולוטיזם נאור מדיה וקבצים בנושא אוטוקרטיה בוויקישיתוף החלטות האקדמיה בישיבתה האחרונה (אייר תשפ"ב, מאי 2022), באתר האקדמיה ללשון העברית, ‏9 ביוני 2022
באב א-זהרה

באב א-זהרה (בערבית: باب الساهرة, תעתיק מדויק באב אלסאהרה) היא שכונה במזרח ירושלים, מצפון לעיר העתיקה, השוכנת בין שער שכם ושער הפרחים מדרום, למושבה האמריקאית ושייח ג'ראח בצפון. ובין שדרות בר-לב ושכונת מאה שערים במערב, לשכונת ואדי אל-ג'וז במזרח. שער הפרחים, הקרוי בערבית באב א-זהרה, העניק לשכונה את שמה. השכונה נוסדה בסוף המאה ה-19 לאורך הדרך לשכם ובקרבת גן הקבר. השכונה הייתה אחת השכונות הערביות הראשונות שהתגבשו מחוץ לחומות ירושלים. בתקופת המנדט הבריטי, וביתר שאת לאחר חלוקת ירושלים בשנת 1948, הפכה השכונה למרכז העסקי והמסחרי במזרח ירושלים. רחובותיה הראשיים של השכונה, דרך שכם ורחוב צלאח א-דין, הם עורקי המסחר של הקהילה הערבית בירושלים, בהם שוכנים סניפי הבנקים המרכזיים ומסעדות, והם למעשה המשכו הצפוני של שוק העיר העתיקה בירושלים. במזרח השכונה, שוכן מוזיאון רוקפלר לארכאולוגיה שנחנך ב-1937. בצפון השכונה, המזוהה כמושבה האמריקאית, לאורך רחוב צלאח א-דין, שוכנים בית המשפט המחוזי, משרד המשפטים ולשכת היועץ המשפטי לממשלה, וכן אתרים נוצרים רבים. ברחוב אבו עובידה בשכונה ניצב האוריינט האוס. ברחוב נוזהה ממוקם תיאטרון אל-חכוואתי. מדיה וקבצים בנושא באב א-זהרה בוויקישיתוף מידע על אתר באב א-זהרה, בארכיון המנדטורי באתר רשות העתיקות באב א-זהרה באתר עיריית ירושלים ערך זה הוא קצרמר בנושא ירושלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.