laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
פארק פרס

פארק פרס הוא פארק בשטח של 300 דונם בדרום-מזרחה של העיר חולון, הקרוי על שמו של שמעון פרס. הוא גובל בצידו המערבי בפארק המים "ימית 2000", מדרום בחולות חולון וממזרח באזור התעשייה של העיר. מצפון גובל הפארק בשכונת קריית שרת. במרכזו של הפארק שוכן מוזיאון הילדים חולון. הפארק מחולק לשלושה חלקים מובחנים. החלק המערבי מתרכז סביב אגם מלאכותי מלבני מוארך באורך של 200 מטרים וברוחב 20 מטרים, שבצידו הצפוני מפל סלעים וסביבו מסעדות. באגם ניתן לשוט בסירות המוצעות להשכרה. מעל לאגם מתוח גשר להולכי רגל המוביל אל הכניסה למוזיאון הילדים. לצד האגם תיאטרון מדושא שיכול להכיל 7,000 צופים, ומעבר לו חורשת דקלים המיועדת לעריכת פיקניקים ובה פינות ישיבה. חלקו הצפוני של הפארק כולל חורשה רחבה שבה עצים שונים, שבילי הליכה, פינות ישיבה מוצלות ומתקני שעשועים נגישים לבעלי מוגבלויות. בחלק המזרחי של האתר, הסמוך למסוף האוטובוסים בקריית שרת, שוכן מתחם מתקני ספורט בשם "הספורטק" בשטח של 30 דונם, ובו מגרשי כדורגל, כדורסל, משטח החלקה על גלגיליות, שולחנות טניס שולחן ומתקני כושר. בשנת 2013 הוקם בחלק זה של הפארק מִתקן ההחלקה על הקרח Ice Peaks, שעד מהרה הפך למרכזי באזור. המתקן מארח את משחקי חטיבת המרכז של ליגת ההוקי קרח הישראלית, תחרויות החלקה אמנותית ופעילויות שונות לציבור. ב-2015 נחנך בין מוזיאון הילדים לאגם מתחם פנאי ובילוי בשם "לה פארק", ובו בתי אוכל, חנויות ייעודיות ואולם פעילויות לילדים ולמבוגרים המשלב גם מסחר. בחודש מרץ אותה שנה נחנך בפארק גם היכל טוטו חולון, היכל הספורט של העיר. מדרום לפארק נמצא מגדל המים של שכונת מולדת. מדיה וקבצים בנושא פארק פרס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פארק פרס פארק פרס ודרך הביטחון - באתר הטיולים "טבע ונופים בישראל". כיום שטחי מקוה ישראל הם חלק מפארק אריאל שרון נחנך "היכל הקרח של ישראל" בחולון - באתרiWomwn אתר לה פארק ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יעל חרסונסקי

יעל חֶרסוֹנסקי (נולדה ב-19 ביולי 1976) היא במאית ועורכת ישראלית. סרטה "שתיקת הארכיון" זכה בפרס הסרט התיעודי בפסטיבל הקולנוע ירושלים 2010. חרסונסקי היא בתם של מרגלית, מורה לספרות, ושל העיתונאי ומבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי. את שירותה הצבאי עשתה ככתבת העיתון "במחנה". בשנת 2000 החלה את לימודיה בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה ובשנת 2003 סיימה בהצטיינות יתרה. בשנת 2003 יזמה והפיקה את "פרויקט גבול 2003" יחד עם בן מחזורה קובי גל-רדאי, שבו חמישה במאים, סטודנטים לקולנוע, יצרו סרטים קצרים סביב המושג "גבול". הפרויקט השתתף בתחרות הרשמית של פסטיבל קאן 2004. בשנים 2004–2005 שימשה כעורכת התוכן של תוכנית התעודה "דין וחשבון" של רינו צרור בערוץ 10. בשנת 2006 הייתה עורכת של הסדרה הדוקומנטרית "עשרת הדיברות" בערוץ 2. ערכה את הפרקים של העונה השנייה של סדרת הדרמה "בטיפול" ושל הסדרה "מסכים". בשנת 2010 זכה סרטה הדוקומנטרי "שתיקת הארכיון" בפרס הסרט התיעודי בפסטיבל הקולנוע ירושלים. הסרט מציג בעזרת שימוש בחומרי ארכיון שנחשפו לראשונה, את מאחורי הקלעים של הפקת סרט התעמולה הנאצי על גטו ורשה במאי 1942. הסרט הוקרן בפסטיבל ברלין, בפסטיבל סאנדנס, בו זכה בפרס העריכה בתחרות הבינלאומית. ב-2016 ערכה את הסרט "לב שקט מאוד" בבימויו של איתן ענר. ערכה את סדרת הטלוויזיה "מיגל" בכיכובו של רן דנקר שעלתה לשידור בשנת 2018 ב-HOT. יעל חרסונסקי נשואה לבמאי והעורך דרור רשף. יעל חרסונסקי, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית יעל חרסונסקי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) יעל חרסונסקי, באתר AllMovie (באנגלית) יעל חרסונסקי, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) מרב יודילוביץ', איסטנבול, קולנוע תיעודי: חומה ושואה, באתר ynet, 15 ביוני 2008 אריאל קריל‏, שואה 2.0: על "שתיקת הארכיון" של יעל חרסונסקי, באתר וואלה, 16 בנובמבר 2010
צ'ארלס אוסטין

צ'ארלס אלן אוסטין (באנגלית: Charles Allen Austin; נולד ב-19 בדצמבר 1967) הוא אתלט עבר אמריקאי. הוא אלוף אולימפי (אטלנטה 1996), אלוף עולם (טוקיו 1991), שיאן אולימפי הנוכחי (2012) ושיאן ארצות הברית הנוכחי בקפיצה לגובה. הוא בעל התוצאה השמינית בטיבה בעולם בקפיצה לגובה בכל הזמנים (2.40 מטר). אוסטין נולד בביי סיטי, טקסס. באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטוקיו, יפן בשנת 1991 זכה אוסטין במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא תחרות חדש של 2.38 מטר, לפני חאבייר סוטומאיור מקובה (2.36 מטר) ובן ארצו הוליס קונוויי (2.36 מטר). באולימפיאדת ברצלונה (1992) סיים אוסטין במקום שמיני בקפיצה לגובה (2.28 מטר). באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכה אוסטין במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא אולימפי חדש של 2.39 מטר (השיא הנוכחי), לפני ארטור פרטיקה מפולין (2.37 מטר) וסטיב סמית מבריטניה (2.35 מטר). באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בגטבורג, שוודיה בשנת 1995 סיים אוסטין במקום 12 בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.27 מטר ולא עלה לשלב הגמר. באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בפריז, צרפת במרץ 1997 זכה אוסטין במדליית זהב בקפיצה לגובה (2.35 מטר). באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באתונה, יוון באוגוסט אותה שנה סיים אוסטין במקום 14 בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.26 מטר ולא עלה לשלב הגמר. באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה במבשי, יפן במרץ 1999 זכה אוסטין במדליית ארד בקפיצה לגובה (2.30 מטר). באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בסביליה, ספרד באוגוסט אותה שנה סיים אוסטין במקום 8 בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.29 מטר. באולימפיאדת סידני (2000) סיים אוסטין במקום 20 בקפיצה לגובה (2.20 מטר) ולא הצליח להגן על תוארו. קפיצה לגובה: 2.40 מטר (1991) קפיצה לגובה: 2.37 מטר (1996) אתר האינטרנט הרשמי של צ'ארלס אוסטין (באנגלית) צ'ארלס אוסטין, באתר olympedia.org צ'ארלס אוסטין, באתר התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית
ריקולה

ריקולה (באנגלית: Ricola) היא חברה שווייצרית המייצרת סוכריות נגד שיעול וכאב גרון מתערובות של עשבי מרפא. משרדי החברה הראשיים נמצאים בעיר לאופן, שווייץ, היא מפיצה סוכריות ביותר מ-50 מדינות ומעסיקה כ-400 עובדים. החברה הוקמה בשנת 1930 על ידי אמיל וילהם ריכטריך (Emil Wilhelm Richterich) ודניאל רוס (Daniel Ruoss) תחת השם Confiseriefabrik Richterich & Compagnie Laufen. לאחר הקמתה החלה החברה לייצר ממתקים בצורת סוכריות קרמל עגולות. בשנת 1940, החלו בייצור תערובת של 13 עשבים שהיוו את הבסיס לסוכריות הריקולה. בשנות החמישים, תערובת הצמחים המתוקה הצליחה להתמוסס במים רותחים ובהמשך הפכה לתה צמחים שמוכרת החברה. בשנת 1948, קיצרה החברה את שמה לריקולה (Ricola) וכמו כן, החליפה את הלוגו והמיתוג שלה. שינוי השם נבע בעקבות סכסוך עם חברה בעלת שם דומה. בשנת 1962, החלה החברה לייצא את מוצריה אל שווקים זרים מחוץ לשווייץ, המוצר הנמכר ביותר היה שקיות סוכריות מעשבי מרפא ובשנה הראשונה נמכרו כמיליון שקיות בגרמניה. בשנת 1988, החלה למכור את סוכריות המציצה בקופסאות קטנות. בשנת 1993, שודרה הפרסומת הראשונה של החברה בטלוויזיה ובשידורי הרדיו הגרמני והשווצרי. בחודש מאי 2019, מונה תומאס מאייר (Thomas Meier) למנכ"ל החברה. סוכריות ריקולה מיוצרות באמצעות מנתול ותערובת של 13 עשבי מרפא שונים כגון: סמבוק שחור מרוביון מצוי חלמית נענע חריפה מרווה רפואית בת קורנית מצויה בכור אביב כמנון אכילאה אלף העלה נטופית רפואית אלכמילה ורוניקה לחך איזמלני מדיה וקבצים בנושא ריקולה בוויקישיתוף ריקולה, ברשת החברתית אינסטגרם האתר הרשמי של החברה סוכריות ללא סוכר בטעם צמחים תפוח ומנטה, באתר ynet, 30 באוקטובר 2013 Ricola History Thomas P. Meier wird neuer Chef von Ricola, Handelszeitung (בגרמנית) THE HERB MIXTURE – THE CORE OF OUR PRODUCTS
אגורנומוס

אָגוֹרָנוֹמוּס (ביוונית: ἀγορανόμος, ברבים: אגרונומאי ἀγορανόμοι, "מפקח השוק") הייתה משרה שלטונית בערי הפוליס ביוון העתיקה ובערי האימפריה הביזנטית. תפקיד נושא המשרה היה לפקח על הסדר הציבורי והמסחרי בשוק הציבורי (ἀγορά, "אָגוּרָה" ביוונית, שממנה, ובתוספת המילה היוונית "נוֹמוּס", חוק, נגזר שם התפקיד – אָגוּרָנוֹמוּס). מקור המשרה הוא ביוון הקלאסית שם המשרה הייתה קיימת במספר ערי פוליס, לאחר כיבושיו של אלכסנדר מוקדון את המזרח, המשרה נעשתה נפוצה ברחבי העולם ההלניסטי, התפקיד המשיך להתקיים לאחר כיבושיה של רומא העתיקה ומשם נכנס למבנה השלטון בתקופת האימפריה הביזנטית. התפקיד כלל קביעת מחירים לסחורות, פיקוח על שימוש במשקולות נכונות (לשימוש במאזניים), בדיקת וקביעת רמת הסחורות, שליטה על העברות הכספים, ואף ניהול אספקת התבואה אל העיר. בסמכות האגורנומוס היה להפעיל כוח נגד סוחרים אשר אינם עומדים ברגולוציה ובחוקים אשר קבע – ענישה פיזית או קנסות תלוי במעמד הסוחרים. לתפקיד האגורנומוס הקפידו למנות אנשים בני מעלה: נקיי כפיים, ישרי לב, ושונאי בצע. אדם שנתגלה בו פגם הקשור לאחת המידות הללו, היה נפסל למשרה זו, בגלל היותה מרחב פעולה רחב ונוח לעסקי שוחד. על פי התלמוד, מנהג הפיקוח על השווקים באמצעות אגורנומוסים הוא מנהג עתיק ומקובל גם בארץ ישראל וגם בבבל. לפי דברי יוסף בן מתתיהו, המלך אגריפס הראשון שימש כאגורנומוס בשווקיה של טבריה לפני שהתמנה למלך. אחד מהידועים שבאגורנומוסים היה רב ("אבא אריכא") שמונה על ידי ראש הגולה כדי למלא תפקיד זה בשוקי נהרדעא. המשרה מוזכרת כמה פעמים לאורך מקורות חז"ל, החל ממדרשי הלכה וכלה בכתבי האחרונים. אחת ההופעות המרכזיות היא בגמרא במסכת בבא־בתרא: ת"ר: (לא) יהיה לך - מלמד שמעמידין אגרדמין למדות, ואין מעמידין אגרדמין לשערים. — תלמוד בבלי, מסכת בבא בתרא, דף פ"ט, עמוד א' על פי הגמרא, יש חובה למנות אגורנומוס לשווקים. אולם מצמצמים את סמכות הפיקוח שלו אך ורק לבדיקת משקולות המאזניים ולא לפיקוח על מחירי השוק. במקורות שלנו נשתבשה המלה פעמים רבות, כמה דוגמאות: במדרשים: "אגרונימן", אגראדמוס או "בעל שוק". בתוספתא: "איגראנמין". בתלמוד בבלי: "אגרדמין" או "אגרדמים". בתלמוד ירושלמי: "אנגרמוס". פירוש הערוך גורס: "אגרנומוס". לפי מילון יסטרוב: "אגרונימוס". אגורנומוס באנציקלופדיה בריטניקה. תוספתא כפשוטה על בבא מציעא פרק ו' הלכה י"ד. תלמוד ירושלמי, מסכת בבא בתרא, פרק ה', הלכה ה' ההופעות הראשונות של המשרה מופיעות עוד בכתבי התנאים, ולדוגמה: מדרש תנאים לדברים (פרשת כי תצא) פרק כה פסוק טו. הרשב"ם בפירושו על אתר אף מסביר את הדין הזה על פי סברא מודרנית נגד פיקוח מחירים מקור דומה מופיע גם בתלמוד ירושלמי, מסכת בבא בתרא, פרק ה', הלכה ה'. בשני המקורות מופיע סיפור אחרי ההלכה שבו יש דעות שאומרות שיש לאגורנומוס סמכות לפקח גם על מחירים, ובעקבות זאת היו שפסקו להלכה שיש לפקח גם על מחירים בשוק. מדרש תנאים דברים כ"ה ט"ו תוספתא בבא מציעא ו' י"ד תלמוד בבלי, מסכת בבא בתרא, דף פ"ט, עמוד א' תלמוד ירושלמי, מסכת בבא בתרא, פרק ה', הלכה ה'
פיטר מדינג

פיטר (פנחס) מדינג (נולד ב-1938) הוא פרופסור אמריטוס למדע המדינה וליהדות בת זמננו באוניברסיטה העברית. נולד במלבורן שבאוסטרליה. סיים את הדוקטורט שלו בשנת 1970 באוניברסיטת הרווארד. בשנת 1978 מונה לפרופסור חבר באוניברסיטה העברית, בשנת 1991 מונה לפרופסור מן המניין ובשנת 1999 מונה לעמוד בראש הקתדרה על שם ד"ר ישראל גולדשטיין לחקר הציונות. בשנת 2006 יצא לגמלאות. הוא היה פרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת ברנדייס, בית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה בצרפת, אוניברסיטת מישיגן ואוניברסיטת וושינגטון. משמש כעורך של כתב העת Studies in Contemporary Jewry. The Founding of Israeli Democracy, 1948-1967, Oxford University Press. 1990 From assimilation to group survival: A political and sociological study of an Australian Jewish community. Hart. 1969 Jews in Australian Society. Macmillan \ Monash University . 1973. editor דף אישי באתר המחלקה למדעי המדינה באתר האוניברסיטה העברית פיטר מדינג, באתר ResearchGate
פרס מרשל סקלאר

פרס מרשל סקלאר (באנגלית: The Marshall Sklare Award) הוא פרס המוענק מדי שנה החל משנת 1992 מטעם האגודה לחקר היהודים במדעי החברה (ASSJ) לחוקר בכיר אשר תרם תרומה ייחודית לחקר החברה היהודית. הפרס מוענק לזכרו של "אבי הסוציולוגיה של היהודים", מרשל סקלאר. הזוכים בפרס: 1992 - סידני גולדשטיין, דמוגרפיה 1993 - סימור מרטין ליפסט, סוציולוגיה 1994 - סליה הלר, היסטוריה 1995 - דניאל אלעזר, מדע המדינה 1996 - סמואל קלאוזנר, סוציולוגיה 1997 - וולטר זנר, אנתרופולוגיה 1998 - ברנרד רייסמן, שירות קהילתי 1999 - סרג'ו דלה-פרגולה, דמוגרפיה 2000 - ישעיהו ליבמן, סוציולוגיה 2001 - קלווין גולדשיידר, סוציולוגיה ודמוגרפיה 2002 - יונתן סרנה, היסטוריה 2003 - סמואל היילמן, סוציולוגיה 2004 - אגון מאייר, סוציולוגיה 2005 - אליהוא כ"ץ, תקשורת 2006 - דבורה דאש מור, היסטוריה 2007 - בארי צ'יסוויק, כלכלה 2008 - פול ריטרבנד, סוציולוגיה 2009 - צ'ארלס קדושין, ניתוח רשתות חברתיות 2010 - סטיבן מ' כהן, סוציולוגיה 2011 - ריב אלן-פרל, אנתרופולוגיה 2012 - לאונרד סייקס, פסיכולוגיה חברתית 2013 - מורטון ויינפלד, סוציולוגיה 2014 - סילביה ברק פישמן, סוציולוגיה 2015 - ברברה קירשנבלט-גימבלט, חקר ההופעה 2016 - ברוז פיליפס, סוציולוגיה 2017 - ג'ודית בוקסר ליוורנט, מדע המדינה 2018 - ארנולד אייזן, מדע הדתות 2019 - הרייט הרטמן, סוציולוגיה 2020 - ארנולד דשפסקי, סוציולוגיה וחיים וקסמן, סוציולוגיה 2021 - אריאלה קיסר, דמוגרפיה ובארי קוסמין, דמוגרפיה 2022 - דברה קאופמן, סוציולוגיה ולימודי נשים 2023 - בתמי הורוביץ, פסיכולוגיה חברתית ואירה שסקין גאוגרפיה אתר האינטרנט הרשמי של פרס מרשל סקלאר (באנגלית) רשימת זוכי הפרס באתר האגודה לחקר היהודים במדעי החברה
סדרת המאה

סדרת המאה (באנגלית: Century Series) היא סדרת מטוסי קרב אמריקאיים סילוניים מהדור השני שנבנו בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 שקיבלו את הסימונים 100 ומעלה. לאחר מלחמת העולם השנייה וכחלק מלקחיה נוצר חיל האוויר של ארצות הברית ואיתו שונתה גם שיטת סימון מטוסי הקרב. בעבר מטוסי הקרב סומנו באות P כלומר רדיפה (pursuit) כמו ה-P-51 מוסטנג למשל, עם שינוי השיטה מטוסי הקרב סומנו באות F כלומר קרב ("fighter"). אך המספור המשיך מאותה הנקודה שבו הופסק לפני (כמו ה-F-86 סייבר לדוגמה). בשנת 1963 נוצרה שיטת סימון חדשה שאיחדה את שיטת הסימון לשלושת הצבאות הגדולים (חיל האוויר, חיל הים, והצבא), לפי שיטה זו המספור אופס, ומטוסים חדשים אשר יוצרו תחת שיטת סימון זו זכו למספור נמוך, כגון ה-F-4 פנטום (ה-F-117 נייטהוק הוא היוצא מהכלל). המטוסים שיוצרו עד לשנת 1963 וזכו למספרים F-100 ומעלה נקראים מטוסי סדרת המאה. המטוסים המשויכים בדרך כלל לסדרת המאה: F-100 סופר סייבר F-101 וודו F-102 דלתא-דאגר F-104 סטארפייטר F-105 ת'נדרצ'יף F-106 דלתא-דארט מטוסי הסדרה התאפיינו בטכנולוגיות פורצות דרך. ה-F-100 היה המטוס הראשון בשירות מבצעי ששבר את מהירות הקול בטיסה ישרה, F-101 היה הראשון שהגיע ל-1,600 קמ"ש, ה-F-102 היה המטוס הראשון שנבנה בהתחשבות בחוק השטחים. שלושה ממטוסי הסדרה (F-101,‏ F-102 ו-F-106) נשאו טילי אוויר-אוויר גרעיניים שנועדו להרוס מבנים גדולים של מפציצים אסטרטגיים, הטילים האלה היו היחידים בארסנל הגרעיני של ארצות הברית שהיו תחת אחריותו המלאה של הטייס (במהלך המשימה). פריצות דרך דומות לאלו של מטוסי סדרת המאה הושגו גם במטוסי הצי (ווט F-8 קרוסיידר ו-F4D סקייריי לדוגמה), אך שיטת המספור השונה של הצי מנעה מהם להיכנס לאותה קטגוריה. מטוסים אחרים כמו F-4 פנטום (שסומן בהתחלה כ-F-110 ספקטר), F-111 ארדוורק ו-F-117 לא נכללו בקבוצה. גם מטוסי ניסוי שנכשלו ולא נכנסו לשירות פעיל כגון XF-103,‏ YF-107 ו-XF-108 Rapier לא נכללים בין מטוסי סדרת המאה. F-100D F-101 F-102 F-104G F-105D F-106A ערך זה הוא קצרמר בנושא תעופה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
עגור חן

עגור חן (שם מדעי: Grus virgo) הוא מין עוף ממשפחת העגוריים הנפוץ במרכז אסיה, מהים השחור למונגוליה ולצפון-מזרח סין. בטורקיה קיימת אוכלוסייה קטנה. האוכלוסייה במזרח אירואסיה נודדת בחורף לאפריקה, והאוכלוסייה הסינית והמונגולית נודדת גם היא בחורף, להודו. בישראל עגור חן הוא חולף נדיר. זהו המין הקטן ביותר במשפחת העגוריים. אורכו 85–100 ס"מ ומוטת כנפיו 155–180 ס"מ. משקלו 2-3 ק"ג. לעגור זה יש ציצות אוזן לבנות, צוואר וחזה שחורים. הוא דומה במראהו לעגור אפור. קריאתו של עגור חן דומה לחצרור, והיא גבוהה יותר מזו של עגור אפור. מין זה חי במגוון רחב של סביבות מחיה, כמו מדבריות או סוגים שונים של אדמות מרעה. עגור חן ידוע כמין שעושה את אחת הנדידות הקשות ביותר בעןלם העופות. במהלך אוגוסט ובתחילת ספטמבר, העגורים מתקבצים ללהקות שעשויות לכלול כ-400 פרטים, ומתכוננים לצעןף הארוך אל אזורי החריפה שלהם. במהלך הנדידה, העגורים מתרוממים לגבהים של כ-4,875-7,925 מעל גובה פני הים. האוכלוסייה הסינית והמונגולית עוברת בנדידתה מעל רכס ההימלאיה בתנאים קשים ביותר. עגורי חן רבים מתים במהלך הנדידה בגלל תשישות, רעב וטריפה על ידי עיטים זהובים. מדיה וקבצים בנושא עגור חן בוויקישיתוף עגור חן, באתר ITIS (באנגלית) עגור חן, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) עגור חן, באתר GBIF (באנגלית) עגור חן בתוך מאגר המידע הלאומי לציפורי ישראל ע"ש יהורז כשר עגור חן, באתר העמותה העולמית לעגורים עגור חן, באתר birdlife עמיר בלבן, בין אלפי העגורים שמבקרים באגמון החולה מסתתר עגור החן, באתר הארץ, 24 בינואר 2019 עגור חן באתר הרשימה האדומה של IUCN ערך זה הוא קצרמר בנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שאפור הראשון

שאפּוּר הראשון (בפרסית אמצעית: 𐭱𐭧𐭯𐭥𐭧𐭥𐭩, נהגה שָׁהְפּוֹהְרִי; ידוע גם בשם שָׁבּוּר הראשון; מלך בשנים 241–270) היה מלך פרס מהשושלת הסאסאנית, לאחר מותו של ארדשיר הראשון. שאפור הראשון ניהל מדיניות מתונה בנושאי דת והעניק חופש פולחן לדתות השונות בממלכתו. הוא גם עמד בקשרים עם חכמי ישראל, והיה ידידו של האמורא שמואל. בתלמוד הוא נקרא "שבור-מלכא". מקור השם הוא באיראנית עתיקה xšayaθiya.puθra* ומובנו "בן המלך". השם מופיע במספר צורות בשפות שונות, ביניהן: šhypwhr (פרתית), š’bwhr (פרסית אמצעית מניכאית), šapowh (ארמית), š’p(‘)wr (סוגדית), šbwhr (סורית). אביו של שאפור היה ארדשיר, שהקים את השושלת הסאסנית; ואמו, מירוד, הייתה ככל הנראה ממוצא פרתי. עובדה זו לא הפריעה לאב ולבן לפשוט על האימפריה הפרתית. ארדשיר, שראה בשאפור את המוכשר בבניו, מינה אותו כיורשו עוד בחייו והוא מופיע ככזה בכתובות בנקש-י רג'ב ובפירוזאבאד. באוסף החוקים של מני נכתב שב-240 ארדשיר כבר מלך יחד עם בנו. באיגרת שכתב גורדיאנוס השלישי לסנאט משנת 242 קיימת התייחסות ל"מלכים הפרסיים" (ברבים). גם המטבעות מן התקופה מעידים על כך ששאפור מלך תקופה מסוימת – לפני תחילת כהונתו הרשמית ולאחריה – יחד עם אביו. בימיו של שאפור הראשון הגיעו היחסים עם האימפריה הרומית לשפל חדש והוא יצא נגדה למלחמה. במשך אותה מלחמה נחל הצבא הרומי כמה תבוסות, ובהן המפלה הצבאית החמורה בקרב אדסה שנסתיימה בשביו של הקיסר ולריאנוס. במהלך מלחמה זו נבזזה סוריה ונכבש חלק מאסיה הקטנה מידי הרומאים. המקור העיקרי למלחמה זו הוא כתובת חקוקה הידועה בשם "כעבה-י זרתושת" שנתגלתה בשנת 1936 בבית אבנים סמוך לפרספוליס. הכתובת, וליתר דיוק התעודה, נכתבה בכמה שפות: פהלווית, פרתית, ויוונית. התעודה מספרת על שלושה מסעות מלחמה של שאפור הראשון נגד הרומאים: מסע מלחמה ראשון שנתקיים בראשית מלכותו של שאפור הראשון בשנים 244-242 לספירה, בין גורדיאנוס השלישי לצבאו של שאפור הראשון. מסע המלחמה הסתיים בניצחונו של שאפור. מסע מלחמה שני שבו ניצח שאפור הראשון את הרומאים ואף כבש ערים חשובות בסוריה. מסע מלחמה שלישי ואחרון של שאפור הראשון. באותה מלחמה שבה שאפור את הקיסר ולריאנוס, וכבש את סוריה ורוב אסיה הקטנה. ניסיונות כיבוש נוספים נבלמו על ידי צבאות תדמור. בתלמוד (מסכת מועד קטן, דף כ"ו, עמוד א') מסופר ששבור מלכא הרג 12,000 יהודים שמרדו בו. התלמוד טוען כי הם גרמו זאת לעצמם ומביא את הצהרתו של שבור מלכא בפני שמואל שמעולם לא הרג יהודי בחינם. Jacob Neusner, A History of the Jews in Babylonia: From Shapur I to Shapur II, BRILL, 1968, ISBN 9004021442. Shai Secunda, The Iranian Talmud: Reading the Bavli in Its Sasanian Context, University of Pennsylvania Press, 2014, ISBN 0812245709. מדיה וקבצים בנושא שאפור הראשון בוויקישיתוף שאפור הראשון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) שאפור הראשון, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית) הרב אהרן הימן, "שבור מלכא", תולדות תנאים ואמוראים, לונדון, תר"ע, חלק ג, עמוד 1109, באתר היברובוקס "שבור מלכא", יהודה דוד אייזנשטיין (עורך), אנציקלופדיה אוצר ישראל, ניו יורק: פרדס, תשי"ב, חלק י, עמוד 45, באתר היברובוקס Shapur Shahbazi, “ŠĀPUR I: History,” Encyclopædia Iranica, online edition. Gerd Gropp, "KAʿBA-YE ZARDOŠT," Encyclopædia Iranica, online edition.
וימבלדון

וימבלדון (באנגלית: Wimbledon) הוא אזור בדרום לונדון המהווה חלק מרובע מרטון. האזור ממוקם 11.3 קילומטרים דרומית-מערבית לצ'רינג קרוס ומוגדר בתוכנית לונדון כאחד משלושים וחמישה האזורים המרכיבים את לונדון רבתי. האזור מפורסם בעולם כביתה של אליפות וימבלדון בטניס. משמעות השם "וימבלדון" באנגלית עתיקה היא גבעת וינמן (Wynnman's hill), כאשר משמעות הסיומת "דאן" (dun) היא גבעה. האיות הנוכחי של השם התקבל במהלך המאה ה-19, לאחר שורה של שינויים באיות לאורך ההיסטוריה. האזור מוזכר גם בשם "וימבדונינג" (Wimbedounyng) באמנה שנחתמה על ידי אדגר, מלך אנגליה ב-967. במפה של לונדון משנת 1786 האזור מוזכר בשם "וימבלטון" (Wimbleton). האזור היה מאוכלס כבר בתקופת הברזל, שבה הוקם המבצר בווימבלדון קומונז. מיקומה המקורי של וימבלדון היה בראש הגבעה הסמוכה לאזור שנקרא כיום "הכפר" (The Village). בשנת 1087, נרשמה וימבלדון בספר יום הדין כחלק מאחוזת מורטלייק. הבעלות על אחוזת וימבלדון עברה מיד ליד במהלך ההיסטוריה. היא הוחזקה על ידי הכנסייה עד שנת 1398. בשנה זו תומאס ארונדל, הארכיבישוף מקנטרברי, הוגלה על ידי ריצ'רד השני והשטחים שבבעלותו הועברו לבעלות הכתר. הנרי השמיני העניק את וימבלדון לתומאס קרומוול, הרוזן הראשון של אסקס. השטח הוחזר לבעלות הכתר הבריטי לאחר הוצאתו להורג של קרומוול בשנת 1540. לאחר מכן העניק הנרי את השטח לאשתו האחרונה, קתרין פאר. עם מותה בשנת 1548 הוחזר השטח שוב לבעלות הכתר. בתו של הנרי, מרי הראשונה, העניקה את האחוזה לחשמן רג'ינלד פול שהחזיק בו עד מותו בשנת 1558. אחותה של מרי, אליזבת הראשונה, העניקה את בית האחוזה (אך לא את אדמותיה) לכריסטופר הטון שמכר אותה באותה שנה לתומאס ססיל, הרוזן הראשון של אקסטר. אדמות האחוזה ניתנו למשפחת ססיל בשנת 1588. המשפחה בנתה בית אחוזה חדש וגנים בסגנון האליזבתני של אותה תקופה. בשנת 1638 רכש צ'ארלס הראשון את האחוזה עבור אשתו, הנרייט מארי. עם הוצאתו להורג של המלך בשנת 1649 עברה האחוזה מיד ליד בין תומכים שונים של הפרלמנט. במהלך תקופת הרסטורציה, בשנת 1660, חזרה האחוזה לבעלותה של הנרייט מארי, שהייתה כעת אמו של המלך החדש צ'ארלס השני. המלכה מכרה את האחוזה לג'ורג' דיגבי, הרוזן השני של בריסטול, ששכר את ג'ון אוולין לעצב מחדש את גני האחוזה. בשנת 1677 נמכרה האחוזה לשר האוצר הבריטי תומאס אוסבורן, הדוכס הראשון של לידס. משפחת אוסבורן מכרה את האחוזה לסיר תאודור ג'נסן, בעל חברת הים הדרומי. ג'נסן החל את בנייתו של בית אחוזה חדש במקומו של הבית שהוקם על ידי משפחת ססיל. התמוטטות החברה שלו מנעה ממנו לסיים את בניית האחוזה. האחוזה הועברה לשרה צ'רצ'יל, הדוכסית ממרלבורו, שהרחיבה את האדמות השייכות לאחוזה וסיימה את בניית בית האחוזה בשנת 1735. עם מותה הועבר הנכס לנכדה ג'ון ספנסר ולאחר מכן לרוזן ספנסר הראשון. הכפר שעל אדמות האחוזה המשיך לגדול. הופעתה של הכרכרה אפשרה תחבורה מהירה וקלה יותר ללונדון. וימבלדון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אלרי קלארק

אלרי הרדינג קלארק (באנגלית: Ellery Harding Clark‏; 13 במרץ 1874 – 17 בפברואר 1949) היה אתלט אמריקאי. הוא האלוף האולימפי הראשון בקפיצה לרוחק ובקפיצה לגובה והיחידי שזכה בשני מקצועות אלו במשחקים האולימפיים. קלארק נולד בווסט רוקסברי, בוסטון, מסצ'וסטס. הוא למד באוניברסיטת הרווארד. באולימפיאדת אתונה (1896) זכה קלארק בשתי מדליות זהב בקפיצה לרוחק (6.35 מטר), לפני רוברט גארט (6.00 מטר) וג'יימס קונולי (5.84 מטר) שניהם מארצות הברית ובקפיצה לגובה (1.81 מטר), לפני גארט וקונולי (1.65 מטר). בקפיצה לרוחק הוא סימן לעצמו בעזרת כובע את מקום תחילת ההרצה. פעמיים השופט, המלך קונסטנטין הראשון של יוון הזיז את הכובע בטענה שזה לא חוקי, כי זה סימון מקצועני ולכן הוא פסל. בקפיצה השלישית, ללא סימון עם הכובע הוא השיג קפיצה חוקית וקפץ למרחק שהספיק לו למדליית הזהב. בנוסף, הוא השתתף בהדיפת כדור ברזל וסיים במקומות חמישי–שביעי. קלארק זכה פעמיים באליפות ארצות הברית בקרב עשר בשנים 1897 וב-1903. באולימפיאדת סנט לואיס (1904) סיים קלארק במקום החמישי בקרב עשר (2,778 נקודות) אף על פי שפרש לאחר חמישה מקצועות עקב ברונכיטיס ממנה סבל. חייו של קלארק היו מגוונים, הוא עבד בתור סופר, עורך דין, מאמן ומורה וכן היה חבר מועצה בעיריית בוסטון. הוא כתב 19 ספרים, כולל אחד אשר הפך לסרט לאחר מותו בשנת 1952, "האיים הקאריביים". מדיה וקבצים בנושא אלרי קלארק בוויקישיתוף אלרי קלארק, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי אלרי קלארק, באתר olympedia.org אלרי קלארק, באתר Track and Field (גברים) כתבי אלרי קלארק בפרויקט גוטנברג (באנגלית) אלרי קלארק, באתר "Find a Grave" (באנגלית)