laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ג'ואן האקט

ג'ואן אן האקט (באנגלית: Joan Ann Hackett; ‏1 במרץ 1934 – 8 באוקטובר 1983) הייתה שחקנית קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה אמריקאית, זוכת פרס גלובוס הזהב ומועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1981 על הופעתה בסרט "רק כשאני צוחקת". האקט נולדה בניו יורק סיטי למשפחה קתולית ולמדה במוסדות לימוד קתוליים. אמה הייתה ממוצא איטלקי ואביה היה ממוצא אירי. החלה לשחק ב-1959 באופרת הסבון "דוקטור מאלון הצעיר", כעבור שנתיים הוכיחה את כישוריה בתור שחקנית תיאטרון כשזכתה בפרס אובי, פרס דרמה דסק, ובפרס התיאטרון העולמי על תפקידה במחזה "תקרא לי בשמי הנכון". תפקיד טלוויזיוני נוסף בו השתתפה בתחילת שנות ה-60 היה בדרמה "הסנגורים" בדמותה של ג'ואן מילר. ב-1962 קיבלה מועמדות לפרס אמי על הופעותיה בשני פרקים בדרמת הרפואה "בן קייסי". הופעת הבכורה הקולנועית שלה ב-1966 הייתה בסרטו של סידני לומט "הקבוצה" עליה קיבלה האקט מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית הזרה הטובה ביותר. שיחקה לאחר מכן בתפקידים ראשיים במערבונים "וויל פאני" ו"כולנו איתך שריף" ובמותחן הפשע "מי רצח את שילה". האקט זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר בשנת 1981 על תפקידה בתור טובי לנדאו בסרט "רק כשאני צוחקת", הייתה מועמדת על התפקיד לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר . האקט הייתה נשואה במשך שמונה שנים לשחקן הקולנוע ריצ'רד מאליגן. נפטרה בשנת 1983 בהיותה בת 49 ממחלת סרטן השחלה, נקברה ב"בית הקברות הוליווד לנצח" שבלוס אנג'לס. מדיה וקבצים בנושא ג'ואן האקט בוויקישיתוף ג'ואן האקט, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג'ואן האקט, באתר AllMovie (באנגלית) ג'ואן האקט, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ג'ואן האקט, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
קרטיס P-40 וורהוק

קרטיס P-40 וורהוק (באנגלית: Curtiss P-40 Warhawk) היה מטוס קרב אמריקני חד-מנועי וחד-מושבי. שמות נוספים שניתנו למטוס, על ידי מדינות שונות ולדגמים שונים: קרטיס P-40 טומאהוק, קרטיס P-40 קיטיהוק. המטוס שימש בעיקר להפצצה ולתקיפת קרקע. טיסת הבכורה שלו התקיימה ב-1938, ובמהלך מלחמת העולם השנייה שימש בחילות האוויר של בעלות הברית ולאחריה שימש ב־28 חילות אוויר מערביים. ייצורו הופסק בנובמבר 1944, לאחר שיוצרו 13,738 יחידות ממנו. בימינו קיימים מספר רב של אוספי מטוסים המשמרים את המטוס בתצוגה או במצב טיסה. המטוס בוסס על ה־P-36 הוק, אך בוורהוק הוחלף המנוע ל־Pratt & Whitney R-1830. הוא תוכנן כמטוס קרב זריז ומהיר, אך אפיון זה בא לידי ביטוי בגבהים נמוכים ובינוניים בלבד, ובגובה רב לא השתוה לאויביו החזקים, כמו Bf-109 וFw-190. המטוס צויד בשלוש מקלעי 0.5 בכל כנף. חיל האוויר הצרפתי הזמין 230 מטוסים, אך אלה לא הספיקו לעזוב את המפעל לפני שצרפת נכבשה. ולכן הועברו לבריטניה. המטוס הופעל בבריטניה במהלך המלחמה ב־18 טייסות. מאחר שהראה ביצועים נמוכים בתנאים הנדרשים באירופה, הוצבו רוב הטייסות בצפון אפריקה. חיל האוויר האמריקאי הפעיל מטוס זה בכל החזיתות. בחזית באוקיינוס השקט הופעל המטוס, ובלם את תקיפות היפנים עד הגעת מטוסים מתקדמים יותר כמו המוסטנג או ההלקט. המטוס מוזכר במחזה "כולם היו בניי", מאת ארתור מילר. מדיה וקבצים בנושא קרטיס P-40 וורהוק בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא כלי טיס צבאיים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גאטנו אנטוניאצי

גאטנו אנטוניאצי (באיטלקית: Gaetano Antoniazzi‏; 7 באוגוסט 1825 – 1 באוגוסט 1897) היה בונה כלי קשת איטלקי. אנטוניאצי נולד בקרמונה, שם למד את אומנותו בסדנה של משפחת צ'רוטי. בשנת 1870 ייסד במילאנו סדנה משלו במסורת קרמונה של מוריו, אנריקו וג'ובאני באטיסטה צ'רוטי. כלים בחתימת גאטנו אנטוניאצי קיימים רק מן השנים שבין 1870 עד 1890. יחד עם בניו, רומיאו וריקארדו, הכשיר אנטוניאצי את ליאנדרו ביזיאק. סביבת העבודה שיצרו ביזיאק ומשפחת אנטוניאצי היא ששלטה בבניית הכינורות האיטלקית מראשית עד אמצע המאה ה-20. כתוצאה ממודל העסקים הזה, שנחל הצלחה רבה, הייתה מילאנו לקרקע פורייה לצמיחת בוני כינורות מוכשרים. במערכת זו, קיבלו הרבה בוני כינורות חשובים באיטליה של המאה ה-20 את ראשית הכשרתם, בהם גאטנו זגאראבוטו, ג'וזפה אורנאטי, פרדיננדו גארימברטי, איג'ינו סדרצ'י, רוקי ססטו, צ'יפריאנו בריאני, ג'וזפה פדרצ'יני, קאמילו מנדלי, פריצ'ו ואראניולו, קאמילו קולומבו, וינצ'נצו קאוואני, פייטרו פאראוויצ'יני, אלברט מוליה, אנדריאה ביזיאק, פייטרו בורגי, מירקו טאראסקוני, ליאנדרו הבן וג'אקומו ביזיאק, איג'יניו סייגה וקארלו פראריו. גאטנו אנטוניאצי נפטר במילאנו. אריק בלוט, "אנטוניאצי" במילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין La Liuteria Italiana / Italian Violin Making in the 1800s and 1900s - Umberto Azzolina I Maestri Del Novicento - Carlo Vettori La Liuteria Lombarda del '900 - Roberto Codazzi, Cinzia Manfredini 2002 Dictionary of 20th Century Italian Violin Makers - Marlin Brinser 1978 Vannes, Rene (1985) [1951]. Dictionnaire Universel del Luthiers (vol.3). Bruxelles: Les Amis de la musique. OCLC 53749830. William, Henley (1969). Universal Dictionary of Violin & Bow Makers. Brighton; England: Amati. ISBN 0901424005. Walter Hamma, Meister Italienischer Geigenbaukunst, Wilhelmshaven 1993, ISBN 3-7959-0537-0
ריאד עלי

ריאד עלי (בערבית: رياض علي; נולד ב-13 ביולי 1962) הוא עיתונאי דרוזי-ישראלי, המשמש ככתב בערוץ כאן 11. קודם לתחילת שידורי תאגיד השידור הישראלי, שימש באותו תפקיד בחדשות הערוץ הראשון. עלי נולד בכפר מע'אר (מראר) שבגליל. עלי הוא גם עורך דין בהכשרתו, את לימודי התואר הראשון במשפטים הוא סיים במכללה האקדמית קריית אונו ואת התואר השני, אף הוא במשפטים, סיים באוניברסיטת חיפה. עלי גם שימש כמדריך קבוצות בכפר היהודי-ערבי, נווה שלום. עלי החל לעבוד בערוץ הראשון בשנת 1998 ותחילה היה תחקירן בתוכנית "ערבסקה". בשנת 2000 הוא החל לשמש ככתב בשטחים במערכת החדשות, וכתבותיו שודרו ביומן ובמהדורת החדשות המרכזית. בשנת 2002 הודח מהתחנה ועבר לעבוד ברשת CNN כמפיק שטח. בספטמבר 2004, במהלך עבודתו העיתונאית ברצועת עזה, נחטף עלי על-ידי חמושים פלסטינים בעזה, אך שוחרר כעבור יממה. בשנת 2005 חזר לשדר ככתב הערוץ הראשון. לאחר סגירת רשות השידור עבר ריאד עלי לעבוד בתאגיד השידור הישראלי. תחומי הסיקור שלו הם כלל ישראלים בתחום הדוקומנטרי. במאי 2020 יצר סדרת כתבות במסגרת מהדורת החדשות של כאן 11 על עבודה מהבית. כיום מתגורר בכפר מע'אר שבצפון. נשוי ואב לשלושה, כשאחד מהם הוא הזמר לואי עלי. ריאד עלי, ברשת החברתית פייסבוק בשם אללה, באתר הארץ, 9 באוגוסט 2006 ריאד עלי נחטף בעזה כשעבד ככתב ב-CNN - זה סיפורו, סרטון בערוץ "כאן | חדשות - תאגיד השידור הישראלי", באתר יוטיוב (אורך: 17:18) כתבי ynet, עזה: חמושים חטפו עיתונאי ישראלי, באתר ynet, 28 בספטמבר 2004 ערך זה הוא קצרמר בנושא תקשורת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מלאכת מפשיט

מְלֶאכֶת הַמַּפְשִׁיט היא אחת מל"ט מלאכות שבת. ככל הל"ט מלאכות, אב המלאכה נלמד ממלאכת המשכן, שלצורך הכנתו היו מפשיטים את העורות מהאילים ומהתחשים. הגדרת המלאכה היא הפשטת עור מבעל חיים לאחר מותו. הרמב"ם פסק כי מלאכה זו היא רק בשיעור הפשטת עור שניתן לעשות ממנו קמיע, אבל פחות מכך אין איסור כלל מהתורה, אפילו מדין חצי שיעור. הרב שמואל הלוי ואזנר מסביר, כי בניגוד לשאר המלאכות שיש חשיבות לעשייתם גם בחצי שיעור, הפשטת עור בפחות משיעור זה אינה נחשבת כלל להפשטה גם לא במובן רגיל. משנה תורה לרמב"ם, ספר זמנים, הלכות שבת, פרק י"א, הלכה ה'. תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף קי"ז, עמוד א'. שו"ת שבט הלוי חלק א'. וכפירוש רש"י שם.
אלברט סויסה

אלברט סויסה (נולד ב-1959) הוא סופר, עיתונאי, אוצר אמנות ומסעדן ישראלי, ספר הביכורים שלו, "עקוד", זיכה אותו בפרס ברנשטיין לשנת 1991. סויסה נולד בקזבלנקה. בשנת 1963 עלה לישראל עם משפחתו וגר בשכונת עיר גנים בירושלים. בנערותו, למד בישיבה, ואחר כך נסע לפריז ללמוד פנטומימה. בשנת 1990 יצא לאור ספרו "עקוד" בהוצאת הספריה החדשה. לספר שלושה חלקים, שכל אחד מתמקד בנער אחר מהשכונה. כולם ילדים של משפחות מרוקאיות שעלו והתיישבו בעיר גנים. הספר מתאר את החיים באחת השכונות המוחלשות ביותר בירושלים המערבית, בזרם תודעה שמשרבב יחד שפה מליצית וסלנג של עולים. הספר זיכה את סויסה בפרס ברנשטיין לשנת 1991. באותה שנה גם פרסם את הנובלה "יתמות ברוכה" בכתב העת סימן קריאה. בשנות ה-90 וראשית שנות ה-2000 היה כתב ובעל טור בעיתון "כל העיר". באותה תקופה הקים בית קפה בשם "זיגמונד" בשכונת רחביה בירושלים (רח' עזה פינת רח' האר"י), שאותו הוא מנהל כיום. החל משנת 2010, כותב במגזין האמנות ערב רב. ואוצר תערוכת בבית האמנים בירושלים. "ניבים" (2013) - תערוכת וידאו, סאונד ומיצב שהוצגה בגלריה אגריפס 12. בתערוכה השתתפו עשרה אמנים, ובהם קבוצת סלה-מנקה, נבט יצחק ואמנית הקול ויקטוריה חנה. "זאבי חוצות" (2013) - תערוכה של לנה זידל, בית האמנים, ירושלים. "חותם נחתום" (2014) תערוכת הדפס של של מוטה ברים, בית האמנים, ירושלים. "בווארי אוריינטלי - האם אתה מכיר את האשה הזאת?" (2015) - תערוכה של חיים בן שטרית, בית האמנים, ירושלים. "Fête naïve" ‏(2023) - תערוכה של הצלם יצחק ירושלמי, הגלריה של בית הספר מוסררה לאמנות, ירושלים בשנת 2000 פגש את המחזאית יוספה אבן-שושן ולזוג נולד בן. קובי נסים, "הנושא שלי הוא הכתיבה עצמה: שיחה עם אלברט סויסה על כתיבתו", על המשמר, ג' בשבט תשנ"א, 18 בינואר 1991, עמ' 22. עקוד (אורכב 23.01.2020 בארכיון Wayback Machine) באתר ספרית הפועלים הפיוט כצוהר תרבותי - יום עיון ר' דוד בוזגלו 2, סויסה על החיץ בין שירה לפיוט במכון ון ליר. אודות סויסה באתר Answers אלברט סויסה, באתר המכון לתרגום ספרות עברית (באנגלית) אלברט סויסה, דף שער בספרייה הלאומית אלברט סויסה, בלקסיקון הספרות העברית החדשה דיון - וריאציות בנושא העקידה, חדשות, 24 במאי 1991 אריאנה מלמד, כתב עת/ גודש טוב - שתי אטרקציות מתוך רבות בחוברת החדשה של "סימן קריאה", חדשות, 25 בדצמבר 1990 חגית אברון, ‏בלדה לרחוב הירושלמי, באתר גלובס, 30 ביולי 2009 איתן בוגנים, לערער על ערכים נוסטלגיים, באתר הארץ, 31 בינואר 2018 עוזי צור, פזוליני משכונת מורשה, באתר הארץ, 12 בדצמבר 2023 אופיר חובב, יצחק ירושלמי מספק מבט אחורה, אל עולם נטול מחאה או מרד, באתר הארץ, 25 בדצמבר 2023
אלאונורה לב

אלאונורה לב (נולדה ב־1952) היא סופרת, עיתונאית, מתרגמת ומבקרת ספרות ישראלית, זוכת פרס ברנשטיין לרומן עברי מקורי לשנת 1996 ופרס ברנשטיין ביקורת ספרותית בעיתונות היומית לשנת 2001. לב נולדה בפולין בעיר שצ׳צ׳ין בסביבות שנת 1952. אביה היה ניצול שואה, שברח מעיר הולדתו לודז׳ לסיביר שם היה פועל במפעל תחמושת. רוב משפחתו נרצחה בשואה. אמה ילידת ברה״מ שם נפגשה עם אביה של לב. היא עלתה עם הוריה ושני אחיה לישראל בעליית גומולקה כשהייתה בת שש למעברת עתלית. משם עברה המשפחה לקיבוץ בית זרע, מגדיאל, רמתיים ולבסוף התיישבה בהוד השרון. כבר בגיל צעיר החליטה כי היא רוצה לעסוק בכתיבה. בצבא שירתה כפקידה בחיל האוויר וכשהשתחררה עברה קורס עיתונות והחלה לעבוד ככתבת בעיתון נשים ואחר כך כעורכת בעיתון. לב כתבה מאמרים וביקורות ספרותיות בעיתון "חדשות" ושימשה כעורכת בעיתון "מעריב". בשנת 1989 יצא לאור בהוצאת "עם עובד" ספרה הראשון, "סוג מסוים של יתמות", בו היא מתעדת מסע לפולין אליו יצאה יחד עם קבוצה של אנשי תרבות במלאת 45 שנה למרד גטו ורשה. הספר הופיע תחילה ככתבות בעיתון "סופשבוע" במעריב ולאחר מכן הוא עובד והורחב לכדי הספר. בשנת 1996 יצא ספרה השני, "הבוקר הראשון בגן עדן" בהוצאת "קשת". הספר עוסק באשה, בסוף שנות השלושים לחייה ובימי הריונה כשהיא מספרת לעובר שבבטנה את קורות חיה. הספר זכה בפרס ברנשטיין לשנת 1996, ולב הייתה לאשה הראשונה שזוכה בפרס זה. בשנת 1999 יצא "סוג מסוים של יתמות" בהדפסה מחודשת בהוצאת נ.ב. ספרים. בשנת 2000 יצא לאור "מוות זה דבר נגטיבי" פרי עטה של לב בסדרת "קצרים" של הוצאת "כתר". בשנת 2015 ערכה והוסיפה אחרית דבר לספרו של יצחק לבני "קטעים מתוך חומר החיים". לב היא בת זוגו במשך כשלושים שנה של המו"ל והעורך נתן בירק ולהם שני ילדים. בנוסף היא אם לבת מנישואיה הראשונים. לב היא כלת פרס היצירה לסופרים עבריים לשנת תשנ"ט, זכתה ב״פרס הילדים״ לתרגום במסגרת ״מצעד הספרים״ תשנ״ו ובפרס "קשת הזהב" של הוצאת קשת. סוג מסוים של יתמות: עדות על מסע, הוצאת עם עובד, 1989. הבוקר הראשון בגן עדן, קשת הוצאה לאור, 1996. שיחות עם המאהב שלי ואשתו, נ.ב ספרים, 2011. ג'ונתן קו, בית השינה, משכל, 1998 קתרין פטרסון, ממלכת טרביתיה, סדרת הרפתקה: סופרים מתרגמים קלאסיקה, הוצאות מודן ואוקיינוס, 2012. לוסי מוד מונטגומרי, בית החלומות של אן, הוצאת כתר, 2011. אלאונורה לב, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" אלאונורה לב, ב"לקסיקון הקשרים לספרות ישראלית" רשימת הפרסומים של אלאונורה לב, בקטלוג הספרייה הלאומית אלאונורה לב, באתר המכון לתרגום ספרות עברית (באנגלית) אלאונורה לב, פותחים ספר: שיחות עם המאהב שלי ואשתו, באתר הארץ, 23 במרץ 2011 בועז כהן, ‏"מזל שהספרות לא מונותאיסטית", באתר גלובס, 22 בנובמבר 2011 רבקה קרן, "שיחות עם המאהב שלי ועם אשתו" מאת אלאונורה לב, לקרוע את הבשר בשיניים, באתר הארץ, 25 במאי 2011 עופרה עופר אורן, סוג מסוים של יתמות: לבטל את משלחות הנוער לפולין, בבלוג סופרת ספרים, 30 בספטמבר 2014 רונן טל, אלאונורה לב, האישה שמאחורי הנס הספרותי של יצחק לבני, באתר הארץ, 3 במאי 2022 אלאונורה לב, דף שער בספרייה הלאומית אלאונורה לב, בלקסיקון הספרות העברית החדשה אילת נגב, "לב, אלאונורה" בפרויקט בן-יהודה יצחק לבני, קטעים מתוך הספר חומר החיים, באתר הארץ, 20 בפברואר 2018 אברהם בלבן, לפסל במלים מיניאטורות-אוריגאמי, באתר הארץ, 3 ביוני 2011 אברהם בלבן, דרושה קריאה אטית, באתר הארץ, 15 ביוני 2011 רונית רוקאס, ספרי ילדים: "ממלכת טרביתיה" הוא יותר מסרט טוב, באתר הארץ, 2 ביולי 2012 יהודה אטלס, ג'ינג'ית זה אופי, באתר הארץ, 14 באוקטובר 2011
יעלימיט

יעלימיט הוא מינרל סולפטי נדיר מאוד המכיל סידן ואלומיניום שנתגלה לראשונה בישראל. נוסחת המבנה הכימי של היעלימיט היא (Ca4Al6O12(SO4 היעלימיט מתגבש במערכת הקובייתית, חבורת סימטריות נקודתית "גירודיאלית" 432 {\displaystyle 432\,\!} , וחבורת סימטריות מרחבית I4132. הפרמטרים של תא היחידה הם: Å‏a=18.392.‏ גבישים מיקרוסקופים עד μm‏15 במקבצים. הקשיות של המינרל טרם נקבעה ומשקלו הסגולי הממוצע המחושב הוא 2.61 גרם לסמ"ק. המינרל מתפרק במים לאטרינגיט ו-Al(OH)3. אופטית המינרל הוא איזוטרופי. מקדם השבירה של היעלימיט הוא: n=1.568.‏ גבישי היעלימיט שקופים למחצה, והם לבנים עד חסרי צבע. היעלימיט נתגלה ב-1984 על ידי הגאולוגית שולמית גרוס בתצורת חתרורים והיא קראה לו על שם הר יעלים ונחל יעלים תוואי הנוף הבולטים בבקעת חתרורים מזרחית לערד. היעלימיט מצוי בחלוקים בתוך בפסאודו-קונגלומרטים שנוצרו בטמפרטורות גבוהות (מעל ל-900°C). המינרל נתגלה בטבע עד היום במקום אחד בעולם: בחלקה הנמוך של תצורת חתרורים, מזרחית לערד. קיימת טענה שנויה במחלוקת כי המינרל נתגלה גם במכרה ליכטנברג אבסטצר (Lichtenberg Absetzer), מרבץ רוננברג U (Ronneburg U) ליד העיר גֶרָה (Gera) במדינת תורינגיה שבגרמניה. יעלימיט נוצר גם באופן מלאכותי בצמנט אלומו-סולפטי ולעיתים באופן אקראי גם בצמנט פורטלנד. למרכיב היעלימיט יש חשיבות גדולה. כאמור, בתוספת מים ובנוכחות יונים של סידן וסולפטים הוא מתפרק למינרל הסיבי אטרינגיט הנותן את החוזק לבטון אלומו-סולפטי. הוא נוצר בחימום בטמפרטורות סביב 1000-1100°C של כמויות מתאימות של תחמוצת אלומיניום, פחמת הסידן וסולפט הסידן טחונים דק, עדיף בנוכחות זרזים. המאמר המקורי של שולמית גרוס Gross, S. (1984) Occurrence of ye’elimite and ellestadite in an unusual cobble from the “pseudo-conglomerate” of the Hatrurim Basin, Israel. Geol. Surv. Israel, Current Research 1983–84, 1–4. אתר WebMineral אתר Mindat Handbook of mineralogy mineralienatlas פרויקט rruff אתר rruff
צפריר קולת

צפריר קולת הוא אסטרופיזיקאי, מחבר ספרי מדע פופולרי, מחזאי ישראלי ויו"ר "אייר" (המכון הישראלי למחקר מתקדם במדעי הטבע). קולת עשה דוקטורט אצל פרופסור אבישי דקל באוניברסיטה העברית ועשה שני פוסט דוקטורטים: באוניברסיטת הרווארד ובאוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז. זוכה מלגת Chateaubriand ו-CNRS. בשנת 2004 יצא ספרו "אטלס השמים הישראלי" בהוצאת מפה. זהו אטלס אסטרונומי מקיף המכיל בתוכו גם ידע היסטורי, מיתולוגי, תרבותי, לשוני וספרותי. באותה שנה יצא גם ספרו "הצד האפל של היקום". הספר עוסק בסוגיית החומר האפל ביקום. בשנת 2010 זכה בפרס ברנשטיין למחזה עברי מקורי על המחזה "יריחו". השופטים, פרופ' בן עמי פיינגולד, פרופ' דן אוריין ומירי טל, כתבו בנימוקיהם לבחירה. "המחזה מבוסס על המסופר במקרא בספר יהושע, על פרשת יריחו, רחב והמרגלים. המחזה מצטיין באפיון מאוד מרשים של הטיפוסים השונים. הן מבחינת לשון הדיאלוג והן מבחינת העיצוב הדרמטי-תיאטרלי של הדמויות והסצנות המתרחשות במקומות שונים מבחינת החלל והמרחב הבימתי".המחזמר הועלה ב"חג המחזמר" בת-ים בדצמבר 2014 עם לחניו של גיא וינגרטן. האופרה "הינדיק משוגע" לליברית של קולת עלתה על הבמה בקיץ 2018. בשנת 2011 יצא ספר שיריו הראשון: עתות, בהוצאת "גוונים". עבד כמנהל תוכנית ופיתוח עסקי בחברת אפלייד ספקטרל אימג’ינג (2009 Frost & Sullivan - Innovative product of the year), בינואר 2011 התמנה למשנה למנכ"ל ואחראי על התחום הרפואי, מחקר ופיתוח, ייצור ואיכות בחברת "מדיגוס". משמש כיום כמנכ"ל לחברה המפתחת מכשור רפואי. צפריר קולת, ברשת החברתית LinkedIn צפריר קולת, באתר ResearchGate מפה זו על שום מה?, מדוע אנחנו זקוקים למפות והאם המפות מקיימות את הציפיות שתולים בהן? מגדל בבל הצד האפל של היקום הרצאת וידאו ראיון ב"חוצה ישראל" - וידאו השיר "מחילות" לזכר הדר גולדין מתוך המחזמר "יריחו": שיר המוכרת, שיר הגישה, חורבן ותקומה, טובי בנינו, שיר האוהבים המופרדים "הינדיק משוגע" - וידאו, כתבה ב"כאן 11". "עיר שלי" - מילים (לחן עדי כהן) "מסע החורף" - תרגום לביצוע אופראי (שוברט) מחזור שירים לקול ולפסנתר - כתיבה (מלחין - איל באט) צפריר קולת, סיפור | האלכימיה של ירושלים, באתר הארץ, 4 במאי 2021 צפריר קולת, דף שער בספרייה הלאומית רשימת 50 המנכ"לים המצטיינים – טכנולוגיות ברפואה - Top 50 healthcare technology CEOs צפריר קולת, אטלס השמים הישראלי, מפה, 2004 צפריר קולת, הצד האפל של היקום, הוצאת מפה, תל אביב, 2004. בהר וקולת זכו בפרס ברנשטיין, nrg מעריב, 18 באוגוסט 2010 חגי חיטרון, "הינדיק משוגע": באופרה הזאת לא נשמעו קולות גדולים. אז מה, באתר הארץ, 1 בספטמבר 2018 מדיגוס ממנה את ד”ר צפריר קולת לתפקיד משנה למנכ”ל ואת ד”ר ירון זילברמן לתפקיד סמנכ”ל מכירות, 19 בינואר 2011
סידופוביר

סידופוביר (Cidofovir) היא תרופה אנטי-ויראלית המשמשת לטיפול בדלקת רשתית הנגרמת מ-CMV בחולי איידס. סידופוביר מדכא את שכפול ה-DNA של CMV באמצעות עיכוב סלקטיבי של DNA פולימראז הנגיפי, ועל ידי כך מונע את השכפול העצמי של הנגיף. זהו נוקלאוזיד אציקלי פוספונאט ולכן לא תלוי בזרחון על ידי האנזימים הנגיפיים, בשונה למשל מאציקלוביר. סידופוביר התגלה במכון לכימיה אורגנית וביוכימיה בפראג על ידי המדען הצ'כי אנטונין הולי (Antonín Holý), ופותחה כתרופה על ידי חברת Gilead Sciences, המשווקת אותה בארצות הברית כ-Vistide. בשאר העולם משווקת התרופה על ידי פייזר. התרופה אושרה לשימוש על ידי ה-FDA ביוני 1996. התרופה היא אנלוג מבני לנוקלאוטידים, וגורמת לעיכוב בפעילות האנזים הנגיפי DNA פולימראז. תופעת הלוואי העיקרית של התרופה היא שהיא עלולה להיות נפרוטוקסית. סידופוביר מסוגלת לעכב את ההתפתחות של דלקת רשתית מ-CMV, ומשמשת לטיפול בהרפס העמיד לאציקלוביר. כמו כן סידופוביר משמשת לדיכוי נגיף BKV אצל מושתלי כליות. מדיה וקבצים בנושא סידופוביר בוויקישיתוף HIV/AIDS Historical Time Line 1995-1999, באתר ה-FDA ערך זה הוא קצרמר בנושא רפואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ציפור שותה

ציפור שותה היא דוגמה למשחק מדעי המאפשר להדגים עקרונות וחוקים פיזיקליים וכימיים, במקרה זה חוק הגזים האידיאליים, שיווי משקל מכני, אנתלפיית אידוי, מנוע חום ונוספים. הציפור השותה הומצאה ב-1945 ונרשמה כפטנט ב-1946, הציפור מורכבת משני כדורי זכוכית המחוברים בצינור. צד אחד של הצינור מחובר לקצה הכדור העליון וקצהו השני נמצא בתוך הכדור התחתון שקוע בנוזל. מרבית הכדור התחתון ממולא נוזל אשר נשאב אל הכדור העליון כאשר הציפור מופעלת. הכדור העליון מכוסה בד או לבד שהרטבתו משמשת כמעין דלק לתנועת הציפור. הנוזל שבתוך הציפור הוא לרוב דיכלורומתאן אשר אינו מהווה סכנה בתוך הכלי הסגור, אולם החומר עצמו חשוד כמסרטן וכמוטגן. בעת יצירת גוף הציפור האוויר שבה נשאב כך שהגז היחיד שבציפור הוא אדי הנוזל. דיכלורומתאן הוא חומר נדיף ביותר, כך שמעבר בין מצב צבירה נוזלי וגזי מתקיים גם בתוספת אנרגיה נמוכה למדי. כאשר ראשה של הציפור טבול במים הוא מתקרר, הגז שבו מתעבה, נפחו קטן והלחץ בצינור קטן מה שגורם לשאיבת הנוזל שבכדור התחתון מעלה. הציפור מעוצבת כך שכאשר מרבית הנוזל בכדור התחתון היא מאוזנת, אולם כאשר הנוזל נשאב מעלה שיווי המשקל של הציפור מופר וראשה מוטה מטה. כאשר הציפור מאוזנת משתווה לחץ האדים בכדור העליון והתחתון, הנוזל זורם בחזרה לכדור התחתון והתהליך מתחיל שוב. אמנם נראה כאילו מדובר במכונת תנועה נצחית שאינה דורשת אנרגיה מלבד ההפעלה הראשונית, אולם זהו מנוע חום שמקור התנועה שלו הוא הפרשי הטמפרטורה בין ראש הציפור, המתקרר עקב התאדות המים שנספגו בכיסוי הכדור העליון, לבין הכדור התחתון, לפיכך לאחר שכל המים יתאדו, התנועה תפסיק. מדיה וקבצים בנושא ציפור שותה בוויקישיתוף סרטון שמדגים את פעולת הציפור השותה עם הסברים פיזיקליים, סרטון באתר יוטיוב כתבה על דרך פעולת הציפור השותה מתוך אתר סנונית.
רומיאו אנטוניאצי

רומיאו אנטוניאצי (באיטלקית: Romeo Antoniazzi;‏ 4 במאי 1862 – 7 במאי 1925) היה בונה כלי קשת איטלקי. רומיאו אנטוניאצי נולד בקרמונה, בנו השמיני של בונה כלי הקשת הנודע, גאטנו אנטוניאצי. הוא למד את אומנותו אצל אביו ובראשית דרכו עבד עמו ועם אחיו, ריקארדו, בבניית כלי קשת בשביל ליאנדרו ביזיאק. בהמשך עבד במקומות שונים, גם באופן עצמאי וגם עם אחרים. חוסר היציבות בחייו ניכר באיכות תוצרתו, שהייתה נתונה לשינויים רבים ובולטים. כלי הנגינה המעניינים ביותר שיצר, כמו אלה של אחיו ריקארדו, נבנו בסוף המאה ה-19. הוא הכשיר למקצוע מספר רב של תלמידים. הכלים שיצר, אם גם לא היו משוכללים ומעודנים כאלה של אחיו (בייחוד בתקופה המאוחרת של עבודתו), הצטיינו באישיות ייחודית ובספונטניות, תכונות המזכות אותם כיום בהערכה רבה. הלכה שלו משתנה בצבע ובאיכות בהתאם לתקופות הייצור, החל בכתום-צהוב בהיר וכלה בחום-כתום ולעיתים חום כהה (בכלים מתקופת חייו המאוחרת הייתה הלכה מועדת לדהייה והכלים נראים לא פעם חסרי ברק ועמומי-גוון). רומיאו אנטוניאצי השתמש בתוויות שונות. בשלהי חייו השתמש בתווית שעליה המילים ‘fece in Cremona’ ושלט האצולה של קרמונה, אף כי הוא לא חזר מעולם לעבוד בעיר הולדתו (סביר להניח, שהשתמש בתווית זו מסיבות עסקיות וכדי להיבדל מאחיו). אריק בלוט, "אנטוניאצי" במילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין La Liuteria Italiana / Italian Violin Making in the 1800s and 1900s - Umberto Azzolina I Maestri Del Novecento - Carlo Vettori La Liuteria Lombarda del '900 - Roberto Codazzi, Cinzia Manfredini 2002 Dictionary of 20th Century Italian Violin Makers - Marlin Brinser 1978 Vannes, Rene (1985) [1951]. Dictionnaire Universel del Luthiers (vol.3). Bruxelles: Les Amis de la musique. OCLC 53749830. William, Henley (1969). Universal Dictionary of Violin & Bow Makers. Brighton; England: Amati. ISBN 0901424005. Walter Hamma, Meister Italienischer Geigenbaukunst, Wilhelmshaven 1993, ISBN 3-7959-0537-0
אדולף סיזר

אדולף סיזר (באנגלית: Adolph Caesar; ‏5 בדצמבר 1933 – 6 במרץ 1986) היה שחקן קולנוע ותיאטרון אמריקאי מועמד פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ופרס גלובוס הזהב לשנת 1984 על הופעתו בסרט "סיפורו של חייל". סיזר נולד בשכונת הארלם שבניו יורק, התגייס לחיל הים האמריקאי ולאחר שירותו הצבאי למד דרמה ב"אוניברסיטת ניו יורק". שיחק לראשונה ב-1969 בסרט "צה!" בתפקיד קטן. השתתף ב-1980 בסרט אמנויות הלחימה של ברוס לי "אגרוף הפחד, מגע המוות". ב-1984 היה סיזר מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב על תפקידו בדרמת המלחמה הגזענית "סיפורו של חייל" בתור סמל וויטרס, סמל מאוס על יחידת חיילים שחורים שנרצח באופן מסתורי. סיזר גילם את התפקיד גם על בימות התיאטרון וזכה על הופעתו בפרס דרמה דסק. שיחק לאחר מכן בדרמה של סטיבן ספילברג "הצבע ארגמן" בדמותו של גבר זקן, סרטו האחרון של סיזר היה הקומדיה "מועדון גן עדן". סיזר נפטר בשנת 1986 מהתקף לב על סט צילומי הסרט "בחורים קשוחים". סיזר נקבר בבית הקברות פרנקליף שבעיירה גרינבורג', ניו יורק. השאיר אחריו אישה דיאן, שתי בנות ובן אחד. אדולף סיזר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אדולף סיזר, באתר AllMovie (באנגלית) אדולף סיזר, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) אדולף סיזר, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
קניון בת ים

קניון בת ים הוא מרכז קניות מקורה אשר נמצא ברחוב יוספטל בבת ים קרוב לגבולה עם חולון. נפתח ב-15 במרץ 1993. בשנת 2010 הוא נהנה מתפוסה מלאה שהניבה דמי שכירות של 34 מיליון שקל בשנה ושוויו הוערך ב-420 מיליון שקל. הקניון בנוי על שטח של כ-70,000 מ"ר התופסים בלוק שלם ברחוב יוספטל בעיר. שטחו המסחרי מורכב מ-3 קומות מסחר על שטח של 17,000 מטרים רבועים שבו נמצאות 140 חנויות. האזור המסחרי של הקניון כולל בין היתר סניף של בנק אוצר החייל, מכון כושר, סופרמרקט ואזור שעשועים לילדים. בשנים הראשונות לקיומו היה צמוד לקניון סניף של רשת השיווק שקם אשר נסגר עם פירוקה של הרשת ועל חלק משטח החנות נבנה אגף חדש לקניון. חלק נוסף של הסניף לשעבר עומד נטוש. בשנת 2007 הקניון נרכש בידי חברת "אשטרום" מידי חברת "שופרסל" ב-120 מיליון שקל. לאחר הרכישה נבנה בקניון מכון כושר על שטח של 1,700 מ"ר ושטחי המסחר הורחבו. בשנת 2009 אישרה העירייה בנייה של מגדל בן 40 קומות בגובה 158 מטרים מעל החלק הצפון מערבי של קניון בת ים אשר יקרא "מגדל ליברטי" ויכלול שטחי משרדים מגורים ומסחר מופרדים וכן הרחבה של שטחי המסחר והחניה בקניון והקמת פארק ציבורי. בשנת 2023 החלה הבנייה של פרויקט OLIO ובו 160 דירות לצד בניין משרדים בן 9 קומות. לקניון צמוד חניון מקורה גדול בן 6 קומות בן 1300 מקומות חניה. בנוסף היה מבנה חנייה נוסף בן 4 קומות שנהרס בתחילת 2022 אשר שימש את חנות השקם. על חורבות מבנה החנייה שנהרס יוקם מתחם עירוב שימושים אשר יהיה חלק ממתחם הקניון. בשנת 2018 רכשה ביג מרכזי קניות 50% מהקניון מאשטרום. מדיה וקבצים בנושא קניון בת ים בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קניון בת ים קניון בת ים, ברשת החברתית פייסבוק שרון שפורר, אשטרום: שווי קניון בת ים גדל ביותר מ-100 מיליון שקל בשנתיים, באתר TheMarker‏, 1 ביולי 2010 אשטרום נכסים רוכשת 50% מקניון בת ים, באתר nrg‏, 21 באפריל 2008 מגדל ליברטי, באתר של אחים מרגולין חולמים לגור בקניון? פרויקט הענק בבת ים יוצא לדרך