laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
סוסנובה

סוסנובה (באוקראינית: Соснове; בפולנית: Ludwipol, לודביפול) היא עיירה במחוז רובנו שבמערב אוקראינה, על גדת נהר סלוץ', בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. ראשיתה של סוסנובה, שנקראה עד התקופה הסובייטית בשם לודביפול, בכפר בבעלות משפחת אצולה פולנית. במחצית השנייה של המאה ה-19 התפתח היישוב, והוקם בו בית חרושת לנייר. במהלך מלחמת העולם הראשונה הועלו רוב בתי העיירה באש, ופרצה בה מגפת טיפוס הבהרות. לאחר המלחמה נכלל היישוב בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-900 יהודים, כשלושה רבעים מתושביה, והתקיימו בה פעילות ציונית ובית ספר עברי. עם הכיבוש הסובייטי של האזור בספטמבר 1939 נאסרה פעילות זו. ב-6 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ובו ביום ערכו אוקראינים מקומיים פוגרום ביהודיה, תוך אונס נשים. לאחר מספר ימים הוצאו להורג 8 יהודים מהעיירה שהואשמו בקומוניזם. בד בבד הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע, חובת תשלום סכומי כופר וחובת ביצוע עבודות כפייה. ב-13 באוקטובר 1941 רוכזו כ-1,500 יהודי העיירה בגטו שהוקם בה. תוכנית בריחה של יהודי הגטו לא צלחה, וחלק מחברי קבוצת מחתרת יהודית מהגטו שהצליחה להימלט ליערות הסביבה נרצחו בידי פרטיזנים אוקראינים. ב-25 בספטמבר 1942 נערכה בגטו שבעיירה אקציית חיסול, בה נרצחו רוב יושביו ביער סמוך. בשעת האקציה הצליחו חלק מיהודי העיירה להימלט ליערות הסביבה, ולחבור ליחידות פרטיזנים סובייטיות. מדיה וקבצים בנושא סוסנובה בוויקישיתוף ספר יזכור לקהילת לודביפול, בספריית העיר ניו יורק לודביפול באתר מרכז מורשת יהדות פולין לודוויפול (Ludwipol), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם אלכסנדר קרוגלוב (רו'), לודוויפול, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1414–1415), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) סוסנובה (אוקראינה), דף שער בספרייה הלאומית
אלבטרוס גדול

אלבטרוס גדול (שם מדעי: Diomedea) הוא סוג של עופות ים ממשפחת האלבטרוסיים הכוללים את העופות בעלי מוטת הכנפיים הגדולה ביותר בעולם החי כיום, כשהגדולה מכולם היא זו של האלבטרוס הנודד שמוטת כנפיו מגיעה ל-370 סנטימטרים (12.1 רגל). בסוג זה 5 מינים: אלבטרוס מלכותי (Diomedea epomophora) - לעיתים מפוצל ל-2 מינים: צפוני ודרומי אלבטרוס נודד (Diomedea exulans) אלבטרוס טריסטני (Diomedea dabbenena) אלבטרוס אמסטרדם (Diomedea amsterdamensis) אלבטרוס אנטיפודי (Diomedea antipodensis) מדיה וקבצים בנושא אלבטרוס גדול בוויקישיתוף אלבטרוס גדול, באתר ITIS (באנגלית) אלבטרוס גדול, באתר NCBI (באנגלית) אלבטרוס גדול, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) אלבטרוס גדול, באתר GBIF (באנגלית)
אלבטרוס שחפי

אלבטרוס שחפי (שם מדעי: Thalassarche) הוא סוג של עופות ים גדולים ממשפחת האלבטרוסיים הנודדים ודואים במשך חודשים בדרום האוקיינוס השקט. הם בעלי ראשים אפורים ומקורים צבעוניים יותר משאר המינים[דרושה הבהרה] (בדרך כלל המקור צהוב או כתום). סוג זה הוא הגדול ביותר[דרושה הבהרה] ויש בו 10 מינים: אלבטרוס בולר (Thalassarche bulleri) אלבטרוס לבן-כיפה (Thalassarche cauta) אלבטרוס לבן-ראש (Thalassarche steadi) אלבטרוס צ'טהאם (Thalassarche eremita) אלבטרוס צהוב-חרטום (Thalassarche chlororhynchos) אלבטרוס צהוב-חרטום הודי (Thalassarche carteri) אלבטרוס אפור-ראש (Thalassarche chrysostoma) אלבטרוס שחור-גבות (Thalassarche melanophris) אלבטרוס סלבין (Thalassarche salvini) אלבטרוס קמפבל (Thalassarche impavida) מדיה וקבצים בנושא אלבטרוס שחפי בוויקישיתוף אלבטרוס שחפי, באתר ITIS (באנגלית) אלבטרוס שחפי, באתר NCBI (באנגלית) אלבטרוס שחפי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) אלבטרוס שחפי, באתר GBIF (באנגלית)
אלבטרוס צפון פסיפי

אלבטרוס צפון פסיפי (שם מדעי: Phoebastria) הוא סוג של עופות ים גדולים עם מוטת כנפיים גדולה המשתייכים למשפחת האלבטרוסיים שבסדרת היסעוראים. סוג זה כולל את האלבטרוסים החיים באזורים הטרופיים של האוקיינוס השקט ונפוצים בצפון הוואי, באיי גלאפגוס ובאי היפני טורישימה. בסוג ארבעה מינים: אלבטרוס שטלר (Phoebastria albatrus) אלבטרוס נצחי (Phoebastria immutabilis) אלבטרוס גלאפגוס (Phoebastria irrorata) אלבטרוס שחור-רגל (Phoebastria nigripes) מדיה וקבצים בנושא אלבטרוס צפון פסיפי בוויקישיתוף אלבטרוס צפון פסיפי, באתר ITIS (באנגלית) אלבטרוס צפון פסיפי, באתר NCBI (באנגלית) אלבטרוס צפון פסיפי, באתר GBIF (באנגלית)
אלבטרוס עשון (סוג)

אלבטרוס עשון (שם מדעי: Phoebetria) הוא סוג של עופות ים במשפחת האלבטרוסיים הכולל 2 מינים כהים. האלבטרוסים חיים באוקיינוסים הדרומיים בקרבת אנטארקטיקה ומסוגלים לדאות על רוחות הים במשך חודשים רבים בלי לנחות. מינים אלה הם הקטנים במשפחה שמוטת כנפיהם מגיעה ל-200 ס"מ ומשקלם ל-2.5-3.7 ק"ג. בסוג זה 2 מינים: אלבטרוס עשון (Phoebetria fusca) אלבטרוס אפור (Phoebetria palpebrata) מדיה וקבצים בנושא אלבטרוס עשון בוויקישיתוף אלבטרוס עשון, באתר ITIS (באנגלית) אלבטרוס עשון, באתר NCBI (באנגלית) אלבטרוס עשון, באתר GBIF (באנגלית)
תולדות הכותרת

תולדות הכותרת הוא אלבום אולפן של המוזיקאי והזמר הישראלי רמי פורטיס, אשר יצא באוגוסט 2015. פורטיס הוציא את האלבום תוך כדי עבודתו בעונה השנייה של "אקס פקטור", תוכנית הריאליטי בה שימש כשופט. פורטיס הודה שהעבודה על האלבום לא ארכה זמן רב[דרוש מקור]. האלבום יצא בפורמט דיגיטלי ועל גבי תקליט ויניל בלבד, הראשון של פורטיס בפורמט זה מאז אלבומו "להתראות בחלומותי" מ-1992. הסינגל הראשון מתוך האלבום, "מעיר נעלמים", יצא ביוני 2015. עם יציאת האלבום עצמו בחודש אוגוסט באותה השנה, יצא כסינגל גם שיר הנושא "תולדות הכותרת". הסינגל השלישי, "לקשקש בזנב", יצא בחודש אוקטובר ולווה בוידאו קליפ באנימציה. את מופע ההשקה לאלבום קיים פורטיס ב-11 בספטמבר 2015 בבית האופרה בתל אביב. האלבום זכה לביקורות חיוביות. באלבום פורטיס משתף פעולה בין היתר עם ברי סחרוף, יובל בנאי, גיא מר ואמיר פרי. כל השירים נכתבו על ידי רמי פורטיס והולחנו על ידי פורטיס, גיל סמטנה, יובל שפריר ועידו אגמון לקשקש בזנב - 04:05 תולדות הכותרת (עם גיא מר) - 04:40 העץ על הגבעה (עם ברי סחרוף) - 05:11 גרסת המשורר - 04:41 ארץ השקופים - 05:19 עתיק מעתיק (עם יובל בנאי) - 05:23 מעיר נעלמים - 05:26 שנות אור - 05:20 מידע על האלבום תולדות הכותרת באתר MusicBrainz ערן איצקוביץ', תולדות הכותרת: פורטיס משתיק את כל המלעיזים, באתר nrg‏, 25 באוגוסט 2015 נדב מנוחין‏, החדש של פורטיס הוא פרק נוסף בנבואת הזעם שלו, באתר וואלה, 25 באוגוסט 2015
ארמיית מיסיסיפי

ארמיית מיסיסיפי היה השם שניתן לשלוש ארמיות של צבא הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית. אין לבלבל בינן לבין ארמיית המיסיסיפי, של צבא האיחוד, הארמיות נקראו על שם מדינת מיסיסיפי, בניגוד לארמיית האיחוד שנקראה על שם נהר המיסיסיפי. ארמיית המיסיסיפי הראשונה, אשר נודעה לעיתים כארמיית המערב, נוסדה במרץ 1862 בידי פ.ג.ט. בורגארד, ומאוחר יותר הועבר הפיקוד לאלברט סידני ג'ונסטון. היא נוסדה במטרה לאחד את כוחות הדרום לפני קרב שילה. במהלך הקרב מנתה הארמייה בין 40,000 ל-50,000 חיילים, והובסה בידי צבא האיחוד שנהנה מיתרון מספרי. צורפו אליה גם ארמיית קנטקי וארמיית מערב לואיזיאנה. לאחר קרב פריוויל היא אוחדה עם ארמיית טנסי. הארמייה השנייה שנשאה שם זה, הוקמה בדצמבר 1862, בידי ג'ון ק' פמברטון. היא כונתה לעיתים ארמיית ויקסבורג, משום שהופקדה על הגנת העיר ויקסבורג. צורפה אליה ארמיית מערב טנסי, אולם ב-5 ביולי 1863 היא נכנעה לגנרל הצפוני יוליסס גרנט. ב-4 במאי 1864 שונה שמה של ארמיית טנסי לארמיית מיסיסיפי, אולם חיילי הארמייה המשיכו להשתמש בשם הקודם. הארמייה פורקה ב-9 באפריל 1864. להלן מפקדי הארמייה הראשונה: פ.ג.ט. בורגארד (5 במרץ 1862 - 29 במרץ 1862) אלברט סידני ג'ונסטון (29 במרץ 1862 - 6 באפריל 1862) פ.ג.ט. בורגארד (6 באפריל 1862 - 6 במאי 1862) ברקסטון בראג (6 במאי 1862 - 5 ביולי 1862) ויליאם ג. הארד (5 ביולי 1862 - 15 באוגוסט 1862) ברקסטון בראג (15 באוגוסט 1862 - 28 בספטמבר 1862) לאונידס פולק (28 בספטמבר 1862 - 7 בנובמבר 1862) ברקסטון בראג (7 בנובמבר 1862 - 20 בנובמבר 1862) להלן מפקדי הארמייה השנייה: ג'ון ק' פמברטון (7 בדצמבר 1862 - 9 בדצמבר 1862) קרל ואן דורן (9 בדצמבר 1862 - 17 בדצמבר 1862) ג'ון ק' פמברטון (17 בדצמבר 1862 - 4 ביולי 1863) להלן מפקדי הארמייה השלישית: ויליאם ג. הארד (30 ביולי 1863 - 23 באוקטובר 1863) לאונידס פולק (23 באוקטובר 1863 - 14 ביוני 1864) ויליאם ו. לורינג (14 ביוני 1864 - 23 ביוני 1864) The Army of the Mississippi אתר המוקדש למלחמת האזרחים האמריקנית. (המאמר עוסק רק בארמייה הראשונה)
ביר חסנה

אל-חסנה (או ביר חסנה, בערבית: الحسنة) היא עיירה ושם של צומת כבישים במרכז סיני. העיירה והצומת נמצאים במחוז צפון סיני של מצרים. ביר חסנה נמצאת באגן הניקוז של ואדי אל-עריש, ונמצאת במישור נרחב המצוי בין רכס ג'בל חלאל מצפון-מזרח וג'בל יעלק מדרום-מערב. במפקד 2006 היו באזור המנהלי "אל-חסנה", המשתרע על שטח נרחב של 5,809 קמ"ר, 13,835 תושבים, ובמפקד של 2012 - 27,270 תושבים. העיר מאוכלסת בעיקר על ידי בדואים משבטי התראבין, סווארכה ושבטים נוספים. הצומת מחבר את הכביש המגיע מאל עריש שנמצאת כ-75 ק"מ מצפון וממשיך דרומה לכיוון א-נח'ל (כ-62 ק"מ דרומית לביר חסנה), עם הכביש המגיע מכיוון קוסיימה לכיוון ביר תמדה, ומשם מוביל לביר גפגפה ואסמאעיליה, או לכיוון העיר סואץ. כחלק מהמערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, תקף בפברואר 1917 כוח של חיל המשלוח הבריטי יחידת משמר עות'מאנית שהוצבה בביר חסנה. הכוח העות'מאני נכנע, אך חייל בריטי נפגע מכדור ופונה בהיטס לאל עריש. ככל הידוע זהו הפינוי הרפואי האווירי הראשון בהיסטוריה של הצבא הבריטי. בשנות ה-30 של המאה ה-20 שיפרו הבריטים את הדרכים המובילות לביר חסנה, והיא הפכה צומת ותחנת מנוחה לקווי אוטובוס בין מצרים, ארץ ישראל, ירדן ועיראק. ב-31 בדצמבר 1948, במהלך מלחמת העצמאות, כוח של חטיבת הראל שנכנס לסיני במסגרת מבצע חורב, פשט על ביר חסנה ושבה 220 חיילים מצרים. במהלך מלחמת סיני כבש את ביר חסנה גדוד 9 מחטיבת שריון 7 ב-31 באוקטובר 1956, ללא התנגדות. בתחילת ינואר 1957 נסוג צה"ל מהעיירה וכוח או"ם נכנס אליה. במלחמת ששת הימים כבשה את ביר חסנה עוצבת עמוד האש בפיקוד אברהם יפה ביום השלישי למלחמה, 7 ביוני 1967. אזור התרסקות טיסה 9268 של מטרוג'ט ב-31 באוקטובר 2015 נמצא מדרום לחסנה. מדיה וקבצים בנושא ביר חסנה בוויקישיתוף בשנות השלטון הישראלי בסיני (1980-1967), נהגה על ידי הישראלים חָסְנֵה SĪNĀ' ASH-SHAMĀLIYAH The population of the governorate and the districts, באתר Citypopulation.de ערן דולב, First Recorded Aeromedical Evacuation in the British Army, התפרסם במקור בעברית ב"קורות", שנתון לתולדות הרפואה ומדעי הטבע, הוצאת האוניברסיטה העברית, גיליון ח', 1985, עמ' 65-58 נחום סלושץ, ביר חסנה, הארץ, 2 באפריל 1936 חטיבת הראל - בניסיון לכבוש את רפיח, באתר הפלמ"ח בני מרשק, 22 שהובילו 220 לשבי, למרחב, 27 באפריל 1955; המשך שבעת הימים של המערכה בסיני, הארץ, 19 בנובמבר 1956 נאומו של בן-גוריון, הארץ, 8 בנובמבר 1956 כוח האו"ם בשערי אל עריש א טור, ביר חסנה ונחל, הארץ, 9 בינואר 1957 יצהר פורת, ארבע יממות בשלוש חזיתות, למרחב, 9 ביוני 1967 בנימין זאב וכסלר, מלחמת ששת הימים - מהלכים עיקריים : המלחמה בחזית המצרית, באתר מט"ח, 2000
סמיון בליץ-גיימן

סמיון ויקטורביץ' בליץ-גיימן (ברוסית: Семён Викторович Белиц-Гейман;‏ נולד ב-16 בפברואר 1945). הוא שחיין עבר סובייטי-יהודי, בעל שתי מדליות אולימפיות במשחי שליחים(מקסיקו סיטי 1968), אלוף אירופה (אוטרכט 1966), אלוף האוניברסיאדה (בודפשט 1965) ושיאן עולם (1966) במשחה ל-800 מטר חופשי משחה שאינו אולימפי לגברים. בגיל 29 שימש בליץ-גיימן כסגן נשיא הצעיר איגוד השחייה הסובייטי בשנים 1980-1974, הצעיר ביותר שכיהן בתפקיד זה. בליץ-גיימן נולד במוסקבה, אביו, ויקטור, יוצר סרטי תעודה ובן דודו בעל אותו השם, היה שחקן טניס מצטיין. הוא החל לשחות בגיל שמונה והצטרף לנבחרת ברית המועצות בשנת 1962. הוא בוגר תואר בכלכלה מהאוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה בהנדסת רכבות ובוגר עיתונאות מאוניברסיטת מוסקבה. באולימפיאדת טוקיו (1964) סיים בליץ-גיימן במקום שמיני במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:21.4 דקות. בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 4:19.4 דקות. מקום שביעי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:15.1 דקות, כשחיין ראשון הוא קבע תוצאה של 2:02.7 דקות. בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 2:02.3 דקות. באוניברסיאדה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 1965 זכה בליץ-גיימן בארבע מדליות, אחד זהב ושלוש כסף. מדליית זהב, במשחה ל-400 מטר בתוצאה של 4:15.6 דקות. מדליות כסף, במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 17:17.8 דקות, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי. בתחרות שנערכה בחרקוב אוקראינה ב-3 באוגוסט 1966 קבע בליץ-גיימן במשחה ל-800 מטר חופשי (משחה שאינו אולימפי לגברים) שיא עולם חדש של 8:47.4 דקות, שיפור לשיא עולם בן הארבע שנים של מארי רוז אוסטרליה (8:51.5 דקות). שיא זה החזיק מעמד כחמישה חודשים. שלושה שבועות לאחר מכן, באליפות אירופה שנערכה באוטרכט, הולנד הוא זכה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:58.5 דקות ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי (8:00.2 דקות) ומדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:13.2 דקות, אחרי פרנק ויגנד מגרמניה המזרחית שקבע שיא עולם חדש של 4:11.1 דקות. באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכה בליץ-גיימן בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:34.2 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 3:31.7 דקות ולפני אוסטרליה (3:34.7 דקות). מדליית ארד, במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:01.6 דקות, אחרי ארצות הברית (7:52.3 דקות) ואוסטרליה (7:53.7 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום שביעי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:01.5 דקות ובמקום עשירי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:22.7 דקות. לאחר שפרש מספורט תחרותי עבד כעיתונאי ספורט. בגיל 29 הוא שימש כסגן נשיא הצעיר איגוד השחייה הסובייטי בשנים 1980-1974, הצעיר ביותר שכיהן בתפקיד זה. לאחר התפרקות ברית המועצות הוא היגר בשנת 1993 לסטמפורד, קונטיקט, ארצות הברית. ב-2017 הונצח בליץ-גיימן ביד לאיש הספורט היהודי שבמכון וינגייט, מוזיאון המנציח יהודים שהגיעו להישגים ספורטיביים יוצאי דופן. 100 מטר חופשי: 54.1 שניות (1968) 200 מטר חופשי: 1:59.9 דקות (1968) 400 מטר חופשי: 4:11.0 דקות (1967) 800 מטר חופשי: 8:45.7 דקות (1969) 1500 מטר חופשי: 16:50.7 דקות (1969) במהלך הקריירה שלו זכה בליץ-גיימן בתשעה תוארי אליפות אישיים ברית המנועצות ובארבעה תוארי אליפות קבוצתיים. במהלך הקריירה שלו קבע בליץ-גיימן 67 שיאים לאומיים מדיה וקבצים בנושא סמיון בליץ-גיימן בוויקישיתוף התפתחות שיא העולם במשחה ל-800 מטר חופשי סמיון בליץ-גיימן, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי סמיון בליץ-גיימן, באתר olympedia.org Semion-Belits-Geiman, International Jewish Sports Hall of Fame
לוטומיירסק

לוטומיירסק (בפולנית: Lutomiersk) הוא כפר במחוז פביאניצה שבפרובינציית לודז' בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית. הכפר לוטומיירסק נוסד בין המאה ה-10 למאה ה-11, ובשנת 1274 הוענקו לו זכויות עיר. בשנת 1870, בעקבות השתתפות תושבי היישוב במרד ינואר, הוחזר היישוב למעמד כפרי. ליהודים הותר להתיישב בלוטומיירסק במאה ה-17, ובמהלך המאה ה-18 נעשו לרוב האוכלוסייה בו. במסגרת ועד ארבע ארצות השתייכה קהילת לוטומיירסק לגליל לינצ'יץ ושמרה על מעמדה החשוב עד ראשית המאה ה-19. בית כנסת מפואר מעץ נבנה בעיר במחצית השנייה של המאה ה-18 (כנראה בין השנים 1763–1765), בידי החרש-אמן הידוע הלל בנימין מלאסק. הוא נשרף כעבור כ-150 שנה בתחילת מלחמת העולם הראשונה. עד 1811 הייתה יהדות לודז' קוברת את מתיה בלוטומיירסק, מכיוון שלודז' הייתה אז כפר קטן וקהילתה קטנה משמעותית ביחס לקהילת לוטומיירסק. עד 1824 היה בית הדין היהודי בלוטומיירסק הערכאה השיפוטית המקובלת גם על יהודי לודז'. התיעוש והתפתחות לודז' הפכו את היוצרות, ולוטמיירסק, כמו לאסק, שמרו על צביונן כעיירות קטנות בפאתי העיר הגדולה. בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-750 יהודים, כשליש מתושביו, והתקיימה בו פעילות של אגודת ישראל ושל החוגים הציוניים. בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי היישוב מחרם שהוטל על עסקיהם בידי פולנים מקומיים. ב-7 בספטמבר 1939 נכבש היישוב בידי הגרמנים, ואלו החלו מיד במעשי שוד, התעללות ורצח בקרב יהודיו, תוך חטיפתם לעבודות כפייה. ביולי 1940 רוכזו יהודי היישוב בגטו שהוקם בו, בו הועסקו בעבודות כפייה, חלקן במחנות עבודה. בסוף יולי 1942 שולחו רוב יהודי היישוב למחנה ההשמדה חלמנו, ומיעוטם הועברו לגטו לודז'. מדיה וקבצים בנושא לוטומיירסק בוויקישיתוף לוטומיירסק באתר מרכז מורשת יהדות פולין לוטומיירסק (Lutomiersk), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "לוטומיירסק", באתר השטעטל הווירטואלי יולנטה קריימר, לוטומיירסק, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק A, עמ' 82–83), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) לוטומיירסק (פולין), דף שער בספרייה הלאומית דוד דוידוביץ, הבונה הלל בנימין מלאסק, סיני מו, עמ' שיא-שיט, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים). להרחבה על בית הכנסת מההיבט האדריכלי, ראו שם.
לומאזי

לומאזי (בפולנית: Łomazy) הוא כפר במחוז ביאלא פודולסק שבפרובינציית לובלין בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. היישוב נזכר לראשונה במאה ה-15 ככפר על הדרך הראשית שבין ליטא ופולין גדול. בשנת 1568 הוענקו ליישוב זכויות עיר, אשר ניטלו ממנו בהמשך בעקבות מרד ינואר. בחלוקת פולין בשנת 1795 נכלל היישוב בתחום אוסטריה, ובשנת 1815 נכלל בתחום פולין הקונגרסאית. בין רבני העיר היו רבי שאול מחבר הספר "גבעת שאול", רבי דוד הורוביץ נכדו של החוזה מלובלין וחסידו של רבי מנחם מנדל מקוצק, רבי זאב וולף בן רבי אריה לייב הכהן, רבי אליקים גצל סמברג, מחבר הספר "ימי נח", רבי יעקב רבינוביץ ורבי יצחק בן רבי אברהם גרינברג מחבר הספר "בית יצחק" שכיהן מתרפ"ד עד הירצחו בשואה. בעיר כיהן באדמו"רות רבי צבי הירש מורגנשטרן נכדו של רבי מנחם מנדל מקוצק. בין מלחמות העולם נמנו בכפר כ-850 יהודים, כמחצית מתושביו, ופעל בו בית ספר מרשת בית יעקב. בשנת 1934 נערך פוגרום ביהודי הכפר, בו הושחת רכוש יהודי והוכו יהודים רבים. ב-13 בספטמבר 1939 נכבש הכפר בידי הגרמנים, ואלו החלו במעשי שוד של רכוש היהודים בו, תוך חטיפת יהודים לעבודות כפייה. בתחילת 1940 רוכזו יהודי הכפר בגטו שהוקם בו, אליו הובאו גם יהודים שגורשו מיישובי הסביבה, ואשר מספר יושביו הגיע לכ-1,700 איש. יהודי הגטו נלקחו מדי יום לעבודות כפייה. ב-17 באוגוסט 1942 נערכה בגטו שביישוב אקציית חיסול, בה נרצחו מספר יהודים במקום, וכל היתר, כמו גם שוהי מחנה העבודה שהוקם בסמוך לכפר, הובלו ליער סמוך, ושם נרצחו בשלושה בורות ירי בידי שוטרים גרמנים ופולנים. בשעת הרצח השליכו הפולנים והגרמנים את התינוקות היהודים בחיים לבורות הירי, וכיסו את הבורות. מקהילת לומאזי שרד את השואה יהודי אחד. מדיה וקבצים בנושא לומאזי בוויקישיתוף לומזי באתר מרכז מורשת יהדות פולין לומזי (Łomazy), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "לומאזי", באתר השטעטל הווירטואלי לאורה קרגו, לומאזי, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק A, עמ' 670–672), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
טירת דוויסיב

טירת דוויסיב (Duwisib) היא טירה בדרום מדבר נמיב, בדרום-מערב נמיביה. הטירה הוקמה על ידי האנס היינריך פון וולף ורעייתו ג'ייטה האמפרי. פון וולף היה קצין גרמני, שב-1904 נשלח לדרום-מערב אפריקה הגרמנית כחלק מכוחות השוצטרופה. ב-1906 שב לגרמניה, וב-1907 נישא לג'ייטה האמפרי, בתו החורגת של הקונסול האמריקאי בדרזדן. האמפרי ירשה ממון רב מסבה, ובעת שנישאו כבר הייתה מיליונרית. זמן קצר לאחר נישואיהם, נסעו לדרום-מערב אפריקה הגרמנית, ורכשו קרקע בשטח של 5,500 דונם, אותם ייעדו להקמת חווה. בשטח זה, הקימו השניים את ביתם, שנראה כטירה, ובנייתו הושלמה ב-1909. פון וולף הביא לחווה סוסי הרבעה מאוסטרליה ומבריטניה ופרי הרבעה מסוג הרפורד, בהם השתמשו להרבעה בחוות ברחבי המושבה. בנוסף, הביא פון וולף לחווה עדר כבשים ממושבת הכף, אותו ייעד להפקת צמר. פרט לעובדי החווה, העסיקו בני הזוג גם שבעה עובדים מינהל ומשק שהתגוררו באגף המערבי של הטירה, ובהם רואה חשבון, שף, תופר ומשרתים אישיים. בעת שבני הזוג התגוררו במקום, כינו אותם תושבי האזור "הברון" ו"הברונית", אף שלא היו להם תוארי אצולה, בשל אורח חייהם. ב-1914 יצאו בני הזוג פון וולף מנמל לידריץ לכיוון אנגליה, במטרה להביא סוס הרבעה נוסף. במהלך שהותם בים, פרצה מלחמת העולם הראשונה, וכנתינים גרמנים לא יכלו להגיע לאנגליה. הם שינו את נתיב הפלגתם, והגיעו לריו דה ז'ניירו. שלטונות ברזיל החזיקו בהם במעצר במשך מספר חודשים, ולאחר מכן עלו על ספינה נייטרלית והפליגו לאירופה. פון וולף שב לצבא הגרמני, ונהרג ב-1916 בקרב על הסום. ג'ייטה המשיכה להתגורר במינכן עד מלחמת העולם השנייה, אז עקרה לשווייץ, ולאחר סיום המלחמה נסעה לארצות הברית. היא נפטרה בסאמיט שבניו ג'רזי ב-1946. ג'ייטה פון וולף מעולם לא שבה לטירה, ואף לא תבעה את זכויותיה בקרקע שבבעלותה. עם עזיבתם ב-1914, הפקידו את החווה בני הזוג בידי חברים, ואלה מכרו אותה ב-1920 למשפחת מורמן השוודית. לאחר מותו של אב המשפחה, ירש בנו את החווה, והוא החזיק בה עד שנהרג במלחמת העולם השנייה, בעת ששירת בחיל האוויר הדרום-אפריקאי. לאחר מכן, רכש את הקרקע תאגיד תורר גרופ. ב-1979 בעת שדרום-מערב אפריקה הייתה תחת שליטת דרום אפריקה, רכשו שלטונותיה את הטירה, והכריזו עליה כאתר לאומי. גם לאחר עצמאות נמיביה ב-1990 נשמר מעמדה של הטירה, והיא מנוהלת בידי החברה הממשלתית נמיביה ויילדלייף ריזורטס, שמפעילה בה מוזיאון, מסעדה וכן חדרי אירוח ואתר קמפינג. הטירה נבנתה בתכנונו של האדריכל הגרמני וילהלם זאנדר. היא נבנתה בסגנון נאו-רומנטי, וכוללת גם מאפיינים גותיים. היא נבנתה מאבן חול אדומה, שנכרתה מגבעה מאחוריה. רוב הבנייה נעשה על ידי פועלים בני הררו, אך על גימור הלבנה פיקחו אומנים מאיטליה. יתר חומרי הבנייה הובאו מאירופה, והועברו מנמל לידריץ על גבי עגלות רתומות לשוורים. את עבודות העץ בטירה ביצעו נגרים מבלגיה, גרמניה ושוודיה. הטירה כוללת 22 חדרים, ושטחה 900 מ"ר. מדיה וקבצים בנושא טירת דוויסיב בוויקישיתוף
המאה המפוארת

האם התכוונתם ל... סדרות טלוויזיה - הסולטאן (שם מקורי בטורקית: המאה המפוארת) - אופרת סבון טורקית היסטורית אשר שודרה בין השנים 2011–2014 המאה המפוארת - קסם – סדרת המשך טורקית לאופרת הסבון "הסולטאן" הצפויה לעלות לשידור בנובמבר 2015
לוצ'ינץ

לוצ'ינץ (באוקראינית: Лучинець; בפולנית: Łuczyniec; ברומנית: Luciîneț; ביידיש: ליטשיניץ) הוא כפר במחוז ויניצה שבאוקראינה, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. בין מלחמות העולם נמנו בכפר כ-700 יהודים, רוב תושביו, ופעל בו בית ספר יידי. באמצע יולי 1941 נכבש הכפר בידי הגרמנים, וב-1 בספטמבר 1941 הועבר לשליטה רומנית כחלק מחבל טרנסניסטריה. תוך מספר חודשים הועברו לכפר אלפי יהודים שגורשו מבוקובינה ומבסרביה, ואלו רוכזו יחד עם יהודי היישוב בגטו קטן שהוקם בכפר, אשר הוקף בגדר תיל, ואשר מספר יושביו הגיע לכ-6,500 עד 7,000 איש. בחורף 1942-1941 מתו רבים מיהודי הגטו שבכפר כתוצאה מקור וממגפת טיפוס הבהרות שפרצה בו, והוא נחשב לאחד מהגטאות עם תנאי המחיה הקשים ביותר בטרנסניסטריה. מעת לעת שולחו יהודים מהגטו לעבודות כפייה מפרכות. במרץ 1943 נותרו בגטו שבכפר 2,469 יהודים. במרץ 1944 שוחרר הכפר בידי הצבא האדום. אובידיו קראנגה ואלכסנדר קרוגלוב (רו'), לוצ'ינץ, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך III, עמ' 704–705), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) מדיה וקבצים בנושא לוצ'ינץ בוויקישיתוף לוצ'ינץ (Luchinets), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם
חווה מולאן

הרפובליקה העממית של סין זהו שם סיני; שם המשפחה הוא חווה. חְװַה מולאן (בכתב סיני: 花木蘭) הייתה לוחמת אגדתית סינית, אשר על פי המסופר התגייסה לצבא הסיני כדי להציל את אביה הזקן מגיוס. הסרטים "מולאן", "מולאן 2" ו”מולאן" של חברת וולט דיסני מבוססים באופן רופף על חייה, ועל שמה נקרא מכתש חואה מולאן שעל נוגה. הרקע ההיסטורי לסיפורה של מולאן אינו וודאי, על פי המקור המוקדם ביותר לסיפורה "הבלדה של מולאן" (木蘭辭) היא חיה בתקופת השושלות הדרומיות והצפוניות (420–589). הסופר שו ווי (徐渭) שפעל בתקופת שושלת מינג במחזהו "האישה מולאן" (雌木蘭) משייך אותה לשושלת וויי הצפונית (386–536) ואילו מקורות מאוחרים יותר מציבים אותה בתקופת שושלת טאנג. "הבלדה של מולאן" מתחילה כך: קול אנחה ועוד אנחה, באשר מולאן אורגת בפתח. אין רחש של נול אריגה, רק של ילדה מקוננת. שאל אותה על מי היא חושבת, שאל אותה למי היא עורגת. הבלדה מתארת כיצד קיסר סין מורה על גיוס של גבר אחד מכל משפחה, כדי להגן על סין מפני פולשים. לחואה מולאן יש רק אח אחד, והוא עדיין ילד, כך שאביה נאלץ להתגייס לצבא אולם הוא זקן וחלש. על כן חואה מולאן לובשת בגדי גבר ומתגייסת לצבא במקומו. היא משרתת בצבא במשך עשר שנים, ולאחר המלחמה חוזרים הלוחמים חזרה לסין. חואה מולאן מסרבת לקבל את התגמול המוצע לה, ומבקשת רק סוס מהיר כדי לרכוב חזרה לביתה. היא מתקבלת בשמחה בידי משפחתה, לובשת חזרה את בגדי האישה ומציגה עצמה בפני חבריה מהצבא שמזדעזעים מכך שבמשך עשר שנים חיו בחברתה של אישה בלי לדעת זאת. "... פושטת את גלימת הקרב, ולובשת את בגדי הישנים. מסרקת את שערי הדליל באדן החלון, ומתאפרת מול המראה. יוצאת לראות את חברי לנשק, הם מופתעים ונדהמים: 'נסענו יחד עשר שנים, ולא הבחנו שמולאן היא אשה!' מקורות אחרים מוסרים סוף טרגי יותר על פיו, מולאן נופלת בשבי ונחקרת בידי בתו של מפקד האויבים, אשר מגלה את היותה אשה והשתיים הופכות לידידות. מולאן משוחררת לחזור לביתה, אולם מגלה שאביה כבר מת ואמה נישאה לאדם זר. הקיסר מנסה לספח אותה להרמונו אולם היא מסרבת ומתאבדת. מדיה וקבצים בנושא חווה מולאן בוויקישיתוף הבלדה של מולאן (באנגלית) תרגום אחר של הבלדה כולל הסברים (באנגלית) (בסינית) תצלום של הבלדה המקורית (בסינית) ספר הכולל גרסה מאוחרת יותר לחייה של מולאן (בסינית) Venus Crater Database, $name, www.lpi.usra.edu הבלדה של מולאן בתרגום לאנגלית
מאגילוס

מאגילוס (בלטינית: Magilus) היה ראש שבט גאלי ששיתף פעולה עם קרתגו במהלך המלחמה הפונית השנייה. מאגילוס היה מנהיגו של אחד מהשבטים הרבים שהרומאים שיעבדו באזור עמק הפו. עוד לפני המלחמה הוא דאג להעביר ידיעות מודיעיניות יקרות ערך עבור מרגלים בני קרתגו שפעלו בחצי האי האפניני, והבטיח להם תמיכה במקרה שתפרוץ מלחמה בין קרתגו לרומא. מאגילוס עבד בתיאום עם המצביא הקרתגי חניבעל ברקה, ובשנת 218 לפנה"ס, לאחר קרב נהר הרון, יצא עם עוד מספר ראשי שבטים (לא ברור כיצד) אל גאליה, שם חנו כוחות צבא קרתגו. חניבעל הציג את מאגילוס מול אנשיו, והשניים נאמו בפניהם על עושרה של איטליה ועל כך שהגאלים צפויים להעניק להם תמיכה. לאחר מכן לא ידוע עליו דבר. .Dodge, Theodore (1994). Hannibal. Mechanicsburg, PA: Greenhill Books. p 164 פוליביוס, ספר שלישי, 44.
קאנאי

קאנאי מתורגם לעיתים כקאנה או קני (בלטינית: Cannae) היה כפר עתיק באזור פוליה שבאיטליה. הכפר התפרסם במיוחד בשל קרב קאנאי שנערך בסמוך אליו. הכפר ממוקם מדרום הנהר אופידוס (אופנטו המודרני) על גבעה. הכפר רחוק כ-9 ק"מ מהעיר בארלטה. בשנת 216 לפנה"ס כבש חניבעל את הכפר והטירה שהרומאים בנו בו, והפך את המקום לבסיסו. הרומאים הגיבו בהתקפה, שהסתיימה בקרב קאנאי המפורסם, במהלכו נחל הצבא הרומי את אחד הכישלונות המבישים ביותר שלו. הקרב התרחש ליד הנהר, אם כי ישנה מחלוקת בין ההיסטוריונים האם בגדה הימנית או בשמאלית. לאחר המלחמה, הרומאים שבו וייסדו עיר באזור, ששרידיה עדיין קיימים על הגבעה הידועה בשם "מונטה די קאנאי". בשנת 1018, התקיים באזור קרב נוסף, בין צבא ביזנטי לבין צבא לומברדי, הקרב הסתיים בתבוסת הלומברדים. בשנת 1083 הוחרבה העיר בידי רובר גיסקאר, שהותיר על כנם רק את הקתדרלה וביתו של הבישוף. מדיה וקבצים בנושא קאנאי בוויקישיתוף