laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
קיליקיה

קיליקיה (לטינית: Cilicia, בארמית אימפריאלית (אנ'): 𐡇𐡋𐡊 – חלך) היא חבל ארץ בקצה הדרום־מזרחי של אסיה הקטנה, הגובלת עם קפדוקיה מצפון. לפי האגדה היוונית על אירופה, בין בני אגנור מלך פיניקיה שיצאו לחפש את אירופה אחותם לאחר שנחטפה היה אדם בשם קיליקס. לאחר שהאחים לא מצאוה, ויתרו על לשוב לביתם והתיישבו במקומות שונים, כאשר קיליקס התיישב בקיליקיה ונתן לה את שמה. בהמשך היה קיליקס במלחמה עם הליקיים. בעת העתיקה התקיימה בשפלת מזרח קיליקיה ממלכה פיניקית־לווית קוה ("עמק אדן" בפיניקית), וכן ממלכת כיזוואתנה וממלכת חִֿילַכּוּ (אנ') הנזכרת בכתובות מלכי אשור. תחת הממלכה האחמנית משל על קיליקיה (שנקראה "חלך") האחשדרפן מזדי. מערב קיליקיה צורף לאימפריה הרומית החל בשנת 102 לפנה"ס. בשנת 67 לפנה"ס סיים גנאיוס פומפיוס מגנוס את תפקידו כקונסול ויצא במינוי מיוחד של הסנאט הרומי להילחם בשודדי הים ששרצו בים התיכון. הוא עקב אחריהם עד למעוז כוחם העיקרי בקיליקיה, ושכנע רבים מהם להיכנע לו בהבטחת חנינה. פומפיוס הפך את קיליקיה לפרובינקיה רומית שבירתה בטרסוס וארגן מחדש את גבולותיה שכללו את כל החוף הדרומי של אנטוליה. רבים משודדי הים שנכנעו לפומפיוס יושבו בעיר סולי, סמוך למרסין של ימינו, ושמה שונה לפומפיופוליס (Pompeiopolis). ליהודים הייתה היסטוריה עם יושבי ארץ זאת, כפי שמתאר יוסף בן מתתיהו בספרו "מלחמת היהודים", ששכירי חרב קליקים אשר נלחמו בשיטות ההופליטים היוונים היוו את ראשי המשמר האישי של מלכי הממלכה החשמונאית. ישנן עדויות על התיישבות יהודית באזור החל מסוף המאה ה־1 לספירה וכן עדות על מרכז יהודי במאה ה־4. בימי הביניים התקיימה בקיליקיה ממלכת קיליקיה הארמנית. מדיה וקבצים בנושא קיליקיה בוויקישיתוף קיליקיה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) קיליקיה, היסטוריה, דף שער בספרייה הלאומית קיליקיה, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית) William E. Metcalf, The Oxford Handbook of Greek and Roman Coinage, Oxford, 2012, עמ' 77 בין האחים האחרים היו קדמוס שהתיישב בבויאוטיה ונתן את שמו למצדות קדמאיה (אנ') בתבאי, פויניקס שנתן שמו לפיניקיה, ותאסוס שנתן שמו לאי תאסוס. ראו פסאודו־אפולודורוס, ביבליותקה 3.1.1 פסאודו־אפולודורוס, ביבליותקה 3.1.2 KAI 26 – כתובת אזתוד Grant Frame, The Royal Inscriptions of Sargon II, King of Assyria (721–705 BC), Eisenbrauns, 2021, עמ' 532 A. Kirk Grayson, Jamie Novotny, The royal inscriptions of Sennacherib, king of Assyria (704-681 BC). Part 1, Eisenbrauns, 2012, עמ' 260 וכן ב־A. Kirk Grayson, Jamie Novotny, The royal inscriptions of Sennacherib, king of Assyria (704-681 BC). Part 2, Eisenbrauns, 2014, עמ' 381 Jamie Novotny, Joshua Jeffers, The Royal Inscriptions of Ashurbanipal (668–631 BC), Aššur-etel-ilāni (630–627 BC), and Sîn-šarra-iškun (626–612 BC), Kings of Assyria, Part 1, Eisenbrauns, 2018, עמ' 413 תלמוד ירושלמי, מסכת חלה, פרק ד', הלכה ה' אהרון אופנהיימר, הפרשת מעשר ראשון במציאות שלאחר חורבן הבית השני, סיני פג, עמ' רסז-רפז ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
כלודיו

כלודיו (Chlodio; בערך 392–448 לספירה) היה מלך הפרנקים הסאלים מתחילתה של השושלת המרובינגית. הוא נודע כמלך ארוך שיער (כמו כל מלכי שושלת זו) והתגורר בטוקסנדריה בטירה של דואיסבורג. ב-414 הפך למלך תרואן (כיום בחבל נור-פה דה קאלה שבצפון צרפת). ב-428 גילה כי עריה של גאליה בלגיקה היו מחוסרות הגנה. פלביוס אאטיוס, ששימש כמגיסטר מיליטום של רומא בגאליה, נאלץ לשלוח את חייליו כדי ללחום בוויזיגותים, ולכן הצליחו כלודיו ואנשיו להביס כוח רומאי ליד קמברה ולהתיישב בצפון גאליה. אף על פי שהותקף על ידי פלביוס אאטיוס ב-431, הצליח כלודיו להרחיב את כיבושיו דרומה עד נהר הסום. ב-432 הוא לכד את טורנה וכבש את קמברה על כל סביבותיה. למעשה, מטרתו הייתה ליצור ממלכה שתשתרע מן הריין עד הים הצפוני, כולל אזורי נהר הסום ונהר המז. פלביוס אאטיוס נאלץ לחתום על הסכם פוידרטוס עם כלודיו - הסכם שלפיו הפכו הפרנקים הסאלים לחיילי האימפריה הרומית והורשו להתיישב על קרקע רומית, מה שהביא בעקבותיו להקמת האימפריה הפרנקית מייסודו של כלוביס הראשון. אין אנו יודעים מי היו ילדיו של כלודיו, אולם ישנה אגדה על אודותיו, או ליתר דיוק, על אודות המלך מרובך. ההיסטוריון הבלגי גודפרואה קורט בן המאה התשע עשרה סיכם את מה שנכתב בכרוניקה של פרדגריוס מן המאה ה-7 במילים הבאות: "יום אחד כאשר המלכה, אשת המלך כלודיו, יצאה לרחוץ בים, אל מסוים קרב אליה - זיווג שממנו נולד הגיבור מרובך שעל שמו קרויה השושלת המרובינגית." מדברים אלה משתמע כי אשתו של כלודיו הייתה אמו של מרובך. מדיה וקבצים בנושא כלודיו בוויקישיתוף כלודיו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
פנס (פירושונים)

האם התכוונתם ל... פָּנָס – מכשיר תאורה פנס קסם – מכשיר אופטי המשמש להקרנת תמונות על מסך פֶּנְס – צורת הרבים של פני (מטבע) פנס (ביגוד) – קפל בבגד פנס (אל) – על פי האורפיזם, "בורא הכול", אלוהות דו-מינית עם כנפי זהב וארבע עיניים פָּאנָאס PANAS - כלי למדידת רגשות, סולם למדידת רגש חיובי ושלילי פנס (Peñas) – עיר במחוז לה פאס שבבוליביה פנס בודד – שיר מאת חיים גורי פנס (מוסף לביקורת ספרות) – כתב עת מקוון לביקורת ספרות של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב אישים: ג'וש פנס – שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי גרג פנס – פוליטיקאי אמריקאי, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית, אחיו של מייק מייק פנס – פוליטיקאי אמריקאי, סגן נשיא ארצות הברית קארן פנס – אשתו של סגן נשיא ארצות הברית מייק פנס, הגברת השנייה של ארצות הברית קייס פנס (Kees Fens) – סופר הולנדי
ונדי וו: לוחמת הנשף

ונדי וו: לוחמת הנשף הוא סרט טלוויזיה אמריקאי בכיכובם של ברנדה סונג ושין קוימאדה. הסרט צולם באוקלנד, ניו זילנד, שודר ב-16 ביוני 2006 ונצפה על ידי 5.7 מיליון צופים. ונדי וו היא נערה אמריקאית פופולרית שחייה עוברים מהפך כאשר מגיע לביתה בודהיסט צעיר בשם שן. שן מספר לוונדי שהיא לוחמת ושהיא היחידה שתוכל להציל את העולם ועליה להתאמן לשם כך. אבל זה בכלל לא מעניין אותה והיא רוצה רק להיבחר למלכת הנשף ולנצח את ג'סיקה דוסון האויבת שלה. סבתה של ונדי יודעת ששן דובר אמת ושאימה של ונדי הייתה לוחמת שהביסה את יאן לו לפני 90 שנה בסין. שאר בני המשפחה של ונדי איבדו קשר עם המורשת הסינית שלהם. ונדי נכשלה במבחן לתרבות הסינית ושן הבטיח לה שילמד אותה את התרבות הסינית אם תסכים להתאמן באמנויות הלחימה. יאן לו, הרוצה להרוג את ונדי כדי להחריב את התרבות הסינית, מתגלם בגופם של אנשים הקרובים לוונדי כמו אחיה של ונדי, המורים שלה, ג'סיקה דוסון ועוד. ונדי מתחילה להתאמן עם שן, שהופך את המורים שלה לנשמות החיות של אמנויות לחימה סיניות כדי לעזור לונדי ללמוד את אמנויות הלחימה. ונדי ושן בקרב יחד עם יאן לו בגוף של ג'סיקה דוסון. ונדי ושן ניצחו את יאן לו והוא יצא מתוך הגוף של ג'סיקה, ונדי ויתרה על הנשף והיא אמרה לג'סיקה שהיא תהיה מלכת הנשף במקומה. ונדי וו (ברנדה סונג) : לוחמת סינית, נערה פופולרית. היריבה שלה היא ג'סיקה דוסון. ונדי הייתה צריכה להיות מלכת הנשף אבל היא וויתרה על זה ובמקום זה היא נלחמה עם שן. ונדי נפרדה מחבר שלה בגלל שהיא התאהבה בשן והיא עכשיו חברה שלו. שן (שין קוימאדה): לוחם סיני, חבר של ונדי, הכריח את ונדי ללמוד על לחימה סינית, לובש בגדים לבנים עד שוונדי לקחה אותו לקניון והיא קנתה לו בגדים חדשים והוא הפך לפופולרי. יאן לו : לוחם סיני, רוצה להרוג את ונדי ומחפש אחריה כבר הרבה זמן, נכנס לגופים של אנשים. רוצה להרוס את העולם. ג'סיקה דוסון (אלן ווגלום) : היריבה של ונדי, רוצה לזכות בתואר של מלכת הנשף והיא עושה כל דבר כדי שהיא תהיה יותר פופולרית מוונדי. משחקי וידאו : לסדרה יצא משחק וידאו אחד שבו ונדי וו נוסעת ברחבי אמריקה בתקווה לזכות בתחרות מלכת הנשף בעזרת שן ואחרים. המשחק יצא ב-17 בנובמבר 2007 עבור נינטנדו ופלייסטיישן 2. ספרים : לסרט יצאו שני ספרים ונדי וו: לוחמת הנשף, ונדי וו: לוחמת הנשף 2. פריטים נוספים : שרשראות ומברשות של ונדי ושן, אביזרים, חוברות צביעה, גלויות, לוח שנה, קומיקס וצעצועים. הפסקול יצא בשנת 2007 תחת חברת וולט דיסני. ברנדה סונג הקליטה שיר עבור ונדי וו: לוחמת הנשף בשם "אני לא כל כך ילדה", השיר נכתב על ידי אדי גלאן. השיר שודר ברדיו דיסני. בפסקול משתתפים גם הזמרים אורלנדו בראון, דרו סלי ועוד. מדיה וקבצים בנושא ונדי וו: לוחמת הנשף בוויקישיתוף "ונדי וו: לוחמת הנשף", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "ונדי וו: לוחמת הנשף", באתר נטפליקס "ונדי וו: לוחמת הנשף", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "ונדי וו: לוחמת הנשף", באתר Metacritic (באנגלית) "ונדי וו: לוחמת הנשף", באתר דיסני+ סרטים (באנגלית) "ונדי וו: לוחמת הנשף", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ונדי וו: לוחמת הנשף באתר דיסני
הנרי פרסי, הרוזן השישי מנורת'מברלנד

הנרי פרסי, הרוזן השישי מנורת'מברלנד (באנגלית: Henry Percy, 6th Earl of Northumberland; ‏1502–1537), רוזן נורת'מברלנד ובנו של הנרי אלג'רנון פרסי, הרוזן החמישי מנורת'מברלנד ושל אשתו קתרין ספנסר. הוא נודע בעיקר בשל אירוסיו עם אן בולין, עליהם נאלץ לוותר לאחר שהחל קשר בינה ובין המלך הנרי השמיני. כעסה של אן לאחר שאולצה לוותר על אירוסיה הוצג בכמה ספרים וסרטים שעסקו בחייה. מועד אירוסיו לבוליין, שלימים הפכה לאשתו השנייה של המלך הנרי ולמלכת אנגליה, חל ככל הנראה באביב 1523, אז שימש בתור משרתו של החשמן וולזי. מששמע על החדשה, וולזי גער בפרסי לפני משרתיו, מאחר שלא ביקש היתר לנישואים מאביו או מהמלך, שלו היה עניין בנישואים אלו בשל חשיבותה של רוזנות נורת'מברלנד. למעשה, אביו של פרסי לא התיר את הנישואים, ובמקום זאת השיא אותו במהירות לליידי מרי טלבוט, בתו של ג'ורג' טלבוט, הרוזן הרביעי משרוסברי. נישואים אלו היו לא מוצלחים, ומאוחר יותר טלבוט ביקשה להתגרש מפרסי בשל אירוסיו לבוליין, אך בקשתה נדחתה. מאחר שהיה בין הרוזנים החשובים, פרסי היה חבר במועצה שהרשיעה את אן בולין, שהייתה אז מלכת אנגליה, בניאוף. על פי רוב הדעות האישומים כנגד בוליין פוברקו על ידי אויביה. פרסי עצמו התעלף לאחר שתמך בהרשעתה של בוליין, ובעקבות כך נישא אל מחוץ לדיון. הוא נעדר מהדיון שהתקיים מיד לאחר מכן בעניינו של ג'ורג' בוליין, אחיה של המלכה, שהואשם בגילוי עריות עם אחותו. פרסי מת בשנה שלאחר מכן, לאחר שנהג בירושתו בפזרנות ולאחר שהעביר נכסים רבים לחבריו בשל החלטתו לנשל את משפחת פרסי ככל הניתן. את יתרת נכסיו הוריש למלוכה. לאחר מותו, רוזנות נורת'מברלנד עברה לאחיינו, תומאס פרסי.
דמיטרי ריבולובלב

דמיטרי ריבולובלב (רוסית: Дмитрий Евгеньевич Рыболовлев; נולד ב-22 בנובמבר 1966) הוא איש עסקים ואוליגרך רוסי המכהן כנשיא הקבוצה הצרפתית מונקו. ריבולובלב למד רפואה במכון הרפואי של פרם, עיר הולדתו, וסיים את לימודיו בשנת 1990. את הונו צבר לאחר שרכש בשנות התשעים שליטה בענקית הדשנים הרוסית אורלקלי (Uralkali) אשר הייתה לפני כן בבעלות המדינה. בשנת 1995 מונה ליו"ר החברה. נכון ל-2008 הוא החזיק ב-66% ממניות החברה. במאי 1996 נעצר בחשד שהזמין את רצח איש העסקים יבגני פנטיילמונוב, שהתנגד למהלכים מסוימים בתוככי החברה. ריבולובלב היה עצור במשך 11 חודשים במתקן כליאה זמני בפרם. לפי מגזין פורבס, נכון לינואר 2022 ריבולובלב האדם ה-391 בעושרו בעולם עם כ-6.7 מיליארד דולר. משנת 1995 הוא מתגורר בשווייץ. במהלך השנים 2010–2011 הוא מכר את החזקותיו באורלקלי. בשנת 2011 הוא רכש מניות של הבנק הגדול בקפריסין - בנק אוף קפריסין והפך להיות בעל שליטה בו. בשנת 2012 הפך לנשיא קבוצת הכדורגל מונקו. תחתיו הקבוצה זכתה באליפות צרפת 2016/2017 ובגביע הליגה הצרפתית 2017 ו-2018. בשנת 2013 מינה את ואדים ואסילייב לסגנו ויחד הובילו מסע רכישות נרחב של שחקנים. בנובמבר 2018 נעצר לחקירה על ידי משטרת מונקו ונערכו חיפושים באחוזתו, על רקע האשמתו בשחיתות. ידוע כחובב אמנות גדול והוא מימן את הפקתו של סרט תיעודי על תולדות מוזיאון פושקין, חזון אלוהי, בבימויו של לאוניד פרפיונוב, איתו ריבולובלב נוטה לשתף פעולה. במאי 2013 רכש את הציור "מושיע העולם" מאת לאונרדו דה וינצ'י ב-127.5 מיליון דולר. הוא תבע את סותבי'ס בטענה כי הונתה אותו לשלם מחירים גבוהים בעבור ארבעה ציורים, ובהם "מושיע העולם". אולם בינואר 2024 דחה בית משפט בארצות הברית דחה את תביעתו. מדיה וקבצים בנושא דמיטרי ריבולובלב בוויקישיתוף סוכנויות הידיעות, אוליגרך רוסי פותח בהליך הגירושים היקר בעולם, באתר כלכליסט, 4 ביולי 2010 צרות של עשירים: שתי דירות מהיקרות בארה"ב לא מאוכלסות עקב גירושים, באתר TheMarker‏, 9 באפריל 2012 אגאת דופארק, לה מונד, להתגרש ביוקר - כשאשת האוליגרך החליטה "לרושש" את בעלה לשעבר, באתר הארץ, 4 במאי 2012 Dmitry Rybolovlev, פורבס Le président de l’AS Monaco perquisitionné et placé en garde à vue, דיווח (בצרפתית) רויטרס‏, שיא של כל הזמנים: ציור של דה וינצ'י נמכר ב-450 מיליון דולר, באתר וואלה, 16 בנובמבר 2017 ערך זה הוא קצרמר בנושא כלכלה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אוסקר פוטיורק

אוסקר פוטיורק (בגרמנית: Oskar Potiorek;‏ 20 בנובמבר 1853 – 17 בדצמבר 1933), היה פילדמרשל אוסטרו-הונגרי, מושל בוסניה והרצגובינה בעת רציחתו של פרנץ פרדיננד ובהמשך כיהן כמפקד קבוצת ארמיות בראשית המערכה על סרביה במלחמת העולם הראשונה. פוטיורק נולד בחבל קרינתיה למשפחה מהמעמד הבינוני. אביו היה פקיד ממשל וממונה על פרויקט כרייה באזור. ב-1879 סיים פוטיורק את לימודיו באקדמיה הצבאית בווינה והוצב לשורת תפקידי מטה והדרכה וב-1902 מונה לסגן ראש המטה הכללי האוסטרו-הונגרי. ב-1906 היה מועמד לראש המטה הכללי האוסטרו-הונגרי, אך קונרד פון הצנדורף נבחר לתפקיד. ב-1907 מונה למפקד הקורפוס ה-3, וב-1911 מונה למושל בוסניה והרצגובינה. בשלהי 1913 הזמין פוטיורק את הארכידוכס פרנץ פרדיננד לבקר בחבל ולצפות בתמרוני הצבא וב-28 ביוני 1914 הגיעו פרדיננד ורעייתו לחבל. ערך מורחב – רצח פרנץ פרדיננד כמושל צבאי אחראי היה פוטיורק לביטחונו של פרדיננד ולאחר ניסיון ההתנקשות הכושל הראשון, היה הגנרל פוטיורק זה שתמך בבקשתו של פרדיננד להגיע לבית החולים ולבקר את פצועי ההתקפה, למרות הסתייגותם של שאר מלוויו. פוטיורק נלווה למכוניתו של פרנץ פרדיננד והנחה את הנהג בנסיעתו. מטח היריות הקטלני שהרג את הארכידוכס ורעייתו סופי, לא פגע בפוטיורק והרכב הגיע בנסיעה מהירה למעונו בניסיון להציל את בני הזוג, אך הם נפחו את נשמתם. ב-28 ביולי 1914 לאחר שסרביה לא נענתה לאולטימטום האוסטרו-הונגרי, הכריזה האימפריה מלחמה על הסרבים ופוטיורק מונה לפקד על כוח החוד האוסטרו-הונגרי בפלישה לסרביה. פוטיורק פיקד על הארמייה השישית, ובנוסף גם פיקד על קבוצת ארמיות שהכילה את הארמיות החמישית והשישית. ניסיון הפלישה הראשון לסרביה ביולי - אוגוסט 1914 נהדף לחלוטין, כמו כן אף ניסיון הפלישה השני לסרביה בראשית ספטמבר נהדף, בנובמבר 1914 זכו כוחותיו במספר ניצחונות והתקדמו לעומק סרביה, אך הצבא הסרבי הצליח לבלום את המתקפה ואף להודפה, וב-15 בדצמבר הסתיים קרב קולובארה בו הביסו הסרבים את כוחותיו של פוטיורק ופגעו או שבו בלמעלה ממחצית הכח הלוחם האוסטרו-הונגרי. תוצאות הקרב הובילו לנסיגה רחבה של האוסטרו-הונגרים אל מחוץ לגבולות סרביה. ב-22 בדצמבר 1914 הודח פוטיורק מתפקידו ובמקומו מונה אויגן, הארכידוכס מאוסטריה למפקד הכוחות בבלקן, ואילו סטפן סרקוטיץ' פון לובצ'ן החליפו בתפקידו כמושל בוסניה. ב-1 בינואר 1915 שוחרר פוטיורק רשמית מהצבא האוסטרו-הונגרי. אוסקר פוטיורק הלך לעולמו בקלגנפורט ב-1933 והוא בן 80 שנים. האימפריה האוסטרו-הונגרית במלחמת העולם הראשונה. מדיה וקבצים בנושא אוסקר פוטיורק בוויקישיתוף "אוסקר פוטיורק-ביוגרפיה", באתרfirstworldwar.com (באנגלית). "אוסקר פוטיורק-ביוגרפיה", באתר www.spartacus.schoolnet.co.uk (באנגלית).
אליה סולימאן

אליה סולימאן (בערבית: إيليا سليمان, בתעתיק מדויק: איליא סלימאן; נולד ב-28 ביולי 1960) הוא במאי קולנוע ערבי-ישראלי-פלסטיני. מלמד קולנוע ב-European Graduate School בשווייץ. סולימאן נשוי לזמרת הלבנונית יסמין חמדאן. סולימאן נולד בנצרת, ישראל, לאב חרט ולאם מורה. בשלהי נעוריו, עזב ללונדון ולצרפת, אך מאוחר יותר שב לעיר הולדתו. עם שובו התחיל להתעניין בקולנוע, לקרוא ספרים ולצלם במצלמה ביתית. בין השנים 1982 ל-1993 התגורר סולימאן בניו יורק בה פיתח התעניינות באופן בו מוצגים הערבים בתקשורת המערבית והישראלית. בניו יורק ביים שני סרטים קצרים "הקדמה לסוף הוויכוח", שזכה בפרס הסרט הניסיוני הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע של אטלנטה באותה שנה, ו"מחווה על ידי התנקשות" בו מופיע גיבור בשם .E.S (ראשי התיבות של שמו באנגלית, אליה סלימאן) והוא מתבונן בשקט בהתרחשות. דמות זו חוזרת גם בסרטיו המלאים. בשנת 1994 עבר להתגורר במזרח ירושלים, על מנת ללמד קולנוע ותקשורת באוניברסיטת ביר זית שברשות הפלסטינית. בשנת 1996 ביים את סרטו הארוך הראשון, "כרוניקה של העלמות", שזכה בפרס סרט הביכורים בפסטיבל הסרטים של ונציה - אך התקבל בתגובות נסערות והוחרם בעולם הערבי כולו. הביקורת האשימה את הבמאי בבגידה, בעמדה ציונית ובשיתוף פעולה עם האויב. בשנת 2002 ביים את הסרט "התערבות אלוהית", אשר זכה בפרס חבר השופטים ובפרס פיפרסקי בפסטיבל הקולנוע בקאן ובפרס הסרט הזר בטקס פרסי הקולנוע האירופאי. בשנת 2009 ביים את הסרט "הזמן שנותר". זהו סרט אוטוביוגרפי למחצה, בהשראת יומני אביו ואמו, שפרוסים על פני ארבע תקופות משנת 1948 ועד לימינו. הסרט השתתף בתחרות הרשמית על פרס דקל הזהב, אך לא-זכה. ב-2019 סרטו "It Must Be Heaven" ("כנראה שזה גן עדן") התחרה על פרס דקל הזה, אך זכה רק בציון לשבח מיוחד. כרוניקה של היעלמות (1996) מלחמה ושלום בווזול (תיעודי, במשותף עם עמוס גיתאי, 1997) התערבות אלוהית (2002) הזמן שנותר (2009) כנראה שזה גן עדן ‏ (2019) ביוגרפיה באתר ה-European Graduate School אורי קליין, כרוניקה של התבגרות, באתר הארץ, 25 במאי 2009 נירית אנדרמן, הבמאי הפלסטיני אליה סולימאן: "תמיד היה לי ברור שישראל היא מקום שעוזבים", באתר הארץ, 2 בפברואר 2023 Elia Suleiman masterclass באל-ג'זירה "A different kind of occupation": an interview with Elia Suleiman ראיון עמו באנגלית אליה סולימאן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אליה סולימאן, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי אליה סולימאן, באתר AllMovie (באנגלית) אליה סולימאן, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) אליה סולימאן, באתר ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים Divine Intervention, קדימון הסרט באתר יוטיוב The Time that Remains, קדימון הסרט באתר יוטיוב It Must Be Heaven, קדימון הסרט באתר יוטיוב Peter Debruge, Peter Debruge, Bong Joon-ho’s ‘Parasite’ Wins the Palme d’Or at Cannes, Variety, ‏2019-05-25 (באנגלית)
ג'ורג' ח'לייפי

ג'ורג' ח'לייפי (בערבית: جورج خليفي; נולד ב-1947) הוא במאי, מפיק ותסריטאי ערבי-ישראלי ומרצה לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת אל-קודס ומנהל המכון לתקשורת מודרנית באוניברסיטה. חלייפי נולד בנצרת בשנת 1947 ועבר לירושלים לאחר התיכון, שם עבד כמפיק וקריין ברדיו. בשנת 1973 נסע ללמוד קולנוע וטלוויזיה בבית הספר הגבוה לאמנויות בבריסל. בין השנים 1978 ל-1984 ביים סרטים תיעודיים בעבור רשת הטלוויזיה הבלגית RTBF ועזר לאחיו, הבמאי מישל ח'לייפי, לביים את סרטו "זיכרונות פוריים". בשנת 1985 חזר ח'לייפי לירושלים ושימש כמפיק של סרטו של אחיו "חתונה בגליל". בשנת 1996 הפיק את הגרסה הפלסטינית לרחוב סומסום. בשנת 1999 הוא כותב ומביים את הסדרה "הבית של אבו יוסוף" כיום חלייפי מלמד במכון למדיה מודרנית באוניברסיטת אל-קודס. בשנת 2002 היה אמור לשמש כשופט בפסטיבל הסרטים התיעודיים דוקאביב בסינמטק תל אביב, אולם כמה ימים לפני פתיחת הפסטיבל פרש ממנו. במכתב למנהלת הפסטיבל ולעמיתיו השופטים הסביר כי הוא קורא להחרמה בינלאומית של ישראל. "ממשלות ישראל וחלק גדול מהציבור הישראלי לא יבינו, אם לא יסבירו להם בצורה חד-משמעית, שהם נהפכים ממשטר כובש ומדכא, למשטר גזען ופראי" כתב. בשנת 2006 סיים לכתוב יחד עם נורית גרץ את "נוף בערפל", ספר היסטוריה של הקולנוע הפלסטיני הראשון שיצא לאור בעברית. על בסיס עבודה זאת פיתח יחד עם נורית גרץ ומיטל אלון-אוליניק את הקורס "הקולנוע הפלסטיני" באוניברסיטה הפתוחה. הוא אחיו של הבמאי והחוקר מישל ח'לייפי. ג'ורג' ח'לייפי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג'ורג' ח'לייפי, באתר AllMovie (באנגלית) ג'ורג' ח'לייפי, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ג'ורג' ח'לייפי, דף שער בספרייה הלאומית מידע על ג'ורג' ח'לייפי בקטלוג הספרייה הלאומית ביוגרפיה(הקישור אינו פעיל) אורי קליין, מחכים לסוף טוב, נורית גרץ הישראלית וג'ורג' חלייפי הפלסטיני שיתפו פעולה בכתיבת הספר "נוף בערפל", החוקר את תולדות הקולנוע הפלסטיני, באתר הארץ, 12 במרץ 2006. מרב יודילוביץ', הבמאי ג'ורג' חלייפי פרש מפסטיבל דוקאביב, באתר ynet, 18 באפריל 2002 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
איגנסיו קאנוטו

איגנסיו קאנוטו (בספרדית: Ignacio Canuto; נולד ב-20 בפברואר 1986 בסנטה פה שבארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת טיגרה. קאנוטו גדל במחלקת הנוער של מועדון הכדורגל אוניון דה סנטה פה בארגנטינה. בשנת 2006 הושאל לקבוצת בן חור, וב-2008 עבר לקבוצת ארחנטינוס ג'וניורס עימה גם זכה באליפות המדינה בעונת 2009/2010. ביולי 2010 עבר למכבי חיפה תמורת מיליון יורו וחתם בשורותיה ל-5 שנים. את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ערך מול דינמו מינסק בליגה האירופית. לאחר שערך 17 הופעות במדי מכבי חיפה ולא השתלב בקבוצה, בתחילת ינואר 2011 נמכר קאנוטו לקבוצת ליברטד הפרגוואית. בשנת 2012 שיחק בקבוצת פיגיירנסה הברזילאית, ובשנת 2013 עבר לקבוצת ליגה דה קיטו מאקוודור, ב-2014 עבר לקבוצת טיגרה הארגנטינאית. בשנת 2015 עבר לקבוצת לאון ממקסיקו. קאנוטו נכלל בסגל המורחב של נבחרת ארגנטינה וערך את הופעת הבכורה שלו ב-20 במאי 2009 מול נבחרת פנמה. ב-10 בפברואר 2010 הבקיע את שערו הראשון במדי הנבחרת בדקה ה-93 מול נבחרת ג'מייקה. איגנסיו קאנוטו, באתר Transfermarkt איגנסיו קאנוטו, באתר Soccerway איגנסיו קאנוטו, באתר National Football Teams איגנסיו קאנוטו, באתר FootballDatabase.eu איגנסיו קאנוטו, באתר ESPN עמוד השחקן(הקישור אינו פעיל) באתר הרשמי של מכבי חיפה דורון בן דור, ‏קאנוטו: כשחיפה פנו, לא היססתי אפילו שניה אחת, באתר ONE‏, 18 ביולי 2010 ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגלנים ארגנטינאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שואיצ'י יוקוי

יפן זהו שם יפני; שם המשפחה הוא יוקוי. שואיצ'י יוקוי (מיפנית: 横井 庄; נולד ב-31 במרץ 1915 - 22 בספטמבר 1997) היה חייל בדרגת סמל בצבא הקיסרי היפני, שנלחם במלחמת העולם השנייה, היה חלק של הנאחזים היפנים וסירב להיכנע עד לשנת 1972 - כעשרים ושבע שנים לאחר סיום המלחמה וכניעת צבא יפן. יוקוי היה אחד מאחרוני הלוחמים במלחמת העולם השנייה שקיבלו עליהם את הוראת הפסקת האש. יוקוי התגייס לצבא הקיסרי היפני בשנת 1941. בתחילה שירת בחטיבת החי"ר ה-29 במנצ'וקוו, ובשנת 1943 הוא הועבר לגדוד 38 של איי מריאנה והגיע לגואם בפברואר 1943. בשנת 1944, כאשר הכוחות האמריקנים שחררו את האי, ירד יוקוי למחתרת יחד עם עשרה חיילים יפנים נוספים. שבעה מהחיילים עזבו לאחר תקופה קצרה, אך יוקי ושניים מחבריו נותרו יחד. מאוחר יותר נפרדו השלושה זה מזה והמשיכו בביקורים הדדיים עד שנת 1964 בערך, אז מצא יוקי את חבריו מתים - ככל הנראה מרעב. מאז ועד לשנת 1972 - תקופה של כשמונה שנים, הוא חי לבדו, התגורר במרבית התקופה במערה והתקיים מצייד. הוא השתמש בצמחים מקומיים לייצור בגדים, כלים, מצעים וכלי אחסון. בערב ה-24 בינואר 1972 התגלה יוקוי בג'ונגל על גדות הנהר סמוך לכפר טאלופופו (אנ') שבדרום האי גואם על ידי שני גברים מקומיים שהגיעו לבדוק את מלכודות החסילונים שלהם, ובתחילה סברו כי מדובר בתושב הכפר. עם שובו ליפן אמר יוקוי שהוא "נבוך מאוד מכך שחזר בחיים", מילים שהפכו מאוחר יותר לאימרה יפנית פופולרית. יוקוי היה אחד משלושת הלוחמים האחרונים שהסכימו לקבל את הפסקת האש שנחתמה עם בעלות הברית. שנתיים לאחר חזרתו, נמצאו ונכנעו שני חיילים נוספים - היראו אונודה וטראו נקמורה. היראו אונודה טראו נקמורה מדיה וקבצים בנושא שואיצ'י יוקוי בוויקישיתוף שואיצ'י יוקוי, באתר "Find a Grave" (באנגלית) Christopher Nyerges,‏ Thirty Years in the Jungle!‎, ‏2003, באתר Primitive Ways Shoichi Yokoi - Last Japanese WWII Straggler on Guam, באתר The Official Guam Website
ג'ואל מור

ג'ואל דייוויד מור (באנגלית: Joel David Moore; נולד ב-25 בספטמבר 1977) הוא שחקן אופי ובמאי קולנוע אמריקאי. נודע בזכות תפקידיו בסרטים "דודג'בול", "ילד של סבתא", "אווטאר", ובסדרת הטלוויזיה "בונז". מור נולד וגדל בפורטלנד, ארגון שבארצות הברית, למשפחה נוצרית. הוא למד "במכללת מט. הוד" במשך כשנתיים, משם עבר ל"אוניברסיטת דרום אורגון" וסיים את לימודיו עם תואר באומנות. על מנת לקדם את עצמו מבחינה מקצועית כשחקן עבר מור ללוס אנג'לס ביחד עם סוכנו. בתחילה הופיע בלמעלה מ-15 פרסומות. בשנת 1996 קיבל תפקיד קטן בסרט ההתבגרות "פוקס פייר" בכיכובה של אנג'לינה ג'ולי. ב-2001 הופיע בקליפ לשיר "Youth of the Nation" של להקת הנו-מטאל P.O.D.. פרסום נרחב יותר קיבל מור בשנת 2004 עם תפקיד משני בדמותו של אוון, מקבוצת הדוג'בול של פיטר (וינס ווהן) בקומדיה "דודג'בול". בשנת 2006 זכה מור לתפקיד ראשי ראשון בקריירה בסרט האימה העצמאי "גרזן", בנוסף השתתף גם בקומדיה בהפקתו של אדם סנדלר "ילד של סבתא". בשנת 2008 שיחק בתפקיד ראשי לצדה של פריס הילטון בקומדיה "מגניבות בע"מ", סרט אשר נקטל באופן גורף מצד המבקרים, אולם הופעתו בסרט תפסה את עיניו של ג'יימס קמרון אשר החליט ללהק אותו לתפקיד משני בסרטו שובר הקופות משנת 2009, "אווטאר". הופעתו של מור בסרט הייתה בדמותו של נורם ספילמן, ביולוג ב"פרויקט אווטאר" אשר חוקר את חיי הצמחייה והטבע שבכוכב פנדורה. התפרסם גם בזכות הופעותיו בסדרות טלוויזיה, הבולטת ביותר הייתה בשנת 2008, בסדרת הטלוויזיה "עצמות" ברשת FOX, בה גילם את דמותו של קולין פישר במשך שישה עשר פרקים. באותה שנה הופיע בקליפ לשיר "Beat It", קאבר שביצעו להקת הרוק פול אאוט בוי. בשנת 2009 הופיע בווידאו-קליפ לשירה של קייטי פרי "Waking Up in Vegas" ובשנת 2010 הופיע בווידאו-קליפ לשירה של קתרין מקפי "It's Not Christmas Without You". בשנת 2011 שיחק בסרט האימה "ליל הכריש" לצד שרה פקסטון. בשנת 2016 יצא סרטו השני כבמאי שנקרא "נעורים באורגון" בכיכובם של כריסטינה אפלגייט, בילי קרודופ וניקולה פלץ. בשנת 2021 ג'ואל שב לתפקידו כד"ר נורם ספילמן בסרט "אווטאר: דרכם של המים", כשג'יימס קמרון אייש את כס הבימוי פעם נוספת. מדיה וקבצים בנושא ג'ואל מור בוויקישיתוף ג'ואל מור, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ג'ואל מור, ברשת החברתית אינסטגרם ג'ואל מור, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג'ואל מור, באתר AllMovie (באנגלית) ג'ואל מור, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) ג'ואל מור, באתר Box Office Mojo (באנגלית) ג'ואל מור, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ג'ואל מור, באתר MusicBrainz (באנגלית)