המצור על ירושלים (636–637)

המצור על ירושלים (636–637) היה חלק מהכיבוש הערבי של ארץ ישראל ותוצאה של המאמצים הצבאיים של ח'ליפות ראשידון נגד האימפריה הביזנטית בשנים 636–638. המצור התחיל כשצבא ראשידון, בפיקודו של אבו עוביידה, הטיל מצור על ירושלים בנובמבר 636. לאחר שישה חודשים הסכים הפטריארך סופרוניוס להיכנע, בתנאי שיכנע רק לח'ליף. על פי המסורת, בשנת 637 או 638 נסע הח'ליף עומר לירושלים באופן אישי כדי לקבל את כניעת העיר. כך נכנע לו הפטריארך. הכיבוש המוסלמי בעיר חיזק את השליטה הערבית על ארץ ישראל, אשר לא הייתה מאוימת שוב עד המצור על ירושלים בשנת 1099 במהלך מסע הצלב הראשון. ירושלים הייתה עיר חשובה במחוז הביזנטי פלשתינה פרימה. רק 23 שנים לפני הכיבוש המוסלמי, בשנת 614, היא נפלה בידי צבא סאסני פולש תחת שהרברז במהלך האחרונה במלחמות הביזנטיות-סאסניות. הפרסים בזזו את העיר, ואומרים שהם טבחו ב-90,000 תושביה הנוצרים. כחלק מהביזה נהרסה כנסיית הקבר והצלב האמיתי נלכד ונלקח לצטיפון כשריד קדוש שנלכד בקרב. הצלב הוחזר מאוחר יותר לירושלים על ידי הקיסר הרקליוס לאחר ניצחונו האחרון נגד הפרסים בשנת 628. היהודים, שנרדפו במולדתם שבשליטת הנוצרים, סייעו בתחילה לכובשים הפרסים. לאחר מותו של הנביא מוחמד בשנת 632, עברה ההנהגה המוסלמית לח'ליף אבו בכר בעקבות שורה של מערכות המכונות מלחמות הרדה. לאחר שהובטחה ריבונותו של אבו בכר על ערב, הוא יזם מלחמת כיבוש במזרח על ידי פלישה לעיראק, אז מחוז של האימפריה הפרסית הסאסאנית; בעוד שבחזית המערבית פלשו צבאותיו לאימפריה הביזנטית. בשנת 634 מת אבו בכר וירש אותו עומר בן אל-ח'טאב, שהמשיך במלחמת הכיבוש שלו. במאי 636 פתח הקיסר הרקליוס במערכה גדולה להחזרת השטח האבוד, אך צבאו הובס בקרב הירמוך באוגוסט 636. לאחר מכן, אבו עוביידה בן אל-ג'ראח, המפקד המוסלמי של צבא ראשידון בסוריה, ערך מועצת מלחמה בתחילת אוקטובר 636 כדי לדון בתוכניות עתידיות. הדעות נחלקו בין עיר החוף קיסריה וירושלים. אבו עוביידה יכול היה לראות את חשיבותן של שתי הערים הללו, שהתנגדו לכל ניסיונות הכיבוש המוסלמים. הוא לא הצליח להכריע בעניין, והוא כתב לח'ליף עומר להנחיות. בתשובתו הורה להם הח'ליף ללכוד את ירושלים. בהתאם לכך, אבו עוביידה צעד לכיוון ירושלים מג'בייה, כאשר ח'אלד בן אל-וליד והמשמר הנייד שלו הובילו את ההתקדמות. המוסלמים הגיעו לירושלים בסביבות תחילת נובמבר, וחיל המצב הביזנטי נסוג לעיר המבוצרת. ירושלים הייתה מבוצרת היטב לאחר שהרקליוס כבש אותה מחדש מידי הפרסים. לאחר התבוסה הביזנטית בירמוך שיפץ סופרוניוס, פטריארך ירושלים, את הגנותיה. המוסלמים לא ניסו עד כה כל מצור על העיר. עם זאת, מאז 634, לכוחות הומסלמים היה פוטנציאל לאיים על כל הנתיבים לעיר. אף על פי שהיא לא הייתה מוקפת, היא הייתה במצב מצור מאז כבשו המוסלמים את העיירות פלה ובוסרה ממזרח לנהר הירדן. לאחר קרב ירמוך, נותקה העיר משאר סוריה, וככל הנראה הייתה מוכנה למצור שנראה בלתי נמנע. כשהצבא המוסלמי הגיע ליריחו, אסף סופרוניוס את כל השרידים הקדושים כולל הצלב האמיתי, ושלח אותם בחשאי לחוף, כדי להעביר אותם לקונסטנטינופול . הכוחות המוסלמים הטילו מצור על העיר זמן מה בנובמבר 636. במקום תקיפות בלתי פוסקות על העיר, הם החליטו להמשיך הלאה עם המצור עד שייגמר לביזנטים האספקה וניתן יהיה לנהל משא ומתן על כניעה. אף על פי שפרטי המצור לא תועדו, נראה כי הוא היה נטול דם. חיל המצב הביזנטי לא יכול היה לצפות לעזרה מהרקליוס. לאחר מצור של ארבעה חודשים הציע סופרוניוס להיכנע לעיר ולשלם ג'יזיה, בתנאי שהח'ליף יגיע לירושלים כדי לחתום על ההסכם ולקבל את הכניעה. אומרים שכאשר נודעו למוסלמים תנאי סופרוניוס, שורהביל אבן חסאנה, אחד המפקדים המוסלמים, הציע שבמקום לחכות שהח'ליף יגיע כל הדרך ממדינה, יש לשלוח את ח'אליד אבן ואליד בתור הח'ליף, כיוון שהוא היה דומה מאוד למראהו של עומר. הניסיון לא צלח, בשל היותו של ח'אליד מפורסם מדי בסוריה, או שאולי היו בעיר ערבים נוצרים שביקרו במדינה וראו גם את עומר וגם את חאליד ושמו לב להבדלים. כתוצאה מכך סירב פטריארך ירושלים לנהל משא ומתן. כאשר דיווח ח'אליד על כישלון המשימה הזו, אבו עוביידה כתב לח'ליף עומר על המצב, והזמין אותו לבוא לירושלים לקבל את כניעת העיר. על מועד כניעת ירושלים ניתן להתווכח. מקורות ראשוניים, כגון דברי הימים ממאות הקרובים או שהוסרו עוד מתקופת האירועים, מציעים את שנת 638, למשל תאופילוס מאדסה (695–785); או 636, 636/37 ו-637. מקורות משניים אקדמיים נוטים להעדיף את 638. אנציקלופדיה בריטניקה מזכירה את שתי האפשרויות במאמרים שונים. בתחילת אפריל הגיע, עומר לארץ, והלך בתחילה לג'ביא, שם התקבל על ידי אבו עוביידה, ח'אלד ויאזיד, שנסעו עם ליווי לקבל אותו. עמר נותר כמפקד הצבא המוסלמי הנצור. עם הגעתו של עומר לירושלים, נחתמה ברית המכונה ברית אומריה. בתמורה לכניעת העיר ניתנה ערבות לחירות אזרחית ודתית לנוצרים בתמורה לג'יזיה. החוזה נחתם על ידי הח'ליף עומר מטעם המוסלמים, כאשר כעדים שימשו חאלד, עמרו, עבד אל-רחמן בן עוף, ומועאויה. בהתאם למקורות, בשנת 637 או בשנת 638, נכנעה ירושלים באופן רשמי לח'ליף. לראשונה, לאחר כמעט 500 שנה של שלטון רומאי מדכא, הורשו היהודים שוב להתגורר בתוך ירושלים. בדברי הימים של המוסלמים נכתב, שבזמן סלאת א-זוהר הזמין סופרוניוס את עומר להתפלל בכנסיית הקבר המחודשת. עומר סירב, מחשש כי קבלת ההזמנה עלולה לסכן את מעמדה של הכנסייה כמקום פולחן נוצרי, וכי המוסלמים עלולים לבטל את ההסכם ולהפוך את הכנסייה למסגד. לאחר שהייה של עשרה ימים בירושלים חזר הח'ליף למדינה. בעקבות הוראות הח'ליף המשיך יזיד לקיסריה, ושוב הטיל מצור על עיר הנמל. עמר ושורחביל צעדו כדי להשלים את כיבוש ארץ ישראל, משימה שהושלמה עד סוף השנה. עם זאת, לא ניתן היה לכבוש את קיסריה עד שנת 640, כאשר לבסוף נכנע חיל המצב למואאוויה הראשון, אז מושל סוריה. עם צבא של 17,000 איש יצאו אבו עוביידה וח'אליד מירושלים לכבוש את כל צפון סוריה. זה הסתיים בכיבוש אנטיוכיה בסוף שנת 637. בשנת 639 פלשו המוסלמים וכבשו את מצרים. במהלך שהותו בירושלים הוביל סופרוניוס את עומר לאתרים קדושים שונים, ובהם הר הבית. כשראה את המצב הגרוע של המקום בו עמד בית המקדש בעבר, הורה עומר להרחיק את הפסולת מהאזור לפני שבנה במקום מסגד עץ. הדיווח המוקדם ביותר על מבנה כזה ניתן על ידי הבישוף הגאלי ארקולף, שביקר בירושלים בין השנים 679–682, ומתאר בית תפילה פרימיטיבי ביותר המסוגל להכיל עד 3,000 מתפללים, הבנויים מקורות עץ ולוחות מעל החורבות הקיימים באתר. יותר מחצי מאה לאחר כיבוש ירושלים, בשנת 691, הזמין הח'ליף האומאי עבד אל-מלכ את בניית כיפת הסלע על גבי סלע גדולה בהר הבית. ההיסטוריון מהמקד העשירי אל-מקדיסי כתב כי עבד אל-מאליק בנה את המסגד על מנת להתחרות בהדר של הכנסיות הנוצריות בעיר. לא משנה מה הכוונה, ההדר וההיקף המרשים של ההיכל נתפסים כמסייעים באופן משמעותי לגבש את ההתקשרות של ירושלים לאמונה המוסלמית הקדומה. ירושלים נשארה תחת שלטון מוסלמי עד שנכבשה על ידי צלבנים בשנת 1099 במהלך מסע הצלב הראשון. האסלאם הסוני מאמין שמוחמד ניבא את כיבוש ירושלים במספר חדיתות אותנטיות במקורות אסלאמיים שונים, כולל מובאות שהוזכרו בצחיח אל-בוח'ארי בכתב אל ג'יזיאה וואל מוואדעאעה: מסופר עוף בן מאלי: הלכתי לנביא במהלך המשלחת לטאבוק בעודו יושב באוהל עור. לדבריו, "ספרו שישה סימנים המצביעים על התקרבותם של זמני הסיום: מותי, כיבוש ירושלים, מגפה שתפגע בכם (ותהרוג אתכם בכמויות גדולות) כמגפה הפוגעת בכבשים. . . " המצור על ירושלים הוטל על ידי אבו עוביידה בשליחות עומר בן אל-ח'טאב בתקופה המוקדמת ביותר של האסלאם, והוא אירע יחד עם מגפת הדבר באמאוס שהתרחשה באותה העת. המגפה מפורסמת במקורות מוסלמים בגלל מותם של רבים מחבריו הבולטים של מוחמד. Greatrex & Lieu 2002, p. 198. Haldon 1997, p. 46. Nicolle 1994, pp. 12–14. Lewis 2002, p. 65. Akram 2004, p. 431. Gil 1997, p. 51. Runciman 1987, p. 17. Gibbon 1862, Volume 6, p. 321. Akram 2004, p. 432. Benvenisti 1998, p. 14. al-Waqidi. Futuh al-Sham, Volume 1, p. 162; Imad ad-Din al-Isfahani. al-Fath al-Qussi fi-l-Fath al-Qudsi, Volume 15, pp. 12–56. Akram 2004, p. 433. Gil, Moshe (1997). A History of Palestine, 634-1099. Cambridge University Press. p. 51. ISBN 9780521599849. נבדק ב-1 באפריל 2020. {{cite book}}: (עזרה) Benvenisti, Meron (1996). City of Stone: The Hidden History of Jerusalem. University of California Press. p. 5. ISBN 9780520918689. נבדק ב-1 באפריל 2020. {{cite book}}: (עזרה) Haldon, J. F. (1990). Byzantium in the Seventh Century: The Transformation of a Culture. Cambridge University Press. p. 301. ISBN 9780521319171. נבדק ב-1 באפריל 2020. {{cite book}}: (עזרה) Hoppe 2000, p. 15. Runciman 1987, p. 2. El-Awaisi, Abd al-Fattah. "Umar's Assurance of Safety to the People of Aeia (Jerusalem): A Critical Analytical Study of the Historical Sources". Journal of Islamic Jerusalem Studies (Summer 2000), 3:2, 47-89. נבדק ב-1 באפריל 2020. The first Muslim conquest of Jerusalem in Muhrram 17 AH/February 638 CE... {{cite journal}}: (עזרה) Theophilus of Edessa (2011). Theophilus of Edessa's Chronicle and the Circulation of Historical Knowledge in Late Antiquity and Early Islam. Liverpool University Press. p. 114. ISBN 9781846316975. נבדק ב-1 באפריל 2020. (638) The capture of Jerusalem and the visit of 'Umar {{cite book}}: (עזרה) - Footnote 254 discusses the different dates from old sources (638, 637, 636/37) and the different scholarly discussions. "Jerusalem: Roman rule". Encyclopaedia Britannica. Encyclopaedia Britannica Inc. נבדק ב-1 באפריל 2020. {{cite encyclopedia}}: (עזרה) "Sophronius (patriarch of Jerusalem)". Encyclopaedia Britannica. Encyclopaedia Britannica Inc. נבדק ב-1 באפריל 2020. {{cite encyclopedia}}: (עזרה) Gil 1997, p. 52. Akram 2004, p. 434. Gil 1997, p. 54. Gil 1997, pp. 70–71 Zank, Michael. "Byzantian Jerusalem". Boston University. נבדק ב-1 בפברואר 2007. {{cite web}}: (עזרה) al-Waqidi. Futuh al-Sham, Volume 1, p. 169. Akram 2004, p. 438. Elad 1999, p. 33. Sunan Ibn Majah 4042 Sahih al-Bukhari 3176 Sahih al-Bukhari Vol. 4, Book 53, Hadith 401