laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
שועל חול טיבטי

שועל חול טיבטי (שם מדעי: Vulpes ferrilata) הוא מין של שועל החי בטבע באזור הרמה הטיבטית ורמת לדאק שבהרי ההימלאיה בגובה 5,300 מ' מעל הקרקע בפקיסטן, בנפאל, בסין הם נמצאים ב:טיבט, צ'ינגהאי, גאנסו, שינג'יאנג, יונאן, וסצ'ואן, ובבהוטן ובחבל הארץ סיקים בהודו. השועל חי בקרבה למיני שועלים נוספים מאותו אזור כמו שועל קורסאקי או שועל החולות וכן שועלים אדומים בהירים, אך הוא בעל ראש מרובע מעט ומוזר מאוד המקל בזיהויו. השועל קטן יחסית, אורכו 70-60 ס"מ, אורך זנבו 40-29 ס"מ ומשקלו 4-5.5 ק"ג ולו פרווה ארוכה מלאה העוזרת להתמודדות עם האקלים הקשה. צבע הפרווה אדמוני ברובו, צידי הגוף וחלקי הרגליים והזנב העליונים אפורים, והבטן והמשך הזנב לבנים. הראש כהה מעט ומוזר עם לחיים מרובעות, חוטם גדול העוזר לנשימה יעילה בתנאי ההר ופה לבן קטן עם שפם בולט וניבים ארוכים יחסית לשועל. האוזניים קטנות ומשוטחות, העיניים ירוקות וכריות הרגליים מרופדות בפרווה עבה למנוע קפיאה ולהשקיט את צעדיהם מטרפם. השועלים חיים באזורי המרעה היבשים והצחיחים של רמת טיבט בגבהים של 5,200-3,500 מ' מעל פני הים ומדי פעם יורדים מעט למורדות הגבעות. הם טורפים חיות קטנות כשהעיקרי ביניהם הוא פיקת הרמה - המין הקטן הנפוץ ביותר בערבה. השועל מתגנב אל פיקה שיצאה ממאורתה, משטח את אוזניו ומתקרב אליה באיטיות. כשהוא קרוב למאורתה הוא מנסה לתפוס אותה לפני שתברח למסתור והורג אותה בנשיכה עם ניביו הארוכים. הוא יאכל גם מרמיטות, ארנבות שעירות (Lepus oiostolus) ולטאות רמה וינסה לתפוס ציפורים וביציהן וגם יאכל נבלות של פרסתנים גדולים כמו אנטילופה טיבטית, איילי מושק וכבשים כחולים. הוא צייד בודד שפעיל בעיקר בשעות היום. לעיתים השועל משתף פעולה בציד עם דוב כחול טיבטי, האנדמי לטיבט. הדוב חופר בטפריו את מאורות הפיקות ואם הפיקה נמלטת (מה שקורה בדרך כלל) השועל תופס אותה. בעונת הרבייה השועלים חיים בזוגות ולעיתים גם צדים יחדיו. הנקבה נמצאת בהיריון של 60-50 יום וממליטה במאורה סלעית 4-2 גורים שנשארים עם הוריהם עד גיל עשרה חודשים. בשביל ההמלטה הזוג יורד מתחת לאזור מחייתו הרגיל למורדות הרמות. מדיה וקבצים בנושא שועל חול טיבטי בוויקישיתוף שועל חול טיבטי, באתר ITIS (באנגלית) שועל חול טיבטי, באתר NCBI (באנגלית) שועל חול טיבטי, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) שועל חול טיבטי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) שועל חול טיבטי, באתר GBIF (באנגלית) שועל חול טיבטי באתר הרשימה האדומה של IUCN
שועל חיוור

שועל חיוור (שם מדעי: Vulpes pallida) הוא מין של שועל החי החי בטבע בחבל סאהל בצפון אפריקה מסנגל עד לסודאן. הוא אחד ממיני הכלביים המותאמים ביותר לתנאי מדבר וצבע פרוותו תואם את צבעי הדיונות של המדבר. אורכו הממוצע של השועל החיוור הוא 25 ס"מ ומשקלו 2–3.6 ק"ג. הוא בעל רגליים קצרות וזנב שעיר, טיפוסי לשועלים. פרוותו בצבע צהוב בהיר ולבן בבטנו והזנב חום-אדמדם עם קצה שחור. כמו הרבה חיות מדבריות לשועל אוזניים ארוכות העוזרות לווסת את חום גופו והוא בעל לסתות קטנות ואף מוארך מעט. השועל חי באזורי מדבר סלעיים או חצי-מדבריות ומדי פעם אפילו מגיע לסוואנה. הוא חי בחבורות משפחתיות קטנות הנמצאות במחילות שעומקן עד שני מטר במשך היום ויוצאים רק בשעות בין הערביים לחפש יצורים קטנים כמכרסמים, זוחלים, עקרבים וחרקים למאכל והם יכולים לשרוד במדבר בלי לשתות כלל. Vulpes pallida pallida Vulpes pallida cyrenaica Vulpes pallida edwardsi Vulpes pallida harterti Vulpes pallida oertzeni מדיה וקבצים בנושא שועל חיוור בוויקישיתוף שועל חיוור, באתר ITIS (באנגלית) שועל חיוור, באתר NCBI (באנגלית) שועל חיוור, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) שועל חיוור, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) שועל חיוור, באתר GBIF (באנגלית) שועל חיוור באתר הרשימה האדומה של IUCN
נמרון דרומי

נמרון דרומי (שם מדעי: Leopardus guttulus) הוא אחד מהמינים הכי חדשים של חתול שהתגלו בשנים האחרונות בשנת 2013. לפני כן הוא נחשב לתת-מין של נמרון מנוקד אך על פי בדיקות דנ"א עדכניות הוא שייך למין עצמאי ונדיר. הוא שונה מהנמרון המנוקד בכך שהוא כהה יותר ובעל זנב ארוך יותר והוא מהמינים הקטנים ביותר בסוג נמרון. לעיתים הם מכליאים עם מינים דומים כמו נמרון ג'ופרי או נמרון קולוקולו. הוא מזכיר את מיני הסוג נמרון אליו הוא משתייך וכמותם בעל פרווה צהובה-אפורה מעט עם כתמים כהים להסוואה ובעל זנב מוארך מעט. הוא נמצא בטבע מיערות הגשם האטלנטיים של דרום ברזיל וכן בפרגוואי ובקצה הצפוני של ארגנטינה, אך היערות האטלנטיים בדרום ברזיל הם מקום חיותו העיקרי. צריך דיווחים נוספים על מקומות חיותו. הנמרון עשוי להיות בסכנה לאחר שהיערות בהם הוא חי נכרתים והוא בסכנה גם מציד בלתי חוקי לפרוותו וממחלות של אנשים וחיות בית המועברים אליו. נמרון מנוקד נמרון קולוקולו מדיה וקבצים בנושא נמרון דרומי בוויקישיתוף נמרון דרומי, באתר ITIS (באנגלית) נמרון דרומי, באתר NCBI (באנגלית) נמרון דרומי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) נמרון דרומי, באתר GBIF (באנגלית) נמרון דרומי בplanetsave נמרון דרומי באתר catsg נמרון דרומי באתר הרשימה האדומה של IUCN ערך זה הוא קצרמר בנושא יונקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דוב ים גואדלופה

דוב ים גואדלופה (שם מדעי: Arctocephalus townsendi) הוא מין של דוב ים החי באיים ליד ארצות הברית ומקסיקו. זהו דוב הים הצפוני ביותר למעט המין דוב ים צפוני שנמצא בסוג אחר. אלו דובי ים בינוניים שכמו רוב דובי הים הזכרים גדולים בהרבה מהנקבות ויכולים להגיע ל-160-170 ק"ג לעומת הנקבות ששוקלות 40-55 ק"ג. לזכרים בעלי שופעת עם שערות גסות בצבע חום בהיר עד צהבהב והגוף חום כהה כשהנקבות והגורים שחורים כמעט לגמרי ומכילים הרבה פחות שיער. כמו רוב אריות הים הם בעלי אוזניים קטנות אבל גלויות ורגליהם האחוריות נוטות קדימה בניגוד לכלבי הים החסרים תכונות אלה. דובי הים נפוצים בטבע באי גואדלופה שנמצאים 200 ק"מ ממערב לחופי באחה קליפורניה ונמצאו גם באיי התעלה של קליפורניה ובעבר נמצאו גם בקליפורניה. על שם האי גואדלופה ניתן השם לדובי הים. הם שוחים בים סמוך לאיים ומחפשים שם להקות דגים כמו סרדינים, מקרל וסוליתים. תעשיית הפרוות שהתפתחה במאה ה-18 ותחילת המאה ה-19 כילתה את כל דובי הים מקליפורניה, עד שנת 1894 אז הציד נאסר בחוק. נחשבים בחקיקה האמריקאית למין מוגן אך זה לא עוזר לאוכלוסיות להתאושש. בזמן האחרון חלה עלייה קטנה במספרם. מדיה וקבצים בנושא דוב ים גואדלופה בוויקישיתוף דוב ים גואדלופה, באתר ITIS (באנגלית) דוב ים גואדלופה, באתר NCBI (באנגלית) דוב ים גואדלופה, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) דוב ים גואדלופה, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) דוב ים גואדלופה, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) דוב ים גואדלופה, באתר GBIF (באנגלית) דוב ים גואדלופה באתר הרשימה האדומה של IUCN
דביבון קוסומל

דביבון קוסומל או דביבון ננסי (שם מדעי: Procyon pygmaeus) הוא מין נדיר של דביבון החי רק באי קוסומל שממערב לחופי חצי האי יוקטן שבמקסיקו. דביבון זה מצוי בסכנת הכחדה חמורה בטבע. זהו הקטן משלושת מיני הדביבון הקיימים יחד עם דביבון מצוי ודביבון הסרטנים מצפון ומרכז אמריקה. אורכו 58-82 ס"מ ומשקלו 3-4 ק"ג בממוצע. הזכרים גם כבדים מעט יותר מהנקבות במין זה. הוא בעל פרווה קצרה בהרבה משל הדביבון המצוי ורגליים ארוכות יותר וצבע הפרווה נוטה לחום בהיר בנוסף על האפור הרגיל כשהזנב כתום בהיר. הדביבון חי באתרי יערות לחים וביצות או ביצות מנגרובים בצפון מערב האי. על אי זה אין כמעט טורפים יבשתיים (למעט חוטמנים ושועלים אפורים) מה שמציב את הדביבון ביתרון גדול על שאר החיות. הדביבונים יוצאים לשוטט בלילות בחיפוש אחרי מזון והם אוכלי כל הניזונים הן מהחי וה מהצומח. הם אוכלים חרקים, צפרדעים, ביצים ולטאות וכן פירות, אך כמעט 50% מתזונתם מתבססת על סרטנים. הם תופסים את מזונם במים מעלים ליבשה ושוברים את השריון בשיניהם. הדביבונים מעדיפים לחיות לבדם אך יחלקו בשטח אכילה אם הוא גדול מספיק לכלכל כמה דביבונים. הזכר והנקבה נפגשים רק לצורכי הזדווגות והזכר לא דואג יותר לצאצאיו. דביבונים אלו מצויים בסכנת הכחדה חמורה עקב פיתוחים אנושיים שהגבירו את התיירות ובכך צמצמו מאוד את שטחי המחיה של הדביבון. הדביבונים מאוימים גם מציד בלתי חוקי ונמצאים כיום בסכנת הכחדה חמורה. מדיה וקבצים בנושא דביבון קוסומל בוויקישיתוף דביבון קוסומל, באתר ITIS (באנגלית) דביבון קוסומל, באתר NCBI (באנגלית) דביבון קוסומל, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) דביבון קוסומל, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) דביבון קוסומל, באתר GBIF (באנגלית) דביבון קוסומל באתר הרשימה האדומה של IUCN
בואשן גירית פלאוואן

בואשן גירית פלאוואן (שם מדעי: Mydaus marchei) הוא מין מהסוג בואשן הגירית החי בטבע רק באי פלאוואן שבפיליפינים. הוא קרוב משפחתו של בואשן הגירית ודומה לו מאוד. אורכו הממוצע 36–46 ס"מ ומשקלו 0.85-2.5 ק"ג. הם דומים במראה לבואשן הגירית עם פרווה חומה כהה, זנב קצר, פס לבן לאורך גבם, החוטם מחודד והגפיים קצרים ובעלי טפרים חדים המשמשים לחפירת מנהרות. האוזניים קטנות וכמעט לא נראות בתוך הפרווה. לנקבות יש 6 פטמות. וכמו לרוב הבואשים ישנה בלוטה ליד פי הטבעת ובתוכה נוזל מסריח המשמש להגנה. הבואשן חי בטבע רק ביערות ואזורי שיחים באי פלאוואן שבפיליפינים ובאיים קטנים באזור. הם יוצאים ממאורתם בלילה לחפש מזון הכולל בעיקר חסרי חוליות קטנים כמו סרטני מים מתוקים וחרקים והם חופרים באדמה כדי למצוא את טרפם. הם יכולים לשוטט עד 2 ק"מ בלילה כדי לחפש מזון. כשטורף מאיים עליהם הם יקפאו במקום ואז ינבחו בתוקפנות כדי להבריחו ואם זה לא יעזור הם ירססו עליו את הנוזל המסריח. הם חיים ביחידות רוב זמנם. מדיה וקבצים בנושא בואשן גירית פלאוואן בוויקישיתוף בואשן גירית פלאוואן, באתר ITIS (באנגלית) בואשן גירית פלאוואן, באתר NCBI (באנגלית) בואשן גירית פלאוואן, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) בואשן גירית פלאוואן, באתר GBIF (באנגלית) בואשן גירית פלאוואן באתר הרשימה האדומה של IUCN
מליקה (פירושונים)

האם התכוונתם ל... מליקה – חיתוך צוואר העוף בבית המקדש מאיר מליקה – כדורגלן ישראלי, בנו של שמואל מליקה שמואל מליקה – כדורגלן ישראלי מלאקה (פירושונים)
תנחום אבגר

תנחום אבגר (23 ביוני 1946 – 26 בספטמבר 2015) היה משורר, עורך, מגיה ונקדן ישראלי. אבגר נולד בקרלובי וארי שבצ'כוסלובקיה, עלה לישראל בגיל שלוש וגדל ברמת גן. החל לכתוב בשנות השישים, פרסם שלושה קובצי שירים בסוף שנות השבעים ותחילת שנות השמונים, ולאחר הפסקה ארוכה, פרסם בשנת 2014 קובץ ובו שירים חדשים לצד שירים מחודשים. כמו כן פרסם לאורך השנים כמה סיפורים קצרים שראו אור בכתבי העת "כרמל" ו"קשת החדשה". ספרו הראשון, "ירוק מעצלותי" ראה אור בשנת 1979. יצירתו שזורה הומור דק ומודעותו הלשונית מפותחת, מפתיעה ופרובוקטיבית. מאחורי סתמיותו המדומה של הביטוי מסתתרת מעין תוקפנות. שיריו בנויים על תחכום, ולא מסתמכים רק על הבעה רגשית. שני קווים מקבילים עוברים לסירוגין בשיריו. קו אחד הוא של האני השר - הגבר, והקו השני הוא מצבה של האישה. האופטימיות והעוצמה שייכים לאישה, שהיא האקטיבית והחושנית, ואילו רוחו של הגבר מאוימת וחסרת מנוחה, פסיבית ומסתייגת. שני הקווים כאילו משלימים זה את זה. אבגר נפטר בכפר סבא בספטמבר 2015 לאחר מאבק במחלה קשה, בגיל 69. הותיר אחריו אישה, בת מנישואים קודמים, ושלושה נכדים. לבקשתו נקבר בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא. במאי 2022 נערך ערב שירה לכבודו של אבגר ונדונה בו שירתו. מבקרים ואוהבי שירתו התכנסו בערב זה, וביניהם המשוררים מרדכי גלדמן, ישראל בר כוכב, אלי הירש ודוד (ניאו) בוחבוט, שהעלו דברים לזכרו ודנו בפשטות המתוחכמת והמעודנת של שירתו ובדיוק בלשון וברגש. זוהי שירה שכתובה במעין טון דיבורי, אך הדיבור הוא בעצם סוג של שירה צרופה. מנחם בן כתב על אבגר, שהוא "משורר מבריק, בעל הומור נדיר ועברית יפהפייה ונדירה". ירוק מעצלותי: שירים, תל אביב: אורלית תשל"ט 1979 רחב: שירים, תל אביב: ספרית פועלים תשמ"ד 1983 החום המיוחס, רמת גן: סדרת חלומות 1985 הימים היו יפים מאיתנו, רעננה: אבן חושן 2014 פרסומיו של תנחום אבגר בספרייה הלאומית (כולל עריכות) תנחום אבגר, לקסיקון הספרות העברית החדשה תנחום אבגר, לקסיקון הקשרים לספרות ישראלית אלי הירש, תנחום אבגר, הימים היו יפים מאיתנו, ידיעות אחרונות, "7 לילות", 7 בנובמבר 2014, באתר של הירש דוד בוחבוט, תנחום אבגר מוכיח כמה מעמיקה היא הפשטות, באתר הארץ, 14 באוקטובר 2014 גילי איזיקוביץ, מת המשורר והנקדן תנחום אבגר, באתר הארץ, 26 בספטמבר 2015 חגית בת-אליעזר, רשימה על ספר השירים "הימים היו יפים מאתנו", במגזין ספרות "קורא בספרים", 24 במאי 2015 תנחום אבגר, דף שער בספרייה הלאומית תנחום אבגר, בלקסיקון הספרות העברית החדשה תנחום אבגר באתר billiongraves לאורה ריינגולד, תנחום אבגר, לקסיקון הקשרים לספרות ישראלית ישראל בר כוכב, נערת הדובדבנים המרירה, מעריב, 30 באוקטובר 1987 גילי איזיקוביץ, מת המשורר והנקדן תנחום אבגר, באתר הארץ, 26 בספטמבר 2015
אוניברסיטת יורק

האם התכוונתם ל... אוניברסיטת יורק (קנדה) – אוניברסיטה בטורונטו, קנדה, אשר נוסדה בשנת 1959 אוניברסיטת יורק (בריטניה) – אוניברסיטה ביורק, הממלכה המאוחדת, אשר נוסדה בשנת 1963 אוניברסיטת יורק (ארצות הברית) – אוניברסיטה בארצות הברית, אשר נוסדה בשנת 2001 ומעניקה תארים בישראל יורק (פירושונים)
מנזר סן ונסן דה פול

מנזר סן ונסן דה פול (בצרפתית: Hospice Saint Vincent de Paul) הוא מוסד צדקה קתולי בירושלים ובו בית יתומים, בית ספר ומחלקה לעיוורים ולנפגעי נפש. המנזר לא פונה לעיר העתיקה אלא פונה דרומית אל עמק ממילא. הקומפלקס מורכב משלושה מבנים עיקריים: הבניין המרכזי, מבנה כנסייה נפרד ומבנה של שש עשרה חנויות בחזית הראשית ברחוב ממילא. שכר הדירה שגבה המוסד מבתי העסק היה בו לסייע במימון פעולות המוסד. לחנויות הללו היה חלק משמעותי בהפיכת רחוב ממילא לאזור מסחרי חשוב. המנזר נוסד ונבנה בין השנים 1886–1911 על ידי בנות הצדקה "Filles de la Charité" שאותו ייסד בצרפת האב ונסן דה פול ב-1629. דה-פול גייס נשים לעבודה בבתי חולים. הן לא היו חייבות להיות נזירות ולקבל עליהן שבועת נזירות וגם לא להתחייב מראש לתקופת שרות קצובה אולם היה עליהן להתלבש בפשטות ובצניעות ולהקדיש עצמן לטיפול בחולים. ארגון זה קיים עד היום כ"בנות החסד" או כ-"האחיות הרחמניות של סן ונסן דה פול", (Sœurs de Saint Vincent de Paul). הארגון מונה כיום כ-21 אלף נזירות. המנזר הוא בין המבנים המקוריים שנבנו לאורך רחוב ממילא ההיסטורי במאה ה-19. אחרי איחוד ירושלים ב-1967 התעוררו מחשבות לגבי שיקום ופיתוח של שכונות הגבול ממילא ומוסררה שהיו שכונות עולים דלות. ממילא הוגדרה כאזור שיקום בעדיפות ראשונה. בראשית שנת 1971 הוקמה "חברת קרתא" - חברה לפיתוח מרכז ירושלים בע"מ, כדי לחדש את האזור על ידי שיקום ופיתוח אזור ממילא והסביבה. לצורך כך הופקעו כ-100 דונם משטח ממילא והועברו לבעלות "קרתא". התכנון הופקד בידי האדריכלים ז'ילבר וייל ומשרדו של משה ספדיה ועל הפרויקט הופקדה אירית כוכבי, הם "הצוות לתכנון ממילא", שתכננו בהתאם לתוכנית אב של "הצוות לתכנון מרכז ירושלים" של עיריית ירושלים. תוכנית האב אישרה את פינוי והריסת כל המבנים שאינם היסטוריים במתחם. מדיה וקבצים בנושא מנזר סן ונסן דה פול בוויקישיתוף רותי סיני, אחיות הרחמים, באתר הארץ, 25 באוקטובר 2007
בראנסק

בראנסק (בפולנית: Brańsk; בפי יהודי העיירה: בריינסק) היא עיירה במחוז ביילסק פודלסקי שבפרובינציית פודלסיה בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. בשנת 1264 נערך ביישוב קרב בין דוכסות קרקוב ובין היוטבינגים. בשנת 1493 הוענקו ליישוב זכויות עיר בידי אלכסנדר יגיילו. טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה חיו בבריינסק כ-2,200 יהודים, כשני שלישים מתושביה. בעיירה התקיימה פעילות ציונית, לצד פעילות של אגודת ישראל ושל הבונד, ופעלו בה בית ספר מרשת תרבות ותלמוד תורה. בקיץ 1937 נערך ביהודי העיירה פוגרום, בו נפגעו כ-100 יהודים. ב-11 בספטמבר 1939 נכנסו הגרמנים לבריינסק, אך נסוגו ממנה כעבור שבועיים בהתאם להסכם ריבנטרופ-מולטוב. בתקופה הסובייטית נסגרו המוסדות היהודיים בעיירה, והולאמו עסקי תושביה. ב-25 ביוני 1941 נכבשה בראנסק בשנית בידי הגרמנים, ואלו החלו בלקיחת יהודיה לעבודות כפייה, תוך הקמת יודנרט וחיוב היהודים בענידת טלאי צהוב. ביולי 1941 הוקם בעיירה גטו, אשר גודר לקראת סוף השנה. בגטו שררו תנאי מחיה קשים. בעקבות ידיעות שהגיעו ליושבי הגטו על השמדת יהודי הסביבה, נמלטו ממנו כ-800 יהודים. חלקם הצטרפו לפרטיזנים, וחלקם נתפסו, או שבו לגטו. בתחילת נובמבר 1942 נערכה בגטו אקציה, בה גורשו יושביו לגטו ביאליסטוק, וממנו שולחו למחנה ההשמדה טרבלינקה. מספר יהודים מהגטו הצליחו להימלט ליערות בזמן האקציה. כ-70 יהודים שהסתתרו בבונקרים בגטו ונתפסו, נרצחו בידי הגרמנים בבית העלמין היהודי בעיירה. חלק מרבני בריינסק התפרסמו בעולם היהודי: רבי מאיר נכעס (החל מ-1822) רבי יהודה (יודל) חריף רבי שאול פדובה מדיננבורג (ר' שאול דיננבורגר) רבי שאול זליג הכהן לימים רבה של דווינסק רבי מאיר שלום הכהן (מ-1870 ועד פטירתו ב-1884) רבי שלמה שמריהו מרגליות (נפטר 1906) רבי שמעון יהודה הכהן שקופ - הרב שקופ הגיע לבריינסק עם ישיבתו המפורסמת שעברה עמו הלאה, ב-1920, לגרודנו רבי יוסף יצחק זיו - מאנשי המזרחי, נפטר בצעירותו רבי אברהם יעקב סירקביץ רבי יצחק זאב צוקרמן - שני הרבנים האחרונים נספו בטרבלינקה רחל גרוסבאום-פסטרנק, "בְּרַנְסְק, נפת ביילסק, מחוז ביאליסטוק", בתוך: שמואל ספקטור וברכה פרוינדליך (עורכים), פנקס הקהילות: (4) פולין, כרך ח: מחוזות וילנה–ביאליסטוק–נובוגרודק, ירושלים: יד ושם, תשס"ו 2005, עמ' 187–191. מדיה וקבצים בנושא בראנסק בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בראנסק ספר יזכור לקהילת בריינסק, בספריית העיר ניו יורק ברנסק (Brańsk), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "בראנסק", באתר השטעטל הווירטואלי "בראנסק", באתר JewishGen (באנגלית) מרטין דין ואסתר-בתיה וייסמן, בראנסק, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק A, עמ' 874–876), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) ברינסק (פולין), דף שער בספרייה הלאומית
קורט האזה

גנרל אוברסט קורט האזה (בגרמנית: Curt Haase;‏ 15 בדצמבר 1881 – 9 בפברואר 1943), היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על קורפוס ועל ארמייה במלחמת העולם השנייה. האזה נולד ב-15 בדצמבר 1881 בבאד הונף שהשתייכה לקיסרות הגרמנית. בשנת 1901 התגייס האזה לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-65 (וירטמברג ה-4). האזה לחם כמפקד סוללה במלחמת העולם הראשונה, וב-8 באוקטובר 1914 הועלה לדרגת האופטמן. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918. לאחר המלחמה נשאר האזה ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באפריל 1923 מונה האזה למפקד סוללה 9 בגדוד ה-3 של רגימנט הארטילריה ה-5 (וירטמברג), וב-1 בפברואר 1925 הועלה לדרגת מיור. ב-1 בנובמבר 1925 מונה לקצין מטה במחלקת חיל התותחנים במשרד המלחמה, וב-1 באוקטובר 1929 הועלה לדרגת אוברסט לויטננט. ב-1 בפברואר 1930 מונה למפקד הגדוד ה-2 של רגימנט הארטילריה ה-5 (וירטמברג), וב-1 באוקטובר 1932 הועלה לדרגת אוברסט, והועבר למפקד באגף ההדרכה של חיל התותחנים. במרץ 1935 מונה האזה למפקד הדיוויזיה ה-3, וב-1 ביוני 1935 הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-1 במרץ 1936 מונה למפקד הדיוויזיה ה-17, וב-1 באוגוסט 1937 הועלה לדרגת גנרל לויטננט. ב-1 באוקטובר 1937 מונה למפקד הראשי של חיל התותחנים, וב-1 בנובמבר 1938 הועלה לדרגת גנרל חיל התותחנים. ב-16 בנובמבר 1938 מונה למפקד הקורפוס ה-3, ובמקביל כיהן גם כמפקד המחוז הצבאי ה-3. בפרוץ המלחמה היה האזה מפקד הקורפוס ה-3 ופיקד עליו בפלישה לפולין, כחלק מהארמייה הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות צפון. במהלך המערכה על צרפת לחם האזה עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה ה-12 במסגרת קבוצת ארמיות A, ועל הצלחתו בקרבות קיבל האזה ב-8 ביוני 1940 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-19 ביוני 1940 הועלה האזה לדרגת גנרל אוברסט, וב-14 בנובמבר 1940 פרש מתפקידו. ב-15 בפברואר 1941 מונה למפקד הארמייה ה-15, ופיקד עליה עד ה-1 בדצמבר 1942. ב-9 בפברואר 1943 מת האזה בברלין כתוצאה מהתקף לב או סרטן[דרושה הבהרה] בגיל 61. מדיה וקבצים בנושא קורט האזה בוויקישיתוף קורט האזה באתר lexikon-der-wehrmacht בגרמנית
הסליק ביגור

הסליק בקיבוץ יגור הוא סליק ארצי שנבנה בשנים 1937–1938 בקיבוץ יגור והיה הסליק המרכזי בצפון הארץ. בתקופת טרום הקמת המדינה, בעת שלטון המנדט הבריטי, בנה ארגון "ההגנה" סליקים בכל רחבי הארץ כדי לספק נשק להגנת נקודות היישוב השונות. בימים אלו קיבוץ יגור היה מרכז חשוב של "ההגנה" ולכן הכיל את אחד הסליקים הגדולים. ב"שבת השחורה" (29 ביוני - 1946) ערך הצבא הבריטי חיפוש במקום (בעקבות הלשנה) וגילה מחבוא גדול של נשק שנועד להגנה על היישוב היהודי וחשיבותו הייתה גדולה מאוד. הבריטים חפשו במשך מספר ימים בעזרת כלבים ומגלי מתכות ולבסוף גילו את הסליק המרכזי ועוד 25 סליקים קטנים. זה היה אחד הסליקים הגדולים שבו נתפסו כ־80 מרגמות 52 מ"מ, עשרות רובים תת-מקלעים ותחמושת רבה. הנשק שהיה בסליקים הוחרם וחלק מחברי הקיבוץ נאסרו. בעקבות זאת, נקראה אוניית מעפילים בשם "יגור". הסליק המרכזי שנותר ריק לחלוטין מאז השבת השחורה, שוחזר ושופץ בשנת 1983 במסגרת חגיגות ה-60 לקיבוץ. הכניסה לסליק הייתה דרך חור ברצפה של צריף בקיבוץ, כאשר הצריף שימש כמסווה לסליק. החור מוקם תחת מכונה, אך היה מוסתר מהעין אם לא פתחו את הכניסה דרך מנגנון מיוחד. כדי לפתוח את הדלת של הסליק היה צורך להסיר את אחד מחלקי המכונה שדרכו היה אפשר להעביר מוט שפותח את דלת הכניסה. בזכות מנגנון מתוחכם זה הסליק ניצל מגילוי פעמים רבות. מדיה וקבצים בנושא הסליק ביגור בוויקישיתוף הסליק הגדול תיאור מתוך אתר מרכז המבקרים של קיבוץ יגור הסליק והמשטרה בקיבוץ יגור - סרטון הסבר וסיור במקום קובי מנדל‏, 65 שנים לשבת השחורה: "הם באו עם טנקים ושוקולד" - וואלה חדשות, באתר וואלה, 2 ביולי 2011 בחזרה לסליק: הנער שהפך לסבא משחזר את השבת השחורה
מילונגה

מילונגה היא סוגה מוזיקלית, שמקורה באזורי הריו דה לה פלאטה של ארגנטינה ואורוגוואי. היא הייתה פופולרית מאוד בשנות ה-70 של המאה ה-19. המילונגה היא פיתוח של סגנון שירה מוקדם יותר, שנודע בשם "פאיאדה דה קונטרפונקטו". מקצב השיר, ברוב המילונגות, הוא 2/4, ומתאפיין בקצב מהיר ומלא חיים. מילונגה היא "הבנרה נלהבת". ההבנרה המקורית התחלקה לארבע פעמות, במקצב שתיים-ארבע סטנדרטי, עם הטעמת סטקאטו על כל צליל. במעבר למילונגה, לעומת זאת, כל ארבעת הצלילים מתחזקים כיוון שהקצב מוכפל. חוזק הפעמה הראשונה מחליש את הפעמה הרביעית ומשווה למילונגה כמעט תחושה של ואלס: אחת-שתיים-שלוש (ארבע), אחת-שתיים-שלוש (ארבע). מקצב ההבנרה איטי יותר, מפורש יותר, של אחת, שתיים, שלוש-ארבע. לפחות פסנתרן טנגו מודרני אחד גורס, שהפולקה השפיעה על האצת המילונגה. המילונגה בנויה על מקצב סינקופטי, המורכב משמונה פעמות עם דגש על הראשונה (לפעמים גם השנייה), הרביעית, החמישית והשביעית. 2/4 רגיל [1] 2 3 4 [5] 6 7 8 מילונגה [1] 2 3 [4] [5] 6 [7] 8, לפעמים גם [1] [2] 3 [4] [5] 6 [7] 8 טרסייו (ריתמוס) 332 [1] 2 3 [4] 5 6 [7] [8]; במשך הזמן, נוספו צעדי מחול ושאר השפעות מוזיקליות, מהן התפתח בסופו של דבר הטנגו. בשנות ה-1890 כבר כתבו מלחינים בצורה מובנית, שניכר בה עדיין דמיון מסוים למילונגה או לטנגו אנדלוסי, ותהיה בהמשך לטנגו מפותח במלואו. המוזיקאים האורוגוואים והארגנטינאים, הנודעים במילונגה שהלחינו ועיבדו, הם רוברטו פירפו, אנחל ד'אגוסטינו, פדרו לאורנס, אנחל ויולדו, פרנסיסקו קאנארו, רודולפו ביאג'י, חואן ד'אריינסו, אדגרדו דונאטו, גאבינו אסייאסה, אניבל טרואילו, לוצ'ו דמארה, דומינגו פדריקו, אנחל וארגאס, מריאנו מורס, אלפרדו סיטארוזה, פרנסיסקו לומוטו, אסטור פיאצולה וקרלוס די סארלי. אמנים אלה פעלו בשנים הראשונות של עידן הטנגו, תור הזהב שלו. להקת לוס מונלייטס הוציאה שיר בשם "מילונגה דה פלו לארגו" ("מילונגה לשיער הארוך") בתקליט הבכורה שלהם, "מונלייטס". המלחין והפסנתרן הארגנטינאי פרננדו אוטרו ביסס רבות מיצירות התזמורתיות והקאמריות על מקצב זה בכתיבה לתזמורת סימפונית, רביעיית מיתרים והרכבי ג'אז. קווין ג'והאנסן הוא אמן רוק ארגנטינאי בן זמננו, שהרפרטואר שלו כולל מספר רב של שירים, המשלבים מוזיקה עממית ומוזיקה פופולרית עם מקצבי מילונגה. Robert Thompson. "Tango the Art History of Love" page 129 Tango! The Dance, the Song, the Story. Collier, Cooper, Azzi and Martin. 1995. Thames and Hudson, Ltd, p. 51. ISBN 0-500-01671-2 http://www.qonstage.com/2013a/01/fernando/ http://www.newmusicbox.org/articles/sounds-heard-fernando-otero-romance/
ויאליקאיה בראסטאביצה

ויאליקאיה בראסטאביצה (ברסטביצה הגדולה, בבלארוסית: Вялікая Бераставіца; ברוסית: Большая Берестовица; בפולנית: Brzostowica Wielka; ביידיש: וויאַליקייַאַ ביעראַסטאַוויצאַ) היא עיירה במחוז גרודנו שבמערב בלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית. העיירה נזכרת לראשונה בשנת 1506, ובמהלך המאות ה-17 וה-18 הייתה בבעלות משפחת פוטוצקי. בשנת 1754 קיבל היישוב זכויות עיר. בחלוקת פולין השלישית בשנת 1795 נכללה העיירה בפלך גרודנו שבאימפריה הרוסית, ובשנת 1863 נטלו תושבי העיירה חלק פעיל במרד ינואר. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה העיירה בשטחי הרפובליקה הפולנית השנייה. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-700 יהודים, קרוב למחצית מתושביה, ובעיירה פעלו מוסדות תרבות וחינוך יהודיים, ובהם בית ספר מרשת תרבות. בשנת 1926 הוקם בעיירה סניף של טא"ז, הסניף החזיק מרפאת ילדים ומטבח עבור ילדי עניים. כן התקיימו במסגרתו קייטנות קיץ ונשלחו ילדים מן העיירה למקומות מרפא. עם כניסת הצבא האדום לעיירה בספטמבר 1939, הולאמו בה העסקים הפרטיים. בסוף יוני 1941 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו גירשו את רוב יהודיה לקרינקי, ואת היתר ריכזו בגטו קטן שהוקם בעיירה, בו הועסקו בעבודות כפייה. בקיץ 1942 גורשו גם הם לקרינקי, ושולחו עם יתר יהודי המקום למחנה ההשמדה טרבלינקה ולמחנה קלבסין. רחל גרוסבאום-פסטרנק, "בְּז'וֹסְטוֹבִיצָה וִייֶלְקָה", בתוך: שמואל ספקטור וברכה פרוינדליך (עורכים), פנקס הקהילות: (4) פולין, כרך ח: מחוזות וילנה–ביאליסטוק–נובוגרודק, ירושלים: יד ושם, תשס"ו 2005, עמ' 138–139. מדיה וקבצים בנושא ויאליקאיה בראסטאביצה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ויאליקאיה בראסטאביצה בז'וסטוביצה ויילקה (Brzostowica Wielka), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "ויאליקאיה בראסטאביצה", באתר השטעטל הווירטואלי "ויאליקאיה בראסטאביצה", באתר JewishGen (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בבלארוס. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שלושת המצפים

שלושת המצפים הם שלוש נקודות יישוב יהודיות שהוקמו בנגב בימי מלחמת העולם השנייה: מצפה גבולות, מצפה רביבים ובית אשל. בספר הלבן משנת 1939 נקבעו "תקנות הגבלה" על רכישה ויישוב של קרקעות בארץ ישראל על ידי יהודים. בתגובה לכך, בהתאם להחלטה של התנועה הציונית, הוגברו רכישות קרקע על ידי הקרן הקיימת לישראל. עליהן הוקמו שלוש יחידות התיישבות שייעודן הראשוני היה בחינת הקרקע והאקלים לקראת התיישבות עתידית, ניסויי חקלאות, ובחינת תגובת הבריטים למהלך כזה. המצפה הראשון שהוקם היה מצפה גבולות. היישוב הוקם במאי 1943 על ידי חברי "קיבוץ ארץ-ישראלי ג' " של השומר הצעיר (כיום קיבוץ חצור). אחריו הוקם מצפה רביבים על ידי אנשי הנוער העובד. המצפה שלישי שהוקם היה בית אשל, באתר בו כבר הייתה נקודת התיישבות מ-1939. ישובו התקיים על ידי תנועת המושבים. המצפים הוקמו בתבנית אחידה – חצר מרובעת מוקפת חומה, ובפינתה מגדל תצפית. בצלע אחת של הריבוע מבני המגורים, ובצלע השנייה מבני השירות. מתכנן המצפים היה האדריכל יעקב מטריקין. שלוש שנים אחר כך עלו לקרקע מפעל המשך גדול יותר – 11 הנקודות. ראויה לציון חשיבות המצפים בהחזקת הקרקעות שנרכשו בנגב והגברת הביטחון באזור. המידע הרב שנצבר בשלושת המצפים בעניין דרך החיים באזור, העבודה החקלאית והקשרים עם הבדואים סייעו להקמת הנקודות. רות קרק, תנופת ההתיישבות בנגב בעשור שקדם לקום המדינה, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח ערך זה הוא קצרמר בנושא תולדות עם ישראל ובנושא המנדט הבריטי. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.