laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ניקפורוס ברייניוס

ניקפורוס ברייניוס האב (ביוונית: Νικηφόρος Βρυέννιος) היה גנרל יווני ביזנטי שניסה לבסס את עצמו כקיסר בסוף המאה ה-11. בני דורו ראו בו את הטקטיקן הטוב ביותר באימפריה. ניקפורוס טיפס בהתמדה בשורות הצבא, עד כדי כך שהוא קיבל פיקוד חשוב על ידי רומנוס הרביעי בקרב מנזיקרט ב-1071. הוא פיקד על האגף השמאלי של הכוחות הביזנטים, והיה אחד הגנרלים הבודדים שהצליחו באותו קרב. בשנים 1072–1073, הוא שימש כדוקס של בולגריה, שם הטיל מחדש את השליטה הביזנטית לאחר סדרה של התקוממויות, ולאחר מכן הועלה לתפקיד החשוב של דוקס של דירכאיום. בשנת 1077 לערך ניקפורוס, המושל לשעבר של דירכאיום, הזדעזע מההסכם של מיכאל השביעי עם הטורקים הסלג'וקים, לפיו נמסרו להם חלקים גדולים של אנטוליה, והחליט שמיכאל אינו יעיל ואינו כשיר. חולשתו של הקיסר, קמצנותם של שריו הראשיים, והגילוי שראש ממשלתו של מיכאל, ניקפוריצס, סימן אותו כיעד לחיסול, עודדו אותו לעשות ניסיון לעלות על כס המלכות. ניקפורוס כינס צבא של ולאכים, בולגרים, סלבונים, איטלקים, פרנקים, אוזים וכוחות ילידים מהפלופונסוס, בנובמבר 1077 הגיעו כוחותיו לחומות קונסטנטינופול. ללא דאגה לתושבי קונסטנטינופול, הוא הרשה לחייליו לבזוז ולשרוף את פרברי העיר. התנהגות חייליו יצרה התנגדות כה נחרצת לטענותיו, עד שמיכאל הנתעב אילץ אותו להסיג את המצור ולסגת לתראקיה, תוך שימוש בתירוץ של פלישת פצ'נגים לתראקיה ככיסוי. חולשתו הפוליטית אפשרה לניקפורוס השלישי בוטניאטס להפוך לקיסר, והוא הציע לברייניוס את התואר קיסר אם ייכנע לו. ברייניוס סירב, ובוטניאטס שלח נגדו את אלכסיוס קומננוס הצעיר עם צבא המורכב מכוחות ילידים, פרנקים ופרשים טורקים. למרות שהחזיק בצבא עדיף באופן משמעותי, בקרב קלבריה, ליד נהר האלמירוס, הובס ברייניוס ונלכד. לאחר מכן הוא עוור. מאחר שהוא כבר לא היווה איום, ניקפורוס השלישי אפשר להחזיר לו את אחוזותיו ורכושו, והעניק לברייניוס תארים חדשים. ברייניוס כנראה פרש לבסיס שלו באדריאנופול. למרות עיוורונו, הוא הוביל את ההגנה על העיר מפני התקפת קומנים ב-1094/1095, בראשות מתחזה שטען שהוא קונסטנטין דיוגנס, בנו של רומנוס הרביעי דיוגנס, שמת ב-1073. לברייניוס היה לפחות בן אחד. לא ברור אם הגנרל וההיסטוריון ניקפורוס ברייניוס הצעיר, שהיה נשוי לבתו של הקיסר אלכסיוס הראשון קומננוס, אנה קומננה, היה בנו או נכדו.
ניקפורוס בסילאקיוס

ניקפורוס בסילאקס (ביוונית: Νικηφόρος Βασιλάκης), הנזכר לעיתים קרובות בשם בסילאקיוס (Βασιλάκιος), היה מצביא ביזנטי ואריסטוקרט מסוף המאה ה-11, אשר בשנת 1078 ניסה להדיח את הקיסר ניקפורוס השלישי בוטניאטס והובס על ידי אלכסיוס קומננוס. ניקפורוס מתואר כחבר המהולל ביותר במשפחתו. אביו נקרא פלורוס, ואחיו היה מנואל בסילאקס. במהלך מסעותיו של הקיסר רומנוס הרביעי דיוגנס שקדמו לקרב מנזיקרט, ניקפורוס בסילאקס שימש כדוכס של תאודוסיופוליס, ונלכד על ידי האויב לאחר שרדף אחר כנופיה טורקית שנסוגה יותר מדי, בשנת 1068. תחת מיכאל השביעי דוקאס, ניקפורוס בסילאקס הוצב בפפלגוניה ולאחר מכן מונה לדוקס של דיראכיון. בהתמוטטות משטרו של מיכאל השביעי דוקאס, ניקפורוס בסילאקס, עדיין דוקס של דיראכיון, החל לתכנן מרד כבר בקיץ 1077, בתחילה כתומך של ניקפורוס ברייניוס, אבל רק באביב 1078 הוא החליט שהגיע זמנו. בתמיכת אחיו מנואל, גימנוס, טסראקונטאפקיס, גרגוריוס מסמריוס, כולם מפקדי צבא, ובתמיכת תאודורוס, הבישוף של דבוליס, ניקפורוס עבר לתפקיד בסלוניקי, ממתין לתוצאות ההתנגשות בין שני טוענים אחרים לכס המלכות, ניקפורוס השלישי בוטניאטס וניקפורוס ברייניוס, על מנת שימחץ במהירות את המנצח המותש. בעקבות הניצחון של ניקפורוס השלישי, ניקפורוס בסילאקס התכונן להתנגד לו בכוחות מורכבים מחיילים רומים, בולגרים ואלבנים ותיקים, וכן משכירי חרב פרנקים (איטלקים), ורנג'ים ופצ'נגים, וביטחונו העצמי, היכולות והאומץ שכנעו אותו שהניצחון יהיה שלו בקלות. ניקפורוס השלישי שלח את הגנרל הטוב ביותר שלו, אלכסיוס קומננוס, לטפל במורד. ניקפורוס בסילאקס תקף את אלכסיוס בלילה, בתקווה לתפוס אותו לא מוגן, אבל התוכנית נכשלה. אלכסיוס הצליח להערים על בסילאקס וארב לו, על גדות נהר וארדאר, במרחק של כשמונה עשר קילומטרים מסלוניקי. מובס, בסילאקס ברח לסלוניקי שם ניסה להגן על העיר, אך נתפס על ידי חייליו שלו ונמסר לניקפורוס השלישי שהורה לעוור את בסילאקס. ניסיון השתלטותו של ניקפורוס בסילאקס דוכא אפוא, בקיץ 1078. ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יירגן וייגלט

יירגן וייגלט (בגרמנית: Jürgen Weigelt‏; נולד ב-12 בדצמבר 1949) הוא ארכאולוג, מנהל מוזיאון ופוליטיקאי גרמני. בשנים 2006–2016 היה חבר הלנדטאג של מדינת סקסוניה-אנהלט מטעם המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית (CDU). נולד בעיר ברנבורג. לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר התיכון (הפוליטכני) בשנים 1966–1968 וייגלט הוכשר כעובד בתעשייה הכימית. לאחר מכן למד הנדסת תהליכים וסיים את לימודיו כמהנדס מוסמך בשנת 1978. בשנת 1986 עבד וייגלט כמומחה לשימור (Restaurator) לחפירות ארכאולוגיות ובין 1980 ל-1991 כארכאולוג מחוזי במוזיאון טירת ברנבורג. בשנים 1986–1990 למד באוניברסיטת מרטין לותר לתואר בתולדות האמנות. לאחר מכן, מ-1991 עד 1993, הוא שימש כראש מחלקת התרבות במחוז ברנבורג. משנת 1993 עד 2006 כיהן וייגלט בתפקיד מנהל המוזיאון של טירת ברנבורג (Schloss Bernburg). בשנת 1990 הצטרף למפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית. בשנים 1990–1991 היה חבר במועצה המחוזית של ברנבורג. הוא חבר במועצת העיר ברנבורג מאז 1999 ובמועצה המחוזית של זאלצלאנד מאז 2007. וייגלט הוא גם דובר מדיניות התרבות של הקבוצה הפרלמנטרית של המדינה ויו"ר ועדת המדינה לתרבות. במרץ 2006, נבחר ויגלט לפרלמנט מדינת סקסוניה-אנהלט במחוז ברנבורג. שם שימש מזכירו של נשיא הלאנדטאג של המדינה וחבר בוועדה לחינוך, מדע ותרבות ובוועדה לבדיקת עברם (חשד לפעילות במסגרת השטאזי) בגרמניה המזרחית. בבחירות 2011 נבחר ישירות (מנדט ישיר) במחוז הבחירה ברנבורג ונכנס ללאנדטאג לתקופת חקיקה נוספת. בבחירות בשנת 2016, הפסיד לשרה סאוארמן ממפלגת אלטרנטיבה לגרמניה (AfD) בבחירות על המנדט הישיר; עקב מיקומו הנמוך ברשימה נותר מחוץ ללאנדטאג. וייגלט מתגורר בברנבורג, הוא נשוי ולו שני ילדים. מדיה וקבצים בנושא יירגן וייגלט בוויקישיתוף יירגן וייגלט, באתר CDU Kreisverband Salzland (בגרמנית) תוצאות הבחירות, ‏30 במרץ 2011 (בגרמנית) ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "יירגן וייגלט".
14 שעות (סרט, 1951)

14 שעות (באנגלית: Fourteen Hours) הוא סרט דרמה אמריקאי בשחור לבן משנת 1951 בבימויו של הנרי האת'וויי(אנ'), עם פול דאגלס(אנ') וריצ'רד בייסהארט(אנ') בתפקידים הראשיים. התסריט מבוסס על סיפור של ג'ואל סאייר שנכתב בהשראת מקרה דומה והוא עוסק בצעיר שעומד לקפוץ מקומה גבוהה במלון בניו יורק ומסתיים בטוב כעבור 14 שעות של טיפול המשטרה באירוע. זו הופעתה הראשונה של גרייס קלי בקולנוע אם כי בתפקיד קטן. הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לעיצוב ההפקה הטוב ביותר. ריצ'רד בייסהארט זכה לפרס השחקן הטוב ביותר ב-"National Board of Review". הסרט זכה בפרס באפט"א לקולנוע לסרט הזר. ג'ון פקסטון היה מועמד לאיגוד התסריטאים האמריקאי, ג'ונתן האת'וויי היה מועמד לפרס אריה הזהב בפסטיבל הסרטים של ונציה השוטר צ'רלי דנינגן ממשטרת העיר ניו יורק מבחין באדם עומד על אדן החלון בקומה 15 של מלון רודני וכנראה מתכוון להתאבד. הוא ממהר לעלות לחדר ולהתחיל אתו בשיחה. מאות אנשים נאספים למטה כולל אנשי משטרה רבים וכתבים של כל רשתות הרדיו, הטלוויזיה והעיתונים. דנינגן מדבר אתו באופן נימוסי ובחיבה והצעיר אומר לו כי שמו רוברט קוסיק (ריצ'רד בייסהארט) וכי נמאסו עליו החיים. למקום מוזעקים הוריו הגרושים. אמו כריסטין (אגנס מורהד) מתחננת לפניו שייכנס לחדר וכן גם אביו (רוברט קית'). כל זה לא מועיל, מסתבר שזו משפחה הרוסה. לאחר שרוברט מגלה שהייתה לו חברה בשם וירג'יניה, מאתרים אותה בקונטיקט ומטיסים אותה לניו יורק וגם היא מנסה לשכנע את רוברט לרדת מהחלון אך לשווא. מול המלון נמצא משרד עורך דין אליו מגיעה לואיז פולר (גרייס קלי) עם בעלה כדי לחתום על הסכם גירושים ומשמורת. הם מתבוננים בסיפור הטרגי המתרחש לעיניהם ומחליטים להתפייס ולבטל את חוזה הגירושים. הדרמה נמשכת כבר 14 שעות. אנשים למטה מהמרים בכסף על האפשרות אם יקפוץ ומתי. זוג צעיר מתחיל שם רומן אהבה. יורד חושך והשוטרים מורידים רשת מהגג. כאשר נדלק זרקור על רוברט, הוא נבהל וקופץ אך נלכד ברשת ומוחזר לחדר. האירוע נגמר וכולם מתפזרים. מדיה וקבצים בנושא 14 שעות בוויקישיתוף "14 שעות", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "14 שעות", באתר נטפליקס "14 שעות", באתר AllMovie (באנגלית) "14 שעות", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "14 שעות", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) קדימון ל-14 שעות, באתר יוטיוב 14 שעות, באתר יוטיוב
רוצים שלום

"רוצים שלום" הוא סינגל שהוקלט על ידי מיטב אמני ישראל בשנות ה-80 של המאה ה-20. הוא יצא לאור בינואר 1987 דרך חברת התקליטים הד ארצי. נכתב על ידי דורי בן זאב, יעקב גלעד ומיקי שביב, שגם הלחין אותו לצד יהודה פוליקר. "רוצים שלום" מתאר שאיפה לשלום ולאחווה בין עמים ותרבויות שונות, תוך הדגשת הדמיון והקרבה בין בני האדם, חרף הפערים התרבותיים ביניהם. מדינת ישראל לא מוזכרת בטקסט, אולם ניתן להבחין כי היא הנושא העיקרי של השיר מכמה רבדים שונים: קרבה ואחדות: השורה "אתה ואני כל כך קרובים, כל כך דומים כל כך משפחה" מדגישה את הקשר הקרוב בין אנשים שונים החיים בארץ, תוך התייחסות למרקם הרב-תרבותי והאתני של האוכלוסייה בישראל. תקווה ושלום: בפזמון מופיעה השורה "אומרים שלום, רוצים שלום", שמבטאת את השאיפה המתמדת לשלום באזור, נושא מרכזי בחיים הפוליטיים והחברתיים בישראל. תרבות משותפת: "רוצים שלום" מתאר אלמנטים תרבותיים רבים המצויים בישראל, כמו "חלב ודבש", "קפה עם תה", "דגל על דגל" "כובע טמבל" ו"כאפייה". כל התיאורים הללו מייצגים שילוב של התרבויות הקיימות בישראל, הן של החברה הערבית והן של התרבות היהודית-ישראלית. חיבור היסטורי: השורות "נתקע בשופר נביא את ההר" ו"הבה נגילה אל עתיד מאושר" מרמזות על המסורת היהודית, ומבטאות את הקשר התרבותי של ישראל לשטחה ולמזרח התיכון. סמליות גאוגרפית: ב"הנילוס יזרום לתוך הירקון" וב"על כנף הירדן, על גב הגמל" ניתן לראות את הקשר הגאוגרפי והתרבותי בין ישראל לשכנותיה הערביות. אחווה וגורל משותף: השורה "אתה ואני אחים לגורל" מדגישה את התחושות השותפות והאחווה, שמתבטאות בקשרים אישיים ואתניים בין תושבי המדינה. ב-3 במרץ 1987 הוצג "רוצים שלום" כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג'. בשבוע שלאחר מכן דורג במקום ה-21. ב-7 באפריל עלה למקום השמיני – המיקום הגבוה ביותר אליו הגיע. לבסוף, ב-5 במאי יצא מהדירוג השבועי לאחר שבעה שבועות צעידה רצופה. במצעד השבועי של גלי צה"ל הגיע השיר למקום השישי. אהוד בנאי, אפרים שמיר, דורי בן זאב, דני בסן, דפנה ארמוני, יגאל בשן, יהודה פוליקר, מאיר אריאל, מאיר בנאי, מזי כהן, מני בגר, מרגלית צנעני, סי היימן, עובד, קורין אלאל, רבקה זוהר, ריטה, רמי קליינשטיין, אמל מורקוס, מיקי שביב ומכרם חורי. רוצים שלום באתר סטריאו ומונו מילות השיר "רוצים שלום", באתר שירונט
פסטיבל הסרטים הבין-לאומי במוסקבה

פסטיבל הסרטים הבין-לאומי במוסקבה (ברוסית: Моско́вский междунаро́дный кино фестива́ль) הוא פסטיבל הסרטים הוותיק בעולם אחרי פסטיבל הסרטים של ונציה. לראשונה התקיים הפסטיבל במוסקבה, בשנת 1935. בהמשך הוא לא התקיים עד שחודש בשנת 1959. לפסטיבל הוזמנו חמישים מדינות שכל אחת הוזמנה להציג סרט אחד ארוך ושניים קצרים. בין השנים 1959–1995 התקיים הפסטיבל אחת לשנתיים בחודש יולי. בפסטיבל ב-1961 השתתפו 57 מדינות. 80% מהסרטים בפסטיבל עסקו במלחמת העולם השנייה ובמאבק בנאצים. בשנות ה-60 הוא נחשב לאחד מארבעת הפסטיבלים החשובים בעולם עם פסטיבל הקולנוע בקאן, פסטיבל ונציה ופסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין. מאז 1995 הוא מתקיים אחת לשנה. הפרס היוקרתי ביותר בפסטיבל הוא פסל ג'ורג' הקדוש ההורג את הדרקון – סמלה של העיר מוסקבה. מאז שנת 2000 מכהן ניקיטה מיכאלקוב בתפקיד נשיא הפסטיבל. תיאטרון "רוסיה" אירח את הפסטיבל מספר פעמים. ידוע כ"קולנוע פושקינסקי". כיכר פושקינסקאיה ותיאטרון "רוסיה", 1984 מדיה וקבצים בנושא פסטיבל הסרטים הבין-לאומי במוסקבה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פסטיבל הסרטים הבין-לאומי במוסקבה (באנגלית) MIFF באתר IMDb (באנגלית) פסטיבל ענק ייערך במוסקבה, מעריב, 7 ביוני 1959 ערב "ענף הקולנוע" בסימן שלושת הפסטיבלים האחרונים, חרות, 26 באוקטובר 1961 עניין של כבוד, חרות, 22 במאי 1964
בירגיט פישר

בירגיט פישר (בגרמנית: Birgit Fischer;‏ ברנדנבורג, 25 בפברואר 1962) היא חותרת קיאקים גרמנייה, שזכתה בשמונה מדליות זהב בשישה משחקים אולימפיים שונים, שיא שהיא חולקת עם אלאדר גרביץ' ואיזבל ורת, המשתרעת על פני שבע אולימפיאדות: פעמיים ייצגה את גרמניה המזרחית (הופרעה על ידי החרם של 1984), ואז ארבע פעמים ייצגה את גרמניה המאוחדת. לאחר שני המשחקים של 1988 ו-2000, היא הודיעה על פרישה, רק כדי לחזור למשחקים הבאים. היא הייתה האלופה הצעירה והמבוגרת ביותר אי פעם בשיט קיאק (בת 18 ו-42). ב-2004 היא נבחרה לספורטאית השנה בגרמניה. פישר נולדה בברנדנבורג אן דר האוול, אז במזרח גרמניה המזרחית. היא למדה בפנימיית ASK (מועדון ספורט צבאי) בפוטסדאם, ועבדה כמדריכת ספורט בצבא העם הלאומי, והשיגה דרגת רב-סרן עד איחוד גרמניה מחדש ב-1990. היא הייתה נשואה בין השנים 1984 לבין 1993 לחותר הקאנו יורג שמידט, מדליסט כסף במקצה C-1 1000 מ' באולימפיאדת סיאול (1988). היא גרה עם שני ילדיהם בברנדנבורג. בשנת 1999 עמדה ללא הצלחה כמועמדת המפלגה הדמוקרטית החופשית בבחירות לפרלמנט האירופי. פישר היא גם צלמת ומציגה עבודות דרך אמנות האולימפיאדה. "Medal Winners – Olympic Games and World Championships since 1936" (PDF) (באנגלית). International Canoe Federation. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2016-01-13. אתר האינטרנט הרשמי של בירגיט פישר (בגרמנית) מדיה וקבצים בנושא בירגיט פישר בוויקישיתוף בירגיט פישר, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי בירגיט פישר, באתר olympedia.org רשימת זוכי מדליות זהב אולימפיות מרובות
תמונת טראמפ מניף אגרוף

טראמפ מניף אגרוף הוא תצלום של נשיא ארצות הברית לשעבר דונלד טראמפ מיד לאחר ניסיון ההתנקשות בו מניף אגרוף בעצרת פוליטית בעיירה באטלר שבפנסילבניה לאחר שנפצע באורח קל באוזנו בניסיון ההתנקשות, התמונה צולמה על ידי העיתונאי האמריקני אוון ווצ'י שצילם סדרת תמונות של דונלד טראמפ לאחר ההתנקשות. בחלק מהתמונות פיו של טראמפ פעור כשהוא אומר "הילחמו!"; באחרות, פיו סגור. התמונות פורסמו מחדש במדיה החברתית וזכו לסיקור משמעותי; הפרשנים שיבחו את הקומפוזיציה שלהן, וחזו שיהפכו לתמונות אייקוניות של האירוע ובתולדות ההיסטוריה האמריקנית בכלל. התמונה צולמה בעצרת קמפיין הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2024 ליד באטלר, פנסילבניה, ב-13 ביולי 2024, של נשיא ארצות הברית לשעבר דונלד טראמפ, מועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2024, שניות לאחר שנורה טראמפ בניסיון ההתנקשות. אוון ווצ'י, הצלם הראשי של סוכנות הידיעות AP בוושינגטון הבירה, היה אחד מארבעה צלמים שהוצבו באזור חיץ ליד הבמה. סיקר את טראמפ במשך שנים וצילם מאות עצרות פוליטיות. בנוסף הוא סיקר בעבר את המלחמות באפגניסטן ובעיראק, ותצלם צילום ידוע של עיתונאי עיראקי זורק את נעליו לעבר נשיא ארצות הברית דאז ג'ורג' ווקר בוש. הוא זכה בפרס פוליצר בשנת 2021 כחלק מצוות AP שמסקר את הפגנות ג'ורג' פלויד. כשראה את סוכני השירות החשאי של ארצות הברית ממהרים לעבר טראמפ, ווצ'י רץ להשיג נקודת תצפית טובה יותר והחל לצלם. "ידעתי שזה רגע בהיסטוריה האמריקאית וצריך לתעד אותו", אמר על ניסיון ההתנקשות. רולנד אוליפנט כתב דיילי טלגרף חש כי טראמפ לא היה יכול להיראות יותר כמו גיבור אמריקאי אילו ניסה, וכינה זאת "צילום עיתונות ברמה עולמית - ואולי גם של האינסטינקטים הפוליטיים המולדים של טראמפ". טימותי גרטון אש אמר ברשתות החברתיות כי התצלום "ישנה את מהלך ההיסטוריה של העולם". פירס מורגן כינה אותו "אחד התצלומים האיקוניים ביותר בהיסטוריה האמריקאית - ואחד שידחוף את דונלד טראמפ חזרה לבית הלבן". רבים השוו את התמונות לדימויים פטריוטיים נצחיים אחרים כמו הנפת הדגל באיוו ג'ימה ו- וושינגטון חוצה את הדלאוור של עמנואל לוצה, כתב הגרדיאן ג'ונתן ג'ונס ציין כי "יש משהו באמת מוזר, לא ממש ניתן להסבר, בתמונה הזו: איך סצנה עם משמעויות כה עמוקות וסוגסטיות דתית חיובית יכולה להתרחש באופן ספונטני" וחשב שהתמונות עשויות לזכות בבחירת טראמפ מחדש. ניסיון ההתנקשות בדונלד טראמפ Oliphant 2024. Nelson 2024. Bauder 2024. Jones, Jonathan (15 ביולי 2024). "'Is this what a second Trump presidency will be like?' – our art critic on the chilling shooting image". The Guardian. נבדק ב-24 ביולי 2024. {{cite web}}: (עזרה)
מרכזיה (חברת תקשורת)

שגיאות פרמטריות בתבנית:חברה מסחרית פרמטרים [ מייסד ] לא מופיעים בהגדרת התבנית מרכזיה בע"מ היא חברת תקשורת ישראל המתמחה במתן פתרונות טלפוניה מתקדמים לעסקים. החברה מציעה מגוון רחב של שירותי תקשורת, ביניהם קווי טלפון סלולרי, טראנקים למרכזיות עסקיות, טווחי מספור מותאמים אישית, שירותי SMS, ומספרים מיוחדים. חברת מרכזיה הוקמה בשנת 2015. בפברואר 2017 קיבלה החברה רישיון מיוחד לניתוב שיחות. החל מאפריל 2023 קיבלה מרכזיה מעמד של ספק מורשה לאספקת טלפוניה קווית וטלפוניה סלולרית כ-MVNO מפעיל רשת סלולרית וירטואלית. החברה קיבלה ממשרד התקשורת את קידומת המספרים 055-440 לתקשורת סלולרית. כחודש לאחר מכן, קיבלה הקצאה נוספת של הקידומת 055-410 עבור טלפונים כשרים. בתחילת 2024 הושלמו ההגדרות הטכניות של מרכזיה והיא החלה לשווק מספרי טלפון מהטווחים שלה, ולקבל ניודים מחברות תקשורת אחרות. נכון ל-2024, החברה מחוברת ישירות לכלל חברות הטלפוניה בישראל ומחזיקה במרכזי נתונים מאובטחים. בין השירותים שמספקת מרכזיה ניתן למצוא שירותים אלה: קווי טלפון סלולריים: החברה מציעה קווי סלולר עם כיסוי קליטה כפול ברשת PHI ו-Pelephone, ותמיכה ב-esim ו-sim. טראנקים למרכזיות עסקיות: פתרונות לחיבור מרכזיות עסקיות לרשת הטלפוניה הציבורית, עם שיחות טלפון יוצאות ונכנסות, עם כמות ערוצים וקצב חיוג גבוה. מרכזיה עושה שימוש בטכנולוגיות תקשורת מתקדמות, ומאפשרת ללקוחותיה ליהנות משירותים אמינים ויעילים. טווחי מספור: החברה מספקת מגוון רחב של טווחי מספור, לרבות טווחי מספור בקידומות גאוגרפיות וארציות לפי בחירה. בנוסף, החברה מספקת שירות בעבור מספרים מיוחדים, לרבות, מספרי זהב ויהלום, מספרים בקידומת 1599, 1700, 1800 ועוד. שירותי כוכביות ומדידת שיחות: פתרון לשליחת הודעות ושיחות, בעזרת מספרים שקל לזכור, המסייעים במדידת כמות השיחות הנכנסות והיוצאות. שירותי SMS: החברה מספקת פתרון יעיל ונוח לשליחת הודעות טקסט למספר רב של נמענים בזמן קצר, כולל מעקב אחר הסטטוס של ההודעות שנשלחו. מרכזיה משתפת פעולה עם חברות מובילות בתחום התקשורת, ביניהן ימות המשיח, Hallo 015, סימהדרין וסים קהילות. אתר האינטרנט הרשמי של החברה ערך זה הוא קצרמר בנושא תקשורת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דיסני צום צום

דיסני צום צום (ביפנית: ディズニー ツムツム, תעתיק לאנגלית: Dizunī Tsumutsumu) הוא צעצוע אספנות יפני המבוסס על דמויות בבעלות דיסני. השם נגזר מהפועל היפני tsumu שמשמעותו "לערום", מכיוון שצורת הדמויות היא מלבנית והן נועדו להיערם זו על גבי זו וליצור צורת פירמידה. ישנן גם גרסאות ויניל שלהן מתוצרת Jakks Pacific. סדרת הצעצועים שוחררה לראשונה ביפן בשנת 2013 כתוספת למשחק המכונה בשם Tsum Tsum ולמשחקים הסלולרים בהתאמה שפותחו על ידי Konami ו-Line Corporation. דיסני החלה למכור אותם בארצות הברית ביולי 2014, ובדיסנילנד פריז חודש לאחר מכן. בערך באותו זמן, דיסני שחררה את דמויות הצום צום לשוק הדרום קוריאני, וחילקה אייקונים לשימוש במערכות צ'אט מקוונות. נכון לשנת 2014, נמכרו 1.8 מיליון צעצועי צום צום. נכון לפברואר 2019 הזיכיון הגיע לכ-2.5 מיליארד דולר בהכנסות משולבות ממכירת משחקי מובייל ומוצרים נלווים. בובות צום צום עשויות במקור מבד, אם כי יש גם דגמי פלסטיק קשיח. הן אליפטיות בצורתן וניתן למצוא אותן בגדלים שונים. בתחילה, סדרת הצעצועים שוחררה בשלושה גדלים שונים: "מיני" (3.5 אינץ'(8.9 ס"מ)), "בינוני" (11 אינץ'(28 ס"מ)), ו"גדול" (17 אינץ'(43 ס"מ)). ביוני 2014 שוחרר לשוק היפני גודל "מגה" חדש (21.5 אינץ' (55 ס"מ)). באוקטובר 2015, דיסני הכריזה על גודל "קטן" למנויים בלבד (7.5 אינץ' (19 ס"מ)). בנובמבר 2015, במהלך תערוכת D23 היפנית, הוצג גודל "מיקרו" חדש (2 אינץ' (5.1 ס"מ)). דיסני מציעה עשרות דמויות בסדרת צום צום. הסדרה כוללת דמויות מרכזיות קלאסיות כמו מיקי מאוס, מיני מאוס, דונלד דאק, דייזי דאק, צ'יפ ודייל, פלוטו וגופי, כמו גם דמויות דיסני משניות כמו במבי, פינוקיו, היפהפייה והיחפן, טינקר בל, סינדרלה ואחרים. דמויות עכשוויות מיוצגות גם הן, כולל אלה מלילו וסטיץ', פו הדב, צעצוע של סיפור, מפלצות בע"מ, 6 גיבורים, חתולים בצמרת, פיניאס ופרב, מלחמת הכוכבים ומכוניות. ישנן גם דמויות מארוול המיוצגות, כגון ספיידרמן, הענק הירוק, איירון מן, דוקטור סטריינג' ואחרים. מדיה וקבצים בנושא דיסני צום צום בוויקישיתוף דיסני צום צום, באתר הספרייה הלאומית דיסני צום צום, באתר הרשמי של דיסני Tsum Tsum Shorts | Season One Full Episodes | Disney, סרטון בערוץ "Disney", באתר יוטיוב (אורך: 24:39) Kelli Bender, Attention Christmas Shoppers: Disney's Tsum Tsum Could Be the Next Beanie Baby Craze, People" magazine", ‏8.11.2014 "Disney Tsum Tsum" Mobile Game And Soft Toy Line Launch Globally, PR Newswire, ‏Jul 01, 2014 Sensing a Tsum Tsum Craze Afoot, Disney Rushes to Supply Fans, The New York Times, ‏September 2014
בית שמעון פרס

בית שמעון פרס (או בניין 22) הוא בניין משרדים השוכן בקריה בתל אביב ואשר שימש כמקום משכנם של משרד הביטחון ושל לשכות שרי הביטחון והרמטכ"לים של ישראל מאז שנות ה-50 ועד 2005. הבניין שימש כמוקד לקבלת החלטות ביטחוניות ומדיניות משמעותיות. כיום משמש הבניין את מנהל ההרכשה והייצור של משרד הביטחון ואת לשכת ראש הממשלה בקריה. בניית בניין 22 החלה בראשית שנות ה-50. הוא נחנך בשנת 1954 או בפברואר 1955 והיה מבנה המשרדים הגדול והמפואר בישראל באותה העת. את הבניין תכנן אריה שרון. הרמטכ"ל הראשון שאכלס את הבניין היה מרדכי מקלף, שעבר אליו מבסיס השלישות ברמת גן (לימים נקרא מחנה מקלף), ושר הביטחון הראשון שישב בו היה פנחס לבון. הבניין חולק לשניים: החלק המערבי שימש את המטה הכללי של צה"ל, והחלק המזרחי את צמרת משרד הביטחון. בשנות ה-60 נוספו לבניין שתי קומות, והוקמה חוות אנטנות על גג הבניין. לפי שלמה חייט, ראש אגף אמרכלות במשרד הביטחון ”במשך כל שנותיו בקריה החרים בן־גוריון את בניין 22, ומעולם לא עבר את סף מִפתנה של לשכת שר הביטחון שהיתה המהודרת ביותר במערכת השלטונית”. בניין 22 היה מרכז העצבים של מערכת הביטחון הישראלית. בקומה השנייה של הבניין התקבלו החלטות רבות ומשמעותיות, כולל החלטות על מבצע קדש, מלחמת ששת הימים, מבצע אנטבה והמאבק באינתיפאדות. בנוסף, התקבלו בו ההחלטות על חיסולים ממוקדים. הקומה הזו גם אירחה ביקורים חשאיים של שליחים ממדינות ערב, ביניהם המלך עבדאללה השני, שהיה אז יורש העצר. בפברואר 2005 עברו לשכות המטכ"ל ושר הביטחון מהבניין למגדל המטכ"ל. ב־6 באוקטובר 2005 עברה לשכת ראש הממשלה אריאל שרון לבניין 22. כיום משמש הבניין את מנהל ההרכשה והייצור של משרד הביטחון ואת לשכת ראש הממשלה בקריה. בספטמבר 2017 שונה שם הבניין ל"בית שמעון פרס" (פרס עבד בבניין כמנכ"ל משרד הביטחון). מדיה וקבצים בנושא בית שמעון פרס בוויקישיתוף משה רונן ויוסי והושוע, בית חדש למשרד הביטחון בת"א, באתר ynet, 13 בפברואר 2005 משה רונן ויוסי והושוע, בית חדש למשרד הביטחון בת"א, באתר ynet, 13 בפברואר 2005 ד"ר ניר מן, בית וילהלם אברלה (לשכת רוה"מ בקריה), באתר האנציקלופדיה העירונית "תל.אביב.פדיה" ניר מן, בן גוריון הציל אותה, שרון סירב לנטוש אותה: עלילות לשכת רה"מ בקריה, באתר הארץ, 5 בספטמבר 2018 בסיס המטה הכללי, באתר צה"ל (הקישור אינו פעיל) יוסי מלמן, ‏בניין מנהל הרכש בקריה בתל-אביב על שמו שמעון פרס, באתר מעריב אונליין, 28 בספטמבר 2017
שיר בכיף

"שיר בכיף" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית קורין אלאל. את השיר הוציאה ביולי 1985 חברת התקליטים גבי רקורדס כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן. "שיר בכיף" נכתב והולחן על ידי שמוליק קלוסקי ואלאל, והופק על ידי בני סולסקי וירון בכר. הוא מתאר התחלה של יום חדש עם תחושות חיוביות והתחדשות. אל הבוקר מתלווה שיר אופטימי וזורם, שמביא עמו יום, הנפתח עם הרבה אמביציה והיסחפות. ישנה אווירה פסטורלית שמתוארת בשיר באמצעות תמונות קימה בבוקר, חימום מים על האש, ותהייה על מה שמתרחש מחוץ לחלון. בהמשך מתארת הדוברת נסיעה בדרך תחת שמיים כחולים עם קולות וצבעים של בוקר ולילה, שמשתלבים זה עם זה. יישנו מוטיב חוזר של שמש מכשפת הנחה על הים, ושמיעה של מוזיקה נעימה. השיר מבטא תשוקה לחיים מלאים בשמחה והנאה מהרגעים הפשוטים. בעטיפה מופיעה תמונה בשחור-לבן של אלאל מחייכת וצוחקת. מעל לתמונה כתוב שם השיר, "שיר בכיף", ואורכו (3:43). בצד שמאל מופיע טקסט נוסף, כנראה מילים או קרדיטים הקשורים לשיר. התמונה משדרת אווירה חיובית ומשמחת, התואמת את השיר עצמו. ב-29 ביולי 1985 נכנס השיר למצעד הפזמונים השבועי של גלי צה"ל. ב-23 בספטמבר עלה למקום הראשון, שם שהה שלושה שבועות רצופים. לבסוף, ב-18 בנובמבר יצא מהדירוג השבועי לאחר 13 שבועות צעידה רצופה. במצעד השבועי של רשת ג' הגיע "שיר בכיף" בשיאו למקום ה-29. מילות השיר "שיר בכיף", באתר שירונט שיר בכיף באתר סטריאו ומונו