בודפשט (משה גרשוני)

"בודפשט" או "קֶשֶׁת גִּבֹּרִים חַתִּים" (1988-1987) היא סדרה של עבודות מאת הצייר הישראלי משה גרשוני. סדרת העבודות "בודפשט", נוצרה במחצית השנייה של שנות ה-80 של המאה ה-20. באותה תקופה נטש גרשוני את האיקונוגרפיה הציונית שבה השתמש בעבודותיו הציוריות המוקדמות. בראיון לשרה בריטברג-סמל סיפר גרשוני כי בקיץ 1987 שהה במשכנות שאננים. שם, לדבריו, החל לעסוק באופן מודע בדימויים ייצוגיים של השואה. הדימוים המופיעים בציורים לקוחים מציור קיר שצילם שמואל גבעון במבנה בית כנסת בעיר בודפשט בהונגריה. ציור הקיר מציג שני דימויים. האחד של מגן דוד גדול, שבשולי ארבעה מקודקודיו עיטורים צמחיים עיטוריים, ובו משולב טקסט מתוך "ברכת כהנים" - "יְבָרֶכְךָ ה' וְיִשְׁמְרֶךָ. יָאֵר ה' פָּנָיו אֵלֶיךָ וִיחֻנֶּךָּ. יִשָּׂא ה' פָּנָיו אֵלֶיךָ וְיָשֵׂם לְךָ שָׁלוֹם." וכן דימוי נוסף של חץ וקשת, שבהם משולב הפסוק "קֶשֶׁת גִּבֹּרִים חַתִּים וְנִכְשָׁלִים אָזְרוּ חָיִל", הלקוח מתפילת חנה (שמואל א, ב; ד). ציורי הסדרה הוצגו בתערוכה "שם (בודפשט)", בגלריה ע"ש איקה, סדנאות האמנים, ירושלים (30 בינואר - 23 בפברואר 1988) ואחר כך גם בתערוכה בגלריה "נעמי גבעון אמנות בת-זמננו", בתל אביב-יפו. בשנת 1988 יצר גרשוני שני תחריטים גדולים בסדנת ההדפס ירושלים, ובהם מוטיבים מתוך הסדרה. סדרת העבודות "בודפשט" מצטטת, כאמור, את המוטיבים מבית הכנסת בבודפשט. יחד עם זאת במקום ביטוי רלגיוזי (דתי) של אמונה, הופכים הדימויים לביטוי של ספקנות ושל חתרנות. המוטיב המרכזי שבו השתמש גרשוני היה הקשת. גרשוני חזר על הרישום הסכמטי, לעיתים תוך שימוש במוטיב העיטורי של העלים. גדעון עפרת מאזכר בפרשנותו אודות המוטיב את העיסוק במשפחה וביחסי אב ואם עם הבן, הנובע מן הטקסטים המקודשים. עם זאת, הקשת מהווה מעין עכוז, ואילו החץ הנמתח על הקשת מאזכר את השימוש של גרשוני בחצים באותה עת. אלו שימשו כביטוי ליחס החברתי אל הומוסקסואליות. כך בציור כגון "לא" (1988), "זין בתחת?" (1988) או בעבודות אחרות . אל מוטיב זה הוא מחבר מערבולת העשויה מנחשים. עפרת מזהה גם במוטיב זה ביטוי למיניות, כמו גם לביטוי רלגיוזי המאחד את "האינסופי והשטני". בחלק מן העבודות מופיע דימוי כף ידו של האמן. איתמר לוי מדגיש בפרשנותו אודות מוטיב הקשת את העבודה כאיקונן יהודי, על רקע הדימוי הפגאני של הקשת (שמקורו בגלגל המזלות) ושל מערבולת הנחשים. הלכלוך, טביעת כף היד והדלות "מנמיכים" אותו מעמדה של פנייה ישירה אל האל, אל חזרה העצמי ("בחץ הפסיבי, בסימן השאלה ובספירלה המתכנסת"). בעבודות שבהן מופיע מגן הדוד, מחליף גרשוני את הטקסט מתהילים (קד; כד): "מָה רַבּוּ מַעֲשֶׂיךָ יְהוָה כֻּלָּם בְּחָכְמָה עָשִׂיתָ". מגן הדוד מתואר כלוליין על מעין חבל דק, ולצדו דימוי כתמי בעל קרניים וזנב, מעין דימוי שטני. שרה בריטברג-סמל ציינה את האירוניה ששימוש בדימוי מגן הדוד בעבודות, המעמתות את השואה עם החוכמה האלוהית. ואילו גרשוני עצמו העיר על אבחנה זו כי הוא "לא מסתכל על הדת, על המצאת האלוהים כדבר מגוחך. הרצון לדימוי, להתגברות על המוות, על הסופיות, זה מובן. אולי כל ציורי הקינה האלה הם קינה על מות האלוהים". ראו: ברייטברג-סמל, שרה, גרשוני*, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 2010, עמ' 268.; העיסוק המוצהר בשואה התבטא גם בתערוכות שכותרתן הייתה "שם" והוצגו בשנת באותה תקופה בגלריה שבתחנת הרכבת הטורקית, המכללה לאמנות חזותית, באר שבע (מאי 1987) ובגלריה גימל בירושלים (ינואר 1988) ראו: עפרת, גדעון, משה גרשוני: הדפסים 2014-1979, סדנת ההדפס ירושלים, 2021, עמ' 96 ראו: עפרת, גדעון, משה גרשוני: הדפסים 2014-1979, סדנת ההדפס ירושלים, 2021, עמ' 96 ראו: לוי, איתמור, משה גרשוני: עבודות 1990-1987, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 1990 (מס' 17, ללא מספרי עמודים) ראו: עפרת, גדעון, משה גרשוני: הדפסים 2014-1979, סדנת ההדפס ירושלים, 2021, עמ' 96 ראו: לוי, איתמור, משה גרשוני: עבודות 1990-1987, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 1990 (מס' 19, ללא מספרי עמודים) ראו: לוי, איתמור, משה גרשוני: עבודות 1990-1987, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 1990 (מס' 20, ללא מספרי עמודים) ראו: עפרת, גדעון, משה גרשוני: הדפסים 2014-1979, סדנת ההדפס ירושלים, 2021, עמ' 99 ראו: ברייטברג-סמל, שרה, גרשוני*, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 2010, עמ' 272 ראו: ברייטברג-סמל, שרה, גרשוני*, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 2010, עמ' 272