laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ביצת פסחא

ביצי פסחא הן ממנהגי חג הפסחא הנוצרי ומסמליו. באופן מסורתי ביצי הפסחא היו ביצים מבושלות שקליפתן נצבעה ועוטרה בציורים שונים. כיום משתמשים במדינות המערב בתחליפים כגון ביצי שוקולד או ביצי פלסטיק ממולאות ממתקים. ביצי פסחא משוקולד נעטפות לרוב ביריעת אלומיניום צבעונית מבריקה. אחרות עשויות סוכר מגולגל ומעוטרות בטכניקות של קישוט עוגות. ישנן גם ביצי ג'לי, עשויות מסוכריית פקטין מצופה בסוכר. את הביצים מחביאים לכאורה ארנבי פסחא כדי שהילדים יחפשו אותן בבוקר החג. בחנויות פיש אנד צ'יפס סקוטיות מוכרים במהלך החג ביצי פסחא משוקולד בטיגון עמוק. במדינות מזרח אירופה מציירים על ביצי עץ הנשמרות כמזכרת ואף נאספות כתחביב. ביצי הפסחא וארנבי הפסחא הם מנהגים העתיקים מהחג עצמו, והיוו סמלי פריון. אכילת ביצה מבושלת כסמל לאביב הייתה נהוגה בחגיגות האביב של הרומאים. גם ביהדות נהוג להניח בחג הפסח ביצה קשה על שולחן הסדר ולאכול אותה בסעודה החגיגית, זכר לקורבן חגיגה (אך גם לאות אבלות על חורבן בית המקדש). הפרסים הזורואסטריים צבעו ביצים כחלק מחגיגת נורוז, ראש השנה שחל ביום השוויון האביבי. בנצרות קישרו בין הביצה כסמל להתחדשות ובין חזרתו של ישו מהמתים - לביצה נוספה משמעות סמלית חדשה, כסמל של אבן הקבר ממנו קם ישו בתחייתו. ייתכן שהביצה נקשרה לחג הפסחא כיוון שנאכלה לסיום התענית, תקופה לפני הפסחא בה נאסר לאכול מאכלים שונים, ביניהם ביצים. בישול הביצים איפשר לדחות את זמן אכילתן, לכן ביצים מבושלות הן רכיב עיקרי במאכלי חג הפסחא, למשל המאכל "הורנסו" בספרד. באוקראינה ומדינות אחרות בעלות תרבות סלאבית ביצי פסחא הם סמל התחדשות פופולרי מאוד. באזורים אלו משתמשים בתהליך עיטור המכונה "פיסנקה", היוצר ביצים צבעוניות מבריקות בדוגמאות מורכבות. סוג מיוחד של ביצי פסחא הן ביצי פברז'ה, יצירות אמנות יקרות ערך שהוכנו על ידי האמן פטר פברז'ה עבור הצארים של רוסיה בין השנים 1885–1917. ביצי פברז'ה עשויות מתכות יקרות או אבני חן ומעוטרות באבני חן ונחשבות יצירות מופת של צורפות. ישנן שיטות עיטור רבות, ומסורות רבות למסירת הביצים - כאות לידידות, לאהבה או לאיחולים. פעילות חג שכיחה היא ציד ביצי פסחא - הן מוחבאות מחוץ לבית, או בתוכו אם מזג האוויר אינו מאפשר לשהות בחוץ, והילדים רצים סביב ומחפשים אותן. לעיתים מנוהל המשחק כתחרות והמנצח הוא מי שימצא את מרב הביצים. עבור ילדים כבדי ראייה קיימות ביצי פסחא מצפצפות כך שיוכלו לאתר את הביצים המוחבאות. בצפון אנגליה היה נהוג לבשל את הביצים עם קליפות בצל יבש כדי שיצבעו בחום, במקום לצבוע אותם, והילדים התחרו על מציאתן ולאחר מכן הן נאכלו. בצפון אנגליה וכן בבולגריה, קרואטיה, סרביה ובמדינות נוספות משחקים בחג הפסחא בביצים קשות, אשר המשתתפים צריכים להכותן זו בזו. המנצח הוא מי שברשותו נותר המספר הרב ביותר של ביצים לא פגועות. המפסידים נאלצים לאכול את ביציהם. באזורים מסוימים של הממלכה המאוחדת (כמו סקוטלנד וצפון-מזרח אנגליה) ישנה מסורת של גלגול ביצי פסחא צבועות במורד גבעות תלולות. בארצות הברית מסורת דומה היא גלגול הביצים ברחוב שטוח באמצעות כף. בארצות הברית מוזמנים כל שנה אלפי ילדים בני פחות משמונה לחגיגת גלגול ביצי פסחא במדשאת הבית הלבן. החגיגה מלווה במופעים ובמאכלים מסורתיים, ומתנהלת כמסורת כל שנה מאז שנת 1878. ביצת פסחא (מחשבים) אגדת ביצי הפסחא באתר "הצלב הקדוש" של הכנסייה האורתודוקסית Suzanne Comte, Everyday Life in the Middle Ages, p. 63.
מחנה ישראל (עמק יזרעאל)

מחנה ישראל (דברת) היה קומונה של חברי תנועת עזרא יחד עם משפחות נוספות שהתארגנו לקראת חיי קיבוץ. אנשי הקבוצה התיישבו על אדמה שנרכשה על ידי אגודת ישראל בשנת 1925 בעמק יזרעאל, ליד קיבוץ דברת של היום. שריד מ"מחנה ישראל" נותר עד היום: מבנה מסויד לבן בן שתי קומות, מערבית לפונדק דברת. כעבור שנים אחדות תכננו פעילים באגודת ישראל להקים במקום ישוב חרדי שבו תתגוררנה 300 משפחות אשר תעסוקנה בחקלאות ובתעשייה זעירה. הניסיון לא צלח, האדמות הועברו לחזקת הקרן הקיימת לישראל. במוזיאון של קיבוץ דברת ישנם מסמכים ותמונות העוסקים במחנה ישראל. המבנה נקרא על ידי תושבי המקום (אחוזת ברק ודברת) ״הבית הלבן״ השטח נרכש מערביי הסביבה. האדמה חולקה ל-300 חלקות. אלו נמכרו ליהודים במזרח אירופה, רובם מהעיר לודז'. בשנת 1925 עלו ארצה 18 משפחות אשר ניסו להקים במקום משק חקלאי. קבוצה זו עזבה את המקום עקב בעיות פרנסה וביטחון. אז הוחלט ליישב במקום גרעיני התיישבות חרדיים ולמקום עלו כשלוש קבוצות של חלוצים. האחרונה שבהן עזבה את המקום בשנת 1938. המתיישבים התפזרו, חלק קטן מהם הצטרף לקיבוצים החילוניים בסביבה, עקב אכזבתם מטיפול מוסדות אגודת ישראל בארץ בהם. המבנה נמסר לנוטרים ממשטרת היישובים העבריים אשר שמרו על קו צינור הנפט כירכוכ-חיפה, שהוצת פעמים במאורעות 1939-1936. כן שימש הבניין בסיס ליציאה של פלוגות הלילה של אורד וינגייט שפעלו נגד הכנופיות באותה תקופה. בתום מלחמת העולם השנייה הוחרם הבניין על ידי הממשלה הבריטית ונמסר ללגיון הערבי שהיה אז בתפקידי שיטור בארץ ישראל. עם יציאת הבריטיים את הארץ המבנה נעזב. ב-6 באפריל 1948 הגיעו אליו חברי קיבוץ דברת, שהקימו את הקיבוץ החדש על גבעה קרובה. במוזיאון הקיבוץ נשמרים מסמכים רבים על התקופה החרדית של "מחנה ישראל". בסוף שנות ה-90 הוקם במקום יישוב קהילתי בשם אחוזת ברק. משרד המכירות לבתי היישוב שוכן במבנה של מחנה ישראל. המועצה לשימור מבנים ואתרי התיישבות נטלה את המבנה תחת חסותה, אולם עד לשנת 2009 לא נעשו במקום פעולות תחזוקה. צבי אילן, ארץ חמדה, עם עובד - תרבות וחינוך, 1978. זאב וילנאי, מדריך ארץ ישראל - חיפה, העמקים, הגליל והחרמון, הוצאת תור ארץ ישראל, 1948. עדה גבל, חרדים ואנשי מעשה - פועלי אגודת ישראל 1933–1939, יד יצחק בן צבי, 2018. מדיה וקבצים בנושא מחנה ישראל בוויקישיתוף מנחם פרוש, שרשרת הדורות בתקופות הסוערות, כרך ב' פרק רביעי עמוד 300 ואילך. יוסף קופלוביץ, אגודת ישראל עולה בחומה, היישוב מחנה ישראל בעמק יזרעאל, עת־מול 227 אלי אלון, הבית הלבן בעמק יזרעאל, באתר News1 מחלקה ראשונה, 30 במרץ 2015 מחנה־ישראל, דבר, 21 ביולי 1926 מיכאל יעקובסון: תמונות המבנה וסקירה אדריכלית באתר 'חלון אחורי', 4/2010. מפת עמק יזרעאל, 1926, עם ציון 'מחנה ישראל' (מתוך ספר 'אוצר הארץ'), באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור מפת האזור עם סימון הישוב, בהוצאת 'ההגנה' 1942. גליון 4, הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור הקרן הקיימת לישראל טענה כי שולם מחיר מופרז על מנת להתחרות בה
ממרח

ממרח הוא מזון מוצק אך רך במרקם שמאפשר מריחתו בשכבה אחידה (פחות או יותר) על פרוסת לחם או על מאכלים אחרים, להוספת טעם. קיימים ממרחים בכל הטעמים - ממתוקים עד מלוחים וחריפים. ממרחים עשויים ממגוון חומרי גלם, ביניהם מוצרי חלב כמו חמאה, שמנת וגבינה (למשל ממרח ליפטאואר), פירות, כמו ריבה וג'לי, ממרחי ירקות או קטניות, כגון באבא גנוש, גואקמולה, מטבוחה, ממרחי בשר כמו פאטה (מכבד) ושמאלץ, ממרחי ביצים כמו סלט ביצים ואפילו ממרחי שמרים כמו מרמייט. שמות ממרחים כוללים לעיתים את המושגים "סלט", "קרם", "חמאה". הגבול בין ממרחים למטבלים או רטבים עמום למדי. דוגמאות למאכלים הנמצאים על גבול זה הם חומוס, ממרח זיתים ("טפנד"), מיונז ורוטב חמוציות (הנאכל עם תרנגול הודו בחג ההודיה האמריקאי). בישראל של תקופת הצנע הומצא ממרח "חצילים בטעם כבד" שנועד לספק תחליף לכבד קצוץ. מאכל זה הוא אחד הבודדים מתקופה זו שעדיין נפוץ במטבח הישראלי. ממרח שוקולד אהוב מאוד על ילדים במדינות שונות, ביניהן ישראל. נמרח כמילוי לכריכים ואף כציפוי לעוגות. ממרח הילדים האולטימטיבי בארצות הברית הוא צירוף של שני ממרחים הנמרחים זה על גבי זה על הלחם - כריך חמאת בוטנים וריבה. הממרח הלאומי של ארגנטינה הוא ריבת חלב. הוא נמרח לא רק על לחם וכמילוי או ציפוי לדברי מאפה אלא אפילו על גבינה צהובה. סכין חמאה ממרחים, באתר הנטורופתיה הישראלי ממרחים ומטבלים, באתר "על השולחן" דנה שיין‏, כבד עליי, באתר וואלה, 30 באוגוסט 2006 רטבים ומטבלים, באתר וואלה
תחנת לב המפרץ

האם התכוונתם ל... תחנת האוטובוסים מרכזית המפרץ תחנת הרכבת מרכזית המפרץ (נקראה בעבר בשם תחנת הרכבת לב המפרץ)
היסטוריה של מונגוליה

ערך מורחב – מונגוליה הפרה-אימפריאלית ממצאים ארכאולוגיים מלמדים על הימצאותם של בני אדם במדבר גובי הדרומי לפני כ-100 אלף עד 200 אלף שנים. בתקופת הברונזה באלף הראשון לפני הספירה, כבר נמצאו אנשים במונגוליה. עם המצאתם של כלי הנשק העשויים ברזל באלף השלישי לפני הספירה, התאגדו השבטים המונגולים והחלו לאיים על סין. מקורות נוספים לעם המונגולי ניתן למצוא בשבטי ציידים נודדים במרכז אסיה. ערך מורחב – האימפריה המונגולית לאחר מאות שנים של פירוד וחוסר אחדות, בשנת 1206 התאגדו שבטי הנוודים המונגולים תחת הנהגתו של ג'ינגיס חאן בקורילטאי וייסדו את האימפריה המונגולית המאוחדת. ג'ינגיס חאן ויורשיו נחלו הצלחה צבאית עצומה, וכבשו בשנים שלאחר מכן חלקים נרחבים של אסיה ורוסיה האירופית, כשידם הארוכה מגיעה אף למרכז אירופה. נכדו של ג'ינגיס חאן, קובלאי חאן, אשר כבש את סין וייסד את שושלת יואן (1368-1279), זכה לפרסום באירופה הודות לכתביו של מרקו פולו. בשנת 1259 החל תהליך פיצול האימפריה המונגולית שכלל מספר מלחמות אזרחים והיחלשות אחיזת המונגולים באזורים מסוימים. בשנת 1368 נפלה שושלת יואן הסינית-מונגולית, והח'אן הגדול האחרון של האימפריה המונגולית הודח. ב-1586 הפכה הבודהיזם לדת הרשמית באימפריה[דרוש מקור][מפני ש...]. המנצ'ורים, שכבשו את סין ב-1644 והקימו את שושלת צ'ינג, השתלטו על מונגוליה ב-1691 והפרידו אותה לשני מחוזות: מונגוליה החיצונית ומונגוליה הפנימית. עם זאת, שליטיה המקומיים של מונגוליה החיצונית נהנו מאוטונומיה יחסית תחת השלטון המנצ'ורי, ונשבעו אמונים לקיסר המנצ'ורי. ב-1727 חתמו רוסיה וסין המנצ'ורית על ברית קייחטה, אשר תחמה את גבולות מונגוליה - אשר נותרו ברובם עד יום זה. ערך מורחב – מונגוליה המודרנית בתחילת המאה ה-20 הצרו שלטונות סין את צעדיהם של המונגולים, יישבו סינים במונגוליה על הגבול עם רוסיה ופעלו לסיניפיקציה של מונגוליה. בשנת 1911, בעקבות התקוממות ווצ'אנג ומהפכת שינהאי, הכריזו המונגולים על עצמאותם, אולם רק מונגוליה החיצונית קיבלה את עצמאותה בסיוע רוסי. סין הכירה, ב-1913, באוטונומיה של מונגוליה החיצונית, אך לא בריבונותה. לאחר מהפכת אוקטובר באימפריה הרוסית, הסינים כבשו את מונגוליה החיצונית ב-1919, וגורשו משם עד 1921. בשנה זו הכריזה מונגוליה החיצונית על עצמאות מסין אולם לא הוקמה ממשלה עד 1924, כאשר הוקמה הרפובליקה העממית של מונגוליה בסיוע הממשל הסובייטי. במהלך מלחמת העולם השנייה, ברית המועצות הגנה על מונגוליה מהאימפריה היפנית. אחרי המלחמה MPR הוכרה גם על ידי הרפובליקה העממית של סין וגם על ידי הרפובליקה הסינית אחרי שהופעל לחץ מצד ברית המועצות. בתמורה לעזרתם של הרוסים במהלך מלחמת העולם השנייה, ועקב הפיצול הסיני-סובייטי ב-1958, התירו המונגולים לרוסים למקם בסיסים צבאיים בשטחם במלחמה הקרה. עקב כך הרפובליקה הסינית סרבה להכיר בעצמאות מונגוליה והצביע נגד כל ניסיון של מונגוליה להיכנס לאו"ם עד 1961, שנה בה התקבלה מונגוליה כחברה באו"ם. עם נפילת מסך הברזל ב-1989, התארגנו לראשונה קבוצות מהפכניות במדינה, שדרשו דמוקרטיה. ההפגנות שנערכו נגד השלטון הקומוניסטי הצליחו לבסוף במשימתם, וב-1990 הכריזו הסובייטים כי כוחותיהם הצבאיים ייסוגו ממונגוליה עד 1992. ב-1992 נקבעה חוקה למונגוליה, בה נקבעה שיטת בחירות דמוקרטית ורב מפלגתית. הבחירות הראשונות נערכו ב-29 ביולי 1992, וב-1996 נבחרה לראשונה לשלטון מפלגה לא-קומוניסטית. מדיה וקבצים בנושא היסטוריה של מונגוליה בוויקישיתוף כרונולוגיה של ההיסטוריה המונגולית * פרק בנושא האימפריה המונגולית* [1] מונגוליה, הצפירה, 3 בינואר 1912 האתר של פרונט פרס (ברומנית)
מארק גרנובטר

מארק גרנובטר (באנגלית: Mark Granovetter; נולד ב-20 באוקטובר 1943) הוא סוציולוג אמריקאי שהגה מספר תאוריות מהמשפיעות ביותר בסוציולוגיה המודרנית מאז 1970. הוא ידוע בעיקר בזכות עבודתו בתחומי ניתוח הרשתות החברתיות והסוציולוגיה הכלכלית, ובפרט בזכות התאוריה שלו אודות תפוצת המידע בקהילה, הידועה בשם "עוצמתם של קשרים חלשים". גרנובטר קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת פרינסטון ודוקטורט מאוניברסיטת הרווארד. כיום הוא פרופסור באוניברסיטת סטנפורד. בעבר הוא עבד באוניברסיטת נורת'ווסטרן, באוניברסיטת מדינת ניו-יורק בסטוני ברוק ובאוניברסיטת ג'ונס הופקינס. עבודתו המפורסמת ביותר של גרנובטר היא "עוצמתם של קשרים חלשים", והיא נחשבת לאחת העבודות רבות ההשפעה שנעשו אי פעם בתחום הסוציולוגיה. בעבודתו זו הוא הציג את הטענה שבתחומים כמו שיווק או פוליטיקה, קשרים חלשים מאפשרים גישה לאוכלוסיות שאינן נגישות דרך קשרים חזקים, ושהם תורמים יותר להפצת מידע בין אנשים. גרנובטר עמד בחזית המחקר בתחום הסוציולוגיה הכלכלית מאז פרסום מאמרו בתחום בשנת 1985‏. פרסום המאמר הציב אותו כמצדד בעמדה לפיה יחסים כלכליים בין אנשים ובין חברות שזורים ברשתות חברתיות של ממש, ואין להם קיום בשוק אידיאלי מופשט. כיום הוא עוסק בכתיבת מסה בשם "Society and Economy". גרנובטר חקר כיצד נוצרים טרנדים ואופנות חולפות, והציע במאמרו משנת 1978 את מודל הסף, לפיו דיפוזיה ברשת תלויה בסף שיש לכל צומת בו. הוא הדגים כיצד שינויים קטנים בסף של צמתים בודדים עשויים לשנות את ההתנהגות הכוללת של המערכת. מודל הסף קיבל פרסום רב מחוץ לקהילה המדעית בספרו של מלקולם גלדוול, נקודת המפנה. אתר האינטרנט הרשמי של מארק גרנובטר (באנגלית) מארק גרנובטר, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה מארק גרנובטר, באתר גוגל סקולר דף הבית של מארק גרנובטר(הקישור אינו פעיל, 29.1.2022) באתר אוניברסיטת סטנפורד "The Impact of Social Structure on Economic Outcomes", republished from the Winter 2004 Journal of Economic Perspectives (Vol 19 Number 1, pp. 33-50). "Structure and tie strengths in mobile communication networks" A study by J.-P. Onnela, J. Saramaki, J. Hyvonen, G. Szabo, D. Lazer, K. Kaski, J. Kertesz, and A.-L. Barabasi, which confirms Granovetter's hypothesis in a mobile communication network. The Strength of Weak Ties, Mark Granovetter, American Journal of Sociology, 1973‏ (pdf) Economic Action and Social Structure: The Problem of Embeddedness, Mark Granovetter, American Journal of Sociology, 1985 Threshold Models of Collective Behavior, Mark Granovetter, American Journal of Sociology, 1978‏ (pdf) נקודת המפנה, מלקולם גלדוול, הוצאת משכל: חמד וידיעות אחרונות, 2001
איוואן סרצימיר, קיסר בולגריה

איוואן סְרַצִימִיר (בבולגרית Иван Срацимир‏; 1324–1397) היה צאר וידין (כיום - מחוז וידין, מחוז מונטנה ושטחים נוספים) שבאימפריה הבולגרית השנייה בין השנים 1356-1397. סרצימיר נולד בלובץ'. הוא היה בנו של איוואן אלכסנדר ואשתו הראשונה תאודורה, נסיכת ולאכיה. ב-1337, הכתיר אביו אותו ואת אחיו איוואן אסן הרביעי כצארים, וסרצימיר קיבל את השליטה בעיר וידין, בה שלט עד 1397. ב-1349 וב-1355 נפלו אחיו איוואן אסן הרביעי ומיכאיל אסן הרביעי בקרבות נגד העות'מאנים, ומעמדו בין היורשים השתפר. אביו של סרצימיר, איוואן אלכסנדר, נישא פעם נוספת ליהודיה מומרת מווליקו טרנובו, ולשניים נולדו לפחות שני בנים. ב-1356 הכתיר איוואן אלכסנדר אחד מהם, איוואן שישמן כצאר. מהלך זה הוביל להתרחקותו של איוואן סרצימיר מאביו. הוא כונן בווידין צארות עצמאית וכרת ברית עם ולאכיה, לאחר שנישא להנה, בתו של הנסיך ניקולאה אלכסנדרו. ב-1365 כבש לאיוש הראשון, מלך הונגריה את וידין ואיוואן ובני משפחתו נשבו ושהו כארבע שנים במצודת חומניק, בסמוך לעיירה הקרואטית בוסילייבו של ימינו. במהלך שביו נאלץ סרצימיר לעזוב את הנצרות האורתודוקסית ולהיות קתולי. בשנת 1369, הסכימו ההונגרים שיחזור לווידין כווסאל, תמורת תשלום כספי וויתורים טריטוריאליים. ב-1388 פלשו העות'מאנים לבולגריה, ולאחר מותו של איוואן שישמן ב-1395 היה לצאר של בולגריה כולה. הוא קיווה כי מסע צלב שהנהיג זיגמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ישחרר את בולגריה מידי העות'מאנים, אך לאחר ניצחון העות'מאנים בקרב ניקופוליס(אנ') ב-25 בספטמבר 1396 אפסו תקוותיו. ב-1397 כבשו העות'מאנים גם את וידין, סרצימיר נפל בשבי ומת באותה שנה. בנו, קונסטנטין השני ירש רק חלק מהטריטוריה בה שלט אביו. John V.A. Fine, Jr., The Late Medieval Balkans, Ann Arbor, 1987 מדיה וקבצים בנושא איוואן סרצימיר, קיסר בולגריה בוויקישיתוף
מחנה ישראל (מעברה)

מחנה ישראל (לוד) (למפת גוש דן מוגדלת)   מחנה ישראל (לוד) (למפת גוש דן רגילה)   מחנה ישראל (לוד) (למפת ישראל רגילה)   ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מחנה ישראל (לוד) (למפת ישראל מוגדלת)   ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מחנה ישראל (לוד) מחנה ישראל היה מגדולי מחנות העולים ומעברות העולים בישראל, שכן צפונית לעיר לוד ומזרחית לכביש לוד - פתח תקווה. מועצה מקומית לשעבר (בשנים 1965-1957). כיום שטח המעברה נמצא בתוך מתחם התעשייה האווירית לישראל. במלחמת העולם השנייה הוקם במקום מחנה של הצבא הבריטי שנקרא מחנה דומסטיק. במחנה חנה גם הצבא האמריקני. לאחר קום המדינה הוקמה בשטח המעברה שנקראה על שם ישראל שחורי ממפקדי ההגנה החשובים, שנהרג במלחמת העצמאות באזור בעלותו על מוקש, מזרחית למעברה. לאחר שנים רבות של פעילות אינטנסיבית נסגרה המעברה באופן רשמי בשנת 1965, אולם עד סוף שנות השבעים נשארו במקום מספר משפחות. השטח של מחנה ישראל נמסר לידי התעשייה האווירית לישראל, אשר בנתה בתחומה חלק ממפעליה. שרידי מבנים של המחנה הצבאי אשר כונו צריפי ניסן עמדו במקום עד לתקופה האחרונה. במקום גם מצוי מבנה של תחנת רכבת. זאב וילנאי, היישובים בישראל, הוצאת דבר, תשי"א. מדיה וקבצים בנושא מחנה ישראל בוויקישיתוף מיכה לימור, מעברה על אם הדרך, מעריב, 10 ביוני 1966 מפת אזור מחנה ישראל, 1956 (הדפסה 1959), באתר אוסף המפות ע"ש ערן לאור, הספרייה הלאומית ע. גרא, תוך שנה וחצי יחסלו את מעברת מחנה-ישראל, מעריב, 26 באפריל 1964
גלובוס

גלובוס (כדור בלטינית) הוא דגם כדורי של כדור הארץ, כוכבי לכת או ירחים שעליו מודפסת או מודבקת מפה או תצלום אוויר. הגלובוס מסתובב על ציר על מנת לדמות תנועת סיבוב גרמי השמיים על צירם. ברוב הגלובוסים מותקן הציר בזווית של 23.5 מעלות ביחס לבסיס, כדי להדגים את נטיית כדור הארץ ביחס למישור המילקה. משתמשים בגלובוס כדי ללמוד גאוגרפיה, לתכנן נתיבי תחבורה בים, ביבשה ובאוויר ועוד. על הגלובוס מופיעים כל חלקי העולם בקנה מידה והוא מדגים את היבשות, האוקיינוסים וממצאים אחרים. בחלק מהגלובוסים קיים תבליט שמייצג טופוגרפיה של פני השטח. היקפו של כדור הארץ הוא כ-40 מיליון מטרים ולכן קנה המידה השכיח בגלובוסים של כדור הארץ הוא 1:40,000,000 כך שהיקף הגלובוס הוא מטר אחד. ההדפסה על פני הגלובוס מייצגת מרחקים באופן מדויק יותר ממפות בקנה מידה דומה מאחר שאין בהם עיוות שקיים במפות שטוחות שמציגות פני שטח קמור. הגלובוס הראשון נוצר, ככל הנראה, במאה השנייה לפני הספירה, בידי הגאוגרף היווני קְרָטֶס ממָלוּס. ארדאפפל גלובוס האנט-לנוקס הגלובוס של היטלר גלובוסים של קורונלי היטל פולר ייצור ידני של גלובוסים בשנות ה-50 של המאה הקודמת, סרטון באתר יוטיוב גלובוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) גלובוסים, דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מסוטאצו אוימה

מסוטאצו אויאמה (יפנית: 大山 倍達;‏ 27 ביולי 1923 – 26 באפריל 1994) היה מייסד שיטת קיוקושין קראטה. אוימה נולד בקוריאה, והחל ללמוד את תורת ה"קמפו" הקוריאני בגיל 9. סיים גמנסיה בסיאול בשנת 1938 ובא ליפן ללמוד בבית ספר לתעופה. תחילה התמסר לג'ודו, אך מאוחר יותר העדיף את הקראטה. התקדמותו הייתה כה מפתיעה עד שבגיל 17 כבר היה בעל חגורה שחורה דאן 2, ובגיל 22 דאן 4. ב-1947 זכה אויאמה באליפות הקראטה של יפן, ובחר לשנות כיוון ולהתבודד בהרים תחת משמעת פיזית חמורה. ב-1952 הדהים רבבות בארצות הברית בקרבות קראטה נגד מתאגרפים ומתאבקים מקצועיים. לאחר שנה, ביפן, לחם בידיים ריקות נגד פר בעל קרניים בקוטר 10 סנטימטרים. לאחר קרב אימים, תלש אוימה את אחת מקרני החיה מן השורש. בחייו נלחם ב-52 פרים - 3 מהם הוכו על ידו למוות ו-48 קיפחו את קרניהם. עוד לא קם איש המסוגל לנפץ ערימה של 30 רעפי גג או שתי לבנים במכת יד אחת. הוא שבר קוביות קרח ענקיות, לוחות עץ ועוד. לאחר שהדגים את יכולתו בכל רחבי תבל בהפגינו את כישוריו, הוקמו מכוני אימון בכל רחבי תבל. ב-1965 נפתח ה"הונבו" -(המועדון המרכזי). כיום ישנם נציגויות קיוקושין בכל העולם. סביב אוימה נקשרו סיפורים רבים. מסופר עליו שבתקופת התבודדותו בהרים נהג לעמוד כל יום מול עץ ובמשך שבע שעות עמד בתנוחת אקיווידא'ץ והכה בו באגרופיו[דרוש מקור]. לאחר מספר שנים העץ התייבש ומת[דרוש מקור].יש האומרים כי היה איש שניסה לדקור את אוימה ואוימה הרג אותו בעזרת מכה אחת בלבד. עוד מסופר, שכדי לחזק את מכת האגרוף מסמר אוימה את מפרקי האצבע והאמה בשתי ידיו במקום חיבורם לכף היד ויצר בכך עצם מאוחה שנתנה אפקט חזק יותר לאגרוף[דרוש מקור]. הוא התבסס על מכת אגרוף עוצמתית כדי לנצח בנוק אאוט כל קרב שהשתתף בו[דרוש מקור]. באחד האירועים המפורסמים בחייו ערך במשך שלשה ימים 300 קרבות[דרוש מקור], 100 ליום[דרוש מקור], ובכולם ניצח בנוק אאוט[דרוש מקור]. השיטה שלו התבססה על "משחק" עם היריב והסטת תנועותיו עד שהיה מוצא הזדמנות נוחה להיכנס, ואז היה חודר עם אגרוף מחץ שהיה מסיים את הקרב. באליפות שנערכה ביפן בנשיאותו ב-1975 השתתף גם דניס הנובר. כאשר מת החזיק אויאמה ב: חגורה שחורה דאן 10 בקיוקושין קאי. חגורה שחורה דאן 6 בגוג'ו ריו. חגורה שחרה דאן 4 בשוטוקאן. חגורה שחורה דאן 4 בג'ודו. מדיה וקבצים בנושא מסוטאצו אוימה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מסוטאצו אוימה (ביפנית ובאנגלית) Karate Profiles International Karate Organization Kyokushin Karate – Adnan Tarsha Mas Oyama, founder of kyokushin karate Sosai Mas Oyama BlackBelt Magazine, Article Mas Oyama's Life and History Jacques Sandulescu and Mas Oyama World Oyama Karate Official Site Mas Oyama Honored in Korea Kyokushin Karate Community Homepage of Cameron Quinn's book The Budo Karate of Mas Oyama Books list on Google Books Biography of Sosai Masutatsu Oyama Mas Oyama in America
בורג ארכימדס

בורג ארכימדס הוא מכונה שהומצאה בשנת 234 לפני הספירה, ותפקידה היה שאיבת מים ממקווה מים נמוך, לצורך השקיה. ההמצאה מיוחסת למתמטיקאי ולממציא ארכימדס. ברגי ארכימדס קיימים בשתי תצורות עיקריות: כזו שבה מערכת של כפות מלופפת סביב ציר מרכזי, כדוגמת בורג פשוט בעל להבים מכופפים לכיוון אחד. כזו שבה בורג בעל להבים ישרים נתון בתוך צינור חלול. מכונה זו היא מעין מישור משופע, כרוך סביב ציר מרכזי. את הבורג ניתן לסובב (ידנית, או באמצעות טחנת רוח). כאשר הכף התחתונה של הבורג מסתובבת, היא אוספת מים. בהמשך הסיבוב, כמות המים שנלכדה על ידי הכף מחליקה במעלה הצינור, עד שהיא מגיעה לקצהו העליון, ונשפכת שם לתוך מערכת ההשקיה. הבורג מן הסוג הראשון, שהוא קרוב משפחה לגלגל הכפות או למערכת דליים, אינו מאבד מים במהלך השאיבה. לעומת זאת, כמות המים שניתן לשאוב בו בכל סיבוב קטנה יחסית. את הבורג מן הסוג השני ניתן להרכיב בשני אופנים: הצינור קבוע במקומו, והבורג מסתובב בתוכו. במקרה זה אין צורך באטימה מוחלטת של להבי הבורג בתוך הצינור, ומספיק שהלהבים יהיו סמוכים לגוף הצינור. באופן זה, כמות המים המטפטפת בכל שלב קטנה יחסית, ובמהלך פעולה רצופה מושג שיווי משקל שבו הנצילות האנרגטית סבירה. הצינור מולחם ללהבי הבורג, ומסתובב עמו בחטיבה אחת. חוקרים אחדים משערים שמתקן מסוג זה, יצוק ברונזה, שימש להשקיית הגנים התלויים בבבל של סנחריב. בציורים מתקופת יוון ורומי נראים ברגים המונעים על ידי סיבוב הצינור ההיקפי, ובאופן זה צריך הבורג להיות מחובר לצינור. כיוון שניתן להעלות חומר או להעבירו ממקום למקום, מלבד השימוש העיקרי, להשקיה, נעשה שימוש בבורג ארכימדס ליישומים שונים, מלבד העלאת מים: לצורך ייבוש שטחי מים בהולנד, נסגר אזור ימי רדוד במערכת סכרים, והמים נשאבים ממנו החוצה. מפעלים בהם נדרשת העלאה של זרעים מערכות הזנה בלולים מפוחי שלג מערבלי בטון טיפול במי שופכין מכונות כביסה רציפה ליצירת קידוחי עומק (כדוגמה ליצירת קיר שיגומים) מדחסי אוויר P. J. Kantert: "Manual for Archimedean Screw Pump", Hirthammer Verlag 2008, ISBN 978-3-88721-896-6. P. J. Kantert: "Praxishandbuch Schneckenpumpe", Hirthammer Verlag 2008, ISBN 978-3-88721-202-5. The Turn of the Screw: Optimal Design of an Archimedes Screw, by Chris Rorres, PhD. בורג ארכימדס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) https://www.wind-watch.org/documents/augercast-deep-foundation-piles/
סוכנות החלל האיראנית

סוכנות החלל האיראנית (בפרסית: سازمان فضایی ایران, סָאזְמָאנֶ-ה פַזָאאִיֶ-ה איראן) היא הגוף באיראן המתאם והמבצע את הפרויקטים השונים של המדינה בתחום החלל. הסוכנות כפופה למועצת החלל של איראן שמתווה את מדיניות איראן בתחום החלל; בראשה עומד נשיא איראן. סוכנות החלל של איראן מתאמת שיתופי פעולה בינלאומיים (ובהם עם איטליה, רוסיה וסין) בתחום פיתוח, ייצור ושיגור של לוויינים. הלוויין האיראני הראשון, "סינה 1", פועל בחלל מאז 2005. הלוויין שנבנה באיטליה, "מסבאח", טרם שוגר. אומיד, לוויין ראשון שנבנה באיראן ושוגר על ידיה, סיים פעולתו בחלל. ראסאד 1, לוויין זעיר עם מטע"ד צילום, שוגר בשנת 2011. נאביד, גרסה מתקדמת יותר של אומיד, שוגר ב-2012. פג'ר, לוויין עם מטע"ד צילום פשוט, שוגר בפברואר 2015. טולוע, לוויין תצפית ששוגר במהלך 2013. לוויין תקשורת גדול בשם "זוֹהרֶה" הוזמן על ידי איראן ברוסיה, אך טרם ידוע מועד שיגורו לחלל. זאפאר Autsat תאדביר - לוויין תצפית שמטרותיו הן חישה מרחוק של כדור הארץ. לאיראן שני משגרי לוויינים מפיתוח עצמי: סאפיר - שיגר בהצלחה את הלוויין אומיד. סימורג - הוצג בפברואר 2010, טרם שוגר. מרכז החלל סמנאן הוא אתר השיגורים לחלל של המשגרים האיראניים. מדיה וקבצים בנושא סוכנות החלל האיראנית בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סוכנות החלל האיראנית (באנגלית ובפרסית) סוכנות החלל האיראנית, ברשת החברתית אינסטגרם מידע כללי על תוכנית החלל האיראנית (באנגלית)