laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
הנריקוס הנק הפנר

הנריקוס (הנק) הפנר (בהולנדית: Henricus Josef Anthonius Henk Huffener; 1923 – 2006), היה צייר הולנדי ומחסידי אומות עולם, שפעל מאז גיל 19 בשורות המחתרת ההולנדית שפעלה כנגד הנאצים אשר שלטו בהולנד. עיקר עזרתו הייתה בהברחת יהודים מהולנד, לשווייץ ולספרד. הפנר מאוד הושפע מקיס בואקה (בלועזית: Kees Boeke) (מקים בית הספר שבו למד הפנר, אדם שדגל בשוויון ופציפיזם) ומ יופ ווסטרוויל (בלועזית: Joop Westerwee), ממנהיגי המחתרת ההולנדית במלחמת העולם השנייה. בהשפעתם, החליט הפנר להצטרף כפעיל למחתרת. עד סוף המלחמה, הוא נסע ברחבי הולנד, על מנת לחפש מקומות מסתור להסתרת יהודים, ליווה את היהודים אל המקומות שמצא, דאג למצבם הבריאותי . כך למשל הוביל ילד יהודי שהיה זקוק לניתוח בעגלה ודאג שיקבל את הטיפול המתאים ולאחר מכן סיפק להם תעודות זהות מזויפות שאפשרו להם לנהל חיים חדשים בזהות שאולה. מבין המשפחות היהודיות שהציל הפנר היו משפחת 'דה קוסטא', 'בפ' ו'מאני אלסבל', ששהו לפרק זמן קצר בבית הוריו. במרץ 1943, הפנר נעצר בתחנת רכבת באמסטרדם בגלל פעולותיו למען יהודים. לאחר שחוקריו נואשו מלדלות ממנו מידע, הוחלט כעבור כמה שבועות לשולחו לגרמניה. בזמן המסע לגרמניה, הוא הצליח להימלט אך נתפס ונשלח למחנה ריכוז. מאוחר יותר ב-1943 שוחרר הפנר מהמחנה בשל חוסר ראיות נגדו, חולה וסובל מתת-תזונה. למרות הקשיים, הוא רצה לחזור לפעילות המחתרתית באמסטרדם. חברים מסרו לו מפתח לדירתם באמסטרדם בה מצא זוג יהודים שהחליטו להתאבד מרוב יאוש- למרות שהפנר הבטיח לסייע להם ולדאוג לכל צורכיהם, הם התאבדו והפנר מצא את גופותיהם למחרת בדירה. האירוע גרם להפנר זעזוע נפשי ורופא הורה לו להישאר בבית על מנת להחלים. הפנר חי במסתור שכן הגרמנים חפשו אותו ובקשו להמשיך לעקוב אחר פעילותו. הפנר נישא למרגרט ובשנת 1950 עברו בני הזוג הפנר לגילדפורד, אנגליה, לאחר שקיבלו אזרחות בריטית. בבריטניה הפך הפנר לצייר ולסוחר עתיקות בשנות ה-60, כמה מבני משפחת דה-קוסטא שאותם הוא הציל עלו לישראל ושתלו לכבודו ולכבוד אביו של הפנר עצים ב-23 ביולי 1998 יד ושם הכיר בהפנר בתור חסיד אומות העולם The Righteous Among The Nations - Huffener Henricus, באתר יד ושם (באנגלית) The Righteous Among The Nations - Huffener Family, באתר יד ושם (באנגלית) Rothenberg, Ruth, Recognition as 'righteous' hero for Dutchman who helped rescue jews, The Jewish Chronicle Black, Heidi, The Remarkable Stories of Britains Heroes of the Holocaust, The Telegraph, ‏10.3.2010 Lipman, Jennifer, Resistance fighter's curious collection for sale, The Jewish Chronicle, ‏10.12.2010 ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "הנריקוס הנק הפנר".
סטן וולס

סטנלי וולס (באנגלית: Stanley Wells), שכונה על ידי חבריו "סטן", היה חסיד אומות העולם בריטי, אשר השתתף בהצלתה של יהודייה בשם חנה שרה ריגלר במהלך השואה. בזכות מעשה ההצלה, זכה לקבל את אות גיבור השואה הבריטי ואת אות חסיד אומות העולם, מיד ושם. סטן וולס השתייך לקבוצה של שבויי מלחמה בריטים, אשר נשבו בשנת 1940 בצרפת, והוגלו מזרחה למחנה שבויים גרמני סמוך לחוף הים הבלטי. בזכות "דמם הארי" הם עבדו בחוות חקלאיות באזור. באסם של החווה אשר בו עבד וולס, מצא באחד הימים את שרה מטוסון, יהודיה ילידת שאולאי שבליטא, אשר חמקה מצעדת מוות ומצאה מסתור באסם זה. תחילה הוא נתן לה מזון, ואחר כך הביא אותה לפני האסירים האחרים כשהיא עטופה במעיל צבאי ישן. האסירים האחרים נדהמו ממצבה הרפואי הקשה והתגייסו לעזור לה. הם הבריחו אותה לתוך מחנה השבויים שלהם, מחנה B20 שליד גרוס גולמקאו (Gross Golmkau), שם הסתירו אותה בתוך מתבן. לאור מצבה הגופני שהמשיך להיות קשה, הם התחלקו בטיפול בה. הם הביאו לה מזון, טיפלו בכוויות הקור מהן סבלה, השיגו פראפין על מנת להילחם בכינים בשערה, רחצו אותה ודאגו שתבריא. הסכנה שתיחשף הייתה רבה, מאחר שממש מחוץ למגוריהם הייתה תחנת משטרה. הסוסים בהם השתמשו השוטרים, הוחזקו ממש באותו אסם ושרה הוסתרה במתבן שמעליהם. הם ניסו לברר אודות בני משפחתה אך נכשלו בעיקר בשל התפרצות מגפת טיפוס במחנה שבו שהו. לקראת סוף המלחמה, מציליה של שרה היו צריכים לעזוב את המחנה, ובערב פינויים, הם העבירו אותה לטיפולה של אשה מקומית שתטפל בה עד להגעתו של הצבא האדום. שרה שרדה את השואה, ובסיומה היא מצאה כי היא היחידה ששרדה מכל משפחתה. היא עזבה את אירופה והיגרה לארצות הברית. על מנת להנציח את זכרה של אחותה, הוסיפה את השם חנה לשמה. את שמותיהם של אביה, אמה, אחותה, שני דודיה, ארבע, דודותיה וששת בני דודיה אשר נספו בשואה, היא הנציחה בדפי עד שנמסרו ליד ושם. במשך שנים רבות ניסתה לאתר את מציליה, אך רק כ-25 שנים לאחר סיום המלחמה מצאה אותם ויכלה לחדש עמם את הקשר. ב-2 בנובמבר 1988 הכיר יד ושם בסטן וולס כחסיד אומות העולם יחד עם ג'ורג' המונד, טומי נובל ואלן אדוארדס. לאחר כחצי שנה, ב-15 במרץ 1989, הצטרף אליהם רוג'ר לטצ'פורד והוכר כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם. ביל קיבל, ברט המבלינג, ביל סקרוטון, ג'ק בקלי וווילי פישר גם הוכרו כחסידי אומות העולם, לאחר למעלה מעשור, ב-11 באוקטובר 2011. אות גיבור השואה הבריטי עשרה שבויי מלחמה בריטים שהצילו את חיי, אתר יד ושם דף חסיד - סטן וולס, אתר יד ושם, באתר יד ושם (באנגלית) עדותה של חנה שרה ריגלר (באנגלית) תמונה של סטן וולס בטקס חלוקת אות חסיד אומות העולם תמונה של סטן וולס, ג'ורג' המונד, טומי נובל ואלן אדווארדס בטקס חלוקת אות חסיד אומות העולם עם שרה חנה ריגלר סטן וולס, ג'ורג' המונד, טומי נובל, אלן אדווארדס, רוג'ר לטצ'פורד, ביל קיבל, ברט המבלינג, ביל סקרוטון, ג'ק בקלי וווילי פישר
פאבל מאהרר

פאבל מאהרר (בצ'כית: Pavel Mahrer;‏ 23 במאי 1900 – 18 בדצמבר 1985) היה כדורגלן יהודי צ'כי ששיחק בנבחרת הכדורגל של צ'כוסלובקיה. בתקופת השואה שיחק בליגת טרזין בקבוצת "הקצבים". מאהרר, יליד טפליצה, צ'כיה נלכד ונשלח כשהיה בן 17, בתקופת מלחמת העולם הראשונה, למחנה שבויים באיטליה. במלחמת העולם הראשונה גויס כנגד רצונו לצבא האוסטרו-הונגרי. לאחר מכן נכנעה האימפריה ומאהרר נפל בשבי האנגלי. למזלו, הקצין האחראי על השבויים היה בעצמו שחקן כדורגל מהליגה המקצוענית באנגליה, שדאג לארגן טורנירי כדורגל בתוך המחנה וצירף את מאהרר לאחת הקבוצות. כשבאחד מהטורנירים זכתה קבוצתו של מאהרר לאחר שכבש את שער הניצחון. כאות הערכה, העניק לו הקצין את נעלי הכדורגל שלו, שאותן שמר עד יומו האחרון. עם שובו מהשבי האנגלי, הצטרף פאבל ל-DFC, אחת מקבוצות הכדורגל המקצועניות של פראג. כישרונו יוצא הדופן העניק לו מקום בנבחרת צ'כוסלובקיה. ב-1923,לאחר ניצחון חוץ 5:2 בטורקיה, במשחק מוקדמות למשחקים האולימפיים בפאריס 1924, נכתב עליו בעיתון Prazsky Sport: "אל תשכחו את מאהרר, השחקן הסימפתי של DFC. בסיום המשחק, ארגנו לו קבלת פנים כיאה לאחד מהלוחמים הישרים וההוגנים ביותר המשחקים תחת הדגל הצ'כי". מאהרר נתפס בשעה שניסה להבריח מזון בשוק השחור. יחד עמו נתפסו עוד 11 גברים, 10 הורשעו והוצאו להורג, אך מאהרר ניצל מחוסר הוכחות. הוא הוחזק במשך כשנה בכלא הגסטפו, שם בעקבות ההתעללות של אנשי הגסטפו איבד את השמיעה באחת מאוזניו. לאחר מכן נשלח לגטו טרזיינשטט ושם שיחק בליגת טרזין בקבוצת הקצבים. בניו ואשתו נכלאו במחנה שבויים. במקרה של מאהרר הגרמנים נאלצו לכבד את אמנות ז'נבה, שם נכתב כי לא יופרדו קטינים מהוריהם, ולכן אשתו של מאהרר ושני בניו ניצלו משילוח לאושוויץ, הסיבה שהגרמנים כיבדו את אמנת ז'נבה במקרה זה הייתה דיפלומטית: בנו הצעיר נולד בארצות הברית והיה בעל אזרחות אמריקאית ולכן הושארו אשתו ובניו של פאול במחנה וכך ניצלו והועברו לארצות הברית עוד בטרם הסתיימה המלחמה. אשתו של פאול מאהרר ובניה עשו את דרכם לניו יורק. רק בסיום המלחמה התאפשר לו ליצור קשר עם אשתו וילדיו, ובהמשך אף התאחד עם משפחתו בארצות הברית. שאר בני המשפחה המורחבת נשלחו אל מותם. הוא ניסה לעבוד בייצור חולצות, אך לא הצליח כי לא היו לו קשרים כפי שהיו לו בפראג. בסופו של דבר עבד עבור חברת דואר בניו יורק. לאחר מספר שנים סיפר לפרנטישק סטיינר, שכתב את הספר "כדורגל תחת הטלאי הצהוב": "עבורנו הכדורגל היה מעין סוג של נחמה בחדר ההמתנה לגיהנום". מאהרר נפטר ב-18 בדצמבר 1985 בלוס אנג'לס. קטלוג התערוכה "מכוכבים לנרדפים - כדורגלנים יהודים גרמניים בצל צלב הקרס", לורנץ פייפר - Lorenz Peiffer פאבל מאהרר, באתר Transfermarkt פאבל מאהרר, באתר National Football Teams ניר רוזן-טל, ‏והוא רק רצה לשחק כדורגל, באתר ערוץ הספורט, 16 באפריל 2015 Mark Lord “How soccer kept the mahrer family alive” South Queens News 27.4.2017 ריאיון עם נינתו של פאול מאהרר ניר רופא, ‏מכוכבים לנרדפים: יהודי גרמניה בצל השואה, באתר ערוץ הספורט, 4 במאי 2016 אתר בית טרזין ניר רוזן-טל, ‏והוא רק רצה לשחק כדורגל, באתר ערוץ הספורט, 16 באפריל 2015 ניסן צור, מזרח אירופה, הכרה בליגת הכדורגל היהודית בטרזינשטט, באתר nrg‏, 2 באפריל 2013 "How soccer kept the Mahrer family alive". Queens Chronicle. נבדק ב-2018-03-14.
משפחת דרוסל

פול דרוסל (בגרמנית: Paul Droßel; 1880–1954), אשתו אלפרידה דרוסל (בגרמנית: Elfriede Droßel; 1892–1975) ובנם היינץ דרוסל (בגרמנית: Heinz Droßel; 1916–2008) היו משפחה בעלת דעות אנטי נאציות מובהקות, שחיו בעיירה סנציג Senzig בקרבת ברלין. היינץ, נפצע במהלך שירותו בורמאכט בזמן מלחמת העולם השנייה וחזר לגור עם הוריו. בשנת 1920 עברו פול ואלפרידה דרוסל עם בנם היינץ בן הארבע, לגור בחנות קטנה בעיר טמפלהוף, לאחר שלא הצליחו לעמוד בתשלומי שכר הדירה של דירתם הקודמת. החנות אליה עברו, שמשה כמקום למגוריהם וכמקור הפרנסה העיקרי של המשפחה. משפחת דרוסל לא תמכה במצע המפלגה הנאצית ואף סירבה לעטר את החנות המשפחתית בצלבי קרס. בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, עבדו פול ובנו היינץ בן ה-16, בחנות המשפחתית. בשעות בוקר המוקדמות ב-1.4.1933 ריססו חיילי אס אה את חלון חנותם של בני משפחת דרוסל ושל החנות השכנה שהייתה בבעלות בני משפחת לוי היהודיים, במילה "Jude" ובמגן דוד. פול התקשר בזעם למשרד הראשי של המפלגה הנאצית ודרש כי יורידו מחלון חנותו ומחלונם של שכניהם את הכתובות המבישות. למקום הגיעו חיילי ה - Sturmabteilung שהורידו את הכתובת מחלון חנותו אך השאירו את חלון החנות של משפחת לוי מלוכלך. תקרית זו תרמה לחיזוק התנגדותם של בני משפחת דרוסל במפלגה הנאצית. ערך מורחב – היינץ דרוסל בערב ה-26 במרץ 1945, פנה להיינץ דרוסל שכנו ארנסט פונטהיים (Ernst Fontheim) והתוודה בפניו כי הוא ומשפחה נוספת שחיה עמו, הם יהודים במסתור. ארנסט שיתף את היינץ בכך שהגיעה לאוזניו שמועה כי אחד מן השכנים הלשין על המסתתרים בפני הגסטפו. לאחר שהיינץ שיתף את הוריו בנושא, משפחת דרוסל נרתמה להציל את שכניה היהודים. תחילה הם סיפקו להם מזון והציעו לאחסן את מרבית חפציהם. היינץ ארגן עבור המסתתרים דירת מסתור בברלין והציג את היהודים שהעביר לשם בפני שכניהם החדשים כגרמנים שביתם נהרס בהפצצה ולפיכך כמי שנאלצו למצוא מקום מגורים חדש. ארנסט החליט להישאר בביתם של משפחת דרוסל, והסתתר שם עד סוף המלחמה. בתחילתו של חודש מאי 1945, לאחר שהיינץ שב לשרת בוורמאכט, ציוו עליו מפקדיו לתקוף עמדה של הצבא האדום. היינץ, שלא האמין בדרכיו של הממשל הנאצי, החליט לסרב פקודה וכתוצאה מכך נכלא למשך מספר ימים. לאחר סיום המלחמה היינץ נשבה על ידי הצבא האדום ושוחרר כעבור מספר ימים. לאחר שחרורו מן הכלא הסובייטי, התחתן היינץ עם מריאן הירשפלד - אחת מן היהודיות שמשפחתו הצילה. ב-12 בינואר 1999 הכיר יד ושם בפול, אלפרידה ובבנם היינץ דרוסל, כחסידי אומות העולם. היינץ דרוסל Stegelmann,K, Staying Human: The Story of a Quiet WWII Hero, Google Books, ‏2016 Yad vashem, The Righteous Among The Nations(drossel family)
ארלינג מלם

ארלינג מלם (בנורווגית: Erling Malm;‏ 12 באוגוסט 1882 – 7 בנובמבר 1942) היה חבר במחתרת הנורווגית בזמן מלחמת העולם השנייה, וחסיד אומות העולם שפעל להצלת זוג יהודים ונתן מחסה בביתו באוסלו בזמן מלחמת העולם השנייה. בנו של הווטרינר דר' אולה מלם, נולד ב-12 באוגוסט 1882, בנורווגיה. ארלינג למד משפטים ומונה לשופט בית המשפט העליון הנורווגי. הוא התגורר בעיר אוסלו. ארלינג נישא לראשונה בשנת 1909 לאאורה וורם-מולר, ולאחר מכן נישא בשנית לאוטה סטפאן בשנת 1911. נולדו להם שלושה ילדים. אחד מילדיהם, אולה ג'ייקוב מלם, למד רפואה והיה פעיל מרכזי במחתרת הנורווגית. מתוקף תפקידו אולה ג'ייקוב היה ממונה על מזכירות ועדת התיאום של המחתרת. ב-26 באוקטובר 1942 ביצעו הגסטאפו ומשטרת נורווגיה מעצר וגירוש מהמדינה של כל הגברים הנורווגים היהודיים מעל גיל 15. אולה ג'ייקוב מלם נקרא לפגישה במחתרת, שבה התבקש למצוא מקומות מסתור בטוחים למספר יהודים. אולה ג'ייקוב הצליח למצוא פתרון ל-14 יהודים, אך לא הצליח למצוא מקום מסתור לפרופסור צ'כי לרפואה, ד"ר יארושצ'י ואשתו. אולה ג'ייקוב פנה אל אביו לעזרה, ואביו הסכים להסתיר את זוג הפליטים בביתו באוסלו, ברחוב ליל בורגן מספר 14, עד להעברתם על ידי המחתרת לשוודיה. בעת שניסו לחצות את הגבול, הם נתפסו על ידי סיור משטרתי ונעצרו. פרופסור יארושצ'י נחקר על ידי הגסטאפו וחשף את שמו של ארלינג מלם. אלרינג מלם נעצר ב-3 בנובמבר 1942 באשמת סיוע ליהודים באמצעות מתן מחסה. ב -6 בנובמבר 1942 הובא מלם מתא מעצרו למרתף העינויים במפקדת הגסטאפו בוויקטוריה שטראסה. מחשש שישבר בעינויים ויסגיר את בנו, התאבד ארלינג מלם בתלייה בתאו בליל 7 בנובמבר 1942. בנו הוזהר ברגע האחרון שהגסטאפו מבקשים לעצור גם אותו והצליח להסתתר. ב-11 בספטמבר 1994, הכיר יד ושם בארלינג מלם כחסיד אומות העולם. דף חסיד מאתר יד ושם, באתר יד ושם (באנגלית)
ברתולומאוס שינק

ברתולומאוס (ברתל) שינק (בגרמנית: Bartholomäus Schink; ‏27 בנובמבר 1927 – 10 בנובמבר 1944) היה נער גרמני פעיל בסניף קלן של תנועת הנוער הפיראטים של אדלווייס, שבמסגרתה התנגד למשטר הנאצי. שינק היה אחד משנים עשר פעילים אנטי-נאצים שנתלו בפומבי על ידי הגסטפו ב-10 בנובמבר 1944. בעקבות פעולות הקבוצה בה השתתף להצלת יהודים, הוכר בשנת 1984 על ידי יד ושם כחסיד אומות העולם. שינק נולד בקלן להורים ממעמד הפועלים. בילדותו ראה אנשי אס אה מתעללים ביהודי, והמחזה השפיע עליו מאוד. כשהיה נער התנגד להצטרפות לתנועת הנוער ההיטלראי ובמקום זאת בחר להצטרף לתנועת הנוער המחתרתית הפיראטים של אדלווייס. התנועה הוקמה על בסיס תנועות הצופים הגרמניות, שפעלו לפני עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, ואופיינה בליברליזם תרבותי (לדוגמה אי-הפרדה בין נערים ונערות) ובמרדנות והתנגדות לממסד הנאצי. בקיץ 1944 הקים הנס שטיינברוק, אסיר פוליטי שברח ממחנה הריכוז קלן-מסה, את קבוצת אהרנפלד בפרבר אהרנפלד (Ehrenfeld) בעיר קלן. שינק וחברו מהתנועה ז'אן יוליך הצטרפו לקבוצה זו, שמנתה באותו זמן למעלה ממאה חברים, ובהם גם אסירים פוליטיים ועובדי כפייה. הקבוצה עסקה בעיקר בפעילויות מחתרתיות נגד המשטר, כמו גנבת מזון והסתרת יהודים ומשתמטים מהצבא. חלק מהיהודים הוסתרו על ידי חברי הקבוצה במשך למעלה משנה בבניין בו פעלה הקבוצה. שינק ויוליך היו החברים העיקריים בתנועה שעסקו בהחבאת היהודים. ידוע כי פעילות השניים תרמה להצלת שישה יהודים לפחות, ואלו שמותיהם: רות ופריץ קרמר, פרידל רוטשילד קרמר, וולפגנג וגונתר שוורץ ופול אורבט. באוקטובר 1944 נתפסו 12 מחברי הקבוצה על ידי הגסטפו, וביניהם שינק. ב-10 באוקטובר הם הוצאו להורג בתלייה פומבית ללא משפט, באשמת רציחות וגנבת חומרי נפץ. בשנת 1984 הוענקו אותות חסידי אומות העולם לשינק וליוליך על ידי יד ושם. בטקס נכחו אחותו של שינק, וגם ז'אן יוליך, שנשאר בחיים לאחר המלחמה. בנוסף, נקרא רחוב בקלן על שמו של שינק. בשנת 2004 יצא בגרמניה סרט העוסק בפיראטים של אדלווייס, ודמותו של שינק הופיעה בו. ברתולמאוס שינק מוזכר במשחק המחשב Assassin's Creed IV: Black Flag. תיק חסיד מארכיון יד ושם מדיה וקבצים בנושא ברתולומאוס שינק בוויקישיתוף קרן ראול ולנברג - הפיראטים של אדלווייס דף חסיד במאגר יד ושם, באתר יד ושם (באנגלית) מחנה הריכוז קלן-מסה, באתר מוזיאון השואה של קלן
אדוארד ברוק

אדוארד ויליאם ברוק השלישי (באנגלית: Edward William Brooke III;‏ 26 באוקטובר 1919 – 3 בינואר 2015) היה פוליטיקאי אפרו-אמריקאי. ב-1966 היה לאפרו-אמריקאי הראשון שנבחר לסנאט של ארצות הברית. הוא ייצג את מסצ'וסטס בסנאט בשנים 1967–1979. ברוק גדל והתחנך בוושינגטון הבירה. הוא בוגר בית הספר למשפטים של אוניברסיטת בוסטון לאחר ששירת בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה. לאחר שכהן כיושב ראש הקומיסיון הפיננסי של בוסטון, זכה ברוק בבחירות לתפקיד התובע הכללי של מסצ'וסטס ב-1962. בתפקידו זה ניהל וארגן את עבודת המשטרה בחשיפתו של החונק מבוסטון. ב-1966 הוא ניצח את המושל הדמוקרטי אנדיקוט פיבודי ברב מוחץ כדי בבחירות לייצוג מסצ'וסטס בסנאט. בסנאט, ברוק זוהה עם האגף הליברלי של המפלגה הרפובליקנית. ב-1967 הגיע ברוק לישראל, יחד עם רעייתו, כאורח ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל. הוא נמנה בין מנסחי חוק זכויות האזרח מ-1968, האוסר על אפליה בדיור ציבורי. ברוק הפך למבקר בולט של הנשיא ריצ'רד ניקסון והיה הרפובליקני הראשון בסנאט שקרא להתפטרותו של ניקסון לאור מעורבותו בפרשת ווטרגייט. ברוק נבחר מחדש בבחירות לסנאט שנערכו במסצ'וסטס ב-1972, אך הוא הובס על ידי פול צונגס ב-1978. לאחר שעזב את גבעת הקפיטול, ברוק עסק בעריכת דין בוושינגטון הבירה וב-2004 עוטר במדליית החירות הנשיאותית על ידי הנשיא ג'ורג' ווקר בוש. ב-3 בינואר 2015 נפטר ברוק בקורל גייבלס שבפלורידה. מדיה וקבצים בנושא אדוארד ברוק בוויקישיתוף אדוארד ברוק, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית) אדוארד ברוק, באתר "Find a Grave" (באנגלית) אדוארד ברוק, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) הסנאטור האפרו-אמריקאי הראשון, חירם רודס רבלס, מונה לתפקיד על ידי בית מחוקקים של מדינת מיסיסיפי לכהונה שלא הסתיימה ב-1870. בלאנש ברוס היה האפרו-אמריקאי הראשון שנבחר לסנאט - גם כן על ידי בית המחוקקים של מדינת מיסיסיפי - לתקופה כהונה מלאה ב-1877. לפני התיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית ב-1913, חברי הסנאט של ארצות הברית נבחרו על ידי בית המחוקקים של מדינתם. סטיבן ברייאן, מכה לרייגן, דבר, 19 בספטמבר 1980 הגיע הסנאטור ברוק לישראל, דבר, 23 באפריל 1967 קי ביסקיין, ניקסון: לא אתפטר, דבר, 6 בנובמבר 1973 ארה"ב: אדוארד ברוק, השחור הראשון שנבחר לסנאט, הלך לעולמו בגיל 95, באתר ynet, 3 בינואר 2015 ערך זה הוא קצרמר בנושא פוליטיקאים אמריקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
Ginetta G32

Ginetta G32 היא מכונית ספורט, בתצורת מכונית קופה, מתוצרת יצרנית מכוניות הספורט והמרוץ הבריטית Ginetta Cars (אנ') אשר יוצרה בין השנים 1989–1992. מספר חלקים ממפרט דגם ה"Ginetta G32" נלקחו (ברישיון) מדגם פורד פיאסטה שייצרה "פורד אירופה", חברת בת של קונצרן הרכב פורד. 2 דלתות - קופה 2 דלתות - רודסטר 2 דלתות 2 מושבים מנוע פורד, מגדש טורבו מנוע מרכזי קיבולת מכל דלק - 44 ליטר תאוצה 0 - 100 קמ"ש היא 9.8 שניות (מנוע 1,597 סמ"ק) תאוצה 0 - 100 קמ"ש היא 8.2 שניות (מנוע 1,905 סמ"ק) 1,600 (RS1600 Turbo) 1,900 דגם "Ginetta G32" דגם "Ginetta G32" לוגו "Ginetta" Ginetta G57 P2 Ginetta G15 מדיה וקבצים בנושא Ginetta G32 בוויקישיתוף Ginetta G32, סרטון באתר יוטיוב Ginetta G32, סרטון באתר יוטיוב Ginetta G32, סרטון באתר יוטיוב Ginetta G32, סרטון באתר יוטיוב Ginetta G32, סרטון באתר יוטיוב דגם "Ginetta G32" - מידות ומפרט classicandperformancecar.com/ginetta/g32 דגם "Ginetta G32" - היסטוריה classicandperformancecar.com/ginetta/g32 דגמי "Ginetta G32" קופה וקבריולה (רודסטר) - תמונות myweb.tiscali.co.uk/compositekermit/Ginetta%20models/models/g32 דגם "Ginetta G32" - מפרט טכני carfolio.com/specifications/models/car דגם "Ginetta G32" טורבו sites.google.com/site/ginettag32 דגם "Ginetta G32" slicksteel.co.uk/g32
בלקניזציה של האינטרנט

בלקניזציה של האינטרנט (באנגלית: Cyberbalkanization, Cyber-Balkanisation, Internet Balkanization או Splinternet) הוא ביטוי המתאר את ההיבדלות של האינטרנט לקבוצות קטנות בעלות תחומי עניין דומים או אינטרסים משותפים עד לכדי מצב שהן מציגות גישה צרת-אופקים לאנשים שאינם שייכים אליהן ולכאלו המחזיקים בדעות מנוגדות להן. מכיוון שהאינטרנט וטכנולוגיות מידע מקשרים בין אנשים המופרדים זה מזה גאוגרפית לרוב מייחסים להם את היכולת לגשר על פערים, לאחד בין קהילות, להרחיב את הדיון והחלפת המידע בתחומים שונים ולתרום לגלובליזציה. עם זאת, האינטרנט גם מאפשר לקבוצות שוליים בעלות השקפות לא סובלניות להתחבר זו לזו ובכך לשמש ככלי שמעודד אפליה. הביטוי "בלקניזציה של האינטרנט" משלב את המונחים "אינטרנט" ו"בלקן". ההתייחסות לאזור הבלקן במקרה זה, היא בהקשר לשינויים הגאופוליטיים שהתרחשו בחצי האי הבלקני לאחר התמוטטות האימפריה העותמאנית במאה ה 19 וראשית המאה ה-20, אשר הובילה לפיצול האזור למדינות קטנות שהלכו והתבדלו זו מזו בהיסטוריה, בתרבות, בשפה ובדת. לכאורה, הרושם שמתקבל לגבי האינטרנט הוא שהוא פתוח, מתופעל באופן שיתופי ומאוחד. הדבר מתבטא באפשרות לשלוח דואר אלקטרוני לביליוני משתמשי רשת, להשיק שירותים שיכולים להפוך לעסקים מאוד רווחיים (למשל Amazon), לקשר בין אנשים מכל העולם לצורך שיתוף ברעיונות ולהשפיע על ממשלים באמצעות רשתות חברתיות. אך בשני העשורים האחרונים, אנו עדים למספר שינויים שתורמים לתהליך הסגרגציה של האינטרנט. אחד השינויים הבולטים הוא הגדילה המשמעותית של האינטרנט: בין השנים 2000 ל 2018 שיעור המשתמשים עלה ב 1,052% ומספר המשתמשים בעולם הנאמד הוא 4.157 מיליארד בקירוב. כמו כן חל שינוי במרכז הכובד של השימוש באינטרנט. אם בעבר רוב המשתמשים היו מארצות הברית ומדינות עולם דוברות אנגלית, הרי שכיום, מספר המשתמשים באזור אסיה הרבה יותר גבוה. בנוסף, חלה עלייה בעצמת רשתות המחשבים, בהתפשטות קישוריות הפס הרחב, במחשוב הענן ובאינטרנט של הדברים. כתוצאה מאלו ומשינויים מהותיים נוספים באינטרנט, ההשפעה השלילית של הפוליטיקה והכלכלה על השימוש המשותף באינטרנט ועל טבעה הגלובלי הולכת ומחריפה. השימוש במילה "בלקניזציה" בהקשר של האינטרנט נעשה לראשונה, כפי הנראה, על ידי מארשל ואן אלסטין ואריק ברינג'לפסון (Erik Brynjolfsson), צמד חוקרים מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס במאמר שפרסמו בשנת 1996. מספר שנים לאחר מכן, בשנת 2001, השתמש קלייד ויין קרוז (Clyde Wayne Crews), חוקר במכון קאטו, במונח זה כדי לתאר את הרעיון של "רשתות אינטרנט מקבילות שיכולות להתקיים כיקומים נבדלים, פרטיים ואוטונומיים." בניגוד לואן אלסטין וברנינג'לפסון, שהשתמשו במונח לתאר תופעה שלילית, קרוז השתמשו במונח זה באופן חיובי. cyberbalkanization, techopedia Van Alstyne, M., & Brynjolfsson, E., Global village or cyber-balkans? Modeling and measuring the integration of electronic communities., Management Science 51(6), 2005, עמ' 851-868 Alves Jr., Sergio, The internet balkanization discourse backfires, SSRN, (September 19, 2014) doi: http://dx.doi.org/10.2139/ssrn.2498753 Hill, J. F., Internet fragmentation: Highlighting the major technical, governance and diplomatic challenges for U.S. policy makers., Paper, science, technology, and public policy program, Belfer Center, 2012 internetworldstats Alstyne, M., & Brynjolfsson, E., Electronic communities: Global village or cyberbalkans., Proceedings of the 17th International Conference on Information Systems., 1997 Parna Kumar, Libertarian, or Just Bizarro?, Wired
רקוויאם לציפור

"רקוויאם לציפור" היא סדרת רישומים שצוירו על ידי אביבה אורי בשנים 1973–1976. סדרת הרישומים "רקוויאם לציפור", נוצרו על ידי אביבה אורי בין שנים 1976-1973. מוטיב של ציפורים הופיע כבר בשנות ה-50 של המאה ה-20 בסדרת עבודות מוקדמת של אורי שנושאה נשרים. תיאורי ציפורים אלו נושאים אופי דינמי וכוחני, והן מוחלפות בסדרה זו בדימויים של ציפור מתה, בעלת אופי פיוטי ושברירי. עם זאת, במאמרה (1984) אודות האיקונוגרפיה של אורי, תיארה שרה ברייטברג-סמל גם את סדרת רישומי הרי חיפה, מן השנים 1963-1956, כמקור לסדרת רישומים זו. ברייטברג-סמל הצביעה על גלגול תיאור הנוף לכדי מבנה של שני מלבנים, המתארים את הארץ ואת השמיים ויוצרים תפיסה דואלית של העולם. "רקוויאם לציפור" ממשיכה את השפה שפיתחה אורי, אולם שוברת דואליות זו. הן על ידי שבירה של הצורות המונוליטיות לכדי צורות קטנות ו-"מרחפות" בחלל (שבירה היוצרת קומפוזיציה סוערת), והן על ידי ערבוב שבין צורות כהות לצורות בהירות. בחלק מן העבודות הצורות המרחפות מאזכרות סמלים כגון האות X. לעיתים מופיעים בהן שרידים של דמות ציפור. בכך הן משמשת כמעין מחווה לציור השור השחוט של רמברנדט. בחלק מן העבודות אורי הוסיפה בחלקו התחתון של הרישום צורות מרובעות דשל מעין קברים או ארונות מתים. חלק מן הסדרה הוצג בתערוכות היחיד של אורי שהתקיימה במוזיאון תל אביב בשנת 1977. בדומה לעבודה "קשירת חבל סביב המדינה" (אוקטובר 1973), אורי קשרה אותן אל מלחמת יום הכיפורים. עם זאת, העובדה כי רק חלק קטן מן הסדרה הוצג, הכהה את האופי הפוליטי של העבודות לטובת פרשנות ביוגרפית-רומנטי, המעצימה את יצירתה של אורי כביטוי של כדמות מיוסרת. עבודות מן הסדרה מצויות באוסף מוזיאון תל אביב לאמנות, אוסף שרה ברייטברג-סמל, אוסף חברת הפניקס. חלק מן העבודות היו בעבר באוספי אישים כיגאל תומרקין, מנשה קדישמן, גבי בראון ואחרים. "רקוויאם לציפור" באתר מוזיאון תל אביב לאמנות ראו: בריטברג, שרה, "הציפור כסמל - ממעוף ושחרור ל"רקוויאם לציפור", אביבה אורי: רישומים, מוזיאון תל אביב, תל אביב, 1977 ראו: סמל-ברייטברג, שרה, "התכונה של איקרוס (ההר הוא הרוח): רישומים תלויי-מציאות של אביבה אורי 1963-1957", קו 7-6, יוני 1984, עמ' 21 ראו: גליה בר-אור וז'אן פרנסואה שוורייה, אביבה אורי, המשכן לאמנות, עין-חרוד, 2002, עמ' 88 ראו: רחל אנגל, אביבה אורי במוזיאון ת"א, מעריב, 15 באפריל 1977
המינימום של מאונדר

המינימום של מאונדר (באנגלית: Maunder Minimum), הידוע גם כ"התקופה הממושכת עם מינימום כתמי שמש" ("prolonged sunspot minimum") הוא השם שניתן לתקופה שבין השנים 1645 ל-1715 הנכללת בעידן הקרח הקטן, בה הפכו כתמי שמש לנדירים ביותר, אירוע שתועד על ידי האסטרונומים של אותה תקופה. התופעה קרויה על שמם של האסטרונומים האנגלים אדוארד מאונדר (Edward Walter Maunder) ואשתו אנני סקוט דיל מאונדר (Annie Scott Dill Maunder). המינימום של מאונדר הצביע על פעילות כתמי שמש נמוכה כאשר אירופה וצפון אמריקה חוו חורף קר מאוד, ובאנגליה במהלך "עידן הקרח הקטן" נהר התמזה קפא למשך 7 שבועות. בתקופה של המינימום של מאונדר היה ירידה של כתמי שמש במשך 70 שנה ללא עליה, כאשר המחזוריות הסדירה הידועה של השמש היא בת 11 שנים, וכוללת תקופה של 5 וחצי שנים של עליה בכתמי השמש ואז 5 וחצי שנים של ירידה בכתמי השמש. המינימום של מאונדר עלה כמעט בקנה אחד עם החלק האמצעי של עידן הקרח הקטן, שבמהלכו אירופה וצפון אמריקה חוו טמפרטורות קרות יותר מהממוצע. השאלה אם קיים קשר סיבתי בין שתי התופעות, עדיין שנויה במחלוקת. מחקרים באוניברסיטה הטכנית של דנמרק והאוניברסיטה העברית בירושלים קשרו התפרצויות שמש גדולות לשינויים בעננים של כדור הארץ, ועננים כידוע משפיעים על הטמפרטורות הגלובליות. ההשערה הטובה ביותר הנוכחית עבור הגורם של עידן הקרח הקטן היא שזה היה תוצאה של פעולה וולקנית כלשהי. תחילתה של תקופת הקרח הקטן התרחשה גם לפני תחילת המינימום של מאונדר. המינימום של מאונדר צפוי לחזור בשנת 2033. חלק מהמדענים חוזים שיש סיכוי של 20% סיכוי לשינויים משמעותיים במזג האוויר. מדענים: עוד 15 שנה יגיע עידן קרח נוסף, באתר ‏מאקו‏, 13 ביולי 2015 אשכול של רוטר (Rotter) בנושא האם צפויה תקופת קרח קטנה בעשרות השנים הקרובות?, באתר הררית המינימום של מאונדר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) השמש "הלכה לישון": מדענים מזהירים מפני עידן קרח חדש, באתר ‏מאקו‏, 20 בינואר 2014