laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אדם שימפנזה

אדם שימפנזה (באנגלית: Humanzee) הוא כינוי לאפשרות התאורטית שייווצר הומיניד כתוצאה מזיווג של אדם ושימפנזה. לא ידוע בוודאות אם היה מקרה כזה ואם זיווג כזה אפשרי, אך ניסויים שנערכו בתחילת המאה ה-20 לא הניבו פרי. לאדם 46 כרומוזומים, בעוד לשימפנזה ולקופי האדם האחרים 48 כרומוזומים. ההבדל נוצר כשבמהלך האבולוציה של אבות האדם התאחו שני כרומוזומים (תוך ששרידי טלומר וצנטרומר נותרו בכרומוזום המאוחד). פרט להבדל במספר הכרומוזומים יש דמיון רב בין הכרומוזומים של בני אדם לקופי אדם – כרומוזומים 6, 13, 19, 21, 22 ו-X זהים בכל קופי האדם וכרומוזומים 3 ,11, 14, 15, 18, ו-20 תואמים בין גורילה, שימפנזה ואדם. הדמיון בין שימפנזה לאדם גדול יותר וכולל את כרומוזום 1, חלקים מכרומוזום 2, 5, 7, 8, 9,10, 12, 16 וכרומוזום Y. מידת הדמיון הכרומוזומלי והבדל דומה במספר הכרומוזומים קיים בקרב מיני סוסים ובקבוצת מינים זו הוא מאפשר לפעמים התרבות בין שני מינים אבל הצאצא יהיה עקר באופן כמעט ודאי, כיוון שמספר הכרומוזומים של בן הכלאיים יהיה 47, מספר אי-זוגי שלא מאפשר התרבות. בדומה לפרד, בעל 63 הכרומוזומים, שהוא תוצר הכלאה בין סוסה (64 כרומוזומים) לחמור (62 כרומוזומים). בשנת 1977 הוכיח החוקר ג'יי מייקל בדפורד שתאי זרע אדם עוברים את קליפת הביצית של גיבון (Hylobates lar) הן במבחנה (in vitro) והן בגוף (in vivo); לעומת זאת, זרע אנושי אפילו לא נצמד לביצית של פרימטים שאינם קופי אדם כדוגמת בבונים או קופי רזוס. נראה אפוא שבהומינידיים, המשפחה שאליה משתייך השימפנזה, תא הזרע תואם לביצית. על אף זאת, לא הוכח שזיווג כזה עשוי להניב היריון. בעקבות מחקר גנטי השוואתי של אדם ושימפנזים, הועלתה השערה כי חילופי גנים בין אבות האדם ואבות השימפנזה נמשכו כ-1.2 מיליון שנה לאחר הפיצול בין המינים שחל לפני כ-7 מיליון שנים. הדמיון בין כרומוזומי X מצביע על פיצול מאוחר יותר מזה המחושב לפי קצב הצטברות השינויים בחלקים אחרים של הגנום ועל פי ממצאי מאובנים. צאצאים זכרים של הכלאות מעין אלו היו ככל הנראה עקרים אך הנקבות פוריות. בשנים 1924–1930 ניסה החוקר הרוסי איליה איוואנוב, שפיתח את טכניקת ההזרעה המלאכותית בסוסים, לזווג בין אדם לשימפנזה, אך לא הגיע לתוצאות ממשיות. איוואנוב הציג את רעיון השימוש בהזרעה מלאכותית לקבלת בן-כלאיים בין אדם לקוף כבר בקונגרס העולמי לזואולוגיה בשנת 1910. בשנת 1924 הצליח להשיג שלוש נקבות שימפנזה פוריות אותן ניסה, ללא הצלחה, לעבר בזרע אנושי. ניסויים אלו, במימון הממשלה הסובייטית, נערכו בשלוחה של מכון פסטר בגינאה הצרפתית. איוואנוב השתמש בזרע של גברים מקומיים מתוך הנחה שאפריקנים קרובים יותר גנטית לשימפנזים מאירופאים. בעקבות הכישלון באפריקה, הוא חזר למכון מחקר בגאורגיה עם 20 שימפנזים. שם, בשנת 1927, ערך ניסוי בעזרת חמש מתנדבות אנושיות לניסוי הזרעה בזרע שימפנזה ואחר כך בזרע אורנגאוטן אך כשל גם בכך. בשנת 1930 נאסר ונשלח לגלות בקזחסטן, שם עבד כווטרינר עד מותו בשנת 1932. יורם שורק, ‏דברים שיורמים יודעים: האם ניתן להכליא אדם עם קוף?, באתר "הידען" רן לוי, אדם שימפנזה, חלק א', חלק ב', בפודקאסט "עושים היסטוריה" J. M. Bedford; Sperm/egg interaction: The specificity of human spermatozoa; The Anatomical Record, 1977 Volume 188 Issue 4, Pages 477 - 487 Two Splits Between Human and Chimp Lines Suggested יש הטוענים כי סטלין תמך בניסויי איוואנוב מתוך שאיפה לייצר "גזע לוחמים" מתוצרי ההכלאה. מאמר ברוח זו: Stalin's half-man, half-ape super-warriors The Humanzee Project The man who tried to make human-ape hybrids
מבצר סנט אנג'לו

מבצר סנט אנג'לו (במלטית: Forti Sant’Anġlu; באנגלית Fort St. Angelo) הוא מבצר השוכן בקצה המערבי של העיר בירגו במלטה וצופה אל הנמל הגדול. אורכו של המבצר כ-220 מטרים מדרום-מזרח לצפון מערב ורוחבו כמאה מטרים. בינו לבין יתר חלקיה של בירגו מפרידה תעלה שמעליה שני גשרים, ואשר נחפרה בידי האבירים ההוספיטלרים. לא ידוע בוודאות מתי הוקם המבצר, אך לפי האגדה ניצב במקום מקדש פיניקי ורומי אחריו. במאה ה-9 כבר עמד במקום מבנה מבוצר. במאות ה-14 וה-15 שלט כתר אראגון במלטה והמבצר, ששימש כמעוזם של השליטים הפאודלים של האי, נודע בשם "קסטליו א מארה" או "קסטרום מאריס" (Castello a Mare או Castrum Maris - "המבצר ליד הים"). כאשר ההוספיטלרים הגיעו למלטה בשנת 1530, הם קבעו את בירגו כמעוזם, והמבצר היה למקום משכנו של הגראנד מאסטר. ההוספיטלרים חזקו ובצרו את המבצר, והוא עמד בהצלחה במצור הגדול שהטילו העות'מאנים על האי בשנת 1565, עת שימש כמפקדתם הראשית של האבירים. לאחר המצור הקימו ההוספיטלרים את העיר ולטה מעברו האחר של הנמל הגדול, וקבעו בה את מרכזם ב-1571. ביצורי המבצר חוזקו בסוף המאה ה-17, והוקמו בו ארבע סוללות ארטילריה במפלסים שונים. הבריטים קבעו את מפקדת זירת הים התיכון של הצי הבריטי במבנה בין השנים 1912-1979. ב-1998 העניקה ממשלת מלטה את הקומה העליונה במבצר, כולל קפלת אנה הקדושה, למסדר ההוספיטלרי, וזאת למשך 99 שנים. בחודשי הקיץ נערכים במבצר מופעי מוזיקה. מדיה וקבצים בנושא מבצר סנט אנג'לו בוויקישיתוף אודות המבצר באתר העיר בירגו(הקישור אינו פעיל) ביצורי בירגו באתר העיר(הקישור אינו פעיל) המבצר באתר לשכת התיירות של מלטה
אולם זיסמן

היכל הספורט העירוני זיסמן הוא אולם ספורט רב תכליתי המשמש למשחקי הבית של קבוצות הכדורסל של הפועל רמת גן גבעתיים, קבוצת הגברים וקבוצת נשים של מכבי עירוני רמת גן, וכן את משחקי קבוצות הכדוריד של הפועל רמת גן. בעבר שיחקה באולם גם קבוצת הכדוריד של מכבי ארזים רמת גן, אך לה נבנה אולם משלה בצפון העיר, אולם אהל שם. תוכנית להקמת אולם ספורט עם 2,000-4,000 מקומות, על שמו של שלום זיסמן, עלתה כבר בשנת 1970. האולם היה אמור להיות חלק ממרכז ספורט בקרבת אצטדיון רמת גן. באוגוסט 1972 נחתם הסכם להקמת חברה שתקים את מרכז הספורט והסכם להקמת המרכז נחתם באוקטובר 1972. האולם היה אמור להיות מוכן לקראת המכביה התשיעית ביולי 1973. אולם הקמת האולם התעכב במשך שנים ואבן פינה לאולם הונח רק בתחילת שנות ה-80 ועד שנת 1989 נבנה רק חלק מהמרתף. בשנת 1991 הבטיח צבי בר שהאולם יוקם תוך שלוש שנים קבוצת מכבי רמת־גן התארחה אתמול בלשכת ראש העיריה, צבי בר, חדשות, 27 באוגוסט 1992. בתחילת שנות ה-90, לאור ההתעכבות של הקמת האולם ליד אצטדיון רמת גן, הוקם אולם זמני עם 1,200 מושבים ליד אצטדיון וינטר. ב-2019 האולם אירח ביחד עם היכל קבוצת שלמה את אליפות אירופה בכדורסל עד גיל 20 2019. ב-2020 היה אמור לארח את אליפות אירופה בכדורסל לצעירות עד גיל 20 דרג ב' שבוטלה. האולם הכיל 1,150 מקומות ישיבה ביציע אחד גדול. בקיץ 2013 החל האולם לעבור שיפוץ בו הוחלף הפרקט, שופצו החללים השונים במבנה האולם ונוספו מושבים ניידים הניתנים לפריסה סביב המגרש מלבד הטריבונה הקבועה שמכילה 800 מקומות וחודשה. האולם יכול להכיל עד 1,500 צופים בכדורסל כשנפרסים טריבונות זמניות סביב המגרש (מאחורי הסלים ומאחורי ספסלי השחקנים) או 1,150 צופים כשמשתמשים רק בטריבונה המרכזית. במשחקי כדוריד יכול להכיל רק כ-800 צופים. האולם ממוקם בסמוך לאצטדיון וינטר בדרך הטייסים 85 ברמת גן. האולם נקרא על שמו של שלום זיסמן, חבר הכנסת לשעבר ויו"ר הוועד האולימפי ואביו של כדורסלן העבר, שמואל זיסמן. מדיה וקבצים בנושא אולם זיסמן בוויקישיתוף מפרט האולם - באתר עירית רמת גן מרכז ספורט אזורי יוקם בשטח האיצטדיון ברמת־גן, מעריב, 8 ביוני 1970 "מרכז הספורט הלאומי" בגבול ת"א-ר"ג יעלה 35 מיליון ל"י, מעריב, 27 בינואר 1971 איצטדיון אולימפי ייבנה ברמת גן, דבר, 18 באוגוסט 1972 מרכז ספורט אולימפי יוקם סביב איצטדיון ר"ג, דבר, 9 באוקטובר 1972 2000 ספורטאים במכביה התשיעית, דבר, 28 במרץ 1972 "היכל זיסמן" עד יולי 1973, מעריב, 15 באוגוסט 1972 חיים גרינפלד, היכל הכדורסל של רמת־גן? שנתיים מהיום - לא סופי, מעריב, 16 בפברואר 1989 אלי סרוסי, גרשון: שלוש פעמים ניסחה ראשל״צ לחטוף שחקנים שחתמו בר"ג, חדשות, 21 באוגוסט 1991
מבצר סנט מייקל

המונח "סנט מייקל" מפנה לכאן. אם הכוונה למשמעות אחרת, ראו סן מיגל. מבצר סנט מייקל (מלטית Forti San Mikiel; אנגלית Fort Saint Michael) הוא שמם של שני מבצרים שונים שהקימו ההוספיטלרים על חצי האי הקטן עליו שוכנת כיום העיר סנגלאה במלטה. המבצר הראשון בשם זה הוקם בין השנים 1551 ל-1565 ב"איל-פונטה" שבקצהו הצפון-מערבי של חצי האי, והוא השקיף על הנמל הגדול. בעת המצור הגדול ששמו העות'מאנים על מלטה בשנת 1565, התבססה הגנתם של ההוספיטלרים על שלושת מבצריהם שלחופי הנמל הגדול - מבצר סנט מייקל, מבצר סנט אלמו (כיום בוולטה) ומבצר סנט אנג'לו בבירגו. המבצר הותקף על ידי העות'מאנים ושימש כזירה לקרבות קשים ועקובים מדם; הוא שרד את המצור, אך ספג נזקים כבדים. שרידיו של מבצר זה נותרו בגני איל פונטה. לאחר המצור והקמתה מחדש של העיר, הוסב השם "מבצר סנט מייקל" או "סוללת סנט מייקל" אל מערך הביצורים בצידה הדרום-מזרחי של העיר, היינו בבסיסו של חצי האי הפונה אל היבשה. מבצר זה נהרס במספר שלבים החל במאה ה-19 כדי לפנות מקום למספנה, ובמאה ה-20 לבית ספר. המבצר נפגע באורח קשה בהפצצות האוויריות על מלטה בזמן מלחמת העולם השנייה, וכיום נותרו ממנו שרידים בלבד. מדיה וקבצים בנושא מבצר סנט מייקל בוויקישיתוף
העמק דבר

ספר העמק דבר הוא פירוש על התורה ומגילת שיר השירים בדרך פשוטו של מקרא שחיבר הרב נפתלי צבי יהודה ברלין ("הנצי"ב מוולוז'ין"). הספר נכתב על פי שיעורים שהיה מעביר הנצי"ב בכל יום בישיבת וולוז'ין על פרשת השבוע כפי שמעיד המחבר בהקדמת ספרו: וזכות הרבים עמדה לי שפירשתי בכל יום הפרשה לפני היושבים לפני ה' בית התלמוד עץ חיים אשר נטע אביר הרועים הגאון מוהר"ח [=מורנו הרב ר' חיים] זצ"ל — העמק דבר, הרב נפתלי צבי יהודה ברלין, ירושלים תשל"ה, קדמת העמק (=הקדמה) ה, עמ' III-IV; אפשר לעיין בדברים אלה בויקיטקסט פה בשנת תרל"ט התחיל המחבר להפוך את השיעורים שמסר בעל פה לפירוש כתוב וסדור, ובעיקר איתר את המקורות לחידושיו. ההוצאה הראשונה יצאה לאור בווילנה בשנים תרל"ט–תר"ם. המחבר המשיך לחדש בפירושו לתורה גם אחרי ההוצאה לאור. ומספר כי ”נכספתי מאוד לשוב ולהדפיס החומשים עם העמק דבר, כי רבים מבקשים אותם ממני, וגם יש לי הוספות הרבה, אבל אין לי עצה להשיג הוצאות הדפסה”. את ההוספות שהיו לו כתב המחבר על גבי עותק של הספר, והוספות אלה הודפסו בהוצאה השנייה של העמק דבר. הוצאה זו יצאה לאור בשנת תרצ"ח על ידי בנו, הרב מאיר בר-אילן בירושלים. הוספות אלה נוספו כנספח בסופו של כל חומש, בסה"כ כ-1,500 הוספות. הספר מפרש על דרך הפשט, מעמיק ומנתח כל אות, ניקוד ודגש הנראים מיותרים ולמד מתוכם את דרשות חז"ל שבעומק הפשט. הספר כולל הקדמות לכל חומש מחמשה חומשי תורה (נקראות בלשונו "פתיחה"). בהקדמות אלה עומד הנצי"ב על מהותו העיקרית של הספר, ועל שמו בפי חכמינו. כך כתב למשל שספר בראשית נקרא בפי הנביאים "ספר הישר", משום שמסופר בו על האבות שהצטיינו בכך שהיו ישרים בהליכות העולם. הנצי"ב כתב כהרחבה לספר את ביאור "הרחב דבר" המסביר ומרחיב את פירוש הפשט ומראה את בירור הפשט מתוך מקורות שונים כגון הנביאים, כתובים ומדרשי חכמים. שמריה גרשוני, על כתיבת 'העמק דבר' ועל פירוש 'חסידיך', המעין 202, תמוז ה'תשע"ב אלקים נסים, העמק דבר לנצי"ב: מידות וכלים בפרשנות הפשט, מכללת מורשת יעקב, רחובות תשס"ד הרב משה הולשטיין, משנתו התורנית של הנצי"ב מוולוז'ין, אסיף העמק דבר (מעוצב), באתר "דעת" העמק דבר, טקסט דיגיטלי באתר ספריא העמק דבר, מבואר ומפורש, עם מראי מקומות בידי מרדכי יעקב בן הרב יהודה קופרמן. באתר היברובוקס – חלק א, חלק ב, חלק ג, חלק ד, וחלק ה דוד פרקל, מפתח לעומק הנצי"ב, ‏שיקגו, תש"ף, באתר היברובוקס הרב יצחק בלאו, פרשנות היסטורית רב-שכבתית בפירושו של הנצי"ב, באתר תורת הר עציון ד"ר אביגיל ראק, הנצי"ב, באתר VBM ישיבת הר עציון יהושע הגר לאו, החיל והחסן, מרכז שפירא: ישיבת אור עציון, תשמ"ט, באתר אוצר החכמה פירוש העמק דבר, על פרשיות נבחרות מספר בראשית, שיעורים מוקלטים מפי הרב חיים כץ נפתלי צבי יהודה בן יעקב ברלין (1816-1893.), העמק דבר, דף שער בספרייה הלאומית העמק דבר על התורה, באתר ארכיון האינטרנט, סריקה מלאה (מהדורת וילנה, תרל"ט) שמריה גרשוני, על כתיבת 'העמק דבר' ועל פירוש 'חסידיך', המעין, מוסד יצחק ברויאר, תמוז תשע"ב אגרות הנצי"ב, כרך א', בני ברק, תשס"ג, עמ' מא העותק היחיד שהיה בידו, כפי שכותב המחבר לרב אהרן צבי דעגלין במכתב מכ"ג מרחשון תרנ"א: "וצר לי על שלא נמצא חומש שלי ביד מע"כ, אכן אינו בידי לשלוח למע"כ, כי כולם נמכרו או נשרפו באסון השריפה שהיה בקיץ תרמ"ו, ולא נשאר אצלי כי אם מה שאני משתמש בו" (אגרות הנצי"ב ח"א, ב"ב תשס"ג, עמ' לז) פתיחה לספר בראשית.
רוז'ה מילה

אלבר רוז'ה מילה (בצרפתית: Roger Milla, נולד ב-20 במאי 1952) הוא כדורגלן עבר מקמרון. מילה הוא אחד השחקנים האפריקאים הראשונים שהתפרסמו בקנה מידה בינלאומי. בניגוד לרוב הכדורגלנים שזוכים לפרסום בשנות ה-20 לחייהם ופורשים בשנות ה-30 לחייהם, הוא התפרסם רק בגיל 38, גיל שעבור רוב שחקני הכדורגל הוא מספר שנים לאחר הפרישה. מילה נולד בבירת קמרון, יאונדה, וגדל בעיר דאולה. הוא הצטרף לקבוצת כדורגל בפעם הראשונה בגיל 13, ובגיל 18 זכה באליפות קמרון הראשונה. ב-1976 קיבל את פרס כדורגלן השנה באפריקה. ב-1977 הגיע לאירופה והצטרף למועדון הצרפתי ולנסיאן, אך שם תפקד כשחקן מחליף בלבד במשך שנתיים. ב-1979 הצטרף למונקו, שם דילג בין רשימת המחליפים לרשימת הפצועים. לבסוף הצטרף לאיי אס סנט אטיין ב-1984 ומשם עבר למונפלייה מ-1986 עד 1989. בזמן ששיחק בצרפת הופיע מילה לראשונה בנבחרת קמרון ב-1978. מילה שיחק בנבחרת במונדיאל 1982, ופרש לראשונה מכדורגל בינלאומי ב-1987. ב-1990 הוא קיבל שיחת טלפון מנשיא קמרון, שביקש ממנו לחזור מפרישתו ולהצטרף לנבחרת הקמרונית. הוא הסכים, ונסע לאיטליה להשתתף במונדיאל 1990. מילה היה אחד מהכוכבים הגדולים של הטורניר. הוא כבש ארבעה שערים, שאותם חגג בריקוד מסביב לדגלי הקרן, ריקוד שהפך לפופולרי במגרשי הכדורגל מאז. שניים משערים היו בהארכה נגד קולומביה, מה שהביא את קמרון לרבע הגמר, המקום הגבוה ביותר שאליו הגיע נבחרת אפריקאית, עד להעפלתה של מרוקו לחצי הגמר במונדיאל 2022. מילה חזר למונדיאל 1994 בגיל 42. בארצות הברית, אך קמרון הודחה כבר בשלב הבתים. מילה כבש שער נגד רוסיה, ובכך שבר את השיא של עצמו, ככובש המבוגר ביותר בגביע העולם. במרץ 2004, הוא נבחר על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם. כיום (2019) משמש מילה יושב הראש של "קרן רוז'ה מילה" לקידום הבריאות, החינוך והרווחה בקמרון. כמו כן הוא נוסע בעולם בשליחויות בלתי רשמיות, כשגריר נודד של ארצו. באוגוסט 2017 ביקר מילה בישראל, שם נפגש עם לירן ג'רסי, מייסד עמותת "שער שוויון", המסייעת לילדים בסיכון דרך משחק הכדורגל. מילה התלהב מהרעיון, והקים מפעל דומה בקמרון. כיום (2019) משחקים בפרויקט בקמרון 200 ילדים בעשר קבוצות. מדיה וקבצים בנושא רוז'ה מילה בוויקישיתוף רוז'ה מילה, באתר Transfermarkt רוז'ה מילה, באתר WorldFootball.net רוז'ה מילה, באתר National Football Teams רוז'ה מילה, באתר FootballDatabase.eu רוז'ה מילה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) איתי אילנאי, "כדור של תקווה", "ידיעות אחרונות", 26 במרץ 2019
רומח אש

רומח אש הוא כלי ירייה שהומצא בסין, בין ראשוני כלי הנשק החמים בהיסטוריה. רומח אש הקדום היה נשק דמוי רומח, שכלל רומח סיני מסורתי, שמחוברת אליו שפופרת מלאה באבק שרפה וקליע. ברגע הירייה, הרומח היה משחרר קליע קטן או חץ מורעל יחד עם הלהבה. טווח הירי של רומח אש היה מטרים בודדים, בהיותו נשק מחובר לרומח מסורתי, היה זה כלי נשק קצר טווח, כאשר מטרת הירי נועדה לספק עדיפות בקרב פנים אל פנים. תוך תקופה קצרה, ראו הממציאים את הערך של שפופרת אבק השריפה, ותכננו רומח אש בנפרד מהרומח המסורתי. דיאגרמות, איורים וספרים מהמאה ה-10, מראים רומח אש בשימוש צבאי, אבל השימוש היעיל ביותר ברומח אש היה בתחילת עד אמצע שושלת סונג, כאשר פלשו עמי הצפון לתוך סין. כלי הנשק קצרי טווח האלו, שנועדו לשימוש חד פעמי היו פעמים רבות מוחזקים ליד חומות העיר, ונתנו למגנים הסינים עדיפות טקטית ופסיכולוגית, במיוחד בעת שנורו בצרורות. הם היו כלי נשק אידיאליים נגד אויבים המנסים לפרוץ את חומות העיר, ועזרו להחזיק את האויבים מעבר לשער העיר. רומחי האש הראשונים נראו בסין במהלך המאה ה-10, ועד שנת 1260 לערך הם כבר התפתחו למגוון רחב של צורות ושימושים. למרות שהם בדרך כלל מוזכרים בשימושם של איכרים מורדים, חיילי צבא סדירים בתקופת שושלת סונג (960 - 1279) גם השתמשו בהם. הם היו זולים ונפוצים, והיו בשימוש כמה מאות שנים, ונשארו בשימוש זמן רב לאחר שושלת מינג (1368 - 1644). פיתוח אבק שרפה עבור רומחי אש, איכותי מספיק שיהיה ביכולתו לפצוע ואף להרוג על ידי הקליע, היו צעד מפתח בפיתוח רובים אמיתיים. כלי הנשק הזה סלל את הדרך עבור פיתוחים נוספים של כלי נשק מבוססים על אבק שרפה, והוא האב הקדמון הישיר של הרובים, התותחים המודרניים והרקטה. נשק דומה לרומח אש חזר לפעולה במלחמת העולם השנייה. במלחמה זו המציאו היפנים נשק נ"ט לשימושו של המתאבד. רימון נ"ט בעל ראש קרב גדול חובר למוט במבוק ארוך ושימש לניגוח כלי משוריין על ידי החייל שהיה אמור להסתער עליו. השימוש בכלי נשק זה נעשה לקראת סוף המלחמה כשהיפנים היו נואשים וניסו כל אמצעי לחימה שיכול היה לתת מענה ולו גם חלקי נגד העדיפות המספרית והטכנולוגית של בעלות הברית. מדיה וקבצים בנושא רומח אש בוויקישיתוף מידע על רומחי אש "The Genius of China", Robert Temple
אודי בן-משה

אודי בן משה (נולד ב-28 בספטמבר 1966) הוא במאי תיאטרון ושחקן תיאטרון ישראלי. בן משה נולד ברמת השרון. למד בתיכון לאמנויות תלמה ילין. בילדותו שיחק שתי עונות בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער. את שירותו הצבאי עשה בן משה בתיאטרון צה"ל, ולאחר מכן סיים את הסטודיו למשחק ניסן נתיב. בשנת 1994 זכה במלגה ע"ש שרגא פרידמן. כמו כן, השתתף יחד עם מירב גרובר בפסטיבל עכו 1994, במחזה "הסיפור העצוב שלא יאמן על ארנדירה התמה וסבתה האכזרית", עיבוד לסיפור מאת גבריאל גרסיה מרקס, שכתב וביים ראובן קלינסקי. לאחר סיום לימודיו, שיחק בן משה כשש שנים בתיאטרון חיפה, וערך הופעות בפסטיבל תיאטרון קצר, צוותא, תל אביב, ובפסטיבל עכו. בשנת 2003 החל לעבוד כבמאי בתיאטרון מרכזי בישראל. הוא זכה בפרס הצגת הפרינג' של השנה על בימוי ההצגה "נוימן- אגדת חיילים" בתיאטרון תמונע. ההצגה המרכזית הבאה שביים הייתה "שיץ" מאת חנוך לוין, שהועלתה בסטודיו לאמנויות התיאטרון של יורם לוינשטיין. כשעבד על ההצגה, נפגש לראשונה עם קרן פלס, איתה שיתף פעולה בכמה וכמה הצגות עתידיות עליהן עבד. בן משה המשיך לביים בתיכון א' לאמנויות תל אביב, תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער, ובסטודיו למשחק ניסן נתיב. בשנת 2006 עבד בן משה לראשונה כבמאי בתיאטרון החאן הירושלמי, כשביים את "הקיץ" מאת רומן וינגרטן ואת החולה המדומה מאת מולייר בבימוי אודי בן משה בתרגום נסים אלוני תעלולי סקפן והנסיכה האמריקאית. בשנת 2007 עבד בתור במאי משנה בהצגה בתיאטרון החאן, בשם המצליחים- מאת מיכאל גורביץ' ודניאל לפין. את פריצתו בחאן, שהובילה לבחירתו כבמאי הבית של התיאטרון, עשה כשביים בשנת 2007 את ההצגה "נישואים" מאת ניקולאי גוגול. בשנת 2007 החל בן משה ביים את הרטיטי את לבי מאת חנוך לוין עבור תיאטרון הקאמרי. בהצגה הזו חזר לשתף פעולה עם קרן פלס, שכתבה את המוזיקה של ההופעה. ההצגה זכתה להצלחה, וקיבלה שישה פרסים בטקס חלוקת פרסי האקדמיה הישראלית לתיאטרון לשנת 2008: פרס הצגת השנה פרס המחזאי לחנוך לוין, אותו קיבלה אלמנתו, פרס הבמאי לאודי בן משה, פרס השחקן לרמי ברוך בתפקיד למקה, פרס שחקנית המשנה ופרס מלחין השנה לקרן פלס. ביים את הנפש הטובה מסצ'ואן עליה זכה בפרס במאי השנה ופרופסור שמעון זנדבנק זכה כמתרגם השנה. בדצמבר אותה שנה עלתה "אילוף הסוררת" מאת ויליאם שייקספיר בתיאטרון בית ליסין בבימויו. ההצגה זכתה בפרס "הקומדיה של השנה". ביוני 2015 עלה בתיאטרון הקאמרי המחזה של מולייר גם הוא באצילים בבימויו של בן משה. ב-2017 ביים בתיאטרון הקאמרי את "כטוב בעיניכם" בתרגומו של דן אלמגור. בשנת 2018 נבחר למנהל האמנותי של תיאטרון החאן. אודי בן-משה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אודי בן-משה, בארכיון הבימה אודי בן-משה, באתר "הבמה" ליאת רון, ‏הבמאי אודי בן משה: "הקהל לא צורך רק בידור", באתר גלובס, 20 במרץ 2012 ציפי שוחט, כוס התה שלו, באתר הארץ, 3 ביוני 2007 רותי זוארץ, ‏למלך אין כתר: הבמאי אודי בן משה מקפיד לפקפק בעצמו ומאמין בחוסר שלמות, באתר גלובס, 28 ביולי 2008 יובל אברמוביץ', אודי וחמודי כובשים את התיאטרון, באתר nrg‏, 27 במרץ 2009 ירון פריד, במאי התיאטרון אודי בן משה גורף פרסים, אבל עדיין לא התרגל להצלחה, באתר הארץ, 19 במאי 2010 מאיה נחום שחל, "פני החברה כפני התיאטרון", באתר כלכליסט, 11 באוגוסט 2011 שי הרלב, עכבר העיר אונליין, אודי בן משה: "הפחד מהכישלון הוא כוח מניע", באתר הארץ, 15 באפריל 2012 מיה אשרי, אודי בן משה נבחר למנהל האמנותי של תיאטרון החאן, באתר הארץ, 24 בינואר 2018
המעורר

המעורר היה כתב עת ספרותי שייסדו וערכו יוסף חיים ברנר ור' בנימין בלונדון, בין השנים 1906–1907. "המעורר" יצא כירחון, אבל בהמשך נתקל בקשיים והופעתו הקצרה לא הייתה סדירה. השפעתו על התפתחותה של הספרות העברית החדשה הייתה גדולה. ברנר, שנדד אז באירופה, למד באנגליה את מקצוע סידור הדפוס, ובירחון "המעורר" עשה הכול במו ידיו, למעט ייצור הנייר. כתב העת היה מבוסס על רשימת מנויים, חותמים, ונתקל בקשיים גדולים בהדפסה, בהפצה ובגבייה. החוברת הראשונה נדפסה בינואר 1906, והאחרונה בספטמבר 1907. ב"המעורר" השתתפו כמעט כל היוצרים בעברית של ראשית המאה: דבורה בארון, זלמן שניאור, מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, גרשון שופמן, דוד שמעונוביץ, יעקב פיכמן, דוד פרישמן, יעקב לרנר, הלל צייטלין, ורבים אחרים. ברנר עצמו פרסם בו סיפורים, מחזות, מאמרים וביקורות. הובאו בו גם תרגומים לעברית מיצירתם של הסופרים הידועים דאז, מוריס מטרלינק, אוסקר ויילד, לב שסטוב ואחרים. שם כתב העת, "המעורר", הפך עם השנים למעין דגל וסיסמה לקבוצות ספרותיות שונות, הדוגלות בהתחדשות רוחנית מתוך מציאות משברית קשה. בעת שברנר ערך את "המעורר" בלונדון, ערך אלעזר רוקח את דער יודישע וועקער ("המעורר היהודי") בסטניסלבוב ובבוצ'אץ'. כתב עת שלישי בשם זה יצא לאור בניו יורק. המעורר און ליין: פרויקט הדיגיטליזציה המעורר, בקטלוג המאוחד לכתבי-עת (ULS) המעורר החדש, כתב עת שיוסד בימינו, בעריכת ארז שוויצר ודביר אינטרטור דפנה שחורי, שגעת מכונות הדפוס 2, באתר nrg‏, 3 במרץ 2006, ריאיון עם עורכי כתבי עת ספרותיים, ריאיון עם ארז שויצר, המעורר החדש הקול הקורא לקוראי המעורר, של ברנר, בפרויקט בן יהודה ביקורת של ביאליק על המעורר ועל ברנר, בפרויקט בן יהודה ננה אריאל, טעות הדפוס הנודעת בגיליון האחרון של 'המעורר', באתר הארץ, 26 בספטמבר 2020 Avi-ram Tzoreff, "A Galician Yeshiva-Bohur and Two Cities: Hame'orer's Minority Report", Prooftexts 39:3 (2022): 307-340.
קורא המחאות

קורא המחאות הוא התקן קלט המסוגל לקרוא את הפרטים המזהים המופיעים בחלק התחתון של המחאה. פרטים מזהים אלה, הכוללים את זיהוי הבנק, הסניף, מספר החשבון ומספר המחאה, מודפסים על גבי ההמחאה בדיו מגנטי, כלומר דיו המכיל חלקיקים מגנטיים הניתנים לקריאה על ידי המכשיר. מסיבות אלו לא ניתן לקרוא צילום של המחאה, אלא רק את ההמחאה המקורית. יתרונות הדפסה זו, בהשוואה לברקוד למשל, הם שהדפסה זו קריאה גם לבני אדם, משום שהתווים נראים כמו ספרות רגילות. בנוסף, כל דיו רגיל (דיו של עט רגיל למשל) שנמצא על הדיו המגנטי אינו מפריע לקריאת הכיתוב, ולכן אין בעיה כאשר החתימה נכתבת גם על ההדפסה בדיו מגנטי. הגופנים העיקריים שבשימוש בעולם נקראים CMC-7 ו-E-13B, בגופן E-13B משתמשים בעיקר בארצות הברית, קנדה ובריטניה. באירופה, במזרח הרחוק ובישראל מודפסים הצ'קים בגופן CMC-7. מרבית קוראי ההמחאות יודעים לזהות את שני סוגי הגופנים. בין השדות של הפס המגנטי מפרידים סימנים מיוחדים שלפיהם אפשר לזהות את סוג השדה שאותו קוראים. לפני כל שדה מופיע סימן זיהוי שמודיע לקורא (ליתר דיוק: לתוכנה המפעילה אותו) מהו השדה שאחריו. קורא ההמחאות מחובר למחשב באמצעות אחד מהחיבורים הנפוצים: USB‏, RS-232 או חיבור המקלדת – בהתאם לדגם. פעולת הקורא אורכת בדרך כלל בסביבות שנייה וחצי. קיימים גם קוראי המחאות המסוגלים גם לצלם את ההמחאה לשם שמירת תמונתה במחשב. קורא ההמחאות משמש לקליטת פרטי ההמחאה במערכות המידע המטפלות בו: בעת קבלת המחאה בבית עסק, נקראים פרטיה באמצעות קורא המחאות המחובר לקופה הרושמת, כחלק מתהליך רישום העסקה. בעת הפקדת ההמחאה בבנק, נקראים פרטיה באמצעות קורא המחאות המחובר למסוף המשמש את פקיד הבנק, כחלק מתהליך רישום ההפקדה. בהפקדה בעמדת שירות עצמי ממוחשבת ההמחאה נסרקת ומצולמת, על מנת להציג אותה ואת פרטיה באישור ההפקדה הנמסר למפקיד. השימוש בקורא המחאות מבטיח קליטה מהירה ואמינה של הפרטים המזהים של ההמחאה.
ליליה מוססדוטיר

ליליה מוססדוטיר (באיסלנדית: Lilja Mósesdóttir; נולדה ב-11 בנובמבר 1961) היא פוליטיקאית איסלנדית. ליליה מוססדוטיר למדה באוניברסיטאות, שוודיה[דרוש מקור][דרושה הבהרה] שם סיימה תואר ראשון באוניברסיטת לווה Lowa, לאחר מכן המשיכה ללימודי מאסטר באוניברסיטת סאסקס Sussex בברייטון אנגליה וסיימה את עבודת הדוקטורט שלה באוניברסיטת מנצ'סטר בממלכה המאוחדת. היא נבחרה בבחירות 2009 מטעם תנועת השמאל הירוק כנציגת מחוז רייקיאויק דרום באלת'ינגי, הפרלמנט האיסלנדי. היא הייתה מבין הפוליטיקאים הבודדים בקואליציה של מפלגת השמאל הירוקה והמפלגה הסוציאל־דמוקרטית האיסלנדית בראשות יוהנה סיגורדרדוטיר שהתנגדו להסכם Icesave, התנגדות אשר עשויה לגרום לפירוק הקואליציה. במרץ 2011 היא הודיעה שלאור חילוקי הדעות היא עוזבת את המפלגה. מוססדוטיר מכהנת כפרופסורית בבית ספר למנהל עסקים באיסלנד והתמחותה היא שוק העבודה. ליליה מוססדוטיר (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא פוליטיקאים ובנושא איסלנדים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הקרב על נהר סיט

הקרב על נהר סיט היה קרב בין הכוחות הרוסים לבין הכוחות המונגולים שהתרחש ב-4 במרץ 1238 והסתיים בניצחון מונגולי. בשנת 1237 הכוחות המונגולים בראשות באטו חאן פלשו לשטחים של הנסיכויות הרוסיות בצפון-מזרח. העיר הגדולה הראשונה שעמדה במצור הייתה ריאזן. לאחר מצור קשה, ב-21 בדצמבר 1237 העיר נפלה בידי המונגולים. לאחר קרב קולומנה ונפילת העיר ולדימיר הכוחות המונגולים התפצלו. רוב הכח התחיל בהתקדמות לכיוון דרום-מזרח והיתר, בראשות בורולדאי, התקדמו לכיוון הערים לחופי הוולגה. הנסיך יורי השני הסתתר ביערות עם הכוחות שנשארו והמתין להגעת כוחותיו של אחיו, נסיך קייב. כאשר הכוחות המונגולים התקרבו, הכוחות הרוסים לא היו מוכנים לקרב למעט כוח קטן יחסית בהיקף של 3,000 לוחמים. כתוצאה מכך, הכוח כותר, רובו נהרג בקרב או נלקח בשבי. הנסיך עצמו נהרג וראשו נשלח למחנה של באטו ח'אן. ככל הנראה לאור היקף האבדות, המונגולים לא המשיכו בהתקדמות לכיוון נובגורוד. גרסה אחרת טוענת שההתקדמות לכיוון נובגורוד נפסקה בגלל האדמה הבוצית באזור זה בעונה זו של השנה שהקשתה על הפרשים המונגולים. לאחר הקרב למעשה הסתיימה התנגדות מאורגנת של הרוסים למונגולים בנסיכויות בצפון-מזרח. תפקיד נסיך ולדימיר הועבר ליארוסלאב השני, שהכיר בעליונות של הח'אן הגדול המונגולי. תיאור הקרב (ברוסית)
בונאנו פיזאנו

בּוֹנאנוֹ פּיזאנוֹ (איטלקית: Bonanno Pisano) היה פסל ואדריכל איטלקי בן המאה ה-12. נולד ונפטר בפיזה. היה פעיל בשנות השבעים והשמונים של המאה ה-12. בעיקר בפיזה. יצירתו התאפיינה בשילוב של אלמנטים ביזנטיים וקלאסיים רומיים/יווניים. לפי ג'ורג'ו וזארי, בונאנו פיזאנו היה האדריכל הראשון של המגדל הנטוי של פיזה. אולם חלק מהחוקרים מטילים ספק בכך. יצירותיו הפיסוליות הידועות העיקריות הן: שערי הברונזה של קתדרלת פיזה (1180; נהרסו בשריפה של 1595), שערי קתדרלת מונריאלה שליד פלרמו בסיציליה (1186), שער סאן ראניירי (San Ranieri) בטרנספט הימני של הקתדרלה של פיזה (אחרי 1186). ביוגרפיה של בונאנו פיזאנו נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי "חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר". מדיה וקבצים בנושא בונאנו פיזאנו בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא פסלים (מקצוע) ובנושא איטלקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.