laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
שלים-אחום

שלים־אחום (משמעות השם: "שומר על האחים בטוחים") היה מלך אשור, בנו של פוזור־אשור הראשון. הוא היה אחד המלכים אשר האפונים שלו לא ידוע, ולפיכך לא ניתן לתארך את תקופת חייו בבירור, רק ידוע שבאזור תחילת המאה ה־20 לפנה"ס. בכתובת עשויה בהט שהתגלתה בידי הארכאולוג הגרמני ולטר אנדריי, הוא מספר כי האל אשור ביקש ממנו לבנות לו מקדש, וכי הוא בנה באזור המקדש גם בורות שיכר ואזור אחסון. על פי רשימת מלכי אשור, קדמו לו 30 מלכים, המחולקים לשלוש קבוצות: מלכים שעל פי תיאורם "גרו באוהלים"; מלכים ששם האב שלהם ידוע; ושלושה מלכים בעלי שמות חורים. יש חוקרים שהעלו את ההשערה שהמלכים ש"גרו באוהלים" ו"המלכים ששם אביהם ידוע" לא מלכו מעולם על אשור, והם הוספו לרשימת המלכים על ידי שמשי־אדד הראשון, מלך ממוצא אמורי שהשתלט על אשור ורצה לתת לגיטימציה למלכותו. חיזוק להשערה זאת נמצא בכך ששמות מלכים אלה תואמים למדי לשמות המלכים המופיעים בגנאלוגיה של חמורבי – מלך ממוצא אמורי שמלך בתקופה הבבלית הקדומה בבבל, וזו הייתה כנראה מסורת אמורית קדומה ששני המלכים ייחסו לעצמם. את שלים־אחום ירש בנו אילושומה. Albert Kirk Grayson (1972). Assyrian Royal Inscriptions, Volume 1. pp. 14. Albert Kirk Grayson (1972). Assyrian Royal Inscriptions, Volume 1. pp. 6–8. Commerce and Colonization in the Ancient Near East, מאת Maria Eugenia Aubet, עמ' 278-277
בית האילמת

בית האילמת (באנגלית: The Mute's House) הוא סרט קולנוע קצר המציג בניין בעיר העתיקה של חברון אשר ננטש על ידי תושביו הפלסטינים, למעט אשה חירשת שנשארה להתגורר בו עם בנה היחיד בן ה-8, יוסף. הסרט מציג את האינטראקציה שנוצרה ביניהם, באמצעות שפת סימנים, ואת נקודת מבטו של הבן אשר נע בין אזור היישוב היהודי בחברון, בו נמצא הבניין, לבין החלק שבשליטת הרשות הפלסטינית. הסרט הוא פרויקט גמר של תמר קיי בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים. הסרט הופק בתמיכת קרן גשר לקולנוע רב תרבותי. ישראל מועמד לסרט התיעודי הטוב ביותר; הסרט נמנה עם עשרת המועמדים לפרס אוסקר בשנת 2017 בקטגוריית הסרט התיעודי הקצר הטוב ביותר. הולנד פרס חבר השופטים בפסטיבל אידפא באמסטרדם. פולין פרס דרקון הזהב לסרט הקצר הטוב ביותר בפסטיבל קרקוב. ישראל פרס ראשון לסרט התיעודי הקצר בפסטיבל הקולנוע ירושלים. ארצות הברית פרס הסרט התיעודי הקצר בפסטיבל סנט לואיס. ישראל פרס פורום היוצרים הדוקומנטריים. ישראל פרס סרט הסטודנטים הטוב ביותר בפסטיבל דוקאביב. ארצות הברית פרס ראשון בתחרות לסרטי סטודנטים בפסטיבל Full Frame, צפון קרולינה. בולגריה פרס הסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל Early Bird בסופיה. איטליה פרס החדשנות ב-"פסטיבל הסטודנטים מונטפלטרו" שבפנבילי (רימיני, איטליה). אוסטרליה ציון לשבח בפסטיבל Flickerfest שבאוסטרליה. "בית האילמת", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "בית האילמת", באתר AllMovie (באנגלית) "בית האילמת", באתר ספר הקולנוע הישראלי "בית האילמת", באתר אידיבי "בית האילמת", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) אתר הסרט The Mute's House- Trailer, סרטון באתר יוטיוב דף הסרט, באתר International Documentary Film Festival Amsterdam (באנגלית). דף הסרט, באתר Ruth Diskin Films (באנגלית). באתר פסטיבל הסרטים דוקאביב, http://www.docaviv.co.il/2016/films/the-mutes-house באתר בית הספר סם שפיגל לקולנוע וטלוויזיה, http://www.jsfs.co.il/news/new.aspx?NewId=304. נירית אנדרמן, תמר קיי מציגה את חברון שמעבר למלים, באתר הארץ, 17 בדצמבר 2015 נירית אנדרמן, הסרט התיעודי הישראלי "בית האילמת" בין עשרת המועמדים לאוסקר, באתר הארץ, 27 באוקטובר 2016
אלמז-אנטיי

אלמז-אנטיי (ברוסית: АО "Концерн ВКО «Алма́з-Анте́й») הוא תאגיד תעשייה רוסי לייצור נשק בבעלות המדינה, תוצאה של מיזוג תאגיד אנטיי ו-NPO Almaz, שאיחד ב-2002 חלק מהמפעלים הצבאיים הלאומיים, ובפרט, מפתחי מערכות הגנה נגד מטוסים. הארגון שבסיסו במוסקבה, היה בשנת 2014 קבלן ההגנה ה-11 בעולם בגודלו מבחינת הכנסות ונחשב לתאגיד התעשייה הצבאית הגדול מסוגו ברוסיה. ב-2013, לאלמז-אנטיי היו מכירות נשק בשווי 8.33 מיליארד דולר, והוא מעסיק מעל 98,000 עובדים. התאגיד הוקם ב-23 באפריל 2002 ממיזוגן של תאגיד אנטיי, NPO Almaz וחברות נוספות בתחום פיתוח מערכות נ"מ. בשנת 2004 החל להיקרא תאגיד מערכות ההגנה האווירית אלמז-אנטיי (ОАО Концерн ПВО Алмаз-Антей) ובאוגוסט 2004 נכלל ברשימת חברות התעשייה האסטרטגיות. בשנים 2014–2015, הוכנס התאגיד לרשימת הסנקציות של ארצות הברית בעקבות סיפוח חצי האי קרים. בפברואר 2015 שינתה החברה את שמה והפכה לתאגיד הגנת האוויר והחלל אלמז-אנטיי (Концерн воздушно-космической обороны Алмаз-Антей). 100% ממניות התאגיד נמצאות בבעלות המדינה, באמצעות הסוכנות הפדרלית לניהול רכוש המדינה (Федеральное агентство по управлению государственным имуществом). 9K330 טור S-200 S-300 S-400 S-500 החברה מעניקת חסות למועדון הכדורגל אלמז-אנטיי מהעיר סנקט פטרבורג המתמודד בליגת הכדורגל החובבנית של רוסיה מעונת 2020/2021. מדיה וקבצים בנושא אלמז-אנטיי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אלמז-אנטיי (ברוסית) http://special.defensenews.com/top-100 ערך זה הוא קצרמר בנושא צבא ובנושא רוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הדיוויזיה התשיעית (ורמאכט)

הדיוויזיה התשיעית (בגרמנית: 9. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הורמאכט במלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה לחמה במערכה בפולין, בקרב על צרפת, בקרבות החזית המזרחית, והושמדה במהלך מבצע יאשי-קישינב. לאחר מכן הוקמה הדיוויזיה כדיוויזיית הפולקסגרנדיר התשיעית, שלחמה בחזית המערבית, ובכלל זה בקרב הארדנים. הדיוויזיה הוקמה ב-1 באוקטובר 1934 בגיסן, והועמדה תחת פיקוד אריך ליבקה. במהלך המערכה בפולין הייתה הדיוויזיה חלק מהקורפוס ה-24 במסגרת הארמייה הראשונה בחזית המערבית, ובמהלך המערכה על צרפת לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-40 במסגרת הארמייה ה-16, ולאחר מכן נשארה בצפון צרפת כחיל כיבוש. במהלך מבצע ברברוסה הייתה הדיוויזיה חלק מהקורפוס ה-44 במסגרת הארמייה השישית, ולחמה עמה בקרב קייב וקרב אומן. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות שונים בגזרה הדרומית, כחלק מארמיית הפאנצר הראשונה ומהארמייה ה-17, ואף השתתפה בקרב על קווקז. בשנת 1944 לחמה הדיוויזיה בקרבות ברומניה, ואף השתתפה במבצע יאשי-קישינב שבו ספגה אבדות כבדות. ב-13 באוקטובר 1944 הוקמה דיוויזיית הפולקסגרנדיר התשיעית בדנמרק, על בסיס הדיוויזיה התשיעית. בדצמבר 1944 הועברה הדיוויזיה לחזית המערבית, ולחמה בקרב הארדנים כחלק מהארמייה השביעית. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות השונים בגרמניה, ובסוף המלחמה נכנעו בפרנקוניה שרידי הדיוויזיה לאמריקנים. הדיוויזיה ה-9 באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית) דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-9 באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית)
מאיר גאני

מאיר גאני (שבט ת"ר - כ' ניסן תרצ"א) היה סוחר יהודי יווני מראשוני המתיישבים היהודיים ברובע הנוצרי בירושלים. היה סוחר ידוע ומצליח ביוון, בשנת 1880 עלה לארץ עם אשתו ושלוש בנותיו (שני בנים נפטרו בגיל צעיר עוד ביוון) והתיישב בירושלים. בתחילה גרה משפחת גאני באחת החצרות ברובע היהודי אבל הצפיפות, הסימטאות החשוכות והליכלוך גרמו להם לחפש מקום טוב יותר. בזכות קשריו עם הקהילה היוונית הנוצרית בירושלים הצליח לרכוש ביחד עם כמה משפחות נוספות חצר בשוק החדש במוריסטן, (רחוב הנוצרים, אזור שבו בתקופות מסיימות היה אסור ליהודים אפילו לעבור) המקום הפך במהרה למרכז יהודי באזור ואל בית הכנסת שנפתח בקומה השלישית בחצר וניקרא על שמו, "בית הכנסת של סניור גאני" היו מתקבצים אליו יהודים מהסביבה ואורחים מבית המלון היהודי הסמוך. מאיר גאני הפך לדמות מרכזית בקהילה בירושלים ובבית הכנסת שלו התארח גם הנציב הבריטי הרברט סמואל שלכבודו השאיל סניור גאני מאת ידידו הטוב, הפטריארך היוני, כיסא משובץ באבנים יקרות, ושטיחים נאים, כדי לקשט בהם את בית הכנסת. הוא סייע בקשריו עם הכנסייה היוונית ברכישת אדמות השכונה רחביה עבור קק"ל, יזם הוצאת ספרי קודש והיה שותף בתמיכה וסיוע לעניי העיר הספרדיים. המאורעות שהתרחשו בארץ ישראל והעיר העתיקה בשנים 1920-1,1929 השאירו את חותמם גם עסקיו וביתו של מאיר גאני, אך נזקיו היו פחותים כיוון שהיה מיודד עם בני הקהילה הנוצרית ברובע, אך המאורעות של 1936 ושנת 1939 גרמו לבני המשפחה להעתיק את מקום מגוריהם אל מחוץ לחומות העיר העתיקה; חלקם עברו לשכונת ימין משה.  לאחר המאורעות בשנת 1936 השכיר את חצרו וביתו לחבר נוצרי שהבטיח כי בקומת בית הכנסת לא תהפוך לחדר מגורים, הבטחה זאת קוימה כשחזרו בני המשפחה לבקר בבית לאחר מלחמת ששת הימים. אגדה מפורסמת שהייתה מסופרת בין זקני העיר, כי בעת שהיה נסיך עדיין, המלך גורג החמישי, ביקר באופן לא רשמי בישראל והתארח בליל הסדר בביתו של מאיר גאני לסעודת החג ולקריאת האגדה. על שמו כיכר בשכונת רמת שרת בירושלים. הרובע הנוצרי שבתי זכריה, יקירי ירושלים ש'בין החומות', תמוז תש"ע דוד תדהר (עורך), "מאיר גאני", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ב (1947), עמ' 578 מאיר גאני (אורכב 27.10.2013 בארכיון Wayback Machine) תושב שכונת ימין משה באחרית ימיו
טומבולו

טוֹמְבּוֹלוֹ (מאיטלקית: Tombolo בעקבות הלטינית: tumulus שפירושו "תלולית", ברבים, טומבולי) היא רצועת יבשה שמחברת בין אי ליבשה. אי המקושר באמצעות טומבולו נקרא "אי לכוד". בין מספר רצועות טומבולו נוצרות לגונות, אשר אם הן ללא מוצא לים יכולות להתמלא בסחף ולהרחיב את הטומבולי לכדי רצועת יבשה רחבה. הטומבולו נקרא בעברית שרטום (להבדיל משרטון המצוי מתחת למים). כאשר קיים אי קרוב לחוף, פעולת הגלים בתווך שבינו ובין היבשה חלשה יחסית. אם כמות הסחף המושקעת בתווך גבוהה מכמות החומר המוסר על ידי פעולת הגלים, מצטבר במשך הזמן סחף שיוצר שרטון חולי, ההולך ומתרחב ומחבר בסופו של דבר בין האי לבין החוף היבשתי. טומבולו יכול להיווצר גם בין קו החוף לבין מבנים מלאכותיים כגון שוברי גלים ומתקני נמל. כאשר היחס בין אורך שובר הגלים למרחקו מקו המים בחוף קטן מ-0.6 עד 0.7 (כלומר אורך השובר חלקי המרחק מן החוף מביא ליחס הזה), לא ייווצר טומבולו, כי אם רצועת חול (שרטון חולי) מכיוון קו המים לשובר הגלים שאינה מגיעה עדיו. כאשר היחס האמור, עולה על 0.9 או 1.0 (כלומר אורך שובר הגלים דומה באורכו, או אפילו ארוך יותר, ממרחקו לקו המים בחוף), מתקיימים תנאים המאפשרים היווצרות טומבולו שלם - עם זאת, ייתכנו משתנים נוספים שישפיעו על ההיווצרות. גשר אדם בין הודו לסרי לנקה היה עד 1480 קשר יבשתי רציף העיר קדיס שבספרד העיר צור, שיוסדה על אי שחובר ליבשה באופן מלאכותי החיבור בין סלע גיברלטר ליבשה הוא למעשה טומבולו חולי רחב העיר הקודאטה ביפן האי הלכוד מונטה ארג'נטריו שבאיטליה לאס פאלמאס דה גראן קנריה, האיים הקנריים האי מיקלון מקבוצת סן-פייר ומיקלון מורכב משני איים לכודים המחוברים זה לזה בטומבולו מונמבסיה, יוון ניסי באיה נאפה, קפריסין מדיה וקבצים בנושא טומבולו בוויקישיתוף טומבולו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) גדעון אלמוג, איתמר פרת, חוף הים התיכון של ישראל - מהדורה שישית, ירושלים: המכון הגיאולוגי לישראל, 2020, עמ' 194 פיני פלד, פעילות אדם בחוף הים Detached breakwaters, WaybackMachine - Internet Archive
הדיוויזיה ה-297 (ורמאכט)

הדיוויזיה ה-297 הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה לחמה במבצע ברברוסה, והושמדה בקרב סטלינגרד. לאחר מכן הוקמה הדיוויזיה מחדש, ולחמה בסרביה ובקרואטיה עד סוף המלחמה. הדיוויזיה הוקמה ב-1 בפברואר 1940, והועמדה תחת פיקוד מקס פפר. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-44 במסגרת הארמייה השישית, ולאחר מכן כחלק מארמיית הפאנצר הראשונה ומהארמייה ה-17, ולחמה בקרב אומן ובכיתור הגדול בקייב. באוקטובר הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס ה-55 שהיה חלק מהארמייה ה-17, ובנובמבר הועברה הדיוויזיה לארמייה השישית, כחלק מהקורפוס ה-11, ה-55, וה-51 לסירוגין. במהלך מתקפת הקיץ הגרמנית בשנת 1942, לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-51, ולאחר מכן כחלק מקורפוס הפאנצר ה-24 במסגרת הארמייה השישית. בספטמבר הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס ה-4 שהיה חלק מארמיית הפאנצר הרביעית, והחל מדצמבר חלק מהארמייה השישית, ולחמה בקרב סטלינגרד. ב-17 בינואר 1943 מונה פפר למפקד הקורפוס ה-4, ומוריץ פון דרבר מונה במקומו למפקד הדיוויזיה, וב-25 בינואר נכנעו שרידי הדיוויזיה ונלקחו לשבי. ב-1 באפריל 1943 הוקמה הדיוויזיה מחדש בצרפת, וביולי אותה שנה הועברה הדיוויזיה לסרביה. הדיוויזיה לחמה בסרביה כנגד הפרטיזנים של טיטו כחלק מארמיית הפאנצר השנייה, ובשנת 1945 נהדפה לעבר קרואטיה, שם נכנעה לכוחות היוגוסלבים בסוף המלחמה. אודות הדיוויזיה באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית)
שינג'י אונו

יפן זהו שם יפני; שם המשפחה הוא אונו. שינג'י אונו (ביפנית: 小野 伸二; נולד ב-27 בספטמבר 1979) הוא כדורגלן יפני ששיחק בעמדת הקשר בקבוצת קונסאדולה סאפורו מהליגה השנייה ביפן. שיחק בעבר גם בקבוצת אוראווה רד דיימונדס מליגת העל היפנית, פיינורד רוטרדאם מליגת העל ההולנדית ובוכום מהבונדסליגה הגרמנית. בין השנים 1998–2008 היה חלק מנבחרת יפן במדיה רשם 56 הופעות. אונו זכה לכינוי טנסאי (天才), שמשמעותו "גאון" בשפה היפנית. אונו נולד במחוז שיזואוקה, יפן. בנעוריו שיחק בקבוצת הכדורגל של תיכון שימיזאו בעיר. בשנת 1998 החל את הקריירה המקצוענית בקבוצת אוראווה רד דיימונדס מליגת העל היפנית. בעונת הבכורה שותף ב-27 משחקי ליגה, בהם הבקיע 9 שערים. בשנת 1999 זכה להתעניינות מצד קבוצות זרות, כאשר הוביל את נבחרת יפן עד גיל 20 לגמר אליפות העולם לנוער, שהתקיימה בניגריה. בהמשך השנה נפצע בברכו, פציעה שהשביתה אותו עד לסיום העונה. בעקבות הופעתיו בגביע הקונפדרציות שהתקיים בשנת 2001 הוחתם בפיינורד רוטרדאם ההולנדית. בעונתו הראשונה בקבוצה סייע לקבוצה לזכות בגביע אופ"א, לאחר ניצחון 3-2 במשחק הגמר על בורוסיה דורטמונד, והיה לכדורגלן היפני הראשון שזוכה בגביע אירופאי. פציעות חוזרות גרמו לאונו להחמיץ משחקים רבים. לאחר שהחמיץ את מרבית עונת 2004/05 החליטה פיינורד למכור את השחקן והוא שב לשחק באוראווה רד דיימונדס, בה חתם על חוזה לשלוש עונות. לאחר ששיחק שתיים וחצי עונות בליגה היפנית עבר בחלון ההעברות של ינואר 2008 לקבוצת בוכום מהבונדסליגה הגרמנית. ב-3 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, במהלכה בישל שני שערים. הפציעות המשיכו להשבית את אונו ממשחק ובשתיים וחצי העונות ששיחק בקבוצה רשם רק 34 הופעות. בסיום עונת 2009/10 ביקש מהקבוצה להשתחרר מחוזהו על מנת לשוב ולשחק ביפן. בינואר 2010 חזר למחוז הולדתו לאחר שחתם בקבוצת שימיצו אס-פולס, ששילמה עבורו סכום של 300 אלף אירו. לדבריו של אונו הבחירה בקבוצה נבעה מרצונו להתאחד עם אשתו ושני בניו שהתגוררו ביפן כל העת. בשלוש עונותיו בקבוצה רשם 85 הופעות, בהן כבש 12 שערים. בספטמבר 2012 הצטרף אונו לקבוצת ווסטרן סידני וונדררס, שנוסדה באותה שנה והצטרפה לליגת העל האוסטרלית. ב-6 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה וב-9 בדצמבר כבש את שער הבכורה שלו בליגה בבעיטת עונשין. בינואר 2014 הודיעה הקבוצה כי בסיום העונה ישוב השחקן לשחק ביפן. במאי 2014 הצטרף לקבוצת קונסאדולה סאפורו מהליגה השנייה ביפן והספיק לשחק בשבעת המשחקים האחרונים של העונה. בעונת 2015 שותף ב-17 משחקים, בהם הבקיע צמד שערים. אונו ערך את הופעת הבכורה בנבחרת יפן ב-1 באפריל 1998 במשחק ידידות מול נבחרת קוריאה הדרומית. הוא היה חלק מהנבחרת במונדיאל 1998, במונדיאל 2002 ואולימפיאדת אתונה. הוא היה חלק מסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2006, אך בשל פציעה הספיק לשחק רק במשחק אחד במסגרת המוקדמות. פציעות מנעו ממנו לקחת חלק גם במשחקי גביע הקונפדרציות בשנת 2003 ו2005. בין השנים 1998 ו-2008 השתתף ב-56 משחקים והבקיע שישה שערים. מדיה וקבצים בנושא שינג'י אונו בוויקישיתוף שינג'י אונו, ברשת החברתית אקס (טוויטר) שינג'י אונו, ברשת החברתית אינסטגרם שינג'י אונו, באתר Transfermarkt שינג'י אונו, באתר Fussballdaten.de (בגרמנית) שינג'י אונו, באתר Soccerway שינג'י אונו, באתר WorldFootball.net שינג'י אונו, באתר National Football Teams שינג'י אונו, באתר FootballDatabase.eu Shinji Ono laughs off comparisons with Alessandro Del Piero and Emile Heskey, 26 October 2012 Diamonds move for Ono, Skynews.com Shinji Ono im exklusiven Abschiedsinterview: Wegen der Familie zurück nach Japan, Goal.com, 9 January 2010 (ראיון בגרמנית)
הדיוויזיה ה-389 (ורמאכט)

הדיוויזיה ה-389 הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה לחמה בקרב סטלינגרד, והושמדה במהלך הקרב. לאחר מכן הוקמה הדיוויזיה מחדש, ולחמה בחזית המזרחית עד סוף המלחמה. הדיוויזיה הוקמה ב-1 בפברואר 1942, והועמדה תחת פיקוד ארווין ינקה. הדיוויזיה לחמה במתקפת הקיץ הגרמנית, כחלק מהקורפוסים ה-8 וה-11 לסירוגין במסגרת הארמייה השישית. ב-1 בנובמבר 1942 מונה ינקה למפקד הקורפוס ה-4, ובמקומו מונה אריך מגנוס למפקד הדיוויזיה. הדיוויזיה לחמה בקרב סטלינגרד כחלק מהקורפוס ה-51, וב-31 בינואר 1943 נכנעו שרידי הדיוויזיה ונלקחו לשבי. ב-1 באפריל 1943 הוקמה הדיוויזיה מחדש בברטאן שבצרפת, ובאוקטובר אותה שנה הועברה הדיוויזיה לחזית המזרחית, שם לחמה בקרבות באוקראינה כחלק מקורפוס הפאנצר ה-48 במסגרת הארמייה השמינית. בחורף 1944 לחמה הדיוויזיה בקרב קורסון-צ'רקאסי שם ספגה אבדות כבדות, ולאחר מכן הועברה לגזרה הצפונית, שם לחמה כחלק מהארמייה ה-16. בפברואר 1945 הועברה הדיוויזיה לפרוסיה המזרחית, שם לחמה כחלק מהארמייה השנייה בקרבות בפרוסיה המזרחית עד סוף המלחמה. ארווין ינקה (1 בפברואר 1942 - 1 בנובמבר 1942) אריך מגנוס (1 בנובמבר 1942 - 19 בינואר 1943) מרטין לאטמן (19 בינואר 1943 - 31 בינואר 1943) ארווין גרלאך (1 באפריל 1943 - 12 בנובמבר 1943) קורט קרוזה (12 בנובמבר 1943 - 30 בנובמבר 1943) פאול הרברט פרסטר (30 בנובמבר 1943 - 1 באפריל 1944) ורנר האם (1 באפריל 1944 - 30 בספטמבר 1944) פריץ בקר (30 בספטמבר 1944 - 8 במאי 1945) אודות הדיוויזיה באתר lexikon-der-wehrmacht
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-18 (ורמאכט)

דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-18 (בגרמנית: 18. Volks-Grenadier-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הוורמאכט במלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה לחמה בחזית המערבית, ובכלל זה בקרב הארדנים. הדיוויזיה הוקמה ב-25 באוגוסט 1944 בדנמרק בתור דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-571, וב-2 בספטמבר שונה שמה לדיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-18, והיא הועמדה תחת פיקוד גינטר הופמן. בנובמבר 1944 הועברה הדיוויזיה לחזית המערבית, והועמדה תחת פיקוד הארמייה השביעית. במהלך הקרב על הבליטה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-66 במסגרת ארמיית הפאנצר החמישית, ולאחר מכן השתתפה הדיוויזיה בקרבות בגרמניה. באפריל 1945 פורקה הדיוויזיה, ושרידיה צורפו לדיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-26. גינטר הופמן (2 בספטמבר 1944 - 5 בפברואר 1945) ולטר בוטש (5 בפברואר 1945 - אפריל 1945) דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-18 באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית)
ארווין ג'ייקובס

ארווין מארק ג 'ייקובס (באנגלית: Irwin Mark Jacobs; נולד ב-18 באוקטובר 1933) הוא מדען יהודי אמריקאי, מהנדס חשמל, מייסד ויו"ר לשעבר של חברת קוואלקום. ג'ייקובס הוא נדבן ויושב-ראש חבר הנאמנים של מכון סאלק לשעבר. בשל הפיתוחים שלו בתחום ה-CDMA, קיבל ג'ייקובס ב-1994 את המדליה הלאומית לטכנולוגיה וחדשנות. באותה השנה הוענק לו פרס יזם השנה מטעם אוניברסיטת קורנל. ב-1995 זכה במדליית ה-IEEE אלכסנדר גרהם בל למצטיינים בתחום הטלקומוניקציה, כולל מנהיגות, תאוריה, תרגול ופיתוח מוצר. בשנת 2009 היה לעמית באגודה האמריקאית לקידום המדע (AAAS). הוא היה חתן פרס מרקוני ועמית מרקוני ב-2011. ג'ייקובס זכה בפרס בוואר על מנהיגות עסקית ב-2001. מדיה וקבצים בנושא ארווין ג'ייקובס בוויקישיתוף גילעד נס, מייסד קוואלקום: "לא חשבנו שצריך לרשום פטנטים", באתר כלכליסט, 10 בספטמבר 2009 חיים הנדוורקר, 4% מהסמארטפון שלכם שייכים לארווין ג'ייקובס, באתר TheMarker‏, 4 במאי 2013 ארווין ג'ייקובס, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה ארווין ג'ייקובס, באתר dblp הפרופיל של ג'ייקובס באתר פורבס Salk LEADERSHIP Board of Trustees Irwin M. Jacobs Bio. [1], National Medal of Technology – 1994 Recipients.
הדיוויזיה ה-122 (ורמאכט)

הדיוויזיה ה-122 (בגרמנית: 122. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הורמאכט במלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה לחמה בחזית המזרחית, והושמדה בסוף המלחמה בכיס קורלנד. הדיוויזיה הוקמה ב-7 באוקטובר 1940, על בסיס יחידות מהדיוויזיה ה-32 והדיוויזיה ה-258, והועמדה תחת פיקוד זיגפריד מכולץ. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-28 במסגרת הארמייה ה-16, ולאחר מכן לחמה בקרבות השונים בזירה הצפונית, ובכלל זה בקרב על לנינגרד. בסוף 1944 נלכדה הדיוויזיה יחד עם שאר קבוצת ארמיות צפון בכיס קורלנד, שם לחמה עד לכניעתה לרוסים בסוף המלחמה. מדיה וקבצים בנושא הדיוויזיה ה-122 בוויקישיתוף הדיוויזיה ה-122 באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית)
הדיוויזיה ה-123 (ורמאכט)

הדיוויזיה ה-123 (בגרמנית: 123. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הוורמאכט במלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה לחמה בחזית המזרחית, והושמדה במהלך הקרבות באוקראינה. הדיוויזיה הוקמה ב-7 באוקטובר 1940, על בסיס יחידות מהדיוויזיה ה-23 והדיוויזיה ה-257, והועמדה תחת פיקוד ולטר ליכל. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-28 במסגרת הארמייה ה-16, ולאחר מכן לחמה בקרבות השונים בזירה הצפונית, ובכלל זה בקרב על לנינגרד. באוקטובר 1943 הועברה הדיוויזיה לאוקראינה, שם לחמה כחלק מארמיית הפאנצר הראשונה, ולאחר מכן כחלק מהארמייה השישית עד להשמדתה ב-1 במרץ 1944. ולטר ליכל (5 באוקטובר 1940 - 6 באוגוסט 1941) ארווין ראוך (6 באוגוסט 1941 - 17 באוקטובר 1943) ארווין מני (17 באוקטובר 1943 - 1 בנובמבר 1943) ארווין ראוך (1 בנובמבר 1943 - 15 בינואר 1944) לואיס טרוניר (15 בינואר 1944 - 1 במרץ 1944) מדיה וקבצים בנושא הדיוויזיה ה-123 בוויקישיתוף הדיוויזיה ה-123 באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית)
צבי אדום

צבי אדום (שם מדעי: Eudorcas rufina; קרוי גם צבי סמוק) הוא מין בסוג צבי אמיתי, אשר היה קיים לכאורה בצפון אפריקה ונעלם מן העולם. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1894 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס, ובתחילה סווג כמין בסוג צבי, לפני שהסוג Eudorcas קיבל מעמד נפרד. זהותו של המין נקבעה רק על סמך שלוש דגימות ממוזיאון של עורות וגולגולות של זכרים, אשר נרכשו בנמלי אלג'יר ואוראן שבאלג'יריה בין 1877 ל-1894. הצבי האדום לא נצפה מעולם באופן מהימן בטבע. אף על פי שיש הסוברים שהוא תת-מין של צבי אדום חזית, חוקר שבחן את הגולגולת של המין ב-1964 קבע שעל בסיס המורפולוגיה שלה מדובר במין נפרד. עם זאת, מאז 2008 קיים ספק לגבי המעמד הטקסונומי שלו שכן ייתכן שהדגימות הללו הן פרטים יוצאי דופן של צבי אדום-חזית אשר ניצודו מעבר לסהרה במערב אפריקה והובלו לשווקים בצפון היבשת, מה שהוביל את IUCN לסווג אותו כמין חסר נתונים ולא כמין נכחד. על פי התיאור המקורי של המין, הצבי האדום דומה למדי לצבי אדום חזית, אך גדול ממנו. הצבע הכללי של גופו הוא חום-אדמדם בהיר עם פס שחור צר באורך של 4-2.5 סנטימטרים המשתרע לאורך הצלעות. פס דהוי וחיוור היה מעל הפס השחור, ומראהו היה דהוי יחסית לצבע הלבן שבעכוז. הגחון והמותניים היו לבנים, ועל פני האחוריים הלבנים בלטו זוג פסים כהים על הירכיים. הזנב היה בצבע אדמדם עם קצה שחור. הפרסות היו כבדים באופן ניכר מפרסותיו של צבי אדום-חזית. מרכז הפנים היה בצבע אדמוני עשיר ותחום בכל צד על ידי פסים חיוורים שנמתחו מהעין לחוטם. החלק העליון של הראש, הלחיים, וצידי הצוואר היו חיוורים. הקרניים של הדגימות (זכרים), היו באורך של 29 סנטימטרים וסטו מעט לצד בטרם התעקמו לאחור; הקצוות שלהן התעקלו מעט כלפי מעלה. לאורך הצד החזיתי של הקרן היו טבעות רוחביות חזקות. דגימות של נקבה לא תועדו. אורך הראש והגוף היה 14 סנטימטרים, ואורך הזנב היה 16 סנטימטרים (22 סנטימטרים יחד עם ציצת השיער בקצה). לא ידוע מאומה על האקולוגיה, התפוצה או בית הגידול של המין. שלוש הדגימות הידועות של המין נאספו כולם משווקים באלג'יריה, ועל פי זה הונח שהמין היה מוגבל בתפוצתו לצפון אפריקה. הצבע העשיר של הפרווה, הוביל את הזואולוגים למסקנה שהמין לא אכלס את מדבר סהרה אלא אזורים עשירים במשקעים וצמחייה, שכן לצבי הנגב וצבי רים החיים במדבר יש פרווה חיוורת מאוד. חוקרי הטבע משערים שהצבי האדום אכלס אזורי יער-אורנים עם סבך שיחים בצפון-מערב אלג'יריה עם דמיון חלקי לצבי קיווייה, וחלקם ציינו אזורים ספציפיים יותר כמו המרחב שבין הערים פרנדה וטלאג או את עמק נהר חליף. ההצעות הללו מעולם לא אומתו. בסביבות 1936 נחשב הצבי האדום כנכחד בסבירות גבוהה, ומקורות מודרניים רבים הציעו שתאריך ההכחדה האמיתי שלו עשוי להיות עוד לפני 1894. עד 2008 סווג הצבי האדום על ידי הרשימה האדומה של IUCN כמין נכחד (EX), עד שבמהלך אותה שנה זיהה חוקר טבע את אחד מהדגימות המקוריות כשייכת לצבי אדום-חזית, מה שהוביל את IUCN לסווג את הצבי האדום כמין חסר נתונים (DD) לאור הספיקות במעמדו הטקסונומי. מדיה וקבצים בנושא צבי אדום בוויקישיתוף צבי אדום, באתר ITIS (באנגלית) צבי אדום, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) צבי אדום, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) צבי אדום, באתר GBIF (באנגלית) צבי אדום באתר הרשימה האדומה של IUCN
אילושומה

אילושומה היה מלך אשור ה-32. הוא אחרון המלכים המכונים ברשימת המלכים האשוריים: "ששת המלכים אשר שמותיהם נכתבו על לבנים אולם האפונים שלהם אינם ידועים". הוא היה בנו של שלים-אהום ונכדו של פוזור-אשור הראשון. עלה לשלטון באזור שנת 1890 לפנה"ס לערך, ומלך על פי ההערכות עד 1874 לפנה"ס בערך. הוא העניק חופש לסוחרים זרים לפעול באשור וסייע לסוחרים אשורים לסחור במסחר בין-אזורי ארוך-טווח. ב"כרוניקת המלכים המוקדמים" הוא נזכר יחד עם שומו-אבו, ראשון מלכי בבל. הטקסט כולו מקוטע בקטע זה, אולם ניתן להבחין במילה "קרבות", כך שניתן לשער שלאילושומה היו סכסוכים עם שכנו מהדרום. הוא בנה מקדש באשור לאלה אשתר, ובכתובת שנמצאה באזור הוא מכונה "האהוב על האל אשור והאלה אשתר". הוא בנה את חומות העיר, חילק אותה לחלקות, והסיט שני מעיינות אל שערי העיר. בכתובת אחרת הוא מתאר כ"מטהר הנחושת" של האכדים. המשמעות של המשפט אינה ברורה. ייתכן שמשמעותו היא הקלה במס על הנחושת. ירש אותו בנו ארישום הראשון. מדיה וקבצים בנושא אילושומה בוויקישיתוף
הדיוויזיה ה-126 (ורמאכט)

הדיוויזיה ה-126 (בגרמנית: 126. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הוורמאכט במלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה לחמה בחזית המזרחית, והושמדה בסוף המלחמה בכיס קורלנד. הדיוויזיה הוקמה ב-15 באוקטובר 1940, על בסיס יחידות מהדיוויזיה ה-11 והדיוויזיה ה-253, והועמדה תחת פיקוד פאול לאוקס. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-10 במסגרת הארמייה ה-16, ולאחר מכן לחמה בקרבות השונים בזירה הצפונית, ובכלל זה בקרב על לנינגרד. בסוף 1944 נלכדה הדיוויזיה יחד עם שאר קבוצת ארמיות צפון בכיס קורלנד, שם לחמה עד לכניעתה לרוסים בסוף המלחמה. פאול לאוקס (15 באוקטובר 1940 - 8 באוקטובר 1942) הארי הופה (8 באוקטובר 1942 - 3 במאי 1943) פרידריך הופמן (3 במאי 1943 - 7 באוגוסט 1943) הארי הופה (7 באוגוסט 1943 - 28 בנובמבר 1943) גוטהרד פישר (28 בנובמבר 1943 - 14 בפברואר 1945) קורט היילינג (14 בפברואר 1945 - 8 במאי 1945) מדיה וקבצים בנושא הדיוויזיה ה-126 בוויקישיתוף הדיוויזיה ה-126 באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית)