laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מייק קאנון-ברוקס

מייקל קאנון-ברוקס (באנגלית: Michael Cannon-Brookes; נולד ב-17 בנובמבר 1979) הוא מיליארדר אוסטרלי, המייסד והמנכ"ל השותף של חברת התוכנה אטלסיאן. קאנון-ברוקס נולד בנובמבר 1979, בנו של מייק, בכיר בבנקאות עולמית, ואשתו, הלן. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת ניו סאות' ויילס עם תואר ראשון במערכות מידע. עם סקוט פארקור, קאנון-ברוקס הוא המייסד והמנכ"ל השותף של אטלסיאן, חברת תוכנה. השניים הקימו את החברה בשנת 2002, זמן קצר לאחר סיום לימודיהם באוניברסיטה, ומימנו אותה באמצעות כרטיסי אשראי. הוא גם מורה מן החוץ בבית הספר למדעי המחשב והנדסה של אוניברסיטת ניו סאות' ויילס. קאנון-ברוקס זכה בכבוד על ידי הפורום הכלכלי העולמי כמנהיג עולמי צעיר בשנת 2009 והוא חבר בפורום של מנהיגים גלובליים צעירים. בספטמבר 2020, נחשף כי קאנון-ברוקס היה רשום ב־"Zhenhua Data leak" של ממשלת סין של אנשים בינלאומיים בולטים המעניינים את סין, מה שממחיש את בולטותו בנוף הטכנולוגי והתעשייה האוסטרלי. קאנון-ברוקס היה פרשן למדיניות ציבורית באוסטרליה, שיתף פעולה עם ממשלת אוסטרליה במספר הזדמנויות, כמו גם הציע בפומבי את עזרתו במציאת פתרון לאתגרי מדיניות האנרגיה והטכנולוגיה. בדצמבר 2020, קאנון-ברוקס קנה מניות בקבוצת ה-NBA יוטה ג'אז. במרץ 2022 דווח שהוא וטוויגי פורסט השקיעו בפרויקט SunCable, לבניית חווה סולארית בשטח של 120 קילומטר רבוע בפאוול קריק וכבל חשמל שיקשר אותה לסינגפור מאוסטרליה. במאי 2022 דווח שהוא ניסה לקנות את ספקית החשמל האוסטרלית AGL במטרה להמיר אותה לייצרנית חשמל ירוק. קאנון-ברוקס נשוי לאנני טוד ולהם ארבעה ילדים. קאנון-ברוקס וטוד גרו בפרברים המזרחיים של סידני. ב-2018 הם קנו את פיירווטר (אנ'), הבית היקר ביותר באוסטרליה תמורת כ-100 מיליון דולר אוסטרלי. מדיה וקבצים בנושא מייק קאנון-ברוקס בוויקישיתוף מייק קאנון-ברוקס, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מייק קאנון-ברוקס, ברשת החברתית LinkedIn מייק קאנון-ברוקס, הבלוג הרשמי "ATLASSIAN CORPORATION PLC – Officers (free information from Companies House)". Government of the United Kingdom. נבדק ב-10 בספטמבר 2016. {{cite web}}: (עזרה) Gray, Joanne (9 ביוני 2016). "Michael Cannon-Brookes snr: How I raised a son who became Atlassian billionaire". The Boss, Financial Review. Australia. נבדק ב-9 ביוני 2016. {{cite news}}: (עזרה) "Mike Cannon-Brookes: Co-founder & CEO". Atlassian. נבדק ב-9 ביוני 2016. {{cite web}}: (עזרה) "Mike Cannon-Brookes". Forbes (באנגלית). נבדק ב-2021-05-28. "Why Mike Cannon-Brookes is on a Chinese military database". Australian Financial Review (באנגלית). 2020-09-13. נבדק ב-2020-09-19. "Australian billionaire called Elon Musk after hearing the Prime Minister's energy challenge". www.abc.net.au (בAustralian English). 2020-09-16. נבדק ב-2020-09-19. "Twiggy Forrest, Mike Cannon-Brookes lead $210m raise for intercontinental solar power project". 14 במרץ 2022. {{cite web}}: (עזרה) "Billionaire Cannon-Brookes to Seek Stake in Australia's AGL". Bloomberg.com (באנגלית). 2022-05-02. נבדק ב-2022-05-08. "Imposter Syndrome as an Asset". Atlassian blog. נבדק ב-1 בספטמבר 2017. {{cite web}}: (עזרה) Kitney, Damon (27 בפברואר 2016). "The Cannon-Brookes: balancing life as accidental billionaires". The Australian. נבדק ב-9 ביוני 2016. {{cite news}}: (עזרה)
סבגיל מוסאייבה

סבגיל מוסאייבה (באוקראינית: Севгіль Мусаєва; נולדה ב-18 ביוני 1987) היא עיתונאית אוקראינית מחצי האי קרים, אוקראינה, העורכת הראשית של ההוצאה לאור באינטרנט "Ukrayinska Pravda" ויוזמת יצירת פורטל האינטרנט Krym_SOS. סבגיל, שנולדה ב-18 ביוני 1987 בג'ומה ליד סמרקנד, שבאוזבקיסטן חזרה עם משפחתה לקרים בשנת 1989 כשההגבלות נגד הטטרים של קרים בברית המועצות בוטלו. הם התיישבו בקרץ'. בשנים 2004–2010 למדה במכון לעיתונאות של אוניברסיטת קייב. במהלך אותה תקופה עבדה מוסאייבה גם עבור סוכנויות חדשות עסקיות וגופי תקשורת כגון "Ekonomichni novyny",‏ "DELO", ו-"Vlast deneg". מיוני 2011 עד אוגוסט 2013 היא עבדה ככתבת עבור "פורבס אוקראינה" עד שנרכשה על ידי סרגיי קורצ'נקו. עם תחילת יברומאידאן, מוסאייבה הייתה פעילה בהפגנות ויצרה דוחות עבור הפרויקט Hubs בפייסבוק. בפברואר 2014, היא השיקה את Hubs כפורטל אינטרנט נפרד לחדשות עסקיות והפכה לעורכת הראשית שלו. לאחר סיפוח חצי האי קרים, היא גם הפכה לאחת המייסדות של פרויקט האינטרנט Krym_SOS. מאז אוקטובר 2014 מוסאייבה היא העורכת הראשית של "Ukrayinska Pravda". בשנת 2022 נכללה ברשימת טיים 100. מדיה וקבצים בנושא סבגיל מוסאייבה בוויקישיתוף סבגיל מוסאייבה, ברשת החברתית פייסבוק Korkodym, O. Sevgil Musayeva: The first photo of Kurchenko (out of his passport), we received from a Forbes reader. Telekrytyka. 3 September 2013 Musayeva, S. My Crimea. Hubs. 28 February 2014 Akymenko and Musayeva leave Forbes due to investigation against Kurchenko (updated). Telekrytyka. 1 August 2013 The new chief editor of publishing Ukrayinska Pravda was appointed Sevgil Musayeva. Focus. 23 October 2014 ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "סבגיל מוסאייבה".
טושיהיקו פוקוי

יפן זהו שם יפני; שם המשפחה הוא Fukui. טושיהיקו פוקוי (ביפנית: 福井 俊彦; נולד ב־7 בספטמבר 1935) הוא כלכלן ובנקאי יפני. הוא היה הנגיד ה־29 של בנק יפן ויושב ראש הבנק להסדרי סליקה בינלאומיים. פוקוי נולד באוסקה. פוקוי עבד בבנק המרכזי של יפן במשך 40 שנה. תפקידיו כללו את נציג הבנק בפריז, ראש לשכות המחקר וניהול האשראי ומנהל בכיר. הוא היה ראש מחלקת הבנקאות מספטמבר 1986 עד מאי 1989. בשנת 1989, פוקוי הועלה לתפקיד סגן נגיד בנק יפן. בשנת 1998, סגן הנגיד פוקוי התפטר בגלל שערוריית שוחד שכללה הדלפות של מידע רגיש. הוא הצטרף לנגיד יאסו מאצושיטה והביע חרטה וצער בכך שעזב את הבנק. לאחר מכן הוא הפך ליושב ראש מכון המחקר Fujitsu. הוא גם הפך לסגן יושה הראש איגוד מנהלי התאגידים ביפן. פוקוי היה סגן נגיד בנק יפן מ-2002 עד 2003; והוא הפך לנגיד בנק יפן החדש בתום כהונתו בת חמש השנים של מסארו היימי. פוקוי כיהן כנגיד הבנק של יפן מ-20 במרץ 2003 עד 19 במרץ 2008. הוא התפטר בשנת 2008. מדיה וקבצים בנושא טושיהיקו פוקוי בוויקישיתוף טושיהיקו פוקוי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Bank of Japan (BOJ), 29th Governor אכזבה מהמועמד השמרן לתפקיד נגיד הבנק המרכזי ביפאן, באתר הארץ, 24 בפברואר 2003 Facker, Martin. "Japan’s Central Bank Is Without Governor, a Blow to a Nation’s Prestige," New York Times. March 20, 2008.
וידה

האם התכוונתם ל... דומאגוי וידה – כדורגלן קרואטי ינה וידה – תעשיין הונגרי-יהודי מיכאל וידה – פרופסור ישראלי להנדסה ימית ודה ויידה
סימון בנדטיני

סימון בנדטיני (באנגלית: Simone Benedettini; נולד ב-21 בינואר 1997) הוא כדורגלן סן מרינזי המשחק בעמדת השוער במוראטה ובנבחרת סן מרינו. אביו הוא שוער העבר פיירלואיג'י בנדטיני. בנדטיני החל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של סן מרינו קלצ'יו מהסרייה ג'. בגיל 18 עבר למחלקת הנוער של מודנה מהסרייה ב'. לקראת עונת 2016/2017 הושאל לקבוצת הבוגרים של פיאנזה מהסרייה ד', כדי לצבור ניסיון. בקיץ 2017 עבר לסממורזה, גם היא מהסרייה ד'. בקיץ 2018 חזר לקבוצת נעוריו, סן מרינו קלצ'יו מאותה ליגה, ובינואר 2020 עבר למוראטה מליגת העל של סן מרינו. בנדטיני שיחק בכל הנבחרות הצעירות של סן מרינו, ובחלקן אף שימש כקפטן. ב-6 בספטמבר 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת, כשנכנס כמחליף עקב פציעתו של השוער הראשון, בן דודו אליה בנדטיני, בהפסד 0–4 לבלגיה במסגרת מוקדמות יורו 2020. סימון בנדטיני, באתר Transfermarkt סימון בנדטיני, באתר Fussballdaten.de (בגרמנית) סימון בנדטיני, באתר Soccerway סימון בנדטיני, באתר WorldFootball.net סימון בנדטיני, באתר National Football Teams סימון בנדטיני, באתר FootballDatabase.eu סימון בנדטיני, באתר ESPN UFFICIALE: Modena, arrivano Benedettini e Amatruda - TUTTOmercatoWEB.com, www.tuttomercatoweb.com (באיטלקית) PIANESE: PRESI BENEDETTINI, BIGONI, GASPERONI E SBURLINO. TORNA RINALDINI, www.oksiena.it Il baby portiere Benedettini in U21 di San Marino, Gazzetta di Modena, ‏2016-06-07 (ב־) San Marino Rtv, Nazionale: l'elenco dei convocati per la partita contro la Germania, San Marino Rtv, ‏2016-11-03 (באיטלקית)
לי סקוט

הרולד לי סקוט ג'וניור (נולד ב-14 במרץ 1949) הוא איש עסקים אמריקאי ששימש כמנכ"ל השלישי של וולמארט מינואר 2000 עד ינואר 2009. סקוט הצטרף לוולמארט בשנת 1979 ותחת הנהגתו, החברה שמרה על מעמדה כקמעונאית הגדולה בעולם בהתבסס על פדיון, אף על פי שהחברה התמודדה עם ביקורת גוברת במהלך כהונתו על טביעת הרגל הסביבתית שלה, נוהלי העבודה וההשפעה הכלכלית שלה. סקוט היה חבר מועצת המנהלים של וולמארט מאז שנת 1999, וכיהן כיושב ראש הוועד המנהל של מועצת המנהלים של החברה. סקוט נולד וגדל בבקסטר ספרינגס, קנזס וסיים תואר ראשון במנהל עסקים מאוניברסיטת פיטסבורג סטייט. הוא נשוי ללינדה ג'י סקוט ויש לו שני ילדים. סקוט נבחר לרשימת מגזין "טיים" של מאה "האנשים המשפיעים ביותר" גם ב-2004 וגם ב-2005. "Board of Directors". Wal-Mart. נבדק ב-16 בפברואר 2011. {{cite web}}: (עזרה)
HQM Sachsenring GmbH

HQM Sachsenring GmbH היא חברה גרמנית לייצור מכוניות. המפעל הוקם במקור בשנת 1904. בתקופת גרמניה המזרחית הוא היה מייצר רכב פופולאי מדגם טראבנט. לאחר איחוד גרמניה ייצור מכוניות הופסק. כיום הוא נמצא בבעלות פולקסווגן ומייצר חלקים למכוניות מדגם גולף ופאסאט. החברה הוקמה בעיר צוויקאו בשנת 1904 על ידי מהנדס רכב גרמני אוגוסט הורך. המפעל היה מייצר מכוניות מסוגים שונים. במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 הדגש הושם על מכוניות יוקרה. בשנת 1932 המפעל נכלל בקונצרן Auto Union. לאחר סיום מלחמת העולם השנייה העיר נכללה בשטח הכיבוש הסובייטי. המפעל עבר לבעלות ממשלתית תחת השם VEB HORCH Kraftfahrzeug- und Motorenwerke Zwickau. בשנת 1948 היה ניסיון לחדש ייצור מכוניות יוקרה על בסיס דגם Horch 930S שלא הצליח. במקום זה החל ייצור סדרתי של משאית מדגם Н3 בעל יכולת העברת משא עד 3 טון. כמו כן בוצע תכנון של טרקטור שייצרו הועבר למפעל בעיר נורדהאוזן. בשנת 1958 החל ייצור משאית מדגם Н3А שנמשך עד לשנת 1958. בשנת 1954 הוחלט לחזור לייצור מכוניות נוסעים. בשנת 1955 הוצג דגם שהחל משנת 1957 היה מיוצר תחת שם Sachsenring P240. באותה שנה שם החברה הוחלף ל-VEB Sachsenring Kraftfahrzeug- und Motorenwerk Zwickau הוא איבד אזכור של שם מייסד בדגמים. בשנת 1958 בוצע איחוד עם מפעל שהיה בעבר בבעלות אאודי ושם הוחלף ל-VEB Sachsenring Automobilwerke Zwickau. החברה החלה בייצור מכוניות מדגם טראבנט. זו הייתה המכונית הפופולרית ברחבי גרמניה המזרחית. עד לשנת 1991 נבנו כ-3.7 מיליון מכוניות. בשנת 1992 הבעלות הועברה לפולקסווגן והמפעל הוסב לייצור חלקים מתוצרת הקונצרן. בשנת 2013 החלו הליכים של פשיטת רגל. חלקים מהחברה נמכרו לבעלות אחרת ומספר שנים נמשך ייצור בלמים לרכב. חלקים אחרים הועברו לבעלות חברה חדשה שממשיכה לפעול בתחום תעשיית הרכב. טראבנט 601L AWZ P70 Sachsenring P240 H3A מדיה וקבצים בנושא HQM Sachsenring GmbH בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של HQM Sachsenring GmbH מוזיאון הורך בצוויקאו
רצח אליהו אשרי

רצח אליהו אשרי הוא פיגוע פלסטיני שכלל חטיפה של הנער אליהו אשרי ורציחתו ביריות. הפיגוע אירע בכ"ט בסיון תשס"ו, 25 ביוני 2006 והחל בחטיפת אליהו מהטרמפיאדה בגבעה הצרפתית בירושלים. ביום ראשון, כ"ט סיוון התשס"ו, 25 ביוני 2006, עמד אליהו פנחס אשרי בן ה-18 מאיתמר בטרמפיאדה בגבעה הצרפתית בירושלים, והמתין לטרמפ למכינת אלישע שביישוב נווה צוף, בה למד. בשעות אחר הצהרים הוא עלה על רכבם של אנשי ועדות ההתנגדות העממית שהציעו לו טרמפ, כעבור זמן מה הם רצחו אותו ביריות. כעבור כמה ימי חיפושים, ב-29 ביוני, אותרה גופתו בתוך שכונת טירה שברמאללה. ביולי 2007 נגזרו שני מאסרי עולם על איהם כמאמג'י, לאחר שבית המשפט הצבאי ביהודה הרשיע אותו בגרימת מותו של אליהו אשרי. מרים, אימו של אליהו, סיפרה שלאחר השבעה אמרו לה חוקרי השב"כ שהמחבלים סיפרו בחקירת הפיגוע שהם נתנו לאליהו לבקש בקשה אחרונה לפני מותו, והוא ביקש לשתות מים כדי לברך ברכת "שהכל נהיה בדברו". ערך מורחב – מבצע גשמי קיץ הפיגוע היה אחד הגורמים ליציאה למבצע גשמי קיץ, לצד חטיפתו של החייל גלעד שליט באותו היום. המבצע נפתח ב-28 ביוני, שלושה ימים לאחר החטיפה. למחרת נמצאה גופתו של אשרי. ב-2016, עשור למותו, משפחתו חנכה טרמפיאדה חדשה בצומת תפוח לזכרו. רצח שלושת הנערים אפרת וייס ועלי ואקד, אליהו אשרי נרצח; גופתו אותרה ברמאללה, באתר ynet, 29 ביוני 2006 אמיר בוחבוט דורון נחום וארז תדמור, נמצאה גופתו של אליהו אשרי, באתר nrg‏, 29 ביוני 2006 מערכת וואלה!‏, 2 מאסרי עולם לרוצח הנער אליהו אשרי, באתר וואלה, 1 ביולי 2007 בני טוקר, מילותיו האחרונות של הנרצח: ברכת שהכל, באתר ערוץ 7, 19 ביולי 2016 חייו ומותו של אליהו פינחס אשרי, באתר המוסד לביטוח לאומי הים שנדם - לזכרו של אליהו פנחס אשרי הי"ד, סרטון בערוץ "lior", באתר יוטיוב (אורך: 04:23) מערכת וואלה!‏, 2 מאסרי עולם לרוצח הנער אליהו אשרי, באתר וואלה, 1 ביולי 2007 בני טוקר, מילותיו האחרונות של הנרצח: ברכת שהכל, באתר ערוץ 7, 19 ביולי 2016
תיכון רוטברג רמת השרון

תיכון רוטברג למדעים ולאומנויות רמת השרון הוא בית ספר תיכון עירוני ברמת השרון. בשנת 1959 הוקם בשכונת מורשה ברמת השרון בית ספר תיכון ראשון לילדי המושבה. היה זה תיכון מקצועי דו-שנתי שנועד לתת הכשרה מקצועית בעיקר לילדי מעברת מורשה שהוקמה מספר שנים קודם לכן בצידה המזרחי של המושבה. את בית הספר הקים וניהל מיכאל פרצוב שהיה בתפקידו עד 1975. בשנת 1960 מנה כבר בית הספר 64 תלמידים בארבע כיתות לימוד ונקרא ע"ש א.ד.גורדון .ילדי התושבים הוותיקים של המושבה המשיכו ללמוד בבתי ספר תיכון מחוץ לרמת השרון (בעיקר בהרצליה או בתל אביב), כפי שעשו מאז יסודה. שלוש שנים לאחר מכן, בשנת 1962 הוקם בשכונת נווה מגן שבמושבה בית ספר תיכון עיוני שנקרא באותה עת 'תיכון השרון' בהנהלתו של מר שמואל אפרת. בשנת 1965 הפך התיכון המקצועי לארבע שנתי, ושמו שונה לבית הספר התיכון המקצועי ע"ש רוטברג, יהודי אמריקאי שתרם רבע מיליון דולר לבניין חדש לבית הספר ברחוב במעלה שבשכונת נווה מגן. בשנת 1975 אוחדו שני בתי הספר – המקצועי והעיוני – תחת השם תיכון מקיף השרון ע"ש רוטברג ועל ניהולו הופקד פייבוש יעקובי, שהיה מנהלו של התיכון המקצועי. נכון לשנת 2022 לומדים בבית הספר כ-900 תלמידים ותלמידות בכיתות י'–י"ב. על פי נתוני משרד החינוך, שיעור תלמידי התיכון הזכאים לתעודת בגרות בשנים האחרונות עמוד על כ-95%, כאשר40% מהם נבחנו בבחינת הבגרות במתמטיקה ברמה של חמש יחידות. בית הספר מציע לתלמידיו מספר מגמות ייחודיות: מנהיגות רב תחומית, ביוטכנולוגיה, מדעי הרפואה, הנדסת תוכנה וסייבר, ותקשורת (במסגרתה פועלת גם תחת הרדיו המקומית 'רדיו קול השרון'). בנוסף, פועלת בבית הספר מאז שנת 2007 תוכנית המא"ה שהיא תוכנית ייחודית ראשונה מסוגה בארץ הפועלת בתיכוני רמת-השרון. בבסיס התוכנית מחויבות בתי-הספר לסייע בגילוי ופיתוח אזורי מצוינות של כל תלמיד ותמיכה במיצוי הפוטנציאל האישי שלו. מלבד מצוינות אישית ניתן בבית הספר דגש על חינוך חברתי ערכי הכולל עורבות בקהילה, פיתוח אישי, חדשנות ויזמות, וערכים אלו מוטמעים בתחומי הדעת השונים ומשולבים בפעילויות המגמות הייחודיות. כחלק מהמעורבות בקהילה מקיים בית הספר שיתוף פעולה מתמשך עם אגודת הספורט המקומית במסגרתו פועלות בהצלחה נבחרות כדורסל בנים, כדורסל בנות, כדורעף בנים, כדורעף בנות, כדוריד בנים ונבחרת אתלטיקה. נבחרות אלה זוכות להצלחה רבה הן במישור הארצי והן במישור העולמי. בשנת 1985 זכתה נבחרת הכדורסל של בית הספר באליפות העולם לבתי ספר תיכוניים ושנה לאחר מכן זכתה זכתה נבחרת הכדוריד של בית הספר במקום השלישי באליפות העולם לתיכונים. בשנת 2006 קיבל בית הספר את פרס החינוך הגופני לשנת הלימודים תשס"ו. הצוות החינוכי של תיכון רוטברג מונה כ-100 מורים, מורות ואנשי צוות אחרים. רשימת בוגרי התיכון אתר האינטרנט הרשמי של תיכון רוטברג רמת השרון אתר בית הספר מתוך זכרונותיו של מיכאל פרצוב באתר רמת-השרון
בית ספר הוכשטיין למוזיקה ולמחול

בית ספר הוכשטיין (באנגלית: The Hochstein School), לשעבר "בית ספר הוכשטיין למוזיקה ולמחול", הוא בית ספר לבני כל הגילים ברוצ'סטר, מדינת ניו יורק. בית הספר נוסד בשנת 1920. דייוויד הוכשטיין היה כנר בעל שם עולמי, בן רוצ'סטר. כאשר נהרג במתקפת מז-ארגון במלחמת העולם הראשונה באוקטובר 1918, חברו אישים כג'ורג' איסטמן ואמילי סיבלי ווטסון לתושבי רוצ'סטר אחרים ביצירת "יישוב בית הספר למוזיקה על שם דייוויד הוכשטיין". מדינת ניו יורק הכירה בבית הספר בשנת 1920. ב-1976 היה "הוכשטיין" לבית הספר הראשון ללא הענקת תארים שזכה להכרת האיגוד הארצי של בתי ספר למוזיקה בארצות הברית. בית הספר נפתח לראשונה במעון משפחת הוכשטיין בשד' ג'וזף וכלל 250 תלמידים. עד 1928 גדל בית הספר מעבר לקיבולת הבניין. אזרחים בעלי עניין אספו כספים להקמת מבנה חדש ברח' הולצר מס' 12. בכתובת זו נשאר המוסד עד 1975, כאשר הצורך במרחב גדול יותר אילץ אותחו ליבור למבנה, שהיה לפנים של הכנסייה הפרסביטריאנית המרכזית בשד' פליימות'. ב-1978 נקנה הבניין תמורת דולר אחד, "שנחשב למחיר ראוי לאור המסורת הוותיקה של חשיבות המוזיקה בבית זה של עבודת האל." אולם המופעים של הוכשטיין הוא החלל המקודש לפנים של הכנסייה הפרסביטריאנית המרכזית, ששופץ ועוצב באופן מלא להתאים לייעודו החדש. הוא משמש למופעי תלמידים ולקונצרטים של קבוצות מן החוץ. פעם בשבוע, משודרים קונצרטים מאולם המופעים כחלק מסדרת הקונצרטים "בשידור חי מהוכשטיין" של ערוץ WXXI-FM. מדיה וקבצים בנושא בית ספר הוכשטיין למוזיקה ולמחול בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בית ספר הוכשטיין למוזיקה ולמחול (באנגלית) בית ספר הוכשטיין למוזיקה ולמחול, ברשת החברתית פייסבוק בית ספר הוכשטיין למוזיקה ולמחול, סרטונים בערוץ היוטיוב [ http://hochstein.org/About/Presidents-Welcome ברכת נשיא הוכשטיין] ארגון הוכשטיין, היסטוריה אתר בית ספר הוכשטיין למוזיקה ולמחול אתר בית הספר הוכשטיין למוזיקה ולמחול, אולם המופעים.
הנחשול

הנחשול (באנגלית: The Wave) הוא סרט טלוויזיה אמריקני מ-1981 שביים אלכסנדר גראסהוף, על פי תסריט של ג'וני דוקינס. הוא מבוסס על הספר "הגל" (אותו שם במקור) מאת מורטון רו. הסרט מתאר ניסוי אמיתי שערך מורה בבית ספר בפאלו אלטו שבקליפורניה בשנת 1967. באמצעות הניסוי ביקש המורה להוכיח את הקלות הבלתי נסבלת של יצירת חברה מפלה, פשיסטית ואלימה ולהתריע על סכנת הציות העיוור. הסרט עוסק במורה למדעי החברה שנשאל שאלה איך עם שלם של מיליוני אנשים הלכו בציות עיוור אחר הנאצים, שאלה שעליה אינו מצליח להשיב. המורה מחליט לערוך ניסוי: הוא מתחיל להחדיר בתלמידים משמעת בצורה קשוחה, מאחד אותם תחת השם "הנחשול", והופך אותם לחיילים צייתנים ומובחרים בארגון מחתרת קיצונית דמיוני שפועל למען מהפכה עתידית. ארגון "הנחשול" מגייס עוד ועוד אנשים, ונוצר מעין טרור בית ספרי. הארגון מאיים על כולם ומשתלט על בית הספר. תלמידה בשם לורי סונדרס שמנסה להתנגד לנחשול, מוחרמת. בתחילה נראה שהיא אינה פוחדת מהמהפך שחל בכיתה, אבל בהדרגה היא מבינה שמשהו גדול קורה בכיתה ובבית הספר. היא מנסה בכל כוחה לשכנע את הכיתה ש"הנחשול" מסוכן וקיצוני, וכמוצא אחרון היא פונה אל המורה בבקשה לעצור את "הנחשול". בסוף הסרט, לאחר בקשתה של לורי, המורה מודיע לתלמידים על מפגש כללי של חברי "הנחשול" שיתקיים אחר הצהריים. בפגישה הוא מספר להם שהנחשול קיים גם בבתי ספר נוספים רבים ברחבי הארץ, וכי זו איננה קבוצה קטנה ומצומצמת אלא קבוצה אדירת ממדים שהולכת אחרי מנהיג פוליטי. ואז הוא חושף בפניהם את דמות המנהיג, והוא לא אחר מאשר אדולף היטלר. הם הלכו שבי אחר אידאולוגיה נאצית ומסוכנת שעיוותה את שיקול דעתם. בשנת 2008 יצאה גרסה נוספת לסרט בגרמניה בשם "Die Welle". הגל השלישי - תיאור הניסוי המקורי הניסוי של מילגרם קונפורמיות "הנחשול", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "הנחשול", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) שבי רוזנפלד, סרט: בחזרה לנחשול, באתר הארץ, 4 באפריל 2011 אורן נהרישיחה עם מארק הנקוק, תלמיד בבית הספר שבו ערך המורה רון ג'ונס ניסוי "הגל השלישי" שנודע בעיבודים שונים בהמשך כ-"הנחשול(הקישור אינו פעיל), 2019. "Die Welle", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
בית החולים ברסון ובאומן

בית החולים ברסון ובאומן (גרמנית: Szpital Dziecięcy Bersohnów i Baumanów w Warszawie) פעל בשנים 1878–1942. בית חולים זה היה אחד מבתי החולים בגטו ורשה בתקופת השואה. בית חולים זה הוקם בשנות ה-70 של המאה ה-19 בוורשה בעזרת מימון של כמה אנשים: מאיר ברסון, בניו, חתנו סלומון באומן והבת פאולינה באומן. בתחילה, לבית החולים היו 20 מיטות, וב-1915, היו בו 43 מיטות. לאחר מימון של משפחת דוידסון, נוספה מרפאת עיניים חדשה ב-1900, ובשנות 1924–1930 עבר בית החולים הרחבה על ידי נריק סטיפלמן. רופאים מפורסמים רבים עבדו בבית חולים זה, ואחד המפורסמים ביותר הוא יאנוש קורצ'אק שעבד בו בשנים 1904–1912. עם פלישת גרמניה הנאצית לפולין ב-1939 בתחילת מלחמת העולם השנייה, נאלץ בית החולים, כמו כל שאר בתי החולים, לדווח ישירות לרופא העירוני שמונה על ידי הגרמנים. הרופא הראשון היה ד"ר קורט שרמפף, הידוע ביחסו האכזרי לרופאים יהודים. זמן קצר לאחר מכן, מינו רופא אחר – ד"ר וואצלב סקוניינצ'ני, אשר היה חביב מאוד על צוות בית החולים, ואף עזר ותמך למחתרות בוורשה. בנוסף, דרשו הנאצים מבית החולים לטפל רק במחלות מידבקות. אך בזכות זיוף אבחנות ודוחות, הצליח בית החולים לטפל גם במחלקה הפנימית ובמחלקה הכירורגית, ואף בילדים בתקופה בה גטו ורשה היה פעיל. כבר בינואר 1940 התמודד בית החולים עם בעיות קשות – מספר החולים היה עצום, ורוב התקציב הושקע בטיפולם. זמן קצר לאחר מכן, הפסיקה העירייה את התמיכה בבית החולים, ומאז, הג'וינט סייע לבית החולים עד כניסתה של ארצות הברית למלחמה ב-1942. ב-1940 שולב בית החולים בגטו ורשה, והיו לו כ-250 מיטות אשפוז. לאור העלייה העצומה של חולים במחלת הטיפוס, באוקטובר 1941 פתחה אנה בראודה הלרובה סניף נוסף לבית החולים. בשנים 1942–1944 שכנה בבניין מרפאת הילדים של אוניברסיטת ורשה, שהועברה לשם על ידי הגרמנים. במהלך מרד גטו ורשה, הבניין של בית החולים שימש כבית חולים ליחידה הטקטית AK Chrobry II. יתר על כן, מאז פברואר 1942, צוות בית החולים התחיל לבצע מחקר על מחלות הרעב בגטו ורשה. המחקר נערך בסודיות רבה, כדי שהגרמנים לא יוכלו להשביתו. מחקר זה פורסם בשנת 1946 על ידי אמיל אפלבאום: "מחלץ הרעב מחקר קליני על רעב בגטו ורשה בשנת 1942". ב-11 בספטמבר 1942 גורשו החולים ורוב הצוות (1,000 איש) למחנה המוות בטרבלינקה. עדינה בלדי-שוויגר נתנה לקבוצה של ילדים מורפיום כדי שיוכלו למות בבית החולים בשלום, ללא סבל מהמחנות של הגרמנים. בשנת 1953 נפתח שוב בית החולים לילדים של ורשה, וב-2014 המבנה הפסיק לתפקד כבית חולים. בשנת 2018 הודיעו ראש ממשלת פולין, שר התרבות והמורשת הלאומית כי מבנה זה יכיל את מוזיאון גטו ורשה (אנ'). מדיה וקבצים בנושא בית החולים ברסון ובאומן בוויקישיתוף Venue, Muzeum Getta Warszawskiego EN (באנגלית) מרים עופר, חלוק לבן בגטו : מבט על קורות הרפואה היהודית בפולין בתקופת השואה, ירושלים : יד ושם - המכון הבין-לאומי לחקר השואה - המרכז לחקר השואה בפולין, 2015
הארגון הצבאי האנטי-פשיסטי בביאליסטוק

הארגון הצבאי האנטי-פשיסטי (בפולנית: Antyfaszystowska Organizacja Bojowa, או בקיצור AOB) היה ארגון מחתרתי חשאי שהוקם ב-1942 בגטו ביאליסטוק. הארגון היה אחראי למרד גטו ביאליסטוק, המרד השני בגודלו, אחרי מרד גטו ורשה. פעילות הארגון כללה הקמה של ארכיון מחתרתי סודי, בדומה לארכיון רינגלבלום ("עונג שבת") בוורשה אשר פעל גם הוא עד אפריל 1943. נאספו כתבי עת, עדויות, חיבורים, מסמכים של היודנראט והממשל הגרמני, וכן חומרים נוספים. באביב 1943 הוסתר הארכיון ב"צד הארי" של הגטו, שם נמצא לאחר המלחמה. רוב החומר ממנו נמצא כיום במכון יד ושם בירושלים. בנוסף הארגון עסק בייצור נשק בתוך הגטו ובניסיונות לרכוש נשק בחוץ. באותה תקופה נתמכה התנועה, בין היתר, על ידי יו"ר היודנראט, אפרים ברש, שסיפק למורדים כספים וכן מידע והעתקים של מסמכים גרמניים סודיים, בחלקם מסמכים שנמסרו לארכיון. עד ינואר 1943 נותרה תנועת ההתנגדות ביאליסטוק בקשר הדוק עם הארגון היהודי הלוחם בוורשה (אי"ל), ועם חברי תנועת ההתנגדות בווילנה, וכן עם תאים רבים הפועלים בגטאות אחרים, ועם יחידות פרטיזנים הפועלות ביערות. בפברואר 1943 זכתה המחתרת היהודית לסיוע נרחב מידי קבוצה גרמנית אנטי-פשיסטית שסיפקה לגטו נשק, מפות, תרופות ומידע מודיעיני אשר איפשר את הישרדותם של כמה יהודים מגטו ביאליסטוק. ב-16 באוגוסט 1943 החל חיסול הגטו בביאליסטוק. עם כניסתן של יחידות גרמניות לגטו, החל הארגון הלוחם האנטי-פשיסטי את המרד בגטו. המרד נחשב לאחד המצבים הבודדים שבהם יהודים, ללא קשר לתוכניתם ולחילוקי דעות פוליטיות, לחמו בפיקוד משותף ומאוחד בארגון אחד. המרד נחשב כיום בעיני היסטוריונים להתקוממות השנייה בגודלה של האוכלוסייה היהודית נגד הגרמנים. מבין חברי המחתרת שלחמו ביומה הראשון של ההתקוממות לא נותר איש, כולם נפלו בקרב. אלה ששרדו והצליחו בכל זאת להגיע ליערות עשו זאת בשלב מאוחר יותר; היו שקפצו מן הרכבות, ויחידים הסתתרו בגטו ולאחר שנפסק המצוד, יצאו ממחבואיהם. כמה וכ-150 חברי מחתרת שהתגוררו בחלק העיר הפולני הצטרפו גם הם לפרטיזנים ביערות לאחר אקציית החיסול. בחורף 1943/1944 התארגנה ביערות ביאליסטוק קבוצה של פרטיזנים יהודים בת כ-80 לוחמים בשם "פארהויז" (קדימה). AOB - Antyfaszystowska Organizacja Bojowa, web.archive.org, ‏8 בפברואר 2015 המחתרת היהודית בביאליסטוק והפתרון הסופי, באתר lib.cet.ac.il