laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מורייבת

מורייבת (למפת סוריה מוגדלת)   דמשק חלב חומס לטקיה חמה דיר א-זור אל-חסכה א-רקה הים התיכון ישר. לבנון ירדן עיראק טורקיה מורייבת (למפת סוריה רגילה)   דמשק חלב חומס לטקיה חמה דיר א-זור אל-חסכה א-רקה הים התיכון ישר. לבנון ירדן עיראק טורקיה מורייבת מוּרֵייְבֶּת (בערבית: المريبط, "אל-מֻרַ֫יְבַּט") הוא אתר ארכאולוגי בקרבת נהר הפרת בסוריה, ובסמוך לתל אבו הוריירה, מיישובי הקבע הראשונים בהם התפתחה החקלאות. האתר נסקר לראשונה בשנת 1964. עונת החפירות הראשונה באתר התרחשה בשנת 1971 בראשות הארכאולוג הצרפתי ז'אק קוון (Jacques Cauvin). קוון הוחלף בשנת 1993 על ידי דניאל סטרודור. ביישוב נתגלו ארבעה שלבים עיקריים: השלב הנאטופי (10,600 - 9,600 לפנה"ס) שמקביל לתקופה הנאטופית המאוחרת, השלב החיָאמי (10,000 – 9,500 לפנה"ס) שמשתרע ברובו על השלב הנאטופי, השלב המורייבתי (9,500 – 8,800 לפנה"ס) והשלב הנאוליתי הקדם־קרמי אשר נמשך לתוך האלף ה־8 לפנה"ס. מהמכלול הצורני באתר עולים טיפוס החודים חיאם, חלוואן, ירדן, ביבלוס ועמוּק. צורת הבתים המקובלת בכפר הייתה מעגלית, אולם לקראת תום התקופה הנאוליתית הקדם־קרמית א' חל מעבר לצורת בתים ריבועית. הבתים נבנו מלבני גיר וטיט. בתחילת התקופה המורייבתית הוקם "מבנה משותף" מעגלי אשר שימש לראשונה לאחסון דגנים, ואולי למטרות טקסיות. המבנה שמר על צורתו המעגלית גם כאשר סגנון הבניה הפך ריבועי. באותה התקופה, אומנם, המבנה החל לתפקד כמוקד דתי מובהק. האתר ממוקם באזור מצומצם בתוך הסהר הפורה העשיר בצמחי בר אכילים כגון: שיפון, אפונה, חיטת אינקורן, חיטת אמר, בקיה, עדשים וחומוס. רוב הזנים האלו נמצאו במורייבת. השוואת עובי זרעי החיטה בין שכבה לשכבה מעידה על מגמת גדילה לאורך הזמן. ניתן לראות בכך עדות לטיפוח וגידול של הזן המסוים, אולם עד כה לא הוצגה טענה בעד ביות הצמחים. שור הבר כנראה נצוד באזור זה בתקופות המוקדמות, ובתקופה המאוחרת בויתו הכבש, העז, החזיר והשור. ממצאים אחרים מהאתר כוללים כדי אבן, ריהוט וסיכות נחושת. פסלוני אלות פריון נמצאו גם כן, וכיום הם מוצגים במוזיאון הלאומי של דמשק. בנוסף לכל אלו, נתגלו באתר אותות חימר קטנים. כלים אלו שימשו, לדעת החוקרים, כאמצעי תקשורת עתיק אשר קדם לכתב. השימוש בסימנים אלו אינו ייחודי למורייבת ואף היה שכיח באזור רחב בשעתו. לכל אות חימר צורה ייחודית, ואליה מתלווה משמעות בלעדית. יושבי מורייבת אפוא תקשרו אחד עם רעהו בעזרת כלים אלו. לאחר הקמת סכר טבקה, האזור הוצף והאתר נמצא מתחת למי אגם אסד. Torry Skurski (Minnesota State University), Mureybet, 2001. Les Mureybetiens (בצרפתית) O. Aurenche et al., Proto-Neolithic and Neolithic Cultures in the Middle East — The birth of Agriculture, Livestock Raising, and Ceramics: A calibrated 14C Chronology 12,500–5500 cal BC, Radiocarbon 43:3, 1191– 1202, 2001. S. Lev-Yadun et al., Enhanced: The Cradle of Agriculture, Science Magazine 288, 2000. Andie Byrnes, The Epiplaeolitic cultures: Abu Hureyra and Mureybet. John Alan Halloran, Symbolic Counting Tokens from the Early Near East, 1996.
אומלו

אוֹמָלוֹ (בגאורגית: ომალო) הוא כפר קטן באזור תושתי שבמחוז קאחתי במזרח גאורגיה. בגלל גובהו הרב והמחסור בדרכי הגעה נוחות, אומלו מבודד משאר גאורגיה מרבית ימות השנה. בחודשי החורף הכפר ננטש על ידי רוב המשפחות ורק בודדים נשארים לשמור על הכפר. הכפרים הסמוכים אליו הם שנאכו במרחק שעתיים הליכה ודרתלו במרחק של 5 שעות הליכה. הדרך היחידה שמוליכה אל הכפר היא דרך מעבר הרי אבנו בגובה 2,850 מטרים. המקום שימש כמקלט למקומיים בזמן מלחמה. ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בגאורגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קבוצת בני-בלי-שם

קבוצת בני-בלי-שם (בהולנדית: Naamlozew Vennootschap, N.V) או "הקבוצה בערבון מוגבל" (בע"מ), הייתה קבוצת מחתרת בהולנד בתקופת הכיבוש הנאצי. חברי הקבוצה טיפלו בהצלת ילדים יהודים, כמאתיים וחמישים נפש. שמונה עשר מחברי הקבוצה זכו לתואר חסיד אומות העולם ממוסד יד ושם בירושלים. הקבוצה פעלה בעיקר בעיר אמסטרדם. בין חבריה היו אזרחים הולנדים ממגזרי החברה השונים: הברונית אַנֶה-מארי וַן פֶרְשׁוֹיֶר; יאפ מוּש עובד מעבדה, ממנהיגי הקבוצה, שנתפס והוצא להורג בעינויים במחנה אומן; ויוֹן תיאו וורטמן בעל חברת מוניות שנאסר ונפטר במחנה ברגן-בלזן אליו נשלח. הקבוצה קיבלה סיוע מאזרחים הולנדים נוספים, שתרמו לילדים שהוברחו תלושי מזון, בגדים וציוד, ועזרו לחברי הקבוצה להמציא תעודות מזויפות באשר לזהותם של הילדים. פעילות ההצלה של חברי הקבוצה כללה הברחת הילדים, שרובם נאספו מאתרי איסוף וגירוש של יהודים אל מחנה הריכוז וסטרבורק, והעברתם אל מקומות מסתור ומחסה ראויים, בעיקר בדרום הולנד. מרדכי פלדיאל, קבוצת בני-בלי-שם, האנציקלופדיה של השואה, (עורך: ישראל גוטמן), ירושלים: הוצאת יד ושם, תל אביב: הוצאת ספרית פועלים, 1990, כרך ה, עמ' 1066. Mark Klempner, The Heart Has Reasons: Holocaust Rescuers And Their Stories of Courage, 2006. ערך זה הוא קצרמר בנושא השואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אודט אנאבל

אודט ג'ולייט אנאבל (באנגלית: Odette Juliette Annable; נולדה ב-10 במאי 1985) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית. נודעת בזכות תפקידה כד"ר ג'סיקה אדמס בסדרה "האוס", וכסמנתה אריאס בסדרה "סופרגירל". נולדה בשם אודט ג'ולייט יוסטמן (Odette Juliette Yustman) בלוס אנג'לס, קליפורניה שבארצות הברית, למשפחה נוצרית בעיקרה, אם כי סבה מצד אביה היה יהודי-אשכנזי. אמה לידיה (לבית נודרסה) היא קובנית, ואביה ויקטור יוסטמן הוא קולומביאני. דוברת ספרדית כשפת אם. בוגרת התיכון הנוצרי וודקרסט בריברסייד, קליפורניה. את הופעתה הקולנועית הראשונה עשתה אנאבל בגיל 5 בקומדיית הפעולה "שוטר בגן ילדים" בתפקיד של ילדה דוברת ספרדית. ובשנת 1996 חזרה לשחק בתפקיד מינורי של אנג'לה בסרט הקומי "אלוהים היקר" של הבמאי גארי מרשל. את הופעת הפריצה שלה עשתה בשנת 2008 בסרט האסונות המצליח "קלוברפילד" בתפקיד אליזבת' מקינטייר, חברתו של גיבור הסרט רוב הוקינס. ב-2009 הופיעה בסרט האימה של דייוויד ס. גויר "התאום" בתפקיד הראשי בתור בחורה הרדופה על ידי דיבוק. ב-2010 שיחקה אנאבל בקומדיה "רק לא את" בתור ג'ואנה קלארק יריבתה של גיבורת הסרט מרני אולסן אותה מגלמת קירסטן בל, במותחן האימה "ובקרוב האפלה", ובקומדיית הפעולה "מבצע סוף משחק". ב-2011 שיחקה במותחן הריגול "דאבל", ודיבבה בסרט "הצ'יוואווה מבוורלי הילס". כשהתבגרה אנאבל זכתה לחשיפה בזכות הופעותיה בסדרות "חזרה לשורשים" בתור אוברי דיאז, "South Beach" ובהפקה הטלוויזיונית "חיים גנובים". בשנת 2010 הופיעה כשחקנית אורחת בעונה החמישית של סדרת הדרמה "אחים ואחיות". בשנת 2011 זכתה לשדרוג במעמדה כשחקנית טלוויזיה בזכות תפקידיה בעונה השמינית של הסדרה "האוס" בתור ד"ר ג'סיקה אדמס, ובסדרה הקומית "ברייקינג אין". החל מינואר 2013, אנאבל משתתפת בסדרת הפעולה "באנשי" כאחותו של צ'יף השבט האינדיאני, נולה לונגשאדו. בשנת 2017 החלה אנאבל לשחק בעונתה השלישית של סדרת הטלוויזיה "סופרגירל" של רשת The CW בתפקיד סמנתה אריאס/ריין, והייתה מועמדת לפרס סאטורן לשחקנית משנה מצטיינת בסדרת טלוויזיה. בשנת 2019 החלה לשחק בעונה השנייה של סדרת המסתורין "ספר לי סיפור" ב-CBS, בתפקיד מאדי פריט, ילדת הסנדוויץ' במשפחה שבורה. היא הייתה מאורסת בעבר לשחקן טרבור רייט (אנ'), עד שהשניים נפרדו ב-2008. באוקטובר 2010 התחתנה עם עמיתה לסדרה "אחים ואחיות", השחקן דייב אנאבל, ולהם בת משותפת שנולדה בספטמבר 2015. באוקטובר 2019 הודיעו בני הזוג על פרידתם, אך הודיעו על חזרתם באוגוסט 2020. אנאבל הביעה את תמיכה במועמדת הדמוקרטית, הילרי קלינטון, בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016. מדיה וקבצים בנושא אודט אנאבל בוויקישיתוף אודט אנאבל, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אודט אנאבל, ברשת החברתית אינסטגרם אודט אנאבל, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אודט אנאבל, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי אודט אנאבל, באתר AllMovie (באנגלית) אודט אנאבל, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) אודט אנאבל, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) https://ethnicelebs.com/odette-annable Moreno Valley | PE.com | Southern California News | News for Inland Southern California, web.archive.org, ‏2009-03-11
נבחרת ונצואלה בכדורגל

נבחרת ונצואלה בכדורגל היא נבחרת הכדורגל הלאומית של ונצואלה. כינויה של הנבחרת הוא La Vinotinto (בעברית: היין האדום), שדבק בה כיוון שצבעה של התלבושת המסורתית של הנבחרת הוא אדום כיין. נבחרת ונצואלה נחשבת לנבחרת החלשה ביותר מבין עשר הנבחרות שחברות ב-CONMEBOL, והיחידה מביניהן שמעולם לא העפילה לגביע העולם בכדורגל. הדירוג הנוכחי של נבחרת ונצואלה ברשימת הדירוג של פיפ"א, הוא המקום ה-40 בעולם, נכון ל-19 בספטמבר 2024; הניקוד הוא 1,488.56 – ירידה של 3 נקודות לעומת ניקוד קודם. דירוג השיא 25 נמדד לראשונה בנובמבר 2019, והדירוג הנמוך ביותר 129 נמדד לראשונה בנובמבר 1998. במהלך ההיסטוריה סיימה הנבחרת מספר פעמים את שלב מוקדמות גביע העולם כשלזכותה אף לא ניצחון אחד. בשנים האחרונות חל שיפור ביכולותיה של הנבחרת וההישג הטוב ביותר שלה בטורניר הקופה אמריקה היה בשנת 2011, כשסיימה במקום הרביעי. 1930 עד 1954 - לא נרשמה 1958 - פרשה 1962 - לא נכנסה 1966 - לא העפילה 1970 - לא העפילה 1974 - פרשה 1978 עד 2022 - לא העפילה משחקי תיקו כוללים גם משחקים שהוכרעו בבעיטות הכרעה נכון ל-01 ביולי 2024. שחקנים מודגשים הם שחקנים שעדיין פעילים בנבחרת. רפאל דודאמל אלחנדרו מורנו חואן אראנגו סלומון רונדון רוברטו רוסאלס פרננדו אמורבייטה אוסבלדו ויסקרונדו חורחה אלברטו רוחאס ג'יאנקרלו מלדונאדו סטלין ריבאס יוהאנדרי אורוסקו תומאס רינקון אנדרס טונייס מדיה וקבצים בנושא נבחרת ונצואלה בכדורגל בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של נבחרת ונצואלה בכדורגל נבחרת ונצואלה בכדורגל, ברשת החברתית פייסבוק נבחרת ונצואלה בכדורגל, ברשת החברתית אקס (טוויטר) נבחרת ונצואלה בכדורגל, ברשת החברתית אינסטגרם דירוג לנבחרות לאומיות לגברים באתר פיפ"א החל מאוגוסט 1993 – אז החל דירוג פיפ"א לנבחרות גברים בכלל
מדלל צבע

מדלל צבע הוא ממס, שמשמש לדילול של סוגי צבעים שונים, בראשם צבעי שמן. מוצרים אשר משמשים כמדללי צבע מכילים בין היתר את החומרים הבאים: טרפנטין אצטון ספירט לבן בוטנון נפטא טולואן אתיל בנזן קסילן 1-בוטנול בפסקה זו אין מקורות ביבליוגרפיים כלל, לא ברור על מה מסתמך הכתוב בה וייתכן שמדובר במחקר מקורי. אנא שקלו לשפר את אמינות הפסקה באמצעות הבאת מקורות לדברים ושילובם בגוף הפסקה בצורת קישורים חיצוניים והערות שוליים. עקב היותם של חומרים מדללי צבע חומרים ביתיים קלים להשגה, נעשה בהם שימוש בתור חומר להסנפה. הסנפת מדללי הצבע נעשית לממכרת ועשויה לגרום נזק רב למערכת העצבים, למח ולכבד. Jennifer Marie, How To Thin Paint For Sprayer?(Acrylic, Water-Based, Emulsion & Latex), holapaints, ‏12 ביוני 2022 (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא כימיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סוזאן פלאשט

סוזאן פלאשט (באנגלית: Suzanne Pleshette; ‏31 בינואר 1937 – 19 בינואר 2008) הייתה שחקנית קולנוע, תיאטרון, וטלוויזיה יהודייה-אמריקאית. פלאשט נולדה ב-31 בינואר 1937 בברוקלין הייטס, ניו יורק שבארצות הברית למשפחה יהודית ממוצא רוסי ואוסטרו-הונגרי. אמה ג'רלדין (שם משפחה מנעורים קפלן), הייתה רקדנית ואמנית שהופיעה תחת שם הבמה ג'רלדין ריברס. אביה יוג'ין היה מנהל הבמה, מנכ"ל הרשת ומנהל תיאטרון סרטי פרמאונט בברוקלין. לאחר שסיימה כבוגרת תיכון מנהטן לאמנויות הבמה, למדה סוזאן באוניברסיטת סירקיוז במשך סמסטר אחד לפני שעברה למכללת פינץ'. את קריירת המשחק החלה פלאשט בתיאטרון, כאשר הופיעה במחזה של הסופר מאיר לוין בשנת 1957. לאחר כמה שנים החלה לבסס את משחקה בסדרות טלוויזיה רבות כגון "כביש 66", "הנמלט", "שם המשחק" ועוד. לאחר קריירת תיאטרון וטלוויזיה מצליחה, עברה פלאשט לשחק בסרטי קולנוע "נער הגיישה" (1958) "הציפורים" של הבמאי אלפרד היצ'קוק, "נבדה סמית'", "צרור של צרות", "הכל אודות אהבה" (1962), ו"על גבורה ואהבה" (1964), אתם הופיעה עם בעלה טרוי דונהיו לו הייתה משואה תקופה קצרה, "תינוק מוזר במשפחה" (1966), "תעתועי שחור הזקן" (1968) ו"עם הכלב לצמרת" (1976). פלאשט גם דיבבה את זירה בסרט "מלך האריות 2: מלכות סימבה", וכן את יובאבה ואת אחותה זניבה בסרט "המסע המופלא". פלאשט המשיכה לפעול בתחום המשחק עד שנת 2004. היא נפטרה מאי-ספיקת נשימה כתוצאה מסרטן ריאות ב-19 בינואר 2008, 12 ימים לפני יום הולדתה ה-71. מדיה וקבצים בנושא סוזאן פלאשט בוויקישיתוף סוזאן פלאשט, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) סוזאן פלאשט, באתר AllMovie (באנגלית) סוזאן פלאשט, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) סוזאן פלאשט, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) סוזאן פלאשט, באתר MusicBrainz (באנגלית) סוזאן פלאשט, באתר Discogs (באנגלית) סוזאן פלאשט, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
לודוויג מינקוס

לודוויג מינקוס (ידוע גם כלאון פיודורוביץ' מינקוס) (23 במרץ 1826 - 17 בדצמבר 1917), היה כנר ומלחין אוסטרי, מוכר בעיקר בשל המוזיקה שחיבר לבלט בשנות שהותו ברוסיה. מינקוס נולד בווינה. הוריו היו יהודים שהתנצרו לפני חתונתם. בגיל ארבע החל ללמוד לנגן בכינור. בשנים 1838–1842 למד מוזיקה בבית הספר של החברה לידידי המוזיקה (Gesellschaft der Musikfreunde) בווינה. לאחר מכן הופיע ככנר ומנצח בארצות שונות ובשנת 1852 נתמנה לכנר ראשי בתזמורת האופרה של וינה. ב-1853 עבר לסנקט פטרבורג ברוסיה כמנצח התזמורת של הנסיך יוסופוב, משרה בה החזיק עד 1855. אז שינה את שמו הפרטי ללאון פיודורוביץ'. בשנים 1856–1861 שימש ככנר ראשי בתזמורת הבולשוי במוסקבה. הוא שימש גם כפרופסור לכינור בקונסרבטוריום במוסקבה שזה אך נפתח. מינקוס שיתף פעולה עם שניים מגדולי הכוראוגרפים ברוסיה דאז: ארתור סנט-לאון (1821-1910) ומריוס פטיפה. מהבלטים שלו יש לציין: דג הזהב- Le Poisson doré ‏(1866) המעיין-La Source ‏(1866) ביחד עם ליאו דליב דון קיחוטה-Don Quixote הבלט המפורסם ביותר שלו (1869) לפי דון קישוט של סרוונטס הביאדרה-La Bayadère‏ (1877) מינקוס גם הוסיף מוזיקה לבלטים של מחברים אחרים כמו לז'יזל של אדולף אדם. בשנת 1886 פרש מינקוס מתפקידו ובשנת 1891 חזר עם אשתו לווינה. מספר בלטים שחיבר לא הצליחו. לאחר מות אשתו ב-1895 נשאר בודד והתקיים מפנסיה צנועה שקיבל מרוסיה. במלחמת העולם הראשונה הופסקה הפנסיה הזאת והוא נשאר בחוסר כל. בחורף 1917 לקה בדלקת ריאות קשה ונפטר בגיל 91. בשנת 1939 הוצאה גופתו על ידי הנאצים בגלל מוצאו היהודי והועברה לקבר אחים אנונימי. הבלטים של מינקוס עדיין מבוצעים בתכיפות על ידי טובי להקות ורקדני בלט בעולם. דון קיחוטה הועלה בישראל ב-2005 על ידי להקת הבלט הישראלי וב-2011 על ידי להקת בוריס אייפמן מרוסיה. המוזיקה של מינקוס היא קלה ונעימה לאוזן. אין בה תזמור מיוחד כמו בבלטים של צ'ייקובסקי שנכתבו באותה תקופה. הוא היה ידוע בעיקר ברוסיה אבל עם עריקת רקדנים כמו רודולף נורייב ומיכאיל ברישניקוב למערב, הוא התחיל להיות פופולרי גם שם. מדיה וקבצים בנושא לודוויג מינקוס בוויקישיתוף לודוויג מינקוס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) לודוויג מינקוס, באתר MusicBrainz (באנגלית) לודוויג מינקוס, באתר פרויקט מוטופיה לודוויג מינקוס, באתר Discogs (באנגלית) בוריס אייפמן מעלה את דון קיחוטה בישראל ביוגרפיה באנגלית על מינקוס ורשימת בלטים שכתב
קרב לושונקואו

קרב לושונקואו (ביפנית: 旅順口の戦い) היה קרב במלחמת סין–יפן הראשונה שנערך בלו'שונקואו (לימים תקרא פורט ארתור) שבמנצ'וריה, בין כוחות האימפריה היפנית לכוחות צ'ינג הסיניים. במקורות מערביים מכונה קרב זה לעיתים בשם הקרב על פורט ארתור (אף על פי שהכוונה היא בעיקר לקרב שפתח את מלחמת רוסיה–יפן). לאחר הניצחון בקרב ג'יוליאנצ'נג ובמספר תקריות אחרות, הציבו היפנים לעצמם את כיבוש לושונקואו כמטרה אסטרטגית. לעיר הנמל נודעה חשיבות בשל אופייה הגאוגרפי, הביצורים שלה והנמל המוגן שלה, ונחשבה כבלתי ניתנת לכיבוש. בנמל היה גם המבדוק היבש היחיד ברשות צי בייאנג, ציה הקיסרי של סין, וציוד מודרני אחר, ואובדנם פירושו אובדן היכולות לתקן ולצייד את ספינות הצי. בנוסף, מיקומה בקצה חצי האי ליאודונג חולש למעשה על נתיבי השייט לטיינג'ין ולבייג'ינג, ולכך נודעה חשיבות אסטרטגית רבה. הארמייה הראשונה של צבא יפן, תחת פיקודו של גנרל איוואו אויאמה, התחלקה לשתי קבוצות. קבוצה אחת נעה צפונה לכיוון העיר מוקדן, כפעולת הסחה, והקבוצה השנייה צעדה במורד חצי האי ליאודונג לכיוון לושונקואו. הארמייה השנייה נחתה מצפון ללושונקואו וכבשה את העיר ג'ינז'ואו ב-6 בנובמבר, ובכך למעשה בודדה את עיר הנמל. ביום המחרת כבשה הארמייה גם את דאליין ללא התנגדות מרובה, שכן מגיניה נסו דרומה. צי בייאנג, שעגן באותה עת בלושונקואו, קיבל פקודה מהרשויות הסיניות לסגת לנמל ווייהאיוויי, על מנת להימנע מעימות עם ספינות הצי הקיסרי היפני, שעתידות היו להגיע לאזור על מנת לסייע לכוחות הקרקע. כך נותרו מגיני העיר חשופים למתקפה מהים. עימותים בפאתי העיר החלו ב-20 בנובמבר, ובשעה 02:00 ב-21 בנובמבר נפתחה המתקפה היפנית. הרעשה ארטילרית הקדימה את ההתקדמות החיילים, ועל אף שהסינים ניסו להעמיד התנגדות, היא לא הספיקה על מנת לעצור את היפנים, ששלטו בקרב. עד שעות הצהריים התמוטטה ההגנה הסינית והיפנים השתלטו על כל עמדות ההגנה מסביב לעיר ועל מתקני הנמל, כולל המבדוק היבש. בכניסה לעיר עצמה תלו הסינים את גופותיהם המושחתות של מספר חיילים יפנים שנהרגו, והדבר עורר זעם בקרב היפנים, כשאלה נכנסו לעיר. בנוסף, בעיר עצמה לחמו הסינים מבית לבית, וירו על החיילים היפנים ממחסה. בתגובה, פתחו היפנים במסע טבח חסר הבחנה, במהלכו נרצחו לפחות 2,000 בני אדם חפים מפשע. שילוני, בן-עמי. יפן המודרנית: תרבות והיסטוריה. הוצאת שוקן, 1997 (מהדורה מתוקנת ומורחבת 2002). Paine, S.C.M. The Sino-Japanese War of 1894-1895: Perception, Power, and Primacy. Cambridge University Press, 2003. ISBN 052161745-1 The capture of Kin-chow, Nov 6-7, and Talienwan (Port Arthur), Nov 21, 1894.
טמרין רעמתי זהוב-ראש

טמרין רעמתי זהוב-ראש (שם מדעי: Leontopithecus chrysomelas) הוא מין של קוף ממשפחת המרמוסטיים. מין זה אנדמי לברזיל ותחום תפוצתו מצומצם מאוד, בצפון מדינת באהיה. בעקבות תפוצתו המצומצמת הוא נתון בסכנת הכחדה ומעריכים כי בטבע נותרו בין 6,000 ל-10,000 פרטים, אך אזור היערות בו הוא חי קטֵן בכ-0.5% בשנה, וכן הוא גם ניצוד בשל מראהו. לטמרין רעמתי פרווה שחורה בכל הגוף מלבד רעמתו, זנבו ורגליו להם צבע זהוב. אורכו 26 ס"מ, אורך זנבו 38 ס"מ ומשקל הנקבה עד 590 גרם והזכר יכול להגיע עד 700 גרם. לטמרין אצבעות דקות וארוכות שמאפשר להם לתפוס חרקים בצורה יעילה כך שחרקים הוא מזונו העיקרי, בנוסף הוא אוכל עלים ופירות. הטמרין חי בקבוצות בגודל ממוצע של ארבעה עד שבעה פרטים, בשטח של 660–860 דונם. הוא נע על צמרות עצים ביערות עד לגובה 120 מטר מעל גובה פני הים. מדיה וקבצים בנושא טמרין רעמתי זהוב-ראש בוויקישיתוף טמרין רעמתי זהוב-ראש, באתר ITIS (באנגלית) טמרין רעמתי זהוב-ראש, באתר NCBI (באנגלית) טמרין רעמתי זהוב-ראש, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) טמרין רעמתי זהוב-ראש, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) טמרין רעמתי זהוב-ראש, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) טמרין רעמתי זהוב-ראש, באתר GBIF (באנגלית) טמרין רעמתי זהוב-ראש באתר הרשימה האדומה של IUCN
החוויה האולימפית

החוויה האולימפית הוא מרכז מבקרים אקטיבי שהוקם בשנת 2009 על ידי הוועד האולימפי בישראל ונמצא בבניין האולימפי במרכז הספורט הלאומי תל אביב (נקרא גם: "מרכז הספורט - הדר יוסף") במתחם שכונת הדר יוסף בתל אביב-יפו. המרכז הוקם כחלק משליחותו של הוועד להנחיל את הערכים האולימפיים בקרב אוכלוסיית המדינה. מטרת הקמתו היא לייצר בקרב המבקרים דמויות לחיקוי אשר פרט לכישרונם המולד, גם עבדו במשך שנים רבות על התמקצעות בתחומם והגיעו להישגים. בשנת 2012 קיבל המוזיאון הכרה עולמית כשהתקבל כחבר בארגון המוזיאונים האולימפיים של הוועד האולימפי הבינלאומי. את רעיון הקמת המרכז גיבשו ראשי הוועד האולימפי הישראלי לאחר זכייתו של גל פרידמן במדליית הזהב הראשונה לישראל באולימפיאדת אתונה, מתוך רצון להעביר את המסרים של החוויה האולימפית גם לקהל הרחב, באמצעות סיור וירטואלי אטרקטיבי במיוחד. בהקמתו הושקעו כ-15 מיליון ש"ח והוא מתשתרע על פני 850 מטר מרובע המחולקים לחמישה אולמות גדולים, המייצגים את חמש הטבעות האולימפיות. באולמות מפוזרים אמצעי המחשה טכנולוגיים כגון מסך 360 מעלות, הולוגרמות, מסך כדורי, מיצגים אור קוליים ועמדות אינטראקטיביות, הנעים מתקופת יוון העתיקה ועד ימינו. טבעת אחת מוקדשת כולה למדליסטים הישראלים ולאסון אולימפיאדת מינכן 1972. המרכז מחולק לחמישה אולמות המייצגים את חמש הטבעות האולימפיות. לאורך כל המסע מלווים את המבקרים צמד השחקנים אמנון וולף ואביגיל הררי המגלמים מאמן וספורטאית ישראליים שיוצאים למסע היסטורי לאורך האולימפיאדה מנקודת המבט הישראלית. מלבד האולמות ניתן לראות במקום לפידים אולימפיים מקוריים, כולל הלפיד של המשחקים האולימפיים במינכן 1972 וכן מדליות מקוריות. באולם הראשון מועברים סיפור המסגרת של הסיור והצגה של רגעי השיא הגדולים בתולדות המשחקים האולימפיים במיצג היקפי של 360 מעלות המלווה בתאורה, סרטון ומוזיקה. באולם השני מסע אל תחילת המשחקים האולימפיים ביוון העתיקה במפגש עם פסל יווני שקם לתחיה ואחריו קפיצה אל פריז של סוף המאה ה-19 עם חידוש המשחקים בעידן המודרני דרך דמות שיוצאת מתוך עיתון צרפתי ישן. באולם השלישי מפגש אישי של המבקרים עם הולוגרמות נעות ומדברות של ששת המדליסטים האולימפיים של ישראל - גל פרידמן, יעל ארד, שחר צוברי, אריק זאבי, מיכאל קולגנוב ואורן סמדג'ה והיא כוללת גם הנצחה של י"א חללי מינכן באמצעות סיפורה האישי של כלת פרס ישראל האתלטית אסתר רוט-שחמורוב. בחדר זה משולבים קטעים דוקומנטריים מהארכיון של סטיבן ספילברג. מסך ענק בצורת כדור עליו מוקרן מיצג הולוגרמה שמבטא את רוח החוויה האולימפית העולמית. עמדות התנסות מעשית - יכולת ריכוז בטכניקת ביופידבק, סיבולת על גבי מכשיר ריצה המדמה ריצת מרתון, זינוק לבדיקת מהירות התגובה הכוח והניתור, ועמדות מידע וטריוויה אינטראקטיביות וכן תצוגה של הלפידים האולימפיים תרומתו של אלכס גלעדי, חבר הוועד האולימפי הבינלאומי. אתר האינטרנט הרשמי של החוויה האולימפית סיור וירטואלי באתר YouTube ynet ספורט, החוויה האולימפית מקבלת הכרה רשמית, באתר ynet, 8 באוקטובר 2012
טמרין רעמתי שחור-פנים

טמרין רעמתי שחור-פנים (שם מדעי: Leontopithecus caissara) הוא מין של קוף ממשפחת המרמוסטיים האנדמי לברזיל. לטמרין רעמתי שחור-פנים פרווה זהובה בכל הגוף מלבד פניו, ידיו וזנבו (מלבד קצהו הזהוב). אורכו 30 ס"מ, כאורך זנבו, ומשקלו עד 600 גרם. לטמרין אצבעות דקות וארוכות המאפשרות תפיסת חרקים יעילה כך שחרקים הוא מזונו העיקרי, בנוסף הוא אוכל עלים, פירות ונקטר. הוא חי בקבוצות של 2 עד 11 פריטים כאשר בדרך כלל בקבוצה חמישה פריטים. הוא נע על צמרות עצים ביערות עד לגובה 300 מטר מעל גובה פני הים. תחום תפוצתו מצומצם מאוד, כ-170 ק"מ רבוע, בדרום מזרח מדינת סאו פאולו וצפון מזרח מדינת פרנה. מין זה חי ביערות שנמצאים ליד חופי האוקיינוס האטלנטי. בעקבות תפוצתו המצומצמת הוא נתון בסכנת הכחדה חמורה, מעריכים כי נשארו רק 260 בטבע. משנת 1990 הוא מוגן בפארק הלאומי סופראגויי (Superagüi). מדיה וקבצים בנושא טמרין רעמתי שחור-פנים בוויקישיתוף טמרין רעמתי שחור-פנים, באתר ITIS (באנגלית) טמרין רעמתי שחור-פנים, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) טמרין רעמתי שחור-פנים, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) טמרין רעמתי שחור-פנים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) טמרין רעמתי שחור-פנים, באתר GBIF (באנגלית) טמרין רעמתי שחור-פנים באתר הרשימה האדומה של IUCN מידע מאתר animalinfo
קרב ג'יוליאנצ'נג

קרב ג'יוליאנצ'נג (ביפנית: 鴨緑江作戦) היה קרב במלחמת סין–יפן הראשונה שנערך ב-24 באוקטובר 1894 בין כוחות האימפריה היפנית לבין כוחות האימפריה הסינית. קרב פיונגיאנג סיים את הלחימה בקוריאה, והחיילים הסינים נסוגו לתוך סין, תוך שהיפנים בעקבותיהם. הקרב נערך בנהר יאלו, המהווה גבול טבעי בין קוריאה לסין. לאחר תבוסתו בקרב פיונגיאנג נסוג צבא בייאנג מקוריאה, חצה את נהר יאלו לתוך מנצ'וריה, והקים שם את מפקדתו בעיר ג'יוליאנצ'נג. בנוסף, הורה מפקד הצבא, סונג צ'ינג, לבצר קטע באורך 16 קילומטרים על גדת הנהר, באזור המתאים לחצייה, כהכנה להגעת היפנים. הארמייה היפנית הראשונה, תחת גנרל ימגטה אריטומו, הגיעה לאזור ב-23 באוקטובר. בשעות הבוקר המוקדמות של ה-24 באוקטובר חצה כוח יפני שמנה שבע פלוגות מרגימנט חיל הרגלים ה-18 את נהר היאלו. בתגובה, פתח עליהם המוצב הסיני באזור באש, ויחידה שמנתה 300 חיילים ו-60 פרשים נשלחה אחריהם, אך נהדפה. הכוח היפני הצליח להשתלט על המוצב הסיני ולקח שלל שני תותחים, תחמושת וציוד חורף. לאחר שקיבל את הידיעה על כיבוש המוצב, החליט אריטומו לפתוח במתקפה כללית ביום המחרת, ה-25 באוקטובר. במהלך הלילה בנה חיל ההנדסה היפני בחשאי גשר מפרקים מעל הנהר, מול הביצורים הסיניים בהושאן, ובשעה 04:30 ב-25 באוקטובר, חצתה אותו הדיוויזיה השלישית. בשעה 06:15 התפתח קרב בין הצדדים, ולאחר שעה וחצי של לחימה נסוגו הסינים מהביצורים, ונסו לכיוון ג'יוליאנצ'נג. כשהבין המפקד הסיני שחייליו נטשו את עמדותיהם והותירו ליפנים לחצות את נהר היאלו, שלח לקראתם חיילים רעננים. אך גם התקפה זו נהדפה על ידי היפנים, ובשעה 10:30 תם הקרב עם ניצחון יפני. אריטומו תכנן לתקוף את ג'יוליאנצ'נג ב-26 באוקטובר, אך משהגיעו אליה גילו שהיא ננטשה במהלך הלילה. הארמייה היפנית הראשונה רדפה אחרי הסינים הנסוגים, והתפצלה לשתי קבוצות בעושתה כן: קבוצה אחת דלקה אחרי חיל המצב של אנטונג צפונה ומערבה, ובדרכה כבשה את הערים פנגהְואנגצ'נג ושיויאן, דבר שתרם לבידודה של פורט ארתור. הקבוצה השנייה צעדה אף היא צפונה, אך לכיוון מוקדן, בירת מנצ'וריה. הכוחות הנותרים של גנרל סונג התמקמו בעיר ליאויאנג, בדרך למוקדן, על מנת לחסום את התקדמות היפנים. בנוסף, מאחר שיפן כבשה שטחים בהם התגוררה אוכלוסייה אזרחית סינית, הוקם מנגנון הנהגה אזרחי זמני באזורים שנכבשו במנצ'וריה. שילוני, בן-עמי. יפן המודרנית: תרבות והיסטוריה. הוצאת שוקן, 1997 (מהדורה מתוקנת ומורחבת 2002). Paine, S.C.M. The Sino-Japanese War of 1894-1895: Perception, Power, and Primacy. Cambridge University Press, 2003. ISBN 052161745-1 The Invasion of China ערך זה הוא קצרמר בנושא קרבות ובנושא יפן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דימיטר סטאנצ'וב

דימיטר יאנב סטאנצ'וב (בבולגרית: Димитър Янев Станчов;‏ 21 במאי 1863, סבישטוב, האימפריה העות'מאנית – 23 במרץ 1940, סופיה, ממלכת בולגריה) היה פוליטיקאי ודיפלומט בולגרי אשר כיהן כשר החוץ וראש ממשלת נסיכות בולגריה. סטאנצ'וב נולד בסבישטוב ואת השכלתו האקדמית במשפטים רכש באוניברסיטת וינה. הוא כיהן כמזכירו האישי של הנסיך פרדיננד הראשון ובהמשך מונה לשליח דיפלומטי נסיכות בולגריה בממלכת רומניה, האימפריה האוסטרו-הונגרית והאימפריה הרוסית. סטאנצ'וב כיהן כשר החוץ בממשלתו של דימיטר פטקוב ולאחר שנרצח פטקוב בכדורי מתנקש, מונה לראש הממשלה בפועל. לאחר מינויו של פטר גודב לראש הממשלה, כיהן סטאנצ'וב כשר החוץ והדתות של הנסיכות ולתקופה קצרה גם כשר למבני ציבור, כבישים ותקשורת. בהמשך, מונה לשגריר בולגריה בממלכה המאוחדת, צרפת, בלגיה וממלכת איטליה. הוא התנגד לכניסתה של בולגריה למלחמת העולם הראשונה והודח מתפקידו. לאחר תבוסת בולגריה במלחמה, מונה למזכיר צוות המשא ומתן הבולגרי שדן בתנאי חוזה ניי. בהמשך, כיהן שוב כשגריר בממלכה המאוחדת ובבלגיה וב-1924 התפטר מתפקידו כשגריר בולגריה בהולנד בשל התנגדותו למדיניות ממשלתו של אלכסנדר צאנקוב. בין 1927 ל-1929 כיהן סטאנצ'וב כיושב ראש הוועד האולימפי הבולגרי ולאחר סיום תפקידו פרש מהחיים הציבוריים. דימיטר סטאנצ'וב הלך לעולמו ב-1940 בסופיה והוא בן 76 שנים. הוא היה נשוי ואב ל-5 ילדים. נכדו איוואן סטאנצ'וב כיהן כשר החוץ של בולגריה בממשלתה של רנטה אינג'ובה. מדיה וקבצים בנושא דימיטר סטאנצ'וב בוויקישיתוף דימיטר סטאנצ'וב – תקציר ביוגרפי, באתר events.bg (בבולגרית) דימיטר סטאנצ'וב – תקציר ביוגרפי, באתר הוועד האולימפי הבולגרי (באנגלית).