laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
דנגפנג

דנגפנג (בסינית: 登封; בפין-יין: Dēngfēng) היא נפה עירונית השייכת לנציבות העירונית ג'נגג'ואו, בירת מחוז חנאן שבמזרח-מרכז הרפובליקה העממית של סין. בהיסטוריה הייתה העיר קרויה פעם יָאנְגְצֶ'נְג (陽城, פין-יין Yángchéng) ושימשה כמה פעמים בהיסטוריה העתיקה של סין אחת מערי הבירה של שושלות דוגמת שושלת שיה ושושלת ג'ואו. השם דנגפנג הוענק לה בשנת 696 על ידי הקיסרית היחידה בתולדות סין וו דזה טיין (שלטה 690–705) משושלת ג'ואו השנייה (למעשה חלק משושלת טאנג). אורכה של הנפה (ממזרח למערב) 56 קילומטרים ורוחבה (מצפון לדרום) 35.5 קילומטרים ושטחה 1,217 קמ"ר. רוב שטח הנפה הררי והאקלים הוא יבשתי ממוזג. ע"פ מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית הנפה מנתה 729,332 תושבים. העיר דנגפנג שוכנת למרגלות הר סונג, אחד מההרים הקדושים בסין. העיר היא אחד מהמרכזים הרוחניים הנודעים ביותר בסין, והיא משמשת משכן למוסדות דתיים שונים ולמקדשים דוגמת מקדש ג'ונְגְיְוֵּה הדאואיסטי, מנזר שאולין הנודע הבודהיסטי ואקדמיית סונְגְיָאנְג הקונפוציאנית, מכאן הכינוי הפיוטי שמקורו בספרות הסינית "מרכז השמים והארץ". ערך מורחב – מונומנטים היסטוריים של דנגפנג בשנת 2010 צרף ארגון אונסק"ו כמה מהאתרים ההיסטוריים הידועים ביותר בנפת דנגפנג לרשימת אתרי המורשת העולמית בשם: 'אתרים היסטוריים של דנגפנג ב"מרכז השמים והארץ"'. אתר המורשת כולל שמונה אתרים המשתרעים על שטח של 8.25 קמ"ר ומוקפים באזור חיץ ששטחו 35 קמ"ר, וכוללים: שערים, מקדשים, אקדמיה קונפוציאנית ומצפה כוכבים. שערי טָאיְשְׁה צ'וֵּה ומקדש ג'ונְגְיְוֵּה שערי שָׁאושְׁה צ'וֵּ'ה שערי צִ'ימוּ צ'וֵּ'ה הפגודה של מקדש סונְגְיְוֵּה המכלול האדריכלי של מנזר שאולין מקדש חְווֵיְשָׁאן אקדמיית סונְגְיָאנְג ללימודים קלאסיים מצפה הכוכבים בגָאוצֶ'נְג מדיה וקבצים בנושא דנגפנג בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של דנגפנג (בסינית) China: Hénán (Prefectures, Cities, Districts and Counties) - Population Statistics, Charts and Map, www.citypopulation.de Historic Monuments of Dengfeng in "The Centre of Heaven and Earth." UNESCO World Heritage Centre Historic Monuments of Dengfeng in "The Centre of Heaven and Earth." UNESCO World Heritage Centre
מעיל רוח

מעיל רוח הוא מעיל דק שמגן מפני קירור הרוח ומפני גשם קל. הוא עשוי לרוב מבד סינתטי עמיד למים ובמקרים רבים הוא יכלול גם כובע. חלקים שונים (כגון קצות השרוולים) יכולים להיות גמישים כדי לעזור מההגנה מהרוח. מעילי הרוח הראשונים יוצרו מכותנה. לדוגמה, המעיל התקני של הצבא האמריקאי במלחמת העולם השנייה שתוכנן כמעיל דק אשר מתחתיו, במידת הצורך, ילבשו שכבות נוספות. תכנונו התבסס במקור על מעילים אזרחיים קיימים, כגון המותג Windbreaker.[דרוש מקור] בתחום הספורט החל שימוש באריגים חדשניים. לדוגמה, בשנת 1952 הציגה חברת קולמר האיטלקית מעיל ניילון עבור גולשי סקי באולימפיאדת החורף באוסלו. החל משנות השבעים הפך לבוש הספורט למקובל יותר והחל להיכנס לשימוש מעיל רוח שבנוי מניילון או חומרים דומים. בארצות הברית ומספר ארצות שונות נקרא המעיל לרוב windbreaker, כשמו של המותג. החברה נסגרה מאז והמותג הפך לשם גנרי. שם אחר הוא אנוראק שהוא לרוב שם למעיל חורפי כבד יותר. על מעיל השדה M1943 המקורי ההיסטוריה של חברת קולמר - מתוך אתר חברת קולמר. ההיסטוריה של מעיל הרוח - מתוך אתר Love to Know - Fashion History
קוטל חרקים

קוטל חרקים (באנגלית: Insecticide) הוא חומר המשמש להדברה של מינים שונים של חרקים. בהגדרה נכללים גם חומרים קוטלי זחלים (Larvicides) וחומרים קוטלי ביצי חרקים ( Ovicides). חומרי ההדברה משמשים בחקלאות, ברפואה, בתעשייה וגם בשימוש ביתי. חומרי הדברה הם כנראה הגורם מרכזי בגידול הפיריון החקלאי במאה ה-20. כמעט כל קוטלי החרקים הם בעלי פוטנציאל גבוה לפגיעה במערכות אקולוגיות; רבים מהם רעילים לבני אדם, באופן ישיר או דרך שרשרת המזון. פרופוקסור (חומר כימי נפוץ בתכשירי הדברה הביתיים) מדיה וקבצים בנושא קוטל חרקים בוויקישיתוף קוטל חרקים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) קוטלי חרקים, דף שער בספרייה הלאומית IUPAC (2006). "GLOSSARY OF TERMS RELATING TO PESTICIDES" (PDF). IUPAC. p. 2123. נבדק ב-1 בינואר 2014. {{cite web}}: (עזרה) van Emden, H.F.; Peakall, David B. (30 ביוני 1996). Beyond Silent Spring. Springer. ISBN 978-0-412-72800-6. {{cite book}}: (עזרה) ערך זה הוא קצרמר בנושא ביולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו. ערך זה הוא קצרמר בנושא כימיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יעקב לנדא

הרב יעקב לנדא (תרנ"ג 1893 – כ"ו בשבט ה'תשמ"ו, 5 בפברואר 1986) היה רבה של בני ברק ואב בית דין בשנים 1936–1986, שם יסד ועמד בראש מערכת כשרות וחבר בבית דין רבני חב"ד. נולד בעיירה קורניץ שברוסיה הלבנה, לגיטה פייגה ולרב חיים משה יהודא ליב לנדא, שהיה רב המקום. לאחר פטירת אביו נתמנה בגיל 20 לתפקיד, בלחצו של הרבי שלום דובער שניאורסון מלובביץ'. לימים הקים את ישיבת תפארת בחורים במוסקבה לבעלי תשובה. כרווק היה רב בקהילה החסידית בעיר ליבאו שבלטביה, בשנת 1930 נשא שם לאישה את מינה רבינוביץ (אחות מאם של הרב אברהם אליהו קפלן). בזמן שהותו ברוסטוב שעל נהר הדון, רבי שלום דובער שניאורסון מינהו ל"רב החצר". הוא בנה את המקווה בחצר בית האדמו"ר בשיטת "בור על גבי בור", שהיוותה חידוש הלכתי. פעל בשליחותו בהפצת יהדות ברוסיה. לאחר מכן היה מקורב לרבי יוסף יצחק שניאורסון, הרבי השישי לשושלת חב"ד. גם הרב יוסף רוזין ("הרוגצ'ובר") קירבו והוא סידר את הקידושין בחופתו של הרב לנדא. בהמשך עמד בקשר עם הרבי מנחם מנדל שניאורסון והם התכתבו בענייני חב"ד בישראל ומנהגי חב"ד כפי שנהג רבי שלום דובער שניאורסון, שהיה להם עד. לאחר עלייתו לארץ ישראל באלול תרצ"ד שימש כרבה של רמתיים (אחת מארבע המושבות שהרכיבו את הוד השרון) במשך שמונה חודשים. אחר כך כיהן כרב העיר בני ברק במשך 50 שנה - מכסלו תרצ"ו עד פטירתו. במסגרת תפקידו בבני ברק הסתובב בעצמו בין החנויות על מנת לעשר ירקות. נהג לעיתים לעמוד בשבת ברחוב ולבקש מנהגי המכוניות שיצאו מן העיר, משום שזוהי עיר שומרת שבת. במשך השנים הקים מערכת כשרות. העביר שיעורים בהלכה ובספר התניא, וכן מסר דברי תורה בסעודה שלישית. בלילה שלפני פטירתו ביקש מראש עיריית בני ברק משה אירנשטיין, שידאג למנות את בנו הגדול, הרב משה יהודא ליב לנדא, לרב העיר. כך גם כתב בצוואתו. בהלווייתו בבני ברק השתתפו עשרות אלפים, ראש העיר הכריז על המינוי של בנו לפני יציאת ההלוויה משם המשיכה ההלוויה לישיבת תורת אמת בירושלים ונטמן בחלקת חב"ד בבית הקברות הר הזיתים בירושלים. בכל שנה ביום פטירתו היה עורך בנו הרב משה לנדא סעודת הילולא לזיכרון בבית מדרשו "בית יעקב" בבני ברק. בנו הרב משה יהודא ליב לנדא, מילא מקומו ברבנות בבני ברק בנו הרב אליהו, מראשי ישיבת תומכי תמימים המרכזית כפר חב"ד חתנו הרב שלמה נח קרול אוצר החסידים - ארץ הקודש - אישיותם ומשנתם החסידית של משפיעי חב"ד, עמודים 455–478, בעריכת יוסף אשכנזי, תשע"ב מדיה וקבצים בנושא יעקב לנדא בוויקישיתוף אשר מדינה, הלילה האחרון של הגר"י לנדא, ראיון עם בנו הרב אליהו לנדא, מוסף קולות של העיתון 'בקהילה' כ"ד בשבט תשס"ו, מתוך אתר שטורעם נפתלי קראוס, הרב לנדא - רב בה"א הידיעה, מעריב, 6 בפברואר 1986 מקורניץ עד בני-ברק / זכרונות, באתר col, אב תשס"ו יעקב בן משה יהודה ליב לנדא (1893-1986), דף שער בספרייה הלאומית צבי קפלן, רשמי זיכרונות, ירושלים תשס"ח, עמ' 40–41 ברוך נאה, "אוי לספינה שאיבדה את הקברניט שלה", מעריב, 6 בפברואר 1986, עמ' 3 כרטיס הקבר של יעקב לנדא, באתר בית קברות הר הזיתים
בניין הניו יורק טיימס

בניין הניו יורק טיימס (באנגלית: The New York Times Building) הוא גורד שחקים, הממוקם בשדרה השמינית 620 במידטאון מנהטן, ניו יורק, ארצות הברית. הבניין מתנשא לגובה של 228 מטרים והוא בעל 52 קומות. הוא תוכנן על ידי האדריכל רנצו פיאנו, נבנה בין השנים 2003–2007 ומשמש כמטה חברת הניו יורק טיימס (אנ'), המוציאה לאור של עיתון הניו יורק טיימס ושל עיתון הניו יורק טיימס הבין-לאומי. בניין המשרדים הראשון של עיתון הניו יורק טיימס נבנה בשנת 1851 ושכן ברחוב נסאו (אנ') 113. העיתון העתיק את מושבו מאוחר יותר לנסאו 138 ובשנת 1858 עברו משרדיו לבניין בן חמש קומות ברחוב פארק רו (אנ') 41, שתוכנן על ידי האדריכל תומאס ג'קסון (אנ'). הבניין ברחוב פארק רו 41 הוא הראשון בעיר ניו יורק שתוכנן מראש לשימוש משרדי עיתונאים. בנוסף, הוא שכן בסמוך לבניין העירייה והיה גבוה יותר מבניין הניו יורק טריביון (אנ') הסמוך לו, שהיה בבעלות הוראס גרילי. לאחר שנבנה בניין ניו יורק טריביון בן תשע הקומות בשנת 1875, החליט הטיימס לבנות בניין חדש בן 13 קומות על אותו המגרש בפארק רו 41. בשנת 1903, הועתק מקום מושבו של העיתון לכיכר טיימס 1, שנקרא באותה תקופה כיכר לונגאייקר (Longacre Square). בניין זה שימש כמטה המשרדים של הניו יורק טיימס במשך עשור ושוב העתיק את מקומו לרחוב 43. 94 שנים אחר כך הושלמה בנייתו של בניין הניו יורק טיימס בשדרה השמינית והוא מהווה את מטה העיתון מאז. גורדי שחקים בניו יורק מדיה וקבצים בנושא בניין הניו יורק טיימס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בניין הניו יורק טיימס (באנגלית) New York Times Tower on CTBUH Skyscraper Center בניין הניו יורק טיימס באתר Emporis בניין הניו יורק טיימס באת SkyscrapersPage בניין הניו יורק טיימס באתר nyc-architecture דייוויד דנלאפ "150th Anniversary: 1851-2001; Six Buildings That Share One Story" ניו יורק טיימס, 14 בנובמבר 2001. "Surely the most remarkable of these survivors is 113 Nassau Street, where the New-York Daily Times was born in 1851.... After three years at 113 Nassau Street and four years at 138 Nassau Street, The Times moved to a five-story Romanesque headquarters at 41 Park Row, designed by Thomas R. Jackson. For the first time, a New York newspaper occupied a structure built for its own use." דייוויד דנלאפ "150th Anniversary: 1851-2001; Six Buildings That Share One Story," ניו יורק טיימס, 11 בנובמבר 2001
Yellow River

Yellow River (מילולית: נהר צהוב) הוא שיר של להקת הפופ הבריטית כריסטי (אנ'). השיר נכתב על ידי מנהיג הלהקה, ג'ף כריסטי, אולם זה הציע אותו ללהקת הטרמלוס, שהייתה מוכרת הרבה יותר. הטרמלוס הקליטו את השיר, אולם החליטו שלא להוציא אותו כסינגל, מפני שהוא נחשב בעיניהם "פופי" מדי. המפיק המוזיקלי של להקת "דֶקָה", מייק סמית', החליף את ערוץ השירה בהקלטה בקולו של ג'ף כריסטי, והוציא לאור את הסינגל. השיר זכה להצלחה בינלאומית, בהגיעו למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי ולמקום ה-23 ב-בילבורד הוט 100 בארצות הברית. בשל שמו של השיר (כשמו של הנהר הצהוב בסין), וזמן הוצאתו (תקופת מלחמת וייטנאם והמחאה של ילדי הפרחים נגדהּ) היו שסברו שהדובר בשיר הוא חייל אמריקני, שזוכה להשתחרר משירות החובה בצבא ולשוב לביתו. אולם יוצר השיר ג'ף כריסטי סיפר בראיון שאת ההשראה לכתיבת השיר קיבל ממלחמת האזרחים האמריקנית, שעליה קרא רבות. בניגוד לסברה הרווחת - הוא סיפר שכתב את השיר על חייל בצבא הדרום השב לביתו, שדווקא נמצא בעיירה דרומית בשם "הנהר הצהוב". השיר זכה לביצועים רבים מפי אמנים מובילים, ובהם: אר.אי.אם., אלטון ג'ון, אמצע הדרך (אנ'), ז'ו דסאן. השיר זכה לגרסה עברית שכתב דני סנדרסון בביצוע הפרויקט של אלי לפיד מארח את כוכבי להקות הקצב - דני שושן מהצ'רצ'ילים, עוזי פוקס מעוזי והסגנונות וחיימון אלגרנטי מלהקת האריות. מידע על היצירה "Yellow River" באתר מיוזיק בריינז גרסאות נוספות ל"Yellow River" באתר SecondHandSongs כריסטי: סיפורו של "הנהר הצהוב", ראיון באתר יוטיוב להקות הקצב מתאחדות: האזינו לשיר "נהר צהוב", באתר וואלה, 17 במאי 2017
ננסי אולסון

ננסי אן אולסון (באנגלית: Nancy Ann Olson; ‏נולדה ב-14 ביולי 1928) היא שחקנית אמריקאית, מועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1950 על הופעתה בתפקיד בטי שייפר בסרט "שדרות סאנסט". שיחקה בסרטים "הפרופסור המפוזר" ו"זעקת הקרב". אולסון נולדה במילווקי. בתם של אוולין והנרי אולסון. אולסון חתמה בתחילת הקריירה שלה חוזה עם חברת ההפקה "סרטי פרמאונט" והתגלתה לראשונה בשנת 1950 בדרמה האפלה של בילי ויילדר "שדרות סאנסט", בה שיחקה בתור השחקנית בטי שייפר והועמדה לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר. אולסון שהופיעה בסרט לצידו של כוכב הקולנוע ויליאם הולדן שיחקה איתו בהמשך שנות ה-50 גם בסרטים "נערה בשביל ג'ו" של מייקל קורטיז ו"פקודת צוללת" של ג'ון פארו. היא שיחקה בסרט זעקת הקרב בבימויו של ראול וולש לפי רומן המלחמה "זעקת הקרב של לאון יוריס" ולצידו של ג'ון ויין במותחן הפוליטי "ג'ים מקליין הגדול". בשנות ה-60 שיחקה אולסון בהפקות וולט דיסני המצליחות "הפרופסור המפוזר" של רוברט סטיבנסון בתפקיד בטסי קרליסל המאורסת לפרופסור נד בריינרד, בסרט ההמשך שיצא בעקבותיו "הבן של פלאבר" וב"פוליאנה. את תפקידיה האחרונים שיחקה אולסון באופרת הסבון "Paper Dolls" ובסרטו של ארתור הילר "לעשות אהבה". אולסון פרשה ממשחק פעיל בשנות ה-80 וחזרה רק לשני תפקידים קטנים, בעיבוד הקולנועי המודרני לסרט המפורסם שלה "הפרופסור המפוזר" בשנת 1997 ואורח בסדרה "Big Love". בשנת 2014 השתתפה אולסון בסרטו של בנה הקולנוען כריסטופר לווינגסטון "Dumbbells". אולסון היא אם לשלושה ילדים משתי מערכות נישואיה: שתי בנות מנישואיה הראשונים לפזמונאי אלן ג'יי לרנר שנמשכו 7 שנים עד לגירושין ובן אחד מנישואיה לאיש העסקים ונשיאה לשעבר של חברת התקליטים "קפיטול רקורדס" אלן לווינגסטון. פיקניק קנדי (1949) שדרות סאנסט (1950) תחנת איחוד (1950) מר מוזיקה (1950) נערה בשביל ג'ו (1951) פקודת צוללת (1951) ג'ים מקליין הגדול (1952) כל כך גדול (1953) הבחור מאוקלהומה (1954) זעקת הקרב (1955) פוליאנה (1960) הפרופסור המפוזר (1961) הבן של פלאבר (1963) סמית'! (1969) שמח בשלג (1972) נמל תעופה 1975 (1974) לעשות אהבה (1982) מדיה וקבצים בנושא ננסי אולסון בוויקישיתוף ננסי אולסון, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ננסי אולסון, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי ננסי אולסון, באתר AllMovie (באנגלית) ננסי אולסון, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
GDDR

GDDR SDRAM, או בקיצור GDDR (באנגלית: Graphics Double Data Rate) הוא זיכרון RAM אשר דומה ל־DDR SDRAM שמיועד לכרטיסים גרפיים. GDDR ו־DDR SDRAM משתפים ביניהם טכנולוגיות מסוימות לרבות העברת נתונים כפולה (החל מ-GDDR5, במהירות מרובעת) ישנם שבעה סוגים של GDDR כאשר האחרון הוא החדש ביותר והמהיר ביותר: GDDR2 GDDR3 GDDR4 GDDR5 GDDR5X GDDR6 GDDR6X GDDR RAM תומך גם באלגוריתמים לוגיים מסובכים יותר לעומת DDR RAM. הטכנולוגיה המתחרה ל-GDDR היא HBM (אנ'). מדיה וקבצים בנושא GDDR בוויקישיתוף גבריאל טורס, DDR vs. GDDR Memories‏, ‏20 ביולי 2005 (באנגלית) (ארכיון) ערך זה הוא קצרמר בנושא מחשבים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
לייק האווסו סיטי

לייק האווסו סיטי (באנגלית: Lake Havasu City) היא עיר במחוז מוהאבי שבאריזונה, ארצות הברית. עם אוכלוסייה של למעלה מ-52 אלף נפש, לפי המפקד שנערך ב-2010, זוהי העיר בעלת מספר התושבים הגדול ביותר במחוז מוהאבי. לייק האווסו סיטי מבודדת גאוגרפית משאר ערי המחוז. ההתיישבות באזור של לייק האווסו סיטי של היום החלה כאשר נוסד מחנה צבאי של חילות האוויר של צבא ארצות הברית בתקופת מלחמת העולם השנייה, על שפתו של מאגר המים אגם האווסו, שנוצר מאחורי סכר פארקר על נהר הקולורדו. ב-1958 רכש רוברט פ. מק'קלוך 3,353 אקר של שטחים בצד המזרחי של מאגר המים. לאחר ארבע שנות תכנון רכש מק'קלוך כ-13 אלף אקר נוספים של קרקעות פדרליות באזור. לייק האווסו סיטי נוסדה ב-30 בספטמבר 1963 בהחלטת מועצת מחוז מוהאבי, כ"מחוז מערכת הניקוז וההשקיה של אגם האווסו" (Lake Havasu Irrigation and Drainage District). 'מחוז' זה נהפך לתאגיד עירוני תחת השם "לייק האווסו סיטי" ב-1978. בשנת 1968 רכש רוברט מקלוך את גשר לונדון הישן, תמורת סכום של $2,460,000. הגשר פורק, אבניו סומנו והוא הוצב מחדש בלייק האווסו סיטי על התעלה שנחפרה בין אגם האווסו (חלק מהקולורדו) למפרץ תומסון (Thompson Bay, גם הוא חלק מהקולורדו). שטחה של לייק האווסו סיטי מונה 112 קמ"ר, מתוכם 0.12 קמ"ר הם מים. הדרך היבשתית היחידה המובילה ללייק האווסו סיטי הוא הכביש המדינתי 95 (State Route 95), המתחבר לכביש בין-מדינתי 40 צפונית לעיר ולכביש בין-מדינתי 10 דרומית לה. במפקד האוכלוסין שנערך ב-2000 נמנו בלייק האווסו סיטי כ-41.9 אלף נפש, כ-17.9 אלף משקי בית וכ-12.7 אלף בתי אב. צפיפות האוכלוסייה לפי אותו מפקד, עמדה על כ-376 לקמ"ר. בלייק האווסו סיטי שורר אקלים מדברי. ממוצע הטמפרטורות הגבוהות בחורף נע בין 17 ל-28 מעלות צלזיוס, ואילו ממוצע הטמפרטורות הנמוכות נע בין 6 מעלות מתחת לאפס ל-16 מעלות מעל האפס. הטמפרטורות צונחות מדי פעם מתחת ל-4 מעלות מתחת לאפס, אך עם זאת האזור כמעט ולא חווה קרה. הקיץ בלייק האווסו סיטי הוא חם ביותר, עם ממוצע טמפרטורות גבוהות שנע בין 43 ל-50 מעלות, כאשר לעיתים הטמפרטורות גם עולות ל-52 מעלות ויותר. ממוצע הטמפרטורות הנמוכות בקיץ הוא בין 27 ל-34 מעלות בחודשי יולי-אוגוסט, ובין 22 ל-28 מעלות בספטמבר. ממוצע הטמפרטורות השנתי עומד על 24.2 מעלות, וממוצע המשקעים השנתי עומד על כ-109 מ"מ. מדיה וקבצים בנושא לייק האווסו סיטי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של לייק האווסו סיטי (באנגלית) אתר התיירות הרשמי של לייק האווסו סיטי לייק האווסו סיטי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
לה פאז (מחוז)

לה פאז (מאנגלית: La Paz) הוא מחוז במערב אריזונה, ארצות הברית. עם קצת יותר מ-20 אלף נפש, לפי המפקד שנערך ב-2010, המחוז מדורג במקום האחד לפני האחרון בין מחוזות אריזונה מבחינת גודל האוכלוסייה. בירת המחוז היא פארקר. שם המחוז בא מספרדית ומשמעותו היא "השלום", במשמעות של פיוס ושלווה, ומקורו בגרעין ההתיישבות הראשון באזור לה פאז של היום, שהחל לאורך נהר קולורדו. מחוז לה פאז נוסד ב-1983 לאחר שמצביעי האזור הצביעו בעד ההתפלגות ממחוז יומה, ובכך היה לה פאז למחוז הראשון והיחיד שנוסד לאחר שטריטוריית אריזונה הפכה למדינת אריזונה, ב-1912. בתחילה, לא הייתה למחוז תשתית גביית מיסים ראויה שתאפשר קיום ממשל מחוזי עצמאי, והוא נאלץ להישען על סיוע כספי ממדינת אריזונה. בעקבות זאת, שונו חוקי אריזונה באופן שיקשה מאוד על התפלגות מחוזות בעתיד. שמורת האינדיאנים של נהר קולורדו ממוקמת במערב מחוז לה פאז, כשחלקים מהשמורה גולשים גם למחוזות סן ברנרדינו וריברסייד בקליפורניה. שטח המחוז הוא 11,690 קמ"ר כאשר מתוכם 36 קמ"ר הם מים. מחוז לה פאז גובל במחוזות אריזונה מוהאבי בצפון, יאוואפיי בצפון-מזרח, מריקופה במזרח ויומה בדרום; ובמחוזות קליפורניה אימפריאל בדרום-מערב, ריברסייד במערב וסן פרנסיסקו בצפון-מערב. במפקד האוכלוסין שנערך ב-2000 נמנו במחוז קרוב ל-20 אלף נפש, כ-8,300 משקי בית וכ-5,600 בתי אב. צפיפות האוכלוסייה הייתה לפי אותו מפקד פחות משתי נפשות לקמ"ר. מדיה וקבצים בנושא מחוז לה פאז בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של לה פאז (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ג'יימס בטשלר סאמנר

ג'יימס בטשלר סאמנר (אנגלית: James Batcheller Sumner;‏ 19 בנובמבר 1887 - 12 באוגוסט 1955) היה כימאי אמריקני, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1946 (לצד ג'ון הווארד נורתרופ וונדל מרדית' סטנלי), "על תגליתו כי ניתן לגבש אנזימים". סאמנר נולד בקנטון, מסצ'וסטס, לצ'ארלס סאמנר ואליזבת' ראנד קלי. אבותיו היו פוריטנים, שהגיעו לאמריקה מביסטר שבאנגליה ב-1636, והתיישבו בבוסטון. בבית הספר, סאמנר הצעיר השתעמם כמעט מכל מקצוע, למעט כימיה ופיזיקה. בתאונת ציד בגיל 17 איבד את ידו השמאלית, וסאמנר, שהיה שמאלי, נאלץ ללמוד להשתמש בידו הימנית. אובדן ידו דחף אותו לניסיון להצטיין במגוון סוגי ספורט, כמו טניס, סקי, החלקה על הקרח, ביליארד וקליעה למטרה. סאמנר החל בלימודי תואר ראשון באוניברסיטת הרווארד ב-1906, וסיים ב-1910 עם תואר בכימיה. לאחר תקופה קצרה בה עבד במפעל האריגה של דודו, קיבל משרת הוראה במאונט אליסון קולג' בסאקוויל, ניו ברנזוויק, קנדה. לאחר מכן עבד תקופה קצרה כעוזר מחקר במכון הפוליטכני ווסטר. בשנת 1912 החל בלימודי ביוכימיה בבית הספר לרפואה של הארוורד, וקיבל תואר דוקטור לפילוסופיה בשנת 1914, בהנחיית אוטו פולין. לאחר סיום לימודיו קיבל משרת פרופסור משנה (assistant professor) לביוכימיה באוניברסיטת קורנל באית'קה, ניו-יורק. ב-1915 נישא לסיד ריקטס, שלמדה באותה עת בבית הספר לרפואה בקורנל והפכה להיות סופרת, ולזוג נולדו ארבעה ילדים. ב-1930 התגרשו. בקורנל החל סאמנר לנסות לבודד אנזימים בצורתם הטהורה, דבר שלא נעשה עד אז. הוא התמקד באנזים אוראז, המפרק שתנן לפחמן דו-חמצני ואמוניה. שנים רבות מחקרו לא נשא פרי, אך לבסוף, ב-1926, הצליח לבודד ולגבש את האוראז. באמצעות בדיקות כימיות הצליח סאמנר להוכיח כי אוראז טהור הוא חלבון. הייתה זו ההוכחה הניסיונית הראשונה לכך שאנזים הוא חלבון, דבר שלא היה ברור באותה עת. בעקבות הצלחתו המחקרית, זכה לדרגת פרופסור מן המניין בקורנל ב-1929. ב-1937 הצליח לבודד ולגבש אנזים שני, קטלאז, אנזים נפוץ ביותר, האחראי על פירוק מי חמצן למים וחמצן. במקביל, ג'ון הווארד נורתרופ באוניברסיטת רוקפלר (מכון רוקפלר דאז) הצליח לגבש אנזימים בשיטות דמות, החל ב-1929 עם פפסין. הצלחתו זו הראתה כי סאמנר מצא שיטת גיבוש כללית לאנזימים, וכי האנזימים כולם הם חלבונים. שנים לאחר תגליות אלה, ב-1981, גילו תומאס צ'ק וסידני אלטמן כי קיימים אנזימים שאינם עשויים מחלבונים, אלא מ-RNA; מולקולות אלה קיבלו את השם ריבוזים, והשם "אנזים" משמש כיום לזרזים מבוססי חלבון. צ'ק ואלטמן זכו בפרס נובל לכימיה בשנת 1989 על תגליתם זו. ב-1946 קיבל סאמנר את פרס נובל לכימיה, יחד עם ג'ון הווארד נורתרופ וונדל מרדית' סטנלי (מחצית לסאמנר, רבע לנורתרופ, ורבע לסטנלי). ב-1948 נבחר לאקדמיה הלאומית למדעים, וב-1949 לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. סאמנר נפטר מסרטן בגיל 67, ב-12 באוגוסט 1955. מדיה וקבצים בנושא ג'יימס בטשלר סאמנר בוויקישיתוף ג'יימס בטשלר סאמנר, באתר פרס נובל (באנגלית) פרטים אודותיו באתר NNDB ג'יימס בטשלר סאמנר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ג'יימס בטשלר סאמנר, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
מרקו אורניה

מרקו אורניה (בספרדית: Marco Ureña; נולד ב-5 במרץ 1990) הוא כדורגלן קוסטה ריקאי המשחק בעמדת החלוץ בסנטרל קואסט מארינרס ובנבחרת קוסטה ריקה. אורניה התחיל את הקריירה שלו באלחואלנסה, ובפברואר 2007, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת. ב-8 בפברואר 2011, הוא חתם במועדון הרוסי קובאן קרסנודאר ל-4 שנים. בקיץ 2014 הושאל למיטיולן. ב-10 בדצמבר חתם באופן קבוע בקבוצה. ב-2009 זומן לנבחרת, ערך את הופעתו הבכורה נגד ונצואלה. אורניה נכלל לסגל מונדיאל 2014 בו הבקיע שער נגד אורוגוואי בניצחון 1–3, בשלב הבתים אותו סיימה הנבחרת במקום הראשון המפתיע, מעל לנבחרות חזקות כאורוגוואי, איטליה ואנגליה. יחד עם נבחרתו העפיל אורניה עד לרבע הגמר, שם נעצרה קוסטה ריקה בפנדלים מול הולנד. מדיה וקבצים בנושא מרקו אורניה בוויקישיתוף מרקו אורניה, ברשת החברתית פייסבוק מרקו אורניה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מרקו אורניה, ברשת החברתית אינסטגרם מרקו אורניה, באתר Transfermarkt מרקו אורניה, באתר Soccerway מרקו אורניה, באתר WorldFootball.net מרקו אורניה, באתר National Football Teams מרקו אורניה, באתר FootballDatabase.eu ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגלנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סופיאן פגולי

סופיאן פגולי (בערבית: سفيان فيغولي, בצרפתית: Sofiane Feghouli; נולד ב-26 בדצמבר 1989) הוא כדורגלן אלג'ירי-צרפתי המשחק בעמדת הקיצוני בנבחרת אלג'יריה. פגולי הוא ערבי מוסלמי והוא התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של גרנובל, ובינואר 2007 עלה לקבוצה הבוגרת. ב-27 באפריל 2007 ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 0–1 נגד סטאד ריימס. עד לסיום העונה שיחק עוד 2 משחקים. בסיום העונה חתם על חוזה ל-3 שנים. למרות גילו הצעיר, זכה לדקות משחק רבות והפך לשחקן מפתח בקבוצה, וזכה לכינוי "זידאן החדש". בסיום העונה הבקיע 3 שערים ב-26 משחקים, ועלה עם קבוצתו לליגת העל הצרפתית. במאי 2010 הודיע פגולי כי הוא חתם בוולנסיה לעונה אחת. בוולנסיה הוא מיעט לשחק ועד חודש ינואר שיחק רק 5 משחקים וכבש שער אחד. בינואר 2011 הושאל לאלמריה. ב-14 ביוני 2016 חתם פגולי בווסטהאם יונייטד האנגלית. ב-14 באוגוסט 2017 חתם פגולי בגלאטסראיי הטורקית. בצעירותו שיחק פגולי בנבחרות הצעירות של צרפת. ב-12 בנובמבר 2008 זומן לסגל נבחרת צרפת על ידי מאמן הנבחרתריימונד דומנק אך לא נכלל בסגל הסופי. אחרי שכנועים מצד מאמן נבחרת אלג'יריה, קפטן הנבחרת ויו"ר ההתאחדות האלג'ירית הוא החליט לשחק עבור אלג'יריה. ב-25 באוקטובר 2011 הוא זומן לסגל הנבחרת. ב-29 בפברואר 2012, פגולי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1–2 במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות נגד גמביה, במהלך המשחק הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת שהפך גם לשער הניצחון. במונדיאל 2014 הבקיע את השער הראשון לנבחרתו במסגרת גביע העולם לראשונה אחרי 28 שנים. נכלל בסגל נבחרת אלג'יריה לטורניר גביע אפריקה לאומות 2023. סופיאן פגולי, ברשת החברתית אקס (טוויטר) סופיאן פגולי, ברשת החברתית אינסטגרם סופיאן פגולי, באתר Transfermarkt סופיאן פגולי, באתר Soccerway סופיאן פגולי, באתר BDFutbol סופיאן פגולי, באתר WorldFootball.net סופיאן פגולי, באתר National Football Teams סופיאן פגולי, באתר FootballDatabase.eu
צ'ינגלהורן

צ'ינגלהורן (גרמנית: Tschingelhorn) הוא הר ברכס האלפים הברניים המתנשא לגובה של 3,562 מטר מעל פני הים, וממוקם בגבול הקנטונים ואלה וברן בשווייץ. ההר ממוקם ברכס היונגפראו בין ההרים ברייטהורן (ממזרח) בירגהורן (ממערב) ומוטהורן (מצפון). להר שתי פסגות, פסגת הצ'ינגלהורן ופסגה נמוכה יותר הנקראת קליין צ'ינגלהורן (מילולית: "צ'ינגלהורן קטן", גובה 3,495) השוכנת מזרחית צפונית לפסגה הגבוהה, הפסגה הנמוכה מפרידה בין עמק לאוטהרברונן (Lauterbrunnental) ובין עמק קנדר (Kandertal) בקנטון ברן ואילו הגבוהה מפרידה בין שני העמקים האלו ועמק לוצ'נטאל (Lötschental) שבקנטון ואלה. הראשונים לטפס על ההר ב 6 בספטמבר 1865 היו, היינריך פיוז (Heinrich Feuz), ו.ה. הוקר (W. H. Hawker), ואולריך (Ulrich) וכריסטיאן (Christian) לונר (Lauener). הכלבה המפורסמת "צ'ינגל" (שכבשה 11 פסגות, והייתה מועמדת להצטרף למועדון האלפים האנגלי) של המטפס המפורסם ו.א.ב. קולידג' (W. A. B. Coolidge) ניתנה לקולידג' במתנה על ידי המדריך כריסטיאן אלמר בשנת 1868 ונקראה על שם ההר צ'ינגלהורן. במעלה ההר ישנן מספר תחנות בהן ניתן לרכוש מזון וציוד: Mutthornhütte בגובה 2,898 מטר [1] Schmadrihütte בגובה 2,262 מטר [2] מדיה וקבצים בנושא צ'ינגלהורן בוויקישיתוף צ'ינגלהורן באתר SummitPost צ'ינגלהורן באתר Hikr
ניזן

ניזן (Niesen) הוא הר ברכס האלפים הברניים המתנשא לגובה של 2,362 מטר, וממוקם באזור רמת ברן בקנטון ברן בשווייץ. ההר מכונה גם 'הפירמידה השווייצרית'. משמעות השם ניזן בגרמנית הוא עיטוש. ניזן הוא ההר הצפוני ביותר ברכס ההרים המפריד בין עמק קנדר (Kandertal) והעמקים זימן (Simmental) ודיאמטיג (Diemtigtal), הכולל את ההרים פרומברגהורן דרוננגאלם הוניזן מאנליפלואה גסור ואלבריסטהורן. ההר שוכן בין הר פרומברגהורן ואגם תון, כאשר למרגלותיו מצפון ממוקמת העיר שפיץ על שפת אגם תון, ולמרגלותיו בתחילת עמק סימן (Simmental), שוכנת העיירה וימיס, ובתחילת עמק קנדר (Kandertal) שוכנת העיירה מולנן (Mülenen). ניתן להגיע לפסגת ההר בנסיעה ב'ניזנבאן פוניקולר' היוצא מהעיירה מולנן, שבנייתו הושלמה בשנת 1910 ונחשב לאחד מהפוניקולרים הוותיקים בעולם. לצד הניזנבאן קיים גרם המדרגות הארוך ביותר בעולם הכולל 11,674 מדרגות, והוא פתוח לציבור פעם אחת בשנה לקיום תחרות ריצה במדרגות. בפסגת ההר קיימת מסעדה, והיא נקודת התחלה למספר מסלולי הליכה. ניזן היה נושא למספר ציורים על ידי הצייר השווייצרי פאול קלה, שצייר אותו כמעין פירמידה, ומשם דבק בו הכינוי 'הפירמידה השווייצרית'. מדיה וקבצים בנושא ניזן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ניזן ניזן באתר Hikr תחזית מזג האוויר בהר שירות כלכליסט, כמה מדרגות צריך לטפס כדי להגיע לפסגה, באתר כלכליסט, 13 באוגוסט 2020