laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מלאך משמיים

מלאך משמיים (במקור: Hush, Hush) הוא שמו של הספר הראשון בסדרת הספרים מסוגת הפנטזיה מאת בקה פיצפטריק. הספר נועד בעיקר לנוער וזכה להצלחה רבה. היה לרב-מכר של הניו יורק טיימס ותורגם, בין השאר, לשפות ספרדית, סינית, איטלקית, צרפתית, פולנית, רומנית, טורקית, פורטוגזית, שוודית ועברית. הספר יצא לאור בישראל בשנת 2011 על ידי מודן הוצאה לאור. נורה גריי היא נערה שאפתנית ותלמידה מצטיינת שהתייתמה מאביה לפני כשנה. היא יושבת ליד חברתה הטובה ביותר, וי, בשיעורי ביולוגיה. יום אחד מחליט המורה לשנות מקומות, ונורה נאלצת לשבת לצד תלמיד חדש ומסתורי בשם פאץ'. נדמה כי פאץ' יודע על נורה הרבה יותר משעליו לדעת, ואולי אפילו יותר מנורה עצמה, ולאחר כמה מקרים מסתוריים ולא-צפויים שקורים לנורה - שפאץ' כנראה מעורב בהם - נורה מתחילה להיות אובססיבית לגבי זהותו האמיתית. היא מגלה לה בסופו של דבר שפאץ' הוא בעצם מלאך שנפל מגן-עדן שמתכנן להרוג אותה על-מנת להפוך לבן-אנוש! לפאץ' יש דרך אחת ויחידה להפוך לבן אנוש והיא להקריב את נורה. דבריה, חברתו לשעבר של פאץ', גם כן מלאכית שנפלה, מנסה לשכנעו לחוס על חייה של נורה ואף להצילה, וכך להפוך למלאך שומר ולשוב לחיות אתה בגן-עדן. פאץ' מתנגד להצעתה בכל תוקף ונצמד לתוכניתו המקורית, להרוג את נורה, אך המצב מסתבך כשהוא מתאהב בה. נורה גריי - תלמידה ב"תיכון קולדווטר". לפי סדר המקומות החדש היא יושבת ליד פאץ', כאשר לפני כן ישבה ליד וי. נורה מניחה שמשהו לא לגמרי "בסדר" עם פאץ' בגלל החוסר במידע עליו ועל עברו. היא נאבקת במשיכתה אליו בגלל סודותיו והמצבים המוזרים אשר סובבים אותו. לאחר לא הרבה זמן היא פוגשת באליוט וג'ולס. נורה מתקשה להחליט על מי לסמוך - פאץ', הילד הרע, או החברה הטובים, אליוט וג'ולס. כיוון שאביה נרצח לפני שנה, היא נאלצת לפגוש את יועצת בית הספר. פאץ' סיפריאנו - בוגר חדש ב"תיכון קולדווטר". פאץ' הוא השותף החדש של נורה לביולוגיה. הוא שומר את עברו בסוד. בסופו של דבר, נורה מבינה שפאץ' הוא מלאך שנפל, אשר נפל כאשר התאהב בבת אנוש וניסה להיות איתה. לאחר שנכשל בהשתלטות על גוף אנושי, מלאכי הנקם תלשו את כנפיו ממנו בדרכו חזרה אל גן עדן. הוא יודע שהוא יוכל להיות בן אנוש על ידי העלאת נורה - צאצא ממין נקבה של הצמית הנפיל שלו, צ'ונסי ולהיות אנושי או שישמור עליה ממוות ויהפוך למלאך שומר. במהלך הספר פאץ' מתאהב בנורה וכאשר נורה מקריבה את עצמה למענו הוא נאלץ לבחור במהירות, לבסוף הוא בוחר להיות מלאך שומר. וי סקיי - החברה הכי טובה של נורה. אליוט סנדרס - עבר לתיכון קולדווטר מ"תיכון אקדמאי קינגהורן" — בית ספר פרטי. נורה מגלה במהרה שהוא חשוד ונחקר ברצח תלמידה מבית ספרו הקודם. צ'ונסי לאנז'ה/ג'ולס - חברו הטוב ביותר של אליוט, נמצא איתו תמיד, כיוון שכמעט ואינו מדבר הוא נראה אפל ומסתורי אף יותר מפאץ'. מרסי מילר - האויבת של נורה. אתר על הספר מלאך משמיים בפייסבוק האתר הרשמי של הסופרת בקה פיצפטריק מלאך משמיים, באתר OCLC (באנגלית)
כפר רופין

כְּפַר רוּפִּין הוא קיבוץ בעמק בית שאן ליד העיר בית שאן השייך למועצה אזורית עמק המעיינות (בקעת בית שאן). הקיבוץ הוקם ב-25 בנובמבר 1938 כישוב חומה ומגדל, על ידי חברי גרעין "מסד" שרובם השתייכו לתנועת המכבי הצעיר שהיו עולים מגרמניה, בוהמיה (צ'כוסלובקיה) ומאוסטריה. אחרי התיישבות החלוצים הראשונים הצטרפה קבוצת "בנתיב" של חלוצים מצ'כוסלובקיה. היישוב קרוי על שמו של המנהיג הציוני ארתור רופין, אשר סייע רבות בפיתוח ההתיישבות היהודית בארץ ישראל. הקיבוץ מעבד כ-4,000 דונם. פרט לחקלאות קיים בקיבוץ מפעל למוצרי פלסטיק בשם "פל-כר" המפעל כבר לא קיים בשמו של הקיבוץ אלא מנוהל על ידי גורם חיצוני. כן מפעיל הקיבוץ באזור עמק המעיינות, מרכז צפרות בשם "מקור החסידה". בקיבוץ יש בריכות דגים לנוי, ובית קירור משוכלל. ב-2015 נפתח מרכז מבקרים לצפרות בבית התרבות "בית רופין" המשופץ שנוסד עוד ב-1965 ועמד שומם שנים רבות . בקומת הקרקע יש אולם להרצאות על הציפורים ובחדר סמוך מוקרן סרט בנושא זה. מהמרכז יוצאים סיורים לצפייה בציפורים בבריכות הדגים של הקיבוץ. ליד בית רופין נמצא מגדל המים הישן של הקיבוץ שהוקם ב-1940. ב-1968 פגע בו פגז ירדני והשאיר בו חור הנראה עד היום. על המגדל קבועות לוחיות זיכרון עם הסבר על המגדל וכפר רופין וכן לוחית בה כתוב: "ממחצית 1967 עד ספטמבר 1970 היה כפר רופין נתון להפגזות ולפעילות חבלנית עם פגיעות בנפש וברכוש אך הרוח נשארה איתנה". בסמוך לקיבוץ נמצא תל "מסיל אל-ג'יזל" ובו נמצאו ממצאים מהתקופה הכנענית ואילך. החל משנת 2017 פועלת בקיבוץ מכינה קדם-צבאית העמק אשר עברה אליו מהמושב תל תאומים. בשנת 1999 התחוללה בכפר רופין מהפכה ממשית בעצם הגדרת היישוב כקיבוץ - גובש ומומש בכפר רופין הדגם הראשון בתנועה הקיבוצית ל"שיוך נכסים" באגודה שיתופית, אשר הפך את חברי הקיבוץ לבעלי מניות בנכסי הקיבוץ. היה זה מהלך מורכב שהיו שותפים לו או מעורבים בו, בין היתר, מזכיר התנועה הקיבוצית רשם האגודות השיתופיות, מינהל מקרקעי ישראל, ח"כ לשעבר גדליה גל, המטה לביצוע הסדר הקיבוצים, בראשות ד"ר אריאל הלפרין, צוות היגוי מטעם הקיבוץ, ועו"ד יעקב דרומי שליווה את המהלך, ויישם לראשונה, בתנועה הקיבוצית, מודל תיאגוד אמצעי ייצור והקצאה של מניות לחברי הקיבוץ. שלט בכפר רופין מרכז הצפרות בכפר רופין מגדל המים בכפר רופין (1940) שלטי הסבר והפעמון הישן על המגדל בכפר רופין מדיה וקבצים בנושא כפר רופין בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של כפר רופין כפר רופין במרכז המידע להתיישבות בגליל כפר רופין באתר הרשות לפיתוח הגליל מידע על כפר רופין בקטלוג הספרייה הלאומית סטלה קורין- ליבר, ‏המהפכה מתחילה בכפר רופין, באתר גלובס, 18 בינואר 1999 אלי אלון, סיפורו של "בית רופין" בכפר רופין, באתר TheMarker‏, 6 בינואר 2014 (מאורכב בוייבאק מאשין) ארי ליבסקר, שרימפס איחוד ושרימפס מאוחד, באתר כלכליסט, 27 באוקטובר 2016 כפר רופין ומעוז חיים מופגזים על ידי הירדנים, יומני כרמל, נובמבר 1967 (התחלה 4:14) כפר רופין (ישראל), דף שער בספרייה הלאומית אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 מפת האזור (באנגלית) 1,20,000 גליון 20-20 מעודכן לשנים 1942 ואילך, עם סימון היישוב בשם 'מסד', באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור ערך זה הוא קצרמר בנושא קיבוצים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
כה עשו אמותינו

כה עשו אמותינו - סדרת סיפורי צדקניות לבנות ישראל היא סדרה של 12 ספרונים המתפרסמת מדי חודש החל משנת 2011. הסדרה חדשנית, בהיותה הראשונה העוסקת בסיפורים על נשים צדקניות המעובדים עבור ילדות חרדיות. הסדרה יוצאת ביוזמתם של המוציאים לאור, בני הזוג יוסף וחוה לאופר. הסיפורים נכתבים על ידי חני ורטהיימר ומאוירים על ידי רות ביר. הסדרה יוצאת בהסכמת בית הדין של הרב נסים קרליץ ומתורגמת גם ליידיש. הסיפורים מתארים את חייהן ומעשיהן של נשים מדורות ומעדות מגוונים. כל ספרון כולל סיפור אודות רבנית שמספרת סבתא לנכדתה אחרי הדלקת הנרות בליל שבת, על בסיס קשיים ודילמות שעוברת הנכדה בחיי היום יום. הסיפור מסתיים בתפלה שמתפללת הנכדה לקב"ה סביב הנושא שבו עוסק הסיפור. הסיפורים מדגישים ערכים כמו פשטות, צדקה, אמונה, תפילה, ביטחון וצניעות. לדברי המוציאים לאור, הסדרה נכתבה כדי לחזק בקרב הילדות הקוראות את הגאווה היהודית ואת הרצון להידמות לנשים מן הדורות הקודמים. הסדרה זוכה להצלחה בציבור החרדי. שם הסדרה הוא פרפרזה לסדרה הפופולרית כה עשו חכמינו. "גם אם צוחקים" על שרה שנירר "בית האתרוג", על הרבנית הנדה, אשת רבי אברהם אחי הגר"א "לאור הנר", על הרבנית לאה אמו של הרב עזרא עטיה "עצים להסקה" על הרבנית פעסל אשת רבי ברוך הלברשטאם מגורליץ "כשאוהבים יכולים" על הרבנית פריידא, אשת החפץ חיים "שמלה שלמה" על הרבנית הענדל, אשת רב זושא מאניפולי סבתא, ספרי לי סיפור על צדיקה!" • כך נולד פרויקט(הקישור אינו פעיל), באתר בחדרי חרדים ישי קרוב, הדרת נשים? לא במחוזותינו, באתר ערוץ 7, 12 בדצמבר 2011 כה כה עשו חכמינו: התשובה הנשית, באתר הידברות עלון חודשי נפלא - כה עשו אימותנו, באתר עם ישראל גם אם צוחקים, באתר אמותינו הדרת נשים? לא במחוזותינו, באתר בשבע דבר המו"ל בסוף הספרונים יקי אדמקר, "סבתא, ספרי לי סיפור על צדיקה!" • כך נולד פרויקט, באתר בחדרי חרדים, 28 בנובמבר 2011 ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בקה פיצפטריק

בקה פיצפטריק (באנגלית: Becca Fitzpatrick; נולדה ב-3 בפברואר 1979) היא סופרת אמריקאית. ידועה בעיקר בזכות ספרה "מלאך משמיים". היא נולדה וגדלה בסנטרוויל, במדינת יוטה שבארצות הברית. למדה באוניברסיטת בריגהאם יאנג. ב-2009 התפרסם ספרה הראשון ובו התחילה סדרת ספרי פנטזיה, והוא נקרא "מלאך משמיים" בתרגום העברי. הספר השני התפרסם ב-2010 ונקרא "מלאכים באפלה" בתרגום העברי. הספר השלישי התפרסם ב-2011 ונקרא "על כנפי מלאך" בתרגום העברי. הספר הרביעי והאחרון התפרסם ב-2012 ונקרא "המלאך האחרון" בתרגום העברי. מדיה וקבצים בנושא בקה פיצפטריק בוויקישיתוף בקה פיצפטריק, ברשת החברתית פייסבוק בקה פיצפטריק, ברשת החברתית אקס (טוויטר) בקה פיצפטריק, ברשת החברתית אינסטגרם בקה פיצפטריק, ברשת החברתית Goodreads בקה פיצפטריק, דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים ובנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סיטי איילנד

סיטי איילנד (אנגלית: City Island) הוא סרט דרמה קומית אמריקאי משנת 2009 שנכתב ובוים על ידי ריימונד דה פליטה בכיכובם של אנדי גרסיה, ג'וליאנה מרגוליס ואלן ארקין. הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל הסרטים טרייבקה בניו יורק ב-26 באפריל 2009. שם הסרט מתייחס לסיטי איילנד ברובע הברונקס, שם מתרחשת עלילת הסרט. וינס ריזו (אנדי גרסיה), העובד כסוהר, הוא אביה של משפחה לא מתפקדת שלכל החברים בה יש סודות. המשפחה מתגוררת בסיטי איילנד ברובע הברונקס. וינס מגלה שהבן הלא חוקי הסודי שלו, טוני נארדלה (סטיבן סטרייט), הוא כיום בן 24, אסיר, ומוחזק בכלא שבו וינס עובד. מבלי לחשוף את האמת על משפחתו, וינס מקבל את טוני מהכלא ומעסיק אותו בשכר לעזור בביתו כדי להיות יותר עם בנו. וינס גם לוקח בחשאי שיעורי משחק אצל מיכאל מאלקרוב (אלן ארקין), ומתחיל ליצור קשר אפלטוני עם מולי (אמילי מורטימר), עוד שחקנית שאפתנית. בינתיים, בתו של וינס בת העשרים, ויויאן (דומיניק גרסיה-לורידו, בתו גם בחיים האמיתיים של אנדי גרסיה), לא סיפרה למשפחתה שהיא הושעתה מהמכללה ואיבדה את המלגה שלה בגלל שנתפסה מעשנת מריחואנה. כדי לנסות לשלם עבור הסמסטר הבא שלה היא עובדת, ללא ידיעת המשפחה, כחשפנית; בנו הצעיר בגיל ההתבגרות, ויני (עזרא מילר), מטפח בחשאי תשוקה להזנת נשים ומפנטז על השכנה השמנה הסמוכה לביתם; אשתו של וינס, ג'ויס (ג'וליאנה מרגוליס), חושבת שהיא איבדה את כל האינטימיות הזוגית בחייה ושוינס בוגד בה (בזמן שהוא למעשה הלך לשיעורי משחק) ולכן היא רודפת אחרי טוני מבלי להבין שהוא בנה החורג. וינס נבחן בהצלחה לאודישנים לתפקיד בסרט של מרטין סקורסזה, בעוד אשתו מחפשת תשומת לב מינית אצל טוני שמסרב לכך. וינס הבן מתיידד עם השכנה השמנה שלו, שעוזרת להביא אותו קרוב יותר לילדה שמנה שאליה הוא נמשך בבית הספר. בסוף הסרט מתגלים הסודות של כולם בזה אחר זה. וינס מגלה למשפחתו שהוא לומד משחק ושטוני הוא בנו, טוני, שגילה שוויויאן חשפנית, מגלה שוינס הוא אביו ואילו ויויאן מגלה להוריה שהיא סולקה מהקולג' והם לא כועסים עליה ("חמודה, כולם מעשנים סמים בקולג'"). אנדי גרסיה משחק את וינס ריזו ג'וליאנה מרגוליס משחקת את ג'ויס ריזו סטיבן סטרייט משחק את טוני נארדלה אמילי מורטימר משחקת את מולי צ'ארלסוורת עזרא מילר משחק את וינסנט "ויני" ריזו ג'וניור דומיניק גרסיה-לורידו משחקת את ויויאן ריזו אלן ארקין משחק את מייקל מאלקוב קארי בייקר ריינולדס משחקת את דניס הופ גלנדון-רוס משחקת את שריל סיטי איילנד קיבל ביקורות חיוביות בדרך כלל ומחזיק ב-81% אחוזי טריות ("טרי") באתר דירוג הסרטים Rotten Tomatoes. באתר הדירוגים Metacritic, שמשתמש בממוצע הביקורות של המבקרים, יש לסרט ממוצע של 66/100, דבר שמעיד על ביקורות אוהדות בדרך כלל. בקופות, הסרט זכה להצלחה מינורית, וגרף $6,671,036 בארצות הברית ו-$7,875,862 בסך הכל בעולם כאשר תקציבו של הסרט היה 6 מיליון דולר. אתר האינטרנט הרשמי של סיטי איילנד "סיטי איילנד", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "סיטי איילנד", באתר נטפליקס "סיטי איילנד", באתר AllMovie (באנגלית) "סיטי איילנד", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "סיטי איילנד", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "סיטי איילנד", באתר Metacritic (באנגלית) "סיטי איילנד", תסריט הסרט באתר Scripts.com (באנגלית) "סיטי איילנד", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
נווה איתן

נְוֵה אֵיתָן הוא קיבוץ מתחדש השייך למועצה אזורית עמק המעיינות (בקעת בית שאן). היישוב הוקם בשנת 1938 במתכונת ישובי חומה ומגדל. שם היישוב, הסמוך לשמורת גאון הירדן, לקוח מספר ירמיהו: "הִנֵּה כְּאַרְיֵה יַעֲלֶה מִגְּאוֹן הַיַּרְדֵּן אֶל־נְוֵה אֵיתָן...". הקיבוץ עוסק בתחומי החקלאות: רפת, דקלים, מדגה וגידולי שדה שונים; והייצור: מפעל פס-גון למוצרי פלסטיק ופיברגלס. בתחומי הקיבוץ נמצא בית ספר תיכון האזורי גאון הירדן, מרכז הצעירים של המועצה האזורית והמרכז להנהגת הבריאות. אופי הקהילה חילוני. בשנת 1930 הגיעו בני קבוצת "עקיבא" יוצאי פולין להכשרה בפתח תקווה לקראת ייסוד התיישבות. ב-1936 הגיעו ראשוני הקבוצה ל"מעוז המשותפת" בה היו חברי הגרעינים שהקימו את הקיבוצים כפר רופין, מעוז חיים ונווה איתן. ב-1938 (25 בנובמבר, ב' בכסליו תרצ"ט) נעשתה העלייה לקרקע במסגרת "חומה ומגדל". ב-1939 הגיעו אחרוני הקבוצה מפתח תקווה לנווה איתן. ב-1945 הצטרפו ניצולי השואה של תנועת "עקיבא" לקיבוץ. ב-1952 הגיעו חברי "הגרעין המאוחד" לקיבוץ, והקיבוץ קושר את עתידו עם תנועת "הנוער העובד והלומד". בתקופת מלחמת ההתשה ספג הקיבוץ מטחי קטיושות, והילדים ישנו במקלטים. ב-1977 עבר הקיבוץ ללינה משפחתית. בשנים 2000-2002 עבר הקיבוץ תהליך הפרטה מלאה. ב-2016 החל תהליך קליטת משפחות חדשות לקיבוץ. ב-2019 הונחה התשתית לבנית שכונה חדשה (הרחבה) בצידו המזרחי של הקיבוץ. בקיבוץ מערכת חינוך לגיל הרך, תינוקייה, גן צעיר וגן בוגר. בנוסף לכך ישנה גם מערכת חינוך בלתי פורמלית לשעות הצהרים לילדים ולנוער. בית הספר התיכון האזורי ״גאון הירדן״ נמצא בשטח הקיבוץ. אופי הקהילה חילוני, חברי ותושבי הקיבוץ נהנים מחיי תרבות מגוונים, חוגגים את החגים במסורת הקיבוצית, טיולים משותפים ואירועים מיוחדים. חברי הקיבוץ שותפים למערכת תמיכה וערבות הדדית. הקיבוץ מעניק לתושביו שירותים רבים ביניהם: בריכת שחייה, מרכולית, מכבסה, שירותי ביטחון, שירותי בריאות הכוללים מרפאה, קוסמטיקה, ספרות, תקשורת, חשמליה, שירותי בניין, נוי ודואר. מפעל ״פס-גון״ (הוקם בשנת 1973) - ליצור פרופילים מפלסטיק ופיברגלס לייצוא לאירופה. ענפי החקלאות: רפת, מטע דקלים, מדגה, וגידולי שדה. ״בית החינוך גאון הירדן-דרכא״, בית ספר אזורי לכיתות ז׳-יב. ״הספרייה האזורית״ בבית הספר גאון הירדן. ״מרכז הצעירים״ של המועצה האזורית עמק המעיינות. "המרכז להנהגת הבריאות", (הוקם בשנת 2013) - מרכז לפיתוח יזמות ופרויקטים קהילתיים בתחום הבריאות. מגדל המים חדר האוכל בית העם בתכנון אדריכל שמואל ביקלס שמעון (קצ'ה) כהנר, מיריק שניר, אסף פורת, נורית שלו, נחום שמיר, אורי מאיר צ'יזיק. מדיה וקבצים בנושא נווה איתן בוויקישיתוף נווה איתן(הקישור אינו פעיל) במרכז המידע להתיישבות בגליל נווה איתן באתר הרשות לפיתוח הגליל קבוצת נוה איתן, דבר, 28 במרץ 1950 מפעל פס-גון המרכז להנהגת הבריאות בנווה איתן מיכאל יעקובסון: סיבוב בחדר האוכל ובית התרבות בקיבוץ נווה איתן, באתר 'חלון אחורי', 11 בפברואר 2017 נווה איתן (ישראל), דף שער בספרייה הלאומית אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 ספר ירמיהו, פרק מ"ט, פסוק י"ט ספר ירמיהו, פרק נ', פסוק מ"ד
ספירת כבשים

ספירת כבשים הוא תרגיל דמיון מודרך שמשמש בחלק מהתרבויות כאמצעי מרדים כדי לישון. ברוב התיאורים של הפעילות, האדם מדמיין סדרה אינסופית של צאן לבן זהה שקופץ מעל גדר, בעוד הוא סופר אותם אחד אחרי השני. הרעיון, ככל הנראה, הוא לגרום לשעמום ולהסחת הדעת במוח עם משהו פשוט, חוזר וקצבי, תכונות הידועות כמסייעות לבני אדם לישון. בפועל, המונח הוא בעיקר סטריאוטיפ, ומשמש לעיתים נדירות כפתרון עבור נדודי שינה. אך מכיוון שהשתמשו במושג בקריקטורות, קומיקסים ואמצעי תקשורת אחרים, המונח נטבע בתרבות הפופולרית כאחד הרעיונות כיצד להירדם. המונח "ספירת כבשים" נכנס בשפה האנגלית למונח האידיומטיים על נדודי שינה. כבשים עצמם הפכו למונחים הקשורים לשינה או היעדרה. בניסוי שנערך על ידי חוקרים מאוניברסיטת אוקספורד, נמצא כי ספירת כבשים היא אמצעי לא יעיל כדי להירדם. בניסוי, נבדקים שבמקום לספור כבשים דמיינו "חוף או מפל", בזבזו אנרגיה נפשית גבוהה יותר, ולכן נרדמו מהר יותר מאשר אלו שספרו כבשים. על פי מחקר זה, שינה יכולה להיות מושגת באותה מידה על ידי פעילות מורכבת כלשהי המבזבזת אנרגיה נפשית. אזכור מוקדם של ספירת כבשים כאמצעי להשגת שינה ניתן למצוא בספר "תיאורים של כלכלה פוליטית" מאת הארייט מרטינו, מ-1832: ”המראה של המעקב אחר צאן אחד אחרי השני היה תאווה לעיניים, כל אחד בתורו מניח את רגליו הקדמיות על הפרצה בגדר, מעלה את רגליו האחוריות לאחר מכן, מביט סביבו לרגע מהפסגה, ואז עושה את הצעד לתוך התעלה היבשה, המרופדת בתלתלי צמר. התהליך היה יכול להיות מולחן טוב יותר להלחין אם רכושו של אדם אחר, או אם הצאן היה עושה את דרכו החוצה במקום פנימה. אבל הזיכרון של המעבר שימש את בעל הקרקע כדי לשלוח אותו לישון יותר מפעם אחת, כאשר החרדה שהתרחשה בסופה של רכבת המחשבות הניח לו להירדם.” התייחסות לכך עוד קודם לכן ניתן למצוא ברומן "דון קיחוטה" מאת מיגל דה סרוונטס, מ-1605 (למעט העובדה שסרוונטס החליף ב"עיזים" את ה"כבשים"): ”תן למחשבתך לשמור על ספירה של העיזים שהדייג לוקח לפניו, שאם אחת מהן בורחת מהזיכרון זה יהיה סופו של הסיפור, וזה יהיה בלתי אפשרי לומר עוד מילה על כך.” בהודו ופקיסטן, הביטוי הנרדף לספירת כבשים הוא "לספור את הכוכבים". בסיפור שנתן את שמו לספר הילדים "הכבש השישה עשר" מאת יהונתן גפן, מתאר המספר כיצד הוא נרדם תמיד תוך כדי ספירת כבשים בהגיעו לכבש השישה עשר. שעת השינה "תיאורים של כלכלה פוליטית", עמ' 356-355
בית יוסף (מושב)

בֵּית יוֹסֵף הוא מושב בעמק בית שאן השייך למועצה אזורית עמק המעיינות. המושב נמצא כ-200 מטר מתחת לפני הים. המושב הוקם ביום שישי, כ"ח ניסן תרצ"ז, 9 באפריל 1937, בעצם מאורעות 1936–1939, כישוב חומה ומגדל ונקרא על שמו של יוסף אהרונוביץ'. המייסדים, ארגוני הצפון א', ב' יצאו יחד עם עוזריהם בשיירה מקיבוץ גשר אל קרקע שנרכשה על ידי הקרן הקיימת, באזור החיבור בין עמק בית שאן ויישובי עמק הירדן. בתקופה הראשונה לוו המתיישבים בנוטרים. במאי 1937 נורו יריות על אנשי בית יוסף שיצאו לשדות ובחילופי אש נהרג אחד התוקפים. בעקבות זאת נערכה סולחה בין אנשי בית יוסף לערביי הסביבה. בינואר 1938 נורו שוב יריות על בית יוסף. בחגיגות חמש שנים ליישוב נחנך בית ציבורי בו שכן גן ילדים, בית ספר וספרייה. לאחר הקמת מדינת ישראל הופגז המושב במשך שלושה ימים. לא היו נפגעים בנפש אולם מבנה הציבור נפגע ונותר על תילו נטוש ומוזנח. שיירת משוריינים התקרבה למקום אך כוחות ה"הגנה" הדפו אותה. בנובמבר 1948 הופגז המושב שוב. ביוני 1949 נפגעו שדות המושב בשריפה גדולה. במאי 1950 חגג המושב בר מצווה להווסדו. עוד לפני מלחמת העצמאות התחלפו התושבים במושב. לקראת המלחמה עצמה פונו המשפחות, חלק מהמשפחות עברו למושב בוסתן הגליל וחלקן לאגודה החקלאית נהריה, ורק מעטים חזרו אחרי המלחמה. בתחילת 1951 עמדו 32 צריפים ריקים בהמתנה למתיישבים חדשים. בסוף 1952 היו במושב בעיקר עולים מכורדיסטן ומעיראק. רוב הסובוטניקים עזבו אותה ורק מעטים מהם נותרו בה. בית יוסף: סיפור שלא סופר: מאת דוד לבקוביץ, הוצאת צ'ריקובר, 2002 מדיה וקבצים בנושא בית יוסף בוויקישיתוף בית יוסף במרכז המידע להתיישבות בגליל בית יוסף באתר הרשות לפיתוח הגליל סקירה היסטורית ואדריכלית מלווה בתמונות באתר 'חלון אחורי', 4/2010. נוטרי בית יוסף הניסו כנופיה מעבר-הירדן, דבר, 19 ביולי 1938 הקרבות ליד בית-יוסף, דבר, 20 ביולי 1938 א. מש, יש לבדוק את המצב בבית יוסף, דבר, 18 בדצמבר 1959 אורי משגב, המושב עמד בגבורה במלחמת העצמאות, אך הפסיד בקרב עם הממסד על ההיסטוריה, באתר הארץ, 23 בפברואר 2018 בית יוסף, במרכז המידע לנגב ולגליל של תנועת אור אלי אלון, להחזיר את בית יוסף להיסטוריה באתר themarker. הקמת היישוב בית יוסף, 1937, באתר ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים בית יוסף (ישראל), דף שער בספרייה הלאומית אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 זאב וילנאי, "אנציקלופדיה לידיעת הארץ", הוצאת ידיעות אחרונות, תשט"ז, 1956, כרך א', עמוד 105 הוקם בית יוסף, דבר, 9 באפריל 1937 עליית ארגוני הצפון לבית יוסף, דבר, 11 באפריל 1937 ערבים ירו אל חברי בית יוסף, דבר, 11 במאי 1937 שלום בין בית יוסף לשבט השכן, דבר, 20 ביוני 1937 ירו על בית־יוסף, דבר, 7 בינואר 1938 חמש שנים לעליה לבית-יוסף, דבר, 13 במאי 1942 מושב בית־יוסף הדף התקפות תותחים ומטוסים, דבר, 23 במאי 1948 מושב בית יוסף הופגז, דבר, 3 בנובמבר 1948 אש אוכלת במושב בית יוסף, דבר, 27 ביוני 1949 חגיגת "בר מצווה" למושב בית־יוסף, דבר, 25 באפריל 1950 ההתישבות בלבטיה, דבר, 5 ביוני 1951 ממושב עולים לישוב וותיק, הצופה, 7 בדצמבר 1952
ברסט (צרפת)

ברסט (Brest) היא עיר נמל במחוז פיניסטר, בחבל ברטאן שבצפון-מערב צרפת. נכון ל-2008 אוכלוסיית העיר מנתה כ-142,000 בני אדם, ויחד עם המטרופולין סביבה, אוכלוסייתה מונה למעלה מ-300,000 נפש. בשל מיקומה בקצה המערבי של צרפת, ובאחד הקצוות המערביים של יבשת אירופה כולה, על חוף האוקיינוס האטלנטי ותעלת למאנש - ברסט היא אחת מערי הנמל החשובות של צרפת, וקולטת את מרבית הסחורות המגיעות מיבשת אמריקה. היא גם מהווה בסיס מרכזי של הצי הצרפתי, כולל צי הצוללות של צבא צרפת. העיר היא השלישית בגודל אוכלוסייתה בחבל ברטאן, אחרי נאנט ורן, וה-22 בגודלה בצרפת כולה. אף שברסט היא הגדולה בערי מחוז פיניסטר, העיר קמפר משמשת כבירת המחוז. בימי הביניים, ברסט התבססה סביב המצודה המרכזית שבה, אותה הפך הקרדינל רישלייה בראשית המאה ה-17 לנמל הצבאי של הממלכה. במאה ה-19 גדלה אוכלוסיית העיר משמעותית, מכ-25,000 בראשית המאה לכ-85,000 בסופה. במהלך מלחמת העולם הראשונה הנמל קלט את רבבות חיילי צבא ארצות הברית שהגיעו מעבר לים ב-1917. במלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש צרפת, השתמשו הגרמנים בעיר כנמל בסיס לצוללות. העיר נפגעה קשות מהפצצות לאחר הפלישה לנורמנדי ב-1944 ומרכז העיר נבנה מחדש לאחר המלחמה. כיום שוכן באזור הנמל של העיר המרכז לאימון ימי של הצי הצרפתי (Centre d'instruction naval de Brest). העיר מהווה מרכז אוניברסיטאי, ולומדים בה למעלה מ-23,000 סטודנטים. יש בה גם מספר מרכזי מחקר בולטים. כ-75% מכלכלת העיר מתבססת על מגזר השירותים. פעם בארבע שנים, מארחת ברסט את הפסטיבל הימי הבינלאומי. קבוצת הכדורגל של העיר, ברסט, מתמודדת בליגת העל הצרפתית בכדורגל. הערים התאומות של ברסט הן: ארצות הברית דנוור, קולורדו, ארצות הברית (מ־1956) אנגליה פלימות', אנגליה (מ־1963) גרמניה קיל, גרמניה (מ־1964) איטליה טרנטו, איטליה (מ־1964) יפן יוקוסוקה, יפן (מ־1970) אירלנד דון לאוגייר (אנ'), אירלנד (מ־1984) ספרד קאדיז, ספרד (מ־1986) בורקינה פאסו סאפונה (אנ'), בורקינה פאסו (מ־1989) רומניה קונסטנצה, רומניה (מ־1993) מדיה וקבצים בנושא ברסט בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ברסט (בצרפתית) ברסט, ברשת החברתית פייסבוק ברסט, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ברסט, ברשת החברתית אינסטגרם ברסט, סרטונים בערוץ היוטיוב ברסט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בצרפת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דונדורמה

האם התכוונתם ל... דונדורמה (גלידה מסטיק טורקית) מארש דונדורמה
ג'יימס מארי (כימאי)

סר ג'יימס מארי (באנגלית: Sir James Murray‏; 1788, בכפר קאלנאדי (Culnady) אירלנד (כיום צפון אירלנד ) – 1871, דבלין אירלנד) היה רופא, כימאי ותעשיין אירי. ג'יימס מארי נולד ב-1788 בכפר קאלנאדי (Culnady) שליד דרי, למשפחה קתולית. למד רפואה באדינבורו. בשנת 1807 התקבל כחבר באיגוד הרופאים (College of Surgeons) של דבלין. באותה שנה גם התמנה לרוקח בבית החולים המלכותי של בלפסט, אולם כעבור שנה פתח מרפאה משלו. ב-1829 טפל במושל אירלנד באמצעות "נוזל המגנזיה" שלו, בעקבות הצלחת הטיפול נתמנה לרופא של המושל וקיבל תואר סר. ב-1831 עבר לדבלין, שם התגורר עד סוף ימיו. ב-1857 פרש סופית מפעילותו כרופא. מארי היה נשוי ונולדו לו כמה ילדים. נפטר בדבלין ב-8 בדצמבר 1871. את מחקריו החל במטרה לשפר את דרכי השימוש במגנזיום הידרוקסיד כתרופה לבעיות מעיים. הוא פיתח את "נוזל המגנזיה" וב-1817 רשם פטנט על תהליך הייצור והקים מפעל לייצורו. ב-1873 נרשם פטנט בארצות הברית על ידי הרוקח צ'ארלס הנרי פיליפס, שגם נתן לתרופה את השם "Milk of Magnesia". מארי חיפש שימושים למוצרי הלוואי שהתקבלו תוך ייצור "נוזל המגנזיה", ביניהם אשלג ביקרבונט, נתרן ביקרבונט וסיליקטים. הוא היה מודע לניסויים שנעשו ב-1808 לייצור דשן מעצמות (שבהן יש זרחן) על ידי טיפול עם חומצה גופרתית, כך כנראה הגיע לעסוק במה שנקרא בזמנו "חקלאות כימית". על סמך מידע זה החל ב-1817 בייצור דשן מורכב. תהליך הייצור שפיתח היה הגבת סידן זרחתי עם חומצה גופרתית במשך מספר ימים. את העיסה שנתקבלה ערבו בנתרן חנקתי, גואנו וחומרים אורגניים כמו סובין, קליפות עצים ונסורת. התוצר הסופי היה דשן בעל תכונת שחרור איטי, בצורת אבקה שהייתה נוחה לאחסון ולתובלה. יוצרו מספר סוגי דשנים מותאמים לגידולים השונים. ב-1835 נתן סדרת הרצאות ב-Royal Exchange בדבלין על השימוש בפוספטים מסיסים כדשן. ב-1842 נתן סדרת הרצאות בבלפסט בנושא "חקלאות כימית". באותה שנה החל בניסויים להשוואת הדשנים החדשים לזבל אורגני, אולם אלו היו ניסויים בקנה מידה קטן ולא הגיעו לשלב של ניסויי שדה מלאים. באותה שנה רשם בנו ג'והן מארי פטנט בסקוטלנד וגם באנגליה. בספר שהוציא ב-1843 תיאר 3 סוגים של "דשנים מחומצנים" (Oxygenated Fertilisers). ב-1846 נרכש הפטנט של מארי על ידי מתחרהו העיקרי ג'ון בנט לוז, אולם מארי כנראה לא נטש את הנושא כי ב-1857 הוציא פטנט נוסף על דשן כימי. הדעה המקובלת מיחסת את המצאת הדשן הכימי לג'ון בנט לוז, אולם נראה שהרופא האירי ג'יימס מארי הקדים אותו בלמעלה משני עשורים. מארי פיתח תאוריה על השפעות החשמל באטמוספירה על בריאות האדם . הוא גם קשר לכך את כמשון תפוחי האדמה שגרם לרעב הגדול של שנת 1847. 1841 - עצות לחקלאים (Advice to Farmers). 1843 - ניסויים בהשפעת דשנים כימיים - Trials and Effects of Chemical fertilizers with Various Experiments in Agriculture. רחוב בבלפסט קרוי על שמו ב-2005 הוצבה לוחית זיכרון על הבית בו היה גר בבלפסט. מדיה וקבצים בנושא ג'יימס מארי בוויקישיתוף ביוגרפיה של ג'יימס מארי בכתב העת האירי Chemistry in Action מאמר על ג'יימס מארי באתר היסטוריה של אלסטר מאמר על ה-fluid magnesia של ג'יימס מארי בעיתון אוסטרלי משנת 1846 ביוגרפיה של ג'יימס מארי בג'ורנל כימיה איריChemistry in Action ג'יימס מארי באתר היסטוריה של אלסטר ספר מ-1902 על רעב תפוחי האדמה (חפש: Sir James Murray, M.D דיווח על הטקס באתר היסטוריה של אלסטר