גואנג סו, קיסר סין

קיסר סין גואנג-סו (11 באוגוסט 1871 – 14 בנובמבר 1908; בסינית מסורתית: 光緒帝) היה התשיעי במניין קיסרי שושלת צ'ינג. שמו הפרטי שניתן לו בלידתו היה דזאי-טיאן. בתקופת שלטונו 1875-1908 נעשתה רפורמת מאה הימים ופרץ מרד הבוקסרים. דזאי-טיאן היה בנם של הנסיך הקיסרי צ'ון ואשתו יהאנארה וואנזן, אחותה של הקיסרית האלמנה צה שי אשר הייתה בעלת עוצמה בשלטון הקיסרות. ב-12 בינואר 1875 נפטר הקיסר טונגזי בהיותו בן 18, ולא הותיר אחריו יורש. רבים בשלטון הקיסרי רצו לשנות את שיטת הירושה לפיה המינוי עובר מאב לילד, אבל צה שי הציעה לשים את גואנג סו (אחיינה) בכס. מכיוון שהיה דזאי-טיאן צעיר מילדים אחרים שהיו מועמדים לכס, השבט הקיסרי הסכים להכתירו לשליט. דזאי-טיאן הוכרז כיורש של דודו הגדול הקיסר שיאנפנג, במקום יורשו של בן דודו הגדול הקיסר טונגזי, למען שמירה על חוק הדור-אחר-דור הקיסרי. בגיל ארבע קיבל את הכס ואת השם הקיסרי "גואנג סו", כאשר הכוח בפועל היה של הקיסרית האלמנה שיאן והקיסרית האלמנה צה שי. החל משנת 1876 למד הקיסר גואנג סו אצל וונג טונגה, שהיה מעורב גם בהתפתחותו ובלימודיו של הקיסר הקודם טונגזי (ובכל זאת איכשהו הצליח להיגמל מכל ההאשמות האפשריות לאחר מות הקיסר הקודם בגיל צעיר (19)). וונג לימד את הקיסר גואנג סו את החובה של אדיקות וציות כלפי הקיסרית האלמנה צה שי והקיסרית האלמנה שיאן. בשנת 1881, כשסו היה בן תשע, נפטרה הקיסרית האלמנה שיאן במפתיע, והותירה את הקיסרית האלמנה צה שי כיורשת העצר היחידה לילד. ביומנו של וונג באותם ימים, על פי הדיווחים, נכתב כי לגואנג סו היו עיניים נפוחות, הריכוז שלו היה ירוד והוא חיפש נחמה אצל וונג. וונג הזכיר ביומנו כי צה שי היא שסבלה ממחלות כרונית לאורך השנים ולא שיאן. בתקופה זו הסריסים הקיסריים ניצלו את השפעתם על הקיסר הצעיר. על פי הדיווחים, הקיסר של גואנג סו החל לאסוף קהל נאמן סביבו כאקט להבעת סמכותו. בשנת 1887, קיסר גואנג סו היה מבוגר דיו כדי להתחיל לשלוט בפני עצמו על הקיסרות. בשנה שקדמה מספר חצרנים, בהם מורהו וונג, עתרו לקיסרית האלמנה צה שי לדחות את פרישתה מהעוצמה. למרות הסכמתה של צה שי להישאר כעוצרת קיסרית, עד 1886 הקיסר גואנג סו החל לכתוב הערות על אנדרטאות הכס. באביב 1887 הוא השתתף בטקס חריש השטח הראשון שלו, ובסוף השנה החל לשלוט באופן מלא אך תחת פיקוחה של צה שי. בפברואר 1889, לקראת פרישתה של צה שי, נישא קיסר גואנג סו. צה שי בחרה את אחייניתה ג'ינגפן להיות קיסרית. היא נודעה מאוחר יותר כקיסרית לונגיו. היא גם בחרה בזוג אחיות, ג'ין וז'אן, להיות פילגשות הקיסר. בכל הקשור לפילגשים הקיסר לא הראה עניין ולכן הוא שחרר את האחיות זמן קצר אחר כך. בשבוע שלאחר מכן, כשנישא קיסר גואנג סו, פרשה צה שי מהעוצרות. גם לאחר שהחל שלטונו הרשמי של הקיסר גואנג סו, הקיסרית האלמנה צה שי המשיכה להשפיע על החלטותיו ומעשיו. וונג ציין כי בעוד הקיסר דאג לענייני המדינה ביום-יום, במקרים קשים יותר ביקשו הקיסר והמועצה הגדולה את עצתה של צה. הקיסר נסע לא פעם לארמון הקיץ כדי לחלוק כבוד לדודתו ולשוחח עמה עם ענייני המדינה. במרץ 1891 קיבל קיסר גואנג סו את שרי החוץ לסין בפני קהל ב"ביתן האור הסגול ", במה שהוא כיום חלק מז'ונגננאהי, משהו שעשה גם קודמו הקיסר טונגזי בשנת 1873. באותו קיץ, בלחץ המעצמות הזרות ובתגובה למרידות בעמק נהר היאנגצה (שכוונו למיסיונרים נוצריים) הוציא הקיסר צו להגנת הנוצרים בתוך המדינה. ככל שגדל נראה שראה חשיבות בצורך בחסינות והגנה. ב-1892 ניסה ליישם סדרת צעדים דרקוניים להפחתת ההוצאות על ידי חילוק משק הבית הקיסרי. היה זה רק ניצחון חלקי, מכיוון שאישר הוצאות גבוהות יותר ממה שהיה רוצה לענות על צרכיה של צה שי. בשנת 1894 פרצה מלחמת סין-יפן הראשונה. במהלך המלחמה, אף על פי שקיסר גואנג סו היה סמכות השליט הריבוני של אימפריית צ'ינג, לעיתים קרובות התעלמו ממנו גורמים רשמיים ושלחו את אנדרטאותיהם לצה שי לאישורה. כך נוצרו שתי קבוצות של תזכירי מועצה גדולה, האחת עבור הקיסר והשנייה עבור הצעותיה של הקיסרית. הדבר נמשך עד שלא היה נחוץ יותר עקב האירועים בסתיו 1898 (רפורמת מאה הימים). החתימה על הסכם שימונוסקי ב-17 באפריל 1895 סיימה את המלחמה בניצחון של יפן. סין הכירה בעצמאותה של קוריאה, ומסרה לידי יפן את חצי האי ליאדונג, את טאיוואן ואת איי פנגחו. בנוסף, התחייבה סין לשלם ליפן פיצויים ולחתום על הסכם סחר שאיפשר לספינות יפניות לפעול בנהר היאנגצה. הקיסר וממשלת צ'ינג התמודדו עם השפלה נוספת בסוף 1897, כשהאימפריה הגרמנית השתמשה ברציחת שני כמרים במחוז שנדונג כתירוץ לכיבוש מפרץ ג'יאוז'ואו, מה שגרם ל"מרוץ אחר ויתורים" מצד מעצמות זרות אחרות. ערך מורחב – רפורמת מאה הימים בעקבות התבוסה במלחמה האמין הקיסר גואנג סו כי למידה ממונרכיות חוקתיות כמו יפן, האימפריה של צ'ינג תתחזק יותר פוליטית וכלכלית. ביוני 1898 החל הקיסר את הרפורמה, שכוונה לשורה של שינויים פוליטיים, משפטיים וחברתיים גורפים. במשך זמן קצר, לאחר פרישתה כביכול של צה שי הוציא קיסר גואנג סו הוראות להגנה על מספר עצום של רפורמות מודרניזציה מרחיקות לכת בעזרת גורמים מתקדמים יותר בשלטון. השינויים נעו בין תשתית לתעשייה ומערכת הממשל האזרחית. קיסר הוציא צווים שאפשרו הקמת אוניברסיטה מודרנית בבייג'ינג, הקמת מסילת לואן ומערכת תקציבים הדומה לזו של ממשלות המערב. המטרה הייתה להפוך את סין לאימפריה חוקתית מודרנית, אך עדיין במסגרת המסורתית, כמו עם שיקום רסטורציית מייג'י של יפן. הרפורמות היו פתאומיות מדי עבור סין שעדיין הייתה תחת השפעה נאו-קונפוצינית משמעותית וגורמים אחרים בתרבות המסורתית, וגם הביאו לסכסוך עם צה שי, שעדיין החזיקה בכוח אמיתי. גורמים רשמיים רבים, שנחשבו חסרי תועלת ופוטרו על ידי קיסר גואנג סו, התחננו בפניה לעזרה. צה שי לא עשתה דבר כדי למנוע את רפורמת מאה הימים, היא הבינה שהדרך היחידה להבטיח את בסיס הכוח שלה הייתה בצוע הפיכה צבאית. לקיסר גואנג סו נודע על התוכנית, ולכן ביקש מיועץ פרו-רפורמי קאנג יונגווי ובני בריתו הרפורמיסטיים לתכנן את הצלתו. הם החליטו להשתמש בעזרתו של גנרל יואן שה קאי, שהיה בעל צבא מודרני, שכלל רק 6,000 איש. צה שי הסתמכה על צבאו של גנרל רונגלו בטיינג'ין. לרונגלו היה גם בעל ברית, הגנרל דונג פוקסיאנג, שפיקד על 10,000 חיילים מוסלמים, כולל גנרלים כמו מא פוקסיאנג ומו-פולו, שהוצבו במטרופולין בייג'ינג, הם היו חמושים בירי נשק וארטילריה מתקדמים יותר, הם כולם צדדו בסיעה השמרנית של צה שי במהלך ההפיכה. יום לפני שההפיכה הייתה אמורה להתקיים, יואן שה קאי בגד בקיסר וחשף את הכל בפני רונגלו. זה זיכה את יואן שה קאי באמונה של צה שי, ובמעמד האויב לכל החיים של קיסר גואנג סו, ובהמשך גם של אחיו למחצה הצעיר של הקיסר, זייפנג. לאחר חשיפת התוכנית נפגשו הקיסר והקיסרית האלמנה, הקיסר נסוג לביתן יינגטאי, ארמון על אגם שהוא כיום חלק ממתחם זונגונגנאי. ליי צ'יה-שנג (雷 家 聖). פרופסור להיסטוריה של טייוואן, מציע השקפה אלטרנטיבית: אולי הקיסר גואנג סו הובל למלכודת על ידי הרפורמיסטים בהנהגת קאנג יונגווי. לדעתו של ליי הונע על ידי המיסיונר הבריטי טימותי ריצ'רד וראש ממשלת יפן לשעבר, איטו הירובומי. הם הסכימו למנות אותו לאחד מיועצי חוץ רבים. שגריר בריטניה קלוד מקדונלד אמר כי הרפורמיסטים למעשה "פגעו" במודרניזציה של סין. לדברי ליי, הדבר נודע לצה שי והיא החליטה לשים לזה סוף ולהציל את סין מלהיכנס לשליטה זרה ככל הנראה בידי יפן. חובותיו של קיסר גואנג סו אחרי 1898 הפכו מוגבלות למדי. יש שטענו כי הקיסר הוצא מהשלטון למעשה כקיסר (אף על פי ששמר על התואר), אך שמר על מעמד מסוים. הקיסר התבשר על ענייני המדינה, קרא אותם עם צה שי לפני קהל, והיה נוכח בטקסים, כשהוא יושב על שרפרף ליד שמאלה של צה שי שישבה על כס המלוכה. הוא מילא את חובותיו הטקסיות, כמו הקרבת קורבנות במהלך טקסים, אך לא שלט לבדו שוב. בשנת 1898, זמן קצר לאחר קריסת הרפורמה מאת הימים, החל בריאותו של הקיסר גואנג סו להידרדר, מה שהניע את צה שי לקרוא לפוג'ון, בן דודתו של הקיסר, שנודע גם כנסיך דואן, כראש הבית היורש לקיסרות. פוג'ון ואביו הודחו מתפקידיהם לאחר מרד הבוקסרים. הקיסר שנחשש לבריאותו נבדק על ידי רופא מהלגיון הצרפתי ואובחן כחולה נפריטיס כרונית; באותה עת התגלה שהוא למעשה חסר אונים. במהלך מרד הבוקסרים (שפרץ בסוף 1899) שהיה מרד עממי כנגד ההתערבות כנגד המעורבות המסחרית והפוליטית של המעצמות הזרות, ארצות המזרח, כולל יפן. הקיסר גואנג סו התנגד למרד כאמצעי להתמודדות עם פלישה זרה. מכתבו לנשיא ארצות הברית, תיאודור רוזוולט, נשמר עדיין בארכיונים הממשלתיים של ארצות הברית. בתגובה למרד נוצרה קואליציה בין-לאומית של המעצמות (רוסיה, יפן, ארצות הברית, בריטניה, צרפת ועוד), שצעדה 55 יום מהנמל לבייג'ינג והכניעה את המרד. ב-14 באוגוסט 1900, קיסר גואנג סו, יחד עם צה שי, הקיסרית לונגיו וכמה פקידי בית משפט אחרים, ברחו מבייג'ינג כאשר כוחות ברית שמונה האומות צעדו על הבירה. ארצות הברית מנעה את חלוקת סין בין המעצמות, והוטל על סין לשלם פיצויים. כשחזר לבירה בינואר 1902, לאחר נסיגת המעצמות הזרות, הקדיש קיסר גואנג סו את השנים הבאות לעבוד בארמונו המבודד עם שעונים, שהיו קסם ילדותו. יש אומרים במאמץ להעביר את הזמן עד מותה של צה שי. הוא גם קרא בהרחבה ובילה זמן ללמוד אנגלית מהעוזרת של צה שי, יו דלינג. מערכת היחסים שלו עם הקיסרית לונגיו, אשתו (ובת דודתו) השתפרה במידה מסוימת. הקיסר גואנג סו נפטר ב-14 בנובמבר 1908, בן 37. מותו היה יום לפני מותה של צה שי. קיימות כמה תיאוריות על מות הקיסר, אף אחת מהן לא התקבלה לחלוטין על ידי ההיסטוריונים. התיאוריה השלטת היא שהורעל, אך לא ברור על ידי מי. רוב ההיטוריונים נטו להאמין שצה שי עצמה הייתה חולה מאוד, הרעילה את קיסר גואנג סו מכיוון שחששה שיהפוך את מדיניותה לאחר מותה. אחרים חשבו שהקיסר בגואנג סו הורעל על ידי יואן שה קאי, שידע שאם הקיסר יעלה לשלטון, הוא כנראה יוצא להורג בגין בגידה. לא היו מקורות אמינים לגבי מי רצח את קיסר גואנג סו. ב-1911 נרצח סריס לשעבר של צה שי בשם לי ליאנינג, אולי על ידי יואן, וידוע כי רמז שהם קשרו קשר עם רצח הקיסר. תאוריה זו הוצעה על ידי פויי בביוגרפיה שלו; הוא טען ששמע את זה מסריס זקן. מהרישומים הרפואיים שנשמרו על ידי רופא הקיסר גואנג סו עולה כי הקיסר סבל מ"כישופי כאב בטן אלימים", וכי פניו הפכו לכחולים - תסמינים אופייניים להרעלת ארסן. כדי לְהָזֵם את השמועות שהקיסר הורעל, בית המשפט הקיסרי בצ'ינג הוציא מסמכים ותיעוד רופאים שהצביעו על כך שקיסר גואנג סו נפטר מסיבות טבעיות, אך אלה לא הזימו את החשד. ב-4 בנובמבר 2008, בדיקות משפטיות גילו שרמת הארסן בשרידיו של קיסר גואנג סו הייתה גבוהה פי 2,000 מזו של אנשים רגילים. מדענים הגיעו למסקנה כי ניתן היה להעניק את הרעל רק במנה גבוהה פעם אחת. צ'יינה דיילי ציטטה היסטוריון בשם דאי יי, ששיער כי צה שי אולי ידעה על מותה הקרב ודאגה כי קיסר גואנג סו ימשיך ברפורמות לאחר מותה. צה שי בחרה כיורש את אחיינו פויי של הקיסר בן השנתיים, שלקח את השם המלכותי "שואנטונג". אשת הקיסר של גואנג סו, הפכה לקיסרית האלמנה לונגיו. היא שחתמה על הצו כעוצר יורד בשנת 1912 בעת מהפכת שינהאי, ובכך סיימה אלפיים שנות שלטון קיסרי בסין. לונגיו נפטרה ללא ילדים ב-1913. לאחר מהפכת שינהאי בשנים 1911–1912 מימנה הרפובליקה הסינית בניית המאוזוליאום של קיסר גואנג סו בקברי הצ'ינג המערביים. הקבר נשדד במהלך מלחמת האזרחים הסינית והארמון התת-קרקעי (תא הקבורה) פתוח כעת לקהל הרחב. מדיה וקבצים בנושא גואנג סו, קיסר סין בוויקישיתוף book on the sunset emperor גואנג סו, קיסר סין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Guangxu | emperor of Qing dynasty, Encyclopedia Britannica (באנגלית) 顾秋心. 范之俐. 邓伟霖., 光緖泣血記 = Son of heaven, Jiangsu jiao yu chu ban she, 2006, ISBN 7-5343-7019-1