laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
רודני דיינג'רפילד

רודני דיינג'רפילד (באנגלית: Rodney Dangerfield‏; 22 בנובמבר 1921 - 5 באוקטובר 2004) היה קומיקאי, שחקן, מוזיקאי וסופר יהודי אמריקאי שידוע בעיקר בזכות השורה "אני לא מקבל כבוד" ובזכות מונולוגים מלאי בדיחות על עצמו. דיינג'רפילד נבחר למקום השביעי ברשימת 100 הסטנדאפיסטים של קומדי סנטרל. דיינג'רפילד נולד למשפחה יהודית בבבילון שבלונג איילנד בניו יורק. שמו המקורי ג'ייקוב כהן. כבר בנעוריו החל להופיע במועדוני סטנד-אפ אך הצלחתו הגדולה הגיעה רק בשנות ה-40 לחייו, אז זכו הסרטים "מהומה במועדון" ו"בחזרה לנעורים" להצלחה. לאחר מכן הצליח מופעו זוכה גראמי "No Respect" (אין כבוד) שהפך לסימן ההיכר שלו. דיינג'רפילד הופיע לאחר מכן בספיישל משלו ב-HBO, שבו סייע לסטנדאפיסטים צעירים בתחילת דרכם, כגון ג'רי סיינפלד וטים אלן. הופיע בסרטים ותוכניות טלוויזיה שונות וכן שימש כמדבב, למשל בסרט האנימציה "רובר מלך החווה". ב-8 באפריל 2003 עבר דיינג'רפילד ניתוח מוח כהכנה לניתוח בשסתום הלב, שעבר ב-24 באוגוסט 2004. לאחר הניתוח שקע דיינג'רפילד בתרדמת למשך כמה שבועות וב-5 באוקטובר 2004 הוא נפטר בבית החולים. על מצבתו נכתב "Rodney Dangerfield - There goes the neighborhood", בתרגום חופשי: "רודני דיינג'רפילד - כך הלכה השכונה"). אתר האינטרנט הרשמי של רודני דיינג'רפילד (באנגלית) רודני דיינג'רפילד, ברשת החברתית פייסבוק רודני דיינג'רפילד, ברשת החברתית אקס (טוויטר) רודני דיינג'רפילד, ברשת החברתית אינסטגרם רודני דיינג'רפילד, סרטונים בערוץ היוטיוב רודני דיינג'רפילד, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) רודני דיינג'רפילד, באתר AllMovie (באנגלית) רודני דיינג'רפילד, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) רודני דיינג'רפילד, באתר MusicBrainz (באנגלית) רודני דיינג'רפילד, באתר Discogs (באנגלית) רודני דיינג'רפילד, באתר Songkick (באנגלית) רודני דיינג'רפילד, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
לולאה מוזרה

לולאה מוזרה נוצרת כאשר תנועה למעלה או למטה במערכת היררכית מחזירה לנקודת המוצא. לולאות מוזרות בדרך כלל קשורות להפניה עצמית ולפרדוקסים. המושג נטבע ונדון באריכות על ידי דאגלס הופשטטר בספריו 'גדל, אשר, באך' ו'אני לולאה מוזרה'. הדוגמה הראשונה שהופשטטר נותן ללולאה מוזרה היא קאנון מספר חמש ביצירתו של באך "המנחה המוזיקלית". הקאנון עולה בכל פעם בטון נוסף לאורך כל הסולם הכרומטי עד שלבסוף חוזר לטון שממנו התחיל. הופשטטר מוצא דוגמאות נוספות בציוריו של מ. ק. אשר, בהם המפל הנשפך אל ראשיתו, שני נחשים אשר כל אחד מהם מתחיל לאכול את זנב רעהו באותו הזמן וממשיך לכל אורך הגוף, ידיים המציירות אחת את חברתה, ומדרגות העולות ויורדות בלולאה אין-סופית. הופשטטר משתמש במושג כדי להבהיר את המכנה המשותף של פרדוקסים רבים כגון פרדוקס השקרן, הפרדוקס של ראסל, הפרדוקס של גרלינג-נלסון ואף כדי להבהיר את מהות ההוכחה למשפטי האי-שלמות של גדל. לולאות מוזרות בדרך כלל קשורות להפרת היררכיות; לדוגמה, תוכנית מחשב, המשכתבת את עצמה ללא קלט חיצוני (קוד מטאמורפי). אמנם הופשטטר טבע את המושג בהקשר של מדעי המחשב ומערכות היררכיות, אך הוא קיים כרעיון גם בתרבות הכללית. מעגל קסמים טבעת מביוס רקורסיה - במדעי המחשב - פונקציה הקוראת לעצמה התייחסות עצמית לולאה מוזרה, באתר MathWorld (באנגלית) אני לופ מוזר, תומר פרסיקו על ספרו החדש של דאגלס הופשטטר לולאה מוזרה, בביצוע Bach, Perpetual Canon (from The Musical Offering, BWV 1079), סרטון באתר יוטיוב
דגל מקדוניה הצפונית

דגל מקדוניה הצפונית מורכב משמש עולה צהובה ממנה יוצאות שמונה קרניים לקצוות הדגל, על רקע אדום. הדגל מסמל את "השמש החדשה של החופש", כפי שמופיע בהמנון הלאומי "דנס נד מקדוניה" ("היום מעל מקדוניה"): "היום, מעל מקדוניה, נולדה השמש החדשה של החופש המקדונים נלחמים למען זכויותיהם!" לפני שנת 1995 הופיע בדגל שמש ורגינה, מה שהוביל למחאות מצד השכנה יוון בשל מקורו של אותו סמל קדום, שהיה סמלם של כמה ממלכי מוקדון העתיקה. (יוון התנגדה גם לשימוש בשם "הרפובליקה של מקדוניה", וסיבת שתי ההתנגדויות הייתה חשש מפני תביעות מקדוניות, ולו סמליות, לשטחים בצפון יוון). עד שנת 1991, כל זמן שהרפובליקה הסוציאליסטית של מקדוניה הייתה חלק מהרפובליקה הסוציאליסטית הפדרלית של יוגוסלביה, דגלה היה אדום עם כוכב אדום בפינה העליונה של צד התורן. סמל מקדוניה הצפונית המנון מקדוניה הצפונית היסטוריה של רפובליקת מקדוניה מירוסלב גרצ'ב - מעצב הדגל הנוכחי מדיה וקבצים בנושא דגל מקדוניה הצפונית בוויקישיתוף מקדוניה, באתר דגלי העולם (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא סמלים ובנושא מקדוניה הצפונית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ג'ולי פליטינג

ג'ולי פליטינג-סטיוארט (באנגלית: Julie Fleeting-Stewart; נולדה ב-18 בדצמבר 1980) היא כדורגלנית עבר סקוטית, ששיחקה בעמדת החלוצה. פליטינג נולדה בקילווינינג שבסקוטלנד. היא החלה לשחק כדורגל בגיל 9, והצטרפה לקבוצה מקצוענית בגיל 16, בשנת 1996. ב-2002 החלה לשחק בקבוצת סן דייגו ספיריט מה-WUSA. בתום עונת 2003 הושאלה לרוס קאונטי הסקוטית. בינואר 2004 עברה לארסנל. באותה שנה זכתה עמה באליפות הליגה ובגביע ה-FA, ושנה לאחר מכן נבחרה לכדורגלנית השנה בפרמייר ליג. פליטינג היא מלכת השערים בנבחרת סקוטלנד, עם 116 שערים ב-121 משחקים, ואף הייתה קפטנית הנבחרת. פליטינג נשואה לכדורגלן העבר ומאמן הכדורגל קולין סטיוארט. מדיה וקבצים בנושא ג'ולי פליטינג בוויקישיתוף ג'ולי פליטינג, באתר Soccerdonna (בגרמנית) ג'ולי פליטינג, באתר Soccerway ג'ולי פליטינג, באתר WorldFootball.net ג'ולי פליטינג, באתר FootballDatabase.eu The Times & The Sunday Times, www.thetimes.co.uk (באנגלית) I PLAN TO HAVE A BALL PLAYING IN AMERICA; Rising Scots footballer Julie Fleeting is off to the US in search of success. - Free Online Library, www.thefreelibrary.com Scots aim to be Oz-some. - Free Online Library, www.thefreelibrary.com ג'ולי פליטינג, באתר scottishfa ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגלנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ובאש (נהר)

נהר וַבּאש (באנגלית: River Wabash) הוא נהר באורך 765 ק"מ במזרח ארצות הברית שזורם דרום-מערבית לצפון-מערב אוהיו, עובר דרך צפון אינדיאנה לאילינוי ונשפך לנהר אוהיו. כשקרחון ויסקונסין נמס לפני 14,000 שנה, יצרו חלק ממי הקרחון את ימת מאומי, האב הקדמון של ימת אירי. לבסוף עלו המים שנמסו מעל שכבת הקרח באזור פורט וויין שבאינדיאנה, ומשם התנקזו לדרום-מערב ימת מאומי. הזרם שנוצר בתהליך זה גרם ליצירת העמק שבו זורם כיום נהר ובאש. במהלך המאה ה -18 השתמשו הצרפתים בנהר הובאש כאמצעי תחבורה בין לואיזיאנה לקוויבק. לאחר מלחמת 1812 התפתח במהירות אגן ובאש על ידי מתיישבים, והנהר המשיך כעורק סחר חשוב, הן עבור סירות שטוחות והן עבור קיטור נהרות. התנועה בנהר, מלבד תנועת דוברות במסלולו התחתון, נעלמה כמעט לחלוטין לאחר בוא המסילות בשנות החמישים של המאה ה -19. מדיה וקבצים בנושא ובאש בוויקישיתוף מדריך מפורט לנהר ובאש על נהר הובאש ובאש, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Editors of Encyclopaedia Britannica, ENCYCLOPAEDIA BRITANNICA, Wabash River river, United States ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פרידריך הראשון

האם התכוונתם ל... פרידריך הראשון, ארכיבישוף קלן (1075–1131) פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (1122–1190) פרידריך הראשון, דוכס אוסטריה (באבנברג) (1175–1198) פרידריך הראשון, דוכס אוסטריה (הבסבורג) (1286–1330) פרידריך הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג (1357–1400) פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה (1370–1428) פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מברנדנבורג (1371–1440) פרידריך הראשון, רוזן פפאלץ-זימרן (1417–1480) פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מפפאלץ (1425–1476) פרידריך הראשון, מלך דנמרק (1471–1533) פרידריך הראשון, דוכס וירטמברג (1557–1608) פרידריך הראשון, דוכס מקלנבורג-גרבוב (1638–1688) פרידריך הראשון, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג (1646–1691) פרידריך הראשון, מלך בפרוסיה (1657–1713) פרידריך הראשון, מלך שוודיה (1676–1751) פרידריך הראשון, מלך וירטמברג (1754–1816) פרידריך הראשון, הדוכס הגדול מבאדן (1826–1907) פרידריך הראשון, דוכס אנהלט (1831–1904) פרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה פרידריך פרנץ הראשון, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין
דגל ליבריה

דגל ליבריה הוא הדגל הלאומי של רפובליקת ליבריה. הדגל מורכב מ-11 פסים אופקיים לבנים ואדומים שווים באורכם, ומקנטון בצד הפונה לתורן, המכיל ריבוע כחול ובו כוכב לבן. אחד-עשר הפסים מסמלים את חותמי הצהרת העצמאות של ליבריה. הצבעים אדום ולבן מסמלים אומץ והצטיינות מוסרית. הכוכב הלבן מסמל את החופש שניתן לעבדים-לשעבר. לפי גרסה אחרת מסמל הכוכב את השמש הזורחת מעל יבשת אפריקה, שאותה מסמל הריבוע הכחול. הדגל הליברי דומה מאוד לדגל ארצות הברית, מה שמדגיש את מוצאם האמריקאי של העבדים המשוחררים שהקימו את המדינה. דגל ליבריה מונף על ידי ספינות רבות ברחבי העולם, שכן ליבריה מאפשרת זאת תמורת תשלום. חברות ספנות עושות כן כדי להימנע מתשלום מיסים גבוהים ומהגבלות אותן מטילות מדינות אחרות. ההערכה היא שכ-1600 ספינות ברחבי העולם מניפות את דגל ליבריה כדגל נוחות; מה שתורם לחלק ניכר מהכנסות המדינה. סמל ליבריה המנון ליבריה מדיה וקבצים בנושא דגל ליבריה בוויקישיתוף ליבריה, באתר דגלי העולם (באנגלית) דגל ליבריה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא סמלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יואב יצחק

האם התכוונתם ל... יואב יצחק (זמר) (יליד 1958) – זמר ישראלי יואב יצחק (עיתונאי) (יליד 1957) – עיתונאי ישראלי
צבי ויינברג

צבי (הנרי) מאיר ויינברג (12 באוגוסט 1935 – 21 בדצמבר 2006) היה חבר הכנסת מטעם ישראל בעליה. ויינברג נולד בעיר קרקוב, פולין למשפחה של חסידי צאנז. ב-1939 נמלט עם משפחתו מפולין לאוקראינה, רוסיה, סיביר, אוזבקיסטן וצרפת. לאחר מלחמת העולם השנייה היגר לישראל, ואחר כך לארצות הברית, שם למד בתיכון, בישיבה ובאוניברסיטה, וקיבל דוקטורט בספרות צרפתית. לימד באוניברסיטאות באוהיו ובקליפורניה. עבר לטורונטו, קנדה בשנת 1969, ושימש פרופסור באוניברסיטת טורונטו למעלה מ-20 שנה. כיהן כסגן יו"ר חוג הפרופסורים לשלום במזרח התיכון, וי"ור הסמינר האקדמי לחשיבה ציונית. היה פעיל מאוד בתנועה לשחרור יהודי ברית המועצות. עלה לישראל בשנת 1992 וכיהן כפרופסור לספרות באוניברסיטת בר-אילן. נמנה בין מייסדי מפלגת "ישראל בעלייה", שם היה נציג עולי צפון אמריקה במפלגה שרוב חבריה ומצביעיה היו עולים מרוסיה. בשנת 1996 נבחר לכנסת ה-14 והיה חבר בוועדת החוץ והביטחון, ועדת החוקה, חוק ומשפט, ועדת הכלכלה וועדת החינוך והתרבות. נפטר בא' בטבת ה'תשס"ז (21 בדצמבר 2006) לאחר מחלה קשה לצבי וינברג שלושה בנים ובת אחת. ויינברג דיבר עברית, אנגלית, ספרדית, צרפתית, רוסית, יידיש, גרמנית, פולנית, פורטוגזית, איטלקית ושפות נוספות. "תפילתו של סבא", באתר ישיבת אש התורה (באנגלית) צבי ויינברג, באתר הכנסת צבי ויינברג, באתר כנסת פתוחה הלך לעולמו חה"כ לשעבר צבי ויינברג, באתר ערוץ 7 ערך זה הוא קצרמר בנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ז'ורז' פיקאר

ז'ורז' פיקאר (בצרפתית: Georges Picquart;‏ 6 בספטמבר 1854 – 18 בינואר 1914) היה קצין בצבא צרפת שנאבק בנחישות להוכחת חפותו של אלפרד דרייפוס, בימי הפרשה שנקראה על שמו. מאוחר יותר כיהן פיקאר כשר המלחמה בממשלתו של ז'ורז' קלמנסו. ז'ורז' פיקאר נולד בשטרסבורג, בירת חבל אלזאס ב-1854. הוא פנה לקריירה צבאית, נתגלה כקצין מוכשר והגיע לדרגת קולונל. ב-1895 נתמנה לראש מחלקת המודיעין הצבאי ("המשרד השני"). בתפקידו זה, הגיעו לידיו קרעי נייר של מזכר בכתב יד, שעובדת המודיעין הצרפתי מצאה בלשכת הנספח הצבאי של גרמניה בצרפת; מהמזכר המשוחזר עלה כי בוגד צרפתי פועל בשליחות הגרמנים, וזה היה הבסיס להאשמתו של אלפרד דרייפוס בבגידה. פיקאר הניח כי סיבת הרשעתו של דרייפוס הייתה היותו הקצין היהודי היחיד במטה הכללי של צבא צרפת; תרמה לכך העובדה כי כתב ידו היה דומה, לכאורה, לכתב היד במזכר המרשיע. לאחר חקירה מעמיקה הגיע פיקאר למסקנה כי המזכר, ששימש כעדות המרשיעה, נכתב על ידי הקצין פרדיננד אסטרהאזי. פיקאר הביא את הפרטים הללו לידיעת הממונים עליו, אך הם הזהירו אותו שלא לחשוף את הגילויים ואף הרחיקוהו מצרפת כשב-1896 הוצב לשרת בתוניס. פיקאר היה מנוע, כקצין צבא, מלחשוף גילוייו בפומבי, אך בהיותו בחופשה בפריז נתן תצהיר חתום בידי עורך דין ממיודעיו. התצהיר פורסם ופיקאר נשפט בגין התנהגות בלתי הולמת, פוטר מהצבא, ונדון לשנת מאסר. ב-13 ביולי 1906 קיבל בית הנבחרים החלטה להחזיר הן את פיקאר והן את דרייפוס לשירות פעיל בצבא צרפת, תוך קידומם לדרגות בהן היו זוכים לו היו משרתים במהלך שתים עשרה השנים שחלפו מאז החלה הפרשה (פיקאר לגנרל, ודרייפוס לרב-סרן). לימים הגיע פיקאר למשרת שר המלחמה בממשלתו של ז'ורז' קלמנסו. פיקאר נפטר לאחר שנפצע בעת נפילה מסוסו ב-1914, בעיר אמיין, בגיל 59. ברברה טוכמן כותבת כי פיקאר לא פעל ממניעים פוליטיים אלא ממניעים של יושר וכבוד, ומשגילה כי המזכר שהפליל את דרייפוס מזויף, חש חובה לחשוף את האמת - ולו במחיר אישי כבד. לדברי טוכמן פיקאר היה, כרבים מבני דורו, נגוע באנטישמיות, אך המחשבה שאדם חף מפשע נענש על דבר שלא עשה - לא נתנה לו מנוח, תהא דתו של אותו אדם אשר תהא. בשנת 2019 עלה לאקרנים הסרט קצין ומרגל המבוסס על הספר בעל אותו השם. עלילת הסרט סובבת סביב מאבקו האישי והציבורי של פיקאר בגילומו של השחקן ז'אן דוז'רדן מרגע מינויו למנהל המשרד השני, ומסתיים בכהונתו כגנרל וכשר המלחמה. אלפרד דרייפוס ברברה טוכמן, המגדל הגאה, הוצאת דביר, 1998. ז`אן דני ברדן, פרשת דרייפוס, הוצאת עם עובד, 2003 רוברט האריס, "קצין ומרגל", הוצאת כנרת זמורה-דביר, 2015 מדיה וקבצים בנושא ז'ורז' פיקאר בוויקישיתוף
מג קאבוט

מג קאבוט (Meg Cabot; נולדה ב-1 בפברואר 1967 בבלומינגטון שבאינדיאנה) היא סופרת אמריקאית. כתבה גם תחת שמות העט "פטרישיה קאבוט" ו"ג'ני קארול". היא כתבה כ-40 ספרים והמוכר שבהם הוא יומני הנסיכה, שהפך לסרט באולפני דיסני. קאבוט למדה איור באוניברסיטת אינדיאנה. לפני שפרסמה את ספרה הראשון, היא עבדה כסגנית מנהל המעונות באוניברסיטת ניו יורק. כחלק מעבודתה היא נפגשה באופן תדיר עם בני נוער שסיפקו לה רעיונות לסיפורים רבים ואפשרו הצצה נדירה לעולמם. סדרת "יומני הנסיכה" (2000–2008) סדרת "The Mediator"‏ (2000–2004) סדרת "1-800-WHERE-R-YOU"‏ (2001–2006) סדרת "All-American Girl"‏ (2002–2005) (בעברית: נערת החלום האמריקאי) תיכון אבלון פדה את ליבי (Ransom My Heart) - (נכתב על ידי מיה תרמופוליס) אתר האינטרנט הרשמי של מג קאבוט מג קאבוט, ברשת החברתית פייסבוק מג קאבוט, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מג קאבוט, ברשת החברתית אינסטגרם מג קאבוט, סרטונים בערוץ היוטיוב מג קאבוט, ברשת החברתית Goodreads מג קאבוט (1967-), דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אקסטרמופילים

אקסטרמופילים (באנגלית: Extremophiles; בעברית לעיתים: קיצונאים) הם יצורים חיים החיים בתנאי סביבה קיצוניים. רוב האקסטרמופילים הם בעיקר בקטריות וארכאונים. ניתן למצוא אקסטרמופילים בגומחות אקולוגיות ששום יצור אחר לא יכול לחיות בהן. הסיומת "philes" מציינת אוהב בלטינית, והקידומת מציינת את סוג הסביבה או המאפיין הכימי / פיזיקלי בו היצור חי. לצורך שימור מזון, להבדיל מתנאי החיים של אקסטרמופילים, על מנת להימנע מחיידקים אחרים המשגשגים בסביבות "רגילות", נוהגים למשל להמליח, ו/או לכבוש ו/או להקרין את המזון. מסווגים לפי התנאים בהם הם חיים. למשל: אצידופילים (acidophile) - אוהבי חומצה - חיידקים החיים בסביבה חומצית, בה ערך ה-pH קטן מ-4. אלקלופילים (Alkaliphile) - חיידקים החיים בסביבה בסיסית בערכי pH גבוהים מ-9. אוסמופילים (osmophile) - חיידקים המסוגלים לחיות בסביבה בה הלחץ האוסמוטי גבוה – למשל, בסביבה עשירה בסוכר. בארופילים (barophile) - אוהבי לחץ. חיידקים המסוגלים לחיות בלחצים אטמוספיריים גבוהים, למשל בקרקעית האוקיינוס שם הלחץ יכול להגיע גם ל-800 אטמוספירה. האלופילים (halophile) - אוהבי מלח. החיידקים מעלים את הלחץ האוסמוטי בתוך התא וכך מונעים כניסת מלח לתאים ופיצוצם. כמו כן, הם משקיעים אנרגיה רבה בהוצאת המלחים מהתא. GFAJ-1 היא דוגמה לסוג זה. תרמופילים (Thermophile) - אוהבי חום. חיידקים קדומים החיים בסביבה של מעל 45 מעלות צלזיוס. קסרופילים (Xerophile) - אוהבי יובש. אורגניזמים היכולים לחיות בתנאיי יובש קיצוניים. נוגדי רדיו (Radioresistance) - אוהבי קרינה. אורגניזמים היכולים לחיות בסביבה בעלת רמת קרינה מייננת גבוהה מאוד. פסיכרופילים (Psychrophiles) - אוהבי קור, משגשגים בטמפרטורות של 20- עד 10 מעלות צלזיוס, רובם עמידים לקיפאון. מיקרוארופילים (Microaerophile) - חיידקים הזקוקים לחמצן אך ברמה יותר נמוכה מאשר באוויר. PCR - שיטה מעבדתית בביולוגיה מולקולרית המשמשת לשכפול מזורז של מקטעי DNA. אחד משלבי התהליך משתמש בחלבון השייך לחיידק התרמופילי Thermus aquaticus שחי באזורים חמים. אחת מהנחות העבודה של חיפוש חיים בכוכבי לכת חיצוניים היא כי קיימים שם יצורים החיים בסביבות חיים קיצוניות. בנובמבר 2013, החוקר ג'ורג' קורוניס (אנ') היה לאדם הראשון שירד לקרקעית בור שער הגיהנום, ואסף דוגמיות מהקרקע, ונמצא כי הן מכילות אקסטרמופילים תרמופילים השורדים בטמפרטורות גבוהות. המשלחת בראשותו מומנה גם על ידי נשיונל ג'יאוגרפיק. דובוני מים - יצור המסוגל לשרוד בתנאים קיצוניים מאמר בנושא Extremophiles and biotechnology: current uses and prospects אקסטרמופילים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Extremophile | Definition, Types, Examples, & Facts | Britannica, www.britannica.com ניתן למצוא ערך באנגלית לכל אחת מהקטגוריות הדס בשן, כוכבת: רעות סורק-אברמוביץ' היא הישראלית שרוצה לכבוש את מאדים, באתר "את", 4 ביוני 2018 אודות מסע לקרקעית שער הגהנום אסור לפספס‏, נכנס ל"שער הגיהינום" שבוער ב-1,000 מעלות ומצא הוכחה לקיומים של חייזרים, באתר וואלה, 29 בדצמבר 2023 ולא לקיים מחזור חיים רגיל, בניגוד לאקסטרמופילים
ירן אוטזון

יורן אוטזון (בדנית: Jørn Utzon‏, 9 באפריל 1918 - 29 בנובמבר 2008) היה אדריכל דני זוכה פרס פריצקר. אוטזון נודע בעיקר בזכות בית האופרה של סידני שתכנן ב-1956 - מבנה הנחשב לאחת מיצירות האדריכלות הידועות ביותר של המאה ה-20. אוטזון נולד ב-1918 בקופנהגן לאביו, אדריכל היאכטות אווה אוטזון וגדל בעיר אולבורג. למד אדריכלות בעיר הולדתו קופנהגן והתמחה אצל האדריכלים גונאר אספלונד ואלבר אלטו. בין 1946 ו-1947 ערך מסע לימודים באירופה, צפון אפריקה, מקסיקו וארצות הברית וב-1949 גם בילה זמן בבית ספרו של פרנק לויד רייט בטאליסן. ב-1956 זכה במקום הראשון בתחרות על תכנון בית האופרה החדש לעיר סידני באוסטרליה בשיתוף עם המהנדס הבריטי אובה ארוף. בתכנון בית האופרה זכה אוטזון על סמך רישום פשטני בלבד שהכין עבור המבנה. עם תחילת הבנייה חלו סיבוכים בבנייה של הקירוי דמוי המפרשים של בית האופרה ושל אולמות הקונצרטים ואצבעות מאשימות רבות הופנו לעבר אוטזון בטענה כי כשל בתפקידו כמתכנן. על אף הפגנות שערכו תושבי סידני למען השארתו של אוטזון כאדריכל המבנה החליט הממשל המקומי להדיחו תוך כדי הבנייה ולמנות אדריכל אחר במקומו אשר השלים את מלאכת הבנייה בעלות גבוהה במיוחד. באופן יחסי לפרסום הבינלאומי הרב שלו זכה בזכות בית האופרה, לא קיבל אוטזון הזמנות עבודה רבות אך בין בנייניו הבולטים ניתן למנות: שיכון בפרדנסבורג, דנמרק, 1962 בית הנבחרים בכווית, 1972 כנסייה בקופנהגן, 1976 רבים טוענים כי עבודותיו המעטות יחסית של האדריכל היוו נקודות ציון חשובות ביותר באדריכלות המאה ה-20 ועל כן זכה אוטזון בפרס וולף לאדריכלות ב-1992 ובפרס פריצקר ב-2003. ב-2008 נפטר אוטזון מהתקף לב. מדיה וקבצים בנושא ירן אוטזון בוויקישיתוף ירן אוטזון, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ירן אוטזון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
סינופ

סינופ (בטורקית: Sinop; ביוונית: Σινώπη - סינופי) היא העיר הצפונית ביותר בטורקיה ובירת הנפה הקרויה על שמה במחוז הים השחור. העיר שוכנת על החוף הדרומי של הים השחור ולפי אומדן רשמי משנת 2022 אוכלוסייתה מנתה 68,972 תושבים. סינופ שימשה כעיר נמל כבר בתקופת החתים, אז נקראה סינווה (Sinuwa). במאה ה-7 לפנה"ס הוקמה סינופ מחדש על ידי יוונים ממילטוס בשם סינופה (Sinope). בתקופה זו שגשגה העיר, ששימשה כנמל אליו הובאו הסחורות מעמק הפרת, ואף הקימה מושבות משל עצמה. בשנת 412 לפנה"ס נולד בעיר הפילוסוף דיוגנס. במאה ה-4 לפנה"ס השתלטו עליה הפרסים, ובשנת 183 לפנה"ס כבש אותה פרנקס הראשון, מלך פונטוס, שגם הפך אותה לבירת הממלכה. בשנת 70 לפנה"ס שוב נכבשה העיר, הפעם על ידי הרומאים. בשנת 47 לפנה"ס הקים בה יוליוס קיסר את המושבה יוליה פליקס. בהמשך הייתה סינופ חלק מהאימפריה הביזנטית. עם נפילת האימפריה, הייתה לתקופה קצרה חלק מהאימפריה של טרפזונטס (1214-1204), עד שנפלה בידי הסלג'וקים. ב-1301 הפכה סינופ למדינה עצמאית, עד שנכבשה בידי האימפריה העות'מאנית, ב-1458. העות'מאנים העדיפו לפתח את סמסון כעיר נמל, והעיר החלה לדעוך. ב-30 בנובמבר 1853, תקף הצי הרוסי את ספינות הצבא העות'מאני שעגנו בנמל סינופ, והטביע את כולן, במה שנודע כקרב סינופ. ההתקפה הביאה להתערבותן של בריטניה וצרפת, והיא נחשבת ליריית הפתיחה של מלחמת קרים. בשנת 1877 בתוך המצודה של העיר נבנה כלא שמור במיוחד. הוא היה בניצול עד לשנת 1997. בתקופה זו בכלא זה נכלאו פוליטיקאים ואנשי רוח רבים. רפיק הליט קראיי תיאר ביצירותיו את חיי הכלא. מדיה וקבצים בנושא סינופ בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סינופ (בטורקית) אתר העיר סינופ (טורקית)(הקישור אינו פעיל) סינופ, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) סינופ, ברשת החברתית פייסבוק סינופ, ברשת החברתית אקס (טוויטר) Turkey: Administrative Division (Provinces and Districts) - Population Statistics, Charts and Map
ארוכה הדרך הביתה

האם התכוונתם ל... ארוכה הדרך הביתה (סרט, 1998) – סרט טלוויזיה שביים גלן ג'ורדן. ארוכה הדרך הביתה (סרט, 2002) – סרט אוסטרלי המבוסס על סיפור אמיתי.
סטאבילו

סטאבילו (STABILO) היא חברה גרמנית המייצרת מגוון של עטים וכלי כתיבה וצביעה לשימוש משרדי. בבעלות החברה שלושה מפעלי ייצור, שניים בגרמניה ואחד בצ'כיה. החברה מעסיקה 2,600 עובדים ומחזור הכספים שלה הוא 250 מיליון אירו לשנה. מוצרי החברה כוללים עטים כדוריים, עטים נובעים, עטי סימון והדגשה, מחקים, עפרונות מכניים ונוזל מחיקה/מדלל. עטי המחט של סטאבילו מתאימים לשרטוט ולרישום על לוחות. לעטים אלה חיי מדף ארוכים כשהם פקוקים. במכסי העטים יש מרווח צר כדי לאפשר זרימת אוויר. בישראל מייבאת את מוצרי סטאבילו חברת "יהודה ברמן" מקבוצת "חגים נחלים". מדיה וקבצים בנושא סטאבילו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סטאבילו סטאבילו, ברשת החברתית פייסבוק סטאבילו, סרטונים בערוץ היוטיוב
העופל

העֹפֶל, כינוי מקראי לחלק מסוים של עיר. במקרא, עופל מוזכר בהקשר לשתי ערים: שומרון וירושלים. מקור המילה מן השורש ע.פ.ל שקיים במספר שפות שמיות ופירושו התרומם או התנשא. ייתכן וגובהו של העופל מסביר את ההקשר מהכתובים המורה כי העופל היה אזור מבוצר ומוגן ששימש כמצודה פנימית בעבור המלך ומנהלי הממלכה. גם במצבת מישע מוזכרת 'חומת העפל' בין מפעלי הבנייה של מישע מלך מואב. על פי הכתובים, נראה כי אלישע הנביא ונערו התגוררו בעופל שבעיר. בחפירות ארכאולוגיות בתחילת המאה ה-20 בתל שומרון נמצאו שרידי מצודה בראש הגבעה שיש שזיהו עם העופל. בירושלים, העופל מתייחס לגבעה ארוכה וצרה, מעבר לקצה הדרומי של הר הבית. האזור כולו נמוך מהר הבית ויש להעפיל משם אליו. העופל תחום ממערב על ידי עמק הגיא המרכזי, מדרום על ידי גיא בן הינום, ועל ידי נחל קדרון במזרח. גבעת עיר דוד, המהווה את הגרעין הקדום של ירושלים, שוכנת בדרום העופל. הדעה המקובלת במחקר היא שהעיר התרחבה לכלול את העופל בימי שלמה המלך, שבנה את בית המקדש על הר הבית. בימי שיבת ציון, נתינים התיישבו באזור העופל, כדי להיות קרובים לבית המקדש, בו הם שירתו. קרן העופל הוא הכינוי לפינה הדרום מזרחית של חומת הר הבית באזור זה מתנשאת החומה ההרודיאנית לשיא גובהה, 20 מטר, ובה בעת חודרת כ-20 מטר לעומק האדמה. החומה נושקת ומתחברת לחומה החשמונאית הקדומה ממנה. על פי מסורת נוצרית, זהו מקום הסקילה של יעקב הצדיק. קרן העופל מוזכרת בתוספתא בנוגע לשאלה מתי צריך להפסיק להתפלל עבור ירידת גשמים: "צאו וראו, אם עומד אדם בקרן אפל ומשקשק את רגלו בנחל קדרון, אנו מתפללים שלא ירדו גשמים". בעופל נערכו חפירות ארכאולוגיות נרחבות: בנימין מזר ומאיר בן דב חשפו את מדרגות חולדה המובילות לשער הכפול וסדרה של מבנים מהתקופה האומיית, יובל ברוך ורוני רייך חשפו את המדרגות העולות לשער המשולש מדרום וממזרח, ואילת מזר חשפה מערכת של ביצורים מימי הבית הראשון, שלדעתה נבנו על ידי שלמה המלך. ארכאולוגים רבים אינם מקבלים את הטענה האחרונה ומסתייגים מהצעת התארוך המוקדם לשרידים. כיום, הוקם בעופל גן ארכאולוגי ומרכז מבקרים ע"ש דוידסון, המציג שרידים ושחזורים של ירושלים בתקופות שונות בעיקר מסוף ימי בית שני. הערך 'עפל, העפל' באנציקלופדיה מקראית תמונות של העופל היסטוריה של חפירות העופל, archpark.org דובי זכאי, העיר שנותרה חידה, באתר ynet, 29 במאי 2003 מלכים ב ה, כד דברי הימים כז ג, לג יד בין השאר בעברית, ערבית וחבשית מצבת מישע, שורות 21-22. אמנם, בספר The Temples that Jerusalem Forgot, הארכאולוג ארניסט מרטין טוען שהעופל הוא מקום המקדש עצמו אך דעתו לא התקבלה בקרב החוקרים. נחמיה ג כו, יא כא תעניות ב בתוס' כפשוטה (להלן) מובאים עדי נוסח בהם מוחלפת המילה "אפל" זו ב"עופל" ומעלה ר"ש ליברמן את ההשערה כי זה העופל שבמקרא. ר"ש ליברמן, תוספתא כפשוטה, כרך ה, ירושלים: בית המדרש לרבנים שבאמריקה, תשס"ב, עמ' 1097-1096 - מובאים עדי נוסח בהם מוחלפת המילה "אפל" ב"עופל" ומעלה את ההשערה כי זה העופל שבמקרא. ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.