laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אוניברסיטת מינכן

אוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן במינכן (בגרמנית: Ludwig-Maximilians-Universität München; בראשי תיבות: LMU) היא אוניברסיטה במינכן, גרמניה. באוניברסיטת מינכן למדו בשנת 2007 כ-46,000 סטודנטים. זוהי האוניברסיטה השנייה בגודלה בגרמניה והשלישית בעולם דובר הגרמנית (אחרי אוניברסיטת וינה ואוניברסיטת קלן). מספר הסטודנטים הלמדים בה כמעט זהה למספר הסטודנטים בקלן, כך שמדי כמה שנים מחליפות שתי האוניברסיטאות האחת את השנייה בראש רשימת האוניברסיטאות בגרמניה. אוניברסיטת מינכן נוסדה בשנת 1472 והיא מהעתיקות שבאוניברסיטאות גרמניה. זוהי האוניברסיטה הראשונה שנוסדה בבוואריה (אוניברסיטת וירצבורג נוסדה 70 שנה לפניה, אך באותה העת לא השתייכה וירצבורג לבוואריה). בתחילה שכנה האוניברסיטה בשתי ערים אחרות (אינגולשטאדט ולאחר מכן לאנדסהוט), ורק ב-1826 הועברה למינכן. היא קרויה על שם שני אנשים שונים: לודוויג התשיעי, דוכס בוואריה, ומקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה. במלחמת העולם השנייה נוסדה באוניברסיטת מינכן קבוצת הוורד הלבן, אחת מתנועות ההתנגדות לנאציזם החשובות ביותר. ששת חברי הקבוצה לאחר ששניים מחבריה, הנס שול ואחותו סופי שול, נתפסו בבניין הראשי של האוניברסיטה בעת שחילקו עלונים אנטי נאצים שחיבר הפרופסור קורט הובר. כולם הוצאו זמן קצר לאחר מכן להורג. כיום קרויה הכיכר בה שוכן הבניין הראשי "כיכר האחים שול" וניצבת בה אנדרטה מרוצפת המנציחה את העלונים שהושלכו על ידי סופי שול בתפיסתם של האחים על ידי הגסטפו. בבניין עצמו תערוכת קבע שחודשה ב-2017 לזכר קבוצת הוורד הלבן, פינות רבות המוקדשות לזכר האח והאחות וכיכר בפקולטה למשפטים על שם קורט הובר. אוניברסיטת מינכן מחולקת ל-18 פקולטות, והיא מציעה 160 מסלולי לימוד שונים. תקציבה השנתי של האוניברסיטה עומד על כמיליארד אירו. האוניברסיטה מעסיקה כ-700 מרצים בדרגת פרופסור וכ-12,600 עובדים אחרים. 62% מהסטודנטים הם נשים, וכ-16% אינם אזרחים גרמנים. מבני האוניברסיטה מפוזרים ברחבי מינכן והעיר הסמוכה גרכינג, אך הבניין הראשי ורבות מהפקולטות שוכנים כקילומטר מצפון לעיר העתיקה של מינכן, בשכונת שוואבינג (Schwabing). אוניברסיטת מינכן עובדת בשיתוף פעולה צמוד עם האוניברסיטה הטכנית של מינכן ועם ארבעת מכוני מקס פלאנק השוכנים בעיר ובגרכינג. אוניברסיטת מינכן מדורגת מזה מספר שנים, לצד האוניברסיטה הטכנית של מינכן, כאוניברסיטה הטובה בגרמניה. בשנת 2006 דורגה כאוניברסיטה ה-17 באירופה וה-63 בעולם על ידי שבועון ניוזוויק. האוניברסיטה חברה ב-U15 (אוניברסיטאות בגרמניה) וחברה בליגה האירופית לאוניברסיטאות מחקר. הוורד הלבן הנס שול קורט הובר סופי שול מדיה וקבצים בנושא אוניברסיטת מינכן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אוניברסיטת מינכן (בגרמנית ובאנגלית) אוניברסיטת מינכן, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אוניברסיטת מינכן, ברשת החברתית אינסטגרם אוניברסיטת מינכן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אנדרטה מרוצפת לזכר הוורד הלבן, באתר Atlas Obscura (באנגלית) תערוכת זכרון הוורד הלבן, באתר www.weisse-rose-stiftung.de
נצנץ

נצנץ הוא סוג של פנס המותקן על עצם למטרת סימונו ומצוי בשימוש צבאי או אזרחי. הנצנץ, מפיץ אור בעוצמה נמוכה, באלומה רחבה או באלומה כלל כיוונית. זאת בשונה מהפנס הנפוץ שמרכז אלומה כוונית וצרה בדרך כלל באמצעות רפלקטור בעוצמה המספיקה לשבירתו על גבי העצם המואר והחזרתו לצופה. עקרון פעולתו של הנצנץ הוא הפצה ישירה של אנרגיית האור אל הצופה. עוצמת האור הנמוכה אינה מאפשרת את החזרתו מהעצם שעליו הוא מותקן (כפי שמתקיים בצפייה מאור המופץ על ידי אור השמש או תאורה מלאכותית) וכך למעשה העצם שעליו מותקן הנצנץ נותר חשוך. בעבר הותקנה בנצנץ נורת להט אולם החל משנות השמונים נפוץ גם השימוש בנצנץ הפועל באמצעות נוזל זרחני (אשר נקרא גם "סטיקלייט") ובשנות התשעים החל שימוש בנצנץ הפועל באמצעות דיודה פולטת אור. נצנץ יכול להאיר באופן קבוע או להבהב בהתאם לשימוש בו. בלוחמת חי"ר משמש הנצנץ לזיהוי חיילים עמיתים בלוחמת לילה. הוא מחובר בדרך כלל אל הקסדה בסמוך לעורף ומסמן לחיילי הכוח המסתער את מיקום וזיהוי חיילי העמית. צבע האור המופץ על ידי הנצנץ מותאם לפעמים לזהות החייל: מ"מ, חובש, סמל מחלקה ועוד. לעיתים מאיר הנצנץ באור שאינו נראה מתחום התת אדום כדי למנוע את זיהויו על ידי האויב. הנצנץ משמש גם לזיהוי כוח צבאי רכוב כאשר הוא מותקן על דפנות כלי הרכב ובכך מאפשר נסיעה בשיירות בתנאי חשיכה מבלי להשתמש בפנסי הרכב. בחיל האוויר נעשה שימוש בנצנץ להנחתה של כלי טיס או לסימון מטען מוצנח. הנצנץ משמש לסימון דרכים המצויות בשיפוץ, כנורת סימון לנהגים המותקנת בחלק האחורי של אופניים, כנורת אזהרה לטייסים המותקנת על אנטנות גבוהות ועוד. בצה"ל השתרש השימוש במילה נצנץ בהקשר לביצוע מטלות צבאיות על ידי חייל בהיקף ובהשקעה המזעריים ההכרחים. כך קיימות ההטיות "ראש נצנץ" (ההפך מ"ראש גדול"), מנצנץ (נוהג שלא להשקיע הרבה במטלה) וכיוצא באלה.
שלום זורין

שלום שמחה זורין (1902–1974) - מפקד יחידת פרטיזנים יהודיים בבלארוס במהלך מלחמת העולם השנייה. שלום זורין התגורר בעיר מינסק, שם עבד כנגר. העיר מינסק נכבשה כעבור 4 ימים לאחר פלישת הגרמנים לברית המועצות ביוני 1941. זורין נכלא בגטו המקומי יחד עם שאר יהודי העיר ונשלח לעבודה במחנה שבויי מלחמה. במחנה זה הכיר את סמיון גנזנקו, קצין סובייטי שבוי ובסוף שנת 1941 שניהם ברחו ליערות שבסביבת מינסק, שם הקימו יחידת פרטיזנים. אל היחידה הצטרפו תושבים מקומיים, שבויי מלחמה שברחו מהמחנות ויהודים שברחו מהגטאות שבסביבה. לאחר שמספר היהודים ביחידה גדל, החלו התנגשויות על רקע אנטישמי בין יהודים ולא-יהודים. זורין הגן על היהודים וגנזנקו, כמפקד היחידה, החליט להטיל עליו להקים יחידה פרטיזנית יהודית נפרדת. היחידה כונתה תחילה "יחידת 106" ולאחר מכן נקראה "יחידת זורין". בתחילת דרכה היו ביחידה כ-60 איש עם 15 כלי נשק בלבד, עם הזמן גדלה היחידה עד ל-800 איש. יחידתו של זורין קלטה את היהודים שנמלטו מהגטאות שבערי הסביבה. הגרמנים בסיוע משתפי פעולה הביילורוסים פשטו על אזור היערות ששם הייתה היחידה וזורין עם אנשיו נאלצו להעתיק את בסיסם ליערות נאליבוקי, באזור בו פעלו יחידות פרטיזנים רבות. זורין ראה את משימת הצלת יהודים כמטרה העיקרית של יחידת הפרטיזנים שלו. לכן ביחידתו נקלטו לא רק גברים צעירים, שיוכלו להיות לוחמים, אלא משפחות שלמות של יהודים שברחו מהגטאות. ביחידה הוקם מחנה אזרחי ובו בעלי מקצוע, שהקימו ביער בתי מלאכה: מתפרה, סנדלריה, מאפייה, בית חרושת לייצור נקניקים, סדנה לתיקון נשק ולייצור פצצות, טחנת קמח, וכן בית חולים שדה עם רופאים יהודיים שברחו מגטו מינסק. בית החולים שירת לא רק את היחידה של זורין, אלא את כל יחידות הפרטיזנים של האזור. כמו כן במחנה הוקם בית ספר ולמדו בו כ-70 תלמידים - ילדים מכל הגילים. ביולי 1944, לאחר שחרור האזור על ידי הצבא האדום פורקה יחידת זורין. לאחר המלחמה המשיך שלום זורין להתגורר במינסק, עד שבשנת 1971 עלה לישראל. הוא נפטר בשנת 1974. אמיר השכל, על זיכרון ושכחה: המקרה של זורין, ביילסקי ואנילביץ', הוצאת שורשים, 2015. שלום זורין, באנציקלופדיה של השואה באתר יד ושם. עדותה של הינדה טסמן, חברת יחידת הפרטיזנים של זורין, באתר יד ושם. על פעילות יחידתו של זורין, באתר יד ושם.
פסיכולוגיית העצמי

המונח פסיכולוגיית העצמי מתייחס לרעיונות שונים שהתפתחו מהתאוריה של היינץ קוהוט. למרות הקושי למצוא מכנה משותף לכל הרעיונות האלה, אפשר לומר שהמשותף לכולם הם העקרונות של השתקעות אמפתית ממושכת בחוויה של המטופל והעברות של זולת-עצמי. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. יש הרואים בפסיכולוגיית העצמי כאנטיתזה לפסיכואנליזה הפרוידיאנית בשלוש נקודות: היא אינה רואה את הטרגיות של הקיום האנושי כתוצר של קונפליקט בין הדחף ובִּיוּתוֹ; היא אינה רואה את ההתפתחות האנושית כמעבר מתלות לאוטונומיה; והיא לא רואה בנרקיסיזם שלב התפתחותי מוקדם אלא יסוד חשוב בהווייתו של האדם. היינץ קוהוט בר-יוסף-דדון רחל, מציאת העצמי האמיתי של המטפל, אתר פסיכולוגיה עברית האיגוד הישראלי לפסיכולוגיית העצמי ולחקר הסובייקטיביות פסיכולוגיית העצמי, בלקסיקון הפסיכולוגי "בטיפולנט" פסיכולוגיית העצמי, אסופת מאמרים באתר פסיכולוגיה עברית רעות ארבל ומורן גופר, עבודה בקורס "מבוא לפסיכותרפיה דינמית" בנושא העצמי בטיפול, אתר אוניברסיטת חיפה מירב חן, הגברת תחושת הערך העצמי אצל ילדים בעלי צרכים מיוחדים, אתר פסיכולוגיה עברית קרלו שטרנגר, "העצמי כפרויקט עיצוב", באתר וואלה, 24 באוקטובר 2005 געש חמוטל, פסיכולוגיית העצמי ומוזיקה - סקירת הרצאותיהם של אלדד אידן, אמינה טייבר, וד"ר חזי כהן, אתר פסיכולוגיה עברית הדר עמרי, הכול מתחיל בבית - סקירת יום העיון של איגוד פסיכולוגיית העצמי. דצמבר 2010, אתר פסיכולוגיה עברית שטרן עומר, המשולש האדיפלי – פנים רבות לו. 2011, אתר פסיכולוגיה עברית רענן קולקה, פתח דבר לפתיחת האתר, אתר "האיגוד הישראלי לפסיכולוגיית העצמי" ערך זה הוא קצרמר בנושא פסיכולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אייל שחר

אייל שחר (נולד ב-19 בינואר 1974) הוא זמר, פזמונאי ומלחין ישראלי. לצד עשייתו בתחום המוזיקה בישראל, עוסק אייל בתחום הכושר, מאמן כושר אישי וקבוצתי. שחר התחיל את קריירת השירה שלו בלהקת הבנים הראשונה בישראל, "היי פייב", בשנת 1996. בשנת 2000 התפרקה הלהקה, אחרי ארבע שנות פעילות בהן הוציאה שלושה אלבומי זהב ואלבום E.P מצליח. לצד העשייה המוזיקלית, מזה כ-15 שנה עוסק אייל בתחום הכושר. הוא מאמן כושר פרטי, ליחידים ולקבוצות. חודש לאחר פירוק הלהקה בשנת 2000, הוציא שחר את אלבומו הראשון, בו נכללו השירים "עושה לי את זה", "מי אוכל את כיפה אדומה", ו"מלאך שומר שלי" שכתב גל אשר. לאחר האלבום יצא שחר לסיבוב הופעות, שנמשך עד 2001. במקביל שידר תוכנית ברדיוס, כתב שיר לפסטיגל באותה שנה, והצטרף לסיבוב ההופעות של גלי עטרי. בשנת 2005 כתב שחר יחד עם פיני ארונבייב לשירי מימון את השיר "השקט שנשאר", לאירוויזיון 2005. השיר זכה במקום הרביעי באירוויזיון, וכן זכה בתואר שיר השנה מטעם רשת ג' ותחנות רדיו נוספות, והיה לשיר המושמע ביותר ברדיו בשנת 2005 בישראל. שחר המשיך עם מימון, וכתב שני שירים באלבום הבכורה שלה: "אותך" ו"מרחוק", בו גם השתתף בשירה. בהמשך אותה שנה שחר כתב לרוני דואני את השיר "סוכרייה", והלחין למאיה בוסקילה את השיר "רק אל תגיד" . בשנת 2007 כתב והלחין שחר את השיר "שקט" של מורן קריתי. בשנת 2008 הוציא שחר לרדיו סינגל חדש מתוך אלבום שני שבדרך. השיר נקרא "לא חשוב לאן" שאותו כתב והלחין ביחד עם פיני ארונבייב. בשנת 2009 כתב שחר יחד עם ארנובייב את מילות סינגל הבכורה של בוגר כוכב נולד 4 מישל גוריאלשווילי, שנקרא "מלך לבדו". זהו שיר רוסי פופולרי במקור אותו הלחין גוריאלשווילי בעצמו, ואת המילים תרגמו אייל שחר ופיני ארונבייב. בינואר 2010 יצא לרדיו סינגל שני לגוריאלשווילי בשם "מחזיק שלא תיפול", אותו כתבו שחר וארונבייב ללחן של פיבוס. שחר ופיני כתבו את רוב אלבומו של מישל. באותה שנה נכנס השיר "השקט שנשאר" שכתב שחר לשירי מימון, לרשימת 20 השירים הגדולים במצעד פסקול העשור של ערוץ 24. בשנת 2010 כתב שחר יחד עם סהר חגי והלחין בעצמו שיר שנקרא "לאן", לזמר הראל סקעת. השיר נבחר יחד עם שלושה שירים נוספים מתוך עשרות שירים, להתחרות על הזכות לייצג את ישראל באירוויזיון 2010. באפריל 2010 יצא לרדיו סינגל שלישי למישל גוריאלשווילי בשם "אנה תלכי", אותו כתבו אייל שחר ופיני ארונבייב ללחן של ארה גבורגיאן. בשנת 2016 אמור היה להשתתף במופע האיחוד של "היי פייב" אשר ירד מן הפרק לנוכח הדיווחים (שהתבררו כשגויים) על מחלת הסרטן בה לקה אמיר פיי גוטמן, וכעבור שנה מגילוי השגיאה, גוטמן נפטר כתוצאה מטביעה בים בגיל 41 בלבד. בשנת 2020 הוציא עם חבר להקת היי פייב לשעבר מייקל הרפז את השיר "מי אני" שכתב יחד עם סהר חגי והלחין בעצמו. בשנת 2022 הוציא את הסינגל "עומד על צוק" - חידוש לשיר שיצא בעבר עם להקת היי פייב. שחר (2000) עושה לי את זה (2000) מי אוכל את כיפה אדומה (2000) מלאך שומר שלי (2000) לא חשוב לאן (2008) מדיה וקבצים בנושא אייל שחר בוויקישיתוף אייל שחר, באתר שירונט אייל שחר, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) אייל שחר, באתר ספוטיפיי אייל שחר, באתר MusicBrainz (באנגלית) אייל שחר, באתר Discogs (באנגלית) אייל שחר, באתר MOOMA (בארכיון האינטרנט) אייל שחר, ריאיון עם אייל שחר, charts.co.il ניחוח לטיני, באתר ynet, 3 באוגוסט 2008 אייל שחר ומייקל הרפז- מי אני צפו בקליפ: מיני איחוד של "היי פייב", 27 ביולי 2020, באתר ישראל היום אייל שחר- עומד על צוק חבר להקת 'היי פייב' לשעבר אייל שחר על החידוש לשיר אותו הלחין, 1 במרץ 2022, איריס קול באתר 103FM
פאוסטינה בורדוני

פאוסטינה בורדוני (באיטלקית: Faustina Bordoni,‏ 30 במרץ 1697, ונציה - 4 בנובמבר 1781, ונציה) הייתה זמרת אופרה, מצו-סופרן איטלקיה. כינויה של פאוסטינה בורדוני היה "הסירנה החדשה" ובציבור נודעה, פשוט, כ"פאוסטינה". היא עשתה לה שם בזריזות ובגמישות של קולה ושנים רבות שרה בוונציה, וינה ולונדון. בשנת 1730 נישאה למלחין הגרמני יוהאן אדולף האסה. פאוסטינה נחשבה, בעיני רבים, לאחת הזמרות הגדולות ביותר של זמנה, שרק פרנצ'סקה קוצוני הייתה יריבה לה. הופעת הבכורה שלה הייתה בוונציה, בשנת 1716, ב"אריודנטה" של פולארולו. בגרמניה הופיעה לראשונה במינכן בשנת 1723, ב"גריזלדה" של טורי, ואילו הופעתה הראשונה בלונדון הייתה בתפקיד רוקסנה ב"אלסנדרו" של הנדל, בתיאטרון המלך, בשנת 1726. רוג'רס, פרנסיס (אפריל 1943), "הנדל וחמש פרימה דונות", "הרבעון המוזיקלי", כרך 29, מס' 2, עמ' 214–224, ISSN 0027-4631 מילון גרוב למוזיקה הממוחשב. "פאוסטינה בורדוני" מדיה וקבצים בנושא פאוסטינה בורדוני בוויקישיתוף פאוסטינה בורדוני, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) פאוסטינה בורדוני, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
שלושה במאי 1808

שלושה במאי 1808 הוא ציור שמן של פרנסיסקו גויה, צייר חצר המלוכה בספרד. הציור הוצג לראשונה ב-1815, והוא מתאר הוצאה להורג שבוצעה ב-1808 בידי הכוחות הצרפתיים, במהלך הכיבוש העקוב מדם של חצי האי האיברי בידי צבא נפוליאון. הציור מוצג במוזיאון הפראדו במדריד. "שלושה במאי" מתאר את אחת ההוצאות להורג הגדולות ביותר שביצעו הצרפתים במהלך כיבוש ספרד. לאחר ניסיון התקוממות כושל נגד כוחות נפוליאון, אספו הצרפתים באקראי מאות ספרדים והוציאו אותם להורג בירייה בלילה שבין 2 במאי ל-3 במאי 1808. זהו הציור הראשון שבו מוצגת סצנה ממוראות המלחמה, שנושאה אינו המנצחים אלא דווקא הקורבנות. ביצירה שורה של אנשים העומדים להיות מוצאים להורג, הנמתחת מקדמת התמונה ועד פנים הציור. רק האנשים הקרובים שבחזית התמונה נראים בבהירות והשאר נראים במטושטש. רחוק ברקע - כנסייה. על הקרקע מוטלים אנשים מתים, ומול שורת המוצאים להורג עומדת כיתת יורים של חיילים צרפתים המכוונים את רוביהם כלפי הקורבנות הספרדים הלא חמושים. החיילים בכיתת היורים הם חסרי פנים. הם מוצגים מגבם, עומדים כחטיבה אחת, ופניהם אינם נראים. האנשים המוצאים להורג מוארים באמצעות מעין עששית המוצבת על הקרקע. הם מתנהגים בכניעות, וחלקם מכסים את עיניהם או את אוזניהם. אדם אחד, שגופו ופניו מוארים ובולטים, מתנהג אחרת והוא הדמות המרכזית ביצירה. הוא לובש חולצה לבנה כסמל לטוהר, מישיר מבט לאויב, מרים את ידיו ומוכן למות בלית ברירה. מדיה וקבצים בנושא שלושה במאי 1808 בוויקישיתוף
פרנצ'סקה קוצוני

פרנצ'סקה קוצוני (באיטלקית: Francesca Cuzzoni‏; 1700–1770) הייתה זמרת סופרן איטלקייה. בנעוריה למדה אצל פרנצ'סקו לאנצי. קוצוני סירבה פעם לשיר אריה מתוך "אוטונה" של הנדל, על אף העובדה, שהנדל היה המנצח והמלווה. הנדל, תובעני לא פחות מקוצוני, גרס שיש לתלות אותה בעקביה וראשה למטה מבעד לחלון עד שתסכים לשיר את יצירתו. קוצוני הייתה ידועה כ"פרימה דונה": חמת מזג, שתלטנית ומסרבת להתפשר. אירע שתקפה פיזית את יריבותיה על הבימה. יריבתה העיקרית של קוצוני הייתה פאוסטינה בורדוני ויריבותן מוצגת בסאטירה ב"אופרת הקבצנים" של ג'ון גיי ויוהאן כריסטוף פפוש. Opera for Dummies, by David Pogue and Scott Speck מדיה וקבצים בנושא פרנצ'סקה קוצוני בוויקישיתוף פרנצ'סקה קוצוני, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
פאזיל סאי

פאזיל סאי (בטורקית: Fazıl Say; נולד ב-1970) הוא פסנתרן ומלחין טורקי. פאזיל סאי נולד באנקרה שבטורקיה, בן לאחמט סאי. למד נגינה בפסנתר וקומפוזיציה בקונסרבטוריון של אנקרה. בגיל 17 קיבל מלגה שאיפשרה לו ללמוד במשך חמש שנים אצל דויד לוין במכון רוברט שומאן בדיסלדורף. בשנים 1992-1995 המשיך בלימודיו בקונסרבטוריון של ברלין. בשנת 1994 זכה בתחרות אמן הקונצרטים הצעיר, ופרס זה הזניק את הקריירה הבינלאומית שלו. הופיע עם תזמורות חשובות באירופה ובאמריקה, ובהן התזמורת הפילהרמונית של ניו יורק, תזמורת בולטימור, התזמורת הפילהרמונית של סנקט פטרבורג והתזמורת הקאמרית האנגלית. מופיע גם בישראל, כסולן בקונצרטים של התזמורת הפילהרמונית הישראלית וברסיטלים לפסנתר. השתתף בפסטיבלים רבים. מנגן במופעי מוזיקה קאמרית, בין היתר עם יורי בשמט ושלמה מינץ. הקים רביעיית ג'אז שאתה הופיע גם בפסטיבל הג'אז במונטרה. עוסק גם בהלחנה של יצירות לתזמורת ויצירות לפסנתר, שאותן הוא גם מבצע. בהיותו בן 16 הלחין יצירה בשם "המנונים שחורים". הלחין גם פסקולים אחדים לסרטי קולנוע. התקליטור הראשון שלו, מיצירות מוצרט יצא לאור ב-1998. הקליט יצירות רבות, ובהן "פולחן האביב" של סטרווינסקי בעיבוד לפסנתר בארבע ידיים, שבהקלטתה מנגן סאי את תפקידיהם של שני הפסנתרנים. מבקר המוזיקה של "הארץ", חגי חיטרון, תיאר את יכולתו של סאי: קודם כל חובה לציין שפאזיל סאי פסנתרן יוצא מן הכלל - עובדה שזוכה לאישוש בכל ביקור שלו. הוא מרגיש טוב ליד הפסנתר, ותנועות ה"ניצוח" שבהן הוא מלווה מדי פעם את עצמו, כאשר יד אחת חופשית מנגינה, נראות אמיתיות, משקפות את השתקעותו במוזיקה. באפריל 2013 הורשע בהעלבת האסלאם (בין היתר, הצהיר על עצמו כאתאיסט), עקב מסרים שפרסם בטוויטר, ונדון לעשרה חודשי מאסר על תנאי. מדיה וקבצים בנושא פאזיל סאי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פאזיל סאי פאזיל סאי, ברשת החברתית פייסבוק פאזיל סאי, ברשת החברתית אקס (טוויטר) פאזיל סאי, ברשת החברתית אינסטגרם פאזיל סאי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) פאזיל סאי, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) פאזיל סאי, באתר ספוטיפיי פאזיל סאי, באתר Last.fm (באנגלית) פאזיל סאי, באתר AllMusic (באנגלית) פאזיל סאי, באתר MusicBrainz (באנגלית) פאזיל סאי, באתר דיזר פאזיל סאי, באתר Discogs (באנגלית) פאזיל סאי, באתר Songkick (באנגלית) פאזיל סאי, באתר האופרה הישראלית תל אביב-יפו פזיל סאי, באתר התזמורת הפילהרמונית הישראלית אורי הולנדר, ריקוד המכונה, באתר הארץ, 4 בדצמבר 2007 חגי חיטרון, חרף הפסנתרנות המעולה, באתר הארץ, 11 במאי 2007 חגי חיטרון, הפסנתרן הטורקי פאזיל סיי עוזב את מולדתו בעקבות התגברות האיסלאם, באתר הארץ, 29 באפריל 2012 חגי חיטרון, הפסנתרן הטורקי פאזיל סיי הורשע בהעלבת האיסלאם, באתר הארץ, 16 באפריל 2013
רויס דה 5'9"

ראיין דניאל מונטגומרי (באנגלית: Ryan Daniel Montgomery; נולד ב-5 ביולי 1977) הידוע גם כרויס דה 5'9" ‏(Royce da 5'9"), הוא ראפר אמריקאי. רויס נולד וגדל בדטרויט, בגיל 18 הוא התחיל את קריירת הראפ שלו, בשנת 1998 הוא חתם על חוזה הקלטה בחברת התקליטים טומי בוי רקורדס אולם עזב אותה בעקבות חילוקי דעות אומנותיים וחתם בקולומביה רקורדס, שבה הוציא את אלבומו הראשון "רוק סיטי" בשנת 2002. רויס ידוע בקשר האומנותי שלו עם אמינם, קשר שהתחיל עוד לפני שאמינם פרץ לתודעה הציבורית בשנת 1999 עם הוצאת אלבומו "The Slim Shady LP" שרויס התארח בו. מלבד שיתוף הפעולה עם אמינם באלבום, הצמד הקליט עוד מספר שירים. בעקבות העיכובים בהוצאת אלבום הבכורה שלו רויס עזב את קולומביה רקורדס וחתם בחברת התקליטים העצמאית קוך רקורדס, שבה הוא הוציא את אלבומו השני "Death is Certain". האלבום זכה לשבחים מהמבקרים ונחשב לאחד מאלבומיו המצליחים ביותר של רויס. רויס הוציא את אלבומו השלישי, "Independendent's Day", בשנת 2005 בחברת התקליטים M.I.C. Records, בה הוציא גם את האלבום "The Album" בשנת 2008. בשנת 2011 הוציאו רויס ואמינם ביחד (בשמם המשותף "Bad Meets Evil") אלבום ושמו "Hell: The Sequel" הכולל את הלהיטים Lighters ו-Fast Lane. ב-9 באוגוסט 2011 הוציא רויס את אלבומו "Success Is Certain" בו נכלל גם שיר שלו עם אמינם. ב-5 באפריל 2016 הוציא רויס את אלבומו "Layers". אלבומי אולפן Rock City (2002) Death Is Certain (2004) Independent's Day (2005) Street Hop (2009) Success Is Certain (2011) Layers (2016) Book of Ryan (2018) The Allegory (2020) מדיה וקבצים בנושא רויס דה 5'9" בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של רויס דה 5'9" רויס דה 5'9", ברשת החברתית פייסבוק רויס דה 5'9", ברשת החברתית אקס (טוויטר) רויס דה 5'9", ברשת החברתית אינסטגרם רויס דה 5'9", סרטונים בערוץ היוטיוב רויס דה 5'9", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) רויס דה 5'9", באתר אפל מיוזיק (באנגלית) רויס דה 5'9", באתר ספוטיפיי רויס דה 5'9", באתר סאונדקלאוד (באנגלית) רויס דה 5'9", באתר AllMusic (באנגלית) רויס דה 5'9", באתר MusicBrainz (באנגלית) רויס דה 5'9", באתר דיזר רויס דה 5'9", באתר Discogs (באנגלית) רויס דה 5'9", באתר Songkick (באנגלית)
צ'ינצ'יטה

צ'ינצ'יטה (איטלקית: Cinecittà - "עיר סרטים") היא עיר סרטים גדולה ברומא, איטליה. צ'ינצ'יטה נוסדה באביב 1937 על ידי הדיקטטור הפשיסטי בניטו מוסוליני והוסרטו בה מאז ועד היום כשלושת אלפים סרטים. היא הוקמה בעיבוריה הדרומיים של העיר רומא ומשתרעת על שטח של שש מאות אלף מטרים רבועים. בסיום הבנייה היו בעיר ארבעים אלף מטרים רבועים של רחובות וככרות ונוסף להם שלושים וחמישה אלף מטרים של גנים ועשרות בניינים ואולפנים, שבהם ניתן היה להשלים את הסרטתו של סרט מראשיתו ועד תומו. בשש שנות פעילותה הראשונות שקקה צ'ינצ'יטה חיים ונוצרו בה למעלה משלוש מאות סרטים, רובם קומדיות "טלפון לבן". ברם, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, עם פלישת כוחות גרמניה הנאצית לאיטליה בשנת 1943, שבתו האולפנים מפעילותם כמעט לחלוטין. הגרמנים הקימו בצ'ינצ'יטה מחנה לשבויי מלחמה ואילו הקולנוע האיטלקי העתיק את מרכז הכובד של פעילותו לוונציה. לאחר שחרור איטליה בידי בעלות הברית שימשה צ'ינצ'יטה מחנה מעצר לעקורים ולפליטים. עקב כך, כשצילם רוברטו רוסליני את סרטו "רומא עיר פרזות", הוא נאלץ לצלמה בחוצות העיר. רק בשנות החמישים שבה העיר למסלולה כמרכז תעשיית הסרטים האיטלקית ושגשגה בשנות השישים והשבעים. פדריקו פליני ביים בה את רוב סרטיו, כמו גם במאים רבים נוספים שבולטים בהם פייר פאולו פאזוליני, לוקינו ויסקונטי, רוברטו רוסליני, וויטוריו דה סיקה ושחקנים כגון אנה מניאני, ג'ולייטה מזינה, מרצ'לו מסטרויאני וויטוריו גסמן. הללו הקנו לצ'נצ'יטה שם עולם בדברי ימי הקולנוע. השלטון המריץ את התעשיינים להשקיע בקולנוע ולשם כך הפריש להם סובסידיות והלוואות נדיבות להפקות רבות. במהלך שנות השמונים החלה דעיכה בתעשיית הסרטים במקום, ולאחר שצ'ינצ'יטה הגיעה פעמים מספר אל סיפן של פשיטות רגל, היא הופרטה בשנות התשעים בידי הממשלה האיטלקית. היום מביימים בה בעיקר סדרות טלוויזיה ותוכניות בידור ומיעוט של סרטים. בשנת 1991 התקיימה באולפני צ'ינצ'יטה תחרות האירוויזיון השנתית, בעקבות זכייתה של איטליה באירוויזיון שנה קודם לכן. צ'ינצ'יטה שימשה אבן שואבת להפקות ענק הוליוודיות עתירות תקציב. הבולטות שבהן הן: "בן חור" של ויליאם ויילר, "מלחמה ושלום" של קינג וידור, "קוו ואדיס" של מרווין לרוי, "כנופיות ניו יורק" של מרטין סקורסזה ו"הפסיון של ישו" של מל גיבסון. מדיה וקבצים בנושא צ'ינצ'יטה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של צ'ינצ'יטה (באיטלקית) צ'ינצ'יטה, ברשת החברתית פייסבוק צ'ינצ'יטה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) היסטוריה של צ'ינצ'יטה RAI International:Cinecitta סביונה מאנה, בסרטים של פעם יכולת לאהוב, באתר הארץ, 10 במאי 2007
לה ויאנדיה

לה ויאנדיה (בצרפתית: Le Viandier) או לה ויאנדיה דה טאיוון (בצרפתית: Le Viandier de Taillevent - "ספר הבשרים של טאייוון") הוא ספר בישול שנכתב בימי הביניים. זהו אחד מספרי המתכונים היחידים שנכתבו בתקופה זו ונותרו עד ימינו. הספר מהווה כלי למחקר על מצרכי המזון הבסיסיים ושיטות הבישול בימי הביניים. מחבר הספר אינו ידוע. גיום טירל (Guillaume Tirel) המכונה "טאיוון", טען כי כתב אותו, אך למעשה הוא ככל הנראה העתיק אותו וביצע גנבה ספרותית. הספר פורסם לראשונה עוד לפני שנת 1300, עשר שנים טרם הולדתו של טירל. הגרסה המלאה הקדומה ביותר הקיימת כיום מקורה בשנת 1395, והיא מוצגת כיום בספרייה הלאומית שבפריז. גרסה נוספת, מתוך ארבע גרסאות הספר ששרדו עד ימינו, מוצגת בספריית הוותיקן. גרסת הוותיקן הודפסה מחדש והופצה בשנת 1892 בידי ג'רום פישון (Jérôme Pichon) וז'ורז' ויקר (Georges Vicaire). גרסה נוספת של הספר מצויה בספריית מזראן שבפריז. הדפסתו הראשונה של הספר נעשתה ב-1485, בגרסה שונה מכתבי היד. מטבח ימי הביניים מדיה וקבצים בנושא לה ויאנדיה בוויקישיתוף תרגום של טקסט הוותיקן
אוניה פרסונלית

אוּנְיָה פרסונלית או איחוד פרסונלי היא מערכת יחסים בין שתי ישויות או יותר במשפט הבינלאומי, הנחשבות למדינות שונות וריבוניות, אשר, לפי חוקיהן, אותו האדם עומד בראשן, בעוד גבולותיהן, חוקיהן והאינטרסים שלהן נותרים שונים. כאשר הקשר בין המדינות חזק יותר ויש להן גם מוסדות משותפים (כגון צבא, פרלמנט או חוקה), נהוג להשתמש במונח "איחוד". להבדיל מ"אוניה" ו"איחוד", המונח "פדרציה" מתייחס למדינה ריבונית אחת, המורכבת ממספר ישויות מדיניות לא-ריבוניות. אוניה פרסונלית יכולה להיווצר ממספר רב של סיבות, החל ממצב מקרי שבו עקב קשרי נישואין עומד אותו מלך בראשן של שתי מדינות, או סיפוח, המשתמש באוניה הפרסונלית כגושפנקא חוקית לכפיית רצונה של מדינה אחת על רעותה, כגון הכרזתו של המלך ויטוריו אמנואלה השלישי כמלך אלבניה על מנת לתת גושפנקא לכיבוש איטליה הפשיסטית בשנת 1939. מצב האוניה הפרסונלית בין שתי מדינות יכול להיות תנאי בחוקתן, או מצב זמני, הניתן לשינוי עם השתנות הנסיבות האישיות. בשל העובדה שמשטרים רפובליקניים מתיימרים לרוב להיות ביטוי של רצון העם, נדיר המצב שנשיא עומד בראשה של אוניה פרסונלית. לרוב המדובר בקשרים בין מדינות ומלכים. בשלהי המאה העשרים, כאשר מספר המלכים בעולם פחת, פחת גם מספרן של האוניות הפרסונליות. המקרים הבולטים כיום הן ממלכות חבר העמים הבריטי כמו קנדה או אוסטרליה, אשר אותו מונרך עומד בראשן באופן רשמי. דוגמה נוספת לאיחוד פרסונלי כיום היא אנדורה, שבה נשיא צרפת (ולפניו מלך צרפת) הוא גם שליט אנדורה בשיתוף עם הבישוף של לה סאו ד'אורז'יי בקטלוניה. איחוד פרסונלי יכול להתקיים גם ברמה של תפקידים בתוך מדינה אחת. למשל בישראל משמש אותו אדם גם כנציב תלונות הציבור וגם כמבקר המדינה. מלך אנגליה משמש גם כראש הכנסייה האנגליקנית. האימפריה הרומית הקדושה וממלכת סיציליה: בין השנים 1194–1197 וכן 1212–1254. איחוד קאלמאר: בין דנמרק, נורווגיה ושוודיה בשנים 1389–1521. ממלכת פולין והדוכסות הגדולה של ליטא: בין השנים 1389–1569. תקופת האיחוד האיברי: בשנים 1580–1640 שימש מלך ספרד גם כמלך פורטוגל וריבונותו אף חלשה, נוסף על האימפריה הספרדית, גם על המושבות ותחנות הסחר של האימפריה הפורטוגזית ברחבי העולם. ממלכת אנגליה וממלכת סקוטלנד בין השנים 1603–1707. דוכסות ורשה וסקסוניה בתקופת נפוליאון. פולין הקונגרסאית והאימפריה הרוסית: הצאר הרוסי שימש כמונרך של שתיהן. הנסיכויות הרומניות המאוחדות ולאכיה ומולדובה, מ-1859 ועד 1866 שנשלטו על ידי אותו נסיך-מושל (דומניטור). האימפריה האוסטרו-הונגרית: בין השנים 1867–1918 שימש הקיסר האוסטרי גם כמלך הונגריה. הולנד ולוקסמבורג בשנים 1815–1890. איסלנד ודנמרק: בין השנים 1918–1944. דנמרק הכירה בעצמאותה של איסלנד ב-1918, אולם המלך הדני שימש גם כמלך איסלנד עד שנת 1944. הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה וגרמניה הנאצית ממרץ 1939 עד מאי 1945. עקב כניסת הוורמאכט לפראג הפכה צ'כיה רשמית לשטח אוטונומי של הרייך הגרמני - סיפוח דה פקטו. הממלכה המאוחדת וממלכות חבר העמים, אוניה פרסונלי מודרנית. הרפובליקה הצרפתית ונסיכות אנדורה, אוניה פרסונלי מודרנית. (גם הכנסייה של אורז'ל ואנדורה שבהם עומד הבישוף של אורז'ל) "הרפובליקה הערבית המאוחדת" איחדה בין מצרים לבין סוריה משנת 1958 ועד שנת 1961. איחוד אמיתי מדינת חסות ערך זה הוא קצרמר בנושא מדע המדינה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.