laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ישראל צפריר

ישראל צפריר (8 ביוני 1911 – 3 בדצמבר 2016) היה צלם ישראלי. בשנות ה-50 של המאה ה-20 היה צפריר מבכירי הצלמים הישראלים שעסקו בתיעוד יצירות אמנות עבור אמנים ומוזיאונים כגון ספריו של חיים גמזו או הספר "אמנות ישראל" (1963) בעריכת בנימין תמוז. בפעילותו ליווה צפריר רבים מאמני קבוצת "אופקים חדשים" כגון יוסף זריצקי, יצחק דנציגר, יחיאל שמי ואחרים. במהלך שנות השישים הציג צפריר מספר תערוכות צילומים של אנדרטאות ופסלים. במאי 1960 הציג תערוכת תצלומים, המלווים בטקסטים, בבית יד לבנים בפתח תקווה, בספטמבר שנת 1966 הציג תערוכה דומה במרכז הנוער שליד מועצת הפועלים ברמלה. בשנת 2002 תרם צפריר אוסף של תצלומי יצירות אמנות שנעשו על ידו למרכז המידע לאמנות ישראלית במוזיאון ישראל, ירושלים. האוסף מקיף כ-20,000 תצלומים ותשלילים של ציורים ופסלים של 87 אמנים ישראלים. מרבית האוסף הוא תצלומי שחור לבן ומיעוטו תצלומי צבע. בשנת 2014 החל פרויקט רחב היקף של דיגיטציית הארכיון בשיתוף פעולה של מחלקת יודאיקה, ספריית הרווארד, אוניברסיטת הרווארד יחד עם מרכז המידע לאמנות ישראלית. "אהרון מסקין" מאת זאב בן-צבי דיוקן יוסף זריצקי "פסל העשור" (1958) מאת יצחק דנציגר תצלומיו של צפריר הופיעו בפרסומים רבים ובהם: גמזו, חיים, חנה אורלוף, מסדה, תל אביב, 1949 גמזו, חיים, ציור ופסול בישראל, אשגול, תל אביב, 1950 קולב, א., פסלים / יעקב לוצ'אנסקי, הקיבוץ המאוחד, תשי"ז (1956) גמזו, חיים, אמנות הפיסול בישראל, מכלול, תל אביב, תשי"ז (1956) אורן, ברוך, מספורי בית אחד, מערכות, תל אביב, 1960 רזניק, אריה, מבחר מיצירותיו, אמנים בישראל, תל אביב, תשכ"ג (1962) הביאנלה לאמנות בוונציה (1966), משרד החינוך והתרבות, ירושלים, 1966 אלישבע כהן, אנה טיכו, המועצה הלאומית לתרבות ולאמנות, ירושלים, 1985 ראשי אשה / מירה ויכסלבאום, עקד, תל אביב, 1986 סיומה ברעם, הקרן להנצחת סיומה ובלה בריזל, רמת השרון, 1986 תמוז, בנימין, אמנות ישראל, מסדה, תל אביב, 1986 נחום גוטמן, עריכה ומבוא : אהוד בן עזר, הוצאת מודן, 1997. ישראל צפריר, דף שער בספרייה הלאומית הדיגיטציה בנדיבות קרן אדלין מוזס לוב ליודאיקה בספריית הארוורד קולג', אוניברסיטת הארוורד Harvard International Collaborations, presented at Eva / Minerva, Jerusalem November 2014
מני לייב

מני לייב (מאני לייב) (ברוסית: Мани-Лейб) הוא שם העט של משורר היידיש מנחם לייב בראהינסקי (Мани Лейб Брагинский;‏ 20 בדצמבר 1883, ה'תרמ"ה, נז'ין, אוקראינה – 4 באוקטובר 1953, ה'תשי"ד, ניו יורק). מני לייב זכה לחינוך דתי מסורתי בעיירתו, אצל אביו סוחר העורות. כשהיה בן 13 כבר עבד כשוליית תפרים לסייע לפרנסת המשפחה. הוא הצטרף לתנועה המהפכנית ונאסר על ידי המשטרה הרוסית, אך הצליח להימלט מכלאו ולברוח ללונדון. אז גם החל לפרסם את שיריו הראשונים בעיתונות היידיש בניו יורק. בשנת 1905 היגר לאמריקה והשתקע בניו יורק. מני לייב היה בין מייסדי החבורה ספרותית המכונה "הצעירים". הוא המשיך במלאכת תפירת הנעליים ובד בבד עסק בשירה, עריכה, ובפעילות ספרותית ציבורית. היה משורר פורה שכתב ופרסם למעלה מאלפיים שירים, ובהם בלדות, שירי ילדים ושירים למבוגרים. רבים משיריו הולחנו והפכו לשירי זמר אהובים ופופולריים מאוד בקהל דוברי היידיש, בתקופה שבין שתי המלחמות. שיריו הם מלאי יופי ודמיון, וחומרי שירתו שאובים מהעולם היהודי של מזרח אירופה. שיריו מצטיינים באיכותם המוזיקלית ויש בהם משחקי מילים, שעשועי לשון והמצאות לשוניות שובות לב. שיריו של מני לייב כונסו בכמה כרכים ונפוצו בכל רחבי העולם היהודי. לעברית תורגמו שירים בודדים משלו על ידי מרים ילן-שטקליס, פניה ברגשטיין, א. אינדלמן ואחרים. יצירות אחדות משלו תורגמו על ידי אוריאל אופק, ונדפסו בשעתו ב"דבר לילדים". כרך משיריו, שערך ותרגם שמשון מלצר, יצא לאור אחד מקרא ואחד תרגום. מאני לייב, שירים ובלדות (תרגם מיידיש: שמשון מלצר), תל אביב: הוצאת י"ל פרץ, 1963. (מקור מול תרגום) ישראל חיים בילצקי, "נסיך שירת היידיש - מאני לייב", עלי-שיח, 15/16 (תשמ"ב), 197–200. מדיה וקבצים בנושא מני לייב בוויקישיתוף כתבי מני לייב בפרויקט בן-יהודה רשימת הפרסומים של מני לייב, בקטלוג הספרייה הלאומית מני לייב, בספרייה היהודית המקוונת (באנגלית) מני לייב, במהדורת האינטרנט של האנציקלופדיה היהודית בשפה הרוסית (ברוסית) י. מ. נ., מאני לייב וחיים שויס, דבר, 5 באוקטובר 1953 סגול, מאני לייב (לזכרו), דבר, 16 באוקטובר 1953 מאני ליב, "הזר", דבר, 6 בנובמבר 1953 מני לייב, באתר MusicBrainz (באנגלית) מני לייב, באתר Discogs (באנגלית) מני לייב, דף שער בספרייה הלאומית
דימי (כפר)

דימי (בגאורגית: დიმი) הוא כפר במישור קולכתי שבמערב גאורגיה. מבחינה מנהלית, הכפר מצוי בתחומי נפת בר'דתי שבמחוז אימרתי. הכפר עצמו מהווה מרכז של מועצה אזורית, שבה מאוגד יחד איתו הכפר סאימדו. דימי בנוי על גדת נהר חניסצקאלי, לצד כביש בר'דתי-זסטפוני, בגובה 200 מ' מעל פני הים. הכפר מרוחק בשלושה קילומטרים מפאתי העיירה בר'דתי. במפקד שנערך בשנת 2014, מנתה אוכלוסיית דימי 3,251 נפש. בכפר פועלת כנסייה על-שם הארכי-מלאכים וכן קפלה ע"ש נינו הקדושה. סמוך לדימי מצוי תל, שבו חורבת יישוב מתקופת הברונזה. דימי מוזכר לראשונה במקורות הכתובים בשנת 1583, אך מניחים שהוא עתיק הרבה יותר; הנחה זו מבוססת על התיארוך של הקמתו בסמיכות זמנים לבניית מבצר דימני, שלפי חיבור היסטורי מהמאה ה-8 נבנה על ידי המלך הראשון של איבריה - פארנאוואז הראשון (מלך בשנים 304 - 239 לפני הספירה). בדימי השתמר מגדל שמירה מימי הביניים. מדיה וקבצים בנושא דימי בוויקישיתוף
טוחוב

טוחוב (בפולנית: Tuchów) היא עיר במחוז טרנוב באזור ההיסטורי של פולין קטן בפולין, על הנהר ביאלה (Biała), כ-100 ק"מ מקרקוב וכ-80 ק"מ מצפון לגבול סלובקיה, על נתיב הרכבת החשמלית מטרנוב לנובי סונץ'. העדות הראשונה לקיומה של טוחוב היא משנת 1105. היישוב מוזכר במסמך בעלות של מנזר בנדיקטיני. במאות ה-13 וה-14 פעל באזור מכרה מלח משגשג, ועקב כך העניק המלך קז'ימייז' השלישי "זכויות מגדבורג" ליישוב, בשנת 1340. ביישוב התפתחו גילדות של בעלי מקצוע ואומנים בתחומי טחינת הקמח, הנגרות, הנפחות ועושי הפרוות. בסוף המאה ה-16 הפכה העיירה למוקד פולחן למריה הקדושה ועקב דיווחים על נסים שהתרחשו בעיירה הפכה העיירה למוקד צליינות של מאות מאמינים נוצרים בשנה. עד היום מתקיימות בעיירה חגיגות דת כל שנה בראשית חודש יולי. במאה ה-17 הפכה העיירה למוקד מסחר משגשג, בעיקר בזכות מוצרי האומנות והמלאכה ובזכות הסחר במלח. במאות ה-17 וה-18 נפגעה העיירה בפלישת השוודים, בשרפות ובמגפות. במאה ה-19 נחנכה מסילת הברזל בין טרנוב וללוחוב (Leluchów), והדבר תרם להתאוששותה הכלכלית של העיר. במלחמת העולם הראשונה נפגעה העיר קשה בקרבות שהתחוללו באזור. במלחמת העולם השנייה לא נפגעה העיירה, ולאחר 1945 התפתחה באופן משמעותי ונבנו בה בתי ספר, מרכז תרבות, בית חולים ומפעלי תעשייה. בשנת 1990 קיבלה טוחוב מעמד של עיר. ערב פלישת הגרמנים לפולין ישבו בטוחוב כ-300 יהודים. הגרמנים כבשו את טוחוב בספטמבר 1939. הם שרפו את בית הכנסת, רצחו יהודים ושדדו רכוש. לעיירה הובאו פליטים מעיירות באזור. ביוני 1942 הוקם בעיירה גטו בו רוכזו כ-3,000 יהודים. בספטמבר 1942 גרשו שוטרים גרמנים ופולנים, את רוב תושבי הגטו למחנה ההשמדה בלז'ץ. באוגוסט 1943 נרצחו יתר תושבי הגטו. מרדכי ארדון מדיה וקבצים בנושא טוחוב בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של טוחוב (בפולנית) טוחוב (Tuchów), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם טוחוב באתר מרכז מורשת יהדות פולין "טוחוב", באתר השטעטל הווירטואלי יואנה שליבה, טוחוב, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק A, עמ' 587–588), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בפולין. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יאיר דר

יאיר דר (נולד ב-1942) הוא ממציא ומפתח ישראלי, חתן פרס קפלן על תרומתו להחדרת האוטומציה לתעשייה הישראלית. דר פיתח את האפיליידי ביחד עם שמעון יהב. לאחר שירותו הצבאי למד הנדסת מכונות בטכניון והתמחה בעיקר בייצור מכונות וקווי ייצור אוטומטיים "תפורים" לפי דרישת הלקוח עבור מפעלים רבים ובתוכם תע"ש ואחרים. בשנת 1982 זכה בפרס קפלן על תרומתו להחדרת האוטומציה לתעשייה הישראלית. במשך כעשר שנים עבד על פיתוח ה"אפיליידי" שהפך בשיתוף קיבוץ הגושרים להצלחה עולמית. ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אבורונים

אֶבּוּרוֹנִים היו שבט שחי באזור צפון-מזרח גאליה, בטריטוריה שכיום שוכנת בין דרום הולנד, מזרח בלגיה ואזור חבל הריין של גרמניה המודרניות. הם חיו באזור זה עד לכיבוש גאליה בידי הרומים. מאחר שישבו באזור גאליה, הם מתוארים כבעלי שורשים בלגיים, אם כי יוחסו להם גם שורשים גרמאניים. יוליוס קיסר מציין בספרו, "מלחמת גאליה", כי האבורונים קיבלו מקום מחיה נרחב לעומת שאר השבטים באזור. קיסר תיארם כשבט המשמעותי ביותר מקרב השבטים הגרמאניים אשר ישב בגדתו המערבית של הריין, וטען כי השבט נמחה מעל פני האדמה על ידי כוחותיו כעונש לאחר המרידה של האבורונים בכוחות הרומיים, שישבו באזור גאליה בלגיקה כחלק ממסעות הכיבוש של קיסר בגאליה. לא נמצא אזכור לשבט בדיווחים היסטוריים לאחר מכן. מדיה וקבצים בנושא אבורונים בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שאול נמרי

שאול נמרי (27 ביוני 1942 – 12 באפריל 2023) היה צייר ופסל ישראלי. נולד ב-27 ביוני 1942 בקיבוץ אשדות יעקב מאוחד, בנם של דוד נמרי, ממייסדי קיבוץ אשדות יעקב וסגן מפקד הפלמ"ח, ודבורה, ד"ר לבלשנות אנגלית, ואח תאום לנגה. בקיבוץ, אהב נמרי את החינוך המשותף ואת בית הילדים בהרגישו כציפור חופשיה והחל לגלות כישורי אמנות. בחגיגת בר המצווה של נגה ושאול באשדות יעקב מאוחד רקדו התאומים את ריקוד הזוגות "אל גינת אגוז" בביצוע בלתי נשכח. בשנת 1960 התגייס לצה"ל ושירת בגדוד 51 כקצין בגולני. בתפקידו זה השתתף ב-25 באוגוסט 1963 בקרב עם הירדנים סמוך לנוטרדם והשער החדש בירושלים, תקרית בה נהרג סמל משה פור. לחם במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום כיפור. היה רקדן בלהקת הסטודנטים בירושלים ובלהקת ג'אז פלוס, בלהקת בת שבע ובאיי לייק מייק של גיורא גודיק. למד אמנות בבצלאל. בתפקידו כיושב ראש מועצת התלמידים בבצלאל, הצליח לשכנע את שר החינוך והתרבות זלמן ארן להעניק תעודות סיום לאמנים שורדי שואה וביניהם יוסי שטרן ופרידל שטרן. בשנות ה-60 וה-70 נודע נמרי כאחת מהדמויות הבולטות בבוהמה התל אביבית. משך השנים הציג כחמישים תערוכות בעולם. בשנת 1985 יצר את פסל ידידות אמריקה ישראל והגישו לנשיאי ארצות הברית, ליצחק רבין, לשמעון פרס, לחוסיין מלך ירדן ואחרים. בשנת 1994 ייסד בתל אביב את הסטודיו הפתוח, שפעל עשר שנים, עד לסגירתו, בשנת 2004. ב-2014 נפתח מחדש. בשנות האלפיים יצר עבודות נגרות ייחודיות ואת חנוכיית הפלמ"ח. אחיו הוא הזמר יוני נמרי. בתו היא אגדה נמרי. הלך לעולמו לאחר מאבק במחלת הסרטן באפריל 2023. מדיה וקבצים בנושא שאול נמרי בוויקישיתוף שאול נמרי, ברשת החברתית פייסבוק שאול נמרי, באתר מרכז המידע לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל ההוצאה לפועל לקחו 35 יצירות של שאול נמרי עקב חוב לעיריית ת"א, באתר mynet,‏ 15 במרץ 2016 מתוך עמוד הפייסבוק של שאול נמרי שחר אטואן, בלדה לנאיבי, באתר הארץ, 14 באוקטובר 2011 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
TV Guide

TV Guide הוא מגזין אמריקאי שבועי שבעיקר מספק מידע על זמני השידור של תוכניות הטלוויזיה. המגזין הוא בבעלות OpenGate Capital, בעוד הנכסים הדיגיטליים שלו נשלטים על ידי תאגיד CBS. בנוסף ללוחות הזמנים, כולל המגזין גם ביקורות חדשות, ראיונות, ורכילות הקשורים לטלוויזיה. הגליון הראשון של המגזין מ-3 באפריל 1953 הלוגואים הקודמים של המגזין; משמאל לימין: 1962–1953, 1968–1962, 1988–1968 ו-2003–1988 מדיה וקבצים בנושא TV Guide בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של TV Guide TV Guide, ברשת החברתית פייסבוק TV Guide, ברשת החברתית אקס (טוויטר) TV Guide, ברשת החברתית אינסטגרם TV Guide, סרטונים בערוץ היוטיוב ערך זה הוא קצרמר בנושא תקשורת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פטרישיה ווטיג

פטרישיה אן ווטיג (באנגלית: Patricia Anne Wettig;‏ נולדה ב-4 בדצמבר 1951) היא מחזאית ושחקנית אמריקאית זוכת פרס גלובוס הזהב ו-3 פרסי אמי על תפקידה בסדרה "שלושים ומשהו". ווטיג נולדה בעיר סינסינטי שבאוהיו החלה את דרכה כשחקנית אורחת בסדרת הדרמה הרפואית " St. Elsewhere". פרצה לתודעה הציבורית בסוף שנות ה-80 בסדרת הדרמה שיצרו הבמאי המצליח אדוארד זאוויק ושותפו המקצועי המפיק מרשל הרשקוביץ "שלושים ומשהו". היא החלה לשחק בסדרה בתפקיד משני, בתור ננסי ווסטון שזיכה אותה בפרס אמי לשחקנית המשנה הטובה ביותר בשנת 1988. עם התקדמות הסדרה והפופולריות הרבה שצברה הדמות, ננסי ווסטון הפכה לדמות ראשית שבזכותה זכתה בשני פרסי אמי נוספים, הפעם בקטגוריית השחקנית הראשית הטובה ביותר. בשנת 1990 זכתה על תפקידה בסדרה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה, את הפרס היא חלקה עם השחקנית שרון גלס. הצלחתה הגדולה ככוכבת טלוויזיה זימנה לה הזדמנות גם בהוליווד. בשנת 1991 הופיעה במערבון הקומי המצליח בהפקתו של בילי קריסטל "תעצרו את העיר, אני רוצה לרדת" בתפקיד ברברה אשתו של מיץ' רובינס (קריסטל) ובסרטו של המפיק המפורסם ארווינג ווינקלר "אשם על פי חשד". היא לא הצליחה למנף את הקריירה שלה בהוליווד ושיחקה רק בסרט ההמשך ללהיט של בילי קריסטל "תעצרו את העיר, אני רוצה לרדת 2". לאחר שחזרה לעבוד בטלוויזיה היא כיכבה בעיבוד של טום הולנד לרומן של סטיבן קינג "לנגולירס" בתפקיד המחנכת לוראל סטיבנסון. לאחר תקופת היעדרות חזרה לשחק בסדרות הפופולריות "זהות בדויה" בתור הפסיכותרפית של ה-CIA ד"ר ג'ודי בארנט, וב"נמלטים" בתפקיד סגנית הנשיא ונשיאת ארצות הברית קרוליין ריינולדס. בין 2006 ל-2011 הופיעה בסדרת הדרמה "אחים ואחיות" בתפקיד הולי הרפר. ווטיג נשואה לשחקן והמפיק קן אולין ולהם שני ילדים, קליפורד והשחקנית רוקסי אולין. אשם על פי חשד (1991) תעצרו את העיר, אני רוצה לרדת! (1991) תעצרו את העיר, אני רוצה לרדת 2 (1994) בונגווטר (1997) שלושים ומשהו (1987–1991) לנגולירס (1995) מבזק חדשות (2002) זהות בדויה (2002–2004) נמלטים (2005–2007) בלוז בלקאוונה (2005) - סרט טלוויזיה אחים ואחיות (2006–2011) The 19th Wife‏(2010) - סרט טלוויזיה של Lifetime דולי פרטון: מיתרי הלב (2019) מדיה וקבצים בנושא פטרישיה ווטיג בוויקישיתוף פטרישיה ווטיג, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) פטרישיה ווטיג, באתר AllMovie (באנגלית) פטרישיה ווטיג, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) פטרישיה ווטיג, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
מאניצוק

מאניצוק (בגרינלנדית: Maniitsoq) בעבר נקראה סוקרטופן (Sukkertoppen) היא עיר השוכנת במערב גרינלנד. מאניצוק היא העיר השישית בגודלה במדינה, בשנת 2013 התגוררו בה 2,670 תושבים. ממצאים ארכאולוגיים שנמצאו באזור העיר, מעידים על התיישבות אינואיטים במשך 4,000 השנים האחרונות. העיר המודרנית נוסדה בשנת 1782 בשם סוקרטופן, על ידי מתיישבים דנים. במאה ה-19 שימשה מאניצוק כתחנת מסחר עיקרית לסחר בעורות איילים. סופיה פטרסן - בישופית לותרנית ת'ו כריסטיאנסן - מעצב הדגל של גרינלנד למאניצוק הסכם ערים תאומות עם: דנמרק אסביירג, דנמרק מדיה וקבצים בנושא מאניצוק בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מאניצוק Greenland in Figures 2013 משרד הסטטיסטיקה הגרינלנדי
מרכזית הקריות

מרכזית הקריות היא מסוף תחבורה ציבורית המשמש בסיס יציאה לקווי המטרונית ולקווי אוטובוס בקריות. התחנה ממוקמת בצפון הקריות, בשטחה המוניציפלי של קריית ים. הפעילות בה החלה באוגוסט 2013, עם הפעלתם של קווי המטרונית באזור. המסוף משמש כבסיס יציאה לשלושה מקווי המטרונית ולקווי אוטובוס של אגד. קווי המטרונית היוצאים מן המסוף הם קו מספר 1, הקו המרכזי בין קווי המטרונית המוביל למרכזית חוף הכרמל ופועל בכל שעות היממה, קו מספר 3, הנוסע דרך קריית ים לשכונת הדר בחיפה, וקו מספר 4 הנוסע כמו קו 1 למרכזית המפרץ ומשם למרכזית חוף הכרמל דרך מנהרות הכרמל והגרנד קניון. עם תחילת ההרצה של המטרונית בוצעו שינויים בקווי האוטובוס באזור, ומאז יוצאים חלק מהם ממרכזית הקריות. מרכזית הקריות כוללת חנייה לרכבים פרטיים ותחנות המתנה. בשלהי 2013 נחנך בסמוך לה מרכז קניות קטן. על-פי תוכניות משרד התחבורה, בסמוך למקום עתידה להבנות בעתיד תחנת הרכבת סביוני ים שתהיה תחנת הרכבת הראשונה של קריית ים (הייתה אמורה להיות השנייה של מוצקין אך אז השטח סופח לקריית ים). קווי האוטובוס מחיפה אל היישובים שצפונית לקריות, אשר חולפים בכביש חיפה - עכו, כ־500 מטר ממזרח לתחנה, אינם נכנסים אל מרכזית הקריות. חלקם אף לא עוצרים בתחנה הסמוכה לה. מקרא סימנים: ♿ - אוטובוס עירוני נגיש 🔄 - קו סיבובי (מעגלי) מרכזית הקריות משמשת כתחנת מוצא לשלושה מקווי המטרונית. ישנם מספר קווי אוטובוס עירוניים היוצאים מהתחנה ומשרתים אזורים שונים בקריות. הקווים מופעלים על ידי חברת "אגד". תחבורה ציבורית בקריות מדיה וקבצים בנושא מרכזית הקריות בוויקישיתוף המטרונית, באתר חברת "יפה נוף"
אכסניית קאזה נובה

אכסניית קאזה נובה (לטינית Casa Nova - "בית חדש") היא רשת אכסניות בארץ ישראל, הנמצאת בבעלותה של משמורת ארץ הקודש ומופעלת על ידה. אכסניות קאזה נובה שוכנות סמוך לאתרים בהם קיים עניין תאולוגי נוצרי, והן נועדו לספק שירותי הלנה לעולי רגל קתולים הפוקדים את המקומות הקדושים לנצרות. האכסניות מודרניות אם כי בדרך כלל צנועות באופיין, ובהן מסעדה, קפלה ואולם כנסים; ולעיתים מטבח לצליינים, קפיטריה או שירותים אחרים. אכסניית קאזה נובה בירושלים - האכסניה שוכנת ברובע הנוצרי בירושלים, סמוך למנזר הפרנציסקני מנזר סן סלוודור, ברחוב הנושא את שמה. מבנה האכסניה הוקם בשנת 1755 על גבי בית קברות פרנציסקני, במטרה לשמש מקום מגורים לצליינים קתולים העולים לרגל לירושלים. בשנת 1806 הוספו לאכסניה חדרים נוספים, ואילו ב-1866 נבנה המבנה מחדש. באכסניה 87 חדרים. אכסניית קאזה נובה בבית לחם - האכסניה צמודה לכנסיית המולד מצפון ולכנסיית קתרינה הקדושה ממערב. באכסניה 63 חדרים. בקרבת האכסניה, בצידו האחר של כיכר מאנגר, שוכן בית מלון חדש יותר של משמורת ארץ הקודש, המכונה "קאזה נובה אוריינטל פאלאס" (Casa Nova Oriental Palace) ובו 24 חדרים. אכסניית קאזה נובה בנצרת - האכסניה בנצרת שוכנת ברחוב אל-בישארה ("הבשורה"), מול בזיליקת הבשורה. המבנה הוקם בראשית מאה ה-19 ושימש כאכסניית צליינים במקום מבנה המנזר הפרנציסקני בעיר. הוא חרב ברעידת האדמה שפקדה את הגליל ב-1 בינואר 1837, אך הוקם מחדש באותה שנה. המבנה שופץ מספר פעמים והוא ממשיך ופועל כאכסניה בעיר. באכסניה 75 חדרים. אכסניית קאזה נובה במתחם הפרנציסקני על הר תבור - האכסניה שוכנת על פסגת ההר, מערבית לכנסיית ההשתנות ובצמוד למנזר הפרנציסקני. באכסניה 22 חדרים. אכסניית קאזה נובה בטבריה - האכסניה שוכנת בבניין עשוי בזלת ברח' הירדן, מצפון לעיר העתיקה של טבריה, לא הרחק מחוף הכנרת, והיא מתאפיינת במגדל שעון קטן. באכסניה 25 חדרים. אכסניית קאזה נובה בעין כרם. אכסניית קאזה נובה בבית לחם. מאחוריה נראות כנסיית המולד וכנסיית קתרינה הקדושה הקאזה נובה בנצרת (בימין התמונה) - מראה מגן בזיליקת הבשורה אכסניית קאזה נובה על הר תבור. בחזית התמונה נראה פסל של האפיפיור פאולוס השישי השעון בחזית הקאזה נובה בטבריה אכסניית קאזה נובה באתר משמורת ארץ הקודש האתר הרשמי של קאזה נובה אוריינטל פאלאס האכסניה הפרנציסקאנית (הקזה נובה)
שולמית

שולמית היא אופרטה יידית מאת המחזאי אברהם גולדפדן, שנכתבה בשנת 1880. היצירה זכתה בישראל לגרסה מעודכנת בעברית ונחשבת בעיני רבים ל"מחזמר העברי הראשון". האופרטה, מלודרמה מוזיקלית בארבע מערכות ו-15 תמונות המתרחשת בתקופת הבית השני, מבוססת על הפואמה "עדים נאמנים או חולדה ובור" (1852) מאת חתנו של גולדפדן, אליהו מרדכי וֶרבֶּל, שבתורה מבוססת על האגדה התלמודית "חולדה ובור" הנרמזת במסכת תענית בתלמוד הבבלי. הסיפור מתמקד בשולמית, בתו היפה של מנהיג השבט, אשר נופלת לבאר תוך כדי שיטוט דרך הערבה. היא ניצלת על ידי נסיך יפה תואר, אבשלום. הם נשבעים להינשא, אך לפני שהם עושים זאת, אבשלום פוגש בנסיכה אביגיל ומתחתן איתה. מותם של שני ילדיהם מיוחסת לשבירתו של הנסיך את התחייבותו לשולמית והוא עוזב את אשתו כדי למצוא אותה, עד לסופה הטוב של העלילה. האופרטה משאילה את עצמה לצורה של טרגדיה יוונית עם השפעה תיאטרלית, ש"נועדה גם לרומם את הנפש וגם לבדר". גולדפאדן כתב ב"שולמית" שניים מהשירים הידועים ביותר שלו, "שיר החתן" ובעיקר -"צימוקים ושקדים" ("ראזשינקעס מיט מאנדלען"), שהפך למעין שיר עם יהודי: "העובדה שגולדפאדן נטל בשיר "צימוקים ושקדים" מוטיב ידוע ומוכר מן השירה העממית היהודית ומיזג בו חדש עם ישן, הייתה גורם מרכזי בפופולריות העצומה של השיר הזה במרוצת הדורות. 'צימוקים ושקדים' הוא הדוגמה המובהקת ביותר לתהליך, שבו שירים שנוצרו בשביל התיאטרון ביידיש נהפכו למעין שירי עם". בעיבוד של אדה דונאט האופרטה הועלתה על הבמה כ-500 פעמים. העולים החדשים ממזרח אירופה הביאו את "שולמית" גם לארץ ישראל, והציגו אותו בהפקות חובבים, ביידיש ובעברית, באולמות בתי הספר בערים וביישובים השונים, מה שעורר את זעמם של קיצונים חרדים. בשנת 1922 החליט התיאטרון הדרמטי בתל אביב להעלות את האופרטה בגרסה בעברית. ג'ורג' ואל, שהקים את תיאטרון דו-רה-מי, החליט ב-1956 לשלב מחזה מוזיקלי מקורי בתיאטרונו ובחר ב"שולמית". הוא החליט לעדכן את האופרטה להיות רלוונטית לישראל של שנות ה-50, שהייתה עסוקה בקליטת מספר רב של עולים חדשים, כולל מתימן, לכן בחר לתפקיד הראשי את הזמרת ממוצא תימני שושנה דמארי ואת אחיה סעדיה דמארי. משה וילנסקי כתב שירים חדשים ועדכן את הישנים ויחיאל מוהר כתב פזמונים. ההפקה הייתה עשירה ביותר, בהשתתפות רקדנים, מקהלה וסטים מפוארים. הביקורת שיבחה את "המיוזיקל העברי הראשון 'שולמית'" ובייחוד את הופעתה של דמארי הן כזמרת והן כשחקנית, אולם ההצגה לא האריכה ימים: התיאטרון נסגר לאחר מספר חודשים בודדים, עקב המשבר הכספי הקשה בו היה נתון מהצגות קודמות, ובעקבות גיוס המילואים למבצע קדש שפרץ לאחר הופעת הבכורה, והחמיר את מצבו הכלכלי. אברהם גולדפדן, שולמית: חזיון מימי קדם, תרגם יעקב לרנר, ורשה: פ. קנטורוביץ, 1921. נדפס שוב בתוך: אברהם גולדפדן, שירים ומחזות; ההדיר, הקדים מבוא ופירש ראובן גולדברג, ירושלים: מוסד ביאליק ('ספריית דורות'), תש"ל. חזרות להצגה שולמית, ליד הפסנתר משה וילנסקי. יומני כרמל, אוגוסט 1955 (התחלה 2:40) ר. עזריה, שושנה דמארי - השולמית, מעריב, 25 באוגוסט 1957 ראובן גולדברג, לתולדות "שולמית", על המשמר, 9 באוקטובר 1957 "שולמית" - בתיאטרון "דו-רה-מי" באתר זמרשת RICHARD F. SHEPARD, OPERETTA: 'SHULAMITH' BY GOLDFADEN The new York times, October 28, 1982 התיאטרון המודרני ביידיש באתר מט"ח Dan Almagor, Musical Plays on the Hebrew Stage jewish-theatre.com "שולמית" - בתיאטרון "דו-רה-מי" באתר זמרשת
AS Val

AS Val (בעברית: אס וואל; Avtomat Special'nyj Val; ברוסית: Автомат Специальный Вал; שם קוד: Shaft) הוא רובה סער סובייטי הכולל משתיק קול מובנה. ה-AS Val פותח בשנות ה-80 המאוחרות של המאה ה-20 על ידי "המכון המרכזי לבניית נשק מתקדם" (TsNIITochMash) ונמצא מאז בשימוש היחידות המיוחדות הרוסיות-הספצנאז, משרד הפנים הרוסי ושירות הביטחון הפדרלי. כמו כן, הנשק משמש גם במספר יחידות בצבא הרוסי, כוחות מיוחדים בצבא גאורגיה וארמניה, וכן בשימוש אבחזיה; בעבר היה בשירות ה-ק.ג.ב. והצבא האדום. הטווח האפקטיבי שלו הוא כ-300 מטר, הוא בעל מחסניות של 10 עד 20 כדורים והתפעול שלו דומה לנגזרות הקלשניקוב (AK-47) בעלות טעינה מצד ימין. בנוסף לכך, בורר האש נמצא בתוך שמורת ההדק; לרובה שני מצבים של ירי: ירי בודד וירי אוטומטי בקצב אש של 900 כדורים לדקה. לדברי המשתמשים, הרובה נחשב לאמין, מדויק ונוח. עד שנות ה-70 של המאה ה-20, הכוחות המיוחדים של ברית המועצות השתמשו בדגמים שונים של כלי נשק קלים המצוידים במשתיקי קול. עם זאת, לתוסף זה היו חסרונות כגון הגדלה משמעותית של כלי הנשק, טווח אפקטיבי קצר מהרגיל ועוד. לכן, במקביל ל־TsNIITochMash, הק.ג.ב. ו-GRU ייצרו דגמים ייעודיים שסיפקו לכוחות המיוחדים יעילות גבוהה יותר. דרישות טקטיות-טכניות שונות לדגמים השונים של רובי הצלפים ומקלעים הובילו לאחידות הדרישה ובשנת 1983 הרובה היחיד שסוכם עליו הוא רובה הצלפים. המפרט אושר רק לאחר שנתיים. מאז שופרה יעילותו וכוח האש שלו ורובה הצלפים עבר לתקן חדש של תחמושת בקליבר 9x39 מ"מ. על בסיס זה נוצר VAL האוטומטי. בשנת 1987 נכנס הנשק לשירות מבצעי. רוסיה רוסיה: יחידת הקומנדו הימי של חיל הים הרוסי אבחזיה אבחזיה גאורגיה גאורגיה ארמניה ארמניה מדיה וקבצים בנושא AS Val בוויקישיתוף Modern Firearms Enemy Forces TsNIITochMash Val/Vintorez Specifications AS Val Replicas
Blood

Blood (בעברית: דם) הוא משחק וידאו מסוגת ירי בגוף ראשון, אשר פותח על ידי Monolith Productions והופץ על ידי GT Interactive במאי 1997. המשחק מאפשר משחק כשחקן יחיד, וכן משחק מרובה משתתפים ברשת. פועל על מערכת DOS ודומותיה. המשחק הוא מסוג ירי בגוף ראשון בו האדם המשחק במחשב רואה רק את כלי הנשק בו הוא משתמש. במהלך המשחק חוצה דמות השחקן במחשב שלבים שונים, בהם קיימים אויבים מסוגים שונים ועל השחקן לחסלם, ולהיזהר לא להיפגע מהם. במרחב המשחק קיימים חללים אליהם ניתן להיכנס רק באמצעות מפתח, המושג בדרך כלל לאחר פעילות קשה יחסית. המשחק משוחק ביבשה וכן בחללים מלאים במים בהם לא כל כלי הנשק עובדים. במהלך המשחק פזורים כלי נשק, תחמושת, ואביזרים שונים, המספקים לשחקן יכולות מתקדמות נוספות. כלי הנשק במשחק מגוונים וכוללים כלים מוכרים כגון: אקדח, מטול RPG, רובה וכן כלים מיתיים, כדוגמת גולגולת היורה אש, וכן פעולה בה נועץ השחקן פגיון בבובת וודו בה הוא מחזיק, וכך פוגע באויביו. במשחק 4 שלבים המכילים כל אחד מרחבי פעולה גדולים ומורכבים. המשחק כולל סצנות אלימות הכוללות דם, גדיעת איברים, ומתקני עינויים שונים, אך ניתן לבטלם באמצעות נעילת הורים. הפיתוח החל על ידי Q Studios, במקביל לעבודה על כותרי משחקים ידועים אחרים. בעקבות ההצלחה של דיוק ניוקם 3D, תהליך הפיתוח החל להתבצע באופן ציבורי, והתחיל ביוני 1996, עם עדכון שבועי באתר של החברה, כשהתכנון המקורי היה לסיים את פיתוח המשחק בתחילת 1997. Q Studios נרכשה על ידי Monolith בנובמבר 1996, וב-22 בינואר 1997 בהודעה לעיתונות נאמר שכל הזכויות נמכרו ל-Monolith. דבר זה הביא לכך ש-3D Realms יכלה למקד את מאמציה בפיתוח המשחק Shadow Warrior שגם הוא היה מבוסס על המנוע Build engine, והיה מיועד לצאת באותה שנה. כשיצאה Blood ב-31 במאי 1997, היא השתמשה בגרסה מתקדמת של מנוע המשחק Build engine, אשר נכתבה על ידי קאן סילברמן, וכללה שיפורים שונים. הזיכיון של Blood המשיך עם שתי חבילות של הרחבות רשמיות שנקראו "Plasma Pack"‏ ו-"Cryptic Passage". ב-31 באוקטובר 1998 יצא משחק ההמשך Blood II: The Chosen. מבחינת זכויות מכרה Monolith את זכויותיה על Blood ל-GT Interactive. בהמשך נרכשה GT Interactive על ידי Infogrames שהחליפה את שמה בסוף ל-Atari Inc. בשנים האחרונות רכשה Warner Bros. Entertainment את הסימן המסחרי של Blood. אתר האינטרנט הרשמי של Blood כפי שנראה בארכיון האינטרנט ב-17 ביוני 2012 (באנגלית) Blood, באתר PCGamingWiki (באנגלית) Blood: Fresh Supply, באתר PCGamingWiki (באנגלית) Blood, באתר MobyGames (באנגלית) Entertainment Software Rating Board‏, Blood for Windows PC Rating (באנגלית) Entertainment Software Rating Board‏, Blood Plasma Pak for Windows PC Rating (באנגלית) להלן Monolith במצב רגיל, ניתן באמצעות לחיצה על CapsLK להפוך את המשחק לנצפה מלמעלה מרכז פיתוח עצמאי אשר נוסד על ידי 3D Realms הזכויות על Blood נמכרו ל-Monolith האתר הרשמי של קאן סילברמן פותחה על ידי Monolith מאמר על Plasma Pack פותחה על ידי Sunstorm Interactive