פרידה בלינפנט

פרידה בלינפנט (באנגלית: Frieda Belinfante; ‏10 במאי 1904, אמסטרדם – 5 במרץ 1995, סנטה פה, ניו מקסיקו) הייתה צ'לנית יהודיה הולנדית, מנצחת, לסבית מוצהרת וחברה במחתרת ההולנדית במהלך מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה היגרה בליפנט לארצות הברית והמשיכה את הקריירה שלה במוזיקה. היא הייתה המייסדת, המנהלת האמנותית ומנצחת של התזמורת הפילהרמונית של מחוז אורנג'. בתו של ארון בלינפנט (Aron) וגורג'ין אנטואנט הסה (Georgine Antoinette Hesse), פרידה הייתה הצאצאית לשושלת בלינפנט, יהודים שמוצאם מגירוש ספרד, שהגיעה להולנד במאה ה-17 ומוצאם יכול להיות נעוץ במאה ה-16 בפורטוגל. צאצאים ידועים נוספים של המשפחה הם הסופרת האמי בלינפנט, יצחק כהן בלינפנט, התאולוג היהודי משה כהן בלינפנט והעיתונאית אמילי בלינפנט. רבים מצאצאי שושלת בלינפנט נספו בשואה. בלינפנט נולדה למשפחה מוזיקלית. אביה, ארון, היה פסנתרן ומורה בולט באמסטרדם שאחז בתואר הפסנתרן הראשון שהציג את כל מחזור הסונטות של בטהובן לפסנתר במהלך עונה אחת בקונצרטחבאו של אמסטרדם. בלינפנט החלה ללמוד לנגן על צ'לו בגיל 10. בין השאר למדה כמה פעמים בפריז עם הצ'לן ז'ראר הקינג (Gérard Hekking) איתו פתחה ידידות עמוקה. היא בוגרת הקונסרבטוריון של אמסטרדם וערכה את הופעת הבכורה המקצועית שלה באולם הרסיטלים קליין זאל (Kleine Zaal) של הקונצרטחבאו בגיל 17, כשהיא מלווה בפסנתר על ידי אביה. אביה נפטר כמה חודשים לאחר הופעת הבכורה שלה. לאחר בימוי מספר הרכבים קאמריים בבתי ספר, מכללות והרכבים קאמריים מקצועיים במשך מספר שנים, בלינפנט הוזמנה בשנת 1937 על ידי הנהלת הקונצרטחבאו כדי ליצור את ה-"Het Klein Orkester", תזמורת קאמרית שבה הייתה אמורה להיות המנהלת האמנותית והמנצחת. בלינפנט החזיקה בתפקיד זה עד 1941, ומה שהפך אותה לאישה הראשונה באירופה אשר הייתה מנהלת אמנותית ומנצחת של אנסמבל תזמורתי מקצועי באופן מתמשך. במקביל, בלינפנט הופיעה כמנצחת אורחת שבועית ברדיו הלאומי ההולנדי, והופיעה כמנצחת אורחת עם תזמורות בהולנד ובצפון אירופה. בקיץ של שנת 1939, השתתפה בלינפנט בכיתת האמן של ד"ר הרמן שרכן (Hermann Scherchen) בנאוכטל (Neuchâtel), שווייץ, כדי לשכלל את כישוריה כמנצחת. מתוך הכרה ביכולות שלה, שרכן העניק לה את הפרס הראשון על פני 12 מנצחים גברים מקצועיים שלמדו בכיתתו; הפרס כלל גם התקשרות עם Orchestre de la Suisse Romande, במונטרה. הכיבוש הנאצי קטע את הקריירה המוזיקלית של בלינפנט, שהתחדשה רק אחרי המלחמה. בלינפנט הפכה לחברה טובה של האמן וילם ארונדאוס (Willem Arondeus), אחד ממנהיגי ארגון "Raad van Verzet" והומוסקסואל מוצהר, שלאחר מותו הוכר על ידי ׳יד ושם׳ כחסיד אומות העולם. היא השתתפה באופן פעיל במחתרת ההולנדית, בעיקר על ידי זיוף מסמכים אישיים ליהודים. יחד עם ארונדאוס, היא הייתה חלק מקבוצת ההתנגדות CKC שארגנה וביצעה פיצוץ בבניין מרשם האוכלוסין באמסטרדם ב - 27 במרץ 1943, שהרס אלפי מסמכים והפריע למאמצי הנאצים להשוות מסמכים מזויפים עם מסמכים רשומים. קבוצת CKC הושמה תחת מעקב הגסטפו לאחר הפיגוע, ואילצה את בלינפנט וחבריה האחרים לרדת למחתרת. בעודה במסתור, בלינפנט שמעה על מעצרם והוצאתם להורג של חברי CKC אחרים, וביניהם אנדראוס. בלינפנט התחפשה לגבר וחיתה עם חברים למשך כ-6 חודשים לפני שאותרה על ידי הנאצים. לימים סיפרה, שהזהות שלה כגבר הייתה כה אמינה, עד שאפילו אמה לא זיהתה אותה ברחוב כשפגשה בה. המחתרת עזרה לה להימנע מלהילכד, ולחצות את הגבול לבלגיה וצרפת, שם סייעה לה המחתרת הצרפתית לעשות את דרכה לשווייץ. כשהיא ושותפתה למסע הגיעו לגבול בחורף 1944, הן נאלצו לחצות את האלפים ברגל למקום מבטחים. המורה שלה לשעבר הרמן שרכן הציל אותה מהחזרה אל מעבר לגבול על ידי כך שאימת כי הייתה אזרחית הולנדית ותלמידתו לשעבר. כשהגיע למונטרה, היא קיבלה מעמד של פליטה, ועבדה לזמן קצר כפועלת חקלאית. בלינפנט הוחזרה להולנד עם סיום המלחמה. בלינפנט היגרה לארצות הברית ב-1947, והתיישבה בלגונה ביץ' בקליפורניה, שם הצטרפה לסגל של אוניברסיטת UCLA למוזיקה בשנת 1949. בשאיפה להמשיך בפעילות הניצוח, היא הקימה קבוצת אד הוק לה קראה "נגני רחוב ויין" בשנת 1953, אנסמבל תזמורתי שהורכב מעמיתים מהאוניברסיטאות המקומיות, כמו גם מנגני אולפן מהוליווד. הקמת "נגני רחוב ויין" הוכיחה עצמה עבור בלינפנט. ביצועים מוצלחים של האנסמבל תחת ניצוחה ב-"Redlands Bowl" הובילו מנהיגים אזרחיים ותרבותיים מקומיים להזמין את בלינפנט ליצירת אנסמבל תזמורתי קבוע במחוז אורנג'. לאחר מכן היא הפכה למייסדת, המנהלת האמנותית ומנצחת של התזמורת הפילהרמונית של מחוז אורנג', שהוקמה כעמותה ללא מטרות רווח הפטורה ממס בשנת 1954 והפכה להרכב הראשון מסוגו במחוז אורנג'. בלינפנט המשיכה להעסיק את נגני "נגני רחוב ויין" בעמותת התזמורת הפילהרמונית החדשה. התזמורת הפילהרמונית של מחוז אורנג' של בלינפנט הייתה הרכב התזמורתי השני בעולם שנוצח או נוהל על ידי אישה, על בסיס מתמשך. בלינפנט הייתה חריגה גם בהסדר הכספי במשא ומתן עם נגנים משתתפים. כל הקונצרטים היו חינמיים לציבור, ומומנו לגמרי על ידי תרומות מספונסרים וחברויות. נגני התזמורת הסכימו לתרום מזמנם לחזרות ללא תשלום באישור האיגוד המקצועי, תוך קבלת תשלום עבור ההופעות, כשבלינפנט עצמה השתכרה באותו האופן. בלינפנט התעקשה על הסדר זה עם ספונסרים, וכי כל הקונצרטים יישארו ללא תשלום עבור כל המשתתפים בעתיד. ועידת המנהלים אימצה את הצעותיה של בלינפנט כתוכנית העסקית שלהם, עם המשימה המוצהרת של שמירה על תזמורת מקצועית עבורה תושבי המחוז. תחת הנהלתה של בלינפנט, התזמורת התקדמה ל"רמה B" למוסד מוזיקלי. הדירוג לוקח בחשבון את התקציב שלה, המופעים והחדירה הגאוגרפית שלה בשנים שלאחר מכן. פעילותה כללה בדרך כלל 4-6 תוכניות לעונה בכל אולמי הקונצרטים החשובים ברחבי האזור, כמו גם קונצרטי נוער, פיתוח תוכניות תרבות ורסיטלים של מוזיקה קאמרית בקהילה בסיועה של בלינפנט. סולנים שהופיעו עם התזמורת כללו את לילי קראוס, לאונרד פנאריו, מארני ניקסון, דורותי וורנסקג'ולד, ומישה אלמן. בלינפנט הופיעה כסולנית עם התזמורת בעונת 1958-59, בביצוע הקונצ'רטו לצ'לו של היידן ב-C-מג'ור, hob. VIIB / 1. במשך כל התקופה הזאת, היא גם הופיעה ברסיטלים רבים באופן מקומי וכמנצחת אורחת בהתקשרויות עם תזמורות באירופה. פעילותה של בלינפנט בתזמורת הפלהרמונית של מחוז אורנג' הגיעה לסיומה הפתאומי בשנת 1962, כאשר החוזה שלה לא חודש. לחצים פיננסיים הלכו וגברו, כיוון שאיגוד המוזיקאים ביקש תשלום לנגנים עבור החזרות. בנוסף, חברי ההנהלה ותומכים מהיישוב הרגישו שמנצח גברי יעלה את שיעור הקומה של התזמורת ויגדיל את ההכנסות. בראיון 1994, Belinfante אמרו כי היא מאמינה שרכילות על הנטייה המינית שלה שמשה כדי לדכא את ההתנגדות לסיום פעילותה בתזמורת. בלינפנט עזבה את תפקידה כמנהלת אמנותית ומנצחת, אבל המשיכה לתכנן את הסימפוניות לתוכניות הנוער במשך שתי עונות שלאחר מכן. בלינפנט המשיכה בפעילות המוזיקלית שלה בהיקף מצומצם לאחר פיטוריה מהתזמורת הפילהרמונית של מחוז אורנג'. היא הקימה סטודיו פרטי בלגונה ביץ', שמוזיקאים רבים התאמנו בו. היא גם הצטרפה לדירקטוריון של האגודה למוזיקה קאמרית בחוף לגונה, ושישמש סוכנת הזמנה ויועצת אמנותית לקבוצה במשך יותר מ 20 שנים. בלינפנט סיכמה את הקריירה שלה בראיון בלוס אנג'לס טיימס: "זה היה פשוט מוקדם מדי בשבילי. הייתי צריכה להיולד מחדש. הייתי יכולה לעשות יותר, זה מה שמצער אותי, אבל אני לא אדם אומלל. אני מחפשת את הדבר הבא שיש לעשות. תמיד יש עדיין משהו לעשותו ". בשנים מאוחרות יותר היא זכתה להכרה על הישגיה. בשנת 1987, מפקחי מועצת מחוז אורנג' והעיר לגונה ביץ' הכריזו ביחד על יום ה-19 בפברואר, כ"יום פרידה בלינפנט - לכיבוד תרומתה לתרבות המוזיקלית באזור". חייה של בלינפנט היו לנושאו של הסרט התיעודי, "But I Was a Girl"(1999)‎‏. סיפורה הופיע גם בתערוכה, שמומנה על ידי ממשלת הולנד, על רדיפת הומואים ולסביות במהלך מלחמת העולם השנייה. בשנת 1994, מוזיאון השואה האמריקני הכיר באופן רשמי בתרומתה של בלינפנט למחתרת ההולנדית במלחמת העולם השנייה. היא מתה בשנת 1995 ממחלת הסרטן, בת 90, בסנטה פה, ניו מקסיקו. בליפנט חיה את חייה כלסבית מחוץ לארון. בהולנד עד מלחמת העולם השנייה חיה עם המלחינה הנרייטה בוסמנס במשך שבע שנים. גם בארצות הברית חיה כלסבית מחוץ לארון, עובדה שככל הנראה, עלתה לה בתפקידה כמנצחת על התזמורת של מחוז אורנג'. מדיה וקבצים בנושא פרידה בלינפנט בוויקישיתוף עדותה של בליפנט למוזיאון השואה האמריקאי