laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
קלרה בירנברג

קלרה בירנברג (באנגלית: Clara Birnberg;‏ 1892 או 1894 – 1989) הייתה אמנית יהודייה-בריטית, מאיירת, ציירת דיוקנאות ופסלת. לאחר נישואיה לאמן סטיבן וויינשטיין, הם שינו את שם משפחתם לווינסטיין (עם הפיכתה לקלייר וינסטיין) ושניהם הפכו לקווייקרים. בירנברג, שאביה נולד בטרנופול, אוקראינה, עברה לאנגליה עם משפחתה בשנת 1902. למדה בבית הספר לאמנות לאמנויות סלייד בין השנים 1910–1912 עם איזק רוזנברג ודייוויד בומברג, והפכה לחברה הנשית היחידה במעגל האמנים והמשוררים נערי וייטצ'אפל . היא הייתה האישה היחידה שהציגה מיצירותיה בתערוכה האימפרסיוניסטית "אמנות המאה העשרים: סקירה של תנועות מודרניות" בגלריה לאמנות וויטצ'אפל בשנת 1914. בה מילא מעגל זה חלק מרכזי. בין הפסלים שלה, אחד מוצג באולם טוינבי שבויטצ'אפל, ואחד של ז'אן ד'ארק הוצב בגן ביתו של ג'ורג' ברנרד שו באייוט סנט לורנס בהרטפורדשייר, שם היו שו ובני הזוג שכנים (לסטיבן כבר היו קשרים עם שו). קלייר איירה כמה מספריו וציירה דיוקן שלו. בנוסף לציור של שו מספר פעמים, פסלה בירנברג גם פסל ברונזה בשנת 1946. לאחר ששו נפטר הועבר הפסל לתיאטרון שו ואז עם סגירתו לעיריית קמדן. מעבר לרישומים של שו, רשמה דיוקנאות של דמיטרי שוסטקוביץ', בנג'מין בריטן ומהטמה גנדי. בתה רות הריסון הייתה ידועה בזכות קמפיין למען זכויות בעלי חיים. רות התחתנה עם דקסטר הריסון, אדריכל לונדוני. Kitching, Paula (2019). Britain's Jews in the First World War. Stroud, Gloucestershire, UK: Amberley Publishing Ltd. "UK, Naturalisation Certificates and Declarations, 1870-1916 for Clara Birnberg". Ancestry.com. 18 בנובמבר 1911. נבדק ב-29 בספטמבר 2019. {{cite web}}: (עזרה) "Clara Birnberg in the 1911 England Census". Ancestry.com. 2 באפריל 1911. נבדק ב-29 בספטמבר 2019. {{cite web}}: (עזרה) "Clare Winsten (Clara Birnberg) (1894-1989)". National Portrait Gallery, London. נבדק ב-17 בינואר 2018. {{cite web}}: (עזרה) "A newly-discovered portrait of Joseph Leftwich by 'Whitechapel Girl' Clare Winsten, c.1919 - Ben Uri Gallery & Museum". Ben Uri Gallery & Museum (באנגלית בריטית). נבדק ב-2018-04-05. "Clare Winsten [née Clara Birnberg]". Ben Uri Gallery & Museum on Facebook. נבדק ב-17 בינואר 2018. {{cite web}}: (עזרה) "Clara Birnberg". Jewish Museum London. נבדק ב-29 בספטמבר 2019. {{cite web}}: (עזרה)
נערי וייטצ'אפל

נערי וייטצ'אפל הייתה קבוצה של סופרים ואמנים יהודים-בריטים בראשית המאה ה-20. הקבוצה נקראה על שם שכונת ויטצ'אפל בלונדון, שבה היה ריכוז גבוה של מתיישבים יהודיים וממנה הגיעו רבים מחבריה. חברים אלה כללו את מארק גרטלר, איזק רוזנברג, דייוויד בומברג, ג'וזף לפטוויץ', ג'ייקוב קרמר, מוריס גולדשטיין, סטיבן ווינסטן, ג'ון רודקר, לזרוס אהרונסון והחברה היחידה במעגל, קלרה בירנברג. כמה מחברי הקבוצה, כמו רודקר, רוזנברג, לפטוויץ', ויינסטין ובומברג, היו פעילים פוליטית וחברים בליגה הסוציאליסטית הצעירה הרדיקלית. Dickson, Rachel; MacDougall, Sarah (2004). "The Whitechapel Boys". Jewish Quarterly. Routledge. 51 (3): 29–34. doi:10.1080/0449010X.2004.10706848. MacDougall, Sarah (2010). "'Something is happening there': early British modernism the Great War and the 'Whitechapel Boys'". In Walsh, Michael J. K. (ed.). London, Modernism, and 1914. Cambridge University Press. p. 126. ISBN 978-0-521-19580-5. Patterson, Ian (2013). "The Translation of Soviet Literature". In Beasley, Rebecca; Bullock, Philip Ross (eds.). Russia in Britain, 1880-1940: From Melodrama to Modernism. Oxford University Press. p. 189. ISBN 978-0-19-966086-5. Moorcroft Wilson, Jean (2009). Isaac Rosenberg: The Making of a Great War Poet: A New Life (U.S. ed.). Northwestern University Press. pp. 85, 98, 101, 181. ISBN 978-0-8101-2604-6.
פרידריך וכנהוזן

אדולף פרידריך וילהלם וכנהוזן (בגרמנית: Adolf Friedrich Wilhelm Wachenhusen;‏ 27 במאי 1859 – 2 במאי 1925) היה אמן נוף, שרטט וחרט גרמני. מוקד עבודתו היה באזור הכפרי של אזור ביתו במקלנבורג. על פי דרישת אביו, פקיד בכיר בעיר שוורין, לאחר סיום בית הספר התיכון בשוורין בשנת 1880 הלך ללמוד אדריכלות בפוליטכניקום בקרלסרוהה. אבל הוא נירשם לאקדמיה בקרלסרוהה, כדי ללמוד ציור. לאחר שנת 1884 הוא המשיך ללמוד אצל צייר הנוף תיאודור הייגן. בשנת 1889 עבר לברלין, למד באקדמיה לאמנויות יפות וצייר שנה עם אוגן בראכט. מאוחר יותר הוא עבד כראש בית ספר לציור בברלין. מאז 1889 הוא היה גם חבר בהתאחדות אמני ברלין. בשנים 1892 עד 1895 ואכנהוזן שהה מספר תקופות בארנשופ שליד הים הבלטי. כאן הוא ניהל יחד עם פאול מילר-קמפף את בית הספר לציור של סנט לוקאס בחודשי הקיץ. מילר-קמפף התגורר כאן מאז 1892. טיולי לימוד הובילו את וכנהוזן 1892 לצפון איטליה ובשנת 1894 להולנד, שם שהה בולנדם ובמושבת האמנים קאטוויק. ב-1 במרץ 1897 התחתן וכנהוזן עם זמרת האופרה בדרזדן אווה פון גילרן. באותה שנה בנה וכנהוזן את ביתו בתכנונו בארנשופ. לפניו, וחוץ ממילר-קמפף, כבר התיישבו כאן אמנים עמיתים כמו אנה גררהיים, אליזבת פון איקן ופריץ גריבה. עד מהרה המקום הפך למושבת האמנים של ארנשופ, ומקימיו כוללים גם את וכנהוזן. בינתיים לוכנהוזן היה בית מגורים בהמבורג, שם ניהל גם בית ספר לציור. לאחר מות אשתו בשנת 1910 התחתן בשנת 1912 עם אשתו השנייה, לוסי שינדובסקי הצעירה ב-20 שנה, סטודנטית לשעבר לציור. בשנת 1909 מונה לפרופסור על ידי הדוכס הגדול ממקלנבורג. וכנהוזן עזב את אנטרופ עם תום מלחמת העולם הראשונה בשנת 1918. ביתו נמכר בשנת 1920. הוא התגורר בעיקר בביתו בשוורין-גוריס. לאחר מותו בשנת 1925, הוא נקבר בארנשופ. בשנת 1926 התקיימה תערוכת זיכרון במוזיאון המדינה מקלנבורג שוורין. עבודותיו של וכנהוזן מוגדרות כאימפרסיוניזם. הם כללו לצד הנופים בעיקר גם מוטיבים של יער ובעלי חיים, כביטוי לתשוקתו לצייד. וכנהוזן היה, בנוסף לחברות באיגוד אמני ברלין, חבר בקואופרטיב האמנויות הגרמני הכללי, איגוד המאיירים הגרמנים, באגודה לתחריטים בברלין ובאגודות נוספות ברחבי גרמניה. הוא היה חבר של כבוד באקדמיה לאמנויות בפריז. נוף כפרי סופה במפרץ ספינות במעגן מדיה וקבצים בנושא פרידריך וכנהוזן בוויקישיתוף Berliner Adressbuch (address book), Part I, p. 1370 – Wachenhusen, Fritz, Landschaftsmaler, Berlin W, Wichmannstr. 8a IV, agora.sub.uni-hamburg.de Hamburger Adressbuch (address book), Part II, p. 651 – Wachenhusen, Fritz, Landschaftsmaler; kl. Johannisstr. 9; Wohn.: Isestraße 143, agora.sub.uni-hamburg.de Friedrich Schulz (2001). Ahrenshoop. Künstlerlexikon (in German). Verlag Atelier im Bauernhaus, Fischerhude. p. 181
תומאס גיבסון בולס

תומאס גיבסון בולס (באנגלית: Thomas Gibson Bowles;‏ 15 בינואר 1841 – 22 בינואר 1922) היה עיתונאי, פוליטיקאי בריטי, וחבר בפרלמנט של הממלכה המאוחדת. הוא נודע גם בזכות היותו המייסד של "Vanity Fair" - מגזין שבועי שהופץ לאור בין השנים 1868-1914, ובתור המייסד והעורך של המגזין השבועי לאישה, "The Lady". המגזין נחשב לאחד מכתבי העת הוותיקים ביותר בלונדון, ובריטניה כולה - ומאז שנוסד בשנת 1885, הפצתו ממשיכה באופן רציף עד היום. תומאס גיבסון בולס (הידוע גם בכינויו "טומי") נולד בשנת 1841, כבנם הממזר של הפוליטיקאי הבריטי תומאס מילנר גיבסון, וסוזנה בולס, שהייתה עובדת משק בית במקצועה. על אף היותו ממזר, אביו (ואף אשתו של אביו, וילדיהם) הכירו בו כבנם. הוא למד בצרפת, ואחר כך למד באוניברסיטת המחקר הבריטית "King’s College" במשך כשנה. במהלך שהותו באוניברסיטה, אביו סייע לו כלכלית, ואף עזר לו למצוא את עבודתו הראשונה. בעקבות כך, בגיל 19, החל בולס לעבוד כפקיד משרדי, תחת האגף הממשלתי למחסר ותעשייה (The Board of Trade). עיקר עבודתו הייתה במחלקת מיסי הירושה. במהלך עבודתו כפקיד, פגש לראשונה גיבסון את אלגרנון בורטוויק (Algernon Borthwick). בורטוויק היה עיתונאי בריטי, והבעלים של היומון הבריטי "The Morning Post". זמן קצר לאחר פגישתו עם בורטוויק, בשנת 1866, גיבסון החל את הקריירה העיתונאית שלו, וכתב מאמרים לעיתונים ומגזינים רבים, ביניהם גם ליומון בבעלותו של בורטוויק. בין כתבי העת שבהם פורסמו מאמריו, נמנים: "The Glow Warm" (בעברית: הגחלילית), שהיה עיתון פוליטי וסאטירי שהופץ מדי ערב; "The Tomahawk", עיתון סאטירי שהכיל קריקטורות "נועזות" בגודל של דף שלם, ושלל עיתונים נוספים. באותה השנה, הוא עזב את עבודתו בתור פקיד משרדי, ולווה מחבריו כ-200 פאונד, על מנת לייסד את המגזין הראשון שלו, "Vanity Fair". העותק הראשון של המגזין יצא לאור ב-14 בנובמבר 1868, במחיר של שישה אגורות לעותק. המגזין היה ידוע בעיצובו המרשים, ובסגנון אומנותי שהקדים את זמנו, מה שעזר לו לצבור אהדה רבה. לשם כך, גיבסון שכר את שירותיו של האמן האיטלקי, קרלו פלגריני (באיטלקית: Carlo Pellegrini), ולאחר מכן את שירותיו של הצייר הצרפתי, ג'יימס טיסו (בצרפתית: Jacques Jospeh Tissot). בשנת 1887, בעקבות מות אשתו, ג'סיקה אוונס גורדון (באנגלית: Jessica Evans Gordon), הוא מכר את אחזקותיו בשבועון "Vanity Fair" תמורת 20,000 פאונד. בשנת 1885, החליט בולס לייסד מגזין חדש שקהל יעדו היה נשים. שמו של המגזין היה "The Lady" (בעברית: "הגברת"). הדעה הרווחת היא כי היוזמה לייסוד המגזין היא עצה שקיבל מג'סיקה, אשתו המנוחה, טרם פטירתה. גיבסון היה העורך הראשי של המגזין במשך שני עשורים. בזכות ניהולו המוצלח של בולס, המגזין השני שייסד צבר תאוצה ופופולריות רבה כבר בשנותיו הראשונות. כיום, "The Lady" הוא אחד המגזינים הוותיקים ביותר בבריטניה, ומאז ייסודו על ידי גיבסון, הוא ממשיך לפעול גם בהווה, כבר למעלה ממאה שנים. בבחירות הכלליות של הממלכה המאוחדת, שנערכו בשנת 1892, בולס נבחר לבית הנבחרים הבריטי כנציג של המפלגה השמרנית. הוא כיהן בתפקיד עד לשנת 1906. בשנת 1910 הוא נבחר בשנית, הפעם כנציג המפלגה הליברלית, אך הפסיד בבחירות הכלליות שנערכו בחודש דצמבר באותה השנה. בשנת 1922 תומאס גיבסון בולס נפטר במהלך חופשה בעיר אלחסירס שבספרד (בספרדית: Algecrias), ונקבר בגיברלטר. מדיה וקבצים בנושא תומאס גיבסון בולס בוויקישיתוף תיאור פעילות פוליטית
אנה גררסהיים

אנה לואיז גררסהיים (בגרמנית: Anna Louise Gerresheim‏; 8 במרץ 1852 – 1 בדצמבר 1921) הייתה אמנית נוף גרמנית, ציירת פורטרטים ותחריטים. היא הייתה בין מייסדי מושבת האמנים בארנשופ ליד הים הבלטי. אנה גררסהיים נולדה בשנת 1852. היא הייתה השלישית מבין שמונת הילדים שנולדו לאדוארד אדולף גררסהיים, חבר מועצת העיר ריבניץ, ואשתו דורותיאה הנרייט. אף על פי שנשים לא הורשו ללמוד באקדמיות לאמנות באותה תקופה, הוריה אפשרו לה, בשנת 1874, לבקר בבית הספר לאמנות של אוגוסט טום דיק (1831–1893) בדרזדן. לאחר מות האב בשנת 1876 בילתה גררסהיים ארבע שנים בברלין באקדמיה הפרוסית לאמנויות, ולמדה ב"כיתת הנשים "של קרל גוסוב. בשנת 1880 ביקרה גררסהיים במושבת האמנים בהורנבק הדנית. בשנת 1882 בילתה שלושה חודשים בלונדון ובויילס, שמה הכינה כמה ציורי פורטרטים. בשנת 1883 בילתה גררסהיים שלושה חודשים בפריז בביקור לימודי אצל אמיל אוגוסט קרולוס-דוראן וז'אן ז'אק הנר. בשנת 1884 הפכה גררסהיים לחברת באיגוד האמנות בברלין. בשנת 1885 ביקרה בארנשופ לראשונה ועם אחותה ברטה (1846–1916), היא בנתה בית שם בכפר הדייגים. אליהן הצטרפה בשנת 1906 אחות נוספת אוגוסט (1838–1908), שכמו ברטה הייתה גם היא ציירת. אף אחת משלוש האחיות לא נישאו. אנה גררסהיים נפטרה בביתם בארנשופ ונקברה בכפר. גררסהיים יצרה בעיקר דיוקנאות וציורי ז'אנר במהלך שנותיה באקדמיה בברלין. היא ציירה תמונות נוף רבות של הים הבלטי לאחר 1880, בהשפעת שהותה בהורנבק וההשפעות שהיו עליה של ציורי הדייגים של פדר סוורין קרויר ונופי הים של קריסטיאן זאהרטמן. בשנת 1881 הוצג אחד מציוריה בתערוכת האקדמיה לאמנות בברלין. היא השתתפה משנת 1884 בתערוכות של איגוד האמנות בברלין. גררסהיים יצרה בעיקר עבודות עם מוטיבים של החוף הבלטי בתקופתה בארנשופ. היא הייתה עדיין פעילה שם אחרי 1918, כאשר אמנים רבים עזבו את הכפר. מדיה וקבצים בנושא אנה גררסהיים בוויקישיתוף Ulrich Thieme, Felix Becker at all (1921). Allgemeines Lexikon der Bildenden Künstler von der Antike bis zur Gegenwart (in German). Vol. 14. E. A. Seemann, Leipzig. p. 482. Ruth Negendanck (2002). Anna Gerresheim: ihr Weg nach Ahrenshoop (in German). Verlag Atelier im Bauernhaus, Fischerhude.
על כנפי הכסף

על כנפי הכסף הוא שיר עברי שכתבה והלחינה נעמי שמר, ואשר התקבל כאחד משירי הזמר ההמנוניים המוקדש לחיל האוויר. השיר בוצע לראשונה ב–7 ביולי 1967 בנשף הניצחון של חיל האוויר לאחר מלחמת ששת הימים, אשר ציין את תפקידו המכריע של החיל בהכרעת המלחמה ביומה הראשון, כשהשמיד את חילות האוויר של מצרים וסוריה ואפשר לכוחות היבשה של צה"ל תנועה חופשית במרחב. נעמי שמר משלבת במילות השיר פסוקים ותאורי אירועים מסיפורי המקרא כגון: חציית ים סוף ("נָס הַיָּם וְיִסּוֹב אָחוֹר"), חלום יעקב ("הַסֻּלָּם רַגְלָיו בָּאֲדָמָה"), ספר איוב ("בְּנֵי רֶשֶׁף יַגְבִּיהוּ עוּף") ושיר השירים ("דִּגְלוֹ עָלַי אַהֲבָה"). מילות השיר מבטאת התפעמות מן הטייסים, המטוסים, ורוח הלחימה עד כדי שינוי סדרי הטבע. הלחן הוא בקצב המארש ומהווה עד היום חלק מהרפרטואר של תזמורת צה"ל בכל טקס צבאי וממלכתי. השיר מדגים את האווירה הלאומית ומבטא את האופוריה הציבורית לאחר מלחמת ששת הימים, ותוצאותיה. החריזה בְּרֻבָּהּ היא חריזה דקדוקית של סיומת הרבים -IM: (רכובים, בעבים, העזים, הטובים), וכאשר היא משתנה, ל־VA ו־MA (אהבה, אדמה, מלחמה, חמה), או ל־ESH (חרמש, לוחש, אש), יש ניסיון לשמור על ההצמדה. בבתים 3 ו־6 מתקיימת חריזה מסורגת במבנה של: א ב א ב. בכל יתר הבתים החריזה היא במבנה של: א א א ב. הגורמת להגברה ותוספת של עוצמה ריתמית של הטקסט. הקול הדובר הוא קול נשי המעניק לטייסים חזות מיתית. למרות שקול נשי אינו מאפיין את הזמר ההמנוני, הרי שבמקרה זה הוא אינו מייצג קול פרטי אלא קול קולקטיבי, המקובל בשירי הזמר ההמנוניים. ההמראה אל על סוחפת עמה את הן את הקולקטיב היחידני והן את הלאומי. מכיוון שהטייסים מוצגים כמושיעים, בדומה לאבירים בימי הביניים, הקול הנשי הנדיר בסוגת שירי הזמר ההמנוניים מבטא נקודת מבט הקולקטיבית, המצ'ואיסטית, המאפיינת את הסוגה הזו. שמר עושה שימוש בדימויים המבטאים את רוחה של ישראל שלאחר מלחמת ששת הימים, והם קשורים זה בזה באמצעות החריזה. הם מעצימים את האח, הטייס, המבצע שליחות כמשימה המוכתבת בידי כוח עליון. האווירה הכללית בשיר היא של עולם רומנטי ואידילי. הטקסט משלב קטעים מן המקורות היוצרים אידיאליזציה אסכטולוגית. ומציגה את טייסי חיל האוויר כמושיעי העם ("העזים והטובים", "בני רשף" הרכובים על "כנפי כסף"). שמר עושה שימוש במרקם לשוני גבוה ומעורפל, המשתמש באובייקטים מופשטים לצורך יצירת ערפול סמנטי הרומז על עולמות גבוהים וטהורים ("אבירי הרוח בעבים", "שבעת הרקיעים"), במטרה ליצור ריגוש מועצם, לא שכלתני, כמקובל בשיר זמר המנוני. שמר משלבת בטקסט אירועים מסיפור יציאת מצרים וכיבוש הארץ ("נס הים ויסוב אחור, והנהר חרבה"), ובכך יוצרת קשר בין ההישגים הצבאיים של חיל האוויר במלחמה לסיפורי המיתוס הגדולים של עם ישראל. השיר זכה לגרסאות והשמעות רבות מאוד, בין היתר בביצועי יחידים ומקהלות, ביצועים תזמורתיים או בלווי כלי יחיד. את השיר ביצעו להקות צבאיות ואזרחיות, צוותי הווי ובידור שונים והזמרת דנה אינטרנשיונל ביצעה גרסה שלו בפרשנות ייחודית משלה. ראובן שהם, בין 'כנפי הכסף' ל'גולני שלי': שירי הזמר ההמנוניים של צה"ל מוטי זעירה, ‏נעמי שמר נחשפת: העסקים בחו"ל, הקרבה לגנרלים והביקורים במעוזים, באתר מעריב אונליין, 4 באוקטובר 2018 השיר בביצוע תזמורת צה"ל, סרטון באתר יוטיוב על כנפי הכסף, באוסף המוזיקה הישראלית
תה לשניים

תה לשניים (באנגלית: Tea for Two) הוא סרט מוזיקלי אמריקאי משנת 1950 עם דוריס דיי וגורדון מקריי בתפקידים הראשיים. התסריט מבוסס בחלקו על המחזמר "No, No, Nanette" שהועלה בברודוויי ב-1925. עיבוד לקולנוע נעשה גם ב-1930 ו-1940. שיר הנושא Tea for Two זכה להצלחה ואף תוזמר על ידי דימיטרי שוסטקוביץ ליצירה בשם "Tahiti Trot" ג'ין נלסון זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן מבטיח חדש. הדוד מקס (ס.ז. סאקאל) מספר ללין וריצ'רד על הוריהם נאנט וג'ימי בשנות העשרים הסוערות. נאנט קרטר (דוריס דיי) גרה בווילה מפוארת במחוז וסטצ'סטר ביחד עם דודה מקס ומנהלת הבית פאולין (איב ארדן). נאנט שואפת להיות שחקנית, זמרת ורקדנית. לארי בלייר (בילי דה וולף) הוא במאי בברודוויי וידיד לשעבר של נאנט. הוא רוצה להעלות הצגה עם הכוכבת הראשית ביאטריס דרסי (פטריס וויטמור) אך זקוק למממנים. השנה היא 1929, הבורסה נפלה ואין משקיעים. ביאושו הוא מגיע לנאנט עם המלחין והפסנתרן ג'ימי סמית' (גורדון מקריי) והרקדן טוני טריינור (ג'ין נלסון). ג'ימי ונאנט שרים את השיר שלו "תה לשניים". לארי אומר לה שג'ימי זקוק לכסף כדי לממן ניתוח ל"אחותו". נאנט מתאהבת בג'ימי ומוכנה לממן את ההצגה ב-25,000 דולר תמורת קבלת תפקיד ראשי. היא מבקשת ממקס למכור ניירות ערך שלה אך לא יודעת שהוא מכר אותם מזמן וכעת אין לו דבר. עורך הדין שלו, ביל ארלי (ביל גודווין) גוער בו היות שעל כל הצעת קנייה הוא היה אומר "כן" במקום "לא". מקס מודיע לנאנט שימכור את הניירות רק אם תוכל במשך 48 שעות לענות "לא" לכל שאלה שתישאל. זה יוצר מצבים מביכים לנאנט למשל כאשר ג'ימי שואל אותה אם היא אוהבת אותו והיא עונה לו "לא". לבסוף היא מצליחה לעמוד במשימה אבל אז מגלה לה הדוד מקס שכל הכסף אבד. את המצב מצילה פאולין שכופה עצמה על עורך הדין והוא מתאהב בה ומסכים לממן את ההצגה. לבסוף עולה המחזמר "לא לא נאנט" שזוכה להצלחה, ג'ימי ונאנט מתחתנים וכן גם הארי ופאולין. בסוף הסיפור חוזרים ההורים נאנט וג'ימי לילדים שיודעים עכשיו הרבה על הוריהם. מדיה וקבצים בנושא תה לשניים בוויקישיתוף "תה לשניים", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "תה לשניים", באתר נטפליקס "תה לשניים", באתר AllMovie (באנגלית) "תה לשניים", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "תה לשניים", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) קדימון לתה לשניים, באתר יוטיוב תה לשניים, באתר TCM דוריס דיי וגורדון מקריי שרים תה לשניים, באתר יוטיוב צ'ארלסטון וריקוד על המדרגות, באתר יוטיוב סצנת הסיום של תה לשניים, באתר יוטיוב "טהיטי טרוט" ("תה לשניים") בתזמור שוסטקוביץ
איילה דאון

קורטני סטיוארט (באנגלית: Courtney Stewart; נולדה ב-2 בפברואר 1994), הידועה יותר בשם הבמה שלה, איילה דאון היא מתאבקת סקוטית, המופיעה בארגון ההיאבקות WWE, בתוכנית הדגל Raw. ב-18 ביוני 2018, דאון ערכה את קרב הבכורה שלה ב-WWE בערב הראשון של טורניר אליפות בריטניה 2018 במסגרת קרב משולש נגד טוני סטורם וקילר קלי אשר קבע את זהות הטוענת לכתר לאליפות הנשים של NXT, שבסופו סטורם ניצחה. ב-8 באוגוסט 2018, דאון הודחה מטורניר הנשים לזכר מאי יאנג לשנת 2018 על ידי ניקול מת'יוס כבר בסיבוב הראשון. באותו החודש, דאון השתתפה בטורניר להכתרת אלופת הנשים הראשונה של NXT UK ובו היא הודחה מהטורניר בסיבוב הראשון על ידי טוני סטורם. ב-20 ביולי 2019 בפרק של התוכנית NXT UK, היא הפסידה לנינה סמואלס, אך היא הצליחה לגבור עליה ב-17 בינואר 2020. ב-17 בספטמבר 2020, דאון שבה לתחרות בתוכנית NXT UK לאחר למעלה מחצי שנה, כשהפסידה לאיף ואלקירי. ב-15 באוקטובר וב-26 בנובמבר, דאון נחלה הפסדים נוספים, לפייפר ניבן וג'יני, בהתאמה. עם זאת, היא הצליחה לרשום ניצחון על זאיה ברוקסייד ב-10 בדצמבר. ב-11 בפברואר 2021, דאון הפסידה למייקו סאטומורה. ב-15 באפריל, דאון גברה על אמיליה מקנזי. לעומת זאת, היא נחלה הפסד לאותה מקנזי ב-1 ביולי. ב-19 באוגוסט בפרק של התוכנית NXT UK, דאון הפסידה לדני לונה. ב-23 בספטמבר בפרק של התוכנית NXT UK, דאון נחלה הפסד לג'יני. ב-24 במרץ 2022, דאון כשלה בניסיונה לזכות באליפות הנשים של NXT UK לאחר שהפסידה לאלופה, מייקו סאטומורה. ב-5 במאי, דאון הפסידה פעם נוספת בקרב על התואר מול אותה סאטומורה, הפעם במסגרת קרב ללא חוקים. ב-15 בנובמבר בפרק של התוכנית NXT, דאון ערכה את הופעת הבכורה שלה במותג האמריקאי כאשר הפריעה במהלך קרב "מי שעומדת אחרונה" על אליפות הנשים של NXT, כשירקה את הנוזל השחור בפרצופה של אלבה פייר ואז השליכה אותה ממעלה הסולם אל שולחן השדרנים, דבר שאיפשר למנדי רוז להגן על תוארה בהצלחה. קרב הבכורה שלה במותג התקיים ב-6 בדצמבר לאחר שגברה על תיה הייל. לאחר הקרב, דאון הותקפה על ידי אותה פייר. ארבעה ימים לאחר מכן באירוע Deadline, השתיים נאבקו זו מול זו בקרב שבו דאון יצאה עם ידה על העליונה. הישגים במגזין ההיאבקות Pro Wrestling Illustrated – PWI PWI דירג אותה במקום ה-96 מתוך 100 המתאבקות הטובות ביותר לשנת 2019 הישגים בארגון ההיאבקות World Wrestling Entertainment – WWE אליפות זוגות הנשים של ה-WWE (פעם אחת) - ביחד עם אלבה פייר אליפות זוגות הנשים של NXT (פעם אחת, אחרונות) - ביחד עם אלבה פייר מדיה וקבצים בנושא איילה דאון בוויקישיתוף איילה דאון, ברשת החברתית אקס (טוויטר) איילה דאון, ברשת החברתית אינסטגרם איילה דאון, באתר WWE.com להיאבקות מקצועית איילה דאון, באתר Online World of Wrestling
קורנליוס רוסט

קורנליוס רוסט (בגרמנית: Cornelius Rost; 27 במרץ 1919, קופשטיין, אוסטריה – 18 באוקטובר 1983, מינכן, גרמניה המערבית) היה חייל בצבא הגרמני הנאצי במלחמת העולם השנייה שנודע בשל בריחתו מהגולאג הסובייטי בכף דז'נב, חצי האי הצ'וקצ'י, סיביר. הסיפורים והחוויות של רוסט היוו בסיס לספר, סדרת טלוויזיה וסרט. סיפוריו של רוסט שנויים במחלוקת, ולא ידוע אם התרחשו במציאות. קורנליוס רוסט נולד ב-27 במרץ 1919 בקופשטיין שבחבל טירול, אוסטריה. רוסט חי במינכן בזמן פריצת מלחמת העולם השנייה, הוא התגייס לוואפן אס אס ונפל בשבי הסובייטי. על פי הצהרתו של רוסט, ב-1942 הוא החזיק בדרגת טוראי, ולמרות זאת, בדמותו בסיפור שכתב הוא מוצג כקצין ורמאכט ובשם בדוי – קלמנס פורל. על פי משרד הרישום הגרמני בעיר מינכן, חזר רוסט משבי המלחמה ברוסיה ב-28 באוקטובר 1947. ב-1953 התחיל לעבוד בהוצאה לאור של פרנץ אהרנווית' במחלקת ההדפסה. לאחר שהרס מספר כריכות של ספרים, רוסט אמר כי הוא עיוור צבעים בעקבות תקופתו במכרה עופרת בשבי הסובייטי. אהרנווירת' ביקש הסבר, וכך למד על תקופתו של רוסט בשבי הסובייטי לפרטי פרטים. אהרנווית' הרגיש כי מדובר בסיפור מעניין וביקש מרוסט לכתוב את הסיפור שלו. התוצרים שרוסט הכין היו כתובים בצורה גרועה, אך אהרנווית' התעניין עד מאוד בסיפור ושכר כותב מקצועי, ג'וזף מרטין באואר, שיכתוב את סיפורו של רוסט. רוסט פחד מציד הרשויות של בעלות הברית אחריו, אז הסכים לראיון בעל פה, ולשימוש בשם "קלמנס פורל" כשמדובר בו. באואר עיבד את הראיון המוקלט בן שמונה השעות לספר So weit die Füße tragen (רחוק ככל שישאו הרגליים). בשנות השישים המוקדמות, רוסט השתמש בעדויות של עצמו על מנת לכתוב את הספר Unternehmen Konterbande אך זה לעולם לא הודפס ולא יצא לאור. ספרו של באואר, לעומת זאת, תורגם לחמש עשרה שפות וממשיך לצאת מדי פעם במהדורות חדשות. ב-1959 הספר לסדרה בת 6 פרקים, וב-2001 עובד הספר שנית לסרט. רוסט נפטר ב-1983 ונקבר בבית העלמין המרכזי של מינכן. כמעט כ-20 שנים לאחר מותו של רוסט, חשף בנו של אהרנווית', מרטין, כי זהותו האמיתית של קלמנס פארל היא קורנליוס רוסט. חשיפה זו התקיימה בפני שדר הרדיו ארתור דיטלמן שחיפש את מקור הסיפור בסימן מאה שנה להולדתו של באואר. בחלוף השנים החלו היסטוריונים רבים לפקפק באמיתות סיפוריו של רוסט, בעקבות סתירות רבות בין סיפוריו של זה לתיעודים היסטוריים חדשים שנחשפו. ביניהם, למשל, אי קיומו של מחנה שבויים בכף דנז'ב שבחצי האי הצ'וקצ'י שבמזרח הרחוק הרוסי. רחוק ככל שישאו הרגליים 1959 series at IMDb 2001 Movie at IMDb Die Odyssee des Clemens F. (אורכב 29.09.2011 בארכיון Wayback Machine) Kölnische Rundschau, published: 27 January 2009, accessed: 21 December 2011 Falsche Nachkriegserinnerungen – Der Schnee von gestern Sueddeutsche Zeitung, published: 23 March 2010, accessed: 21 December 2011 a short biography with a small image of his gravestone. Accessed 23 December 2011. Süddeutsche Zeitung, Der Schnee von gestern, Süddeutsche.de (בגרמנית) (Suddeutsche Zeitung – Online), accessed: 23 December 2011 "Archived copy". אורכב מ-המקור ב-20 באוקטובר 2010. נבדק ב-23 בדצמבר 2011. {{cite web}}: (עזרה); (עזרה) (Section Unbekantes Manuskript/Unknown script), accessed: 23 December 2011 [1] (Amazon.de – latest edition as of March, 2011.), accessed: 23 December 2011 Süddeutsche Zeitung, Der Schnee von gestern, Süddeutsche.de (בגרמנית) (Sueddeutsche Zeitung – Online), accessed: 23 December 2011
Schwarzbraun ist die Haselnuß (שיר)

Schwarzbraun ist die Haselnuß, מגרמנית (מילולית: "שחום הוא הלוז") הוא שיר עם גרמני שגרסאות והמנגינות הרבות שלו היו ידועות מאז סוף המאה ה -18. אלה כוללות וריאציות טקסט שונות כגון שירתו של חייל. אחת מן הידועות שבהן היא גרסתו של זמר השלאגר הגרמני היינו. כמו שירים רבים בתקופה הזו, גם Schwarzbraun ist die Haselnuß מאפיין מוטיבים רבים הכוללים בהם כהות עור, נערות וכסף. שיר זה כנראה נכתב באחת המושבות הגרמניות באוקיאניה, שיר דומה לו מאוד במוטיבים רבים הוא יצאתי להליכה. אריקה (שיר) Ein Heller und ein Batzen (שיר) מדיה וקבצים בנושא Schwarzbraun ist die Haselnuß בוויקישיתוף מילולית, הנשיקה של הנערה אינה כואבת לחייל, הכוונה היא שבתקופה ההיא במושבות הגרמניות שבאוקיאניה מעמדן של הנשים הילידיות היה נמוך משל הגרמנים הלבנים, ועקב הפרש המעמדות היה זה נחשב לעלבון לחייל גרמני שנערה שחומה תנשק אותו. ערך זה הוא קצרמר בנושא שירים ובנושא גרמניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
המטריות

המטריות (בצרפתית: Les Parapluies) הוא ציור בצבעי שמן של הצייר הצרפתי פייר-אוגוסט רנואר, שנוצר במהלך שנות ה-80 של המאה ה-19. היצירה בבעלות הגלריה הלאומית שבלונדון, אך היא מוצגת לעיתים גם בגלריית יו ליין שבדבלין. בין השנים 2013 ל-2019 הציור הוצג בקביעות בדבלין, ולאחר מכן הוחזר לגלריה הלאומית. רנואר התחיל לצייר את היצירה בסביבות השנים 1880 או 1881. השלב הראשוני היה צביעה במשיכות מכחול חופשיות ושימוש בצבעים כהים כמקובל בזרם האימפרסיוניסטי. בשנת 1885, רנואר ראה מספר יצירות של ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר ופול סזאן באיטליה. באותה עת, הצייר איבד את הקשר לתנועת האימפרסיוניסטים, והוא החל לעשות שימוש במוטיבים מהתקופה הקלאסית. בעקבות שינוי סגנונו, הוא שינה חלקים ביצירה, וביניהם האישה המופיעה בצד השמאלי ביותר, וכן הוספת מטריות. השינוי גם כלל שימוש בקווים ליניארים קלאסיים ובצבעים עמומים. בדיקת קרני רנטגן הראתה שרנואר שינה את לבושה של האישה השמאלית. בגרסה המקורית היא חבשה כובע ולשמלתה היו קישוטים, קולר וחפתים. הלבוש המקורי היה אופייני למעמד הביניים, בעוד שהלבוש החדש מאפיין את מעמד הפועלים. הסצנה המרכזית בציור היא רחוב סואן בפריז ביום גשום. מימין, אישה מסתכלת מטה אל בנותיה אשר לבושות בבגדים אופנתיים לתקופה. האם כמעט מסתירה לחלוטין אישה אחרת הנמצאת במהלך פעולה של הורדה או הרמה של מטרייה, מה שמרמז על כך שהגשם עומד להתחיל או מתחיל להיחלש. הדמות המרכזית ביצירה היא האישה השמאלית ביותר. מי שדגמנה דמות זו היא סוזאן ואלאדון, מאהבתו של רנואר ומושא רבות מיצירותיו. האישה מרימה מעט את שמלתה כדי להימנע מהבוץ ומהמים שעל המדרכה, בעוד היא מחזיקה סלסלה. דמותה בולטת במיוחד בהשוואה לדמויות האחרות ביצירה מכיוון שהיא לא לובשת מעיל, לא חובשת כובע ולא מחזיקה מטרייה. ליד דמותה של האישה ללא המטרייה, עומד גבר שנראה כעומד להציע לה מחסה תחת מטרייתו. האישה והילדה הקטנה המחזיקה חישוק הן היחידות בסצנה המביטות לעבר הצופה, ואילו שאר הדמויות עסוקות בענייניהן. המיקוד בציור הוא לא במרכז, כמקובל לרוב בציורים. דמויות רבות בצדדים נחתכות, מה שיוצר תחושה של צילום. הציור שופע בצורות גאומטריות עגולות הניכרות במטריות, בחישוק של הילדה ובסל של האישה השמאלית. הצבעים הדומיננטיים ביצירה הן אפור וכחול. מדיה וקבצים בנושא המטריות בוויקישיתוף "Four priceless paintings return to Dublin", The Irish Times (באנגלית)