ברוך קורצווייל

ברוך (בנדיקט) קוּרצוַוייל (22 ביולי 1907, י"א באב תרס"ז – 1 באוגוסט 1972, כ"א באב תשל"ב) היה פרופסור באוניברסיטת בר-אילן חוקר ספרות ושירה ישראלי, שנודע במיוחד במחקריו על כתבי ש"י עגנון. כתב גם ספרי הגות. קיבל את פרס ביאליק לספרות. ברוך קורצווייל נולד בעיר פירניץ שבמוראביה, האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום בצ'כיה), בן לרב העיר אברהם אריה קורצווייל. הוא נשלח ללמוד בישיבה בפרנקפורט והוסמך לרבנות. במקביל השלים לימודיו באוניברסיטת פרנקפורט בשנת 1933. את תואר הדוקטור קיבל על עבודה שכתב על המחזה "פאוסט" מאת גתה. עד שנת 1939 היה מורה בגימנסיה יהודית בברין שבצ'כיה וממלא מקומו של הרב המקומי. בשנת 1939 עלה לארץ ישראל, ולמד באוניברסיטה העברית בירושלים. קבע מושבו בחיפה ובמשך כחמש עשרה שנים הורה בבתי ספר תיכוניים בעיר, בהם בית ספר "חוגים". הוא היה מקור השראה לתלמידים רבים, ביניהם נתן זך ומאיה בז'רנו. תלמידתו, דליה רביקוביץ, תיארה את נדיבותו: "דווקא הוא העני שבמורים היה הנדיב שבהם. במלחמת העצמאות, כאשר בחלקים אחדים של חיפה התנהלו קרבות, היו תלמידים משכונת נשר שלא יכלו לחזור הביתה ונשארו בחצר בית הספר. קורצווייל, שגר בדירת חדר אחד עם אשתו, בתו הפעוטה ואמו, היה היחיד שאסף את הפליטים לביתו". נשא בארץ לאשה את מרגוט לבית גוטלבסקי. בשנת 1941 פרסם ב"הארץ" מאמר על ספרו החדש של ש"י עגנון, "אלו ואלו", ומכאן ואילך הפך לאחד מהמובהקים שבחוקרי עגנון. בשנת 1965 אף הגיש את עגנון לפרס נובל לספרות, וזה אכן זכה בו בשנה העוקבת (אז הוגש על ידי הסופר השוודי אייווינד יונסון). בשנת 1956 נקרא להקים את המחלקה לספרות עברית באוניברסיטה החדשה ברמת גן, אוניברסיטת בר-אילן. בבר-אילן היה פרופסור לספרות וראש החוג. בשנת 1960 נתמנה ליו"ר הסנאט של האוניברסיטה וכן לחבר המועצה להשכלה גבוהה. הוא התאבד בדירתו השכורה בקמפוס האוניברסיטה ברמת גן בקיץ 1972. הוא נקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב. קורצווייל היה מלומד בעל ידע יוצא דופן במדעי הרוח, ובעל מחשבה מקורית ועצמאית שהעמידה אותו בניגוד לעמדות המקובלות בתחומים שונים ולעיתים אף בבדידות. קורצווייל אימץ לו לשון מצליפה וחריפה, בעקבות מבקר התרבות והסטיריקן היהודי-אוסטרי קרל קראוס, שבו ראה מודל לחיקוי. במסות שפרסם בקביעות בעיתון "הארץ" תקף בחריפות כמעט כל זרם אפשרי - מהאורתודוקסיה הדתית, הזרם המרכזי של הציונות ועד הכנענים. המשורר יצחק שלו, שנפל קורבן לביקורתו החריפה של קורצווייל, לא נותר חייב, ותיאר את קורצווייל: "לפנינו אדם בעל כישרונות ודאיים, אבל אגוצנטרי ונרקיסטי, רגיש וחשדן עד כדי לחולניות כלפי כל ביקורת שלילית על עבודתו ונוקם ונוטר בכל האמצעים שברשותו בבעלי הביקורת הזאת. כדי לעורר את שנאתו המרה אין צורך דווקא לפגוע בו באמת; מספיק בהחלט להיראות בעיניו כפוגע - וגל השנאה יעלה". קורצווייל התגעגע והשתוקק להגשים ולחיות את החיים של העולם האורתודוקסי ממנו בא כמות שהוא, והבין שהציונות החילונית, החותרת לנורמליזציה של העם היהודי ולהתרחקותו מייעודו ההיסטורי, מסכנת את קיומו ומערערת את זכות קיומו, או כפי שנהג לומר ביחס להתרחקות הדור הצעיר מערכי המסורת היהודית: "הציונות נבהלת מפני התגשמות חלומה". במובן זה ראה בכנענים זרם מעמיק שלפחות מבין את משמעות הנורמליזציה בהתנכרות מוחלטת לערכי היהדות המסורתית, אם כי התנגד בחריפות לזרם זה ואף פרסם מניפסט נגדו. בנטישת האמונה והמסורת היהודית ראה קורצווייל את השאלה הרוחנית המרכזית של סופרי דורו, ולאורה בחן את הישגיהם הספרותיים. לעומת הדרך הקלאסית בתיאור התקופות בספרות העברית החדשה במקביל לתקופות המקובלות בספרות העולמית: תקופה קלאסית, נאו קלאסית, רומנטית וכו', טען קורצווייל שאת הספרות העברית יש לבחון ולתקף באמצעות ההתפתחות הפנימית שלה ביחס לשאלת האמונה: מהדור המלגלג והלועג לסדרי המסורת כמו יל"ג ודומיו, דרך ברנר או סיפור 'הדרשה' של חיים הזז, השוללים את המסורת מכל וכל, ועד ביאליק ועגנון המבינים את עוצמת השבר הרוחני ואת המתח שבין התמוטטות העולם האמוני הישן, לבין הצורך ההכרחי להחיות אותו מחדש, שמשום כך הם אינם מתנכרים לו אלא מתרפקים עליו מחד ומייחלים ליכולת להחיותו בצורה רלוונטית לדורנו מאידך. את השיא של תהליך זה ראה קורצווייל בשירתו של אצ"ג, שעל אף שלא הסכים איתו במישור הפוליטי, ראה בשירתו עומק של יצירה המחיה את עולם האמונה מחדש לאחר השבר המודרני הגדול. בהתאם לכך לעג ובז לספרות העברית המודרנית המנותקת מהבנת הבעייתיות האמיתית של העם היהודי בדורנו. ממילא מובן שעורר עליו את חמתם של הסופרים הצעירים, שראו בו אויב חריף וכריזמטי אבל מנותק מזרם הזמן. מחלוקת חשובה הייתה לקורצווייל עם גרשם שלום ותלמידו יעקב כ"ץ. בסדרת מאמרים חשובה שנתכנסה לאחר זמן בספרו 'במאבק על ערכי היהדות', תיאר את הכשל ביומרה של שלום ואסכולת ירושלים ליצור היסטוריה אובייקטיבית של העם היהודי. מלבד הכשל התאורטי בניסיון כזה (הבולט בספרותו של שלום), קורצווייל הראה ששלום בנה במחקריו נראטיב התואם את הצרכים הרוחניים של הציונות החילונית. כך למשל מחקריו של שלום על השבתאות נועדו לחזק את הטענה שחילון העם היהודי לא בא מהשפעה חיצונית אלא כהתפוצצות של המסורת מתוכה. מאמריו החריפים והשנונים לא זכו לתגובה של שלום עצמו (על אף שממכתביו המאוחרים של שלום עולה שספג את הביקורת וניסה להתמודד עמה) אלא לתגובות של תלמידו יעקב כ"ץ. כיום, עמדותיו התאורטיות של קורצווייל בוויכוח זה זכו לעדנה מחודשת והן רווחות בקרב רבים. על כיבוש יהודה ושומרון על ידי צה"ל בעקבות מלחמת ששת הימים אמר קורצוויל "הציונות ובתה, מדינת ישראל...לעולם כבר לא תוכל להפקיר את הכותל ולנטוש את חלקי ארץ ישראל הכבושים, מבלי להתכחש לעצם תפישתה ההיסטוריוסופית את היהדות. הציונות המגשימה נלכדה ברשת הישגיה". סמוך למותו פרסם קובץ סיפורים משלו "הנסיעה וסיפורים אחרים", שנחל כישלון חרוץ. יש האומרים[דרוש מקור] שהאכזבה מהתקבלות ספרו, יחסי החשד שייחס לתלמידיו ולעמיתיו למקצוע, ובדידותו האידאולוגית והרוחנית (שנבעה מן ההתפתחות האגרסיבית של הטכנולוגיה ושל המדע, שכבשה את מקומו של עולם הרוח) הם שהיו בין הסיבות שגרמו לדיכאונות מהם סבל ושבעיצומו של אחד מהם נטל את חייו. מסכת הרומן, הוצאת שוקן, 1953. ספרותנו החדשה: המשך או מהפכה?, הוצאת שוקן, 1959. ביאליק וטשרניחובסקי: מחקרים בשירתם, הוצאת שוקן, 1960. מסות על סיפורי ש"י עגנון, הוצאת שוקן, 1962. בין חזון לבין האבסורדי: פרקים לדרך ספרותנו במאה העשרים, הוצאת שוקן, 1966. במאבק על ערכי היהדות, הוצאת שוקן, 1969. מסכת הרומן והסיפור האירופי, ההדיר והקדים מבוא והערות יהודה פרידלנדר, הוצאת שוקן, 1973. לנוכח המבוכה הרוחנית של דורנו, פרקי הגות וביקורת, ערך והקדים מבוא משה שוורץ, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 1976. הדרמה האירופית, פרקי מחקר ומסה, ערכו יעקב אברמסון וחיים שוהם, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 1979. חיפוש הספרות הישראלית, מסות ומאמרים, ערכו צבי לוז וידידיה יצחקי, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 1982. חילופי איגרות: קורצווייל, עגנון, אצ"ג, ההדירה וצירפה הקדמה והערות ליליאן דבי-גורי, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 1987. מחוץ לתחום, דברי פולמוס וסאטירה מענייני דיומא, ערך יעקב אברמסון, הוצאת כרמל, 1998. הנסיעה וסיפורים אחרים, עם עובד, תל אביב, תשל"ב 1972. ספר ברוך קורצווייל / המערכת: א’ סולטמן, מ"צ קדרי, מ’ שוורץ; תל אביב: הוצאת שוקן ואוניברסיטת בר-אילן, תשל"ה 1975. אברהם שאנן, "בשבעה למותו של ברוך קורצווייל", בין מבקר להיסטוריון, משא 32, תשל"ב 1972. ישראל כהן, "רציפותה של ספרותנו", (1963). כונס: 'כתבי ישראל כהן', הכרך: 'בחינות ומידות', הוצאת עקד, תשל"ז/1977. עוזי שביט, "הערות ל'הנסיעה' לברוך קורצווייל", בקורת ופרשנות 6, תשל"ד 1974. עוזי שביט, "פנים אחרות, לדיוקנו של הפרופ’ ברוך קורצווייל ז"ל כפי שמשרטטים אותו תלמידיו", בקורת ופרשנות 6, 1974. גרשום שוקן, "יהודי, איש מרכז אירופה, שמרן", ספר ברוך קורצווייל, תשל"ה 1975. יעקב לוינגר, "על ברוך קורצוויל", קריית ספר נ"ב, תשל"ז 1977. אברהם עוז, "הדיבוק הטראגי של ברוך קורצווייל", הארץ, מאי 1980. דן לאור, "קורצווייל והכנענים, בין תובנה למאבק", קשת, גיליון לציון הארבעים, 1998. עופר חן, "ברוך קורצוויל: מביקורת ספרות לביקורת תרבות וערכים", זמנים: רבעון להיסטוריה, 144 (2021), עמ' 62–75. עופר חן, 'הד מכאיב של שייכות: על ברוך קורצוויל כמבקר ספרות', עיתון 77: ירחון לספרות ולתרבות, גיליון 426 (אוגוסט-ספטמבר 2022), עמ' 40-38. עופר חן, '"גן העדן האבוד": משבר הערכים ביצירתו הספרותית של ברוך קורצוויל', עתון 77: ירחון לספרות ולתרבות, גיליון 427, (אוקטובר-דצמבר 2022), עמ' 31-30. משה גולצ'ין, ברוך קורצווייל כפרשן של תרבות, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2009. משה גולצ'ין, "ברוך קורצווייל: המשך ומהפכה", בתוך: דב שוורץ (עורך), אוניברסיטת בר-אילן - מרעיון למעש, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשס"ו, כרך ב, עמ' 197–210. ליליאן דבי-גורי (עורכת), קורצווייל עגנון אצ"ג - חילופי אגרות, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 1987 שלום לינדנבאום. מאמר "מבקר אמיץ, הוגה דגול" על ,,ספר ברוך קורצווייל" בעריכת: א. סילטמן, מ"צ קדרי, מ' שוורץ. הוצאת שוקן ואוניברסיטה בר-אילן תשל"ה 416 עמ'. ידיעות אחרונות 'תרבות ספרות אמנות' ט"ז באלול, תשל"ה (22.8.1975) מדיה וקבצים בנושא ברוך קורצווייל בוויקישיתוף רשימת הפרסומים של ברוך קורצווייל, בקטלוג הספרייה הלאומית כתבי ברוך קורצווייל בפרויקט בן-יהודה ברוך קורצווייל, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" ברוך קורצווייל, ב"לקסיקון הקשרים לספרות ישראלית" דוד תדהר (עורך), "ברוך קורצווייל", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך טו (1966), עמ' 4778 חנן חריף, המבקר שלא חדל להילחם בכוהנים של פולחן עגל-הנייר המדעי, באתר הארץ, 13 ביולי 2007 - במלאת מאה שנה להולדתו, גיליון מיוחד של המוסף תרבות וספרות יעקב אברמסון, מונוגרפיה, ברוך קורצווייל כפרשן של תרבות, באתר הארץ, 17 באוגוסט 2009 אסף מלאך, על הלב של האמת ההיסטורית, על הפולמוס בין קורצוייל לגרשום שלום בנושאי היסטוריוגרפיה והיסטוריה יהודית זיכרון לראשונים - ברוך קורצווייל - דברים לזכרו, קתרסיס 10, סתיו תשס"ט 2008 ברוך קורצווייל, ‏הערות ל"שבתי צבי" של גרשם שלום, קתרסיס 10, סתיו תשס"ט 2008 ניצה פרילוק, בחזרה לגימנסיה היהודית בצ'כוסלובקיה, באתר הארץ, 8 במרץ 2013 בארי דנינו, עם תום שנת הלימודים - דברים מפי סבי, המורה ברוך קורצווייל, באתר הארץ, 24 ביוני 2019 ליליאן דבי-גורי, הפרת אמונים : בין ש"י עגנון לברוך קורצווייל, גג 49, 2019 רוני מירון, ספרות, מציאות וטרנסצנדנציה: עיון במפעלו הפרשני של ברוך קורצווייל, ראשית, 1 בינואר 2009 ברוך קורצווייל, דף שער בספרייה הלאומית ברוך קורצווייל, בלקסיקון הספרות העברית החדשה זך, נתן, המורה ששבר את המוסכמות, הד החינוך, 77, (10-11), יוני-יולי 2003, עמ' 15-12. בז'רנו, מאיה, המורה שלא הסכים לוותר, הד החינוך, 77 (10-11), יוני-יולי 2003, עמ' 39-38. שמואל אבנרי, קורצווייל ורביקוביץ: תהום אל תהום, באתר הארץ, 29 באוגוסט 2005. ארכיון המועמדים, באתר פרס נובל מנויים באוניברסיטת בר אילן, הצופה, 19 במאי 1960 המבקר שקטל את עצמו, "העולם הזה", גיליון 1826 מ-30 באוגוסט 1972, עמוד 19 יצחק שלו, ביקורת או רוח רעה?, דבר, 22 במרץ 1957; המשך. יוסף שלהב, המלכוד הדתי־לאומי, באתר הארץ, 17 בספטמבר 2019