laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
חזית העם

"חזית העם" היה שבועון של התנועה הרוויזיוניסטית שהופיע במחצית הראשונה של שנות ה-30 של המאה ה-20. השבועון נוסד בשנת 1931 על ידי יהושע ליכטר ("איש ברוריה"). עורכו הראשי היה יהושע השל ייבין. השבועון שימש ככלי ביטוי לאגף הימני-קיצוני של התנועה הרוויזיוניסטית, "המקסימליסטים" בהנהגת אב"א אחימאיר. בתקופת קיומו של השבועון החריף המאבק בין הרוויזיוניסטים למפלגות תנועת העבודה. בשער גיליון 2 בדצמבר 1932 הופיע מאמרו של זאב ז'בוטינסקי "כן, לשבור!", שהיה גרסה עברית למאמרו ביידיש "יא, ברעכן!" שפורסם בעיתונות הרוויזיוניסטית בחו"ל, שבו תקף בחריפות את ההסתדרות הכללית ואת העבודה העברית המאורגנת. ב-31 במרץ 1933, מספר שבועות לאחר עליית אדולף היטלר לשלטון בגרמניה, קבע העיתון כי "טרם הרע היטלר כשם שהרע סטלין לנו" והסביר את ההבדל ביחס אל הנאציזם בין השמאל והימין: "הסוציאליסטים והדמוקרטים למיניהם סבורים שתנועת היטלר היא כולה קליפה, ואנחנו סבורים שיש בה קליפה וגם תוך. את הקליפה האנטישמית יש לזרוק, אבל לא את התוך האנטי מרקסיסטי שבו". העיתון קבע שמשום כך המלחמה בנאצים מכוונת רק נגד האנטישמיות שלהם. ז'בוטינסקי כתב לעורכי העיתון שהמאמרים על היטלר הם "נעיצת סכין בגב", "קלון" ו"זנות מילולית" ודרש להפסיק את פרסומם מיד. כעבור מספר שבועות, ב-2 ביוני 1933, כבר כתב העיתון: "המוני ירושלים העברית מזדהים עם עמדתו של ז'בוטינסקי נגד גרמניה". בתקופת רצח חיים ארלוזורוב (נרצח ב-16 ביוני 1933) ומשפטם של אב"א אחימאיר, אברהם סטבסקי וצבי רוזנבלט, הוטחה כלפי "חזית העם" ביקורת על ההסתה החריפה נגד ארלוזורוב, שקדמה לרצח. בין היתר הוזכר המאמר שהופיע בעיתון בבוקר יום הרצח בשם "ברית סטלין—בן-גוריון–היטלר". במאמר זה הותקף ארלוזורוב על שליחותו לגרמניה הנאצית להצלת רכוש יהודי, ואף כונה בו בשם "הינוקא האדום". העיתון האשים כי כבודו, זכויותיו, ביטחונו ומעמדו בעולם של העם העברי "נמכרו להיטלר בעד בצע כסף ואתנן" והצהיר כי העם היהודי "יֵדע להגיב על הנבלה הזאת". "חזית העם" נסגר באמצע שנות ה-30, ובמקומו החל להופיע כביטאונה של התנועה הרוויזיוניסטית העיתון 'הירדן', שבו היה ניסיון למתן את התדמית הקיצונית שאפיינה את "חזית העם". גבריאל צפרוני, '"חזית העם": העיתון שרבים אהבו לשנוא', קשר, 2, נובמבר 1987, עמ' 85–94. חזית העם, בלקסיקון "העין השביעית" לתקשורת ועיתונות יואב קרני, 6 ביוני 1933, 'חזית העם' נגד מיסטר ארלוזורוב חזית העם, באתר "עיתונות יהודית היסטורית" של הספרייה הלאומית אשר חתם בין השאר בשם העט אבא סיקרא תוכן המאמר, באתר תנועת בית"ר, סניף נתניה. ראו מכתב למערכת "חזית העם", 17.5.1933. בתוך: כתבים: מכתבים, עמ' 331. תום שגב, המיליון השביעי: הישראלים והשואה, 1, א, עמ' 20. תום שגב, המיליון השביעי, א, 1, עמ' 24.
גברדין

גברדין (באנגלית: Gabardine) הוא טקסטיל שהומצא ב-1879 על ידי תומאס ברברי, שרשם עליו פטנט ב-1888. האריג אטום למים ומשמש ליצירת מעילי גשם ובגדים אחרים. הגברדין שימש לביגוד עבור חוקרי קטבים דוגמת רואלד אמונדסן וארנסט שקלטון ועבור כובש הפסגות ג'ורג' מאלורי. בד דנים גברדין באתר מילון הבדים גברדין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא טקסטיל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מעיל גשם

מעיל גשם הוא פריט לבוש עליון (הנלבש לרוב מעל הבגדים), ומיוצר מחומר אטום למים במטרה להגן על האדם מפני הגשם. במלחמת העולם הראשונה מונה תומאס ברברי, ממציא הגברדין ובעל הפטנט עליו, לספק הרשמי ומעצב המדים של חיילי צבא בריטניה שהיו אמורים להילחם בחפירות. ברברי עיצב מבדי גברדין מעילי גשם עבור הקצינים הבריטיים ובהמשך עבור הקצינים הצרפתים. לאחר המלחמה התפשט השימוש במעילי גשם גם בין האזרחים. מעיל הגשם (באנגלית: "Trench coat") הוא התפתחות של גלימה אטומה לגשם בשם "Gents Walking", שנמכרה בחנות של ברברי כבר בראשיתה ושימשה את העובדים בחיק הטבע, במיוחד הנאלצים להתמודד עם פגעי מזג האוויר, הגלימה שימשה גם את חוקרי הקטבים. הגלימה הפכה לאחד מסימני ההיכר של הבלש הספרותי שרלוק הולמס. מעיל הגשם היה בתחילה בגד גברי מובהק ובסרטי קולנוע היו שחקנים שהפכו אותו לאחד מסמליהם, כמו המפרי בוגרט ופיטר סלרס. בהמשך החלו גם נשים ללבוש מעילי גשם ועל מסך הקולנוע הייתה גרטה גרבו הראשונה שהופיעה לבושה במעיל גשם בסרט A woman of affairs. אחריה כבר באו קתרין הפבורן, סופיה לורן ואחרות. סוכני הגסטפו אימצו לעצמם גרסה שחורה של מעיל גשם, שפותחה במיוחד עבורם. מדיה וקבצים בנושא מעיל גשם בוויקישיתוף שירה פור, קדחת השוחות של מעיל הטרנץ', באתר הארץ, 5 בנובמבר 2017 Linda Rodriguez McRobbie, The Classy Rise of the Trench Coat, Smithsonian Magazine Elyssa Goodman, History of the Trench Coat, CR Fashion Book Maude Bass-Kreuger, Vogue encyclopaedia: The history of the trench coat, Vogue ערך זה הוא קצרמר בנושא טקסטיל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אליהו גמליאל

אליהו גמליאל (3 במאי 1926 – 10 במרץ 2013) היה מוזיקאי, מורה למוזיקה, כוריאוגרף ומרקיד ריקוד עם ישראלי. אליהו גמליאל נולד בטבריה, למד ב"תלמוד תורה", ואחר כך למד בבית הספר העממי בטבריה. כבר מגיל צעיר גילה נטייה למוזיקה, ובהיותו בגיל 12 ניגן במפוחית פה ובתופים, וליווה בנגינתו את ריקודי העם שנערכו בצריף הצופים בטבריה. בנעוריו התחנך בחברת הנוער בעין חרוד וברמת יוחנן, וארגן ערבי ריקודי עם אחרים בקיבוץ בערבי שבת. ברמת יוחנן פגש את המלחין מתתיהו שלם, שהתרשם מכישוריו ושלח אותו ללמוד במדרשה למורים למוזיקה. במקביל ללימודיו המוזיקליים רקד אליהו גמליאל בלהקת המחול "ענבל". גמליאל התגייס לפלמ"ח, ועם הקמת צה"ל שירת ביחידת חבלנים. מאוחר יותר ליווה בנגינת חליל צד את תזמורת צה"ל, שהייתה בשלבי התארגנות והקמה ראשונים, והופיע עמה ברחבי ישראל. גמליאל היה חבר ב"חבורת האש", והרבה להופיע עמה וגם בנפרד בשירי רועים ביישובים שונים ברחבי ישראל, כשהוא שר, רוקד, מתופף ומחלל בחלילים שונים שחלק מהם יצר במו ידיו. גמליאל השתתף בחוגי ריקודי עם ברחבי ישראל, הדריך וארגן הרקדות עם, ושימש מורה למוזיקה בבתי ספר ובסמינר הקיבוצים. בפסטיבל הזמר והפזמון של שנת 1965 היה גמליאל חבר בוועדת בחירת השירים לצד פאול בן-חיים, יחזקאל בראון, אהרן מגד, נעמי פולני ונוספים. בסוף אוקטובר 2011 ערכה אקו"ם בבית אגודת העיתונאים "בית סוקולוב" מסיבת הוקרה לגמליאל ולאמנים ותיקים אחרים. גמליאל, על אף שחצה את גיל ה-80, הופיע עם בתו יסמין, שהייתה חברה בלהקת הבנות "מנגו". גמליאל התגורר בחיפה עד לפטירתו בגיל 87. נקבר בבית העלמין בקיבוץ רמת יוחנן. גמליאל חיבר ריקודים רבים הנרקדים ברחבי ישראל והעולם, ובהם ריקודים לשירים: "מי האיש", "שני שושנים", "ציון תמתי", "איילת אהבים", "כל הכבוד". גמליאל הלחין את השיר הידוע "ארץ זבת חלב ודבש", שהפך לקלסיקה בזמר הישראלי, ואף חיבר לשיר זה ריקוד. אליהו גמליאל, דף שער בספרייה הלאומית שירים שהקליט בקולו אליהו גמליאל באתר זֶמֶרֶשֶׁת יואב סידי, אליהו גמליאל: איש החליל והמוזיקה אוהבד אדם טבע ומחול, במגזין רוקדים, 2013
קלאודיה בלאק

קלאודיה לי בלק (באנגלית: Claudia Lee Black, נולדה ב-11 באוקטובר 1972) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אוסטרלית-יהודייה, אשר הידועה בעיקר בתפקידיה בסדרות וסרטי מדע בדיוני, אם כי בתחילת דרכה כיכבה גם במספר סדרות מקומיות. בלק נולדה ב-1972 בסידני, ניו סאות' ויילס, אוסטרליה, להורים יהודים אנגלים, שהיגרו לאוסטרליה. יש לה אחות אחת. התפקיד המזוהה ביותר עם בלק הוא דמותה של ארין סון מסדרת המדע הבדיוני "פארסקייפ". על משחקה בתפקיד זה הייתה מועמדת ארבע פעמים לפרס סאטורן ב-2000 עד 2003 ואף זכתה בו ב-2005 על משחקה במיני-סדרה, "פארסקייפ - מלחמות הפיסקיפר". בשנת 2005 התארחה לראשונה בפרק בעונה השמינית של הסדרה סטארגייט SG-1 בתור ואלה מל-דורן. בעונה התשיעית של הסדרה הופיעה בלק בשמונה פרקים כשחקנית אורחת, ועקב הופעתה החליטו להפוך את דמותה של ואלה לקבועה בסדרה, ובלק קיבלה תפקיד קבוע בעונה העשירית של הסדרה (החל מיולי 2006). בשנת 2006 הייתה מועמדת על משחקה בדמותה של ואלה לפרס סאטורן. ב-2007 הופיעה בלק כשחקנית אורחת בסדרת המדע בדיוני תיקי דרסדן בפרק התשיעי של העונה הראשונה - "The Other Dick". בשנת 2016 גילמה את דמותה של ד"ר סבינה לומרס בסדרה "בלימה" ב-The CW. הסדרה, אשר מבוססת על סדרה בלגית בשם Cordon, בוטלה לאחר עונה אחת. ב-2019 דיבבה לפרק אחד בסדרה "חלל אינסופי", והתארחה בסדרת הטלוויזיה "רוזוול, ניו מקסיקו". בלק שרה וניגנה בגיטרה למעריצי פארסקייפ בכנסים. בדיסק שהוציא השחקן האוסטרלי פול גודארד (שמשחק גם הוא בפארסקייפ), היא שרה את השיר "Groovy". ב-2004 נישאה לג'יימי (במשך שנים שם משפחתו נשמר חסוי, לאחרונה התגלה ששם משפחתו אודיי). אם לשני בנים: אודין הבכור נולד בנובמבר 2005 ואילו ויגו, הבן השני בדצמבר 2007. הריונה הראשון הוכנס למיתולוגיית ה'אורי' של הסדרה סטארגייט SG-1. על פי מייקל שנקס ילדיה קרויים על פי שמות ויקינגים. מדיה וקבצים בנושא קלאודיה בלאק בוויקישיתוף קלאודיה בלאק, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) קלאודיה בלאק, באתר AllMovie (באנגלית) קלאודיה בלאק, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) Hanukkah Hotties: The Top Jewish Hollywood Beauties, באתר VH1 Hebrew Hotties with Two Jewish Parents, באתר IMDb Celebrity Jews, באתר JWeekly
הקונצונים

הקונצונים היא תוכנית לילדים בגיל הרך המשודרת בערוץ הופ!. התוכנית מונחית על ידי בובות, שהן גם הדמויות בתוכנית. הדמויות הן ארבעה חברי משפחת הקונצונים, שני הורים ושני ילדים: האבא- מר קונץ, האמא- צילה, הבן הקטן- ציקי והבת הגדולה- צפי. בתוכנית מוצגים חייהם ובעיותיהם במסגרת חיי המשפחה, בית הספר והגן, והדרך בה הם מתמודדים עימן. התוכנית גדושה בתכנים חינוכיים ולימודיים, אשר קהל הצופים לומד מהם ולוקח מהם השראה, כגון: בטיחות בדרכים, איך להתמודד עם חברים ועוד. לתוכנית מספר עונות והיא משודרת החל משנת 2001. בתחילה התוכנית שודרה בשעות הבוקר בלבד, אולם בהמשך שודרה גם בשעות הערב החל משנת 2004, ובהמשך שודרה גם בנושא לחג החנוכה ושודרה גם בנושא בטיחות בדרכים החל משנת 2009. מר קונץ (ז'יל בן דוד) - אב הבית וראש המשפחה, בעלה של צילה, אביהם של צפי וציקי. מכונה על ידי צילה "קונצי". הבשלן של הבית. צילה (איקי גלעד) - נחמדה מאוד וחכמה, אמם של צפי וציקי. צוין שהיא כנראה עובדת משרד. היא ומר קונץ מכירים מגיל צעיר ובני אותו הגיל. ציקי (ז'יל בן דוד) - ילד קטן חמוד ותמים אשר לומד בגן, אח קטן של צפי. צפי (איקי גלעד) - ילדה, אחות גדולה של ציקי ובתם של צילה ומר קונץ, לומדת בבית ספר. לצפי יש כמה מושאי אהבה: מיכאל בן השכנים שהוזכר רק בסדרה, רונן שלומד בכיתתה והוזכר רק בסדרות הבת "הקייטנה של הופ: מא' ועד ת'" ו"המרחב המוגן של הופ" ויובל בן עמי שהוזכר בשיר "מתלבשים". הקונצונים, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית ערך זה הוא קצרמר בנושא טלוויזיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
וסילי דגטיאריוב

וסילי אלכסייביץ' דגטיאריוב (ברוסית: Василий Алексеевич Дегтярёв ;‏ 21 בדצמבר 1879 (לפי הלוח הגרגוריאני - 2 בינואר 1880) – 16 בינואר 1949) היה מתכנן נשק קל סובייטי. במהלך עבודתו הוא היה אחראי על תכנון של כ-80 סוגי נשק מהם 19 עברו לייצור סדרתי. על פעילותו הוענקו לו עיטורי לנין (3 פעמים), עיטור הדגל האדום, גיבור העמל הסוציאליסטי ו-4 פעמים פרס סטלין הממלכתי. אף על פי שבאופן פורמלי דגטיאריוב סיים רק מספר שנות לימוד בבית הספר ליד הכנסייה, הוענק לו תואר דוקטור למדעים טכניים על סמך כלל ההמצאות בפיתוח נשק קל. וסילי דגטיאריוב נולד בעיר טולה למשפחה עובד במפעל לייצור נשק. בשנת 1901 הוא גויס לצבא ועבר את השרות בבית מלאכה לנשק בפרברי סנקט פטרבורג. לאחר סיום השרות הצבאי הוא נשאר באותו מקום והמשיך לעבוד שם. בהמשך הוא עבד תחת הנחיות של מתכנן הנשק ולדימיר פיודורוב. בינואר 1918 פיודורוב הועבר לעבודה במפעל לייצור נשק בעיר קוברוב (מחוז ולדימיר) ודגטיאריוב עבר ביחד איתו. בשנת 1924 דגטיאריוב התחיל בתכנון מקלע קל חדש ובשנת 1927 הוא נכנס לשירות מבצעי בצבא האדום. בהמשך דגטיאריוב עבד על תכנון מספר רב של כלי נשק במפעל בקוברוב. בקיץ 1941 הוא וצוותו תכננו תוך מספר חודשים רובה נגד טנקים והכניסו אותו לייצור סדרתי. על פעילותו הוענקו לו מספר עיטורים ו-4 פרסי סטלין. וסילי דגטיאריוב נפטר בשנת 1949 ונטמן בעיר בה פעל שנים רבות. לאחר פטירתו המפעל נקרא על שמו. בבניין בו התגורר נפתח מוזיאון. מקלע DP – נכנס לשירות בשנת 1927. יוצרו כ-795 אלף יחידות. תת-מקלע פפ"ד. נכנס לשימוש בשנת 1934 והיה בייצור סדרתי עד לשנת 1942. נבנו כמה עשרות אלפי יחידות. מקלע DK – נכנס לשירות מבצעי בשנת 1931 והיה בייצור עד לשנת 1938 כאשר הוחלף בדגם משופר. מקלע DShK – נכנס לשירות מבצעי בשנת 1938 כדגם משופר של מקלע DK. נמכר לכ-40 מדינות. נמצא בשימוש עד היום. מקלע RPD – נכנס לשירות בשנת 1949. בחלק ממדינות אפריקה נמצאות בשימוש עד היום. רובה נגד טנקים PTRD – נכנס לשימוש בשנת 1941 והיה בייצור עד לשנת 1944. נבנו כ-281 אלף יחידות. מדיה וקבצים בנושא וסילי דגטיאריוב בוויקישיתוף
נבחרת סן-פייר ומיקלון בכדורגל

נבחרת סן-פייר ומיקלון בכדורגל (בצרפתית: Équipe de Saint-Pierre-et-Miquelon de football) היא נבחרת הכדורגל של איי סן-פייר ומיקלון שבשליטת צרפת הנמצאים ליד החוף המזרחי של קנדה. הנבחרת נשלטת על ידי התאחדות הכדורגל של סן-פייר ומיקלון הנמצאת בשליטת התאחדות הכדורגל הצרפתית. הנבחרת אינה חברה בפיפ"א או ב CONCACAF ולכן איננה מורשית להשתתף בגביע העולם בכדורגל או בגביע הזהב של CONCACAF. המשחק הראשון בהיסטוריה של הנבחרת התקיים בתאריך 3 בפברואר 1958 נגד קבוצה של מלחים צרפתים. בתאריך 21 ביוני 1997 התקיים משחק של הנבחרת נגד כדורגלני עבר של צרפת בראשות מישל פלאטיני. הנבחרת הפסידה 4-5 לפני קהל שיא של 1,400 צופים. (רבע מהאוכלוסייה של האיים). 2010 - שלב הבתים 2012 - שלב הבתים
אבו דאבי (פירושונים)

האם התכוונתם ל... אבו דאבי (אמירות) – אחת משבע האמירויות המרכיבות את איחוד האמירויות הערביות אבו דאבי – עיר הבירה של האמירות אבו דאבי ושל איחוד האמירויות הערביות גוגנהיים אבו דאבי – שלוחת של מוזיאון הגוגנהיים הניו יורקי שמתוכננת להיבנות על האי סעדיאת (جزيرة السعديات) בסמוך לעיר אבו דאבי אוניברסיטת אבו דאבי (ADU) – אוניברסיטה פרטית שהוקמה ב-2003 בעיר הבירה אבו דאבי נמל התעופה הבינלאומי אבו דאבי – נמל התעופה הבינלאומי של אבו דאבי אבו דאבי פלאזה – קומפלקס מולטי פונקציונלי (בית מלון, משרדים, דירות מגורים, מרכז מסחרי ועוד) שנבנה מאז 2010 בעיר הבירה של קזחסטן, אסטנה
נבחרת סן ברתלמי בכדורגל

נבחרת סן ברתלמי בכדורגל היא נבחרת הכדורגל של האי סן ברתלמי שבשליטת צרפת הנמצא בים הקריבי. הנבחרת נשלטת על ידי התאחדות הכדורגל של סן ברתלמי הנמצאת בשליטת התאחדות הכדורגל הצרפתית. הנבחרת אינה חברה בפיפ"א או ב CONCACAF ולכן איננה מורשית להשתתף בגביע העולם בכדורגל או בגביע הזהב של CONCACAF. 2008 - לא השתתפה 2010 - לא השתתפה 2012 - לא השתתפה
מיכל למדני

מיכל למדני-כהן (נולדה ב-5 בדצמבר 1944) היא אתלטית עבר ישראלית, שמונה פעמים אלופת ישראל (1960 - 1966 ו-1968), שיאנית ישראל, אלופת ושיאנית המכביה (השישית 1961 והשביעית 1965) בקפיצה לגובה. ייצגה את ישראל באולימפיאדה (טוקיו 1964). למדני גדלה בכפר חיים. התאמנה בקבוצת הפועל חדרה בהדרכתו של שורה רפפורט. באליפות ישראל שנערכה ביולי 1960 זכתה למדני במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.40 מטר לפני רינה גוטסמן ממכבי חיפה (1.40 מטר) וליכטנשטיין מהפועל ראשון לציון (1.35 מטר). בתחרויות האתלטיקה של המכביה השישית שנערכו בתל אביב בשנת 1961 זכתה למדני במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא מכביה חדש של 1.53 מטר, לפני עמליה פרנק מישראל (1.40 מטר) ואנה מריה נורסה מאיטליה (1.40 מטר), שיפור לשיא של אהובה קריביצקי (1.48 מטר). יום למחרת, במסגרת תחרויות הנוער של המכביה היא שיפרה את השיא הישראלי של קריביצקי בס"מ והעמידה אותו על 1.57 מטר. באליפות בתי הספר באתלטיקה שנערכה במאי 1962 זכתה למדני במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא ישראלי חדש של 1.60 מטר. באליפות הפועל באתלטיקה שנערכה ביוני 1963 זכתה למדני במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא ישראלי חדש של 1.64 מטר. באוגוסט 1963 לקתה למדני במחלת כליות והחמיצה את האוניברסיאדה. בתחרות שנערכה במכון וינגייט במאי 1964 קבעה למדני בקפיצה לגובה שיא ישראלי חדש של 1.65 מטר. באולימפיאדת טוקיו (1964) היא סיימה במקום 19 בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.65 מטר. בתחרות שנערכה ב-1 במאי 1965 זכתה למדני בקפיצה לגובה בשיא ישראלי חדש של 1.66 מטר. בתחרות האתלטיקה של המכביה השביעית שנערכה ברמת גן ב-31 באוגוסט 1965 זכתה למדני במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא ישראלי ובשיא מכביה חדש חדש של 1.67 מטר ובכך הגנה על תוארה. שיא ישראלי זה החזיק מעמד 6 שנים ונשבר על ידי אורית אברמוביץ' (1.68 מטר). במסגרת תחרויות האתלטיקה של כינוס הפועל ה-8 שנערכו באצטדיון רמת גן בתחילת מאי 1966 זכתה למדני במדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.64 מטר, אחרי שיאנית העולם והאלופה האולימפית יולנדה באלאש מרומניה (1.75 מטר). בשנת 1966 נישאה למדני לספורטאי יצחק כהן והחליטה לוותר על השתתפות במשחקי אסיה ובשנת 1967 נולד בנם הבכור. בשנת 1963 זכתה למדני בתואר ספורטאית השנה של ישראל. מיכל למדני, באתר olympedia.org 50 התוצאות הטובות בכל הזמנים - קפיצה לגובה באתר איגוד האתלטיקה בישראל אלופי ואלופות ישראל באתלטיקה באתר gbrathletics (באנגלית) טבלאות ושיאים של השגי 6 המכביות ושל ישראל, מעריב, 22 באוגוסט 1965 ברוך שיינברג, 4 שיאים ארציים באליפות המדינה באתלטיקה קלה, דבר, 3 ביולי 1960 ר. פלס, מיכל למדני קבעה שיא חדש בקפיצה לגובה -1.57 מ', דבר, 3 בספטמבר 1961 ר. פלס, למיכל חסרים 8 ס"מ כדי לייצג את ישראל בג'אקרטה, מעריב, 29 באוקטובר 1961 א. פז, למדני השיגה שיא בקפיצה לגובה -1.60 מ', מעריב, 23 במאי 1962 א. דורון, למדני העפילה ל-1.64 מ'!, מעריב, 16 ביוני 1963 א. דורון, למדני לא תוכל לצאת לאוניברסיאדה מסיבות בריאות, דבר, 13 באוגוסט 1963 אברהם פז, שני הישגים מצוינים ב"מבחן אולימפי" באתלטיקה - למדני: 1.65 מטר בגובה, מעריב, 10 במאי 1964 אברהם פז, למדני:1.66 בגובה, מעריב, 2 במאי 1965 אברהם פז, קפיצות הזהב של למדני וגדישביץ, מעריב, 30 באוגוסט 1965 מעריב לספורטאים - אלופי המכביה ה-7, מעריב, 1 בספטמבר 1965 ביום השני לתחרויות האתלטיקה, דבר, 4 במאי 1966 קפיצה לנשואין, מעריב, 9 בדצמבר 1966 מזל טוב, מעריב, 26 ביוני 1967 ספורטאית השנה, מעריב, 29 בנובמבר 1963
צלופח חשמלי

צלופח חשמלי (שם מדעי: Electrophorus electricus) הוא דג חשמל המסוגל לייצר מתח חשמלי המגיע לעוצמה של עד 860 וולט למשך כשתי מילישניות, בו הוא משתמש הן להגנה והן לציד. הוא טורף-על באזורי המחיה שלו בדרום אמריקה. במהלך מסע באמזונאס בספטמבר 2019 התגלו שני מינים חדשים של צלופחי חשמל: Electrophorus voltai ו-Electrophorus varii. למרות שמו, הוא איננו צלופח אלא בן לסדרה דגי חשמל טרופיים (Gymnotiformes). אורך גופו של צלופח חשמלי ממוצע מגיע לשני מטרים, ומשקלו לכ-20 ק"ג. צבע גבו בגוני חום-אפור ובטנו בצבע כתום או צהוב. גוון בטנן של נקבות בוגרות בהיר יותר. לצלופח החשמלי אין קשקשים, פיו בעל צורה מרובעת והוא ממוקם בקצה החוטם שלו. כמו לדגים אחרים, יש לו שלפוחית אוויר שמחולקת לשני חלקים: התא הקדמי מחובר לאוזנו הפנימית וכתוצאה מכך מגביר את יכולת השמיעה שלו. התא האחורי עובר לאורך כל חלל גופו ועוזר לו בציפה. הצלופח צריך לצוף מעל פני המים מדי עשר דקות כדי לקחת אוויר. כ-80% מהחמצן שהוא קולט לגופו מושגים על ידי עלייתו מהמים. לצלופח החשמלי יש שלושה איברים מיוחדים שתופסים כארבע חמישיות מאורך גופו ובהם הוא נעזר כדי לייצר שדה חשמלי בשתי עוצמות: במתח נמוך או במתח גבוה. כאשר הוא מאתר את הטרף שלו, מוחו שולח אות למערכת העצבים שלו שמגיע לאיברים אלו. מכת חשמל מצלופח זה לא יכולה להרוג אדם בוגר[דרוש מקור], שכן הפריקה החשמלית של הזרם הנוצר בגופו נמשכת פחות משתי אלפיות השנייה. אזורי המחיה של הצלופח החשמלי הם אגנים של נהר האמזונאס ושל נהר האורינוקו, ביצות ונהרות קטנים. הוא ניזון מחסרי חוליות, ופרטים בוגרים לעיתים ניזונים מדגים ומיונקים קטנים. אצל הצלופח החשמלי, הזכרים קטנים יותר מהנקבות. מדיה וקבצים בנושא צלופח חשמלי בוויקישיתוף צלופח חשמלי, באתר ITIS (באנגלית) צלופח חשמלי, באתר NCBI (באנגלית) צלופח חשמלי, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) צלופח חשמלי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) צלופח חשמלי, באתר FishBase (באנגלית) צלופח חשמלי, באתר GBIF (באנגלית) מאיר ברק, מדוע צלופח לא מתחשמל מהזרם אותו הוא מייצר?, במדור "שאל את המומחה" באתר של מכון דוידסון לחינוך מדעי, ספטמבר 2009 הניו יורק טיימס והגרדיאן, התגלה מין של צלופח שמייצר הלם חשמלי של 860 וולט, באתר הארץ, 12 בספטמבר 2019 הניו יורק טיימס, צלופחים חשמליים יודעים לצוד בלהקות, באתר הארץ, 24 בינואר 2021 ד"ר גל חיימוביץ', הצלופח ששינה אותי, במדור "חדשות מדע" באתר של מכון דוידסון לחינוך מדעי, 15 בינואר 2024 צלופח חשמלי באתר הרשימה האדומה של IUCN ערך זה הוא קצרמר בנושא דגים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פרייהר

פֿרַייהֵר (בגרמנית: Freiherr; מילולית: "אדון חופשי") הוא תואר אצולה במרחב הגרמני, האימפריה הרומית הקדושה ויורשותיה, פרוסיה, סכסוניה, בוואריה, לוקסמבורג, גרמניה, אוסטריה וכו'. דרגת הפריהר היא השנייה במדרג האצולה, בין "אצולת השירות", מעל לתארים ריטר ואדלר ומתחת לתואר גראף. הפריהר היא הדרגה הבסיסית שבה מותר לשאת את הכינוי "פון" לפני שם המשפחה. הדרגה מקבילה בערך לתואר "ברון". תואר אשתו של הפריהר הוא "פרייפראוּ" (Freifrau) ובנותיו הבלתי-נשואות נקראות "פריין" (Freiin). הפניה הרשמית לבעל תואר זה היא Herr Baron. עד מלחמת העולם הראשונה, התואר פֿרַייהֵר היווה חלק משם המשפחה ובא לפני שם המשפחה לאחר השמות הפרטיים, יחד עם התחילית "פון" (von, מילולית: מ-) (ולפעמים "אונד צו", und zu), למשל קרל לודוויג פרייהר פון אונד צו גוטנברג. עם זאת, בפרוסיה היה נהוג להקדים את התואר לשם הפרטי (למשל: פרייהר הנס פון שוורץ). לאחר מלחמת העולם הראשונה נאסר השימוש בתואר כתואר אצולה הן בגרמניה והן באוסטריה. בגרמניה הפך התואר, בהתאם לחוקת רפובליקת ויימאר, לחלק אינטגרלי משם המשפחה, אך ללא משמעות מעבר לכך. באוסטריה נאסר (עד היום) כל שימוש בתואר והוא הושמט משמות המשפחה שכללו אותו לפני כן (כך למשל פרידריך פרייהר פון שוורץ הפך לפרידריך שוורץ). במערכת הפיאודלית ניתן התואר ישירות על ידי הריבון למנהל חלקה "חופשית", כלומר בעל זכות אחזקה והנאה מנדל"ן, ללא חובה פיאודלית, תוך אוטונומיה שיפוטית כלפי תושבי החלקה. חלקתו של הפריהר יכלה להיות כלולה בנחלה גדולה יותר של גראף או הרצוג, אך הפריהר לא חב להם חובה פיאודלית. חלקת הפריהר הייתה חלק מ"נחלת הכתר". תואר הברון, שקיים בשפה הגרמנית, יכול להתייחס הן לפרייהר (כך לרוב) או לבעל תואר-ביניים במסגרת המדרג הפיאודלי, שנמוך מגראף (וכפוף לו) כתואר אליו יכלו להתקדם אבירים או בני אצולת השירות, הכפופים לגראף. כאשר תואר פרייהר ניתן מקיסר האימפריה הרומית הקדושה, נקרא התואר Reichsfreiherr (פרייהר של הרייך). הברון מינכהאוזן - Hieronymus Carl Friedrich Freiherr von Münchhausen "הברון האדום" מנפרד פון ריכטהופן - Manfred Albrecht Freiherr von Richthofen הברון מוריס דה הירש - Moritz, Freiherr Von Hirsch Auf Gereuth הברון מוריץ פון קניגסוורטר - Moritz Freiherr von Königswarter הברון פרדיננד פון רוטשילד - Ferdinand James Anselm, Freiherr von Rothschild מדיה וקבצים בנושא פרייהר בוויקישיתוף שאלות ותשובות בנוגע לאצולה במרחב הגרמני (בגרמנית) דרגה זו מסמלת העלאה למעמד אצולה של מצטיינים שאינם בני אצולה עקב השירות הצבאי הנושאים בתואר Ritter ("אביר") או השירות האזרחי, הנושאים בתואר Edler הניתן לבעלי משרות ציבוריות ולבורגנים בעלי ממון אותם מעוניין הכתר להוקיר.
פריהר

האם התכוונתם ל... פרייהר – תואר אצולה גרמני זוטר עמק פרי-הר - עמק בירושלים הידוע כעמק הצבאים יהודה פריהר – נספח צה"ל בארצות הברית ובקנדה, מפקד בית הספר לפיקוד ומטה
אסיף

בחקלאות, אָסִיף הוא תהליך איסוף הפרי מהכרמים והמטעים, לאחר שזה נבצר או נקטף. האסיף מסמל את סיום העונה של גדילת היבול, או את סיום מחזור הגדילה של גידול מסוים, וחל על פי רוב בשלהי הקיץ או בתחילת הסתיו. רש"י מפרש טרם הגשמים היורדים ועלולים להרטיב את התבואה בשדה, אך בארץ ישראל התבואה נקצרת כבר באפריל מאי. המונח אסיף כולל בתוכו גם את השלבים שעובר היבול לאחר הוצאתו מן האדמה − קירור, מיון, ניקוי, אריזה ועד השלב של עיבודו, או עד השלב של הובלתו למרכזי ממכר. בתורה נקרא חג הסוכות גם בכינוי "חג האסיף", מפני שלקראת סוכות מסיימים לאסוף מהכרם ומהמטע את כל התוצרת החקלאית של עונת הגשמים הקודמת, ובעיקר מסיימים לדרוך את הענבים בגתות ומכניסים את היין ליקבים. חג האסיף נבדל מ"חג הקציר" (שבועות), שבו קוצרים את החיטה ומחג הפסח שבו מתחיל קציר השעורה וחג החנוכה שככל הנראה מקורו בחג חקלאי שנחוג בסוף מסיק וכבישת שמן הזית. ככל הנראה התוצרת העיקרית שנאספה לקראת סוכות לא הייתה תבואה, שנאספה כבר בתחילת הקיץ, אלא פירות קיץ כמו תאנים ובעיקר ענבים (שבדרך כלל יובשו לדבלים וצימוקים). יש גם הטוענים כי הכוונה בכינוי "חג האסיף" לאיסוף הקש שנוצר מהתבואה שיובשה בשדה לאורך הקיץ, שאותו אוספים לכאורה בסוכות שכן אם יושאר עוד בשדות הוא עלול להתקלקל עקב הגשמים. בתרבויות שונות צוין אסיף התבואה בחגים הכוללים סעודות ומשתה. ביהדות, למשל, האסיף נחוג בחג הסוכות. אחד ההסברים הקושרים בין האסיף למנהג הישיבה בסוכה מציין כי בזמן איסוף היבול ישבו החקלאים בסוכה שבנו בשדה או בכרם על מנת להיות קרובים לעבודתם ובכך לחסוך בזמן, להגן על היבול מפני גנבים ובעלי חיים או לפקח על העבודה במקרה שהיו בעלי הכרם. הישיבה בסוכה עוגנה גם במאורע היסטורי − הושבת בני ישראל בסוכות במדבר. באמריקה הצפונית קיבל חג האסיף משמעות נוספת של הודיה כללית ושם הוא נחוג כחג ההודיה. בלוח גזר מהמאה ה-10 לפנה"ס, מופיע האסיף כתקופה החופפת לחודשיים הראשונים בשנה - "ירחו אסף", המכוון לחדשים תשרי וחשוון. לפי המקרא, במסגרת הרפורמה הדתית של ירבעם בן נבט הוא העביר את חג האסיף סוכות בממלכת ישראל מהחודש הראשון לשני. רונית מעוז, התפיסה של מקצב העונות החקלאיות מתקופת המקרא ועד סוף תקופת התלמוד, חלק א': העונות החקלאיות, פרק ז': אסיף, אתר דעת, 2002. חג האסיף, באתר האקדמיה ללשון העברית, ‏10 באוקטובר 2011 אסיף, דף שער בספרייה הלאומית "וְחַג הָאָסִף בְּצֵאת הַשָּׁנָה בְּאָסְפְּךָ אֶת מַעֲשֶׂיךָ מִן הַשָּׂדֶה" (ספר שמות, פרק כ"ג, פסוק ט"ז) "חַג הַסֻּכֹּת תַּעֲשֶׂה לְךָ שִׁבְעַת יָמִים בְּאָסְפְּךָ מִגָּרְנְךָ וּמִיִּקְבֶךָ" (ספר דברים, פרק ט"ז, פסוק י"ג) גיורא לוינשטיין, שלושת הרגלים - חגים חקלאיים במקור?, באתר ynet, 17 במאי 2010 משה זאב סולה, מועדי השנה, ירושלים: כתר, 1986, עמ' 142 ספר מלכים א', פרק י"ב, פסוק ל"ב ערך זה הוא קצרמר בנושא חקלאות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.