laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
דייגו בנאליו

דייגו אורלנדו בנאליו (באיטלקית: Diego Benaglio; נולד ב-8 בספטמבר 1983) הוא כדורגלן עבר שווייצרי ששיחק בעמדת השוער. בנאליו מתנשא לגובה של 1.93 מטר. בנאליו החל את הקריירה המקצועית שלו בגראסהופרס ציריך אליה הגיע מבאדן. עם גראסהופרס זכה באליפות שווייץ ב-2001. בשנת 2002 עבר לשטוטגרט הגרמנית, אך שם לא שיחק אף לא משחק אחד, ונאלץ לעבור לקבוצת המשנה ב-2003. בקיץ 2005 עבר לנסיונאל מפורטוגל כמחליפו של הנריק הילאריו שעזב לצ'לסי האנגלית. בחלון העברות של ינואר 2008, עבר לוולפסבורג. שמונה ימים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו ברבע גמר הגביע הגרמני נגד שאלקה 04. במשחק זה עצר בנאליו פנדל שסייע לקבוצתו לעבור שלב. בעונת 2008/2009 זכה עם וולפסבורג באליפות גרמניה לראשונה בתולדות המועדון. ב-16 ביוני 2017 חתם על חוזה בקבוצת מונקו מליגת העל הצרפתית. בנאליו זומן לראשונה לסגל נבחרת שווייץ לקראת משחקי מונדיאל 2006 כשוערה השלישי של הנבחרת. ביורו 2008 החליט המאמן קובי קון לשחק עם בנאליו כשוער ראשון. במונדיאל 2010 עמד בשער הנבחרת בשלושת המשחקים בשלב הבתים, כאשר ספג שער אחד בלבד, מרגלי מארק גונסאלס, בהפסד 1-0 מול צ'ילה. בנאליו רשם 3 הופעות במשחקים האולימפיים באולימפיאדת לונדון 2012, כאשר שימש כקפטן הקבוצה במהלך הטורניר. בנאליו היה השוער הראשון של שווייץ גם במונדיאל 2014, בו הודחה שווייץ בשמינית הגמר על ידי ארגנטינה. לאחר המונדיאל פרש בנאליו מהנבחרת. גראסהופרס ציריך: אליפות שווייץ: 2000/2001 וולפסבורג: אליפות גרמניה: 2008/2009 הגביע הגרמני: 2014/2015 מדיה וקבצים בנושא דייגו בנאליו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של דייגו בנאליו דייגו בנאליו, באתר Transfermarkt דייגו בנאליו, באתר Fussballdaten.de (בגרמנית) דייגו בנאליו, באתר Soccerway דייגו בנאליו, באתר WorldFootball.net דייגו בנאליו, באתר National Football Teams דייגו בנאליו, באתר FootballDatabase.eu פרופיל השחקן באתר וולפסבורג ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגלנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מים קדושים

מים קדושים הם מים שנעשה בהם שימוש בטקסי דת, בעיקר בנצרות. מים אלה מקורם במעיין או נהר שנחשב מקודש, או במים שבורכו על ידי כהן דת. בדת היוונית העתיקה מים קדושים שכונו כֵרְנִיפְּס (יוונית: Χέρνιψ) יוצרו בכיבוי של לפיד ממקדש לאלים במים. מים קדושים שימשו על מנת לטהר מקומות ואנשים, ולהבדיל את הקדוש מהחילוני. רחצה במים היא חלק מכל הליך במקרא להסרה של טומאה. אך ככלל המים בהם מתבקשים להיטבל הם מים רגילים לחלוטין. פעמיים במקרא מים מקושרים לקדושה, בטקס השעיר לעזאזל שעורך אהרון הוא רוחץ "בַמַּיִם בְּמָקוֹם קָדוֹשׁ", ובטקס שבו נחקרת אישה החשודה בסטייה, עליה לשתות " מַיִם קְדֹשִׁים" מעורבים בעפר אותם מביא לה הכהן. אם תיכשל האישה במבחן (כלומר שהיא אכן שכבה עם גבר אחר), נאמר שהמים יפגעו בירכה ובבטנה. ככל הנראה במהלך המאה הראשונה לספירה הוחלף מנהג הטבילה במקורות מים טבעיים ברחצה במקוואות סגורים. בקרב יהודים בישראל כיום יש המאמינים בסגולות של מים ששהו במחיצתו של צדיק או זכו לברכתו. ביקוש רב היה לבקבוקי מים שזכו לברכתו של הבאבא סאלי. מקור השימוש במים קדושים בנצרות הוא בהשפעת הטקסים שקדמו לנצרות בהם היהודיים והלניסטים בעיקר הנוגעים לטיהור באמצעות מים (כדוגמה ביהדות: טבילה, ונטילת הידיים). בראשיתה של הנצרות נעשה שימוש בטבילה במים לצורך טקס הקבלה לדת - הטבילה לנצרות, בדומה לטבילה הנדרשת ביהדות. לימים התפתח השימוש במים בטקסים כנסייתיים של הטבילה. המים מאוכסנים באגני טבילה שהתפתחו לצורך זה. אגנים אלה לרוב ממוקמים בכניסה למבני הכנסייה או במבנים ייעודיים הנקראים בשם בפטיסטריום. מיקום אגן הטבילה או בית הטבילה בכניסה לכנסייה נועד לסמל את חשיבות הטקס כטקס כניסה אל הדת הנוצרית. גם המים המשמשים לנטילת ידיו של הכומר בטקס המיסה נחשבים כמים קדושים. בנצרות האורתודוקסית נעשה שימוש במים קדושים על מנת לברך חפצים שונים, בין על ידי התזת המים ישירות על החפץ, ובין על ידי התזה באמצעות ענף עץ. בנצרות אין לשפוך מים קדושים לביוב ויש לשפוך אותם ישירות על האדמה, או לתוך מערכת מים המובילה אותם אל האדמה. מנהג טהרת הגופות באסלאם (ע'סל אל-מות) התפתח אף הוא ממנהג טהרת המתים שהתקיים בתרביות שקדמו לאסלאם בהם גם ביהדות. גם בדת השינטו של יפן נעשה שימוש במים קדושים לטהרה. במקדש הגדול של טסובקי נעשה שימוש במפל מקודש על מנת לשטוף את טומאת הרוחצים בו, בטקס הנקרא מיסוגי שוהו. בדת ההינדו מאמינים בקדושת נהר הגנגס ומימיו, בכך שמי הנהר מטהרים את הרוחצים בהם, ואת גופות המתים המושלכות אל הנהר. המונח "מים קדושים" אינו משמש בדת ההינדו, אולם יש התייחסות למי הגנגס עצמם כמים קדושים. אגן מים קדושים בבזיליקת נוטרה דאם דה פורוויה, בליון, שבצרפת קתדרלת פירנצה אגן מים קדושים בכנסייה בזלצבורג שבאוסטריה טבילה לנצרות קתי ניומן, "מים קדושים", נשיונל ג'יאוגרפיק, גיליון 143, אפריל 2010 מדיה וקבצים בנושא מים קדושים בוויקישיתוף מים קדושים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ספר ויקרא, פרק ט"ז, פסוק כ"ד ספר במדבר, פרק ה', פסוק י"ז אבי שושן, כך הציל הבבא סאלי את חיי, באתר ynet, 15 בינואר 2013
משרד המושבות

משרד המושבות (באנגלית: The Colonial Office) היה משרד ממשלתי של ממשלת בריטניה אשר הוקם על מנת לנהל את המושבות של הממלכה המאוחדת בצפון אמריקה, ולימים הפך למשרד המנהל את המושבות הרבות של האימפריה הבריטית. קודם לשנת 1768 האחריות על ניהול מושבות הממלכה המאוחדת הייתה בידי מזכיר המדינה לעניינים הדרומיים (Secretary of State for the Southern Department) אשר פעל במסגרת הנחיות מועצת המונרך (Privy Council) אשר במסגרתה פעלה מועצת המסחר והמטעים. בשנת 1768 הוקם משרד ממשלתי נפרד לטפל בענייני צפון אמריקה. משרד זה נקרא בשם "משרד המושבות". המשרד בוטל בשנת 1782 בעקבות ההפסד הבריטי ואובדן המושבות שאירעו בעקבות המהפכה האמריקאית. סמכויות השליטה ביתר המושבות הועברה לידי משרד הפנים הבריטי, ובשנת 1801 הועברה הסמכות לידי משרד המלחמה. בשנת 1801 שונה שם משרד המלחמה הבריטי ל"משרד המלחמה והמושבות" (War and Colonial Office), דבר המעיד על עליית חשיבותן הצבאית והכלכלית של מושבות בריטניה. בשנת 1825 מונה תת-שר לענייני המושבות במשרד זה (Permanent Under-Secretary for the Colonies). המשרד פוצל בשנת 1854 למשרד המושבות ולמשרד המלחמה, בשל האדמיניסטרציה הרבה אשר נדרשה לניהול המושבות הרבות, כאשר הודו הבריטית נוהלה תחת משרד ממשלתי נפרד - המשרד לענייני הודו (India Office), וענייניה של בריטניה במצרים נוהלו על ידי משרד החוץ הבריטי. בשנת 1907 הוקמה במשרד המושבות מחלקת הדומיניונים (Dominion Division), ובשנת 1925 מונה שר לתפקיד - מזכיר המדינה לענייני הדומיניונים (Secretary of State for Dominion Affairs) וזה הפך למשרד עצמאי. בעקבות עצמאות הודו בשנת 1947 מוזג המשרד לענייני הודו לתוך משרד הדומיניונים, ושמו של המשרד שונה ל"המשרד לקשרי חבר העמים הבריטי" (Commonwealth Relations Office). בשנת 1966 מוזג המשרד לקשרי חבר העמים עם משרד המושבות, והוקם משרד חבר העמים, אשר בשנת 1968 מוזג לתוך משרד החוץ הבריטי, אשר שמו שונה ל"משרד החוץ הבריטי". האימפריה הבריטית ההיסטוריה של משרד המושבות הבריטי
ג'ף סטרסר

ג'ף סטרסר (Jeff Strasser) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל לוקסמבורגי. סטרסר שיחק בקריירה שלו ב-6 מועדונים: מץ (צרפת - 1993-1999, 2007-2009), קייזרסלאוטרן (גרמניה - 1999-2002), בורוסיה מנשנגלדבך (גרמניה - 2002-2006), שטרסבורג (צרפת - 2006-2007), פולה אש (לוקסמבורג - 2009) וגראסהופרס ציריך (שווייץ - 2009-2010). סטרסר נחשב לאחד מגדולי הכדורגלנים בלוקסמבורג אי פעם. את רוב שעריו סטרסר היה מבקיע בנגיחות. סטרסר התחיל את הקריירה המקצועית בגיל 19 במץ הצרפתית שם שיחק בין השנים 1993-1999. בשנת 1999 עבר לבונדסליגה שם שיחק במדי קייזרסלאוטרן. בעונת 2002/2003 עבר לבורוסיה מנשנגלדבך. בסה"כ מאזנו של סטרסר בבונדסליגה עמד על 10 שערים ב-195 משחקים ב-7 עונות. באוגוסט 2006 חזר סטרסר לצרפת הפעם לליגת המשנה לאחר שחתם בשטרסבורג שם בילה שנה אחת. בקיץ 2007 חזר למץ לקדנציה שנייה. בקיץ 2009 חזר ללוקסמבורג למועדון פולה אש. בחלוץ העברות של ינואר 2010 עבר לגראסהופרס ציריך השווייצרית. סטרסר זומן לראשונה לסגל הנבחרת הלאומית של לוקסמבורג באוקטובר 1993 לקראת המשחק נגד נבחרת יוון. את שערו הראשון בנבחרת הבקיע נגד סלובניה ב-7 באוקטובר 2000. ב-10 בספטמבר 2008, הבקיע את שער הניצחון נגד שווייץ במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010. ניצחון זה חולל תדהמה בעולם כולו. סטרסר שימש מאמן-שחקן לתקופה קצרה בשנת 2010 בקבוצת פולה אש, ובשנת 2012 מונה כמאמן הקבוע של הקבוצה, אותה אימן חמש שנים ואף הביא אותה להשיג לראשונה בתולדותיה ניצחונות במפעל הליגה האירופית. בקיץ 2017 עזב סטרסר את פולה אש לאחר חמש עונות כמאמן, וחתם בקייזרסלאוטרן מהבונדסליגה השנייה. סטרסר לא הצליח בקייזרסלאוטרן, ובמהלך תקופתו בקבוצה, היא הגיעה למקום האחרון. משחקו האחרון בקבוצה היה בינואר 2018 מול דרמשטאדט 98. במחצית משחק זה עבר סטרסר התקף לב ופונה לבית החולים, דבר שהביא להפסקת המשחק וביטולו. שבוע לאחר מכן, הצהירה הנהלת הקבוצה כי סטרסר לא יוכל להמשיך לאמן את קייזרסלאוטרן עקב בעיותיו הבריאותיות, והוחתם במקומו מיכאל פרונטצק. ספורטאי השנה של לוקסמבורג 1999, 2001 ג'ף סטרסר, באתר Transfermarkt ג'ף סטרסר, באתר Fussballdaten.de (בגרמנית) ג'ף סטרסר, באתר WorldFootball.net ג'ף סטרסר, באתר National Football Teams ג'ף סטרסר, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt
אירוסין במנזר

אירוסין במנזר (ברוסית: Обручение в монастыре) היא אופרה, השישית שנכתבה על ידי המלחין סרגיי פרוקופייב. הליברית הרוסית של האופרה נכתב על ידי פרוקופייב עצמו ועל ידי מירה מנדלסון (רעייתו לימים) בהסתמך על האופרה של ריצ'רד שרידן המבוססת על הליברית של תומאס לינלי הבן "הדואנה". פרוקופייב החל לכתוב את האופרה בשנת 1940 והחזרות החלו בשנה זו. בשל פרוץ מלחמת העולם השנייה נפסקו החזרות, והאופרה הוצגה לראשונה רק ב-3 בנובמבר 1946, בתיאטרון קירוב, בניצוחו של בוריס חייקין. על אף תאריך כתיבתה - שיאה של מלחמת העולם, האופרה חפה כמעט לחלוטין מתעמולה סובייטית (למעט ביקורת מסוימת על הממסד הדתי בדמותם של הנזירים השיכורים רודפי הבצע). פרוקופייב אף עידן את התמונות האנטישמיות אשר היו באופרה המקורית. דון ז'רום נפגש עם סוחר הדגים היהודי-פורטגזי העשיר מנדוזה, מאחר שהוא מעוניין שבתו, לואיזה, תנשא למנדוזה. מנדוזה מתואר כסוחר עשיר, מכוער וגס, ולואיזה, המאוהבת באנטוניו יפה התואר אך העני והאצילי, אינה רוצה להינשא לו. דון פרדיננד, בנו של דון ז'רום, מודע לכך שאנטוניו מחזר אחר לואיזה אך אינו מונע בעדו, מאחר שהוא חושש שבאם לואיזה תדחה את חיזוריו, יחזר אנטוניו אחר קלרה ד'למנצ'ה, בה מאוהב אנטוניו עצמו. אומנתה של לואיזה, הדואנה מציעה תחבולה שתאפשר ללואיזה להינשא לאהובה אנטוניו. הדואנה תראה, לכאורה בטעות, מכתב אהבה שנשלח על ידי אנטוניו ללואיזה. דון ז'רום יחשוב שהדואנה היא זו המעבירה את המכתב, יפטר אותה ויגרשה מביתו. לואיזה תלבש את בגדיה של הדואנה ותצא מבית אביה, ואילו הדואנה תישאר בחדרה ותיפגש עם מנדוזה העשיר, עמו היא רוצה להינשא בשל כספו הרב. התחבורה פועלת, לואיזה בבגדי הדואנה מגורשת מהבית, ויוצאת לחפש את אנטוניו אהובה. היא פוגשת את קלרה, ידידתה, המתחבאת במנזר בשל קנאותו של דון פרדיננד (אחיה של לואיזה). לואיזה מתחפשת לקלרה, פוגשת את מנדוזה ולוקחת אותו אל בית אביה, שם הוא פוגש את הדואנה המחופשת ומשכנע אותה לברוח ולהתחתן עמו (על אף כיעורה הוא מוכן לעשות זאת מאחר שהוא חושק בכספו של אביה של לואיזה). מנדוזה ודון קרלוס עוזרים, בלי ידעתם ללואיזה לפגוש את אנטוניו. דון ז'רום מקבל מכתב ממנדוזה בו מספר לו מנדוזה כי בתו לואיזה ברחה על מנת להינשא לו (דבר המשמח את דון ז'רום, אשר אינו יודע כי מדובר במשרתת בתחפושת). זמן קצר לאחר מכן מקבל דון ז'רום מכתב נוסף, מבתו, בו היא מספרת לאביה שהיא תתחתן עם בחיר ליבה. דון ז'רום חושב שמדובר במנדוזה ונותן את ברכתו לנישואין במכתב תשובה. דון פרדיננד רואה את אחותו בבגדיה של קלרה ביחד עם אנטוניו, וחושב שקלרה בוגדת בו. המערכה נפתחת בשירם של הנזירים השיכורים, שדבר אינו מעניין אותם מלבד השתייה, וכסף על מנת להשיג אותה. כאשר מגיעים מנדוזה ואנטוניו למנזר עוברים הנזירים לשיר שיר דתי הדן בצניעות ובצום. לאחר מתן שוחד מסכימים הנזירים להשיא את מנדוזה ואנטוניו. דון פרננדו המגיע למנזר נלחם באנטוניו עד שאחותו עוצרת בו, ואז גם הוא משחד את הנזירים על מנת שיאפשרו לו לשאת לאישה את קלרה. לאחר טקס הנישואין, מגיעים הזוגות אל בית דון ז'רום, המגלה שבתו אמנם התחתנה עם אהובה העני, אך בנו התחתן עם קלרה העשירה. מנדוזה זועם על כך שרימו אותו, אולם מאחר שהוא התאהב במשרתת, גם הוא מאושר בסוף המערכה. על בסיס המוזיקה של אירוסין במנזר יצר פרופקופייב את "ליל קיץ" (אופוס 123) - סוויטה תזמורתית המבוססת על האופרה ובה חמישה חלקים. מבוא: מודרטו, ma con brio סרדנה: אדג'יו מינואט חלומות (נוקטורנו): אנדנטה טרנקווילו מחול: אלגרטו אורכה של הסוויטה כ-20 דקות. "אירוסין במנזר" באתר prokofiev.org "ליל קיץ" באתר prokofiev.org תקציר העלילה באתר תיאטרון מריאינסקי.
תבני

תִּבְנִי בֶן גִּינַת הוא דמות מקראית, מלך על ממלכת ישראל ארבע שנים. לפי הכרונולוגיה המסורתית מלכותו החלה בשנת 882 לפני הספירה. בשעת מהפכת החצר בממלכת ישראל, כאשר נרצח אלה מלך ישראל על ידי זמרי, השתררה מבוכה בעם. חלקם נטו אחרי זמרי, חלקם אחרי עמרי וחלקם אחרי תבני. זמרי מת עוד בשעת המלחמה, מידי עמרי, אולם המחלוקת סביב מינוי המלך החדש לא הוכרעה: אָז יֵחָלֵק הָעָם יִשְׂרָאֵל לַחֵצִי חֲצִי הָעָם הָיָה אַחֲרֵי תִבְנִי בֶן-גִּינַת לְהַמְלִיכוֹ וְהַחֲצִי אַחֲרֵי עָמְרִי. וַיֶּחֱזַק הָעָם אֲשֶׁר אַחֲרֵי עָמְרִי אֶת-הָעָם אֲשֶׁר אַחֲרֵי תִּבְנִי בֶן-גִּינַת וַיָּמָת תִּבְנִי וַיִּמְלֹךְ עָמְרִי. — ספר מלכים א', פרק ט"ז, פסוקים כ"א–כ"ב למרות שעמרי הצליח להכות את זמרי תוך מצור קצר, הרי עד להמלכתו הסופית על כל ישראל צריך היה להמתין עוד 4 שנים עד להכרעת המאבק בינו לתבני, שנאמר: ”בִּשְׁנַת שְׁלֹשִׁים וְאַחַת שָׁנָה לְאָסָא מֶלֶךְ יְהוּדָה מָלַךְ עָמְרִי עַל-יִשְׂרָאֵל.” (ספר מלכים א', פרק ט"ז, פסוק כ"ג).
פרס סחרוב לחופש המחשבה

פרס סחרוב לחופש המחשבה (אנגלית Sakharov Prize for Freedom of Thought) הוא פרס המוענק מדי שנה על ידי הפרלמנט האירופי לאנשים או ארגונים הפועלים למען זכויות האדם וחירותו. הפרס נוסד ב-1988 והוא קרוי על שמו של אנדריי סחרוב, פיזיקאי רוסי, דיסידנט, פעיל זכויות האדם וזוכה פרס נובל לשלום. הפרס בגובה 50,000 אירו מוענק מדי שנה ב-10 בדצמבר (או בתאריך סמוך לו), המועד בו העצרת הכללית של האומות המאוחדות אימצה את ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם. 1988 - נלסון מנדלה (דרום אפריקה) ואנטולי מרצ'נקו (ברית המועצות, הוענק לאחר מותו) 1989 - אלכסנדר דובצ'ק (צ'כוסלובקיה) 1990 - אונג סן סו צ'י (מיאנמר) 1991 - אדם דמסי (קוסובו) 1992 - האמהות מכיכר דה מאז'ו (ארגנטינה) 1993 - עיתון "החירות" (Oslobođenje) (בוסניה והרצגובינה) 1994 - טסלימה נאסרין (בנגלדש) 1995 - ליילה זאנה (טורקיה) 1996 - ויי ג'ינגשנג (הרפובליקה העממית של סין) 1997 - סלימה ע'זאלי (אלג'יריה) 1998 - איברהים רוגובה (קוסובו) 1999 - קסננה גוסמאו (מזרח טימור) 2000 - תנועת Basta Ya! (ספרד) 2001 - נורית פלד-אלחנן (ישראל), עיזאת עזוואי (הרשות הפלסטינית), דום זאקריאס קאמוונהו (אנגולה) 2002 - אוסוולדו פאיה (קובה) 2003 - קופי אנאן והאומות המאוחדות 2004 - התאחדות העיתונאים הבלארוסית 2005 - נשים בלבן (Damas de Blanco) (קובה), עיתונאים ללא גבולות, יואה איברהים (ניגריה) 2006 - אלכסנדר מילינקביץ' (בלארוס) 2007 - סלאח מחמוד אוסמאן (סודאן) 2008 - הו ג'יה (הרפובליקה העממית של סין) 2009 - אולג אורלוב, סרגיי קובלב ולודמילה אלכסיואון בשם ארגון ממוריאל (רוסיה) 2010 - גיירמו פריאנס הרננדס (קובה) 2011 - חמישה פעילים בגל המחאות בארצות ערב: מוחמד בועזיזי מתוניסיה, אסמה מפחוז ממצרים, אחמד אל צובייר מלוב, רזאן זיתונה ועלי פראזת מסוריה 2012 - ג'עפר פאנאהי ונסרין סוטודה (איראן) 2013 - מלאלה יוסופזאי (פקיסטן) 2014 - דניס מקווגי (הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו) 2015 - ראיף בדאווי (ערב הסעודית) 2016 - נאדיה מוראד וללאמייה עאג'י בשאר (עיראק) - שתי נשים יזידות שנמלטו משבי המדינה האסלאמית 2017 - האופוזיציה הדמוקרטית בוונצואלה, בראשות לאופולדו לופס 2018 - אולג סנסטוב (אוקראינה) 2019 - אילהאם טוהטי (הרפובליקה העממית של סין) 2020 - האופוזיציה הדמוקרטית בבלארוס (הוזכרו בין היתר סבטלנה טיכאנובסקאיה, סבטלנה אלכסייביץ', מריה קולסניקובה, אולגה קובלקובה, ורניקה טספלקנה) 2021 - אלכסיי נבלני (רוסיה) 2022 - העם אוקראיני על מאבקם בפלישה הרוסית 2023 - מהסא אמיני ותנועת "אישה, חיים, חופש" (איראן) מדיה וקבצים בנושא פרס סחרוב לחופש המחשבה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פרס סחרוב לחופש המחשבה (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של פרס סחרוב לחופש המחשבה (באיטלקית) אתר האינטרנט הרשמי של פרס סחרוב לחופש המחשבה (באנגלית) הוכרזו המועמדים הסופיים לזכייה בפרס סחרוב לחופש המחשבה, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 2 באוגוסט 2016
הלשכה להערכות לאומיות (ניו זילנד)

הלשכה להערכות לאומיות של ניו זילנד (באנגלית: National Assessments Bureau) היא אחת מסוכנויות הביון של ניו זילנד הכפופה למחלקת ראש הממשלה והקבינט של ניו זילנד. הארגון אחראי על ניתוח מידע על נושאי חוץ. חלק נכבד מהמידע שהוא מלקט נאסף בסיוע שירות הביון והביטחון של ניו זילנד (NZSIS), הלשכה הממשלתית לביטחון תקשורת של ניו זילנד (GCSB) ומשרד החוץ והסחר הניו זילנדי. הלשכה עצמה אינה אוספת מודיעין אלא מנתחת ומעריכה מידע שאספו סוכנויות הביון האחרות של ניו זילנד. בשונה משאר ארגוני הביון במדינה, הלשכה אינה כפופה לוועדה הפרלמנטרית לביטחון ומודיעין ואינה מפוקחת על ידי מפכ"ל המודיעין והביטחון. הלשכה הוקמה בתור משרד המודיעין המשולב ב-1949 במשרד ההגנה הניו זילנדי. ב-1953 הפכה ללשכת המודיעין המשולבת וב-1975 הפכה לארגון אחר בשם "לשכת ביון חוץ" ותפקידיה פוצלו בין משרד החוץ והסחר ומשרד ההגנה. הלשכה היא חלק ממחלקת רה"מ והקבינט מאז 1991 והיא מחויבת למסור דו"חות קבועים לראש ממשלת ניו זילנד. הלשכה מונחית על ידי הוועדה להערכות לאומיות, תת-ועדה בוועדה לתיאום ביטחון פנים וחוץ. במרץ 2010, הלשכה שינתה את שמה ל"לשכה להערכות לאומיות" והתמקדה בביטחון פנים. אתר האינטרנט הרשמי של הלשכה להערכות לאומיות ערך זה הוא קצרמר בנושא צבא ובנושא ניו זילנד. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סדריק קראסו

סדריק קראסו (בצרפתית: Cédric Carrasso; נולד ב-30 בדצמבר 1981; אביניון שבצרפת) הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק בעמדת השוער. גובהו של קראסו הוא 1.87 מ'. אחיו יוהאן קראסו גם הוא שוער כדורגל. קראסו התחיל את הקריירה שלו במארסיי. בקבוצה שיחק 8 שנים במהלכם הושאל לקריסטל פאלאס האנגלית ולגנגאן. בשנת 2008 עבר קראסו לטולוז בה שיחק שנה אחת ושותף כמעט בכל משחקי הקבוצה וסייע לה להגיע למקום הרביעי שהוביל לליגת האירופית. בקיץ 2009 עבר לבורדו איתה זכה במקום השישי והגיע לרבע גמר ליגת האלופות בו נעצרה על ידי אולימפיק ליון. יכולתו המרשימה של קראסו משכה את עיניו של מאמן נבחרת צרפת ריימונד דומנק שב-2009 זימן אותו לראשונה לסגל הנבחרת הלאומית. משחקו היחיד בנבחרת צרפת היה במשחק ידידות נגד ארגנטינה ב-11 בפברואר 2009. קראסו קיבל זימון לסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2010. מדיה וקבצים בנושא סדריק קראסו בוויקישיתוף סדריק קראסו, באתר Transfermarkt סדריק קראסו, באתר Soccerway סדריק קראסו, באתר BDFutbol סדריק קראסו, באתר WorldFootball.net סדריק קראסו, באתר National Football Teams סדריק קראסו, באתר FootballDatabase.eu ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגלנים צרפתים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הוקר האנטר

הוקר הַאנטֶר (Hawker Hunter), ובקצרה הַאנטֶר, הוא מטוס קרב סילוני מתוצרת חברת הוקר סידלי הבריטית. המטוס נבנה בשנות ה-50 וה-60 (הדור השני), ונחשב לאחד המטוסים הבריטים המוצלחים ביותר. אב-הטיפוס של ההאנטר טס ביוני 1951, ומאז נבנו 1,985 יחידות מ-79 דגמים שונים. המטוס שירת בחילות האוויר של 17 מדינות שונות, בהן בריטניה, מצרים, ירדן, לבנון ועיראק. מטוסים מסוג זה השתתפו בקרבות אוויר-אוויר מול מטוסי חיל האוויר הישראלי בהזדמנויות שונות, ובמיוחד במלחמת ששת הימים. להאנטר נבנו בסך הכל 79 דגמים שונים, דגם 1 היה מטוס על קולי בצלילה, שסבל מכיבוי המנוע בעת ירי תותחי האדן שלו, בעיה שתוקנה בדגם 2, שצויד במנוע סאפייר 101, בעל 3,630 ק"ג דחף. דגם 3 כלל מטוס אחד בלבד, שהצליח לקבוע שיא מהירות עולמי של 1,171 קמ"ש. דגם 4 הגדיל את כמות הדלק מ-1,500 ל-1,900 ליטר, ונשא גם מטענים חיצוניים. בדגם 6 הוחלף המנוע לאייבון 203, בעל דחף של 4,536 ק"ג, הותקנה כנף חדשה ורחבה יותר. דגם T.7 היה מטוס אימון דו-מושבי (אחד לצד שני), בעל הגאים כפולים; דגם T.8 היה מטוס אימון ימי. דגם FGA.9 היה מטוס תקיפת קרקע, והחשוב שבדגמי ההאנטר; FR.10 היה מטוס קרב שצויד גם במצלמות. נתוני החימוש עבור דגם FGA.9, מפציץ-קרב חד-מושבי: ארבעה תותחי אדן 30 מ"מ, עם 150 פגזים כל אחד נקודות עיגון תחת הכנפיים עבור: שתי פצצות 1,000 ליברות (454 ק"ג) 24 רקטות 76 מ"מ שני מכלי-נתק בני 1,050 ליטר יהודה עופר, ספר המטוסים, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, מהדורה תשיעית, ינואר 1990, "הוקר סידלי הנטר", עמ' 238 מטוס הקרב האנטר, מערכות 104, ינואר 1957, עמ' 74
גלידה חמה

גלידה חמה (או "גלידת חורף") היא תחליף גלידה העשוי מקצף חלבוני ביצים המוכנס על ידי מזלף לתוך גביעים. הגלידה החמה נוצרה בעקבות ביקוש לממתק דמוי גלידה בחודשי החורף הקרים. השם של הממתק מטעה במקצת מכיוון שה"גלידה החמה" היא אומנם חמה יחסית לגלידה רגילה, אבל למעשה היא בטמפרטורת החדר. צורתה של גלידה חמה היא דמוית גלידה בגביע והיא מצופה בדרך כלל בציפויים שונים כגון שוקולד וסוכריות צבעוניות. ניתן לרכוש אותה בקיוסקים ומכולות ברכישה של גלידות בודדות וכמו כן במארזים במרכולים. קרמבו מדיה וקבצים בנושא גלידה חמה בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא מזון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
עלי פאשא

עלי פאשא (ידוע גם בכינויים עלי פאשא מטפלנה, עלי פאשא מיואנינה והאריה מיואנינה; באלבנית: Ali Pashë Tepelena, בארומנית: Ali Pãshelu, בטורקית: Tepedelenli Ali Paşa וביוונית: Αλή Πασάς των Ιωαννίνων או Αλή Πασάς Τεπελενλής;‏ 1740 - 24 בינואר 1822) היה הפאשא ששלט בפשאליק יואנינה שבמערב רומליה, בסוף המאה ה-18 ובראשית המאה ה-19. עלי פאשא היה בן למשפחה עשירה מהכפר בצ'ישט שבסמוך לעיר טפלנה בדרום אלבניה של ימינו, שבו אביו היה הביי. המשפחה איבדה את הונה ואת מעמדה כשהיה ילד, ולאחר הירצחו של אביו ב-1758, החלה המשפחה, בעידוד אמו של עלי, הנקו, לעסוק בשוד דרכים. עלי היה לשודד דרכים שהטיל אימה על האזור, והוא צד את עיניהם של השלטונות העות'מאניים. ב-1768 נישא לבתו של הפאשא של דלווינה, והשניים היו לבני ברית. מעמדו של עלי באימפריה העות'מאנית התחזק בהדרגה, וב-1787 העניק לו הסולטאן אבדילהמיט הראשון את פשאליק טריקלה, כהוקרה על תמיכתו בו במלחמתו באוסטרים. ב-1788 השתלט על יואנינה, שהייתה למקום מושבו, ובהמשך ניצל את חולשתה של האימפריה העות'מאנית באותה עת, כדי להשתלט על שטחים נוספים באלבניה, במערב יוון ובפלופונסוס. כפאשא של יואנינה, הנהיג עלי פאשא מדיניות עצמאית, שלא תמיד תאמה את רצונותיה של האימפריה העות'מאנית, אך שירתה היטב את האינטרסים שלו. השלטון בקונסטנטינופול העדיף מצב זה על פני הפיכתו של עלי לאויב, וגם היה חלש מכדי לכפות עליו את רצונו. כדי שיהיה לו נמל בטוח בחוף האלבני כרת עלי פאשא ברית עם נפוליאון בונפרטה, וזה מינה את פרנסואה פוקוויל לקונסול ביואנינה. לאחר חתימת חוזה טילזיט ב-1807, בו כרתו הצרפתים ברית עם רוסיה, החליף את בני בריתו וחבר לבריטים. עלי נודע גם באכזריותו כלפי אויביו ומתנגדיו. ב-1788 החריב לחלוטין את העיר הארומנית מוסקופולה. בעיר זו, שהייתה מהגדולות והמשגשגות בבלקן, התגוררו כ-60 אלף תושבים, ומאז חורבנה לא התאוששה. ב-1798 כבש את העיר פרווזה מידי הצרפתים, ולאחר מכן טבח בתושבי העיר כנקמה על התנגדותם לו. בסביבות אותה שנה הורה על הוצאתם להורג של 739 תושבי הכפרים גארדיץ' והורמובה, שאבותיהם תקפו את אמו 40 שנה קודם לכן. ב-1808 הוציא להורג לעיני כול את השודד היווני אנטוניס קטסנטוניס, באמצעות ריסוק עצמותיו בפטיש. נערות יווניות ביואנינה הואשמו באקראי בניאוף, והושלכו בתוך שק לאגם יואנינה. הלורד ביירון, שביקר בארמונו של עלי פאשא ב-1809, התרשם מעושרו, מנדיבותו ומהכנסת האורחים שלו, אך גם תיאר אותו כ"עריץ חסר רחמים, שאחראי למעשים אכזריים ונוראים", וציין כי הוא "ברברי כשם שהוא לוחם מצליח". ב-1820 הורה עלי פאשא על הוצאתו להורג של אחד מיריביו בקונסטנטינופול. מהמוט השני ראה בכך פגיעה בריבונותו, ודרש מעלי לוותר על כסאו, אך זה סירב להתפטר. בתגובה, שלח מהמוט השני כ-20 אלף חיילים ליואנינה בפיקודו של חורשיט אהמט פאשא. לאירועים אלה הייתה השפעה מכרעת על מלחמת העצמאות היוונית, שהייתה בעיצומה, שכן הסטת הכוחות העות'מאניים לעבר יואנינה הקלה על היוונים במלחמתם באזורים אחרים. כעבור שנתיים של קרבות, בינואר 1822, הצליחו שני סוכנים עות'מאניים להגיע לעלי פאשא, שהסתתר במנזר על האי שבאגם יואנינה. עלי סירב להיכנע, באומרו כי "ראשו לא ייכנע כראשו של עבד", אך לבסוף נורה למוות וראשו נשלח לסולטאן. הוא נקבר במאוזוליאום שהוקם בסמוך למסגד של יואנינה. מדיה וקבצים בנושא עלי פאשא בוויקישיתוף עלי פאשא, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) סיפורים היסטוריים מכוננים מההיסטוריה המודרנית של יוון - שמתי לב, באתר שמתי לב, ‏6 בפברואר 2016 "Lord Byron: Letters on Albania", Texts and Documents of Albanian History (Robert Elsie ed.)