laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אמנדה בירס

אמנדה בירס (באנגלית: Amanda Bearse; נולדה ב-9 באוגוסט 1958) היא שחקנית, במאית וקומיקאית אמריקאית, הידועה בשל גילום דמותה של מארסי דארסי בסיטקום "נשואים פלוס". בירס נולדה בוינטר פארק, פלורידה שבארצות הברית. למדה משחק ב-"Neighborhood Playhouse" בניו יורק תחת הדרכתו של סנפורד מייזנר. הצלחתה הראשונית בקריירת המשחק הייתה בגילום דמותה של אמנדה קוסינס באופרת הסבון "כל ילדיי" בין השנים 1981–1984. במהלך הצילומים ולאחריהם היא הופיעה בסרטים שוליים כגון "נערת הפרוטוקול" (1984), ו-"ליל האימה" (1985). פריצתה הגדולה של בירס התרחשה ב-1987 כאשר לוהקה לתפקיד של מארסי רודס (ולאחר מכן מארסי דארסי) בסיטקום "נשואים פלוס". היא גם ביימה כ-30 פרקים של הסדרה בין השנים 1991–1997. בירס היא לסבית מוצהרת ש-"יצאה מהארון" ב-1993. באחד הפרקים של נשואים פלוס, גילמה את מנדי, בת דודתה הלסבית של מרסי, כאנלוגיה לכך שהיא עצמה לסבית בחיים האמיתיים. בירס אף נישאה לזוגתה, קרי שנקן, והשתיים מגדלות שתי בנות. בשנת 2022 שיחקה בסרט הקומדיה רומנטית האמריקאי מ-2022, "אין גברים כאלה". מדיה וקבצים בנושא אמנדה בירס בוויקישיתוף Ynet, מראה מראה שאין בקיר, באתר ynet, 7 ביולי 2010 אמנדה בירס, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אמנדה בירס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אמנדה בירס, באתר AllMovie (באנגלית) אמנדה בירס, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) אמנדה בירס, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ערך זה הוא קצרמר בנושא טלוויזיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ריימסדורף

ריימסדורף (בגרמנית: Rehmsdorf) הוא כפר השוכן בדרום-מערב שפלת לייפציג, במדינת סקסוניה-אנהלט שבגרמניה. במלחמת העולם השנייה היה על יד הכפר מחנה הריכוז ריימסדורף, שהיה מחנה חוץ של מחנה הריכוז בוכנוואלד. באתר המחנה הוקם מוזיאון. מנהל המוזיאון הוא ההיסטוריון לותר שוסק. ישראל לזר, מחנה ריימסדורף-טרגליץ, עמ' 123-111. מדיה וקבצים בנושא ריימסדורף בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בגרמניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ברליץ

ברליץ (אנגלית: Berlitz) היא חברה העוסקת בלימודי שפות. מאז הקמתה של חברת ברליץ ברוד איילנד, ארצות הברית בשנת 1878, התפתחה והפכה לחברה גלובלית, שכיום יש לה מאות בתי ספר ומרכזי לימוד בכל רחבי העולם. לברליץ 118 מרכזי לימוד ברחבי אסיה, 119 מרכזי לימוד בארצות הברית ובקנדה, 212 מרכזי לימוד במדינות אירופה והמזרח התיכון ובסך הכל כ-550 מרכזי לימוד בכל רחבי העולם. השיטה של בית הספר לשפות מתבססת על פיתוחו של מקים החברה, מקסימיליאן ד. ברליץ, שפיתח טכניקה לפיה התלמידים ידברו במהלך הקורס בכיתה רק בשפה הנלמדת. לאחר פיתוח יכולות הדיבור בשפה, ניתן לפתח גם את יכולת הקריאה והכתיבה. לצד הקורסים המתקיימים בכיתות הלימוד, בקבוצות קטנות, שיווקה ברליץ גם ערכות ניידות ללימוד שפה באופן עצמאי. חברת ברליץ הוקמה בשנת 1878 על ידי מקסימיליאן ד. ברליץ. ברליץ הגרמני הגיע לארצות הברית בשנת 1872 כדי ללמד יוונית, לטינית ושפות אירופאיות נוספות. לאחר מספר שנים בארצות הברית הצטרף למכללת וורנר האמריקאית כמרצה מן המנין ללימוד צרפתית וגרמנית. לאחר שהמכללה לא עמדה בסטנדרטים הדרושים באותה תקופה בתחום לימודי השפות, החליט ברליץ לשתף פעולה עם מורה צעיר לצרפתית בשם ניקולס ויחד, פיתחו שיטה לפיה נלמדת השפה הצרפתית באמצעות הצבעה על חפצים והדגמה מילולית במהלך השיעור. השיטה החדשה קצרה שבחים במכללה ועקרונותיה הפכו לעקרונות עליהם מתבססת שיטת ברליץ עד ימינו אלה. ב-1888 נפתח המרכז הראשון ללימוד שפות בבוסטון ולאחר מספר שנים גם בניו יורק ובוושינגטון. הצלחת המרכזים הביאה לפתיחה של עשרות מרכזים בערים נוספות באמריקה ובאירופה. מותו של מקסימיליאן ברליץ בשנת 1921 לא עצר את ההתפתחות של החברה, הניהול עבר לחותנו ושותפו לעבודה ויקטור הריסון ולאחר שזה הלך לעולמו, עבר ניהול החברה לבנו. מנהל החברה הבא היה סטרומפן-דרי, שכיהן כמנהל החברה במשך כשלושים שנים. בשנת 1950 הוקם בית הספר לשפות במקסיקו ומשם הדרך לדרום אמריקה הייתה קצרה מאוד. בשנות השמונים הוקמו מרכזים בטוקיו ביפן ובמקומות נוספים באסיה. בנובמבר 1988 רכשה חברת מקסוול את מניות חברת מקמילן, שניהלה את ברליץ. ברליץ נרכשה על ידי חברת "פוקוטקה", הידועה כחברת "בנסי". חברה יפנית מובילה לקורסים בהתכתבות ולחומרי לימוד חינוכיים. ב-2001 חזרה בנסי לנהל את ברליץ והחברה הפכה חברה פרטית. תחת ניהולה של "בנסי" כיום, הפכה ברליץ למרכז שפות שכולל גם הוצאה לאור, תרגום והדרכה. כיום מונה חברת ברליץ למעלה מ-530 מרכזים בכל רחבי העולם. בישראל פועלים כיום 6 מרכזים של חברת ברליץ, ביניהם מרכזים וירטואליים ומרכזים שכוללים כיתות לימוד אנגלית. במרכזי ברליץ ניתן לבחור מגוון רחב של לימודי שפות, ביניהן: אנגלית, צרפתית, ערבית, רוסית, איטלקית, גרמנית, סינית ועוד. בנוסף, מפעילה ברליץ תוכניות ללימוד אנגלית עסקית, תוכנית לימוד שפות אישי ועוד. מדיה וקבצים בנושא ברליץ בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ברליץ ברליץ ישראל ברליץ, ברשת החברתית פייסבוק ברליץ, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ברליץ, ברשת החברתית אינסטגרם ברליץ, ברשת החברתית LinkedIn ברליץ, סרטונים בערוץ היוטיוב סרטון המתאר את ההיסטוריה של ברליץ, סרטון באתר יוטיוב (באנגלית)
אליפות אירופה בכדורסל נשים

אליפות אירופה בכדורסל הנקראת גם יורובאסקט היא טורניר הכדורסל הראשי לאומות ביבשת אירופה. האליפות המאורגנת על ידי פיב"א נערכה לראשונה ב-1938 ברומא שבאיטליה, ושבה להתקיים רק בשנת 1950, לאחר מלחמת העולם השנייה. הטורניר התקיים אחת לשנתיים, בכל שנה זוגית עד לשנים 1980-1981 בהן נערך טורניר בשנתיים רצופות, ומאז נערך אחת לשנתיים בכל שנה אי-זוגית. ישראל אירחה את הטורניר פעמיים - בתל אביב ב-1991 וב-2023 יחד עם סלובניה. מדיה וקבצים בנושא אליפות אירופה בכדורסל נשים בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אליפות אירופה בכדורסל נשים (באנגלית) אליפות אירופה בכדורסל נשים, ברשת החברתית פייסבוק אליפות אירופה בכדורסל נשים, ברשת החברתית אקס (טוויטר) היסטוריית האליפות באתר the-sports.org
האסכולה החנפית

האסכולה החנפית (בערבית: المذهب الحنفي) היא אחת מארבע האסכולות הפרשניות של השריעה באסלאם הסוני. האסכולה קרויה על שמו של האימאם הגדול אל נעמאן בן ת'אבת אבו חניפה שחי בכופה שבעיראק בשנים 767-699. אבו חניפה היה סוחר בדים במקצועו ולכן שם דגש בפסיקתו על הגינות במסחר ושימוש בשיקול דעת (ראי) ובהיקש (אל-קיאס). גישת ההיקש עמדה בסתירה לפרושים שמרניים יותר של האסלאם, הרואים במסורת הקוראנית והחדית'ית את המקורות היחידים לפירוש האסלאם. אסכולה זו נחשבת ליברלית ומקלה. לאחר מותו של אבו חניפה ירשו את מקומו כפוסקים העליונים של האסכולה החנפית האמאם אבו יוסוף (798-731) והאמאם א-שיבאני (749-805) שהעלה את עיקרי הפסיקה החנפית על הכתב. האסכולה החנפית אומצה על ידי רוב הסונים במצרים, בסהר הפורה, בטורקיה, בבלקן ובמרכז ומזרח אסיה. האסכולה החנפית מהווה את בסיסה של המג'לה הטורקית מ-1869, קובץ החקיקה שהסדיר את המשפט הפרטי ברחבי האימפריה העות'מאנית. האסכולה מצויה לרוב בקרב המוסלמים הסונים בפקיסטן ובמצרים הצפונית (שם הייתה השפעתם של העות'מאנים החזקה ביותר). מצרים הצפונית מעורבת בחנפים ושאפעים, ואילו תושבי מצרים העליונה וסודאן הם מאליכים. החנפים רבים גם בטורקיה, בלבנט (סוריה, לבנון) ועיראק הם חנפים ושאפעים. הכורדים בטורקיה, סוריה ועיראק הם שאפעים. בוסניה-הרצגובינה, אלבניה, תת היבשת ההודית, הבלקנים (בולגריה ורומניה לדוגמה), אסיה המרכזית (אוזבקיסטן, טורקמניסטן וכו'), המוסלמים בסין, ברוסיה ובאוקראינה (טטרים וטורקים), הם כולם חנפים. חוקת אפגניסטן מאפשרת לשופטים האפגאנים להשתמש בהלכה החנפית היכן שיש לקונה בחוק הקיים. האסכולה החנפית היא הגדולה מבין ארבע האסכולות; בערך 30% מהעולם המוסלמי הם חנפים. אסכולה זו נחשבת לליברלית ביותר. לדוגמה, תחת החנפים, המדינה אינה רשאית להעניש על קללות, למרות שהיא נחשבת כפשע באסכולות האחרות. דוגמה חשובה אחרת היא בנושא האלכוהול. האסכולה החנפית מגדירה יין אסור ("ח'מר") רק כיין שנעשה מענבים, ופרשנות זו אינה כוללת משקאות אלכוהוליים אחרים (בירה וכדומה) שמוגדרים כ"ע'יר מוסכירה" (غير مسكرة - לא-משכרים, תעתיק מדויק: ע'יר מסכרה). לפיכך, על פי הפרשנות של החנפים, רק השתייה של יין ענבים (בכל כמות שהיא) ראויה להיענש על פי השריעה ב־80 מלקות. אולם, גם שאר המשקאות אינם מותרים לשתייה; החנפים אומרים כי אותו העונש ראוי למי ששותה משקה אחר לשוכרה. טענה זו מבוססת על הסיפור על עלי, שבעת שהיה המושל של תימן, הגיש אלכוהול לאורחיו, אך הוא הלקה רק את אלה שהשתכרו. כשנשאל מדוע, הוא אמר ש"העונש הוא על השכרות, ולא על השתייה". אין לראות את קיומן של ארבע אסכולות באסלאם כקרע, או כקיומן של ארבע דתות נפרדות. אדם יכול אף לנהוג על פי אסכולה אחת בנושא מסוים ולאחוז בדעה של אסכולה אחרת בנושא אחר (לדוגמה השייח המצרי אימאם אל-קראפי היה אימאם באסכולות המאלכית והשאפעית). מדיה וקבצים בנושא האסכולה החנפית בוויקישיתוף האסכולה החנפית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אנטוניאנוס

אנטוניאנוס היה מטבע בשימוש בתקופת האימפריה הרומית, והיה שווה ערך ל-2 דינרים. בתחילה היה נהוג לייצר את המטבע מכסף, אך בהדרגתיות הופסק השימוש בכסף והחלו לייצרו מברונזה. המטבע נקבע על ידי קיסר רומא מרקוס אורליוס אנטונינוס בתחילת 214, והיה מטבע הדומה בצורתו לדינר פרט לכך שהיה גדול במעט, והיה מוטבע עליו דיוקנו של הקיסר עם כתר קרניים (אנ') על ראשו, המורה על כך שהיה שווה פי שניים מהדינר, או שהיו מוטבעות עליו דמויות נשים (נשות הקיסרים בדרך כלל) כשהן אוחזות סהר בידן. אך גם בעת יצירתו של המטבע תכולת הכסף שלו הייתה שווה רק ל-1.5 דינרים, ולא שני דינרים כפי ערכו הנקוב. דבר זה גרם ליצירת אינפלציה: ההמון במהירות אגר את הדינרים, כאשר גם הקונים וגם המוכרים העדיפו את הדינרים על פני המטבע החדש עקב ערכו הנמוך, לכן העלו את מחיר הסחורות בהתאם לשווי המטבע הריאלי. אספקת עפרות הכסף נתקלה בקשיים, עקב הפסקת הכיבושים הרומאים, ובמכרות הכסף בחצי האי האיברי ירדה התפוקה, במקביל האימפריה נזקקה למטבעות על מנת לשלם לחייליה את שכרם וכדי לרכוש את נאמנותם. לכן בכל פעם כמות הכסף שבמטבע פחתה, דבר שבתורו גרם שוב לעידוד האינפלציה. בסוף המאה ה-3 המטבעות היו עשוי כמעט לחלוטין מברונזה, שהופקה ממטבעות ישנים שהותכו בדוגמת הססטרטיוס. מדיה וקבצים בנושא אנטוניאנוס בוויקישיתוף http://www.24carat.co.uk/antoninianiframe.html
שגיא אלנקוה

שגיא משה אלנקוה (נולד ב-25 בספטמבר 1977) הוא משורר עברי. אלנקוה נולד בחדרה, את שירותו הצבאי בחובה ומילואים מילא במערך ההובלה של צה"ל. בעל תואר ראשון במדעים מהאוניברסיטה הפתוחה. משיריו התפרסמו בעיתונות היומית ובמגוון כתבי עת, בהם: "עיתון 77", "שבו", "פסיפס", "מעין", "מטען", "עמדה", "כתובת", "הליקון", "מטעם", "ננופואטיקה", "הבה להבא", "הו!" ואחרים. על ספרו הראשון "קונכייה" הוצאת ירון גולן זכתה בפרס שרת התרבות לספרי ביכורים לשנת תשע"א. חתן פרס היצירה לסופרים עבריים ע"ש לוי אשכול לשנת תשע"ו. שירים אחדים פרי עטו תורגמו לאנגלית, לאיטלקית, ולגרמנית, באיטלקית פורסמו בגרסה המקוונת של כתב העת הספרותי האיטלקי Atelier, בגרמנית באנתולוגיה Grand Tour בהוצאת Hanser. קונכייה (ירון גולן, תשס"ט 2009) פינה: יומן שירה (עתון 77, תשע"א 2011) חפץ (עמדה, תשע"ג 2013) אפור נוצץ (אפיק, תשע"ה 2015) מחלת-ים של להיות עצמי (הבה לאור, תשע"ז 2017) דרך כריכה ריקה (אבן חושן, תשע"ט 2019) אורן (מקום לשירה, תשפ"ג 2023) שגיא אלנקוה, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" שגיא אלנקוה, ב"לקסיקון הקשרים לספרות ישראלית" מידע על שגיא אלנקוה בקטלוג הספרייה הלאומית שגיא אלנקוה, במיזם "סופרים קוראים" של המרכז לספריות וספרות בישראל דוד בוחבוט, ההבטחה החדשה של השירה העברית, באתר הארץ, 12 במאי 2016 מכתביו: מעין/מערבון, סאמכּ עם אלנקוה, כל יום כותב שיר, כמו שאני מפליצה, באתר הארץ, 13 ביולי 2017 כמו שמש צהובה קטנה הוא, באתר הארץ, 24 באפריל 2018 Atelier Poesia שלושה שירים (אורכב 01.05.2018 בארכיון Wayback Machine) להיות בינה מלאכותית, פורסם ביקום תרבות, 30 ביולי 2021 שקט בבקשה, פורסם ביקום תרבות, 14 ביוני 2022 על כתביו: אורין מוריס, מה מיוחד כל כך בשירה של שגיא אלנקווה?, באתר הארץ, 18 באפריל 2017 - על הספר "מחלת-ים של להיות עצמי" יצחק לאור, יופיו הנשגב של העיכול, באתר הארץ, 13 ביוני 2017 - על הספר "מחלת-ים של להיות עצמי" בקורת של אלי הירש על הספר "מחלת-ים של להיות עצמי", שבעה לילות-ידיעות אחרונות. היכרות עם שירתו של שגיא אלנקוה, אחד המשוררים הישראלים הייחודיים, באתר גלובס, 9 במרץ 2024 שגיא אלנקוה, בלקסיקון הספרות העברית החדשה אילן ברקוביץ', משורר בשטח: עוד מעט תקום ותלחש למיקרופון את סודך, באתר הארץ, 24 ביולי 2009 ארז שוייצר, דברים שבשירה: מעגל תנועה, באתר הארץ, 29 ביוני 2011 ביקורת של יובל גלעד על הספר "חפץ", באתר יקום תרבות. ביקורת של המשורר ערן הדס על הספר "חפץ", באתר יקום תרבות. רשימה של ורד זינגר על הספר "אפור נוצץ", באתר יקום תרבות. יצחק לאור, "אֲנִי יָדִית שֶׁל דֶּלֶת שֶׁל חֶדֶר שֶׁבּוֹ זוּג עוֹשֶׂה אַהֲבָה", באתר הארץ, 27 בפברואר 2015 בקורת של אלי הירש על הספר "אפור נוצץ", שבעה לילות-ידיעות אחרונות. ביקורת של המשורר שמעון רוזנברג על הספר "אפור נוצץ", בכתב העת המקוון נתיבים. צביה ליטבסקי, ציפור אָדָם על גג: על "דרך כריכה ריקה" לשגיא אלנקוה, באתר "הַמּוּסָךְ - מוסף לספרות" של הספרייה הלאומית, 21.01.2020 יותם ראובני, "האם ארהיב רהב למסור את פרסת כמיהותיי, לדנדן את פעמון תמימותי", באתר הארץ, 9 ביוני 2020 - על הספר "דרך כריכה ריקה" אלון רג'ואן, אלנקוה מתאר את היקשרותו אל עץ שניצב מול חלונו, באתר הארץ, 30 באוגוסט 2023 צוריאל אסף על "ארן" לשגיא אלנקוה, 7 במרץ 2024, המוסך. רן יגיל, ‏היכרות עם שירתו של שגיא אלנקוה, אחד המשוררים הישראלים הייחודיים, באתר גלובס, 9 במרץ 2024
בית דנון

בית דנון הוא מתחם יהודי ברובע המוסלמי בעיר העתיקה בירושלים, והוא המתחם היהודי הקרוב ביותר לכותל הקטן. הוא שוכן ברחוב הגיא פינת רחוב שער הברזל, ובו שבע דירות. בשנת 1908 (ה'תרמ"ו) רכש את הבית הרב צדיק דנון, אשר עלה מבוסניה יחד עם שלושת בניו ובתו, ושילם עבורו סכום גבוה משוויו הראלי. דנון נימק את הרכישה בכך שבבוא הגאולה יהיה קרוב למלך המשיח. דנון הקים בקומה העליונה של הבניין בית כנסת שצפה אל הר הבית, ובקומות התחתונות התגוררו בני משפחתו ומספר משפחות יהודיות נוספות. במאורעות תרצ"ו ניטש הבניין מחשש לחיי תושביו, ותושבים ערבים נאחזו בו, אך הבעלות בו נותרה בידי משפחת דנון. בשנת 1948 עם כיבוש האזור בידי ירדן, הוא הועבר לאחריות "האפוטרופוס הירדני על נכסי אויב". לאחר איחוד ירושלים המשיכו התושבים הערבים להתגורר במקום, ועמם נמנה ערבי שסייע למשטרה בפעולתה נגד סוחרי סמים. משנחשף הסייען וחשש לחייו, נפתח משא ומתן בין עמותת עטרת כוהנים לבין הסייען, שנערך בתיווך משטרת ישראל, ובסופו שלמה העמותה לסייען כספים תמורת הסכמתו לפנות את דירתו ולהביא לפינוי יתר הדירות במתחם. לאחר מכן רכש אברהם פרנקו את המתחם, ובשנת 1985 מכרה משפחתו של פרנקו את המקום לעמותת עטרת כהנים. המבנה משמש כפנימייה לתלמידי ישיבת עטרת ירושלים, ומתגוררים בו כמאה תלמידים. בית דנון - באתר ישיבת "עטרת כהנים" שבתי זכריה, ירושלים הבלתי נודעת, הוצאת בית אל, ירושלים 1998, עמ' 241 הר המריבה – המאבק על הר הבית, יהודים ומוסלמים, דת ופוליטיקה, כתר, 1995. ISBN 9650705155. עמוד 191 בית דנון הוא מבנה הנמצא במרחק כמה מטרים מהכותל הקטן והר הבית ומשמש למגורי התלמידים הר המריבה – המאבק על הר הבית, יהודים ומוסלמים, דת ופוליטיקה, כתר, 1995. ISBN 9650705155. עמוד 196 "ישיבת עטרת ירושלים"
סח'מת

סֶחְ'מֶת (או: סקמט, סקמת) היא אלת מלחמה מצרית בפנתיאון האלים, אלת העיר ממפיס. על פי המיתולוגיה המצרית הייתה הודפת מחלות, וכוהניה עזרו בטיפול בחולים. היא בתו של האל רע, אשתו של פתח ואמו של נפרתם, יחד עם בעלה ובנה הם כונו "השלישייה של מף". היא תוארה כמגינה של פרעה מפני אויביו. תיאורה היה כלביאה או אישה בעלת ראש אריה, חסרת שליטה עצמית. ב"ספר המתים" סופר כי רע לבש דמות אדם, ושלט במצרים כפרעה. אך בהיותו אדם החל להזדקן, ובני האדם החלו ללעוג לו, ולא צייתו לחוקיו. רע כינס מועצת אלים לדון בבעיה, ובעצת אל המים נון שלח את סח'מת בדמותה כלביאה להרוג בבני-האדם. אך מרגע שהחלה סח'מת להרוג, לא הייתה מסוגלת לשלוט בעצמה, והרגה אנשים כה רבים שדמם הציף את הארץ. סח'מת שתתה מן הדם וטירוף ההרג שלה אף גבר, עד שאיימה להשמיד את האנושות, ואפילו רע עצמו לא היה מסוגל עוד לעוצרה, למרות שהתחרט על מעשהו. רע שלח שליחים לעירו און (הליופוליס), שהורו לנשיה להתסיס בירה ולערבב אותה עם אוכרה אדומה מן הנילוס. תערובת זו הציפה את השדות בשיטפון. סח'מת סברה שהבירה האדומה היא דם, שתתה אותה והשתכרה עד שלא יכלה עוד להרוג. כאשר שבה סח'מת לרע הוא הפך אותה לאלה העדינה ושואפת השלום חתחור. סיפור זה מוגדר על ידי חוקרי מיתולוגיה השוואתית כמיתוס מבול. אלוהויות במצרים העתיקה שלומית ישראלי, המיתולוגיה המצרית, מפה הוצאה לאור, 2005. Geraldine Pinch, Egyptian Mythology - A Guide to the Gods, Goddesses, and Traditions of Ancient Egypt, Oford, 2002. מדיה וקבצים בנושא סח'מת בוויקישיתוף סח'מת, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ישראלי, עמ' 222. ערך זה הוא קצרמר בנושא מיתולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ג'יימה מייס

ג'יימה מייס (באנגלית Jayma Mays; נולדה ב-16 ביולי 1979) היא שחקנית אמריקאית. היא מוכרת בעיקר בתור אמה פילסברי בסדרת הדרמה המוזיקלית "Glee" ברשת פוקס, ומתפקידה כדבי סטוקר בקומדיית המצבים "המילרים" ברשת CBS. בנוסף היא השתתפה בסרטים "גדול מהסרטים", "פול בלארט: שומר קניון" ו"הדרדסים". מייס נולדה בבריסטול שבטנסי וגדלה בווירג'יניה, בתם של פולט וג'יימס מייס, מורה בבית ספר תיכון שגם עבד בתעשיית כריית פחמים. ההתעניינות של מייס כילדה נעה בין שירה למתמטיקה. כשהייתה בת 15 מייס קיבלה הצעה לעבוד בקריאת מודעות האבל בתחנת הרדיו המקומית. לאחר שסיימה את לימודיה בבית הספר התיכון גראנדי סניור היא קיבלה תואר עמית מהמכללה הקהילתית סאות'ווסט וירג'יניה. לאחר מכן היא למדה באוניברסיטת וירג'יניה טק במשך שנה ואז עברה לאוניברסיטת רדפורד, שם סיימה את לימודיה בשנת 2001 עם תואר בתיאטרון. בשנת 2004 הגיעה הופעתה הראשונה של מייס בטלוויזיה כשהופיעה בסדרה "ג'ואי", סדרת ספין אוף לסדרה "חברים". בשנה שלאחר מכן, היא השתתפה בסרט המותחן "טיסת לילה" בכיכובה של רייצ'ל מקאדמס. הופעותיה בסדרות טלוויזיה כללו את "עמוק באדמה", "הקאמבק", "הפמליה", "איך פגשתי את אמא", "גיבורים" ו"החיים על פי נד". מייס שיחקה בסרטים אחרים כגון: "גיבורי הדגל", "בליינד דייט", היא שיחקה בסרט הפארודיה "גדול מהסרטים" וכאיימי בסרט "פול בלארט: שומר קניון". היא גם שיחקה כחולה בסדרת הדרמה הרפואית "האוס" בפרק משנת 2006. בשנת 2007 היא שיחקה בתפקיד חוזר בסדרה בטי וגילמה את דמותה של שרלוט, בת זוגו של הנרי גראבסטיק. עוד באותה השנה, היא הופיעה בקליפ של השיר "התעוררות" של להקת סוויצ'פוט לצד בעלה אדם קמפבל. כשהסדרה "Glee" עלתה לאוויר, מייס הייתה חלק ראשי מהסט בשלוש העונות הראשונות של הסדרה ולאחר מכן חזרה לתפקידי אורח בעונות ארבע וחמש. במרץ 2010, שיחקה מייס את התפקיד הנשי הראשי בסרט האנימציה "הדרדסים". בשנים 2013-2015 היא כיכבה בסדרה "המילרים" כאשר שיחקה בתפקיד דבי סטוקר. בשנים 2015-2018 מייס כיכבה בסדרת האנימציה "הרפתקאות החתול במגפיים" כאשר דיבבה את דמותה של דולסינאה. בשנים 2017-2018, היא כיכבה בסדרה Trial & Error כאשר גילמה את דמותה של התובעת קארול אן קין. באוקטובר 2007, התחתנה מייס עם בן זוגה השחקן אדם קמפבל. באוגוסט 2016, היא ילדה את בנם הבכור, ג'וד ג'ונס. מדיה וקבצים בנושא ג'יימה מייס בוויקישיתוף ג'יימה מייס, ברשת החברתית אינסטגרם ג'יימה מייס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג'יימה מייס, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי ג'יימה מייס, באתר AllMovie (באנגלית) ג'יימה מייס, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) ג'יימה מייס, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ג'יימה מייס, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) ג'יימה מייס, באתר Last.fm (באנגלית) ג'יימה מייס, באתר AllMusic (באנגלית) ג'יימה מייס, באתר MusicBrainz (באנגלית) ג'יימה מייס, באתר Discogs (באנגלית) ג'יימה מייס, באתר Genius
חזיר (כלי שיט)

חזיר (באיטלקית: Maiale) הוא כינוי לדגם של טורפדו מאויש - כלי שיט קטן, המשמש להובלת לוחמי קומנדו ימי, בשיט מעל המים, בגובה המים או מתחת למים, אשר היה בשירות השייטת העשירית האיטלקית (אנ') בתקופת מלחמת העולם השנייה. עם הקמתה של יחידת הקומנדו הימי של חיל הים הישראלי, שייטת 13, עשתה היחידה שימוש בכלים אלו שנרכשו מאיטליה, ובהמשך השתמשה בדגמים משופרים מתוצרת ישראל. מתחילת שנות ה-50 השתמשה שייטת 13 של חיל הים הישראלי ב"חזירים" באחדים ממבצעיה, שהידועים שבהם הם: פעולת פורט סעיד: בלילה הראשון של מלחמת ששת הימים חדרו לוחמים של שייטת 13 לנמל פורט סעיד על גבי שני חזירים שהורדו מהמשחתת "אח"י יפו". לאחר שסיימו את פעולתם בנמל בלא שמצאו מטרות צבאיות חזרו אל סירת האם ("ציפור"), והטביעו את החזירים. מבצע בולמוס 5: ב-19 במאי 1969, כחודש לפני "מבצע בולמוס 5" בראס עדבייה, ערך כוח של 8 לוחמי שייטת 13, שהגיע ליעד בשני חזירים, סיור מקדים בראס עדבייה, לשם איסוף מודיעין. מבצע בולמוס 6 - הפשיטה על האי גרין: בליל 20 ביולי 1969 פשטו לוחמי שייטת 13 בשיתוף סיירת מטכ"ל על האי גרין, יעד מבוצר בקצה מפרץ סואץ. כוח הרתק של הפעולה הגיע ליעדו באמצעות חזיר. מבצע אסקורט: בליל 7 בספטמבר 1969 פשטו 8 לוחמים של שייטת 13 על שתי הטרפדות המצריות במעגן הצי המצרי ראס סאדאת, דרומית לעיר סואץ. שמונת הלוחמים הגיעו אל הספינות באמצעות שני חזירים והטביעו אותן באמצעות מטעני עלוקה. הפעולה הוכתרה בהצלחה אך במהלך הנסיגה פעל מעצמו מנגנון ההשמדה העצמית של אחד החזירים (בגלל ליקוי שהתגלה במבנה ההנדסי של המוקש), וכתוצאה מכך נהרגו שלושה לוחמים ורביעי נפצע. מבצע ליידי: פשיטה של ארבעה לוחמים משייטת 13 על נמל פורט סעיד במהלך מלחמת יום הכיפורים בלילה שבין 16 ל-17 באוקטובר 1973. הלוחמים הגיעו אל היעד בשני חזירים, שהורדו מנחתת הטנקים אח"י "אשקלון". בפעולה הוטבעו ארבעה כלי שיט מצרים. שני לוחמים של שייטת 13 הוכרזו כחללים שמקום קבורתם לא נודע. בשנת 1979 נכנס לשימוש דגם מתקדם של "חזיר" שנקרא "רם", ושימש להובלת לוחמים. שימוש מבצעי ראשון בדגם זה נעשה לשם טיבוע אוניית מחבלים בשם "טארק" במעגן צור, ב-26 באפריל 1979. צוללת רטובה טורפדו מאויש אריה זאב אלמוג, מפקד שייטת 13 - הפלגות חיי, כנרת, זמורה ביתן, 2014, עמ' 221-211 מדיה וקבצים בנושא חזיר בוויקישיתוף ניר מאור, סיפורו של חזיר, "בין גלים", 9 ספטמבר 2005 עמ' 76. סרטון על החזירים של השייטת העשירית האיטלקית ופעולת אלכסנדריה, באתר "עולם ספינות המלחמה" 29 במרץ 2018. זאב אלמוג, מפקד שייטת 13 - הפלגות חיי, כנרת, זמורה ביתן, 2014, עמ' 718 זאב אלמוג, מפקד שייטת 13 - הפלגות חיי, כנרת, זמורה ביתן, 2014, עמ' 1080-1078
אדם בערבה

"אדם בערבה" הוא פסל מאת הפסל הישראלי יחיאל שמי. הפסל שייך לפיסול המוקדם ביצירותו של שמי וסגנונו משויך אל האמנות הכנענית. הפסל "אדם בערבה" מציג דמות גברית עירומה שאחת מידיה נשענת על דמות של נשר. הדמות מעוצבת במונומנטליות. לבד מגודלו של הפסל, החריג באמנות הישראלית וביצירתו המוקדמת של שמי, גופו הוא שרירי ותווי פניו מודגשות באופן מעט ארכאי. בסגנונו מושפע הפסל מן הפיסול הכנעני ובייחוד מפסלו של יצחק דנציגר "נמרוד" (1939). המוטיב המרכזי בקומפוזיציה של הפסל היא התנועה האלכסונית של גוף הדמות, המרמז על פריצה אל החלל. מוטיב זה מעומת עם האנכיות של דמות הנשר. הפסל הוצג לראשונה בתערוכה בקיבוץ נען בשנת 1953. לאחר סיום התערוכה נשאר הפסל בשטח הקיבוץ. במהלך שנות השישים של המאה ה-20 התגלה הפסל מחדש על ידי אילן אוקו בשטח הקיבוץ ושוקם על ידו. במשך השנים הוצג הפסל בכמה תערוכות. בשנת 1996 הוצג בתערוכה במוזיאון ישראל ובשנת 1997 במוזיאון תל אביב לאמנות. בשנת 2011 הוצג הפסל בתערוכת "הנמרודים החדשים" שהתקיימה בבית האמנים בירושלים. במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 הפך הפסל למוקד של סכסוך בעלות, לאחר ששמי ביקש להשיב את הפסל לחזקתו ואילו אוקו טען כי שמי נטש את הפסל. בינואר 1996 אף היה הפסל אמור להימכר במכירה פומבית של חברת מצא, אולם מכירה זו בוטלה. בשנת 2002 פסק בית המשפט כי הפסל יעבור לרשות שמי. בפסק הדין כתבה השופטת דרורה פלפל כי "יצירת אמנות אינה דומה למיטלטלין רגילים: אמן יולד את יצירתו, היא עבורו חלק מאישיותו ואינו מתייחס אליה כאל נכס קנייני רגיל. לכן, ככל שמדובר על נטישה אפשרית של יצירת אמנות - דרושה לכך (הוכחה) מעבר לעזיבת הפסל בשטח, כדי (לוודא) את כוונת הנטישה. דבר זה לא היה כאן". ראו: סגן כהן, מיכאל, יחיאל שמי, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 1997, עמ' 18. מכירת אמנות ישראלית בהיקף של שני מיליון דולר, באתר וואלה, 12 בינואר 2006 ראו: "שנים אוחזין בפסל", אתר הקיבוצים, 2 במאי 2002.
מיליארד

מיליארד (1,000,000,000) הוא מספר טבעי השווה לאלף מיליונים. בשיטת הספירה האמריקאית משמשת המילה ביליון במקום המילה "מיליארד". בכתיב מדעי, מיליארד נכתב 109. קידומת ה-SI למיליארד היא "גיגה". לדוגמה, גיגה-הרץ שווה ל-1,000 מגה-הרץ שהם 1,000,000,000 הרץ. מהמילה "מיליארד" נגזר הכינוי "מיליארדר" לאדם עשיר מאוד (מילולית: בעל יותר ממיליארד יחידות מטבע בארצו). נהוג להשתמש במספר מיליארד פעמים רבות להצגה "עגולה" של נתונים, כגון שווי חברות (למשל, שווי השוק של חברת אפל, נכון לספטמבר 2020, עומד על כ-2,290 מיליארדי דולרים). מקובל להתייחס למדינות שאוכלוסייתן עולה על מיליארד בני אדם כאל נקודת ציון של גודל. נכון ל-19 בנובמבר 2020, רק שתי מדינות עברו נקודה זו: הרפובליקה העממית של סין והודו; בקרב היבשות רק אסיה ואפריקה חצו נקודה זו. שמות מספרים מיליארד, באתר MathWorld (באנגלית)
חיזב-י אסלאמי גולבודין

חיזב אל-אסלאם גולבדין (בפרסית: حزب إسلامي قلب الدين, נקראת בקיצור HIG) היא מפלגה אסלאמית אפגנית. בשנת 1977 הקים גולבדין הכּמתיאר את "המפלגה האסלאמית" (חיזב-י אסלאמי). בשנת 1979 התפצלה המפלגה לשני פלגים: פלג אחד (באותו השם) בהנהגת מולווי יונאס ח'אליס הידוע בשם "סיעת ח'אליס" שבסיס כוחו הוא בנַנְגַרְהאר. הפלג השני, בראשות גולבדין הכּמתיאר, נקרא "חיזב-י אסלאמי גולבודין". המפלגה תוקצבה רבות על ידי כוחות אנטי סובייטיים דרך שירות הביון הפקיסטני במהלך מלחמת רוסיה באפגניסטן. כוחה של המפלגה שקע בשנות ה-90 של המאה ה-20 עם צמיחת ארגון הטאליבאן. בסוף העשור הראשון של המאה ה-21, "הופיעה מחדש המפלגה כקבוצה צבאית כוחנית אשר נטלה אחריות על מתקפות קטלניות רבות שבוצעו כנגד כוחות הקואליציה באפגניסטן וכנגד שלטונו של חאמיד כרזאי." לאחר מלחמת אפגניסטן ב-2001, הוערך הכוח הלוחם של המפלגה בכמה אלפי אנשים. ב-21 במרץ 2010 (חג הנורוז הפרסי) הודיע דובר "המפלגה האסלאמית" כי משלחת ובה חמישה חברים נמצאת בקאבול כדי להיפגש עם נציגי הממשלה, וכי יש תוכניות להיפגש גם עם נציגי הטאליבאן באפגניסטן. באותו היום, סגן הנשיא של אפגניסטן, מוחמד קאסם פהים, פנה לכוחות המיליציה בצפון אפגניסטן. הוא הכריז כי בעזרתם ניתן יהיה להניח את היסודות לשלום. פהים קרא לכוחות להשתתף בכינוס שתוכנן להתקיים לאחר כחודש. בחודש ינואר 2012, השליח האמריקאי לאזור, מרק גרוסמן, שוחח עם חאמיד כרזאי כחלק משיחות הפיוס; קרזאי הבהיר לו כי אפגניסטן היא זו שצריכה להוביל את המהלך הזה. לפני הפגישה, הודה קרזאי כי קיים שיחות עם "המפלגה האסלאמית" המיליטנטית, כנראה כדי לבסס את מעמדו בשיחות עם ארצות הברית. ביולי 2015, דיווחו כלי התקשורת באפגניסטן כי הכמתיאר קרא לתומכי "המפלגה האסלאמית" לתמוך בארגון המדינה האסלאמית במאבקה נגד הטאליבאן. סוכנות הידיעות רויטרס דיווחה כי דובר "המפלגה האסלאמית" הכחיש ידיעה זו וטען כי היא מזויפת. קיצור בכתב אנגלי: Hezb-e-Islami Gulbuddin. מוחמד טאהר, "שיבתו של גולבודין הכמתיאר להתקוממות האפגנית." מייקל קרואלי, "האיש שלנו בקאבול?" "אפגניסטן פותחת את הדלת בפני המיליטנטים." "שליח ארצות הברית באפגניסטן מקדם שיחות שלום." "הכמתיאר תומך במדינה האסלאמית." "אנשי הכמתיאר מכחישים קשר עם המדינה האסלאמית." ערך זה הוא קצרמר בנושא מפלגות ובנושא אפגניסטן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.