laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מון

האם התכוונתם ל... מון בלאן – הר בצרפת, אחד מהרי האלפים מונז'נבר – מעבר הררי בהרי האלפים מון (כתר) – סוג סמל יפני מון (ג'ורג'יה) – נהר מון (באנגלית: "נהר הירח") בקרבת העיר סוואנה במדינת ג'ורג'יה שבארצות הברית הקרוי על שם השיר מון ריוור מון (אונטריו) – נהר מון (באנגלית: "נהר הירח") בפרובינציית אונטריו שבקנדה מון (תאילנד) – נהר מון בתאילנד, מיובלי נהר המקונג מון ריוור – שיר זוכה פרס גראמי מתוך הסרט ארוחת בוקר בטיפאני מון (קבוצה אתנית) – קבוצה אתנית במדינות דרום-מזרח אסיה מון (שפה) – שפה שמדברים כ-700,000 אנשים בבורמה ובתאילנד, קרויה גם טלאינג. מון (עם) – עם בבורמה ובתאילנד הדובר שפת מון מון (כתב) אישים: אלן מון – מוזיקאי קנדי-ישראלי קית' מון – מתופף להקת הרוק המי מון גון-יונג – שחקנית דרום קוריאנית מון ג'יאה-אין – מנשיאי קוריאה הדרומית
לוקס פוס

לוקס פוס (בגרמנית: Lukas Foss; נולד כלוקס פוקס,‏ 15 באוגוסט 1922 ברלין, גרמניה – 1 בפברואר 2009 ניו יורק) היה מלחין ומנצח יהודי אמריקאי ממוצא גרמני. למד אצל יוליוס גולדשטיין. בשנת 1933 עבר לפריז, שם למד פסנתר אצל לאזאר לוי, חליל צד אצל לואי מואיז, קומפוזיציה אצל נואל גאלון ותזמור אצל פליקס וולפס. בשנת 1937 עבר לארצות הברית ולמד במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה, אצל סרגיי קוסביצקי במרכז המוזיקה ברקשייר (כיום טנגלווד) בעונות הקיץ משנת 1939 עד 1943 וכן, כסטודנט מיוחד, קומפוזיציה אצל פאול הינדמית באוניברסיטת ייל מ-1939 עד 1940. פוס התמנה לפרופסור למוזיקה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס בשנת 1953, במקום ארנולד שנברג. בתקופת עבודתו שם ייסד את הרכב האלתור הקאמרי. הוא הקים את המרכז לאמנויות היצירה והביצוע בשנת 1963 כשעבד באוניברסיטת באפלו. הוא מכהן כפרופסור למוזיקה, תאוריה וקומפוזיציה באוניברסיטת בוסטון מאז 1991. יצירותיו כוללות "וריאציות בארוק", "מחזור זמן" (1960), "שלוש עשרה דרכים להביט בשחרור" (1978), Echoi משנת 1963, "קונצרט רנסאנס" (1990). יצירותיו המוקדמות נכתבו בסגנון נאו-קלאסי, כשהחל להשתמש באלתור מבוקר ובנהלים מקריים בטכניקת שנים עשר הטונים וסריאליות, בעוד שיצירותיו המאוחרות הן רב-סגנוניות. הוא נמנה עם אסכולת בוסטון, יחד עם ארתור ברגר, אירווין פיין, אלכסי הייף, הרולד שפירא וקלאודיו שפיס. בין תלמידיו אורית וולף ושולמית רן. מדיה וקבצים בנושא לוקס פוס בוויקישיתוף לוקס פוס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) לוקס פוס, באתר קומפוניסטן דר גגנווארט לוקס פוס, באתר AllMusic (באנגלית) לוקס פוס, באתר MusicBrainz (באנגלית) לוקס פוס, באתר Discogs (באנגלית) לוקס פוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) לוקס פוס (1922-2009), דף שער בספרייה הלאומית
ויליאם אדולף בוגרו

ויליאם-אדוֹלף בּוּגֶרוֹ (בצרפתית: William-Adolphe Bouguereau;‏ 30 בנובמבר 1825 – 19 באוגוסט 1905) היה צייר צרפתי השייך לזרם "הציור האקדמי" הצרפתי. בוגרו נולד בעיר לה רושל בצרפת. ישנם מקורות סותרים באשר לשמו. יש הקוראים לו ויליאם-אדולף בוגרו, ויש הסבורים כי שמו אדולף-ויליאם בוגרו. בוגרו למד בבית הספר לאמנויות היפות בפריז. הוא זכה במלגה היוקרתית "פרס רומא" בשנת 1850. ציוריו הריאליסטיים העוסקים אף בנושאים מיתולוגיים הוצגו בתערוכות השנתיות של "סלון פריז" במהלך כל הקריירה שלו כצייר. על אף שאיבד מן המוניטין שלו בתחילת המאה ה-20, אולי בשל התנגדותו לזרם האימפרסיוניזם, כיום ישנה הערכה מחדש של עבודתו. בימי חייו צייר בוגרו שמונה מאות עשרים ושש תמונות. בימי חייו נחשב בוגרו לאחד מגדולי הציירים בעולם. בשנת 1900 הציירים בני תקופתו אדגר דגה וקלוד מונה נקבו בשמו כצייר אשר סביר ביותר כי ייזכר כצייר הצרפתי הגדול ביותר במאה ה-19 עד לשנת 2000. עבודותיו נרכשו בתדירות, במחירים גבוהים, במיוחד בידי מיליונרים אמריקנים. לאחר שנת 1920 איבד בוגרו את המוניטין שהיו לו בימי חייו. ייתכן שהדבר נובע מהתפתחויות אמנותיות וחברתיות, שגרמו לתזוזה הן בטעם הקהל, והן ברגישות האמנותית. במשך עשורים שמו אף לא הוזכר באנציקלופדיות. כיום מוצגות עבודותיו ביותר ממאה מוזיאונים. בגיל מתקדם למדי נשא בוגרו לאישה בפעם השנייה את האמנית אליזבת ג'יין גרדנר, אחת מתלמידותיו. הוא השתמש בהשפעתו על מנת לפתוח מוסדות אמנותיים צרפתיים בפני נשים, בפעם הראשונה, לרבות האקדמיה הצרפתית (Académie Française). דיוקן של אליזבט גרדנר על שפת הנחל התופרת נערה מחזיקה לימונים במוזיאון ישראל ויליאם אדולף בוגרו ב"מוזיאון הרשת" William-Adolphe Bouguereau at artrenewal.org המרכז לחידוש האמנות ויליאם אדולף בוגרו, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ויליאם אדולף בוגרו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ויליאם אדולף בוגרו, באתר MusicBrainz (באנגלית) ויליאם אדולף בוגרו, באתר Discogs (באנגלית)
שפה בסכנת הכחדה

שפה בסכנת הכחדה היא שפה שלה דוברים מעטים ביותר, עד כדי סכנה שהשימוש בה יופסק לחלוטין והיא תיעלם, תהליך המכונה היכחדות שפה. למרות שאין כלל מוחלט להגדרת שפה כלשהי כ"בסכנת הכחדה", יש שני קריטריונים מרכזיים: מספר הדוברים של השפה גיל הדוברים שפת איינו, לדוגמה, היא שפה בסכנת הכחדה: רק 300 דוברים שלה נותרו, ומתוכם רק 15 מדברים בה ביומיום. בני נוער מעטים דוברים אותה באופן שוטף. ייתכן ששפה תוגדר בסכנה אף על פי שיש מאות אלפי אנשים שיודעים אותה, מכיוון שהילדים אינם לומדים אותה, או שיש מגמה כללית להחלפת השפה בשפה אחרת. באינדונזיה, למשל, יש כמה שפות הנמצאות בסכנה מפאת תהליך המעבר לשפה הלאומית או לניב מלאי מקומי. לעומת זאת, שפה עשויה שלא להיחשב לשפה בסכנה למרות שיש לה רק 100 דוברים, אם היא השפה העיקרית של הקהילה, ואף הילדים בקהילה דוברים אותה. הגורם העיקרי למיעוט השימוש בשפה הוא הגלובליזציה. בגלל הגלובליזציה יש השפעה גדולה יותר של אמצעי התקשורת גם על מקומות מרוחקים שלפני כן היה קשה להעביר אליהם מידע, ולכן השפות הנפוצות יותר - אלו שבשימוש על ידי רוב האוכלוסייה באזור - מחליפות את השפות המקומיות. בנוסף, ההורים לא מעבירים את השפה הלאה משום שהם רוצים להעניק לילדיהם כלים טובים יותר להצליח, כלכלית, בעתיד. גורם נוסף עשוי להיות עמדת הממשל לגבי השפה. ביוון, לדוגמה, שרר שנים רבות איסור על דיבור או שירה במקדונית. רוב הבלשנים מסכימים כי מבין בערך 6,000-7,000 שפות הקיימות בעולם כיום, כ-3,000 נמצאות בסכנת הכחדה. יש הטוענים כי היכחדות השפות היא בעייתית וצריך למנוע אותה, אפילו במחיר גבוה מאוד אם יש צורך. יש סיבות שונות שתומכי דעה זו מביאים, וביניהן[דרוש מקור][מפני ש...]: מספר עצום של שפות מייצגות שטח גדול ולא ממופה שעליו יכולים פילוסופים, בלשנים ומדענים קוגניטיביים לשרטט את היכולות והמגבלות המלאות של הנפש. שפות מגלמות את התרבות והידע הייחודיים של האזור בו הן מדוברות. שפות משמשות כעדות להבנת ההיסטוריה האנושית. מאידך, יש החושבים שתהליך זה איננו בעייתי, ואף צריך לעודד אותו. מיעוט שפות יקל על התקשורת בין עמים, ויוזיל את עלויות פיתוח מוצרים למדינות שונות, וכך יחסוך לחברות כסף רב. תומכיה הקיצוניים של עמדה זו טוענים כי צריכה להיות שפה אחת בלבד שמשותפת לכל העולם, מה שייצור את היעילות הכלכלית הטובה ביותר - כי כך יימנעו העלויות הקשורות לשוני בשפה. אוניברסיטת לונדון הקימה ארכיון דיגיטלי לשפות שבסכנת הכחדה ובראשו עומדת מנדנה סייפדיניפור. אטלס השפות בסכנת הכחדה בעולם החייאת שפה שפה נכחדת אימפריאליזם לשוני מדיה וקבצים בנושא שפה בסכנת הכחדה בוויקישיתוף מפת השפות בסכנת הכחדה בעולם של ארגון אונסק"ו שפות בסכנת ההכחדה (באנגלית) באתר הקרן הלאומית למדע (National Science Foundation) אלכס דורון, בלי מילים: שפות בסכנת היעלמות, באתר nrg, ‏22 בפברואר 2009 ד"ר אשר שפריר, שפות נכחדות: המילה האחרונה, באתר מגזין מסע אחר רוביק רוזנטל, עולמן של השפות הנכחדות, באתר בלוג השפה העברית של מילון רב-מילים, 29 בחוני 2022
פרויקט הגנום המוזיקלי

פרויקט הגנום המוזיקלי (באנגלית: Music Genome Project) הוא מיזם שנוצר בינואר 2000, במסגרתו צוות של מוזיקאים, טכנאי סאונד ומתכנתים בראשות טים וסטרגרן פעלו "לתפוס את מהות המוזיקה", על ידי הפרדת כל שיר לכ-400 פרמטרים (מאפיינים). השם שנבחר מייצג הקבלה מוזיקלית לפרויקט הגנום האנושי, אלא שבפרויקט זה, במקום גנים יש פרמטרים מוזיקליים. הצירוף הקומבינטורי של פרמטרים אלה מהווה התוויה ליצירת שיר או מלודיה, בדומה לכך שצירוף קומבינטורי של גנים (ואלמנטים נוספים) מהווה תוכנית מתאר ליצירת אורגניזם. ערך מורחב – פנדורה (רדיו אינטרנט) בשנת 2005, לאחר 5 שנות עבודה של משתתפי הפרויקט, עלה האתר פנדורה לרשת. האתר מאפשר למשתמשיו לחקור את טעמם המוזיקלי, בהתאם לעקרונות שהתְוּו בפרויקט הגנום המוזיקלי. המשתמש מקליד שם מבצע (אמן) או שם שיר בודד אותו הוא אוהב, והאתר מנסה למצוא הומולוגיות לשיר, בצורת שירים אחרים הקרובים אליו מבחינת המבנה שלהם או הרכבם (זאת, שוב, בדומה לעקרונות ביואינפורמטים הנהוגים בביולוגיה). עקב מגבלות של זכויות יוצרים, האתר אינו יכול להשמיע את השיר המבוקש מייד, אלא רק לאחר מספר השמעות של שירים אחרים. לאחרונה נכנסו לתוקף מגבלות חדשות, אשר מונעות ממשתמשי האתר המתגוררים מחוץ לגבולות ארצות הברית מלהאזין למוזיקה המושמעת באתר. בין החידושים האחרונים – החברה פיתחה מכשיר רדיו, בעל חיבור WAP לאינטרנט, ממנו ניתן להשמיע רשימות השמעה, בדומה לשירות המופעל באתר והשיקה שירות חדש הנקרא Squeezebox. כיום האתר מממן את עצמו מפרסומות וממשתמשים מנויים, אשר אינם נחשפים לפרסומות ומקבלים הטבות נוספות. Last.fm Shoutcast Last.fm Yahoo! - music Musicovery Pandora.com
סיטה וגיטה

סיטה וגיטה (בהינדית: सीता और गीता) הוא סרט קולנוע הודי שיצא לאקרנים בשנת 1972. הסרט, בכיכובם של המה מליני, דהרמנדרה וסנג'יב קומאר היה גרסה מודרנית, הגם שלא מדויקת לפרטי פרטים, לספרו של מארק טוויין "בן המלך והעני". סרט זה זכה להצלחה רבה בקופות הקולנוע בהודו, באסיה וברוסיה, ואף הגיע לישראל, בשנות השבעים של המאה העשרים. זוג נשוי נקלע לבעיה בכבישים ביום סוער וגשום. הבעל הוא אדם עשיר ואשתו בחודש האחרון להריונה. הם מוצאים מחסה בבית צוענים עני, זוג אחר אשר לא יכול להביא לעולם ילדים. האישה ההרה יולדת בעזרתה של האישה המארחת. נולדות תאומות. יום אחרי עוזב הזוג העשיר את בית העניים כאשר הוא חושב שנולדה להם רק בת אחת, מבלי לדעת שהאישה העניה לקחה את התינוקת השנייה לעצמה. 20 שנים חולפות. הזוג העשיר נהרגו בתאונת דרכים ובתם ה"יחידה" סיטה (המה מליני) נשארה עם דודה ודודתה המרשעת. האישה הצועניה הענייה התאלמנה מבעלה ומגדלת את בתה גיטה (המה מליני), אשר אותה חטפה לפני שנים. סיטה וגיטה זהות במראה, אך סיטה כנועה, ביישנית ואומללה אשר עוברת התייחסות קשה מטעם אשתו של דודה, וכל ימיה עובדת כמשרתת בביתה מבלי להבין שבית זה שייך לה, ואילו גיטה חצופה, עקשנית, נערת רחוב אשר חיה כמו צוענייה ומתפרנסת מריקודים והצגות ברחוב, יחד עם בחור שכונתי אחר, רקה (דהרמנדרה). יום אחד סיטה מואסת בחייה הקשים בביתה עם דודתה, ובורחת מהבית כדי להתאבד. בני המשפחה מדווחים למשטרה לחפשה משום שבלעדיה ובלי חתימתה הם לא יקבלו את הסכום החודשי אשר הייתה מקבלת סיטה. גם גיטה בורחת מביתה, עקב מריבה שגרתית עם אמה. כאשר סיטה מנסה לזרוק עצמה לאגם, חושב רקה שזוהי גיטה ומציל אותה. כך מגיעה סיטה לביתה של גיטה, ושם מתקבלת באהבה, כפי שמעולם לא נתקבלה. גיטה לעומתה, מגיעה במקרה למשטרה, שם מזוהה כסיטה. השוטרים לוקחים אותה לבית דודה של סיטה (שהוא גם דודה שלה, כמובן), ושם היא מגלה עד כמה רע היחס של אשתו של דודה כלפי כל הבית, וכן יחסו של אחיה של אשתו, אשר בזמנו ניסה גם לאנוס את סיטה. גיטה, אשר גדלה ברחוב, לימדה לקח את שניהם והפכה להיות בעלת הבית, כראוי. היא אינה רוצה לחיות שם, אך רחמיה נכמרים על סבתה, אמו של אביה, והיא מחליטה להישאר ולהשליט שם סדר. העלילה הופכת לקומדיית טעויות אשר במרכזה עומדות סיטה וגיטה. "סיטה וגיטה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "סיטה וגיטה", באתר נטפליקס "סיטה וגיטה", באתר AllMovie (באנגלית) "סיטה וגיטה", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
שמחה חלד

שמחה חלד (נולד ב-1944) הוא צ'לן ומנצח ישראלי. שמחה חלד נולד בנתניה. הוא בוגר המחזור הראשון של התיכון לאמנויות "תלמה ילין". במשך שנים אחדות היה צ'לן ראשי של התזמורת הפילהרמונית הישראלית. כמו כן עסק בנגינת מוזיקה קאמרית, כשותף לשלישיית יובל במשך 26 שנים, עם הפסנתרן יונתן זק והכנר אורי פיאנקה. כמו כן הופיע עם הרבה מטובי המוזיקאים בעולם (כמו הנריק שרינג, אידה הנדל, ז'אן-פייר רמפל, שלמה מינץ, גיל שחם, יפים ברונפמן) ובישראל (כמו אורית וולף, חגי שחם, מורן כץ, להב שני, ויקטור סטניסלבסקי, ועוד). חלד הופיע כסולן עם תזמורות מן הגדולות והחשובות בעולם, ביניהן תזמורת קליבלנד, תזמורת בולטימור, תזמורת פיטסברג והתזמורת הפילהרמונית הישראלית. בין המנצחים שתחת שרביטם ניגן היו לורין מאזל, זובין מהטה, אנטל דוראטי הרברט בלומשטדט, יואל לוי ואחרים. לאחר שנים של הופעות כצ'לן, הרחיב את פעילותו לניצוח, הן בישראל והן מחוצה לה. הוא ניצח על רוב התזמורות בפולין (היה המנצח הראשי של התזמורת הפומרנית בפולין) ואף כיהן כמנהל המוזיקלי של פסטיבל הידידות ישראל-פולין, בחסות ממשלותיהן של שתי המדינות. במסגרת הפסטיבל התארחו סולנים ומלחינים מישראל והופיעו עם תזמורת סינפונייטה על שם ארתור רובינשטיין בלודז'. חלד ניצח על האופרה לה טרוויאטה של ורדי בבית האופרה מוזיקה נובה בפולין. בחגיגות יובל ה-50 של מדינת ישראל ניצח בסיורים בחוץ לארץ על התזמורת הקאמרית הישראלית ועל הקאמרטה הישראלית ירושלים. הוא ניצח על ביצועי בכורה של יצירות פרי עטם של המלחינים הישראלים דניאל שליט, ציפי פליישר, צבי אבני, יוסי מר חיים, אנדרה היידו ועוד. שמחה חלד הקליט יותר ממאה יצירות על תקליטורים בחברות כמו דויטשה גרמופון, CBS, ישראדיסק, CENTAUR, קלסיקו, ואחרות. רבים מהתקליטורים זכו בפרסים כמו "תקליט החודש" ו"תקליט השנה". במשך שנים שימש חלד מנהל אמנותי של הסדרה "קונצרט פלוס" בניו יורק, ששודרה בקביעות ברדיו WQXR ונודעה ברפרטואר החדשני שלה. כן היה יועץ מוזיקלי לכמה אוניברסיטאות וסדרות של מוזיקה קאמרית במכון ויצמן ברחובות ובערים שונות בישראל. שמחה חלד הוא אחיו של המוזיקאי והוגה הדעות ד"ר דניאל שליט. מדיה וקבצים בנושא שמחה חלד בוויקישיתוף ביוגרפיה של שמחה חלד באתר הבמה שמחה חלד, ברשת החברתית פייסבוק שמחה חלד, סרטונים בערוץ היוטיוב שמחה חלד, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פרובנסלית יהודית

פרובנסלית יהודית (או שׁוּאַדִית) היה כינויה של קבוצת הניבים שבהם דיברו יהודי חבל פרובאנס שבדרום צרפת. הפרובנסלית היהודית מחולקת לשפה מדוברת ולשפה ספרותית. זוהי שפה קריאולית, המשלבת בין צרפתית, אוקסיטנית ועברית. בין המאפיינים הפונולוגיים של השפה - הפיכת האותיות "ש", "ס", "צ" ו-"ת" לאות "פ", והאות "ח" ל"ר". דוגמאות: צורה - פורה, חכמה - רורמה, אמת - אמף, מסילה - מפילה, שכל - פכל. בשפה הספרותית השתמשו בכתיבה באותיות עבריות ולא באותיות לטיניות. היום ידועים חיבורים שחוברו כגון שירי שמחה ששרו בפורים, בבריתות ובאירועים שמחים בשפה הפרובנסלית. כמו כן שרדו טקסטים מהתקופה, למשל קטע ממגילת אסתר וגם סידור מהמאות ה-14 וה-15. לשפה זו תורגמה גם מגילת אסתר באותיות עבריות, אך אין בה שימוש במילים העבריות; לעומת זאת, בסידור נשארו ביטויים עבריים שיש קושי לתרגמם (כגון: פאה, חטאת). לקראת סוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19, עם המהפכה הצרפתית, החלה השפה הפרובנסלית היהודית לדעוך, ויהודים עברו לדבר בצרפתית. בשנת 1977 נפטר האדם האחרון שדיבר פרובנסלית יהודית - הסופר ארמנד לונל. פיטר נהון, Modern Judeo-Provençal as Known from Its Sole Textual Testimony: Harcanot et Barcanot (Critical Edition and Linguistic Analysis), Journal of Jewish Languages. doi: https://doi.org/10.1163/22134638-bja10014 סימון מרג'ן-אוחנא, המרכיב העברי בפרובנסלית ובצרפתית של יהודי ארבע הקהילות של מדינת האפיפיור, מסורות 15, המכון למדעי היהדות, האוניברסיטה העברית, ירושלים, 2010, 135–154 דף על ארמנד לונל, באתר בית התפוצות
פסטיבל רוויניה

פסטיבל רוויניה (באנגלית: Ravinia Festival) הוא פסטיבל מוזיקה שנתי, שמתקיים כל קיץ בפארק רוויניה שבהיילנד פארק, אילינוי, ארצות הברית. הוא משמש נוה קיץ של התזמורת הסימפונית של שיקגו מאז שנת 1906. הפסטיבל כולל קונצרטים סימפוניים, במקרים רבים עם סולנים אורחים, כמו גם מופעי ג'אז, בלוז, מוזיקה עממית ורוק. מלבד מופעי מוזיקה יש בו גם בלט, דרמה ותוכניות חינוכיות, שנמשכות לכל אורך השנה. הפארק משתרע על 150 דונם של סביבה כפרית וכולל אמפיתיאטרון פתוח, גנים מעוצבים, מסעדה ודוכני ממכר של בעלי זיכיונות, וכן ביתן קונצרטים ומבנה ללימודי מוזיקה. פיקניק בשטח הפארק בשעות שלפני הקונצרטים היא מסורת ארוכת-ימים בשיקגו. הרכבת עוצרת בפארק רוויניה במיוחד, לפני ואחרי קונצרטים, והמקום מהווה אתר טיולים מקובל ברבים. מספר המבקרים עולה לא פעם על 600,000. מדיה וקבצים בנושא פסטיבל רוויניה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פסטיבל רוויניה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ג'רום לבנטל

ג'רום לבנטל (נולד ב-12 בפברואר 1932 בפילדלפיה) הוא פסנתרן יהודי-אמריקאי. משמש כפרופסור לפסנתר בבית ספר ג'וליארד למוזיקה בניו יורק, שם הוא מכהן גם כיושב ראש מחלקת הפסנתר. הופעת הבכורה שלו הייתה בגיל 13 עם תזמורת פילדלפיה. לימודיו כללו שיעורים עם ויליאם קאפל ואדוארד שטויירמן בג'וליארד בארצות הברית ועם אלפרד קורטו באקול נורמל בפריז. כמנצח בתחרות המלכה אליזבת בבריסל (1960) ובתחרות בוזוני בבולצאנו, איטליה, הוא מוזמן לעיתים קרובות לשפוט בתחרויות פסנתר בינלאומיות. לבנטל מוכר כמומחה לליסט, לצ'ייקובסקי ובאופן כללי יותר, למוזיקה וירטואוזית מתקופת הרומנטיקה המאוחרת. בין הקלטותיו קונצרטים לפסנתר של ליסט עם התזמורת הסימפונית של ונקובר וכל מחזור הקונצרטים של צ'ייקובסקי עם התזמורת הסימפונית של לונדון. יש לו רפרטואר רחב-יריעה, והוא נשוא הקדשה של הרבה יצירות חדשות. הוא אף גילה כמה יצירות פסנתר נדירות מן התקופה הרומנטית, כמו הקונצרט השלישי של פרנץ ליסט, שערך תלמידו ג'יי רונבלט. ג'רום לבנטל, באתר MusicBrainz (באנגלית) ג'רום לבנטל, באתר Discogs (באנגלית)
המוזיאון הלאומי של נארה

המוזיאון הלאומי של נארה (ביפנית: 奈良国立博物館) הוא מוזיאון לאמנות הממוקם בעיר נארה שבחבל קנסאי ביפן. המוזיאון הלאומי של נארה הוקם בשנת 1889 כמוזיאון אימפריאלי (帝国奈良博物館) של האימפריה היפנית. המוזיאון הוקם בנארה, שהייתה בירת יפן בין השנים 710–784 ונקראה "הֵייג'וֹ-קיוֹ" באותה עת. מבנה המוזיאון הוקם בשנת 1894 בסגנון מערבי המאפיין את תקופת מייג'י ובשנת 1895 פתח המוזיאון את התצוגה הראשונה שלו. המוזיאון מציג פריטים מתקופת הייאן ומתקופת אדו. בשנת 1914 הועברו אל המוזיאון פריטים מה"שוסו אין" (正倉院), בית האוצר של מקדש "טודאי-ג'י" בנארה, ופריטים מבית אוצר זה מוצגים במוזיאון בתערוכות מתחלפות. בשנת 1972 הוקם האגף המערבי של המוזיאון ובשנת 1997 נפתח אגף מזרחי ומעבר המקשר בין שני אגפים אלו, המציגים בעיקר פיסול בודהיסטי וכן תערוכות מתחלפות. גן המוזיאון מכיל בית תה שמקורו באחד ממקדשי המשנה של מקדש קופוקו-ג'י (興福寺), שהועבר אל המוזיאון לשימור בשנת 1892. המוזיאון מורכב מארבע גלריות. המוזיאון מציג בעיקר יצירות אומנות בודהיסטיות או יצירות אומנות יפניות, ומכיל את האוסף הנרחב ביותר של אמנות בודהיסטית מבין כל המוזיאונים ביפן. אולם הפסלים הבודהיסטי של נארה כולל 13 גלריות תצוגה המציגות פסלים בודהיסטים מתקופת אסוקה לתקופת מורומאצ'י. מדיה וקבצים בנושא המוזיאון הלאומי של נארה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של המוזיאון הלאומי של נארה (ביפנית) אתר האינטרנט הרשמי של המוזיאון הלאומי של נארה (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של המוזיאון הלאומי של נארה (במנדרינית תקנית) אתר האינטרנט הרשמי של המוזיאון הלאומי של נארה (בקוריאנית) המוזיאון הלאומי של נארה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) המוזיאון הלאומי של נארה, סרטונים בערוץ היוטיוב המוזיאון הלאומי של נארה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) השער ליפן ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיאונים ובנושא יפן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פסטיבל מנורת לילה

פסטיבל מנורת לילה הוא פסטיבל אמנות ואור שנתי בן שלושה לילות, המתקיים מאז שנת 2014 בשכונת נווה שאנן בתל אביב-יפו. לרוב מתקיים הפסטיבל בתקופת חג המולד וחג החנוכה, שבה הלילות הארוכים בשנה. הוא כולל מיצבי ומיצגי אמנות ואור של אמנים, מעצבים, פעילים חברתיים ויוצרים רב-תחומיים. הרחובות שבהם נערך הפסטיבל נבנו לפי תוכנית המנורה, התוכנית המקורית של השכונה, בצורת חנוכייה שבה שמונה קנים ובמרכזם שָמש (רחוב לוינסקי). התוכנית לא הושלמה, ונקטעה בחלקה הדרומי עם הקמת התחנה המרכזית החדשה של תל אביב. בשונה מפסטיבלי אור אחרים, המתרחשים באזורי תיירות, פסטיבל מנורת לילה מתקיים בשכונה רוויה במתחים חברתיים ועירוניים. הוא מתקיים בשיתוף עיריית תל אביב-יפו ולאורך השנים נתמך על ידי הקרן לתרבות בפריפריה של משרד התרבות והספורט, חברת החשמל לישראל וחברת התאורה יאיר דורם. הפסטיבל נוסד בשנת 2014 על ידי האוצרים עברי באומגרטן ויאשה רוזוב, יזמי תרבות ופעילים עירוניים. הפסטיבל הראשון התקיים בדצמבר 2014, ומשך כ-10,000 מבקרים. בשנתו השנייה משך הפסטיבל כ-20,000 מבקרים. הציגו בו עשרות אמנים, בהם תום לאב ולולו פליי, יעל פרי, לארה גבריאלי, דדי אליאס וקואופרטיב קוצ'ינטה (Kuchinate). בשנתו השלישית משך הפסטיבל כ-28,000 מבקרים. בין האמנים שהציגו בו היו אורי זמיר, מאי אלימלך, האחיות לוז, אורי הולבן, עוז מלול וסיגלית לנדאו. הפסטיבל הרביעי ב-2017 משך כ-40,000 מבקרים. הציגו בו כ-40 אמנים, ביניהם סיגלית לנדאו, אורי הולבן, שאול צמח ונטלי מנדל. בשנת 2018, שנתו החמישית של הפסטיבל, הוא התקיים ב-20 וב-22 בדצמבר ואירח את האוצרת רווית הררי. הפסטיבל השישי והאחרון התקיים בינואר 2020, ואירח את האוצרת נוגה דוידסון. בעקבות פתיחת חדר משאבות מים עירוני נטוש בעורף כיכר ארלינגר פיין באירועי הפסטיבל בשנת 2015 ובשנת 2016, הגישו מנהלי הפסטיבל לקרן בלומברג תוכנית הפעלה והקמה של גלריה עירונית קבועה במבנה. גלריית המשאבה נחנכה בפסטיבל 2017. היא שופצה ונחנכה בשנת 2018, והיא היום הגלריה העירונית השנייה של עיריית תל אביב-יפו. פסטיבל מנורת לילה, ברשת החברתית פייסבוק Leave a light on for south Tel Aviv, Times of Israel 2015 מנורת לילה #3, מאת עברי באומגרטן, מגזין כולעיצוב, 13 בפברואר 2017 פסטיבל "מנורת לילה" יתקיים בנווה שאנן זו הפעם הרביעית, ימים אחרי אישור החוק לגירוש וכליאת מבקשי המקלט, טיים אאוט תל אביב (2017) יותם יעקבסון, ‏מנורת הקסמים, באתר גלובס, 6 בדצמבר 2017 מחאה של החזית לשחרור דרום תל אביב בפסטיבל מנורת לילה 2016 The Jerusalem Post קול קורא מפסטיבל "מנורת לילה", באתר ערב רב, 15 באוקטובר 2014 מעיין יחבס, ‏"מנורת הלילה": פסטיבל האמנות שרוצה להאיר את נווה שאנן, באתר "Time Out ישראל", 24 בדצמבר 2014 פסטיבל "מנורת לילה" 2015 – שלושה לילות של אמנות ואור בשכונת נווה שאנן, באתר הקהילתי של שכונות דרום תל אביב, 15 בדצמבר 2015 אמנות ואור בנווה שאנן – פסטיבל מנורת לילה חוזר, באתר הקהילתי של שכונות דרום תל אביב, 11 בדצמבר 2016 פסטיבל מנורת לילה חוזר – מאירים את שכונת נווה שאנן ואת גן החשמל, באתר הקהילתי של שכונות דרום תל אביב, 28 בנובמבר 2017 שירי הדר, מאירים את הלילה בנווה שאנן, באתר ynet, 20 בדצמבר 2018 פסטיבל מנורת לילה 5 יוצא לדרך, באתר הקהילתי של שכונות דרום תל אביב פסטיבל מנורת לילה 2020 בנווה שאנן, באתר הארץ
ארתור והמינימונים (סדרת טלוויזיה, 2018)

ארתור והמינימונים - הסדרה (באנגלית: Arthur and the Minimoys - The Series) היא סדרת אנימציה ממוחשבת המבוסס מבוסס על הספר והעל הסרט המקורי הילדים "ארתור והמינימונים". עלילותיו של ארתור וחבריו בטאמש וסלניה בעולם המינימונים הנלחמים בכוחות הרשע מלתזסאר שרוצה לנקום ולשבוט בעולם המנימונים עם בנו דארקוס. ארתור - ילד שהפך למינימון ומנסה להציל את עולם המינימונים ממלתזאר. בטאמש - מינימון שמנמן וצעיר וחבר של ארתור סליניה - מינימונית נסיכה וביתו של המלך אשר אוהבת את ארתור. מלתזאר - הנבל של הסדרה, רוצה לנקום ולשלוט בעולם המינימונים וגם בעולמם של בני האדם. דארקוס - בנו של מאלתזאר וגם זה שעוזר לו במזימותיו, לא חכם במיוחד. המלך - אבא של סליניה והשליט של עולם המינימונים. דניאל מגון - ארתור לין כהן - בטאמש אלעד סמוכה - סליניה גדי לוי - מלתזאר יובל בינדר - דארקוס צביקה פורמן - המלך "ארתור והמינימונים", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "ארתור והמינימונים", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
Out In Africa

פסטיבל הסרטים הלהט"בי בדרום אפריקה Out In Africa (באנגלית: Out In Africa South African Gay and Lesbian Film Festival, או OIA) הוא פסטיבל קולנוע להט"בי אשר נוסד בשנת 1994 כדי לחגוג את ההכללה בחוקת דרום אפריקה של סעיף האוסר אפליה על רקע של נטייה מינית. מטרת הפסטיבל הייתה לשנות את המצב של חוסר הנראות של לסביות, הומואים, ביסקסואלים, טרנסג'נדרים ואינטרסקס (להט"ב) בחברה ובתרבות הדרום אפריקאית, אחרי עשרות שנים של דיכוי באפרטהייד, ולהיאבק נגד דימויים שליליים של להט"בים בקהילות מסורתית ודתיות, וכן כדי לשמש פלטפורמה לדיון על המצב של להט"בים בדמוקרטיה החדשה. הפסטיבל נערך מדי שנה ביוהנסבורג ובקייפטאון, עם פסטיבלי "לווין" קטנים יותר בעיירות אחרות. הפסטיבל פועל במשך כ-20 ימים בכל שנה, בין סוף ספטמבר עד תחילת נובמבר. מוצגים בו סרטים מקומיים ובינלאומיים, מז'אנרים שונים, כולל סרטים קצרים, תיעודיים, קומדיות ודרמות.  אתר האינטרנט הרשמי של Out In Africa Out In Africa, ברשת החברתית פייסבוק
ת'ול

תֻ'וַל (בערבית: ثُوَل) היא עיר במחוז מכה שבמערב ערב הסעודית. העיר שוכנת לחופו של ים סוף, 80 ק"מ צפונית לג'דה. בשנת 2007 נבחרה עיר זאת למקום משכנה של אוניברסיטת המלך עבדאללה למדע וטכנולוגיה. העיר הייתה מפורסמת במשך שנים כמרכז דיג מרכזי, עד שחיל הים הסעודי בנה אותה מחדש. כיום במזח הדיג שבעיר מתבצעות בעיקר עבודות יד. העיר קרויה על שם עמק פת'ול (فثول) המקיף את העיר בדרומה ובמזרחה. בעת האחרונה עברה העיר תנופת פיתוח גדולה, בייחוד לאור הקמת אוניברסיטת המלך עבדאללה למדע וטכנולוגיה. פרט לאוניברסיטה ישנם כמה משרדים ממשלתיים הממוקמים בעיר זו. בעבר נקראה העיר ת'ול בשם דעיג'יה (دعيجية). העיר ת'ול הייתה מרכז מסחרי חשוב עבור הכפרים שלידה עקב השוק שהיה ממוקם בה. כמו כן בעיר זו שכנו בני השבט ג'חאדלה (جحادلة) שעיסוקם המרכזי היה שליית פנינים ומכירתם במקומות מרכזיים על חוף הים האדום, כמו נמל מאסאווה באריתריאה ונמל סווקין בסודאן. התפתחות העיר הקטינה את מספר התושבים העוסקים בשליית פנינים וכיום אין תושבים העוסקים במקצוע זה. שייח' עאתק אלבלאדי (عاتق البلادي) תיאר את העיר דעיג'יה כך: "דעיג'יה היא עיר חוף קטנה ותוססת, בעלת שכונות רבות שבהם ישנם מסגדים, תחנות משטרה, מרפאות וכמה בתי ספר השוכנים סמוך לכביש המחבר את ג'דה וראבע' (אנ') (رابغ). מלאכתם המקורית של תושבי העיר הייתה דיג והיום עיר זאת נקראת בשם ת'ול. העיר ת'ול מוזכרת בשיר שכתב המשורר מכי שהאב אלדין אחמד בן אלחסין (مكي شهاب الدين أحمد بن الحسين) (בנו של השריף של מכה בראכת בן מוחמד) בשנת 912 להיג'רה. אוניברסיטת המלך עבדאללה למדע וטכנולוגיה הנמל של ת'ול: נמל קדום שהוקם לפני כמה מאות שנים. נמל זה ידוע בעיקר בשל שפע הדגים והפנינם שבו, זאת לצד שוניות אלמוגים מרהיבות הממוקמות בחופים שלצידו. הכורניש (אנ') של ת'ול: נבנה על ידי החברה עראמקו הסעודית והוא ממוקם בסמוך לעיר. בניין העירייה מסגד החוף האי המלכותי (الجزيرة الملكية) ג'דה ההיסטורית אוניברסיטת המלך עבדאללה למדע וטכנולוגיה מדיה וקבצים בנושא ת'ול בוויקישיתוף Mecca Region (Saudi Arabia): Places in Governorates - Population Statistics, Charts and Map, citypopulation.de