ספירת העומר

סְפִירַת הָעוֹמֶר היא מצוות עשה מתוך תרי"ג מצוות, לספור כל יום במשך 49 ימים בין פסח לשבועות. ביום החמישים של הספירה חוגגים את חג השבועות, שנקרא על שם שבעת השבועות של הספירה. תקופה זו, שבה חלה המצווה, מכונה 'ימי ספירת העומר'. לפי חז"ל מתחילה הספירה בליל ט"ז בניסן, שהוא היום הראשון של חול המועד פסח והיום שבו נעשית הקרבת מנחת העומר. בתורה נכתב שיש לספור את הימים והשבועות החל מיום הבאת מנחת העומר. מנחה זאת הייתה קורבן שעורים מראשית הקציר, שהובאה לבית המקדש למחרת יום החג הראשון של פסח. המילה "עומר" בשם הקורבן מציינת כמות מתוך התבואה, שאותה הכהן היה מניף לפני ה'. על שם הנפה זאת, הקורבן נקרא גם "עומר התנופה". מצוות הספירה מופיעה בספר ויקרא ובספר דברים: וּסְפַרְתֶּם לָכֶם מִמָּחֳרַת הַשַּׁבָּת, מִיּוֹם הֲבִיאֲכֶם אֶת עֹמֶר הַתְּנוּפָה – שֶׁבַע שַׁבָּתוֹת תְּמִימֹת תִּהְיֶינָה. עַד מִמָּחֳרַת הַשַּׁבָּת הַשְּׁבִיעִת תִּסְפְּרוּ חֲמִשִּׁים יוֹם, וְהִקְרַבְתֶּם מִנְחָה חֲדָשָׁה לַה'. — ספר ויקרא, פרק כ"ג, פסוקים ט"ו–ט"ז שִׁבְעָה שָׁבֻעֹת תִּסְפָּר-לָךְ: מֵהָחֵל חֶרְמֵשׁ בַּקָּמָה, תָּחֵל לִסְפֹּר שִׁבְעָה שָׁבֻעוֹת. וְעָשִׂיתָ חַג שָׁבֻעוֹת לַה' אֱלֹהֶיךָ, מִסַּת נִדְבַת יָדְךָ אֲשֶׁר תִּתֵּן, כַּאֲשֶׁר יְבָרֶכְךָ ה' אֱלֹהֶיךָ. — ספר דברים, פרק ט"ז, פסוקים ט'–י' מנחת העומר הייתה למעשה קורבן ביכורים של קציר השעורים, והתירה לאכילה את התבואה החדשה, שהייתה אסורה עד להבאת קורבן משום איסור חדש. בשבועות היו מביאים לבית המקדש את מנחת שתי הלחם, שהייתה קורבן ביכורים של קציר החיטים, והתירה את הקרבת המנחות במקדש מהתבואה החדשה. ערך מורחב – ממחרת השבת בתקופת בית שני התווכחו הכתות היהודיות השונות בנוגע למשמעות הפסוק: ”וּסְפַרְתֶּם לָכֶם מִמָּחֳרַת הַשַּׁבָּת מִיּוֹם הֲבִיאֲכֶם אֶת עֹמֶר הַתְּנוּפָה שֶׁבַע שַׁבָּתוֹת תְּמִימֹת תִּהְיֶינָה.” (ויקרא, כ"ג, ט"ו). במוקד הוויכוח עמדו פירושים שונים למילה "שבת". המחלוקת השליכה על מועד הקרבת העומר, מועד תחילת ספירת העומר וכפועל יוצא גם על מועד חג השבועות. מחלוקת זו נמשכת עד ימינו: היהדות הרבנית, שאליה משתייכים כיום מרבית היהודים, מחזיקה בעמדת הפרושים, לעומת הקראים והשומרונים שמחזיקים בעמדת הצדוקים והבייתוסים. חג הפסח: הפרושים פירשו את הכתוב על פי מסורת התורה שבעל-פה, ולפיה "השבת" המוזכרת בתורה היא יום טוב הראשון של פסח, ולא שבת במובן הנפוץ, היינו היום השביעי בשבוע. לפיכך, לטענתם, היום הראשון לעומר הוא היום הראשון של חול המועד פסח. הפרושים מצאו ראיה למסורת אבותם בהמשך הפרשה, שם נאמר בקשר ליום הכיפורים: ”שַׁבַּת שַׁבָּתוֹן הוּא לָכֶם, וְעִנִּיתֶם אֶת-נַפְשֹׁתיכֶם” (ויקרא, כ"ג, ל"ב), וגם מצאו עוד מקום שבו חג נקרא שבת. בתלמוד הבבלי מופיע דיון המצדיק את עמדת הפרושים ומתפלמס עם עמדות אחרות. לפי גישה זו, חג השבועות חל תמיד ביום החמישים ממוצאי יום טוב הראשון של הפסח. כיום, בלוח העברי הקבוע, מועדו הוא תמיד ו' בסיוון. שביעי של פסח: גם במסורת ביתא ישראל פורשה המילה "שבת" כמתייחסת לחג, אך לא ליום החג הראשון אלא לשביעי של פסח. אי לכך חל חג השבועות שישה ימים מאוחר יותר, בי"ב בסיוון ולא בו' בסיוון. שבת בראשית לאחר הפסח: הצדוקים והבייתוסים, שלא האמינו בתורה שבעל-פה, טענו כי "השבת" המוזכרת ביחס לספירת העומר היא אותה שבת המוזכרת ברוב התורה, כלומר היום השביעי בשבוע, שכונה בפי הפרושים "שבת בראשית". לפי עמדתם, היום הראשון לעומר הוא יום ראשון מימות השבוע, שחל אחרי הקרבת הפסח. לפי גישה זו, יוצא שלחג השבועות אין תאריך קבוע בלוח השנה, אך הוא יוצא תמיד ביום ראשון. שבת בראשית לאחר שביעי של פסח: בלוח השנה במגילות קומראן, כל תאריך בשנה מתקיים תמיד באותו יום בשבוע. לפי המגילות, ספירת העומר מתחילה ביום ראשון שאחרי שביעי של פסח, בתאריך כ"ו בניסן. חג שבועות חל ביום ראשון, ט"ו בסיוון. כמו כן, במגילת המקדש מופיעות שתי ספירות נוספות ושני חגי ביכורים נוספים. בחג השבועות מתחילה ספירה עד מועד התירוש, שחל ביום ראשון, ג' באב. לבסוף, במועד התירוש מתחילה ספירה עד מועד היצהר, שחל ביום ראשון, כ"ב באלול. ישנה מחלוקת בהלכה בשאלה האם מצוות הספירה תלויה בקיום בית המקדש, שבו היה קרב קורבן העומר. אפשרות אחת היא שהספירה אינה תלויה בהקרבת העומר, ולכן גם בזמן שבית המקדש איננו, המצווה מחייבת מדאורייתא. אפשרות שנייה היא שבהיעדר מקדש, חיוב המצווה הוא מדרבנן בלבד, "זכר למקדש". לדעת רוב הפוסקים, בזמן שאין המקדש קיים, הספירה היא מדרבנן. אולם הרמב"ם פוסק שגם בהיעדר מקדש, מצוות הספירה היא מדאורייתא. המצווה לספור מוטלת על כל איש מישראל. הדבר נלמד מלשון הכתוב 'וספרתם לכם', שתהא ספירה לכל אחד ואחד, להבדיל ממצוות ספירת שנות היובל שכתוב בה 'וספרת לך', והיא מוטלת על בית הדין בלבד. עם זאת, לפי דעת רוב הראשונים, ספירת העומר היא ממצוות עשה שהזמן גרמן ולכן נשים פטורות מהמצווה. דעת הרמב"ן היא שאין זו מצוות עשה שהזמן גרמה ונשים חייבות לספור. הפוסקים נחלקו האם אישה שרוצה לספור רשאית לברך על הספירה: למנהג הספרדים (שולחן ערוך) אין לאישה לברך על מצוות עשה שהזמן גרמן ובכלל זה גם ספירת העומר. למנהג האשכנזים (רמ"א) מותר לאשה שמקיימת מצוות עשה שהזמן גרמן לברך על המצווה. עם זאת כמה מהפוסקים האשכנזים (למשל: המגן אברהם והמשנה ברורה) הורו שאין לאשה לברך על הספירה. חלק מן הפוסקים האשכנזים נימקו את האיסור לאשה לברך על הספירה בכך שהיא בוודאות תטעה באחד הימים וממילא ברכותיה יהו לבטלה. לפי פוסקים אשכנזים רבים, אישה שיודעת בעצמה שיכולה לספור את כל הספירה ולא תשכח אף יום רשאית לספור בברכה[דרוש מקור]. לפי חלק מהפוסקים בדור האחרון, נשים הלומדות לימודים תורניים, כגון בנות מדרשה, טוענות רבניות וכו', יכולות לספור בברכה[דרוש מקור]. בהלכה נדונה השאלה האם כל לילה ולילה מהווה מצווה בפני עצמה, או שספירת כל הלילות היא מצווה אחת. בתלמוד הבבלי מופיע שהאמורא אביי אמר שיש מצווה למנות ימים ומצווה למנות שבועות. הבסיס לדבריו הוא לשון התורה: "וספרתם... שבע שבתות", שבת בלשון המקרא הוא שבוע, ולאחר מכן נאמר: "תספרו חמישים יום". עוד נאמר בתלמוד שם, שהאמורא אמימר מנה רק ימים ולא שבועות, מכיוון שהספירה בזמן הזה היא רק זכר למקדש. ההלכה נפסקה כאביי שצריך לספור גם ימים וגם שבועות. יש ראשונים שפירשו שיש למנות את מספר השבועות רק בימים בהם נשלם שבוע של ספירה, כלומר ביום השביעי, הארבעה עשר וכן הלאה, ורק בהם אומרים את מספר הימים ומוסיפים 'שהם שבוע אחד', 'שהם שני שבועות' וכן הלאה. הראבי"ה הביא מרבותיו פירוש הפוך, שיש לספור לפי השבועות ולהוסיף את היתרה בימים, כגון ביום התשיעי 'היום שבוע אחד ושני ימים'. כבר הר"ן בסוף פסחים כתב ש"ברוב המקומות החמירו על עצמם לומר בכל יום: 'היום כך וכך לעומר, שהם כך וכך שבועות [וכך וכך] ימים' ". כלומר, כל יום אומרים את סך הכול של הימים, ומוסיפים 'שהם', ואומרים את מספר השבועות ואת יתרת הימים, וכך המנהג היום. לדיון זה ישנה השלכה על מקרה שבו אדם שכח לספור יום אחד. אם כל ספירה בכל לילה מהווה מצווה בפני עצמה, הוא יכול להמשיך לספור בימים הבאים. אם ספירת כל הלילות היא מצווה אחת, השכחה מפסיקה את רצף הספירה, והאדם אינו יכול עוד לקיים את המצווה. בשולחן ערוך הכריע רבי יוסף קארו שימשיך לספור (משום שחוששים לדעה שכל יום זה מצווה) אך בלא ברכה (משום שחוששים לדעה השנייה שהכל זה מצווה אחת). המשנה ברורה מביא בשם הספר אליה רבה והפרי חדש שעל האדם ששכח לספור יום אחד לשמוע את הברכה מחבירו וכך ייצא ידי חובה מדין שומע כעונה. מי שלא ספר בלילה ונזכר ביום, יש אומרים שיספור ביום בברכה, ויש אומרים שיספור ביום ללא ברכה. ולמעשה הלכה נפסקה לדעת רוב הפוסקים שיספור בלא ברכה ובשאר הימים ימשיך לספור בברכה. וכמה טעמים בדבר: א. היות שכבר לא חסר לו בתמימות וכמו אונן שיספור בלא ברכה[דרושה הבהרה]. ב. לפי הגמרא בסוכה שימים רצופים נחשבים מצווה אחת. ואז ממה נפשך, אם אי אפשר לספור ביום הרי שיכול לברך למחר כי זו מצווה נפרדת ואם אפשר לספור ביום הרי ספר ויוכל להמשיך לברך. ג. מדין תשלומין[דרוש מקור]. יש לספור בתחילת הלילה, ואף אם לא ספר בתחילת הלילה יכול לספור במשך כל הלילה בברכה. לפי ההלכה זמן הספירה הוא בלילה, בדומה לקצירת העומר שנעשית בלילה. בספר חילוקי המנהגים שבין בני בבל לבני ארץ ישראל מופיע, שבני בבל אינם סופרים אלא בלילה, ובני ארץ ישראל סופרים בלילה וביום. נהוג לומר את הספירה בבית הכנסת בסוף תפילת ערבית, לפני אמירת עלינו לשבח, או אחריה. ר' יעקב עמדין בספרו 'מור וקציעה' משער שמקור המנהג לספור בסוף תפילת ערבית, הוא במנהג הקדום להתפלל ערבית לפני שקיעת החמה. לפי הסבר זה כאשר מתפללים אחרי צאת הכוכבים היה נכון להקדים את ספירת העומר לתפילה, אך בפועל נהוג בכל מקרה לספור רק אחרי תפילת ערבית. אחרים מסבירים שמעיקר הדין יש להקדים את התפילה משום הכלל ש'תדיר ושאינו תדיר, תדיר קודם'. יש נוהגים לאחר את תפילת ערבית בליל חג השבועות או לכל הפחות את הקידוש, שהוא היום החמישים לספירה, על מנת לקיים את הפסוק 'שבע שבתות תמימות', ולהכניס את חג השבועות לאחר שיעברו 'שבע שבתות תמימות'. מטעם 'תמימות', יש נוהגים להקדים את תחילת ספירת העומר ככל האפשר ולאומרה לפני אמירת עלינו לשבח, אך יש שאומרים אותה לאחר מכן. בחוץ לארץ מתחילים לספור בליל הסדר של יום טוב השני. המקובלים נוהגים לספור לאחר עריכת הסדר, יש נוהגים להתאסף אז בבית הכנסת כדי לספור בציבור על פי דברי השל"ה. הכלל הוא שאחר שאדם יצא ידי חובת מצווה, אינו יכול לברך עליה 'ברכת המצוות', אפילו אם לא בירך לפני שקיים את המצווה. בשל כך מקובל שמי שלא זוכר את מספר הימים, שואל את חברו 'כמה ספרו אתמול'. אצל התימנים שליח הציבור מברך לכולם וסופר ביחד עימם, ולכן הוא מכריז לפני הברכה שאתמול ספרו כך וכך, כדי שכל אחד ידע כמה לספור. אך בשאר העדות שליח הציבור מברך וסופר, ואחריו הקהל מברך וסופר, וכיון שהוא סופר קודם, אין צורך להכריז כמה היו אתמול. להלכה זאת יש לציין כי המשנה ברורה כבר כתב כי אחר השבוע הראשון יש להקל באמירת מניין היום ולא צריך לומר כמה היה אתמול. שהרי כל שלא ספר גם שבועות לא יצא ידי חובה ועדיין יכול הוא לברך. ישנו מנהג נפוץ להקדים לספירה אמירת: ”הנני מוכן ומזומן לקיים מצוות עשה כמו שכתוב בתורה: וספרתם לכם...” אצל האשכנזים יוצאי מזרח אירופה נהוג בתפילות חגיגיות, למשל ערבית של שבת או מוצאי שבת, לשיר את ההקדמה. קטע זה לקוח מתוך תפילת לשם ייחוד, שאף היא נפוצה. הבן איש חי בספרו לשון חכמים מביא נוסח ארוך של תפילת 'לשם ייחוד' הנאמרת לפני הברכה. לפני הספירה מברכים ברכת המצוות: ”ברוך אתה ה' אלוהינו מלך העולם אשר קידשנו במצוותיו וציוונו על ספירת העומר”. נהוג ששליח הציבור מברך את הברכה וסופר בקול, ואחריו הקהל מברך וסופר לעצמו, אך מנהג התימנים ששליח הציבור מברך, ולאחר מכן כולם סופרים לעצמם. יש לספור בעמידה. דין זה נלמד מהפסוק "מהחל חרמש בקמה" שספירת העומר צריכה להיות בקמה, כלומר בקומה (בעמידה), אך גם מי שספר בישיבה יצא ידי חובתו. האחרונים אומרים שמי שלא מבין עברית צריך לספור בשפה שמבין, ואם ספר בעברית לא יצא. אך בפועל, מקובל ברוב העדות לספור בעברית. התימנים שימרו מנהג עתיק לספור בארמית, שנזכר כבר בסידור רב סעדיה גאון ובסידור רבי שלמה בן נתן. ביום הראשון אומרים "היום יום אחד" ומוסיפים 'לעומר' לפי נוסח הספרדים ונוסח ספרד או 'בעומר' לפי חלק מנוסח אשכנז. התימנים סופרים בארמית ולכן אומרים 'בעומרא'. יש הבדלי מנהגים לגבי הוספת הציון 'בעומר' (או 'לעומר') לאחר השבוע הראשון, כאשר מפרטים הן את מספר הימים הכולל והן את מספר השבועות ויתרת הימים. מנהג הספרדים והתימנים להוסיף אחרי מספר הימים 'לעומר' (או 'בעומרא'), ואחר כך להוסיף את מספר השבועות והיתרה בלי ציון נוסף. לעומת זאת, מנהג האשכנזים להוסיף את הציון 'לעומר' (או 'בעומר') בסוף הספירה. מנהג האיטלקים להוסיפו לפני הספירה. בעבר היו שספרו בלא לציין כלל שהמספר הוא לעומר או בעומר. הרשב"א נשאל אם הציון הכרחי והשיב שאינו נחוץ, אך הוא עדיף משום שהוא ברור יותר. נוסח אשכנז: היום שלושה ושלושים יום, שהם ארבעה שבועות וחמישה ימים בעומר נוסח ספרד: היום שלושה ושלושים יום, שהם ארבעה שבועות וחמישה ימים לעומר נוסח הספרדים: היום שלושה ושלושים יום לעומר, שהם ארבעה שבועות וחמישה ימים נוסח איטליה ונוסח רומניא: היום לעומר שלושה ושלושים יום, שהם ארבעה שבועות וחמישה ימים תימן בלדי: האיידנא תלתין ותלתא ימין בעומרא, דאינון ארבעא שבועי וחמשא יומי מסיימים בתפילה שיבנה בית המקדש. התפילה קיימת בנוסחאות שונות ומשתנה לפי מנהג בני המקום: ”יהי רצון שיבנה בית המקדש במהרה בימינו” או ”הרחמן יחזיר את עבודת בית המקדש למקומה במהרה בימינו” או ”הרחמן הוא יבנה בית המקדש ויחזיר העבודה למקומה במהרה בימינו אמן”. על פי הקבלה, נהוג להוסיף אחר תפילה זו את המזמור 'למנצח בנגינות' ואת הקטע 'אנא בכוח'. בחלק מהקהילות מוסיפים אף תפילה מיוחדת לפי הקבלה, הפותחת במילים: "ריבונו של עולם". בקרב יהודי גאורגיה נהוג שכאשר אומר החזן את הקטע "ריבונו של עולם", ומציין את המידה הקבלית, הקהל חוזר על המידה בקול רם. הבן איש חי מוסיף לאחר הברכה והספירה עוד מספר תפילות הנאמרות בכל יום, ומוסיף עליהן הושענות מיוחדות הנאמרות בכל אחד מימי הספירה, והן משלבות בקשות אישיות וכלליות על פי הספירות העליונות המובאות בספרי הקבלה. לא נהגו לברך את ברכת שהחיינו לפני הספירה בלילה הראשון, אף על פי שהכלל הוא שבמצוות שבאות לפרקים, בקיום הראשון של המצווה מברכים שהחיינו, שהיא ברכה לאלוהים שהחיה והגיע את המברך לזמן הזה. כגון, בהדלקת נר ראשון של חנוכה או בנטילת לולב ביום הראשון של סוכות. ניתנו מספר הסברים לדבר: לפי שאין מברכים אלא על דבר המתחדש שיש בו הנאה ושמחה, ואילו בספירת העומר אין שמחה אלא צער, שכן היא מזכירה את חורבן הבית שבגללו אי אפשר להקריב את העומר: ”וספירת העומר אין בו זכר לשום הנאה אלא לעגמת נפשנו לחורבן בית מאויינו.” (שו"ת הרשב"א, א, קכו) מכיוון שכל תכליתה של הספירה היא הכנה למתן תורה (חג השבועות) וידוע דמברכים רק על דבר שהוא עצמו התכלית (הובא בלבוש (בטעם ב'), בספר עקידת יצחק ועוד). היות שכל תכליתה של הספירה היא חג השבועות לכן יוצאים ידי חובה בברכת שהחיינו של החג (טעם א' שהובא בלבוש). היו שאמרו לפי שזמן הספירה תלוי בזמן יום טוב הראשון של פסח, ונפטרים בברכת שהחיינו שנאמרה על החג. לפי שאין זו מצווה שיש בה מעשה. לפי שהספירה בזמננו אינה אלא זכר למקדש, ואין לברך שהחיינו על זכר בלבד. לפי שאין מברכין ברכת "שהחיינו" על מצווה מתמשכת (ואינה מצווה אחת מאוחדת מאחר שאם שכח בלילה אינו מברך ביום). לפי שחששו שישכח יום אחד לספור, ותמצא ברכתו לבטלה.[דרוש מקור: הטעם לא הגיוני, ברכת שהחיינו היא על תחילת עשיית המצווה] לפי שנצרכו אלו הימים כשבעה נקיים לאשה ובלא זה לא יכלו לקבל את התורה, וציפו תמיד מתי יעברו הימים ואין מברכים ברכת ה"זמן" על זמן שמצפים שיעבור. [דרושה הבהרה] הסברים שונים הוצעו למשמעות הספירה: בתחילת האביב, שהוא מועד חג הפסח מתחיל קציר השעורה וממנה מונפת מנחת העומר. לעומתה, החיטה מבשילה בסוף האביב, ובמועד חג השבועות מתחיל קציר החיטה. בחג השבועות מניפים במקדש מנחה חדשה מן החיטה, היא מנחת שתי הלחם הנאפית חמץ. התקופה שבין פסח לשבועות היא תקופת מעבר מאוכל גס שמשמש מזונם של עניים ובהמות הבית, לאוכל עדין ויוקרתי של בני המעמד הבינוני והעשירים, והספירה מבטאת את הציפייה האנושית, לאכול לחם חיטה טרי מהשנה החדשה. טעם חקלאי נוסף נזכר בדברי הספורנו: הקציר מתחיל קצת לפני פסח ונמשך עד שבועות, וטיב התבואה תלוי מאוד במזג האוויר. על כן מניפים את העומר כהודאה על הקציר שנקצר עד עכשיו ומתפללים שהקציר ימשיך להיות מוצלח עד שבועות. ספירת העומר נועדה להזכיר בכל יום את אותה התפילה ואת התלות באלוהים. טעם דומה שמזכיר רבי דוד אבודרהם הוא שהספירה נועדה לעורר על כך שימים אלו הן ימי דין על התבואה ועל פירות האילן: ”מפני שהעולם בצער מפסח ועד שבועות על התבואות ועל האילנות... ולפיכך צוה הקדוש ברוך הוא לספור ימים אלו כדי שנזכור צער העולם ולשוב לו בלבב שלם ולהתחנן לפניו לרחם עלינו ועל הבריות ועל הארץ שיהיו התבואות כתקנן שהם סבת חיינו שאם אין קמח אין תורה” הסבר נוסף הוא שמתחילים לספור למחרת יום טוב הראשון של פסח, שבו התרחשה הגאולה ממצרים, לקראת חג השבועות, שבו, לפי המסורת התרחשה קבלת התורה. הספירה ממחישה את הקשר שבין יציאת מצרים שנועדה להיות הכנה למטרה שהיא קבלת התורה בהר סיני. ההסבר מפורסם בשם בעל ספר החינוך. כעין זה כותב גם הרמב"ם בספרו מורה הנבוכים. וכך מנסח הסבר זה הר"ן: ”בשעה שאמר להם משה "תעבדון את האלהים על ההר הזה", אמרו לו ישראל "משה רבינו, אימתי עבודה זו?". אמר להם: "לסוף חמשים יום". והיו מונין כל אחד ואחד לעצמו. מכאן קבעו חכמים לספירת העומר. כלומר, בזמן הזה, שאין אנו מביאין קרבן ולא עומר, אלא מחשבין נ' יום לשמחת התורה כמו שמנו ישראל באותו זמן.” (רבינו נסים על הרי"ף, פסחים דף כח א) רבי דוד אבודרהם מציין כי בימים אלו שהעם פזור איש איש בשדהו קיים חשש שעקב הטרדה המרובה בעבודת השדה יישכח מועד חג השבועות: ”והטעם שצוה הקדוש ברוך הוא לספור את העומר מפני שכל אחד מישראל היה עסוק בקציר שלו והיו מפוזרים כל אחד בגרנו וצוה למנות כדי שלא ישכחו זמן עלייתם לרגל.” (אבודרהם, פסח, שאר תפילות החג) יש מפרשים שימי ספירת העומר לאחר יציאת מצרים היוו ימי הכנה רוחנית למתן תורה, כך שבני ישראל שהיו שקועים במ"ט שערי טומאה עלו מדרגה אחת בכל יום מימי הספירה עד לקבלת התורה בטהרה גמורה. בדומה לכך, יש הנוהגים להתכונן בימים אלו לקראת חג השבועות, על ידי תיקון המידות וכדומה. יש שאף חילקו את ארבעים ושמונה דברים שהתורה נקנית בהם לימי הספירה, כך שבכל יום מתמקדים באחד מהדברים, והיום האחרון משמש לסיכום כללי. על פי הקבלה, תקופת הספירה מתחלקת לשבעה שבועות. שבעה שבועות שבהם כל עם ישראל עובר הזדככות לקראת מתן תורה, חג השבועות. כל שבוע הוא למעשה בירור לאחת משבע הספירות הקבליות הקשורות במידות: חסד, גבורה, תפארת, נצח, הוד, יסוד, מלכות. שלוש הספירות הראשונות (חכמה, בינה ודעת) אינן מידות ולכן לא נכללו (כך גם לגבי "כתר" אשר לא נכללת תמיד עם שאר הספירות לעניינים מסוימים). השבוע הראשון הוא כולו בירור ספירת ה'חסד', השבוע השני הוא בירור ספירת ה'גבורה', השלישי הוא בירור ספירת ה'תפארת', וכן הלאה. בכל שבוע, לפי הספירה של אותו השבוע, מבוררת אותה הספירה ביחסה לשאר הספירות. כך שביום הראשון בשבוע הראשון המידה היא 'חסד שבחסד', ביום השני היא 'גבורה שבחסד' ואחר-כך: תפארת שבחסד, נצח שבחסד, הוד שבחסד, יסוד שבחסד ומלכות שבחסד. בשבוע השני, השייך לספירת הגבורה, מתחילים עם חסד שבגבורה, גבורה שבגבורה, תפארת שבגבורה וכן הלאה – שבעה שבועות כנגד שבע ספירות, עד ליום ה-49 בו מבררים את הספירה מלכות שבמלכות. למחרת הוא יום מתן תורה, חג השבועות. על פי הקבלה ימים אלו נחשבים לימי דין ולימים של חשבון נפש, שמשמעותן היא הכנת הנשמה לקראת מתן תורה. וכך כתב הרש"ש: ”כי ימים אלו ימי פסח וספירת העומר, הם שורש לכל ימות השנה, ובדרך שהולך בהם, בה מוליכים אותו כל ימות השנה.” ערך מורחב – מנהגי אבלות בימי ספירת העומר לכתחילה נשאו ימי ספירת העומר אופי שמח וחיובי, אך לאחר חורבן בית המקדש השני, השתנה צביונם והם הפכו לתקופת אבל. השינוי מוסבר על ידי אסון שאירע במהלך ימי הספירה, ובו 24 אלף תלמידיו של רבי עקיבא מצאו את מותם. כתוצאה מהאסון, עתיד מסירת התורה היה נתון בסכנה והוא ניצל בזכות כך שרבי עקיבא לימד חמישה תלמידים אחרים תחת הנספים: שנים עשר אלף זוגים תלמידים היו לו לרבי עקיבא, מגבת עד אנטיפרס, וכולן מתו בפרק אחד, מפני שלא נהגו כבוד זה בזה. והיה העולם שמם, עד שבא רבי עקיבא אצל רבותינו שבדרום, ושנאה ("ושנה אותה") להם: רבי מאיר, רבי יהודה, רבי יוסי, רבי שמעון ורבי אלעזר בן שמוע. והם הם העמידו תורה אותה שעה... כולם מתו מפסח עד עצרת. — תלמוד בבלי, מסכת יבמות, דף ס"ב, עמוד ב' במדרש רבה מופיע ציוויו של רבי עקיבא לתלמידיו האחרונים: ”אמר להם: בניי! הראשונים לא מתו אלא (מפני) שהייתה עינם צרה אלו לאלו. תנו דעתכם שלא תעשו כמעשיהם! עמדו ומלאו את כל ארץ ישראל תורה!” (בראשית רבה, פרשה ס"א) למרות שבתלמוד מבואר כי סיבת מותם הייתה מגפה (אסכרא), יש הסוברים (על פי הנוסח הספרדי של אגרת רב שרירא גאון), שה"מגפה" הנזכרת כאן היא ביטוי אלגורי הרומז למות תלמידיו במרד בר כוכבא. הם מבססים זאת בעיקר על תמיכתו הברורה של רבי עקיבא במרד זה, על כך שבתי המדרש לא היו יכולים להכיל מספר כה רב של לומדים, ועל כך שהדבר עשוי להסביר מוות של תלמידים רבים כל כך בפרק זמן קצר. לפי דעה זו, המילה "תלמידיו" מתפרשת לא כתלמידים היושבים בבית המדרש, אלא כאלו הדוגלים במשנתו הרוחנית. סברה זו הועלתה לראשונה על ידי נחמן קרוכמאל, ואומצה על ידי חוקרים רבים ואף על ידי רבנים ספורים, שהביאו לה ראיות. לאחרונה הועלו פקפוקים רבים על הסברה ועל הראיות. ישנה גם פרשנות דתית לפיה ימי הספירה הם ימי דין מתקופות קדומות, ומותם של תלמידי רבי עקיבא נגרם בגלל תכונותיה של ספירת העומר, ולא להפך. אין עדות ישירה מהמאות הראשונות לספירה על מנהגי אבלות. יש אזכור מבבל במאה ה-9 של מנהג אבלות בספירת העומר, שאינו הלכה, לזכר תלמידי עקיבא: איסור נישואים. עם התפשטות סמכותו של התלמוד הבבלי המשיך גם מנהג זה. בימי הביניים הייתה החמרה של מנהגי האבלות, וכן ייחוס שלהם לפרעות שונות. במאה ה-13 ייחס בעל ספר האסופות את המנהגים לפרעות ולגזירות שאירעו בין פסח לעצרת ביהדות אשכנז, כגון פרעות תתנ"ו ותתק"ו. המהרי"ל, שחי בתקופת מסעות הצלב, מסמיך את מנהגי האבל של ספירת העומר לאירועי הדור ואת ל"ג בעומר להצלה ניסית שהתרחשה בהם. במאה ה-17, בעקבות פרעות ת"ח ות"ט, הונהגו מנהגי אבלות במשך שלוש שנים, מיום ל"ג בעומר של השנה האחת עד יום ל"ג בעומר של השנה השלישית במרוצת הדורות התפתחו מנהגי אבלות שונים בימי הספירה. מנהגי האבלות העיקריים הם איסור על נישואים ואיסור על תספורת, ומקורם אינו ברור. מנהג נוסף שהתפתח הוא האיסור על עבודה לאחר השקיעה. כיום ימי הספירה מוגדרים ימים של "קצת אבלות" ונוהגים למעט בהם בשמחה: לא להסתפר ולהתגלח, לא לקיים חתונות, לא לשמוע מוזיקה (יש המקלים בשמיעת מוזיקה ללא ליווי כלי זמר או בשמיעת מוזיקה שקטה), ולא לרקוד. כמו כן יש שמחמירים ונמנעים מללבוש בגד חדש או מלאכול פרי חדש כדי לא לברך "שהחיינו". ישנם הבדלים במנהגי האבלות ובמשך הזמן שנוהגים בהם בין העדות השונות, שאחד המקורות להם הוא הפרעות הרבות שעברו על יהודי אירופה וזכרם שולב במנהגי האבל שם. אין נוהגים אבלות בשבתות ובראשי חודשים. בחול המועד פסח מצווה לשמוח, ולכן שרים, מנגנים ורוקדים. הרבנות הראשית לישראל קבעה את יום העצמאות, ה' באייר, כיום הלל והודאה. על פי פסק זה הלכות האבלות אינן נוהגות ביום זה, וניתן להתגלח ולהסתפר לקראתו. הדבר נכון גם לגבי יום ירושלים. יש הנוהגים לערוך בי"ד באייר הילולה לרבי מאיר ולרבי יהודה בר אלעאי שאף הם, כמו רבי שמעון בר יוחאי, מגדולי תלמידיו של רבי עקיבא, ואשר חלק גדול ממסורת המשנה מופיעה בשמם. החל מל"ג בעומר, היום ה-33 לספירה, נוהגים ברוב הקהילות להפסיק את מנהגי האבלות, מכיוון שביום זה פסקו תלמידי רבי עקיבא למות. הספרדים מתירים לשיר, לנגן ולרקוד לכבוד הילולת רבי שמעון בר יוחאי בל"ג בעומר, אך ממשיכים את שאר מנהגי האבלות עד בוקר יום ל"ד בעומר, ורק אז מסתפרים, מתגלחים ומתירים להתחתן. בקהילות האשכנזים ישנו מגוון רב של מנהגים שונים: רבים מקיימים את מנהגי האבל ממוצאי חג הפסח ועד ל"ג בעומר, כמו הספרדים; יש הנוהגים באבלות מחג הפסח עד לראש חודש סיוון, למעט ראש חודש אייר ול"ג בעומר; יש הנוהגים אבלות מראש חודש אייר עד ראש חודש סיוון או עד שלושת ימי ההגבלה; ויש הנוהגים אבלות בכל ימי ספירת העומר עד ערב חג שבועות. מנהג נפוץ לקרוא פרק ממסכת אבות בשבתות שבין פסח לשבועות, בכל שבוע פרק. אחר הפרק האחרון מוסיפים פרק הנקרא 'קנין תורה' שאינו מהמשנה אלא ברייתא. מקובל לכנות את הקריאה 'פרקי אבות', ואף למסכת אבות קוראים לפעמים פרקי אבות. בחסידות חב"ד נהוג ללמוד בימי הספירה את מסכת סוטה, שמספר הדפים בה הוא ארבעים ותשעה כמניין ימי העומר. יש הנוהגים ללמוד את מסכת שבועות שגם מספר דפיה הוא מ"ט. יש הנוהגים בכתיבת תאריכים לציין את מספר היום בספירת העומר. לאחר המספר מוסיפים: לעומר; או למב"י, ראשי תיבות "למספר בני ישראל"; או למ"טמונים, כלומר ל-49 (מ"ט) מונים, שמשמעו למניין ארבעים ותשעה. הובא בראשונים מנהג להימנע מעשיית מלאכה משקיעת החמה עד הבוקר. המנהג מובא לראשונה אצל רב האי גאון שנשאל על טעמו. בספרות ההלכה נאמרו מספר טעמים למנהג זה: לפי טעם אחד, המילים "שבע שבתות תמימות תהיינה" רומזות שיש לשבות ממלאכה בזמן הספירה, הנעשית בשעות הלילה, לאחר שקיעת החמה. רב האי גאון תולה את המנהג במיתת תלמידי רבי עקיבא ומסביר שנקברו אחר שקיעת החמה והיו העם בטלים ממלאכה. במקור אחר כתב שהמנהג הוא זכר לנשים צדקניות שהיו בדורו של רבי עקיבא, שקדמו אצל תלמידיו להתעסק בהם.[דרושה הבהרה] בחלק מהמקורות המנהג מובא כמנהג הנשים בלבד. לפי דעה זאת, ניתנו פירושים אחרים: פירוש אחד מסביר שהנשים גרמו מיתה לעולם, לפי המסופר במקרא על חוה שפיתתה את אדם הראשון לאכול מעץ הדעת ובעקבות חטאם גזר אלוהים מיתה על המין האנושי.[דרוש מקור][דרושה הבהרה] פירוש אחר המובא בראשונים הוא שקורבן העומר קרב מעשירית האיפה שעורים, כמו מנחת סוטה, ולכן נמנעות הנשים כדי לזכור ולהתייסר.[דרוש מקור] מנהג יהדות אשכנז לומר פיוטי יוצרות בתפילת שחרית של שבתות מיוחדות, ובהן שבתות ימי ספירת העומר. במנהג אשכנז המזרחי נוהגים לומר בשבתות, לפני החזרת ספר התורה לארון הקודש, את תפילת אב הרחמים, להזכרת נשמות הנרצחים בגזירות תתנ"ו ולנקמת דמם. מקובל שלא לומר את התפילה בשבתות שבהן אומרים את ברכת החודש, אולם בימי ספירת העומר אומרים גם בשבתות אלו משום שהגזירות אירעו בימי הספירה. במנהג אשכנז המערבי אומרים "אב הרחמים" רק פעמיים בשנה, ואחת מהן היא השבת שלפני שבועות. בקהילות גרמניה נוהגים לשיר לכה דודי במנגינה מיוחדת בחלק משבתות הספירה. בכמה קהילות ספרדיות נהוג לקרוא את מגילת שיר השירים בין קבלת שבת לתפילת ערבית של שבת בשבתות שבין פסח לשבועות, על מנת לאחר את תפילת ערבית ולספור את העומר בציבור, וכן משום שבשיר השירים נזכרים פסוקים מעניין האביב.[דרוש מקור] לפי מנהג אשכנז המזרחי, אומרים פיוטים בכל השבתות מפסח ועד שבת שאחרי שבועות. הפיוטים על ברכת אמת ויציב – "זולת" (לאחר המילים "אין אלוהים זולתך סלה") ו"גאולה", עוסקים בפרעות והפוגרומים שאירעו בימי ספירת העומר בארצות אשכנז. גם פיוט "אהבה" (על ברכת אהבה רבה) עוסקים בוויכוח בין עם ישראל לקדוש ברוך הוא על אורך הגלות. פיוטי שבת ראשונה לאחר פסח: "יוצר" – ויושע אור ישראל, מאת רבי מאיר ברבי יצחק. "אופן" – ארוגי עוז נא (או אראלים וחשמלים יתנו). "אהבה" – אלוקי ימי שנותי כלו בארך גלותי, מאת יוסף (רבי יוסף טוב עלם[דרוש מקור]). "זולת" – אין כמוך באלמים (פזמון: אל דמי לך), מאת יצחק ברבי שלום. "גאולה" – שביה עניה (פזמון: למה לנצח), מחבר רבי שלמה אבן גבירול. פיוטי שבת שנייה לאחר פסח: "יוצר" – ארנן חסדך מאת יוסף בר שמואל, "אופן" – יחיד ערץ, מאת יעקב. "מאורה" – איומתי שמחי, מאת שמואל בן רבי יהודה הכהן. "זולת" – אל קל חי ארנן (פזמון: אל דמי לך), שמעון ברבי יצחק. "גאולה" – שנותינו ספו (פזמון: ה' עד מתי), מאת רבי שלמה אבן גבירול. פיוטי שבת שלישית לאחר פסח: "יוצר" – אומץ דר חזקים, מאת שלמה הקטן. "אופן" – לבעל התפארת מאת בנימין בר זרח. "אהבה" – סגולתי מלוכה אזרתיך, מאת רבי משולם ברבי משה. "זולת" – אריות הדיחו פזורה (פזמון: חושה לעזרתי), מאת רבי יוסף טוב עלם, "גאולה" – שדודים נדודים (פזמון: למה לנצח תשכחנו), מאת שלמה. פיוטי שבת רביעית לאחר פסח: "יוצר" – אשיחה בדברי נפלאותיך, "אופן" – ידודון ידודון שנאני שלהבת, מאת יעקב. "אהבה" – סגולתי איומה נשאתי, מאת אלעזר. "זולת" – אלוקי בך אחבק (פזמון: אל תרחק ממני), מאת רבי אפרים ברבי יצחק. "גאולה" – שכולה אכולה למה תבכי, (פזמון: ה' מלך), מאת רבי שלמה (כנראה אבן גבירול). פיוטי שבת חמישית לאחר פסח: "יוצר" – אגורה באהלך עולמים, מאת אליה. "אופן" – יקודי אש, מאת יעקב. "אהבה" – סגולתי משכתיך חסד, מאת מנחם בן יעקב מוורמייזא. "זולת" – אלוהים לא אדע זולתך, (פזמון: עד מתי ה'), מאת רבי אפרים ברבי יצחק. "גאולה" – יקוש בעניו (פזמון: אחרי נמכר), מאת רבי יצחק (כנראה רי"ץ גיאת). פיוטי שבת לפני שבועות – "יוצר" – אהלל בצלצלי שמע, מאת בנימין בן זרח. "אופן" – אורחות אראלים. "אהבה" – איומתי יונה יעלת חן, מאת רבי יצחק בן ראובן אלברגלוני.[דרוש מקור] "זולת" – אלוקי אקראך במחשב (פזמון: אל דמי לך), מאת רבי שמואל ברבי יהודה. "גאולה" – יונה נשאתה על כנפי נשרים (פזמון: ואדעה כי אין זולתך לגאול), מאת רבי יהודה הלוי. פיוטי שבת אחרי שבועות - "יוצר" - אדיר ונאה בקדש מאת מאיר בר יצחק. "אופן" - כבודו אות. "מאורה" - אשר יחדו מאת אברהם בר שמואל. "זולת" - אור ישראל וקדושו מאת יוסף בן שמואל (טוב עלם). לפי מנהג אשכנז המערבי, מתחילים לומר את הפיוטים רק אחרי ראש חדש אייר, וממשיכים רק עד שבועות, אבל לא אומרים פיוטים בשבת שאחרי שבועות. בחודש אייר, אומרים רק פיוט זולת, ובשבת האחרונה, הנקראת "שווארץ שבת", אומרים אהבה וזולת. בשבת הראשונה אחרי ר"ח אייר, אומרים זולת "אזכרך דודי מארץ ירדן וחרמונים". הוא חתום משלם, וכנראה נכתב על ידי משולם בן קלונימוס. בשבת השנייה אחרי ר"ח אייר, אומרים זולת "א-להים אל דמי לך". הוא חתום בנימין, וכנראה נכתב על ידי בנימין בן זרח. בשבת השלישית אחרי ר"ח אייר, אומרים זולת "אתה א-להים וזולתך אין עוד". הוא חתום משלם, וכנראה נכתב על ידי משולם בן קלונימוס. בשבת פרשת בהר, אומרים זולת "אחרי נמכר גאלה תהיה לו" מאת ברוך בן שמואל, אחד מבעלי התוספות. תמיד מחליפים את הסדר כדי שהזולת הזה ייאמר בשבת בהר (או בהר בחוקותי). בשבת שלפני שבועות, אומרים אהבה "אותך כל היום קוינו" מאת רבי אפרים בן יצחק מרגנשבורג, וזולת "א-להים באזנינו שמענו" מאת הראב"ן. בנוסף, ברוב קהילות אשכנז המערבי, נוהגים לומר אב הרחמים רק בשבת זו ובשבת חזון, ובקצת קהילות אשכנז נוהגים לערוך יזכור קצר בשבת זו. "הנני מוכן ומזומן" – שיר על חלק מהטקסט המקדים לספירת העומר. לחן עממי. לטקסט הולחנו גם מספר קטעי חזנות. "וספרתם לכם" – שיר על הפסוקים בתורה העוסקים במצוות ספירת העומר. לחן של רבי אלתר. "ריבונו של עולם" – התפילה לאחר ספירת העומר. לתפילה מספר לחנים, בהם של חסידות ויז'ניץ וחסידות באבוב. כמו כן הולחנו לתפילה מספר יצירות חזניות, בהן יצירתו של יוסלה רוזנבלט, יצירתו של פייר פינצ'יק, יצירתו של משה שטרן ויצירתו של דוד ורדיגר. "ועל ידי זה יושפע שפע רב בכל העולמות" – מתוך תפילת "ריבונו של עולם". לקטע זה שני לחנים חסידיים מפורסמים (אחד מהם יוחס באלבום "בגלל אבות" למלחין ר' מאניש חזן). לחן נוסף הופיע באלבומו של מרדכי בן-דוד "משיח במהרה יבוא". שירים העוסקים ברבי עקיבא או באמרותיו. שירי ל"ג בעומר וניגוני מירון. הערך "ספירת העומר", באנציקלופדיה תלמודית, באתר ויקישיבה ספירת העומר, באתר כיפה ספירת העומר ול"ג בעומר: מאמרים, שיעורים וסרטונים, מאת הרבה דליה מרקס מצוות הספירה ומשמעותה מתוך פניני הלכה, מאת הרב אליעזר מלמד מתיה קם, ספירת העומר, באתר "תרבות•il" ספירת העומר, באתר "דעת" מאמרים על ספירת העומר, באתר בית חב"ד דף מיוחד על ספירת העומר, באתר ישיבה הקלטות של ספירת העומר, באתר המוזיקה של הספרייה הלאומית שאלות ותשובות בהלכה בנושא ספירת העומר, באתר דין הרב זכריה זרמתי, "קונטרס העומר המערבי" הלכות ומנהגי ספירת העומר אצל יהודי צפון אפריקה, באתר תורת אמ"ת הלכות ספירת העומר, מהספר ילקוט יוסף nrg יהדות, 49 עובדות על ספירת העומר, באתר nrg‏, 26 במרץ 2013 דוד הנשקה, ספירת שנות היובל בתורת התנאים - טקס של אמירה? (בנספחים), סידרא, כא (תשס"ו), עמ' 182–188 שמואל ישמח, האם תלמידי רבי עקיבא מתו במרד בר כוכבא, אסיף ד, עמ' 61–86 ספירת העומר, דף שער בספרייה הלאומית אוסף מקורות על ספירת העומר, באתר ספריא משה מבורגוס, סוד ספירת העומר, מאה 13–14, בפרויקט "כתיב" באתר הספרייה הלאומית סדר ספירת העומר, מאה 18, אמשטרדם, בפרויקט "כתיב" באתר הספרייה הלאומית כונות לספירת העמר, מאה 18, אמשטרדם, בפרויקט "כתיב" באתר הספרייה הלאומית סדר ספירת העומר על דרך הקבלה, מאה 18, איטליה, בפרויקט "כתיב" באתר הספרייה הלאומית מאמר מקיף באנגלית על הגישה הקראית בנוגע למועד תחילתה של ספירת העומר דוד הנשקה, "ממחרת השבת" – מבט חדש, מגדים יד, מכללת הרצוג, סיוון תשנ"א, עמ' 9–26 הרב אלחנן סמט, ‏"ממחרת השבת" – עיון בפרשת אמור, באתר "דעת" הפירושים וההלכות שאינם כתובים בתורה שבכתב, ועברו לכאורה במסורת מהר סיני כדברי השולחן ערוך עצמו שכתב שיש לספור אחר תפילת ערבית יש המתפללים בנוסח אשכנז המערבי הסופרים כמו בנוסח ספרד, וכן הוא בסידורי אשכנז הישנים יש שהעירו על טעם זה כי דבר זה נכון בחו"ל בו מברכים שהחיינו אף ביו"ט שני, אך לא בארץ ישראל. יש שהעירו שטעם זה קשה, שכן מברכים על ראיית פני חבירו, ויש אומרים אף על ראיית פירות חדשים אף ללא אכילה. היו שדחו הסבר זה מאחר שישנן מצוות שמברכים עליהן שהחיינו, על אף שהן נמשכות. כך למשל מברכים על מצוות מצה, על אף שהברכה חלה גם על המצווה שלאחר מכן, ואף על יו"ט אחרון של חג בהסתמך על דברי ספר החינוך על מצוות ספירת העומר שאנו "מצפים כעבד ישאף צל וימנה תמיד מתי יבא העת הנכסף". עי' מטה משה (תרס"ט), וקדושת לוי (בדרוש לספירה), ובשו"ת תירוש ויצהר (סי' צ"א), וב"ספר המנהגים" לרבי אברהם קלויזנר (מהרא"ק). וכן כתב הלבוש (בטעם ב'), שם כתב טעם נוסף כי הספירה הוא צורך יו"ט (שבועות) וסמכינן על הברכה אז, ובצרור המור (פ' אמור) הוסיף שכן הוא בביעור חמץ ובבניית סוכה. "כִּי הַשְּׂעֹרָה אָבִיב" (שמות, ט', ל"א) "וְחַג שָׁבֻעֹת תַּעֲשֶׂה לְךָ בִּכּוּרֵי קְצִיר חִטִּים"(שמות, ל"ד, כ"ב) שכתב שתלמידי ר' עקיבא מתו בגזרת שמד (מהדורת רב"מ לוין עמ' 13). אך בנוסח הצרפתי שנחשב כיום למהימן יותר הושמטה פסקה זו. למעשה יש בה ארבעים ושמונה דפים בלבד, כי המספור מתחיל מדף ב'. נוהגים להתחיל ללמוד ביום השני לספירה על מנת שמספר הדף יתאים לספירה של אותו יום. למשל פרק ב', פסוק י"א: כִּי הִנֵּה הַסְּתָו עָבָר, הַגֶּשֶׁם חָלַף הָלַךְ לוֹ הרב מאיר גאנז (מחזור אלטונה) העלה שני זיהוים אפשריים: רבי אליהו הזקן מבעלי התוספות, שהוזכר במסכת קידושין דף מ"א, או שהוא רבי אליה בן שמעיה שחיבר מספר סליחות. חג השבועות באתרים שומרוניים - The Feast of Shavuot | Samaritan’s Festival of Shavuot | The Torah, The Samaritans (באנגלית אמריקאית) Shavuot, the Festival of Weeks, in Samaritan Tradition, Israelite Samaritan Information Institute (באנגלית בריטית) תלמוד בבלי, מסכת מנחות, דף ס"ה, עמוד ב' Wolf Leslau, Falasha Anthology. Yale Judaica Series, vol. 6. New Haven & London: Yale University Press., 1951, (ISBN 0-300-03927-1), p. xxxi שהוא גם תאריך הפסחא במקור. תלמוד בבלי, מסכת מנחות, דף ס"ו, עמוד א' במקור: 26 בחודש הראשון. במקור: 15 בחודש השלישי. במקור: 3 בחודש החמישי. במקור: 22 בחודש השישי. חידושי הרמב"ן, מסכת קידושין דף ל"ג משנה ברורה, סימן תפ"ט, סעיף קטן ג'. תלמוד בבלי, מסכת מנחות, דף ס"ו, עמוד א' דף כח. מדפי הרי"ף שו"ת להורות נתן חלק א סימן כו, שו"ת כתב סופר אורח חיים סימן צט. דף על הדף סוכה דף מה ע"ב בית יוסף, אורח חיים, תפ"ט משנה ברורה, סימן תצ"ד, סעיף קטן ג' משנה ברורה, סימן תפ"ט, סעיף קטן ב' שולחן ערוך, אורח חיים, סימן תפ"ט הרב חיים יוסף דוד אזולאי, שו"ת חיים שאל סימן י'. ספירה בליל הסדר בחו"ל אחרי הסעודה מסכת פסחים נר מצווה משנה ברורה סימן תפט ס"ק כב. וכן בשם פר"ח ואליה רבה. מהדורת יואל-אסף-דוידזון, עמוד קנ"ד פרק עשירי, מהדורת שמואל חגי, עמוד צ"א נוסח המובא בתוספות, מסכת מגילה, דף כ', עמוד ב', ד"ה כל. אבודרהם, עמ' רמב; סידור היעב"ץ וסידור הרב בעל התניא; וראו מעשה רב, סט, למנהג הגאון מווילנה, וראו שולחן ערוך הרב סימן תפח, סעיף יא. ראו למשל פני הנשר שנה ה' עמ' נב הר"ן על סוכה, דף כ"ב: מדפי הרי"ף, ויעוין ציץ אליעזר חלק י"ט סי' כ"ז. ספורנו על ספר ויקרא, פרק כ"ג, פסוק י"ז ופסוק כ"ב. ספר החינוך, מצווה ש"ו. חלק ג' פרק מג. סדר ספירת העמר על דרך הקבלה, תקמ"ב (1782), בפרויקט "כתיב" באתר הספרייה הלאומית נהר שלום, דף ל"ב עמוד ב' גורן, זכריה, על מקורו של ל"ג בעומר וגלגוליו, מחקרי חג 3, תשנ"ב, עמ' 36–42 שמואל ישמח, האם תלמידי רבי עקיבא מתו במרד בר כוכבא, אסיף ד, עמ' 61–86 בניהו, מאיר, העלייה למירון, בתוך: שילר, אלי (עורך), ספר זאב וילנאי, כרך ב, אריאל, 1987, עמ' 326–330 בן עמי, ירון. 2014. משדר ל"ג בעומר – ד"ר אורי אמיתי מהחוג להיסטוריה כללית משוחח עם ירון בן-עמי על אירועי החג פרק ג, הועלה למרשתת בתאריך 15 במאי 2014. נפתלי טוקר, ‏ל"ג בעומר – מועד קטן שענייניו גדולים וסודותיו עמוקים, באתר "דעת", מתוך: שנה בשנה, תשס"ג לוינסקי, יום טוב, "מאי ל"ג בעומר", בתוך: לוינסקי, יום טוב (עורך), ספר המועדים ו', תל אביב: אגודת עונג שבת, תשי"ט, עמ' 336–359, באתר היברובוקס לוינסקי, יום טוב (עורך). תשי"ט. ספר המועדים ו סיימונס, חיים, עלייה לקברי צדיקים בחודש אייר, סיני ק"ח, תשנ"ג, עמ' ע"ז-צ"ב ספר היום יום פתגם לז' אייר למ"טמונים, באתר שטייגן אוצר הגאונים למסכת יבמות, סימן שכח, ירושלים תרצ"ו, עמ' 141. ספר "באליה רבה", תצג סק יא הקלטה של החזן מיכאל פרידמן של את המנגינה במדור הנוסח של קהל עדת ישורון ירושלים. עיין לדוגמה סדר עבודת ישראל, נוסח פולין, רעדלהיים תרכ"ח, עמ' 721 ואילך. בכתבי יד ובהרבה דפוסים קודמים, לא מופיע יוצר ואופן לשבת שנייה, שלישית, רביעית וחמישית לאחר הפסח. וכן ביוצרות מכל שבתות השנה כמנהג מדינות פולין בעהמן מעהרן ואונגארן, פראג תקצ"ו, דף רב ע"א, מופיע הערה שב"בשבת שני, שלישי, רביעי וחמישי אחר פסח, א"א בק"ק פראג לא יוצר ולא אופן, אבל אומרים מאורה או אהבה וזולת וגאולה", וזה זהה עם המנהג שמופיע בכתבי יד. על הפיוט, הרב משה יהודה רוזנווסר. ראש דבר לספר ההשלמה, באתר היברובוקס. אם קוראים בשבת זו פרשת בהר, מחליפים פיוט זה ו"יקוש בעניו" משבוע הבא. עיין סדר עבודת ישראל, נוסח פולין, רעדלהיים תרכ"ח, עמ' 745 ועמ' 752. קראו פרשת בהר בשבת שעברה, מחליפים פיוט זה ו"שכולה אכולה למה תבכי" משבוע שעבר. עיין סדר עבודת ישראל, נוסח פולין, רעדלהיים תרכ"ח, עמ' 745 ועמ' 752. זה מאורה לשבת נשא; אם קוראים בהעלותך, אומרים במקומו מאורה אשר יצר אור מאת רבי אפרים בן יצחק מרגנשבורג. עיין לדוגמה סדר עבודת ישראל, נוסח אשכנז, רעדלהיים תרכ"ח, עמ' 713 ואילך. מנהגי בית הכנסת לבני אשכנז בארץ ישראל ובחוץ לארץ לשנת תשע"ט, עמ' 59, בתוך ירושתינו י (תשע"ט). סדר עבודת ישראל, רעדלהיים תרכ"ח, עמ' 233. מחזור שבחי ישורון, נוא יארק תשע"ו, עמ' 549 ואילך. רשימה של חלק מיצירות החזנות וביצועיהן, פורום "קונצרטים של חזנות", בחדרי חרדים. הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.