laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אמין אל-חאפז (סוריה)

אמין אל-חאפז (בערבית: أمين الحافظ; תעתיק מדויק: אמין אלחאפט'; 1921 - 17 בדצמבר 2009) היה נשיא סוריה, איש צבא וחבר מפלגת הבעת'. חאפז נולד בחלב. בוגר בית ספר צבאי בסוריה, בשנת 1946. לחם במלחמת העצמאות נגד מדינת ישראל. בסוף שנות החמישים תמך בהקמת הרפובליקה הערבית המאוחדת — איחוד מדיני בין מצרים לסוריה. עם זאת מאבקי הכוח בין שתי המדינות הובילו לפירוקו בשנת 1961. ב-8 במרץ 1963, בתקופת אי-היציבות שלאחר נפילת האיחוד, הוביל חאפז הפיכה נגד השלטון הסורי והעמיד בראש המשטר את "המועצה הלאומית של הפיקוד המהפכני", גוף שחבריו היו חברי מפלגת הבעת' הסורית בנשיאותו. כנשיא, הוא היה בעל אידאולוגיה חילונית-סוציאליסטית, תוך ראיית סוריה כמדינה בעלת ייחודיות ועצמאות; חאפז ביצע בארצו רפורמות סוציאליסטיות וקירב אותה למדינות הגוש המזרחי. חאפז השתייך אל הזרם הסוני; עם זאת, נקט גישה חילונית השוללת את עליונות האסלאם, וראה בלאומיות הסורית עליונה על הלאומיות הכלל-ערבית. עמדות אלו גרמו להתנגדות ולקרע בתוך מפלגת הבעת' בין תומכי הווטניה הפטריוטיים לבין תומכי הקוומיה הכלל-ערבים. ב-23 בפברואר 1966 בוצעה נגד חאפז מהפכת הנאו בעת', הפיכה של קבוצת קציני צבא חברי ותומכי מפלגת הבעת', עלווים ברובם, בהנהגת צלאח ג'דיד. הם התנגדו לתפיסה הפאן-ערבית של חאפז ושאפו להקים מדינה בגבולות "סוריה הגדולה". חברי הקבוצה היו שמאלניים יותר וייצגו את קבוצות המיעוט בסוריה: העלווים והדרוזים. חאפז היה לנשיא האסלאמי האחרון של סוריה שהיה לבעל השפעה; אמנם השליט ג'דיד מינה נשיא אסלאמי, אך הלה בפועל נשלט בידי קצינים עלווים. לאחר ההפיכה חי חאפז בגלות עד 2005, עת הורשה לחזור לסוריה. בשנת 2009 מת בחַלַבּ. מפלגת הבעת' התנגדה לעצם קיומה של מדינת ישראל ובהשפעתה התקבלה ב-1964 ההחלטה של ועדת הליגה הערבית בדבר הטיית שניים ממקורות הירדן – החצבני והבניאס. הוויכוח בתוך ההנהגה הסורית לא היה על הצורך בהשמדת ישראל - בזה היו כולם מאוחדים - אלא בסדרי העדיפויות: אל-חאפז עמד על כך שקודם צריך ליצור אחדות ושיתוף פעולה בין מדינות ערב, לחזק את המדינה על ידי רפורמות חברתיות וכלכליות ולהתכונן למלחמה תוך הכנת צבא חזק. לעומתו, צלאח ג'דיד ואנשיו חשבו שהשמדת מדינת ישראל תוביל לאחדות ערבית ולכן תמכו בתנועת הפת"ח במאבקה נגד ישראל. אל-חאפז היה אחד המדינאים הבכירים ביותר שאיתם התיידד המרגל הישראלי אלי כהן. בראיון עמו ב-2001 ניסה חאפז להמעיט בחשיבות המידע שהעביר כהן לישראל. הוא אף טען כי הוא זה שתפס את כהן, לאחר שהאחרון כשל בלשונו ואמר לו כי הוא הולך להתפלל "במסגד של מוסלמים". אל-חאפז הסביר כי משפט כזה יכול לומר רק אדם שאינו מוסלמי. עם זאת, בראיון שנתן חמש שנים מוקדם יותר הוא מסר גרסה שונה, ואמר כי כהן נלכד בידי כוחות הביטחון הסוריים בעקבות שידור אלחוטי, שבו העביר את החלטות מפלגת הבעת' הסורית. מדיה וקבצים בנושא אמין אל-חאפז בוויקישיתוף שי שריג‏, ביקורת בסוריה על דברי הנשיא לשעבר בפרשיית אלי כהן, באתר וואלה, 20 ביוני 2001
סינג סינג

מתקן הענישה סינג סינג (באנגלית: Sing Sing Correctional Facility) הוא בית סוהר בכפר אוסינינג שבמדינת ניו יורק. הוא נמצא במחוז ווסטצ'סטר, במרחק של כ-60 ק"מ מצפון לעיר ניו יורק. שמו בא לו מהשם המקורי של הכפר אוסינינג. כלא זה היה החמישי שנבנה במדינת ניו יורק, כשבית המחוקקים של המדינה הקצה ב-1825 סך של $20,100 לצורך רכישת מחצבת Silver Mine Farm, ששטחה היה כ-0.5 קמ"ר. בית הסוהר היה אמור לממן את עצמו ולא להזדקק לתמיכה מכספי משלם המיסים. אלאם לינדס (אנ'), מפקד בית הסוהר אובורן, בית סוהר אחר במדינת ניו יורק, הביא משם 100 אסירים לאתר המחצבה, והם אלה שבנו את הכלא החדש. מפקדים מפורסמים נוספים של בית סוהר זה, מלבד לינדס. לאווס הצליח "לנקות" את בית הסוהר מהשערוריות שדבקו בו, וכן הצליח לדכא את האלימות שפשטה בו. עם זאת, גם בימיו האפלים ביותר, התנאים בסינג סינג לא היו חמורים כמו במתקני כליאה אחרים בדרום, כגון פארצ'מן או מתקן המעצר של לואיזיאנה. סרטי גנגסטרים סייעו להפוך את בית הסוהר לאגדה גם מעבר לגבולות המדינה, ביניהם 'The Big House' (1930) 'Castle on the Hudson' (1940), ו-'20,000 years in Sing Sing' (1932) - המבוסס על ספרו של המפקד לאוואס. האריס א. סמיילר היה האסיר הראשון שהוצא להורג ב"כיסא חשמלי" בכלא סינג סינג, ב-7 ביולי 1891. מ-1914 השתמשו שם בביצוע ההוצאות להורג אך ורק ב"כיסא חשמל". ההוצאה להורג האחרונה בסינג סינג בוצעה באוגוסט 1963. מדינת ניו יורק ביטלה את עונש המוות שנתיים מאוחר יותר, אך החזירה אותו לשימוש ב-1995. מאז לא נגזר עונש מוות על אף אדם במדינה זו. ב-8 בינואר 1983 פרצה מרידה בקרב יותר מ-600 אסירים באגף B, שתפסו 17 סוהרים כבני ערובה. המרד הסתיים לאחר 53 שעות. כיום כלואים בסינג סינג מעל 2,000 אסירים. ישנן תוכניות להפיכת האגף המקורי שקיים מ-1825, ועדיין עומד על תילו - למוזיאון. אלברט פיש, רוצח סדרתי וקניבל. ג'יימס לרקין, מנהיג פועלים אירי. נכלא בין 1920–1923 על "אנרכיה פושעת" כתוצאה מפרסום כתביו השמאלניים. "The Rose Man", לשעבר עורך עיתון בניו יורק, שריצה מאסר עולם על רצח. יוליוס ואתל רוזנברג שהורשעו בריגול לטובת ברית המועצות ("מרגלי האטום"). ויליאם ה. ואן שאיק, קברניט הספינה גנרל סלוקום שנחשב לאחראי לאסון הימי הגדול ביותר בתולדות מדינת ניו יורק. לואיס "לפקה" בוכהלטר, מראשי הפשע המאורגן בניו יורק. פול גיידל - ריצה את המאסר הארוך ביותר בארצות הברית והסתיים בשחרורו. מדיה וקבצים בנושא סינג סינג בוויקישיתוף
אקס-אן-פרובאנס

אקס-אן-פרובאנס (בצרפתית: Aix-en-Provence, כינויה הנפוץ: "אקס") היא עיר בדרום צרפת, בירתה ההיסטורית של הפרובינקיה הרומית פרובאנס ושל חבל העבר בשם זה, כיום חלק מחבל פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור. העיר נמצאת כ-30 ק"מ מצפון למרסיי, במחוז שפך הרון, ואוכלוסייתה מונה 140,100 נפש (2005). העיר נוסדה בשנת 122 לפנה"ס בידי הקונסול הרומי סקסטיוס קלווינוס, כמחנה צבאי להגנת הדרך בין עיר הנמל מסליה (כיום מרסיי) לרומא. בשל המעיינות החמים במקום, נתן לו סקסטיוס את השם Aquæ Sextiæ – מי סקסטיוס. במאה ה-12 הייתה העיר למרכז של השכלה ואמנות. החל מ-1487 שלט הכתר הצרפתי באקס, יחד עם יתר שטחי פרובאנס שסופחה לצרפת. ב-1502 הקים מלך צרפת לואי השנים עשר, את הפרלמנט של פרובאנס בעיר, שפעל עד המהפכה הצרפתית ב-1789. באקס-אן-פרובאנס נולד, התגורר ופעל הצייר הפוסט-אימפרסיוניסטי פול סזאן, מגדולי האמנים המודרניסטים. סזאן גם קבור בעיר, ואתרים רבים בה מנציחים את מורשתו. כמו כן, נולד בה הבוטנאי ז'וזף פיטון דה טורנפור. בתקופת מלחמת העולם השנייה מספר אמנים יהודים, לרבות אנדרה בלונדל, מצאו מקלט בעיר. מדיה וקבצים בנושא אקס-אן-פרובאנס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אקס-אן-פרובאנס (בצרפתית) אקס-אן-פרובאנס, ברשת החברתית פייסבוק אקס-אן-פרובאנס, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אקס-אן-פרובאנס, ברשת החברתית אינסטגרם אקס-אן-פרובאנס, ברשת החברתית LinkedIn אקס-אן-פרובאנס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אקס-אן-פרובנס (צרפת), דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בצרפת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אתלברט, מלך וסקס

אתלברט (אנגלית עתיקה: Æthelberht; ‏835–865) מלך קנט בשנים 858–865 ומלך וסקס בשנים 860 - 865. אתלברט היה בנו השלישי של אתלוולף, מלך וסקס, מאשתו הראשונה אוסבורגה. הוא ירש את הכתר ב-860, לאחר מות אחיו, המלך אתלבאלד. בתקופת שלטונו נאלץ אתלברט להדוף פשיטות מצד הוויקינגים הדנים, שבראשם עמד רגנאר לודברוק, על קנט ועל נורת'מבריה. אתלברט מת ב-865 ואחיו, אתלרד הראשון, ירש את כסאו. הוא הותיר אחריו שני בנים: אלדהלם, שנהרג במהלך הלחימה בוויקינגים בתקופת שלטונו של אלפרד הגדול, ואתלווארד, שתבע לעצמו את הכס לאחר מות אלפרד הגדול, אך נכשל בכך ומת בגלות בשנת 900. רכס אתלברט באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של אתלברט מלך וסקס. וזאת בדומה לשמות הרים אחרים ברכס דאגלס הנקראים על שמם של מלכים סקסוניים. מדיה וקבצים בנושא אתלברט, מלך וסקס בוויקישיתוף אתלברט, מלך וסקס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) רכס אתלברט באתר הסקר הגאולוגי של ארצות הברית מידע על מקור השם באתר הגאזט האנטארקטי המשווה SCAR ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים ובנושא אנגליה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
איילים (עמותה)

איילים - התיישבות סטודנטים ויזמים היא עמותה שהוקמה בשנת 2002 במטרה לעודד צעירים להתיישב בנגב ובגליל. עמותת איילים הוקמה בשנת 2002 על ידי שני צעירים יוצאי צבא, מתן דהן ודני גליקסברג, לזכרם של בני הזוג אייל ויעל שורק שנרצחו בפיגוע בכרמי צור ביוני 2002, במטרה לחזק את מפעל ההתיישבות והמעורבות החברתית בנגב ובגליל. יישום הרעיון מתבצע על ידי הקמת כפרי סטודנטים ויזמים אשר מהווים בסיסי יציאה למעורבות חברתית ולהתיישבות קבע. המטרה היא שכפרים אלה ייצרו בסיס להכרות עם האזור והפוטנציאל הטמון בו. בתמורה למלגת לימודים ומגורים מוזלים בכפרים, עובד כל סטודנט כ-500 שעות שנתיות עם ילדים מעיירות הפיתוח ומשתתף בפרויקטים של העמותה, כגון – בניית בוסתנים, שיפוץ בתי ספר ומועדוניות. נכון ל-2013, ישנם כ-650 סטודנטים ו-70 בשנת שירות, המאכלסים 14 כפרי סטודנטים ברחבי הנגב והגליל. הסטודנטים מתגוררים בכפרים: "עדיאל" באשלים, שיזף, דימונה כפרי, דימונה עירוני, אופקים, ירוחם, יכיני, באר שבע, נווה אור, שדרות, מנחמיה, עכו העתיקה, כרמיאל וקריית שמונה. הסטודנטים מתנדבים עם למעלה מ-20,000 ילדים. העמותה נתמכת על ידי גופים ממשלתיים ותורמים פרטיים מהארץ ומחוצה לה, בראשם המשרד לפיתוח הנגב והגליל, קרן מיראז', הסוכנות היהודית, קרן סקט"א רש"י, החטיבה להתיישבות וקרן היסוד. העמותה זכתה בפרס יגאל אלון למעשה מופת חלוצי לשנת 2007. בדצמבר 2014 נחקרו יו"ר העמותה, מתן דהן, וסגנו, דני גליקסברג, במסגרת פרשת השחיתות בישראל ביתנו. בספטמבר 2016 הוחלט להזמינם לשימוע בגין עבירות שוחד והלבנת הון בשנים 2009-2014. ביוני 2018 הרשיע השופט צבי גורפינקל את מתן דהן בעבירת שוחד וגזר עליו 6 חודשי מאסר שירוצו בדרך של עבודות שירות. כמו כן קבע השופט כי "למרות הרשעתו של הנאשם, נראה כי אין במעשיו כדי לפסול אותו מלשמש חבר ועד בעמותת איילים. הנאשם פעל רבות למען קידום מטרות העמותה, ואין ספק כי המשך שירותו יוסיף ויקדם את המטרות הברוכות שלשמן הוקמה העמותה". באותו הסדר טיעון הורשע גם השדלן (לוביסט) של העמותה, סטיבן לוי, בעבירה של הפרת אמונים בתאגיד. עונשו של לוי נגזר להיות שלושה חודשי מאסר שירוצו בעבודות שירות. מדיה וקבצים בנושא איילים בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של איילים איילים - התיישבות סטודנטים ויזמים, באתר "גיידסטאר ישראל" ורד לוי-ברזילי, חיות הנגב, באתר הארץ, 20 באפריל 2004 עקיבא ביגמן, "אנחנו רואים עצמנו כחלוצים, מובילים מהלך", באתר ישראל היום, 7 ביוני 2018 שוקי שדה, ליאור דטל, החומרים שמהם עשויה שחיתות: "איילים מחוברת בעטינים לשלטון, יש לה תקציב ענק", באתר TheMarker‏, 1 בינואר 2015 טובה צימוקי וגלעד מורג, כתבי אישום בכפוף לשימוע נגד השר לשעבר מיסז'ניקוב וסגנית השר קירשנבאום, באתר ynet, 26 בספטמבר 2016 מנחם שטאובר, ‏תיק ישראל ביתנו: יו"ר "איילים" יוכל להמשיך בפעילות ציבורית, באתר גלובס, 27 ביוני 2018
שרה שטרן-קטן

שרה שטרן-קטן (4 ביוני 1918 – 23 בספטמבר 2001) הייתה אשת ציבור במגזר הדתי וכיהנה כחברת הכנסת בכנסת התשיעית מטעם המפד"ל. כלת פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה לשנת ה'תשנ"ח (1998). נולדה בלודז' שבפולין וגדלה בבית דתי ציוני. למדה בגימנסיה העברית והייתה פעילה בתנועת "בני עקיבא". עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נשלחה עם משפחתה לגטו לודז', בו חיו בתנאי עוני ורעב בשנים 1940–1944. בתקופה זו נרתמה לפעילות תנועת "בני עקיבא" והקימה עם חבריה לתנועה הכשרות חקלאיות בגטו. בהכשרות אלו קיימו פעילות חינוכית-תרבותית ברוח ארץ ישראל. בחודשים האחרונים למלחמה נשלחה למחנה הריכוז אושוויץ וממנו למחנות אחרים, בהם עבדה עבודות פרך. לאחר מכן, עם שחרורה מהמחנה על ידי הצבא האדום, הייתה פעילה בארגוני העלייה וסייעה בשיקומם של ניצולים טרם עלייתם. בשנת 1947 עלתה לארץ ישראל ולמדה עבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית. כעובדת סוציאלית הייתה פעילה בהכוונה מקצועית לנערות. לאחר השלמת התואר השני, באוניברסיטת סימונס בבוסטון, עבדה כמפקחת אזורית במשרד הבריאות ובמשרד הסעד. במקביל הייתה פעילה בתנועת האשה הדתית לאומית. במרץ 1977 נבחרה בסיבוב ראשון יחד עם זהבה מלכיאל מתוך שבע מתמודדות, בהן מרים מאיר, יהודית פולק, לאה עדיני, הרבנית צפייה גורן והרבנית אילה גליקסברג שנתמכה על ידי יהודית היבנר, לפאנל ממנו תבחר נציגת הנשים ברשימת המפד"ל לכנסת. שטרן-קטן נחשבה לנציגת סיעת למפנה, סיעת רפאל והסיעה המרכזית והיא גברה בהתמודדות מול מלכיאל שנחשבה לנציגת סיעת הצעירים. היא נבחרה לכנסת התשיעית וכיהנה בוועדת העבודה והרווחה, ועדת הפנים ואיכות הסביבה וועדת החינוך והתרבות. לקראת הבחירות לכנסת ה-11 היא התמודדה מול יהודית היבנר על המשבצת הנשית, והפסידה. בבחירות זכתה המפד"ל רק לארבעה מנדטים ונציגת הנשים לא נכנסה לכנסת. בשנים 1984–1990 הייתה יו"ר תנועת "אמונה". היא התמודדה על תקופת כהונה שנייה אך הפסידה ליהודית היבנר ומונתה לנשיאת התנועה. בשנותיה האחרונות הייתה פעילה ב"יד ושם". כלת פרס ישראל למפעל חיים בשנת 1998. בשנת 2001 נפטרה ונקברה בקבוצת יבנה, בה חייתה מיום עלייתה לארץ ישראל. שרה שטרן-קטן, באתר הכנסת שרה שטרן-קטן, באתר כנסת פתוחה עדותה של שטרן-קטן על חייה בגטו לודז', באתר יד ושם. 1.5 מיליון ל"י — למימון מפעלי תנועת האשה הדתית לאומית, הצופה, 27 בדצמבר 1960 תנועת האשה הדתית־לאומית מרחיבה הפעולות לצעירות, הצופה, 30 בדצמבר 1965 התרוצצות בקשר למקום ה-3 של צעירי המפד"ל, מעריב, 3 במרץ 1977 נשי המפד"ל בוחרות, מעריב, 1 במרץ 1977 נילי ארקין, הרבנית שלא נבחרה, מעריב, 8 במרץ 1977 היום ייבחרו 12 המועמדים הראשונים במפד"ל לכנסת, מעריב, 20 במרץ 1977 העשירית למניין, מעריב, 21 במרץ 1977 מנחם רהט, שטרן קטן וגדול, מעריב, 4 באפריל 1988 יהודית היבנר, החיים כסיפור, 2001, עמ' 240
גאורגיוס, מלך יוון

האם התכוונתם ל... גאורגיוס הראשון, מלך יוון – מלך יוון (1845–1913) גאורגיוס השני, מלך יוון – מלך יוון (1890–1947)
גאורגי טרטר

האם התכוונתם ל... גאורגי טרטר הראשון – צאר האימפריה הבולגרית השנייה (1280-1292) גאורגי טרטר השני – צאר האימפריה הבולגרית השנייה (1322-1323)
ג'ורג', מלך בריטניה

האם התכוונתם ל... ג'ורג' הראשון, מלך בריטניה – מלך בריטניה הגדולה ואירלנד (1714-1727) ג'ורג' השני, מלך בריטניה – מלך בריטניה הגדולה ואירלנד (1727-1760) ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת – מלך בריטניה הגדולה ואירלנד (1760-1820) ג'ורג' הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת – מלך בריטניה הגדולה ואירלנד (1820-1830) ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת – מלך הממלכה המאוחדת (1910-1936) ג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת – מלך הממלכה המאוחדת (1936-1952)
דב לוין (שופט)

דב לוין (1 בדצמבר 1925 – 27 ביוני 2001) היה שופט בית המשפט העליון בשנים 1981–1995. לוין נולד בנווה צדק שבתל אביב למשפחה בת ארבעה בנים. אביו, אליהו בן-ציון לוין (1889–1946), בן למשפחה עשירה מרוסיה שעלה לירושלים עם אביו בילדותו, היה רוקח במקצועו, ומשנות ה-20, אז התיישבה המשפחה בתל אביב, עסק בביטוח. אמו, דבורה לבית נטקין, הייתה מצאצאי הגאון מווילנה, בת למשפחה שהתגוררה בארץ ישראל מאז אמצע המאה ה-19 (נכדתו של נתן נטע נטקין, מעסקני היישוב הישן בירושלים). בשנת 1943 עבר עם הוריו לירושלים, שם הצטרף לאצ"ל ובו זמנית עבד במטה הארצי של משטרת המנדט. כמו כן החל בלימודי משפטים, בהם המשיך לאחר שובו לתל אביב בשנת 1945. במלחמת העצמאות שירת בצה"ל כקצין מחלקת מקלעים בינוניים בגדוד 35 של חטיבת אלכסנדרוני. במילואים שירת כקצין כוח אדם בחיל השלישות, ועם מינויו לשופט שירת ביחידת בתי הדין הצבאיים ולבסוף בבית הדין הצבאי לערעורים. בשנת 1951 הוסמך לעריכת דין והשתתף במוסדות לשכת עורכי הדין כחבר המועצה הארצית והוועד המרכזי. בעריכת דין עסק כשכיר וכעצמאי עד מינויו לשופט בספטמבר 1966. תחילה כיהן בבית משפט השלום בתל אביב ובמאי 1972 מונה לבית המשפט המחוזי. בשנת 1979 מונה לסגן נשיא בית המשפט בעיר. בשנת 1981 מונה לכהונה בפועל בבית המשפט העליון, וכעבור שנה מונה לבית המשפט העליון במינוי קבע. בשנת 1986 שימש כאב בית הדין המיוחד אשר שפט את דמיאניוק (תפ 373/86 מדינת ישראל נגד איוון ג'ון דמיאניוק). לצד עבודתו פעל פעילות ציבורית נרחבת. בין תפקידיו: יושב ראש המועצה הלאומית למניעת תאונות, נשיא מוסדות השיפוט בהתאחדות לכדורגל בישראל ונשיא כבוד בבית הדין של תנועת "מכבי". בהגיעו לגיל 70, בשנת 1995, פרש מכס המשפט והחל לשמש בורר בתביעות שונות. ב-1997 זכה בתואר יקיר העיר תל אביב. לוין נפטר ב-2001, בגיל 75. נטמן בבית העלמין קריית שאול. לוין היה נשוי עד מותו לרחל לבית כהן (נפטרה בינואר 2014), ואב לשני בנים, אלי ואסף, עורכי דין במקצועם. אחיו הבכור, צבי לוין, היה פעיל ציבור, תעשיין וחזן, נשיא הלשכה הגדולה של הבונים החופשיים בישראל (בנו עֲמָשַׂי לוין היה משורר ומתרגם). האח אריה לוין, היה בעליו של "צור", מפעל לזכוכית אומנותית, חבר באצ"ל ויו"ר קבוצת הכדורגל בית"ר תל אביב. דברי כב' הנשיא א' ברק בטקס פרידה מכב' השופט ד. לוין (30.11.95)', הרשות השופטת: עלון השופטים בישראל 23 (1996), 14–20. אהרן ברק, "אחינו דב לוין חיפש תמיד את האמת", הרשות השופטת: עלון השופטים בישראל 31 (2001), 122–124. (דבריו של ברק בלווייתו של לוין) מדיה וקבצים בנושא דב לוין בוויקישיתוף דב לוין באתר הרשות השופטת תולדות חייו באתר חדשות מחלקה ראשונה אילן היוחסין של דב לוין באתר Geni ישעיהו אביעם, שופט השלום החדש דב לוין החל אתמול בתפקידו בפ"ת, מעריב, 21 בספטמבר 1966 ענת רואה, השופט בדימוס דב לוין הלך לעולמו, באתר ynet, 27 ביוני 2001 אילנה דיין, ‏דב לוין: אקטיביסט בעל כורחו, באתר גלובס, 3 ביולי 2001 דוד תדהר (עורך), "אליהו-מיכל (בן-ציון) לוין", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ג (1949), עמ' 1472. לוין דב (2001-1925) - Levin Dov, באתר News1 מחלקה ראשונה דב לוין (שופט) באתר חברה קדישא ת"א–יפו דב לוין באתר GRAVEZ הקבר של דב לוין בבית העלמין קריית שאול, באתר BillionGraves רחל לוין באתר "אבלים".
סולומון, מלך אימרתי

קיימים שני מלכים בשם סולומון שמלכו בממלכת אימרתי (ממלכה היסטורית בשטח גאורגיה): האם התכוונתם ל... סולומון הראשון, מלך אימרתי (אנ') (1735–1784) – מלך אימרתי בין 1752 ל-1766 ובין 1768 ל–1782 סולומון השני, מלך אימרתי (1772–1815) – המלך האחרון של ממלכת אימרתי, בין 1789 ל-1815
מקורמיק נגד הלורד אדבוקט

מקורמיק נגד הלורד אדבוקט הוא פסק דין שניתן בסקוטלנד בשנת 1953 בו נדונה שאלת זכותה של המלכה אליזבת השנייה להיקרא בשם זה מאחר שלא הייתה מלכה בשם "אליזבת" בסקוטלנד קודם למלכותה של אליזבת השנייה. התביעה הוגשה על ידי ג'ון מקורמיק, הרקטור של אוניברסיטת גלאזגו, נגד הממשלה הבריטית בטענה כי "אליזבת השנייה" לא יכולה להיקרא בשם זה בסקוטלנד, וכי מעשיה עומדים בניגוד לחוקי האיחוד של 1707, כיוון שאליזבת הראשונה הייתה מלכת אנגליה בלבד ולא מלכת סקוטלנד. התביעה הוגשה לבית המשפט של קסציות ונדחתה על ידי הערכאה הראשונה. ערעור לאינר האוס שנדון בפני השופטים הלורד תומאס קופר, הלורד קלרמונט והלורד ראסל מקורמיק השאיר את ההחלטה של הערכאה הראשונה על כנה. בית המשפט קבע כי מקורמיק לא יכל לתבוע את בית המלוכה הבריטי וכי חוקי האיחוד לא קובעים הנחיות בדבר מספור שמות המלכים. עוד קבע בית המשפט כי לא הוגשה באף בית משפט אנגלי תביעה הטוענת שחוק התארים המלכותיים משנת 1953 אשר נחקק על ידי הפרלמנט הבריטי סותר את חוקי האיחוד, וכי לתובעים אין זיקה אישית או עניין בתביעה, ומשכך אין להם זכות עמידה בפני בית המשפט. בית המשפט קבע כי תוארה של אליזבת השנייה נכנס לתוקפו עוד קודם לחקיקת החוק האמור וכך התקבל בסקוטלנד בה אין חוק לעניין זה. בעוד שבאנגליה קיים העיקרון של ריבונות הפרלמנט - עיקרון שמקורו במשפט המקובל האנגלי, עיקרון זה לא קיים במשפט החוקתי הסקוטי. בעת איחוד הפרלמנטים בשנת 1707 שאב לתוכו הפרלמנט האנגלי את תכונות הפרלמנט הסקוטי, ומשכך שאב גם את "העדר הסמכות" לקבוע את שמו של המלך המולך בסקוטלנד. במסגרת פסק הדין קבע בית המשפט את הכלל לפיו תארם של מלכי אנגליה ימוספר לפי הגבוה מבין שני המספרים שהיו - כך לדוגמה על אף שלא היה מלך בשם הנרי בסקוטלנד, מאחר שמלך באנגליה הנרי השמיני המלך הבא בשם הנרי שימלוך יכונה "הנרי התשיעי" ואילו אף שהיה מלך בשם ג'יימס השני באנגליה, אשר מלך גם בסקוטלנד כג'יימס השביעי, הרי שהמלך הבא בשם ג'יימס יקרא, גם באנגליה "ג'יימס השמיני". לפסק דין זה הייתה השפעה במהלך הדיונים שנערכו בבית הנבחרים הבריטי בשנת 1999 על הקמת הפרלמנט הסקוטי וסמכויות הפרלמנט הסקוטי. סמכויות הפרלמנט הסקוטי שהיו קודם לאיחוד הפרלמנטים הושבו בחלקם לפרלמנט הבריטי, אולם במהלך הדיונים בשאלה של העברת סמכויות מהפרלמנט המאוחד לפרלמנט הסקוטי החדש נדונה שאלת היקף הסמכויות שיועברו לו (כך למשל, יכולה להתעורר שאלה האם בסמכות הפרלמנט הסקוטי לקבוע את תארו של המלך, בדומה לפרלמנט הבריטי - סמכות שלא הייתה לו קודם לכן, ואם אכן בידיו הסמכות, ייתכן מצב שכל פרלמנט יקבע תואר שונה למלך). המלוכה הבריטית דיון בעניין מקרה זה בבית הלורדים: [1], [2] 1953 SC 396
מחולל ואן-דה-גראף

מחולל ואן-דה-גראף (Van de Graaff generator) הוא מחולל חשמל, כלומר מכשיר המייצר מתח חשמלי באמצעים מכניים. המחולל קרוי על שם הפיזיקאי האמריקאי רוברט ואן-דה-גראף שפיתח אותו בשנת 1929. במקור, יועד המכשיר לשמש מקור מתח רב עוצמה (עד לעשרות מיליוני וולט) לשפופרות רנטגן ומאיצי חלקיקים קווים. עם התפתחות טכנולוגיות אלטרנטיביות להאצת חלקיקים, פחת השימוש במחולל ואן-דה-גראף לצרכים אלו. כיום עיקר השימוש במחולל ואן-דה-גראף הוא להדגמת תופעות חשמליות שונות. ב-1958 הביא פרופ' עמוס דה-שליט למחלקה לפיזיקה גרעינית במכון ויצמן מחולל ואן-דה-גראף ראשון. מעבדת הוואן-דה-גראף נבנתה בעיקרה על ידי ד"ר (לימים פרופ') יהודה וולפסון, שעמיתיו כינוהו "הקוסם", והמחולל שימש כמאיץ חלקיקים בחקר האטום עד שמאיץ ה"טאנדם" (דגם חדש של ואן-דה-גראף) החליפו באפריל 1965. מבנה סכמטי של מחולל ואן-דה-גראף מתואר בציור. המחולל מורכב משני כדורי מתכת [(1) ו-(8) בציור]. החגורה [(5),(4)] מסתובבת ועקב כך מתחככת במברשת סיבי המתכת העליונה (2) והתחתונה (7). כתוצאה מהחיכוך נטענת המברשת העליונה במטען חיובי והתחתונה במטען שלילי. המברשת העליונה מעבירה את המטען לכדור הגדול (1) והמברשת התחתונה מעבירה את המטען למוט הפריקה (8), כך שבסופו של דבר נוצר הפרש פוטנציאלים בין הכדור הגדול לסביבתו. ניתן גם לחבר את המברשת התחתונה ישירות להארקה וכך הפרש הפוטנציאלים נוצר בין הכדור הגדול לאדמה. חשמל סטטי מדיה וקבצים בנושא מחולל ואן-דה-גראף בוויקישיתוף המאמר המקורי של ואן-דה-גראף משנת 1933 בכתב העת המדעי Physical Review איך פועל מחולל ואן-דה-גראף באתר Howstuffworks מחולל ואן-דה-גראף כ"תיאטרון חשמל" באתר מוזיאון המדע של בוסטון מאיר ברק, איך בונים מחולל ואן דה גרף ומה הוא עושה?, במדור "שאל את המומחה" באתר של מכון דוידסון לחינוך מדעי, 1 ספטמבר 2009 מה קורה כאשר מציבים שני מחוללים זה לצד זה?, סרטון באתר יוטיוב ערך זה הוא קצרמר בנושא פיזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דגל סן מרינו

דגל סן מרינו מורכב משני פסים אופקיים שווים בצבעים לבן (למעלה) ותכלת, ובמרכזו סמל המדינה. הסמל מורכב ממגן ועליו שלוש מצודות על שלוש פסגות, שמצידיו זר, מעליו כתר, ומתחתיו מגילה שבה כתובה המלה LIBERTAS (חירות). הצבע הלבן מייצג שלום והתכול - חירות. הדגל הקדום ביותר של הרפובליקה, מתוארך ל-4 בספטמבר 1465, כאשר הוזמן מיצרן בפרצה. הדגל כלל שלושה פסים אופקיים - בצבעים כתום, לבן וסגול. סמל סן מרינו המנון סן מרינו שלוש מצודות סן מרינו מדיה וקבצים בנושא דגל סן מרינו בוויקישיתוף סן מרינו, באתר דגלי העולם (באנגלית) דגל סן מרינו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) על הרפובליקה של סן מרינו אודות דגל סן מרינו ערך זה הוא קצרמר בנושא סמלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אתלפלדה, מלכת מרסיה

אתלפלדה (באנגלית עתיקה: Æthelflæd, ‏869–918) הייתה שליטת מרסיה מ-911 ועד מותה. אתלפלדה הייתה בתו הבכירה של אלפרד הגדול, מלך אנגליה. היא נישאה ב-886 לאתלרד, רוזן מרסיה, ונולדה להם בת בשם אלפווין. ב-911, לאחר מות בעלה, זכתה אתלפלדה בתואר "גבירת המרסיאנים". תואר זה לא היה ריק מתוכן; אתלפלדה נודעה כמצביאה ואסטרטגית מוכשרת. במשך חמש שנים שלטה אתלפלדה בסטאפורד, ותחת שלטונה התבסס האופי האנגלי של סטפורדשייר. בשנותיה האחרונות שלטה במרסיה יחד עם בתה אלפווין. אתלפלדה מתה ב-918, ונקברה בגלוסטר. ירש אותה אחיה אדוארד הזקן, מלך אנגליה. מדיה וקבצים בנושא אתלפלדה, מלכת מרסיה בוויקישיתוף אתלפלדה, מלכת מרסיה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אתלפלדה, מלכת מרסיה, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית)
גארד

האם התכוונתם ל... בספורט ובאמנויות לחימה (Guard) גארד (כדורסל) – מתייחס לשתי עמדות (תפקידים) ולשילוב שלהן: רכז ("רכז") – שחקן עמדה מס' 1 שתפקידו לנהל את משחק ההתקפה קלע (כדורסל) (גם "קלע" ו"סקנד גארד") – שחקן עמדה מס' 2, תפקידו העיקרי במשחק ההתקפה הוא להגיע למצבי קליעה ולקלוע קומבו גארד ("גארד משולב") – כדורסלן שיכול לשחק הן כרכז (עמדה מס' 1) והן כקלע (עמדה מס' 2), אבל לא מתאים להגדרה המדויקת של אף אחת מהעמדות גארד (פוטבול) (אנ') – אחת מעמדות ההגנה בפוטבול אמריקאי גארד (עמדה בקרב קרקע) – עמדה באמנויות לחימה שונות, ספורטיביות ושאינן אישים הנס יורגן גארד (Hans Jørgen Garde;‏ 1939–1996) – היה אדמירל דני שעמד לזמן קצר בראש צבא דנמרק אחר סי גארד (Sea Guard) – הייתה ספינת סיוע והצלה בים הצפוני, כיום אתר צלילה ממערב לחוף אשקלון גר (פירושונים) – כולל גאר (Gard בצרפתית) שומר (פירושונים) גראד (פירושונים) כלומר "שומר", "מגן" או שנמצא בעמדת הגנה או שמירה.
2005 בפוליטיקה

ערך מורחב – 2005 2 בינואר – הבחירות בקרואטיה על רקע השתלבותה העתידית כחברה באיחוד האירופי. 9 בינואר – הרשות הפלסטינית מקיימת את הבחירות הדמוקרטיות בפעם השנייה בתולדותיה. 15 בינואר – מחמוד עבאס מושבע כנשיא הרשות הפלסטינית. 21 בינואר – ג'ורג' ווקר בוש מושבע לכהונתו השנייה כנשיא ארצות הברית, זאת לאחר שניצח בבחירות 2004. 8 בפברואר – בבחירות בדנמרק, קואליציית הימין של ראש הממשלה אנדרס פוג ראסמוסן חוזרת לשלטון לאחר הבסת הסוציאל-דמוקרטים. 4 באפריל – אסקר אקייב מתפטר מתקידו כנשיא קירגיזסטן, לאחר שבועות של תסיסה חברתית. 5 במאי – מפלגת הלייבור הבריטית בהנהגת טוני בלייר מנצחת בבחירות. 6 באוגוסט – מחמוד אחמדינז'אד מושבע לנשיא איראן, ובכך מחליף את מוחמד ח'אתמי. 17 בספטמבר – מתקיימות בחירות בניו זילנד, בהן מנצחת מפלגת הלייבור של ניו זילנד בהנהגתה של הלן קלארק. 18 בספטמבר – המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית בהנהגת אנגלה מרקל מנצחת בבחירות בגרמניה. 22 בנובמבר – אנגלה מרקל היא האישה הראשונה, והאדם הראשון מגרמניה המזרחית שמושבעת לתפקיד קנצלר גרמניה. 6 בדצמבר – דייוויד קמרון הופך למנהיג ה-26 של המפלגה השמרנית הבריטית. 17 בדצמבר – אוו מוראלס נבחר לנשיאות בוליביה. מדיה וקבצים בנושא 2005 בפוליטיקה בוויקישיתוף
תריסית הצלף

תריסית הצלף (שם מדעי: Stenozygum coloratum) היא חרק קטן ממשפחת התריסיתיים. זהו מין ים תיכוני, החודר גם לאזור האתיופי. המין מצוי ברוב אזורי ארץ ישראל. אורכה נע בין 5 ל-6 מילימטרים. גופה שחור עם ציורים צהובים ולבנים. שולי בטנה מפוספסים לסירוגין בשחור ולבן. הנקבה מטילה את הביצים בשתי שורות צמודות, בין 10 ל-12 ביצים בכל תטולה כזאת. זחליה מתפתחים בעיקר על צלפים. היא מצויה ממאי עד ספטמבר. יש והיא מופיעה במספרים גדולים על ירקות, ואז היא גורמת נזק בשל היזונה מן הירקות. אותה תופעה יכולה להתרחש גם בפירות. נצפו גפנים שענביהן התייבשו עקב תריסיות הצלף שמצצו את עסיסם (כשאר הפשפשאים גם תריסית הצלף ניזונה באמצעות חדקה). תטולה נימפה חרק בוגר על ניצן של צלף קוצני חרקים בוגרים על פרי של צלף קוצני מדיה וקבצים בנושא תריסית הצלף בוויקישיתוף תריסית הצלף, באתר NCBI (באנגלית) תריסית הצלף, באתר GBIF (באנגלית)