laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
הורה (ריקוד)

הורה הוא ריקוד עם שמוצאו בבלקן (מריקוד הכוראה), כיום הריקוד נפוץ גם מחוץ לו. הוא הגיע עם העליות ממזרח אירופה לארץ ישראל. כנראה ברוך אגדתי הביאו ממחוז הולדתו, בסרביה (אז ברומניה). ההורה מאפיינת את תרבות היישוב בארץ ישראל מאז אותה תקופה והפכה מזוהה עם הציונות ועם ישראל. "צעד הורה" הוא צעד במקצב ארבעה רבעים, המשמש גם כצעד בסיסי בריקודי עם מודרניים מורכבים. אך בנוי על 6/4. "צעד הורה" מורכב משלושה שלבים: שני צעדים שמאלה, על המעגל: שמאל, ימין. ניתור כפול על שמאל (ימין באוויר לפני שמאל) ניתור כפול על ימין (שמאל באוויר לפני ימין) - הגוף משנה חזית לכיוון ימין על המעגל צעד זה מביא את המחולל שני צעדים שמאלה, כך שריקוד ההורה נרקד במעגל, בו המחוללים מחזיקים ידיים. ריקוד ההורה הגדול ביותר שנערך אי פעם התרחש במאי 2005 בפילדלפיה, ארצות הברית, והשתתפו בו 1,322 רוקדים מהקהילה היהודית במקום[דרוש מקור]. ההורה כיום נרקדת בעיקר על ידי הציבור הדתי-לאומי והחרדי לצלילי מוזיקה חסידית, ועל ידי חברי תנועות הנוער החלוציות, אשר שמו להן למטרה לשמר את תרבות ריקודי העם בישראל, גם בשנות האלפיים. בשנת 1982 הזמר אבי טולדנו ייצג את ישראל באירוויזיון עם השיר "הורה" העוסק בריקוד זה והגיע למקום השני בתחרות. מקור המילה הורה מהמילה היוונית choreia שפירושה ריקוד (מכאן גם המילים כוריאוגרפיה, וכוראל). פריניצה Istoria dansului (ברומנית) הורה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) הורה (ריקוד), דף שער בספרייה הלאומית
ביטיס גבוני

בִּיטִיס גַּבּוּנִי (שם מדעי: Bitis gabonica) הוא מין של נחש ארסי מסוג ביטיס ממשפחת הצפעיים, המצוי ביערות הגשם והסוואנות של אפריקה שמדרום לסהרה. זהו לא רק המין הגדול ביותר בסוג ביטיס, אלא הוא גם הצפע הכבד ביותר, בעל שיני הארס הארוכות ביותר ובעל כמות הארס הרבה ביותר בין כל הנחשים הארסיים. הוא קרוי על שם מדינת גבון שבה תואר לראשונה (בקרבת העיר ליברוויל). קיימים שני תת-מינים: ביטיס גבוני מזרחי (B. g. gabonica) ביטיס גבוני מערבי או ביטיס גבוני קרנפי (B. g. rhinoceros) נחשים בוגרים מגיעים לאורך של 122–152 ס"מ. האורך המקסימלי שנמדד היה 205 ס"מ. ניתן להבחין בין זכרים לנקבות לפי יחס אורך הזנב לשאר הגוף: בזכרים הזנב מהווה בממוצע 12% מאורך הגוף ובנקבות רק 6%. פרטים בוגרים, ובמיוחד נקבות, כבדים מאוד. תת-המין המזרחי לרוב קטן יותר. הראש גדול ובצורת משולש והצוואר צר, בערך שליש מרוחב הראש. צמד קרניים מזדקף באזור הנחיריים. הקרניים מזעריות בתת-המין המזרחי, אך גדולות בתת-המין המערבי. (מאפיין זה מצוי גם אצל קרובו הביטיס הקרנפי, אולם הביטיס הקרנפי הוא בעל צבעים בהירים יותר וראש צר יותר). הניבים ארוכים יותר משל כל נחש ארסי אחר ועשויים להגיע לאורך של 55 מ"מ. ארסם אינו נחשב לארסי מאוד, אך הכמות הרבה של הארס העולה על זו של כל נחש אחר גורמת לו להיות קטלני, ובשל ניביו הגדולים הארס יכול להתפשט לכלי דם עמוקים אליהם מגיעים הניבים. על אף שהם אינם ששים להכיש, גם הכשה על ידי נחש ממוצע באורכו יכולה להיות קטלנית ומחייבת טיפול בנסיוב במהירות האפשרית. הנחש נפוץ בגינאה, גאנה, טוגו, ניגריה, קמרון, קונגו, הרפובליקה המרכז-אפריקאית, דרום סודאן, אוגנדה, קניה, טנזניה, זמביה, מלאווי, זימבבואה, מוזמביק, דרום אפריקה, גבון, סיירה לאון, חוף השנהב וליבריה. מצוי בדרך כלל ביערות גשם ואזורי יער נמוכים, אך עשוי להימצא גם בגבהים של עד 1,500 מטר. הביטיס הגבוני הוא חיית לילה הידועה כבעלת תנועות איטיות. הביטיס צד את טרפו מן המארב, ובדרך כלל מחכה פרקי זמן ארוכים ללא תנועה עד להופעת טרף מתאים. הוא נחשב נחש סבלני מאוד, גם כאשר מטפלים בו, ולעיתים נדירות מכיש או משמיע קולות אזהרה. נחשי הביטיס ניזונים ממגוון סוגי בעלי חיים כמו יונים, מכרסמים למיניהם, שפנים ונמיות. ישנם גם דיווחים על סוגי טרף פחות מצויים כמו קופים, דרבניים קטנים ואף על אנטילופה מלכותית, הקטנה שבאנטילופות. מדיה וקבצים בנושא ביטיס גבוני בוויקישיתוף ביטיס גבוני, באתר ITIS (באנגלית) ביטיס גבוני, באתר NCBI (באנגלית) ביטיס גבוני, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) ביטיס גבוני, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) ביטיס גבוני, באתר GBIF (באנגלית) ביטיס גבוני, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ביטיס גבוני חושף את ניביו ביטיס גבוני קרנפי, ניתן להבחין בצמד הקרניים המפותח ביטיס גבוני קרנפי בהסוואה עם הרקע של היער מוכן למארב ביטיס גבוני באתר הרשימה האדומה של IUCN
מדפסת

מַדפסת היא חומרת מחשב ומשמשת אמצעי פלט של תדפיס כתב או גרפי על גבי גיליון נייר, מעטפה, שקף ועוד. מדפסת יכולה להתחבר למחשב אישי ולשמש חלק מחומרת הפלט שלו או לחלופין לשמש מדפסת רשת המשרתת מחשבים רבים. החיבור הנפוץ בין המחשב והמדפסת הוא חיבור בכבל תקשורת אולם בחלק מהמדפסות קיים ממשק תקשורת אלחוטי. קיימים חמישה סוגים עיקריים של מדפסות הנבדלות בשיטת העברת הדיו למצע המודפס: מדפסת סיכות מדפסת הזרקת דיו מדפסת לייזר מדפסת המראת צבע מדפסת תרמית בשנות ה-80 הייתה מדפסת הסיכות הנפוצה ביותר, בשימוש הביתי והעסקי, וזאת בשל עלותן הנמוכה ביחס לטכנולוגיות ההדפסה האחרות באותה התקופה. בשנות ה-90 החלו מדפסות הזרקת דיו להחליף את מדפסות הסיכה בשוק הביתי, בספקן הדפסה באיכות גבוהה יותר והתאפיינו ברעש תפעולי נמוך. מדפסות הלייזר החליפו את מדפסת הסיכות בשוק העסקי בשל עלות ההדפסה הנמוכה בהדפסות כמותיות. כתוצאה מכך נעלמו מדפסות הסיכה כמעט כליל לקראת סוף שנות התשעים, והן נותרו בשימוש רק למטרות מיוחדות, כגון הדפסת נייר בשני עותקים. בקרב המשתמשים הביתיים נפוץ יותר השימוש במדפסת הזרקת דיו בשל מחירן הנמוך הן של המדפסות והן של מחסניות הדיו ביחס לטונר, כיום ישנן מדפסות הזרקת דיו הניזונות מדיו ללא מחסניות דבר שמוזיל באופן משמעותי את עלויות ההדפסה. ישנן שני סוגי מדפסות, שחור-לבן וצבעונית, כאשר במדפסת שחור לבן ישנה מחסנית אחת של צבע שחור ואילו במדפסת הצבעונית ישנן מדפסות בעלות 3 מחסניות: כחולה, צהובה ואדומה, וישנן כאלו בעלות מחסנית אחת המכילה את שלושת הצבעים יחד עם חלוקה ביניהם, וכך נוצר מצב שכאשר אחד הצבעים נגמר חייבים להחליף את המחסנית כולה. עלות מדפסת שחור-לבן נמוכה יותר מהמדפסת הצבעונית, וגם עלות ההדפסה בשחור לבן נמוכה יותר כאשר במהלך ההדפסה משתמשים רק בצבע אחד בשונה מהמדפסת הצבעונית בה משתמשים על פי רוב בכל הצבעים יחדיו. לא כל נייר מתאים לכל מדפסת, וההבדלים בנייר מתבטאים הן בסוג הנייר והן בעובי הנייר, למשל ישנן מדפסות שלא יוכלו להדפיס על נייר דק (45 גרם) וישנן מדפסות שלא יוכלו להדפיס על נייר עבה (300 גרם), בנוסף ישנם סוגי נייר שלא יודפסו כראוי על מדפסת הזרקת דיו כדוגמת נייר כרומו מאחר שהצבע ימרח על הנייר, לשם כך משתמשים במדפסת אופסט שעלותה נאמדת במליוני שקלים. ישנן מדפסות המסוגלות להדפיס על נייר בגודל גיליון כמו מדפסות האופסט, וישנן מדפסות המסוגלות להדפיס גם שלטים גדולים מגיליון כמו מדפסות הפלוטר, וישנן כאלו המוגבלות לגודל נייר A4 או A3. על פי רוב המדפסות הביתיות מתאימות להדפסת נייר בגודל A4. במדפסות רבות, כחלק מתהליך ההדפסה, המדפסת מטביעה ״חתימה״ ייחודית (אנ') שמשייכת את העמוד שהודפס למדפסת שהדפיסה אותו. חתימה זו בעצם מטביעה נקודות בלתי נראות, מעין ״חתימת מים״ על גבי הדף המודפס. לחתימה זו שמות רבים: MIC, נקודות צהובות, נקודות מעקב ונקודות סודיות. את הנקודות אפשר לראות בעזרת סורק בעל רזולוציית סריקה גבוהה במיוחד, או על ידי חשיפה לאור UV. שמונה חברות תופסות את רוב שוק המדפסות: HP Olivetti Epson Canon Lexmark Xerox Brother Oki חומרה – מונחים נייר רציף הדפסה תלת-ממדית עידו גנדל, איך זה עובד: מדפסת משולבת - חלק ג', באתר ynet, 25 בדצמבר 2012 אילון גלעד, טלפרינטר, מכונת כתיבה ומלווחת, הדרך הארוכה אל המדפסת, באתר הארץ, 2 באוקטובר 2013
מארי-ז'וזף לגראנז'

מָארִי-ז'וזף לָגְרָאנְז' (בצרפתית: Marie-Joseph Lagrange;‏ 7 במרץ 1855 – 10 במרץ 1938; במקור אלבֶּר מארי-אָנרי לגראנז', Albert Marie-Henri Lagrange) היה כומר קתולי במסדר הדומיניקני. הוא ייסד את בית הספר הצרפתי למקרא ולארכאולוגיה (EBAF) בירושלים. היה איש מלומד, בעל שטחי התעניינות רבים ומגוונים. חיבר את הספר Critique textuelle; II, La critique rationnelle (פריז, 1936), אשר השפיע על שיטות חדשות הקשורות לביקורת נוסח המקרא של הברית החדשה. בית הספר נוסד במנזר סנט אטיין בירושלים ב-15 בנובמבר 1890 כ"בית הספר המעשי ללימודי המקרא" (École Pratique d'Études Bibliques), ורק בשנת 1920 הוכר באופן רשמי גם כבית ספר לארכאולוגיה ושמו שונה בהתאם. בעת הקמתו היה בית הספר למוסד הקבע הראשון מסוגו בארץ ישראל, ופעל בו צוות קטן בהנהגתו של האב לגראנז' שעסק בניתוח המקרא ובארכאולוגיה, לצד מחקרים בתחומי ההיסטוריה, הלשון, האפיגרפיה ועוד. על הישגיהם החשובים של חוקרי בית הספר נמנים גילוי מפת מידבא, הפיענוח הראשון של האלפבית האוגריתי ומעורבותם המרכזית בתרגום ובפירוש מגילות מדבר יהודה. לגראנז' גילה בשנת 1898 את הכתובת הרביעית מכתובות תחום גזר. יחסיו של בית הספר עם הכס הקדוש לא היו טובים בתחילת דרכו, ולגראנז' נחשד בנטיות מודרניסטיות. בית הספר אף נסגר לפרק זמן קצר, ובשנת 1909, בעקבות סכסוך בין הדומיניקנים לישועים, הורה הוותיקן על ייסוד מוסד ישועי מתחרה בדמות המכון האפיפיורי למקרא, המסונף לאוניברסיטה האפיפיורית הגרגוריאנית. לגראנז' נבחר לנשיאהּ הראשון של החברה המזרחנית הארץ-ישראלית שנוסדה בירושלים ב-1920. לגראנז' נקבר במנזר סנט אטיין. קברו נמצא מתחת לבמה מוגבהת הנמצאת מול האפסיס המרכזי. מדיה וקבצים בנושא מארי-ז'וזף לגראנז' בוויקישיתוף מארי-ז'וזף לגראנז', באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אתר לזכרו של מארי-ז'וזף לגראנז' ערך זה הוא קצרמר בנושא ארכאולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אחיה קמארה

אחיה קמארה (נולד ב- 1968) הוא מנהל התוכנית הלאומית לילדים ונוער בסיכון במשרד הרווחה והשירותים החברתיים (תוכנית 360). כיהן בעבר כמנכ"ל ארגון בקול, כיו"ר ארגון בזכות וכנציב שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות. קמארה נולד בירושלים לאהרן ורות קמארה., וגדל בשכונת רסקו. הוא בעל תואר ראשון בפסיכולוגיה ותואר שני בחינוך מיוחד. עסק לאורך השנים בתחום שילוב וקידום של אנשים עם מוגבלות. ממקימי "בקול" – ארגון כבדי שמיעה ומתחרשים, שימש כיו"ר הוועד המנהל של ארגון "בזכות". קמארה היה שותף פעיל בתהליך חקיקת חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות. בין 1999 לשנת 2009 כיהן כמנכ"ל ארגון בקול. במסגרת תפקידו, עסק גם בפעילות בינלאומית ושימש כסגן נשיא הארגון העולמי של כבדי השמיעה (IFHOH). בראשית שנת 2010 מונה לתפקיד נציב שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, על ידי ממשלת ישראל. במסגרת תפקידו הוביל את יישום חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות ואת תהליך אשרור אמנת האו"ם לזכויות אנשים עם מוגבלות בישראל. הקדנציה שלו כנציב הסתיימה ב-31 במרץ 2016. ב-28.4.2017 מונה על ידי ממשלת ישראל לתפקיד מנהל התוכנית הלאומית לילדים ונוער בסיכון. בשנת 2006 זכה באות החסד והשוויון ע"ש ווילי וסיליה טראמפ מטעם בית איזי שפירא. בשנת 2017 הוענק לו תואר עמית כבוד מטעם האוניברסיטה הפתוחה. וידאו - כתבה על אחיה קמארה ב"חדשות ערוץ 2", 2010 שני ליטמן, איש בשבוע, אנשים "רגילים" לא רגילים לפגוש "לא רגילים", באתר הארץ, 28 במאי 2010 דנה ויילר-פולק, שיחת היום: "אחיה קמארה, למה מקשים על בעלי מוגבלויות בארץ?", באתר הארץ, 31 במאי 2011 וידאו - ריאיון עם אחיה קמארה בתוכנית "המוסף" הערוץ הראשון, 6 בינואר 2015 וידאו - ריאיון עם אחיה קמארה בתוכנית "וואלה מקומי", 11 בפברואר 2015 רותם שטרקמן, צבי זרחיה, מי אמר שעוורים וחרשים לא יכולים להיות עורכי דין?, באתר TheMarker‏, 5 בפברואר 2016 וידאו - כתבה על אחיה קמארה בתוכנית "היומן" הערוץ הראשון, 4 במרץ 2016 אחיה קמארה, מנגישות להכלה: מהפכת השוויון לאנשים עם מוגבלות – מחשבות עם תום הקדנציה, עניין של גישה גליון 19, אפריל 2016 אישור מינוי מנהל התכנית הלאומית לילדים ונוער בסיכון במשרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים, 28 באפריל 2017, החלטה מספר 2620 של ממשלת ישראל, משנת 2017, באתר של משרד ראש הממשלה נועם (דבול) דביר, ״האתגר: סיכוי לכל ילד״, באתר ישראל היום, 11 במאי 2017 אישור מינוי מנהל התכנית הלאומית לילדים ונוער בסיכון במשרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים, החלטה מספר 2620 של ממשלת ישראל, משנת 2017, באתר של משרד ראש הממשלה, מיום 28 באפריל 2017 מינוי נציב שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, החלטה מספר 1203 של ממשלת ישראל, משנת 2016, באתר של משרד ראש הממשלה, מיום 28 בפברואר 2016 הענקת תואר עמית כבוד מטעם האוניברסיטה הפתוחה, מיום 21 במאי 2017
יש עם מי לדבר (תוכנית רדיו)

יש עם מי לדבר הייתה תוכנית רדיו יומית ששודרה בגלי צה"ל במשך 21 שנים, מ-1989 עד 2010, בימים א' עד ד', בין השעות 15:00 עד 16:00. בתוכנית התקשרו המאזינים ושוחחו עם מנחה על נושאים בעלי עניין לכלל, נושאי השעה, ועל בעיות המטרידות את הציבור. אחת למספר שבועות הוקדשה התוכנית לנושא מסוים, בעל עניין לציבור, הקשור לרוב לנושאי השירות בצה"ל או נושאים דומים. דמויות ציבוריות בעלות ידע בנושא הופיעו לצד המנחה, וענו למאזינים על שאלות אינפורמטיביות. התוכנית שודרה לראשונה בשנת 1989, ומאז שודרה בקביעות, ושמה היה אף למטבע לשון. במאי 2010 פורסם כי הוחלט להוריד את התוכנית מלוח השידורים, לאחר 21 שנות שידור. השידור האחרון היה ב-9 ביוני 2010. בין היתר, הנחו את התוכנית השדרנים הבאים: איתן ליפשיץ אריה מליניאק גוני מרדור גדעון לב ארי גדעון רייכר דן מרגלית דליק ווליניץ יעקב אחימאיר יעל ארד מתי גולן מיכה שגריר פנחס עידן באוגוסט 2011 חזרה לתוכנית אחת בלבד, בהגשת שרון טייכר וערן זרחוביץ', מגישי תוכנית המערכונים "חותרים למגע", במסגרת חגיגות 60 לגלי צהל. בשנים האחרונות חזרה התכנית, במתכונת מעט שונה בהגשת אברי גלעד תחת השם "השיח" בשנת 2020 חזרה התכנית למספר תוכניות עם מגישים שונים במסגרת לוח שידורים מיוחד עקב התפרצות מגפת הקורונה, בנוסף לתוכנית "השיח". גילי איזיקוביץ, יש עם מי לדבר נפרדת גם מהרשימה השחורה, באתר הארץ, 11 ביוני 2010 "יש עם מי לדבר" יורדת, באתר ynet, 7 במאי 2010
יש עם מי לדבר

האם התכוונתם ל... יש עם מי לדבר (תוכנית רדיו) – תוכנית רדיו של שיחות עם מאזינים בגלי צה"ל יש עם מי לדבר (קו קשב ומידע) – קו קשב ומידע המיועד לאוכלוסיית הלהט"ב
קונסטנטין השני, קיסר בולגריה

קונסטנטין השני אסן, בבולגרית Константин II Асен, היה צאר וידין, אזור שהיה השריד האחרון לאימפריה הבולגרית השנייה. הוא שלט משנת 1396 ועד 1422, עת הוצא להורג כשהוא בגלות בבלגרד אשר בדספוטט סרביה. אף על פי שרשמית, עם נפילת העיר טרנובו בשנת 1393 לידי צבאו של הסולטאן באיזיט הראשון שליט האימפריה העות'מאנית חדלה האימפריה הבולגרית השנייה מלהתקיים, הרי שמאחר וקונסטנטין הכריז על עצמו כצאר בולגריה וחלק מהנסיכויות השכנות הכירו בו, הוא נחשב לשליט העצמאי האחרון של האימפריה הבולגרית השנייה. קונסטנטין השני היה בנו יחידו של איוון סרצימיר ושל אנה מוולאכיה, ביתו של הנסיך ניקולה אלכסנדרו ונכדו של איוון אלכסנדר. הוא הוכתר כקיסר משותף ביחד עם אביו כנראה לפני שנת 1395 ונשלח למשימה דיפלומטית בבירה הכבושה טרנובו כדי לקבל את הסכמת העות'מאנים להמשך שליטתו. מצוין, כי העות'מאנים קיבלו אותו בסבר פנים יפות, הרעיפו עליו כבוד מלכים וציפו שיהיה פחות דומיננטי מאביו ונתון יותר לשליטתם. מספר מקורות טוענים, שכבר בשלב זה הפך וסל עות'מאני. לאחר נפילתו בשבי של אביו, בידי הסולטאן באיזיט הראשון, בשנת 1397 וכליאתו באדירנה, נותרו חלקים מסוימים של ממלכת וידין בשליטתו של קונסטנטין, עד סמוך למותו. קונסטנטין מוזכר באחד מכתביו של מלך הונגריה, זיגמונד משנת 1408, המציין אותו כאחד מהדספוטים, המורדים בעות'מאנים . ביחד עם בן דודו פרוז'ין, בנו של איוון שישמן, הוא ניצל את תקופת בין המלכים באימפריה העות'מאנית והנהיג מרד בצפון מערב בולגריה, במשותף עם הדספוט הסרבי סטפן לאזרוביץ' ונסיך ולאכיה. המרד נמשך משנת 1408 ועד 1413 והתפשט לכל שטחי האימפריה הישנה, עד שהוכרע על ידי הסולטאן מוסא צ'לבי, שבאותה העת היה וסל של טימור לנג. קונסטנטין כרת ברית עם אחיו של מוסא צ'לבי, לימים הסולטאן מהמט הראשון, אך הוא כיבד חלקית את הברית ביניהם ולאחר שעלה לשלטון בשנת 1413, הפך קונסטנטין השני לווסל שלו, כשהוא מבלה את רוב זמנו בסרביה והונגריה. בשנת 1422, לאחר שעלה הסולטאן מוראט השני לשלטון, סופחה נסיכות וידין סופית, לאימפריה העות'מאנית, כחלק ממאבקי הכוח בין העות'מאנים לבין הביזנטים, בהנהגת יוחנן השמיני. בחודש יוני 1422, החלו העות'מאנים לצור על קונסטנטינופול וכדי להרגיע את החזית הבלקנית הם הגיעו להסכם שלום עם סטפן לזרוביץ' דספוט סרביה מחד ויצאו למסע מלחמה כנגד נסיכות ולאכיה, מאידך. וכך, בהשפעת העות'מאנים, הועמד קונסטנטין השני לדין בבלגרד והוצא להורג ב-17 בספטמבר 1422. בסופה של ממלכת וידין וסופו של קונסטנטין השני, הקיץ הקץ על עצמאותה של ישות בולגרית למשך כ-500 שנים. העות'מאנים הוציאו להורג, היגלו, או המירו בכפייה את דתם של כל הנצרים, למשפחת המלוכה הבולגרית וכך ברבות הימים, משהשיבה בולגריה לעצמה את עצמאותה בשנת 1878, נאלצו הבולגרים לחפש לעצמם נסיכים ומלכים מחוץ למולדתם. מדיה וקבצים בנושא קונסטנטין השני, קיסר בולגריה בוויקישיתוף John V.A. Fine, Jr., The Late Medieval Balkans, Ann Arbor, 1987 פלמן פבלוב "קונסטנטין שני, הקיסר האחרון של האימפריה הבולגרית השנייה", באתר liternet.bg (בבולגרית). קונסטנטין השני "ביוגרפיה", באתר /dic.academic.ru(ברוסית).
עבאס קיארוסטמי

עבאס קיארוסטמי (בפרסית: عباس کیارستمی, תעתיק מדויק: עבאס כיארסתמי; נולד ב-22 ביוני 1940 – 4 ביולי 2016) היה משורר, במאי קולנוע, תסריטאי, צלם ומפיק קולנוע איראני. קיארוסטמי נחשב לאחד מבמאי "הגל החדש בקולנוע האיראני", תנועה קולנועית משנות השישים המאוחרות שמאפייניה כוללים דיאלוג פואטי וסיפורים אלגוריים העוסקים בנושאים פוליטיים ופילוסופיים. מאז שנת 1970 ביים מעל ארבעים סרטים, בהם סרטים תיעודיים, וצבר מוניטין של אחד מהחשובים בבמאי העולם. ב-1977 ביים את הסרט "הדיווח" בהשתתפותה של שוהרה אע'דאשלו. סרטו "איפה גר החבר שלי" זכה במקום השלישי בפסטיבל לוקרנו בשנת 1989. קיארוסטמי קיים שיתוף פעולה פורה מאוד עם ג'עפר פאנאהי. תחילה היה פאנאהי עוזר הבמאי שלו, ולאחר שנים מספר החל להשתתף בכתיבת התסריטים לסרטיו של פאנאהי, לאורך תקופה ניכרת. סרטיו של קיארוסטמי נפסלו להקרנה על ידי ממשלת איראן במשך שנים רבות. ב-2003 היה "עשר" הסרט הראשון בבימויו שהוקרן בישראל. מוטיבים חוזרים בעבודתו של קיארוסטמי כוללים שימוש בילדים כפרוטגוניסטים, סרטים נרטיביים בסגנון של סרטים תיעודיים, סיפורים המתרחשים בכפרים, ושיחות המתנהלות בתוך מכוניות המצולמות במצלמות המקובעות בתוך גוף המכונית. הוא גם ידוע בשימושו בשירה איראנית קלאסית ומודרנית בדיאלוגים, בשמות ובנושאים של סרטיו. בין יצירותיו המוכרות ביותר "טרילוגיית רעידת האדמה" (או "טרילוגיית קוקר"), "טעם הדובדבן" – שזיכה אותו בפרס דקל הזהב, ו"הרוח תישא אותנו". אקירה קורוסאווה אמר על סרטיו של קיארוסטמי: "מילים אינן מסוגלות לבטא את תחושותיי כלפיהם... כאשר סטיאג'יט ריי הלך לעולמו, הייתי מדוכא מאוד. אך לאחר שצפיתי בסרטיו של קיארוסטמי, הודיתי לאל על שהעניק לנו בדיוק את האדם הנכון למלא את מקומו". מרטין סקורסזה אמר על קיארוסטמי כי הוא "מייצג את הרמה הגבוהה ביותר של כישרון אמנותי בתחום הקולנוע". מדיה וקבצים בנושא עבאס קיארוסטמי בוויקישיתוף עבאס קיארוסטמי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) עבאס קיארוסטמי, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי עבאס קיארוסטמי, באתר AllMovie (באנגלית) עבאס קיארוסטמי, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) עבאס קיארוסטמי, באתר MusicBrainz (באנגלית) יגאל בורשטיין, סיום הקולנוע בעבאס קיארוסטמי: עותק נאמן למקור, תקריב: כתב עת לקולנוע דוקומנטרי, גיליון שני אורי קליין, במאי הקולנוע האיראני עבאס קיארוסטמי, מצונזר במולדתו, באתר הארץ, 16 בינואר 2011 אורי קליין, עבאס קיארוסטמי, האיש שגודאר קבע כי אתו נגמר הקולנוע, באתר הארץ, 5 ביולי 2016 אמנון דירקטור וארנון בן-דרור, קאן, עכבר העיר אונליין, המקרה העצוב של הבמאי האיראני והמפיצה הישראלית, באתר הארץ, 21 במאי 2012 מאיר שניצר, תעודת זהות: "כמו מישהו מאוהב" משחק עם המציאות, באתר nrg מעריב, 2 בנובמבר 2012 הבמאי האיראני עבאס קיארוסטמי הלך לעולמו, באתר וואלה, 4 ביולי 2016 מורן פרארו, קיארוסטמי - אמן הקולנוע של המציאות, באתר "העוקץ", 14 באוגוסט 2016 עבאס קיארוסטמי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מאיר שניצר, 91 דקות במכונית נוסעת, באתר nrg מעריב ערך זה הוא קצרמר בנושא איראנים ובנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
כנסיית מריה הקדושה (שטרלזונד)

כנסיית מריה הקדושה (בגרמנית: Marienkirche) היא כנסיית רובע אוונגליסטית בשטרלזונד שבגרמניה. בניית הכנסייה החלה ב-1298 בסגנון גותי והתבססה באופן רופף על מריינקירכה בליבק. הכנסייה הייתה המבנה הגבוה בעולם בשנים 1549–1647 עם צריח מחודד בגובה 151 מטר. מגדל הפעמונים והצריח קרסו מספר פעמים ונבנו מחדש מספר פעמים. ב-1382 הם קרסו לראשונה ונבנו מחדש ב-1478. הם קרסו שנית ב-1495 בעקבות סופה קשה ונבנו מחדש בגובה 151 מטר. ב-1647 נפגע הצריח מברק ונשרף. הפעם הוא הוחלף בכיפת בארוק נמוכה, שהושלמה ב-1708 וניצבת שלמה עד ימינו. גובהו הנוכחי של המבנה הוא 104 מטר. מדיה וקבצים בנושא מריינקירכה, שטרלזונד בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של כנסיית מריה הקדושה (בגרמנית) אודות הכנסייה באתר הרובע הכנסייתי של שטרלזונד אודות הכנסייה(הקישור אינו פעיל) ערך זה הוא קצרמר בנושא כנסיות ובנושא גרמניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נונו גומש

נונו מיגל סוארש פריירה ריביירו (בפורטוגזית: Nuno Miguel Soares Pereira Ribeiro; נולד ב-5 ביולי 1976 באמרנטה) הידוע בשם נונו גומש, הוא כדורגלן עבר פורטוגלי ששיחק בעמדת החלוץ. גומש נחשב לאחד מטובי שחקני ההתקפה של פורטוגל בתקופתו, ולזכותו 79 הופעות במדי נבחרת פורטוגל. גומש החל את הקריירה המקצוענית שלו בשנת 1994 בקבוצת בואבישטה, בגיל 18. הוא שיחק במשך שלוש שנים בקבוצה, וכבש 23 שערים ב-79 הופעות במסגרת ליגת העל הפורטוגלית. בעונתו האחרונה של גומש בבואבישטה (1996/1997) הוא כבש 15 שערי ליגה, ובנוסף זכה עם הקבוצה בגביע הפורטוגלי, שהיה התואר הראשון בקריירה שלו. לאחר אותה עונה עבר גומש לבנפיקה ליסבון. בתקופתו בבנפיקה הוא כבש שערים בקצב גבוה מאוד - 60 שערים בקצת יותר מ-100 הופעות, במשך שלוש עונות. לאחר טורניר יורו 2000 שבו הצטיין, עבר גומש לקבוצת פיורנטינה תמורת סכום של 17 מיליון אירו. הוא זכה עם פיורנטינה בגביע האיטלקי כבר בעונתו הראשונה, אך בעקבות בעיות כלכליות אליהן נקלע המועדון מאוחר יותר, הוא עבר בחזרה לבנפיקה ב-2002. בין השנים 2002 ו-2005 סבל גומש מפציעות סדרתיות, אך למרות זאת סייע לבנפיקה לזכות בגביע הפורטוגלי בעונת 2003/2004, ובאליפות פורטוגל בעונה שלאחר מכן. עונת 2005/2006 הייתה הטובה ביותר של גומש, שכבש במהלכה 15 שערי ליגה במדי בנפיקה. בשנת 2008 מונה גומש לקפטן בנפיקה ליסבון, לאחר פרישתו של רוי קושטה.בשנת 2011 עבר גומש לקבוצת ספורטינג בראגה. לאחר קדנציה קצרה בקבוצה הפורטוגלית נומש עבר לבלקברן רוברס האנגלית מליגת המשנה במטרה לסייע לה בהעפלה לליגה הראשונה. גומש מיעט לשחק ובלקברן לא הצליחה להעפיל בסיום אותה עונה לליגה הבכירה. לאחר חצי שנה בה לא מצא מועדון חדש, פרש נונו גומש ממשחק פעיל והצטרף לצוות המקצועי של בנפיקה ליסבון, בה העביר את מירב שנותיו ככדורגלן. גומש ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פורטוגל בשנת 1996. הוא מדורג במקום הרביעי בדירוג כובשי השערים של הנבחרת בכל הזמנים, עם 29 כיבושים ב-79 משחקים. במהלך הקריירה שלו בנבחרת הוא השתתף עמה בשלוש אליפויות אירופה ובשני גביעי עולם, כמו גם באולימפיאדת אטלנטה. הישגיו הגדולים ביותר עם הנבחרת היו ההעפלה לגמר יורו 2004 ולחצי גמר מונדיאל 2006. גומש אף כיהן כקפטן הנבחרת ביורו 2008. מדיה וקבצים בנושא נונו גומש בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של נונו גומש (בפורטוגזית) נונו גומש, באתר Transfermarkt נונו גומש, באתר Soccerway נונו גומש, באתר WorldFootball.net נונו גומש, באתר National Football Teams נונו גומש, באתר FootballDatabase.eu פרופיל באתר PortuGoal
מייק ביבי

מייקל "מייק" ביבי (באנגלית: Michael "Mike" Bibby; נולד ב-13 במאי 1978 בשרי היל שבניו ג'רזי) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדת הרכז. אביו, הנרי ביבי, היה גם הוא כדורסלן בעברו. ביבי שיחק בצעירותו כדורסל במסגרת בית הספר שדו מונטיין מפיניקס שבאריזונה, ולאחר מכן הצטרף לקבוצתה של אוניברסיטת אריזונה. בשנה הראשונה שלו באוניברסיטה, ב-1997, הוא הוביל את קבוצתו לזכייה בטורניר אליפות המכללות, לאחר שקלע 20 נקודות במשחק הגמר של הטורניר מול אוניברסיטת קנטקי. בעונתו השנייה, 1998, הוא המשיך להצטיין במדי האוניברסיטה ונבחר לשחקן המצטיין של אזור ה"פאסיפיק-10". לאחר שתי עונות במכללות החליט ביבי להצטרף לליגת ה-NBA, ונבחר במקום השני הכללי בדראפט הליגה על ידי קבוצת ונקובר גריזליס. בעונתו הראשונה במדי ונקובר, 1998/1999, שהייתה עונה מקוצרת בשל שביתת שחקני ה-NBA, השיג ביבי ממוצעים מכובדים של 13.2 נקודות, 6.5 אסיסטים ו-2.7 ריבאונדים, וזכה בבחירה לחמישיית הרוקיז של העונה. גם בשתי העונות הבאות המשיך ביבי להציג יכולת משחק טובה, אך ונקובר לא רשמה הצלחות משמעותיות בתקופתו בה. לפני עונת 2001/2002 הועבר ביבי בטרייד לקבוצת סקרמנטו קינגס, כאשר סקרמנטו העבירה בתמורה לוונקובר את ג'ייסון ויליאמס וניק אנדרסון. בעונתו הראשונה בסקרמנטו הגיע ביבי לראשונה לפלייאוף והוביל את הקבוצה להעפלה לסדרת הגמר של האזור המערבי, שם הפסידה ללוס אנג'לס לייקרס. הופעותיו של ביבי באותה סדרה בה קלע 20.3 נקודות למשחק, ובמיוחד סל הניצחון שקלע במשחק החמישי, נתנו לו תדמית של שחקן המתמחה ברגעים חשובים. ביבי המשיך להיות מהשחקנים המצטיינים של סקרמנטו גם בעונות הבאות, והקבוצה העפילה בקביעות למשחקי הפלייאוף. עונת 2003/2004 הייתה טובה במיוחד עבורו, כאשר הוא קלע 18.4 נקודות בממוצע למשחק. הוא סייע לסקרמנטו לנצח את דאלאס מאבריקס בסיבוב הפלייאוף הראשון, ואף קלע שיא קריירה בפלייאוף של 36 נקודות במשחק החמישי בסדרה. בעונות 2004/2005 ו-2005/2006 הוא שיפר את ממוצעי הנקודות שלו ל-19.6 ו-21.1 בהתאמה. ב-2007, לראשונה בתקופתו של ביבי בקבוצה, סקרמנטו לא הצליחה להעפיל לפלייאוף. בפברואר 2008 עבר ביבי בטרייד לאטלנטה הוקס תמורת לורנזן רייט, אנתוני ג'ונסון, שלדן ויליאמס וטיירון לו. ביבי סייע לאטלנטה להעפיל באותה עונה למשחקי הפלייאוף לראשונה מזה עשר שנים. הצטרפותו של ביבי לאטלנטה סייעה להפיכת הקבוצה לאחת מהחזקות במזרח הליגה, והקבוצה הגיעה עד לחצי גמר האזור המזרחי בפלייאוף בעונת 2008/2009. ב-24 בפברואר 2011 עבר ביבי בטרייד לוושינגטון ויזארדס ביחד עם מוריס אוונס וג'ורדן קרופורד בתמורה לקירק היינריך והילטון ארמסטרונג. מייק ביבי קנה את חוזהו ב-6 מיליון דולר מוושינגטון ויזארדס, והצטרף למיאמי היט, עם ההיט, הגיע ביבי עד לגמר ה-NBA שם הפסידו המיאמי 4-2 לדאלאס מאבריקס. ב-11 בדצמבר 2011 חתם ביבי בניו יורק ניקס, איתם הודח בסיבוב הראשון של הפלייאוף. בסוף העונה, אמר ביבי כי אינו רוצה לחזור לניו יורק ולמעשה פרש. אתר האינטרנט הרשמי של מייק ביבי פרופיל, באתר Basketball-Reference פרופיל, באתר Sports-Reference פרופיל, באתר eurobasket פרופיל, באתר פיב"א פרופיל, באתר ליגת ה-NBA פרופיל, באתר ESPN דף השחקן באתר ה-NBA סטטיסטיקות קריירה באתר Basketball-Reference