laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
גן הנעדרים

גן הנעדרים או בשמו המלא: גן הנעדרים לזכר חללי מערכות ישראל שמקום קבורתם לא נודע, שנמצא בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים, הוא אתר ההנצחה המרכזי וגן זיכרון לזכר חללי מערכות ישראל שמקום קבורתם לא נודע. הוקם בשנת 1954 בתור "חלקת הנעדרים" לזכר נעדרי מערכות ישראל לאחר גילויה של מערת קברים עתיקה בבית הקברות הצבאי הנמצאת בסמוך אליה. לפי החלטת שר הביטחון שאול מופז בשנת 2003, הקמת הגן תשמש בתור אתר ההנצחה המרכזי לזכר חללי מערכות ישראל שמקום קבורתם לא נודע. לפני הקמת הגן, שכנה במקום חלקה מיוחדת לזכרם של חללי מערכות ישראל שמקום קבורתם לא נודע, שבו שכנו "קברים ריקים" לזכרם של כל החללים ולידה רחבת הטקסים המרכזית של הר הרצל. הגן הוקם ביוזמת היחידה להנצחת החייל של משרד הביטחון ביום ז' באדר - 29 בפברואר 2004 במעמד ראשי צה"ל, שר הביטחון, ארגון יד לבנים ועיריית ירושלים. הגן הוקם ברחבת הטקסים הצמודה אל רחבת בית הקברות הצבאי שבו נערך הטקס המרכזי לפתיחת אירועי יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל. לאחר חנוכת הגן הוקם לוח זיכרון ורחבת הטקסים של הגן הורחבה עד לאנדרטת הצוללת אח"י דקר הנמצאת בצידו הצפוני של הגן. יוזם הקמת הגן בהר הרצל היה משה אורן, בתפקידו כראש תחום מפעלי הנצחה במשרד הביטחון. עיצוב הגן נעשה על ידי משרד אדריכלי הגנים של שלמה אהרונסון. בתחילה נקרא המקום בשם "יד לחייל האלמוני" בדומה אל קבר החייל האלמוני בארצות אחרות בעולם, המשמש בתור אנדרטה לחללים נעדרים. בצמוד לרחבת הטקסים נמצאת חלקת הנעדרים ההיסטורית, בה נמצאת מצפון אנדרטת הצוללת אח"י דקר. בצדו המערבי של הגן מונחים 201 מצבות זיכרון שהובאו על ידי המשפחות השכולות במהלך השנים, ביניהם מצבות זיכרון לזכר נעדרי מלחמת העצמאות ולזכר נעדרי מלחמת יום כיפור. במרכזו של הגן קיר זיכרון עם מפל מים ועליו שמות כל חללי ישראל שנהרגו בגבולות הארץ ומחוצה לה, שמקום קבורתם לא נודע משנת 1914 ועד ימינו. מדרום תוחמת את הגן האנדרטה לזכר כ"ג יורדי הסירה שמקום הימצאם לא נודע. בנוסף ישנה גם מצבה לזכר המרגל הישראלי אלי כהן שנתלה בדמשק ומקום קבורתו לא נודע עד היום. מדי שנה, ביום ז' באדר, נערך ברחבת הגן טקס האזכרה הממלכתי לנעדרים במערכות ישראל, שהוא על פי המסורת יום פטירתו של משה רבנו. יחד עם חנוכת גן הנעדרים נחנך גם "מסלול מבקרים" לאורכו של כל הר הרצל ובו שלטים המסבירים על כל חלקה בהר הרצל, כולל מפות וחוברות הסבר. הטקס המרכזי לזכר החיילים האלמונים אמור לעבור אל היכל הזיכרון הלאומי, שעתיד לקום בכניסה אל בית הקברות הצבאי בשדרות הרצל בירושלים. בשנת 2014 נוסף אל לוח השמות לוח נוסף ובו שמות החללים שמקום קבורתם התגלה. משפחות שכולות שהתגלה מקום קבורתו של יקירם מזיזות את אבני הזיכרון של יקירן אל מקום הקבורה החדש. אבן ציון דרך והסבר על גן הנעדרים בשביל המבקרים קברים ריקים ועליהם מצבות זיכרון לזכר הנעדרים. אש התמיד לזכר הנעדרים במלחמות ישראל. מצבה לזכר המרגל הישראלי אלי כהן שנתלה בדמשק. האנדרטה לזכר הצוללת אח"י דקר שטבעה בים התיכון. רחבת הטקסים בצמוד אל גן הנעדרים האנדרטה לזכר כ"ג יורדי הסירה שנמצאת בסמוך אל גן הנעדרים. אנדרטת הצוללת אח"י דקר האנדרטה לזכר כ"ג יורדי הסירה משה אורן, השביל המחבר, ירושלים : יד יצחק בן-צבי, 2014 אתר האינטרנט הרשמי של גן הנעדרים הודעת משרד הביטחון על חנוכת גן הנעדרים בהר הרצל מידע על בול גן הנעדרים הר הרצל ירושלים, יום הזיכרון לחללי צה"ל תשס"ד - 2004, באתר התאחדות בולאי ישראל עלון הסבר על גן הנעדרים, באתר התאחדות בולאי ישראל נחנך "מסלול המבקרים" וגן הנעדרים בהר-הרצל, באתר ערוץ 7, 29 בפברואר 2004 על ״גן הנעדרים״ מתוך אתר הפלי״ם וההעפלה
ליטל ידין

ליטל ידין (נולדה בשנת 1956) היא אדריכלית ומתכננת ערים, וכן מתרגמת ישראלית מאנגלית. ידין נולדה בירושלים לפרופ' יגאל ידין וכרמלה, בתו של ארתור רופין. היא בעלת תואר ראשון בעיצוב סביבתי מבצלאל ותואר שני בתכנון ערים מאוניברסיטת קולומביה בניו יורק. בשנות ה-90 שימשה מנהלת המחלקה לתכנון עיר בעיריית ירושלים, וסמנכ"לית לתכנון בחברה הממשלתית לתיירות. לצד עיסוקה בתחום האדריכלות עוסקת ידין בתרגום ספרות יפה מאנגלית. בין תרגומיה: רבי-המכר "נערה עם עגיל פנינה" מאת טרייסי שבלייה ו"הפסנתרן" מאת ולדיסלב שפילמן - שניהם עובדו לסרטים ידועים. היא תרגמה גם את סדרת ספריו של אלי ויזל "בלהט הנשמה" ו"הנשמה החסידית", העוסקת בדיוקנאות אדמו"רים ובסיפורי חסידים. אחד מתרגומיה הוא ספר העוסק בתחום הקרוב לה: "דמיון של מהנדס", מאת פיטר רייס, הנחשב אחד המהנדסים החשובים באירופה במחצית השנייה של המאה ה-20. הספר תורגם לשפות רבות וזכה בפרס "ספר הארכיטקטורה הטוב ביותר בשנת 2001" בצרפת. ידין מתנדבת בעמותת עיר עמים, במחסום Watch ובמיזמים שונים העוסקים בדו-קיום ישראלי-פלסטיני. נשואה לעורך הדין דן עברון, בנו של אפרים עברון, ואם לבן ובת. היא מתגוררת בביתה של משפחת ידין בשכונת רחביה בירושלים. סודות גלויים - אליס מונרו שקרים יפים – ליסה אונגר הפקיד ההודי – דויד לויט הפסנתרן – ולדיסלב שפילמן צייר השכבות – ג'יין ארקהארט דמיון של מהנדס – פיטר רייס אחריות - מאט הייג סוחר הקפה – דייוויד ליס גשם פתאומי – מאריטה וולף בלהט הנשמה - אלי ויזל הנשמה החסידית - אלי ויזל (עם מיכל צוקרמן) מדיה וקבצים בנושא ליטל ידין בוויקישיתוף רשימת הפרסומים של ליטל ידין, בקטלוג הספרייה הלאומית ליטל ידין, דף שער בספרייה הלאומית
אפרים עברון

אפרים (אפי) עברון (12 ביוני 1920 – 17 ביולי 1995) היה איש ציבור ודיפלומט ישראלי. נולד בחיפה, התייתם מאביו בגיל שלוש. למד בבית הספר הריאלי והיה חבר בתנועת השומר הצעיר. במלחמת העולם השנייה התנדב לצבא הבריטי. למד היסטוריה, פילוסופיה וספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים ומשפטים בבית הספר המנדטורי למשפטים. שירת בחטיבה הירושלמית. הצטרף לסגל משרד החוץ ב-1949 ולאחר תקופה קצרה מונה למזכירו של שר החוץ משה שרת. ב-1953 כיהן כמזכיר שני בשגרירות ישראל בוושינגטון, בשנת 1951 מונה למזכירו של ראש הממשלה דוד בן-גוריון. ב-1954 מונה למזכירו של פנחס לבון והיה שותף להתרחשויות מאחורי הקלעים שהובילו לפרשת לבון. בשנים 1957–1959 שימש כנציג ההסתדרות בארצות הברית. שימש יועץ בשגרירות ישראל בלונדון וב-1963 קודם לדרגת ציר. ב-1965 מונה לראש המשלחת הדיפלומטית הישראלית בוושינגטון. היה אחד האישים המרכזיים שעסקו בדיפלומטיה הישראלית מול הממשל האמריקאי בתקופת מלחמת ששת הימים. ב-1968 מונה לשגריר ישראל בשוודיה בה כיהן תקופה קצרה בטרם התמנה ב-1969 לשגריר בקנדה במקומו של השגריר אריה אשל שנפטר. ב-1972 מונה לסמנכ"ל משרד החוץ לצפון אמריקה ובהמשך מונה משנה למנכ"ל משרד החוץ. בשנת 1977, לאחר עליית הליכוד לשלטון, מינהו שר החוץ בממשלת בגין, משה דיין, כמנכ"ל משרדו. בדצמבר 1978 מונה לשגריר ישראל בארצות הברית וכיהן בתפקיד עד 1982. בין השנים 1984–1988 כיהן כנשיא אוניברסיטת חיפה. נפטר ברמת גן ב-17 ביולי 1995. בנו, עורך הדין דן עברון, נשוי לליטל ידין בתו של פרופ' יגאל ידין. לוי יצחק הירושלמי, אפי - האיש שלנו בוושינגטון, מעריב, 8 בדצמבר 1978 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יעקב כ"ץ (ישיבת הכותל)

הרב יעקב כ"ץ הוא ראש הכולל בישיבת נתיב אריה ברובע היהודי בירושלים, שימש בעבר כראש הכולל של ישיבת הכותל. נולד בישראל לרב דב כ"ץ ולאסתר, בתו של הרב זאב גולד, ממנהיגי המזרחי ומחותמי מגילת העצמאות. הוא למד בישיבת היישוב החדש בתל אביב, שבה כיהן אביו כר"מ, ולאחר מכן בישיבת פוניבז' בבני ברק. ב-30 במאי 1955 נפצע יחד עם ארוסתו שרה-זהבה קוק וחברו הקרוב, קרוב משפחתם לעתיד, הרב ישעיהו הדרי, באירוע שקדם לרצח במנזר רטיסבון. במשך שנים רבות היה מראשי ישיבת הכותל, לצדו של ראש הישיבה הרב ישעיהו הדרי. כמו כן עמד בראשות הכולל של ישיבת הכותל והסמיך לרבנות רבים מבוגרי הישיבה. בשנת 2002, כאשר עזב הרב אהרון בינה את ישיבת הכותל והקים בסמוך את ישיבת נתיב אריה, על שם אביו, הרב אריה בינה, מינה את הרב כ"ץ לעמוד בראש הכולל שם. הרב כ"ץ נשוי לשרה-זהבה קוק, בתו של הרב רפאל קוק, ולהם 13 ילדים. אחיה של שרה זהבה, הרב שלמה קוק, נישא זמן קצר קודם לכן לאחותו של הרב יעקב כ"ץ, יהודית. הרב שלמה ויהודית נספו עם שנים מילדיהם בתאונת דרכים. אחיו של הרב יעקב כ"ץ הוא הרב יהושע כ"ץ, רבה האשכנזי של מעלה אדומים. מאמרים של הרב יעקב כץ, באתר ספריית אסיף רעייתו בת דודה של שרה זהבה קוק
בעיית קורוש

בעיית קורוש היא בעיה בתורת החוגים, העוסקת באלגברות אלגבריות נוצרות סופית. את הבעיה העלה אלכסנדר קורוש (אנ') באנלוגיה לבעיית ברנסייד מתורת החבורות, והיא שואלת האם אלגברה אלגברית נוצרת סופית היא בהכרח מממד סופי. לשאלה זו, כלשונה, יש פתרון שלילי, אך התשובה לחלק מן הווריאציות עדיין אינה ידועה. אלגברה קומוטטיבית הנוצרת על ידי מספר סופי של איברים אלגבריים, היא בעלת ממד סופי. תכונה זו אינה נכונה באלגברות לא קומוטטיביות (האלגברה הנוצרת על ידי איברים x , y {\displaystyle x,y} המקיימים   x 2 = y 2 = 0 {\displaystyle \ x^{2}=y^{2}=0} היא בעלת ממד אינסופי), ולוז הבעיה, אם כך, הוא באופן שבו האלגבריות של כל האיברים אמורה לצמצם את המימד. אם אלגברת החבורה של חבורה G {\displaystyle G} היא אלגברית, אז החבורה מפותלת (ההפך אינו נכון). במובן זה, בעיית קורוש על אלגברות חבורה חלשה מבעיית ברנסייד, העוסקת בחבורה נוצרת סופית שכל אבריה בעלי סדר סופי. מצד שני, החבורה הנלווית של אלגברה נילית מעל שדה ממאפיין חיובי היא מפותלת. יבגני גולוד(אנ') בנה, בעזרת למת גולוד-שפרביץ'(אנ'), אלגברה נילית נוצרת סופית בעלת ממד אינסופי (1964). זוהי דוגמה נגדית לבעיית קורוש, משום שכל איבר נילי הוא אלגברי. בנייה זו פתרה את בעיית ברנסייד הכללית, משום שכאשר מממשים אותה מעל שדה סופי, מתקבלת אלגברה שחבורתה הנלווית מפותלת אך לא סופית-מקומית. דוגמה חזקה יותר לבעיית קורוש, בעלת ממד גלפנד-קירילוב סופי, נבנתה על ידי לנגן וסמוקטונוביץ'. מאידך, בעיית קורוש עדיין פתוחה עבור חוגים עם חילוק (וכל חוג אלגברי ללא מחלקי אפס הוא כזה). אפילו ללא הנחת האלגבריות, לא ידועה אלגברת חילוק נוצרת סופית (כאלגברה) מממד אינסופי; בעיה זו הוצעה על ידי לטישב ואיקדה. קפלנסקי הראה שלבעיית קורוש פתרון חיובי עבור אלגברה עם זהויות. פתרונו הקומבינטורי של Shirshov לאותה בעיה מכסה גם אלגברות אלטרנטיביות ואלגברות ז'ורדן המקיימות זהויות. פתרונו של זלמנוב לבעיית ברנסייד המצומצמת עובר דרך הוכחה כי אלגברת לי נילית המקיימת זהות פולינומית היא נילפוטנטית מקומית. Topological representation of algebras, II, Trans AMS 68(1) 1950, משפט 6.1 [1].
כפר מנדי

כפר מנדי היה יישוב יהודי בתקופת המשנה, תקופת התלמוד וימי הביניים, בבקעת בית נטופה, למרגלות הר עצמון, במקום שבו שוכן כיום כפר מנדא. כפר מנדי נזכר בספרות התלמודית ובמדרשי ארץ ישראל. ידוע על אמורא בשם רבי יששכר מכפר מנדי שחי בדור השני לאמוראי ארץ ישראל ולמד תורה בציפורי, ששימשה מרכז כלכלי ותרבותי לכל האזור. אמורא נוסף שחי כנראה בכפר מנדי הוא רבי יוסי מנדאה שנזכר בגרסאות מסוימות כרבי יוסי מדאה. ובתוספתא יש אזכור של איש מכפר ״מנדון״ שנפצע ונהפך לפצוע דכא, בעל את אשתו, ואח״כ מת, ואח״כ עיין רבי יוחנן בן נורי אם אשתו נפסלה מלאכול בתרומה (כי הנבעלת לפצוע דכא נפסלה מלאכול קדשים) במאה ה-11 עדיין התגוררו יהודים בכפר מנדי, וזאת על פי שטר שנמצא בגניזה הקהירית בו מוזכר יהודי בן הכפר שנסע למצרים בשליחות בית הדין ברמלה: "ועתה יש הנה ברמל[ה] איש צנוע והולך ב[תו]ם אברהם בן דוד אל-כפר מנ[די]". בכפר מנדי זוהו כמה קברי צדיקים. החוקר צבי אילן מעלה את ההשערה שייתכן שקיומו של היישוב יהודי במאה ה-11 הביא להתפתחות מסורת הקברים. תלמידו של הרמב"ן כותב במאה ה-13: "כפר מנדי שם צדיק אחד, אומרים כי הוא עקיבא בן מהללאל". מסורות מאוחרות יותר מהמאה ה-16 ציינו בתחומי הכפר את קבריהם של רבי יששכר מכפר מנדי לצד קבריהם של עקביא בן מהללאל ורבן שמעון בן גמליאל. על פי ספר הישר נקברו שמעון ולוי במנדא: "ואת שמעון ולוי קברו בעיר מנדא". מסורות ערביות ייחסו את קבריהם של נפתלי ואשר למנדי, וכן את קברה של צפורה אשת משה. זיהוי זה ייתכן שבא בעקבות השוואת השם מנדא עם מדין. רבי אשתורי הפרחי כותב בספרו "כפתור ופרח": "וכן טועים הישמעאלים במקום אחד הסמוך לצפורי ששמו כפר מנדי והם אומרים שהוא מדין". כיום אותר מקום קבורת האמורא רבי יששכר דכפר מנדי במקום, על ידי ועד אהלי צדיקים, אך קברו של רבן שמעון בן גמליאל לא נמצא. עקביא בן מהללאל (זיהוי מהמאה ה-13) רבן שמעון בן גמליאל (זיהוי מסוף המאה ה-13) שמעון בן יעקב (זיהוי מהמאה ה-14) לוי בן יעקב (זיהוי מהמאה ה-14) יששכר דכפר מנדי (זיהוי מהמאה ה-16) רבי יהושע (זיהוי מהמאה ה-17) פנחס נאמן, כְּפַר מַנְדִּי, אנציקלופדיה לגיאוגרפיה תלמודית - ב, תל אביב: יהושע צ'צ'יק, הוצאת ספרים בע"מ, תשל"ב, עמ' 46, באתר אוצר החכמה הרב אהרן הימן, "יששכר דכפר מנדי", תולדות תנאים ואמוראים, לונדון, תר"ע, חלק ג, עמוד 840, באתר היברובוקס הרב אהרן הימן, "ר' יוסי מדאה", תולדות תנאים ואמוראים, לונדון, תר"ע, חלק ב, עמוד 741, באתר היברובוקס שמואל ספראי, בימי הבית השני ובימי המשנה, 1994, עמ' 204. תוספתא יבמות י ג. ובכך יש משמעות שאיש הנפצע היה כהן יצחק בן-צבי, שאר ישוב, 1965, עמ' 123. צבי אילן, קברי צדיקים בארץ ישראל, כנה, 1997, עמ' 312. אברהם יערי (עורך), מסעות ארץ ישראל, עמ' 93, באתר היברובוקס יחוס הצדיקים, צילום מהדורת מנטובה שכ"א (1561), עמ' עו, באתר היברובוקס ספר הישר, ירושלים תשמ"ז, עמ' קלח, באתר היברובוקס כפתור ופרח, פרק האחד עשר. מקומות קדושים וקברי צדיקים בגליל א' קבר עקביה בן מהללאל הוא כנראה טעות, על פי "שער הגלגולים" ההשערה היא כי מדובר בטעות סופר והכוונה לרבי יששכר
אנדרטת חללי פעולות האיבה והטרור בישראל

אנדרטת חללי פעולות האיבה הוא אתר הזיכרון המרכזי לזכר כל נרצחי פעולות הטרור בישראל, שנמצא בהר הרצל בירושלים. האנדרטה בנויה מאבן ירושלמית. אתר ההנצחה המרכזי לחללי פעולות איבה בהר הרצל הוקם בשנת 1998 ומאז נקרא יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל בשם "יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ולנפגעי פעולות האיבה". האתר עוצב ותוכנן על ידי האדריכלים משה וריטה אורן ונבנה על ידי המוסד לביטוח לאומי ומשרד הביטחון תוך שיתוף פעולה עם ארגון נפגעי פעולות איבה. בין יוזמי האנדרטה: יושב ראש הארגון דב קלמנוביץ שנפגע בפיגוע טרור בירושלים. האנדרטה נמצאת בקצה בית הקברות הצבאי ובסמוך אל חלקת גדולי האומה על יד חלקת המעפילים. האנדרטה מסמלת את עמידת העם היהודי בארצו כנגד אלה המנסים לפגוע בהמשך קיומו. על קירות אתר ההנצחה חקוקים שמותיהם של כל הנספים במערכה האכזרית שנכפתה על תושבי מדינת ישראל, וזאת למען ייזכר ולא יישכח קורבנם. הרשימה כוללת את שמות הקורבנות מאז 1851 ועד ימינו. על קירות האנדרטה חקוקים פסוקים מתוך התלמוד והתפילה: אשר בידך פקדון כל רוחות חלילה לך זכרוננו למחות (תפילת צידוק הדין) תשכח ימני אם אשכח דמכם שנשפך לשם שמיים ולשמכם (בימה קטנה) מדי שנה ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ולנפגעי פעולות האיבה נערך ברחבת האנדרטה הטקס המרכזי לזכרם של כל חללי הטרור ופעולות האיבה שנרצחו בארץ בהשתתפות נשיא המדינה, ראש הממשלה, הרבנים הראשיים לישראל, שר הרווחה ומנכ"ל המוסד לביטוח לאומי. בשנת 2022 הוחלט להקים אולם הנצחה שמתכונן להחליף את האתר הנוכחי ובו יונצחו כל נפגעי פעולות האיבה בארץ, כולל היהודים והישראלים בחוץ-לארץ. אנדרטת חללי פעולות האיבה באתר "לעד" של המוסד לביטוח לאומי
אינגושית

אינגושית היא שפה המדוברת בפי המתיישבים בחבלי צ'צ'ניה ואינגושטיה המכונים גם חבל צ'צ'נו-אינגושיה הנמצא באזור הקווקז. השפה שייכת למשפחת השפות הקווקזיות ותחת הגדרה זו למשפחת השפות הקווקזיות הצפון-מרכזיות. בזמן שלטון סטלין הוא הגלה אינגושים רבים לקזחסטן וסיביר ולכן ישנן קהילות דוברות אינגושית באזורים אלו. מדיה וקבצים בנושא אינגושית בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא שפות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
כימופוביה

כימופוביה היא חרדה מהמונח "כימיקלים". היא נקראת כך בשל הסטיגמה של השימוש במונח "כימיקלים" לתיאור כימיקלים מעשי אדם בלבד ולא גם כימיקלים שמקורם בטבע. בדרך כלל משתמשים במונח זה כאשר רוצים לתאר את ההנחה שחומרים סינתתים מעשי האדם, הם כימיקלים בעוד שחומרים טבעיים או אורגניים אינם כימיקלים, וזאת למרות שכל חומר ביקום, גם אם מקורו הוא טבעי או אורגני הוא כימיקל (למשל מים וחמצן). כימופוביה נובעת מהבנה חלקית של המדע או הבנה לא נכונה של המדע וניתן לשייך אותה לאחת הצורות הבאות לידי ביטוי כתוצאה מהפחד של הלא נודע. כימופוביה יכולה להיגרם גם בעקבות חוויה עוצמתית שלילית הקשורה בחומרים מזיקים או מסוכנים. הרגשה בלתי נשלטת של חרדה כשחושבים או נחשפים לחומרים רעילים או סינתטיים, הרגשה שצריך לעשות הכל כדי להימנע מחומרים רעילים או סינתטיים, חוסר יכולת לתפקד בצורה נורמלית בעקבות החרדה והידיעה שהפחדים לא הגיוניים אבל בלתי ניתנים לשליטה. פחד זה לעיתים מתבטא בהימנעות מצריכת תרופות הכוללות חומרים סינתטיים (כמו אקמול). טיפול מתמשך הכולל העלאת הביטחון, התגברות על פחד, חשש ועצב והחלפת מחשבות שליליות במחשבות חיוביות. חשוב לציין כי לא ניתן לפתור את הבעיה בעזרת טיפול תרופתי מאחר שמעולם לא פותחה תרופה המיועדת לבעיה זו, אך יש טיפול תרופתי היכול לדכא תסמינים. ללא כימיקלים Chemophobia is a real problem Let's Put An End to "Chemophobia" (Commentary) by Ronald Breslow, The Scientist 22 March 1993, 7(6):12 Causes Of "Chemophobia" (Letter in reply to Breslow's commentary) by George Baggett, The Scientist 26 July 1993, 7(15):12 הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
איי קרוליין

איי קרוליין (בספרדית: Islas Carolinas) הם ארכיפלג המורכב מאיים קטנים הנמצא במערב האוקיינוס השקט, צפונית לגינאה החדשה. מבחינה פוליטית מתחלקים האיים בין מיקרונזיה בצד המזרחי של הארכיפלג, ובין פלאו בקצה המערבי שלו. מבחינה היסטורית היה האזור תחת שליטה ספרדית, כחלק מאזור איי הודו המזרחית הספרדיים, ונוהל ממנילה שבפיליפינים. קבוצת האיים מכילה כ-500 איי אלמוגים קטנים, מזרחית לפיליפינים. המרחק ממנילה ליאפ, אחד האיים הגדולים בקבוצה הוא 1,930 ק"מ. מרבית האיים בקבוצה הם איים נמוכים, אך ישנם מספר איים המתנשאים לגובה. לאחר שחמש ספינות שונות עגנו באזור, קיבלו האיים את שמם ב-1686 על ידי הספרדי פרנסיסקו לסקאנו, שקרא להם על שם קרלוס השני, מלך ספרד, שמימן את המשלחת. מספר חוקרים מערביים הגיעו לאיים לאחר מכן, אך כשהחלו להגיע מיסיונרים נוצרים ב-1732 אירעו מספר תקריות אלימות כנגד הזרים. רק ב-1875 הצהירה האימפריה הספרדית על שליטה אל קבוצת האיים, וערכה ניסיונות לבסס את ריבונותה. איי קרוליין סופחו לשטחי איי הודו המזרחית הספרדיים ונשלטו מהפיליפינים. גרמניה, ששלטה באי יאפ (Yap), ערערה על ההצהרה הספרדית, והנושא הובא לבוררות אצל האפיפיור לאו השלושה עשר, שפסק לזכות ספרד, אך העניק לגרמניה זכויות מסחר חופשי. הספרדים לא כבשו אף אי מאיי קרוליין באופן רשמי עד 1886. ב-1899, כתוצאה מתבוסתה במלחמת ארצות הברית–ספרד שנה קודם, מכרה ספרד לגרמניה את איי קרוליין בעבור 25,000,000 פזטות (כמיליון לירות שטרלינג), והאחרונה סיפחה אותם לגינאה החדשה הגרמנית. ב-1914 כבשה האימפריה היפנית את האיים מידי הגרמנים, וב-1920 קיבלה מנדט חבר הלאומים לשליטה עליהם. במהלך מלחמת העולם השנייה הקימו היפנים בסיס גדול בלגונת טרוק, אותו שיתקו בעלות הברית במבצע כדור ברד ב-1944. לאחר המלחמה הפכו האיים לשטח נאמנות של ארצות הברית ולבסוף זכו בעצמאות (1986 במיקרונזיה ו-1994 בפלאו). ילידי האיים דוברים מספר ניבים של שפות מיקרונזיות וכן פלוואנית, אך גם אנגלית נמצאת בשימוש, בעיקר במסחר. בין קבוצות שונות באוכלוסיית האיים ניתן למצוא פיליפינים ויפנים. תושבי האיים מתבססים בעיקר על דיג וחקלאות. במספר איים נבנים בתי התושבים מחומרים מקומיים בלבד, כגון עלי דקל הקוקוס המשמשים לבניית גג. תושבי האיים מאמינים באופן מסורתי בישות עליונה (יאלאפאר) וברוח רעה (קאן), אך הם כמעט ולא עוסקים בפולחן דתי. בעקבות פעילות מיסיונרית רחבת היקף, הנצרות היא הדת השלטת באזור זה של מיקרונזיה. מדיה וקבצים בנושא איי קרוליין בוויקישיתוף איי קרוליין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
שטייף

שְׁטַיף (בגרמנית: Margarete Steiff GmbH) היא חברה גרמנית הידועה בזכות בובות ממולאות שהיא מייצרת באיכות גבוהה ובמחירים גבוהים. החברה נוסדה על ידי מרגרט שְׁטַיף בשנת 1880, אליה הצטרף אחיה פריץ. בתחילה ייצרה מרגרט שְׁטַיף צעצועי פילים, על פי עיצוב שמצאה בירחון, אותם מכרה ככריות סיכות לידידיה. אולם, ילדים החלו משחקים בהן כצעצועים, ועל כן החלה מעצבת ומייצרת צעצועי חיות רבים אחרים שנועדו לילדים, בהם כלבים, חתולים וחזירים. את עיצוביה יצרה במו ידיה. בשנת 1897 הצטרף לחברה אחיינה של מרגרט, ריכרד, וביוזמתו החלה החברה מייצרת, בשנת 1902, את המוצר בזכותו התפרסמה ברחבי העולם: דב צעצוע. בשנת 1907 ייצרה שְׁטַיף 947,000 דובי צעצוע, ומאז היא מגבירה בעקביות את כושר הייצור. המוטו של החברה, כפי שנקבע על ידי מרגרט שְׁטַיף, הוא "רק הטוב ביותר הוא טוב דיו לילדים". מוצרי חברת שטייף עוברים ביקורת טיב מוצר קפדנית. הצעצועים עמידים לאש, וחלקים קטנים, כגון עיניים, צריכים לעמוד במתיחות גבוהה כנגד קריעה או בלאי. החומרים הנמצאים בשימוש הרב ביותר במוצרי שְׁטַיף הם צמר אלפקה, לבד, צמר אנגורה ופילוסין. עיני הבובות עשויות בדרך כלל מעץ או זכוכית, ומילוי הבובות עשוי שבבי עץ או סיבי פוליאסטר. הבובות עשויות ברובן בעבודת יד. סימן מסחרי לבובות שְׁטַיף הוא "כפתור באוזן" (בגרמנית: Knopf im Ohr), אשר עוצב על ידי אחיינה של מרגרט, פריץ, בניסיון להילחם בזיופי תוצרתם. הכפתור עשוי מתכת ובעבר הוטבע עליו סמל פיל, מאוחר יותר הוטבע שם החברה, "שְׁטַיף". בובות מעטות יוצרו עם כפתור שעליו סמל הפיל ושם החברה גם יחד. בחודש אוקטובר 2010 נערכה בבית המכירות "כריסטיס" בלונדון המכירה הפומבית היקרה ביותר של דובי צעצוע מתוצרת שְׁטַיף. באירוע נמכר אוסף של 1,300 דובי צעצוע מתוצרת החברה, במחיר כולל של 1.75 מיליון דולר. אתר האינטרנט הרשמי של שטייף שטייף, ברשת החברתית פייסבוק שטייף, ברשת החברתית אינסטגרם שטייף, סרטונים בערוץ היוטיוב אתר הבית של שטייף (באנגלית) ו(בגרמנית) Fund Manager Greenwood Sells Teddies for $1.75 Million, Bloomberg.com, 13/10/2010
ספקס

ספֿקס (בערבית: صفاقس, תעתיק: צפֿאקס; בברברית: ⵙⵉⴼⴰⴽⵙ (סִיפַֿאכּס), בצרפתית: Sfax) היא העיר השנייה בגודלה בתוניסיה ובירת המחוז הקרוי על שמה במזרח המדינה. העיר, שנוסדה בשנת 849 על חורבות היישובים הרומיים טאפארארה וטאיאנא, שוכנת על שפת מפרץ גאבס (אנ') שבים התיכון כ־235 ק"מ דרום־מזרחית לבירה תוניס. יש בה את אחד הנמלים החשובים במדינה ומפעל תעשייתי לעיבוד פוספט. בעת העתיקה התקיימה באזור העיר הקרתחדשתית תנאי (Thenae בלטינית, "תעינת" בפיניקית). במאה ה־12 נכבשה ספקס על ידי הנורמנים, ובמאה ה־16 כבשו אותה הספרדים. בימי מלחמת העולם השנייה התבצרו הגרמנים בעיר, והיא הופצצה רבות על ידי מטוסי ארצות הברית, עד שהגרמנים פינוה והבריטים נכנסו לתוכה, בשנת 1943. העיר מחולקת לשניים: ספקס העתיקה ("הקסבה"), מאוכלסת על ידי התושבים הערבים ספקס החדשה מספקס יוצאת רכבת אל גאפסה, העשירה במכרות פוספטים, ורכבת אחרת מחברת אותה עם שאר ערי החוף. הנמל של ספקס הוא גדול ומשוכלל, ודרכו נשלחים מדי שנה מאות אלפי טונות של סחורות: פוספטים, שמני זית, תמרים, שקדים, ספוג, עשב חלפה, אריגי משי, צמר, כותנה וסחורות אחרות מתוצרת המקום. על פי אומדן רשמי מתאריך 1 בינואר 2023, אוכלוסיית העיר מונה 286,203 בני אדם, 80% מהם הם ערבים, והיתר אירופאים, בעיקר צרפתים. בספקס קיים גם יישוב יהודי. עם כיבוש העיר בידי גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה הוקם בעיר גטו יהודי. איזידור שפרבר, רופא פולני שהתגורר בעיר הוכרז על ידי הגרמנים כראש היודנראט בעיר. העיר שוחררה על ידי בעלות הברית עם יתר ערי תוניסיה. עם התפתחות משבר ההגירה באירופה, מהגרים רבים ממדינות אפריקה שמדרום לסהרה החלו להגיע לעיר ולסביבותיה וזאת בשל קרבתה לאי האיטלקי למפדוזה. ב 2024 האשימו גורמי סיוע את ממשלת תוניסיה בגירוש המוני ומעצרים שרירותיים של מהגרים אלה. מדיה וקבצים בנושא ספקס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ספקס ספקס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) חיים סעדון, הקהילה היהודית בצפאקץ במלחמת העולם השנייה, פעמים 114–115 Tunisia: Municipal Division (Governorates and Municipalities) - Population Statistics, Charts and Map, citypopulation.de "Tunisian group accuses authorities of mass expulsions of migrants from sub-Saharan Africa".
פלאסה

פלאסה (ברומנית: plasă, ברבים plăşi "פּלֶש" - בעברית - נפה) הייתה יחידת חלוקה מנהלית ברומניה, בין מחוז הנקרא "ז'ודץ" ובין ה"קומונה" (יחידה המורכבת מכפר אחד או יותר). בראש הפלאסה עמד פרטור שמונה על ידי פרפקט המחוז. המוסד שבראשו עמד הפרטור נקרא pretură פרֶטורה. חלוקת המחוזות (ז'ודץ) ל "פלאסות" (plăşi) הונהגה בימי השליט קרול הראשון ונמשכה בתקופה הממלכה הרומנית ועוד שנתיים תחת השלטון הרפובליקני הקומוניסטי עד לשנת 1950. אז ה"פלאסה" הוחלפה לפי הדגם של ברית המועצות על ידי ה"ראיון". "Legea nr. 5 pentru raionarea administrativ-economică a teritoriului Republicii Populare Romîne" (פורסם ב Monitorul Oficial, No. 77 / September 8, 1950); Ronald A. Helin "The Volatile Administrative Map of Rumania", in Annals of the Association of American, "Geographers, Vol. 57, No. 3 (September 1967), pp.481-502 חוק ה"ראיונציה" מנהלית-כלכלית של הטריטוריה של הרפובליקה העממית הרומנית, ברשומות הרשמיות "מוניטורול אופיצ'יאל" מס. 77, 8 בספטמבר 1950.