דוכסות רומא

דוכסות רומא (בלטינית: Ducatus Romanus) הייתה מדינה בתוך האקסרכיה של רוונה הביזנטית. כמו מדינות ביזנטיות אחרות באיטליה, היא נשלטה על ידי פקיד אימפריאלי בעל התואר "דוקס". הדוכסות נקלעה לעיתים קרובות לעימות עם האפיפיורות על העליונות בתוך רומא. לאחר ייסוד מדינות האפיפיור ב-756, דוכסות רומא חדלה להיות יחידה מנהלית ו'דוכסי רומא', שמונו על ידי האפיפיורים ולא על ידי הקיסרים, הופיעו רק לעיתים נדירות. לא ברור מתי בדיוק הוקמה דוכסות רומא, אך ככל הנראה זה היה בסוף המאה ה-7, לאור היעדר התייחסויות מוקדמות יותר לטריטוריה כזו. ה"דוקס" מרומא היה כפוף לאקסרך של רוונה, שהחזיק בסמכות האימפריאלית הגבוהה ביותר באיטליה. במסגרת האקסרכיה, שני המחוזות הראשיים היו האקסרכיה של רוונה, שבה האקסרך היה מרכז ההתנגדות הביזנטית ללומברדים, ודוכסות רומא, שחיבקה את אדמות דרום אטרוריה מצפון לטיבר ולאטיום מדרום עד לגריליאנו (למעט קזינום ואקווינום). שם הוביל האפיפיור את האופוזיציה ללומברדים. החשיבות האסטרטגית של דוכסות הפנטפוליס (רימיני, פסארו, פאנו, סיניגליה, אנקונה) ושל דוכסות פרוג'ה טמונה ביכולתן לשמור על השליטה במחוזות שבין רוונה לרומא, ואיתם תקשורת מעל הרי האפנינים. אם הקשר האסטרטגי הזה נשבר, היה ברור שרומא ורוונה לא יכלו לשמור על עצמאותן לבד לאורך זמן. זה הוכר גם על ידי הלומברדים. אותה רצועת אדמה צרה ניתקה את הקשר בין דוכסויות ספולטו ובנוונטו שלהם לבין החלק העיקרי של שטחי המלך בצפון. הלומברדים ביצעו התקפות מרובות נגד חזית זו כדי להעביר את השליטה בחצי האי מהביזנטים. בשנת 728 המלך הלומברדי ליותפראנד כבש את טירת סוטרי, ששלטה על הכביש המהיר בנפי על הכביש לפרוג'ה. עם זאת, ליותפראנד, שהתרכך על ידי הפצרותיו של האפיפיור גרגוריוס השני, שיקם את סוטרי "כמתנה לשליחים המבורכים פטרוס ופאולוס". ביטוי זה של ה-Liber pontificalis פורש בטעות כמשמעותו שבמתנה זו יש להכיר בראשיתן של מדינות הכנסייה. זה לא נכון מכיוון שהאפיפיורים המשיכו להכיר בממשלה הקיסרית, ופקידים ביזנטים הופיעו ברומא עוד זמן מה. ואולם, כאן מתקיים לראשונה האסוציאציה של הרעיונות שעליהם היו אמורות להיבנות מדינות הכנסייה. האפיפיור ביקש מהלומברדים את החזרת סוטרי למען נסיכי השליחים ואיים בעונש על ידי המגינים הקדושים הללו. ליותפראנד האדוק היה ללא ספק רגיש לתחנונים כאלה, אך מעולם לא התחשב בביזנטים. מסיבה זו הוא העניק את סוטרי לפטרוס ולפאולוס, כדי שלא יחשוף את עצמו לעונשם. מה שהאפיפיור עשה איתו אז לא יהיה חשוב לו. האמונה שהטריטוריה הרומית (בתחילה במובן המצומצם יותר, אך לאחר מכן גם במובן הרחב יותר) מוגנת על ידי נסיך השליחים הלכה וגברה. בשנת 738 כבש הדוכס הלומברדי טרנסאמונד השני מספולטו את טירת גאלזה, שהגנה על הדרך לפרוג'ה מצפון לנפי. האפיפיור גרגוריוס השלישי שילם לדוכס תשלום גדול כדי להחזיר לו את הטירה. האפיפיור חיפש ברית עם הדוכס טרנסאמונד כדי להגן על עצמו מפני ליותפראנד. עם זאת, ליותפראנד כבש את ספולטו, כיתר את רומא, השמיד את דוכסות רומא ותפס ארבעה מבצרי גבול חשובים (בלרה, אורטה, בומרזו ואמיליה), ובכך ניתק את הקשר עם פרוג'ה ורוונה. הדבר גרם לאפיפיור בשנת 739 לפנות לראשונה לממלכה הפרנקית החזקה, שבחסותה החל בוניפציוס את פועלו המוצלח כמיסיונר בגרמניה. הוא שלח לקרל מרטל, "המאיורדומוס החזק של הארמון" של המלוכה הפרנקית ומפקד הפרנקים בקרב טור המפורסם, ללא ספק בהסכמת הדוקס היווני, ופנה אליו בבקשה להגן על קברו של שליח. קרל מרטל השיב לשגריר והודה במתנות, אך לא היה מוכן להציע עזרה נגד הלומברדים, שעזרו לו נגד הסרצנים. בהתאם לכך, יורשו של גרגוריוס השלישי, האפיפיור זכריה, שינה את המדיניות שננקטה בעבר כלפי הלומברדים. הוא כרת ברית עם ליותפראנד נגד טרנסאמונד, ובשנת 741 קיבל בתמורה את ארבע הטירות כתוצאה מביקור אישי במחנה המלך בטרני. ליותפראנד גם החזיר מספר נחלות אבות שנתפסו על ידי הלומברדים, ובנוסף חתם על שלום של עשרים שנה עם האפיפיור. לדוכסות הייתה כעת הפוגה מהתקפות לומברדיות. הלומברדים הסתערו על רוונה, שבה כבר החזיקו מ-731 עד 735. לאוטיצ'יוס לא היה מנוס מלבד לבקש את עזרתו של האפיפיור. ליותפראנד למעשה הושפע על ידי זכריה למסור את רוב הכיבושים שלו. גם המחוזות האלה לא היו חייבים פעם את הצלתם לאפיפיור. זמן קצר בלבד לאחר מותו של ליותפראנד בשנת 744, הצליח זכריה לדחות עוד יותר את האסון. בשנת 751 נפלה האקסרכיה של רוונה לידי הלומברדים תחת המלך אייסטולף. רומא, תחת האפיפיור סטפנוס השני, ניסתה משא ומתן דיפלומטי עם אייסטולף, ולאחר כישלון המשא ומתן הזה, הפצירה במלך הפרנקים, פפין הגוץ להתערב בשמה. פפין הביס את הלומברדים עד שנת 756 והעניק את אדמות דוכסות רומא וכן חלק מהנחלה הלומברדית לשעבר הקשורה לאקסרכיה של רוונה לאפיפיורות במה שמכונה מתת פפין, המציינת את ההתחלה האמיתית של מדינות האפיפיור. הדוכסים היו בתחילה מינויו של האקסרך, אך באמצע המאה הם מונו על ידי האפיפיור. פטר (-725) מרינוס (725–) סטפנוס (חי בסביבות 743) טוטו (767–68) גרטיוסוס (769–772) יוחנן (772-) תאודורה (חי בסביבות 772–795) התפקיד של דוכס רומא נעלם בסביבות השנים 778–781, אך ישנן התייחסויות מפוזרות לדוכסים בקרב הקצינים האפיפיורים, שעשויים להיות ממשיכי דרכו של דוכסי רומא: לאונינוס (חי בסביבות 772–795) סרגיוס (815) Vocino, Giorgia (2018-07-09). "Looking up to Rome: Romanness through the hagiography from the duchy of Spoleto". Transformations of Romanness (באנגלית). De Gruyter. p. 198. doi:10.1515/9783110598384-014. ISBN 978-3-11-059838-4. For a map of the Duchy, see: B. Bavant, Le duché byzantin de Rome. Origine, durée et extension géographique, Mélanges de l'école française de Rome, Année 1979, 91-1, fig. 3 Schnürer, Gustav. "States of the Church", The Catholic Encyclopedia Vol. 14. New York: Robert Appleton Company, 1912. 24 April 2016 Hodgkin, Thomas. Italy and her Invaders. Clarendon Press, 1895. pp 475–478. Mann, Horace K., The Lives of the Popes in the Early Middle Ages. Vol. I: The Popes Under the Lombard Rule, Part 2, 657–795. (1914) pp. 219–220 Butler, Alban (1866). "Zachary, Pope and Confessor". The Lives of the Fathers, Martyrs, and Other Principal Saints. Vol. III. Dublin: James Duffy. Richards, Jeffrey. The Popes and the Papacy in the Early Middle Ages, 476–752. (1979) London. Routledge. p. 229 Chapter XLIX: Conquest Of Italy By The Franks.—Part III. Frankpeople Thomas F. X. Noble, The Republic of St. Peter: The Birth of the Papal State, 680–825 (Philadelphia: University of Pennsylvania Press, 1984), 22. Noble, Republic of St. Peter, 29. Noble, Republic of St. Peter, 53. Noble, Republic of St. Peter, 112–18, 128, 195–201, 236, 248–49. Noble, Republic of St. Peter, 116–17, 234. Noble, Republic of St. Peter, 130, 234. Noble, Republic of St. Peter, 234–35. Noble, Republic of St. Peter, 247. Noble, Republic of St. Peter, 210n.