קבר חנה ושבעת בניה

מקום קבורת חנה ושבעת בניה הוא נושא שנוי במחלוקת. מקום קבורתם אינו מתואר במקורות הקדומים של האגדה, וקיימות מספר מסורות עממיות לגביו (נוצריות ויהודיות), במקומות שונים בעולם: באנטיוכיה, קלן, צפת, מודיעין ורומא. אחת המסורות העתיקות ביותר מייחסת את קבורתם של חנה ושבעת בניה לעיר אנטיוכיה. מסורת זו מוזכרת לראשונה בכתביו של אב הכנסייה הירונימוס במאה הרביעית לספירה. על פי המסורת, שרידי האם והבנים נקברו באתר שהיה במקור בית כנסת ולאחר מכן הוסב לכנסייה, ברובע קראיון שבעיר. אנטיוכיה, שחורבותיה נמצאות כיום בטורקיה קרוב לגבול עם סוריה, הייתה עיר מרכזית בתקופה ההלניסטית והרומית. מיקום זה מתיישב עם הנרטיב ההיסטורי של סיפור חנה ושבעת בניה, שהתרחש בתקופת השלטון הסלווקי, או הרומי, באזור. מסורת נוצרית מייחסת את קבורתם של חנה, שבעת בניה ואלעזר הזקן לכנסיית סנט אנדרו בקלן (אנ'), גרמניה המשמש באתר עלייה לרגל. בנצרות, סיפורם נחשב כדוגמה מופתית להקרבה עילאית. הם זכו למעמד של קדושים ויום החג שלהם נקבע ל-1 באוגוסט. ברומא הייתה כנסייה קתולית שהוקדשה בעבר לשבעת הבנים. היא ידועה כיום ככנסיית סן פייטרו אין וינקולי. בשנת 1876 מצא ארכאולוג מתחת לכנסייה את מה שהאמינו בעבר כקברם של שבעת האחים הקדושים. בצפת קיימת מסורת יהודית הקושרת את העיר לקבורתם של חנה ושבעת בניה. עדויות לכך מופיעות בכתביהם של מספר עולי רגל ותושבים החל משנות ה-30 של המאה ה-19 ואילך. מנחם מנדל מקאמיניץ, המלונאי הראשון בארץ-ישראל ובעליו של מלון קאמיניץ שפעל בירושלים בתקופה העות'מאנית בישראל. קמניץ כתב את הספר "קורות העתים לישורון בארץ ישראל", אשר מתאר את תולדות היישוב היהודי בראשית המאה התשע עשרה בגליל, חברון וירושלים, ואת רעידת האדמה שהחריבה את צפת וטבריה, והפרעות שערכו הערבים ביהודים אז. בספרו, קמניץ מספר על הביזה הגדולה בצפת שהתרחשה בשנת 1834. בין השורות הוא מתאר לראשונה את המקום בו על פי המסורת נהרגה חנה ושבעת בניה, מחוץ ובסמוך לצפת במקום הנקרא "כרם": אז אמר הרב ר' ישראל אל היהודים שנמצאו אז בבה"מ אחי ננוסה פן ידיחו עלינו הרעה. וברחנו חוץ לעיר אל מקום אחד הנקרא כרם (ושמעתי מר' ישראל הנ"ל שבמקום הזה נהרגה חנה ושבעת בניה) לבד הזקנים והחלשים נשארו בבה"מ ובעיר. קמניץ מציין כי את אותה מסורת מסר לו ישראל משקלוב, רב, שד"ר וממובילי עליית תלמידי הגר"א, מחבר הספר ההלכתי "פאת השולחן". על פי חוקרים יש לזהות את אותו "כרם" על גבול העיר צפת מצפון (או ממערב) לבית הקברות. ההשערה מתבססת על פי הקרבה ליישובים הסמוכים ולקברי צדיקים הנזכרים באותו הקשר וכן האמור בהמשך על הרב נתן נטע (בנו של מנחם מנדל משקלוב), שהסתתר במערה בתחום בית הקברות העתיק: "ויהי כאשר ברחנו מבית המדרש לשדה להכרם אז הרב הנ"ל ברח לבית הקברות שהיה סמוך להכרם שישבנו בו ונחבה שם במערה אחת ומצאוהו שם השוללים ודקרו את עינו וסבל אז ייסורים רבים ואנחנו ראינו כ"ז (=כל זה) במקומנו". לפי שפירו, המסורת מציינת את מקום ההוצאה להורג בכרם הסמוך לבית הקברות ואת מקום הקבורה בבית הקברות. אולי במערה שבה הסתתר נתן נטע כאקט סימבולי של קידוש השם. יוסף בן שבתי, בשנת 1836, בין הראשונים לתעד את אותה מסורת, אך ככל הנראה בתחומי העיר העתיקה: בבתים הרבה כאן אי אפשר לדור כלל, משום שיודעים בוודאות שבהם נקברו חנה ושבעת בניה מסורת זו השתרשה בתודעה המקומית, עד כדי כך שהיו בתים בצפת שנחשבו בלתי ראויים למגורים בשל האמונה שבהם נקברו חנה ובניה. בן שבתי, אף מספר על מקרה טרגי: בעיני ראיתי מעשה זה: בחודש שבט הגיעה לכאן משפחת עולים... ומכיוון שלא מצא דירה מיד נכנסו לדור בבית הנזכר, אע"פ (=אף על פי) שהכל הזהירוהו מלעשות כך... והנה לא עברו שלשה חודשים ומתה אשתו ושני ילדיו, ואף הוא עצמו חלה ונטה למות, אבל תוך כדי מחלתו העברנו אותו לדירה אחרת וכך ניצל משה ריישר (1850 לערך), בספרו "שערי ירושלים", ככל הנראה הראשון לתאר את קבורת חנה ושבעת בניה בבית הקברות היהודי העתיק בצפת: בצפת יש מקום אצל בית הקברות והוא תל גדול ועליו מישור, ושם עושין מעמד עם המת ואומרים ויהי נועם ואח"כ (=ואחר כך) קדיש, ומבקשין ממנו מחילה. ומשם עד מקום קברו אומרים ויהי נועם כמה פעמים. ומקום ההוא אומרים ששם קבורת חנה ושבעת בניה. ובתשעה באב הולכין נשי הספרדים המקוננות ויושבין שם ומייללות ומקוננות בשלהי המאה ה-20 סומנה מערת קבורה במורד ההר של בית הקברות העתיק בצפת שזוהתה ככל הנראה בטעות כמערת חנה ובניה. מחקר שפורסם בשנת 2007 ציין כי המיקום המקורי היה במעלה ההר, "לפני שער בית הקברות הצבאי, על תל קטן שבראש ההר משמאל הכביש... זהו התל שמעל מתחם עולי הגרדום... בעבר היו עושים שם את השכבת המת בעת ההלוויה, והיה המקום האחרון שעד אליו ליוו תושבי צפת את הנפטרים". מסורת נוספת, המוזכרת גם היא בספרו של משה ריישר, מייחסת את קבורת שבעת הבנים (ללא האם) למודיעין, בסמוך לקברי החשמונאים ואף מתעדת מסורת נוצרית במקום: מודין עיר קטנה על הר בה ישבו מלכי בית חשמונאי... סמוך לשם קברי שבעה בני חנה אשר הומתו על קידוש השם. ועליהם בית תפלה לנוצרים ישראל מאיר גבאי, מקומות קדושים וקברי צדיקים בגליל, ועד אהלי צדיקים, מהדורות: 2007, 2011, כרך ב'. טיילור מרשל (אנ'), הרב הצלוב: היהדות ומקורות הנצרות הקתולית (הוצאת סיינט ג'ון, 2009) הצדיקים חיים: מראה מקומות לקברי הצדיקים ואתרים קדושים מדריך כרטא: קברי צדיקים בארץ ישראל י. הרצברג, י. סטפנסקי, י. מ. גבאי "מקומות קדושים וקברי צדיקים בגליל", כרך ב', עמוד 22, מהדורת 2011 Taylor Marshall, The Crucified Rabbi: Judaism and the Origins of the Catholic Christianity (Saint John Press, 2009), עמוד 184. ד. שפירו "האשה ובניה: מאנטיוכיה לצפת" י. הרצברג, י. סטפנסקי, י. מ. גבאי "מקומות קדושים וקברי צדיקים בגליל", כרך ב', עמוד 23, מהדורת 2011