laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ריגורוזיות

ריגורוזיות (מלטינית: Rigor) או מדוקדקות היא תואר לדבר שמבוצע באופן קפדני, מדויק ומבוסס לוגית. המונח נמצא בשימוש בעיקר בתחומי המתמטיקה, הלוגיקה והפילוסופיה. כיום, ריגורוזיות היא הסטנדרט המקובל וההכרחי לעבודה מתמטית על מנת שתהיה קבילה ומבוססת. שימוש זה נפוץ בייחוד להגדרות והוכחות והוא משמש כתואר חיובי: ניסוח ריגורוזי הוא ניסוח קפדני ומדוקדק. הוכחה ריגורוזית היא הוכחה שמבוססת היטב, מנוסחת בדקדקנות ובקפידה, וכל צעד בה מנומק היטב מבחינה לוגית. במובן מסוים, הוכחה ריגורוזית היא ההוכחה האידיאלית (מבחינה צורנית) במתמטיקה. לעומת ה"ריגורוזיות", ישנה גישה של "נפנופי ידיים" (או "על הגל הקל"). מדובר בהסבר או בהוכחה הנסמכים על אינטואיציה, ללא בחינה מדוקדקת, באמצעות הצדקות רופפות, ניסוח מרושל, השארת פערים וחורים בהוכחה, התעלמות מפרטים קטנים וממקרי קצה ואף עקיפת כללי היסק פורמליים. הוכחה כזו לא נועדה להחליף הוכחה ריגורוזית אלא לספק רק רעיון של הוכחה או הצדקה רופפת שלה כאשר ישנן מגבלות טכניות (כמו זמן או רמת ידע) בהסברת הנוסח הריגורוזי והמלא של ההוכחה. הוכחות רבות החלו את דרכן כ"נפנופי ידיים" ועברו תהליך של "ריגוריזציה" בה הושלמו החורים בהוכחות, תוקנו הפרטים הקטנים והכל בוסס לוגית. דוגמה ידועה לכך היא פיתוח החשבון האינפיניטסימלי שהחל בידי אייזק ניוטון וגוטפריד וילהלם לייבניץ ללא ביסוס סביר ובוסס בהמשך בצורה ריגורוזית בעיקר באמצעות הגדרת הגבול על פי קושי. משפט (מתמטיקה) היסטוריה של המתמטיקה rigorous במילון מתמטיקה (תשמ"ה, 1985), באתר האקדמיה ללשון העברית
יצחק שני

יצחק שני (1936 – 15 במאי 2023) היה הצנזור הצבאי הראשי של מדינת ישראל בשנים 1977–2000. השתחרר מצה"ל בדרגת תת-אלוף. שני התגייס לצה"ל ב-1954, שירת בחטיבת גולני, נלחם במלחמת סיני כמפקד מחלקה בקורס מ"כים ונפצע. בהמשך שירת בתפקידי שלישות ומודיעין. ב-1972 עבר ליחידת הצנזורה הצבאית ומונה לאיש מנהלה במפקדת היחידה, לעוזרו של הצנזור הראשי תת-אלוף אבנר בר-און, ולמפקד בסיס היחידה בתל אביב, בתקופת מלחמת יום הכיפורים. בתחילת 1977 מונה לסגן הצנזור הראשי ובמאי 1977 מונה לתפקיד הצנזור הראשי ב-1977 בהמלצתו של הצנזור הראשי היוצא אבנר בר-און. אבן דרך משמעותית ראשונה בתקופת כהונתו כצנזור ראשי נרשמה בשנת 1984, כשהוציא בצעד חריג צו סגירה לעיתון "חדשות" למשך ארבעה ימים לאחר שהעיתון פרסם ידיעה על הקמת ועדה לחקירת פרשת קו 300 מבלי שהגישה לצנזורה מוקדמת ומבלי שקיבל את אישור הצנזור. ב-1988, בעקבות החלטתו לאסור על פרסום כתבה המכילה קטעים העוסקים בביקורות על אודות תפקודו של ראש "המוסד" ועיתוי החלפתו במקומון "העיר", עתרו עורך "העיר" מאיר שניצר והעיתונאי אלוף בן לבג"ץ. בעתירה, הידועה כבג"ץ שניצר, עמד לראשונה לביקורת שיפוטית היקף סמכותו של הצנזור הצבאי הראשי. בפסיקת השופטים נקבע הכלל לפיו אין הצנזור הצבאי הראשי מוסמך לפסול ידיעה, אלא אם כן נראה, אובייקטיבית, כי יש בפרסום משום ודאות קרובה לפגיעה ממשית בביטחון המדינה, שלום הציבור או הסדר הציבורי. השופטים קבעו כי החלטתו של תא"ל שני, לפסול את הכתבה של "העיר" אינה עומדת במבחן זה. אירועים בולטים נוספים בתקופת כהונתו של שני כצנזור ראשי בהם הוא נדרש לאזן בין הצורך בשמירה על ביטחון המדינה לבין ערכי חופש הביטוי, עיתונות חופשית ו"זכות הציבור לדעת" היו מבצע משה, אסון צאלים ב' ואירוע החטיפה ופעולת החילוץ הכושלת של החייל נחשון וקסמן. בשנת 2000 הוחלף שני ברחל דולב והשתחרר מצה"ל. נפטר ב-15 במאי 2023, והובא למנוחות בבית העלמין האזרחי "מנוחת עולם" בנתניה. מדיה וקבצים בנושא יצחק שני בוויקישיתוף יעקב ארז, הצנזור נפסל על ידי הרמטכ"ל, מעריב, 11 באפריל 1986, המשך קורין אלבז-אלוש, הלך לעולמו תא"ל במיל' יצחק שני, הצנזור הצבאי המיתולוגי שסגר עיתון ל-4 ימים, באתר ynet, 15 במאי 2023 עופר אדרת, מת הצנזור לשעבר יצחק שני, שעימותיו עם התקשורת שינו את יחסיה עם הצבא, באתר הארץ, 16 במאי 2023 מימין לשמאל: תא"ל יצחק שני – הצנזור הראשי, איתן הבר – יועץ התקשורת של שר הביטחון יצחק רבין, תא"ל אפרים לפיד – דובר צה"ל, אבי פזנר – יועץ התקשורת לראש הממשלה יצחק שמיר, וישראל פלג – מנהל לשכת העיתונות הממשלתית. צילום: דובר צה"ל.
חורבת פטיש

חורבת פטיש (בערבית: "ח'רבת פוטיס") היא חורבה גדולה ממזרח לעיר אופקים; שטחה הכולל הוא 1,000 דונם[דרוש מקור]. בתקופה הביזנטית, התקיימה בחורבת פטיש עיר ששמה פוטיס (זהו שמה בערבית; בעברית שמה הוא כמו שמו של התל - פטיש[דרושה הבהרה]), שנזכרה גם במפת מידבא שמן המאה ה-6. ממצאים ארכאולוגיים שהתגלו בחורבת פטיש הם כותרות ובסיסים של עמודים, בורות מים עתיקים, פסולת של תנורי צריפה, שרידי מבנה ציבורי, חומת אבן, כתובת גדולה המספרת על אדם שתרם תרומה נכבדת ביותר לבניית כנסייה באזור, ומערכת אגירת מים מרשימה ביותר מן התקופה הביזנטית. לפני 1948, נמצא באזור הזה כפר בדואי קטן שבו גרו חברי חמולת אל-קודיראת משבט תיאהא. כפר זה נמצא ליד "ואדי פוטיס" לאורך כביש באר שבע-עזה, מקום אסטרטגי בו הקימה המצודה פוטיס ב-1894. תושביו הבדואים רעו כבשים ועיזים וגידלו חיטה, שעורה ואבטיחים. לאחר מבצע אנ-פאר, אחרי אמצע יולי 1948, היה האזור בשליטת צה"ל. התושבים הבדואים נמלטו לכפר אל-מוחרקה ומשם גורשו לרצועת עזה. הכפר הבדואי הנטוש נהרס על ידי צה"ל בספטמבר או אוקטובר 48 מסיבות שנטען כי הן "צבאיות". בחודש נובמבר 2013 נערכו חפירות ארכאולוגיות באתר ונחשפו שכונת מגורים ושרידי יישוב, כמו גם מספר קברים. במהלך המאה ה-19 היו סכסוכים רבים בין שבטי הבדואים, בעיקר על רקע רעיית עדרים בשטחים בנגב הצפוני. סכסוכים אלו הגיעו לידי שפיכות דמים ולסכסוכי נקמת דם ולכן נאלץ השלטון העות'מאני להזרים כוחות צבא לאזור, ולשם שיכונם לבנות בשנת 1894 מצודה במרכז האזור הבדואי. במצודה שכנו גם כוחות מכס, משטרת גבולות, כוחות לאבטחת דרכי הסחר ומערכת שיפוט. המצודה נקראה בפי הטורקים "אלג'היר" ובפי הבדואים "קלעת אל-פוטיס" – "מצודת פטיש". המצודה כללה מבנה אבן ארוך ובו שני אולמות גדולים. מלבד מצודת פטיש, בנו הטורקים עוד שתי מצודות: קצר א-ראשד (על גדות נחל באר שבע)[דרוש מקור] ואל-עימרה[דרוש מקור] (בקיבוץ אורים). מתחת לשרידי המצודה, השולטת על סביבתה, מערת מחצבה גדולה מן התקופה הביזנטית. ליד האזור יש כמה בורות מים סתומים. כל השרידים והאזור שלידם כלול בתוך שמורת נחל אופקים. מדיה וקבצים בנושא חורבת פטיש בוויקישיתוף דבאר', מוסטפא מוראד. “פוטיס (כפר) (فطيس (قرية)).” Essay. In הארץ שלנו פלסטין (بلادنا فلسطين) 1, 2st ed. Vol. 1. ביירות, 1966. https://www.palestinapedia.net/فطيس-قرية/. עווילי, מוחמד אבו. “הנגב: מפגש עם חאג' אבו מאהיר אבו עטיה משבט אל-תיאהא!! (النقب : لقاء مع الحاج ابو ماهر ابو عطايا من قبيله التياها!!).” דיאר אל-נגב ديار النقب, April 26, 2015. Link. Morris, B. (2004). The Birth of the Palestinian Refugee Problem Revisited. Cambridge University Press. p. 355. ISBN 978-0-521-00967-6. גיליון 126 לשנת 2014 חורבת פטיש (מערב), באתר רשות העתיקות
נוקואלופה

נוקואלופה (בטונגאית: Nuku'alofa) היא עיר הבירה של טונגה. בעיר מתגוררים כ־23,200 תושבים (נכון ל־2016). העיר ממוקמת על חוף האי טונגטפו, ומהווה מרכז הכלכלה, המסחר, העסקים וכן המרכז התחבורתי והתרבותי של טונגה. בעיר ממוקם ארמון המלוכה וכן כל בנייני הממשלה. עיקר כלכלת העיר מתבססת על ייצוא קופרה, בננות, וניל, ועבודות יד. האזור נבחר כמקום מגורי בית המלוכה על ידי טואי קאנאקופולו (Tu'i Kanokupolu) בשנת 1795 לערך, בשל הנמל הסמוך, ובית המלוכה עבר ממואה לנוקואלופה, אף שמואה נותרה הבירה הרשמית. טופו מאלוהי בנה במקום מצודה בתחילת המאה ה-19. בשנת 1837 כבש ג'ורג' טופו הראשון את המקום, ולוחמיו קיבלו אדמות סביב המצודה, והחלה להתפתח העיר. העיר הפכה רשמית לבירה על ידי טאופאאהו הראשון בשנת 1845. רק אחרי שנות ה-60 של המאה ה-20 החלה העיר להתפתח ולגדול. העיר מהווה מרכז התחבורה המדינתי, ומתחנת האוטובוסים המרכזית שבעיר יוצאים אוטובוסים לכל חלקי המדינה (אף שאין מערכת מסודרת של קווי אוטובוס או זמני יציאה של אוטובוסים). בעיר עצמה אין מערכת קווי אוטובוסים, והתחבורה הציבורית כוללת מוניות פרטיות בלבד (מספר בתי מלון מפעילים אוטובוסים פרטיים למבקרים המתגוררים בהם). מרבית תושבי העיר מחזיקים בבעלותם מכוניות, ומסיבה זו פקקי התנועה בעיר גדולים. נמל העיר הוא נמל המים העמוקים היחיד באי (וזו הסיבה שבית המלוכה עבר להתגורר במקום זה). האקלים בנוקואלופה מוגדר כאקלים משווני טרופי (Af לפי שיטת קפן). ברוב השנה, הטמפרטורה בעיר נעה בין 20 ל־30 מעלות צלזיוס. משקעים יורדים במשך כל השנה. החודשים הגשומים והחמים יותר הם דצמבר–אפריל. כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא מעל 1,700 מ"מ. מדיה וקבצים בנושא נוקואלופה בוויקישיתוף נוקואלופה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אקלים בנוקואלופה
אגם חולון

אגם חוּלוּן, המכונה גם אגם דאלאי, שוכן בקצה הצפון מזרחי של מונגוליה הפנימית, שהוא חבל ארץ אוטונומי בסין. האגם נמצא ברמת בארגה, בגובה 539 מטר מעל פני הים, בנציבות העירונית חולונבוויר (אנ') ושטחו 2,315 קילומטרים רבועים, החמישי בגודלו בסין. האגם מקבל את מימיו מנהר חרלן ועומקו בתקופות צחיחות נע בין 6 - 9 מטרים ובתקופות שופעות בגשם הוא נשפך מעל גדותיו והמים מתנקזים באפיק נחל ארגון. באגם חיים לפחות 30 מינים של דגים, יש לו צמחייה עשירה ובאזור יש לפחות 200 מינים של בעלי כנף. העיר הקרובה, חאילאר, נמצאת במרחק 150 קילומטרים ובאותו מרחק נמצא, מצפון מערב, נחל חאלחין גול, מקום בו התנהל קרב חלקין גול ב-1939 בין ברית המועצות ובין יפן. מדיה וקבצים בנושא אגם חולון בוויקישיתוף אגם חולון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
טריפוריום

טריפוריום הוא גלריה רדודה של קשתות בעובי הקיר הפנימי, הנמצאים בקומה מעל הספינה הראשית בכנסייה או קתדרלה. בדרך הכלל הטריפוריום הוא קומה נפרדת, מתחת לקומת התאורה ומעל קשתות הארקדה, אך לעיתים מתערבב בקומת התאורה. הטריפוריום שימש מצע לקישוט ופיסול רב, עקב האפשרויות לתחרת אבן עשירה ותגליפים בעמודיו ובספנדרלים שבין הקשתות העוורות שלו. הטריפוריום של קתדרלת לינקולן באנגליה נחשב לאחד הטריפוריומים הגותיים היפים ביותר. בדרך כלל הטריפוריום כיסה קיר מאבן (מה שיצר "ארקדה עיוורת") אך בסגנון גותי קורן הקיר המוצק הוחלף בחלונות ויטראז' מזכוכית, דבר שהפך את הרצועה החשוכה למלאת אור. אפילו כאשר הטריפוריום היה מעבר פשוט, הוא תמיד כלל תכונות עשירות בקישוט או בגימור. מקור המונח איננו ידוע אך הוא כנראה נגזר thoroughfarum, שכן במקור הוא שימש כמעבר בין חלקי המבנה. יש הסבורים שהמונח בא מלטינית שבה tres פירושו 3 (מספר) ו-foris פירושו דלת או כניסה, שכן קומת הטריפוריום הייתה בעלת חתך משולשי עקב הגג המשופע שכיסה אותה. הדוגמאות הקדומות ביותר של טריפוריום נמצאות בבזיליקה הפאגאנית, שבה הטריפוריום היווה גלריה עליונה לשיחה ומסחר. בנצרות הקדומה, הטריפוריום של הבזיליקה שימש כעזרת נשים, דבר שעדיין קיים בקרב הכנסייה האורתודוקסית המזרחית. באדריכלות רומנסקית ובאדריכלות גותית הטריפוריום שימש או כגלריה מרווחת מעל הארקדה של הספינה המשנית או כמעבר בעובי הקירות; בשני המקרים היא משמשת כאמצעי חלוקה אדריכלי בין הספינה הראשית של כנסייה או קתדרלה לבין קומת התאורה. במעבר בין הרומנסק לאדריכלות גותית כלל לעיתים הטריפוריום שתי קומות, במסגרת מבנה קיר של 4 אזורים במקום ה-3 הקלאסיים. בדרך כלל, גובהו של הטריפוריום היה נמוך (בפרט ביחס לגובה הארקדה וגובה קומת התאורה), דבר שגרם למפרצים להתחלק ל-2 קשתות, שחולקו שוב לקשתות קטנות יותר, ותת-חלוקות אלה הגדילו את הסקלה של הארקדה מתחת וקומת התאורה מעל. הטריפוריום שימש לעיתים לצרכים אדריכליים ומבניים, שכן מחת לגגו, העומס של הקמרונות והספינה הראשית, עבר לקירות החיצוניים ולתמיכות המבנה. כאשר נעשה שימוש בתמיכות דואות באדריכלות הגותית, הושם דגש על הטריפוריום כחלק מהתוכנית האדריכלית וכמאפיין חושב, ולעיתים קשתות צולבות הותקנו מתחת לגג כדי לחזקו. בכנסיות מאמצע המאה ה-15 באנגליה, שנבנו בסגנון גותי ניצב, כאשר הגג מעל המעברים היה די שטוח, נדרש יותר גובה לחלונות קומת התאורה ובהרבה מקרים הוחלט לוותר על הטריפוריום. בקתדרלות ובכנסיות המנזר הגדולות הטריפוריום אוכלס בדרך כלל בידי אנשים שבאו להיות עדים לטקסים השונים, ובתקופות קדומות יותר שימש נזירים וכמורה לעבודות הקשורות לכנסייה. טריפוריום חשוך בכנסיית סן ז'וזף בפריז. מבנה הקיר של קתדרלת לאון ובו טריפוריום מואר ההאופייני לסגנון הגותי הקורן. מבט מהטריפוריום של קתדרלת ויטוס הקדוש בפראג. אדריכלות כנסיות אדריכלות גותית - מונחים טריפוריום, באתר אוניברסיטת פיטסבורג טריפוריום, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
החתול לאופולד

החתול לאופולד (ברוסית: Кот Леопольд) הוא הכינוי הכללי לסדרת סרטים מצוירים לילדים שהופקו בברית המועצות בין השנים 1975–1987. בשנת 1993 הופקו ברוסיה ארבעה פרקים נוספים. לאופולד הוא חתול בוגר וידידותי שגר בדירה בעיר ועוסק בפעולות אנושיות יום־יומיות כגון צפייה בטלוויזיה, רכיבה על אופניים, נסיעה לחופשה מחוץ לעיר ודיג. למרות היותו ידידותי, כל הזמן מפריעים לו שני עכברים שובבים – "הלבן" הרזה שממציא תחבולות שונות ו"האפור" השמן ועושה דברו של הלבן. שני העכברים ממררים את חייו של לאופולד – בונים מכונות מתוחכמות שמכות אותו, מקלקלים מכשירים בביתו, שודדים אותו – אך בסוף כל פרק התחבולות שלהם פוגעות בהם עצמם ולאופולד מחזיר אותם למוטב. בסדרה יש מעט דיבור, וברוב הפרקים אותם המשפטים חוזרים על עצמם: בתחילה העכברים עומדים מחוץ לביתו של לאופולד וצועקים לו: "לאופולד, צא החוצה! צא החוצה, פחדן מנוול!" (Леопольд, выходи! Выходи, подлый трус!) ובסיום הפרק העכברים מבקשים מחילה מלאופולד והוא עונה: "חברה, בואו נחיה בידידות!" (Ребята, давайте жить дружно!). שני המשפטים הפכו למטבעות לשון נפוצים בשפה הרוסית. הסדרה התפרסמה מאוד בכל רחבי ברית המועצות והוסיפה להיות משודרת בטלוויזיה ברוסיה שנים רבות לאחר הפקתה. בשנת 1985 הוענק ליוצרי הסדרה הפרס הממלכתי של ברית המועצות. במאי ומפיק: אנטולי רזניקוב תסריט: ארקדי חייט מלחין: בוריס סבלייב (וייץ) הסדרה הופקה באולפני האגודה האמנותית אקרן. בכל אחד מהפרקים שחקן אחד דיבב את כל הדמויות. כל המדבבים הם שחקני קולנוע סובייטיים ידועים. פרקים 1 ו־9, "נקמתו של החתול לאופולד" (1975) - אנדריי מירונוב פרק 2, "לאופולד ודג הזהב" (1975) - גנאדי חזנוב כל שאר הפרקים - אלכסנדר קליאגין "החתול לאופולד", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "החתול לאופולד", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) Кот Леопольд – а так ли все просто? Наталия Руденко, nashfilm.ru (ברוסית)
קרבון

קַרבּוֹן הוא תור בעידן הפלאוזואיקון הנמשך מסוף תקופת הדבון, לפני 359.2±2.5 מיליון שנה, ועד לתחילתה של תקופת הפרם, לפני 299.0±0.8 מיליון שנה. הקרבון התאפיין בקרחונים, ירידה בגובה פני הים והיווצרות שרשראות הרים (כמו הרי האפלצ'ים בצפון אמריקה והרי הארץ בגרמניה). באמצע התקופה התרחש אירוע הכחדה מינורי של בעלי החיים הימיים. בתור זה היו בכדור הארץ ביצות רחבות ידיים, שהצמחייה העשירה שהורבדה בהן הפכה למרבצי פחם המורכבים ברובם מפחמן (carbon) ומכאן שמו. אבותיהם הראשונים של היונקים התפצלו משאר הזוחלים בתור זה. בארצות הברית נהוג לחלק את התקופה לשני פרקי זמן: קרבון פנסילבני וקרבון מיסיסיפי. הילונומוס מגאנוירה פולידרפטון ארכאותיריס פולומונוסקורפיאוס לוח הזמנים הגאולוגי קרבון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא גאולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שוק לדנהול

שוק לֶדנהול (אנגלית: Leadenhall Market) הוא שוק מזון מקורה, הממוקם בסיטי של לונדון, בעיר לונדון באנגליה. כיום, רוב מוכרי מוצרי המזון עזבו את השוק, והשוק המשופץ מהווה מרכז קניות, ואטרקציה תיירותית, בשל הגג המעוטר של השוק, ורצפת האבן שלו. מבנה השוק הוא אתר היסטורי מוכרז מאז שנת 1972. השוק ממוקם במקום בו היה, בתקופת לונדון הרומית הפורום של העיר. השוק החל להתפתח באמצע המאה ה-14, כשוק מזון של הסיטי של לונדון, ונקרא על שם בית אחוזה בעל גג עופרת (lead) שעמד בקרבת מקום. מבנה השוק הנוכחי תוכנן בשנת 1881 על ידי האדריכל סר הוראס ג'ונס (אשר תכנן גם את שוק בילינגסגייט ואת שוק סמית'פילד). מבנה יפהפה זה הוא גורם עיקרי בהיות השוק אתר תיירות. בין השנים 1990–1991 שופץ מבנה השוק. במבנה השוק צולמו מספר סצנות בסדרת סרטי הארי פוטר, על פיהם ממוקם השוק בסמוך לסמטת דיאגון. כמו כן צולמו במבנה סצנות מהסרטים "Tinker Tailor Soldier Spy" (המבוסס על הספר החפרפרת מאת ג'ון לה קארה), "Love Aaj Kal" ו-"The Imaginarium of Doctor Parnassus", וכן כרקע לוידאו קליפ של להקת אירייז'ר "Love to Hate You". חזית השוק בשנת 1881 מתוך מגזין אילוסטריטד לונדון ניוז פנים השוק בשנת 1881 מתוך מגזין אילוסטריטד לונדון ניוז הכניסה המערבית של השוק תקרת המבנה מדיה וקבצים בנושא שוק לדנהול בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של שוק לדנהול שוק לדנהול, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אתר רשמי (כחלק מאתר תאגיד העיר לונדון) (אורכב 22.12.2011 בארכיון Wayback Machine) אתר מסוג Grade II* ברשימת האתרים ההיסטוריים של לונדון
אנדריי מירונוב

אנדריי אלכסנדרוביץ' מירונוב (ברוסית: Андрей Александрович Миронов‏; 8 במרץ 1941 – 16 באוגוסט 1987) היה שחקן תיאטרון וקולנוע וזמר רוסי סובייטי, ממוצא יהודי. מירונוב נולד בשנת 1941 במוסקבה לזוג שחקנים סובייטיים ידועים - אלכסנדר מנקר ומריה מירונובה. לאור האווירה האנטישמית ששררה בברית המועצות עם שוך מלחמת העולם השנייה שינו הוריו ב-1950 את שם משפתחו משם אביו היהודי "מנקר" לשם אמו, "מירונוב". בשנת 1958 מירונוב החל לימודי משחק במכללה לתיאטרון על שם שצ'וקין במוסקבה. ב-1960 הצטלם לראשונה בקולנוע בסרט "ואם זאת אהבה?" (А если это любовь?). בשנת 1962 סיים את לימודיו והצטרף ללהקה הקבועה של תיאטרון הסטירה של מוסקבה שבה המשיך לעבוד עד יום מותו. באותה שנה הצטלם בקומדיה הרומנטית "שלוש פלוס שתיים", שזכתה להצלחה קופתית גדולה בברית המועצות. לאורך שנות השישים, השבעים והשמונים מירונוב המשיך להצטלם בסרטים מצליחים ולשחק בתיאטרון. הצלחתו הגדולה ביותר בקולנוע הייתה בשנת 1968, בסרט הקומי יד היהלום (Бриллиантовая рука) שבו שיחק מבריח תכשיטים. הסרט הגיע לראש רשימת הסרטים הקופתיים בברית המועצות באותה שנה וב־1995 נבחר במשאל של הטלוויזיה הרוסית לסרט הרוסי הטוב בכל הזמנים. בנוסף להופעות בתיאטרון, קולנוע וטלוויזיה, מירונוב עסק בדיבוב והשתתף בסדרת אנימציה פופולרית החתול לאופולד. בשנת 1987 מירונוב התמוטט במהלך הצגה בריגה. כעבור יומיים נקבע מותו כתוצאה מדימום תוך-גולגולתי. בשנות התשעים ברוסיה נחנכו מספר אנדרטאות לזכרו. בתו מריה מירונובה היא שחקנית, שהצטלמה בין היתר בסרטים הרוסיים הרפתקאות טום סוייר והקלברי פין (1981, על פי ספרו של מארק טוויין), הטייקון (אוליגרך; Олигарх‏, 2002), משמר הלילה (2004) והיועץ המדיני (Статский советник, על פי ספרו של בוריס אקונין). וטרינר צעיר, שלוש פלוס שתיים (Три плюс два)‏, 1962. קורבן של גנבת רכב בקומדיה הזהר מהמכונית (Берегись автомобиля)‏, 1966. מבריח תכשיטים בקומדיה יד היהלום (Бриллиантовая рука)‏, 1969; הסרט המצליח ביותר בברית המועצות באותה שנה. קצין משטרה, הרפתקאות מדהימות של האיטלקים ברוסיה (Невероятные приключения итальянцев в России)‏, 1973. כובע הקש, על פי כובע הקש האיטלקי של אז'ן לביש, 1974. הנוכל אוסטפ בנדר בעיבוד הקולנועי לרומן הסאטירי שנים עשר כיסאות של אילף ופטרוב (1976). מקרין קולנוע במערב הפרוע במערבון האיש משדרות הקפוצינות, 1987; הסרט המצליח ביותר בברית המועצות באותה שנה. על שמו נקרא אסטרואיד (3624) מירונוב (רו'). 1 בנובמבר 1988 - נפתח תיאטרון ע"ש אנדריי מירונוב (רו') בסנקט פטרבורג. בוורונז' ואיז'בסק יש רחובות על שמו. מדיה וקבצים בנושא אנדריי מירונוב בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אנדריי מירונוב (ברוסית) אנדריי מירונוב, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אנדריי מירונוב, באתר AllMovie (באנגלית) אנדריי מירונוב, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) אנדריי מירונוב, באתר Last.fm (באנגלית) אנדריי מירונוב, באתר MusicBrainz (באנגלית) אנדריי מירונוב, באתר Yandex.Music (ברוסית) אנדריי מירונוב, באתר Discogs (באנגלית) יד היהלום - אנדריי מירונוב שר האי של מזל רע, סרטון באתר יוטיוב אנדריי מירונוב, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
אריזונה דיאמונדבקס

אריזונה דיאמונדבקס (באנגלית: Arizona Diamondbacks) היא קבוצת בייסבול אמריקאית מליגת ה-MLB, שבסיסה בעיר פיניקס, אריזונה. הקבוצה משחקת בבית המערבי של הנשיונל ליג. הקבוצה הוקמה ב-1998 והיא אחת משתי הקבוצות הצעירות ביותר ב-MLB, יחד עם הטמפה ביי רייס. לאחר תחרות פומבית שנערכה לבחירת כינוי לקבוצה החדשה, נבחר השם דיאמונדבקס, כינויו של מין עכסן המצוי באזור אריזונה. הקבוצה זכתה להצלחה גדולה בשנות קיומה, ב-10 העונות בין 1998 ל-2007 זכתה ארבע פעמים בראשות הבית שלה. בשנת 2001 העפילה לוורלד סיריס, בסדרה שמועד התחלתה נדחה בשל פיגועי 11 בספטמבר התמודדו הדיאמונדבקס מול האלופה המכהנת מהעיר ניו יורק, הניו יורק יאנקיז. בסדרה עצמה בא לידי ביטוי הדומיננטיות של שני המגישים הפותחים רנדי ג'ונסון וקורט שילינג, שביחד זכו ב-4 ניצחונות, והובילו את הקבוצה לזכייה באליפות ה-MLB לאחר ניצחון 3–4 בסדרה. ג'ונסון ושילינג אף התחלקו בתואר ה-MVP. בעונה 2023, ניצחו בגמר הליגה הלאומית את פילדלפיה פיליז, מחזיקת התואר מהעונה הקודמת, ועלו לוורלד סיריס לאחר 22 שנה מול טקסס ריינג'רס. בוורלד סיריס הפסידו לריינג'רס 4-1 במאזן הסופי, אחרי הפסד בכל משחקי הבית שלהם. ה-MLB החליטה להוציא את מספרו של רובינסון משימוש, בשל כבוד והישגיו של השחקן. כלומר, אף קבוצה בליגה לא יכולה לתת לשחקן מסוים את המספר. מדיה וקבצים בנושא אריזונה דיאמונדבקס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אריזונה דיאמונדבקס אריזונה דיאמונדבקס, ברשת החברתית פייסבוק אריזונה דיאמונדבקס, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אריזונה דיאמונדבקס, ברשת החברתית אינסטגרם אריזונה דיאמונדבקס, סרטונים בערוץ היוטיוב אריזונה דיאמונדבקס, באתר פינטרסט אריזונה דיאמונדבקס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
נחל מירון

נחל מירון הוא אחד מיובליו של נחל עמוד, הנמצא בגליל העליון. הנחל זורם ממורדות הר מירון לכיוון מזרח, עובר דרך שטחים חקלאיים ושטחי טבע רבים, והוא נשפך לנחל עמוד. אורכו של הנחל הוא כ-5 קילומטרים, והוא נחשב לנחל קצר יחסית אך בעל חשיבות היסטורית וגאוגרפית רבה. תוואי הנחל עובר סמוך למושב מירון וצפונית להר מסרבים. לאורכו מספר מעיינות בהם מעין מירון ("מי מגידו") ועין בר-יוחאי. במעלה הגדה הצפונית, סמוך למושב מירון, נמצאים בית הכנסת העתיק במירון וקבר רבי שמעון בר יוחאי. ובגדה הדרומית נמצאים שרידי בית הכנסת בחורבת שמע. מסלול הטיול של נחל מירון מתחיל בכניסה לשמורת נחל עמוד, הממוקמת בצד המזרחי של כביש 886, דרומית למושב מירון. המסלול עצמו אורכו כ-3 קילומטרים. במהלך המסלול, המטיילים עוברים בנקודות ציון כמו חניון משטרת א-טינה, בו נמצא מבנה בטון ששימש בעבר כתחנת משטרה בריטית במהלך תקופת המנדט. משם, המסלול ממשיך לעבר טחנת קמח עתיקה שהופעלה על ידי מי הנחל הזורמים, ולידה נמצא מעיין עין יקים שמימיו זורמים בכל ימות השנה והוא שימש בעבר כמקור מים לתושבי צפת. עין זבד הוא מעיין שכבה הנמצא בתחילתו של נחל מירון, השם זבד משותף למעיין, לחורבה השוכנת בהמשך הדרך ולהר זבד – כל אלה מקורם בשם הערבי זאבוד, שיש המזהים בו את זבוד דגלילא, שבמדרש בראשית רבה. מעיין הנמצא דרומית לקבר רשב"י. בעבר היו מימיו נשאבים על ידי חברת מקורות. מעיין רב שנתי קטן הנמצא בחיבור של נחל מירון ונחל בר יוחאי. מעיין רב שנתי קטן הנמצא מזרחית לעין בר יוחאי. מעיין רב שנתי שממוקם מערבית לחיבור בין נחל מירון לנחל עמוד ונכלל בשמורת הטבע של נחל עמוד. במעיין קיים מבנה משאבות בריטי ולצידו תעלות מים ועצים, במקום קיימת טחנת קמח ישנה. מהפסגה יורד הנחל בערוץ הררי צר ומלא צמחייה. באביב ישנה פריחה עשירה במקום, וניתן להבחין בפעמוניות ובסחלבים. [דרוש מקור] הר מירון צבי אילן: 78 טיולים ברחבי ישראל, הוצאת עם עובד, 1975 מדיה וקבצים בנושא נחל מירון בוויקישיתוף מסלול טיול בעין זבד וחרבת שמע. שמורת הר מירון באתר למטייל מדרש רבה על ויחי – ויקיטקסט, באתר he.wikisource.org גנוסר, אורלי (2022-09-10). "טיול קצר בין הבריכות הקרירות של נחל מירון, המלאות גם בסוף הקיץ". Globes. נבדק ב-2024-07-02. עין אוראי -עין בר יוחאי, באתר בא לי לטייל עין אוראי באתר "עמוד ענן" עין יקים באתר עמוד ענן
נקודת תורפה

נקודת תורפה היא מושג הקשור גם ללחימה בידיים ריקות וגם מושג בתורת הלחימה הצבאית, המציין מיקום רגיש בגוף היריב שהתקפה מסוימת תגרום להשפעה רצויה עליו. בלחימה אל מול אויב או יריב כלשהו, יש תמיד לקחת בחשבון ולאתר את נקודות התורפה אצל האויב או היריב (תלוי בסוג הלחימה) לפני שיוצאים לקרב. לפי תורת הלחימה הצה"לית, יש לשאוף תמיד לתקוף בנקודת התורפה על מנת להשיג את מקסימום האפקט. כל נקודת תורפה עשויה להיות פגיעה מצד אמצעים שונים וניתן לנצלה להשגת מטרה כלשהי מתוך שורה של מטרות אפשריות ובהן: פגיעה בזרימת הדם התקינה (ובכך לגרום לאיבוד הכרה, עילפון או מוות), גרימת שבר ללא מאמץ רב, חנק, כאב ניכר או הלם. מבין אמצעים שונים לתקיפה כמו הכאה בידיים חשופות, נשק קהה, חד או נשק חם (לרוב אין התייחסות לירי בנקודות התורפה) ישנן נקודות תורפה המהוות מטרה נוחה לכמה סוגים וישנן נקודות תורפה המיועדות לשימוש רק באמצעי אחד בלבד. בחירת הנקודה המתאימה להתקפה תהיה בהתאם לאמצעים הקיימים ולמטרה המבוקשת. חלק מאמנויות הלחימה עושות שימוש נרחב בנקודות התורפה לפגיעה ביריב ברמות שונות. ניתן לכוון את התקיפה לגרימת כאב בלבד, לגרימת הלם, עילפון או איבוד הכרה וניתן לגרום פציעה קלה עד חמורה ואף מוות. חלק ניכר מהאימונים באמנויות הלחימה אלו מוקדש להכרת נקודות התורפה ולהכוונת המכות אליהן. בסופו של דבר, לוחם מנוסה ומאומן יפעל מתוך הרגל ולא יצטרך לחשוב כיצד ולאן הוא מכוון את המכה. שתי דוגמאות לנקודות תורפה ידועות הן האשכים (בגברים) והמפרקת. בניגוד לבטן, בה קיימים שרירים שמגנים על איברים פנימיים, בעיטה באשכים שאינם מוגנים תביא להימום היריב למשך זמן ניכר. שבירת מפרקת, לעומת זאת, תוביל במרבית המקרים למוות. בצוואר עצמו ישנן נקודות תורפה נוספות מלבד המפרקת- קנה הנשימה והגרוגרת, כלי דם חשובים ועצבים (פגיעה בחוט השדרה עלולה להוביל לשיתוק). הימום היריב בדרך כלל נועד לאפשר השתלטות עליו, או את עיכובו על מנת שניתן יהיה לברוח (ב"לחימת רחוב" המטרה העיקרית היא ניתוק מגע במהירות, ולא גרימת נזק לתוקף). שימושים צבאיים בנקודות תורפה מצויים בעיקר במבצעים מיוחדים, שם ההעדפה היא להימנע משימוש בנשק חם כדי לא להתגלות, וקיים צורך לנטרל את היריב במהירות ובשקט. באכיפת חוק עושים לרוב שימוש בהבאת מפרקים ושרירים שונים לסף התנועה שלהם ובכך, מלבד כפיתת החשוד, יכולתו להתנגד מוגבלת. ניסיון להשתחרר מאחיזת השוטר גורר הגברת הלחץ על המפרק - ובעקבותיה הגברת הכאב. הכרת נקודות התורפה עשויה לשמש גם בעת עינויים. ה"פלקות", הכאת כפות הרגליים באמצעות שוט או עצם כלשהו, מוכרות כאמצעי ידוע לשמצה שהיה מקובל על ידי חוקרים מצריים בעת חקירת שבויים ישראלים. יורה בנשק חם עשוי לבחור לירות על מנת להרוג או על מנת לפצוע, בהתאם ליכולת הקליעה שלו וטווח הירי. ירי לכיוון פלג הגוף התחתון נחשב אמנם כבעל סיכוי מופחת לגרום למוות, אך יצוין שבסוגי תחמושת בעלי אנרגיה גבוהה ומסה נמוכה יחסית, מסלול הקליע עשוי להשתנות בפגיעה באופן כה חד ובלתי צפוי עד כדי כך שאפילו פגיעה בכף הרגל בזוויות מסוימות עשויה להביא להסטת הכדור לאיברים רגישים במרכז הגוף ואף לגרום למוות. במושג "נקודת תורפה" נעשה שימוש מושאל בבחינת מערכי אבטחה, מערכים צבאיים, מיגון או ביצור, וכן בסקירת מוצרים ומערכות שונות ותוכנות בפרט. מושג המשמש במשמעות דומה הוא עקב אכילס. באבטחת מידע, מקובל יותר השימוש במושג "פרצת אבטחה".