ע'סאן כנפאני

ע'סאן כנפאני (בערבית: غسان كنفاني‏; 9 באפריל 1936 – 8 ביולי 1972) היה סופר ומחזאי, חבר הארגון הפלסטיני החזית העממית לשחרור פלסטין ודוברו של הארגון. ע'סאן כנפאני נולד בעכו וגדל ביפו, שם התחנך בבית ספר הקתולי קולג' דה פרר. מוצא משפחתו מעכו. בשנת 1948 עבר עם משפחתו לעכו ולאחר מכן ללבנון ובהמשך, בעקבות מלחמת העצמאות, עברה המשפחה לסוריה והשתקעה בדמשק. לאחר לימודי התיכון קיבל תעודת הוראה מ-UNRWA ובתוך כך החל בלימודי ספרות ערבית באוניברסיטת דמשק, אך סולק מן האוניברסיטה לפני סיום התואר בשל פעילותו בתנועות פאן ערביות. מדמשק עבר כנפאני לכווית שם עבד כמורה וכעיתונאי. בהיותו בן 18 פגש כנפאני את ג'ורג' חבש והשניים קשרו ידידות קרובה. לימים גם הפך כנפאני לאיש סודו של חבש. בשנת 1961 חזר כנפאני לביירות הפעם כאיש רוח ידוע. בביירות גברה פעילותו הפוליטית והוא מונה כדובר החזית העממית לשחרור פלסטין, כשבין תפקידיו בארגון הוא ייסד וערך את השבועון "אל-הדף" (המטרה) בשנת 1969. כנפאני שינה את השקפת עולמו בהשפעת ידידו מנהיג החזית העממית לשחרור פלסטין ג'ורג' חבש מן הפאן-ערביות למרקסיזם מהפכני. ימים ספורים לאחר הטבח בנמל התעופה לוד (30 במאי 1972) התפרסמה תמונתו של כנפאני עם אחת המחבלות היפניות. בעקבות הזעזוע מן הטבח, הגיבה ישראל בחריפות נגד הארגון המבצע - החזית העממית לשחרור פלסטין. ב-8 ביולי 1972 התפוצצה מכוניתו של כנפאני ליד ביתו שבביירות. כנפאני ואחייניתו לאמיס כנפאני בת ה-17 נהרגו מיד. רוב האצבעות המאשימות הופנו כלפי "המוסד", אך הופצו שמועות שמותו של כנפאני נגרם על ידי פלגים פלסטינים יריבים. יורשו של כנפאני בתפקיד דובר החזית ועורך אל-הדף, בסאם אבו שריף, נפצע כשבועיים אחר כך בביירות מפיצוץ ספר שנשלח אליו על ידי סוכני מוסד. בשנת 2005 טען העיתונאי איתן הבר שהריגתו של כנפאני הייתה חלק ממדיניות התגובה של ישראל למעשי טרור, מדיניות שצברה תאוצה אחרי רצח הספורטאים הישראלים באולימפיאדת מינכן, שאירע חודשיים לאחר הריגתו של כנפאני, זאת על-אף שכנפאני עצמו לא עסק בטרור. על-פי הבר, "הבכיר והבולט בין אלה שנידונו למוות על ידי 'בית הדין' של גולדה אף שלא היה להם קשר ישיר לטרור בכלל ולמינכן בפרט הוא כנפאני". לאחר מותו זכה כנפאני בפרס הלוטוס על ידי כנס הסופרים האפרו-אסיינים. בעזבונו נמצאו טיוטות של שלושה רומנים, ואלו פורסמו לאחר מותו. ע'סאן כנפאני המשיך להיות דמות אינטלקטואלית שנויה במחלוקת שנים רבות לאחר מותו. בשנת 1977 ביקשה קבוצת תיאטרון מקומית מנצרת להעלות מחזה על-פי ספרו "גברים בשמש". ההצגה נפסלה, ובעקבות זאת פרצו הפגנות בנצרת ובכפרים הסמוכים. בדצמבר 2018 הוקמה אנדרטה לזכרו בבית הקברות המוסלמי בעכו. כעבור מספר שבועות הסיר הוואקף את האנדרטה בהוראת משרד הפנים. בתגובה לאירוע כתבה הסופרת והעיתונאית מיכל פלג: "כנפאני מעולם לא השתתף בלחימה. הוא היה הוגה ופעיל פוליטי במחתרת. אם מישהו ראוי לתואר מחבל, הרי זה מי ש"חיסל" אותו". בשנת 2022 פרסם העיתונאי דני רובינשטיין ביוגרפיה של כנפאני, "מדוע לא דפקתם על דפנות המכלית?". לדעת עדי שוורץ, כפי שהובעה בעיתון "ישראל היום", הביוגרפיה של כנפאני "רוויה בשנאה, שאיפה לנקמה וביטויים של אלימות, ומודרכת על ידי שלילה מוחלטת של זכויות העם היהודי לפיסת אדמה משל עצמו". ביומה הראשון של מלחמת ששת הימים כתב בעיתון לבנוני "בואו ונהרוס אותם". בהשראת התבוסה הערבית במלחמת ששת הימים ייסד כנפאני זרם ספרותי שקרא להתקוממות של העם הפלסטיני נגד ישראל והכיבוש הישראלי - למחוק "את החרפה של 1948". הנושאים העיקריים עליהם כתב כנפאני הם חוויית העקירה, הזרות והגלות של הפליטים הפלסטינים ומאבקם להגדרה עצמית. עבודתו הושפעה מן המצב הפלסטיני ומפעילותו הפוליטית. שני ספריו הראשונים של כנפאני נגעו לשפה וצורה ונחשבו לספרים המסובכים ביותר בשפה הערבית בזמן ההוא. ספרו הראשון "גברים בשמש" (1963) מספר את סיפורם של שלושה פלסטינים בני דורות שונים הבורחים ממחנות הפליטים במטרה למצוא תעסוקה בכווית, כשבמהלך מסעם הם מהרהרים בחייהם ובמאורעות שהביאו למצבם. לבסוף השלושה נספים בתוך מכלית מים על גבול עיראק-כווית עקב שחיתותם של פקידים שונים. הספר שימש כהשראה לסרט הדרמה הסורי של הבמאי המצרי תאופיק סאלח "הפתאים" (المخدوعون). הסרט נאסר להקרנה בארצות ערביות מסוימות, כיוון שביקר את השלטון במדינות ערב ואת תרבות השוחד הנהוגה בהן. ספרו השני של כנפאני "כל מה שנשאר לכם" (1966) נחשב כספר הערבי המודרני ביותר של תקופתו. הספר מסופר על ידי מספר רב של מספרים בכללם עצמים דוממים כמו המדבר והשעון. גיבור הסיפור, חאמד, חולם על מפגש עם אמו ממנה נפרד כאשר נמלט לעזה עם פרוץ מלחמת העצמאות בעוד אמו ברחה לגדה המערבית. הגיבור מנסה למצוא את אמו אך נתקל בחייל ישראלי. למרות שחאמד מת כתוצאה מן המאבק עם החייל, הוא נקבר באדמת המולדת וכך זוכה להגשים את זכות השיבה. מעבר לכך עצם העובדה שהגיבור נאבק באויב ולא נמלט מפניו כפי שנעשה בעבר, משקף את המהפך התודעתי שחל בעם הפלסטיני עם תחילת המאבק הפלסטיני החמוש של הפת"ח ושאר הארגונים החמושים באמצע שנות השישים. הספר "אום סעד" (1969) מתאר את מצב הפלסטינים לאחר תבוסת צבאות ערב במלחמת ששת הימים ועליית ארגון הטרור אש"ף. אום סעד היא אמו של טרוריסט. ספרו האחרון של כנפאני "השיבה לחיפה" (1969) עוסק במפגש בין פליטים ערבים שחזרו לביתם שבחיפה אחרי מלחמת ששת הימים, שם הם מוצאים משפחה ישראלית של ניצולי השואה. זהו הספר הפלסטיני הראשון המתייחס לחוויית הפליטות של ניצולי השואה ולכן נחשב למהפכני. בספר נוטש המחבר טכניקות ספרותיות מודרניות כמו ההישענות על הזיכרון (פלשבק) והמונולוג הפנימי, ובמקומם נשען המחבר על הסיפור והדיאלוגים שבו. הסופר סמי מיכאל המשיך את עלילת "השיבה לחיפה" בספר "יונים בטרפלגר" שהתפרסם בשנת 2005. פרט לכתיבת רומנים, התפרסם כנפאני גם ככותב מחזות, ביקורות ספרותיות, סיפורים קצרים, והיסטוריה פלסטינית. בין עבודותיו שאינן פרוזה: החיבור ההיסטורי "המרד בפלסטין 1936-1939" על המרד הערבי הגדול (אותו לא הספיק לסיים לפני מותו), ומחקרים בנושא ספרות ציונית. עבודות אלו נחשבות כאבני יסוד בגיבוש הנרטיב הפלסטיני. סיפורו הקצר "ארץ התפוזים העצובים" אף נכלל בתוכנית הלימודים של משרד החינוך ללימודי ספרות מורחב (5 יחידות לימוד) במסגרת נושא העוסק בזהות ישראלית. ע'אסן כנפאני (غسان كنفاني "ورقة من غزة") "מכתב מעזה", תרגם מערבית: יהודה שנהב-שהרבני אתר העוקץ, 2014 גברים בשמש. מה שנותר לכם. הוצאת מפרש, 1978. השיבה לחיפה, בתוך: עמי אלעד- בוסקילה (עורך), החדרים האחרים, שלוש נובלות פלסטיניות. ארץ התפוזים העצובים, בתוך: שמעון בלס. סיפורים פלסטיניים, תל אביב, הוצאת עקד, 1970. נשק בכפר, בתוך: שמעון בלס. סיפורים פלסטיניים, תל אביב, הוצאת עקד, 1970. הרחק מהגבול, בתוך: שמעון בלס. 1970. סיפורים פלסטיניים, תל אביב, הוצאת עקד, 1970. העששית הקטנה גברים בשמש, על-פי הנובלה "גברים בשמש". מאת ריאד מסארווה ופואד עווד. אוניברסיטת ת"א (1982) במאי: פואד עוואד; מכללת סמינר הקיבוצים, במאי: מוניר בכרי (2001); תיאטרון האוניברסיטה חיפה - גרסה ערבית, במאי: מוניר בכרי (2002). השיבה לחיפה, על-פי "חוזר לחיפה". מאת בעז גאון, במאי: סיני פתר. התיאטרון הקאמרי (2008). לנא והבה, "השתקפות מלחמת 1948 ברומן 'חוזר לחיפה' מאת כּנפאני", בתוך: ניר מן (עורך), עלי זית וחרב: מפנה האימפריות, כרך י"ט, בן-שמן: מודן, משרד הביטחון והמרכז לחקר כוח המגן מייסודו של ישראל גלילי, 2019, עמ' 207–232 דני רובינשטיין, מדוע לא דפקתם על דפנות המכלית?, הוצאת עליית הגג ומשכל, 2022 מדיה וקבצים בנושא ע'סאן כנפאני בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ע'סאן כנפאני ע'סאן כנפאני, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) Ghassan Kanafani אתר המסכם את דרכו הספרותית והפוליטית של ע'סאן כנפאני ראיון עם ע'סאן כנפאני משנת 1970, סרטון באתר יוטיוב ראיון של ריצ'רד קרלטון עם ע'סאן כנפאני, 1970, סרטון באתר יוטיוב (קישור חליפי) ציפי שוחט, טרגדיה חיפאית, באתר הארץ, 10 באפריל 2008 שירין פלאח סעב, סופר נערץ או פעיל טרור? החיים הטראגיים של ע'סאן כנפאני, באתר הארץ, 4 באוקטובר 2022 ע'סאן כנפאני (1936-1972), דף שער בספרייה הלאומית דניאל מונטרסקו ונטלי לוי, קולג' דה פרר: בית הספר השמרני וה"מיושן" שמלמד הכל על סובלנות, באתר הארץ, 13 ביוני 2017 גיל חובב, המבשר - ע'סאן כנפאני, מחשובי הסופרים הפלסטינים, כל העיר, 1 באפריל 1988 יוסי גמזו, מה ריסן את כנפיו של רסאן כנפאני ?, על המשמר, 21 ביולי 1972 מייקל פילד, עתון ביירותי מספר על סוכריות מורעלות שהובאו לדובר החזית, מעריב, 4 באוגוסט 1972 מרב יודילוביץ', נאמן למקור, באתר ynet, 7 באפריל 2008 ג'קי חורי, אנדרטה בעכו לזכר בכיר בחזית העממית הוסרה לבקשת דרעי, באתר הארץ, 20 בדצמבר 2018 מיכל פלג, למה הורידו את האנדרטה של כנפאני, באתר הארץ, 27 בדצמבר 2018 עדי אנגרט, דמותו החידתית של הסופר הפלסטיני שהיה דובר החזית העממית, באתר הארץ, 21 בדצמבר 2022 שירין פלאח סעב, סופר נערץ או פעיל טרור? החיים הטראגיים של ע'סאן כנפאני, באתר הארץ, 4 באוקטובר 2022 מנחם קליין, המאבק נכשל, הספרות נשארה. ביוגרפיה חדשה על ע'סאן כנפאני, באתר "שיחה מקומית", 21 באוגוסט 2022 עדי שוורץ, השיבה של כנפאני, ישראל השבוע, ישראל היום, 7.10.2022, עמ' 20-22 אנטואן שלחת, מפגש ישן, סיפור חדש, באתר הארץ, 18 במאי 2005 יעל לוטן, הקורבן של הקורבן, עמדה, 1 בנובמבר 1978 שמעון זנדבנק, אמא אדמה, דבר, 10 בנובמבר 1978 שוש אביגל, הצייד הורג את היונה. ישראל היא הצייד, חדשות, 23 בספטמבר 1988 אילן פפה, ברכט בנצרת, באתר הארץ, 6 בנובמבר 2002 ציפי שוחט, טרגדיה חיפאית, באתר הארץ, 10 באפריל 2008