laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אנטנדרוס

אַנְטַנְדְרוֹס (ביוונית: Άντανδρος, בלטינית: Antandrus) היא עיר עתיקה בצפון מערב אסיה הקטנה, בחופו הצפוני של מפרץ אדרמיט (Edremit) שבטורקיה, ממנה נותרו לימינו שרידים מעטים בלבד. חורבותיה סמוכים לעיר אלטינולוק (Altınoluk) שבנפת בליקסיר (Balıkesir). חשיבותה של אנטנדרוס במיקומה האסטרטגי. היא שוכנת למרגלות הר אידה, ששפע עצים לבניית ספינות ולצרכים מסחריים וצבאיים נוספים, ושימשה בעת העתיקה מספנה ונמל מוצא למצרך רב-חשיבות זה. ראשיתה של אנטנדרוס לוטה בערפל. הרודוטוס, ההיסטוריון היווני בן המאה ה-5 לפנה"ס, קורא לה אנטנדרוס הפלאסגית, רמז לקדמוניותה, שכן כינוי זה משמש אצלו לתיאור התושבים הילידיים שקדמו לבוא ההלנים אל ארץ יוון. הלקסיקוגרף היווני סטפאנוס מביזנטיון, בן המאה ה-6 לספירה, המסתמך על כתבי אריסטו, כותב כי אנטנדרוס נקראה תחילה אֶדוֹנִיס ויושבה על ידי האֶדוֹנִים, בני שבט ממוצא תראקי. מאוחר יותר, במאה השביעית לפנה"ס, שלטו בה הקִימֶרִים, אף הם בני שבט נוודים תראקי, ולדברי הרודוטוס סילקם לבסוף מאסיה הקטנה אַלִיאַטֶס מלך לידיה. פליניוס, בחיבורו "תולדות הטבע", כותב גם הוא, כי אנטנדרוס נקראה לפנים אֶדוֹנִיס (Edonis) ואחר כך קִימֶרִיס (Cimmeris). סימן לעתיקותה של אנטנדרוס אפשר אולי למצוא גם בחרוזיו של המשורר הרומי ורגיליוס, המספר כי אִינֵיאַס, מייסדה האגדי של רומא, הגיע לאחר עזבו את טרויה אל אנטנדרוס, בנה בה עשרים ספינות ומכאן הפליג עם אנשיו אל לאטיום. העיר נכבשה על ידי הפרסים זמן קצר אחרי מסע המלחמה של דריווש הראשון אל סקיתיה (512 לפנה"ס). ב-424 לפנה"ס, בשנה השמינית למלחמה הפלופונסית, נכבשה העיר בסיוע בוגדים מבפנים על ידי גולים ממיטילנה ולסבוס, אנשי הסיעות האוליגרכיות, אך האתונאים שהחזיקו בה קודם השתלטו עליה מחדש לאחר זמן קצר. בהמשך המלחמה נכבשה העיר על ידי הפרסים. תושבי העיר, שחששו מבוגדנותו של מפקד חיל המצב הפרסי מטעמו של טיספרנס ולא יכלו לשאת את העול שהטיל עליהם, קמו וגירשו אותו ואת חייליו (411 לפנה"ס). למרות המעשה לא איבדו הפרסים את אחיזתם בעיר. הרודוטוס. היסטוריה. תרגמו וכתבו מבואות: בנימין שימרון ורחל צלניק-אברמוביץ. פפירוס, בית ההוצאה – אוניברסיטת תל אביב, 1998. ורגיליוס. אינאיס. תרגם מרומית והוסיף מבוא, הערות ומפתח שלמה דיקמן. ירושלים, מוסד ביאליק, תשכ"ד. Burrell, Barbara. Neokoroi: Greek Cities and Roman Emperors. Cincinnati Classical Studies, New Series Volume IX. Leiden: Brill, 2004. Online preview. . מדיה וקבצים בנושא אנטנדרוס בוויקישיתוף הרודוטוס, ספר ז', 42. Stephanus Byzantinus, s.v. Antandros.; הרודוטוס, א', 16. אליאטס שלט בשנים 619-560 לפנה"ס. Plinius, Naturalis Hisroria, v.30. ורגיליוס, אינאיס, ספר שלישי, 5-6: : "וּבִנְמַל אַנְטַנְדְּרוּס בִּפְרִיגְיָה צִי אֳנִיוֹת נַעֲרוֹךְ לְרַגְלֵי הֲרָרֵיהָ שֶׁל אִידָה." בתרגום שלמה דיקמן. הרודוטוס, 5.26. תוקידידס, 4.52, 4.75 . תוקידידס, 8.108 . קסנופון, הלניקה, 1.1.25 .
לחוח

לְחוּח (בערבית: لحوح) הוא סוג של לאפה שמקורה בתימן. היא פופולרית גם בישראל, אליה הובאה עם עלייתם לישראל של יהודי תימן. ללחוח מרקם ספוגי ולח והוא נאכל בדרך כלל עם מרק או חילבה. ללחוח קיימות גרסאות במדינות נוספות, הדומות בשמן אך שונות במרקמן ובטעמן. הלחוח המקורי יוצר בתימן מדורה, מדוחן או משילוב של שניהם. מרכיבי הלחוח כיום הם קמח, סולת, שמרים, ומעט מלח וסוכר אשר מעורבבים יחד ליצירת בלילה אחידה. הכנת הלחוח כיום מתבצעת על ידי יציקת מנה מדודה של בלילה על משטח מתכתי (כגון: מחבת) המחומם לטמפרטורה גבוהה. בחימום המהיר של הבלילה נוצרות בועות קיטור המקנות ללחוח מרקם ספוגי ורך בצידו העליון, שנותר בגוון בהיר, בעוד שצידו התחתון, שבא במגע עם המשטח המחומם, משחים. בעבר הכינו את הלחוח על משטח מיושר (ממתכת או אבן) אשר חומם מעל למדורה. הלחוח דומה במידה ניכרת לחרינגו המרוקאי ולאנג'רה האתיופית. מהבצק של לחוח עשו יהודי תימן גם גֶ'ליטה וכָ'וִיץ שהם רביכות עבות יותר מהלחוח. לצורך כך השתמשו בכמות גדולה יותר של בצק ובטכניקות שונות של אפיה. המטבח התימני אנג'רה לחם פיתה משה רצון, מתכון ללחוח, באתר Ynet פרופסור אבשלום מזרחי, המטבח התימני, ריחן/צ'ריקובר, 2001, עמ' 68-69
יורודאנס

יורודאנס (באנגלית: Eurodance) הוא מונח כולל למוזיקת הדאנס האירופאית, סגנון פופולרי של האוס-טכנו בשילוב שירה. סגנון זה צבר פופולריות בעיקר באירופה, אוקיאניה, אמריקה הדרומית, קנדה ובארצות מסוימות באסיה (בהן ישראל) בין השנים 1992 עד 1996 ועד היום. בין השנים 1993 עד 1995, הסגנון נחשב לתופעת מיינסטרים אשר התרחבה ושולבה עם סגנונות שונים במוזיקה האלקטרונית. בתחום הסגנון המוזיקלי, יורודאנס קרוב מאוד ליורו-טכנו וליורופופ. כל שלושת הסגנונות הופקו במשך השנים בעיקר על ידי אמנים סקנדינבים או מערב-אירופאים ולכן אספו בעיקר קהל מעריצים רב מהאזורים הללו. יורודאנס צמח במדינות רבות בהן גרמניה, שוודיה, הולנד, פינלנד, דנמרק, נורווגיה, בלגיה ואיטליה. בשנים האחרונות, מדינות מזרח אירופאיות כגון רומניה, הונגריה, קרואטיה, פולין ורוסיה הצטרפו לסצנת היורודאנס. ראו גם קטגוריה:הרכבי יורו דאנס 2 אנלימיטד (בלגיה/הולנד) אייפל 65 (איטליה) אלקזר (שוודיה) אינפרנל (דנמרק) אייס אוף בייס (שוודיה) אקווה (דנמרק/נורווגיה) ובשנים האחרונות, בסהאנטר וקסקדה "Rhythm Is a Dancer" של סנאפ! (1992) "It’s My Life" של ד"ר אלבן (1992) "More and More" של קפטן הוליווד פרוג'קט (1992/1993) "Mr. Vain" של קאלצ'ר ביט (1993) "Omen III" של מאג'יק אפייר (1994) "United" של מארקי מארק ופרינס איטל ג'ו (1994) "Eins, Zwei, Polizei" של מו-דו (1994) "Cotton Eye Joe" של ה"רדנקס" (1994/5) "Be My Lover" של לה-בוש (1995) "Scatman's World" של סקטמן ג'ון (1995) "What Is Love" של האדאווי (1993) מדיה וקבצים בנושא יורודאנס בוויקישיתוף
וימפל (חברה)

וימפל NPO היא חברה רוסית שמושבה במוסקבה, המפתחת ומייצרת מערכות הגנה ותקיפה אוויריות וידועה במיוחד בזכות פיתוח טילי אוויר-אוויר. מוצרים אחרים שפותחו היו טילי נ"מ ומערכות הגנה נגד טילים בליסטיים. לפני התפרקות ברית המועצות הייתה החברה קרויה 134 OKB (ראשי תיבות שמשמעותן "משרד לפיתוח ניסויי"). ראש החברה מיד לאחר מלחמת העולם השנייה היה איוואן י. טורופוב. הפיתוח הראשון של וימפל היה טיל ה-K7 והטיל הראשון אשר הופק בייצור תעשייתי היה הוימפל K-13, בשנת 1958. ב-1961 עבר טורופוב למפעל התעשייה האווירית בטושינו ואנדריי ליאפין החליף אותו כמהנדס ראשי. בין 1966 ל-1968 שונה שמה של החברה לווימפל. התפתחות נוספת התרחשה לאחר מותו של מתאוס ביסנובאט, שהיה המפתח הראשי בחברת מולניה - כאשר כל פיתוח הטילים בברית המועצות עבר לווימפל. המפתח הראשי בווימפל מאז 1981 הוא גנאדיי סוקולובסקי. וימפל K-13‏ / R-13 וימפל R-4 (אנ') וימפל R-23 ‏ / R-24 וימפל R-27 וימפל R-33 (אנ') וימפל R-37 (אנ') וימפל R-40 (אנ') R-60 וימפל R-73 וימפל R-77 Kh-29 טרה-3 (אנ') 2K12 קוב ABM-1 גלוש (אנ') А-235 אתר האינטרנט הרשמי של וימפל (ברוסית) ערך זה הוא קצרמר בנושא רוסיה ובנושא חברות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אספסת

אַסְפֶּסֶת (שם מדעי: Medicago) הוא סוג צמח פורח ממשפחת הקטניות. המין הידוע ביותר בסוג הוא האספסת התרבותית (אלפלפה). רוב המינים בסוג הם צמחים נמוכים ושרועים; האספסת התרבותית, לעומת זאת, יכולה להגיע לגובה של מטר. לצמחי האספסת על-פי רוב פרי בעל צורה מעוגלת אופיינית של סליל, שבלול, כליה או חרמש. המורפולוגיה של הפרי היא הסימן העיקרי להבחנה בין מיני האספסת השונים בשדה. בישראל גדלים בר 28 מינים של אספסת, רובם צמחים חד-שנתיים קטנים. 3 מינים זוהו בעבר עם הסוג גרגרנית, אולם בעקבות מחקרים עדכניים הם משויכים כיום לסוג אספסת. שמותיהם העבריים נותרו כבעבר (למשל "גרגרנית מצויה"), דבר העלול ליצור בלבול רב. גרגרנית מאוצבעת גרגרנית חד-פרחית גרגרנית מצויה אספסת מצויה אספסת זעירה אספסת השיח אספסת הים אספסת חרמשית אספסת תרבותית אספסת מצויצת אספסת קעורה אספסת בלאנש אספסת עדשתית אספסת מקומטת אספסת הכתרים אספסת ריסנית אספסת הגליל אספסת החילזון אספסת החוף אספסת מפוצלת אספסת קטנה אספסת גלגלית אספסת החבית אספסת איטלקית אספסת אשונה אספסת קטועה אספסת כדורית אספסת שכנית האספסת גדלה בכל רחבי העולם והיא משמשת בכל העולם כמזון לבקר ולמכרסמים. בדרך-כלל נקצרת האספסת כמספוא בעל הערך התזונתי הגבוה ביותר מכל סוגי המספוא הנפוצים, ולעיתים נדירות הוא משמש גם בשדות מרעה. כמו סוגי קטניות אחרות, האספסת יכולה לפתח בשורשיה סימביוזה עם חיידקים המסוגלים לקבע חנקן מהאוויר, ולכן היא עשירה בחלבונים גם אם רמת החנקן בקרקע נמוכה. הגידול הנרחב של אספסת באירופה במהלך המאה ה-17 היה צעד חשוב בהתקדמות החקלאות ביבשת. השימוש באספסת עזר לייעל את החקלאות באופן ניכר. האספסת היא אחד הצמחים היחידים המגלים רעילות עצמית (אנ'). צמחי אספסת מפרישים לאדמה חומרים שמפחיתים את שיעור הנביטה של זרעי אספסת, ואף מאיטים מאוד את התפתחותם של נבטי אספסת וצמחי אספסת חדשים. כדי להתמודד עם הבעיה, נהוג להמתין לפני זריעה מחודשת של אספסת בשדות אספסת קיימים, ואף לחרוש ולהפוך שדות אספסת לפני זריעה מחודשת. נבטי האספסת התרבותית משמשים למאכל האדם, למשל כמרכיב לסלט, וטובים לבריאות. בנוסף, משמשת האספסת לטיהור אדמות מזוהמות במתכות כבדות עקב יכולתה לספוח מתכות כבדות בלא נזק. מקור השם המדעי של סוג האספסת כולו – Medicago, מגיע מתקופת הרומאים ובעיקר מהסופר הרומי פלדיוס (אנ') בן המאה ה-4 שמזכיר בכתביו את הצמח. הצמח נקרא בפי הרומאים כך, משום שהם סברו שהוא בא מארץ מדי (בדומה לשמו הלטיני של האתרוג – Citrus medica שהגיע גם הוא ממדי לדעת הרומאים). למרות אזכורו של פלדיוס, אין עדויות רבות על תפוצת האלפלפה באזור הים התיכון באותה תקופה. המילון הערבי מהמאה ה-13 "ליסאן אל-ערב" מפרש ש-"אל-פיספיסה" (אספסת) הוא מאכל בהמות. בספרד השתבשה המילה במאה ה-14 למילה הספרדית – אלפלפה ושימשה לכינוי חציר מזן משובח לסוסים. במאה ה-16 מתיישבי הקולניות של האימפריה הספרדית באמריקה הציגו אותו בפני המתיישבים בארצות הברית וכך נקלטה גם המילה בשפה האנגלית. כיוון שרוב היבול העולמי של האלפלפה מגיע מצפון אמריקה ומדרומה, נקלטה המילה בשפות רבות (כמו עברית). אספסת, באתר ITIS (באנגלית) אספסת, באתר NCBI (באנגלית) אספסת, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) אספסת, באתר צמחיית ישראל וסביבתה אספסת, באתר Tropicos (באנגלית) אספסת, באתר GBIF (באנגלית) אספסת, באתר IPNI (באנגלית) Managing Alfalfa Autotoxicity, Jeff Volenec and Keith Johnson, Department of Agronomy, Purdue University
מנטור

מנטור (מיוונית עתיקה: Μέντωρ) או חוֹנֵךְ הוא אדם המשמש כיועץ או מדריך, לרוב בעל ניסיון עשיר בתחום התמחותו. הביטוי קרוי על שמו של מנטור, חברו של אודיסאוס, במיתולוגיה היוונית, ששימש כחונך לבנו טלמאכוס. באודיסאה, כאשר אודיסאוס מפליג למלחמת טרויה הוא משאיר את טלמכוס בנו תחת השגחתו של מנטור. בספר השני של האודיסאה, טלמאכוס פונה לשווא אל מצפון מחזרי אימו, פנלופה, ומבקש מהם לחדול מלחזר אחריה. הם בזים לו, והאלה אתנה, מחופשת בדמותו של מנטור, מעודדת אותו לפעול נגדם ולצאת לחפש את אביו הנעדר. טלמאכוס שואל ספינה ומפליג בלילה אל פילוס בלווית אתנה, המחופשת למנטור. בספר השלישי, הם מגיעים לפילוס וזוכים לקבלת פנים נאה מידי נסטור, מלך פילוס, שמוסר כי אין בידיו חדשות על גורלו של אודיסאוס; אתנה נעלמת, וטלמאכוס ממשיך לספרטה כדי לקבל מידע על אביו. אתנה חוזרת רק בסוף העלילה, שוב בדמות מנטור, על מנת לסייע לטלמאכוס ולאביו לגבור על המחזרים. ערך מורחב – חניכה הגדרה מודרנית למושג מנטור ניתן לייחס לסופר הצרפתי פרנסואה פנלון, ברומן הדידקטי Les Adventures de Télémaque ("הרפתקאות טלמאכוס", 1699). בחלק מהמקצועות מקובל תהליך חניכה שבו יש קשר מובנה בין המנטור והמתמחה החדש. תהליך זה בשימוש גם באקדמיה. יש דוגמאות רבות של תהליך ה"מנטורינג". שימוש בתהליך מקובל בעולם העסקים, הפוליטיקה והספורט. כדוגמה ניתן לציין את הסיוע של אדי מרקס (חמש פעמים מנצח טור דה פרנס) ללאנס ארמסטרונג (שניצח לבסוף שבע פעמים בטור דה פרנס, אך זכיותיו בוטלו בהמשך, לאחר שנתפס בשימוש בסמים). ישנם מודלים שונים המתייחסים למנטורינג, המודל המסורתי מתייחס לקשר פנים אל פנים, קשר ארוך טווח בין מומחה ואדם בתהליך למידה מקצועי, אקדמאי או תהליך התפתחות אישי. מודל המפל (Cascade mentoring) הוא מודל מקובל של מנטורינג קבוצתי בהכשרה למקצועות מדעיים. המודל כולל את הפרופסור הבכיר המנחה קבוצת סטודנטים בשלבי מחקר מתקדמים והללו מהווים מנטורים לסטודנטים במסגרת התואר הראשון והשני. מודל זה שם דגש על מערכת היחסים והרשת הנוצרת בין השכבות השונות. הקשר יכול להיות קצר או ארוך, פנים מול פנים או באמצעים דיגיטליים בהתאם לצורך. מדיה וקבצים בנושא מנטור בוויקישיתוף החלטות האקדמיה בישיבתה האחרונה (אייר תשפ"ב, מאי 2022), באתר האקדמיה ללשון העברית, ‏9 ביוני 2022 ערך זה הוא קצרמר בנושא מיתולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
איקריוס

במיתולוגיה היוונית,ישנם שני אנשים הנקראים איקריוס (Icarius): איקריוס, בנם של אויבלוס וגורגופון, הנשוי לפריבואה ואביהם של פנלופה ופרילאוס. איקריוס היה אלוף בתחרויות ריצה, והסכים שבתו תתחתן רק עם האדם שינצח אותו. אודיסאוס הצליח לנצחו, התחתן עם פנלופה, ולהם בן יחיד - טלמאכוס, שנולד בזמן שאודיסאוס נקרא להילחם במלחמת טרויה. איקריוס הכורם מהעיר אתונה. יום אחד הזמין איקריוס את דיוניסוס להתרשם מכרמו. דיוניסוס התפעל וגילה לו את סוד הכנת היין. איקריוס הזמין את חבריו לשתות עמו מהמשקה החדש, והם, שלא היו רגילים למשקאות אלכוהוליים, שתו יותר מדי והתעוררו עם חמרמורת. במחשבה שאיקריוס ניסה להרעיל אותם, הם רצחו אותו. בתו, שמצאה את גופתו, התאבדה בתלייה. דיוניסוס הכעוס העניש את העיר במגפה, אשר גרמה לשיגעון ולאחר מכן התאבדות של כל הנשים הלא נשואות. על מנת לכבד את זכרו של איקריוס, דיוניסוס הנציח אותו בקבוצת הכוכבים רועה דובים. ערך זה הוא קצרמר בנושא מיתולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סיטיזנדיום

סיטיזנדיום (באנגלית: Citizendium) הוא מיזם של לארי סנגר, אחד מצמד מייסדי ויקיפדיה, המכוון להקמת אנציקלופדיית תוכן חופשי בשפה האנגלית, מתחרה לוויקיפדיה. המיזם מנוהל ומתופעל בידי ארגון Tides Center, מוסד ללא כוונת רווח שמרכזו בארצות הברית. בספטמבר 2006 ציינו מייסדי המיזם כי המיזם יתבסס בשלב ראשוני על ערכי ויקיפדיה, אך לבסוף רעיון זה ננטש לפני שהאתר הושק באופן רשמי. במקום זאת הוחלט כי האתר יתמקד ביצירת מאמרים מקוריים. ב-25 במרץ 2007 הסתיימו שלבי ההרצה של המיזם (פיילוט) וגרסת בטא המכילה כ-1,100 ערכים עלתה לראשונה לרשת, פרי יצירתם של כחמש מאות כותבים וכמאה וחמישים עורכים. עקרונות המיזם מבוססים במידה רבה על לקחים שהפיק סנגר, לטענתו, מפגמים בוויקיפדיה. בין היתר, סנגר החליט להציב דרישה לתארים אקדמיים מאנשים שישמשו עורכים (כל 150 העורכים בפרויקט הם בעלי תואר שלישי). מפעילי המערכת (המכונים בסיטיזנדיום "שוטרי מקוף") ממונים לתפקידם. ההצטרפות ככותבים לסיטיזנדיום פתוחה לכל, אך בניגוד למצב בוויקיפדיה נדרשים המצטרפים להזדהות בשמם האמיתי. שוני נוסף מוויקיפדיה הוא בכך שההכרעה הסופית במחלוקות וסימון ערכים כמשביעי רצון מבחינת איכותם ("מאושרים") שמורה לעורכים. מיזם קודם של סנגר, נופדיה, אותו הפעיל במקביל לוויקיפדיה, אופיין אף הוא בדגש על איכות הכתיבה ודרישות אקדמיות ממשתתפיו. המיזם נכשל ויצר רק קומץ קטן של ערכים. לטענת סנגר, השוני העיקרי בין נופדיה לסיטיזנדיום יהיה טמון במעורבותו האישית בפרויקט ובהנמכה משמעותית של רף ביקורת העמיתים הנדרש. תיקונים ושינויים בערכים בסיטיזנדיום יהיו זמינים מיד עם ביצוע העריכה בהם. נכון לנובמבר 2010 המיזם הכיל כ-15 אלף מאמרים. נכון לאוקטובר 2013 הכיל המיזם כ-25 אלף ערכים. הסטטיסטיקה הרשמית של סיטיזנדיום מראה על סטגנציה בכל התחומים - מאז 2011 יש ירידה דרמטית בקצב כתיבת מאמרים חדשים, בכמות העריכות היומית ובמספר העורכים, שמספרם ירד לכמה עשרות אנשים, מתוכם רק בודדים ערכו יותר ממאה עריכות בחודש. ב-2013 היו בממוצע פחות מעשרה אנשים שעורכים בכל יום נתון ובספטמבר 2015 היו רשומים ברשימת העורכים הפעילים ב-30 הימים האחרונים, שבעה כותבים בלבד. אורך המאמרים החציוני ירד בהתמדה מכ-400 מילים ב-2007 לכ-140 מילים ב-2013. העורך הראשי של המיזם הוא דניאל מיצ'ן (Daniel Mietchen). מדיה וקבצים בנושא סיטיזנדיום בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סיטיזנדיום (באנגלית) סיטיזנדיום, ברשת החברתית פייסבוק סיטיזנדיום, ברשת החברתית אקס (טוויטר) דורה קישינבסקי, יש לך שתי וויקיפדיות, באתר nrg‏, 19 באוקטובר 2006 ר' למשל תיאורו שלו באתרו. הושק Citizendium, מתחרה לוויקיפדיה, באתר ynet, 26 במרץ 2007 סטטיסטיקות
נסטור (מיתולוגיה)

נֶסְטוֹר (ביוונית עתיקה: Νέστωρ) מגרניה הוא דמות במיתולוגיה היוונית, בנם של נלאוס, מלך פילוס, וכלוריס. נסטור ירש את המלוכה אחרי שהרקולס הרג את אביו ואת כל אחיו ואחיותיו. נסטור היה ארגונאוט, שעזר במלחמה עם הקנטאורים והשתתף בציד חזיר הבר הקלידוני. הוא ובניו, אנטילוכוס ותראסימדס לחמו לצד האכאים במלחמת טרויה. אף כי נסטור היה בא בימים כשהחלה המלחמה, הוא נודע בגבורתו ובכושר הדיבור שלו. באיליאדה הוא מרבה לייעץ ללוחמים הצעירים ממנו וממליץ לאגממנון ולאכילס להגיע לעמק השווה. הוא זקן מכדי להילחם בעצמו, אך הוא מוביל את צבא פילוס במרכבתו ואחד מסוסיו נהרג בחץ, שמשגר אליו פאריס. לנסטור היה גם מגן זהב טהור. הומרוס מכנה אותו לעיתים קרובות באפיתט "הפרש הגרניאני". במשחקי הקבורה של פאטרוקלוס, נסטור משיא לאנטילוכוס עצות לניצחון במירוץ המרכבות. מאוחר יותר נהרג אנטילוכוס בקרב עם ממנון. אף כי הומרוס מתכוון בבירור להציג לקוראיו את נסטור כ"מדינאי קשיש", דמות מכובדת, באיליאדה נמצאים הבזקי הומור על חשבונו של נסטור, כיון שכל עצה שהוא נותן ללוחמים האחרים משמשת קודם כל כתירוץ להעלות לפני מאזיניו תצוגה ארוכה ונרגנת של מעללי העבר שלו עצמו בנסיבות דומות. הומרוס לעולם איננו מכנה את נסטור טרחן במילים מפורשות, אבל זה, מכל מקום, הרושם שהקורא מקבל. באודיסאה, נסטור שב ללא פגע לפילוס ובנו של אודיסאוס, טלמאכוס, נוסע לשם לחקור מה עלה בגורל אביו. נסטור מקבל את טלמאכוס באדיבות ומארח אותו ברוחב יד, אבל אין ביכולתו לספק לו שום מידע על גורל אביו. אשת נסטור, אאורידיקה, ובניהם שנשארו בחיים מופיעים גם הם באודיסאה - אכפרון, סטראטיוס, פרסאוס, ארטוס, תרסימדס ופאיסיסטראטוס. לנסטור ואורידיקה הייתה גם בת, פוליקסטה. גם כאן ממותנת התפעלותו של הומרוס מנסטור בנימה של הומור על חשבונו כשטלמאכוס, השב אל בית נסטור מביקור אצל הלנה מטרויה ומנלאוס (לשם יצא בניסיון נוסף להשיג מידע על גורל אביו) מפגיע בפאיסיסטראטוס להניח לו לעלות מיד אל ספינתו ולחזור הביתה, כדי שלא יצטרך להתנסות בעוד מנה מהכנסת האורחים הנלהבת מדי של נסטור. עצתו של נסטור באיליאדה התפרשה כבעלת צביון נסתר מרושע. לדוגמה, כאשר פאטרוקלוס מגיע לנסטור לייעוץ בספר 11, נסטור משכנע אותו שדחוף לו להתחפש לאכילס. קרל ריינהרדט טוען שזה בניגוד למה שפאטרוקלוס באמת רצה במקור - למעשה, הוא נמצא שם רק כדי לקבל מידע מטעם אכילס על מכאון (אנ') הפצוע. ריינהרדט מציין ש"שליחות לא חשובה נשארה מאחור על ידי אחת חשובה ביותר... תפקידו של פאטרוקלוס כשליח הוא מכריע ותכלית אירונית מחלחלת למפגש". חפירות ארכאולוגיות בסוף המאה ה-20 בפילוס חשפו מרתף יין, שהיה שייך, לפי דיווחים, למלך נסטור. המרתף יכול היה להכיל, על פי אומדן, 6,000 ליטר ונמצאו בו שרידים של פיתואי, כדי אחסון יווניים גדולים. המוזיאון הלאומי של אתונה מציג ספל יין בעל שתי ידיות, עשוי זהב טהור, שהאגדה משייכת לנסטור. איליאדה I, 248; II, 370; IV, 293 אודיסאה III, 157, 343 מדיה וקבצים בנושא נסטור בוויקישיתוף נסטור, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Pedrick, Victoria (1983). "The Paradigmatic Nature of Nestor's Speech in Iliad 11". Transactions of the American Philological Association. 113: 55–68. doi:10.2307/284002. JSTOR 284002.
סטיגמטה

סטיגמטה (ריבוי המילה סטיגמה, ביוונית "דקירה" או "צלקת המהווה סימן בעלות") הוא הכינוי שניתן לפצעים אשר לפי הברית החדשה נגרמו לישו בזמן צליבתו. התופעה המוכרת כסטיגמטה בימינו מתייחסת להופעת פצעים מעין אלה על גופיהם של מאמינים נוצרים, כסוג של סימן אלוהי. סימני הסטיגמטה מקבילים לרוב לסימני "חמשת הפצעים הקדושים": ארבעת הפצעים שנגרמו לישו במפרקי (או בכפות) הידיים והרגליים כתוצאה ממסמור גופו לצלב, ופצע אחד בצדו הימני של הגוף, שגרם לונגינוס מדקירת חנית בגופו על מנת לסיים את ייסוריו. אצל סטיגמטיסטים מסוימים הופיעו גם פצעים על המצח, בדומה לאלה שנגרמו על ידי כתר הקוצים, ופצעי ההצלפות על הגב. לאורך ההיסטוריה הנוצרית נודעו ברבים כ־500 אנשים בעלי סטיגמטה. הסטיגמטיסט הראשון והמפורסם ביותר הוא פרנציסקוס הקדוש, מייסד מסדר הפרנציסקנים. על פי המסורת, קיבל פרנציסקוס את פצעי הסטיגמטה לראשונה בשנת 1224, בעקבות התגלות דתית שחווה בעיר לה ורנה באיטליה. בעקבות פרנציסקוס הופיעו סטיגמטיסטים רבים אחרים, רובם הגדול נשים. סיפורים על התופעה נמשכו מאז ימי הביניים ועד לימינו. אחד המקרים המפורסמים ביותר של מאה ה־20 הוא האב פיו (אנ'), כומר ממוצא איטלקי שנחשב לעושה ניסים אשר סבל מסטיגמטה במשך שנים רבות והוכרז כקדוש על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני ב־16 ביוני 2002, אם כי סימני הסטיגמטה לא נחשבו לאחד משלושת הניסים הדרושים להכרת אדם כקדוש. באופן רשמי, ובניגוד למסורות העממיות, הכנסייה הקתולית אינה מכירה באף מקרה של הופעת סטיגמטה, למעט מקרים ספורים, בהם זה של פרנציסקוס הקדוש מאסיזי וכן של קתרינה הקדושה מסיינה. כיום ידוע בוודאות כי לפחות חלק ממקרי הסטיגמטה הידועים היו מזויפים, כמו במקרה של מגדלנה דה לה קרוז (1487–1560), שהודתה בביצוע תרמית שכזו. למרות זאת, מעולם לא הוכחה או הופרכה באופן חד-משמעי אמיתותם של רבים ממקרי הסטיגמטה. יש המשערים כי תופעת הסטיגמטה אינה אלא מקרה מיוחד של היחס הפסיכוסומטי. הללו טוענים שאדם המוציא חלק ניכר מזמנו בהתבוננות ממושכת באיקונת הצלוב הפצוע והשוקע בהגיגים עמוקים סביב פציעותיו, יכול לגרום (גם מבלי להתכוון) להופעת דימום בגופו. ידוע כי מספר אנשים שזייפו סטיגמטה סבלו מסינדרום מינכהאוזן, מחלת נפש אשר נגרמת מרצון בלתי מרוסן לתשומת לב. החולים במחלה לרוב פוגעים בעצמם, או מזייפים חולי כדי להגיע לבתי חולים, שם הם מקבלים תשומת לב וטיפול חם. אפי זיו, הצופן הנוצרי באמנות, אור יהודה: כנרת, זמורה-ביתן, 2015, עמ' 320, מסת"ב 978-965-566-137-8 מדיה וקבצים בנושא סטיגמטה בוויקישיתוף סטיגמטיזציה, דף שער בספרייה הלאומית סטיגמטה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מסתרי חמשת הפצעים מחקר על מקרי סטיגמטה
עופר נחשון

עופר נחשון (נולד ב-27 באפריל 1966) הוא שדרן וקריין רדיו ישראלי שהחל את דרכו בקול השלום במהלך שנות ה-80 ועבר אל רשת ג' של קול ישראל ב-1991 וב-2017 לכאן גימל של תאגיד השידור הישראלי. בעבר, נציג רשות השידור שהיה אמון על הגשת הניקוד הישראלי באירוויזיון. נחשון החל את דרכו ברדיו בשידור תוכנית הלילה "Drive Time" בתחנת קול השלום של אייבי נתן, בסוף שנות השמונים. ב-1991 עבר לרשת ג', בה שידר את התוכנית הפופולרית "קופסת הלהיטים". התוכנית כללה השמעות של להיטי מוזיקה עדכניים של זמרי והרכבי פופ ודאנס שונים, שחלקם קיבלו לראשונה חשיפה מקומית בתוכניתו. במקביל להגשת "קופסת הלהיטים", הגיש נחשון את המצעד הלועזי השבועי והשנתי ברשת ג' משנת 1992 ועד למצעד האחרון ששודר ב-1997. בנובמבר 1997 עברה רשת ג' לשידורי מוזיקה ישראלית בלבד, והופסק שידורן של תוכניות המוזיקה הלועזית של נחשון. נחשון נשאר בקול ישראל והגיש תוכניות שונות של מוזיקה ישראלית ברשת ג'. כמו כן שידר תוכנית לילית בתחנת הרדיו 88FM. ב-2005 עבר לארצות הברית, וכשחזר לישראל ב-2007 חזר לשדר ברשת ג'. ב-2008 התחיל לשדר גם ב-88FM. בין התוכניות ששידר נחשון בתחנות קול ישראל נמנות תוכנית המוזיקה היומית "באוויר" ברשת ג', ששידרה מוזיקה ישראלית ואירחה אמנים ישראלים; גרסה מחודשת של התוכנית היומית "קופסת הלהיטים", ששילבה להיטים משנות השמונים והתשעים עם להיטים עכשוויים; ותוכנית הדאנס "Club88fm" ב-88FM. נחשון אף הגיש לעיתים את מהדורת החדשות של קול ישראל והגיש בטלוויזיה את מגזין הקולנוע "טלסינמה" בערוץ 1. בשנים 2009–2017 נחשון הגיש את תוצאות הניקוד הישראלי באירוויזיון, במסגרת ההקראה הוא נהג מדי שנה להודות למדינה המארחת בשפתה. ב-2017, חולל שערורייה זוטא כאשר הודיע בשידור חי באירוויזיון על סיום שידורי רשות השידור (במסגרת הקראת הניקוד הישראלי), דבר שהתפרש באופן שגוי בחו"ל כפרישה מוחלטת של ישראל מהאירוויזיון. כיום מגיש נחשון את התוכניות "בחזרה לעתיד", "שיא גימל" ו"שבת רטרו" בתחנת הרדיו כאן גימל. בנוסף, הוא משמש כקריין במהדורות חדשות הרדיו של תאגיד השידור הציבורי. עופר נחשון, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית עמית קוטלר, "רדיו זה חיידק שלא עוזב", באתר ynet, 25 במרץ 2011 מאור הוימן, ‏הסלב הראשון שקפץ למים, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 14 ביוני 2023 בן שלו, המהפך ב-88FM מתחיל, באתר הארץ, 15 בינואר 2009 למשל, אירוויזיון 2012 בו פנה באזרית למארחי התחרות אזרבייג'ן. אירוויזיון 2017: הפרידה מרשות השידור פורשה בעולם כפרישת ישראל מהתחרות, באתר הארץ, 14 במאי 2017
90 (מספר)

90 (במילים: תשעים) הוא המספר הטבעי הבא אחרי 89 ולפני 91. 90 הוא מספר מושלם אוניטרי ומספר הרשאד. 90 הוא גם סכום הריבועים מ-2 עד 6. 90 הוא מספר המעלות בזווית ישרה. 90 הוא המספר האטומי של תוריום. 90 הוא קוד החיוג הבינלאומי של טורקיה. בכדורגל, אורכו של משחק הוא 90 דקות. מדיה וקבצים בנושא 90 בוויקישיתוף 90, באתר MathWorld (באנגלית)
אכידנה

אכידנה ( ביוונית: Ἔχιδνα) היא מפלצת מהמיתולוגיה היוונית, פלג גופה העליון כשל אישה והתחתון נחש. אכידנה מכונה "אם כל המפלצות" מכיוון שילדה רבות מהמפלצות המוכרות מסיפורי המיתולוגיה היוונית. אכידנה היא בתם של פורקיס ואחותו קטו. אחיותיה הן שלוש הגורגונות – סתנו, אוריאלה ומדוזה; שלוש הגריאי – דניו, פמפרדו ואניו – המוכרות כשלוש אחיות החולקות גלגל עין יחיד; והאח הצעיר לאדון (הדרקון השומר בגן ההספרידות). אכידנה מתוארת כנימפה יפה בחצי גופה העליון, וכנחש מפלצתי בחציה התחתון. מקום משכנה הוא במערה מתחת לאדמה, רחוקה גם מהאלים וגם מבני האדם. ישנו דיון במחקר על מקומה המדויק של המערה של אכידנה אך אין קונצנזוס בנושא. לפי התאוגוניה אכידנה הזדווגה עם המפלצת טיפון והביאה כך מספר מפלצות לעולם. ראשון נולד אורתוס, הכלב בעל שני הראשים הידוע ככלבו של גריאון. שני נולד קרברוס, כלב בעל שלושה ראשים ששמר על שערי השאול. שלישית נולדה ההידרה, מפלצת מים מרובת-ראשים. הסיודוס מציין שלוש מפלצות נוספות: הכימרה, הספינקס והאריה מנמאה. תיאור אמן של שלוש המפלצות הללו מעורפל; ייתכן מצד אחד שמדובר באכידנה וייתכן מצד שני שמדובר בקטו אמה. חיזוקים לכך שאמן של שלוש המפלצות היא אכידנה, ניתן למצוא במחזה הנשים הפיניקיות מאת אוריפידס ובכתביו של אפולודורוס. במקורות מאוחרים יותר אחיה, לאדון, מצורף לרשימת הצאצאים, ולעיתים גם סקילה מפלצת הים מהאודיסיאה. רוב צאצאיה של אכידנה משמשים תפקיד מרכזי בשנים עשר מעללי הגבורה של הרקולס. לסיפור מותה של אכידנה קיימות שתי גרסאות. בגרסה הקדומה יותר, אצל הסיודוס, אכידנה לא יכולה למות. היא מתוארת "הנימפה האלמותית, לנצח בת בלי גיל", תיאור זה מזכיר את תיאורם של האלים בני האלמוות. לא רק שאלה אינם יכולים למות, הם אף נמצאים במצב של נעורים נצחיים. בגרסה מאוחרת יותר המופיעה אצל פסאודו-אפולודורוס, מסופר כי אכידנה הייתה חוטפת למאורתה עוברי אורח ועל כן ארגוס הגיע למאורתה והרג אותה בשנתה. לפי טימותי גנץ, חוקר מיתולוגיה יוונית, אין זכר לגרסה השנייה של המיתוס בספרות המיתית הקדומה. טיפון הרקולס מפלצות וחיות אגדיות מדיה וקבצים בנושא אכידנה בוויקישיתוף אכידנה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) הסיודוס, תאוגוניה. שורות 295-305 הסיודוס, תאוגוניה. שורות 270-276 אוריפידס, הנשים הפיניקיות. שורות 1019-1020 הסיודוס, תאוגוניה. שורות 303–304. תרגום: שמעון בוזגלו ייתכן ולא מדובר באותה אכידנה מכיוון שבטקסט זה היא מתוארת כבתם של טרטרוס וגאיה. אך אין אזכור לאכידנה כזו במקום אחר ביבליותקה (פסאודו-אפולודורוס) 2.1.2 Gantz, Timothy. Early Greek Myth, pp. 201