laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
יוסי יפה

יוסי יפה נהגה: יוֹפֶה; (26 ביוני 1935 – 28 בפברואר 1977) היה איש צבא ישראלי, מפקד סיירת צנחנים ומפקד גדוד 66. נהרג בעת מילוי תפקידו כסגן מפקד עוצבת חצי האש. יוסי יפה נולד במושב חרות, לדב ואסתר שהיו מראשוני המתיישבים שם, אחיהם של אברהם יפה ("הקטן"), חנה יפה ושרה. בן דודו של אברהם יפה. למד בבית הספר החקלאי כדורי. הוא התגייס לצה"ל במסגרת הנח"ל, עבר קורס מ"כים. הוא התנדב לצנחנים והצטרף לפלוגה א' בגדוד 890 בפיקודו של מאיר הר-ציון, היא סיירת הצנחנים. בהמשך עבר קורס קציני חי"ר ועם סיומו שב לסיירת ושימש כמפקד מחלקה. יפה נפצע קשה בפעולת קלקיליה, ב-10 באוקטובר 1956. ב-1957 מונה למפקד סיירת הצנחנים. במילואים המשיך למלא תפקידי פיקוד בצנחנים. עם הקמתה של חטיבה 55, חטיבת צנחני מילואים, בתחילת 1965, מונה למג"ד הראשון של גדוד 66. כמפקד הגדוד לחם במלחמת ששת הימים בקרב על ירושלים, בבית הספר לשוטרים, בגבעת התחמושת ובהר הצופים. במלחמת ההתשה לחם במוצבי התעלה, ובמלחמת יום הכיפורים בקרב העיר סואץ. יפה גר במשך כל חייו במושב, ושילב פעילות ביטחונית-התיישבותית עם עבודה חינוכית-ציונית. במשך שנים רבות פעל במסגרת חטיבת בני המושבים, בתחילה כרכז מפעלים ולאחר מכן כמרכז החטיבה. בתחילת 1977 חזר לשירות קבע בצה"ל כסגן מפקד עוצבת חצי האש. הוא נהרג במהלך אימון ההקמה, כאשר עלה רכבו על מוקש ב-28 בפברואר 1977 באזור ניצנה שבנגב. היה נשוי לרינה, ואב לארבעה ילדים. בנו יורם יפה הוא קצין במילואים בדרגת אל"ם, שימש מפקד גדס"ר נח"ל ומפקד מפקדת כוחות האוויר המיוחדים. במקום שבו נהרג מוצבת אנדרטה לזכרו. התנועה החדשה מקיימת מדי שנה בסוכות לזכרו את מפעל יוסי יפה, בו חניכי השכבה הבוגרת של התנועה פורצים שבילי סימון חדשים ופועלים בשטח לטיפוח הסביבה. המושב השיתופי יפית שבבקעת הירדן קרוי על שמו. מדי שנה מאז שנת מותו מקיימת בני המושבים ובהמשך גם התנועה החדשה מפעל לזכרו במהלך חול המועד סוכות. על שמו של יפה יש שביל סימון בפארק קרן קיימת לישראל ביר עסלוג', שסומן ונסלל בשנת 2005. בסוכות תשע"ח בשיתוף חבריו לגדוד 66, הקהילה החינוכית ניצנה, חניכי שכבת י"ב בתנועת בני המושבים, המועצה האזורית רמת הנגב, קק"ל וצה"ל יחנך שביל חדש "דרך יוסי יפה". הדרך הולכת מחמוקי ניצנה לעמודי פסל נתיב שלום. במסגרת זו יוצב סלע לזכרו ופרגולה, הצופה לסלע "יוסי יפה" שהוצב, על ידי חטיבת בני המושבים, במקום בו נהרג. יוסי יפה באתר "50 שנה למלחמת יום הכיפורים" של ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון קורות החיים של יוסי יפה, באתר "יזכור" של משרד הביטחון. תמונות וקורות חייו של סגן-אלוף יוסי יֹפֶה ז"ל, באתר "הצנחנים - בעשור הראשון 1948 - 1958". גדוד 66. שבתי בנדט‏, האיש שלעולם לא אמר "אחריי" - אלא קם והוביל, באתר וואלה, 5 במאי 2014. יוסי יפה (1935-1977), דף שער בספרייה הלאומית גל פרל, "בלי יוזמה ובלי חריגה מהמסגרת אי אפשר להשיג יותר ממאה אחוז", הבלוג על הכוונת, ‏ 1 בספטמבר 2024. ילקוט הפרסומים 2633 (עמ' 1822), ‏10 ביוני 1980
הרחק בערבה

הרחק בערבה הוא מחזה מאת אהרן מגד. המחזה "הרחק בערבה" הוא סיפורם של חמישה גברים ושתי נשים באזור קידוח בדרך לאילת, בניסיון נואש למצוא מים בלב השממה, רגע לאחר מלחמת השחרור. זהו סיפורם של אנשים שמנסים להיאחז במשהו, במישהו, גם כשמקנן בהם הספק, גם ברגעים בהם הם יודעים שהניסיון אבוד מראש. היאחזות היא העניין כאן, היאחזות שגובלת בטירוף. המחזה מספר על 24 שעות בחייהם של שבעה צעירים ישראלים בימי ראשית המדינה הנאבקים למצוא מים בנקודת קידוח בערבה. מחזה מאת אהרן מגד, שעלה פעמיים. בפעם הראשונה בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 על ידי קבוצת השחקנים הצעירה של תיאטרון הבימה תחת השם 'בדרך לאילת'. המחזה עלה מספר לא רב של פעמים ולא בהצלחה יתרה ונשכח. ב-2011 הוא הועלה שוב על ידי להקת תיאטרון נוצר בעיבודה ובימוי של דלית מילשטיין תחת השם 'ערבה'. ההצגה 'ערבה' זכתה בציון לשבח על הבימוי בפרס היצירה בתחום הציונות, והיוצרים בועז ברקת וזיו וולושין זכו בקטגוריות מוזיקה מקורית ותאורה בפרס קיפוד הזהב הישראלי. 'בעיבודה של דלית מילשטיין הפכה היצירה של אהרן מגד מדרמה ריאליסטית רומנטית לפנטזיה פרועה.. סביב אתוס ומיתוס כיבוש השממה'המתרחשת בחלל מסוגנן בעיצובו של מושיק יוסיפוב, תלבושות – מיכל לאור, כשהעבודה סביב מכונת הקידוח הופכת לטקס מורכב וכמעט פגני עם הכוריאוגרפיה של ערן לביא. חודשים ספורים אחרי שעלתה ההצגה אובחן אצל השחקן חיים חובה שגילם את מנהיג חבורת הקודחים – רסקין – סרטן מתקדם וזמן קצר אחר-כך הוא הלך לעולמו. השחקן ערן בוהם החליף אותו . במרכז ההצגה של נוצר עומד הקונפליקט בין החלוציות לילידות, בין רצון הפרט לרצון הקבוצה ובין החלום הציוני לחלומות אחרים. הלהקה לקחה על עצמה לנסות ולהוציא את הקהל למסע בראשית ימיה של מדינת ישראל על מנת להציף מחדש את השאלה מדוע אנחנו נשארים כאן ובכול זאת רוצים כול הזמן ללכת למקום אחר. בראשית 2013 קיימה להקת נוצר סדרת מפגשים בין אנשי רוח, תרבות, פוליטיקה ותקשורת סביב הנרטיבים המרכזים של ההצגה תחת השם 'הסדרה הישראלית'. בין המשתתפים בשיחות: ד"ר אורי מילשטיין אביה של דלית מילשטיין, פרופ' זלי גורביץ', יו"ר הסוכנות לשעבר סלי מרידור, פרופ' עוז אלמוג, הקולנוען אבי נשר, המחזאי יהושוע סובול ובנו המוזיקאי יהלי סובול ועוד רבים אחרים. בימוי: שרגא פרידמן, תפאורה ותלבושות: מרסל ינקו. שחקנים: דן - מישא אשרוב חנה - מרים זוהר רסקין - נחום בוכמן מרים - שושנה רביד יונה - שלמה בר-שביט גיורא - שמואל סגל ז'אקו - יצחק ברקת בימוי ועיבוד: דלית מילשטיין, תנועה: ערן לביא, מוזיקה מקורית: בועז ברקת, תפאורה: מושיק יוסיפוב, תלבושות: מיכל לאור, תאורה: זיו וולושין, נגנים ושירה: ישי בן-יעקב ושרון בוזין, בועז ברקת שחקנים: דן: ערן בן-צבי חנה: אנה סטפן רסקין: חיים חובה/ערן בוהם מרים: יעל ברנפלד יונה: יריב קוק גיורא: יונתן רוזנהק ז'אקו: שלי בן-משה/אלון שטיינברג ”תיאטרון ניסיוני מהסוג הטוב ביותר” (שי בר-יעקב, ידיעות אחרונות) ”הפקה מרשימה... טירוף חושים אידאולוגי כנגד כול הסיכויים” (צבי גורן, הבמה) תיאטרון נוצר תיאטרון הבימה אהרן מגד ערבה, סרטון באתר יוטיוב תיאטרון נוצר, דף הפייסבוק הרשמי ערבה, ביקורת באתר "הבמה" ערבה, תיאטרון נוצר באתר 'הבמה' בדרך לאילת(הקישור אינו פעיל) באתר הבימה ערבה, תיאטרון נוצר באתר עיריית בת ים אתר עיריית בת ים אתר הבמה ערבה אין קץ, אמש בתיאטרון, מיכאל הנדלזלץ, הארץ, 11.07.2011 24 שעות, שי בר יעקוב, ידיעות אחרונות, 26.7.2011 ערבה-מים מתים, צבי גורן, כתבות, אתר הבמה. 11.7.2011
יוסף רבין

יוסף יזראלביץ' רבין (ברוסית: Иосиф Израилевич Рабин;‏ 18 באפריל 1900 – 9 בדצמבר 1987) היה סופר יידי. רבין נולד בגרודנו. ב-1915 עבר לווילנה, אחרי כיבוש העיר על ידי הגרמנים בזמן מלחמת העולם הראשונה רבין נעצר והוחזק במחנה עבודה, הוא כמעט נפטר מרעב. ב-1920 הוא הנהיג תנועת צעירים קומוניסטים, ברח לברית המועצות והשתקע במוסקבה. במוסקבה הוא עבד בטיפוגרפיה יהודית, הוא למד באוניברסיטה הממלכתית הפדגוגית של מוסקבה, התמחה בספרות יידיש. ב-1922 הוא התחיל לפרסם את חיבוריו ושיריו בכתבי עת ועיתונים ביידיש, בין היתר פרסם בדער עמעס. בדער עמעס הוא היה ראש מדור שירה בין 1933 - 1936. ב-1930 הוא פרסם את הרומן הראשון שלו שוועסטערקינדער (בני דודים, מוסקבה). הוא היה חבר בוועידה הראשונה של הסופרים הסובייטים ב-1934. יותר מאוחר הוא הגיע לבירוביג'ן, שם עמד בראש איגוד הסופרים של האוטונומיה היהודית, היה חבר מערכת של מספר כתבי עת מקומיים. ב-1937 הוא נשפט ונעצר, שוחרר במאי 1942. מיד עם שחרורו גויס לצבא. לחם בחזית קלינין. בסוף 1943 שוחרר מן הצבא בשל פציעה. על שנותיו במעצר הוא כתב סיפור אין יענעמ יאהר (באותה שנה) שפורסם בסאוועטיש היימלאנד ב-1989. אחרי מלחמת העולם השנייה השתקע במוסקבה, היה חבר מערכת של סאוועטיש היימלאנד בין 1961–1972. ב-1978 השלים חיבור רומן היסטורי אין פארשיידענע יאהרנ (בשנים שונות) על יהודי גרודנו של סוף המאה ה-18 תחילת המאה ה-19. חלק מעבודותיו תורגמו לרוסית. נפטר במוסקבה ב-1987. יוסף רבין, במהדורת האינטרנט של האנציקלופדיה היהודית בשפה הרוסית (ברוסית) יוסף רבין, באנציקלופדיית ייִוואָ ליהודי מזרח אירופה (באנגלית) יוסף ראבין (1900-1987), דף שער בספרייה הלאומית
מוסול (פירושונים)

האם התכוונתם ל... מוסול – בירת מחוז נינוה בעיראק אוניברסיטת מוסול – אוניברסיטה ציבורית בעיר מוסול שנוסדה בשנת 1967 ונחשבת לאחד ממרכזי החינוך והמחקר הגדולים במזרח התיכון נמל התעופה הבינלאומי מוסול (יאט"א: OSM) – נמל התעופה הבינלאומי של עיראק המשרת את העיר מוסול הקרב על מוסול (2016–2017) מוסול (סרט) – סרט פעולה משנת 2020 בבימויו של מת'יו מייקל קרנהאן המבוסס על אירועים אמתיים ובייחוד על אירועי הקרב על מוסול (2016–2017) מוסול (סרט תיעודי) – סרט תיעודי משנת 2019 בבימויו של דן גבריאל משנת 2019 העוסק במאבק להחזרת העיר מוסול העיראקית מידי המדינה האסלאמית של עיראק והלבנט סכר מוסול – סכר על נהר החידקל שבעבר נודע בשם "סכר סדאם" ונחשב כיום לגדול הסכרים בעיראק (נחנך בשנת 1986) אגם סכר מוסול (بحيرة سد الموصل) צינור הנפט מוסול-חיפה – שם נוסף (ומטעה) של צינור הנפט כירכוכ-חיפה שהוביל נפט גולמי משדות הנפט שבכירכוכ בעיראק דרך ירדן לחיפה קרב מוסול (2004) – קרב במהלך מלחמת עיראק שניטש בנובמבר 2004 מוסול (אזרבייג'ן) – יישוב באזרבייג'ן מוסול (וילאייט) – וילאייט (פרובינציה) שהוקמה באימפריה העות'מאנית בשנת 1878 בעקבות הרפורמה של הטנזימאט והייתה מורכבת מסנג'קים של מוסול, כירכוכ וסולימאניה
משה טייף

משה טייף (ברוסית: Моисей Соломонович Тейф;‏ 9 באפריל 1904 מינסק – 23 בדצמבר 1966 מוסקבה) היה סופר ומתרגם יהודי-סובייטי, כתב ביידיש. אביו של טייף עבד בחנות, הוא הקנה לבנו את האהבה לספרות. למד בחדר, אך נאלץ לעזוב את הלימודים. החל מגיל 13 הוא עבד במפעל, היה חבר בקומסומול. למד בבית הספר של נוער עובד. היה חבר מערכת עיתון דער יונגער ארבעטער, שם הוא גם פרסם את השיר הראשון שלו. באמצע שנות העשרים עבר למוסקבה, שם עבד בעיתון דער עמעס. הוא החל לפרסם את חיבוריו בעיתונות יהודית של מינסק, מוסקבה וחרקוב. ב-1928 הוא התחיל ללמוד יידיש וספרות יידיש באוניברסיטה הפדגוגית של מוסקבה, הוא סיים את לימודיו ב-1933. ב-1938 נעצר ונאסר. ב-1941 הוא שוחרר ונשלח לחזית. הוא השתתף במלחמה כולה והצליח לשרוד, אך אמו ובנו נרצחו בשואה. אחרי מלחמה הוא היה פעיל מאוד, הוא כתב, תרגם, שיתף פעולה עם הוועד היהודי האנטי-פאשיסטי. ב-1951 הוא נעצר שוב ונאסר באשמת לאומנות, קיבל 8 שנים במחנות פרך. הוא שוחרר ב-1956 וחוזר למוסקבה, הוא המשיך בכתיבה. הוא השתתף במערכת סאוועטיש היימלאנד, הוא פרסם בעיתון זה חלק מחיבוריו. חלק מחיבוריו תורגמו לרוסית. בשנותיו האחרונות רצה לתרגם ליידיש את שיר השירים, אך נפטר טרם הספיק לסיים את המלאכה. הוא נפטר ב-23 בדצמבר 1966 במוסקבה מהתקף לב. משה טייף, במהדורת האינטרנט של האנציקלופדיה היהודית בשפה הרוסית (ברוסית) משה טיף (1904–1966), דף שער בספרייה הלאומית
אהבה אסורה (פירושונים)

האם התכוונתם ל... אהבה אסורה – סרט ישראלי משנת 1997 אהבה אסורה (אופרת סבון) – אופרת סבון גרמנית אהבה אסורה (טלנובלה ארגנטינאית) – טלנובלה ארגנטינאית אהבה אסורה (סדרת טלוויזיה טורקית) – סדרת טלוויזיה טורקית
ערפד חנאן

ערפד חנאן (באנגלית: A Wimpy Vampire) הוא שם של סדרת ספרים שכתב הסופר טים קולינס. סדרת הספרים מגוללת את סיפורו של נייג'ל מאלט, ערפד מתבגר דחוי חברתית, שנאלץ להתמודד עם מצבים מביכים; הן בחיי המשפחה והן בחיי החברה. הספר השלישי מגולל את סיפורו של לוק תורפ, אדם זאב מתבגר מחונן ודחוי חברתית. ערך מורחב – ערפד חנאן כותב יומן נייג'ל מאלט הוא ערפד חנאן ורגיל לגמרי, שהפך לערפד בגיל 15, ומאז הוא נידון לחיות לנצח כנער דחוי חברתית שלא הולך לו עם בנות. בספר הראשון, נייג'ל מספר לקוראים על התאהבותו בקלואי וניסיונותיו הכושלים להרשים אותה, התמודדתו מול משפחה מביכה, מורה אכזרי שמסתיר סוד אפל והתמודדותו מול הנערים האכזריים שמציקים לו ללא הרף בתיכון. ערך מורחב – ערפד חנאן כותב יומן: כל הזמן בספר השני, נייג'ל מספר לקוראים על עובדת היותו פופולרי אחרי 85 שנה עגומות, על איך הוא מאבד את קלואי לטובת אדם זאב רצחני, על התמודדתו מול סבא מגעיל שמתאכזר אליו, על השיגיונות של אחותו המפונקת, על יחסיו של אביו עם ערפדיות אחרות, על חייו העצמאיים ברחובות ועל הרצון של הוריו לעבור לקובן מרוחק בסקוטלנד. ערך מורחב – נער זאב: אבל זה כואב! הספר השלישי בסדרה מתמקד בלוק תורפ, נער בן 15, שמגלה שהוא אדם זאב. עד מהרה, עליו להתמודד מול בריונים בבית ספרו, שינויי צורה מביכים, הצטרפות ללהקה בעלת מנהיג אכזרי, פגישה עם נייג'ל מאלט ומשפחתו, מניעת מלחמה עקובה מדם שפורצת בין האויבים המושבעים - הערפדים והמזדאבים, והתמודדות עם שני יריבים מושבעים. בדרך, לוק יגלה את כוח המנהיגות שחבוי בתוכו ויתיידד עם קלואי ספארו, אהובתו הנשכחת של נייג'ל. בספר הרביעי, נייג'ל מתאר את מצבו של הקובן שלו לאחר אירועי הספר השלישי; כעת, עליו להתמודד מול מנהיגות הקובן והאחריות הכבדה שהוטלה עליו. כשנייג'ל מואס בתפקידו, הוא מעביר את שרביט ההנהגה לערפד צעיר בשם ויקטור קרפתיאן, ערפד חדש שמצא מפלט בקובן יחד עם אימו. כשוויקטור מתגלה כמנהיג צמא דם ואכזרי, נייג'ל מסכים לנהל את המחתרת שחותרת תחת הפעולות של המנהיג האכזרי, ובדרך הוא מצליח לכבוש את ליבה של לנורה, ערפדה יפת תואר מימי העידן הוויקטוריאני. אתר הוויקי(הקישור אינו פעיל) הרשמי
יאמאנאשי (מחוז)

מחוז יאמאנאשי (ביפנית: Yamanashi-ken ,山梨県) הוא אחד ממחוזות יפן. המחוז, שבירתו היא העיר קופו, נמצא באזור צ'ובו שבמרכז האי הונשו, האי המרכזי של יפן. המחוז, שהוא בעל אופי הררי, כולל בגבולו הדרומי עם מחוז שיזואוקה את הר פוג'י ובשטחו נמצאים חמשת אגמי פוג'י. מחוז יאמאנאשי ידוע במטעי הפירות שלו המספקים חלק גדול מתצרוכת הפרי במרכז יפן ומפורסם במיוחד בענבי היין שלו וביקביו. מחוז יאמאנאשי גובל במזרחו במטרופולין טוקיו ובמחוז קנאגאווה (שבירתו יוקוהמה). בדרום הוא גובל במחוז שיזואוקה, במערב במחוז נאגנו ובצפון במחוז סאיטאמה. בירת המחוז, קופו (כ-198 אלף תושבים) נמצאת בבקעה רחבה המוקפת הרים. רכס ההרים המרכזי במחוז הוא הרי אקאישי שמהווים את הרכס הדרומי באלפים היפניים ומגיעים לגבהים של 2,000-3,000 מטר. הר פוג'י (שגובהו 3,776 מטר) יוצר אפקט של צל גשם ועל כן, רמת המשקעים באזור נמוכה יחסית לגובהו ולמיקומו, כ-818 מ"מ ממוצע לשנה. כ-78% משטח המחוז מיוער ובכלל זה, שטחם של שלושה פרקים לאומיים. מדיה וקבצים בנושא יאמאנאשי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של יאמאנאשי (ביפנית) אתר האינטרנט הרשמי של יאמאנאשי (בשפות מרובות) אתר המחוז (באנגלית) יאמאנאשי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) איריס ז'ורלט, מה הקשר בין יין יפני, נזירים שיכורים ועיתונאים צרפתים?, באתר ynet, 30 במרץ 2006 ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של יפן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הארגון הערבי לתיעוש

הארגון הערבי לתיעוש (בערבית: الهيئة العربية للتصنيع; באנגלית: Arab Organization for Industrialization בראשי תיבות: AOI) הוא חברה ממשלתית מצרית לתעשייה עתירת ידע לפיתוחי תעשייה ביטחונית וצבאית ולצרכים אזרחיים. הארגון, המעסיק כ-16,000 עובדים, הוא אחד הארגונים התעשייתיים הגדולים במצרים. יו"ר מועצת המנהלים הציבורית הוא נשיא מצרים וכמה מחבריה הם שרים חברי הקבינט. מטה הארגון שוכן ברובע הליופוליס שבקהיר. ראשיתו של הארגון ב-1975 כמיזם פאן-ערבי לפיתוח עצמאי של יכולות מתקדמות, כמשקל נגד ליכולות התעשייה הצבאית הישראלית, בו היו שותפות קטר, ערב הסעודית, איחוד האמירויות הערביות ומצרים. בשנת 1979, לאחר חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים, פרשו מהארגון כל המדינות החברות פרט למצרים. עד 1993 הן היו חברות רשומות, אך לא פעילות. ב-1993 הולאם הארגון באופן מלא על ידי הממשלה המצרית והפך לחברה ממשלתית הכפופה למשרד התעשייה המצרי. לארגון 12 מפעלי ייצור. באופן מסורתי הצרכן העיקרי והמאפיין המרכזי של הצרכים ממוצרי החברה היה צבא מצרים, אולם, עקב הסיוע האמריקאי המאפשר למצרים (כמו לישראל) לרכוש ציוד צבאי בארצות הברית הלך נתח הייצור הצבאי שבו והצטמצם. לפי הצהרת הארגון מ-2012 ‏70% מתוצרתו מיועדת לשוק האזרחי. הארגון מפעיל מפעלי תעשייה אווירית בחלואן המייצרים מטוסים קלים ומוסמך לייצר חלקי-חילוף עבור חברת דאסו תעופה ו-SAGEM ומפעל מנועים המייצר, בנוסף למנועי מטוסים גם מנועים לתעשייה האזרחית לתחומי הרכבות והמשאבות, לצריכה מקומית ולייצוא. מפעל האלקטרוניקה של הארגון מייצר בעיקר תוצרת אזרחית, ציוד טלפוניה, מכשירי טלוויזיה וצלחות לוויין ביתיות הנפוצות בארצות ערב במותג Pluto. מפעל הרכב Arab-American Vehicles (רכב ערבי-אמריקני) שנוסד ב-1977 מייצר רכבי ג'יפ וחלקי-חילוף ברישיון מקורי וזכה במכרזי ייצור של קיה ופז'ו. הארגון שותף בתוכנית החלל המצרית דרך החזקה בחברת הלוויינים ניילסאט. אתר האינטרנט הרשמי של הארגון הערבי לתיעוש (בערבית) אתר מפעל התעשייה האווירית (בערבית) סקירה מאתר FAS, עדכנית ל-1997 (באנגלית) סקירה באתר NTI (באנגלית) הארגון הערבי לתיעוש, ברשת החברתית פייסבוק הארגון הערבי לתיעוש, סרטונים בערוץ היוטיוב פרופיל באתר עיתון מצרי, 5 בספטמבר 2012 55
AOI

האם התכוונתם ל... מזרח אפריקה האיטלקית – איטלקית: Africa Orientale Italiana הארגון הערבי לתיעוש – אנגלית: Arab Organization for Industrialization
מחלקת המחקר של הרשות השופטת

מחלקת המחקר של הרשות השופטת היא גוף מחקר עצמאי של הרשות השופטת בישראל שמטרתו העמדת ידע מחקרי איכותי ומבוסס ומתן תשתית אינפורמטיבית ורעיונית לפעילות מערכת המשפט בישראל. מחלקת המחקר הוקמה בשנת 2010, ומקום מושבה בבית המשפט העליון. המחלקה הוקמה על ידי עו"ד ד"ר קרן וינשל מרגל, אשר פרסומיה ראו אור בכתבי עת אקדמיים ידועים (כגון JELS ו-PNAS). כיום עומדת בראש המחלקה ד"ר גלי אביב. החוקרים במחלקה הם בעלי השכלה במשפטים ובמדעי החברה. פעילות המחלקה מתבצעת בפיקוח ובהנחיית ועדת היגוי הקובעת את יעדי המחקר, וממצאיה מוגשים לה לצורכי גיבוש מדיניות. בראש ועדת ההיגוי עומד נשיא בית המשפט העליון, ועל חבריה נמנים גם מנהל המכון להשתלמות שופטים (השופט בדימוס ד"ר שלמה לוין) ושופט בית המשפט המחוזי בירושלים (השופט ד"ר יגאל מרזל). מחקרי המחלקה מתייחדים בכך שהם משלבים שני ענפי דעת מרכזיים - תחום מדעי החברה ותחום המשפט. במחלקה פותחו מתודולוגיות אמפיריות, איכותניות וכמותניות, העומדות בסטנדרטים המקובלים בתחום מדעי החברה. המחלקה מקיימת שיתופי פעולה עם מוסדות מחקריים מקבילים בעולם, בהם Federal Judicial Center בארצות הברית ו-European Commission for the Efficiency of Justice באירופה - שבה קיבלה המחלקה ב-2012 מעמד של משקיפה כנציגת ישראל. שיתופי פעולה נוספים מתקיימים עם חוקרים בכירים בפקולטות למשפטים באוניברסיטאות בישראל. פרסומי המחלקה זוכים לחשיפה בכתבי עת אקדמיים ובעיתונות הכללית. כך, מחקר של המחלקה בשיתוף עם פרופ' אורן גזל אייל בעניין שיעורי הזיכוי וההרשעה בהליכים פליליים הפריך את מיתוס 99% הרשעה שרווח בציבור. מחקר נוסף של המחלקה בחן את העומס השיפוטי שמטילים תיקים מסוגים שונים על השופטים, והבחין בין מספר התיקים הנפתחים במערכת המשפטית לבין העומס שהם מטילים בפועל. מחקרים נוספים של המחלקה ניתנים לצפייה באתר בית המשפט העליון אתר האינטרנט הרשמי של מחלקת המחקר של הרשות השופטת אתר מחלקת המחקר של הרשות השופטת קרן וינשל מרגל ויפעת טרבולוס, סקירה השוואתית בנושא הוצאות משפט - לקראת מחקר אמפירי בישראל, באתר המחלקה מחקר על זיכויים, הרשעות, הסדרי טיעון וביטול אישומים, 23 במאי 2012, באתר הטרקלין אורן גזל-אייל וקרן וינשל מרגל, כל האמת על שיעור ההרשעות בישראל, באתר ynet, 7 בספטמבר 2012 יובל יועז, ‏חשיפה: מהו שיעור הסדרי הטיעון הנחתמים בישראל?, באתר גלובס, 30 בנובמבר 2010 נועם שרביט, מחקר: 70% הרשעות במשפטים פליליים, באתר nrg‏, 13 במאי 2012 יובל יועז, ‏מחקר חדש בוחן את העומס על כל שופט בהתחשב בהיקף התיקים, באתר גלובס, 18 בפברואר 2013 משה גורלי, הנוסחה לחישוב הזמן השיפוטי, באתר כלכליסט, 19 בפברואר 2013 עו"ד אנה נודל, מחקר חדש של הרשות השופטת מצביע על הכבדה בעומס התיקים בבית המשפט 19 בפברואר 2013, באתר תקדין (Journal of Empirical Legal Studies) (Federal Judicial Center) (European Commission for the Efficiency of Justice) אורן גזל אייל, ענבל גלון וקרן וינשל מרגל, שיעורי הרשעה וזיכוי בהליכים פליליים, 2012 קרן וינשל-מרגל, הוגש נגדכם כתב אישום? סיכוי של 75% שתורשעו , באתר TheMarker‏, 9 באוקטובר 2013 אתר מחלקת המחקר של הרשות השופטת
חלוואן

חֶלוואן (בערבית: حلوان; בתעתיק מדויק: חלואן) היא עיר מדרום לקהיר, המהווה חלק מהמטרופולין של הבירה המצרית. העיר שוכנת על גדות הנילוס, מול ממפיס. העיר מהווה מרכז תעשייתי חשוב ושוכנת בה אוניברסיטת חלוואן. אל העיר מוזרם חשמל היישר מסכר אסואן ועפרת ברזל למפעלי התעשייה מן המדבר המערבי. העיר הייתה אתר נופש לעשירי קהיר עקב מעיינות המרפא שבסביבתה והוקמו בה וילות וארמונות. בין היתר היה במקום ארמונו של תאופיק פאשא ובית הקיץ של המלך פארוק. בשנת 1903 הוקם במקום מצפה כוכבים ששימש לצפייה בשביט היילי ובאישוש התצפיות לגילוי וקביעת מיקומו של פלוטו. ליד העיר הוקם שדה תעופה צבאי ששימש כבסיס מרכזי של חיל האוויר המלכותי הבריטי ולאחר מכן של חיל האוויר המצרי. סביב הבסיס הוקמו החל מ-1950 מפעלי תעשייה אווירית, שגולת הכותרת שלהם הייתה אמורה להיות פיתוח מטוס הקרב חלואן HA-300, שלא התקדם מעבר לשלב האבטיפוס. גמאל עבד אל נאצר הכריז ב-1959 על העיר כמרכז תעשייתי והזרים אליה תקציבים להקמת מפעלי פלדה וכלי רכב וכן מפעלי נשק ותחמושת. ב-18 בינואר 1970 תקפה ישראל מתקני ייצור ואחסנה של תחמושת בחלוואן, במסגרת מבצע "פריחה 3". בסיס חיל האוויר הותקף על ידי ישראל ב-5 ביוני 1967 במסגרת מבצע מוקד, במטרה, שלא הושגה, להרוס את אב-הטיפוס של מטוס הקרב חלוואן HA-300. איגוד הפועלים המרקסיסטי במפעל הפלדה בחלוואן, יחד עם סטודנטים מן האוניברסיטה היוו גרעין מתסיס במהלך מהומות הלחם בינואר 1977. ב-2008 הכריז הנשיא מובארכ על העיר כבירת מחוז עצמאי נפרד מזה של מחוז קהיר. מעמד זה בוטל באפריל 2011 והעיר אוחדה שנית עם מחוז הבירה. קו מספר 1 של הרכבת התחתית של קהיר מסתיים בחלוואן. וילה ישנה בעיר סקירה תיירותית מצפה הכוכבים בחלוואן, אתר אונסק"ו חלוואן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אביגדור מבורך, פרעות המזון במצרים, ינואר 1977 - התהליכים החברתיים והדתיים, אימגו, 18 ביולי 2007
אזוג

אזוג הוא דמות בלגנדריום של ג'ון רונלד רעואל טולקין. אזוג היה מנהיג האורקים בהרי הערפל בשלהי העידן השלישי של הארץ התיכונה, והוא שהצית את מלחמת הגמדים באורקים שהסתיימה בקרב אזנולביזר ובמותו של אזוג. לאחר נפילת ומשיסת ארבור על ידי הדרקון סמאוג, בני עם דורין היו לנוודים, לאחר זמן יצא המלך הגולה תרור, מתוך יאוש ואי שפיות, אל מוריה שנשלטה על ידי האורקים מאז נמלטו משם הגמדים, שם נקטל וגופו חולל על ידי אזוג, שחרת את שמו על ראשו הכרות של תרור. מעשה זה גרם לזעם רב בקרב הגמדים (אף אצל עמים שאינם מעם דורין, מאחר שדורין הוא בכור אבות הגמדים) ולמלחמת נקם למותו של המלך. לאחר התארגנות רחבת היקף שנמשכה זמן רב (מאחר שעם הגמדים היה מפוזר על פני כל הארץ), הסתערו הגמדים - כשבראשם תרין בנו של תרור - על מעוזי האורקים בהרי הערפל ובעוד הם מחפשים אחר אזוג, החריבו את המעוזים בזה אחר זה עד אשר הגיעו למוריה, שם חיכה להם אזוג עם כל כוחותיו. שני הצבאות נפגשו בעמק אזנולביזר, שממזרח למוריה, לקרב המכריע, הנודע לאחר מכן כ"קרב אזנולביזר", שבמהלכו הביסו הגמדים את האורקים תבוסה ניצחת, אם כי במחיר כבד של אנשיהם. בעיצומו של הקרב הרג אזוג את מנהיג הגמדים מגבעות הברזל נין בן גרור שקרא נגדו תיגר, אך נקטל בעצמו על ידי דין רגל ברזל, בנו של נין, וכך נקמו הגמדים את נקמתם. לאחר תבוסת האורקים ומותו של אזוג היו הרי הערפל בטוחים מאורקים לזמן רב, אך לאחר שנים רבות שוב תפסו האורקים אחיזה בהרים ואף יצאו מהם לקרב חמשת הצבאות. מנהיג האורקים באותו קרב היה בולג, בנו של אזוג. בולג נהרג על ידי באורן, שהצטרף לקרב לקראת סופו. בטרילוגיית ההוביט (מאת פיטר ג'קסון) מוצג הסיפור באופן שונה: תרור הגיע עם צבאו לתבוע מחדש את מוריה לאחר משיסת ארבור, שם נתקלו באורקים של אזוג. במהלך הקרב נקטל תרור על ידי אזוג ותורין צינת-אלון כרת את ידו של אזוג ובכך התחילה תבוסת האורקים. ולכל אורך שלושת הסרטים צד אזוג את תורין כנקמה, אך גם על פי מצוותו של בעל האוב (הלוא הוא סאורון). בסרט האחרון, ההוביט: קרב חמשת הצבאות, אזוג ותורין מנהלים דו-קרב אחרון לחיים ולמוות, בו שניהם הורגים זה את זה. בסרטי ההוביט, דמותו של אזוג גולמה בידי מנו בנט. ההוביט ההוביט (טרילוגיית סרטים) תורין צינת-אלון אזוג באנציקלופדיה של ארדה ג'ון רונלד רעואל טולקין שר הטבעות, זמורה ביתן, 2004 עמ' 1038: "רק כמחצית מאנשיהם - מסופר עמדו על רגליהם או נשקפה להם תקוות אחלמה". .ג'ון רונלד רעואל טולקין, ההוביט, הוצאת זמורה ביתן, 1976, עמוד 226: "השדים עולים עליכם, בולג בא מן הצפון, הוי דין, את אזוג אביו הרגת בהר רומון"
כיכר המצעדים

כיכר המצעדים (בפולנית: Plac Defilad w Warszawie) היא כיכר מרכזית במרכז ורשה, פולין. שהוקמה בשנת 1955 על ידי ברית המועצות יחד עם ארמון התרבות והמדע הצמוד אליו. הכיכר היא אחת הגדולות ביותר באירופה ואחת הגדולות בעולם (מקום רביעי בגודלה בעולם). הכיכר שימשה למצעדים צבאיים במהלך התקופה הקומוניסטית של פולין ומכאן קיבלה את שמה. לאחר נפילת השלטון הקומוניסטי בפולין בסוף שנות ה-80 הוזנחה הכיכר והוקמו מגרשי חנייה, שטחי גן ומבני שוק על שטחה כדי למחוק את סמלי השלטון הרוסי בנוסף להזנחתו של ארמון התרבות והמדע. כיום מתכננת ממשלת פולין להרוס חלק מן הכיכר לטובת מוזיאון לאומנות מודרנית, ולצידו אולם קונצרטים וגורד שחקים מודרני. מדיה וקבצים בנושא כיכר המצעדים בוויקישיתוף מאמר על כיכר המצעדים בורשה באתר Wall Street Journal ערך זה הוא קצרמר בנושא פולין. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בית הקברות מונטיפיורי

בית הקברות על שם משה מונטיפיורי (או "בית הקברות מונטיפיורי הישן" ובקיצור: בית הקברות מונטיפיורי) הוא בית קברות יהודי השוכן בשכונת קמבריה הייטס שבקווינס, ניו יורק. בית הקברות נוסד בשנת 1908. קבורים בו יהודים בלבד, אך אין הקפדה שיהיו שומרי שבת. בשנת 1928 נקנה שטח נוסף, נפרד מבית הקברות במיקום אחר והוא מכונה "מונטיפיורי החדש". בבית הקברות ישנן כמה חלקות חב"ד. בחלקה הראשונה שבהם, שנקנתה ב-1942, נמצא האוהל ובו קבריהם של שני אדמו"רי חב"ד האחרונים, רבי יוסף יצחק שניאורסון ורבי מנחם מנדל שניאורסון. לאחר פטירת רבי יוסף יצחק שניאורסון, בשנת 1950, נהג חתנו רבי מנחם מנדל לעלות בקביעות לקבר חמיו. לאחר פטירת רבי מנחם מנדל שניאורסון הוקם בית אוהל חב"ד ליובאוויטש סמוך לבית קברות צמוד לחלקת חב"ד, ורבים הם המבקרים באוהל, בייחוד בערב ראש השנה, י' שבט, וג' תמוז. בנוסף לכך הוקמה ישיבה חב"דית סמוך לאוהל. חסידי חב"ד נוהגים לקיים בתוך בית הקברות גם מניינים בשבתות ובימים טובים. הרבי מחב"ד ליובאוויטש השביעי מנחם מנדל שניאורסון הרבי מחב"ד ליובאוויטש השישי יוסף יצחק שניאורסון הרבנית חיה מושקא שניאורסון שמריהו גוראריה דייב טאראס (אנ') בארנט ניומן אריה לייב שוחט (אנ') הרברט אדלמן (אנ') יואל כהן מדיה וקבצים בנושא בית הקברות מונטיפיורי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אתר בית הקבורות מונטיפיורי (הקישור אינו פעיל, יולי 2023) (New Montefiore Cemetery) פריט Q28207012 בוויקינתונים | אתר האינטרנט הרשמי של בית העלמין מונטיפיורי החדש ערך זה הוא קצרמר בנושא יהדות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.