laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
המועצה הסודית העליונה

המועצה הסודית העליונה (ברוסית: Верховный тайный совет) הייתה מוסד ממשלתי עליון באימפריה הרוסית שהתקיים בין השנים 1726–1730, וכלל עד 8 חברים. היא הוקמה כמועצה מייעצת, אך עד מהרה הפכה למוסד המחליט. עם תחילת שלטונה של יקטרינה הראשונה הורגש צורך בהקמת מוסד שיסביר לצאריצה, שהייתה מודעת לכך שאין לה יכולת והתאמה לניהול המדינה, את מצב העניינים במדינה. המוסד הוקם בפברואר 1726, וכלל את החברים הבאים: אלכסנדר מנשיקוב, פיודור אפרקסין, גברייל גולובקין, פיוטר טולסטוי, דמיטרי גוליצין ואנדריי אוסטרמן. כחודש לאחר ההקמה למועצה התווסף חתנה של יקטרינה, קארל פרידריך, הדוכס מהולשטיין-גוטורפ. ניתן לראות שהרוב המוחלט במועצה היה של תומכי הרפורמות של פיוטר הגדול. בהתאם להחלטות שהתקבלו, הסנאט הפך לכפוף למועצה, וחברי הסנאט החלו להישבע אמונים לצאר ולהנחיות המועצה. נאסר להוציא צו שאינו חתום על ידי הצאר וחברי המועצה. בהתאם לצוואתה של יקטרינה, בטרם הגעת פיוטר השני לבגרות הועבר כל השלטון במדינה למועצה. המועצה יכלה לקבל החלטות בכל תחום, למעט שינוי סדר העברת השלטון ובחירת יורש העצר. תוך מספר שנים השתנה הרכב המועצה באופן מהותי: פיוטר טולסטוי הודח לאחר מאבקי שליטה עם אלכסנדר מנשיקוב; אלכסנדר מנשיקוב עצמו הודח במהלך שלטונו של פיוטר השני; פיודור אפרקסין נפטר; הדוכס מהולשטיין הפסיק את השתתפותו בישיבות. וכך, מההרכב המקורי נשארו 3 חברים בלבד. בשנת 1730, כאשר נפטר פיוטר השני, 4 מחברי המועצה היו בני משפחת דולגורוקי, ועוד 2 אחים בני גוליצין. קבוצה זו החליטה על כתיבת חוקה למדינה והכנסת הגבלות משמעותיות לשליטת הקיסר. לרעיון זה קמה התנגדות רחבה בקרב האצולה וגם מצד שניים מחברי המועצה – גברייל גולובקין ואנדריי אוסטרמן. בפברואר 1730 קיבלה אנה, קיסרית רוסיה (אשר בעצמה הוזמנה להיות קיסרית על ידי המועצה הסודית העליונה) מכתב, שבו ביקשו ממנה נציגי האצילים שלא לקבל על עצמה את המגבלות שהתגבשו על ידי המועצה. בתמיכת יועצה הקרוב ארנסט בירון, האצולה והצבא, ביטלה הקיסרית את כתב הדרישות של המועצה. בהתאם לצו קיסרי מ-4 במרץ 1730, בוטלה המועצה. תוך זמן קצר, חברי המועצה שתמכו בהטלת מגבלות על שלטון הצאר הוצאו לגמלאות, ובחלקם אף הוצאו להורג. גברייל גולובקין ואנדריי אוסטרמן קודמו לתפקידי מפתח במדינה.
תיבה (מוזיקה)

בתיווי מוזיקלי, תיבה (באנגלית: Bar או Measure) היא מקטע זמן, המוגדר על ידי מספר נתון של פעמות של משך זמן נתון. באופן טיפוסי, קטע מוזיקלי בנוי ממספר תיבות באותו אורך, ובכתב התווים המקובל בימינו, מספר הפעמות בכל תיבה מופיע בראשית היצירה, ליד סימן המשקל (לדוגמה, 3/4). המילה "תיבה" היא התרגום העברי למושגים בשפות שונות, שכולם מקובלים בשימוש בשפת המוזיקה. "באר" הוא המושג הבריטי ואילו "מיז'ר" הוא המושג האמריקאי, ואף כי נהוג להחליף ביניהם בשימוש רגיל, הרי "באר" במובנו המדויק מתייחס רק לקווים המאונכים המגדירים את התיבה, בעוד "מיז'ר" מתייחס לפעמות שבין קווים אלה. לצד שני המושגים האנגלו-סקסיים הללו קיים המושג "טאקט" (Takt) הגרמני, שהיה מקובל בשימוש במשך שנים רבות בישראל. התיבה הראשונה במשקל מלא בתוך יצירה נקראת "תיבה 1". כאשר יצירה מתחילה בקדמה (Auftakt - צליל לא מודגש בסוף תיבה, השייך למעשה לתיבה הבאה) "תיבה 1" תהיה התיבה הבאה אחריה. בתמונה השמאלית למטה מוצגים קווי תיבה שונים - משמאל לימין: קו רגיל המפריד בין תיבה לתיבה; קו כפול, המציין סיום קטע והתחלת קטע חדש; קו סיום; התחלת קטע עם סימן חזרה; סיום קטע עם סימן חזרה; קו המציין סיום עם חזרה והתחלה עם חזרה. ערך זה הוא קצרמר בנושא שירים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קומו (פירושונים)

האם התכוונתם ל... קומו – עיר בצפון-מערב איטליה אגם קומו – אגם על גבול איטליה-שווייץ קומו (נפה) – נפה בצפון-מערב איטליה אישים: פרי קומו – זמר ואיש טלוויזיה אמריקאי-איטלקי קום
קצב (מוזיקה)

קֶצֶב (באנגלית: Rhythm; לקוח מיוונית: ῥυθμός, ריתמוס) הוא מושג המתאר כל סוג של חזרה, במרווחי זמן קבועים או משתנים, ומהווה מושג יסודי במוזיקה ובריקוד. המושג מתייחס למכלול המקיף את כל יחסי הזמן במוזיקה, ומורכב ממִשְׁקָל, מִקְצָב ומִמִפְעָם. מושג הקצב נוגע במתמטיקה, בפילוסופיה ובפסיכולוגיה. משקל בשירה משקל במוזיקה מפעם (טמפו) מדיה וקבצים בנושא קצב בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שמעון הראשון

שמעון הראשון בן חוניו הראשון היה כהן גדול מבית חוניו בתקופת בית שני. שחי במחצית השנייה של המאה הרביעית לפנה"ס ובתחילת המאה השלישית לפנה"ס. יש הרואים בו את "שמעון הצדיק" המוזכר רבות בכתבי חז"ל. שמעון הראשון היה סבו של שמעון השני, ונכדו של יַדּוּעַ. יחוסו של יַדּוּעַ מוזכר מפורשות במקרא כמתייחס למשפחת הכהונה של בית צדוק. וְיֵשׁוּעַ הוֹלִיד אֶת יוֹיָקִים, וְיוֹיָקִים הוֹלִיד אֶת אֶלְיָשִׁיב, וְאֶלְיָשִׁיב אֶת יוֹיָדָע. וְיוֹיָדָע הוֹלִיד אֶת יוֹנָתָן, וְיוֹנָתָן הוֹלִיד אֶת יַדּוּעַ. — ספר נחמיה, פרק י"ב, פסוקים י'–י"א בתו של שמעון הראשון נישאה לטוביה מבית טוביה, אביו של יוסף בן טוביה. כשנפטר שמעון היה בנו חוניו השני צעיר לימים ולכן לא התמנה לתפקיד הכוהן הגדול, את שמעון ירש אלעזר אחיו, ולאחר שהוא נפטר, נמסר התפקיד לדודו מנשה. רק לאחר פטירתו התמנה חוניו לתפקיד. יוסף בן מתתיהו, בחיבורו "קדמוניות היהודים" (סוף המאה ה-1 לספירה), מזהה את שמעון הראשון כ"שמעון הצדיק" (ולא את נכדו, שמעון השני): "כשנפטר חוניו הכוהן הגדול ירש אותו שמעון בנו, שנקרא גם הצדיק, משום יראת־שמים שבו ואהבתו לבני עמו. ומשמת זה והניח אחריו בן תינוק ששמו חוניו, קיבל את הכהונה הגדולה אלעזר אחיו". "משמת אלעזר נטל מנשה את הכהונה הגדולה, ומשהוציא זה את חייו קיבל את המשרה אחריו חוניו בנו של שמעון הקרוי צדיק: שמעון היה אחיו של אלעזר". שמעון הצדיק שמעון הצדיק מאמר של ד"ר אורי אמיתי על זיהויים של שני שמעון כשמעון הצדיק היסטוריה של ארץ ישראל התקופה ההלניסטית ומדינת החשמונאים, עורך מנחם שטרן, יד יצחק בן-צבי, 1981, עמ' 105 יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 12, פרק ב, פסקה ה, סעיפים 43–44. יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 12, פרק ד, פסקה א, סעיף 157. ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סומליה במשחקים האולימפיים

סומליה משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת מינכן (1972). היא נעדרה מהמשחקים שלוש פעמים: ב-1976 השתתפה בחרם האפריקאי על אולימפיאדת מונטריאול, בעקבות סירובו של הוועד האולימפי הבינלאומי להשעות מהמשחקים את ניו זילנד, שנבחרת הרוגבי שלה קיימה משחק מול נבחרת דרום אפריקה בזמן שלטון האפרטהייד; ב-1980 השתתפה בחרם שהובילה ארצות הברית על אולימפיאדת מוסקבה בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן; ב-1992 נעדרה מאולימפיאדת ברצלונה (1992) בשל מלחמת האזרחים שפרצה בה. על אף שמלחמת האזרחים עודה נמשכת, ואין ממשל מרכזי מסודר במדינה, הצליחה סומליה לשלוח ספורטאים למשחקים הבאים. בדרך כלל שולחת סומליה משלחות מעוטות משתתפים, שהישגיהם נמוכים. יוצא דופן בהקשר זה הוא האתלט עבדי בילה, שהגיע למקום השישי בריצת 1500 מטר באולימפיאדת אטלנטה (1996). סומליה מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף. סומליה במשחקים האולימפיים לנוער מדיה וקבצים בנושא סומליה במשחקים האולימפיים בוויקישיתוף אתר הוועד האולימפי הסומלי הלאומי
נפת חיפה

נפת חיפה היא נפה במחוז חיפה במדינת ישראל. הנפה קרויה על שם חיפה שהיא העיר הגדולה בנפה. בשטח הנפה מתגוררים 606,800 איש וגודלה הוא 294 קמ"ר, מעל 45% מתושבי הנפה מתגוררים בעיר הגדולה שבה ובירתה חיפה, ולצידה אזור הקריות, וכלל ישובי מפרץ חיפה, ואזור העיר חדרה. בנפה מתגוררים יהודים, מוסלמים, נוצרים, דרוזים, בדואים ואף בהאיים. מדיה וקבצים בנושא נפת חיפה בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ארנסט גומבריך

סר אֶרְנְסְט הנס יוסף גוֹמבְּריך (בגרמנית: Ernst Hans Gombrich;‏ 30 במרץ 1909, וינה – 3 בנובמבר 2001, לונדון) היה חוקר תולדות האמנות יהודי יליד אוסטריה, שימש כמנהל במכון ורבורג בלונדון. זכה לפרסום עולמי בזכות ספריו הנודעים "היסטוריה של העולם לצעירים מכל הגילים" ו"קורות האמנות". אֶרְנְסט הנס יוסף גוֹמבְּריך נולד ב-30 במרץ 1909 בווינה למשפחה יהודית משכילה. אביו קרל היה עורך דין ואימו ליאוני מבית הוֹק הייתה פסנתרנית מפורסמת. בשנים 1928–1933 למד באוניברסיטת וינה תולדות האמנות וארכאולוגיה קלאסית לדוקטורט. ערב מלחמת העולם השנייה, עזב את אוסטריה עקב רדיפת היהודים לאנגליה שם עבד כעוזר מחקר במכון ורבורג. במשך שש שנות מלחמת העולם השנייה, שימש כמתרגם שידורי רדיו בשפה הגרמנית לאנגלית עבור ה-BBC. בסיום המלחמה שב לעבודתו במכון ורבורג. שנתיים לאחר שקיבל אזרחות בריטית בשנת 1947 מונה למנהל המכון. קורות האמנות (מאנגלית: חנוך קלעי ואריה לרנר), תל אביב: עם עובד, תשט"ז 1955. (מהדורה ב: תשכ"ה 1964). קורות האמנות (תרגמו מאנגלית: חיים עדיני (=אריה חשביה) וחנוך קלעי), תל אביב: עם עובד, תשמ"ב-1981. (מהדורה נוספת: תשנ"ד-1993). סוס עץ, או, שורשי הצורה האמנותית: שתי מסות באסתטיקה (מאנגלית: ברוריה בן ברוך; מבוא: אברהם רונן), תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשמ"ד-1983. אמנות ואשליה: הפסיכולוגיה של הייצוג התמונתי (מאנגלית: דפנה לוי; עריכה מדעית: מנחם ברינקר), ירושלים: כתר, 1988. (מהדורה נוספת: 1990). היסטוריה של העולם לצעירים מכל הגילים (תרגם מגרמנית: דן תמיר), תל אביב: ספרי עליית הגג, תש"ע-2009. רשימה חלקית: נורמה וצורה: מחקרים על אמנות הרנסאנס (1966). בחיפוש היסטוריה של התרבות (1969). דימויים סמליים: עוד מחקרים על אמנות הרנסאנס (1972). אמנות, תפיסה ומציאות (1979). על אודות הסדר (1979). הדימוי והעין (1981). הרהורים על תולדות האמנות: דעות וביקורות (1986). העדפת הפרימיטיבי: אפיזודות בתולדות הטעם המערבי והאמנות המערבית. (2002; ספרו האחרון שפורסם לאחר מותו) מיתוס העין התמימה מדיה וקבצים בנושא ארנסט גומבריך בוויקישיתוף תולדותיו חייו באתר "מילון של היסטוריוני אמנות" (באנגלית) הספר "היסטוריה של העולם לצעירים מכל הגילים", באתר "טקסט" אבנר שפירא, הספר שיגרום לילדים לאהוב היסטוריה, באתר הארץ, 20 בדצמבר 2009 biography/Ernst-H-Gombrich ארנסט גומבריך, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ארנסט הנס יוסף גומבריך (1909-2001), דף שער בספרייה הלאומית ארנסט גומבריך, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ארנסט גומבריך, באתר MusicBrainz (באנגלית) ארנסט גומבריך, באתר Discogs (באנגלית) קיבל תואר אבירות ממלכת אנגליה.
פיליפ

האם התכוונתם ל... פיליפ, דוכס אדינבורו – בעלה המנוח של אליזבת השנייה מלכת הממלכה המאוחדת ואביו של יורש כס מלכות בריטניה הנסיך צ'ארלס, הנסיך מוויילס. לשעבר, נסיך יוון ודנמרק, נודע גם בשם הנסיך פיליפ פיליפ, דוכס אנז'ו – מלך ספרד בין השנים 1700 ל-1746 פיליפ, הנסיך מאוילנבורג – מדינאי, דיפלומט ואיש ציבור גרמני בתקופת האימפריה הגרמנית, בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 פיליפ, מלך הבלגים – מלך בלגיה פליפה החמישי, מלך ספרד – מלך ספרד בין השנים 1700 ל-1746, ידוע גם כפיליפ דוכס אנז'ו או כפיליפ החמישי, מלך ספרד פיליפ החמישי, מלך צרפת – מלך צרפת מ־1317 עד 1322, בן לשושלת הקפטיאנית פליפה הראשון, מלך קסטיליה – מלך קסטיליה ונכלל כיום ברשימת מלכי ספרד. הוא היה הראשון מבני בית הבסבורג ששלט על קסטיליה, והיה למשך תקופת מה גם מלך לאון וגרנדה. מכונה גם פיליפ היפה או פליפה היפה פיליפ הראשון, מלך צרפת – בן לשושלת הקאפטינגית, מלך על צרפת מ-1060 עד 1108 פיליפ הראשון, רוזן הסן – רוזן (לאנדגרף) ושליט הסן בין 1509 ל-1567 ונחשב לאחד מהמנהיגים הפוליטיים החשובים ביותר בתקופת הרפורמציה והרנסאנס בגרמניה, מכונה לעיתים פיליפ האצילי וגם פיליפ הראשון מהסה פיליפ הרביעי, מלך צרפת – בן לשושלת הקאפטינגים, מלך על צרפת מ-1285 עד 1314, המכונה פיליפ היפה פיליפ השישי, מלך צרפת – ראשון למלכי שושלת ולואה, מלך על צרפת מ-1328 עד 1350. בנם של הדוכס שארל מולואה, (אחיו הצעיר של פיליפ הרביעי), ושל מריה מסיציליה-נפולי, מכונה פיליפ בר המזל פיליפ השלישי, דוכס בורגונדיה – דוכס בורגונדיה מ-1419 עד 1467, מכונה פיליפ הטוב וגם פיליפ השלישי מבורגונדיה פיליפ השלישי, מלך צרפת – בן לשושלת הקאפטינגים, מלך על צרפת מ-1270 עד 1285, מכונה פיליפ הנועז פיליפ השני, דוכס בורגונדיה – דוכס בורגונדיה מ-1363 עד 1404, ידוע גם כפיליפ האמיץ פיליפ השני, מלך צרפת – פיליפ אוגוסט, נולד כבנו של המלך לואי השביעי פליפה השני, מלך ספרד – פיליפ השני מלך ספרד, המלך הראשון של ספרד כחצי האי ההיספני כולו (שלט 1556–1598), נאפולי וסיציליה (1554–1558), ומלך פורטוגל כפיליפה הראשון (1580–1598) פיליפ ממונפורט – אציל צלבני ממוצא צרפתי שנולד בצידון פיליפ סטנהופ, הרוזן הרביעי מצ'סטרפילד – מדינאי מטעם המפלגה הוויגית ואינטלקטואל בריטי, היה מן הבריטים החשובים בתקופת ההשכלה שם משפחה: אדיס דה פיליפ – מייסדת האופרה הישראלית אנדרה פיליפ – מדינאי וכלכלן צרפתי ז'ראר פיליפ – שחקן צרפתי מירוסלב פיליפ – שחמטאי צ'כי מנחם פיליפ – במאי קולנוע ישראלי פטק פיליפ – יצרן שעונים שווייצרי פליפה אישים ששמם הפרטי הוא פיליפ
רחוב רבי עקיבא

רחוב רבי עקיבא הוא הרחוב הראשי של בני ברק, המשמש כמרכז העסקים הראשי של העיר, ברוח חרדית המתאימה לאופי העיר. במובנים רבים הרחוב מסמל את התרבות וחיי הקהילה בבני ברק. הרחוב קרוי על שם התנא רבי עקיבא, שהתגורר בעיר בני ברק הקדומה (שעל פי ההשערה, הייתה באזור מחלף מסובים), כמובא בהגדה של פסח: "מַעֲשֶׂה בְּרַבִּי אֱלִיעֶזֶר וְרַבִּי יְהוֹשֻׁעַ וְרַבִּי אֶלְעָזָר בֶּן עֲזַרְיָה וְרַבִּי עֲקִיבָא וְרַבִּי טַרְפוֹן שֶׁהָיוּ מְסֻבִין בִּבְנֵי בְרַק, וְהָיוּ מְסַפְּרִים בִּיצִיאַת מִצְרַיִם כָּל אוֹתוֹ הַלַּיְלָה עַד שֶׁבָּאוּ תַלְמִידֵיהֶם וְאָמְרוּ לָהֶם: רַבּוֹתֵינוּ, הִגִּיעַ זְמַן קְרִיאַת שְׁמַע שֶׁל שַׁחֲרִית" הרחוב חוצה את העיר ממערב למזרח. הוא מתחיל במפגש עם כביש 481 (דרך ז'בוטינסקי) וממשיך למרכז בני ברק. שיאו ב"גן ורשה", הקרוי על שם יהודי גטו ורשה שנספו בשואה. בהמשך נפגש הרחוב ברחוב הרב שך, שם ממוקם בית הכנסת איצקוביץ' (ראו להלן), ומיד לאחריו נקודת המפגש עם רחוב חזון איש. רחוב רבי עקיבא מסתיים בנקודת המפגש של הרחובות אהרונוביץ-כהנמן (לשעבר רחוב השומר) ורוזנהיים, בואכה שכונת רמת אהרון שבמזרח העיר. לאורך כל הרחוב מתפצלים ממנו רחובות ושכונות. רחוב רבי עקיבא היה רחובה הראשון והמרכזי של בני ברק החדשה, מאז הקמתה בשנות ה-20 של המאה ה-20. הרחוב היה הראשון שנסלל במושבה בשנות ה-30. באמצע שנות ה-50, אפשרה תוכנית בניין העיר של בני ברק את בנייתם של בניינים רבים בני חמש קומות לאורך הרחוב, והוא שינה את פניו. הרחוב מכיל בעיקר חנויות ודוכני מזון, בנקים, מרפאות, מספרות לגברים, סלוני פאות, חנויות ביגוד, חנויות כל-בו, ספרים ותשמישי קדושה, וכן מספר מוסדות ציבור ובתי כנסת, ובכללם בית הכנסת הגדול. בעבר שכנו במרכז רחוב רבי עקיבא המסעדה "תפארת", מפעל "דובק" ובית ההסתדרות, וכיום הוקמו על שטחם מתחמי חנויות ומסחר. עם המוסדות הנמצאים ברחוב נמנה בית כנסת איצקוביץ', המהווה את מתחם השטיבלאך הגדול והמפורסם בארץ. יש בו שתי קומות, הקומה הראשונה מכילה חמישה אולמות תפילה בהם מתפללים מדי יום אלפי עוברים ושבים. בשנת 2015 נוספה עוד קומה תת-קרקעית אשר בה עוד שבעה אולמות תפילה. התחבורה ברחוב מרכזית וצפופה. כאמור, הרחוב מתחיל בכניסה לבני ברק מכיוון כביש 481, ומסתיים ברחוב כהנמן-אהרונוביץ. ולכל אורכו ישנם עומסי תנועה לאורך רוב שעות היום. בבני ברק אין תחנה מרכזית למרות היותו של הציבור החרדי משתמש קבוע בתחבורה הציבורית, מסיבה זו ובמיוחד מתוקף היותה של בני ברק ריכוז חרדי מהחשובים בארץ, ברחוב עוברים קווי אוטובוס עירוניים ובינעירוניים רבים לאורך כל שעות היום. הדבר גורם לעומסי תנועה כבדים. ולזיהום אוויר רב ברחוב כתוצאה מהאוטובוסים הרבים העוברים ברחוב. באוגוסט 2016 קיבלה מועצת העיר החלטה לפיה יהפכו חלקים מרחוב רבי עקיבא לנתיב תחבורה ציבורית, במטרה להקל על העומס התחבורתי ברחוב. רחוב רבי עקיבא בקטע הסמוך ל"גן וורשה", 12/10 בניין בית הכנסת המרכזי השוכן ברחוב רבי עקיבא רחוב רבי עקיבא סגור בשבת לכלי רכב מדיה וקבצים בנושא רחוב רבי עקיבא בוויקישיתוף הדי בני-ברק, הצופה, 20 באוגוסט 1956. איתי גדסי, מהפכת תחבורה בבני ברק: רחובות ראשיים יהפכו לנת"צים, באתר קול חי, 11 באוגוסט 2016
פרץ הכהן

רבי פרץ בן יצחק הכהן (רבנו פרץ, או הרפ"ך; ה'ס"ה 1304 - ה'ק"ל, 1370) היה מגדולי חכמי ספרד במאה ה-14, רבם של הר"ן ושל הריב"ש, כתב פירוש על התלמוד וספר דרשות בקבלה. רבי פרץ נולד בפרובאנס בתחילת המאה ה-14. את תורתו למד מאביו רבי יצחק בן יהודה הכהן. אביו רבי יצחק היה ניכר בדורו כתלמיד חכם ועניו, ונהג לחתום את איגרותיו "יצחק העלוב בן הרב יהודה הכהן". עדות על גדולתו בתורה מוזכרת בכתבי דוד בן שמואל מאישטילא (מחבר "ספר הבתים" על המשנה תורה לרמב"ם) שקוראהו "קדוש ה' מכובד מורנו רב יצחק הכהן מנוואשקה" מאנוסק (צר'). בבגרותו שימש רבי פרץ כדיין ומורה הלכה בטולידו. רבי פרץ הכהן התחיל לכתוב את פירושיו על התלמוד בגיל 22. פירושיו על התלמוד הידועים לנו היום הם על ארבע מסכתות בלבד (שבת, עירובין, נזיר, וסנהדרין). יש הטוענים שרבי פרץ חיבר פירושים על כל המסכתות, אלא שאלו אבדו. הוא רגיל להביא בפירושיו את דברי אביו כהקדמה, ולאחר מכן לדקדק ביותר בלשון התלמוד כדי להעלות את חידושיו. הרב יצחק אריאלי משער שחידושי הרשב"א על מסכת מנחות הם מרבי פרץ. חיבור נוסף של רבי פרץ הוא ספר מערכת האלהות הכולל דרשות קבליות על התורה. לא ברור האם דרש אותן בבית כנסת או בפורום מצומצם יותר, ובכל מקרה אלו דרשות מעמיקות אשר אין להבינן ללא ידיעה קבלית מוקדמת. אחד ממאפייני החיבור הוא הגדרה והשוואה של כל פרט מהחטאים בכלל התורה (לדוגמה חטא עץ הדעת, דור המבול, דור הפלגה, אנשי סדום, קורח ועדתו ועוד), והבנתם כבאים מאותו מקור ספציפי של רע, עם מטרה להגיע אל כוונה שווה - פירוד אלהות מן העולם. ספרו מצוטט על ידי רבי יוסף קארו. המפורסם מבין חבריו הוא רבנו נסים, שהתייחס אליו בידידות וקרבה ואף עזר לו להגיע לברצלונה. יש אומרים שהר"ן התייחס אליו כמעט כתלמיד אל רבו, כעולה מכך שכינהו "מורנו הרב הכהן הגדול". בשנת ה'קי"ז נקראו שניהם על ידי מלך ספרד, ככל הנראה פדרו הרביעי, מלך אראגון, לפסוק דין-תורה בעניין ירושה. תלמיד ידוע של ר' פרץ הוא הריב"ש (ר' יצחק בר ששת), אשר מרבה בכתביו לשבח ולתאר את גדולת רבו. מרדכי מרגליות (עורך כללי), "פרץ הכהן", אנציקלופדיה לתולדות גדולי ישראל, תל אביב: י' צ'צ'יק, תש"ו, עמ' 1214-1212, באתר היברובוקס מערכת האלהות, מנטובה ה'שי"ח, באתר היברובוקס טקסט (בלבד) של הספר מערכת האלהות כתב יד, מערכת האלוקות, מוסקבה, מאה 14, בפרויקט "כתיב" באתר הספרייה הלאומית פרץ בן יצחק הכהן, מברצלונה, דף שער בספרייה הלאומית ראו הקדמת משה הכהן בלוי להקדמת ספרו "שיטת הקדמונים" על מסכת נזיר. מערכת האלהות. ראו בית יוסף אורח חיים סימן כח: "כתוב בספר מערכת האלהות שצריך לחלוץ תפילין של ראש מעומד". ספר מקורות ומחקרים, עמ' קעז. יצחק בער, תולדות היהודים בספרד הנוצרית. שו"ת הריב"ש סימנים רפ, שפז, תעו.
מייקל פולאני

מייקל פולאני (בהונגרית: Polányi Mihály;‏ 11 במרץ 1891, בודפשט – 2 בפברואר 1976, נורת'האמפטון, אנגליה) היה רופא ומדען רב-תחומי הונגרי יהודי, שהתנצר. הוא פעל מספר שנים בגרמניה ואחר כך באנגליה ומחקריו והגותו היו בתחומי הכימיה הפיזיקלית, הכלכלה והפילוסופיה. הוא כיהן כפרופסור באוניברסיטת מנצ'סטר. פולאני נולד למשפחה יהודית בבודפשט (משפחת פולאני). אביו היה מהנדס ויזם מסילות ברזל. אמו ניהלה סלון ספרותי שהיה ידוע בחוגים האינטלקטואליים של בודפשט. אחיו קרל פולאני היה כלכלן פוליטי ידוע. פולאני סיים לימודי רפואה באוניברסיטת בודפשט ב-1913. לאחר מכן החל בלימודי כימיה באוניברסיטה הטכנית של קרלסרוהה. לימודים אלו הופסקו עם גיוסו כרופא צבאי בצבא האוסטרו-הונגרי במהלך מלחמת העולם הראשונה. עם שחרורו המשיך את לימודיו באוניברסיטת בודפשט; תיזת הדוקטורט, שאותה סיים ב-1917, הייתה בכימיה פיזיקלית. לאחר תקופת הוראה בבודפשט חזר לקרלסרוהה. ב-1920 עבר לברלין, שם קיבל את ניהול המחלקה לכימיה של סיבים במכון המחקר על שם הקיסר וילהלם (Kaiser Wilhelm Institut). ב-1923 עבר למכון למחקר הכימיה הפיזיקלית ואלקטרוכימיה על שם הקיסר וילהלם. בשנת 1933, בעקבות עליית הנאצים לשלטון, היגר פולאני לאנגליה. הוא הוזמן על ידי אוניברסיטת מנצ'סטר לכהן כראש המחלקה לכימיה פיזיקלית, תפקיד בו כיהן עד 1948. במהלך השנים שינה פולני את תחומי התעניינותו מכימיה לכלכלה ולפילוסופיה, ולכן בשנת 1948 הקימה אוניברסיטת מנצ'סטר, במיוחד למענו, קתדרה למדעי החברה, בה כיהן עד 1958. בשנת 1958 הוא פרסם ספר פילוסופי תוך שיתוף פעולה עם מרג'ורי גרנה ב-1921 נישא למגדה קמני, כימאית הונגרייה. הנישואין היו בטקס נוצרי-קתולי, לאחר שפולאני הוטבל לדת הקתולית. לזוג נולדו שני בנים: ג'ורג' (יליד 1922), כלכלן, וג'ון (יליד 1929), חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1986. פולאני הוא דודה של אמנית הקרמיקה אווה צייזל. 1944 - חבר בחברה המלכותית של לונדון 1958 - חבר כבוד של קולג' מרטון באוקספורד (Honorary Fellow of Merton College-Oxford) 1962 - חבר כבוד של האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית מדיה וקבצים בנושא מייקל פולאני בוויקישיתוף מייקל פולאני, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה ביוגרפיה מאת Mary Joe Nye (באנגלית) מיכאל פולני (1891-1976), דף שער בספרייה הלאומית "Michael Polanyi and Jewish Identity", ספטמבר 2005 "John Polanyi Biography" https://www.nytimes.com/2009/03/29/science/29grene.html?partner=rss&emc=rss
יונתן גרסל

יונתן גרסל (באנגלית: Jonathan Gressel) (נולד ב-30 באוקטובר 1936) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה למדעי הצמח במכון ויצמן למדע, חתן פרס ישראל בחקר החקלאות ומייסד חברת TransAlgae. גרסל נולד בארצות הברית ועלה לישראל כנער בשנת 1950. בסיום לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון החקלאי בפרדס חנה-כרכור חזר לארצות הברית ולמד תואר ראשון באוניברסיטת המדינה של אוהיו ותואר שני ודוקטורט באוניברסיטת ויסקונסין. לימודיו עסקו במגוון תחומים בחקלאות, ביוכימיה ופיזיולוגיה של הצמח. בשובו לישראל השתלם בבתר-דוקטורט במחלקה לביוכימיה במכון ויצמן למדע, תחת פרופסור מרדכי אברון, ולאחר מכן במחלקה לגנטיקה של צמחים. כחבר סגל מכון ויצמן למדע התקדם גרסל לדרגת פרופסור מן המניין. במסגרת עבודתו המחקרית פורסמו על ידו עד 2010 למעלה מ-300 מאמרים ושלושה ספרים, וכן חמישה ספרים נוספים בעריכתו. מחקריו נגעו בתחום ויסות מערכות ביולוגיות והתמקדו בפריחה ובנביגה. גרסל התמקד בחקר הדברה ועסק במודלים התפתחותיים של עמידות, לשם עמידות גידולים חקלאיים וצמצום עמידותם של עשבים. בין מחקריו הוא עסק בקטילת טפילים דוגמת עלקת וסטריגה. לצד תפקידיו האקדמיים הוא היה פרופסור אורח באוניברסיטאות שונות בעולם ובשנת 2008 היה ממייסדי חברת "TransAlgae", בה שימש מדען ראשי ומחקריו כיום (2010) מתמקדים בה בביות אצות חד-תאיות והתאמתן למי ים המועשרים בדשן ופחמן דו-חמצני לשם הפקת תוצרת מהן. בנושאי התמחותו ייעץ לחברות ביוטכנולוגיה, הבנק העולמי וממשלות בעולם. גרסל נבחר לראשות האגודה הבינלאומית לעשבים רעים, כיהן כיו"ר האגודה הישראלית למדע העשבים הרעים וחבר כבוד באגודה האמריקאית. כן הוא כיהן כיו"ר "האגודה הישראלית לתרביות רקמה וביולוגיה מולקולרית". בשנת 2010 הוכרז גרסל כזוכה בפרס ישראל לחקר החקלאות על היותו "מומחה בעל שם עולמי בביוטכנולוגיה של צמחים, פורץ דרך בחקר המנגנונים המולקולריים המאפשרים הדברת עשבים בחקלאות ובעל תגליות המיושמות בארץ ובעולם". מדיה וקבצים בנושא יונתן גרסל בוויקישיתוף יונתן גרסל, באתר פרס ישראל פרס ישראל מוענק לפרופ' יונתן גרסל, אתר מכון ויצמן למדע (באנגלית)
קאראגוז

קאראגוז (בטורקית Karagöz - "עין שחורה") הוא כינוי לז'אנר של תיאטרון צלליות בטורקיה. קאראגוז והאג'יוואט (Hacivat) הם שני גיבורים של תיאטרון צלליות הטורקי הפופולרית בתקופה העות'מאנית. שתי הדמויות הם טיפוסים הפוכים זה מזה באופיים. קאראגוז מייצג את הטיפוס העממי והמחוספס, חסר השכלה, אנאלפבית, אבל בעל חכמת רחוב ופקיחות, בעד שהאג'יוואט הוא טיפוס עדין, המייצג את השכבה המשכילה, האינטלקטואלית ודובר בשפה גבוהה בטורקית עות'מאנית. מחזות בהשתתפות הדמויות נפוצים במיוחד במהלך חודש הרמדאן. לפני תחילת השימוש ברדיו ובקולנוע, היו המחזות בהשתתפותם לאחת מצורות הבידור הפופולריות בטורקיה. כיום דעכה הפופולריות שלהם כבידור המוני, והם מופיעים בעיקר כדמויות בהצגות ילדים. הקאראגוז היה מוכר היטב באזור טורקיה במהלך המאה ה-16, אולם מצבו המפותח בתקופה זו הביא היסטוריונים למסקנה שראשיתו של תיאטרון זה מוקדמת בהרבה. ידוע כי הקאראגוז התפשט מאזור סוריה לצפון אפריקה ולאיי יוון. אמני הקאראגוז היו מבוקשים מאוד בחצר הסולטאן ובמקומות נוספים, ועם התפתחותה של האמנות התארגנו מבצעיו לגילדה מאורגנת. מכיוון שרק מסגרת ההצגה תוכננה בכתב, היה מקום להרבה מאוד שנינות מאולתרת, ומופעי הקאראגוז היו בהכרח סאטיריים. עם הגעתם של סרטי הקולנוע למזרח התיכון, איבד הקאראגוז את מקומו המרכזי בתרבות, וההופעות הצטמצמו בהדרגה עד שהפכו מוגבלות בעיקר לחודש הרמדאן. מדיה וקבצים בנושא קאראגוז בוויקישיתוף קאראגוז, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אמנות אסלאמית - ריקוד ותאטרון, באתר בריטניקה ערך זה הוא קצרמר בנושא תרבות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.