laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
סידני גוטיירס

סידני גוטיירס (באנגלית: Sidney McNeill Gutierrez;‏ נולד ב-27 ביוני 1951, אלבקרקי) הוא טייס קרב ואסטרונאוט לשעבר בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א. סידני גוטיירס נולד בעיר אלבקרקי שבמדינת ניו מקסיקו. בשנת 1973 הוא סיים לימודי תואר ראשון בהנדסת אווירונאוטיקה באקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית. בהמשך הוא עשה תואר שני במנהל באוניברסיטת ובסטר. גוטיירס השתתף בתחרויות צניחה רבות. לאחר סיום הלימודים גוטיירס סיים קורס טיס. עד לשנת 1977 הוא היה מדריך במטוס "T-38 טאלון". בשנת 1978 הוא הועבר ליחידת מבצעית והיה טייס מקדונל דאגלס F-15 איגל. בשנת 1981 גוטיירס סיים קורס טייסי ניסוי. הוא היה מעורב בבדיקות של מטוס ג'נרל דיינמיקס F-16 פייטינג פלקון. בסך הכל הוא ביצע כ-4500 שעות טיסה בכ-30 סוגי כליי טייס. בשנת 1984 גוטיירס נבחר ליחידת האסטרונאוטים של נאס"א. הוא היה בצוות קרקע של מספר משימות. בשנת 1991 הוא השתתף במשימת STS-40 כטייס של מעבורת החלל אטלנטיס (בריאן או'קונור היה מפקד צוות). המשימה פעלה לפי תוכנית שכללה בעיקר ניסויים בתחום ביולוגיה. במשימת STS-59 בשנת 1994 הוא היה מפקד צוות של מעבורת החלל אנדוור. צוות פעל לפי תוכנית שכללה בעיקר בחקר כדור הארץ. בשנת 1994 גוטיירס פרש מנאס"א, חזר לעיר בה נולד והצטרף לצוות של Sandia National Laboratories שהיא מעבדה לאומית למחקרים בתחומים שונים. הוא כיהן במעבדה בתפקידים ניהוליים שונים. בשנת 2015 הוא פרש מ-SNL ומונה ליושב ראש של Rocket Crafters. מדיה וקבצים בנושא סידני גוטיירס בוויקישיתוף קורות חיים
פאבל ברולוב

פאבל ברולוב (ברוסית: Павел Брюллов;‏ 29 באוגוסט 1840 – 16 בדצמבר 1914) היה צייר נוף רוסי ופרופסור לארכיטקטורה. אביו, אלכסנדר ברולוב, היה פרופסור לארכיטקטורה באקדמיה הקיסרית לאמנויות ודודו היה הצייר קארל בריולוב. הוא למד במקור פיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטת סנט פטרסבורג, והפך למועמד ב-1863. במקביל (מ-1861 עד 1864) הוא למד שיעורי אדריכלות באקדמיה, אצל קונסטנטין תון, אנדריי סטקנשניידר, דייוויד גרים ואביו. ב-1864 סיים את לימודיו בדרגת "אמן תואר שלישי". בסיום לימודיו יצא לאירופה, וביקר באיטליה, צרפת ואנגליה. בפריז, הוא השתתף בשיעורים של לאון בונה באקול דה בו-ארט. בשנת 1870, לציורו "אחרי העבודה" הוענקה מדליה באקדמיה הקיסרית. מ-1872 ועד מותו, הוא היה חבר בהנודדים, שימש כגזבר וחבר הנהלה שלהם. בשנת 1883, הוא הפך לחבר מן המניין באקדמיה, וכיהן במועצת המנהלים לאחר 1904. מ-1897 עד 1912, הוא היה אוצר המחלקה לאמנות במוזיאון הרוסי. אביב מרפסת באלג׳יר הדרך לים, אלג׳יר נוף עם נהר מאוכזבת מדיה וקבצים בנושא פאבל ברולוב בוויקישיתוף Брюлловъ (Павелъ Александровичъ)", Энциклопедический словарь (Brockhaus and Efron Encyclopedic Dictionary), edited by I. E. Andreyev, Saint Petersburg, 1891, Vol.IV, supp.A "Босъ — Бунчукъ" Y. D. Minchenkov, "Брюллов Павел Александрович", Воспоминания о передвижниках (Memoirs of the Peredvizhniki), Moscow, АСТ-Пресс (2010)
גילפורד

האם התכוונתם ל... ג'ק גילפורד – שחקן אמריקאי דורותי מ. גילפורד – סטטיסטיקאית אמריקנית זאק גילפורד – שחקן אמריקאי
רימה בריילובסקאיה

רימה בריילובסקאיה (באנגלית: Rimma Brailovskaya;‏ 14 באפריל 1877 – 28 בספטמבר 1959) הייתה ציירת רוסית. היא עבדה בציור נופים וציורי ז'אנר תוך שימוש בצבעי מים וטמפרה. היא גם עבדה ביצירת רקמה ועבודות בד. היא הייתה שותפה בתפוצה הרוסית באיטליה. בריילובסקאיה הייתה בתו של גנרל. ב-1898 נישאה לאמן ליאוניד בריילובסקי, שחי במוסקבה. ידועה כאמנית עצמאית, השתתפה יחד עם בעלה בביצוע פרויקטים משותפים. בשנת 1900 לימדה אמנות באוניברסיטת סטרוגנוב מוסקבה לאמנות ותעשייה. ב-1918 היגרה משפחת בריילובסקי, תחילה לקונסטנטינופול ולאחר מכן לבלגרד; משנת 1925 הם התיישבו ברומא. בריילובסקאיה ובעלה היו אורתודוקסים רוסים והצטרפו לכנסייה הקתולית. בני הזוג היו מקורבים לבישופים מישל ד'הרביני, אלכסנדר אבריינוב ואנדריי קטקוב. ב-1933 השתתפה ביצירת המוזיאון לאמנות דתית רוסית ב"הקהילה לכנסיות המזרחיות בוותיקן", שם חשפו את ציוריו של בריילובסקי מהסדרה "חזונות רוסיה העתיקה". בשנים 1920 עד 1940 הוצגו ציוריה ברוסיקום, קולג' רוסי ברומא, שם לימדה את השפה הרוסית. פעמים בלימוד השפה הרוסית היא השתמשה בשיחות עם המשורר ויאצ'סלב איבנוב, הכומר אלכסנדר סיפיאגין וטטיאנה סוחוטינה-טולסטיה. מדיה וקבצים בנושא רימה בריילובסקאיה בוויקישיתוף Vladimir Kolupaev "Russian artists Leonid and Rimma Brailovsky in Russia and Rome" in Russian in Italy. Italntsy in Russia: the interaction of cultures. St. Petersburg, 2012. pp. 50–78 Rigotti, G. (a cura di) "Leonid e Rimma Brailovskij. Visioni della vecchia Russia | Леонид и Римма Браиловскиe. Видения Cтарой Руси", Congregazione per le Chiese Orientali, Musei Vaticani, Valore Italiano Editore. Città del Vaticano, 2021. ISBN 978-88-97789-92-5 Vladimir Kolupaev "Publications of Russian diaspora about the work of the architect L. Brailovsky in Rome". Proceedings of the conference on the 250th anniversary of the Research Museum of the Russian Academy of Arts, 24–25 November 2008 St. Petersburg.: Arts, 2008.
עין תמיד

עין תמיד (בערבית: עין אלבוירה) הוא מעיין נובע וממוקם בין רכס מחמל לערבה. המעיין מזין פלג קטן. הוא נובע כחצי קילומטר מערבית לדרך העפר שעוברת מעין חצבה דרך עין שחק ומשם לעין רחל בתוך יובלו של נחל חצבה. ערוצו של הנחל מתחתר בשכבות סלעי צור מתקופת הסנון במורדותיו המזרחיים של קמר מחמל. על גבי שכבות סלעי הצור מונחות שכבות חרסית ושכבות עשויות גיר לבן. בסביבות המעיין ופלגו צומח אחו ובו צמחים הידרופוניים כסוף, קנה וסמר. מידע על המעיין מנחם מרקוס, מדריך ישראל החדש: הר הנגב והערבה, כרך 5, ירושלים: כתר, 2001, עמ' 200
ליאוניד בריילובסקי

ליאוניד בריילובסקי (באנגלית: Leonid Brailovsky;‏ 23 במאי 1867 – 7 ביולי 1937) היה אדריכל רוסי, אמן, מעצב, מורה בתפוצה הרוסית באיטליה. נולד ב-1867 בחרקוב במשפחה אורתודוקסית. אביו היה ראש העיר, אמו באה ממשפחת אצילים. בריילובסקי סיים את המחלקה לארכיטקטורה של האקדמיה הקיסרית לאמנויות בשנת 1894 בדרגת אמן באדריכלות. במהלך הכשרה, הוענקו לו פרסים על הצטיינות אקדמית. בשנת 1890 קיבל מדליית כסף קטנה, בשנת 1892 מדליית כסף גדולה, בשנת 1893 מדליית זהב קטנה עבור התוכנית "מלון למבקרים בבירה". לאחר שסיים את לימודיו באקדמיה בשנים 1895–1898 נסע לפריז ורומא. משנת 1898 לימד אדריכלות בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה. בשנת 1899 הצטרף כמורה לאוניברסיטה הממלכתית לאמנויות ותעשייה של סטרוגנוב במוסקבה ושימש כפרופסור בבית הספר, ובשנת 1906 היה חבר בוועדת החינוך. בריילובסקי עבד כאדריכל, אך נודע בעיקר כאמן שיצר ציורים בצבעי מים של חורבות עתיקות, אנדרטאות, עיצוב הפנים של מקדשים וארמונות. בשנות ה-1900 למד והעתיק ציורי פרסקו בכנסיות ירוסלב, רוסטוב ונובגורוד. הוא השתתף בתערוכות של החברה לצבעי מים רוסיים, והיה חבר באגודות רבות נוספות. הוא עסק בעיצוב פנים, ביצע סקיצות של רהיטים וחפצי ברונזה. משנת 1909 עבד בעיקר כמעצב תפאורה במופעים ריאליים בתיאטראות קטנים וגדולים. בשנת 1916 זכה בריילובסקי בתואר אקדמאי. לאחר מהפכת אוקטובר ב-1917 נסע עם אשתו רימה, תחילה ללטביה, ולאחר מכן התגורר בקונסטנטינופול, בלגרד, ובשנת 1925 עבר לרומא. בבלגרד, עבד בתיאטרון המלכותי, והיה חבר באיגוד העובדים של האמנות הרוסית. ב-1933 ייסד את מוזיאון הוותיקן לארכיטקטורה דתית רוסית בקהילת הכנסיות המזרחיות. בשנים 1920 – 1930 יצר סדרת ציורים "חזונות רוסיה הישנה". הציג בערים רבות, ואשתו הציגה שתי תערוכות יחיד בפריז (1930) ובוותיקן (1932). הוא נפטר בשנת 1937 ברומא. עבודותיו נמצאות באוספים מוזיאוניים של גלריית טרטיאקוב, המוזיאון הרוסי, מוזיאון הסורבון בפריז, מוזיאוני הוותיקן ואחרים. הקשר עם מרכז הנצרות העולמי, בא לידי ביטוי בחייהם של בני הזוג בריילובסקי. ליאוניד ורעייתו רימה הגיעו לתובנה של אחדות הכנסייה, ולכן המירו את דתם לכנסייה הקתולית. המעבר גרם להם לאהוב את מולדתם, המקומות הקדושים שלה, התרבות ההיסטורית והרוחנית. בשנת 1932, נערכה תערוכה של 40 ציורים של בריילובסקי המתארים אנדרטאות של אמנות דתית רוסית. אוסף זה נתרם על ידי האפיפיור פיוס ה-11 שהחליט לארגן יחידה מיוחדת של ציור רוסי. בשנת 1933 הציגו האמן ליאוניד ורעייתו רימה בריילובסקיה תערוכה יצירתית ברומא. מידע על אירוע זה פורסם בעיתונות. מדיה וקבצים בנושא ליאוניד בריילובסקי בוויקישיתוף Rigotti, G. (a cura di) "Leonid e Rimma Brailovskij. Visioni della vecchia Russia | Леонид и Римма Браиловскиe. Видения Cтарой Руси", Congregazione per le Chiese Orientali, Musei Vaticani, Valore Italiano Editore. Città del Vaticano, 2021. ISBN 978-88-97789-92-5. Architects Moscow time eclectic, modern and neoclassical (1830–1917): ill. Biographical. Dictionary / State. Scientific-issled. Museum of Architecture. Shchusev etc. – M .: crab, 1998. – S. 40–410. – 320 Nashokin, M. B. Architects Moscow Art Nouveau. Creative portraits . – Publication of the third. – M .: Giraffe, 2005 . – S. 97–98. – 2500 copies.
ההשתלטות

ההשתלטות (באנגלית: The Takeover) הוא סרט דרמה הולנדי משנת 2022 בבימויה של אנמרי ואן דה מונד. הסרט עוסק בהאקרית צעירה אשר נקלעת בלי כוונה למזימת ריגול בינלאומית. מאל בנדיסון (הולי מיי ברוד) היא האקרית הולנדית צעירה בעלת מוסר מפוקפק. לפרנסתה היא עובדת כבודקת תוכנה עבור חברות שונות. חייה מתהפכים כאשר היא מואשמת ברצח על לא עוול בכפה. בזמן שהיא מנסה להבין מי טרח לזייף את הראיות נגדה, היא מגלה שהיא עצמה הפכה למטרה עבור מתנקש מסתורי וחסר רחמים. תוך כדי שהיא נמלטת ממשטרת הולנד ומהמתנקשים גם יחד, היא חושפת מזימת ריגול בינלאומית אשר עלולה לאיים על הולנד כולה. "ההשתלטות", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "ההשתלטות", באתר נטפליקס "ההשתלטות", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "ההשתלטות", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו. ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ההשתלטות".
אנסטסיה סלוצקאיה

אנסטסיה סלוצקאיה הייתה נסיכה ממוצא בלארוסי מבית מסטיסלבסקי, בתו של איוואן יורייביץ', נסיך מסטיסלב. שימשה כעוצרת נסיכות סלוצק משנת 1503 ועד 1512. ידועה גם בכינוי ז'אן ד'ארק הבלארוסית, משום שהייתה מצביאה שמילאה תפקיד מפתח בשליטה על נסיכות סלוצק ופיקדה על כוחות הצבא במלחמתם בטטרים. לא ידוע פרטים על חייה המוקדמים. מהמעט שידוע הוא שב-1496 אנסטסיה נישאה לנסיך סלוצק סמיון מיכאילוביץ' סלוצקי, שמת ב-1503. מכיוון שבנם, יורי, עדיין היה קטן, השליטה בנסיכות הייתה בידיה של אנסטסיה ששימשה כעוצרת, שדאגה לספק הטבות מס לאוכלוסייה וחיזקה את הטירות העליונות והתחתונות של סלוצק. כאשר בשלב זה, הטטרים תקפו לעיתים קרובות את שטחי הנסיכות. הנסיך סמיון נאלץ להדוף פשיטות יותר מפעם אחת. ואחרי מותו, הנסיכה אנסטסיה, שהובילה באופן אישי את הכוחות, לקחה לידיה את השליטה על הכוחות והיא הצליחה להגן על סלוצק בשנים 1505–1508, למרות ששטח הנסיכות היה נתון לבזיזה והרס מתמיד. פעמים רבות שחיילי הדוכסות הגדולה של ליטא גויסו להגן על העיר. נסיכת האלמנה הצעירה משכה יותר מפעם אחת את תשומת לבם של בני דורה. המפורסם ביותר מבין מעריציה של אנסטסיה היה אציל בשם הנסיך מיכאילו לבוביץ' גלינסקי. לפי ההיסטוריון הפולני מסוף המאה ה-16, מאצ'יי סטריקובסקי, התנהל רומן בין אנסטסיה למיכאילו, אך כאשר מיכאילו הציע נישואין לנסיכה ב-1508, אנסטסיה סירבה להינשא לו. על מנת לזכות בה, מיכאילו ניסה פעמיים לכבוש בכוח את סלוצק, אך נכשל. עד מהרה נכנסו מיכאיל גלינסקי ואחיו לשירותו של הנסיך הגדול ממוסקבה וסילי השלישי. עם זאת, מהמסר של מיכאילו גלינסקי לווסילי השלישי ידוע שבתקופת המרד סלוצק הייתה נתונה למצור על ידי קרובו אנדריי דרוז'דז'. לאחר שבנה של אנסטסיה, יורי, התבגר, הוא עצמו קיבל לידיו את ניהול הנסיכות ואמו נסוגה. לא ידוע דבר על השנים האחרונות לחייה של אנסטסיה. ב-1523 היא איפשרה לבתה אלכסנדרה להינשא לנסיך-אלמן הלא כל כך צעיר, קונסטנטין איוואנוביץ' אוסטרוזקי, שהחזיק בתפקיד רב ההשפעה של ההטמן הגדול של ליטא. לא ידוע דבר על השנים האחרונות לחייה של אנסטסיה. הנסיכה מתה בגיל 55 בסביבות 1526. דמותה ותכונות האופי של אנסטסיה סלוצקאיה תואר באפוסים העממיים המזרחיים הסלאביים "על פולניקה נסטסיה מיקוליצ'נה האמיצה". בשנת 2003 אולפני בלארוספילם צילמו את הסרט אנסטסיה סלוצקאיה, המוקדש לנסיכה אנסטסיה. את דמותה גילמה סבטלנה זלנקובסקאיה. בספטמבר 2016 הוצב בסלוצק אנדרטה לאנסטסיה סלוצקאיה. ב-30 באוקטובר 2018 התקיימה הבכורה של הבלט "אנסטסיה" למוזיקה של המלחין הבלארוסי ויאצ'סלב קוזנצוב על במת תיאטרון הבולשוי של בלארוס. artweb-design@yandex ru архивариус Alex, Легенды и Были (history.legends945) : Рассылка : Subscribe.Ru, subscribe.ru (ברוסית) Stryjkowski, Maciej (1846). Kronika polska, litewska, zmódzka i wszystkiéj Rusi Macieja Stryjkowskiego. Wyd. nowe, bedace dokadném powtórzeniem wydania pierowtnego królewieckiego z roku 1582, poprzedzone wiadomoscia o zyciu i pismach Stryjkowskiego przez Mikoaja Malinowskiego, oraz 96zprawa o latopiscach ruskich przez Daniowicza, pomnozone przedrukiem dzie pomniejszych Stryjkowskiego wedug pierwotnych wydan. Robarts - University of Toronto. Warszawa Nak. G.L. Glüsksverga. І. Масяляніцына. Княгіня-амазонка (בלארוסית) // Беларусь : Журнал. — Мн.: Полымя, 1996. — № 7(691). — p. 19. — ISSN 0320-7544.
הראלד פון בוסה

הראלד פון בוסה (באנגלית: Harald von Bosse;‏ 28 בספטמבר 1812 – 10 במרץ 1894) היה אדריכל וצייר בן המאה ה-19. הוא היה צאצא למשפחת אצילים גרמנו-בלטית והיה נתין של האימפריה הרוסית. הוא נולד בליבבורג הסמוכה לסנט פטרסבורג. הוא למד בדרמשטדט ועבר לסנט פטרסבורג בשנת 1831. הוא עבד בסטודיו של אלכסנדר ברלוב והתמנה לצייר חופשי באקדמיה הקיסרית לאמנויות ב-1832, ולאקדמאי שם ב-1839 ופרופסור ב-1854. הוא תכנן מבני ציבור והפך לאדריכל החצר ב-1858. הוא פרש ב-1863 ועבר לדרזדן מסיבות בריאותיות, בילה שם את שנותיו האחרונות ובשנת 1872 תכנן את הכנסייה הרפורמית והכנסייה הרוסית האורתודוקסית של העיר. בין יצירותיו הידועות האחרות היא הכנסייה הגרמנית בהלסינקי, פינלנד, עבודה המיוחסת במשותף לפון בוסה ולאדריכל יליד שוודיה קרל יוהאן פון היידקן, העבודה הושלמה בשנת 1864. הוא מת בדרזדן. על פי האסתטיקה של תקופת ההיסטוריזם, האדריכל פון בוסה ניסה את כוחו ב"סגנונות היסטוריים" שונים. בעיצוביו לבתים כפריים של סוף שנות ה-30 עד אמצע שנות ה-40 הוא עבד בעיקר "בסגנון הקוטג' האנגלי, תוך שימוש באלמנטים של עיטור גותי". סגנונו של האדריכל התפתח מקלאסיציזם קפדני לסגנון הנאו-רנסאנס. סגנון הנאו-רנסאנס אומץ על ידי איוואן פשקוב בשדרת Liteyny בסנט פטרסבורג (1841–1844). באופן דומה מעוטרים גם חזיתות בנייני המגורים והאחוזות של מ.ב. קוצ'ובי וא.א. פולובצוב. עם זאת, חללי הפנים של בתי המגורים מעוצבים בסגנונות שונים: נאו-בארוק, נאו-רוקוקו, ביזנטי, מורי וגותי. בעת בנייה מחדש של האגף של הקיסרית מריה אלכסנדרובנה בארמון החורף בחר פון בוסה בסגנון הרוקוקו; הוא החליף את הצבע הכחול המקורי במשי ארגמן בוהק ופרטים מוזהבים. הכנסייה הרפורמית בדרזדן בניין הבורסה בריגה כנסייה גרמנית בהלסינקי מדיה וקבצים בנושא הראלד פון בוסה בוויקישיתוף Andreeva, V. I.; Андреева, В. И. (2009). Garalʹd Bosse. Sankt-Peterburg: Kolo ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "הראלד פון בוסה".
החברה הכי טובה שלי אנה פרנק

החברה הכי טובה שלי אנה פרנק (בהולנדית: Mijn beste vriendin Anne Frank) הוא סרט דרמה היסטורית הולנדי משנת 2021 בבימויו של בן סומבוגארט. הסרט מספר את סיפורה של ניצולת השואה חנה גוסלר, אשר התפרסמה בתור חברתה הטובה ביותר של אנה פרנק. זהו הסרט ההולנדי היחידי עד כה שעוסק באנה פרנק. הסצנות בסרט שמתרחשות בהולנד, צולמו ברובע היהודי של אמסטרדם, בעוד הסצנות בברגן בלזן צולמו באולפן בבודפשט. הסרט נע במקביל בין שני קווי עלילה: הראשון מתרחש באמסטרדם, 1942. הסרט עוקב אחר ידידות האמיצה בין שתי נערות שונות בעליל: אנה פרנק (אייקו בימסטרבור), הנמרצת, שובבה דומיננטית וחופשייה. לעומתה חנה גוסלר (ג'וזפין אנדרסן) היא ילדה שקטה, מופנמת ובת למשפחה דתית. קו העלילה השני מתרחש בברגן בלזן, 1945. מכיוון שיש לה דרכון זר, הנלי גוסלר כלואה במחנה בתנאים טובים יחסית לשאר האסירים, ומנסה לשמור על אחותה הקטנה גבי. להנלי נודע שאנה פרנק נמצאת גם היא במחנה והיא מחליטה לנסות לעזור לה. "החברה הכי טובה שלי אנה פרנק", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "החברה הכי טובה שלי אנה פרנק", באתר נטפליקס "החברה הכי טובה שלי אנה פרנק", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "החברה הכי טובה שלי אנה פרנק", באתר Metacritic (באנגלית) "החברה הכי טובה שלי אנה פרנק", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פייזאבאד

פייזאבאד (בפשטו: فيض آباد; בפרסית: فیض‌آباد, תעתיק מדויק: פיץ' אאבאד) היא עיר בצפון־מזרח אפגניסטן ובירת מחוז בדח'שאן. העיר שוכנת על גדתו הימנית של נהר הכוכצ'ה בגובה 1,254 מטר מעל פני הים, 315 ק"מ צפון-מזרחית לבירה קאבול. פייזאבאד היא המרכז המסחרי והמנהלי העיקרי של אזור הרי פמיר ועל פי תחזית רשמית לתאריך 21 בספטמבר 2020, התגוררו בה 77,154 בני אדם. העיר נקראה ג'וז גון (בפרסית: جوزگون دره) עד 1680 בגלל חוות האגוז ("ג'וז") הרבות באזור. השם שונה לפייזאבאד, שניתן לתרגם באופן גס כ"מעון של שפע אלוהי, ברכה וצדקה", כאשר הגלימה של הנביא מוחמד נמסרה לעיר. המסורת קובעת שהוא הובא לכאן על ידי מוחמד שייח' זיא ושייח' ניאז לאחר שווייס הקוראן הביא אותו לבלח'. באותה תקופה העיר החליפה את מונג'אן כבירת בדאקשאן. מאוחר יותר, בשנת 1768, לקח אחמד שאה דוראני את הגלימה לקנדהאר, והקים שם את מסגד גלימת הנביא מוחמד בשנת 1695 (לספירה). הצאחבזאדה מסמרקנד הוציאו את שריד הנביא מהבירה בשנת 1734. בגדיו שהגיעו מהמערכה הטורקית נלקחו על ידי טמורלן לסמרקנד. בזמן שהשריד הועבר להודו הוא נתפס על ידי מיר יאר בג שהפקיד אותו בפייזאבאד. בשנת 1821 נהרסה העיר על ידי מוחמד מוראד בג, והתושבים עברו לקונדוז. אך לאחר שסופחה על ידי עבד א-רחמן ח'אן, העיר חזרה לחשיבותה הקודמת, והפכה למרכז מסחר אזורי חשוב. ב-1979 הפכה העיירה למוקד של קבוצות גרילה שביקשו להדוף את הפלישה הסובייטית. פייזבאד נכבשה על ידי הכוחות הסובייטיים ב-1980 והפכה לבסיס לחיל המצב הסובייטי. ארגונים לא ממשלתיים רבים שפעלו במחוז בדאקשאן לאחר נפילת הטאליבין במסגרת פלישת ארצות הברית לאפגניסטן ב-2001 מיקמו את המטה שלהם בחלק החדש של העיר. ליד העיר גרמניה הובילה את צוות השיקום המחוזי. המחנה מבוסס על מנחת סובייטי ישן. מדיה וקבצים בנושא פייזאבאד בוויקישיתוף Afghanistan: Administrative Division (Provinces and Districts) - Population Statistics, Charts and Map, citypopulation.de Adamec, Ludwig W., ed. (1972). Historical and Political Gazetteer of Afghanistan. Vol. 1. Graz, Austria: Akadamische Druck-u. Verlangsanstalt. p. 67. Chisholm, Hugh, ed. (1911). "Faizabad". Encyclopædia Britannica. Vol. 10 (11th ed.). Cambridge University Press. p. 136 ערך זה הוא קצרמר בנושא אפגניסטן ובנושא יישובים באסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רות קייזר

רות קייזר (1909–2010 Ruth Cohn Kaiser) הייתה מעצבת טקסטיל ישראלית, מומחית באריגה על סוגיה – אריגה ידנית, תעשייתית ואמנותית. קייזר נולדה בברלין וגדלה בעיר קטנה בגרמניה המזרחית. היא למדה עיצוב טקסטיל במסגרת הכשרה מקצועית תיכונית והכשרה מקצועית גבוהה (Sorau/Niederlausitz) בדגש על לימודי אריגה, כולל אריגה ידנית ומכנית, צביעה ואשפרת אריגים. בשנים 1928–1932 למדה בסדנת אריגה בראשות גונטה שטולצל (1897–1983 Gunta Stölzl) בבאוהאוס והשלימה את הדיפלומה של בית הספר. ב-1934, לאחר שנתיים של עבודה בתעשיות הטקסטיל בגרמניה, עלתה לישראל והביאה ידע מקצועי באריגה ובעיצוב אריגה תעשייתית. בהשראת מחלקת האריגה בבאוהאוס, האריגה נחשבה גם בישראל למקצוע ייעודי לנשים. בשנים 1936–1937 עבדה קייזר כמדריכה מקצועית בקואופרטיב גיזה לאריגה ידנית של קיבוץ יגור, שפעל בבית החלוצות בחיפה. בשנים 1937–1939 עבדה כמדריכת אריגה גם בקואופרטיב אריגה בתל אביב, ובמרכז לחינוך והכשרה מקצועית ברחובות, מיסודה של ד״ר מאיה רוזנברג, במסגרת ארגון ויצו. קייזר הייתה חלק מקבוצת נשים שעלו מאירופה לארץ ישראל בשנים 1933–1939 כשהן בעלות השכלה גבוהה בתחום העיצוב והאריגה, ביניהן גם חנה ברקאי ויוליה קיינר, והמעצבת אריקה קלוגר. בתקופה זו פעלה בישראל תעשיית טקסטיל במתכונת של מפעלים משפחתיים, כמו מפעל האריגה אטון, מפעל להדפסת בדים Palestine Textile Prints – P.T.P ותשלובת ייצור טקסטיל אתא. במסגרות אלה נעשה עיצוב הבדים על ידי בן משפחה או טכנולוג, והיה נהוג לשחזר דגמים מוכרים מתעשיית הטקסטיל באירופה. מסיבה זו התקשו המעצבות להשתלב בעיצוב טקסטיל לתעשייה, ורובן פעלו כמעצבות לאריגה ידנית, וכמורות ומדריכות אריגה במסגרת פעילות ארגוני נשים להכשרה מקצועית של נשים בארץ ישראל. בשנת 1951 היגרה קייזר לארצות הברית, עם בעלה הפסיכותרפיסט הלמוט קייזר, שם עבדה מעט כמעצבת אריגים לתעשייה. עם פטירתו חזרה לישראל, ובשנת 1962 החליפה את יוליה קיינר כראשת המחלקה ללימודי אריגה בבצלאל החדש. היא כיהנה בתפקיד שבע שנים, עד סגירת המחלקה בשנת 1969. בשנת 1974 לימדה אריגה במכללת שנקר במשך שנה אחת. בין תלמידותיה: יהודית כץ, מעצבת טקסטיל בוגרת בצלאל בשנת 1969, מורה לאריגה, מעצבת אריגים לתעשייה, ואמנית אריגה. 1964- תערוכת יחיד "שטיחים באריגת טפסטרי", בבית הנכות הלאומי בצלאל ירושלים (1906–1965). 1972- תערוכה ותצוגה מתחלפת, בית אות המוצר, ירושלים. 1975- תערוכה קבוצתית "עבודות בחוט" שאצר איזיקה גאון במוזיאון ישראל. 1989- ציון לשבח מטעם קרן אליס דה רוטשילד ירושלים. Droste, Magdalena (Hrsg.) ., Gunta Stölzl. Weberei am Bauhaus und aus eigener Werkstatt, Berlin: Bauhaus-Archiv, 1987 רעות ברנע, מגלים אוצרות // יובל עציוני, באתר מגזין פורטפוליו, ‏2022-12-19 סיגל דוידי, בונות ארץ חדשה, אדריכליות וארגוני נשים בתקופת המנדט, למדא: האוניברסיטה הפתוחה, 2020 יובל עציוני, שבעה בדים, שבע דמויות מפתח בתולדות תרבות טקסטיל בישראל., [טליה טוקטלי עורכת], 1280, כתב עת לתרבות חומרית, עמותת אמנים יוצרים בישראל. גיליון 45, 2023 יובל עציוני, סיפורי בדים: מבט נרטיבי על סיפורם של מעצבי טקסטיל בישראל תוך מיקוד בשנים 1993- 1970. עבודת גמר לקבלת תואר M.Ed., סמינר הקיבוצים, המכללה לטכנולוגיה ולאמנויות, הפקולטה לאמנויות., 2015 עפרת, ג' (1987), ירושלים: בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב, בצלאל החדש 1935-1955 ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "רות קייזר".
נחל קמאי

נחל קמאי (שמו הקודם: נחל חולית) הוא נחל המנוקז בבקעת ארדון וממשיך לעבר נחל נקרות. קניון וארבעה מפלים נמצאים בחלקו התחתון של הנחל. תחילתו של הנחל ליד הר ארדון. מאזור זה הוא מתפתל לכיוון צפון-מזרח. ממזרח פונה הנחל דרומה ומימיו נופלים במפלים אל בקעת ארדון. בעבר זרם הנחל לכיוון צפון מזרח, לעבר נחל אנמר וזאת כתוצאה מהתעמקות הבקעה ביחס להר ארדון. אורך תוואי הנחל בבקעה הוא כ-3 ק"מ וכמה ערוצים מנקזים את רוב שטח בקעת ארדון. המשכו הוא בקמר רמון מצידו הדרום-מזרחי. מכאן הוא ממשיך ומתחתר בקניון שאורכו כ-4 ק"מ. בקירות הנחל ניתן לצפות בחריתות עתיקות. לאורכו של הנחל ארבעה מפלים שגובה העליון הוא 20 מטרים. המפל השני הוא מפל שגובהו 15 מטרים. המפל השלישי שגובהו 10 מטרים והמפל הרביעי שגובהו 40 מטרים נופל לתוך מכתש שמתמלא מים בתופת החורף. ממקום נפילת המים ממשיך הנחל בין קירות לאורך 700 מטרים עד שהוא מתחבר לנחל נקרות. מנחם מרקוס (ע), מדריך ישראל החדש:הר הנגב והערבה, כרך 5, ירושלים: כתר, 2001, עמ' 179-178
ארווין קניג

ארווין קניג (בגרמנית: Erwin König) היה צלף גרמני וקצין בוורמאכט, אשר התפרסם בזכות דו-קרב שערך עם הצלף הסובייטי המפורסם וסילי זייצב במהלך קרב סטלינגרד. הדו-קרב הסתיים במותו של קניג. הדו-קרב מוזכר בזכרונותיו של זייצב, אולם אין לו אזכור במקורות גרמניים. אי לכך, חוקרים רבים מפקפקים באמינות הסיפור, ומטילים ספק בכך שאכן היה אדם בשם ארווין קניג. וסילי זייצב מספר באוטוביוגרפיה שלו "סיפורו של צלף" (Записки снайпера) כי בעקבות חיסולים של קצינים גרמנים רבים בסטלינגרד בידי צוות הצלפים של זייצב, החליט הוורמאכט לשלוח את ארווין קניג להתעמת עמו. לפי זייצב, קניג היה מפקד בית הספר לצלפים בצוסן ונחשב לצלף הטוב ביותר של הוורמאכט. זייצב מתאר באריכות את הדו-קרב בינו לבין קניג, שנמשך, לטענתו, שלושה ימים. לטענת זייצב, הוא הצליח לחסל את קניג בעזרת חברו הטוב קוליקוב. שניהם גילו שקניג מסתתר מאחורי יריעת ברזל מוקפת בלבנים שבורות בשטח המת שבין העמדות הגרמניות לאלו הסובייטיות. קוליקוב הרים לאוויר קסדה סובייטית, וקניג ירה בה. קניג היה סבור שפגע בזייצב, ויצא מהמסתור שלו כדי לבדוק את הגופה, וברגע זה ירה בו זייצב למוות. זייצב לקח את הכוונת הטלסקופית מרובה המאוזר K98 של קניג והיא מוצגת כיום במוזיאון הכוחות המזוינים במוסקבה. למרות שחוקרים מוקדמים כגון ויליאם קרייג קיבלו את סיפורו של זייצב, חוקרים מודרניים מטילים ספק באמינות הסיפור, ובעצם קיומו של ארווין קניג. ההיסטוריון פרנק אליס בספרו "קלחת סטלינגרד" מצביע על העובדה שהמקרה אינו נזכר באף מקור גרמני או סובייטי פרט לזיכרונותיו של זייצב. כמו כן, אין שום רישומים או ראיות העשויים להעיד על כך שאי פעם שירת בצבא הגרמני קצין בשם ארווין קניג. יתירה מזאת, עד 1943 כלל לא היה בצוסן בית ספר לצלפים. אליס מצביע גם על חוסר עקביות בדיווח של זייצב. בעוד שבכל זיכרונותיו זייצב ספציפי ומדויק מאוד באשר לתאריכים שבהם אירעו המאורעות שהוא מתאר, הוא לא מציין באיזה תאריך התרחש הקרב בינו לבין קניג. לבסוף הוא מצביע על מספר בעיות עובדתיות בתיאור הדו-קרב. חרף הבעיות העובדתיות שבו, הסיפור זכה לפרסום רב והפך לחלק בלתי נפרד מהמיתוס שנוצר סביב זייצב. הדו-קרב בין קניג לזייצב הוא מרכז העלילה של הסרט "אויב בשער". בסרט זה מגלם את קניג אד האריס. אנטוני ביוור, סטלינגרד, עמודים 169–171 (בגרסה העברית). וסילי צ'ויקוב, המלחמה על סטלינגרד, עמודים 137–140 (בגרסה העברית). Zaytsev, Vasily, Notes of a Russian Sniper, Frontline, 2009 Craig, William. Enemy at the Gates: The Battle for Stalingrad. Reader's Digest Press. Frank Ellis, The Stalingrad Cauldron: Inside the Encirclement and Destruction of the 6th Army, Kansas, Univ Pr of Kansas, 2013 Craig, William. Enemy at the Gates: The Battle for Stalingrad. Reader's Digest Press. p. 457.