laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
משה חריף

משה (מוסה) חריף (2 ביוני 1933 – 16 בינואר 1982) היה איש ציבור ואדריכל ישראלי. כיהן כמזכיר איחוד הקבוצות והקיבוצים וחבר הכנסת מטעם המערך. חריף נולד בשנת 1933 בסוסנוביץ שבפולין ועלה לארץ ישראל בגיל שנה. בשנת 1952 עבר להתגורר בקיבוץ צרעה, אותו ייצג במוסדות התנועה הקיבוצית ובו חי עד מותו. במסגרת פעילותו בתנועה הקיבוצית היה חריף מרכז אזור ירושלים בתנועה המאוחדת (1953–1955), מזכיר התנועה (1958–1959). בתפקידו זה תמך באיחוד עם הנוער העובד שיצר את הנוער העובד והלומד. לאחר מכן היה מזכיר הקיבוץ ובשנים 1963–1968 למד ארכיטקטורה בטכניון. בשנת הלימודים השנייה זכה בפרס ברוורמן לארכיטקטורה יוצרת. בשנים 1968–1974 עבד במחלקת התכנון של הקיבוץ המאוחד ובשנת 1976 נבחר למזכיר איחוד הקבוצות והקיבוצים והיה ממובילי מהלך האיחוד עם הקיבוץ המאוחד ליצירת התנועה הקיבוצית המאוחדת. בשנת 1981 נבחר מטעם המערך לכנסת העשירית והיה חבר ועדת הכספים. בתקופה זו נתפס חריף כממשיך דרכו של יגאל אלון ומנהיג חטיבת אחדות העבודה בתחומי מפלגת העבודה. פעילותו נקטעה בתאונת דרכים בצומת כברי שבצפון, בה נהרג יחד עם רעייתו, מוריה, ובנו חגי, שהיה טייס בחיל האוויר. כולם נטמנו בקיבוצם. הוא הותיר אחריו בן (גד) ובת (איה). על שמו נקראים קיבוץ נווה חריף ו"מרכז אזורי לאמנויות – יד חריף" בקיבוץ צרעה וכן בית התרבות בקיבוץ מצפה שלם. משה חריף, באתר הכנסת משה חריף, באתר כנסת פתוחה מוסה, מוריה וחגי חריף ז"ל, באתר "יד חריף" לוי יצחק הירושלמי, חריף ושמו מוסה, מעריב, 23 במאי 1980; המשך מיכאל יעקובסון: סקירה אדריכלית על מבנה חדר האוכל בקיבוץ אשדות יעקב איחוד שתכנן משה חריף, באתר 'חלון אחורי', 24 בפברואר 2015 הבונים – התנועה המאוחדת החליטו סופית על איחוד עם הנוער העובד, דבר, 17 בספטמבר 1958 אלי גורן, מה הניע אותנו לאיחוד?, דבר, 7 במאי 1959 שלמה בן נון, מזכיר משק צרעה מול משה דיין, דבר, 16 בספטמבר 1960 יעקב העליון, חסרה אוירת אוניברסיטה, מעריב, 1 בנובמבר 1964 האיחוד יגייס כספים לקידום התישבות בבקעה, דבר, 26 באפריל 1976 הקיבוץ הרפורמי הראשון, דבר, 3 בנובמבר 1976 דניאל בלוך, תמורות מרחיקות לכת במפה הפוליטית, דבר, 3 במאי 1978 שמעון וייס, מוסה חריף: שלימות הבית מעל למחלוקת והתמודדות, דבר, 24 ביוני 1979 ערך זה הוא קצרמר בנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בוטולף הקדוש

בוטולף (באנגלית: Botolph, Botulph או Botulf; מת בשנת 680 לערך) היה אב מנזר וקדוש באנגליה. בוטולף הוא הקדוש המגן של העוסקים בחקלאות: חקלאים, חוואים, מגדלי בעלי חיים. יום חגו נחגג באזורים שונים של הממלכה המאוחדת בימים שונים: 17 ביוני באנגליה ו-25 ביוני בסקוטלנד; והוא נחשב לקדוש הן בכנסייה הקתולית והן בכנסייה האנגליקנית. לא ידוע הרבה על חייו, ומרבית המידע מגיע מכרוניקות שנכתבו על ידי נזיר בשם פולקרד כ-400 שנים לאחר מותו. הכרוניקה האנגלו-סקסית טוענת כי בשנת 653, פנדה (מלך מרסיה) התיר למיסיונרים נוצרים להיכנס לממלכה; מלך מזרח אנגליה אנה נהרג ובוטולף החל בבניית כנסייה במקום ששמו "איקנהו" (Ikanho). לא ברור לחלוטין היכן נמצא המקום (שמשמעות שמו היא "גבעת השור") וקיימות כמה סברות: ייתכן והמקום הוא בדרום לינקולנשייר, שבו חיו חלק מן המתנצרים; אך סביר יותר כי מדובר באזור בשפך נהר האלדה בסאפוק, שבו - ליק כפר בשם איקן, קיימים שרידי כנסייה על גבעה מבודדת שבה חיו נוצרים חדשים ממרכז אנגליה (מרסיה). תעודה אחרת, על תולדות חייו של קולפרית הקדוש, שנכתבו בערך בתקופתו של בדה ונרביליס, תיאר אב מנזר במזרח אנגליה בשם בוטולפוס, "איש מלומד בעל קורות חיים מרשימות, מלא חסד רוח הקודש". לינקולנשייר לא הייתה חלק ממזרח אנגליה, אבל איקן היה. מדיה וקבצים בנושא בוטולף הקדוש בוויקישיתוף קיימת בעייתיות בהסתמכות על השנים המתוארות בכרוניקה, שכן יש הטוענים כי בדה התחיל את השנה בספטמבר, ולא כנהוג כיום
ג'ינברה דה בנצ'י

ג'ינֶברה דה בֶּנצ'י (באיטלקית: Ginevra de' Benci; נולדה ב-1457) הייתה אשת החברה הגבוהה האריסטוקרטית בפירנצה במאה ה-15. אביה היה אמריגו בנצ'י. שיוכה המשפחתי היה מיוחד אומנם, אך ג'ינברה הייתה מפורסמת בזכות העובדה שהייתה משוררת ואשת ספר מכובדת, ובזכות העובדה שהפורטרט שלה הונצח בציור על ידי לאונרדו דה וינצ'י. בשנת 1474, בגיל 16 נישאה ג'ינברה ללואיג'י ניקוליני, ועל פי אחת הגרסאות הוא הזמין את הציור עבור חתונתם. על פי גרסה אחרת, בג'ינברה התאהב שגריר ונציה בפירנצה, ברנרדו במבו, והוא מי שעמד מאחורי הזמנת הפורטרט. כיום מקובלת הגרסה לפיה הציור ניתן כמתנת חתונתה של ג'ינברה, שהייתה בתו של בנקאי עשיר מפירנצה, לניקולוני. עלי הערער שבציור משמשים כמוטיב מרכזי ביצירה. שמה של האישה הצעירה, ג'ינברה, קשור למילה האיטלקית "ג'ינפרו" שמשמעה ערער. לאונרדו דה וינצ'י השתמש בעלים כמשחק מילים עם שמה של הנערה, והציב את דיוקנה החיוור דמוי השיש כנגד עליו הכהים והקוצניים של שיח הערער. ישנה סידרה מורכבת של רמיזות הקשורות בשם, בצידו השני של הציור, שבאופן יוצא דופן מצויר גם מאחור. על רקע חיקוי שיש בהט, אנו רואים עלי ערער, דפנה ודקל הקשורים ביניהם, ואת העטרה שעליה מופיע הכיתוב בלטינית: "Virtutem Forma Decorat" שפירושו: "היופי מייפה את המידות הטובות". שיח הערער הצומח מתוך העטרה מהווה התייחסות נוספת לשמה של ג'ינברה ולמידות של צניעות ואמונה. כמו כן, שיח הדפנה שהוא ירוק עד, מתייחס לשאיפותיה של ג'ינברה כמשוררת, עליהן אנו יודעים מבמבו ומסופרים אחרים. גם כף הדקל היא סמל למידות טובות. הכיתוב הלטיני השזור עם הצמחים, המסמלים מידות טובות – מקשר בין היופי והמידה הטובה, ושימש באותם ימים נושא ספרותי. יופייה העדין של ג'ינברה מפורש כביטוי למידותיה הטובות, כך שהצד החזיתי והאחורי של הציור קשורים בקשר הדוק ביותר. מדיה וקבצים בנושא ג'ינברה דה בנצ'י בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ג'ינברה דה בנצ'י (באנגלית)
חביב שמעוני

חביב שמעוני (13 בינואר 1933 - 13 ביולי 1994) היה איש ציבור ישראלי. כיהן כחבר הכנסת מטעם המערך בכנסת השמינית. חביב שמעוני נולד בדהוכ שבכורדיסטן בשנת 1933 ועלה ארצה בשנת 1936. בתום לימודיו התיכוניים הצטרף בשנת 1951 למפא"י והיה פעיל במוסדות המפלגה במחוז ירושלים. בשנת 1965 נבחר לחבר מועצת הפועלים בעיר, בה כיהן ארבע שנים, ובשנים 1969–1974 ושוב בין 1978–1984 היה חבר מועצת העיר. בתקופות אלו השלים שמעוני תואר ראשון במזרחנות ומדע המדינה ותואר שני במינהל ציבורי באוניברסיטה העברית. בשנת 1964 החל שמעוני לעבוד במשרד המסחר והתעשייה. משך תשע שנים היה חבר בהנהלת מכון האריזה. לאחר מכן, בשנת 1973, מונה ליו"ר הנהלת המרכז הישראלי לעיצוב המוצר והיה ממונה על תחום זה במשרד. במהלך שנות עבודתו נבחר גם ליו"ר ועד העובדים. בראשית כהונתה של הכנסת השמינית הושבע אליה מטעמה של סיעת המערך, בעקבות פטירתו של עבד אל-עזיז זועבי. שמעוני היה חבר ועדת העבודה והרווחה, ועדת החינוך והתרבות וועדת השירותים הציבוריים. במהלך כהונתו הראשונה במועצת עיריית ירושלים הוביל את מאבק תושבי נחלאות לאינטגרציה בחינוך עם בתי הספר של רחביה, המאבק הראשון בישראל לאינטגרציה. המאבק הוכתר בהצלחה ושמעוני התמיד בה, למרות בקשה אישית של ראש הממשלה, גולדה מאיר, עד שנבחר לכנסת. שמעוני היה מדובריה של העלאת המודעות לתרבות של עדות המזרח והביא להקמת המרכז לשלוב מורשת יהדות המזרח במשרד החינוך בשנת 1976. שמעוני תמך בחוק ההפלות ונימק זאת בכך שממילא מתבצעות הפלות רבות מחוץ לבתי החולים, בצורך להקל על צפיפות הדיור ובטענה שאין להכריח אשה להביא לעולם ילד שהיא אינה מעוניינת בו. במקביל לעיסוקיו המקצועיים והפוליטיים, שמעוני היה שותף בשנת 1963 לייסוד הארגון הארצי של יהודים יוצאי כורדיסטן בישראל. שימש עורך כתב העת "התחדשות" של העדה הכורדית ובמשך 31 שנים עמד בראש הארגון כמזכירו הכללי. שמעוני שהיה מיוצאי כורדיסטן נשא לאשה את שלומית שהייתה מעדת האורפלים. חביב שמעוני, באתר הכנסת חביב שמעוני, באתר כנסת פתוחה John Forester, Raphael Fischler, Deborah Shmueli, Israeli planners and designers: profiles of community builders, Suny Press, 2001, pages 106-107 דוד סיטון, הקהילות הספרדיות בימינו, 1982, עמוד 45 Dafnah Sharfman, Living without a constitution: civil rights in Israel, 1993, page 85 ירון אביטוב, כשג'ימי ביקש שיקברו אותו בעמידה, 1995, עמוד 25 ערך זה הוא קצרמר בנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דב מילמן

דב מילמן (16 בינואר 1919 – 4 במאי 2007) היה משפטן ואיש ציבור ישראלי. כיהן כחבר הכנסת מטעם גח"ל בכנסת השביעית. מילמן נולד בשנת 1919 לפנחס ולשיינה ג'טה בת שמעון שרגה בריגה שבלטביה. משנת 1931 היה חבר ומדריך בתנועת בנוער בית"ר. לאחר סיום לימודיו בגימנסיות "תרבות" ו"תושיה" בריגה עלה ארצה כסטודנט בשנת 1937. באותן שנים, שיחק מילמן בקבוצת הכדורגל בית"ר ירושלים בשנות הקמתה הראשונות והיה חלק מהקבוצה הראשונה של המועדון שכונתה "המנורה". בשנת 1939 הצטרף לאצ"ל והיה מטעמו חבר מטה הארגון במחוז ירושלים. במסגרת פעילותו בבית"ר היה מפקד מחוז ירושלים (1940–1944) וחבר ההנהגה העולמית (1944–1948). בלימודיו האקדמיים למד פילוסופיה ומדע המדינה באוניברסיטה העברית, וכן לימודי משפטים באוניברסיטת לונדון ובבית הספר למשפטים בירושלים. בשנת 1951 הוסמך כעורך דין והחל לעסוק במקצוע, תחילה כראש מדור משפטים ובתי סוהר. מאוחר יותר נבחר למזכיר הכבוד הראשון של הלשכה (1963–1965) וליו"ר מחוז תל אביב של לשכת עורכי הדין (1965–1967). פעילותו הציבורית החלה כחבר מייסד של תנועת החרות, מטעמה היה יו"ר סניף תל אביב (1955–1959) ויו"ר המחלקה המוניציפלית (1968–1988). בשנת 1969 נבחר מילמן לכנסת השביעית והיה חבר ועדת הכספים, ועדת החוץ והביטחון וועדת הפנים. בשנת 1979 נשלח מילמן לשמש ציר ישראל בפרלמנט האירופי וסגן ראש המשלחת הישראלית לשוק המשותף. בשנים 1981–1983 כיהן כשגריר ישראל בפורטוגל. לאחר מכן חזר לעסוק במגזר הפרטי ובשנים 1987–1990 היה יו"ר מועצת המנהלים של חברת "שיכון ופיתוח". בהיותו בגמלאות חזר מילמן לעסוק בפעילות ציבורית והתנדבותית. משנת 1992 שימש כיו"ר איגוד יוצאי לטביה ואסטוניה. בתנועת הליכוד היה יו"ר חטיבת המייסדים הוותיקים (1996–2000) ואב בית הדין התנועתי. ב-1950 נישא לשרה לבית צ'רני. לשניים נולדו שלושה ילדים. בשנת 2005 יצא לאור ספרו "תולדות אסירי ציון באפריקה" אודות גולי אצ"ל ולח"י. מדיה וקבצים בנושא דב מילמן בוויקישיתוף דב מילמן, באתר הכנסת דב מילמן, באתר כנסת פתוחה דוד תדהר (עורך), "דב מילמן", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ט (1958), עמ' 3336 דב מילמן (1919-2007), דף שער בספרייה הלאומית
יוסף גולדברג

יוסף (יוסי) גולדברג (8 באפריל 1942 – 8 ביוני 2002) היה איש ציבור ישראלי. כיהן כראש המועצה המקומית מטולה (1978–1998) וכחבר הכנסת מטעם מפלגת הליכוד (1988–1992). נולד בשנת 1942 במטולה. סבו, יעקב גולדברג, היה ממייסדי המושבה ומוכתר – תפקיד שבו שימש לאחר מכן גם אביו. לאחר לימודיו התיכוניים בבית הספר החקלאי מקוה ישראל החל בשירותו הצבאי, שאותו סיים כקצין בנח"ל בדרגת רב-סרן. בשנים 1978–1998 כיהן גולדברג כראש המועצה המקומית מטולה מטעם הליכוד, לאורך ארבע כהונות רצופות. במהלך תקופה זו היה שותף לתשתית הביטחונית של המועצה ואצבע הגליל, כיהן כחבר מזכירות ערי הפיתוח וכיו"ר איגוד מושבות הגליל, וכן ייסד את פורום יישובי קו העימות בצפון. בתקופתו וביוזמתו הובא לארץ ענף ההחלקה על הקרח וקבע את מקום מושבו ב"מרכז קנדה" שבמועצה. במקביל לכהונתו כראש המועצה נבחר בשנת 1988 לכנסת ה-12 מטעם מפלגת הליכוד. בינואר 1990, פרש גולדברג מהליכוד עם ארבעת חבריו – יצחק מודעי, פסח גרופר, פנחס גולדשטיין ואברהם שריר, והקים איתם את המפלגה לקידום הרעיון הציוני. מאוחר יותר חזר לליכוד אך לא נבחר לכנסת השלוש עשרה. יוסף גולדברג, באתר הכנסת יוסף גולדברג, באתר כנסת פתוחה אורי דרומי, כוחותינו במטולה משיבים אש, באתר הארץ, 24 ביוני 2002 מנחם רהט, חוב של 2.3 מליון לירות משתק את מועצת מטולה, מעריב, 14 בינואר 1979 ערך זה הוא קצרמר בנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בנימין שחור

בנימין נטע שחור (28 במאי 1916 - 26 בנובמבר 1979), היה איש ציבור ישראלי ממייסדי תנועת בני עקיבא ומראשי הפועל המזרחי, כיהן כחבר הכנסת וכסגן שר הדתות מטעם מפד"ל. שחור נולד בירושלים בשנת 1916 לרב משה לייב שחור ולשרה, בתו של דב ימיני ממייסדי פתח תקווה. בצעירותו למד בישיבת עץ חיים, ואחר כך היה פעיל בייסוד תנועת בני עקיבא, ובשנת תרצ"ה התמנה לחבר ההנהלה הארצית של התנועה, בה פעל בתפקיד מרכזי במשך כעשר שנים. בשנת 1939 היה בין מייסדי ישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה יחד עם הרב משה צבי נריה. שנים רבות ניהל את עיתון "הצופה", מייסודה של תנועת המזרחי, ארגן את המיזוג בין "המזרחי" ל"הפועל המזרחי" ל"חזית דתית לאומית מאוחדת" שהפכה בהמשך למפד"ל, ולאחר מכן מונה למזכ"ל המפד"ל וכונה "האיש החזק" במפד"ל וב"סיעה המרכזית" שבה (סיעתו של השר משה חיים שפירא). היה יושב ראש מטה הבחירות של המפד"ל מהבחירות לכנסת ה3 ועד הבחירות לכנסת ה6, במשך תקופה זו זכתה המפלגה ב11–12 מנדטים. בשנים 1959–1974 כיהן כחבר הכנסת מטעם מפד"ל והיה חבר בוועדת הכלכלה, ועדת הפנים, ועדת הכנסת וועדת החינוך והתרבות. כיהן כסגנו של שר הדתות הרב זרח ורהפטיג בממשלה ה-13 וה-14 (1966–1969). היה מעורב בחיזוק שירותי הדת והרבנות המקומית בארץ ובפרט ברבנות הראשית לישראל. ב-1960 לאחר פטירתו של הרב הרצוג נאבק בניסיונות מפא"י ובן-גוריון לבטל את מעמדה הרשמי של הרבנות הראשית, מאוחר יותר היה בין הדוחפים להתמנותו של הרב שלמה גורן לרב ראשי. ובין האחראים על שיקום המקומות הקדושים בירושלים, יהודה ושומרון אחרי מלחמת ששת הימים. בנו הבכור היה הרב אפרים יונה שהיה מראשוני הר"מים בישיבת הר עציון שימש כראש ישיבה בישיבת ההסדר קריית שמונה, והיה ר"מ במכון מאיר. בנו השני היה ד"ר דב שחור. בנו של דב, אורי, נרצח על ידי מחבלים בשנת 1995 בעת טיול בוואדי קלט. בנו השלישי, הרב זאב, היה ר"מ בישיבת ירושלים לצעירים. בית הכנסת הראשון שהוקם לאחר האכלוס ביישוב העירוני אפרת שבגוש עציון נקרא "נטע בנימין" על שמו. בנימין שחור, באתר הכנסת בנימין שחור, באתר כנסת פתוחה דוד תדהר (עורך), "בנימין שחור", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יג (1963), עמ' 4227 "מת בנימין שחור", מעריב 27.11.79 יוסי בהרב ויוסי כץ, בני עקיבא - הקמת קבוצת בני עקביא עלומים (סעד), ציונות דתית : היסטוריה, רעיון, חברה - ציונות דתית : היסטוריה, רעיון, חברה ז, 2021, עמ' 14 "דרכו של בנימין שחור מבני עקיבא למשרד הדתות", הצופה 4.2.66 "הסיעה החדשה במפד"ל זכתה בניצחון ראשון", על המשמר 17.5.1965 בבחירות לכנסת השלשית כונתה המפלגה "חזית דתית לאומית". ב. שחור: רוב הציבור הדתי התרכז סביב החזית הדתית הלאומית נחנך בניין המועצה הדתית באור יהודה "רבנים חדשים החלו בכהונתם בערי ישראל" הצופה, 29.10.69 ביום ג' הבא ד' ניסן - הבחירות למועצת הרבנות הראשית ; חוק בחירות הרבנות הראשית לקריאה ראשונה בכנסת "ב. שחור: מאבקנו לעצמאותה של הרבנות הראשית", הצופה 16.11.60 "נטייה בממשלה לשנות תקנות הבחירות לרבנות הראשית", למרחב 21.11.60 הרב אונטרמן הסכים לוותר על משרת הרב הראשי שבח לפעולות משרד הדתות ישיבה בכפר עציון ישיבת קרית שמונה - אודותינו (ארכיון) מכון מאיר שלנו דף לזכר אורי שחור, ב"לעד" – אתר לזכר האזרחים חללי פעולות האיבה
אברהם כץ

אברהם כץ (7 בדצמבר 1931 – 13 באוגוסט 1986) היה איש ציבור ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת מטעם גח"ל והליכוד בין השנים 1969–1981; חבר הנהלת הסוכנות היהודית ויו"ר ארגון המורים העל-יסודיים. כץ נולד בשנת 1931 בנס ציונה. בסיום לימודיו בגימנסיה העברית הרצליה, הצטרף לשורות הפלמ"ח ולחם במסגרת חטיבת הראל במלחמת העצמאות. למד באוניברסיטה העברית לתארים ראשון ושני בספרות, כלכלה וגאוגרפיה. בשנים 1950–1955 היה חבר ועד הסטודנטים של האוניברסיטה. בתקופה זו הוסמך להוראה בבתי ספר תיכוניים. פעילותו הציבורית החלה בשנת 1955 כפעיל במפלגת הציונים הכלליים ושולבה עם פעילותו המקצועית, בהיותו דובר וחבר ההנהלה של ארגון המורים התיכוניים. בשנים 1962–1969 כיהן כיו"ר ארגון המורים העל-יסודיים. במקביל לכך מונה לשורת תפקידים אקדמיים וממלכתיים: חבר מליאת רשות השידור (1964–1970), חבר נשיאות ועדת התיאום של ארגונים אקדמאים (1965) ומנהל בית הספר של משרד החינוך להשתלמות עובדי הוראה בכירים (1968–1969). בשנים 1969–1981 כיהן כץ כחבר הכנסת מטעם גח"ל והליכוד בשלוש כנסות רצופות. בכנסת השמינית כיהן כיו"ר ועדת החינוך והתרבות. כמו כן היה חבר במהלך שנות כהונתו בוועדת החוץ והביטחון וועדת הכנסת. בתקופת כהונתו בכנסת נבחר חבר כנסת נוסף (מהמערך) בשם אברהם כץ, וכדי להבדיל בין השניים הוסיף חבר הכנסת החדש לשם משפחתו את המילה 'עוז' (אברהם כ"ץ-עוז). במקביל לכהונתו בכנסת שימש בשנים 1970–1977 כמרצה לגאוגרפיה באוניברסיטת תל אביב. לאחר מכן מונה, בשנים 1978–1986, לחבר הנהלת הסוכנות היהודית, ממלא מקום יו"ר ההנהלה וראש מחלקת הנוער והחלוץ בהסתדרות הציונית. אברהם כץ התחתן עם הדסה ציפורה רייכמן להם נולדו שלושה ילדים, חמוטל, יהודה(כצלה) ושחר. מדיה וקבצים בנושא אברהם כץ בוויקישיתוף אברהם כץ, באתר הכנסת אברהם כץ, באתר כנסת פתוחה
פיורלו לה גוארדיה

פיורלו הנרי לה גוארדיה (באנגלית: Fiorello Henry La Guardia‏; 11 בדצמבר 1882 – 20 בספטמבר 1947) היה פוליטיקאי יהודי-אמריקאי שכיהן כראש עיריית ניו יורק בשנים 1934–1945. סייע רבות להצלת יהודי אירופה בזמן מלחמת העולם השנייה ופעל רבות למען הקמת מדינת ישראל. לה גוארדיה נולד ברובע הברונקס בניו יורק, לאקילה לה גוארדיה (אב קתולי) ולאירנה כהן (אם יהודייה) שהיגרה מטריאסטה, והתחנך באריזונה כאפיסקופלי. לאחר שאביו פוטר ממשרתו כמנצח על תזמורת בצבא ארצות הברית בשנת 1898, עקרה משפחתו לטריאסטה, אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית. בשנים 1904–1906 הועסק לה גוארדיה בקונסוליה האמריקאית בפיומה. הוא שב לארצות הברית כדי ללמוד באוניברסיטת ניו יורק. בשנים 1907–1910 עבד כמתורגמן באליס איילנד. בשנת 1914 מונה לסגן התובע הכללי של מדינת ניו יורק. בשנת 1916 נבחר לכהן בקונגרס של ארצות הברית, מטעם המפלגה הרפובליקנית, כנציג רובע הארלם הספרדית בניו-יורק, בו גרו בעיקר מהגרים ממוצא איטלקי. במלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא ארצות הברית, הוסמך לקצונה, והוכשר כטייס בזרוע האוויר (שקדמה להקמת חיל האוויר). הוא לחם כטייס מטוסי הפצצה בחזית האיטלקית. לה גוארדיה כיהן כחבר הקונגרס בין השנים 1917–1919 וכן 1924–1933. הוא רכש לעצמו מוניטין של רפורמטור נלהב ומסור. הוא תמך בחקיקה בענייני תנאי עבודה (בין היתר, העביר חוק הקובע שחוזה העסקה שהעובד מתחייב בו שלא להיות חבר באיגוד עובדים איננו חוקי) וערך עצרות נגד מכסות הגירה. בשנת 1929 הובס בבחירות לעיריית ניו יורק על ידי ג'יימס ג'יי ווקר. בשנת 1934 נבחר לראש עיריית ניו יורק (ה-99 במספר), על מצע נגד שחיתות בזמן "השפל הגדול". הוא היה ראש העירייה הראשון ממוצא איטלקי. בתולדות העיר ניו יורק מאוזכר לה גוארדיה כאחד מראשי העיר המוצלחים. לכהונתו הייתה השפעה פסיכולוגית, ויוחסה לו הצלחה בהחזרת אמון התושבים בממשל ובעירייה בתקופת השפל הגדול. הוא היה הראשון שנבחר לעמוד בראשות עיריית ניו יורק במשך שלוש תקופות כהונה רצופות. בשנת 1945 החליט לפרוש ולא להתמודד שוב. לאחר שפרש מהתפקיד, כיכב בתוכנית רדיו משלו ואף הקריא את קטעי הקומיקס ברדיו בעת שביתת העיתונים. לה גוארדיה פעל להקמת שדה תעופה אזרחי בעיר ניו יורק, שנקרא על שמו נמל התעופה לה גוארדיה. היה ציוני נלהב, ולכן נקראים על שמו רחוב לה גוארדיה ומחלף לה גוארדיה בתל אביב. לה גוארדיה דיבר שבע שפות, ובהן עברית, יידיש, הונגרית ואיטלקית. הוא כונה בשם "ליטל פלאוור" ("פרח קטן" - פירוש השם "פיורלו"), שתאם גם את קומתו הנמוכה: 157 ס"מ. הוא נפטר מסרטן הלבלב ב-20 בספטמבר 1947 בביתו בריברדייל, ברובע הברונקס. מדיה וקבצים בנושא פיורלו לה גוארדיה בוויקישיתוף פיורלו לה גוארדיה, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית) פיורלו לה גוארדיה, באתר "Find a Grave" (באנגלית) פיורלו לה גוארדיה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) פיורלו לה גוארדיה, באתר MusicBrainz (באנגלית) פיורלו לה גוארדיה, באתר Discogs (באנגלית) ויליאם מנצ'סטר, קיסר אמריקני, תל אביב: מערכות, 1982, עמוד 93.
גדר ההפרדה של סאוטה

גדר ההפרדה של סאוטה (בספרדית: Valla de Ceuta) היא מחסום הפרדה בין מרוקו לבין סאוטה, עיר ספרדית השוכנת לחופה של צפון אפריקה. הגדר נבנתה על ידי ספרד במטרה לעצור הגירה בלתי חוקית והברחות. עלות ההקמה של גדר ההפרדה הייתה 30 מיליון אירו והיא מומנה על ידי האיחוד האירופי. הגדר היא הראשונה מבין שתי גדרות שנבנו בין המובלעות הספרדיות בצפון אפריקה לבין מרוקו. מחסום ההפרדה מורכב משתי גדרות תיל מקבילות שגובהן 6 מטרים, מצופות תלתלית. בין הגדרות עובר כביש מערכת המשמש לפטרולים משטרתיים ולגישה של רכבי הצלה במקרה הצורך. לאורך הגדרות מפוזרות נקודות תצפית קבועות. כבלים תת-קרקעיים מחברים זרקורים, חיישני תנועה וקול ומצלמות וידאו לחדר פיקוד מרכזי. מרוקו התנגדה לבניית הגדר שכן היא איננה מכירה בריבונות הספרדית בסאוטה. גדר ההפרדה של מלייה מדיה וקבצים בנושא גדר ההפרדה של סאוטה בוויקישיתוף תמונת גדר ההפרדה, מתוך אתר Queen's University, Belfast, CIBR גם אירופה בונה גדר הפרדה, מאת צ'ב מ. קמרר, באתר "אתגר"
פנחס שינמן

פנחס שינמן (1 ביולי 1912 - 10 באוקטובר 1999) היה איש ציבור ישראלי. כיהן כחבר הכנסת מטעם המפד"ל וכראש חבר המועצות הדתיות בישראל. שינמן נולד בקרקוב שבפולין. בצעירותו היה פעיל בתנועת צעירי מזרחי ומאוחר יותר שימש מזכירה הכללי של תנועת המזרחי וצעירי מזרחי במערב גליציה ובשלזיה. מתוקף תפקיד זה היה חבר בהנהלה הארצית של תורה ועבודה בפולין. היה חבר ועד הקהילות וורשה ושימש ציר בקונגרסים הציוניים. בשנת 1948 עלה לארץ ישראל. פעילותו התנועתית של שינמן נמשכה בארץ כמזכיר הכללי של הפועל המזרחי, לימים מפד"ל, במחוז תל אביב ויו"ר התנועה בתל אביב. מטעם המפד"ל מונה לראש המועצה הדתית בתל אביב-יפו ונבחר לראש חבר המועצות הדתיות בארץ. בשנים 1974–1981 כיהן שינמן כחבר הכנסת מטעם המפד"ל, לאורך הכנסת השמינית והתשיעית. בשתי כהונותיו שימש סגן יושב ראש הכנסת. משנת 1952 שיינמן השתייך לסיעה בראשות יצחק רפאל עמד בראש בית הכנסת המרכזי בת"א בשדרות סמטס, מקום שבו התגורר, והיה בין יוזמיו ומקימיו והרוח החיה שבו. שימש ראש הגבאים ובעל קורא בתורה במשך למעלה מ-50 שנה ומסר שיעורים רבים במשנה, בגמרא ובענייני דיומא, והכול בהתנדבות מלאה. היה יקיר העיר ת"א בשנת 1989 תשמ"ט. רעייתו שושנה (ראצה) שינמן (לבית פרנקל) אף היא הייתה ילידת קרקוב שבפולין, עברה עמו את מאורעות השואה, אף היא הייתה פעילה שלא על מנת לקבל פרס, הייתה חברת הנהלת תנועת הנשים "אמונה" שנקראה אז, ארגון הפועלות של הפועל המזרחי ויקירת התנועה. ייסדה והקימה את בית הספר הדתי "מירון" בצפון ת"א. קדם לכך גן דתי שהקימה בשכונת מגוריהם. שושנה שינמן שימשה בבית הספר כיו"ר ועד ההורים. כמו כן, ארגנה מתן שיעורי תורה לנשים בבית הכנסת המרכזי ברחוב סמאטס, שבעלה היה ממייסדיו. דאגה לגייס את הנדבן צ'ארלס קלור מאנגליה לסייע בבניית בית הכנסת סמאטס ותרם לבניית בית לתנועת הנוער בני עקיבא, סניף צפון, על שפת הירקון בת"א. שני מקומות אלו, קיימים ופעילים עד היום-בהחלט בזכותם. בתו צביה נישאה לרב יוסף אפרתי. בת נוספת שלו היא המחנכת והעיתונאית אסתר וסרלאוף. בת נוספת היא לאה אטינגר הנשואה לאברהם, מורה ברעננה. שמו מונצח ברחוב של מתחם המגורים היוקרתי "אביב בגימל" בשכונת רמת אביב ג' . פנחס שינמן, באתר הכנסת פנחס שינמן, באתר כנסת פתוחה פינחס שינמן (1912-1999), דף שער בספרייה הלאומית הרשימה המאוחדת, רשימת המועמדים, הצופה, 19 באוגוסט 1952 סיעת רפאל בחרה מועמדיה ללא הפתעות, דבר, 16 במרץ 1977 ערך זה הוא קצרמר בנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סידריט

סידריט הוא מינרל קרבונטי הבנוי מברזל (Fe) ופחמה (קרבונט CO3). שמו של המינרל נקבע בשנת 1845 ומקורו מיוונית σίδηρος ("סִידְרוֹס" – ברזל), בהתייחס להרכבו הכימי. הסידריט הוא מקור חשוב להפקת ברזל, מכיוון שהוא מכיל 48% ברזל והוא אינו מכיל גופרית או זרחן. הן מגנזיום והן מנגן מחליפים את הברזל לעיתים קרובות. לכן הסידריט יוצר שורה איזומורפית עם רודוכרוזיט (MnCO3 - פחמת המנגן) וגם עם מגנזיט (MgCO3 - פחמת המגנזיום). הכלל הוא שאם מעל ל-50% מיוני המתכת במינרל הם ברזל, המינרל יקרא סידריט. יש הנוהגים לקרוא גם לסוגי הביניים בשמות, אם כי חלוקה זו איננה מקובלת על כולם: אוליגוניט (Oligonite) - סידריט עשיר במנגן. מנגנסידריט (Mangansiderite) - רודוכרוזיט עשיר בברזל. מגניוסידריט (Magniosiderite) או סידרופלסיט (Sideroplesite) - סידריט עשיר במגנזיום. ברונריט (Breunnerite) – מגנזיט עשיר בברזל. סוגים נוספים של יסודות היכולים להחליף את הברזל כוללים סידן, אבץ וקובלט. צורת הגבישים של הסידריט היא מעוינון שפאותיו הן בדרך כלל קמורות ומקווקוות, ובמקרים נדירים מאוד - סקלנוהדרון. ניתן למצוא את המינרל גם בגושים. צבע המינרל משתנה מצהוב לחום כהה או שחור. הגוון האחרון מקורו בנוכחות של מנגן. סוג של סידריט בצורת כדוריות קטנות קרוי ספרוסידריט (sphaerosiderite). את הסידריט מוצאים: כמינרל טפל עיקרי בעורקים הידרותרמיים יחד עם בריט, פלואוריט, גלנה ומינרלים אחרים. בשכבות של סלעי משקע. הסידריט נוצר בשלב הדיאגנזה (כלל התהליכים הכימיים המתרחשים אחרי ההשקעה, לפני ההתקשות, במהלכה ואחריה) בצפחות ובאבני חול. בסלעי משקע נוצר הסידריט בדרך כלל בעומק רדוד והרכבו הכימי קשור לעיתים קרובות לסביבת ההשקעה של המשקעים שמסביבו שהיא ענייה בחמצן ובעלת pH נמוך. כמסה של גבישים בסלעים מותמרים של סלעי משקע. בפגמטיטים, למשל פגמטיטים של סיאניט נפליני. סידריט עובר התמרה בקלות לתחמוצות ברזל. גתיט, סוג מינרל חום, מחליף לעיתים קרובת את הסידריט. המינרל לימוניט מחליף את הסידריט תוך שמירה על צורת הגבישים המעוינת, תופעה המכונה פסאודומורפיזם. במכרות הפחם הפתוחים של מזרח אילינוי ומערב אינדיאנה נתגלו נודולות (גופים סלעיים הנתון בתוך סלע שהרכבו אחר) של סידריט העשירות במאובנים של פלורה ופאונה. את הסידריט מוצאים בהרי הרץ בגרמניה, בשטיריה שבאוסטריה, בקורנוול שבאנגליה (בעיקר בדבון ובטוויסטוק), בפורטוגל, בבוליביה, במדינת מינאס ז'ראיס בברזיל, לורן בצרפת, בוהמיה בצ'כיה, בניו סאות' ויילס באוסטרליה במדינות ניו ג'רזי, קליפורניה, ויסקונסין וקונטיקט בארצות הברית, ובקנדה, בטריטוריה של יוקון ובהר סנט-אילר (Mont Saint-Hilaire) שבקוויבק שם התגלו דגימות יפות במיוחד. סידריט הוא גם מונח מיושן למטאוריט המורכב בעיקר מברזל וניקל. מדיה וקבצים בנושא סידריט בוויקישיתוף אתר Mindat אתר Webmineral אתר Mineral galleries אתר minerals.net סידריט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)