laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ארנסט קיצינגר

ארנסט קיצינגר (בגרמנית: Ernst Kitzinger‏, 12 בדצמבר 1912 – 22 בינואר 2003) היה היסטוריון וחוקר תולדות האמנות יהודי-אמריקאי יליד גרמניה. תחום המחקר של קיצינגר היה אמנות של שלהי העת העתיקה ואמנות ביזנטית. ארנסט קיצינגר נולד במינכן בשנת 1912 למשפחה יהודית-גרמנית משכילה. אביו, וילהלם נתן קיצינגר, היה עורך דין ודודו היה ההיסטוריון ריכארד קראוטהיימר (Richard Krautheimer), שהתמחה באדריכלות ביזנטית. בשנת 1931 החל קיצינגר ללמוד באוניברסיטת מינכן. בעקבות עליית המפלגה הנאצית לשלטון בשנת 1933, התעורר החשש להמשך לימודיו באוניברסיטה. הוא השלים את התזה שלו, שעסקה בחקר ציורי קיר רומיים מן המאה ה-7 וה-8, במהירות יוצאת דופן. בסתיו 1934 הגן על התזה שלו, ובהמשך אותה שנה עזב קיצינגר את גרמניה. לאחר שעזב את גרמניה נסע קיצינגר לרומא. לאחר מכן היגר לאנגליה, שם קיבל משרה במוזיאון הבריטי בלונדון. הוא החל להתעניין באמנות אנגלו-סקסית ופרסם כמה מחקרים בנושא זה. בין היתר סייע קיצינגר במחקר הממצאים מאתר סוטון הו (Sutton Hoo) שהחל להחפר בשנת 1939 במחוז סאפוק. בשנת 1937 נסע קיצינגר למצרים ולאיסטנבול, שם החל לגבש את תפישתו אודות אמנות ימי הביניים המוקדמים כתופעה "עולמית". ב-1940 הופיע ספרו הראשון "אמנות ימי הביניים המוקדמים במוזיאון הבריטי" (Early Medieval Art at the British Museum). ספר זה לא רק הציג תיאור של הממצאים האמנותיים, אלא ניסה לתאר את השינוי והמעבר בין האמנות הקלאסית לזו של ימי הביניים. ב-1940 גורש קיצינגר מאנגליה בשל אזרחותו הגרמנית. הוא נמנה עם נוסעי האונייה דונירה ולאחר מסע תלאות לאוסטרליה, הוא נכלא במשך תשעה חודשים במחנה מעצר באוסטרליה, שם למד רוסית מאחד מעמיתיו הכלואים. ב-1941 הצליח "מכון ורבורג" (Warburg Institute) להשיג את שחרורו. הוא נסע לארצות הברית לוושינגטון די. סי., שם הצטרף למכון המחקר דמברטון אוקס (Dumbarton Oaks). המחקר שקיבל קיצינגר במכון עסק בשרידים הביזנטים בבלקן. כתוצאה ממחקר זה פרסם ב-1946 חיבור מקיף על שרידי העיר סטובי (Stobi) שבמקדוניה. בנוסף, החל לערוך סקר מקיף אודות הפסיפסים של ממלכת סיציליה הנורמנית (בלטינית: Regnum Siciliae) שבסיציליה. פרויקט זה העסיק את קיצינגר כל חייו ובשנת 1992 פרסם את מחקרו בן ששת הכרכים "I mosaici del periodo normanno in Sicilia" בנושא זה. קיצינגר התקדם במכון במהירות יוצאת דופן. ב-1946 הפך קיצינגר לעוזר פרופסור במכון. בשנת 1951 התמנה לפרופסור-עמית וב-1955 למנהל המחקרים של המכון וב-1956 לפרופסור לאמנות ביזנטית וארכאולוגיה. תחת הנהלתו הפך המכון למכון אקדמי מוביל בעולם בחקר האמנות הביזנטית. בין פעולותיו היו קידום כתב העת של המכון, הקמת ספריית תצלומים והנחיה של חוקרים צעירים. בנוסף, כיהן קיצינגר כפרופסור באוניברסיטת הרווארד, שם לימד עד לפרישתו, בשנת 1979. בשנת 1976 ראה אור הספר "האמנות של ביזנטיון ושל המערב הימי-ביניימי" (The art of Byzantium and the medieval West) בשנת 1979 ראה אור ספרו החשוב "התהוותה של האמנות הביזנטית" ("Byzantine art in the making"), שנכתב כסדרת הרצאות שנשאו באוניברסיטת קיימברידג'. בשני ספרים אלו הביע קיצינגר את העמדה כי חקר תולדות האמנות יכול לעשות שימוש בסגנון אמנותי ובתיאור בשינויים בסגנון, במידה רבה כתיאור תהליך דיאלקטי, באופן המקביל לשימוש באיקונוגרפיה ובמקורות טקסטואליים. מדיה וקבצים בנושא ארנסט קיצינגר בוויקישיתוף
מרוצלה

מָרוּצֶלָה (בנפוליטנית ואיטלקית: Maruzzella) הוא שיר נפוליטני שנכתב ב-1954. הלחן מאת רנאטו קרוזונה (Renato Carosone) הידוע בעברית יותר כ"קרוסונה", והמילים מאת אנצו בונגורה (Enzo Bonagura). ככל הנראה נכתב כשיר אהבה (סרנדה) לכבוד אשתו של קרוזונה, מריסה. "מרוצלה" הוא שם חיבה מקובל לשם מריסה בדרום איטליה, אולם המילה מרוצלה יכולה להתפרש בנפוליטנית גם כחילזון, ויש לה גם פירושים נוספים. ב-1955 הופיע השיר לראשונה על אריך-נגן בביצועו של קרוזונה. ב-1956 היה לשיר הנושא של סרט קולנוע בשם "מרוצלה", בביצועו של קלאודיו וילה והיה ללהיט. השיר זכה מאז לביצועים רבים, ב-1959 ביצעה אותו השחקנית אנה מניאני בסרט "Nella città l'inferno" ("גיהנום בכרך"). ב-1973 הושמע השיר בסרט "רחובות זועמים" של מרטין סקורסזה, בכיכובו של רוברט דה נירו. ב-1964 העלתה שלישיית "הגשש החיוור" את תוכניתה הראשונה "שמחת זקנתי". בתוכנית שולב שיר עברי, במנגינת "מרוצלה", בשם "מה הוא עושה לה" (לשם השיר דמיון צלילי ברור ל"מרוצלה") מאת יוסי גמזו. במקורות רבים (כגון "שירונט"), מופיע גמזו כמתרגם, אך למעשה שירו של גמזו מקורי, ואין לו קשר למילות "מרוצלה". שיר זה זכה לפופולריות רבה, ובוצע בגרסאות כיסוי, בין השאר על ידי גידי גוב ושלומי שבת (במסגרת "לילה גוב"), פבלו רוזנברג, ובמסגרת תחרות "כוכב נולד" 7 על ידי חובי סטאר, עומר אדם וראם כהן. חברות להקת "שוקולד מנטה מסטיק" ביצעו גרסה היתולית של השיר יחד עם חברי "הגשש החיוור", בה הפזמון החוזר שונה ל"מה הוא עשה לי", והזמרות הופיעו בתחפושת של נשים הרות. מילות השיר "מה הוא עושה לה", באתר שירונט
לורד אוף דה דאנס

לורד אוף דה דאנס (Lord of the Dance) הוא מופע מחול ומחזמר בעל יסודות איריים מסורתיים. מייקל פלטלי הוא היוצר, הכוריאוגרף והמפיק של המופע, ורונאן הארדימן הלחין את המוזיקה. מייקל פלטלי זכה להכרה בעקבות השתתפותו במופע ריברדאנס, אך עזב בשנת 1995 בשל חילוקי דעות מקצועיים והחליט להפיק מופע משלו: "לורד אוף דה דאנס". פלטלי עבד על המופע במשך כשישה חודשים. בין 28 ביוני ל-1 ביולי 1996 נערכו מספר הופעות שאיפשרו הצצה מוקדמת לקטעי המופע, והופעת הבכורה הרשמית הייתה ב-2 ביולי. המופע הוצג במשך 11 שנים בלמעלה מ-67 מדינות בהשתתפותם של למעלה מ-100 מיליון צופים. עלילת המופע עוסקת בלורד אוף דה דאנס, הנלחם ביריבו האפל "דון דורצ'ה" כדי למנוע ממנו להשתלט על "כוכב הלכת אירלנד". הלורד אוף דה דאנס מביס את הלורד האפל. במקביל נלחמת עלמה אירית צעירה על לבו של לורד אוף דה דאנס כנגד מוריאן המפתה, קרב המסמל את המאבק בין אהבה לתשוקה. העלילה מבוססת בעיקרה על פולקלור אירי. קטעים מן המופע הוצגו בטקס חלוקת פרסי אוסקר בשנת 1997 ולאחר מכן באפקוט בשנים 1999 ו-2000 ובדיסנילנד פריז ב-2002 ו-2003. כיום יש שתי להקות המבצעות את המופע במקביל במקומות שונים בעולם: האחת עורכת מסע הופעות באירופה ובאסיה, והשנייה באמריקה הצפונית ובאמריקה הדרומית. מייקל פלטלי הוא עדיין הבמאי והמפיק, אך אינו משתתף במופע (הוא הפסיק את השתתפותו בעקבות העבודה על המופע "סלטיק טייגר"). המופע הוצג מספר פעמים בישראל, בשנת 1999 ובשנת 2010, וכלל מעל ל-20 הופעות ברחבי הארץ. בינואר 2012 יצא לורד אוף דה דאנס הסרט בתלת מימד. מדיה וקבצים בנושא לורד אוף דה דאנס בוויקישיתוף האתר הרשמי של המופע מתן אברמוביץ', לורד אוף דה דאנס: וירטואוזיות ואפקטים ב-400 שקלים, באתר הארץ, 7 בינואר 2010 מורן רגב, לורד אוף דה דאנס: משתלטים על הנשמה, באתר ynet, 8 בדצמבר 2014 לורד אוף דה דאנס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
סאקיה

סאקיה (בערבית: ساقية) או סקיה, היה כפר ערבי בבקעת אונו, בין כפר עאנה לאל-ח'ירייה, כ-8.5 קילומטרים מזרחית ליפו, בגובה 25 מטרים מעל פני הים. במלחמת העצמאות במהלך מבצע חמץ, הכפר נכבש על ידי חטיבת אלכסנדרוני ותושביו נמלטו לכיוון העיר לוד. בשנת 1596, תחת השלטון העות'מאני, מנה הכפר 270 תושבים. אזכור נוסף לכפר מאמצע המאה ה-18 מופיע בכתביו של נוסע סורי בשם אל-בקרי אל-סידיקי שטייל באזור. תושבי הכפר היו כולם מוסלמים ובתי הכפר היו בנויים ברובם מטיט. התושבים עסקו בחקלאות, בעיקר בפרדסנות אך גם בגידולי דגנים ובננות. בית ספר יסודי לבנים הוקם בכפר בשנת 1936. משה ליטוינסקי רכש ב-1933 מידי הכפריים כ-1700 דונמים, עליהם הקים ב-1934 את המושבה תל ליטוינסקי. לקראת סוף שלטון המנדט הבריטי הוקם מסגד בכפר. בבוקר 4 בדצמבר 1947 תקפו כ-150 ערבים חמושים מסקיה ומאל-ח'ירייה את קיבוץ אפעל. המגינים השיבו אש ועצרו את ההתקפה על גדרות הקיבוץ. באותו זמן הוזעק פטרול לוחם (פל"ם) מכפר אז"ר הסמוך ופתח באש על הערבים המופתעים. ההתקפה נשברה והערבים נסוגו עם 3 הרוגים ופצועים. לאחר כיבוש הכפר, בשנת 1949, התיישבו עולים יוצאי לוב וטורקיה בבתים הנטושים של סקיה וכפר עאנה. במקום לא היו תשתיות מים וביוב, והמתיישבים הראשונים השקיעו במקום כסף ועבודה רבה בשיפוץ הבתים ובהקמת גינות פרטיות סביב בתיהם. בשנים 1953-1950 הוקמו על שטחי הכפר המעברות סקיה א' וב' ואליהן הגיעו עולים מעיראק במבצע עזרא ונחמיה. המעברות כללו אוהלים ("בדונים") וצריפונים. מספר התושבים במעברות סקיה הגיע לכ-6,700 תושבים. מאוחר יותר פונו המעברות ובשטח הוקמו שיכונים שהפכו ליישוב הקבע אור יהודה. מדיה וקבצים בנושא סאקיה בוויקישיתוף מתוכם 447 דונם בבעלות יהודית נתוני סקר הכפרים 1945
אינגריה

אינגריה (ברוסית: Ингерманландия; בשוודית: Ingermanland; בפינית: Inkerinmaa; באסטונית: Ingeri,‏ Ingerimaa) היה חבל ארץ היסטורי לחופי הים הבלטי. חבל הארץ גבל בימת לדוגה ובאגם פייפסי, כאשר נהר הססטרה היווה את הגבול עם חבל קרליה. רוב שטחי אינגריה כלולים במחוז לנינגרד של רוסיה. האזור היווה את נקודת ההתחלה של דרך מסחר עתיקה אשר שמשה את הורנגים שנעו מהים הבלטי לחופי הים השחור. לפי עדויות קדומות, העיר "איז'ורה" ככל הנראה שמשה כמרכז האזור והייתה גם מקום מושבה של אשת רוריק, שליט נובגורוד. שטחי החבל היו נתונים במחלוקת בין השבטים הפינים והשוודים לבין הרוסים. במהלך המאה ה-11 חבל הארץ היה חלק מרוס של קייב, ובמאה ה-12 היה חלק מרפובליקת נובגורוד. במהלך השנים, התרחשו בחבל אינגריה מלחמות רבות בין הרוסים, אבירי המסדר הליבוני והשוודים (כגון קרב נבה והקרב על הקרח). לאורך ההיסטוריה, גם רוסים וגם שוודים בנו באזור מצודות במטרה לבסס בו את שליטתם, אך לרוב היה השטח תחת שליטה רוסית. במהלך מלחמת ליבוניה, רוסיה הצארית איבדה כמעט את כל שטחיה באזור; בשנת 1617, בהתאם לחוזה סטולבובו, הועבר חבל הארץ לשוודיה והעיר נרבה שמשה כמקום מושבו של מושל האזור. כתוצאה ממהלך זה איבדה רוסיה הצארית את גישתה לחופי הים הבלטי. בעקבות מלחמת הצפון הגדולה, בתחילת המאה ה-18, הועבר חבל הארץ לשליטת רוסיה הצארית, שהפכה לאחר המלחמה לאימפריה הרוסית, אז היוותה אינגריה חלק חשוב מגוברניית סנקט פטרבורג, עד לשנת 1917. למשך תקופה קצרה (בשנים 1918–1920) הוקמה באזור מדינה עצמאית בשם "צפון אינגריה", תחת רצון משותף של מנהיגיה להסתפח למדינת פינלנד. בהתאם לחוזה טרטו משנת 1920, חלק מאינגריה המערבית סופח למדינת אסטוניה העצמאית, אך בשנת 1940 סופח חזרה לרפובליקה הרוסית של ברית המועצות. באופן מסורתי היה חבל הארץ מאוכלס על ידי פינים פרוטסטנטים ורוסים אורתודוקסים. בתקופה בה חבל הארץ היה נתון לשליטה שוודית, האוכלוסייה הפרוטסטנטית שבו גדלה בהתמדה מכ-41% בשנת 1656 עד כ-74% בשנת 1695, זאת בעיקר לאור עידוד מעבר אוכלוסייה פינית לאזור ועזיבת תושבים אורתודוקסים לשטחי רוסיה. לאחר העברת השליטה על אינגריה לרוסיה, במסגרת מלחמת הצפון הגדולה, והקמת העיר סנקט פטרבורג בלב החבל, השתנה הרכב האוכלוסייה בהתאם. למרות זאת, בשנת 1917 התגוררו בחבל כ-140,000 פינים וכ-65,000 אסטונים. במסגרת המדיניות הסובייטית, רוב האוכלוסייה הפינית הוגלתה לסיביר, במספר מבצעי הגליה בשנות ה-30 של המאה ה-20 וכן לאחר מלחמת העולם השנייה. בשנת 1937 נסגרו כל הכנסיות הפרוטסטנטיות ובתי הספר בהם שפת הלימוד הייתה פינית. בשנת 1991, לאחר פירוק ברית המועצות, פינים שהיו מעוניינים בכך הורשו לעזוב את רוסיה, ואכן רובם עברו לפינלנד. נכון להיום מתגוררים במחוז לנינגרד 8,000 פינים בלבד. מדיה וקבצים בנושא אינגריה בוויקישיתוף אתר של ארגון אינגרי
תזמורת משטרת ישראל

תזמורת משטרת ישראל היא התזמורת הייצוגית של משטרת ישראל. התזמורת היא תזמורת כלי נשיפה והיא שייכת לאגף "ההדרכה״ במשטרת ישראל. התזמורת מנגנת בטקסים שונים של המשטרה, כמו גם בטקסים ממלכתיים, במשחקי כדורגל, באירועים עירוניים ובאירועים קהילתיים שונים במטרה לחזק את הקשר בין המשטרה לקהילה. מדי שנה משתתפת התזמורת בפסטיבל המחולות בכרמיאל, בפסטיבל תזמורות כלי הנשיפה בכפר סבא, בפסטיבל הזמר החסידי בצפת וברעננה ובהפקות שונות. תזמורת משטרת ישראל הוקמה בסמוך להקמת מדינת ישראל על בסיס תזמורת משטרת המנדט ומנגנת מאז בטקסים רבים ברחבי המדינה. התזמורת הוקמה ב-1920. בין השאר, התזמורת ניגנה בשנת 1949 בטקס הנחת אבן פינה ליד הזיכרון למגיני ירושלים ובטקס חניכת קו הרכבת לירושלים וב-1955 בטקס פתיחת הכביש לאילת. התזמורת אף ניגנה בסיום קורס קצינים של צה"ל. המנצח הראשון היה אוברי סילבר, שנשאר בתפקיד עד פטירתו. בין השנים 1944–1961 היה המנצח נפתלי גריבוב. בין השנים 1961–1980 ניצח על התזמורת סגן ניצב אריה זמאנק. לאחר מכן, רפאל הלברטל ניצח על התזמורת מספר שנים. בין השנים 1980–2008 ניצח על התזמורת מנשה לב-רן, אשר בשנת 2008 פרש לגמלאות בדרגת ניצב משנה, והוא הוחלף על ידי מפקח איתן סובול. התזמורת מונה כשלושים נגנים (כלי נשיפה, באס, תופים, כלי הקשה וקלידים) והיא מורכבת ממוזיקאים מקצועיים המועסקים כשוטרים בשירות קבע. החל משנת 1999 משרתים בתזמורת לצד שוטרי הקבע גם חיילים בשירות סדיר, נציגי משמר הגבול. מנצח התזמורת כיום הוא רס״ב ודים מוסניקוב. בשנת 1978 הוציאה התזמורת תקליט בכורה. מדיה וקבצים בנושא תזמורת משטרת ישראל בוויקישיתוף תזמורת משטרת ישראל, אתר משטרת ישראל משה גורלי, תזמורת המשטרה, דבר, 15 בפברואר 1952 אלבום התזמורת רפ"ק שלומי שטרית הוא השוטר הטוב עוד מימי המנדט, בפודקאסט היסטוריה גדולה, בקטנה כיסופי יהודי ירושלים לשחרור בירת הנצח הועלו בראש שמחתם עם התקדש החג, חרות, 4 במאי 1949 דרך צלחה לרכבת ירושלים, דבר, 5 באוגוסט 1949 משולם עד, דוד בן-גורין: הכביש החדש לאילת - תעלת סואץ ביבשה, דבר, 17 בינואר 1958 מחזור קצינים חדש לצה"ל, הצופה, 13 באוגוסט 1957 תזמורת המשטרה הוציאה תקליט בכורה ובו נעימות ידועות - ישראליות ולועזיות, דבר, 22 באוקטובר 1979 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קינזין

קִינֵזִינים הם משפחה של חלבונים מוטוריים בתאים אאוקריוטיים, הנעים לאורך סיבי מיקרוטובולים ותנועתם דורשת אנרגיה המתקבלת באמצעות הידרוליזה של מולקולת ATP. תנועה זו היא מרכיב במספר תהליכים תאיים, לרבות רבייה תאית ושינוע מטען בתא. הקינזינים שונים בצורתם, אך חלבון קינזין טיפוסי הוא דימר חלבוני המורכב משתי שרשראות כבדות ושתי שרשראות קלות. לכל שרשרת כבדה ראש גלובולרי (המתחם המניע) המחובר דרך צוואר קצר וגמיש לגבעול ארוך וסלילי המסתיים בזנב העשוי שרשרת קלה. הגבעולים מסתלסלים אחד סביב השני ליצירת הדימר. אל הזנב מחובר המטען, שאותו משנע הקינזין. לכל ראש יש שני אתרי קישור: האחד למיקרוטובול והשני ל-ATP. קשירה של ATP, הידרוליזה שלו ושחרור ADP משנים את המבנה המרחבי של אתר הקישור, ועקב כך את הצוואר שלו הוא מחובר, דבר היוצר את התנועה של הקינזין על גבי המיקרוטובול. בניגוד למולקולות קטנות כמו גזים וגלוקוז, הנעים בתא בפעפוע, מולקולות גדולות, בועיות, ואברונים אינם יכולים לנוע בפעפוע. לצורך כך, הם נקשרים לזנב החלבונים המוטוריים, במקרה זה קינזין, אשר נע על גבי המיקרוטובולים. בכל צעד של הקינזין על המיקרוטובול נצרכת האנרגיה המתקבלת מהידרוליזה של מולקולת ATP אחת. הקינזינים נעים רק בכיוון אחד, רובם מקצה המינוס לקצה הפלוס, כלומר מאזור הגרעין לכיוון קרום התא, וזאת בשל הקוטביות של מולקולת המיקרוטובול. דינאין מדיה וקבצים בנושא קינזין בוויקישיתוף
דינאין

דינאינים הם משפחה של חלבונים מוטוריים בתא הנעים לאורך סיבי מיקרוטובולים ותנועתם דורשת אנרגיה המתקבלת באמצעות הידרוליזה של מולקולת ATP. תנועה זו היא מרכיב במספר תהליכים תאיים, לרבות שינוע מטען בתא והנעה של שוטונים וריסונים. הדינאינים שתפקידם לשנע מטען בתא נקראים דינאינים ציטופלזמתיים והדינאינים שתפקידם בהנעה של שוטונים וריסונים נקראים דינאינים אקסונמיים. בניגוד למולקולות קטנות כמו גזים וגלוקוז הנעים בתא בפעפוע, מולקולות גדולות, בועיות, ואברונים אינם יכולים לנוע בפעפוע. לצורך כך, הם נקשרים לזנב החלבונים המוטוריים, במקרה זה דינאין ציטופלזמתי, אשר נע על גבי המיקרוטובולים. בכל צעד של הדינאין על המיקרוטובול נצרכת האנרגיה המתקבלת מהידרוליזה של מולקולת ATP אחת. הדינאינים נעים רק בכיוון אחד, רובם מקצה הפלוס לקצה המינוס, כלומר מאזור קרום התא לכיוון הגרעין, וזאת בשל הקוטביות של מולקולת המיקרוטובול. הדינאינים האקסונמיים משתמשים באותו מנגנון תנועה על גבי המיקרוטובולים, אך הם אינם משנעים מטען. תנועתם על גבי המיקרוטובולים באקסונמה גורמת לכיפוף האקסונמה, דבר שמוביל לתנועת הריסון או השוטון כולו לכיוון אחד במעין חבטה. קינזין מדיה וקבצים בנושא דינאין בוויקישיתוף
פיוטר שפירוב

פיוטר שפירוב (ברוסית: Пётр Павлович Шафиров;‏ 1669 - 1 במרץ 1739) היה יהודי-פולני שמשפחתו התנצרה. היה דיפלומט רוסי בולט בתקופת פיוטר הגדול ואחריו. שפירוב היה בן למשפחה יהודית שהתגוררה בסמולנסק והתנצרה לאחר כיבוש העיר על ידי הרוסים בשנת 1654. בשנת 1691 החל אביו לשרת במשרד לענייני חוץ הרוסי כמתורגמן. בשנת 1704 קודם לתפקיד סגן-קנצלר והופקד על ענייני החוץ. הוא ליווה את פיוטר הגדול במסעותיו לאירופה ובחתימת חוזים בינלאומיים. בשנת 1711 הצליח להשלים משא ומתן עם הטורקים שסיים את מלחמת רוסיה-טורקיה (1711-1710) תוך שהוא ובוריס שרמטייב נשארים בני ערובה. חזר לרוסיה בשנת 1714 והמשיך בפעילות דיפלומטית. השתתף בעריכת כל החוזים הבינלאומיים של רוסיה. בשנת 1716 בהתאם להנחיית פיוטר הגדול כתב ספר "על סיבות המלחמה" (Рассуждение о причинах войны) בו הציג את מלחמת הצפון הגדולה כחובה שהייתה נדרשת לטובת המדינה הרוסית. בשנת 1719 הוענק לו עיטור אנדריי הקדוש - העיטור הגבוה ברוסיה הצארית. בשנת 1723 בעקבות פרשת שחיתות נשפט להוצאה להורג תוך שלילת כל תואריו ורכושו. בהתאם לצו של פיוטר הגדול עונש המוות הומר לגלות לסיביר. בדרך לסיביר קיבל רשות להישאר בניז'ני נובגורוד. יקטרינה הראשונה עם תחילת שלטונה החזירה אותו תוך מתן חנינה מלאה והחזרת רכושו ותואריו. בתאום עם אנדריי אוסטרמן נשלח לארכנגלסק לקידום המסחר. עם נפילת אלכסנדר מנשיקוב הוחזר לחצר וחזר לפעילות דיפלומטית והיה פעיל בתחום זה עד סוף ימיו. על שמו "שדרת שפירוב" בסנקט פטרבורג דמותו מתוארת בספר של דוד מרקיש "יהודי של פיוטר הגדול". מדיה וקבצים בנושא פיוטר שפירוב בוויקישיתוף קורות חיים (ברוסית)
דומניקו מודוניו

דומניקו מודוניו (באיטלקית: Domenico Modugno; ‏9 בינואר 1928 - 6 באוגוסט 1994) היה זמר-יוצר איטלקי ובסוף ימיו גם חבר פרלמנט. הוא זכה ארבע פעמים בפסטיבל סן רמו (יותר מכל זמר אחר, פרט לקלאודיו וילה, שחולק עמו שיא זה), ייצג את איטליה שלוש פעמים בתחרות האירוויזיון, וזכה בשני פרסי גראמי (שיר השנה ואלבום השנה). להיטו הגדול ביותר, "Nel blu dipinto di blu" ("אצבע את השמיים בכחול", מוכר יותר כ-Volare, "ווֹלָארֶה"), הוקלט מאות פעמים ברחבי העולם על ידי זמרים והרכבים שונים. מודוניו נולד בעיירה פוליניאנו א מארה (Polignano a Mare) בנפת בארי. מגיל צעיר רצה להיות שחקן קולנוע ולאחר שסיים שירות צבאי, ב-1951 נרשם ללימודי משחק. במקביל כתב שירים ושירו Lazzarella זכה ב-1957 במקום שני בפסטיבל שירים נפוליטניים, דבר שהביאו לפסטיבל סן רמו ב-1958 עם השיר "וולארה". השיר זכה בפסטיבל והפך ללהיט בקנה מידה עולמי. הוא הגיע לראש מצעד הפזמונים בארצות הברית ושהה במקום הראשון חמישה שבועות, תוך שהוא גובר על שירים מאת ריקי נלסון ואלביס פרסלי, עובדה חסרת תקדים ששיר באיטלקית גובר על שירים באנגלית. באותה שנה קיבל את שני פרסי גראמי לשיר השנה ולאלבום השנה. השיר תורגם לאנגלית, צרפתית, רוסית וספרדית וייצג את איטליה בתחרות האירוויזיון של אותה שנה, אך הגיע רק למקום השלישי. את השיר שרו גם פרנק סינטרה, דין מרטין, לואי ארמסטרונג, קליף ריצ'רד, דלידה, לוצ'אנו פאבארוטי, הפלאטרס ואחרים. שנה לאחר מכן חזר מודוניו לסן רמו עם עוד להיט - "Piove" (הידוע יותר כ-Ciao, ciao bambina, "צ'או צ'או במבינה"). הוא זכה במקום הראשון ושב וייצג את איטליה באירוויזיון. ב-1960 הגיע למקום השני בסן רמו עם "Libero" ("חופשי"). ב-1962 שב וזכה בפסטיבל סן רמו עם "Addio...addio...." ("להתראות... להתראות") יחד עם קלאודיו וילה, שגם ייצג את איטליה לבדו באירוויזיון של אותה שנה עם אותו שיר. ב-1966 זכה בפסטיבל סן רמו עם השיר "Dio, come ti amo" ("אלוהים, אני אוהב/ת אותך כל-כך"), אותו שר בדואט עם ג'יליולה צ'ינקווטי. הוא שב וייצג את איטליה באירוויזיון של אותה שנה עם שיר זה לבדו, זכה באפס נקודות והיה האחרון בתחרות. בשנות השבעים התרכז במוזיקה קלאסית וקיבל תפקידים באופרה. ב-1986 חבר למפלגה הרדיקלית האיטלקית וביוני 1987 נבחר לחבר פרלמנט מטעם טורינו. הוא היה פעיל בסוגיות חברתיות שונות, בפרט פעל לשיפור תנאיהם של חולי בית החולים הפסיכיאטרי באגריג'נטו. ב-6 באוגוסט 1994 נפטר מהתקף לב בבית הקיץ שלו באי למפדוזה. מדיה וקבצים בנושא דומניקו מודוניו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של דומניקו מודוניו (באיטלקית) דומניקו מודוניו, ברשת החברתית Goodreads דומניקו מודוניו, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) דומניקו מודוניו, באתר AllMovie (באנגלית) דומניקו מודוניו, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) דומניקו מודוניו, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) דומניקו מודוניו, באתר ספוטיפיי דומניקו מודוניו, באתר Last.fm (באנגלית) דומניקו מודוניו, באתר AllMusic (באנגלית) דומניקו מודוניו, באתר MusicBrainz (באנגלית) דומניקו מודוניו, באתר דיזר דומניקו מודוניו, באתר Yandex.Music (ברוסית) דומניקו מודוניו, באתר Discogs (באנגלית) דומניקו מודוניו, באתר Genius דומניקו מודוניו, דף שער בספרייה הלאומית דומניקו מודוניו, באתר SecondHandSongs דומניקו מודוניו, באתר DNCI דומניקו מודוניו, באתר בילבורד (באנגלית) דומניקו מודוניו, באתר טיידל (באנגלית) דומניקו מודוניו, באתר "Find a Grave" (באנגלית) Bronson, Fred (1992). The Billboard Book of Number One Hits (3rd ed.). New York, NY: Billboard Publications, Inc. p. 41. ISBN 0-8230-8298-9
ג'ושוע אלכסנדר

ג'ושוע ויליס אלכסנדר (באנגלית: Joshua Willis Alexander; ‏22 בינואר 1852 – 27 בפברואר 1936) היה פוליטיקאי אמריקני, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת מיזורי ומזכיר המסחר של ארצות הברית תחת הנשיא וודרו וילסון. אלכסנדר נולד בסינסינטי שבאוהיו ובשנת 1872 סיים לימודי משפטים באוניברסיטה הנוצרית שבמיזורי. כעורך דין עבד במשרד פרטי ובין השנים 1877–1881 וכיהן כראש עיריית גלאטין. בשנת 1882 נבחר לנשיא ועד החינוך של העיר גלאטין, בראשו עמד עד 1901. במקביל, בשנים 1883–1887 שירת כחבר בית הנבחרים של מיזורי ובשנה האחרונה לכהונתו היה יו"ר הבית. בשנים 1891–1892 היה ראש העיר גלאטין. לאחר מכן עבד בתפקיד בכיר בבית חולים ובשנת 1901 מונה למשרת שופט. בשנת 1907 נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של ארצות הברית, בו שירת משך שבע כהונות, עד מינויו בשנת 1919 למזכיר המסחר של ארצות הברית בממשל הנשיא וודרו וילסון. בתקופת כהונתו בבית הנבחרים עמד אלכסנדר בראש הוועדה לבטיחות ימית (1913 - 1914). כמזכיר המסחר כיהן עד סיום כהונתו של וילסון ב-1921. בשנת 1922 נבחר לציר בוועידה החוקתית של מיזורי. מדיה וקבצים בנושא ג'ושוע אלכסנדר בוויקישיתוף ג'ושוע אלכסנדר, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית) ג'ושוע אלכסנדר, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
פרדריק מיולר

פרדריק הנרי מיולר (באנגלית: Frederick Henry Mueller; ‏22 בנובמבר 1893 - 31 באוגוסט 1976) היה מזכיר המסחר של ארצות הברית. מיולר נולד בגרנד רפידס שבמישיגן לג'ון ואמה מיולר. בשנת 1914 סיים לימודי הנדסת מכונות באוניברסיטת מישיגן ונכנס כשותף בחברה לייצור רהיטים בבעלות אביו. בשנת 1923 היה מיולר למנכ"ל החברה, ולאחר פרישת אביו תפס את מקומו כנשיא החברה. מיולר היה פעיל המפלגה הרפובליקנית ובין השנים 1945–1957 היה חבר מועצת החקלאות של מישיגן. בנובמבר 1958 מונה על ידי הנשיא דווייט אייזנהאואר לעוזר לענייני סחר פנים של מזכיר המסחר של ארצות הברית. תפקיד המזכיר לא אויש באותה תקופה עקב ניסיון הנשיא למנות לתפקיד את לואיס שטראוס, וביוני 1959 הוחלט על מינוי מיולר לתפקיד. באוגוסט 1959 אושר מינויו על ידי הסנאט ובתפקיד זה הוא כיהן עד תום כהונת הנשיא בשנת 1961. לאחר סיום תפקידו חזר לעסקיו. מיולר היה חבר הבונים החופשיים ורוטרי. פרדריק מיולר, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
מיקי הרן

מרים (מיקי) הרן (נולדה ב־13 בספטמבר 1949) היא כימאית ישראלית המכהנת כיו"ר מרכז ויץ לפיתוח בר קיימא. בעבר הייתה יושבת ראש המועצה הישראלית לצרכנות ומנכ"לית המשרד להגנת הסביבה. הרן (במקור ויסמן) נולדה בישראל בשנת 1949. החלה בלימודי כימיה באוניברסיטה העברית בירושלים, אותם סיימה בשנת 1972. לאחר מכן יצאה ללימודי המשך בארצות הברית ובשנת 1978 סיימה לימודי דוקטורט בכימיה אורגנית באוניברסיטת ברנדייס. בשובה לישראל עבדה כעוזרת מחקר והוראה בבית הספר לרוקחות של האוניברסיטה העברית, ובשנת 1982 הצטרפה כמרצה בכירה באוניברסיטה העברית ובמכללת הדסה לטכנולוגיה. באוניברסיטה עבדה עד 1986, ולאחר מכן הועסקה כחוקרת בחברת "אוניקור ביוטכנולוגיה" לפיתוח קוטל חיידקים יעיל וידידותי לסביבה. בשנת 1989 יצאה לשנת שבתון ועסקה במחקר באוניברסיטת רטגרס שבניו ג'רזי. בין השנים 1990–1993 עבדה בתל אביב כחוקרת במעבדות א.י לטיפול במים. בשנת 1994 יצאה פעם נוספת לארצות הברית והייתה עוזרת ראשית למנהל המרכז למחקר יישומי באיכות הסביבה של מכללת האנטר באוניברסיטת ניו יורק. בשנת 1996 חזרה לישראל והחלה לעבוד במשרד להגנת הסביבה שבו שימשה סגנית מדען ראשי (1996 - 1999), מדענית ראשית (1999 - 2000), וסמנכ"ל לענייני תעשיות (2000 - 2003). בשנת 2003 מונתה על ידי השרה יהודית נאות למנכ"ל המשרד, ועמדה בראשו עד 2006. בסיום כהונתה במשרד ממשלתי, עברה לעבוד בשוק הפרטי בחברות שעליהן פיקחה כרגולטורית. הרן היא ראש ההתמחות בניהול סביבתי ומרצה לתלמידי תואר שני במנהל עסקים בקריה האקדמית אונו משנת 2006. נכון ל-2019, סיימה כהונה של 9 שנים כדירקטורית בחברת כיל (ICL), היא משמשת כדירקטורית בחברת מ.א.י (חברה למחזור של פסולת חשמלית ואלקטרונית), דירקטורית חיצונית בחברת הכשרת הישוב, יו"ר הוועדה לאיכות סביבה של ארגון מעלה ויו"ר הדירקטוריון של המרכז להתייעלות במשאבים. בשנת 1972 נישאה לבנימין נתניהו (לימים, ראש ממשלת ישראל) ובשנת 1979 התגרשו. זמן קצר לפני הגירושים נולדה להם בת, נועה. לאחר גירושיה נישאה בשנית, לדורון הרן, ומנישואים אלה יש לה שלושה ילדים נוספים. ד"ר מיקי הרן באתר הקריה האקדמית אונו מרים הרן בדף "שרים ומנכ"לים בעבר", באתר המשרד להגנת הסביבה חזקי עזרא, יו"ר חדש למועצה לצרכנות: ד"ר מיקי הרן, באתר ערוץ 7, 11 בינואר 2012 מיקי הרן, ‏דרוש: גוף סביבתי עצמאי, באתר גלובס, 22 בפברואר 2015 מיקי הרן, ‏דעה: כך מנצלים בעלי אינטרסים כלכליים את המאבק נגד אסדת הגז, באתר גלובס, 27 בינואר 2020 ליאורה אמיתי, המשרד לסידור עבודה, באתר העין השביעית, 7 בינואר 2018 TASE, דף הבית - מאיה – מערכת אינטרנט להודעות | הבורסה לניירות ערך, באתר מאיה