laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
הנינג'ה

הנינג'ה (באנגלית: Enter the Ninja) הוא סרט אמנויות לחימה משנת 1981 בבימויו של מנחם גולן ובכיכובם של פרנקו נרו, סוזן ג'ורג' ושו קוסוגי. אחרי שסיים את לימודי האמנות הנינג'יטסו ביפן, יוצא צבא אמריקני בשם קול (פרנקו נרו) מבקר את חברו מתקופת המלחמה (אלקס קורטני) ואת אשתו הטרייה מארי אן לאנדרס (סוזן ג'ורג'), שהם הבעלים של חווה גדולה בפיליפינים. קול מגלה במהרה שאת לאנדרס מטריד מנכ"ל חברה ששמו צ'ארלס ונאריוס (כריסטופר ג'ורג') בניסיון לגרום לו למכור את חלקת האדמה שברשותו, מכיוון (דבר שהוא אינו יודע) שמשאב נפט גדול טמון מתחת לאדמה. אחרי שהוא מסכל את מזימותיהם של בריוניו של ונאריוס להפחיד ולאלץ את לאנדרס למכור את אדמתו לונאריוס, ניצב קול בפני יריב ישן מימי אימוניו ביפן – הסגאווה (שו קוסוגי), אותו שוכר ונאריוס לרצוח את קול. בסרט שיחק גם השחקן הישראלי צחי נוי כאחד מביריוניו של ונאריוס. הנינג'ה היה הסרט הראשון בסדרת סרטי הנינג'ה, השני היה Revenge of the Ninja והשלישי היה Ninja III: The Domination, למרות שהם לא קשורים ישירות מבחינת קו העלילה. "הנינג'ה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "הנינג'ה", באתר AllMovie (באנגלית) "הנינג'ה", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "הנינג'ה", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "הנינג'ה", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) סקירה של הנינג'ה ב-10kbullets
ג'ולי דרייפוס

ג'ולי דרייפוס (בצרפתית: Julie Dreyfus; נולדה ב-24 בינואר 1966) היא שחקנית צרפתייה ממוצא יהודי. דרייפוס, הדוברת בצורה שוטפת יפנית, צרפתית ואנגלית, ידועה מאוד ביפן, שם היא ערכה את הופעת הבכורה הטלוויזיונית שלה בתוכנית לימוד צרפתית בערוץ החינוכי NHK בשלהי שנות השמונים, והופיעה בתוכנית הטלוויזיה "Ryōri no Tetsujin" (איירון שף) כאורחת ושופטת. היא ידועה לקהל המערבי בעיקר בשל תפקיד כסופי פטאל בסרט "להרוג את ביל". ג'ולי דרייפוס נולדה וגדלה בפריז, כבתם היחידה של השחקנית הצרפתייה פסקל אודרה והשל המפיק הצרפתי-יהודי פרנסיס דרייפוס. היא בילתה את חופשות הקיץ שלה באנגליה, והחלה ללמוד יפנית בשנת 1985 במכון ללימודי שפות ותרבויות מזרחיות באוניברסיטת פריז, אחרי שלמדה עיצוב פנים והתעניינה בארכיטקטורה היפנית. היא עברה ליפן ולמדה שישה חודשים אינטנסיביים קורס ביפנית במכון ללימודים לזרים באוניברסיטת אוסקה (Osaka University of Foreign Studies), בחושבה שהיא תמצא לבסוף עבודה בעיצוב פנים. אחרי שסיימה את הקורס, היא עברה לטוקיו ועבדה במשרה חלקית בסטודיו לעיצוב והמשיכה לקחת שיעורים בשפה היפנית. ב-1988 היא עבדה כמדריכה לשפה הצרפתית בתוכנית הבוקר של רשת הטלוויזיה NHK. הבמאי היפני מוטויושי סיי, שביים דרמות מסתורין, שכר את דרייפוס כדי להעלות את שיעור הצפייה של התוכנית שלו. לבסוף ליהקו אותה מנהלי רשת הטלוויזיה במספר תפקידים בטלוויזיה ובסרטים כיפהפייה בת עשרים ומשהו; והיא נחשבה ל-gaijin tarento (כישרון זר). היא גם שימשה כשופטת ב- Ryōri no Tetsujin (איירון שף), תוכנית הבישול הטלוויזיונית שהפכה ללהיט. דרייפוס שיחקה ב-11 סרטים. היא הופיעה כעורכת הדין המרשעת בסרטו של ידידה הטוב קוונטין טרנטינו "להרוג את ביל: פרק 1" (2003). היא ישבה בחבר השופטים של פסטיבל הסרטים ז'רארמר בשנת 2007 שהעניק פרס לדייוויד קאראדין, עמיתה מהסרט "להרוג את ביל". דרייפוס שיחקה ב-Vinyan ב-2008 ובאפוס המלחמתי של טרנטינו "ממזרים חסרי כבוד" ב-2009, כפרנצ'סקה מונדינו, מתורגמנית צרפתייה בדיונית ופילגשו של שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס. היא גם הופיעה כמתרגמת בסרט הקצר "Tokyo!" של לאוס קאראקס בתפקיד המתורגמנית של מֶרד. מדיה וקבצים בנושא ג'ולי דרייפוס בוויקישיתוף ג'ולי דרייפוס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג'ולי דרייפוס, באתר AllMovie (באנגלית) ג'ולי דרייפוס, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ג'ולי דרייפוס, באתר MusicBrainz (באנגלית) ג'ולי דרייפוס, באתר Discogs (באנגלית) Ehrman, Mark (6 October 2003). "Dressed to 'Kill'". Variety: pp. 16. "Fun factor injected into language programs". The Daily Yomiuri: pp. 10. 26 April 1993. "Ouverture du 14è festival du film fantastique de Gérardmer" (in French). Agence France Presse (Vosges). 31 January 2007. "La comédie primée à Gérardmer" (in French). Le Progrès. 6 February 2007. "From Fatale to Inglorious" Tarantino.info
1947 בקולנוע

ערך מורחב – 1947 החיים עם אבא אמבר הרווק ובת הטיפש עשרה פרסי גלובוס הזהב: הסרט הטוב ביותר: הסכם ג'נטלמני הבמאי הטוב ביותר: איליה קאזאן – הסכם ג'נטלמני השחקן הטוב ביותר: רונלד קולמן – חיים כפולים השחקנית הטובה ביותר: רוזלינד ראסל – האבל הופך אלקטרה פרס אוסקר הסרט הטוב ביותר: הסכם ג'נטלמני, פוקס המאה ה-20 השחקן הטוב ביותר: רונלד קולמן – חיים כפולים שחקן המשנה הטוב ביותר: גוון אדמונד – נס ברחוב 34 השחקנית הטובה ביותר: לורטה יאנג – הבת של האיכר שחקנית המשנה הטובה ביותר: סלסט הולם – הסכם ג'נטלמני הבמאי הטוב ביותר: איליה קאזאן – הסכם ג'נטלמני 18 בינואר – טקאשי קיטאנו, במאי קולנוע ושחקן יפני 2 בפברואר – פארה פוסט, שחקנית אמריקאית 19 במרץ – גלן קלוז, שחקנית קולנוע אמריקאית 6 ביוני – רוברט אנגלונד, שחקן קולנוע ובמאי אמריקאי 9 ביולי – או. ג'יי. סימפסון, שחקן פוטבול וקולנוע 30 ביולי – ארנולד שוורצנגר, שרירן, שחקן קולנוע, המושל ה-38 של מדינת קליפורניה 14 בספטמבר – סם ניל, שחקן קולנוע אמריקאי 29 באוקטובר – ריצ'רד דרייפוס, שחקן אמריקאי יהודי זוכה פרס אוסקר 13 בנובמבר – ג'ו מנטנה, שחקן קולנוע אמריקאי 24 בנובמבר – ששון גבאי, שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ישראלי 16 בדצמבר – בן קרוס, שחקן אנגלי 29 בדצמבר – טד דנסון, שחקן 26 בינואר – גרייס מור, זמרת ושחקנית 31 במאי – אדריאן איימס, 39, שחקנית, ממחלת הסרטן. 21 בספטמבר – הארי קארי, שחקן 30 בנובמבר – ארנסט לוביטש, במאי קולנוע יהודי יליד גרמניה (נולד ב-1892) הסכם ג'נטלמני זה קרה בברוקלין מסייה ורדו בעל אידיאלי 1946 בקולנוע 1947 1948 בקולנוע שנים בקולנוע סרט קולנוע מדיה וקבצים בנושא 1947 בקולנוע בוויקישיתוף שנת 1947 במסד-הנתונים הקולנועיים IMDb
1946 בקולנוע

ערך מורחב – 1946 שירת הדרום ($29,229,000) שנות חיינו היפות ביותר ($11,300,000) הדוור מצלצל פעמיים ($7,600,000) פרס אוסקר הסרט הטוב ביותר: שנות חיינו היפות ביותר השחקן הטוב ביותר: פרדריק מארץ' – שנות חיינו היפות ביותר שחקן המשנה הטוב ביותר: הרולד ראסל – שנות חיינו היפות ביותר השחקנית הטובה ביותר: אוליביה דה הבילנד – לכל אחד את שלו שחקנית המשנה הטובה ביותר: אן בקסטר – חוד התער הבמאי הטוב ביותר: ויליאם ויילר – שנות חיינו היפות ביותר פרסי גלובוס הזהב: הסרט הטוב ביותר: שנות חיינו היפות ביותר הבמאי הטוב ביותר: פרנק קפרה - אלו חיים נפלאים השחקן הטוב ביותר: גרגורי פק - בן שנה השחקנית הטובה ביותר: רוזלינד ראסל - האחות קני הסרט הטוב ביותר לקידום ההבנה הבינלאומית: הזדמנות אחרונה שווייץ 5 בינואר – דיאן קיטון, שחקנית אמריקאית 19 בינואר – דולי פרטון, זמרת ושחקנית 20 בינואר – דייוויד לינץ', במאי קולנוע אמריקאי 1 בפברואר – אליזבת סליידן, שחקנית 21 בפברואר – אלן ריקמן, שחקן 12 במרץ – לייזה מינלי, שחקנית 19 באפריל – טים קארי, שחקן 20 במאי – שר, זמרת ושחקנית אמריקאית 6 ביולי – סילבסטר סטאלון, שחקן ובמאי 22 ביולי – דני גלובר, שחקן אמריקאי 15 בספטמבר – טומי לי ג'ונס, שחקן 4 באוקטובר – סוזן סרנדון, שחקנית אמריקאית 6 בנובמבר – סאלי פילד, שחקנית 21 בנובמבר – אמה כהן, שחקנית 17 בדצמבר – יוג'ין לוי, שחקן 18 בדצמבר – סטיבן ספילברג, במאי קולנוע 1 באפריל – נח בירי האב, שחקן אמריקאי 23 ביוני – ויליאם ס. הארט, שחקן אמריקאי 13 באוגוסט – ה. ג'. ולס, סופר מדע בדיוני בריטי 26 באוגוסט – ג'יני מקפירסון, שחקנית ותסריטאית אמריקאית 28 באוגוסט – פלורנס טרנר, שחקנית אמריקאית שנות חיינו היפות ביותר שירת הדרום נודעת גילדה אלו חיים נפלאים עוד תעלה תזרח השמש תקוות גדולות הבה לי מוזיקה 1945 בקולנוע 1946 1947 בקולנוע שנים בקולנוע סרט קולנוע מדיה וקבצים בנושא 1946 בקולנוע בוויקישיתוף שנת 1946 במסד-הנתונים הקולנועיים IMDb
מסע הבובות לארץ-ישראל

מסע הבובות לארץ-ישראל הוא ספר ילדים שנכתב על ידי הסופר, המשורר והמתרגם אברהם רגלסון והתפרסם לראשונה בהמשכים במוסף הילדים של עיתון "דבר" באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20. בשנת 1933 עולה משפחתה של שרונה בת השלוש (בתו של הסופר) מארצות הברית לארץ ישראל, ושרונה נאלצת להשאיר את בובותיה עם חברתה פיליס. אך הבובות מתגעגעות לאמא שלהן ומחליטות פה אחד לצאת אל מעבר לים בעקבות שרונה. בדרך הן עוברות תלאות רבות וחוויות מסוכנות, שבסופן מתקיים מפגש מרגש עם אמא שרונה. אך התלאות אינן מסתיימות עם הגיען לארץ ישראל. גם שם מצפות להן התמודדויות לא קלות, שכמעט מצליחות לשבור את רוחן וגורמות להן לפקפק בהחלטתן לעלות ארצה. אברהם רגלסון ביסס את סיפור עלייתן של הבובות ארצה והתמודדותן עם קשיי הקליטה על החוויות שחוו הוא ובני משפחתו בבואם ארצה. פירוט של כמה מהחוויות האמיתיות שעליהן התבססו המאורעות המסופרים בספר נמצא בנספח שכתבה שרונה תל-אורן, בתו של הסופר וגיבורת הספר, למהדורה שיצאה בשנת 2005. צייר אריה נבון, הוצאת הקיבוץ המאוחד תל אביב, 99 עמודים, 1954. יצא שוב בשנת 1959. צייר ארי רון, הוצאת ספריית הפועלים תל אביב, 71 עמודים, 1981 ציירו בינה גבירץ, אריה נבון, ארי רון ונחום גוטמן, הוצאת תל-אורן שרונה, 113 עמודים, 2004 אייר אריה נבון, הוצאת פרדס חיפה, 113 עמודים, 2013 האתר של ההוצאה החדשה של "מסע הבובות לארץ-ישראל" מאמר של עטרה מוסקוביץ' לרגל ההוצאה המחודשת של הספר במגזין אימגו 8.3.06 אתר המוקדש לאברהם רגלסון פייסבוק, "סבא סבתא - הסיפור האמיתי" חיים חצב 12.10.2022 פייסבוק - כניסה או הרשמה, באתר Facebook
מילוש קראסיץ'

מילוש קראסיץ' (בסרבית: Милош Красић; נולד ב-1 בנובמבר 1984 בקוסובסקה מיטרוביצה) הוא כדורגלן סרבי המשחק בעמדות הקשר ההתקפי. בצעירותו שיחק קראסיץ' בקבוצת "רודאר קוסובסקה מיטרוביצה" מעיר הולדתו. כישרונו זוהה על ידי המועדון וויבודינה נובי סאד והוא צורף לקבוצה בשנת 1999. כבר בעת הגעתו לוויבודינה קודם קראסיץ' לקבוצה הבוגרת של המועדון, על אף שהיה בן 14 בלבד. הוא שיחק בקבוצה במשך ארבע וחצי שנים ושיפר באופן עקבי את יכולתו, ובשיאו אף מונה לתפקיד קפטן הקבוצה. בינואר 2004 עבר קראסיץ' לקבוצת צסק"א מוסקבה הרוסית. הוא השתתף בשלושה משחקים במסגרת גביע אופ"א בעונת 2004/2005 וסייע לקבוצתו לזכות בטורניר, לאחר ניצחון על ספורטינג ליסבון במשחק הגמר בו נכנס כמחליף. בשנים הבאות הפך קראסיץ' לאחד מהשחקנים הבולטים של צסק"א וסייע לה לזכות בתארים רבים – שתי אליפויות רוסיה בשנים 2005 ו-2006, ארבעה גביעי רוסיה ושלוש פעמים בסופר קאפ הרוסי. בנוסף, הוא נכלל ארבע פעמים בנבחרת העונה ברוסיה והעפיל עם צסק"א לרבע גמר ליגת האלופות בעונת 2009/2010. קראסיץ נכלל בסגל הנבחרת הצעירה של סרביה לאליפות אירופה עד גיל 21 ב-2004, אך לא שותף באף משחק. באותה שנה הוא השתתף גם באולימפיאדת אתונה. בשנים 2006 ו-2007 היה קראסיץ' משחקני המפתח של הנבחרת הסרבית באליפות אירופה עד גיל 21, ובאחרונה שבהן סייע לה להעפיל למשחק הגמר, שם הפסידה להולנד. קראסיץ' זומן לראשונה לנבחרת הבוגרת של סרביה בשנת 2006 ולקח חלק חשוב בהעפלת הנבחרת למונדיאל 2010, תוך שכבש חמישה שערים במשחקי המוקדמות. במונדיאל עצמו פתח בהרכב בכל שלושת משחקי הנבחרת, שהודחה כבר בשלב הבתים. באוגוסט 2010 עבר קראסיץ' ליובנטוס האיטלקית, ששילמה תמורתו 15 מיליון אירו. באוגוסט 2012 עבר לקבוצת פנרבחצ'ה הטורקית. ב-31 באוגוסט 2013 הושאל קראסיץ' לבסטיה הצרפתית. ב-30 באוגוסט 2015 חתם לשלוש שנים בלכיה גדנסק הפולנית. מדיה וקבצים בנושא מילוש קראסיץ' בוויקישיתוף מילוש קראסיץ', באתר Transfermarkt מילוש קראסיץ', באתר Soccerway מילוש קראסיץ', באתר WorldFootball.net מילוש קראסיץ', באתר National Football Teams מילוש קראסיץ', באתר FootballDatabase.eu
מגדי יעקוב

סר מגדי יעקוב (בערבית: مجدي حبيب يعقوب, [ˈmæɡdi ħæˈbiːb jæʕˈʔuːb]; נולד ב-16 בנובמבר 1935, במצרים), הוא פרופסור לכירורגיית לב-חזה באימפריאל קולג' בלונדון. נודע כמנתח אשר פיתח טכניקת ניתוח חדשנית ויחודית ל"החלפת" חיבורי כלי הדם ללב, בזכותה הציל תינוקות רבים שנולדו עם מומי לב מולדים. יעקוב נטל חלק בהשתלת הלב הראשונה בבריטניה בשנת 1980, היה הראשון שביצע בבריטניה השתלת אונת ריאה מתורם חי, וביצע השתלות איברים רבות לאורך עבודתו. אחד ממושתלי הלב אותם ניתח בשנת 1980, דריק מוריס, שרד יותר מכל מושתל לב אחר באירופה ונפטר בשנת 2005. מגדי היה מהראשונים בעולם שהתחיל להשתיל לב וראות בעת ובעונה אחת. אביו של יעקוב היה מנתח מצרי ממוצא נוצרי קופטי. יעקוב למד רפואה באוניברסיטת קהיר, וסיים הסמכתו כרופא בשנת 1957. הוא היגר לבריטניה בשנת 1962 והתמחה כמנתח בבתי החולים הלאומיים ללב וריאה בלונדון. בשנת 1969 שימש כמרצה באוניברסיטת שיקגו. בין השנים 1973–2001 שימש כיועץ בתחום כירורגיית הלב בלונדון. מאז 1986 הוא פרופסור לכירורגיית לב-חזה בפקולטה לרפואה של האימפריאל קולג' בלונדון. בשנת 1992 העניקה לו אליזבת מלכת בריטניה תואר אבירות. בשנת 2001, בהגיעו לגיל 65, פרש מעבודתו בבית החולים הרפילד, שם ניהל מאז 1980 את יחידת כירורגיית לב-חזה במסגרתה ביצע למעלה מ-1000 השתלות לב. הוא ממשיך לעבוד כיועץ בתחום מומחיותו ופועל לקידום המודעות לתרומות איברים והשתלות. הוא אף מנתח ילדים נזקקים באמצעות עמותת הצדקה שהקים. בשנת 2007 דווח כי קבוצת מחקר בראשותו הצליחה לגדל שסתום לב מתאי גזע. אתר האינטרנט הרשמי של מגדי יעקוב (באנגלית) מדיה וקבצים בנושא מגדי יעקוב בוויקישיתוף British team grows human heart valve from stem cells, Guardian, April 2, 2007
טרנספורטר

האם התכוונתם ל... נשא (חלבון) – חלבון המצוי בתא, שתפקידו להעביר מומסים שונים. טרנספורטר (מסע בין כוכבים) – טכנולוגיה לטלפורטציה ביקום הבדיוני של "מסע בין כוכבים".
המזכיר הפרטי של הריבון

המזכיר הפרטי של הריבון (באנגלית: The Private Secretary to the Sovereign) הוא התפקיד הביצועי הבכיר של משק הבית המלכותי של ריבון הממלכה המאוחדת, והוא נפרד מקציני משק הבית הבכירים. המזכיר הפרטי אחראי על הקשר בין ממשלת הוד מלכותו והממשלות של 15 ממלכות חבר העמים הבריטי האחרות. הוא אחראי גם על לוח הזמנים והתכתובות האישיים של הריבון. בזכות התפקידים הללו יש למזכיר השפעה רבה. משרד המזכיר הפרטי הוא בין החדשים במשק הבית המלכותי, מאחר שרק ב-1805 מונה קולונל הרברט טיילור באופן לא רשמי, כאשר ההכרה הרשמית בוצעה ב-1867. בתקופה שבה הוקם המשרד הייתה התנגדות מצד חלק משרי הממשלה, שחששו מההשפעה הניכרת של המזכיר על הריבון. אולם, עם הזמן התברר כי הריבון זקוק לתמיכה מזכירותית, מאחר שהשרים שלו חדלו לספק לו עצות באופן יומיומי עם הגידול בנפח העבודה הממשלתית. המלכה ויקטוריה לא החזיקה מזכיר פרטי עד למינויו של גנרל צ'ארלס גריי ב-1861, מאחר שהנסיך אלברט, בעלה של המלכה, שימש כמזכיר הפרטי שלה באופן לא רשמי. תפקידיו העיקריים של המזכיר הם: לקשר בין הריבון לבין ממשלותיו לייעץ בסוגיות חוקתיות, פוליטיות או ממשלתיות. לארגן את לוח הזמנים האישי של הריבון מייעץ לו על מרכיביו השונים, ומוודא את התאמתם לאינטרסים של הריבון ושל הממשלה. ניסוח נאומים שמירה על קשר שוטף עם משקי בית אחרים, הרכבת המלכותית, מסוק המלכה, אסקדרון 32 של חיל האוויר המלכותי, והכוחות המזוינים של בריטניה באמצעות מזכיר שירותי ההגנה. ניהול התכתובת הרשמית של הריבון עם הציבור, כולל איחולי ברכה, משרד הדוברות, מכתבים פרטיים, הארכיונים המלכותיים, והאתר הרשמי של ארמון בקינגהאם. בשנת 2004 נוסף למשרד המזכיר הפרטי תקן של מנהל קשרי אבטחה, המאויש כיום על ידי בריגדיר ג'פרי קוק. למזכיר הפרטי יש אחריות כללית על נושאי אבטחה, אם כי האדון אשר על משק הבית מעורב גם כן, ושומר התקציב המלכותי אחראי על שומרי ראש טקסיים. משרד המזכיר הפרטי נחשב כשווה ערך למזכיר קבוע של אחד ממחלקות הממשלה הבריטית, ובדרך כלל מושבע המזכיר גם לחבר המועצה המלכותית, ונהוג לתת לו תואר אצולה לאחר פרישתו. המזכיר הנוכחי הוא אדוארד יאנג, שהחליף את סר כריסטופר גיידט ב-2017. המזכיר הפרטי הוא ראש אחת מהמחלקות הביצועיות של משק הבית המלכותי. ראשי המחלקות האחרים הם שומר התקציב המלכותי ואוצר המלכה, מבקר משרד הלורד צ'מברלין, מנהל האורוות המלכותיות, מנהל האוסף המלכותי, והאדון אשר על משק הבית. השליטה מיושמת באופן חלקי על ידי הלורד צ'מברלין, אם כי האדון אשר על הסוסים הוא האחראי הנומינלי על האורוות המלכותיות, והלורד סטיוארד אחראי על מחלקת האדון אשר על משק הבית. המזכיר הפרטי אחראי באופן עקיף גם על יחידות אחרות של משק הבית המלכותי, כגון מרשל הגדודים הדיפלומטיים, בגלל אחריותו על משרד העיתונות, ארכיוני המלכה ומשרד שירותי ההגנה. למרגרטה השנייה, מלכת דנמרק, יש מזכיר פרטי בעל סמכויות דומות לאלו שבממלכה המאוחדת. המזכיר הפרטי של הריבון באתר הרשמי של משפחת המלוכה הבריטית
מוסטפא אבו סווי

מוסטפא אבו סווי (נולד ב-1958), הוא חוקר אסלאם ופילוסופיה פלסטיני, פרופסור באוניברסיטת אל-קודס, שם הוא עומד בראש מכון המחקר ללימודי האסלאם. עיקר עיסוקו הוא בפילוסופיה איסלאמית. מזוהה עם הפלג המתון של תנועת החמאס. אבו סווי נולד ברבת עמון. בין השנים 1980 ל-1984 למד לתואר ראשון בספרות אנגלית באוניברסיטת בית לחם. בשנים 1984 ל-1985 למד לתואר שני בפילוסופיה ובין השנים 1988 ל-1993 השלים דוקטורט בפילוסופיה, שניהם בבוסטון קולג' בארצות הברית. עבודת הדוקטורט שלו. עסקה בהתפחות האפסיטמולוגית בהגותו של אבו חמיד מוחמד אל-ע'זאלי. עם סיום לימודיו בארצות הברית לימד שנתיים בחוג לפילוסופיה באוניברסיטה האסלמית הבינלאומית במלזיה, ובשנת 2006 מונה לפרופסור חבר באוניברסיטת אל-קודס במזרח ירושלים. באוקטובר 2003 לימד באוניברסיטת פלורידה אטלנטיק מטעם תוכנית פולברייט. בשנת 2006 היה מועמד של מועצת ה"שורא" של החמאס לתפקיד השר הממונה על ענייני ירושלים בממשלה החדשה. אבו סווי נשוי ואב לארבעה ילדים. Al-Ghazzāliyy: a study in Islamic epistemology, Dewan Bahasa dan Pustaka, 1996 מוסטפא אבו סווי, באתר גוגל סקולר קורות חיים(הקישור אינו פעיל) חמאס בכיתה בפלורידה, דניאל פייפס מידע מאתר האוניברסיטה ארנון רגולר, הנייה מונה להרכיב הממשלה מטעם חמאס, באתר הארץ, 17 בפברואר 2006
יגאל שילה

יגאל שילה (6 ביולי 1937 - 14 בנובמבר 1987) היה ארכאולוג ישראלי. נולד בחיפה. רכש את כל השכלתו האקדמית באוניברסיטה העברית בירושלים. את עבודת הדוקטורט כתב בהדרכתו של פרופסור נחמן אביגד בנושא בניית הגזית בתקופת הברזל בארץ ישראל. עבודה זו פורסמה מאוחר יותר כספר. שילה היה חבר המכון לארכאולוגיה של האוניברסיטה העברית, תחילה כמרצה בכיר ולאחר מכן כפרופסור חבר. במשך השנים היה חבר צוות בחפירות אחדות בניהולם של אחרים, ובהן חפירות יגאל ידין בתל מגידו (1968, 1969) וחפירות יגאל ידין בתל חצור (1968). בחצור ניהל את חפירת מפעל המים התת-קרקעי מתקופת הברזל השנייה. חפירתו העצמאית הגדולה הייתה זו שערך בעיר דוד בירושלים, בין השנים 1985-1978. חפירה זו הביאה לו מוניטין רב הן בשל ממצאי החפירה (בעיקר קבוצת הבולות מתקופת הברזל השנייה, הנושאות שמות באלפבית עברי עתיק), והן בגלל עימות שפרץ בעקבותיה עם אגודת אתרא קדישא. עימות זה שהגיע לפסים אלימים ביותר נסב על השאלה אם היו באתר קברי יהודים והתרכז בשטח חפירות G שבראש המדרון המזרחי של הגבעה. נדרשה התערבותו של בית המשפט העליון כדי לאפשר את המשך החפירות. המתנגדים הפגינו נגדו וכן נערך נגדו טקס פולסא דנורא. כמה שנים לאחר מכן חלה שילה בסרטן העצמות, ונפטר כעבור שנתיים בירושלים, בגיל 50. הוא הובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים. יגאל שילה היה חתן "פרס ירושלים לארכאולוגיה". בגבעת רם שבמערב ירושלים, בצומת בו פוגש רחוב אליעזר קפלן את שדרות וולפסון, מוצבת אנדרטה לזכרו. חפירות עיר דוד (קדם 19), האוניברסיטה העברית, ירושלים, 1984 מפעלי מים תת-קרקעיים בתקופת הברזל, האדריכלות בארץ ישראל בימי קדם, החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, ירושלים, 1987 The Proto-Aeolic Capital and Israelite Ashlar Masonry, Qedem 11, Hebrew University, Jerusalem, 1979 יגאל שילה (1937-1987), דף שער בספרייה הלאומית לאה ענבל, השבועות האחרונים של יגאל שילה, כותרת ראשית, 2 בדצמבר 1987 Yigal Shiloh, Israeli Archeologist - כתבה לזכרו בניו יורק טיימס, 19 בנובמבר 1987 בג"ץ 512/81 המכון לארכאולוגיה נ' שר החינוך והתרבות, המצבה ומקום הקבר של יגאל שילה, באתר "פרויקט גלעד"
נקודת האל-חזור

נקודת האל־חזור (באנגלית: Point of no return) היא הנקודה שמעבר לה אדם חייב להמשיך בדרך הפעולה הנוכחית שלו מכיוון שהחזרה לאחור היא מסוכנת, בלתי אפשרית, קשה פיזית או יקרה באופן בלתי רגיל. נקודת האל־חזור יכולה להיות נקודה מחושבת במהלך פעולה מתמשכת (כגון בתעופה). פעולה מסוימת בלתי הפיכה (כגון חתימה על חוזה) יכולה להיקרא גם היא, בהשאלה, נקודת האל־חזור. הביטוי "נקודת האל־חזור" מקורו כמונח טכני בניווט אווירי המתייחס לזמן ו/או המיקום במהלך טיסה, בהם אין למטוס מספיק דלק כדי לחזור לשדה התעופה. ייתכן שיהיה צורך לקבל החלטות חשובות לפני נקודת האל־חזור, מכיוון שלא יהיה בטוח להסתובב ולטוס בחזרה אם הטייס ישנה את דעתו לאחר נקודה זו. אחרת, היא עשויה להתאים לטווח הבטוח המרבי של המטוס במצב שבו אתר הנחיתה האפשרי היחיד הוא אתר ההמראה. למשל, במקרה של מטוס המחובר לנושאת מטוסים שנמצאת בתנועה ומרוחקת מכל שדה תעופה. בתנאים אלה, לכלי טיס חייבת להיות כמות מספקת של דלק לטיסה חזרה, כך ש"נקודת האל־חזור" עשויה לייצג את הנקודה שלפניה הטייס חייב לחזור או להסתכן באסון. "לעבור את הרוביקון" הוא מטאפורה שמשמעותה היא להתקדם בכוונה מעבר לנקודת האל־חזור. מקור הביטוי בתפיסת השלטון של יוליוס קיסר ברפובליקה הרומית בשנת 49 לפני הספירה. על גנרלים רומיים נאסר בתכלית האיסור להכניס את חייליהם לשטח הבית של הרפובליקה באיטליה. ב־10 בינואר הוביל קיסר את צבאו מעבר לנהר הרוביקון,וחצה ממחוז גאליה ציסלפינית לאיטליה. אם היה מפסיד וחוזר חזרה מעבר לרובריקון גם אז היה מוצא להורג. "לשרוף גשרים" הוא ביטוי הנגזר מהרעיון של שריפת גשר לאחר חצייתו במהלך מערכה צבאית, ולא מותיר ברירה אלא להמשיך קדימה. באופן פיגורטיבי, פירוש הדבר הוא התחייבות לדרך פעולה מסוימת על ידי הפיכת מהלך חלופי לבלתי אפשרי. הביטוי משמש לרוב בהתייחסות לניכור מכוון של אנשים או מוסדות ששיתוף הפעולה ביניהם נדרש לפעולה כלשהי. לדוגמה, "ביום האחרון שלי בעבודה הישנה שלי, אמרתי לבוס שלי מה אני באמת חושב על החברה. אני מניח ששרפתי את הגשרים שלי". "אופק אירועים" הוא הגבול המפריד בין חור שחור לשאר היקום. כל דבר שחוצה את אופק האירועים לתוך החור השחור לא יכול לעולם לחזור, מכיוון ששום דבר לא יכול לעולם לחצות את אופק האירועים מהכיוון השני. נקודת האל־חזור הוא ספרו של רונן ברגמן, המתאר את מלחמתו של המודיעין הישראלי באיראן ובחזבאללה. הספר נערך על ידי שחר אלתרמן ויצא לאור בהוצאת כנרת זמורה־ביתן בשנת 2007.
אוצר (פירושונים)

האם התכוונתם ל... אוצר – ריכוז של חפצים יקרים כסף רב מטמון מטבעות – מטמון שנמצא בחפירה ארכאולוגית. אוצר וילנה – מטמון זהב פרהיסטורי, השני בגודלו שהתגלה באירופה משרד האוצר משרד האוצָר – משרד האוצר בממשלת ישראל, קרוי לעיתים בקצרה "האוצר" משרד האוצר האמריקאי – ראו מחלקת האוצר של ארצות הברית בנק אוצר החייל אוצר התיישבות היהודים (בראשי התיבות: אוה"ה, JCT או יק"ט) – חברת החזקות בענף הבנקאות הנסחרת בבורסה לניירות ערך בתל אביב מקצוע אוצֵר – אדם האחראי על בניית ושמירת אוסף המוצג במוזיאון או בגלריה חפצים יקרים מאוד אוצר טבע – חומר או מחצב טבעי בעל ערך הנמצא בטבע אוצר לאומי (חוק) – חפץ, מבנה או נכס כלשהו שמצוי במעמד משפטי מיוחד בגלל חשיבות היסטורית או תרבותית אוצר לאומי (סרט) מאגרים רוחניים אוצר ספרים – שם נרדף לספרייה אוצר מילים – מושג בבלשנות, מכלול של מילים וביטויים אוצר ישראל – אנציקלופדיה למדעי היהדות אחר אוצר בית דין – כינוי להסדר לחלוקת פירות הקדושים בקדושת שביעית לציבור הרחב על ידי בית דין, בלא לעבור על איסור המסחר בפירות אלו אגרון (תזאורוס)
מונזר דג'אני

מונזר דג'אני דאודי (בערבית: منذر دجاني, תעתיק מדויק: מנד'ר דג'אני,‏ 22 בפברואר 1951) הוא חוקר פלסטיני במדע המדינה וביחסים בינלאומיים, פרופסור באוניברסיטת אל-קודס בירושלים, דיקן הפקולטה לאמנויות, וראש מרכז עיסאם סרטאווי לקידום השלום והדמוקרטיה הפועל באוניברסיטה זו. מונזר דג'אני דאודי נולד כילד חמישי של סולימאן דג'אני ממשפחת דג'אני-דאודי ושל עבלה עווידה, ברובע סוק אל בזאר בשכונה המוסלמית שבעיר העתיקה בירושלים. התחנך בבית הספר Friends School ברמאללה ואחר כך במכללת ויקטוריה במעאדי בקהיר. לאחר מכן למד בבית הספר ג'ורג' הקדוש בירושלים. בהמשך רכש תואר ראשון בניהול מערכות ומדעי החברה מאוניברסיטת מזרח מישיגן ב-1974, והמשיך במוסד לתואר שני במדעי החברה, כלכלה, היסטוריה ומדעי המדינה אותו סיים ביוני 1975. הוא רכש תואר שני באוניברסיטת טקסס באוסטין, שם כתב עבודת תזה בנושא ""פלורליזם: דינמיקה של תורת הקבוצות", והמשיך ללימודי דוקטורט במוסד, אותם סיים במאי 1982. עבודת הדוקטורט שלו נשאה את התואר, "סכסוך ויישוב הסכסוך: הצעות ונוסחאות לשלום במזרח התיכון", בהנחיית הפרופסור קארל ליידן. משנת 1979 עד שנת 1981 לימד באוניברסיטת טקסס באוסטין, אחר כך, משנת 1981 עד שנת 1984 לימד באוניברסיטת Southwest Texas State University, ולאחר מכן, בין השנים 1984 ל-1995 לימד באוניברסיטת ירדן בעמאן. בין השנים 1995 ל-1997 לימד באוניברסיטת ביר זית. בשנת 1999 יסד את המחלקה למדעי המדינה וליחסים בינלאומיים באוניברסיטת אל-קודס, ועמד בראשה עד בשנת 2005 הוא אחיו של פרופסור מוחמד דג'אני. נשוי לד"ר ח'ולוד דג'אני, רופאה, ואב לשלושה ילדים. קורות חיים סרטון וידאו קצר של דג'אני הפרופסור הפלסטיני שמוביל סיורים לאושוויץ: ראיון עם מוחמד דג'אני דאודי, באתר הארץ