בסיס סקוט

בסיס סקוט (למפת אנטארקטיקה מוגדלת)   מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומי בסיס סקוט (למפת אנטארקטיקה רגילה)   מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומי בסיס סקוט בסיס סקוט (באנגלית: Scott Base) הוא מתקן מחקר השוכן באנטארקטיקה בהפעלת ניו זילנד. הוא נקרא על שם קפטן רוברט פלקון סקוט מן הצי המלכותי, שעמד בראש משלחות בריטיות לאזור ים רוס באנטארקטיקה. הבסיס, שהוקם על האי רוס סמוך להר ארבוס, באזור חסות רוס בשטח הטריטוריאלי שבחזקת ניו זילנד, הוצב שם במטרה לתת סיוע ותמיכה למחקרי שדה וכמרכז למחקר במדעי כדור הארץ, אבל כיום הוא מנהל מחקר בתחומים רבים. במקור הוקם בסיס סקוט לתת תמיכה למשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי, שהוקמה בהשראה בריטית ונוהלה באופן פרטי. ממשלת ניו זילנד סיפקה תמיכה הן למשלחת זו והן למיזם השנה הגאופיזית הבינלאומית של 1957, שחמישה מחבריה סופחו למשלחת. שלושה משקיפים ניו זילנדים שתפקידם היה לבחור את האתר לבסיס יצאו אל מצר מקמרדו עם מבצע דיפ פריז I של ארצות הברית בקיץ 1955. אחרי הערכה של אתרים אפשריים, נבחר אתר סמוך ל"באטר פוינט (אנ')". בהמשך נמצא פראם פוינט עדיף לתכלית זו, כיוון שסיפק גישה נוחה יותר לפריקת צידה מספינת המשלחת "אנדבר (אנ')" וכן איפשר נחיתה והמראה למטוסי חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד, שפעולתם הייתה חיונית למשלחות באנטארקטיקה, על מסלול קרח סמוך. הבסיס נשקף אל מה שמוכר כיום כמצר האסקל. בסיס סקוט עבר לבעלותה של ממשלת ניו זילנד, המפעילה אותו באמצעות המחלקה למחקר מדעי ותעשייתי (אנ'), ב-5 במרץ 1958, עם סיום המשלחת הטראנס-אנטארקטית. במהלך השנה הגאופיזית הבינלאומית לא פעל המתקן האמריקאי בהאט פוינט כבסיס מחקר. על המשלחת הניו זילנדית הוטלה האחריות לספק את הנתונים המדעיים החשובים (הנתונים העוסקים בזוהר הקוטב, ביונוספרה, בסייסמולוגיה וכן הלאה), הקושרים את פעילויות המחקר של אזור מקמרדו עם אלה של תחנת הקוטב של ארצות הברית והתחנה המשותפת לארצות הברית ולניו זילנד בכף האלט, ארץ ויקטוריה. בשנת 1958, לאחר השלמת המשלחת הטראנס-אנטארקטית והשנה הגאופיזית הבינלאומית, קיבלה ניו זילנד את ההחלטה להמשיך להפעיל את בסיס סקוט לקיום מחקר מדעי, שחלק גדול ממנו מסתמך על רצף הנתונים המצטברים ברשומות לאורך השנים. כדי לקיים את הפעילות, החלה תוכנית לבניית הבסיס מחדש בשנת 1976. נכון ל-2008, הבניין המקורי היחיד הוא צריף האוכל 'A' של המשלחת הטראנס-אנטארקטית, המכיל חומר שמתעד את מעורבות ניו זילנד באנטארקטיקה מאז 1957. ב-2005 הוזמנה הקמתו של מרכז השדה ע"ש הילרי, בניין דו-קומתי, המגדיל את שטח הרצפה ב-1800 מ"ר ומספק שטחי עבודה לתמיכה בקבוצות שדה לצד מרחב נוסף לעבודה משרדית. הבניין נפתח רשמית על ידי מי שהיה אז שר החוץ, פיל גוף (אנ'), וסר אדמונד הילרי. משנת 1957 עד 1986 מילאו כלבים תפקיד חשוב בפעולות הבסיס. בזמן הראשון תפקדו כאמצעי תעבורה חשוב, אבל עם השיפור בטכנולוגיה פחתה חשיבותם עד שהועברו מן המקום בהתאם לבריתות איכות הסביבה. מחקרי צלילה החלו בשנת 1985 ועד 2006 נרשמו בסך הכל 1,296 צלילות לצורכי מחקר מדעי. הבסיס מורכב מאוסף של מבנים ירוקים, המחוברים זה לזה במסדרונות, ועמידים לכל מזג אוויר. המבנים האלה יכולים לאכסן 85 אנשים למשך הקיץ, וצוות מצומצם של 10 עד 14 איש נשארים לחרוף בבסיס. תנאי מזג האוויר בבסיס טיפוסיים למדי לאנטארקטיקה החופית, בטמפרטורה היורדת עד סביבות C°‏ 45− ועולה בקיץ רק לעיתים רחוקות מעל נקודת הקיפאון. הבסיס חשוף לעוצמתן המלאה של סופות שלג עזות, אם כי באופן כללי הוא פגיע פחות לרוחות מתחנת מקמרדו. מהירויות הרוח המקסימליות שחוו אנשי הבסיס הגיעו למשבים של עד 185 קמ"ש עם מהירויות קבועות בתנאי בליזארד של 95–115 קמ"ש. הטמפרטורה הגבוהה ביותר הייתה C°‏ 6.8, הנמוכה ביותר C°‏ 57−, והטמפרטורה הממוצעת C°‏ 19.6−. בסיס סקוט שילוט לבסיס סקוט על הדרך אל תחנת מקמרדו. על השלט כתוב "ברוכים הבאים לבסיס סקוט - בירת שטח חסות רוס אוכלוסייה: 85" כף אוונס - כף סלעי בצדו המערבי של האי רוס, היוצר את הצד הצפוני של המבוא אל הר ארבוס. מדיה וקבצים בנושא בסיס סקוט בוויקישיתוף Antarctica New Zealand homepage Webcams & Weather Scott Base 50th Anniversary Website Latitudinal Gradient Project (LGP) ANDRILL - Drilling back into the future [1] Precipitation Data