laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
פרנסואז ארדי

פרנסואז מדלן ארדי (בצרפתית: Françoise Madeleine Hardy;‏ 17 בינואר 1944 – 11 ביוני 2024) הייתה זמרת, שחקנית ואסטרולוגית צרפתייה. הייתה גם דוגמנית, היוותה השראה למעצבי אופנה ובהם איב סן לורן ופאקו רבאן וזכתה למעמד של דמות נערצת בתחום האופנה והסגנון בעולם דובר הצרפתית. ארדי נולדה בפריז בשנת 1944. בשנת 1961 חתמה לראשונה על חוזה הקלטות עם חברת התקליטים הצרפתית "Disques Vogue" שהתמחתה בתחום הג'אז הקל והפופ. באפריל 1962, זמן קצר לאחר שסיימה את הלימודים בבית הספר התיכון, יצא תקליטה הראשון "Oh Oh Chéri". השיר "Tous les garçons et les filles" ("כל הבנים והבנות", המתחיל במילים - "כל הבנים והבנות בגילי יודעים איך זה להיות מאושר, אך אני בודדה...") אותו כתבה ארדי בעצמה, היה ללהיט, ורכב על גל מוזיקת ה"Yé-yé", סוג של מוזיקת פופ שהיה פופולרי בצרפת ובקוויבק בשנות ה-60 ("יה יה" בסלנג צרפתי: "צעיר, תמים וחמוד"), ומכר שני מיליון עותקים. ארדי שרה בצרפתית, באנגלית, באיטלקית, בספרדית ובגרמנית. בשנת 1963 ייצגה את מונקו בתחרות האירוויזיון והגיעה למקום החמישי עם השיר "L'Amour s'en va". בשנת 1968 זכתה בפרס הגדול של אקדמיית שארל קרוס. ב-1966 הופיעה בסרט "הפרס הגדול". ז'אק דוטרון (Jacques Dutronc) הוא שותפהּ לחיים משנת 1967. בתחילת שנות ה-70 ניהלה במקביל, במשך שנתיים, גם מערכת יחסים רומנטית עם היוצר והזמר האנגלי ניק דרייק. לדוטרון ופרנסואז נולד בן תומא דוטרון ב-1973 שהפך מוזיקאי מצליח. בשנת 1994 שיתפה פעולה עם הלהקה הבריטית בלר בהקלטת שיר בשם "To The End ‏(La Comedie)". בשנת 2000 שבה להופיע, והוציאה תקליט בשם "Clair Obscur", בו לקחו חלק אמנים אורחים כאיגי פופ. ב-2012, שירה "Le Temps de l'Amour" היה חלק מפסקול הסרט "ממלכת אור הירח" של הבמאי וס אנדרסון. נפטרה ב-11 ביוני 2024. מדיה וקבצים בנושא פרנסואז ארדי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פרנסואז ארדי (בצרפתית) פרנסואז ארדי, ברשת החברתית פייסבוק פרנסואז ארדי, סרטונים בערוץ היוטיוב פרנסואז ארדי, ברשת החברתית Goodreads פרנסואז ארדי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) פרנסואז ארדי, באתר AllMovie (באנגלית) פרנסואז ארדי, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) פרנסואז ארדי, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) פרנסואז ארדי, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) פרנסואז ארדי, באתר ספוטיפיי פרנסואז ארדי, באתר Last.fm (באנגלית) פרנסואז ארדי, באתר AllMusic (באנגלית) פרנסואז ארדי, באתר MusicBrainz (באנגלית) פרנסואז ארדי, באתר דיזר פרנסואז ארדי, באתר Yandex.Music (ברוסית) פרנסואז ארדי, באתר Discogs (באנגלית) פרנסואז ארדי, באתר Genius פרנסואז ארדי, באתר SecondHandSongs פרנסואז ארדי, באתר DNCI פרנסואז ארדי, באתר בנדקמפ פרנסואז ארדי, באתר טיידל (באנגלית) פרנסואז ארדי, באתר אמזון מיוזיק עומר ולדמן, הו, נערים ונערות, באתר הארץ, 15 ביוני 2012 פרנסואז ארדי – פנים חדשות לבדידות - בכתבה באתר פרנקופילים אנונימיים (אוגוסט 2020) פרנסואז ארדי, באתר "Find a Grave" (באנגלית) הזמרת והשחקנית הצרפתייה פרנסואז ארדי מתה בגיל 80, באתר הארץ, 12 ביוני 2024 Eleanor Beardsley, Françoise Hardy Remains France's National Treasure, https://www.npr.org, ‏12 בספטמבר 2018 Emily Barker, 10 Iconic Rock Stars Shot By The Legendary Gered Mankowitz, NME, ‏2013-09-12 (באנגלית בריטית) Capricorn vs. Cancer: The Story of French Singer-songwriter Françoise Hardy, PopMatters, www.popmatters.com, ‏2018-05-17 (באנגלית אמריקאית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אלכסנדר יאקובלב

אלכסנדר סרגייביץ' יאקובלב (ברוסית: Алекса́ндр Серге́евич Я́ковлев; ‏1 באפריל 1906 – 22 באוגוסט 1989) היה מהנדס אווירונאוטיקה רוסי. הוא תכנן חלק ממטוסי חברת תכנון המטוסים יאקובלב, אותה יסד. יאקובלב נחשב לאחד מהאבות המייסדים של תחום הספורט התעופתי בברית המועצות. הוא בנה גלשן בשם AVF-10 בשנת 1924 ומטוס קל AIR-1 בשנת 1927, אלו היו מראשוני המטוסים ששימשו לספורט ואימונים. יאקובלב למד באקדמיית חיל האוויר של הצבא האדום ע"ש ז'וקובסקי, בשנת 1931 החל לעבוד כמהנדס במפעל למטוסים. שנה לאחר מכן הוא כבר ייסד משרד תכנון למטוסים קלים, ועד שנת 1984 היה המתכנן הראשי במשרד זה, שנקרא "יאקובלב" על שמו. יאקובלב היה גם סגן שר ("זמסטיטל נארקומה", במונח הסובייטי) של תעשיית התעופה לענייני מוצרים חדשים בשנים 1940–1946. בשנת 1946 היה מעורב בפרשת המשרד לתעשיית התעופה שבסיומה נשפטו ראשי המשרד לתקופות מאסר לצד מפקד חיל האוויר הסובייטי (כולם נוקו מכל אשמה בשנת 1953). בשנת 1943 נבחר לחבר באקדמיה הסובייטית למדעים. בתקופת מלחמת העולם השנייה נבנו כ-40 אלף מטוסים פרי תכנונו. גיבור העמל הסוציאליסטי (פעמיים, ב - 1940 וב - 1957) עיטור לנין (10 פעמים) עיטור מהפכת אוקטובר עיטור סובורוב (פעמיים - דרגה ראשונה ושנייה) עיטור הדגל האדום (פעמיים) עיטור הדגל האדום של העמל אות מסדר לגיון הכבוד הצרפתי מדיה וקבצים בנושא אלכסנדר יאקובלב בוויקישיתוף אלכסנדר יאקובלב, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אלכסנדר יאקובלב, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא סובייטים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שלזית

שלזית (ślōnskŏ gŏdka ,ślōnski, לעיתים po naszymu) היא שפה המדוברת בשלזיה עלית, החלק הדרום-מזרחי של שלזיה, שמבחינה מדינית רובו מצוי כיום בפולין וחלקו בצ'כיה. דוברים של השפה חיים גם בגרמניה ובארצות הברית. שלזית קרובה לפולנית ונחשבת ניב שלה על ידי מספר בלשנים.[דרוש מקור] השם שלזית מתייחס לעיתים גם לשפה אחרת, גרמנית שלזית, ניב גרמני בעל השפעות סלאביות המדובר בשלזיה תחתית. ישנם כמה סוגי אלפבית לשפה. דוברי השפה כותבים אותה באותיות השפה הפולנית. ב-2010 המציאו אלפבית חדש עבור שלזית על בסיס עשרה כתבי יד של השפה. כתיב זה צובר שימוש באינטרנט ובפרט בוויקיפדיה. Aa Ãã Bb Cc Ćć Dd Ee Ff Gg Hh Ii Jj Kk Ll Łł Mm Nn Ńń Oo Ŏŏ Ōō Ôô Õõ Pp Rr Ss Śś Tt Uu Ww Yy Zz Źź Żż
החטא הקדמון

החטא הקדמון הוא מושג יסוד בתאולוגיה של הנצרות המערבית לפיו בשל חטא עץ הדעת, נענש העולם כולו עד היום. גם ביהדות ישנם כיום שמשתמשים במושג 'החטא הקדמון' בהקשר של חטא עץ הדעת, אך השימוש התאולוגי המרכזי במושג זה נעשה בנצרות. בימיו של אוגוסטינוס התפתח ויכוח בנוגע לחטא הקדמון. מחד, פלגיאנוס, מלומד בריטי, טען שהחטא הקדמון לא דבק בצאצאי אדם וחוה, ועל כן כל אדם יכול להיוושע מכוח הרצון והשכל, שהם החסד האלוהי שהוענק לאדם בידי האל. לפי פלגיאנוס מעבר לחסד זה אין האל מתערב עוד בחיי האדם ועל כן אמונה בישו אינה הכרחית לישועה. מנגד, הייתה העמדה האוגוסטינית. אוגוסטינוס טען שעם אכילת הפרי אבדה לאדם היכולת לבחור בין טוב לרע ולכן כל בני האדם סופם שהגיעו לגיהנום, פרט למתי מעטים שנבחרו בידי האל. לאחר מות ישו, לפי התפיסה האוגוסטינית, ניתן היה להגיע לגן העדן מכוח החסד האלוהי, אולם לא ניתן לדעת מי יוושע, ועל כן על כל אדם לחיות חייו כנוצרי טוב. זוהי דוקטרינת הפרה-דסטינציה - יעודו של האדם להגיע לגן העדן או הגהנום. אוגוסטינוס ביסס את רעיונותיו על דבריו של פאולוס השליח באיגרת אל הרומים ה' י"ב: "לָכֵן כַּאֲשֶׁר עַל־יְדֵי אָדָם אֶחָד בָּא הַחֵטְא לָעוֹלָם וְהַמָּוֶת בְּעֵקֶב הַחֵטְא וְכֵן עָבַר הַמָּוֶת עַל־כָּל־בְּנֵי אָדָם מִפְּנֵי אֲשֶׁר כֻּלָּם חָטָאוּ". בסופו של דבר הוויכוח בין העמדות החריף ובמאה החמישית, בועידת קרתגו, אימצה הכנסייה במערב את התפיסה האוגוסטינית והחלה לרדוף את הפלגיאנים. במזרח דובר-היוונית, שם כמעט ולא נקראו עבודותיהם של אבות הכנסייה הלטיניים המאוחרים יותר ואוגוסטינוס בכללם, דוקטרינת החטא הקדמון לא התקבלה מעולם. גם כיום, הנצרות האורתודוקסית והאוריינטלית לא מכירות בתורה זו. בימי הביניים העמדה האוגוסטינית התרופפה. החסד האלוהי עליו דיברו פאולוס ואוגוסטינוס הפך מיחס האל לאדם, לנכס מוחשי שהכנסייה מחזיקה בו ויכולה למכור אותו. התפיסה הייתה, שאדם שמתנהג כראוי בהתאם לרצון האל, יגיע לגן עדן. הגעתו זו נקשרה עם הזמן בכנסייה: כחלק מפיתוח תפיסת כור המצרף והתפתחות מוסד שטרי המחילה (אינדולגנציות), הכנסייה הפכה לגורם פעיל בגאולתו האישית של כל אחד. גישה זו הייתה גמישה ועודדה תקווה אצל המאמינים, אבל גם ספגה ביקורת על מעורבות הכנסייה וחמדנותה, נוכח הרווח הכלכלי שצמח לה מעידוד רכישת אינדולגנציות ותשלום עבור זירוז הגעת נשמות הנפטרים מהפרוגטוריום לגן העדן. התפיסה הלותרנית בדבר החטא הקדמון הייתה במובן מסוים חזרה לתפיסה האוגוסטינית, דבר שאינו מפתיע נוכח היותו של לותר נזיר אוגוסטיני. התפיסה הלותרנית נשענת על שלושה יסודות: "חסד בלבד" - האדם יכול להיגאל רק בזכות החסד האלוהי; "כתבי הקודש בלבד" - האמת נמצאת רק בכתבי הקודש; "אמונה בלבד" - האמונה היא האות לכך שהאדם נבחר בידי האל. בכך למעשה פיתח לותר את דוקטרינת הפרה-דסטינציה של אוגוסטינוס לכיוון שונה: ניתן לדעת מי נבחר בידי האל, והבחירה מתבטאת על ידי האמונה. התפיסה הקלוויניסטית פיתחה תורת פרה-דסטינציה כפולה: האדם לא נבחר לגיהנום ומשם נושע בידי האל, אלא כל אדם נבחר מראש האם יגיע לגיהנום, או שיגיע לגן העדן. בתפיסה הקלוויניסטית המאוחרת סימני הבחירה מתבטאים בהצלחתו הכלכלית של האדם - עושר מעיד על כך שהאדם יועד לגן עדן, עוני - לגיהנום. הכנסייה הקתולית אישרה בוועידת טרנט, כנגד הרפורמציה, כי כל אדם יכול להושיע את עצמו, וגם מי שנבחר יכול לחטוא. נפילת האדם מדיה וקבצים בנושא החטא הקדמון בוויקישיתוף מוטיבים מפרשת בריאת העולם בגלגולם הגשמי בנצרות - פרופ' דוד פלוסר החטא הקדמון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) החטא הקדמון, דף שער בספרייה הלאומית
האמנה הבין-לאומית לבטיחות החיים בים

האמנה הבין-לאומית לבטיחות החיים בים (אנגלית: International Convention for the Safety of Life at Sea, ר"ת SOLAS) היא האמנה המרכזית להגנה על בטיחות אוניות סוחר. גרסתה הראשונה של האמנה התקבלה בשנת 1914 לאחר טביעתה של טיטניק. האמנה קבעה את מספרן של סירות ההצלה הנדרשות על כל אונייה וציוד חירום אחר, וכן נוהלי בטיחות, כולל הדרישה להאזנה מתמדת ברשת הקשר. גרסאות מאוחרות יותר של האמנה נתקבלו בשנים 1929, 1948, 1960 ו-1974. האמנה משנת 1960, אשר נכנסה לתוקפה בשנת 1965, הייתה ההישג המשמעותי הראשון של ארגון הימאות הבין-לאומי לאחר היווסדו והציגה התקדמות משמעותית בעדכון תקנות הימאות המסחרית לאור התפתחויות טכנולוגיות בשטח הספנות. בשנת 1974 הוחלט לפשט את תהליך עדכון ושינוי האמנה. במקום כינוס אספת המדינות החברות באמנה וגיוס תמיכתן לשינויים, תיקון האמנה נעשה על יסוד הסכמה משוערת של החברות והתיקונים נכנסים לתוקף אלא אם כן המדינות החברות, שלהן אוניות במעמס מינימום מסוים, מגישות התנגדויות. מאז, הוכנסו לאמנה מספר שינויים ותיקונים. בין השינויים הבולטים היו תיקוני האמנה בשנת 1988 לאור תקנות הרדיו הבין-לאומיות משנת 1987, אשר הנהיגו את השימוש במערכת מצוקה ובטיחות ימית גלובלית (אנגלית: Global Maritime Distress Safety System), במקום קוד מורס שהיה נהוג עד לאותה עת. חובת השימוש במערכת ה-GMDSS נכנס לתוקף ב-1 בפברואר 1992. האמנה הבין-לאומית לבטיחות החיים בים מחולקת לפרקים הבאים: פרק I - הוראות כלליות פרק II-1 - בניית אוניות - חלוקת משנה ויציבות, מתקני מכונאות וחשמל פרק II-2 - בטיחות אש, גילוי שריפות וכיבויין פרק III - מתקנים להצלת חיים ונהלים פרק IV - תקשורת רדיו פרק V - בטיחות בניווט פרק VI - הובלת מטענים פרק VII - הובלת מטענים מסוכנים פרק VIII - אוניות בכוח גרעיני פרק IX - הנחיות לתפעול בטיחותי של אוניות פרק X - אמצעי בטיחות לכלי שיט במהירות גבוהה פרק XI-1 - אמצעים מיוחדים לקידום בטיחות בים פרק XI-2 - אמצעים מיוחדים לקידום ביטחון בים פרק XII - אמצעי בטיחות נוספים לאוניות צובר בטיחות בתחבורה מרכז תאום והצלה בים התקנות הבין-לאומיות למניעת התנגשויות בים (אנ') נוסח האמנה הבין-לאומית לבטיחות החיים בים באתר ארגון הימאות הבין-לאומי
פוקאפוקה

פוקאפוקה הוא שמה של קבוצת אטולים באיי קוק שבאוקיינוס השקט. פוקאפוקה מורכב משלושה איים קטנים המקיפים לגונה. איים אלו הם המרוחקים ביותר מבין קבוצת איי קוק. צורת הקבוצה כצורת משולש ושטח שלושת האיים המרכיבים אותה אינו עולה על 3 קמ"ר. שם הקבוצה פוקאפוקה נגזר משם העץ פוקה ששכיח בתחומו. למרות בידודם ושטחם הקטן, על פי ממצאים ארכאולוגיים יושבו האיים לפני כ-2,000 שנה. כיום בפוקאפוקה תושבים מועטים והאי מוכר בכינויו "אי הסכנה". מקורו של שם זה בתצפיות על האיים שנערכו על ידי כלי שיט בריטים בשנת 1765 והסכנה שהעמידו בניסיון לעגון בהם. הקבוצה התגלתה לראשונה על ידי מגלה הארצות האירופאי אלברו דה מנדניה בשנת 1595 ונקראה בשם "סן ברנרדו". בביקור שערך כומר באייה בשנת 1862 התגלה שתושבי המקום המירו דתם לנצרות קודם לכן על ידי מבקרים קודמים. האי תועד פעמים נוספות בהיסטוריה כמקום ממנו נחטפו כ-100 תושבים על ידי פורעים פרואנים (1863) וכמקום בו נטרפה אנייתו של מיסיונר בשם ג'ון ויליאמס (1864), כמו גם מקום יירוטם של שלושה מטוסים מצי ארצות הברית במלחמת העולם השנייה (1942). סיפורם של 3 אנשי צוות מטוס שביצעו נחיתת חירום והפכו לניצולי סירת ההצלה, ובו נצלו חייהם, תואר בסרט נגד השמש משנת 2014. האי נפגע פעמיים מסופות טייפון וציקלון בשנים 1942 ו-2005. בשנת 1980 משכה ארצות הברית את דרישתה לבעלות על האיים. שלושת האיים מהם מורכב פוקאפוקה הם מוטו קו בדרום מזרח המשולש, מוטו קוטאווה בדרום מערב המשולש ווייל בצפון המשולש. באי מוטו קו נמצא שדה התעופה המקומי, אך האי אינו מיושב ומשמש לחקלאות, כמו גם מוטו קוטאווה. באי וייל ישנן שלוש נקודות יישוב (לוטו, יאטו, נגאקה) ובמפקד שנערך בשנת 2001 תועדו בו 664 תושבים. תושבים אלו דוברי שפה מקומית, פוקהפוקנית. הסופר האמריקני רוברט דין פריזבי התיישב בפוקאפוקה בשנת 1924 וחיי המקום מתועדים בספריו. מדיה וקבצים בנושא פוקאפוקה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פוקאפוקה
ודוביצה

וָדוֹבִיצֶה (בפולנית: Wadowice; ביידיש: וואדוביץ') היא עיר השוכנת בדרום פולין, בפרובינציית פולין קטן, 50 קילומטר מדרום לקרקוב. בעיר כ-17,900 תושבים (נכון לשנת 2021). העיר שוכנת ליד נהר סקאווה (Skawa), יובל של הוויסלה. העיר נודעת בעיקר כעיר הולדתו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני. ההתיישבות הראשונה באזור הייתה במאות ה-10 וה-11, ועל פי האגדה המקומית העיר נוסדה על ידי אדם בשם ולאד או ואד, אך העיר מוזכרת לראשונה ברישומים משנת 1325. באותה תקופה העיר הייתה מרכז מסחרי שהיה שייך לנסיכות שלזיה, ולפי כמה היסטוריונים כבר אז הוכר היישוב כעיר. בשנת 1430 נהרסה העיר בשריפה, אך היא הוקמה ושוקמה במהרה וניתנו לה זכויות עיר. במאות ה-16 וה-17 הייתה העיר מרכז אמנות ומסחר. עם חלוקת פולין הראשונה עברה העיר לשטח אוסטריה כחלק מממלכת גליציה. הקמת הדרך מווינה ללבוב תרמה רבות להתפתחותה של העיר. לאחר מלחמת העולם הראשונה וביטול המלוכה, הפכה ודוביצה חלק מפולין שנוסדה מחדש. במלחמת העולם השנייה בשנת 1941 הוקם בעיר גטו; מרבית האוכלוסייה היהודית, למעלה מ-2,000 איש נרצחו בשואה רובם באושוויץ הקרובה. כיום מגיעות מרבית הכנסותיה של העיר מתיירות, אך יש גם תעשייה זעירה לייצור מכונות. בעיר ממוקם גם המטה של החברה הגדולה בפולין לייצור מיץ. דוד יעקבובוביץ' (עורך), ספר זיכרון לקהילות ודוביצה, אנדריכוב, קלווריה, מישלניץ, סוכא, ארגון עולי ודוביצה, אנדריכוב, קלווריה, מישלניץ וסוכא בישראל בשתוף עם הוצאת מסדה, 1967. מדיה וקבצים בנושא ודוביצה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ודוביצה ודוביצה (Wadowice), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם מצבת זיכרון לזכר קהילת ודוביצה, בבית העלמין קריית שאול ספר יזכור לקהילת ודוביצה, בספריית העיר ניו יורק ודוביצה באתר מרכז מורשת יהדות פולין "ודוביצה", באתר השטעטל הווירטואלי סמואל פישמן ומרטין דין, ודוביצה, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק A, עמ' 172–174), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) Meʼir Shimʻon Geshuri, ספר סאסנאוויץ און זאגלעמביער אומגעגנט, ארגון יוצאי סוסנוביץ והסביבה בישראל, 1973, עמ' 119. (בiw) ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בפולין. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אריה רייניש

אריה רייניש (ריניש) (1905–1981) היה חלוץ, מורה ומחנך. ממעצבי החינוך החילוני-סוציאליסטי בארץ ישראל. רייניש נולד בעיירה ירמוליניץ באוקראינה, וכילד היה עד לפרעות פטליורה. למד בחדר ובבית-ספר חילוני, ועלה ארצה לבדו בשנת 1925. למד בסמינר למורים בית הכרם. היה תלמידו של פרופ' בן-ציון דינור. בשנות השלושים לימד בבית-הספר ארלוזורוב בקריית חיים. בשנות הארבעים ניהל את המוסד החינוכי בקיבוץ יגור. ביחד עם המורה לזמרה במוסד החינוכי יהודה שרת (שרתוק) יצר טקסים קיבוציים שהחשוב מהם הוא סדר פסח הקיבוצי. חלק מהטקסים, הטקסטים והלחנים שבהם הועתקו מאוחר יותר על ידי רוב הקיבוצים החילוניים. נעצר בפשיטה הבריטית על קיבוץ יגור בחודש יוני 1946 (השבת השחורה) ונלקח ביחד עם רבים ממנהיגי היישוב היהודי בארץ ישראל למחנה המעצר ברפיח. משם שוחרר לאחר כמה חודשים כדי להישלח לאירופה, כמפקח על חינוך ילדי שארית הפליטה במחנות העקורים בגרמניה. לצורך תפקיד זה קיבל דרגת ייצוג של קצין בצבא האמריקני. עם קום המדינה חזר ארצה והשתתף בקרבות על שחרור רמלה ולוד. משנת 1949 ועד 1972 שימש כמנהל בית-החינוך ג' לילדי עובדים בשכונת שפירא בדרום תל אביב. היה אחד מראשי "זרם העובדים" בחינוך. עם איחוד כל זרמי החינוך בארץ, הפך בית-החינוך לבית-הספר ויתקין. במקביל לעבודתו זו, לימד תנ"ך בתיכון צה"ל, שפעל בבית החייל בתל אביב. חוקת ישראל על-פי תורת ישראל השופטים, הנביאים והמלכים ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
השלישי (אלבום)

השלישי הוא אלבומו השלישי של הזמר אהוד בנאי (למעשה מדובר באלבומו הרביעי, אך הוא נחשב לשלישי מכיוון שהאלבום "תחת שיח היסמין", שיצא במשותף עם אביו, השחקן יעקב בנאי, אינו אלבום מוזיקלי אלא תקליט של אגדות עם ומזמורים). האלבום יצא ב-1992. מתוך האלבום יצאו לרדיו השירים: "דוד ושאול", "פלורנטין" ו"אל תפחד", שגם הפכו ללהיטים. האלבום, בהפקה מוזיקלית של יהודית רביץ, היה נקי ומלוטש מקודמיו ופחות "פראי" מאלבום הבכורה וכמו כן פחות נוטה למוזיקה המזרחית מאלבומיו הקודמים. כל המילים והלחנים: אהוד בנאי. הפקה מוזיקלית: יהודית רביץ. עיבודים: יהודית רביץ, אהוד בנאי. זאב אולמן: מפיק. אהוד בנאי: שירה, גיטרה חשמלית, גיטרה אקוסטית, קלידים, טאר, סיטאר, מפוחית, קולות. יהודית רביץ: גיטרה אקוסטית, גיטרה חשמלית, טמבורין (תוף מרים), קולות. דודי הלוי: גיטרה חשמלית, גיטרה 12 מיתרים. טל הרצברג: גיטרה בס. רועי שקד: תופים. משה לוי: פסנתר, קלידים. נועם הלוי: כלי הקשה, חליל, קלרינט, זומזומיה, קולות. ג'ורג' סמעאן: כינור (ב-"דוד ושאל"). אורי קצנשטיין: קולות (ב-"דוד ושאול). מידע על האלבום השלישי באתר MusicBrainz השלישי באתר יוטיוב יואב בירנברג, אלבום משפחתי, חדשות, 26 באוגוסט 1992 ערך זה הוא קצרמר בנושא אלבומים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אבל אפשור

אבל פרקר אפשור (באנגלית: Abel Parker Upshur;‏ 17 ביוני 1790 – 28 בפברואר 1844) היה עורך דין ושופט אמריקני, שכיהן כמזכיר לענייני הצי האמריקני וכמזכיר המדינה של ארצות הברית תחת הנשיא ג'ון טיילר. הוא נהרג במהלך כהונתו כמזכיר המדינה לאחר שנפגע מפיצוץ שאירע על ספינת מלחמה שעל סיפונה נכח. אפשור נולד בפונגוטיג שבווירג'יניה. הוא למד באוניברסיטת פרינסטון ובאוניברסיטת ייל אך לא סיים תואר באף אחד מהם. למד משפטים באופן עצמאי ובשנת 1810 והוסמך לעריכת דין. הוא עבד תקופה קצרה בתחום בולטימור, לאחר מכן הוא שב לריצ'מונד שבווירג'יניה. בשנת 1812 נבחר אפשור כציר לבית הנבחרים של וירג'יניה. הוא כיהן גם כפרקליט מטעם המדינה בריצ'מונד. לאחר מכן התמודד לבית הנבחרים של ארצות הברית ללא הצלחה ובשנת 1825 נבחר בשנית לבית הנבחרים של וירג'יניה. לאחר שהוא השתתף בכינוסים לקביעת חוקת המדינה (1829–1830), נבחר אפשור לבית המשפט הכללי של וירג'יניה. במגוון התפקידים בהם החזיק היה אפשור בעל גישה שמרנית ונטה להטיב עם המדינה. בין פעולותיו אלו נמנית תמיכתו בזכות קרוליינה הצפונית לביטול חוקים שאינם מתיישבים עם חוקת המדינה, וכן תמיכתו בקיום עבדות במדינות ארצות הברית. בשנת 1841 התמנה אפשור למזכיר לענייני הצי האמריקני בממשלו של הנשיא ג'ון טיילר. כהונתו בתפקיד נמשכה כשנה וחצי, במהלכה הושם דגש ניכר על ארגון מחדש של הצי וייעולו. בתקופתו הוחלפה מועצת נציבי הצי בלשכות המנהלה של הצי האמריקני. כמו כן הוגדל תקציב הצי והחלה בנייתן של ספינות מלחמה ואוניות קיטור. ביולי 1843 מונה אפשור כמחליפו של מזכיר המדינה הפורש דניאל ובסטר. הישגו הגדול ביותר בחודשי כהונתו היה פועלו לסיפוח טקסס למדינות המתירות עבדות בתחומן. נוסף על כך הוא פעל באופן נמרץ במשא ומתן לקביעת גבולותיה של אורגון וצירופה למדינות האיחוד. פעולה זו לא הושלמה על ידו בעקבות פטירתו. ב-28 בפברואר 1844 התלווה אפשור לנשיא טיילר ולנכבדים אחרים להשקת אוניית המלחמה פרינסטון. במהלך האירוע אירע פיצוץ באחד מתותחי האונייה ואפשור ואחרים נהרגו, ביניהם תומאס גילמר, מזכיר הצי. הוא הובא לקבורה בבית הקברות של הקונגרס בוושינגטון הבירה. מדיה וקבצים בנושא אבל אפשור בוויקישיתוף אבל אפשור, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
ישראל באולימפיאדת סיאול (1988)

משלחת ישראל לאולימפיאדת סיאול (1988) כללה 19 ספורטאים שהתחרו ב-7 ענפי ספורט. נושא דגל ישראל בטקס הפתיחה היה הקלע יצחק יונסי. יהודה בן חיים – (עד 48 ק"ג) הפסד טכני למחג'וב מג'יריח (מרוקו) – בן חיים לא התייצב לקרב שנערך ביום כיפור יעקב שמואל – (עד 57 ק"ג) – רבע גמר ניצחון על ג'ון מירונה (סודאן) ניצחון על ריקרדו פיטמן (איי קוק) הפסד לג'ובני פריסי (איטליה) אהרון יעקובשוילי (עד 75 ק"ג) הפסד לסבן אוטקה (גרמניה) דב גרוברמן (סגנון יווני רומי, עד 48 ק"ג) ניצחון טכני על אבדלה אליזני (צפון תימן) הפסד לאנדג' גלב (פולין) הפסד למקיפדין אלכוורדייב (ברית המועצות) אבן ברנשטיין (סגנון יווני רומי, עד 90 ק"ג) ניצחון על קמל איברהים (מצריים) הפסד לג'אן פרנק קורט (צרפת) הפסד לפרנץ פיטשמן (אוסטריה) רויטל שרון קרב רב – 37.600 נק', מקום 88 קפיצות – 9.525 נק', מקום 86 קרקע – 9.575 נק', מקום 86 קורה – 9.500 נק', מקום 85 מקבילים – 9.000 נק', מקום 89 שולמית גולדשטיין - מקום 35 (36.50 נקודות: חבל-9.40 נק', חישוק-8.90 נק', אלות-8.95 נק', סרט-9.25 נק') רקפת רמיגולסקי - מקום 37 (36.45 נקודות: חבל-9.35 נק', חישוק-8.85 נק', אלות-9.00 נק', סרט-9.25 נק') עמוס מנסדורף (גברים) - שמינית גמר ניצחון על ג'ין סון יו (קוריאה הדרומית) 2:6 4:6 5:7 ניצחון על קלי אברדן (ניו זילנד) 4:6 6:3 1:6 5:7 הפסד לטים מאיוט (ארצות הברית) 6:4 6:2 6:4 שחר פרקיס (גברים) הפסד לחבייר פראנה (ארגנטינה) 6:2 6:4 4:6 6:4 גלעד בלום (גברים) הפסד לג'רמי בייטס (בריטניה) 6:4 4:6 6:2 2:6 9:7 אילנה ברגר (נשים) הפסד לג'יל הטרינגטון (קנדה) 6:1 6:4 אדוארד פפירוב רובהׁ (שלושה מצבים) – 1165 נקודות, מקום 21 רובה (במצב שכיבה) – 594 נקודות, מקום 24 רובה אוויר – 581 נקודות, מקום 34 יצחק יונסי רובהׁ (שלושה מצבים) – 1152 נקודות, מקום 43 רובה (במצב שכיבה) – 584 נקודות, מקום 51 רובה אוויר – 583 נקודות, מקום 29 אייל שטיגמן 100 מטר חזה 1:05.92 דקות – מוקדמות, מקום 42 200 מטר חזה 2:25.18 דקות – מוקדמות, מקום 37 תחרויות השיט נערכו בחוף העיר פוסן רן טורטן ודן טורטן (דגם 470 גברים) מקום 18 (הורחקו מהמשלחת לאחר שהשתתפו בשיוט ביום כיפור אך זוכו על ידי בית ­המשפט העליון שקבע שכל ההליך שננקט נגדם לא היה חוקי) יואל סלע ואלדד אמיר (דגם הולנדי מעופף) מקום 4 ישראל במשחקים האולימפיים אולימפיאדת סיאול (1988) מדיה וקבצים בנושא ישראל באולימפיאדת סיאול בוויקישיתוף אורי טלשיר, בבוסאן היה יום כיפור של השיט הישראלי, באתר הארץ, 21 בספטמבר 2017
ك

האות כַּאף (בערבית: كاف) היא האות העשרים ושתיים באלפבית הערבי. לפניה באה האות קאף ואחריה האות לאם. כאף מייצגת את העיצור /k/ (כמו כּ"ף), אבל בניבים מעטים כמו ערבית כוויתית ומקצת הניבים הפלסטיניים הכפריים היא מבוטאת כ-/ʧ/ (כמו צד"י גרושה במילה "צ'יפס"), אולי בהשפעת הפרסית. בניבים מרוקאים בודדים כאף נהגית כ-/kʃ/ (קְשְ). כאף המנוקדת בפתחה משמשת כתחילית המקבילה ל-כ־הדימוי העברית. אם כי, שלא כמו בעברית, היא לא קיצור של מילה שמשמעותה דמיון (כ"ף־הדימוי היא קיצור המילה "כמו"). כאף מנוקדת בפתחה משמשת כסופית לציון שייכות בגוף שני יחיד זכר, ונקבה כשהיא מנוקדת בכסרה. כך كتاب (כִּתַּאבּ) תרגומו "ספר" ו-كتابك (כִּתַּאבֻּכַּ) תרגומו "הספר שלך". בחלק מהניבים הניקוד שייך לעיצור שלפני הכאף כך למשל בזכר הסופית היא /ak/ ולא /ka/. ישנן אותיות רבות השאובות מכאף ומשמשות לכתיבת עיצורים במילים שאולות, או לייצוג עיצורים בוואריאנטים של האלפבית־הערבי: כאף המשמשת באלפבית הפרסי שונה בצורתה המבודדת והסופית מזו הערבית והיא אינה "יושבת" בתוך לאם אלא נראית כך ک. כמו כן, נוצרה באלפבית־הפרסי האות גאף (گ), כוואריאנט של כאף לייצוג העיצור /ɡ/ (כמו גימ"ל). בג'אווי, אלפבית שמהווה גם הוא ואריאנט של האלפבית־הערבי, העיצור /g/ מיוצג על ידי כאף, ערבית או פרסית, עם נקודה דיאקריטית מעליה, כך ڬ או כך ݢ. אות נוספת הנשאבת מכאף היא ڭ או ݣ, עם שלוש נקודות, המשמשת בערבית מרוקאית באופן בלתי-רשמי לייצוג /g/ במילים שאולות. בשפות אחרות דוגמת אויגורית, היא משמשת לייצוג העיצור /ŋ/ (כמו נו"ן במילה "בנק"). למרות שבכתיבה הלכה־למעשה אין הבחנה של ממש בין האותיות בערבית־מרוקאית משתמשים לרוב ב-ݣ. בכתיבה, האות מתחברת מצד ימין וגם מצד שמאל, כמו בשאר האותיות למעט אותיות "דוד'ארז". מקור האות כאף ב"כף" הפניקית, ויש לה מקבילות ברוב האלפביתים: אלפבית עברי – כ/ך אלפבית לטיני – K,k אלפבית יווני – Κ,κ אלפבית סורי – ܟ מדיה וקבצים בנושא ك בוויקישיתוף
קלמנס השנים עשר

קלמנס השנים עשר (בלטינית: Clemens XII;‏ 7 באפריל 1652 בפירנצה – 6 בפברואר 1740 ברומא) נולד בשם לורנצו קורסיני (Lorenzo Corsini) וכיהן כאפיפיור מיום 12 ביולי 1730 עד מותו. קורסיני היה בן אצולה, עורך דין בוגר אוניברסיטת פיזה, ושימש כמנהל כספים בשירות הכנסייה. הוא היה לקרדינל ב-17 במאי 1706 ונחשב לאחד האנשים החזקים והחשובים בקוריה הרומית, למרות שהיה עיוור ומרותק למיטתו. הוא מונה לכהונתו כאפיפיור ב-1730, בגיל 78 ושלושה חודשים, ואף אפיפיור עד כה לא מונה למשרה בגיל כה מתקדם (האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר היה בעת מינוי לתפקיד ב-2005 בן 78 ושלושה ימים). פעולתו הראשונה לאחר מינויו הייתה להשיב את החוסן הכלכלי של מדינת האפיפיור, והוא דרש השבת כספים מבעלי משרה שמעלו בתפקידם בעת כהונת קודמו בתפקיד. הוא חיזק את קופת המדינה גם על ידי השבת מפעל הלוטו שבוטל מספר שנים קודם לכן, והשקיע כספים במפעלי בנייה וברכישת אוספי אומנות. הוא הורה על הקמת החזית החדשה של בזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו שברומא, חידש את קשת קונסטנטינוס והחל בבנייתה של מזרקת טרווי. הוא ריצף את רחובות רומא ואת הדרכים המובילות אליה והקים נמל באנקונה. עוד נודע כמי שהשיב לסן מרינו את עצמאותה, לאחר שנכבשה בידי הקרדינל ג'וליו אלברוני, מושל אפיפיורי ברוונה, ככל הנראה בניגוד לדעתו של קלמנס עצמו. בתחום הדתי פרסם קלמנס השנים עשר את הצו האפיפיורי הראשון כנגד הבונים החופשיים ב-28 באפריל 1738 ויצא בתוקף כנגד היאנסניזם. הוא תמך באיחודן של הכנסייה הקתולית והאורתודוקסית וגילה פתיחות כלפי זרמים נוצריים אחרים. קלמנס השנים עשר נפטר ב-1740, לאחר כמעט עשר שנות כהונה, ונקבר בבזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו. יש אומרים שקלמנס השנים עשר היה ידידו של רמח"ל ואף רמח"ל כתב לכבודו שיר. קלמנס השנים עשר, באתר "Find a Grave" (באנגלית) קלמנס השנים עשר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) יהונתן גארב, מקובל בלב הסערה, תל אביב: ההוצאה לאור של אוניברסיטת תל אביב, תשע"ד, עמ' 193 משה חיים לוצאטו, ספר השירים, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום)