laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אינפוזיה (מזון)

אינפוזיה של מזון (באנגלית: Infusion) הוא תהליך של מיצוי תרכובות כימיות או חומרי טעם וריח מחומר צמחי בתמיסה כמו מים, שמן או אלכוהול, על ידי מתן אפשרות לחומר להישאר בממס לאורך זמן (התהליך הנקרא לעיתים קרובות שרייה). אינפוזיה הוא גם השם של הנוזל שנוצר. תהליך האינפוזיה נבדל הן ממרתח - שיטת מיצוי הכרוכה בהרתחה של החומר הצמחי - וגם מחלחול (מזון) מים, שבה מעבירים מים דרך החומר (כמו במכונת קפה). השימוש המתועד הראשון בשמנים אתריים היה במאה ה-10 או ה-11 על ידי איש האשכולות הפרסי אבן סינא, אולי ב"קנון הרפואה" (אנ'). התה עתיק מזה בהרבה, שראשיתו במאה ה-10 לפני הספירה בתור ההתייחסות הקדומה ביותר שתועדה. אינפוזיה היא תהליך כימי המשתמש בצמחים בוטניים (בדרך כלל עשבי תיבול יבשים, פרחים או פירות יער) שהם נדיפים ומשחררים בקלות את החומרים הפעילים שלהם במים, בשמן או באלכוהול. בתהליך זה, בדרך כלל מרתיחים נוזל (או מביאים אותו לטמפרטורה מתאימה אחרת) ויוצקים על העשב. לאחר שנותנים לעשב לשהות בנוזל לפרק זמן מתאים, הוא מוסר (אפשר בסינון) ומשאיר אינפוזיה (בתרגום מילולי עירוי), אם אין לצרוך את האינפוזיה באופן מיידי, הוא מבוקבק ונשמר בקירור לשימוש עתידי. משך הזמן שבו עשבי התיבול נשארים בנוזל תלוי בסוג האינפוזיה. זמני החליטה יכולים לנוע בין שניות (עבור סוגים מסוימים של תה סיני) לבין שעות, ימים או חודשים (עבור ליקרים כמו סלו ג'ין). ישנם מספר אביזרים וטכניקות להסרת החומרים הבוטניים המשובחים או שנותרו או ששימשו לשרייה בנוזלים, חליטות תה (שפועלות כמסננות), ופלנג'רים צרפתיים (שבדרך כלל משתמשים בהם לאינפוזית מים עם תה וקפה שונים). הטכניקה הנפוצה ביותר היא שקיק התה, שעשוי מנייר סינון וממולא בסוגי תה או עשבי פרי שונים. תה הוא דוגמה נפוצה לאינפוזיה של מזון. רוב זני התה דורשים טבילה של העלים במים חמים, אם כי גרסאות מסוימות (למשל תה נענע מרוקאי) דורשות מרתח במקום. גם חליטת צמחים רבים מוכנים באינפוזיה: לימון, בבונג, תפוח, זנגביל, רויבוש וצמחים רבים אחרים משמשים בנפרד או בשילוב. ניתן להכין קפה גם באמצעות חליטה (כמו בפלנז'ר צרפתי), אך לעיתים קרובות יותר מכינים אותו באמצעות חלחול (מזון). תרופות צמחיות מיוצרות בדרך כלל באמצעות אינפוזיה במים או בשמן. שמנים בטעמים: צמחים בעלי טעמים רצויים עשויים להיות ספוגים בשמן בישול או בחומץ לתקופה ממושכת; השמן או החומץ המושרים נמכרים לעיתים קרובות כשהם מכילים את הצמח ולאחר מכן משמשים כחומר טעם. ניתן להשתמש בצ'ילי, לימון, שום וצמחים רבים אחרים. יכולה להיות אי בהירות בסימון השמנים הללו: למשל, מה שמתואר כשמן שומשום עשוי להיות שמן המופק משומשום או זרע צמחי אחר המושרה בשומשום. מי מלפפון, תערובת של מלפפון פרוס עם פרוסות הדרים ועשבי תיבול כגון נענע, היא חליטה פופולרית. הוא ידוע לפעמים כ"מי ספא" כי הם מוגשים בדרך כלל בספא יום ובמוסדות טיפול אישי דומים. מאטה ארומתרפיה הרבולוגיה סינית מרתח צמחי מרפא רשימת טכניקות בישול טינקטורה תשרית (מזון) חִלחוּל (מזון) שריית קפה מדיה וקבצים בנושא אינפוזיה בוויקישיתוף ערך מילוני בנושא infuse, בוויקימילון Learning materials related to Infusion maker at Wikiversity Hamlin, Suzanne (8 באוקטובר 1997). "Sips; In California, the Water May Taste Like a Cucumber". The New York Times. {{cite news}}: (עזרה)
אפרים צמל

הרב אפרים צמל (כ"ג בתמוז ה'תרצ"ה, 24 ביולי 1935 – ז' בטבת ה'תשפ"ג, 31 בדצמבר 2022) היה ראש ישיבת אור שמח, מזכיר מועצת גדולי התורה של דגל התורה ויושב ראש סניף דגל התורה בירושלים. נולד בירושלים למשה וחיה שעלו מלטביה ומליטא, ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה עברו לרמת גן. בבחרותו למד בישיבת חברון. בשנת 1963 התגייס לצה"ל ושירת כרב צבאי של גוש דן, במקביל לתפקידו כרב בית הכנסת רעות בבני ברק. בהמשך שירת במשך כשמונה שנים כרב צבאי של חיל השריון, תפקיד בו שימש במהלך מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים. אחרי מלחמת יום הכיפורים עמד בראש מרכז הקשר למשפחות הנעדרים למשך שנה, ולאחר מכן מונה לרב הצבאי של חיל האוויר. בשנת 1983 הועלה לדרגת אלוף-משנה ושימש כעוזר הרב הראשי לצה"ל בנושאי הווי דת והלכה. עם שחרורו משירות בצה”ל היה לרב המרכז הקהילתי איחוד שיבת ציון בתל אביב. החל משנת 1986 שימש כמשגיח וראש ישיבה בישיבת אור שמח בירושלים. בשנת 1988, עם הקמת סיעת דגל התורה, התבקש על ידי הרב בן ציון ברודיאנסקי והרב שמעון משה דיסקין בשם הרב שך לשמש כמזכיר מועצת גדולי התורה של דגל התורה. היה מקורב לרב שך והתייעץ איתו בתדירות. בהמשך מונה לכהן כיושב ראש סניף דגל התורה בירושלים. שימש כראש בית המדרש נר של שבת, כראש ישיבת דרכי שלום בגבעת יערים וכמנהל חינוכי של סמינר אפיקי דעת בירושלים. כשעבר לגור ברמת שלמה היה מרבני בית הכנסת המרכזי 'זיכרון שלמה' בשכונה. בשנת 2006 היה אמור לקבל את אות יקיר ירושלים. בשנת 1978 קיבל את פרס הרב בר שאול על ספרו 'שיח ביהדות'. נפטר בז' בטבת ה'תשפ"ג ונטמן בהר המנוחות. חתנו הוא הרב ישראל זיכרמן, רבה של אחוזת ברכפלד במודיעין עילית וחבר בד"ץ שארית ישראל. הרב אפרים צמל, למען אחי ורעי, בני ברק, תשמ"א, באתר אוצר החכמה משה ויסברג, הגאון רבי אפרים צמל זצ"ל נפטר בפתאומיות, באתר בחדרי חרדים יוסי שטארק, ‏לא קם משנתו בשבת בבוקר: נפטר מזכיר מועצת גדולי התורה בשנה ה-88 לחייו, באתר JDN‏ מנדי ביתאן, איש ציבור ומחנך: איטי זיכרמן על הסבא רבי אפרים צמל זצ"ל, באתר כאן מורשת שני רבנים צבאיים - לדרגת אלוף־משנה, מעריב, 31 במאי 1978 הרב מ. ברמן, מבעד עיני, מוסף שבת קודש, בני ברק: יתד נאמן, תשע"ג, עמ' 12, באתר אוצר החכמה פרופ' אומן יקבל את אות "יקיר ירושלים", באתר מחלקה ראשונה, ‏4 באפריל 2006, בפועל לא קיבל - יקירי ירושלים לשנת תשס"ו, באתר עיריית ירושלים שערים, תשל"ט, עמ' ב', גיליון 8360, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים)
פארוז קרסינטי

הרב פארוז קרסינטי (ה'תקמ"ה, 1785 - ה'תר"י, 1850) היה פוסק הלכה מחכמי תלמסאן, לאחר מכן כיהן כראש ישיבה, אב בית הדין ורבה של אוראן באלג'יריה במאה התשע עשרה. נולד בתלמסאן שבאלג'יריה. נדד לאוראן לא יאוחר משנת תקפ"ב, וכיהן כדיין שלישי (מתוך ארבעה) כשאב בית הדין הוא רבי יהודה מועטי. בשנת תקפ"ט כיהן כדיין שני כשאב בית הדין הוא רבי יהודה צ'רמון (הראשון). לאחר פטירת האחרון סביב שנת ה'ת"ר, התמנה רבי פארוז לאב בית הדין ורבה של אוראן. במקביל כיהן כראש ישיבה בעיר. נשא ונתן בהלכה עם רבי אהרן בן סידון רבה של מוסתגנאם, וכן עם רבי יהודה אלמליח, ורבי שלמה זוראפא. מבניו ידועים: שלמה, אליהו, יוסף, נסים ודוד. משפחת קרסינטי הינה משפחת חכמים שפעלו באלג'יריה, הבולטים מביניהם היו הרבנים הראשיים של תלמסאן רבי יוסף קרסינטי ורבי שמואל קרסינטי. גושפנקא דמלכא - רבי שלמה זרקא ורבי יהודה צ'רמון (השני), הוציאו לאור את ספרו 'גושפנקא דמלכא' המכיל חידושי הלכה שאלות ותשובות וחידושים על המקרא (ליוורנו תרכ"א). ראשי התיבות גושפנק"א: ג'דול ו'נורא ש'מו פ'ארוז נ'"ע ק'רסינטי א'מן. לקוטי דינים - כתב יד. עיין תקנות חכמי מכנאס ח"ב עמ' תצח. סדר החתימות: רבי יהודה מועטי, רבי יהודה צ'רמון, רבי פארוז קרסינטי, רבי מרדכי בן יצו. הקדמת רבי שלמה זרקא ורבי יהודה צ'רמון לגושפנקא דמלכא. ראו גושפנקא דמלכא דף נו. ראו מן הגנזים חלק י עמוד שעט. ראו מלכי ישורון בערכם. ראו מים קדושים סימן כג.
ירי בבית ספר

ירי בבית ספר הוא תקיפה מזוינת שמתרחשת במוסדות חינוכיים כגון בתי ספר יסודיים, בתי ספר תיכונים, מכללות או אוניברסיטאות, כאשר התוקף או התוקפים נעזרים בכלי ירייה לביצוע התקיפה. אירועים אלו כוללים לעיתים שימוש ברובים, אקדחים וסוגים נוספים של נשק חם, ולעיתים קרובות גורמים לנפגעים רבים, תוך שהם משאירים אחריהם חורבן וטראומה. רבים מהתקריות הללו מסווגות כאירועי ירי המוני משום שמספר הנפגעים גבוה במיוחד. בעוד שבחלק מהמקרים, המפגעים מתמקדים בירי כלפי יעדים ספציפיים שהם מבקשים לפגוע בהם מסיבות של נקמה, במקרים אחרים התקיפה מתבצעת ללא הבחנה, כאשר התוקפים מנסים להרוג או לפצוע כמה שיותר אנשים מסיבות אישיות כמו רצון להתאבד או כתוצאה של אלימות בבית. תקריות כאלו עוררו דיונים ציבוריים רחבים בנושאי בטיחות, נשק, והגנה עצמית במוסדות חינוכיים, וגרמו לקריאות לשינויים מדיניים וחוקיים בנוגע לרכישה ושימוש בנשק. ארצות הברית היא המדינה בה התופעה היא הכי נפוצה בעולם ואשר בה יש היו עד היום הכי הרבה תקריות ירי בבתי ספר, אף על פי שזו לא תופעה אשר ייחודית רק לארצות הברית. הגורמים העיקריים שתורמים למקרי ירי בבתי ספר בארצות הברית כוללים זמינות גבוהה של כלי נשק, המפגעים מגיעים ממשפחה עם דינמיקה כאוטית(אנ'), והם לרוב סובלים ממחלות נפש ובעיות פסיכולוגיות רבות אחרות. המניעים העיקריים של התוקפים הם לרוב: בריונות/רדיפה/איומים (75%) ונקמה (61%), בעוד ש-54% דיווחו שהיו סיבות רבות לכך. המניעים הנותרים כללו ניסיון לפתור בעיה (34%), הרצון להתאבד או בשל דיכאון (27%) ולבסוף רצון בתשומת לב או הכרה (24%). בנוסף לכך, לעיתים רבות המפגעים הם תלמידים באותו בית הספר. במיוחד בארצות הברית מהווה במאה ה-21 סוגיה חברתית מרכזית וישנה מחלוקת עזה בציבור לגבי האופן שבו יש לפעול על מנת למזער או להעלים את התופעה. תקריות בולטות כוללות בין היתר את הטבח בתיכון קולומביין (1999), הטבח בבית הספר היסודי סנדי הוק (2012), הטבח בתיכון דאגלס (2018) והירי בבית הספר היסודי רוב (2022). נכון ל-22 במאי 2023, עשרת אירועי הירי הקטלניים ביותר בבתי ספר בארצות הברית היו: * הערה – הרשימה מעודכנת למרץ 2024 רצח המוני ירי המוני בריונות בבתי ספר אלימות בבתי ספר דחייה חברתית פיגוע התאבדות התאבדות באמצעות שוטר טרור מדיה וקבצים בנושא ירי בבית ספר בוויקישיתוף Vossekuil, Bryan; et al. (2004). The Final Report and Findings of the Safe School Initiative (PDF). Washington, DC: United States Secret Service. p. 4. "Mass Shootings Are Contagious". Live Science. נבדק ב-5 במרץ 2018. {{cite news}}: (עזרה) Why Do Shootings Occur? | Alfred University, alfred.edu (באנגלית) How To Stop Shootings and Gun Violence in Schools: A Plan to Keep Students Safe, Everytown Research & Policy (באנגלית אמריקאית) Foxman, Simone; King, Ritchie (14 בדצמבר 2012). "How school killings in the US stack up against 36 other countries put together". Quartz. Atlantic Media. נבדק ב-19 במאי 2018. {{cite news}}: (עזרה) Wolfe-Wylie, William (14 בדצמבר 2012). "Interactive: School shootings around the world since 1996". Postmedia Network. אורכב מ-המקור ב-15 באפריל 2015. נבדק ב-19 במאי 2018. {{cite news}}: (עזרה)
קונרד לאטה

קונרד לאטה (בגרמנית: Konrad Latte;‏ 5 במאי 1922, ברסלאו - 21 במאי 2005, ברלין ) היה מוזיקאי גרמני וניצול השואה. לאטה גדל במשפחה מתבוללת. הוא היה תלמידם של אדווין פישר ולאו בורכארד. לפי חוקי נירנברג הוא נחשב יהודי והיה נתון לרדיפות. הוא עבד כנגן עוגב בכנסיית סנט אן בדאהלם. בשנת 1943 הסתתר בברלין עם הוריו. אחותו גבי מתה ממחלת השנית והוריו מרגרט ומנפרד לאטה נרצחו באושוויץ. לאטה שרד את שנות המלחמה במחתרת. בין עוזריו היו המלחין גוטפריד פון איינם, הכומר הרלד פלכאו, הפסנתרן אדווין פישר, המנצח ליאו בורכארד, העיתונאית רות אנדריאס-פרידריך, השחקנית אורסולה מייסנר וכן אן-ליס האריך, שאיתה גר, לפי מחברי הספר הכחול על אריך קסטנר, שגם תמך בו. בתקופתו עם אן-ליס האריך בצלנדורף הוא השתמש בשם הקוד באואר. הוא ענד תג חזית העבודה הגרמנית כהסוואה. לאחר המלחמה עבד לאטה כקורפטיטור בתפקידי ניצוח בקוטבוס (1949–1952) וכמנהל מוזיקלי בבאוצן (1952-1953). ב-1953 ייסד את תזמורת הבארוק של ברלין, אותה ניהל עד 1997. עד פטירתו התגורר עם אשתו אלן בפרבר ואנזה של ברלין . Peter Schneider: Und wenn wir nur eine Stunde gewinnen. Wie ein jüdischer Musiker die Nazi-Jahre überlebte. Rowohlt, Berlin, [[:de:Special:BookSources/9783871344312|ISBN 978-3-87134-431-2]] Konrad Latte – Überleben unterm Hakenkreuz (1999), Dokumentarfilm, Regie: Irmgard von zur Mühlen Anat Feinberg: Nachklänge – Jüdische Musiker in Deutschland nach 1945. Philo Verlag, Berlin / Wien 2005, [[:de:Special:BookSources/9783865725035|ISBN 978-3-86572-503-5]] Anita Lasker-Wallfisch: Ihr sollt die Wahrheit erben: Die Cellistin von Auschwitz. Erinnerungen. Reinbek bei Hamburg: Rowohlt, 2000, [[:de:Special:BookSources/9783499226700|ISBN 978-3499226700]] Willy Cohn: Kein Recht, nirgends. Tagebuch vom Untergang des Breslauer Judentums 1933–1941. Herausgegeben von Norbert Conrads. 2 Bände, 2. Auflage Böhlau, Köln / Weimar / Wien 2007, S. 761, ISBN 3-412-32905-3 (= Neue Forschungen zur schlesischen Geschichte. Band 13, 1–2). Webseite des Landes Berlin, Bezirkslexikon
מוסקט ועומאן

הסולטנות של מוסקט ועומאן (בערבית: سلطنة مسقط وعمان), המכונה גם בפשטות מוסקט ועומאן, הייתה מדינה שכללה את שטח הסולטנות של עומאן לצד חלקים מאיחוד האמירויות הערביות וגוואדאר שבפקיסטן. סולטנות מוסקט ועומאן נוסדה בשנת 1698 על ידי אחמד בן סעיד, מייסד שושלת אל-בוסעידי. תחת שלטונו, הפכה מוסקט למרכז מסחר ימי חשוב, עקב מיקומה האסטרטגי בפתח מפרץ עומאן. במהלך המאה ה-18, עברה הסולטנות פריחה כלכלית ותרבותית. היא כבשה שטחים רבים בחצי האי ערב, מזרח אפריקה ודרום אסיה, והפכה לאימפריה ימית רבת עוצמה. הגורמים לפריחה מסחר ימי: הסולטנות ניצלה את מיקומה האסטרטגי לאורך נתיבי המסחר הימיים תעשיית הפנינים: הסולטנות הפכה למרכז בינלאומי לסחר בפנינים. חקלאות: חקלאות פורחת באזורים יחסים בינלאומיים: הסולטנות קיימה יחסים דיפלומטיים ובינלאומיים בשנת 1820, התפצלה הסולטנות לשתי מדינות נפרדות: סולטנות מוסקט וסולטנות עומאן. הפיצול נבע ממאבקי כוח פנימיים ויריבות בין השבטים השונים באימפריה. הסיבות לפיצול היו מאבקי כוח פנימיים שנוצרו לאחר מותו של אחמד בן סעיד בין בניו ויורשיו על השלטון ויריבות בין שבטים: הסולטנות כללה קבוצות אתניות שונות, שחלקן התנגדו לשלטון המרכזי במוסקט. בשנת 1856, הודות לבריטניה, שהייתה מעוניינת לשמור על יציבות באזור ותיווכה בין שני הצדדים, התאחדו מחדש שתי הסולטנויות תחת שלטונו של הסולטאן תימור בן פייסל. במהלך המאה ה-20, עברה עומאן תהליך מודרניזציה משמעותי תחת שלטונו של סולטאן קאבוס בן סעיד, שהדיח את אביו. בשנת 1970, פורקה סולטנות מוסקט ועומאן באופן רשמי. עומאן הפכה למדינה עצמאית, ואילו מוסקט סופחה למחוזות דרום ערב.[דרושה הבהרה] מדיה וקבצים בנושא מוסקט ועומאן בוויקישיתוף
שוק נתניה

שוק נתניה הוא השוק המרכזי בעיר נתניה והגדול ביותר באזור השרון. השוק מונה כ-200 דוכנים למכירת פירות וירקות ונמכרים בו גם חפצים שונים. קיימות בו גם מסעדות. השוק שוכן במתחם הרחובות שוהם, היהלום,רזיאל, ברקת, ועוד בנתניה. בשוק הפועל בימים ראשון עד שישי, נמכרים בעיקר מוצרי מזון אך גם פרטי הלבשה, סדקית, אביזרי בית, פרחים, דוכני מזון ועוד. השוק פעיל בכל ימות השנה ומהווה מוקד משיכה למבקרים, לתיירים ולחובבי קולינריה. הוא נכלל לעיתים קרובות בסיורי מבקרים בעיר. בגבו של שוק נתניה, בכניסה מרחוב אהרון ברט, ישנו שוק פשפשים גרוזיני, הפרוס על פני שלושה רחובות צרים ומציע בעיקר סחורה של בגדים, כלי בית ותכשיטים למכירה, לרוב פרוסים על סדין רחב על הארץ. מדי שנה מתקיים בנתניה יריד ארבעת המינים ברחוב שדרות בנימין. הדוכנים בשוק מוצבים שבוע לפני ערב חג הסוכות. ב-2 בנובמבר 1956 החליטה מועצת העיר נתניה להקים שוק עירוני חדש במקום השוק שהיה קיים עד אז ברחוב שטמפפר. "השוק נבנה ברחוב שהם על ידי שוק רסקו הקיים ובו יוקמו 10 חנויות ו-34 תאי- ממכר ואליהם יועברו הרוכלים שעובדים בכיכר השוק. שוכרי התאים ישלמו 500 ל"י דמי מפתח וחמש עשרה ל"י דמי שכירות חודשיים". ב-5 בנובמבר 1957 הונחה אבן הפינה לשוק הקימעונאי. השוק נבנה על ידי חברת "רסקו" על שטח של שני דונם ובשטח בנייה של 900 ממ"ר. השוק תוכנן על ידי האדריכל מ. בר, לפי מיטב השווקים בארופה. השוק החדש ברח' שהם, יבטיח פרנסה לחמישים משפחות. בשנות ה-80 השוק עבר שדרוג, הדוכנים חודשו והורחבו ובוצע קירוי. בשנות ה־90 השוק התרחב ובחלקו ברח' שוהם הפך למדרחוב. השוק נמצא בשטח אזור התעשייה הראשון של העיר, בו היו בעבר מפעלי תעשייה ומלטשות יהלומים. ב-11 באוקטובר 2021 פרסמה עיריית נתניה על הפרויקט להפיכתו של השוק העירוני למתחם בילוי ופנאי. ראש העיר, מרים פיירברג אמרה שהפרויקט נעשה כחלק מתפישת האיכויות של השוק, ומתוך חשיבה על כך שבמהלך היום השוק ישמש מרכז צרכני קולינארי ובשעות הערב הוא יהפוך למרכז בילוי. המתחם הנקרא חצר השוק נפתח בסוף דצמבר 2023. המתחם ממוקם במרכז השוק בטריבונה שכונתה בעבר "שוק העופות", בשטח של כ-500 מ"ר. הכניסה למתחם היא מרחוב זנגוויל. המתחם הוא חלק מפרויקט חידוש השוק העירוני בעיר והוא שיתוף פעולה של עיריית נתניה ומשרד התיירות עם המותג "חצר השוק" שקיים גם במקומות אחרים בישראל. מטרת הפרויקט היא שילוב של שוק אותנטי לממכר ירקות, פירות ותבלינים ואתר בילוי ופנאי. בסוף שנת 2023 נפתחו במתחם שני ברים, בר קוקטיילים ומשקאות ובר קפה וקינוחים בשדרה הצפונית של השוק. במתחם מתוכננים גם דוכני מזון שונים, ברים, אזורי ישיבה ועמידה וכן במה להופעות ואירועי תרבות. משרד התיירות לקח חלק בפרויקט בהקמת קירוי והצללות, בניית דוכנים, חידוש תשתיות ריצוף ותאורה בין הדוכנים והקמת מתחם להופעות אמנים. מדיה וקבצים בנושא שוק נתניה בוויקישיתוף חיליק גורפינקל, טריפולי שבשרון: ביקור בשוק נתניה, באתר כלכליסט, 12 בדצמבר 2021 שיק בשוק נתניה, ישראל היום Walk With Me, סיור וירטואלי בשוק נתניה, יוטיוב אכיפה בשוק העירוני ממלטשות היהלומים ועד המטבח הטריפוליטאי: 10 דברים שלא ידעתם על שוק נתניה ארכיון עיריית נתניה, שוק נתניה מוקם, עיתון "דבר", 1956, עמ' ק"ע, 6 סימול 97 ארכיון עיריית נתניה, שוק נתניה 1957, הבוקר, 5.11.1957, עמ' מ 5 סימול 88 עיריית נתניה, השוק העירוני בנתניה שוק נתניה מרכז הבילוי החדש של העיר חצר השוק - חצר חדשה בקרוב!, באתר www.hatzar-hashook.co.il שוק מחנה יהודה, שוק נתניה מאחוריך - זה מה שמציע מתחם הבילויים החדש, באתר mynetnetanya, ‏2023-12-27
פנסיה גרין

פנסיה גרין (בגרמנית: Fancia Grün), לבית גליק (Glück; ‏22 באוגוסט 1904, סטרי, גליציה - 3 במרץ 1945, טרזיינשטט) הייתה לוחמת נגד הנאציזם בגרמניה הנאצית. היא השתייכה לקבוצת ההתנגדות "קהילה לשלום ובנייה". גרין עברה בשנת 1911 לברלין עם משפחתה, שם למדה בבית ספר יסודי ומסחרי. היא נישאה לאיש העסקים גרהרד גרין ב-1928 והתגרשה ב-1938, אך השניים נותרו בקשר. משנת 1938 עבדה גרין כמזכירה במשרד הרישום של הקהילה היהודית בברלין, שם כתבה רשימות גירוש. גרין וחברה ורנר שארף קיבלו כך מידע על המתרחש בקהילה היהודית. בעלה לשעבר גרהרד גרין ואשתו החדשה אילזה, לה היה נשוי מ-1942, הסתתרו בתחילת 1943, בעוד ורנר וגרטרוד שארף וכן פנסיה גרין ירדו למחתרת ב-1943. גרין הייתה בקשר עם יוהנה שלשמידט (Schallschmidt), אדית ברלו (Berlow) ומסתירות אחרות. ורנר שארף וגרין נעצרו ב-1943 וגורשו לגטו טרזינשטט ב-4 באוגוסט 1943, משם הצליחו להימלט ב-7 בספטמבר 1943 יחד עם אברהם ניגו (Niegho). בסוף ספטמבר 1943 פגש ורנר שארף את הנס וינקלר בלוקנוולדה. הם ביקשו להסתיר יהודים ולהפיץ עלונים נגד המלחמה. עם חברים נוספים בברלין, הוקמה קבוצת ההתנגדות "קהילה לשלום ובנייה", אליה השתייכו כ-20 איש. גרין הייתה מעורבת בכל פעולות ההתנגדות של ורנר שארף. שארף נעצר ב-14 באוקטובר 1944 בפרירוס (Prieros) וגרין - שישה ימים לאחר מכן, מול בית העירייה של טרפטוב (Treptow). הם הוחזקו בתחילה בכלא באלכסנדרפלאץ. גרין גורשה למחנה שולשטראסה (Schulstraße) ב-1945 ולאחר מכן לגטו טרזינשטט. ב-3 במרץ 1945 נורתה במבצר הקטן בטרזינשטט. בשנת 2011 הונחה אבן נגף בחזית דירתה של גרין ברחוב קולביץ (Kollwitzstrasse) 48 בברלין-פרנצלאואר ברג לזכרה. Eugen Herman-Friede: Für Freudensprünge keine Zeit: Erinnerungen an Illegalität und Aufbegehren 1942 – 1948. Metropol-Verlag Berlin, 1991, ISBN 3-926893-11-7. Barbara Schieb-Samizadeh: Die Gemeinschaft für Frieden und Aufbau. In: Wilfried Löhken/Werner Vathke (Hrsg.): Juden im Widerstand. Drei Gruppen zwischen Überlebenskampf und politischer Aktion. Berlin 1993, ISBN 3-89468-068-7, S. 37ff. Barbara Schieb-Samizadeh: Die Gemeinschaft für Frieden und Aufbau. Eine wenig bekannte Widerstandsgruppe. In: Dachauer Hefte 7 (1991), S. 174 ff. פנסיה גרין באתר אבני הנגף בברלין
הנס וינקלר

הנס וינקלר (בגרמנית: Hans Winkler;‏ 18 באפריל 1906, ברלין - 18 בנובמבר 1987) היה גרמני וחבר בקבוצת ההתנגדות "קהילה לשלום ובנייה" בגרמניה הנאצית. הנס וינקלר נולד למשפחה סוציאל-דמוקרטית. הוא למד מנהל. מ-1925 או 1926 הוא עבד בבית המשפט המחוזי בלוקנוואלדה. הוא התחתן עם פרידה קלן (Klaehn), וילדיהם הורסט ורות נולדו ב-1929 וב-1931. בנובמבר 1933 נאלץ וינקלר לתעד חקירות של חברי המפלגה הקומוניסטית של גרמניה (KPD) שעונו. מאז התנגד למשטר הנאצי. הוא היה בקשר עם משפחתו של גינתר סמואל, ידיד יהודי, וכך היה עד לתנאי החיים המעיקים של היהודים ולייאושם. בסוף 1941, כשבני זוג ביקשו ממנו עזרה שלא יכול היה לספק, החל לחפש בעלי ברית. הוא ביקש כסף ותרומות מזון מאנשי עסקים ועצמאים. באוגוסט 1943 החביא צעיר יהודי שהתגורר בדירת שני החדרים הקטנה של בני הזוג במשך כמעט שנה. הוא בנה רשת בלוקנוואלדה שהסתירה בכל עת שישה עד עשרה יהודים. בספטמבר 1943 נפגש וינקלר עם ורנר שארף, יהודי שנמלט מטרזיינשטט. הם חיפשו תמיכה מחברים ומכרים. הוקמה קבוצת ההתנגדות "קהילה לשלום ובנייה" שפעלה בין יוני 1943 לאוקטובר 1944. הקבוצה סיפקה ליהודים המסתתרים מזון, כסף ומחסה. חברי הקבוצה גנבו וזייפו דרכונים. ב-1944 הקבוצה כתבה והפיצה שלושה עלונים הקוראים להתנגדות פסיבית נגד הנאצים, להניח את נשקם כדי לסיים את המלחמה ו"לשים קץ לשקרים ולרצח של הנאצים". כשכתבו את העלונים, הם גם רצו לתאר שליחות. לכן נתנו לקבוצה את השם "קהילה לשלום ובנייה". העלונים שוכפלו בלוקנוואלדה ובברלין. הקבוצה אספה כתובות, מספרי טלפונים והספדים של חיילים שנפלו. הם השליכו מכתבים עם עלונים לתיבות דואר בערים שונות כדי לא למשוך את תשומת הלב ללוקנוואלדה. כל עלון הכיל קריאה לשלוח עותקים לאנשים אחרים. העלונים היו בתפוצה של עד 3,500 עותקים. בפעולה נוספת בפברואר 1944, שלחה הקבוצה גזר דין מוות מזויף לשני מרגלים יהודים, שבתמורה להבטחה שלא יגורשו בעצמם, הסגירו יהודים שחיו במחתרת לגסטפו. באוקטובר ובדצמבר 1944 נעצרו רוב חברי הקבוצה. אף על פי כן, הרוב שרדו עד שהגיעו בעלות הברית. רוב החברים היהודים שרדו בכלא הגסטפו בברלין, אך מספר גברים ואישה נרצחו, בהם ורנר שארף. החברים הלא-יהודים היו אמורים להיות מובאים למשפט בפוטסדאם, אך הדבר לא התאפשר בגלל התקדמות הצבא האדום. מתוך היהודים שהוסתרו על ידי הקבוצה, שישה שרדו. Barbara Schieb: Der vergessene Widerstand. Zu Realgeschichte und Wahrnehmung des Kampfes gegen die NS-Diktatur. Hrsg.: Tuchel, Johannes. Wallstein Verlag, Göttingen 2005, ISBN 3-89244-943-0, Die Gemeinschaft für Frieden und Aufbau, pp. 100-110. Winkler Hans & Frida (Klaehn). The Yad Vashem – Righteous Among the Nations Database.
מרתח

מִרְתַח (באנגלית: Decoction) היא שיטת מיצוי על ידי הרתחת חומר צמחי כמו עשבי תיבול או חומר צמחי אחר (שעשוי לכלול גבעולים, שורשים, קליפות שורש וקנה שורש) כדי להמיס את הכימיקלים של החומר למיצוי. זוהי שיטת ההכנה הנפוצה ביותר במערכות רפואת צמחים שונות. מרתח כרוך בייבוש ראשון של החומר הצמחי. לאחר מכן מעיכה, פריסה או חיתוך החומר כדי לאפשר פירוק מקסימלי ולבסוף הרתחה במים למיצוי תמציות טעם ושמנים, תרכובות אורגניות נדיפות וחומרים כימיים שונים אחרים. לעיתים ניתן להשתמש באתנול מימי או בגליצרול במקום מים. ניתן להשתמש במרתח להכנת חליטת צמחים, טינקטורות ותמיסות דומות. מרתחים וחליטות עלולים לייצר נוזלים בעלי תכונות כימיות שונות, שכן הבדלי הטמפרטורה או ההכנה עשויים לגרום ליותר כימיקלים מסיסים בשמן במרתחים לעומת חליטות. ניתן ליישם את התהליך גם על בשר וירקות להכנת ציר או מרק, אם כי המונח משמש בדרך כלל רק לתיאור תמציות צמחים מבושלים, על פי רוב למטרות רפואיות או מדעיות. מרתח הוא גם השם של הנוזל שנוצר. על אף ששיטת מיצוי זו שונה מחליטה וחלחול (מזון), הנוזלים המתקבלים יכולים לפעמים להיות דומים בהשפעותיהם או במראה הכללי ובטעם. המונח מתוארך לשנים 1350–1400 מהטית זמן עבר של decoquere בלטינית (פירושו "להרתיח"), שבנוי מ-de ("מאת") + coquere ("לבשל"). בבישול (בירה), ריסוק מרתח היא השיטה המסורתית שבה מוציאים חלק מהמחית לכלי נפרד, הוא מבושל זמן מה ואז מוחזר למחית הראשית, ומעלים את המחית לשלב הטמפרטורה הבא. בצמחי מרפא, מרתחים נעשים בדרך כלל כדי להפיק נוזלים מחומרים צמחיים קשים כמו שורשים וקליפת עץ. כדי להשיג זאת, החומר הצמחי מבושל בדרך כלל במשך 1–2 שעות ב-1–5 ליטר מים. לאחר מכן הוא מנוקז. האיור ודה משתמשת גם בשיטה זו כדי ליצור תרופות צמחיות מסוג Kashayam. עבור תה, מרתח כרוך בהרתחה של אותה כמות של עשב ומים שישמשו לחליטה (כפית אחת לכל כוס) במשך כחמש עד עשר דקות. מרקחה חִלחוּל (מזון) אִינפוּזִיָה (מזון) תשרית (מזון) טינקטורה צמחי מרפא הרתחת קפה איך להכין מרתח צמחים Biology-online.org "Annex 1: WHO guidelines on good herbal processing practices for herbal medicines". WHO Technical Report Series. Geneva, Switzerlandglish: World Health Organization. 2018. ISSN 0512-3054. נבדק ב-24 באפריל 2022. {{cite journal}}: (עזרה) Courtine, Robert J.; et al., eds. (1988). Larousse Gastronomique (English ed.). p. 362. ISBN 0-600-32390-0. "Dictionary.reference.com". Dictionary.reference.com. נבדק ב-2018-05-29. Etymonline.com