laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
סטוליצ'נאיה

סטוליצ'נאיה הוא מותג וודקה המיוצר ברוסיה על ידי אותה חברה המייצרת את המוסקובסקאיה. פירוש המילה "סטוליצה" בשפה הרוסית הוא עיר בירה. וודקה זו מופקת מחיטה. בראשיתו של המותג, לא טרחו בעליו לרשום סימן מסחרי על השם "סטוליצ'נאיה" ולכן ייצור מוצר בעל תכונות זהות או שונות תחת השם הנ"ל לא יכול להוות עילה לתביעה אזרחית של היצרן המקורי. פרצה זו פתחה פתח לייצור וזיוף משקאות אלכוהוליים תחת אותו השם ובכלל זה במדינת ישראל. "סטוליצ'נאיה" משווקת גם במגוון ניחוחות, לישראל מגיעים ארבעה ניחוחות עיקריים: וניל, תפוז, לימון וחמוציות. כמו כן היא משווקת גם במספר גרסאות פרמיום. גרסת "סטוליעלית" היא גרסת פרמיום המזוקקת שלוש פעמים (בניגוד לגרסה הרגילה המזוקקת פעמיים), גרסת "סטוליגולד" ו"סטולי קריסטל". גרסה זו מזוקקת פעמיים כמו הגרסה הרגילה אך בנוסף עוברת סינון בלוחות קריסטל קפואים, פעולה המקנה לה טעם ייחודי. גרסה זו נרשמה תחת סימן מסחר ושם זה אינו בר זיוף. קיימת גרסת פרמיום נוספת של "סטוליצ'נאיה", "סטולי עלית סופר פרימיום" והיא מזוקקת ארבע פעמים. (Stolichnaya 80 proof (red label (Stolichnaya 80 proof (cristall or gold (Stolichnaya 100 proof (blue label Stolichnaya Elit (Stolichnaya citros (Citrus (Stolichnaya razberi (Raspberry (Stolichnaya cranberi (Cranberry (Stolichnaya strasberi (Strawberry (Stolichnaya vanil (Vanilla (Stolichnaya persik (Peach (Stolichnaya ohranj (Orange (Stolichnaya kafya (Coffee מדיה וקבצים בנושא סטוליצ'נאיה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סטוליצ'נאיה סטוליצ'נאיה - אלכופדיה, אנציקלופדיית האלכוהול האינטראקטיבית, מאורכב באתר http://archive.is (באנגלית) גיא גיסר‏, קרח ואש - וואלה אוכל, באתר וואלה, 18 בנובמבר 2004 האתר של החברה שמייצרת את סטוליצ'נאיה סטוליצ'נאיה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ערך זה הוא קצרמר בנושא משקאות ובנושא רוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בנדיגו

בנדיגו (באנגלית: Bendigo) היא עיר במדינת ויקטוריה שבאוסטרליה. העיר שוכנת במרחק של 150 ק"מ מצפון-מזרח לבירת המדינה מלבורן. אוכלוסיית העיר מנתה 82,794 תושבים במפקד 2011 והיא העיר הרביעית בגודלה בוויקטוריה וכן העיר הרביעית בגודלה באוסטרליה שאינה שוכנת על חוף ים. העיר היא מרכזו של אזור מטרופוליני המשתרע על פני כ-3,000 קמ"ר ואוכלוסייתו מונה יותר מ-100,000 תושבים. גילוי הזהב באדמות בנדיגו בשנות החמישים של המאה ה-19 האיצו את התפתחותה של העיר והיא אחת מהערים שהתפתחו באופן מהיר ביותר בתקופת הבהלה לזהב באוסטרליה. העיר ידועה במורשת ובאדריכלות הוויקטוריאנית שלה. שמה של העיר ניתן לה על שם הנהר הסמוך לה. בנדיגו היא המרכז הפיננסי הגדול ביותר בוויקטוריה לאחר מלבורן. בעיר פועל הבנק היחידי באוסטרליה שמרכזו בעיר שדה והיא משכנה של בורסה לניירות ערך. הזהב התגלה לראשונה בעיר ב-1851. המידע על מציאת הזהב התפשט ברחבי העולם והמוני מחפשי זהב נהרו לעיר והפכו אותה מחוות כבשים ליישוב גדול במושבה הצעירה ויקטוריה. מאז גילוי הזהב הופקו ממרבצי הזהב של העיר 25 מיליון אונקיות (777 טונות) של זהב. בריטניה פנזנס (אנ'), אנגליה, בריטניה ארצות הברית לוס אלטוס, קליפורניה, ארצות הברית הרפובליקה העממית של סין טינשוי (אנ'), הרפובליקה העממית של סין מדיה וקבצים בנושא בנדיגו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בנדיגו (באנגלית אוסטרלית) בנדיגו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) בנדיגו במפקד 2011 State of Victoria Early Postal Cancels (and History) Illustrated, Section II: 1851 to 1853, p.20
קוואזולו

קוואזולו (בשפת הזולו, באנגלית ובאפריקאנס: KwaZulu) הייתה בנטוסטן תחת שלטון האפרטהייד בדרום אפריקה שהוקמה על מנת שתשמש מולדת חצי-עצמאית לבני עם הזולו. עיר הבירה, שהייתה במקור נונגומה, הועברה לאולונדי ב-1980. עד פירוק שיטת הבנטוסטנים הנהיג הצ'יף מנגוסוטו בוטלזי ממפלגת החרות אינקאטה את השטח האוטונומי. ב-1994 צורפה קוואזולו שוב למחוז נטאל שסבב אותה כדי לייצור את מחוז קוואזולו-נטאל החדש. דגל קוואזולו בשנים 1985-1994 דגל קוואזולו בשנים 1977-1985 מדיה וקבצים בנושא קוואזולו בוויקישיתוף תום שגב, "אני מנהיג אמיתי", כותרת ראשית, 14 באוגוסט 1985 קוואזולו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Sally Frankental; Owen Sichone (2005-01-01). South Africa's Diverse Peoples: A Reference Sourcebook. ABC-CLIO. p. 187. ISBN 978-1-57607-674-3. Retrieved 2013-09-18. "Census > 1991 > RSA > Variable Description > Person file > District code". Statistics South Africa - Nesstar WebView. Retrieved 18 August 2013. ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אושר עטוף בשמיכה

אושר עטוף בשמיכה הוא סרט קולנוע ישראלי עצמאי מסוגת דרמה שיצא ב-2014, אותו ביים, כתב והפיק יוסי ארצי. הסרט יצא לאקרנים בינואר 2014 כאשר הוקרן בסינמטק תל אביב ובסינמטק ירושלים, אך הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בתחרות הרשמית בפסטיבל קולנוע דרום ביוני 2013. באשיר (קאיס נאשף) הוא צעיר ערבי המתגורר עם בת זוגו היהודיה קארין (הילה וידור) בדרום תל אביב. בתום ליל עבודה מפרך באשיר שב לביתו ומגלה את חברתו עם תינוק בזרועותיה, אותו חטפה בבית חולים מעובדת זרה לא חוקית ממוצא אריתראי. היא אומרת לו "עכשיו לא ניפרד לעולם, אנחנו משפחה" וקוראת לתינוק "אושר". מהדורות החדשות מדווחות על התינוק שנעלם. האם פונה למשטרה שפותחת בחקירה. באשיר נקרע בין רצונו לעשות את המעשה הנכון ולהחזיר את התינוק לאמו לבין אהבתו לקארין. באשיר וקארין יוצאים למסע בריחה למדבר. החזרות לסרט נערכו כשנה, במהלך הזמן הזה ארצי והצלם עידן ששון יצאו לחיפושים של אתרי הצילום באזור המרכז ובדרום הארץ. צילומי הסרט נדחו פעמיים, פעם אחת כשקייס נאשף יצא לצילומי הסדרה "אננדה" ופעם שנייה כשהילה וידור הצטלמה לסרט "לוויה בצהריים". חודשיים לפני תחילת הצילומים הצטרף המפיק בפועל רמי כץ להפקה כשהיו שתי משימות עיקריות: מציאת מכונית ישנה מתאימה ותינוק קטן לכמה סצנות. אחרי חיפושים רבים ברחבי הארץ. הסרט צולם בשבעה ימים והפקתו עלתה שישים אלף דולר. כמפיק הסרט היה לארצי חשוב להתחיל עם צילום הסצנה הקשה ביותר של הסרט – גילוי התינוק, כבר ביום הראשון לצילומים. נאשף הודיע לארצי יומיים לפני תחילת הצילומים שהוא יוצא לנוח בבית הוריו בטייבה, ולאחר מכן לא היה ניתן ליצור איתו קשר. הצוות ניסה להשיג אותו את השחקן הראשי ללא הצלחה ובארבע בבוקר, שעה לפני התחלת הצילומים, נאשף הודיע לארצי שהוא בדרך לצילומים. לאחר צילומי היום הראשון שנערכו בהאנגר בדרום תל אביב הצוות נסע למדבר לארבעה ימים שם נערכו סצנות שדרשו אפקטים של גשם, אש והתנגשות מכוניות. חלק מהצילומים במדבר התקיימו בחוות רוטה, חוות בודדים בנגב. שאר הצילומים בדרום נערכו באזור שדה בוקר. מדיה וקבצים בנושא אושר עטוף בשמיכה בוויקישיתוף "אושר עטוף בשמיכה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "אושר עטוף בשמיכה", באתר AllMovie (באנגלית) "אושר עטוף בשמיכה", באתר אידיבי "אושר עטוף בשמיכה", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "אושר עטוף בשמיכה", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית אושר עטוף בשמיכה: מסע אישי ומרגש, באתר נענע10‏, 11 בדצמבר 2013 אמיר בוגן, הקייס שלו: יוסי ארצי על 'אושר עטוף בשמיכה', באתר ynet, 14 בינואר 2014 איתן ווייץ, אושר עטוף בשמיכה: רע שם בחוץ, בבלוג "איתן - קולנוע בראש צלול", 2 בינואר 2014 רון כלף, ישראל 2013 בסרט חדש: זוג מעורב חוטף תינוק אריתראי, באתר גלי צה"ל, 23 בדצמבר 2013 שני ליטמן, רומן בין ערבי ליהודייה? לא ביג דיל, באתר הארץ, 1 בינואר 2014 מתן שירם, ‏השחקנית הילה וידור: "מחקר הוא התרופה הכי טובה לחרדה", באתר גלובס, 21 בינואר 2014 פבלו אוטין, "אושר עטוף בשמיכה": ריאיון עם במאי הסרט יוסי ארצי, בבלוג הקולנוע 'סריטה', 19 בינואר 2014 תומר מיכלזון, ריאיון עם הבמאי, באתר 'כביש 40', גיליון 150 ראיון על הסרט "אושר עטוף בשמיכה" בטלסינמה, ערוץ 1 מתן שירם, ‏קצר וחכם, באתר גלובס, 11 בספטמבר 2014 שירות "הארץ", אלברט מייזלס, קולנוע עצמאי ואבי נשר בפסטיבל קולנוע דרום, באתר הארץ, 23 באפריל 2013
מילדורה

מילדורה (באנגלית: Mildura) היא עיר בצפון-מערב מדינת ויקטוריה שבאוסטרליה. העיר שוכנת על גדות נהר מארי במרחק 550 ק"מ מצפון-מערב לבירת המדינה מלבורן ובמרחק 400 ק"מ מצפון-מזרח לעיר אדלייד. אוכלוסיית העיר מנתה 31,361 תושבים במפקד 2011. העיר משמשת כמרכזו של אזור חקלאי גדול שענף גידול הגפנים הוא העיקרי שבו והמספק כ-80% מתצרוכת הענבים של ויקטוריה. יקבים רבים מפיקים יין מהענבים מתוצרת מילדורה. לפני הגעת ההתיישבות האירופאית התגוררו באזור שבטים אבוריג'ינים שנמשכו אליו בזכות אדמתו הפורייה ושפע המזון שהניבה. האירופאים הראשונים הגיעו לאזור ב-1857 והקימו חוות גידול כבשים. בין השנים 1877–1884 היו בוויקטוריה שנות בצורת. הדבר הניע את אלפרד דיקין (Alfred Deakin), אז שר בממשלת אוסטרליה ולימים ראש הממשלה, לנסוע לקליפורניה ולבחון את נושא ההשקיה. שם הוא פגש את מהנדסי ההשקיה, האחים ג'ורג' וויליאם צ'אפי (Chaffey). ב-1886 הגיע לאוסטרליה ג'ורג' צ'אפי ובחר באתר של חוות הכבשים הנטושה של מילדורה כדי להקים את העיירה הראשונה שאדמותיה יושקו באופן מלאכותי. לצורך כך הוא חתם עם ממשלת ויקטוריה על חוזה בהיקף של 300,000 ליש"ט לעשרים שנה. לאחר ויכוחים פוליטיים הוקם היישוב מילדורה ב-1887 ושנה לאחר מכן נפתח במקום סניף הדואר. בשנות התשעים של המאה ה-19 שגשגו העיירות השכנות למילדורה. באותה תקופה התפתחה באוסטרליה מכת הארנבים. הדבר גרם מכה קשה למגדלי הצאן, בעיקר מדרום לנהר המארי. במקביל היה באותה תקופה שפל כלכלי. שני הגורמים הללו האטו את התפתחותה של מילדורה. לאחר תקופה זו היישוב התאושש והתפתח. עד מהרה הפכה מילדורה לעיירה המרכזית במחוז. נבנו בה פרברים והוקמו יישובים בסמוך לה. החל משנות העשרים של המאה ה-20 התפתחה באזור רשת קרוניות רכבת אזורית. ב-1934 הוכרזה מילדורה כעיר. לאחר מלחמת העולם השנייה קלטה מילדורה גל גדול של מהגרים, בעיקר מיוון ומאיטליה שנמשכו לענפי החקלאות שהיו זקוקים לעובדים בלתי מקצועיים לקטיף הפירות. מדיה וקבצים בנושא מילדורה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מילדורה (באנגלית אוסטרלית) סרטונים ממילדורה מתוך אתר הסרטונים הלאומי מילדורה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מילדורה במפקד 2011 Westcott, Peter (1979). "Chaffey, William Benjamin (1856–1926)". Australian Dictionary of Biography. Australian National University / Melbourne University Press. "Mildura". Sydney Morning Herald Travel.
ליפניק (גמינה שצ'וצ'ין)

ליפניק (בפולנית: Lipnik) הוא כפר בגמינה (קהילה עירונית-כפרית) שצ'וצ'ין, במחוז גרייבו, בפרובינציה פודלסיה שבצפון-מזרח פולין. בשנים 1975-1998 השתייכה העיר מנהלית לפרובינציית לומז'ה. נתונים סטטיסטיים רשמיים של ממשלת פולין (מעודכנים ל-2014) ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בפולין. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ליפניק (מחוז לומז'ה)

ליפניק (בפולנית: Lipnik) הוא כפר בגמינה ידוובנה, במחוז לומז'ה, בפרובינציה פודלסיה שבצפון-מזרח פולין. נתונים סטטיסטיים רשמיים של ממשלת פולין (מעודכנים ל-2014) ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בפולין. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ליפניק (מחוז פשבורסק)

ליפניק (בפולנית: Lipnik) הוא כפר בגמינה קנצ'וגה במחוז פשבורסק, בפרובינציית פודקרפצקיה שבדרום-מזרח פולין. הכפר שוכן כ-8 קילומטר מערבית לעיר קנצ'וגה, ו-22 קילומטר מזרחית לז'שוב בירת חבל פודקרפצקיה (החל מ-1999). נתונים סטטיסטיים רשמיים של ממשלת פולין (מעודכנים ל-2014) ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בפולין. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
האיש ההוא

"האיש ההוא" הוא שיר ישראלי שנכתב על ידי המשורר נתן יונתן והולחן על ידי הזמר-מוזיקאי שלמה ארצי. השיר יצא לאור בספר שיריו של יונתן ״שירים לאורך החוף״ (1962), והתפרסם כשהוקלט על ידי הזמר שלמה ארצי לאלבומו ״גבר הולך לאיבוד״ (1978). את השורה האחרונה של השיר – ״איפה ישנם עוד אנשים כמו האיש ההוא״ – הפך ארצי לפזמון החוזר של הגרסה המולחנת, וזה הפך למטבע לשון שגור בעברית. כמו רבים משיריו של יונתן, השיר קיבל קונוטציה של שכול והוא מושמע רבות בימי זיכרון. לאחר רצח יצחק רבין, החליט יונתן להקדיש לו את השיר. בראיונות שונים שנערכו עם המשורר, הסביר יונתן שהשיר נכתב כמעין הספד עצמי, המתכתב עם שירו של ביאליק ״אחרי מותי״. לשיר 45 ביצועים רשומים באקו"ם, בהם של שלמה ארצי, דוד ד'אור, הראל סקעת ורן דנקר. מידע על היצירה "האיש ההוא" באתר מיוזיק בריינז סרטון השיר "האיש ההוא" באתר יוטיוב "האיש ההוא" באתר בית לזמר העברי מילות השיר "האיש ההוא" באתר שירונט שלמה ארצי שר לנתן יונתן, סרטון באתר יוטיוב יואב גינאי מראיין את נתן יונתן, סרטון באתר יוטיוב, "בהילוך חוזר", הערוץ הראשון. מצעד שבועי בו השיר במקום הראשון, מתוך אתר פזמונט ערך זה הוא קצרמר בנושא שירים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שפרטון

שפרטון (באנגלית: Shepparton) היא עיר במדינת ויקטוריה שבאוסטרליה. העיר שוכנת במישורי ההצפות של נהר גולברן (Goulburn) בצפון-מזרח המדינה, כ-181 ק"מ מצפון מזרח לבירת המדינה מלבורן. אוכלוסיית העיר, יחד עם האזור האורבני שלה מנתה 42,741 תושבים במפקד 2011. ראשית ימיה של שפרטון הוא כחוות גידול כבשים ולאחר מכן היא הפכה לעיר המקושרת לרשת הרכבות. כיום היא מרכז חקלאי ותעשייתי לכל האזור, אחד האזורים הגדולים באוסטרליה שאדמותיו החקלאיות מושקות בהשקיה מלאכותית. העיר קרויה על שם המתיישב האירופאי הראשון בה שרבורן שפרד (Sherbourne Sheppard). לפני הגעת המתיישבים האירופאים היה האזור מיושב בשבטים אבוריג'ינים. היישוב החל להתפתח בשנות החמישים של המאה ה-19 על בסיס האדמות שרכש שפרד. בשל העדרם של גשרים על נהר הגולברן, היה המקום נקודת חצייה פופולרית. ב-1854 נפתח במקום סניף דואר שנסגר שנה לאחר מכן ונפתח מחדש ב-1858. בספטמבר 1860 הוקמה שפרטון באופן רשמי כעיירה. היא המשיכה להיות עיירה קטנה הבנויה בקתות זמניות במשך שנות השבעים. באותה תקופה הוקמו בעיירה תחנת משטרה, חנות כל-בו, נפחיה ואולם ציבורי שכיום הוא המבנה העתיק ביותר בעיר. הגשר הראשון על הנהר נבנה ב-1878 והכנסייה הראשונה ב-1879. ב-1880 חוברה העיירה לרשת הרכבות וזמן מה לאחר מכן נפת בה בית ספר להכשרה מקצועית טכנולוגית. בשנים הבאות הייתה שפרטון צומת רכבות חשוב שממנו יצאו מסילות ליעדים רבים בסביבה. במקביל התפתח נהר הגולברן כנתיב שיט והעיר המשיכה להתפתח כמרכז תעשייתי. ב-1949 הוכרזה שפרטון כעיר ובשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה היא שילשה את גודל אוכלוסייתה. גלי הגירה רבים הגיעו לעיר בעיקר מאיטליה. בשנות השישים והשבעים פינו בניינים ישנים בעיר את מקומם לחדשים במסגרת תנופת בנייה. הרפובליקה העממית של סין ליג'יאנג, יונאן, הרפובליקה העממית של סין מדיה וקבצים בנושא שפרטון בוויקישיתוף אתר מועצת העיר אתר תיירות מקומי שפרטון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) שפרטון במפקד 2011 Shepparton Celebrates 150 announcement and website launch – Greater Shepparton City Council. Greatershepparton.com.au (17 March 2010).
לקטופרין

לקטופרין (lactoferrin) הוא גליקופרוטאין גלובולרי, ששייך למשפחת הטרנספרינים ולו תפקידים רבים. בין היתר, החלבון קושר שני יונים של ‎Fe3+‎, והוא מופרש במגוון נוזלים, כגון חלב אם (ובעיקר בחלב הלידה, קולוסטרום), רוק, דמעות וריר. לקטופרין מופרש בכמות גבוהה ביותר בקולוסט אחר כך בחלב אם וכן גם בחלב פרה ובחלב כבשים. החלבון הוא חלק ממערכת החיסון הלא-ספציפית, בשל יכולתו לדכא שגשוג חיידקים ופטריות. כמו כן, לחלבון תפקידים בהומאוסטזיס של ברזל, בהגנה מפני דלקות, בגדילה ובמיון של תאים וכן נגד גידולים סרטניים. החלבון מגיב גם עם הפארין, DNA, RNA וכן עם פוליסכרידים. המחקרים הראשונים על החלבון המבודד החלו בשנות ה־60 של המאה ה־20. במחקרים אלה נמצאה המסה של החלבון, הנקודה האיזואלקטרית שלו, ספקטרום הבליעה שלו והעובדה שכל מולקולה קושרת שני יוני ברזל. החלבון בודד מחלב פרה, והוא היה קרוב מבחינה כימית לסרום טרנספרין, חלבון שאחראי על רמות הברזל בדם. בהתאם לכך, כונה החלבון ב-1961 לקטופרין, שם שבו השתמשו גם קודם לכן, ועל אף שבהמשך התגלה שהחלבון לא נמצא רק בחלב. ב-1961 התגלתה גם הפעילות האנטיבקטריאלית שלו, וקושרה ליכולתו לקשור ברזל. בשנת 2009 דיווחו חוקרים רוסיים כי הצליחו להנדס עזים שחלבן מכיל לקטופרין אנושי. על החלבון באתר Uniprot (באנגלית) על החלבון באתר ncbi (באנגלית) על החלבון באתר טבעלייף, מאת פרופ' בן-עמי סלע GRCh38: Ensembl גרסה 89: ENSG00000012223 - Ensembl, מאי 2017 GRCm38: Ensembl גרסה 89: ENSMUSG00000032496 - Ensembl, מאי 2017 "Human PubMed Reference:". "Mouse PubMed Reference:". עפרי אילני, חוקרים רוסים: הנדסנו עזים שמניבות חלב אם, באתר הארץ, 12 בפברואר 2009 ערך זה הוא קצרמר בנושא ביולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ליפניק (לודז')

ליפניק (בפולנית: Lipnik) הוא כפר בגמינה שמרכזה בשמקוביצה, במחוז פאיינצ'נו, בפרובינציית לודז' שבמרכז פולין. נכון ל-2008 מונה אוכלוסיית הכפר כ-650 נפש, מקור הפרנסה העיקרי הוא מגידול חזרת. מדיה וקבצים בנושא ליפניק בוויקישיתוף נתונים סטטיסטיים רשמיים של ממשלת פולין (מעודכנים ל-2014) ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בפולין. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
טרארלגון

טרארלגון (באנגלית: Traralgon) היא עיר במדינת ויקטוריה שבאוסטרליה. העיר שוכנת 160 ק"מ ממזרח לבירת המדינה מלבורן. אוכלוסיית העיר מנתה 23,834 תושבים במפקד 2011. מקור שמה של העיר כנראה בשפתם של התושבים האבוריג'ינים של האזור ומשמעותו ככל הנראה "נהר הדגים הקטנים". מתיישבים אירופאים הגיעו לאזור לראשונה בשנות הארבעים של המאה ה-19 ועד מהרה הוקמו על האדמה הפורייה של האזור חוות בקר לייצור חלב. העיירה הוקמה בראשית שנות השישים וב-1861 נפתח במקום סניף דואר. ב-1877 הושלמה סלילתה של מסילת הברזל שקישרה את טרארלגון למלבורן והדבר גרם לדחיפה כלכלית של העיירה. עד לשנות השלושים של המאה ה-20 המשיכה כלכלתה של טרארלגון להתבסס על חקלאות וב-1936 נפתח ליד העיר מפעל לייצור נייר. העיירה נכללה במסלול ביקורם של המלכה אליזבת השנייה ושל הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו במרץ 1954. ב-1964 הוכרזה טרארלגון כעיר. הענף הכלכלי העיקרי של העיר הוא התעשייה. בנוסף מתבצעת בקרבת העיר כריית פחם. בעיר פועלת תחנת כוח גדולה המקושרת לרשת הארצית. ענף נוסף הוא ענף היערנות שאליו קשור גם מפעל הנייר המקומי. החקלאות המקומית מבוססת על גידול צמר ומוצרי חלב ועל גידול ירקות. מדיה וקבצים בנושא טרארלגון בוויקישיתוף האגודה ההיסטורית של טרארלגון והסביבה טרארלגון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) טרארלגון במפקד 2011 Chapter 7 The River of Little Fish by WJ Cuthill
אוניית קיטור

אוניית קיטור או ספינת קיטור היא אונייה המשתמשת במנוע קיטור ימי כמקור הנעה. אוניות הקיטור היו נפוצות בראשית המאה ה-19, עד שאת מקומם תפסו אוניות המונעות באמצעות טורבינת קיטור ומנוע דיזל. מקור השימוש בקיטור להפקת אנרגיה נעוץ בהמצאתו של דני פפן, שפיתח מנוע קיטור בוכנאי ראשון מסוגו. מאוחר יותר תומאס ניוקומן פיתח ב-1712 את מנוע הקיטור הראשון שבא לידי שימוש מעשי. השכלולים והשיפורים שהגה ויישם ג'יימס ואט במחצית השנייה של המאה ה-18 הגדילו בשיעור ניכר את נצילות מנוע הקיטור ובה בעת הקטינו את ממדיו. השימוש המסחרי המוצלח הראשון במנוע קיטור להנעת כלי שיט אירע כמאה שנים אחרי ניוקומן, ב-1802, כאשר המהנדס הסקוטי ויליאם סימינגטון בנה את "ספינת הקיטור השימושית" הראשונה בעולם – "שארלוט דאנדס" (Charlotte Dundas). ב-1811 בנה רוברט פולטון האמריקני את ספינת הקיטור הראשונה בעולם שזכתה להצלחה מסחרית, היא "נורת' ריבר" (North River Steamboat) – המוכרת יותר בשם "קלרמונט", שהונעה על ידי מנוע קיטור של ואט. בעקבות הצלחתו של פולטון התפתחה במהירות בנייתן של ספינות קיטור משני עברי האוקיינוס האטלנטי. טווח הפלגתן של ספינות הקיטור הראשונות היה קצר ויכולות השיט שלהן לקויות בשל משקלן הרב, ההספק הנמוך של מנועיהן ונטייתן להתקלקל לעיתים תכופות, אך למרות זאת פעלו בהצלחה לא מבוטלת בנהרות ותעלות ובהפלגות קצרות לאורך החופים. אוניית הקיטור הראשונה שחצתה את האוקיינוס האטלנטי הייתה "סבנה" (SS Savannah), שהפליגה ב-1819 מסבנה שבג'ורג'יה אל ליברפול באנגליה, אך היא ניצלה גם את אנרגיית הרוח בעת ההפלגה. אוניית הקיטור הראשונה שערכה הפלגות טרנס-אטלנטיות סדירות הייתה אוניית המשוטות "גרייט וסטרן" (Great Western), ב-1838. בד בבד עם ההתקדמות הטכנולוגית במאה ה-19 התפתחה גם ספינת הקיטור. ההנעה באמצעות גלגלי משוטות פינתה את מקומה בהדרגה להנעה באמצעות מדחף. השימוש בברזל ואחר כך בפלדה לבניית אוניות דחק את מסורת הבנייה מעץ ואיפשר להגדיל עוד יותר את ממדיהן. במהלך המאה ה-20 קטן השימוש באוניות המונעות בקיטור, לטובת השימוש במנועי דיזל ומנועים מודרניים אחרים. כיום, תחילת המאה ה-21, השימוש באוניות קיטור מוגבל לרוב לצרכים תיירותיים בלבד, כמו גם במדינות בלתי מפותחות. Gardiner, Robert (editor) (1990), The Advent of Steam – The Merchant Steamship before 1900. London, Conway Maritime Press. Gardiner, Robert (editor) (1992), Steam, Steel and Shelfire – The Steam Warship 1815-1905. London, Conway Maritime Press. Maber, M. (1980), Channel Packets and Ocean Liners, 1850-1970. National Maritime Museum – The Ship Series. London, HMSO. מדיה וקבצים בנושא אוניית קיטור בוויקישיתוף אוניית קיטור, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא תחבורה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שאנון קיין

שאנון אליזבת' קיין (באנגלית: Shannon Elizabeth Kane; נולדה ב-14 בספטמבר 1986) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית. מוכרת בעיקר בזכות משחקה בתור נטלי פאולר באופרת הסבון "כל ילדיי" ברשת ABC. שאנון אליזבת' קיין נולדה בקלמזו, מישיגן. היא למדה ב"תיכון מרכז פורטג'" שבעיר פורטג', מישיגן, וסיימה את לימודיה שם בשנת 2003. לאחר מכן החלה ללמוד באוניברסיטת מערב מישיגן אך פרשה לאחר זמן קצר. קיין החלה בקריירת דוגמנות, התגוררה כשנה בשיקגו ולאחר מכן, בגיל 18, עברה להתגורר בלוס אנג'לס. לקיין יש ילד בשם ציון. הופעתה הראשונה על המסך הייתה בשנת 2006, בתפקיד אורח של לסלי אנדרסון בפרק של סדרת הדרמה המשטרתית "CSI: מיאמי". קיין שיחקה גם בתפקידי אורח קטנים בסדרות הטלוויזיה ""הפמליה" (2007) וב"צעירים חסרי מנוח" (2007). בשנת 2008 הצטרפה לצוות השחקנים של אופרת הסבון הפופולרית "כל ילדיי" ברשת ABC, בתפקיד של נטלי פאולר, אותה גילמה עד שנת 2011. קיין שיחקה בשני סרטים משנת 2009 "רחובות ברוקלין" ובסרט "דם ועצם". בשנת 2012 השתתפה בסרט האימה "האספן" לצדו של דניאל שרמן. באותה השנה שיחקה בסדרת הדרמה היומית של ערוץ TeenNick "הוליווד הייטס" בתור טרייסי מדסן, מעצבת גרפית מצליחה. בשנת 2013 שיחקה בתפקיד החוזר של סבינה לורן בעונה הראשונה של סדרת הדרמה העל-טבעית "המקוריים" המהווה ספין אוף של הסדרה "יומני הערפד" ששודרה ברשת השידור האמריקאית The CW. בשנת 2019 היא שיחקה בתפקיד משני בסדרה "נשמה אמריקאית", ברשת הטלוויזיה BET. מדיה וקבצים בנושא שאנון קיין בוויקישיתוף שאנון קיין, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) שאנון קיין, באתר AllMovie (באנגלית) שאנון קיין, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) John Liberty, Shannon Kane talks about Kalamazoo, her mother and goal of working with Quentin Tarantino (video), MLive, 11 June 2012
מתפרת העצמאות

מתפרת העצמאות היא מתפרה במצפה רמון שתופרת מדים וסדינים עבור צה"ל. המתפרה הוקמה בשנת 1972 ובשנת 2000, לאחר שהבעלים החליט לסגור את המתפרה, היא נקנתה על ידי העובדות והפכה לקואופרטיב. מתפרת העצמאות קמה בשנת 1972. המתפרה התנהלה במהלך השנים בתוך קשיים כלכליים ובהתאם להזמנות היו העובדות מפוטרות ומועסקות מחדש. ביולי 2000 נודע לעובדות המתפרה שהבעלים מתכוונים לסגור את המתפרה ולפטר את 60 העובדות. בעקבות זאת העובדות התבצרו במתפרה למשך חודש וחצי, דבר שעורר עניין תקשורתי. במהלך השביתה הציע עמיר פרץ לשובתות לרכוש את המתפרה. 25 עובדות הסכימו להצעה וקנו את המתפרה בעזרת הלוואה של ההסתדרות החדשה. רכישת המתפרה עוררה עניין רב בהיותה מקרה יוצא דופן של עובדות שרכשו את המפעל שבו עבדו. על המתפרה שהפכה לקואופרטיבית נעשו כתבות בטלוויזיה ונכתבו מאמרים, בין השאר בלאחותי, פוליטיקה פמיניסטית מזרחית. בשנת 2002 ביימו ג'ולי שלז ודורון צברי סדרת טלוויזיה דוקומנטרית בת שישה פרקים שנקראה "דרומה (התופרת ממצפה)". במהלך הסדרה עקבו אחרי מאבקן של פועלות המתפרה נגד סגירת המפעל. הסדרה זכתה בפרס האקדמיה לטלוויזיה בקטגוריית הסדרה התיעודית. בתחילת 2009 עברו העובדות לארבעה ימי עבודה בשבוע עקב קשיים תקציביים. בשנת 2010 שוב נכנסה המתפרה לקשיים ובמשך שלושה חודשים לא קיבלו העובדות משכורות. בשנת 2011 רכשה מגבות ערד את המתפרה תוך התחייבות להמשיך להפעיל את המתפרה למשך שלוש שנים. לאחר תום שלוש השנים הודיעה ערד תעשיות טקסטיל על סגירת המתפרה. באפריל 2014 נרכשה המתפרה על ידי עמותת נצח יש"י, במסגרת הסכם עם משרד הביטחון שהעביר הזמנות של מדי צה"ל. העמותה פתחה שלוחה של המתפרה בערד, בו מועסקות נשים מחסידות גור. הנרייט דהאן-כלב, "נראטיב של פועלת: חבצלת אינגבר, מנהיגה במתפרת העצמאות, מצפה רמון 2000", בתוך: נשים בדרום: מרחב פריפריה מגדר, בעריכת הנרייט דהאן-כלב ואחרות, מכון בן-גוריון, אוניברסיטת בן-גוריון, חרגול, 2005 נרי ליבנה, הכבוד של חבצלת, באתר הארץ, 14 באוגוסט 2002 העסק במצפה רמון שמבצע "צוק איתן" החזיר לחיים, באתר גלובס, 3 בפברואר 2015 מצפה רמון - היישוב שברמת הנגב, דבר, 20 בדצמבר 1972 שמעון איפרגן, אחרי 32 שנה: מתפרת העצמאות במצפה רמון עומדת להיסגר, באתר nrg Henrietta Dahan-Kalev, Breaking their silence: Mizrahi women and the Israeli Feminist movement, pages 201-204 מצפה רמון. במבט לאחור, באתר גלובס, 17 בפברואר 2002 אילנה קוריאל, גוזרים ימי עבודה במתפרה במצפה רמון, באתר ynet, 11 במרץ 2009 אילנה קוריאל, תופרות בדמעות, בלי משכורת. יש תקווה ברמון?, באתר ynet, 23 באוקטובר 2010 "אם המתפרה תיסגר, זו תהיה מכת מוות", 16 באוקטובר 2013 בילי פרנקל ומתי סיבר, מצפה רמון: המתפרה תיסגר, עשרות יפוטרו, באתר ynet, 26 בפברואר 2014 נעמה אנגל משאלי, נשות חסידות גור תורמות למערך הלוחם בצה"ל, באתר nrg‏, 11 בדצמבר 2015
סויוז 29

סויוז 29 (ברוסית: Союз-29) היא חללית מסדרת סויוז שהמריאה ב-15 ביוני 1978 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן במטרה לבצע עגינה בתחנת החלל סאליוט 6. ולדימיר קובליונוק - מפקד אלכסנדר איוואנצ'נקוב - מהנדס טיסה ואלרי ביקובסקי - מפקד גרמניה המזרחית זיגמונד יאן - מהנדס טיסה ולדימיר ליאחוב - מפקד ואלרי ריומין - מהנדס טיסה "סויוז 29" שוגרה ב-15 ביוני 1978 מקוסמודרום בייקונור. החללית נבנתה על ידי תאגיד הטילים והחלל אנרגיה. זו הייתה חללית סויוז מדגם סויוז 7K-T. החללית הייתה צריכה לעגון בתחנת חלל סאליוט 6 ולהביא משלחת מס' 2. החיבור לתחנת החלל התבצע ב-17 במרץ. עד אז לא הייתה התחנה מאוישת במשך 96 ימים. הקוסמונאוטים חידשו את פעילות התחנה והפעילו מחדש את כל המערכות הנדרשות לשהיית האנשים. הם תיקנו ליקויים במערכות תחנת החלל, בעיקר במערכת העגינה השנייה כדי לאפשר חיבור חללית נוספת. התיקון בוצע בעזרת חלקים שהובאו מכדור הארץ. לאחר סיום התיקונים החלו הקוסמונאוטים בביצוע מחקרים שונים בהתאם לתוכנית. לצורך בדיקה חיצונית של תחנת החלל וביצוע תיקונים בוצעה יציאה מתחנת החלל. הקוסמונאוטים שהגיעו על סיפון "סויוז 29" חזרו לכדור הארץ על סיפונה של סויוז 31 ב-2 בנובמבר 1978. "סויוז 29" נותרה מחוברת לתחנת החלל ושימשה חללית חירום. החללית "סויוז 29" התנתקה מתחנת חלל "סליוט 6" כאשר על סיפונה ואלרי ביקובסקי ו-זיגמונד ורנר פאול ייאן (גרמניה המזרחית). היא חזרה לכדור הארץ ב-3 בספטמבר 1978. מדיה וקבצים בנושא סויוז 29 בוויקישיתוף נתונים מאנציקלופדיית החלל נתוני המשימה