laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
קים יונג-סאם

קוריאה זהו שם קוריאני; שם המשפחה הוא קים. קים יונג-סאם (בהנגול: 김영삼, בהנג'ה: 金泳三; 20 בדצמבר 1927 – 22 בנובמבר 2015) היה פוליטיקאי דרום קוריאני ופעיל דמוקרטי שהיה הנשיא השביעי של קוריאה הדרומית בשנים 1993–1998. קים סיים את לימודיו באוניברסיטה הלאומית בסיאול בשנת 1952 ונבחר לראשונה לאספה הלאומית בשנת 1954. ונבחר ברציפות מחדש עד 1979, אז גורש מהאסיפה בגלל התנגדותו לנשיא פאק צ'ונג-הי. גירושו הביא למהומות והפגנות. כדי למחות על פיטוריו של קים, התפטרו כל 66 חברי האופוזיציה באספה. לאחר ההתנקשות בנשיא פארק ב-26 באוקטובר, ההנחה הייתה כי קים יהיה מתמודד בבחירות לנשיאות, אך ההשתלטות הצבאית על הממשלה על ידי האלוף צ'ון דו-הוואן במאי 1980 מנעה אפשרות זו. זמן קצר לאחר שנכנס לשלטון הציב צ'ון את קים במעצר בית. בנובמבר 1980 נאסר על קים פעילות פוליטית במשך שמונה שנים, וגם מפלגתו נאסרה. קים יונג-סאם כיהן כראש האופוזיציה בקוריאה הדרומית משנת 1961 ועד היבחרו לנשיא. במשך 30 השנים בראשות האופוזיציה נלחם יונג-סאם עבור שלטון דמוקרטי במדינה והיה אחד היריבים החזקים ביותר למשטרים הרודניים בראשותם של פאק צ'ונגהי (1979-1961) וצ'ון דו-הוואן (1988-1980). קים יונג-סאם נבחר לנשיא קוריאה הדרומית בשנת 1992 והיה לאזרח הראשון אחרי 1962 שנבחר לתפקיד. הוא הושבע לנשיאות בשנת 1993 וסיים את כהונתו בשנת 1998. מדיה וקבצים בנושא קים יונג-סאם בוויקישיתוף קים יונג-סאם, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) קים יונג-סאם, באתר "Find a Grave" (באנגלית) Editors of Encyclopaedia Britannica, Kim Young-Sam. president of South Korea, ENCYCLOPAEDIA BRITANNICA ערך זה הוא קצרמר בנושא פוליטיקאים ובנושא קוריאה הדרומית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אווגניוס וולגאריס

אווגניוס ווּלגאריס (או בולגריס, ביוונית Εὐγένιος Βούλγαρις או Βούλγαρη;‏ 10 באוגוסט 1716 – 12 ביוני 1806) היה מחנך בולגרי יווני-אורתודוקסי ידוע, והבישוף של חרסון. הוגה דעות בולט של תנועת ההשכלה היוונית, שהיה גם שותף בדיון איזו שפה תאמץ המדינה היוונית, האם את העגה העכשווית (כלומר זו שהייתה מדוברת בתקופתו) או את השפה היוונית הקלאסית (העתיקה). כתב רבות על תאולוגיה, פילוסופיה ומדעים, הפיץ חשיבה מערב-אירופאית בכל העולם הנוצרי היווני והמזרחי, והיה תורם מוביל להשכלה היוונית המודרנית. וולגריס נולד בשם אלפתריוס וולגאריוס למשפחה בולגרית שגרה באי קורפו, שנשלט באותה תקופה על ידי הרפובליקה של ונציה. הוא למד בקורפו והמשיך את לימודיו בבית הספר ביואנינה שבמערב יוון. בשנת 1737 או 1738 הוא הפך לנזיר וכומר, ואימץ לעצמו את השם אווגניוס. ואחר כך נסע לאוניברסיטת פדובה ללמוד תאולוגיה, פילוסופיה, שפות אירופיות ומדעי טבע. משנת 1742 כיהן וולגאריס כמנהל בית ספר יוקרתי ביואנינה. משנת 1753 עד 1759 ניהל את אקדמיית אתוניאס (Αθωνιάς Εκκλησιαστική Ακαδημία) בהר אתוס, והתנגד לקתולים ולכנסייה הקתולית המזרחית. למרות שנחשב לאחד מהמורים הדגולים, להיטותו להעביר רעיונות חדשים של עידן הנאורות המערב-אירופאי גרמה לתגובה שלילית בקרב חלק מהמנהיגים הנוצרים-אורתודוקסים בהר אתוס, שראו אותו כרדיקלי מדי. הוא נאלץ לנטוש את בית הספר בתחילת 1759 ועבר לנהל את אקדמיית הפטריארך בקונסטנטינופול (Μεγάλη του Γένους Σχολή) ו ב-1761 הוא החליט לזנוח את הקריירה החינוכית שלו ולהיענות להזמנתה של הקיסרית יקטרינה הגדולה. ב-1763 נסע לברלין וללייפציג בהזמנתה של הצארית יקטרינה, ושם לימד וכתב את הטקסטים החשובים שלו. הוא תרגם והורה מיצירותיהם של ג'ון לוק, וולטר, וכריסטיאן וולף, והוסיף לתרגומים מבואות ארוכים בהם פרש את משנתו בדבר הצורך בהשכלה ונאורות; למשל, בתרגומו לוולטר הוסיף הקדמה בה הטיף לסובלנות דתית. בשנת 1771 הגיע לסנקט פטרבורג, ובין 1772 ל-1774 עבד כספרן בבית המשפט ותרגם ליוונית את הקודקס המשפטי הצרפתי. בשנת 1775 הוסמך כארכיבישוף, והפך לבישוף הראשון של איפרכיה (דיוקסיה) חדשה שנוצרה במיוחד עבורו, האיפרכיה של סלביאנסק וחרסון כולל אדמות נובורוסיה ואזוב שהועברו זמן קצר קודם לכן מהאימפריה העות'מאנית לרוסיה כחלק מהסכם קוצ'וק קאינרג'ה. הקיסרית הזמינה רוסים ואוקראינים להתיישב באזור, וכן הזמינה יוונים אורתודוקסים. הממשלה הקיסרית חשבה שיהיה מתאים למנות בישוף דובר יוונית לעמוד בראש האיפרכיה החדשה. מושב הבישוף היה מחוץ לגבולות האיפרכיה, במנזר בפולטבה. ב-1779 החליט לפרוש מתפקידו והמשיך לגור באותו המנזר בפולטבה עד שב-1787 הורשה לעבור לסנקט פטרבורג. משנת 1801 ועד לפטירתו ב-1806 הבישוף בדימוס חי במנזר אלכסנדר נבסקי. מדיה וקבצים בנושא אווגניוס וולגאריס בוויקישיתוף אווגניוס וולגאריס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אופולה

אופולה (פולנית: Opole, ‏האזנה‏Ⓘ‏; שמה לשעבר בגרמנית: אוֹפֶּלְן, Oppeln) היא עיר הנמצאת בדרום פולין על גדות הנהר אודר. אוכלוסיית העיר מונה 129,553 תושבים והיא בירת פרובינציית אופולה. היא גם בירתה ההיסטורית של שלזיה עלית. בעיר יש מיעוט גרמני גדול יחסית. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. בעקבות מותו של בולסלאב השלישי (1138), אופולה וכל האדמות שבאזורה נהפכו לדוכסות נפרדת, שבסופו של דבר הייתה שותפה לגורלה של פולין ויותר מאוחר גם לגורלה של שלזיה. לאחר הפסדה של אוסטריה במלחמה השלזית הראשונה ב-1742, חלקה הגדול של שלזיה, כולל אופולה, נפל לידי פרוסיה. ב-1871 הפכה העיר לחלק מהקיסרות הגרמנית. ערך מורחב – קהילת יהודי אופולה היהודים הראשונים גרו ככל הנראה באזור העיר אופולה עוד לפני הקמת העיר בשנים 1211–1217 . בשנת 1840 הקימה הקהילה היהודית בית כנסת ברחוב הוספיטל. באביב 1894 החלה בניית בית כנסת חליפי וחדש, על האי פָּשֶקֶה, בשובל של נהר אודר העובר בעיר. לאור הגידול המהיר של הקהילה היהודית. בית כנסת החדש היה גדול ומפואר, היו בו כ-600 מקומות ישיבה. בתאריך 22 ביוני 1897 נערכה חנוכת בית הכנסת והעברת ספרי התורה מבית הכנסת הישן לחדש. עם הזמן בית הכנסת הישן נמכר במכירה פומבית לחברה להוצאה לאור ועל כן ככל הנראה, הוא שרד את ליל הבדולח והשואה. בשנת 2006 הפך בית הכנסת הישן לאולפן טלוויזיה אזורית של TVP3 Opole (גר'). רשויות העיר מונעות פגיעה בצורתו החיצונית של הבניין. בשנת 1885 הקהילה היהודית באופולה הייתה בשיאה מבחינת מספר היהודים. בשנה זו חיו בעיר כ־765 יהודים. לאחר השואה קהילת יהודי אופולה לא התאוששה. בית הכנסת החדש (אופלן) קהילת יהודי אופולה מדיה וקבצים בנושא אופולה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אופולה (בפולנית, בגרמנית, באנגלית ובאוקראינית) אופולה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) "אופולה", באתר JewishGen (באנגלית) אופולה (פולין), דף שער בספרייה הלאומית Historia społeczności | Wirtualny Sztetl, sztetl.org.pl
רמזוואמי ונקטרמן

רמזוואמי ונקטרמן (בטמילית: இராமசுவாமி வெங்கட்ராமன்;‏ 4 בדצמבר 1910 – 27 בינואר 2009) היה עורך דין הודי, פעיל למען עצמאות הודו, ופוליטיקאי שכיהן כנשיא השמיני של הודו. ונקטרמן נולד בכפר רג'אמדם שבמחוז טנג'ור בנשיאות מדראס. הוא למד משפטים באוניברסיטת מדראס והחל לעסוק בעריכת דין ב-1935. הוא התמחה בבית המשפט העליון מדרס (צ'נאי) ובבית המשפט העליון של הודו. בצעירותו היה פעיל בתנועת העצמאות ההודית ונעצר במהלך תנועת צאו מהודו מ-1942 עד 1944. לאחר עצמאות הודו ב-1947, ונקטרמן השתתף באספה החוקתית של הודו. הוא נבחר ללוק סבהה בשנית בבחירות ב־1952 וכיהן בו מטעם הקונגרס הלאומי ההודי עד 1957, אז עבר לשמש כשר בממשלת מדארס עד 1967. בבחירות ב-1977 נבחר ונקטרמן ללוק סבהה, ולאחר חזרת הקונגרס הלאומי ההודי לשלטון לאחר הבחירות ב-1980 שימש כשר האוצר (1980–1982) ושר ההגנה (1982–1984) בממשלת אינדירה גנדי. ב-1984 נבחר ונקטרמן לסגן נשיא הודו. בשנת 1987 התמנה לנשיא השמיני של הודו ושירת בתפקידו עד 1992. ב-27 בינואר 2009 נפטר ונקטרמן בניו דלהי. מדיה וקבצים בנושא רמזוואמי ונקטרמן בוויקישיתוף ר. ונקטרמן, באתר הקרן שהקים ומשפחתו מנהלת כיום (באנגלית) ר. ונרטרמן, באתר "נשיאי הודו" (באנגלית) רמזוואמי ונקטרמן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) רמזוואמי ונקטרמן, באתר "Find a Grave" (באנגלית) Former President R Venkataraman passes away, The Indian Express Former President Venkataraman passes away, Times of India ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים ובנושא הודו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יצחק ביבאס

יצחק ביבאס (נולד ב-17 בינואר 1928 בסלוניקי, יוון) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בקבוצת הפועל תל אביב. יצחק ביבאס נולד בסלוניקי שביוון, עלה לישראל עם משפחתו בשנת 1932 ועבר לגור בשכונת פלורנטין בתל אביב. בעודו ילד שיחק כדורגל ברחוב השכונתי שממנו יצאו עוד הרבה כדורגלנים ששיחקו לאחר מכן בקבוצות שונות. תחילת דרכו של ביבאס בהפועל תל אביב הייתה בשנת 1945, ושם שיחק תחת המאמן שלמה פוליאקוב, ועם שחקנים מוכרים מהתקופה כגון משה מלמד והשוער מאיר מליקה. ביבאס שיחק במשחקי הליגה עד שנת 1948. עם פרוץ מלחמת העצמאות התגייס ביבאס לצה"ל בחטיבת כרמלי הצפונית. תוך כדי השירות הצבאי פגש שחקנים מהפועל חיפה וביחד שיחקו בזמנם החופשי על מנת לשמור על כושר. משנת 1951 המשיך לשחק בהפועל תל אביב בעמדת המגן השמאלי, לצידם של כוכבי הקבוצה באותה תקופה, יעקב חודורוב, רחביה רוזנבוים ואשר בלוט. ביבאס פרש ממשחק פעיל בשנת 1956 עקב פציעה. לאחר פרישתו הצטרף לאחיו אברהם בחברה לעמילות מכס שהקימו יחדיו ורק בשנים האחרונות פרש מעבודתו בחברה. ביבאס היה נשוי לוורדה, הוא אב לשלושה בנים, ולו נכדים ונינים. ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "יצחק ביבאס".
לי קה שינג

קנדה שם זה נכתב במקור בהתאם לסדר המזרחי; שם המשפחה הוא לי. לי קה שינג (באנגלית: Ka-shing Li; נולד במחוז גואנגדונג שבסין ב-13 ביוני 1928) הוא מיליארדר ופילנתרופ הונג קונגי. מכהן כיום כיושב ראש של תאגיד "האצ'יסון ומפואה", החברה הגדולה בעולם המפעילה מסופי מטען, והקמעונאית הגדולה בעולם למוצרי בריאות ויופי וכן של תאגיד שוונג קונג (Cheung Kong Holdings) המוערך בשווי שוק של מעל 35 מיליארד דולר. בדצמבר 2017 הוקמה בתרומתו של שינג שלוחה של הטכניון בסין, לאחר ששינג סבר שמוסד אקדמי כזה עשוי לסייע לצמיחת חדשנות במשק הסיני. בסוף שנת 2011 השקיע בחברת ההזנק הישראלית waze בינואר 2012 הוביל סבב גיוס של 10 מיליון דולר והשקיע בחברת ההזנק אונבו באוגוסט 2012 השקיע 5 מיליון דולר בסטארט-אפ הישראלי ג'ינג'ר סופטוור באפריל 2015 פורסם כי לי השקיע מעל 10 מיליון דולר בחברת הזנק ישראלית בשם Windward שהוקמה בשנת 2009. מדיה וקבצים בנושא לי קה שינג בוויקישיתוף איך לי קה שינג הפך לאחד היזמים הגדולים באסיה, פרופיל באתר ״טייקון״, 9 באפריל 2021 Asia's richest man just got much wealthier, באתר CNN לי קה שינג, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) הפרופיל של לי קה שינג באתר פורבס רועי ילינק, ‏ענק וננס: חלומות וחששות ביחסי ישראל-סין, השילוח, 13, פברואר 2019 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חוליו מריה סנגינטי

חוליו מריה סנגינטי (בספרדית: Julio María Sanguinetti; נולד ב-6 בינואר 1936) הוא עורך דין, עיתונאי ופוליטיקאי אורוגוואי שכיהן במשך שתי קדנציות כנשיא אורוגוואי; סנגינטי נבחר פעמיים לנשיא אורוגוואי מטעם מפלגת קולורדו (חוקת אורוגוואי אינה מאפשרת לנשיא לכהן פעמיים ברציפות). הקדנציה הראשונה הייתה בין 1985 ל-1990, והשנייה בין 1995 ל-2000. חוליו מריה סנגינטי נולד למשפחה במעמד בינוני ממוצא איטלקי. הוא למד משפטים ומדעי החברה באוניברסיטת מונטווידאו, וקיבל תואר במשפטים בשנת 1961. לאחר מכן, החל לשלב את הפרקטיקה המשפטית שלו ביחד עם עיתונאות, והוא הפך לכתב פוליטי והיה לבעל תור בכמה עיתונים באורוגוואי. מאוחר יותר החל בקריירה פוליטית והצטרף למפלגת קולורדו השמרנית. נשיא אורוגוואי חוליו מריה סנגינטי ביקר לראשונה בישראל במאי 1986, ובמהלכו אורוגוואי וישראל פרסמו הצהרה משותפת. מדיה וקבצים בנושא חוליו מריה סנגינטי בוויקישיתוף חוליו מריה סנגינטי, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ערך זה הוא קצרמר בנושא אורוגוואי ובנושא פוליטיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קודשים קלים

קדשים קלים הם קרבנות שקדושתם קלה יותר מקרבנות קדשי קדשים. בקדשים קלים יש חלק שנאכל לבעלי הקרבן, לאחר שהאימורים מוקטרים על גבי המזבח. רוב הקדשים הקלים הם שלמים. כל הקדשים הקלים הם קרבנות יחיד. קרבנות הקדשים הקלים הם: שלמי נדבה, שלמי חגיגה, שלמי שמחה, חגיגת ארבעה עשר, שלמי ביכורים, קרבן תודה, איל נזיר (וכן לחם הבא עם התודה ואיל הנזיר), קרבן פסח, מעשר בהמה, בכור בהמה טהורה. כאשר כולם הם סוגים של שלמים פרט לבכור, מעשר ופסח. הַתּוֹדָה וְאֵיל נָזִיר, קָדָשִׁים קַלִּים ... שְׁלָמִים, קָדָשִׁים קַלִּים... הַבְּכוֹר וְהַמַּעֲשֵׂר וְהַפֶּסַח, קָדָשִׁים קַלִּים — משנה, מסכת זבחים, פרק ה', משניות ו'–ח' קדשים קלים ניתנים לשחיטה בכל רחבי העזרה לעומת קודשי קודשים שנשחטים רק בצפון העזרה. בשר קדשים קלים נאכל על ידי בעלי הקרבן, לאחר שהאימורים הוקטרו על גבי המזבח והחזה ושוק ניתנו לכהנים לאכילה, (מלבד קרבן בכור שניתן כולו לכהנים.) בקרבן שלמים, החזה והשוק נאכלים לכהנים, לבניהם, לבנותיהם, לנשיהם, ולעבדיהם ושפחותיהם הכנעניים. אך במעשר בהמה וקרבן פסח אין דין חזה ושוק, אלא החזה והשוק נאכלים לבעלים כשאר הבשר. כל זאת בשונה מקדשי קדשים שנאכלים רק על ידי כהנים זכרים. קדשים קלים נאכלים בכל ירושלים בניגוד לקדשי קדשים שנאכלים רק בעזרה. זמן האכילה של קודשים קלים הוא שני ימים ולילה אחד, דהיינו – יום השחיטה, לילו, והיום למחרת, (לא כולל הלילה). זאת פרט לקורבן תודה, ואיל נזיר, שנאכלים ליום ולילה, ומדברי סופרים – עד חצות הלילה בלבד. וקורבן פסח, שנאכל רק בלילה שלאחר הקרבתו, ליל ט"ו בניסן. (או ליל ט"ו באייר, במקרה של קרבן פסח שני). זאת לעומת קדשי קודשים, שזמן אכילתם הוא יום ולילה, ומדברי סופרים – עד חצות הלילה בלבד. דין מעילה בקודשים קלים, תחילת זמנו רק לאחר זריקת הדם על המזבח ורק על האימורים שמיועדים להישרף על גבי המזבח. אבל בקודשי קודשים (עולה, חטאת, אשם, ושלמי ציבור) נחשב כמועל בקודשים משעה שהקדשו, לאחר שנזרק דמו מועל רק אם השתמש בבשר הקורבן שמיועד להישרף על גבי המזבח. הסיבה להבדל זה היא, שקודשי קודשים נחשבים מתחילה כמיועדים להקרבה, ורק לאחר זריקת הדם מתחדש ההיתר לכוהנים לאכול מן הבשר, ובכך פוקע ממנו איסור מעילה. לעומת זאת קודשים קלים אינם מוגדרים מלכתחילה כמיועדים להקרבה, ולכן לא נוהג בהם איסור מעילה בחייהם, ורק לאחר זריקת הדם, כשמתברר איזה חלקים מן הקורבן מיועדים להקטרה על המזבח ואיזה לאכילה, חל איסור מעילה על החלקים המיועדים למזבח. אף שקרבן פסח וקרבן חגיגה מכונים בהשאלה "קרבנות צבור" במקורות ספורים מדברי חז"ל, (ראו למשל בתלמוד בבלי, פסחים, דף ע"ו, עמ' ב'). אך אין הכוונה שהם באמת קרבנות ציבור גמורים, אלא שיש להם דמיון מסוים לקרבנות צבור. כל מה שנשאר מהמורם מהתודה ומאיל הנזיר, דינם כקדשים קלים ונאכל בכל ירושלים, בניגוד לשאר המנחות (שהם קדשי קדשים). ספר עבודה, הלכות מעשה הקרבנות, פרק ט', הלכה י'. במקרה של בכור הבעלים הם הכהנים, ומותר לתת מבשרו גם לאשת כהן, כמו תרומה. ספר עבודה, הלכות מעשה הקרבנות, פרק י', הלכה ה'. משנה זבחים ה', ויקיטקסט. משנה זבחים פרק ה', משנה ח', ויקיטקסט. ספר עבודה, הלכות מעשה הקרבנות, פרק י', הלכה ה'. ספר עבודה, הלכות מעילה, פרק ב', הלכות א'–ו'. ערך זה הוא קצרמר בנושא הלכה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קיפוד חולות מצוי

קיפוד חולות מצוי (שם מדעי: Hemiechinus auritus) הוא הקטן בקיפודי ישראל. אוזניו ורגליו ארוכות מאוד וקוציו גבשושיים. קיפוד החולות חי בחולות ובאדמות קלות. הקיפוד המצוי דחק את רגליו מיישובים ומסביבתם. קיפוד החולות נפוץ בצפון אפריקה עד הודו, דרום רוסיה ומונגוליה עד ערב. קיפוד החולות פעיל בעיקר בערב ובבוקר, אך גם בלילה. ביום חבוי הקיפוד במחילות. משקלו של קיפוד החולות 220-190 (160-130) גרם. קיפוד החולות הוא יחידאי. תחום המחיה לזכר הוא כ-50 דונם, ולנקבה כ-25 דונם. תחומי המחיה חופפים זה את זה במידה רבה. בעת סכנה יכול לברוח במהירות של 12 קמ"ש. קיפוד החולות נפוץ מלוב במערב עד הודו ומונגוליה במזרח ומדרומה של רוסיה עד לצפון חצי האי ערב. בנוסף, קיפוד החולות מצוי גם בקפריסין. בעבר אכלס הקיפוד חולות ואדמה קלה באזור החוף מקיסריה בצפון ועד החולות של מערב הנגב בדרום. דרומה ומזרחה לבאר שבע הוא נפגש עם המין קיפוד המדבר. נפוץ היה גם בבקעת ערד. עם התרחבות השטחים החקלאיים חדר הקיפוד המצוי לחולות ולאזורי האדמות הקלות שיוצבו על ידי החקלאות ודחק משם את קיפוד החולות. על פי בדיקה של החברה להגנת הטבע, שבוצעה בין השנים 2001 ל-2006, קיפוד החולות מצוי בסיכון באזור החוף. מדיה וקבצים בנושא קיפוד חולות מצוי בוויקישיתוף קיפוד חולות מצוי, באתר ITIS (באנגלית) קיפוד חולות מצוי, באתר NCBI (באנגלית) קיפוד חולות מצוי, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) קיפוד חולות מצוי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) קיפוד חולות מצוי, באתר GBIF (באנגלית) קיפוד חולות מצוי באתר IUCN (באנגלית) חוקרים חוששים: קיפוד החולות נכחד מישראל, באתר ynet, 4 בפברואר 2007 קיפוד החולות באתר הרשימה האדומה של IUCN מישור החוף: קיפוד החולות, באתר החברה להגנת הטבע
מאונט אלברט (ניו זילנד)

מאונט אלברט (באנגלית: Mount Albert) הוא שמו של הר געש ואזור פרוורי בעיר אוקלנד שבניו זילנד. פרוור זה היה השני בהקמתו בעיר אוקלנד לאחר הפרוור הראשון רמורה, ובעיקר היה מיושב על ידי משפחות אמידות בסוף המאה ה-19, צמיחה משמעותית בפרוור זה התרחשה בין מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה. שיאו של הר הגעש בחלק זה של הפארק שבאוקלנד הוא 135 מטר, גילו של ההר אינו ידוע. מיקומו של אזור מגורים זה במאונט אלברט ממוקם כ 7 ק"מ דרום מערב למרכז אוקלנד, ומוקף בפרוורים שכנים כגון אוואירקה, סנדרינגהם, מורנינגסייד, פוינט שבלייה, וווטר ויו. ונוף למים. המכון הטכנולוגי יוניטק ממוקם בחלקו בצפוני של האזור מאונט אלברט, המכון הטכנולוגי הוקם במקור על ידי ה D.S.I.R הבריטי (באנגלית - Department of Scientific and Industrial Research - המחלקה למחקר מדעי ותעשייתי). מאונט אלברט מנוהל על ידי מועצת העיר אוקלנד בין השנים 1989–2010, ועל ידי מועצת מחוז אוקלנד משנת 2010. גוף שלטון מקומי ראשוני פעל במאונט אלברט כבר בשנת 1866 על גבולות כביש המחוז הראשי, והפך למועצת מאונט אלברט על כל סביבות האזור בשנת 1883. בשנת 1946 הפך מאונט אלברט להיות כחלק פרלמנטרי ציבורי. ראש ממשלת ניו זילנד לשעבר הלן קלארק שחקנית הסרטים לוסי לולס שחקן הרוגבי סוני ביל ויליאמס מומחה לעיצוב אקוסטיקה הרולד מרשל למאונט אלברט שתי קבוצות רוגבי ידועות, ה"מריסט סיינטס" וה"מאונט אלברט ליונס", אשר מתחרות ברמה הגבוהה ביותר של "ליגת הרוגבי של אוקלנד". מדיה וקבצים בנושא מאונט אלברט בוויקישיתוף
לואיס אלברטו לאקאז'ה

לואיס אלברטו לקאז'ה דה אררה (בספרדית: Luis Alberto Lacalle de Herrera; נולד ב-13 ביולי 1941) הוא עורך דין ופוליטיקאי אורוגוואי שכיהן כנשיא אורוגוואי בין 1990 ל-1995 לאקאז'ה נבחר לסנאטור מטעם המפלגה הלאומית ב-1984, עם השבת המשטר הדמוקרטי למדינה, והיה לסגן נשיא הסנאט. ב-1989 התמודד על נשיאות המדינה. הוא הביס את יריביו קרלוס פריירה וחוליו אלברטו, נבחר לנשיא אורוגוואי ונכנס לתפקידו ב-1 במרץ 1990. עם כניסתו לנשיאות ערך לאקאז'ה רפורמה במיסוי. הוא עודד כלכלת שוק חופשי, והיה בין מייסדי מרקוסור, ביחד עם נשיאי פרגוואי, ברזיל וארגנטינה. בנו, לואיס לאקאז'ה פו, הוא נשיא אורוגוואי הנוכחי. מדיה וקבצים בנושא לואיס אלברטו לאקאז'ה בוויקישיתוף סאל אמרגי, "חרם נגד ישראל זה נשק מסוכן", באתר ישראל היום, 24 במאי 2018 ערך זה הוא קצרמר בנושא פוליטיקאים ובנושא אורוגוואי. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סוריקטה

סוּרִיקָטָה (שם מדעי: Suricata suricatta) היא יונק השייך למשפחת הנמייתיים. הסוריקטה מצויה במדבר קלהארי באפריקה הדרומית. בטבע, הסוריקטות חיות בקבוצות שמכילות 20–50 פרטים. באנגלית ידועה הסוריקטה בשם meerkat, שהיא מילה שמקורה הוא בהולנדית ומשמעותה "חתול אגמים". כיום שמה הנפוץ בהולנדית הוא stokstaartje שמשמעותו "זנבון מקל קטן", אך באפריקאנס ובאנגלית ידועה הסוריקטה בשמה הישן. מקור השם סוריקטה אינו בטוח, וישנן השערות כי מקורו בצרפתית, הולנדית או באחת מהשפות הילידיות בדרום אפריקה. על פי האמונה הנפוצה בחלקים מדרום אפריקה (בעיקר בחלקים מזמביה ומזימבבווה), הסוריקטה ידועה גם בשם מלאך השמש ומגינה על כפרים משד הירח ומזאבי-אדם, אשר על פי האמונה, מתקיפים צאן וכפריים בזמן שהם בודדים. משקלו של זכר הסוריקטה כ-731 גרם בממוצע, ומשקלה של הנקבה כ-720 גרם בממוצע. לסוריקטות גוף צנום שאורכו כ-35 עד 55 ס"מ, וזנב של כ-17 עד 25 ס"מ. זנבם של הסוריקטות אינו עבה כמו של נמייתיים אחרים, אלא ארוך ודק ומתחדד, וקצהו בצבע שחור או חום-אדמדם. לסוריקטות כתמים שחורים סביב העיניים, המונעים קרינה מן השמש. לסוריקטה ציפורניים חזקות ומעוקלות בגפיה העליונות, המשמשות אותה לחפירה באדמה ולתפיסת המזון. צבעם חום-זהוב, והם בעלי פסים קצרים מקבילים על גבם. הם ידועים בעמידתם הזקופה. ב"מחנה" הסוריקטות תמיד יימצא שומר שבמקרה של סכנה מתקרבת, יעבור בין חברי השבט ויודיע להם על הסכנה. בכל "מחנה" יש מחילות משותפות שבהן אפילו "בית שימוש" ציבורי משותף. אצל הסוריקטות קיימת תופעה בה הבוגרים מלמדים את הגורים לצוד. זוהי דוגמה נדירה להוראת מיומנויות על ידי בעל חיים שאינו האדם. הסוריקטות הן אוכלי חרקים וניזונות באופן משמעותי מחיפושיות ומפרפראים.הן גם ניזונות מעכברים, חרקים, לטאות, ביצי ציפורים, גוזלים, שורשים, צמחים, נחשים ועקרבים ולעיתים נדירות גם מציפורים. הדמות טימון בסרט "מלך האריות" היא סוריקטה. הסדרה "יצורים חסרי מנוח" מתארת את חיי הסוריקטות וכך גם הסדרה של ערוץ אנימל פלאנט - "Meerkat Manor". ב-2008 יצא סרט בשם "הסוריקטות". גרסה 10.10 של אובונטו נקראה בשם הקוד "Maverick Meerkat" - סוריקטה פוחזת בסדרת האנימה "אגרטסוקו" דמותו של צ'יף קומייה הוא סוריקטה. מדיה וקבצים בנושא סוריקטה בוויקישיתוף סוריקטה, באתר ITIS (באנגלית) סוריקטה, באתר NCBI (באנגלית) סוריקטה, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) סוריקטה, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) סוריקטה, באתר GBIF (באנגלית) סוריקטה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) the royal society Variation in contributions to teaching by meerkats, בוגר וגור סוריקטות בישראל סוריקטה באתר הרשימה האדומה של IUCN מילון בעלי חיים: נכר (תשל"ב), 1972, באתר האקדמיה ללשון העברית
סנדו (אוניית מעפילים)

סנדו הייתה אוניית מעפילים. היא יצאה מקונסטנצה ברומניה, במרץ 1939, כשעל סיפונה 270 מעפילים. לאחר שלושה ימי סערה הגיעה לאי כיוס ומשם לאי סנטוריני שם נעשו תיקונים ונערכה הצטיידות. ב-14 במרץ אמורה הייתה להיפגש עם ספינה אחרת אשר תעביר את המעפילים לחוף. כשזו לא הגיעה התקרבה עד כדי מיל אחד מחופי הארץ. אחד מהמעפילים קפץ המימה ושחה לחוף לצורך יצירת קשר עם גורם מן היישוב. לאחר שעלה בחוף שפיים הוא הודיע על האונייה. סירת חתירה יצאה ללב ים לעבר הסנדו. אך היא בינתיים הפליגה לביירות להצטייד בפחם. ביציאתה מביירות זוהתה על ידי מטוס בריטי. בקרבת חופי הארץ נעצרה והובלה לנמל חיפה, צוידה במים, פחם ומזון וגורשה מהארץ על כל נוסעיה. הספינה הפליגה חזרה לקונסטנצה, והמעפילים התפזרו במקומות שונים באירופה. "סנדו", באתר מוזיאון ההעפלה וחיל הים ערך זה הוא קצרמר בנושא ציונות ובנושא כלי שיט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חדף קטן

חדף קטן (שם מדעי: Crocidura suaveolens, שמו באנגלית: lesser white-toothed shrew), הוא הנפוץ בחדפי ישראל. החדף הקטן בעל זנב ארוך ממחצית הגוף וגבו אפור-חום, גחונו בהיר ממנו והגוון משתנה בהדרגה. החדף הקטן חי בחבל הים תיכוני, בסבך צמחייה (בעיקר סמוך למים) ובנאות מדבר. בעולם נפוץ מדרום אירופה עד קוריאה, צפון אפריקה, מצרים ועד עיראק. החדף הקטן הוא פעיל בעיקר בלילה, אך ניתן לראותו גם בבוקר ובערב. משקלו 7-4 (8.5-2.4) גרם, אורך זנבו 48-32 מ"מ ואורך גופו 77-52 מ"מ. החדף הקטן הוא יחידאי וטריטוריאלי. בנחלת הזכר חיות כמה נקבות. מדיה וקבצים בנושא חדף קטן בוויקישיתוף חדף קטן, באתר ITIS (באנגלית) חדף קטן, באתר NCBI (באנגלית) חדף קטן, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) חדף קטן, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) חדף קטן, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) חדף קטן, באתר GBIF (באנגלית) חדף קטן באתר הרשימה האדומה של IUCN חדף קטן באתר הרשימה האדומה של IUCN ערך זה הוא קצרמר בנושא יונקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
צוריאל

צוּרִיאֵל הוא מושב בגליל מערבי, ליד מעלות תרשיחא. הוא משתייך למועצה אזורית מעלה יוסף. המושב הוקם ככפר עבודה בי"ח אייר תש"י, 1950, על אדמות הכפר סוחמאתא שתושביו נמלטו ממנו במהלך מלחמת העצמאות. ראשוני יושביו היו עולים מהעיר בית עד'אקה שבתימן. טקס עליה על הקרקע וחנוכת בית כנסת התקיים בתחילת יוני 1950. בינואר 1951 נחנכו 133 בתים בכפר, שמנה קרוב ל-500 נפש. בשנת הראשונה עסקו התושבים בסיקול וייעור במימון הקרן הקיימת. צוריאל שרד את הגל הראשון של נטישת כפרי עבודה, והוחל בהסבתו מכפר עבודה ליישוב קבע. אולם רבים מתושבי המקום בקשו לעזוב, וגל של סכסוכים שטף את המקום שבשיאם, ביוני 1952, הוכה קשות המדריך מטעם פועלי אגודת ישראל. נשות הכפר הועסקו על ידי ויצו בייצור בגדים תימניים אותנטיים שנמכרו כמזכרות לתיירים. בתחילת 1953 עזבו העולים מתימן את המושב והוא אוכלס על ידי עולים ממרוקו. במאי 1954 הצטרפו למושב תשע משפחות ממעברת צמח. באוקטובר 1954 הועברו למושב 18 משפחות עולים. עולים נוספים הצטרפו בפברואר 1955. בשנת 1958 נמסר למושב שטח אדמה נוסף לעיבוד. תושבים נוספים הצטרפו למושב בשנת 1959. החל מינואר 1960 שונתה שיטת התשלום של הסוכנות היהודית לתושבי צוריאל, ובעקבות זאת התקיימה הפגנה של התושבים במשרדי הסוכנות בצפת ובאוקטובר 1960 פתחו תושבי המושב בשביתה. התושבים דרשו את הגדלת המטעים, הגדלת הלולים, נטיעת מטע זיתים ובניית מחסני טבק. המושב מזוהה עם תנועת פועלי אגודת ישראל. המושב נקרא על שם הדמות המקראית צוריאל בן אביחיל, נשיא בית אב למררי. בסמוך למושב מצפון, מעבר לכביש 89, נמצא האתר הארכאולוגי חרבת ברזית (ח'רבת ברזה), המזוהה עם ברזית המקראית. מדיה וקבצים בנושא צוריאל בוויקישיתוף צוריאל, באתר הרשות לפיתוח הגליל מידע על צוריאל בקטלוג הספרייה הלאומית אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 זאב וילנאי, "אנציקלופדיה לידיעת הארץ", הוצאת ידיעות אחרונות, על ידי "קריית ספר" בע"מ, תשט"ז, 1956, כרך ג', עמוד 1057 ענבר שחר, ישובי מעלה יוסף פינה לתפארת על גבול הלבנון, מעריב, 3 בינואר 1988 חמישה יישובים חדשים בצפון, על המשמר, 12 במאי 1950 פועלי אגודת ישראל עלו לכפר סוכמתא, הצופה, 11 ביוני 1950 כפר צוריאל בגליל המערבי חנך בתיו, הצופה, 23 בינואר 1951 דוד זכאי, במעברות צפון, הצופה, 2 באפריל 1951 התימנים הללו או מכת הנדידה, דבר, 20 בינואר 1952 מה אירע בצוריאל?, דבר, 11 ביוני 1952 למה הוכה המדריך בצוריאל?, מעריב, 16 ביוני 1952 הצצה לתוך הגליל העליון, דבר, 12 בספטמבר 1952 הכפר התימני שתוצרתו מגיעה לרחבי העולם, מעריב, 31 בדצמבר 1952 אחות למופת בין סלעי הגליל, דבר, 13 בינואר 1953 דרישה להגברת העליה מצפון אפריקה ולסיוע בקליטתה בארץ, דבר, 6 במאי 1953 מפה ומשם, ממעברת צמח, דבר, 18 במאי 1954 78 משפחות עולים נשלחו להתישבות, דבר, 6 באוקטובר 1954 800 עולים מצפון אפריקה הגיעו ב"ירושלים", על המשמר, 21 בפברואר 1955 תוספת אדמה לישובים בגליל המערבי, חרות, 8 באוקטובר 1958 מתישבים נוספים למושב צוריאל, דבר, 24 ביוני 1959 המתפרעים ממושב צוריאל - לביה"ד, מעריב, 15 בינואר 1960 תושבי מושב צוריאל שובתים, מעריב, 26 באוקטובר 1960 ש. רפפורט, תושבי צוריאל שבגליל שובתים, מעריב, 4 בדצמבר 1962 ספר במדבר, פרק ג', פסוק ל"ה