laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
הלן, נסיכת אורליאן

הלן לואיז הנרייטה, נסיכת אורליאן (בצרפתית: Hélène d'Orléans;‏ 13 ביוני 1871 – 21 בינואר 1951), הייתה בתו של הנסיך פיליפ, רוזן פריז ואשתו של אמנואלה פיליברטו, דוכס אאוסטה. הלן נולדה ב-13 ביוני 1871 בטוויקנהאם, אנגליה, לפיליפ, רוזן פריז ולמארי איזבל, נסיכת אורליאן, בתם של אנטואן, דוכס מונפנסייה והאינפנטה לואיסה פרננדה, דוכסית מונפנסייה. זמן קצר לאחר לידתה חזרה המשפחה לצרפת, ובשנת 1872 נחקק חוק שהחזיר למשפחה את כל נכסיה שהוחרמו בשנת 1848. בשנת 1883 מת אנרי, רוזן שאמבור, ובעקבות כך ירש אביה את הטענה לכתר צרפת בעיני רוב המלוכנים. בשנת 1886 נערכה חגיגת הנישואים של אחותה אמלי, נסיכת אורליאן עם קרלוש, מלך פורטוגל בפאר רב, ובעקבות כך גורשה המשפחה שוב מצרפת. בשנת 1890 התאהבה הלן בנסיך אלברט ויקטור, דוכס קלרנס ואייבונדייל, והשניים אף רצו להתחתן. אולם על אף הסכמתה של הלן להמיר את דתה לדת האנגליקנית, אביה סירב לכך, ובעקבות כך ראש ממשלת בריטניה רוברט גסקוין ססיל הביע את התנגדותו לנישואים בפני המלכה ויקטוריה. הלן פנתה לאפיפיור לאו השלושה עשר בתקווה שישכנע את אביה, אולם הלה צידד באביה. לאחר מכן עלו הצעות שהלן תתחתן עם ניקולאי השני, קיסר רוסיה, ארנסט גינטר, דוכס שלזוויג-הולשטיין ופרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה, אולם אף אחת מההצעות הללו לא יצאו אל הפועל. בשנת 1892 נסעה הלן עם אחיה פיליפ, דוכס אורליאן (1869–1926) למצרים ולארץ ישראל. לאחר התמוטטות בריאותה ונישואיה, החלה הלן בנסיעות תכופות לאפריקה שנמשכו עד עשרה חודשים בכל פעם. היא חקרה את הנילוס, נהר הקונגו, חלק גדול ממזרח אפריקה, וחצתה את הסהרה. ב-25 ביוני 1895 התחתנה הלן עם אמנואלה פיליברטו, דוכס אאוסטה, שהיה באותה תקופה השני בתור לכס המלכות האיטלקי. בחתונה נכחו אישים חשובים, כולל ויטוריו אמנואלה, נסיך הכתר של איטליה, אלברט אדוארד, נסיך ויילס ואשתו אלכסנדרה, נסיכת ויילס, ורוב משפחת המלוכה הבריטית. כשפרצה המלחמה האיטלקית-עות'מאנית, הלן נשלחה כאחות על סיפון ספינת בית החולים ממפי, שם טיפלה בחיילים פצועים ובמחלות. במהלך מלחמת העולם הראשונה, הלן מונתה לראש האחיות של הצלב האדום האיטלקי ובילתה חלק ניכר מזמנה בקו החזית או בקרבתו. הלן שיפרה מאוד את התנאים הסניטריים בבתי החולים הצבאיים, והעלתה את חשיבות תפקידן של האחיות. על שירותה זכתה הלן במדליית הכסף האיטלקית לאומץ לב, עיטור צלב המלכה מריה הרומני, צלב המלחמה הצרפתי, ולעיטור הצלב הגדול של מסדר האימפריה הבריטית. יומן המלחמה שלה התפרסם מאוחר יותר, בעת שהעניק בניטו מוסוליני סיוע לצלב האדום האיטלקי. בשנת 1931 מת בעלה אמנואלה פיליברטו, דוכס אאוסטה, וב-21 בינואר 1951 מתה הלן בביתה בקסטלמארה די סטאדיה. ב-25 ביוני 1895 התחתנה הלן עם אמנואלה פיליברטו, דוכס אאוסטה, ממנו נולדו לה שני בנים: הנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה (1898–1942) הנסיך איימונה, דוכס אאוסטה (1900–1948) מדיה וקבצים בנושא הלן, נסיכת אורליאן בוויקישיתוף הלן, נסיכת אורליאן, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
מלחת סדום

מלחת סדום היא בית גידול הנמצא בדרום ים המלח בשפכי נחל צין, נחל אמציהו ונחל הערבה אל ים המלח. המלחה השתרעה בעבר בין חופו הדרומי של ים המלח והמושבים נאות הכיכר ועין תמר. בעקבות הרחבת בריכות המלח של חברת מפעלי ים המלח דרומה, צומצם שטח המלחה. במלחת סדום יש שטח רחב של אדמת מלחה. מלחה זו מהווה בית גידול ייחודי ונדיר בישראל, בעקבות הפיתוח החקלאי והתעשייתי המואץ בעשורים האחרונים שצמצם משמעותית את שטחי המלחות לאורך הבקע מדרום לים המלח. במלחת סדום מתקיימת מערכת אקולוגית ייחודית, המכילה מספר רב של בעלי חיים הנמצאים בסכנת הכחדה. הבולט שביניהם הוא התחמס הנובי, עוף לילה אוכל חרקים, שתת-המין המקומי שלו הוא כמעט אנדמי לישראל, ומלחת סדום היא המקום האחרון בו נותרו בישראל זוגות של מין זה. האזור עשיר במגוון מיני העטלפים. במלחה נמצאו 16 מיני עטלפים, מתוכם 14 המוגדרים בסכנת הכחדה. כמו כן קיימות אוכלוסיות של קרקל, חתולי בר, צבועים וחזירי בר, וכן דו-חיים ודגים, ביניהם נאווית המלחות. בנוסף לאוכלוסיית בעלי החיים, במלחה יש מגוון רחב של צמחייה, הכוללת מיני אשל, ניל מכסיף, רופיית הים, כף-חתול זוחלת (Aeluropus lagopoides), כף-חתול שרועה (Aeluropus litoralis), ואוכם חד-ביתי (Suaeda monoica). בעקבות זיהום נחל אשלים ביוני 2017 נאגרו מים מזוהמים בבריכת אגירה מצפון למלחה. יואב פרלמן, השפעות הפיתוח על שמירת הטבע במלחת סדום - אקולוגיה וסביבה, באתר אקולוגיה וסביבה, ‏8 במרץ 2017 ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה ובנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אדלהייד מאוסטריה

אדלהייד מאוסטריה (בגרמנית: Adelheid von Österreich; באיטלקית: Maria Adelaide d'Asburgo-Lorena ‏ 3 ביוני 1822 - 20 בינואר 1855) הייתה אשתו של ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה. אדלהייד נולדה ב-3 ביוני 1822 במילאנו, לריינר יוזף, ארכידוכס אוסטריה, בנו של לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ולאליזבטה, נסיכת סבויה, בתם של קרלו אמנואלה, נסיך קריניאנו ומריה כריסטינה, נסיכת סקסוניה. אביה היה המשנה למלך בממלכת לומברדיה-ונציה, ועם לידתה קיבלה אדלייד את התואר ארכידוכסית אוסטריה. ב-12 באפריל 1842 התחתנה אדלהייד עם בן דודה ויטוריו אמנואלה, נסיך פיימונטה, במטרה לחזק את הקשרים בין בית הבסבורג לבית סבויה, אולם הנישואים נתפסו על ידי אנשים רבים באיטליה, כדרך להגביר את הכוח האוסטרי באיטליה. הנישואים היו מוצלחים, ובמהלך השנים נולדו להם 8 ילדים. במרץ 1849 התפטר חמיה קרלו אלברטו, מלך סרדיניה מתפקידו, בשל כישלון צבאי מחפיר במלחמה נגד האוסטרים בקרב נובארה, ובעלה עלה לשלטון במקומו כויטוריו אמנואלה השני, מלך סרדיניה. ב-8 בינואר 1855 ילדה אדלהייד את ויטוריו אמנואלה, רוזן ג'נובה. ימים ספורים לאחר מכן מתה חמותה המלכה מריה תרזה ב-12 בינואר, וב-16 בינואר השתתפה אדלהייד בהלווייתה. כעבור 4 ימים מתה אדלייד בארמון המלכותי בטורינו, לאחר התקף חריף של דלקת הקיבה והמעיים. ב-12 באפריל 1842 התחתנה אדלהייד עם ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה, ממנו נולדו לה 8 ילדים: מריה קלוטילדה, נסיכת סבויה (1843–1911), התחתנה עם הנסיך נפוליאון בונפרטה אומברטו הראשון, מלך איטליה (1844–1900) אמדאו הראשון, מלך ספרד (1845–1890) הנסיך אודונה, דוכס מונטפראט (1846–1866) מריה פיה, נסיכת סבויה (1847–1911), התחתנה עם לואיש הראשון, מלך פורטוגל קרלו אלברטו, נסיך סבויה (1851–1854) ויטוריו אמנואלה, נסיך סבויה (1852) ויטוריו אמנואלה, רוזן ג'נובה (1855) מדיה וקבצים בנושא אדלהייד מאוסטריה בוויקישיתוף אדלהייד מאוסטריה, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
מריה תרזה מאוסטריה (1801–1855)

מריה תרזה מאוסטריה (בגרמנית: Maria Theresia von Österreich-Toskana; ‏21 במרץ 1801 - 12 בינואר 1855), הייתה בתו של פרדיננד השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה ואשתו של קרלו אלברטו, מלך סרדיניה. מריה תרזה נולדה ב-21 במרץ 1801 בווינה, לפרדיננד השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה, בנו של לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, וללואיזה מנאפולי וסיציליה, בתם של פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות ומריה קרולינה מאוסטריה. בשנת 1803 קיבל אביה פרדיננד את נסיכות הבוחר מזלצבורג, כפיצוי על הדוכסות הגדולה של טוסקנה שנלקחה ממנו. בחוזה פרסבורג בשנת 1805 צורפו שטחי נסיכות הבוחר מזלצבורג לאימפריה האוסטרית, וכפיצוי קיבל פרדיננד את שטחי בישופות וירצבורג לשעבר כנסיכות בוחר, ולאחר תקופה קצרה שודרגה נחלתו לדוכסות גדולה. לאחר פירוקה של האימפריה הרומית הקדושה הצטרפה הדוכסות לקונפדרציה של הריין, ובשנת 1810 צורפה לדוכסות העיר שוויינפורט. ב-26 באוקטובר 1813 לאחר תבוסתו של נפוליאון בקרב לייפציג, ביטל אביה את בריתו עם נפוליאון. ב-3 ביוני 1814 נחתמה אמנה בין אוסטריה לבוואריה, ולפיה צורפו שטחי הדוכסות לממלכת בוואריה, ואילו אביה קיבל בחזרה את השליטה בדוכסות הגדולה של טוסקנה. ב-30 בספטמבר 1817 התחתנה מריה תרזה עם קרלו אלברטו, נסיך קריניאנו, ממנו נולדו לה 3 ילדים. בשנת 1831 מת קרלו פליצ'ה, מלך סרדיניה ללא ילדים, ובעלה הוכתר כקרלו אלברטו, מלך סרדיניה. במרץ 1849 התפטר בעלה קרלו אלברטו מתפקידו, בשל כישלון צבאי מחפיר במלחמה נגד האוסטרים בקרב נובארה, ובנה עלה לשלטון במקומו כויטוריו אמנואלה השני, מלך סרדיניה. בשנת 1851 חזרה מריה תרזה לאיטליה, וב-12 בינואר 1855 מתה בארמון המלכותי בטורינו. ב-30 בספטמבר 1817 התחתנה מריה תרזה עם קרלו אלברטו, מלך סרדיניה, ממנו נולדו לה 3 ילדים: ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה (1820–1878), התחתן עם אדליידה מאוסטריה. פרדיננדו, דוכס ג'נובה (1822–1855), התחתן עם אליזבת, נסיכת סקסוניה. מריה כריסטינה, נסיכת סבויה (1826–1827). מדיה וקבצים בנושא מריה תרזה מאוסטריה בוויקישיתוף מריה תרזה מאוסטריה, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
הנסיך פרדיננדו, דוכס ג'נובה

הנסיך פרדיננדו, דוכס ג'נובה (באיטלקית: Ferdinando di Savoia-Genova, ‏ 15 בנובמבר 1822 – 10 בפברואר 1855), היה בנו של קרלו אלברטו, מלך סרדיניה וחותנו של אומברטו הראשון, מלך איטליה. פרדיננדו נולד בפירנצה ב-15 בנובמבר 1822, לקרלו אלברטו, נסיך קריניאנו ומריה תרזה מאוסטריה, בתם של פרדיננד השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה ולואיזה מנאפולי וסיציליה. בשנת 1831 מת קרלו פליצ'ה, מלך סרדיניה ללא ילדים, ואביו עלה לשלטון במקומו כקרלו אלברטו, מלך סרדיניה, והעניק לפרדיננדו את התואר "דוכס ג'נובה". במהלך מלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה בשנים 1848 ו-1849 פיקד פרדיננדו על דיוויזיה, ולאחר החזרת השלום באיטליה הוא מונה למפקד הכללי של הארטילריה בצבא סרדיניה, והחל בביצוע שיפורים ביחידות הארטילריה. בעקבות מהפכת 1848 בסיציליה היה פרדיננדו מועמד לכס המלוכה בסיציליה, ואף קיבל הבטחה מבריטניה שתתמוך במועמדותו. ב-11 ביולי 1848 הצביעה האספה הלאומית של סיציליה פה אחד להציע לו את הכתר, אולם כשהגיעו להציע לו את כס המלוכה, הוא נעדר מהמפקדה המלכותית עקב תפקידו כמפקד דיוויזיה. לאחר התבוסה של סרדיניה לכוחות האימפריה האוסטרית בפיקודו של יוזף רדצקי פון רדץ, הרגיש פרדיננדו שהוא נאלץ לדחות את ההזדמנות להפוך למלך סיציליה. במהלך מלחמת קרים היה פרדיננדו אמור להתמנות למפקד חיל המשלוח הסרדיני, אך בעקבות מצב בריאותו הרעוע דחה את ההצעה. פרדיננדו לא התאושש ממחלתו, וב-10 בפברואר 1855 הוא מת בטורינו בגיל 32, ובנו הנסיך תומאזו, דוכס ג'נובה ירש את תאריו. ב-22 באפריל 1850 התחתן פרדיננדו עם אליזבת, נסיכת סקסוניה, בתם של יוהאן, מלך סקסוניה ואמליה אוגוסטה, נסיכת בוואריה, ממנה נולדו לו 2 ילדים: מרגריטה, נסיכת סבויה (1851–1926), התחתנה עם אומברטו הראשון, מלך איטליה הנסיך תומאזו, דוכס ג'נובה (1854–1931), התחתן עם איזבלה, נסיכת בוואריה מדיה וקבצים בנושא הנסיך פרדיננדו, דוכס ג'נובה בוויקישיתוף
פנרוס

פנרוס או קטטר חיצוני הוא מוצר בצורת קונדום המולבש על הפין דרכו מתנקז השתן אל שקית. הפנרוס מיועד בעיקר לנכים או אנשים סיעודיים המתקשים להגיע לשירותים, כמו גם לאנשים הסובלים מבריחת שתן. במחקר שביקש להשוות בין איכות חיים בשימוש במוצרי ספיגה לעומת פנרוס בקרב משתמשים שסבלו מבריחת שתן בינונית או קשה, נמצא כי רוב המשתתפים העדיפו את השימוש בפנרוס על פני מוצרי ספיגה. המשתתפים דרגו את השימוש בפנרוס כטוב יותר מבחינות רבות ביניהן יעילות, תחושת ביטחון, חופש, דימוי עצמי ודיסקרטיות. עם זאת, בשימוש לטווח ארוך למעלה מ-40% מהמשתמשים יפתחו זיהום בדרכי השתן. בנוסף, 15% מהמשתמשים לטווח ארוך יפתחו בעיות בעור, ביניהן: דלקת, כייבת ונקרוזיס. Emmanuel Chartier-Kastler, How urinary sheaths benefit quality of life, Nursing Time, ‏17 בנובמבר 2011 H. Golji, Complications of external condom drainage, Paraplegia 19, 1981, עמ' 189–197 doi: 10.1038/sc.1981.40 הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
שומר ציון הנאמן

שומר ציון הנאמן היה כתב עת תורני שנכתב בעברית והודפס כמוסף תורני דו-שבועי של כתב העת הגרמני "Der treue Zions-Wächter" (שומר ציון הנאמן). כתב עת זה שנערך גם בידי הרב יעקב אטלינגר מאלטונה ממנהיגי היהדות האורתודוקסית בגרמניה ומחבר הספרים ערוך לנר ושו"ת בנין ציון, נחשב לראשון בסוגה זו של כתבי עת תורניים שהכילו מלבד מאמרים תורניים התייחסות השקפתית לענייני אקטואליה. גיליונו הראשון של כתב העת הופיע בי"ג בתמוז ה'תר"ו, 7 ביולי 1846, ובמשך אחת עשרה שנות פעילותו הופיעו בסך הכל 222 גיליונות. הגיליון האחרון הופיע בכ"ד באדר ה'תרי"ז, 20 במרץ 1857. כל גיליונות כתב העת נדפסו בשנת 1963 במהדורת צילום בשני כרכים, בניו יורק. אידאולוגיית כתב העת הייתה מוצהרת, מלחמה ברפורמים. כבר במאמר המערכת הראשון התווה העורך את גבולות המאבק ואת קו ההשקפה של כתב העת, וסימן גם את אנשי ורבני האסכולה הפוזיטיבית-היסטורית כחלק ממגמת הרפורמה הכללית. בפנותו לאנשי הסמינר בברסלאו כתב: "אתם הנכם בעד התורה והתלמוד, הספרות התלמודית נחשבת אצלכם לנכס יקר וחשוב... אבל הגידו דברים ברורים: האם אתם מאמינים בקדושת התורה שבעל פה?". גם המאמר ההלכתי הראשון שפורסם בכתב העת, בהבלטה בעמודו הראשי, עסק בביקורת מרומזת על האפשרות שנדונה אז בחוגים הלא-אורתודוקסיים, להשתמש באופן נרחב בתקנת חכמים כדי להניע את השינויים שביקשו בהלכה ובמנהג. המאמר מבליט את הכללים "כל דבר שבמנין צריך מנין אחר להתירו" ו"אין בית דין רשאי לבטל דברי בית דין חברו אלא אם כן גדול ממנו בחכמה ובמנין". את המאמר כתב הרב יעקב קופל במברגר אב"ד וורמס. לצד הרב יעקב אטלינגר שימש כעורך כתב העת מיום היווסדו, ד"ר שמואל ענאך (1814–1876) מנהל בית הספר העברי באלטונה. הכותבים בכתב העת היו כל גדולי הרבנים האורתודוקסים בני התקופה בגרמניה ובמדינות נוספות: הרב יואל דמביצר מקראקא, הרב משה שיק מחוסט, הרב לוי מוורמס, הרב יצחק דב במברגר מווירצבורג, הרב אברהם זוטרא ממינסטר והרב אלעזר שטרסר אב"ד נוישטט. בין כותבי השירים והפואמות במדור הספרותי: משה יששכר לנדא, אביו של הרב יהודה ליב לנדא. עקיבא צימרמן, ‏"שומר ציון הנאמן": ביטאון היהדות הדתית בגרמניה באמצע המאה ה־19, קשר 19, מאי 1996, עמ' 131–134 גליונות כתב העת גליונות כתב העת - שנים תר"ו-תר"י, באתר היברובוקס גליונות כתב העת - שנים תרי"א-תרי"ג, באתר היברובוקס
הרכבת התחתית של בוקרשט

הרכבת התחתית של בוקרשט (ברומנית: Metroul din București) הידועה גם בשם "המטרו של בוקרשט", היא רכבת תחתית עירונית המשרתת את תושבי ומבקרי בוקרשט, עיר הבירה של רומניה. המערכת מנוהלת על ידי חברת Metrorex ומהווה אמצעי תחבורה פופולרי מאוד בבוקרשט. בסוף 2013 מערך המסילות של רכבת התחתית השתרעה על פני 69,25 קילומטרים של מסילה כפולה, עם 4 קווים ראשיים ו-52 תחנות, כשהמרחק הממוצע בין תחנה לתחנה הוא קילומטר וחצי. במהלך שנת 2014 נרשמו 173,209,000,000 נסיעות ברכבת התחתית עם ממוצע של 600,000 עד 800,000 נסיעות בימי העבודה. המערך נחנך רשמית על ידי ניקולאה צ'אושסקו ב-19 בדצמבר 1979, למרות שהחל לפעול כבר חודש לפני כן. ב-1908, הסטודנט הרומני דימיטריה לאונידה, שלמדה שנה רביעית בפוליטכנית של שרלוטבורג, היה הראשון שהציע בניית רכבת תחתית בבוקרשט. בשנים 1909 - 1910, כשעיריית בוקרשט התדיינה עם הפירמה Siemens & Halske על סלילת קווי חשמלית, המהנדסים דימיטריה לאונידה (שכבר סיים את לימודיו) ואליה ראדו, חברי המועצה הטכנית של עיריית בוקרשט הציע בניית רכבת תחתית שלא תעלה יותר מהדרישה הכספית עבור קווי החשמלית. ההצעה הועלתה מחדש בשנים 1929 - 1930 במסגרת ועדה בראשותו של האדריכל דויליו מרקו. בסיכום עבודת הוועדה הרכבת התחתית לא הומלצה בנימוק שהתחבורה על פני הקרקע יכולה לספק את הצרכים. בתחילת שנות הארבעים של המאה העשרים, כשהחלו בבוקרש עבודות נרחבות של מודרניזציה, כולל הסדרת האגמים לאורך נחל קולנטינה וכיסוי חלק מדמבוביצה בבטון, נלקחו בחשבון כבר מקומות לתחנות רכבת תחתית על כל אחת מגדות הנחלים. פרוץ מלחמת העולם השנייה דחתה תוכניות בנושא. ב-1952 החליטה ממשלת רומניה להקים מכון לתכנון והנהלה כללית של הרכבת התחתית של בוקרשט. שני המוסדות הוקמו בכפיפות למשרד התחבורה. במשך שנתיים מערכו דיונים, אך בהשפעת התפיסה הסובייטית, שראתה ברכבת תחתית גם מערך הגנה נגד הפצצות בעת מלחמה נלקחו בחשבון עומקים בין 20 ובין 40 מטר, מה שהעלה מאוד את התקציב הנדרש. הוחלט לפרק את המוסדות. הנושא נפתח מחדש ב-1970, כשהחברה הממונה על התחבורה בבוקרשט התקשתה לעמוד ביעדים ולספק את הדרוש לשכונות החדשות של בוקרשט. בפברואר 1972 הורכב גרעין של כשלושים מומחים, שהופקד על תכנון הרכבת התחתית. המומחים הציגו למוסדות המחליטים את הצעותיהם ובדצמבר 1974 הוועד הפועל של המפלגה הקומוניסטית הרומנית החליט שיבוצעו שלושה קווים ראשיים ואת הקו הראשון יתחילו לבנות במהלך 1975. ב-1975 החלו עבודות הבנייה. הקו הראשון נועד לנסוע ממזרח למערב ובחזרה והיו בו ארבעה מקטעים. הקו השני נועד לנסוע מצפון לדרום ובחזרה. הקו השלישי תוכנן להיות קו היקפי, שיחבר את כל השכונות. מדיה וקבצים בנושא הרכבת התחתית של בוקרשט בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הרכבת התחתית של בוקרשט (ברומנית)
אליזבת, נסיכת סקסוניה

אליזבת, נסיכת סקסוניה (בגרמנית: Elisabeth von Sachsen; ‏4 בפברואר 1830 - 14 באוגוסט 1912), הייתה בתו של יוהאן, מלך סקסוניה וסבתו של ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה. אליזבת נולדה ב-4 בפברואר 1830 בדרזדן ליוהאן, נסיך סקסוניה, ולאמליה אוגוסטה, נסיכת בוואריה, בתם של מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה וקרולינה מבאדן. ב-22 באפריל 1850 התחתנה אליזבת עם הנסיך פרדיננדו, דוכס ג'נובה, ממנו נולדו לה 2 ילדים. בשנת 1855 מת בעלה פרדיננדו, ובשנת 1856 עוד לפני תום תקופת האבל התחתנה אליזבת עם ניקולו, מרקיז רפאלו, ובעקבות כך גירש אותה גיסה ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה מחצר המלוכה, ולא התיר לה לפגוש את ילדיה, עמם התאחדה רק כמה שנים מאוחר יותר. מנישואיה השניים לא היו לה ילדים, ובשנת 1882 התאבד בעלה, ויצאו שמועות שעשה זאת בעקבות המצב הרעוע של הנישואים. בשנת 1910 חטפה אליזבת התקף שבץ ובעקבות כך התדרדר מצבה, וב-14 באוגוסט 1912 היא מתה בעיר סטרסה בפיימונטה. ב-22 באפריל 1850 התחתנה אליזבת עם הנסיך פרדיננדו, דוכס ג'נובה, ממנו נולדו לה 2 ילדים: מרגריטה, נסיכת סבויה (1851–1926), התחתנה עם אומברטו הראשון, מלך איטליה הנסיך תומאזו, דוכס ג'נובה (1854–1931), התחתן עם איזבלה, נסיכת בוואריה מדיה וקבצים בנושא אליזבת, נסיכת סקסוניה בוויקישיתוף
יהושע מור יוסף

יהושע מור יוסף (נולד ב-21 באפריל 1964) הוא אסטרטג ודובר המכהן כמנכ"ל ובעלים של "מור יוסף אסטרטגיה ותקשורת". עבד בעבר כשדרן רדיו בערוץ 7 וכמגיש תוכנית שבועית ברשות השידור[דרושה הבהרה]. היה המזכיר המדיני של מועצת יש"ע ושימש כדובר שר החוץ. היה המנכ"ל הראשון של תחנת גלי ישראל. מור יוסף נולד בנתניה. למד בתיכון בר-אילן בעיר, היה חבר בבני עקיבא ולמד בישיבת ההסדר קריית שמונה. בצבא שירת כלוחם בחטיבת גבעתי ובהמשך כלוחם ומפקד בחיל השריון. למד לתואר ראשון אוניברסיטת בר-אילן ומנהל עסקים במכון לנדר בירושלים. היה בעברו שדרן רדיו בערוץ 7 ולאחר מכן הגיש תוכנית שבועית בנושאי אקטואליה ברשות השידור. כיהן כדובר מועצת יש"ע ובהמשך למזכיר המדיני של המועצה (עד מינויו התפקיד כונה "מנכ"ל המועצה" אך לאחר המינוי הוחלט לשנות את שם התפקיד). בתקופת ההתנתקות שימש כפרשן בערוץ 12 לאחר מכן שימש כדובר שר החוץ בתקופת סילבן שלום. לאחר עבודתו כדובר שר החוץ הקים משרד לאסטרטגיה ותקשורת בשם "מור יוסף אסטרטגיה ותקשורת". בנוסף, היה ממייסדי תחנת גלי ישראל וכיהן כמנכ"ל הראשון. מכהן כמנכ"ל ובעלים של "מור יוסף אסטרטגיה ותקשורת". בתפקידיו משמש כאסטרטג וכדובר של מספר גופים בציונות הדתית ומחוצה לה בהם גם גלי צה"ל. ביולי 2017 היה אחד משלושת המועמדים לתפקיד מפקד גלי צה"ל, אך לא נבחר. נשוי ומתגורר בעפרה. יהושע מור יוסף, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ירעם אטיה, שליפות עם יהושע מור יוסף, באתר nrg‏, 16 באוגוסט 2005 עשה את שלו - יהושע מור יוסף, באתר וואלה, 15 בינואר 2005 מועצת יש"ע: במקום מנכ"ל  מזכיר מדיני, באתר ערוץ 7, 16 בפברואר 2004
זאב קם

זאב קם (נולד בד' בתשרי ה'תש"ם, 24 בספטמבר 1979) הוא עיתונאי ישראלי ומורה דרך המשמש ככתב הפרלמנטרי של התאגיד כאן. קם נולד וגדל בגבעתיים כבן בכור לאבא רואה חשבון ולו שני אחים תאומים ואחות. למד בישיבה התיכונית בכפר הרא"ה. למד משפטים באוניברסיטת בר-אילן. קם כתב טורים ושימש ככתב באתר nrg של "מעריב". שימש כשנתיים ככתב הפוליטי של תחנת הרדיו גלי ישראל, והגיש בתחנה את התוכנית "זמן תגובה". הוא כתב טור שבועי במוסף "צדק" בעיתון "מקור ראשון", וב-2011 מונה ככתב הפרלמנטרי של "מקור ראשון" ולכתב המדיני של ערוץ הכנסת, במקביל להגשת תוכנית אחת לשבוע בגלי ישראל. ב-2017 הצטרף לתאגיד השידור הציבורי והחל לשמש ככתב הפרלמנטרי בתחנת הרדיו כאן ב'. בינואר 2019 החל לכתוב טור שבועי בעיתון "בשבע". נשוי לאילנה, ולהם שלושה ילדים. מתגורר בירושלים. זאב קם, ברשת החברתית פייסבוק זאב קם, ברשת החברתית אקס (טוויטר) כתב העין השביעית, גם ממקום פחות אוהב, באתר העין השביעית, 13 באפריל 2017 זאב קם: "חוק הלאום זה פייק ניוז", מתוך הפודקאסט "מה קורה כאן" בהגשת לי-אור אברבך, כאן- תאגיד השידור הישראלי, 25 ביולי 2018 אמילי גרינצווייג‏, מקור ראשון: זאב קם יהיה הכתב הפרלמנטרי, באתר וואלה, 30 בנובמבר 2011 נועה פרייס‏, זאב קם עובר לתאגיד: ישמש כתב כנסת, באתר וואלה, 14 במרץ 2017
תחמס נובי

תחמס נובי (שם מדעי: Caprimulgus nubicus) הוא עוף לילי קטן ממשפחת התחמסיים. הוא דומה לבן משפחתו, תחמס מצרי, אך קטן ממנו. הוא הקטן בתחמסי ישראל ומשקלו כ-50 גרם. ניזון בעיקר מעשים מעופפים. תחמס נובי מצוי בדרום חצי האי ערב ובמדינות צפון מזרח אפריקה כמו קניה, אתיופיה וסודאן. בישראל היה מצוי בעבר בכל המלחות לאורך השבר הסורי אפריקאי, אולם נעלם ממקומות אלו עם פיתוח החקלאות והיעלמות המלחות. כיום הוא מצוי רק במלחת סדום בדרום ים המלח. פיתוח אזור המלחה ופעולה נרחבת של פינוי מוקשים במקום מעמידה את קיומו בישראל בסכנת הכחדה חמורה. כיום (2017) מוערך מספרו בכ-50 זוגות. בשנים האחרונות חזרו זוגות בודדים לקנן במלחת חצבה ובמלחת אילת. בעולם מצב השימור שלו הוא ללא חשש. מדיה וקבצים בנושא תחמס נובי בוויקישיתוף תחמס נובי, באתר ITIS (באנגלית) תחמס נובי, באתר NCBI (באנגלית) תחמס נובי, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) תחמס נובי, באתר GBIF (באנגלית) תחמס נובי, באתר הצפרות הישראלי התחמס הנובי חזר לאילת, באתר הצפרות הישראלי תחמס נובי באתר הרשימה האדומה של IUCN
אלופי (אי)

אלופי הוא אי בפולינזיה, במערב האוקיינוס השקט. יחד עם האי פוטונה (2 ק"מ בצפון מערב) ועוד כמה שוניות, הם יוצרים את ארכיפלג הורן (על שם העיר ההולנדית הורן (Hoorn)). האי הוא חלק מהקולקטיב מעבר לים ואליס ופוטונה שבשליטת צרפת. האי נמצא תחת שליטת ממלכת אלו (royaumes coutumiers), יחד עם דרום מערב האי פוטונה. שטח האי הוא 17.78 קמ"ר. במקורו, האי הוא וולקני. האי תלול יחסית, והנקודה הגבוהה ביותר בו, מון קולופו (mont Kolofau), נמצאת בגובה 417 מטר מעל פני הים. האי מוקף חלקית בשונית אלמוגים, מה שהופך את האי לאטול מוגבה. הנקודה הדרומית של האי, פואנט אפאגה (pointe Afaga), היא הנקודה הרחוקה ביותר מפריז בכל הטריטוריות של צרפת (16,252 ק"מ). בעבר האי היה מיושב אך במאה ה-18 אוכלוסיית האי כמעט ונכחדה. קיימות מספר השערות להכחדת אוכלוסיית האי: או בגלל הוריקן שהשמיד את היבול ולכן תושבי האי השכן פוטונה, שהיו קניבלים, אכלו את תושבי האי סמוך לשנת 1800 או בגלל הגירה של תושבי האי עקב מחסור במי שתייה זמינים. היום גר באי רק תושב קבע אחד בכפר אלופיטאי. מלבד תושב הקבע, לחלק מהמשפחות שגרות בדרום פוטונה (שרחוק רק 2 ק"מ) יש שדות באי והם מגיעות לעבד אותם ולקטוף את התוצרת מספר פעמים בשבוע. מדיה וקבצים בנושא אלופי בוויקישיתוף מפקד האוכלוסין ב-2018 מאתר INSEE Pacific Islands Vol.3 (western Pacific) עמוד 294 Wallis & Futuna Business Law Handbook: Strategic Information and Laws עמוד 39
אליזבטה, נסיכת סבויה

אליזבטה, נסיכת סבויה (באיטלקית: Elisabetta di Savoia-Carignano; ‏13 באפריל 1800 - 25 בדצמבר 1856), הייתה אחותו של קרלו אלברטו, מלך סרדיניה וחמותו של ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה. אליזבטה נולדה ב-13 באפריל 1800 בפריז, לקרלו אמנואלה, נסיך קריניאנו ולמריה כריסטינה, נסיכת סקסוניה, בתם של קרל מסקסוניה, דוכס קורלנד ופרנצישקה צורבין קרסינסקה. ב-28 במאי 1820 התחתנה אליזבטה בפראג עם ריינר יוזף, ארכידוכס אוסטריה, בנו של לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ממנו היו לה 8 ילדים. בעלה כיהן כמשנה למלך בממלכת לומברדיה-ונציה, ומשום כך התגוררה המשפחה במילאנו. במהלך מהפכות אביב העמים איבד בעלה את השליטה באיטליה, ומשום כך עברה המשפחה להתגורר באוסטריה. ב-25 בדצמבר 1856 מתה אליזבטה בבוצן, כתוצאה משחפת. ב-28 במאי 1820 התחתנה אליזבטה עם ריינר יוזף, ארכידוכס אוסטריה, בנו של לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ממנו היו לה 8 ילדים: מריה קרולינה מאוסטריה (1821–1844) אדלייד מאוסטריה (1822–1855), התחתנה עם ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה לאופולד לודוויג, ארכידוכס אוסטריה (1823–1898) ארנסט, ארכידוכס אוסטריה (1824–1899) זיגיסמונד לאופולד, ארכידוכס אוסטריה (1826–1891) ריינר פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה (1827–1913) היינריך אנטון, ארכידוכס אוסטריה (1828–1891) מקסימיליאן קרל, ארכידוכס אוסטריה (1830–1839). מדיה וקבצים בנושא אליזבטה, נסיכת סבויה בוויקישיתוף אליזבטה, נסיכת סבויה, באתר "Find a Grave" (באנגלית)