laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
רוזנות מרמורש

רוזנות מרמורש הייתה מחוז בממלכת הונגריה. (רומנית: Maramureş; רוסית: Мараморош / Maramorosh, Мараморыш / Maramorŷsh; אוקראינית: Мармарощина / Marmaroshchyna, Мараморщина / Maramorshchyna; לטינית: Marmatia) עד סוף מלחמת העולם הראשונה רוזנות מרמורש הייתה מחוז בממלכת הונגריה, שבעצמה היוותה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית. המחוז גבל עם המחוזות הונגרים (באותה תקופה) Bereg, Ugocsa, Sătmar, Solnoc-Dăbâca, Bistriţa-Năsăud. המחוז כלל קטע מהרי הקרפטים ודרך המחוז זרם הנהר טיסה. לאחר מלחמת העולם הראשונה הרוזנות חולקה בין רומניה ובין צ'כוסלובקיה והייתה חלק מהן בתקופה שבין מלחמות העולם. לאחר הסכם מינכן, שחילק את צ'כוסלובקיה ותכתיב וינה, שהעביר את צפון טרנסילבניה להונגריה, אוחד המחוז מחדש תחת ריבונות הונגרית. בסיום מלחמת העולם השנייה חולק מחדש, החלק, שהיה רומני בין המלחמות, הושב לרומניה, והחלק שהיה צ'כוסלובקי עבר לריבונות אוקראינית במסגרת ברית המועצות. מחוז מרמורש ברומניה הוא היום חלק מחבל טרנסילבניה, החלק הצפוני של מרמורש נשאר בריבונות אוקראינה לאחר התפרקות ברית המועצות ומהווה את חלקו המזרחי של מחוז זקרפטיה. מרמורש (חבל ארץ) מרמורש (מחוז) מדיה וקבצים בנושא רוזנות מרמורש בוויקישיתוף
ואנג מאנג, קיסר סין

הרפובליקה העממית של סין זהו שם סיני; שם המשפחה הוא ואנג. וָאנְג מָאנְג היה קיסר סין בשנים 9–23 לספירה, מכונה גם בשם הקיסר גונב הכס. הוא היה הקיסר היחיד של שושלת שין (המילה "שין" משמעותה "חדש"), ותקופת שלטונו היוותה חיץ בין שושלת האן המערבית לשושלת האן המזרחית. כחסיד של קונפוציוס, הוא ביצע רפורמה בכלכלה ובבעלות על אדמות הקיסרות, דבר שקומם עליו את בעלי האדמות הגדולים, העשירים ובני המעמד הגבוה, והוא נהרג במרידות שגברו ברחבי סין. ואנג מאנג היה אחיין חורג מצד אביו של הקיסרית וָאנְג גֶ'ן גוּן. למרות השיוך הרם הוא נשא בתפקידים שוליים עד שנת 16 לפני הספירה, אז מונה לאציל. בשנת 8 לפני הספירה, מונה ואנג לעוצר של הקיסר צֶ'נְג. לאחר מותו של צ'נְג בשנת 7-6 לפני הספירה עברה הקיסרות לקיסר אָי דִי, וכתוצאה מכך סיים ואנג את תפקידו כעוצר. לאחר מות הקיסר אָי דִי בשנת 1 לפני הספירה, מונה ואנג לעוצר של הקיסר פִּינְג. בשנת 2 לספירה, הוא חיתן את ביתו עם הקיסר פינג, ובכך נטל את התואר "הדוכס של האן". לאחר מות פינג בשנת 6 לספירה, בחר ואנג לתועלתו האישית בקיסר ז'וּדְזְה שנולד שנה קודם לכן, ואז החל בצעדים לנטילת השלטון, בטענה ששושלת האן לא זוכה למנדט השמיים. ואנג עלה לשלטון בינואר בשנת 9 לספירה. לאחר שנים של פולחן אישיות בתקופת היותו עוצר, יצר ואנג לעצמו תדמית של מנהל מוכשר, ולכן עלייתו לשלטון נראתה באור חיובי בתחילה. ואנג החל לבצע תוכנית רפורמה בהחזקת האדמות. הוא חילק קרקעות של בעלי אדמות גדולים שסיכנו בעושרם את הקיסר, לאיכרים, למשלמי המיסים ולבעלי המעמד הנמוך. בנוסף הלאים ואנג את הזהב והנפיק כסף חדש. צעדים אלו גרמו למורת רוח והתמרדות של המעמד הגבוה, הסוחרים ובעלי הקרקעות. בלחץ האצולה הוא נאלץ לחזור בו בשנת 12 ולבטל חלק מהצעדים. במהלך השנים הממשלה הפכה למושחתת ומשותקת, והניתוק שלה מהעם הגביר את התסיסה נגד הקיסר. בנוסף, בשנים שלפני שלטונו, ובשנות שלטונו שינה הנהר הצהוב כמה פעמים את מסלולו (בעיקר בשנים 2, 5 ו-11 לספירה) תוך שהוא גורם לשיטפונות ומגפות ברחבי סין. איכרים ותושבים אחרים נעקרו ממקומם, ואט אט הצטרפו למורדים בקיסר תוך יצירת צבא מורדים גדול. בתוך כך נוצרו לואנג גם חזיתות מבחוץ. הוא נהג ביהירות וגסות כלפי מלכים של מדינות שכנות ובכך קנה לו אויבים. מדובר בשבטים מונגולים מצפון מערב, שבטים מדרום מערב, שבטים קוריאנים מצפון מזרח, ושבטים שישבו על דרך המשי לאסיה המרכזית. הטעות של ואנג הייתה יצירת החזיתות מחוץ לקיסרות, שהביאה אותו לרכז את צבאו בעיקר מולן, במקום להתרכז בדיכוי המרידות שפשטו בכל רחבי הקיסרות. רק בשנת 22 שם לב ואנג שהבעיה הראשית שלו היא בעיית הפנים. באיחור רב הוא שלח את צבאו לרחבי הקיסרות ללחום במורדים. לאחר הצלחות מועטות בקרבות וחיסול ריכוזי מורדים גדולים בקרבות במהלך השנים 23-22, הותש צבאו של הקיסר וניגף מול המורדים הנחושים. באוקטובר שנת 23 צרו המורדים על ארמונו של ואנג אשר התבצר עם אלף מאנשיו במקום. ואנג נהרג בקרב ב-6 באוקטובר שנת 23, בגיל 68. בתום הקרב הושחתה גופתו של ואנג, וראשו נכרת ונלקח לבירת האן וואן-צאנג, שם נתלה על חומת העיר. בשנת 5 לפנה"ס, כשבנו וָאנְג חְווֹ רצח משרת, הוא ציווה עליו לבצע התאבדות. בזמן קיסרותו, היו לואנג שני בנים חיים מתוך 9 בנים ובנות. הבוגר לא היה כשיר להנהגה, ולכן הוא בחר בצעיר וָאנְג לִין כיורשו, והעניק לו הכשרה. מדיה וקבצים בנושא ואנג מאנג, קיסר סין בוויקישיתוף ואנג מאנג, קיסר סין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
עציון (פירושונים)

האם התכוונתם ל... גוש עציון – קבוצה של יישובים יהודיים בין בית לחם ובין חברון. מועצה אזורית גוש עציון – מועצה אזורית הכוללת את יישובי גוש עציון צומת גוש עציון – אחד הצמתים החשובים ביהודה חטיבת עציון – חטיבה מרחבית של צה"ל שתפקידה להגן על אזור גוש עציון כפר עציון – קיבוץ דתי בית עדות למורשת גוש עציון – מוזיאון לתולדות ההתיישבות בגוש עציון בית ספר שדה כפר עציון ישיבת הר עציון – ישיבת הסדר השוכנת באלון שבות שבגוש עציון עציון פרסי – עץ ממשפחת הסלקיים. אתרים ניר עציון – מושב שיתופי ליד עתלית ישיבת אור עציון – ישיבת הסדר וישיבה גבוהה השוכנת ביישוב מרכז שפירא עציון גבר – עיר קדומה סמוך לאילת בסיס עציון – בסיס עבר של חיל האוויר הישראלי בחצי האי סיני עציון (אולפן) – אולפן ללימוד עברית בירושלים אישים גדעון עציון – איש צבא ישראלי יהושע עציון – מוזיקאי וחוקר מקרא ישראלי יהודה עציון – מחברי המחתרת היהודית יצחק רפאל עציון – איש חינוך ופעיל ציבור בתנועת "המזרחי", חתן פרס ישראל לחינוך. שמואל צבי הולצמן – איש עסקים שעברת את שמו לעציון. על שמו כפר עציון.
אור שמח

האם התכוונתם ל... אור שמח (ספר) – ספרו של הרב מאיר שמחה הכהן על הרמב"ם. ישיבת אור שמח – ישיבה לחוזרים בתשובה שבסיסה בירושלים. ישיבת אור שמח (מונסי) (אנ')
קלר

קלר (ביידיש: קעלער. בגרמנית: Keller או גם Köhler) הוא שם משפחה שמקורו ביידיש ובגרמנית ומשמעותו מרתף (הראשון) או מבער פחמים (השני). האם התכוונתם ל... הרב ד"ר אהרן קלר - רבה של נהריה בנימין קלאר – חוקר הלשון והספרות העברית, מהדיר ומתרגם, מחללי שיירת הדסה גוטפריד קלר – סופר ומשורר שווייצרי דיאנה סילברמן-קלר – ראש בית הספר ללימודים רב-תחומיים במכללת בית ברל, יוזמת ומפתחת התוכנית הראשונה לתכנון ופיתוח משחקי מחשב בישראל הורסט קלר – הנשיא התשיעי של גרמניה הלגה קלר – פסלת וקולנוענית ישראלית הלן קלר – סופרת ופעילה חברתית אמריקאית, שנודעה בזכות התמודדותה במגבלותיה בהיותה חירשת-עיוורת וולפגנג קלר – פסיכולוג גרמני, אחד משלושת המייסדים של שיטת הגשטלט חנה קלר – נציבת קבילות שוטרים וסוהרים, לשעבר היועצת המשפטית של המשרד לביטחון הפנים מל קלר – מוזיקאי ג'אז וממובילי הזרם בישראל בשנות ה-50 וה-70 נתן קלר – פרופסור לקומבינטוריקה הסתברותית וקריפטוגרפיה באוניברסיטת בר-אילן צבי טיבריו קלר – צלם, חוקר תרבות ואיש חינוך ישראלי קייסי קלר – שוער אמריקאי ריקי קלר – שם העט של הסופר ראובן קריץ רנה קלר – במאי ותסריטאי צרפתי שיבי קלר – יוצר וזמר ישראלי תומאס קלר – שף, מסעדן וסופר אמריקאי תומאס קלר (חותר) – חותר שווייצרי רפאל קלר – במאי תסריטאי וחשמלאי ישראלי אחר: בית קלר – בית טמפלרי במרכז הכרמל בית הלן קלר – מרכזה של אגודת החרשים בישראל מדליית תומאס קלר – מדליה הניתנת על ידי פדרציית החתירה הבינלאומית (FISA) על קריירה יוצאת דופן בענף ספורט החתירה קלייר קהלר
פוטנציאל

האם התכוונתם ל... פוטנציאל (בעברית: יוֹכְלָה) – היכולת, הכוח או האפשרות הטמונים בדבר מה או במישהו למימוש דבר מה או להפעלתו, אך טרם יצאו אל הפועל. בפיזיקה אנרגיה פוטנציאלית – אנרגיה האצורה בגוף כלשהו כתוצאה מכוח הפועל עליו פוטנציאל חשמלי – באלקטרוסטטיקה, הפוטנציאל החשמלי (מסומן לרוב ב-   ϕ {\displaystyle \ \phi } או ב- φ {\displaystyle \varphi } ) הוא האנרגיה הפוטנציאלית החשמלית של מטען בוחן בגודל יחידת מטען אחת. פוטנציאל מעוכב פוטנציאל מים – פוטנציאל האנרגיה של מים פוטנציאל מגנטי – יישום השימוש המתמטי ב-פוטנציאל וקטורי בתחום המגנטיות על-מנת לחשב את השדה המגנטי בעזרת המשוואה הווקטורית: B → = ∇ → × A → {\displaystyle {\vec {B}}={\vec {\nabla }}\times {\vec {A}}} . פוטנציאל לנארד-ג'ונס – ביטוי המתאר את האינטראקציה בין אטומים או מולקולות נייטרלים בסריג פוטנציאל אפקטיבי (אנרגיה פוטנציאלית אפקטיבית) – במכניקה, ביטוי מתמטי המאפשר להעביר בעיה רב ממדית למימד אחד, על ידי שימוש בתכונות שימור של מערכות פיזיקליות, בפרט שימור תנע זוויתי ואנרגיה פוטנציאל גרעיני – המשיכה החשמלית של הגרעין. פוטנציאלים תרמודינמיים – סדרה של גדלים פיזיקאליים בעלי ממדים של אנרגיה שמשמשים לתיאור מערכות תרמודינמיות בתנאים שונים, בהתאם לזהות המשתנים הנשלטים של המערכת פוטנציאל גראנד קנוני – פוטנציאל תרמודינמי המאפיין מערכת המצומדת לאמבט חום ואמבט חלקיקים פוטנציאל כימי (מסומן בדרך כלל באות   μ {\displaystyle \ \mu } ) – כמות האנרגיה שיש להשקיע על מנת להוסיף חלקיק למערכת קיימת זרימה פוטנציאלית – תיאור שדה המהירות כגרדיאנט של פונקציה סקלרית המתארת את פוטנציאל המהירות. בור פוטנציאל – אזור סביב מינימום מקומי של אנרגיה פוטנציאלית בור פוטנציאל אינסופי – דימוי בפיזיקה קוונטית למצב קוונטי של חלקיק בקופסה בעלת פוטנציאל אינסופי בדפנות במתמטיקה פוטנציאל סקלרי – מושג יסודי באנליזה וקטורית פוטנציאל וקטורי – בפיזיקה, שדה וקטורי, המסומן לרוב A → {\displaystyle {\vec {A}}} , ממנו ניתן לקבל את השדה המגנטי B → {\displaystyle {\vec {B}}} על ידי אופרטור ה"רוטור" B → = ∇ → × A → {\displaystyle {\vec {B}}={\vec {\nabla }}\times {\vec {A}}} בתחומים אחרים דחף עצבי (פוטנציאל פעולה) – דחף המתרחש כאשר תא עצב מקבל גירוי כימי או חשמלי מתא עצב שכן, ושינוי המתח בו כתוצאה מהגירוי גבוה מסף מסוים יכולת – פוטנציאל כדרך דיבור שמשמעותה כי "קיימת יכולת, הכוח או האפשרות הטמונים בדבר מה או במישהו למימוש דבר מה או להפעלתו, אך טרם יצאו מן הכוח אל הפועל.". יָכְלָה (פוטנציאל), באתר האקדמיה ללשון העברית, ‏20 במרץ 2019
טמיסטוקלה סולרה

טמיסטוקלה סולרה (באיטלקית: Temistocle Solera, ‏25 בדצמבר 1815 - 21 באפריל 1878) היה מלחין אופרה ולבריתן. הוא כתב מספר ליבריות עבור ג'וזפה ורדי, בהן הליברית לאופרה "נבוקו". Ildegonda משנת 1840 Il contadino d'Agleiate, משנת 1841 (עובדה מחדש בשם La fanciulla di Castelguelfo בשנת 1842) Genio e sventura, משנת 1843 La hermana de palayo משנת 1843 "אוברטו, המרקיז מסן בוניפצ'ו" (ג'וזפה ורדי 1839) "גליאוטו מנפרדי" (הרמן; 1842) נבוקו (ורדי, 1842) "הלומברדים" (ורדי, 1843) "ג'ובאנה ד'ארקו" ("ז'אן ד'ארק") (ורדי, 1845) "אטילה" (ורדי, 1846) "כיבוש גראנאטה" (אריאטה, אמילין, 1850) "הנערה מאסטוריה" (ב. זקי, 1856) "סורדלו" (א. בוצי, 1856) "פרגולזה" (סטאפנו רונקטי-מונטוורדי, 1857) "וסקונצ'לו" (א. וילאניס, 1858) "ליל חג" (א. וילאניס, 1859) ל'אספירציונה" (אקילה פרי, 1861) "זיליה" (גספאר וילאטה, 1877) נון סולו ורדי אופרה איטלקית מדיה וקבצים בנושא טמיסטוקלה סולרה בוויקישיתוף טמיסטוקלה סולרה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) טמיסטוקלה סולרה, באתר MusicBrainz (באנגלית) טמיסטוקלה סולרה, באתר Discogs (באנגלית) OperaGlass ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פרנצ'סקו מריה פיאבה

פרנצ'סקו מריה פיאבה (באיטלקית: Francesco Maria Piave, ‏18 במאי 1810 - 5 במרץ 1876) היה לבריתן איטלקי, ידידו הוותיק של ורדי ושותף ליצירתו. כמו ורדי, גם פיאבה היה פטריוט איטלקי נלהב, ובשנת 1848, בתקופת אביב העמים, כשגייסותיו האוסטריים של יוזף רדצקי פון רדץ נסוגו ממילאנו, שלח ורדי מכתב אל "האזרח פיאבה" בוונציה. פיאבה נולד באי מוראנו שבלאגונה של ונציה, בתקופת מלכותו קצרת הימים של נפוליאון באיטליה. הוא הלך בעקבות סלבטורה קאמאראנו כלבריתן העיקרי של ורדי באמצע הקריירה של המלחין. פיאבה כתב את הלברית לאופרות של ורדי "ארנאני" (1844), "שני הפוסקארים" (1844), "אטילה" (1846), "מקבת'" (1847), "שודד הים" (1848), "סטיפליו" (1850), "ריגולטו" (1851), "לה טרוויאטה" (1853), "סימון בוקאנגרה" (1857) ו"כוחו של גורל" (1862). פיאבה היה אמור להכין גם את הלברית ל"אאידה", שאת ההזמנה לכתיבתה קיבל ורדי ב-1870, אלמלא פקד אותו אירוע מוחי ששלל ממנו את יכולת הכתיבה. פיאבה כתב לבריות, הזכורות פחות, גם לג'ובאני פאצ'יני, סבריו מרקאדנטה, פדריקו ריקי ואפילו לברית אחת למייקל באלף. פיאבה מת במילאנו בשנת 1876, בן 65, ונקבר שם בצ'ימיטרו מונומנטלה. נון סולו ורדי מדיה וקבצים בנושא פרנצ'סקו מריה פיאבה בוויקישיתוף פרנצ'סקו מריה פיאבה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) פרנצ'סקו מריה פיאבה, באתר AllMusic (באנגלית) פרנצ'סקו מריה פיאבה, באתר MusicBrainz (באנגלית) פרנצ'סקו מריה פיאבה, באתר Discogs (באנגלית) פרנצ'סקו מריה פיאבה, באתר DNCI פרנצ'סקו מריה פיאבה, באתר "Find a Grave" (באנגלית) פרנצ'סקו מריה פיוה (1810-1876), דף שער בספרייה הלאומית Complete List of Piave's librettos
ויטה גורביץ

ויטה גורביץ (נולדה ב-30 בדצמבר 1976) היא מנצחת מקהלות וזמרת ישראלית, וכן מייסדת ומנהלת מוזיקלית של מקהלת "ניצן". גורביץ נולדה בשם ויטה סברדלוב ב-1976 בקייב שבאוקראינה (ברית המועצות) ועלתה לישראל ב-1991. ויטה החלה את דרכה בתחום פיתוח קול בקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה תל אביב כתלמידתה של חנה לויטן, ובמקהלת בת קול. את שירותה הצבאי עשתה כמוזיקאית מצטיינת בהרכב הווקאלי של צה"ל. ויטה גורביץ למדה לתואר ראשון בניצוח תזמורת אצל יבגני צירלין ובזמרה קלאסית אצל רובין וויזל-קפסוטו, ולתואר שני בניצוח מקהלות, אצל סטנלי ספרבר, שני התארים מן האקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים. כזמרת השתלמה בסדנאות ובכיתות אמן רבות, ביניהן הסדנאות למוזיקה עתיקה (בהנחיתן של ג'יל פלדמן וננסי ארג'נטה), סדנת מוזיקה בת זמננו (אליזבט ניימן (מצו סופרן) וז'ולט נאג'), סדנה בינלאומית למוזיקה מגטו טרזיינשטט (פרופסור אמילי ברנדסון), וכן בכיתות אמן של מרים מלצר, הילדה צאדק ועוד. בשנת 2003 ייסדה את מקהלת "ניצן" - המקהלה היצוגית של הקונסרבטוריון בנתניה ומאז היא משמשת מנצחת ומנהלת מוזיקלית של המקהלה. בחמש השנים האחרונות שרה המקהלה בעשרות הופעות שהבולטות בהן - כנסי מקהלות ארציים, שלוש הפקות של האופרה הישראלית החדשה "שיקוי אהבה" מאת גאטנו דוניצטי תחת שרביטו של דוד זבה וסימפונט רעננה, וביצוע של "עשן ואפר" מאת דניאל עקיבא (טקסטים של אבנר פרץ) בפסטיבל הגיטרות הבינלאומי תחת שרביטו של דורון סלומון עם תזמורת "הסינפונייטה הישראלית באר שבע" וקרן הדר כסולנית. נוסף להיותה מנצחת מקהלת ניצן, ויטה היא ראש המחלקה הווקאלית בקונסרבטוריון בנתניה ומורה לפיתוח קול. בעבר ויטה עבדה כמנצחת משנה במקהלת מורן ו"אנסמבל זמרי מורן" בבית יצחק. במסגרת עבודתה במקהלת מורן הייתה מעורבת בפרויקטים בולטים, ביניהם הפקת האופרה "צחוק של עכברוש" מאת אלה מילך-שריף על פי ספרה של נאוה סמל (התיאטרון הקאמרי הישראלי) שהוצגה ביותר מ-60 הופעות בישראל ומחוצה לה, האופרה המקורית מאת אייל באט "העכבר המעופף", אשר בוצעה השנה בהיכל התרבות בתל אביב עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, אלה לצד פרויקטים רבים נוספים בהם היה לויטה חלק חשוב בהכנת המקהלה להופעות, פסטיבלי מוזיקה ותחרויות בישראל ומחוצה לה. כמו כן ויטה שימשה בעבר מנצחת מקהלת "חן" - המקהלה הייצוגית של אולפן עקיבא (נתניה) מנצחת משנה במקהלת אנקור בירושלים. בשנים 1998–2003 שרה בהרכב הקאמרי "אנסמבל זמרי מורן" (בית יצחק) בניצוחה של נעמי פארן, איתו הופיעה בפסטיבלים ותחרויות ברחבי העולם (גרמניה, ספרד, הונג קונג, סין, יפן, ארצות הברית וקנדה). כסולנית הופיעה תחת שרביטם של נעמי פארן, סטנלי ספרבר, מנחם נבנהויז ומנדי רודן. ויטה מנהלת מקהלה נוספת בשם "מקהלת פנטזיה" בקונסרבטוריון נווה-שרת ת"א. ויטה היא זוכת קרן שרת (קרן התרבות אמריקה-ישראל) בניצוח תזמורת ומקהלה בין השנים 1999–2005. כזמרת זכתה בפרס ראשון בתחרות זמרה בינלאומית ב-Kathaumixw (Canada), 2000 (תחת שם נעוריה - ויטה סברדלוב). אתר הבית של מקהלת מורן אתר הבית של בית הספר עירוני א', ת"א תחרות זמרה בינלאומית קטמיו, קנדה קטע מהופעת מקהלת ניצן עם תזמורת באר שבע תחת שרביטו של דורון סולומון שיחה עם גב' ויטה גורביץ תוכניה של קונצרט הסיום של פסטיבל הגיטרות הבינלאומי, 2008
מורן אייזנשטיין

מורן אייזנשטיין (נולדה ב-24 בינואר 1978) היא דוגמנית ומנחת טלוויזיה ישראלית. אייזנשטיין נולדה וגדלה בחיפה. אביה מת מטביעה כשהייתה בת 14. הפריצה הגדולה של אייזנשטיין הייתה ב-1999 בפרסומת לנטוויז'ן עם הסלוגן הפרובוקטיבי "ואם ביום שלישי לא בא לי?". בנוסף היא כיכבה בפרסומות שונות בטלוויזיה, בעיתונים ובשלטי חוצות, ודגמנה בתצוגות אופנה ובקטלוגים שונים. הנחתה את התוכנית "Y בלילה" בערוץ YTV ב-yes. ב-2003 שיחקה בתפקיד עצמה בתוכנית הטלוויזיה "המופע של סטיב". שיחקה בסדרה "השיר שלנו" ב-yes בתפקיד עצמה לצד גיא זוארץ, התארחה באחד מפרקי העונה הרביעית של הסדרה "שמש"' וב-1999 השתתפה בפרק בסדרה הקומית "פאזל" (פרק 4, עונה 1). השתתפה במחזמר לילדים "מסביב לעולם ב-80 שירים" וגם השתתפה בהפיג'מות וב״החיים זה לא הכל ״ בתפקיד אורח ובהצגת הבידור "החשפנית". ב-2005 הוציאה אייזנשטיין את הסינגל "ימים לבנים", המספר את סיפור מותו של אביה שנפטר כשהייתה בת 14, אותו היא כתבה לאחר מותו. ב-2006 החליפה את מירי בוהדנה בהצגה "אני פה בגלל אשתי". ב-2007 השתתפה בסרט "נימפות בערפל". ב-2010 הוציאה גרסה מחודשת לשיר "הבל החן שקר היופי" מאת חיים צינוביץ' (בתור "השרוף"), כדי לקדם את ההצגה שלה "או אני או הקזינו". ב-2015 השיקה קלטת ילדים בה היא מופיעה בדמות מורני האלופה. ניהלה במשך שנתיים מערכת זוגית מתוקשרת עם הזמר חיים צינוביץ'. במאי 2010 נישאה לסוכן הטלנטים שלה, ינאי רטפן, ולהם שלושה ילדים. ב-2015 השניים התגרשו. באוגוסט 2018 נישאה בשנית לאיש העסקים דני מרקוביץ, לאחר מערכת יחסים של שנה. ביוני 2020 השניים התגרשו. אייזנשטיין מתגוררת במושב אביחיל. מורן אייזנשטיין, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אתר אימוש של מורן אייזנשטיין ערן סויסה, "אני ממש לא זמרת": ריאיון עם מורן אייזנשטיין, באתר nrg‏, 12 באוקטובר 2010 בני יזרעאל, הכל בא לה: מורן אייזנשטיין, הילדה היפה מחיפה, בדרך לברודווי, באתר nrg‏, 28 בדצמבר 2010 אורלי מירקין, ‏מורן אייזנשטיין: "פתאום הבנתי שאני לא יכולה להשתמש יותר במיניות שלי", באתר ‏מאקו‏, 27 במאי 2013 ניר וולף, רצו אותי רק כסמל סקס, באתר ישראל היום, 20 בדצמבר 2013 מיקי לוין, ‏מורן החדשה: מורן אייזנשטיין מוציאה את כל הרגשות החוצה. ראיון, באתר מעריב אונליין, 23 במאי 2015 ערן סויסה, תורת היחסים של אייזנשטיין, באתר ישראל היום, 17 במרץ 2016 טליה לוין, ‏מורן אייזנשטיין: "הספיק לי להיות הפרובוקטיבית והסקסית. עזבתי בשיא התהילה", באתר מעריב אונליין, 23 בדצמבר 2018 ערן סויסה, "אני ממש לא זמרת": ריאיון עם מורן אייזנשטיין, nrg מעריב, 12 באוקטובר 2010 יוני פרוים, סיבוב שני: מורן אייזנשטיין התחתנה מחדש, במדור "פנאי פלוס" באתר ynet‏, 10 באוגוסט 2018 יפעת הללי אברהם, ‏מורן אייזנשטיין ודני מרקוביץ' מתגרשים, באתר ‏מאקו‏, 28 ביוני 2020 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מקהלת ניצן

מקהלת ניצן היא המקהלה הייצוגית של הקונסרבטוריון העירוני, נתניה. המקהלה נוסדה בשנת 2003 על ידי המנצחת ויטה גורביץ. כיום היא מונה כ־35 ילדים בגילאי 12 עד 18. המקהלה מרבה להופיע בקונצרטים ובטקסים ומאז היווסדה מיצגת בקביעות את נתניה. בחמש השנים האחרונות שרה המקהלה בעשרות הופעות שהבולטות בהן - כנסי מקהלות ארציים, שלוש הפקות של האופרה הישראלית החדשה, "שיקוי אהבה" מאת דוניצטי עם סימפונט רעננה בניצוח דוד זבה, וביצוע של "עשן ואפר" מאת דניאל עקיבא (טקסטים של אבנר פרץ) בפסטיבל הגיטרות הבינלאומי עם הסינפונייטה הישראלית באר שבע בניצוחו של דורון סלומון ועם קרן הדר כסולנית. בשנת 2010 אירחה המקהלה את הזמר דוד ד'אור בגאלה קונצרט שהתקיים במסגרת הפסטיבל "עיר פוגשת מוזיקה" בנתניה. באותה השנה המקהלה קיימה מסע הופעות מוצלח בגרמניה במסגרת ברית ערים נתניה-גיסן. רפרטואר המקהלה כולל יצירות קלאסיות, במגוון של שפות (גרמנית, הונגרית, אנגלית, רוסית) ויצירות ישראליות של מלחינים כמו דניאל עקיבא, אלה מילך-שריף ועוד. כמו כן רפרטואר המקהלה כולל יצירות שנכתבו במיוחד עבורה - "בעקבות הים" של המלחין הישראלי הצעיר עמית ויינר למילים של נתן יונתן ו-"כמו בלון" של המלחינה סופיה גלמן-קיש למילים של יעקב ברזילאי. נוסף לכך כולל רפרטואר המקהלה שירים ישראלים אמנותיים וחומר לועזי מגוון. במקהלה שני הרכבים - המקהלה הבוגרת (בני 12-18) והמקהלה הצעירה (7-11). המקהלה הצעירה נוסדה בשנת 2007 ומשמשת כעתודה למקהלה הבוגרת. חברי המקהלה הם תלמידי הקונסרבטוריון בנתניה. בנוסף להשתתפותם במקהלה הם מקבלים בקונסרבטוריון חינוך מוזיקלי רחב - שיעורי פיתוח קול (חלקם הגדול ניגשים לבחינות הבגרות בזמרה) ותורת המוזיקה.
סלבטורה קמאראנו

סלבטורה קמאראנו (באיטלקית: Salvatore Cammarano; ‏19 במרץ 1801 בנאפולי – 17 ביולי 1852 בנאפולי) היה לבריתן ומחזאי איטלקי פורה שנודע ביותר, כנראה, בטקסט שכתב ל"לוצ'יה די למרמור" ב-(1835) בשביל גאטנו דוניצטי. עוד כתב לדוניצטי את הלבריות ל-L'assedio di Calais ו- Belisario, שתיהן משנת 1836, Pia de' Tolomei ו- Roberto Devereux, שתיהן ב-1837, Maria de Rudenz ו-Poliuto משנת 1838, ו-Maria di Rohan בשנת 1843. בשביל ג'וזפה פרסיאני כתב את Ines de Castro לורדי כתב את "אלזירה" (1845), "קרב לניינו" (1849) ולואיזה מילר (1849), וכן כתב יחד עם לאונה אמנואלה ברדארה את הלברית של "הטרובדור" ב-1835. קמאראנו גם התחיל בכתיבת הלברית לאופרה על פי "המלך ליר" מאת שייקספיר, אך מת לפני שהשלים את המלאכה (עם זאת, הוא השאיר אחריו סצנריו מפורט). 1834 "לה ספוזה" (אגיסטו ויניוצי) 1835 "אינז דה קסטרו" (ג'וזפה פרסיאני), יחד עם ג'וזפה עמנואלה בידרה - על סיפורה הטראגי של אינש דה קסטרו "און מטרימוניו פר ראג'ונה" (ג'וזפה סטראפה) "לוצ'יה די למרמור" (גאטנו דוניצטי) 1836 "בליסאריו" (דוניצטי) "ל'אסדיו די קאלה" (דוניצטי) "יופמיו די מסינה" (פרסיאני), על פי לברית מקורית של פליצ'ה רומאני 1837 "פיה דה טולומאי" (דוניצטי) "רוברטו דברו" (דוניצטי) 1838 "מריה דה רודנץ" (דוניצטי) "פוליוטו" (דוניצטי), הצגת בכורה 1848 "אלנה דה פלטרה" (סבריו מרקאדנטה) 1839 "השרלטנים" (לואיג'י קמאראנו) "הרוזן מקאלה" (ג'וזפה לילו) 1840 "כריסטינה די סווציה" (אלסנדרו ניני) "סאפפו" (ג'ובאני פאצ'יני) "הווסטאליות" (מרקאדנטה) 1841 "לואיג'י רולה" (פדריקו ריצ'י) 1842 "איל פרוסקריטי" (מרקאדנטה) "לה פידנזאטה קורסה (ג'ובאני פאצ'יני) 1843 "מריה די רוהאן" (דוניצטי) "איל רג'נטה" (מרקנדנטה) "אסטר ד'נגאדי" (אקילה פרי) "איל ראוודימנטו" (לואיג'י קמאראנו) 1845 "בונדלמונטה" (פאצ'יני) "אלזירה" (ג'וזפה ורדי) "איל ואצ'לו דה גאמה" (מרקאדנטה) "סטלה די נאפולי" (פאצ'יני) 1846 "אוראצי אה קורצ'י" (מרקאדנטה) 1847 "מרופה" (פאצ'יני) "אלאונורה דורי (וינצ'נצו באטיסטה) 1849 "קרב לניאנו" (ורדי) לואיזה מילר (ורדי) 1850 "וירג'יניה" (מרקאדנטה), הצגת בכורה 1866 "אין עשן בלי אש" (לואיג'י קמאראנו) 1851 "מלווינה די סקוציה" (פאצ'יני) "פולקו ד'ארל" (ניקולא דה ג'וזה) "מדיאה" (מרקנדנטה), על פי לברית מקורית מאת פליצ'ה רומאני 1853 הטרובדור (ורדי) The Oxford Dictionary of Opera, by John Warrack and Ewan West (1992), 782 pages, ISBN 0-19-869164-5 The Italian Romantic Libretto: A Study of Salvadore Cammarano, by J Black, Edinburgh 1984 Opera at Stanford University "מילון אוקספורד לאופרה", מאת ג'ון ואראק ואיוואן וסט (1992). "הליברטו האיטלקי הרומנטי: חקר סלבטורה קמאראנו" מאת ג'. בלק, אדינבורו 1984 מדיה וקבצים בנושא סלבטורה קמאראנו בוויקישיתוף סלבטורה קמאראנו, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) סלבטורה קמאראנו, באתר AllMovie (באנגלית) סלבטורה קמאראנו, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) סלבטורה קמאראנו, באתר ספוטיפיי סלבטורה קמאראנו, באתר Last.fm (באנגלית) סלבטורה קמאראנו, באתר AllMusic (באנגלית) סלבטורה קמאראנו, באתר MusicBrainz (באנגלית) סלבטורה קמאראנו, באתר Discogs (באנגלית) סלבטורה קמרנו (1801-1852), דף שער בספרייה הלאומית
מצת

מַצָּת (בעבר נוקד מַצֵּת. נקרא בלשון הדיבור גם "פלאג") הוא רכיב חשמלי המשולב במערכת ההצתה של מנועי בעירה פנימית. המצת מותקן בראש כל אחד מהצילינדרים שבמנוע, ותפקידו לייצר ניצוץ שיצית את תערובת הדלק והאוויר שבצילינדר, לאחר שנדחסה על ידי הבוכנה. המצת הוא רכיב קרמי הכולל שתי אלקטרודות מתכת מבודדות זו מזו. אחת מהן היא האלקטרודה המרכזית, העוברת לכל אורכו של המצת, והמחוברת לסליל ההצתה ("קויל") או למגנטו והשנייה היא אלקטרודה מוארקת. בתנאים רגילים תערובת הגזים שבצילינדר היא חומר מבודד. מערכת ההצתה מייצרת מתח חשמלי גבוה, המגיע לאלפי וולטים, בין שתי האלקטרודות, הגורם ליינון התערובת, הפיכתה למוליך וליצירת הניצוץ המבוקש, בדומה לברק. הניצוץ מצית את התערובת, הצתה במהלכה נוצרים גזי שרפה, שהתפשטותם גורמת לדחיפת הבוכנה, ולמעשה לשלב ה"עבודה" במחזור פעולת המנוע. מצתים משולבים במנועי שרפה פנימית מסוימים, אך לא במנועי דיזל, בהם ההצתה מתבצעת על ידי דחיסת התערובת בלחץ גבוה, התחממותה לרמות חום גבוהות והבאתה לידי הצתה עצמית. שקע המצית המצוי בתא הנהג במכוניות משמש לחימום המצית החשמלי ברכב, ואין לו כל קשר למצתים שבמנוע. בחלקו העליון של המצת קיים חיבור מתכתי, המתחבר באמצעות תיל מבודד היטב למערכת ההצתה, ממנה מקבל המצת את המתח הדרוש לפעולתו. חלקו המרכזי מורכב מחומר קרמי מבודד העוטף את האלקטרודה המרכזית בה עובר הזרם החשמלי, העוברת לכל אורך המצת. חומר זה, בדרך כלל פורצלן, עמיד בפני טמפרטורות גבוהות. בתחתיתו של המצת, החלק שבתוך תא הבערה, שתי האלקטרודות נמצאות במרווח מזערי זו מזו. במרווח זה נוצר הניצוץ. קיימת חשיבות רבה למרווח בין האלקטרודות, הקובע במידה רבה את עוצמת הניצוץ ואת יעילות עבודת המנוע. מבנהו של המצת מאפשר חום גבוה מספיק לפעולתו, אך לא הגעה לטמפרטורות גבוהות מדי, בהן עלול להיגרם נזק לבידוד או לאלקטרודה. את הפטנטים הראשונים על מצתים רשמו ב-1898 ניקולא טסלה בארצות הברית, ריצ'רד סימס ורוברט בוש בבריטניה, למרות שיש היסטוריונים הטוענים כי המצת הראשון פותח כבר ב-1839. ב-1902 התאפשר לראשונה יישום ההמצאה, כאשר אחד ממהנדסיו של בוש פיתח את מערכת ההצתה ושילב בה מצתים. מדיה וקבצים בנושא מצת בוויקישיתוף מצת, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מַצִּית ומַצָּת באתר האקדמיה ללשון העברית