החיה במערה

החיה במערה (באנגלית: The Beast In The Cave) הוא סיפור קצר מאת הסופר האמריקאי ה.פ. לאבקרפט אשר נכתב בין השנים 1904–1905 כאשר היה הלה בן ארבע עשרה, ופורסם לראשונה ב-1918 בכתב העת המשוטט. הסיפור מגולל את תולדותיו של מטייל המאבד את דרכו במערה עמוקה ואפלה, ולאחר שלפידו נכבה נאלץ להילחם באימה לא ידועה. העלילה נפתחת באנחת ייאוש מבשרת רעות מפיו של מספר אלמוני, המעיד כי הלך לאיבוד במבוך העמוק שבתוככי מערת המאמות'. הוא אינו נתקף בהיסטריה, עם זאת, וטוען כי על אף שמרבית האנשים היו משתוללים באימה במקומו, השנים הרבות שהקדיש מחייו עבור לימודי פילוסופיה סייעו לו לשמור על קור רוח. הרהוריו המשונים חושפים בפני הקוראים אורח מחשבה של רוגע יותר מאשר ייאוש, והמספר טוען כי המערה הקסומה היא ”קבר טוב למות בו בדומה למיטב שיש לכל כנסייה להציע”. אנשים מסוימים עשויים היו לאבד את דעתם תחת אותם התנאים, לדבריו, אך הוא מניח כי יהיה זה הרעב אשר יביא עליו את סופו. בזמן שהלפיד שבידו בוער את להבותיו האחרונות, מתוודה המספר כי האשמה במר גורלו שייכת לו בלבד, היות שאיבד את המטיילים ואת המדריך אליהם חבר בתחילת הדרך, וכעת, לאחר ששוטט לאיטו ברחבי המערה במשך יותר משעה, לא הצליח לשוב על עקבותיו. בעודו בוחן את הנסיבות המדויקות של מותו הקרב, נזכר הלה כי שמע בעבר על קבוצת חולי שחפת אשר החליטה להקים מושבה בתוך המערה הגדולה, במטרה לבוא באורח חיים בריא יותר בידי חשיפה ממושכת לאוויר הנקי, הטמפרטורה האחידה והשקט הדומם של המקום. בניסיון נואש אחרון מתחיל המספר לצעוק בכל הכוח המצוי בגרונו בתקווה שאחד מחברי הקבוצה ישמע את זעקתו ויבוא לעזרתו. להפתעתו הוא שומע קול צעדים קל מתקרב לעברו כעבור מספר רגעים, ובתקווה מחודשת מכין את עצמו לצעוק שוב, אך שמחתו הופכת במהרה לפחד משתק, כאשר נופלת עליו ההבנה שהצעדים אינם אנושיים, וכי הם אינם מגיעים בתדירות של שתי רגליים, אלא של ארבע. מבוהל, עוצר המספר במקומו מתוך מחשבה שאולי בעל החיים או היצור לא יבחין בנוכחותו, ומתחמש באבן הגדולה ביותר שעולה בידו למצוא. כאשר רעש הצעדים מגיע לקרבתו משליך אותה הלה בכל כוחו ופוגע בחיה המסתורית, אשר מתמוטטת ארצה. לאחר שהוא גומר אומר בדעתו להתקרב בכדי לבחון אותה ביתר שאת נשמעים לפתע רעשים מתכתיים, והמספר מבחין באור האבוקה של מדריך הקבוצה אשר הצליח לעלות על עקבותיו. יחדיו מחליטים השניים לבדוק לפשר היצור, אך לתדהמתם חושף אור הלפיד לעיניהם קוף ענק דמוי אדם, בעל פרווה לבנה. המדריך שולף את נשקו מתוך כוונה לירות ביצור, אך כאשר הם הופכים את גווייתו מזדעזעים השניים לגלות את עיניו השחורות שקועות בעומק ארובות גולגולתו, ואת שפתיו נפתחות באנחה בטרם הוא נושם את נשימתו האחרונה ומת. היצור שהרג המספר היה, הלכה למעשה, בן אדם. ”הייתי אבוד, לחלוטין, באופן חסר תקווה, במרחבי הענק של מבוכי מערת המאמות'” ”הפעם לא היה בידי ספק. היה זה המדריך. אז צווחתי, צרחתי וצעקתי, אפילו הצטעקתי מתוך אושר, כאשר ראיתי מעליי את הזוהר המנצנץ אשר ידעתי שהיה האור המשתקף מהלפיד המתקרב” ”בעווית מהירה, הגוף הלבן התגלגל הצידה כך שכעת פניו פנו לעברנו. לרגע קט הייתי כה מוכה אימה מעיניו של היצור עד שלא הבחנתי באף דבר אחר” המספר: אלמוני אשר הצטרף לקבוצת מטיילים שהגיעה לבקר במערת המאמות' ותעה מהדרך. מעט ידוע על רקעו, למעט שהקדיש חלק ניכר מחייו עבור לימודי פילוסופיה ובשל כך רכש שליטה נפשית חזקה ברגשותיו. המדריך: ראש קבוצת המטיילים ממנה נפרד המספר, כעבור זמן מה מבחין בהיעלמותו ויוצא בעקבותיו על מנת לחלצו. החיה: אדם מעוות בעל פרווה לבנה אשר חי במשך זמן רב בתוך מערת מאמות' האפלה. המספר מניח תחילה כי מדובר בקוף לבן וגדול, אך כאשר הוא מצליח להבחין בפניו לראשונה מבין הלה כי מדובר למעשה באדם. הוא מציין כי בעבר התיישבה קבוצה של חולי שחפת במערה בניסיון למצוא תרופה למחלתם, וייתכן כי במרוצת השנים החל גופם להתעוות בצורה זו. לאבקרפט בילה זמן רב בספרייה הציבורית של פרובידנס (אנ') בחיפוש אחר מידע שעשוי היה לעזור לו לפתח את הרקע העלילתי של הסיפור, ובייחוד אותנטיות התיאורים של מערת מאמות' וסביבתה. לא ידוע על השפעות ספרותיות כלשהן שאולי הובילו אותו לכתוב את הטקסט, על אף שהוא מזכיר במקצת את הרציחות ברחוב מורג של הסופר אדגר אלן פו, בו מתוארים מעשי פשע מסוימים שהדעה הרווחת קובעת כי נעשו בידי בן אדם, אולם לבסוף הם מתגלים כמעשיו של קוף, ואילו בסיפור של לאבקרפט מתגלה לבסוף הקוף בתור בן אדם. מאחר שהסיפור נכתב במהלך שנות נעוריו של לאבקרפט לא הספיק הלה עדיין לפתח את עולמו הבדיוני באופן מלא, כפי שהוא מסתמן לאורך כתביו המאוחרים יותר בדמות אלמנטים עלילתיים משותפים היוצרים מרבד מציאותי אחיד עם רמיזותיהם זה לזה. המוטיב היחיד ביצירה הנוכחית, אפוא, עשוי להיות החיה, המתוארת תחילה בתור ”קוף דמוי אדם בעל מימדים גדולים” עם ”פרווה צחורה כשלג”; בסיפורו עובדות הנוגעות לארתור ג'רמין המנוח ולמשפחתו מ-1921 מזכיר לאבקרפט ”עיר אפורה של קופים לבנים הנשלטת בידי אל לבן”, כאשר בסוף מתגלה כי אחד מאבותיו של הפרוטגוניסט נישא לקופה לבנה. מבקר הספרות לין קרטר (אנ') טען כי כתיבת הסיפור היא השלכה ישירה לעצם כך שלאבקרפט החל לקרוא ספרים בגיל מוקדם מאוד. לדבריו, הסיפור מכיל סימני חובבנות בין כל אחת משורותיו, אך בה בעת מספק אינדקציה טובה על הפוטנציאל העתידי של מחברו. הסופר לאון ספראג דה קמפ (אנ') כתב כי הסיפור המוקדם כבר מצביע על כמה מהמאפיינים הסגנוניים העתידיים של לאבקרפט, כגון הדגש על מזג רוחה של הדמות והאווירה בה היא נמצאת יותר מאשר על המתרחש, וכן טען כי השפעתו של אדגר אלן פו ניכרת על הסיפור בכבדות. בנוסף הציע כי האובססיה של לאבקרפט עם מערות וחללים תת-קרקעיים נחשפת לראשונה בסיפור. לאבקרפט עצמו ביקר את הסיפור בשנים מאוחרות יותר, וכינה אותו ”מנופח בדרך שקשה לתאר וג'ונסוני”. סרט קצר בשם "החיה במערה של ה.פ. לאבקרפט" בבימויו של קמרון מקאסלנד (אנ') שודר ב-2016. הסיפור פורסם לראשונה בכתב העת המשוטט ביוני 1918, ופעם נוספת במגזין האקוליט (אנ') בספטמבר 1943. לאחר מכן הודפס בשנית ופורסם בעשרות מהדורות שונות, וכמו כן תורגם לארבע שפות: גרמנית, איטלקית, פורטוגזית, וצרפתית. מדיה וקבצים בנושא החיה במערה בוויקישיתוף ג'ונסוני מלשון איש הספרות סמואל ג'ונסון אליו מתייחס לאבקרפט, ובהקשר לתיאור של סיפורו, משמע כתיבה בעלת אופי מנופח ומוגזם. ג'ושי ושולץ, האות בי, החיה במערה, עמוד 18, "החיה במערה, סיפור ילדותי (2,500 מילים), הטיוטה הראשונה נכתבה באביב 1904, הטיוטה הסופית הושלמה ב-21 באפריל 1905. פורסם לראשונה במגזין המשוטט (יוני 1918)". דף מידע עבור החיה במערה, אתר הארכיון של ה.פ. לאבקרפט, אורכב מהמקור ב-30 בנובמבר 2022. ג'ושי ושולץ, האות בי, החיה במערה, עמוד 18, "ה.פ. לאבקרפט כתב כי בילה ”ימים ארוכים בספרייה” (כלומר, הספרייה הציבורית בפרובידנס) במחקר על מקום ההתרחשות של הסיפור, מערת מאמות' בקנטקי". ג'ושי ושולץ, האות בי, החיה במערה, עמוד 18, "זה עשוי להיות מעין השתקפות של הרציחות ברחוב מורג של פו: בסיפור הזה, מה שנתפשים בתור מעשיו של אדם מתגלים כמעשיו של קוף, ואילו כאן מה שנתפש כקוף מתגלה כבן אדם". לאבקרפט, עובדות הנוגעות לארתור ג'רמין המנוח ולמשפחתו, עמוד 125, "ב-19 באוקטובר 1852, החוקר סמואל סיטון הגיע לבית משפחת ג'רמין עם רשמיו הנוגעים לבני האונגס, והזכיר סיפורי אגדות מסוימים על עיר אפורה של קופים לבנים הנשלטת בידי אל לבן אשר לדבריו עשויים היו להיות בעלי ערך עבור האתנולוג". קרטר, המבקר מבחוץ, עמודים 17–18, "מאחר שלמד לקרוא בגיל כה צעיר, באופן טבעי החל גם לכתוב. הוא כתב הרבה שירה בינונית, בנוסף לכמה סיפורים קצרים אשר הצליחו לשרוד, כאשר המוקדמים ביותר מביניהם הם החיה במערה (נכתב ב-1905) והאלכימאי (נכתב ב-1908); כמובן, הסיפורים הללו חושפים סימנים של חובבנות בכל אחת משורותיהם, אבל הם עדיין אינדקציה הולמת לעתיד לבוא". קמפ, גאון מפונק, עמודים 43–44, "הסיפור (המתוארך ל-1 באפריל 1905) חושף כמה מאפיינים ספרותיים של לאבקרפט כסופר מבוגר. ישנו דגש על מצב הרוח והאטמוספירה יותר מאשר על המתרחש. כמו כן ניתן לראות את ידו הכבדה של פו". קמפ, גאון מפונק, עמוד 44, "לבסוף, הסיפור חושף את האובססיה התמידית של לאבקרפט כלפי מערות ומקומות דומים". לאבקרפט, "ערכתי קצת ניסויים בכתיבת מבנה בדיוני, והשגתי תוצאות ברמה חדשה לחלוטין עם החיה במערה (מנופח בדרך שקשה לתאר וג'ונסוני – עדיין יש לי אותו)". החיה במערה של ה.פ. לאבקרפט, בסיס הנתונים האינטרנטי לסרטים, אורכב מהמקור ב-28 בנובמבר 2022. החיה במערה, בסיס הנתונים האינטרנטי לספרות ספקולטיבית (אנ'), אורכב מהמקור ב-28 בנובמבר 2022. החיה במערה, האקוליט (אנ'), הספרייה הדיגיטלית של איווה, אורכב מהמקור ב-28 בנובמבר 2022.