laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ז'ורז' פוליצר

ז'ורז' פוליצר (בצרפתית: Georges Politzer;‏ 3 במאי 1903 – 23 במאי 1942) היה פילוסוף צרפתי ותאורטיקן מרקסיסטי ממוצא יהודי הונגרי, נקרא בחיבה "הפילוסוף הג'ינג'י". נולד בעיר אוראדיה ברומניה (בעבר נגיוורד, הונגריה). בשנת 1919 תמך במהפכה בהונגריה. כאשר היה בן 17, הודחה הרפובליקה הסובייטית-הונגרית אשר הייתה בראשות בלה קון. פוליצר עזב את ארץ מולדתו לאחר ההפסד של מפלגתו הסובייטית של בלה קון ולפני הקמת ממשלת הימים תחת שלטונו של מיקלוש הורטי. פוליצר התיישב בצרפת בשנת 1921 וקיבל אזרחות צרפתית בסוף שנת 1924. בשנת 1923 נישא לראשונה לאשתו קמיל, אחת מהסטודנטיות שלו, ולהם 2 ילדים. בשנת 1929 נפגש ברכבת עם אשתו השנייה מארי (מאי), אשר הייתה מיילדת. בשנת 1931 התגרש מאשתו הראשונה (קמיל) ונישא למארי, ולהם בן ושמו מישל. פוליצר למד באוניברסיטת פריז במשך 5 שנים ושם קיבל את כל תוארי האקדמיה שלו עד התואר - פילוסוף. במהלך טיוליו פגש את פרויד ואת שנדור פרנצי בווינה, עיסוקו והתעניינותו בפסיכולוגיה הובילו לפרסומו של ספרו בשנת 1928 :(“Critique des fondements de la psychologie”) (אנגלית: "Critique Of The Foundations Of Psychology"). עבודה זו הייתה הראשונה בתחומה שהציגה את התאוריה החומרית בפסיכולוגיה החברתית והייתה אחת המשפיעות על לב ויגוצקי בשנות ה-20 של המאה ה-20. בצרפת הוא לימד בערים מולן, אוורה, וסן מור דה פוסה, ובאותו הזמן היה פעיל ב"איחוד המורים". הקורסים שלו בין השנים 1935-1936 באוניברסיטת העובדים פורסמו לאחר מותו כ-"עקרונות היסוד של הפילוסופיה" (צרפתית: Principesélémentaires de philosophie). פוליצר גם זכור על היותו כאדם הראשון שחשב על תאוריית המפץ הגדול. בין השנים 1929-1931 (מקורות המפלגה מאזכרים את הצטרפותו בניסיונו השני להצטרף למפלגה) הצטרף למפלגה הצרפתית-הקומוניסטית עד לפירוקה בעקבות הגירוש הגרמני בשנת 1939. במפלגה היה אחראי על הוועדה הכלכלית של הוועד המרכזי. הוא לימד באופן עקבי גם באוניברסיטת העובדים ובבית הספר המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הצרפתית. בספטמבר 1940 עם כיבוש צרפת הוא הצטרף ללחימה נגד הנאצים והוציא לאור שני עיתונים חשאיים: L’UniversitéLibreו-La PenséeLibre (עברית: "האוניברסיטה החופשית", "מחשבה חופשית" בהתאמה) אותם כתב תחת שם העט: " "Rameau (עברית: "ראמו"). במאמריו בעיתונים אלה הועלתה על הכתב גם התקיפה המפורסמת שלו כלפי אלפרד רוסנברג: “L’Obscurantisme au XXesiecle” (אנגלית:Obscurantism in the 20th Century. עברית:"התנגדות לקדמה במאה ה-20"). יחד עם אשתו מאי (אנגלית: Mai), גם היא לוחמת התנגדות קומוניסטית, נעצרו בפברואר 1942 על הפרת החוק האוסר על המפלגה הקומוניסטית להתקיים. בזמן שהיה בכלא סנטא (צרפתית: La Santé Prison, תרגום ישיר: כלא הבריאות) בפריז הוא היה בתא הצמוד לתא של הקומוניסטית המפורסמת, מארי-קלוד ואיילאנט-קוטוטייר. בעדותה במשפטי נירנברג דיברה ואיילנט-קוטוטייר על השהות שלו בכלא: "ז'ורז' פוליצר סיפר לי שבזמן חקירתו, אחרי שהכו אותו נמרצות, הוא נשאל האם הוא רוצה לכתוב חוברת על התאוריה של הסוציאליזם-הלאומי. כאשר הוא סירב, הם אמרו לו שיישלח ברכבת הראשונה של האסירים להוצאה להורג." ב-20 במרץ 1942 נשלח פוליצר אל הנאצים, כפי שאיימו עליו. הוא הוצא להורג עם קבוצה של אסירים נוספים ב-23 במאי 1942. אשתו הועברה לאושוויץ, ושם נהרגה במרץ 1943. מדיה וקבצים בנושא ז'ורז' פוליצר בוויקישיתוף Politzer, Georges (1903-1942)
משה ויזגאן

הרב משה ויזגאן (שבט ה'תרס"ד, 1904 - ז' בשבט ה'תשנ"ו, 1996) היה רב ודיין באסואירה (מוגדור), אב בית הדין ורבה של מרקש שבמרוקו במחצית השנייה של המאה העשרים. נולד באסואירה (מוגדור) שבמרוקו לחנניה הויזגאן, סוחר. אביו לא רצה שבניו ילמדו בבית הספר של אליאנס בעיר, ושכר להם מורה פרטי. כשהיה בן 11 נפטר אביו ולא היה מי שישלם למורה הפרטי, ולשם כך הקים שכנו הרב נסים אסבאג את ישיבת עץ חיים בעיר, שם למד (כתלמיד יחיד, בתחילה) אצל רבי שמעון אביקציץ, ובהמשך, אצל הרב דוד עטר. באלול ה'תרפ"ז נשא את אסתר, בתו של רבי מרדכי לחמי ממקנס. לאחר נישואיו למד בישיבתו של הרב יצחק סבאג במקנס, שם נקשרו קשרי ידידות בנו לבין הרב שלום משאש. לימד בישיבה הקטנה במקנס ובצפרו וכן בתלמוד תורה של הרב משאש במקנס. בחודש שבט ה'תש"ו (ינואר 1946) התמנה לדיין שלישי בבית דינו של הרב אהרן בן חסין באסואירה. החל משנת ה'תש"ך, משנותר דיין לבדו בעיר, שימש בפועל גם כרבה הראשי. בשנת ה'תשכ"ו, כשעלה לישראל הרב מכלוף אבוחצירא, ביקש מהרב ויזגאן להחליפו כרב ראשי ואב בית הדין במרקש. בתפקיד זה כיהן עד שנת ה'תשמ"ג, אז עלה לישראל והתיישב בשכונת רמות בירושלים. בירושלים החל ללמוד בישיבת המקובלים "נחלת יצחק", אצל הרבנים יצחק כדורי ושמואל דרזי. התכתב בהלכה עם חכמי מרוקו בדורו, ובראשם הרב שלום משאש והרב יהושע מאמאן נפטר בירושלים בז' בשבט ה'תשנ"ו, ונקבר בהר המנוחות. בשנת ה'תשמ"ה הדפיס בנו הרב חנניה את תשובותיו בשם "ויגד משה". בסוף הספר נספחו שני מאמרים: ייחוס עי"ת מראקש על הקהילה היהודית במרקש ויחוס עי"ת אצווירא על הקהילה היהודית באסואירה. בספר "מטה אהרן" מאת ר' אהרן בן חסין הובאו כמה פסקי דין ממנו בהיותו דיין באסואירה. בנו הרב חנניה ויזגן, מחבר הספר "אמרי חן" על התורה. נכדו הרב יהושע ויזגן - ראש ישיבת אור יעקב, רב קהילת "חניכי הישיבות" ומחבר הספר "בחגוי הסלע". חתנו הרב שלמה טולידנו כיהן כרבה של מקנס. נכדו הרב יוסף טולידנו - ר"מ בישיבת חזון ברוך בגני, צרפת. נכדו הרב אברהם טולידנו - רב קהילה בפריז. נכדו הגאון הרב ימין טולידאנו שליט״א מראשי הכולל של סלבודקא ודיין של סלבודקא הרב חנניה ויזגן, והאיש משה: תולדותיו והנהגותיו של אאמו"ר הרה"ג הרב משה ויזאן זצ"ל, מכון גנזי המלך, ירושלים ה'תשנ"ח הקדמה ל"ויגד משה" למשל: תבואת שמ"ש חלק א אורח חיים כד; חלק ד חושן משפט מכתב טו ועוד עמק יהושע א יורה דעה י-יא; חלק ב אורח חיים לו; חלק ב אבן העזר סימן כב; חלק ד יורה דעה ו שני מאמרים אלו הודפסו גם בקובץ "אור המערב" ג אבן העזר יח; יט; כב; כו ועוד
יומנו של פטר גינז

יומנו של פטר גינז (1928-1944) הוא ספר המבוסס על יומנים שכתב נער יהודי, פטר גינז, ובהם תיעד את עירו הכבושה בידי הנאצים. הספר יצא לאור בעקבות צירוף מקרים טראגי אשר הביא לגילויו של היומן, כשישים שנה לאחר שנכתב בין השנים 1941-1942. שבועות ספורים לאחר התפוצצות "קולומביה" פנה תושב פראג, שנחשף לסיפורו של פטר לאחר האסון, אל מוזיאון יד ושם וסיפר על שש מחברות גדושות בכתביו של פטר ובציוריו שנמצאו בבית ישן שקנה בפרברי פראג. בין הפריטים שהתגלו - היו שני יומנים קטנים וסיפורים שכתב פטר. הספר, יצא לאור בעריכת אחותו חוה פרסבורגר אשר נולדה כאווה גינז ובתוספת הקדמה מאת הסופר ג'ונתן ספרן פויר, תורגם ל־11 שפות והיה מועמד לפרס ספר הנוער הטוב ביותר בגרמניה לשנת 2007. הספר, יומנו של צעיר יהודי צ'כי שנספה בשואה, מתאר את השנתיים האחרונות בגטו בפראג לפני שגורש לטרזיינשטט ואחר כך לאושוויץ. בחלק המרכזי של הספר, הכולל את היומן, מתוארים הימים בשפה לקונית, חסכנית, מאופקת מאוד. הנער בן ה-14 מבקש לתעד ביומן את המציאות כמו שהיא, להכניס בה סדר. בעיניו הנלהבות של הילד על האבסורד והמציאות הטרגית, היומן חושף גם את צדדיו הפזיזים ואת תצפיותיו על ההתנגדות נגד הכובשים הגרמנים ומעשי הגמול הפראי שלהם. היומן מסתיים בגירושו של פטר עצמו לטרנזינשטט, שם הפך לכוח המניע מאחורי העיתון הסודי "ודם" ("אנו מובילים"), ושם המשיך לצייר, לכתוב ולקרוא, ולחנך את עצמו בזיעת אפיים על עתיד שלא יראה לעולם. יומנו שהתגלה כ-60 שנים לאחר שנכתב, הוא בבחינת עדות הרואה את הנולד של צופה שהתבונן במציאות לפרטיה. רבים אמרו על הספר שהוא מרגש ומעורר השראה. יש החושבים שנקודת מבטו של פטר רק מחזקת את הבנת המציאות הלא פשוטה שנער היה צריך לחוות בזמן מלחמת העולם השנייה. עיתונים נכבדים ברחבי העולם סיקרו את הספר והציגו אותו כיצירת עדות כואבת של נער צעיר מוכשר ואמיץ. היו אף שאמרו שהספר אינו פחות חשוב מיומנה של אנה פרנק, ובזכות מילותיו חסרות התקדים הוא ברא שפה וחיים חדשים. חוה פרסבורגר, יומנו של פטר גינז 1941 - 1942, באתר טקסט תקציר, באתר צומת ספרים על חוה פרסבורגר, באתר יד ושם שירי לב-ארי, "יומנו של פטר גינז" בעברית, באתר הארץ, 28 באפריל 2008 יעל ישראל, יומנו של פטר גינז, באתר יעל ישראל עושה רוח The Diary of Petr Ginz, 1941–1942 יומנו של פטר גינז, באתר סטמצקי(הקישור אינו פעיל) צומת ספרים "יומנו של פטר גינז" בעברית, באתר הארץ, 28 באפריל 2008
עמי רדיאן

עמי רדיאן (14 בנובמבר 1934 – 7 באפריל 2021) היה קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף. פיקד על חטיבה 14. מעוטר עיטור העוז. רדיאן נולד וגדל במשמר השרון, התגייס לצה"ל בשנת 1953 ושובץ בנח"ל. הוא עבר הכשרה כלוחם, קורס מ"כים וקורס קציני חי"ר והוצב ביחידת סיור של הנח"ל, שאבטחה שיירות לאילת. בשנת 1954 הותקף הרכב בו נסע יחד עם נהג ושני אזרחים בידי פעילי פדאיון, נהג הרכב נפצע מאש המחבלים. רדיאן בלם את המחבלים לבדו עד אשר הגיעה תגבורת. בשל כך עוטר בצל"ש הרמטכ"ל שהומר לעיטור העוז. לאחר שחרורו שירת במילואים ביחידת סיור ובהמשך עבר לחיל השריון ושב לשירות קבע. הוא שימש כמפקד פלוגה, סמג"ד וכמפקד גדוד 89 - גדוד שריון במילואים, שהשתייך לחטיבה 8. רדיאן פיקד על גדודו במלחמת ששת הימים בחזית הדרום. לאחר מכן מונה למפקד קורס קציני שריון, אך באוקטובר 1968 נפצע באורח קשה לאחר שרכבו עלה על מוקש בקרבת בארותיים. בהמשך שימש כראש תורת חיל השריון בגייסות השריון ובמלחמת יום הכיפורים שימש כראש מטה עוצבת הפלדה. בשנים 1974–1975 פיקד על חטיבה 14. רדיאן נשפט והורשע בעקבות תלונה על "שימוש בציוד צבאי לצרכים פרטיים" שהגיש נגדו קצין האג"ם שלו, רמי מתן. נפטר ב-7 באפריל 2021. סג"מ עמי רדיאן, באתר הגבורה עמי רדיאן באתר "50 שנה למלחמת יום הכיפורים" של ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון, יולי 2024 הטבה ניכרת במצבו של תת־אלוף רדיאן, מעריב, 9 בנובמבר 1976. מרדכי גילת, אני רוצה לחיות בזכות עצמי!, על המשמר, 31 באוקטובר 1969. המשך כתבתו של גילת. ד"ר אורי מילשטיין, ‏יעקב ירושלמי, שבנה את גשר הצנע במחתרת: "העזרה לצה"ל היא הפרס שלי", באתר מעריב אונליין, 6 באוקטובר 2018. עמירם אזוב, "צליחה, 60 שעות באוקטובר 1973", הוצאת דביר, 2011, עמוד 78. אביחי בקר. צילום: איל טואג, האיש והאגדה, באתר הארץ, 12 בנובמבר 2002.
המחבוא

המחבוא הוא ספר לבני הנוער שיצא לאור בשנת 2014. נכתב על ידי לואיק דובייה, מארק ליזנו וגרג סלסדו. הספר עוסק בהישרדות תחת השלטון הנאצי בצרפת. נכתב בצרפתית ותורגם לעברית על ידי ניר רצ'קובסקי. המחבוא מוצג באופן קורע לב, מסעיר ומרגש באמצעות הפורמט הספרותי של הקומיקס. הסיפור מסופר כזיכרון שמספרת סבתא לנכדתה ומצליח להעביר גם את חוויית הדור השני באמצעות אבי הנכדה השומעת את הסיפור. כשאלזה ישנה אצל סבתא דוניה היא מגלה שסבתה אינה מצליחה להירדם. "היה לך חלום רע ?" אלזה שואלת, אבל כשסבתא מתחילה לספר מתברר שלא מדובר בחלום, אלא בסיפור אמיתי מהעבר. אט אט אלזה מגלה מה קרה לסבתה האמיצה ולילדים רבים שחיו באירופה בתקופה שזעזעה את העולם כולו. בעוד הנאצים מגיעים אל ביתה של דוניה באמצע הלילה, הוריה מחביאים אותה בארון הבגדים. כאשר היא יוצאת ממנו בעזרת השכנה היא מגלה שהוריה אינם והדירה הפוכה. השכנה, חברה במחתרת הצרפתית, לוקחת את דוניה תחת חסותה. שתיהן מעמידות פני אם ובת נוצריות ומסתתרות יחד בחווה מחוץ לפריז. כך, למעשה, ניצלים חייה של דוניה. עם תום המלחמה עוזרים השכנים לדוניה לאתר את אמה שניצלה. אביה לא שרד. מחבר הספר, לואיק דובייה, מסביר מדוע היה חשוב לספר סיפור המתרחש במהלך מלחמת העולם ה-2 . "אנחנו חיים בתקופה מורכבת. אחרוני העדים למאורעות הולכים ונעלמים.. כסופר, יש לי אחריות. מסיבה זו מצא חן בעיניי הרעיון לייעד את הסיפור לקוראים צעירים. אהיה מאושר אם הסיפור יעודד שיחות על מה שקרה בעבר, אבל מבחינתי המטרה היא גם לעורר דיון בנוגע למה שקורה היום, על רקע התחזקות הזרמים הקיצוניים". "סיפור טהור כמו לב של ילד, שנוגע איפה שצריך, אסור לפספס." מוסטיק. "יצירה מלאה ברגש ובפשטות." מטרו. "ספר יפה ומרגש העוסק באכזריות שבעולם מבלי להציג אותה, אך מגלה גם את הטוב שבעולם, את רגעי האחווה והאומץ." דוזיו. "סיפור סוחף שמשאיר לקוראים חומר למחשבה." לה ליבר. "הספר מתאר ברגישות רבה את קורותיהם של אלפי ילדים צרפתיים יהודים תחת משטר וישי באסתטיקה השמורה לקומיקס ובקיצור המתאים לקהל צעיר." ערוץ 7. הספר זכה ב-11 פרסים, בהם פרס הקוראים הצעירים במסגרת פסטיבל אנגולם לקומיקס שבצרפת. תערוכה היסטורית על פי הספר מוצגת ברחבי צרפת. המחבוא / לואיק דובייה, מארק ליזנו, גרג סלסדו המחבוא ספר קומיקס חדש ליום השואה: המחבוא
רודולף ברסלאוור

ורנר רודולף ברסלאור (בגרמנית: Werner Rudolf Breslauer; 4 ביולי 1903 – 28 בפברואר 1945) היה צלם ומדפיס יהודי-גרמני. נכלא במחנה הריכוז ווסטרבורק, מחנה מעבר בהולנד הקרוב לגבול גרמניה-הולנד. רודולף ברסלאור נולד בלייפציג, וכשבגר עבד בעיר הולדתו כצלם ומדפיס. ב-1938 ברח להולנד שם חי ועבד בערים ליידן, אלפן ואוטרכט. ב-1942 ברסלאור, אשתו בלה וייסמן, בניו מישה וסטפן, ובתו אורסולה נכלאו וגורשו למחנה הריכוז ווסטרבורק. מפקד המחנה אלברט קונראד גימקר הורה לברסלאור לצלם ולהכין סרטים על החיים בווסטרבורק. ברסלאור קיבל יחס מועדף והועבר לטרזנשטאט ב-4 בספטמבר 1944 עם אנשים נוספים בעלי מעמד מיוחד. משם הוא גורש ב-16 באוקטובר 1944 לאושוויץ-בירקנאו. משפחתו הגיעה לשם שלושה ימים אחריו. אשתו ושני בניו נהרגו מיד. רודולף מת לאחר מספר חודשים בן 41, אך בתו אורסולה שרדה את המלחמה . מפקד המחנה, אלברט גומקר, הורה לברסלאור לצלם את חיי היומיום במחנה הריכוז ווסטרבורק. בשנת 2017 הסרטים שברסלאור צילם על מחנה הריכוז ווסטרבורק הוכנסו על ידי הולנד למאגר הזיכרון העולמי של אונסק"ו . מדיה וקבצים בנושא רודולף ברסלאוור בוויקישיתוף רודולף ברסלאוור, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) MyHeritage, רודולף בסלאוור Westerbork camp 1942-1944 The westerbork movie by Rudolf Breslauer in 1944.
אויגן באודר

אויגן באודר (בגרמנית: Eugen Bauder; נולד ב-5 במרץ 1986) הוא דוגמן ושחקן גרמני. באודר נולד בקזחסטן למשפחה גרמנית, בגיל חמש עבר לגרמניה וגר במספר מקומות במדינה. לאחר סיום התיכון הוא למד תקופה בבית ספר למקצועות טכניים. הוא דגמן לספר מותגי אופנה ובהם הוגו בוס וקלווין קליין, הוא גם הוביל בין היתר קמפיין של ארמני. בישראל הוא דגמן לרשת "קרוקר". ב-2008 שיחק תפקיד קבוע בסדרה "Eine wie keine" בערוץ Sat.1. ב-2011 שיחק בתפקיד הראשי בסרט הדרמה "Bild von ihr", בסרט גילם אמן עני הפוגש אשת עסקים עשירה המשלמת לו על מנת שיקיים יחסי מין עמה. באותה שנה גם הופיע בפרק של הסדרה "Das Traumschiff", המשודרת בגרמניה מ-1981. בשנת 2019 שיחק בסרט "Rate Your Date" בדמותו של ג'אניס. אתר האינטרנט הרשמי של אויגן באודר אויגן באודר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אויגן באודר, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) יוג'ין באודר, באתר וואלה, 8 במאי 2006 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ג'ורג' הורנשטיין

ג'ורג' הורנשטיין (8 בדצמבר 1900 – 3 בספטמבר 1942) היה יהודי ממוצא גרמני, לוחם התנגדות בתקופת הנאצים. ג'ורג' נולד ב 8 בדצמבר 1900 בברלין למשפחה יהודית. הוא גדל בדיסלדורף שבמערב גרמניה לשם עברה משפחתו בשנת 1902. בדיסלדורף ניהלו הוריו חנות בשדרה הידועה "קוניגסאלי". כשגדל, הורנשטיין השלים את הסמכתו לאוניברסיטה ונרשם לבית הספר למנהל עסקים בעיר קלן עד שהתגייס כמתנדב בסוף מלחמת העולם הראשונה בינואר 1918, שבמהלכה נשלח לווינה, אוסטריה, ואחר כך נשלח לקראקוב, פולין, עד לנובמבר 1918. הוא המשיך את לימודיו במנהל עסקים בקלן, בפריז, בלונדון ובבואנוס איירס וחזר לדיסלדורף בשנת 1926. לאחר שהנאצים עלו לשלטון, הורנשטיין היגר לאמסטרדם ופתח עסק למוצרי עור. עם פרוץ מלחמת האזרחים הוא התנדב לצבא הספרדים בברצלונה, שהיה שייך לגדוד התלמן הגרמני של הבריגדות הבין-לאומיות. במהלך הקרב על המצור של מדריד הוא נפצע קשה. עם זאת, מספטמבר 1937 עד אפריל 1938 שימש כקצין תקשורת באלבסטה שבספרד, ואז חזר לעסקיו באמסטרדם. במאי 1940, בזמן מלחמת העולם השנייה, כאשר הנאצים כבשו את הולנד, הוא עדיין היה מסוגל לחסל את עסקיו, ועם ההכנסות ממכירת עסקיו, יכול היה לרכוש תכשיטים ודברי ערך אחרים. למרות זאת, הוא לא היה מסוגל לעזוב את הולנד. הורנשטיין נתפס על ידי משטרת הביטחון (סישרחיצדיאניסט - Sicherheitsdienst או (SD), והועבר לכלא בדיסלדורף, שם נעצר בפעם הראשונה ועונה בצורה קשה מאוד. במשך אחת מהתקופות שלו במאסר בידי הגסטאפו, כתב הורנשטיין את ההצהרה הבאה לגבי הזהות היהודית שלו: "אני מחזיק אזרחות גרמנית, ולפי הכתוב בחוק, אני נחשב אזרח גרמני. למרות זאת, כיהודי, איבדתי את כל זכויותיי בגרמניה, ולכן נאלץ אני לחפש מולדת חדשה... בתור יהודי נלחמתי (בספרד) עבור ההרשעות והזכויות שלי. תחת הנסיבות הנוכחיות אני לא עוד מחשיב את עצמי אזרח גרמני ואשתמש בכל אפשרות שתינתן לי כדי להפוך לאזרח של מדינה אחרת, במקום בו כיהודי, אהיה מוכן, בכל זמן, להילחם עבור הזכויות שלי. אין לי הערות נוספות" - ג'ורג' הורנשטיין, מתוך דו"ח החקירה של הגסטאפו, 24 בינואר 1942. על סמך דו"ח החקירה והערכות של בעלי השלטון, ב 6 במרץ 1942, נלקח הורנשטיין למעצר הגנתי ברמה שלוש (נחשבת לרמה "מאוד מסוכנת") והועבר למחנה הריכוז בוכנוואלד שבגרמניה ב-7 במאי 1942, שם היה תחת מעקב תמידי ולא הורשה לעבוד. בינתיים, אמו חולדה הורנשטיין, גורשה מדיסלדורף לטרזיינשטט שבצ'כיה ב-21 ביולי 1942. ג'ורג' הורנשטיין נרצח על ידי אנשי האס אס במחנה הריכוז בוכנוואלד ב־3 בספטמבר 1942. ההכרזה על מורשתו היהודית, שאותה ביצע בשנת 1942 באחת מתקופות השבי של הגסטאפו, הוכרזה פעמים רבות ושימשה דוגמה להתנגדות היהודית למשטר הסוציאליסטי הלאומי (הנאציזם). מדיה וקבצים בנושא ג'ורג' הורנשטיין בוויקישיתוף ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ג'ורג' הורנשטיין".
רודריק קוקו

רודריק קוקו (בצרפתית: Rodrick Kuku; נולד ב-6 באפריל 1986) הוא ג'ודוקא קונגולזי אשר מתחרה בקטגוריית המשקל עד 66 ק"ג. הוא התחרה באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו 2016 והודח בסיבוב השני לאחר שהפסיד לוונדר מתיאו הדומיניקני. רודריק קוקו, באתר olympedia.org רודריק קוקו, באתר איגוד הג'ודו העולמי רודריק קוקו, באתר JudoInside.com פרופיל וסטטיסטיקות אודות הג'ודוקא באתר sports-reference.com מידע על הג'ודוקא באתר JudoInside. ערך זה הוא קצרמר בנושא ספורטאים ובנושא הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שמואל ירונדי

רבי שמואל ירונדי מגירונה (ה'צ"ה 1335 - ?) היה ראשון שחי ופעל בספרד במאה ה-14. נודע בחיבורו ההלכתי 'אוהל מועד' שיצא לאור על ידי הראשון לציון רבי חיים אברהם גאגין, קרוב לחמש מאות שנה לאחר כתיבתו. לא הרבה ידוע על רבי שמואל בן רבי משולם ירונדי, והוא נודע בעיקר על שם חיבורו ההלכתי 'אוהל מועד', המחולק לנושאים, דרכים ונתיבים. עוד מראשית תקופת האחרונים לא זכה ספרו לפופולריות רבה, בין השאר בשל התפשטותו של הספר ארבעה טורים אותו חיבר מספר שנים קודם לכן רבי יעקב, בנו של הרא"ש שהיה מחשובי הראשונים. הספר 'אוהל מועד' מופיע פעמים בודדות בספר היסוד ההלכתי בית יוסף. בדומה לספר תורת הבית של הרשב"א, גם הספר אוהל מועד נכתב בגרסה ארוכה ומקוצרת, אך לידינו הגיעה רק זו המקוצרת. הספר עוסק בעיקר בהלכות המקבילות לטורי אורח חיים ויורה דעה בספר ארבעת הטורים, ומיעוטו מקביל לנושאים הנידונים בחלקים אבן העזר וחושן משפט בספר זה. הספר נדפס לראשונה בירושלים בין השנים ה'תרמ"ו-ה'תרס"ד (1888-1904) בידי הראשון לציון רבי חיים אברהם גאגין. אהל מועד, באתר היברובוקס ערך זה הוא קצרמר בנושא רבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ב.מ.וו 600

ב.מ.וו 600 (בגרמנית: BMW 600) היא מכונית מיקרו מתוצרת יצרנית הרכב ה-גרמנית BMW אשר יוצרה בין השנים 1957–1959 בגרמניה. הרכב היה בעל הנעה אחורית והעיצוב כלל 2 דלתות: דלת קדמית רוחבית ודלת אחורית, בצד הימני של הרכב. במכוניות שיוצאו לארצות הברית בוצעה התאמה לתקן האמריקאי ואורך הרכב הוגדל ב-4.6 ס"מ. במהלך השנים יוצרו 34,813 יחידות ומחירו עמד על 3,984 מארק גרמני (שנת 1957, בגרמניה). מכונית נוסעים טנדר "ב.מ.וו 600" "ב.מ.וו 600", שנת 1959 - מבט לדלת הקדמית "ב.מ.וו 600" - מבט לתא הנהג ולוח מחוונים מבט למנוע 2 הצילינדרים שהורכב בדגמי "ב.מ.וו 600" "ב.מ.וו 600", שנת 1957 - טנדר מדיה וקבצים בנושא ב.מ.וו 600 בוויקישיתוף ב.מ.וו 600, סרטון באתר יוטיוב ב.מ.וו 600, סרטון באתר יוטיוב "ב.מ.וו 600" - מפרט microcarmuseum.com/tour/bmw600 "ב.מ.וו 600" - מבחן דרכים cs-zone.com/model "ב.מ.וו 600" hemmings.com/blog/article/ahead-of-schedule-1959 Noakes, Andrew (2005). "Chapter 3: Baroque Angels and Bankruptcy 1945-59". The Ultimate History of BMW. Bath, UK: Parragon Publishing. pp. 56–57. ISBN 1-4054-5316-8.
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-31

טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-31 שמעניקה האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה, נערך בשנת 1978, בו הוענקו פרסים לסרטים הטובים ביותר של שנת 1977. עמית באפט"א: פרד זינמן טקס פרסי אוסקר ה-50 טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-31, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
פיסי אושרוביץ

משה-מוריץ (פִּיסִי) אושרוביץ (19 בנובמבר 1925 - 30 בינואר 2016) היה אקורדיוניסט, חצוצרן ונגן ויברפון. אחד מחלוצי הג'אז בישראל (לצד מל קלר וסטו הכהן למשל). בשנות החמישים והשישים הוביל הרכבי ג'אז שניגנו בבתי מלון ומועדונים בתל אביב. בין תלמידיו אלברט פיאמנטה ודני גוטפריד, שהובילו את הדור הבא של הג'אז הישראלי. נולד ברומניה והכיר מילדותו מוזיקה צוענית. מנעוריו החל לנגן אקורדיון עם הצוענים. בשנות מלחמת העולם השנייה שהה במחנה עבודה וניגן לקצינים. אז גם גילה את הג'אז מתוך האזנה לרדיו. לאחר המלחמה עבר לעיר פלוישט. מאוחר יותר אימץ את הוויברפון ככלי העיקרי שלו, כיוון שהתאים יותר לג'אז. ב-1950 עלה לישראל והחל לעבוד תחילה כנגן בתזמורות בבתי מלון ולאחר מכן כמנצח על תזמורת. תחילה במלון הריביירה בבת ים, בקוקטייל בר בתל אביב, במלון שרתון תל אביב ולאחר מכן הוביל את תזמורת הריקודים של מלון קטה-דן בתל אביב, שהייתה הרכב הסווינג המקצועי ביותר בישראל של אותם ימים והמקום היחיד כמעט בו נוגן ג'אז מקצועי, רובו על ידי נגנים עולים מרומניה ואנגלו-סקסים. ב-1955 ניגן עם ליונל המפטון בעת ביקורו בישראל. אושרוביץ (שנודע בפי כל בכינוי "פי-סי") המשיך להוביל את תזמורתו עד אמצע שנות השבעים. במקביל הופיע כסולן עם תזמורת חיל האוויר בניצוחו של אריך טייך בתוכנית המוזיקה השבועית של גלי צה"ל "תיבת נח" שהוקלטה בבית החייל בצל אביב. כאשר הקים אהרלה קמינסקי את מועדון בר-ברים, הזמין את אושרוביץ להיות אחד מחברי הלהקה הקבועה של המקום. בשנת 1967 פתח אושרוביץ את אולפן ההקלטות "סטודיו 28" בו הקליטו בין השאר עדנה גורן, יפה ירקוני, מתי כספי ועוד. במשך כל ימיו פעל אושרוביץ' כמורה למוזיקה והעמיד דורות של מוזיקאים בבית הספר למוזיקה "הד". כן עבד אושרוביץ כמעבד מוזיקלי (תחת שמו משה אושרוביץ) עבור חברות התקליטים מקולית והד ארצי, בין עיבודיו: "אל המעיין" (עמנואל עמירן), "אנו באנו ארצה" (בביצוע עליזה גבאי), "צל עץ תמר" (אפרים וינשטיין/ חיים קוברין בביצוע לילית נגר), "דודה הגידי לנו כן" (עמנואל הרוסי/ משה וילנסקי בביצוע יוסף גולנד), "פזמון ליקינתון" (לאה גולדברג/ רבקה גוילי-ברוידא בביצוע עליזה גבאי), "שיר ערש נגבי" (יחיאל מוהר/ משה וילנסקי בביצוע שמשון בר-נוי). חתן פרס יקיר תל אביב. יאיר דגן, הג'אז בישראל 50 השנים הראשונות, 2015 פיסי אושרוביץ, באתר זמרשת פיסי אושרוביץ, באתר MusicBrainz (באנגלית) האזנה לשירי משה אושרוביץ, באתר זמרשת בן שלו, מת פיסי אושרוביץ, זקן הג'זיסטים הישראלים, באתר הארץ, 31 בינואר 2016 בן שלו, פיסי אושרוביץ, זקן נגני הג'ז בארץ, מספר על הרגע שבו נדלק הסווינג, באתר הארץ, 4 בנובנבר 2015 דודי פטימר, פיסי - סיפורו של משה פיסי אושרוביץ משה אושרוביץ (1925-2016), דף שער בספרייה הלאומית יקירי העיר תל אביב לשנת 2008, עמ' 7
תיבת נח (תוכנית רדיו)

תיבת נח הייתה תוכנית בידור שבועית ששודרה בגלי צה"ל וקול ישראל מ-1948 עד 1959 ועל ידי גלי צה"ל משנת 1965 עד 1975. התוכנית התבססה על הקלטה חיה של הופעה במועדון תיבת נח. התכנית שודרה במקביל בקול ישראל ובגלי צה"ל וארכה כמחצית השעה. את התכנית הגיש אלימלך רם. משנת 1948 התכנית שודרה בימי רביעי. במרץ 1952 עברה התכנית ליום שלישי. החל מתחילת 1958 נוסף לתוכנית מועד שידור בימי חמישי ובהמשך השנה נפסק השידור בימי שלישי. בעקבות הריסת מועדון תיבת נח הופסק שידור התכנית. במקומה שודרה בקול ישראל תוכנית בידור שיוצריה הדגישו שהיא המשך של "תיבת נח". בסוף 1965 חידש גלי צה"ל את שידור התכנית שהוקלטה באולם בית החייל ברחוב ויצמן והתכנית נמשכה כשעתיים. בין המנחים היו גדי יגיל ומוטי ברכאן. בפתיחת כל תוכנית הוצג פזמון אקטואלי שעסק בענייני דיומא. מחבריהם של פזמונים אלו היו חיים חפר ודן אלמגור והם הולחנו על ידי משה וילנסקי או מאיר נוי. בין המבצעים של פזמונים אלה ניתן למנות את שושנה דמארי, רביעיית מועדון התיאטרון, אלכסנדר יהלומי, רפאל קלצ'קין וחיים טופול. בתוכנית הופיעו מיטב אמני התקופה, בהם יפה ירקוני, אריק לביא, שושנה דמארי, ג'טה לוקה, ישראל יצחקי, שמשון בר-נוי, שמואל פישר, רפאל אריה, אברהם וילקומירסקי, אילנית ופרדי דורה, בליווי תזמורת חיל האוויר בניצוחו של אריך טייך. בשנות השישים ניגנו בתוכנית תזמורות נוספות בניצוח רומן מסינג, יצחק גרציאני ושירי הלהקות הצבאיות הפכו לחלק בלתי נפרד מהתוכנית. בעיתון קול העם ביקרו את התכנית בראשיתה על שאינה מכילה תכנים ישראליים ייחודיים. תלונה אחרת נגעה לשימוש בשפת יידיש בתוכנית. תיבת נח, באתר "נוסטלגיה" קול צבא ההגנה, חרות, 17 בנובמבר 1948 לחיילים, על המשמר, 18 ביולי 1951 לחיילים, על המשמר, 23 בינואר 1952 לחיילים, על המשמר, 27 בפברואר 1952 ברדיו, הארץ, 18 באוקטובר 1950 ש. רם, תיבת נוח, הַבֹּקֶר, 17 ביוני 1955 בראדיו, הצופה, 7 במאי 1957 היום ברדיו, חרות, 15 ביוני 1949 היום ברדיו, חרות, 7 בספטמבר 1949 מישה אפלבאום, מעריב, 1 באוגוסט 1954 עדינה אלמוג, כאן תיבת נוח, חרות, 5 באוקטובר 1955 תיבת נח שוב פתוחה, הַבֹּקֶר, 17 בספטמבר 1954 היום והערב, הארץ, 18 במרץ 1952 לחיילים, על המשמר, 8 באפריל 1952 רדיו, זמנים, 11 בינואר 1955 שידורי ישראל, קול העם, 3 בינואר 1956 ברדיו - יום שלישי, חרות, 12 במרץ 1957 יוקם בית־החייל בתל־אביב, דבר, 1 בדצמבר 1959 בידור ומה שקשור בו, הַבֹּקֶר, 30 בספטמבר 1960 בידור 62 המשך תיבת נח, מעריב, 28 בנובמבר 1962 מיתון - גם בגלים, מעריב, 15 באוגוסט 1966 טלילה בן זכאי, אולם נוסף לרשות התיאטרונים, מעריב, 28 בדצמבר 1965 גלי צה"ל, הצופה, 23 באוגוסט 1966 "תיבת נח" שתי תכניות בידור לחייל, מעריב, 2 בפברואר 1970 ברדיו, מעריב, 1 בפברואר 1970 גלי צה"ל, שדורי ערב, דבר, 27 במרץ 1973 יום ג', מעריב, 18 בספטמבר 1970 רדיו, דבר, 21 באוגוסט 1974 נשמע השבוע, דבר, 24 ביולי 1959 יום רביעי, חרות, 22 במרץ 1950 יום ג', דבר, 23 במאי 1958 תיבת נח או אהל הדוד סם?, קול העם, 29 במרץ 1949 יהודה צבי, אידיש ב"תיבת נח", הארץ, 2 בינואר 1958 ערך זה הוא קצרמר בנושא תרבות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.