laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
בסיס ולדיווסטוק

בסיס הצי הרוסי בולדיווסטוק (ברוסית: Военно-морская база Владивосток) הוא בסיס של הצי המשמש כמטה צי האוקיינוס השקט של רוסיה. בבסיס ממוקם גדוד 165 של חיל הנחתים הרוסי. הבסיס מאכלס את ספינות צי האוקיינוס השקט בוולדיווסטוק וממוקם על שטחו של מחוז פרימוריה בעיר וולדיווסטוק. הספינות עוגנות כיום בשני מפרצים — מפרץ קרן הזהב ומפרץ אוליס. הבסיס הוקם לראשונה בקיץ 1860 וסביבו התפתחה העיר ולדיווסטוק. לאורך השנים שימש כבסיס ימי עיקרי שיועד לשמור את האחיזה הרוסית על שטחי המזרח הרחוק. הבסיס שימש למשך תקופות מסוימות כמטה לשייטת הסיבירית, חילות הצי של המזרח הרחוק וכל היחידות הצבאיות המסונפות לצי האוקיינוס השקט, לרבות כוחות אוויר, חילות יבשה וגופי נ"מ. עד התפרקות ברית המועצות העיר ולדיווסטוק היוותה עיר סגורה, בעקבות מיקום הבסיס סמוך לה. דגל רוסיה ודגל הצי על גדות קרן הזהב, בולדיווסטוק ולדיווסטוק, המטה של צי האוקיינוס השקט ספינות בקרן הזהב. מראה מהנמל התוכנית הכללית של מבצר ולדיווסטוק עם סימון רצף הביצורים וסוללות החוף ב-1916 צוללות של השייטת הסיבירית במפרץ אוליס, ברקע המשחתת "ברק". ספטמבר 1908 חזרות לקראת מצעד ימי צבאי מטה צי האוקיינוס השקט צוללת הדיזל "ורשאביאנקה" בבסיס ספינות צי האוקיינוס השקט של רוסיה ערך זה הוא קצרמר בנושא רוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
עמנואל בלבן

עמנואל בָּלָָּבָן (באנגלית: Emanuel Balaban;‏ 27 בינואר 1895 – 17 באפריל 1973) היה פסנתרן ומנצח פרילנס, שלימד בבית הספר איסטמן למוזיקה ואחר בבית הספר ג'וליארד. בלבן נולד לג'וזף בלבן ואולגה ריבמן בלבן בברוקלין, ניו יורק. הוא למד במכון לאמנות המוזיקה, אחר המשיך בלימודיו אצל פריץ בוש בגרמניה. אומנם כפסנתרן ניגן כמלווה לאפרם צימבליסט, מישה אלמן ואריקה מוריני, אך הוא נשא עיניו לניצוח. הוא היה מנצח בזמפר-אופרה בדרזדן וכן ניצח על תזמורות בברלין, ליפציג, ניו יורק ווושינגטון הבירה. משנת 1929 עד 1944 ניהל את מחלקת האופרה בבית הספר איסטמן למוזיקה. ב-1947 הצטרף לסגל המורים של בית הספר ג'וליארד, משרה בה המשיך עד מותו. מ-1953 עד 1956 היה בסגל המורים של מרכז ברקשייר למוזיקה. בניצוחו הוקלטו שתי אופרות מאת ג'אן קרלו מנוטי, "המדיום" ו"הטלפון". בלבן מת בניו יורק. הוא הותיר אחריו את אשתו, פריסילה בראון, אחיו אדוארד בלבן ואחותו סטלה אפלבאום. עמנואל בלבן, באתר MusicBrainz (באנגלית) עמנואל בלבן, באתר Discogs (באנגלית) Emanuel Balaban scrapbook (Balaban's personal scrapbook) in the Music Division of The New York Public Library for the Performing Arts ערך זה הוא קצרמר בנושא אמריקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מרג'ורי פולטון

מרג'ורי פולטון (באנגלית: Marjorie Fulton ‏ 28 בדצמבר 1909 – 3 בנובמבר 1962) הייתה כנרת קונצרטים אמריקאית ומורה ידועת שם למוזיקה. פולטון נולדה באוקלהומה סיטי, שם החלה ללמוד נגינה בפסנתר בגיל תשע, בשנת 1918. היא למדה במכון קרטיס למוזיקה וקיבלה מלגות לימודים לבית הספר ג'וליארד, שם סיימה את לימודיה בהצטיינות ב-1935. בתקופת לימודיה בקרטיס, פגשה פולטון את מאק הארל, שלמד נגינה בכינור באוניברסיטת אוקלהומה סיטי והמשיך בלימודי כינור בקרטיס. הם נישאו ב-1935 בניו יורק בשנה שבה קיבלה את הדיפלומה שלה מג'וליארד. מאק הארל עשה חייל כזמר בריטון קונצרטי ואופראי, בעיקר עם המטרופוליטן אופרה, ופולטון המשיכה להופיע וללמד. אחד משלושת ילדיהם, לין הארל, שנולד ב-1944, הוא צ'לן קונצרטים בעל שם עולמי. מרג'ורי פולטון, באתר MusicBrainz (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
Sunny Came Home

Sunny Came Home הוא שיר פולק-רוק של המוזיקאית האמריקאית שון קולווין. זהו שיר הנושא של אלבום הקונספט של קולווין משנת 1996, A Few Small Repairs, והוא יצא כסינגל ב-CD ב-24 ביוני 1997. "Sunny Came Home" היה הצלחה מסחרית, והגיע מספר שבע במצעד Hot 100. השיר היה גם להיט אצל המבקרים, וזכה בשני פרסי גראמי - בקטגוריית אלבום השנה וכן בקטגוריית שיר השנה - והיה מועמד לפרס הביצוע הווקאלי הטוב ביותר של זמרת. השיר מספר את סיפורה של אישה בשם סאני אשר מציתה את ביתה כדי לברוח מעברה. זהו אחד ממספר "שירי סיפור" באלבום A Few Small Repairs (כמה תיקונים קטנים), שיטה של כתיבת שירים אשר קולווין החלה להתנסות בה בעת כתיבת האלבום. הכותרת של השיר מגיעה ממילות הפתיחה של השיר. המנגינה החמימה והרגועה של השיר, בליווי מנדולינה, באה בניגוד חד מאוד למילים המתארות הרס, ובמיוחד לגשר הנוקב: "Get the kids and bring a sweater; dry is good, and wind is better. Count the years; you always knew it / Strike a match; go on and do it". (בעברית, תרגום חופשי: "קחי את הילדים ותביאי סוודר; יבש זה טוב, ורוח עוד יותר. ספרי את השנים; תמיד ידעת את זה / הדליקי גפרור; יאללה, תעשי את זה"). שם האלבום, A Few Small Repairs, מופיע גם בשורה השלישית של הבית השני של השיר, "זה הזמן לכמה תיקונים קטנים," היא אמרה." "Sunny Came Home" ‏(Colvin, John Leventhal) ‏(4:24) "What I Get Paid For" ‏(Colvin, Neil Finn) ‏(3:23) "Sunny Came Home" הוא הלהיט הכי גדול של קולווין. הוא הגיע בשיאו למקום #7 בבילבורד הוט 100 בארצות הברית, וכפי הנראה היה מגיע למקום גבוה עוד יותר לו היה יוצא האלבום באופן מסחרי מוקדם יותר, בזמן של ההשמעה המרבית ברדיו: הוא היה #1 במצעד הוט 100 בשידור במשך ארבעה שבועות וגם #1 במצעד Adult contemporary music במשך ארבעה שבועות. במצעד הוט 100 לסינגלים, לעומת זאת, הוא הגיע בשיאו למקום #29. הלייבל של קולווין לא תכנן להוציא את השיר כסינגל למכירה עד אשר הפך ללהיט במצעדי המבוגרים ובתחנות האלטרנטיביות כאחד, וכך הסיק הלייבל שיש לו קהל צעיר שקונה סינגלים, והוצא אותו ב-CD. בטקס פרסי גראמי של שנת 1998, השיר זכה לתארים "שיר השנה" וכן "תקליט השנה". הענקת הפרס של קולווין הופרעה על ידי הראפר Ol' Dirty Bastard שהביע התנגדות לכך שפאף דאדי ניצח את להקתו, וו טאנג קלאן, בתואר אלבום הראפ הטוב של השנה. מילות השיר "Sunny Came Home" באתר Genius סרטון השיר "Sunny Came Home" באתר יוטיוב "Bio." Shawn Colvin. Colvin, Shawn, and Leventhal, John. Lyrics. "Sunny Came Home". A Few Small Repairs. CD. Columbia. 1996. "Grammy Gold - The Bastard Interrupts the Show". Time. 28 בפברואר 2009. {{cite news}}: (עזרה)
אליפות העולם בכדוריד 2015

אליפות העולם בכדוריד 2015 היא אליפות העולם ה-24 והיא נערכה על ידי איגוד הכדוריד העולמי. הטורניר התקיים בקטר בין ה-15 בינואר ל-1 בפברואר 2015. משחק הגמר נערך בלוסייל ב-Lusail Sports Arena שכולל 15,000 מקומות. צרפת זכתה באליפות בפעם החמישית בתולדות הנבחרת. באליפות זו נבחרת קטר זכתה במדליית כסף. בכך היא הפכה להיות הנבחרת הראשונה לא-אירופאית שזכתה במדליה באליפות העולם בכדוריד. מפת הערים המארחות בקטר   לוסייל דוחה הקבוצות חולקו ל-4 בתים. 4 נבחרות חזקות מכל בית העפילו לשלב שמינית הגמר. הנבחרות שלא העפילו לשלב השני, התמודדו על "גביע הנשיא". משחקי הבית נערכו בדוחה באולם Duhail Handball Sports Hall שמכיל 5,500 מקומות ובאולם Ali Bin Hamad Al Attiya Arena שמכיל 7,700 מקומות ולוסייל באולם Lusail Sports Arena שמכיל 15,300 מקומות. משחקי הבית נערכו בדוחה באולם Duhail Handball Sports Hall שמכיל 5,500 מקומות ובאולם Ali Bin Hamad Al Attiya Arena שמכיל 7,700 מקומות ולוסייל באולם Lusail Sports Arena שמכיל 15,300 מקומות משחקי הבית נערכו בדוחה באולם Duhail Handball Sports Hall שמכיל 5,500 מקומות ובאולם Ali Bin Hamad Al Attiya Arena שמכיל 7,700 מקומות ולוסייל באולם Lusail Sports Arena שמכיל 15,300 מקומות. משחקי הבית נערכו בדוחה באולם Duhail Handball Sports Hall שמכיל 5,500 מקומות ובאולם Ali Bin Hamad Al Attiya Arena שמכיל 7,700 מקומות ולוסייל באולם Lusail Sports Arena שמכיל 15,300 מקומות. נבחרת ישראל בכדוריד במסגרת מוקדמות אירופה הוגרלה בבית א'. הנבחרת סיימה את הבית במקום השני וסיימה את השתתפותה. מדיה וקבצים בנושא אליפות העולם בכדוריד 2015 בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אליפות העולם בכדוריד 2015 (באנגלית) מידע באתר איגוד הכדוריד העולמי נתונים מאתר טודור66 מוקדמות אירופה משחק הגמר, סרטון באתר יוטיוב
דודג' סדרה B

Dodge B series (באנגלית: Dodge B series) היו טנדרים ו-מסחריות מתוצרת יצרנית הרכב האמריקאית דודג', חברת בת של קונצרן הרכב קרייזלר שיוצרו בין השנים 1948–1953 (טנדרים ומסחריות). בין השנים 1970–2003 יוצרו מסחריות (וואנים), מ"דודג' סדרה B" הקרויות גם "Dodge Ram van" (אנ'). טנדרים מסחריות "דודג' סדרה B", שנת 1950 "דודג' סדרה B", שנת 1953 "דודג' סדרה B", שנת 1949 "דודג' סדרה B" "דודג' סדרה B", שנת 1949 - מסחרית "דודג' סדרה B", שנת 1953 - מסחרית "דודג' סדרה B", דגם "Route-Van" שנת 1950 - מסחרית מדיה וקבצים בנושא דודג' סדרה B בוויקישיתוף דודג' סדרה B, סרטון באתר יוטיוב "דודג' סדרה B" dodgepilothouseclub.org/know/vin/model "דודג' סדרה B" pick-up-trucks.de/dodge-b-serie "דודג' סדרה B", שנת 1953 - תמונות cargurus.com/Cars/1953-Dodge-B-Series סדרת Dodge Ram van allpar.com/trucks/b-vans
אברהרד רודט

אברהרד רודט (בגרמנית: Eberhard Rodt;‏ 4 בדצמבר 1895 – 14 בדצמבר 1979), היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה. רודט נולד ב-4 בדצמבר 1895 במינכן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. ב-4 באוגוסט 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התגייס רודט לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט האולנים הבווארי ה-2 ("המלך"), עמו לחם במהלך המלחמה. ב-26 במאי 1915 הוא הועלה לדרגת לויטננט, ובתחילת 1918 הוא הועבר לרגימנט הרגלים הבווארי ה-22 (וילהלם, נסיך הוהנצולרן). על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918. לאחר המלחמה הצטרף רודט לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 במרץ 1935 הוא הועלה לדרגת מיור, בשנת 1936 הוא מונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הפרשים ה-18, וב-1 במרץ 1938 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. עם פרוץ המלחמה מונה רודט למפקד גדוד הסיור של הדיוויזיה ה-25, ובמהלך המערכה על צרפת לחם עמו בכיבוש העיר גנט, ואף שבה 9,000 חיילים בלגים, ועל כך הוענק לו ב-25 ביוני 1940 עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-15 בספטמבר 1940 הוא מונה למפקד רגימנט הרובאים ה-66, ובמהלך מבצע ברברוסה לחם עמו כחלק מדיוויזיית הפאנצר ה-13. במהלך הקרב על מוסקבה פיקד רודט על חטיבת הרובאים ה-2, שהייתה חלק מדיוויזיית הפאנצר ה-2, וב-1 בפברואר 1942 הוא מונה למפקד חטיבת הרובאים ה-22, שהייתה חלק מדיוויזיית הפאנצר ה-22. ב-1 בנובמבר 1942 הוא מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-22, ופיקד עליה במהלך מבצע אורנוס ומבצע סערת חורף. ב-1 במרץ 1943 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-10 ביוני 1943 הוא מונה למפקד דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-15. הדיוויזיה לחמה בקרבות בסיצילה והשתתפה בקרב קשה אל מול הדיוויזיה ה-1 האמריקנית, ולבסוף השתתפה בנסיגה דרך מצר מסינה לאיטליה. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות באיטליה כחלק מקורפוס הפאנצר ה-14 במסגרת הארמייה העשירית, ולאחר מכן במסגרת הארמייה ה-14. ב-1 במרץ 1944 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט, ובאוגוסט 1944 הועברה הדיוויזיה לצפון צרפת. באוקטובר הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד ארמיית הפאנצר החמישית, עמה אף לחמה בקרב על הבליטה. בפברואר 1945 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס ה-86 במסגרת ארמיית הצנחנים הראשונה בהולנד, ולחמה עמו עד סוף המלחמה. ב-29 באפריל 1945 הוענק לו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים, ובסוף המלחמה הוא נפל בשבי הבריטי. ביוני 1946 השתחרר רודט מהשבי, ולאחר שחרורו התגורר במינכן, עד מותו ב-14 בדצמבר 1979. מדיה וקבצים בנושא אברהרד רודט בוויקישיתוף אברהרד רודט באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית)
מרסל דליו

מרסל דַליוֹ (בצרפתית: Marcel Dalio;‏ 17 ביולי 1900 – 20 בנובמבר 1983) היה שחקן יהודי-צרפתי. דליו נולד בשם ישראל משה בלאושילד (Blauschild) בפריז למהגרים יהודים מרומניה. בשנות ה-20 החל להופיע על במת הקברט והתיאטרון בפריז. בשנת 1933 התחיל לשחק בקולנוע. בשנת 1937 הופיע בסרט "פפה לה מוקו" (Pépé le Moko) של ז'וליאן דוביבייה (Duvivier), שנחשב לאחד ממבשרי הסרט האפל. בשנה זו הופיע גם ביצירת המופת של הבמאי ז'אן רנואר "האשליה הגדולה", ובשנת 1939 הופיע ביצירת מופת נוספת של רנואר: "חוקי המשחק". בתקופה זו נישא לשחקנית מדליין להבו, שהייתה אז בת 17, לאחר שהתגרש מאשתו הראשונה, שחקנית צרפתייה ממוצא רומני שכונתה ג'ני הולט. בשנת 1940, עם נפילת צרפת לידי גרמניה הנאצית, נאלץ דליו לברוח בשל מוצאו היהודי. הגרמנים השתמשו בדמותו בפוסטרים אנטישמיים אשר הראו את דמות "היהודי הטיפוסי". דליו הגיע לליסבון, ושם המתין כחודשיים עד שקיבל ויזה לצ'ילה. כאשר הגיע למקסיקו הסתבר כי הוויזה שבה החזיק מזויפת. לבסוף קיבל דרכון קנדי זמני, שאיפשר לו להיכנס לארצות הברית. שני הוריו, שלא הצליחו להימלט, נספו בשואה. בהוליווד לא הצליח דליו לשחזר את החשיבות שלה זכה בקולנוע הצרפתי. במהלך מלחמת העולם השנייה הופיע ב-19 תפקידים, רובם תפקידים זוטרים של אדם ממוצא צרפתי. סרטו הראשון היה קומדיה בשם "לילה אחד בליסבון" (1941), שבה שיחק לצד פרד מקמורי. בסרט שיחק דליו קונסיירז' במלון. במהלך שהותו בהוליווד קיבל תפקידים דומים. זכור במיוחד תפקידו בסרט "קזבלנקה" משנת 1942, שבו שיחק קרופייה. בסצנה שבה הוא מופע סוגר הקפיטן ריינו (קלוד ריינס) את בית הקפה של ריק (המפרי בוגרט) בטענה כי מתקיימים בו אירועים לא חוקיים. בעודו מדבר, מגיע אליו דליו, האוחז בחבילה גדולה של כסף, ומוסר אותה לידיו כשהוא אומר "זכיותיך, אדוני". עבור התפקיד קיבל סכום של 667 דולר. אשתו, להבו, שיחקה לצידו את איבון, ידידתו של ריק. תפקידה של להבו דרש מספר צילומים נוספים לאחר סיום הסצינות בהן השתתף דליו. דליו ניצל את ההזדמנות והגיש כנגדה תביעת גירושים בלוס אנג'לס בטענה כי היא נטשה אותו. להבו המשיכה לאחר מכן בקריירת המשחק שלה באופן עצמאי. במהלך המלחמה המשיך להופיע בסרטים. בין היתר הופיע לצד בוגרט ב-1944 בגרסה הקולנועית לספר "להחזיק ולאבד". לאחר המלחמה שב לצרפת, ועוד בשנת 1945 התחיל להופיע שם בסרטים. המשיך לשחק בהוליווד לצד חידוש הקריירה שלו באירופה. בין היתר הופיע בשנת 1951 בסרטו של דני קיי "בריביירה" וב-1953 בסרטה של מרילין מונרו "גברים מעדיפים בלונדיניות", ובשנת 1954 בסרט "סברינה" של בילי ויילדר. בשנת 1955 הופיע בתפקיד "קפיטן ריינו" (תפקידו של קלוד ריינס) בגרסה הטלוויזיונית ל"קזבלנקה". כן הופיע בהפקות רבות, הן מקומיות והן בהוליווד בשנות ה-50 ובשנות ה-60. ב-1963 הופיע בסרטו של ג'ון יוסטון"רשימתו של אדריאן מסנג'ר" וב-1966 בקומדיה "כיצד לגנוב מיליון". בין היתר הופיע במספר סדרות טלוויזיה מצליחות, כ"אלפרד היצ'קוק מציג" ו"פיטר גאן". סרטו ההוליוודי האחרון, לאחר קריירה ממושכת היה "מלכוד 22" בגרסתו של הבמאי מייק ניקולס. משנת 1970 התרכז בקולנוע הצרפתי, והופיע בסרטים רבים. הסרט הבולט בניהם סרטו של ז'ראר אורי, "הרפתקאותיו של רבי יעקב", שבו שיחק לצד לואי דה פינס, ויצא לאקרנים בשנת 1973. במהלך הקריירה שלו הופיע ביותר מ-150 סרטים. בשנת 1983 מת בפריז. מדיה וקבצים בנושא מרסל דליו בוויקישיתוף מרסל דליו, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מרסל דליו, באתר AllMovie (באנגלית) מרסל דליו, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) מרסל דליו, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) מרסל דליו, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
ניוואה

ניוואה (בגרמנית: Nivea, מסוגנן: NIVEA),מותג בין לאומי למוצרי טיפוח אישי עם מגוון מוצרים לגברים ונשים הפועל בקטגוריות שונות: טיפוח פנים, טיפוח גוף, הגנה מהשמש ועוד. מותג ניוואה שייך לחברה גרמנית מהעיר המבורג, בשם Beiersdorf Global AG. ניוואה שייכת לחברה גרמנית מהעיר המבורג, בשם Beiersdorf Global AG. החברה נוסדה בשנת 1882 על ידי Paul Carl Beiersdorf, ובשנת 1890 נמכרה לאוסקר טרופלוביץ (אנ'), רוקח יהודי מהעיר גליביצה. החברה מפתחת מוצרים לטיפוח פנים, שיזוף, הגנה מפני השמש, שמפו, קרם גוף, דאורדורנטים ועוד. הסימן המסחרי "Nivea" הופקע במדינות רבות בגלל מלחמת העולם השנייה, זכויות הסימן המסחרי שהוחרמו נרכשו על ידי Beiersdorf. במהלך 1980, המותג Nivea התרחב לשוק גלובלי רחב יותר. בבעלות ניוואה בין היתר המותגים המוכרים הבאים: Eucerin, La Prairie, Labello וHansaplast/Elastoplast. ניוואה נתנה חסות למספר מותגי ספורט ביניהם: ריאל מדריד בספרד, מילאן באיטליה ופריז סן-ז'רמן בצרפת, ובישראל למכבי תל אביב. החל ממאי 2024, אחת מהמשתתפות הבולטות בקמפיין פרסומי טלוויזיוני ובינלאומי של "NIVEA", היא הדוגמנית והמנחה הישראלית יעל גולדמן. באוגוסט 2010 פרסמה ניוואה פרסומת בה מוצג גבר שחור ממוצא אפריקאי כחסר תרבותי והוראת ציווי אליו כאילו מדובר בעבד אשר מתייחסת לעבדות האפרו אמריקאית בארצות הברית. בעקבות הביקורת ניוואה הסירה אותו ופרסמה מודעת התנצלות. אתר האינטרנט הרשמי של ניוואה (בספרדית) אתר האינטרנט הרשמי של ניוואה (בצרפתית) אתר האינטרנט הרשמי של ניוואה (בגרמנית) ניוואה, ברשת החברתית פייסבוק ניוואה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ניוואה, סרטונים בערוץ היוטיוב רז אמיר, ‏ניוואה תמשיך להעניק חסות למכבי תל אביב, באתר ONE‏, 30 ביולי 2014 משה בנימין, השד העדתי מתעורר בארה"ב: NIVEA מתנצלת על פרסומת גזענית נגד שחורים, באתר ביזפורטל, 21 באוגוסט 2011 משה בנימין, השד העדתי מתעורר בארה"ב: NIVEA מתנצלת על פרסומת גזענית נגד שחורים, באתר ביזפורטל, 21 באוגוסט 2011
ברוס קלארק

ברוס קופר קלארק (באנגלית: Bruce Cooper Clarke;‏ 29 באפריל 1901 – 17 במרץ 1988) היה גנרל בצבא ארצות הברית, אשר שירת במלחמת העולם הראשונה, במלחמת העולם השנייה ובמלחמת קוריאה. הוא היה מפקד הצבא היבשתי בין השנים 1958–1960, מפקד צבא ארצות הברית באירופה בין השנים 1960–1962, ומפקד צבא ארצות הברית באוקיינוס השקט בין דצמבר 1954 עד אפריל 1956. קלארק נולד בחווה באדמס שבניו יורק, ב-29 באפריל 1901. הוא עזב את התיכון כדי להתגייס לצבא בשנת 1917, ונכנס לאקדמיה הצבאית של ארצות הברית דרך המשמר הלאומי של ניו יורק. בשנת 1925 הוא סיים את לימודיו, והצטרף לחיל ההנדסה, ובנוסף הוא קיבל גם תואר מאוניברסיטת קורנל. בהמשך הוא גם קיבל תואר שני מהאקדמיה הצבאית הלאומית. במהלך מלחמת העולם הראשונה, קלארק שירת ביחידת תותחני חוף. במלחמת העולם השנייה הוא שירת כקולונל, ולאחר מכן כבריגדיר גנרל, ופיקד על צוות קרב בדיוויזיית השריון ה-4, שהייתה חלק מהארמייה השלישית של גנרל ג'ורג' פטון, והוביל אותו לניצחון על כוח שריון גרמני בקרב אראקור בספטמבר 1944. בדצמבר אותה שנה הוביל קלארק את ההגנה בקרב סן וית במהלך קרב הארדנים, כמפקד צוות קרב B בדיוויזיית השריון ה-7, אשר האט את המתקפה הגרמנית. גנרל אייזנהאואר הגדיר את פעולותיו של קלארק בקרב זה כ"נקודת מפנה" בקרב על הבליטה. במהלך מלחמת קוריאה, פיקד קלארק פיקד על הדיוויזיה המשוריינת ה-1, בפורט הוד שבטקסס, מ-1951 עד 1953. לאחר מכן הוא הועבר לקוריאה, שם פיקד על הקורפוס ה-1 בשנת 1953, ועל הקורפוס ה-10 בין השנים 1953 ל-1964. בנוסף, הוא גם אימן את הצבא של קוריאה הדרומית. לאחר מכן הוא פיקד על צבא ארצות הברית באוקיינוס השקט בהוואי מ-1954 עד 1956, ולאחר מכן הוא פיקד על הארמייה השביעית בגרמניה מ-1956 עד 1958. באוגוסט 1958 הוא הועלה לדרגת גנרל ארבעה כוכבים, ומ-1958 עד 1960 הוא פיקד על פיקוד כוחות צבא ארצות הברית, תוך שהוא ממונה על מערכת החינוך הצבאית, אשר, בזמנו, כללה יותר מ-250,000 משתתפים. בין השנים 1960–1962 הוא שירת כמפקד העליון של צבא ארצות הברית באירופה, וב-30 באפריל 1962 הוא פרש לביתו. לקלארק ואשתו, בסי, היו שלושה בנים ובת אחת. קלארק נפטר ב-17 במרץ 1988, והוא נקבר בטקס צבאי מלא בבית הקברות הלאומי ארלינגטון, שם קבורה אשתו לצידו. מדיה וקבצים בנושא ברוס קלארק בוויקישיתוף * ברוס קלארק, באתר "Find a Grave" (באנגלית) Military Government Association (1958). Military government journal, Volume 10.
ארתור אונגנד

ארתור אונגנד (בגרמנית: Arthur Ungnad;‏ 3 באוגוסט 1879 מגדבורג – 26 באפריל 1947 פאלקנזה) היה מזרחן וחוקר שפות שמיות גרמני. למד אשורולוגיה אצל היינריך צימרן ופרידריך דליטש וקיבל את הדוקטורט שלו בברלין בשנת 1903. עבודת הדוקטורט שלו עסקה בתחביר של חוקי חמורבי. לאחר מכן הוא המשיך את עבודתו כעוזר מחלקת מערב אסיה במוזיאונים המלכותיים בברלין. ב-1909 הוא קיבל משרה של פרופסור חבר לשפות שמיות באוניברסיטת ינה. בשנת 1913 הוא הפך לפרופסור מן המניין באוניברסיטת פנסילבניה. בשנת 1919 התמנה לפרופסור מן המניין באוניברסיטה של גרייפסוואלד וב־1921 באוניברסיטת ורוצלב. עניינו היה בעיקר באשור ובבבל, בעיקר בטקסטים הדתיים שלהם. הוא היה אחד העורכים של אוסף כתבי המזרח הקדום ותמונות לברית הישנה. הוא תרגם את האפוס של עלילות גילגמש ופרסם מהדורת טקסט של הפפירוסים הארמיים של יב. כתב ספרי דקדוק של השפה העברית והסורית. Babylonisch-assyrische Grammatik. Beck, München 1906; 2. Auflage (= Clavis linguarum semiticarum. P. 2) 1926; seit der 3. Auflage 1949 als Grammatik des Akkadischen; 6. Auflage, völlig neubearbeitet von Lubor Matouš, 2007, ISBN 978-3-406-02890-8. Die Deutung der Zukunft bei den Babyloniern und Assyrern (= Der Alte Orient. Bd. 10.3). Hinrichs, Leipzig 1909. Aramäische Papyrus aus Elephantine. Kleine Ausgabe unter Zugrundelegung von Eduard Sachau’s Erstausgabe, bearbeitet von Arthur Ungnad. Hinrichs, Leipzig 1911. Das Gilgamesch-Epos. Neu übersetzt von Arthur Ungnad und allgemeinverständlich erklärt von Hugo Gressmann. Vandenhoeck & Ruprecht, Göttingen 1911. Hebräische Grammatik. Mohr, Tübingen 1912. Syrische Grammatik (= Clavis linguarum semiticarum. P. 7). Beck, München 1913, 2., verbesserte Auflage 1932; zahlreiche Nachdrucke. Die Religion der Assyrer und Babylonier (= Religiöse Stimmen der Völker. Band 3). Diederichs, Jena 1921. Die ältesten Völkerwanderungen Vorderasiens. Ein Beitrag zur Geschichte und Kultur der Semiten, Arier, Hethiter und Subaräer (= Kulturfragen. Band 1). Selbstverlag, Breslau 1923. Babylonisch-assyrisches Keilschriftlesebuch (= Clavis linguarum semiticarum. P. 8). Beck, München 1927. Subartu. Beiträge zur Kulturgeschichte und Völkerkunde Vorderasiens. De Gruyter, Berlin/Leipzig 1936. מדיה וקבצים בנושא ארתור אונגנד בוויקישיתוף ארתור אונגנד (1879-1945), דף שער בספרייה הלאומית
רוזלי אבלה

רוזלי סילברמן אבלה (באנגלית: Rosalie Silberman Abella; נולדה ב-1 ביולי 1946) היא משפטנית יהודיה קנדית. היא מונתה ב-2004 לבית המשפט העליון של קנדה, ובכך הפכה לשופטת היהודייה הראשונה בתפקיד זה. רוזלי סילברמן נולדה למשפחה יהודית במחנה עקורים בשטוטגרט, גרמניה, שם עבד אביה עורך-הדין כסנגור עבור עקורים בדרום-מערב גרמניה, בשטח הנתון לשליטת בעלות-הברית. משפחת סילברמן עברה לקנדה ב-1950, שם רכשה רוזלי השכלה תיכונית בעיר טורונטו, ומאוחר יותר תואר B.A. ב-1967 ותואר LL.B. ב-1970 מאוניברסיטת טורונטו. אבלה עברה את מבחני הלשכה של אונטריו ב-1972. היא עסקה במשפט אזרחי ובדיני משפחה עד לשנת 1976, אז מונתה בגיל 29 לבית הדין לענייני משפחה באונטריו (כיום מהווה חלק מבית המשפט של אונטריו). בכך הפכה אבלה לשופטת הצעירה ביותר, וכן לראשונה שמונתה בהיותה בהריון, בהיסטוריה של קנדה. היא מונתה לבית המשפט לערעורים של אונטריו ב-1992. לצד זאת, כיהנה כיושבת הראש בוועדות שונות. היא נחשבת בקנדה כאחת המומחיות בתחום משפט זכויות האדם, ולימדה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת מקגיל במונטריאול. ב-2004 מינה ראש הממשלה פול מרטין את אבלה כשופטת בית המשפט העליון של קנדה. בכך הפכה אבלה לשופטת היהודיה הראשונה בתפקיד זה. היא כיהנה כשופטת בית המשפט העליון עד ל-1 ביולי 2021 (אז מלאו לה 75 שנים). ב-1983 מונתה אבלה כמפקחת על הוועדה המלכותית לשוויון בתעסוקה, ובתפקידה זה טבעה את המונח שוויון תעסוקתי, המציין אסטרטגיה להפחתת החסמים בתעסוקה העומדים בפני נשים ומיעוטים אחרים. המלצות וועדה זו אומצו על ידי מדינות נוספות מלבד קנדה, כמו ניו זילנד, דרום אפריקה וצפון אירלנד. ב-1988 ניהלה אבלה את העימות בין המועמדים לראשות הממשלה. במהלך הקריירה זכתה אבלה לקבל 37 פרסי הוקרה, והיא מכהנת כחברה בחברה המלכותית של קנדה. היא זכתה במדליית חגיגות הזהב למלכותה של המלכה אליזבת השנייה (Queen Elizabeth II Golden Jubilee Medal) בשנת 2002. היא מונתה כחברת כבוד שאיננה אמריקאית באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ב-2007. במאי 2016 היא זכתה בתואר של כבוד מאוניברסיטת ייל בארצות הברית, ובכך הפכה לאישה הקנדית הראשונית לזכות בכבוד זה. היא מכהנת כשופטת בוועדת פרס גילר (פרס בתחום הספרות בקנדה). כמו כן, אבלה היא בוגרת הקונסרבטוריון המלכותי למוזיקה בפסנתר קלאסי. בינואר 2017 זכתה אבלה בתואר משפטנית השנה בעולם לשנת 2016 מטעם בית ספר פריצקר למשפטים של אוניברסיטת Northwestern, בעבור מחויבותה רבת השנים לזכויות אדם ולמשפט פלילי בינלאומי. באפריל 2018 אבלה נבחרה כחברה בחברת הפילוסופיה האמריקאית. אבלה הייתה נשואה להיסטוריון אירווינג אבלה עד למותו ב-2022, ויש לה שני בנים. אבלה היהודייה ביקרה בישראל מספר פעמים, בפעם הראשונה ב-1965. היא מעידה על עצמה כתומכת נלהבת של ישראל ועל הערכה רבה לבית המשפט העליון הישראלי, ועושה שימוש בפסיקותיו בפסקי דינה, בעיקר בנושאי ביטחון וטרור. במסגרת ביקורה בישראל במהלך מאי 2018 התבטאה אבלה, כי בית המשפט העליון הישראלי מצוי במצור ועובר תהליך של דה לגיטימציה ודמוניזציה והביעה את מוטרדותה מתהליכים העלולים לפגוע בעצמאותו מדיה וקבצים בנושא רוזלי אבלה בוויקישיתוף רוזלי אבלה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) טובה צימוקי, בכירת שופטי קנדה: "בית המשפט העליון בישראל נתון תחת מצור", באתר ynet, 3 במאי 2018 טובה צימוקי, בכירת שופטי קנדה: "בית המשפט העליון בישראל נתון תחת מצור", באתר ynet, 3 במאי 2018
הפורום החילוני

הפורום החילוני - איגוד השכונות והיישובים החופשיים או בקיצור הפורום החילוני הוא עמותה ישראלית המגדירה את מטרתה כפעילות נגד הדתה וכפייה דתית. העמותה הוקמה ב-2011 על ידי ד"ר רם פרומן. בשנותיו הראשונות התמקד הפורום בפעילות ביישובים ובשכונות שבהם זיהה תהליכי הדתה. החל משנת 2015 החל למקד את מרבית מאמציו בתחום החינוך. הפורום פועל כנגד עמותות חיצוניות בעלות צביון דתי שפועלות במערכת החינוך הממלכתית, בהן העמותות המאוגדות בארגון זהות. בראיית הפורום קיימת חדירת תכנים דתיים למערכת החינוך הממלכתית בעידוד משרד החינוך, בין היתר על ידי הוספת מקצוע ליבה חדש בנושא יהדות. לטענתו קיימת גם הדתה סמויה בספרי הלימוד, שבהם משולבים מקורות הלכתיים ואמוניים. אחת ההצעות העיקריות של הפורום היא הקמת זרם חינוכי חילוני עצמאי. דרכי הפעילות העיקריות של העמותה: ארגון חוגי בית במטרה לארגן קבוצות הורים מקומיות נגד הדתה פתיחת תוכניות הכשרה במשותף עם ארגון ישראל חופשית שנועדות להכשיר הורים וילדים לאקטיביזם במערכת החינוך הצעת תוכניות לימוד וחומרי למידה חילוניים ופלורליסטים לשימוש מורים מתוך תוכניות קיימות שיצאו מטעם משרד החינוך בעבר עריכת השתלמויות ייעודיות לעובדי הוראה הארגון פעל משפטית כנגד איסור הכנסת חמץ לבתי החולים, והביא לביטולו (ראו בג"ץ עמותת הפורום החילוני נגד שר הבריאות) בדצמבר 2021 הגיש הארגון עתירה כנגד איסור הכנסת חמץ לבסיסי צה"ל. בג"ץ דחה את העתירה. חדו"ש – לחופש דת ושוויון דעת אמת חילוניות בישראל אתר האינטרנט הרשמי של הפורום החילוני הפורום החילוני, ברשת החברתית פייסבוק יפעת ארליך, כשראש הפורום החילוני פגש כתבת דתייה מהתנחלות, באתר "ידיעות אחרונות", 12 ביוני 2019 אור קשתי, כבר לא ממלכתיים: חילונים מבקשים זרם חינוך עצמאי, באתר הארץ, 3 בינואר 2016 צה"ל יאלץ לאפשר חמץ בפסח בבסיסים? עתירה הוגשה לבג"ץ, באתר אייס, 10 בדצמבר 2021 גלעד מורג, בג"ץ קבע: "האיסור על הכנסת חמץ לשטחי צה"ל - חוקי" | אלו נימוקי השופטים, באתר ynet, 11 בפברואר 2024 ערך זה הוא קצרמר בנושא חינוך. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.