laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
שורש 141

שורש 141 או הוּ בּוּ (בסינית: 虍部, פיניין: Hū bù) הוא השורש המאה ארבעים-ואחד של הכתב הסיני. פירושו "טיגריס" והוא אחד מתוך 29 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משישה קווים. במילון קאנגשי ישנם 114 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה. השורש בכתב עצמות הניחוש, (甲骨文, גְ'יָאגוּוֶן, פיניין: Jiǎgǔwén) מלפני 3,500 שנה השורש בכתב כתובות הברונזה, (גִ'ין וֶן; 金文; פיניין: Jīn wén) מלפני 2,500-3,000 שנה השורש בכתב החותם הגדול (דָאגְ'ווָאן; 大篆; פיניין: Dàzhuàn) לפני מעל 2,000 שנה השורש בכתב החותם הקטן (שְׂיָאוגְ'ווָאן, 小篆, xiǎozhuàn) Fazzioli, Edoardo (1987). Chinese calligraphy: from pictograph to ideogram: the history of 214 essential Chinese/Japanese characters. calligraphy by Rebecca Hon Ko. New York: Abbeville Press. ISBN 0-89659-774-1. Lunde, Ken (5 ינו' 2009). "Appendix J: Japanese Character Sets" (PDF). CJKV Information Processing: Chinese, Japanese, Korean & Vietnamese Computing (Second ed.). Sebastopol, Calif.: O'Reilly Media. ISBN 978-0-596-51447-1. {{cite book}}: (עזרה) מדיה וקבצים בנושא שורש 141 בוויקישיתוף מאגר Unihan - U+864D
דיטיילז

דיטיילז (באנגלית: Details) היה ירחון לגברים אמריקאי שפעל ב-1982–2015. אף על פי שמדובר בעיקר במגזין המוקדש לאופנה וללייף סטייל, המגזין הציג גם דיווחים בנושאים חברתיים ופוליטיים רלוונטיים. המגזין הוקם, על ידי אנני פלנדרס, ב-1982. איש העסקים האמריקאי-יהודי, אלן פטריקוף (אנ') רכש את המגזין ב-1988, ומאוחר יותר נרכשה על ידי הוצאת קונדה נאסט (אנ') ב-2 מיליון דולר. באוקטובר 2000, בעלות המגזין הועברה ל-Fairchild Fashion Media (אנ').‏ בדצמבר 2002, הופיע כוכב הפופ האמריקאי ג'סטין טימברלייק על כריכת המגזין, בליווי הטקסט: "האם נוכל לסלוח לג'סטין טימברלייק על כל המוזיקה המחורבנת הזו? היי… לפחות הוא נכנס למכנסיים של בריטני". (במקור: "Can we ever forgive Justin Timberlake for all that sissy music? Hey … at least he got into Britney’s pants")‏. הכריכה והכותרת הזו הוצגו בדיעבד בסרט התיעודי מ-2021, לשחרר את בריטני, שהדגיש כיצד טימברלייק נהנה מהנרטיב התקשורתי סביב פרידתו מבריטני ספירס, בעוד שספירס עצמה נראתה כסובלת. ב-2004, פרסם המגזין את הכותרת "הומו או אסייתי?" (במקור: "Gay or Asian?"), שהציג תמונה של גבר מזרח אסייאתי, ו-"טיפים" כיצד להבחין בהבדל. המאמר עורר מחאות והפגנות נגד המגזין על הגזענות וההומופוביה של המאמר, ועל האופן שבו הוא מחק את קיומם של גברים אסיאתיים הומואים. Emmis Communications (ביוני 1996). Cincinnati Magazine. Emmis Communications. p. 22–. ISSN 0746-8210. ארכיון מ-2020-08-01. נבדק ב-14 בנובמבר 2012. {{cite book}}: (עזרה) "New York Magazine". New York. New York Media, LLC: 39. 1 באוקטובר 1990. ISSN 0028-7369. ארכיון מ-2020-08-01. נבדק ב-14 בנובמבר 2012. {{cite journal}}: (עזרה) "Los Angeles Magazine". Los Angeles. Emmis Communications: 116. במרץ 2003. ISSN 1522-9149. ארכיון מ-2020-08-01. נבדק ב-14 בנובמבר 2012. {{cite journal}}: (עזרה) Judah Robinson (18 בנובמבר 2015). "Condé Nast Halts Publication of Details Magazine". Huffington Post. ארכיון מ-2015-12-08. נבדק ב-6 בדצמבר 2015. {{cite news}}: (עזרה) Véronique Hyland (18 בנובמבר 2015). "Details Magazine is Officially Done". The Cut. ארכיון מ-2021-09-11. נבדק ב-21 במאי 2020. {{cite news}}: (עזרה) Matthew Rose (21 במרץ 2000). "Advance Publications to Close Details And Relaunch It as a Fashion Magazine". The Wall Street Journal. ארכיון מ-2021-01-20. נבדק ב-6 בדצמבר 2015. {{cite news}}: (עזרה) Kuczynski, Alex, "Details Editor Ousted and the Magazine Will Go to Fairchild, Jamie Billimoria Being the Editor," New York Times (March 21, 2000): C13. Swift, Andy (2021-02-21). "Loser: Details magazine". TVline. ארכיון מ-2021-08-22. נבדק ב-2021-10-13. "The betrayal of Britney Spears: how pop culture failed a superstar". the Guardian (באנגלית). 2021-02-08. ארכיון מ-2021-02-08. נבדק ב-2021-02-09. Karen Sakai (9 באפריל 2004). "'Gay or Asian?' Spread Causes Minority Uproar". Asia Pacific Arts. UCLA Asia Institute. אורכב מ-המקור ב-10 בפברואר 2014. נבדק ב-17 באפריל 2015. {{cite news}}: (עזרה) Esther Wang (1 באפריל 2014). "Beyond the #Hashtag: Movement Building Lessons from #CancelColbert". Race Files. ארכיון מ-2021-01-28. נבדק ב-17 באפריל 2015. {{cite web}}: (עזרה)
איידולטור

איידולטור (באנגלית: Idolator) הוא אתר אינטרנט ובלוג מוזיקה אמריקאי, שנוצר על ידי רשת הבלוגים Gawker Media (אנ') באוגוסט 2006. מאוחר יותר, הבלוג נמכר לרשת הבלוגים Buzz Media‏. בספטמבר 2016, הבלוג נמכר ל-Hive Media.‏ מאז עזיבתו של העורך הראשי המקורי, בריאן ראפטרי, ב-2007 ועד לנובמבר 2009, העורכת הראשית של הבלוג הייתה מאורה ג'ונסטון. באפריל 2009, פוטרו מספר תורמים על ידי Buzz Media, למעט כריס מולאנפי, שהציע להמשיך לכתוב את הטור שלו, 100 & Single, בהתנדבות עד לעזיבתה של ג'ונסטון. על הבלוג הושמעו מספר ביקורות מעוררי מחלוקת, בין היתר לאחר פוסט שפרסם הבלוג שטען כי המגזין Wired העלה מספר תחזיות שלדעת הבלוג הן לא מדויקות. בטור השנתי של וילג' ווייס, Pazz & Jop, שפורסם בנובמבר 2006, הושמעה ביקורת על הבלוג. אתר האינטרנט הרשמי של איידולטור איידולטור, ברשת החברתית פייסבוק איידולטור, ברשת החברתית אקס (טוויטר) איידולטור, ברשת החברתית אינסטגרם איידולטור, באתר פינטרסט Weisenthal, Joseph (14 באפריל 2008). "Denton Slims Down Gawker Media: Gridskipper, Idolator, Wonkette Leave The Fold". paidContent. ארכיון מ-2012-04-02. נבדק ב-22 במרץ 2010. {{cite web}}: (עזרה) Rys, Dan (21 בספטמבר 2016). "SpinMedia Sells Idolator, Buzznet & PureVolume to Hive Media". Billboard. Prometheus Global Media. ארכיון מ-2020-09-22. נבדק ב-22 בספטמבר 2016. {{cite news}}: (עזרה) Riggs, Mike (9 בנובמבר 2009). "Maura Johnston Leaves Idolator – Arts Desk". Washingtoncitypaper.com. ארכיון מ-2016-03-03. נבדק ב-31 במאי 2012. {{cite web}}: (עזרה) Johnston, Maura. "A Moment Of Gratitude (With An Assist From Big Star)". Idolator.com. ארכיון מ-2021-10-13. נבדק ב-31 במאי 2012. {{cite web}}: (עזרה) Thill, Scott (27 באוקטובר 2008). "Nerd Beef! Idolator vs. Listening Post". Wired News. ארכיון מ-2012-11-04. נבדק ב-22 במרץ 2010. {{cite web}}: (עזרה) Sisario, Ben (30 בנובמבר 2006). "Meaty, Beaty, Big and Bloggy: An Online Poll Covets the Territory Once Owned by Pazz & Jop". The New York Times. ארכיון מ-2021-08-16. נבדק ב-22 במרץ 2010. {{cite news}}: (עזרה)
אגנס טירופ

אגנס ג'בט טירופ (באנגלית: Agnes Jebet Tirop;‏ 23 באוקטובר 1995 – 13 באוקטובר 2021) הייתה אתלטית קנייתית. פעמיים ברציפות זוכת מדליית ארד באליפות העולם (לונדון 2017 ודוחה 2019) בריצת 10000 מטר, רביעית במשחקים האולימפיים (טוקיו 2020) בריצת 5000 מטר ושיאנית העולם בריצת 10 ק"מ (כביש) בריצת נשים בלבד. טירופ נמצאה ללא רוח חיים בביתה באיטן שבקניה ב-13 באוקטובר 2021, כשעל גופה פצעי דקירה. לפי ההודעה הראשונית של איגוד האתלטיקה הקנייתי, טירופ נדקרה לכאורה על-ידי בעלה, אך טענה זו לא אושרה על-ידי המשטרה. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. מדיה וקבצים בנושא אגנס טירופ בוויקישיתוף אגנס טירופ, ברשת החברתית אינסטגרם אגנס טירופ, באתר olympedia.org אגנס טירופ, באתר התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית אגנס טירופ, באתר ליגת היהלום אגנס טירופ, באתר Track and Field (נשים) AK CONDOLES WITH FAMILY AND FRIENDS OF AGNES JEBET TIROP באתר איגוד האתלטיקה הקנייתי, 13 באוקטובר 2021 (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא ספורטאים ובנושא אתלטיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בית חלבנה ניידיץ

בית חלבנה ניידיץ הוא בית היסטורי בפתח תקווה, שהיה ביתו של חלבנה ניידיץ, מראשוני פתח תקווה ומורה בתלמוד תורה של אריה ליב פרומקין ובבית הספר פיק"א. חלבנה ניידיץ הגיע לפתח תקווה בשנת 1899 ובנה בה מתחם ובו שלושה מבנים: המבנה הגדול בן שתי קומות שנמצא על רחוב חובבי ציון. נבנה בתחילת המאה ה-20. בבית זה שכנו משרדי האחים בן עזר ראב ששיווקו את פירות המושבה. בניין זה שופץ ושוקם בשנת 1994. מבנה כורכר וטיט קטן במרכז חצר האחורית, היה ביתו הראשון של חלבנה לפני הבית בן שתי הקומות. מבנה כורכר קטן בקצה החצר שימש במשך כמה שנים כביתו של שלמה יצחק שטמפפר, ראש העיר הראשון של פתח תקווה. מדיה וקבצים בנושא בית חלבנה ניידיץ בוויקישיתוף אריאל פרוינדליך, ימים ראשונים באם המושבות – בעקבות אתרי ראשונים בפתח תקווה, משרד החינוך, ה'תשע"ג (2013), עמוד 12
סידני פריור הול

סידני פריור הול (באנגלית: Sydney Prior Hall‏; 18 באוקטובר 1842 – 15 בדצמבר 1922) היה צייר ומאייר בריטי ואחד מהאמנים המובילים בתקופה הוויקטוריאנית המאוחרת. בנו של צייר בעלי החיים הארי הול, סידני התחנך בבית ספר פרטי בעל מוניטין. הוא החליט על קריירה כאמן באוניברסיטת אוקספורד והצטרף לצוות העיתון "הגרפיק", זמן קצר לאחר הקמתו בסוף 1869. הוא ביסס את שמו מיד עם סדרה של רישומים חיים שעשה בחזית בתקופת מלחמת צרפת-פרוסיה. כפי שנכתב The Art Journal, רישומיו של בישיבות ועדת פארנל היו בין ההישגים הטובים ביותר שלו בתחום העיתונות הגרפית: "הוא היה בבית המשפט כל הזמן, מתעד בעיפרון חושפני ומהיר ולא החמיץ שום דבר." הוא אייר מספר ספרים, ביניהם "ימי בית הספר של טום בראון" (מקמילן, 1885) ו"טום בראון באוקספורד" מאת תומאס יוז. הול התחתן עם אמה הולנד, בשנת 1877. נולד להם בן, הנרי ר' הול (1873–1930), שהפך לעובד מחלקת העתיקות המצריות והאשוריות במוזיאון הבריטי. לאחר מות אשתו הראשונה, נישאה הול לציירת מרי גו (1851–1929), בשנת 1907. הול נפטר בביתו בלונדון ב-15 בדצמבר 1922. מדיה וקבצים בנושא סידני פריור הול בוויקישיתוף "Hall, Sydney Prior" Who's who, A. & C. Black, 1907. (באנגלית) Biography of Harry Hall Sydney Prior Hall - National Portrait Gallery, www.npg.org.uk (באנגלית)
הסקל כהן

הסקל כהן (באנגלית:Haskell Cohen; ‏ 12 במרץ 1914–28 ביוני 2000) היה מנהל הפרסום של ליגת ה-NBA במהלך שנות החמישים שנות השישים. יוזם משחק האולסטאר של ה-NBA. נכנס ליד לאיש הספורט היהודי על תרומתו המשתמשכת לכדורסל. כהן הצטרף לליגת ה-NBA כמנהל הפרסום של הליגה בשנת 1951, לצידו של מוריס פודולוף, ששימש כנציב הליגה. באותו הזמן עולם הכדורסל בארצות הברית סבל מצילה של פרשת הורדת הנקודות בליגת התיכונים(אנ'). הוא הציע לקיים את משחק האולסטאר בו ייקחו חלק מיטב השחקנים בליגה, בדומה למשחק האולסטר של ליגת הבייסבול. פודולוף ומרבית בעלי הקבוצות בליגה היו פסימיים וחששו שהרעיון לא יצליח ויפגע בתדמית הליגה. וולטר בראון, הבעלים של קבוצת בוסטון סלטיקס, התלהב מהרעיון והסכים לארח את המשחק הראשון, תוך הבטחה שיכסה באופן אישי את כל ההפסדים הכספיים מהאירוע, במידה ויהיו כאלה. האירוע הראשון התקיים ב-2 במרץ 1951 בבוסטון גארדן וזכה להצלחה גדולה. 10,094 צופים הגיעו לאולם, לעומת ממוצע צופים עונתי של כ-3,500 איש במשחק. מאז הפך האירוע לחלק קבוע מעונת המשחקים. לפני שהצטרף כהן ל-NBA הוא שיש ככתב ב"פיטסבורג קורייר" ושימש כסקאוט של קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת דוקיין(אנ'). כסקאוט גילה את פלטשר ג'ונס, שהפך לשחקן כדורסל מקצועני ובהמשך לרופא. בשנת 1958 חבר ג'ונס לכהן ויחד עם הכדורסלן ג'ק טוויימן ואיש העסקים מילטון קוטשר יזמו את משחק ההוקרה למוריס סטוקס. מטרת הערב הייתה לגייס כסף עבור סטוקס שסבל משיתוק עקב פגיעת ראש שספג במהלך משחק כדורסל. המשחק הפך למסורת שנתית בה לקחו חלק הכוכבים הגדולים של הליגה במטרה לגייס כספים לטובת צרכים שונים של שחקנים שפרשו. לאחר הקמת מדינת ישראל את "הועד האמריקאי למען ספורט בישראל". הוועד מימן את השתתפותם של הספורטאים האמריקאיים באירועי ההמכביה. בין השנים 1961–1969 שימש כיושב ראש הוועד. בשנת 1981 מונה ליושב ראש הראשון של ועדת הבחירה ל"היכל התהילה של הספורטאים היהודים". הוא שימש בתפקיד עד לשנת 1989. בשנת 1991 נכנס להכיל התהליה על תרומתו המתמשכת ועל תרומה מיוחדת לספורט. שימש במשך 17 שנים כעורך הספורט של סוכנות הידיעות היהודית (JTA), היה בחבר הנאמנים של היכל התהילה של הכדורסל, חבר ועד הכדורסל האלומיפי האמריקאי וארגון הכדורסל החובבני בארצות הברית. כהן נולד למשפחה יהודית בווסטר, מסצ'וסטס. סיים תואר בעיתונאות באוניברסיטת בוסטון. ב-28 ביוני 2000 נפטר בביתו בפורט לי, ניו ג'רזי בגיל 86. השאיר אחריו 2 בנות, 3 נכדים ו-21 נינים. 57 Memorable All-Star Moments – 1950s, NBA.com Star-Studded Changes, NYDailyNews, 5 February 1998 Hoop World Mourns for Fletcher Johnson, New York Post, 14 October 2008 International Jewish Sports Hall of Fame Honorees receiving the Pillar of Achievement
טלאי כחול (סרט)

טלאי כחול (באנגלית: A Patch of Blue) הוא סרט דרמה אמריקאי בשחור-לבן משנת 1965 בבימויו של גאי גרין, עם אליזבת הרטמן וסידני פואטייה בתפקידים הראשיים. התסריט מבוסס על הרומן "הייה מוכן עם פעמונים ותופים" של אליזבת קטה (אנ') משנת 1961. לאחר הצלחת הסרט שונה גם שם הספר ל"טלאי כחול". הסרט מעלה בעדינות את בעיית הגזענות בארצות הברית והוא הופק בשיא פעולתה של התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח, נערה עיוורת בת לאם גזענית מתאהבת באדם אפרו אמריקני וממשיכה בכך גם כשהיא מגלה את מוצאו. זה סרט הבכורה של אליזבת הרטמן שהייתה אז בת 22 והייתה אז השחקנית הצעירה ביותר שהייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר. השיא הזה החזיק מעמד 10 שנים ונשבר בשנת 1975 על ידי איזבל אג'אני שקבלה מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר בסרט "סיפורה של אדל ה." בהיותה בת 20. בדירה קטנה גרים סלינה דארסי (אליזבת הרטמן), אמה רוז-אן (שלי וינטרס) והסבא אול-פא (וולאס פורד). סלינה היא בת 18, בגיל 5 התעוורה לאחר שאמה התכוונה להשליך חומר כימי על בעלה והחומר הזה פגע בפניה ועיוור אותה. מה שהיא זוכרת מהתקופה שראתה הוא טלאי של שמיים כחולים (מכאן שם הסרט). האם עובדת בזנות ומתעמרת בסלינה. אחד הלקוחות שלה אנס את סלינה כשהייתה ילדה. סלינה למרות מגבלותיה, עושה את כל עבודות הבית וכדי להרוויח קצת היא חורזת שרשראות חרוזים למכירה. הסבא הוא אלכוהוליסט. לפעמים לוקחים אותה השכן (ג'ון קוואלן) והסבא לפארק. באחת הפעמים חודר חרק מתחת לחולצתה והיא מתחילה להתגרד. במקרה עובר שם גורדון רלף (סידני פואטייה), אפרו-אמריקאי משכיל שעוזר לה להיפטר מהחרק ואז מתחילה ידידות ביניהם. סלינה מספרת לו על חייה הקשים והוא רוצה לעזור לה, מביא לה ספר בכתב ברייל ומלמד אותה מיומנויות כמו איך לקנות בסופרמרקט. סלינה מתאהבת בגורדון למרות שלא ראתה את פניו ואינה יודעת שהוא שחור, האהבה היא עיוורת. מרק ראלף (איוון דיקסון) אחיו של גורדון מבקר אותו על יחסיו עם נערה קטינה לבנה אבל גורדון ממשיך בשלו. הוא רוצה לרשום אותה לבית ספר לעיוורים בו תוכל ללמוד מיומנויות הדרושות לעיוור. רוז-אן וידידתה סיידי (אליזבת פרייזר) רוצות לפתוח בית בושת מהודר שבו תועסק גם סלינה. יום אחד רואה רוז-אן ברחוב את סלינה עם גורדון. בבית היא מתחילה להכות אותה בגלל שהיא יוצאת עם כושי ורק הסבא והשכנים מפרידים ביניהן. סלינה מתאהבת בגורדון למרות שהיא יודעת כבר שהוא שחור. היא רוצה להתחתן אתו והוא מסביר לו שהיחסים ביניהם הם של אהבה ואמון אבל לא אהבה פיזית. הוא מסדר לה קבלה בבית הספר לעיוורים והיא נפרדת ממנו בכאב. שלי וינטרס זכתה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר. אליזבת הרטמן הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר והייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה. היא זכתה בפרס גלובוס הזהב לכוכב החדש של השנה. סידני פואטייה היה מועמד לפרס באפט"א לשחקן הזר הטוב ביותר בתפקיד ראשי. רוברט ברקס היה מועמד לפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר שחור-לבן. ג'רי גולדסמית היה מועמד לפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר. גאי גרין היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לבמאי הטוב ביותר - סרט קולנוע ולפרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר. "טלאי כחול", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "טלאי כחול", באתר נטפליקס "טלאי כחול", באתר AllMovie (באנגלית) "טלאי כחול", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "טלאי כחול", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) קדימון לטלאי כחול, באתר יוטיוב טלאי כחול, באתר TCM
משה פרל

משה פרל (נולד ב-10 במאי 1960) הוא מנהל המכון לבנקאות ותיווך פיננסי ע"ש ויקי וג'וזף ספרא, מרצה בפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב, סופר ופובליציסט. עד שנת 2019 כיהן בתפקיד מנכ"ל איגוד הבנקים בישראל, ולפני תפקידו זה היה מבכירי העיתונאים הכלכליים בישראל. פרל נולד בחיפה, בנם של רבקה ודב פרל. סיים תואר ראשון בחוג לקולנוע וטלוויזיה, ותואר שני במנהל עסקים, שניהם באוניברסיטת תל אביב. בנוסף, הוא בוגר תוכנית מיוחדת ללימודי תקשורת באוניברסיטת ניו-יורק (NYU) וקורס גישור במסגרת לשכת עורכי הדין. בשנת 1984 החל את הקריירה העיתונאית שלו בעיתון "חדשות" מקבוצת הארץ. הוא שימש כתב לענייני משפט ובהמשך כתב פרלמנטרי לענייני כלכלה. בשנת 1992 עבר לעיתון "מעריב", שימש ראש דסק במערכת הכלכלית ובהמשך מונה לעורך הכלכלי הראשי של העיתון ופרשנו לענייני כלכלה וחברה. במסגרת עבודתו העיתונאית ייסד, ערך והגיש את מגזין הרדיו "התוכנית הכלכלית" בגלי צה"ל, ושימש פרשן כלכלי בחברת החדשות של ערוץ 10 ובתוכניות טלוויזיה שונות.[דרוש מקור] בשנת 2003 פרסם בהוצאת "כתר" את ספרו הראשון "בעיניים פקוחות", שעסק ביחסי הגומלין בין הפוליטיקה לבין הכלכלה. הספר מתאר את מנגנוני ההרס העצמי של המשק הישראלי בדגש על מדיניות פופוליסטית שפוגעת בשכבות החלשות במסווה של סיוע להן, ועל האופן שבו קבוצות אינטרס כלכליות פועלות בישראל. בתחילת שנת 2007 מונה לתפקיד מנכ"ל איגוד הבנקים, וכיהן בתפקיד 12 שנים. במהלך כהונתו ספג ביקורת על עלות השכר הגבוהה שלו, וכן היה אחד מהאנשים נגדם פעל גוף המחאה החברתי "באים לבנקאים". מאז פרישתו מאיגוד הבנקים הוא מנהל את מכון המחקר - "המכון לבנקאות ותיווך פיננסי ע"ש ויקי וג'וזף ספרא" בפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב, מרכז את התוכנית ללימודי "עסקים, רגולציה ותקשורת" במסגרת התמחות אסטרטגיה בתואר MBA, ומרצה בפקולטה.[דרוש מקור] במקביל לפעילותו האקדמית הוא מפרסם טורי פובליציסטיקה בידיעות אחרונות. בחודש אוקטובר 2021 פרסם את ספרו השני, "מסע בשביל הכסף", בו הוא עוסק בהשפעת הכסף על עיצוב העולם. פרל נשוי לאורית ואב ליובל, יעל ורוני. יושב ראש "מרכז הספר והספריות בישראל". מדיה וקבצים בנושא משה פרל בוויקישיתוף הוועידה הכלכלית, כלכליסט, סרטון ביוטיוב, 28 באוגוסט 2013 "מסע בשביל הכסף"- ספרו החדש של משה פרל, סרטון בערוץ "ידיעות ספרים", באתר יוטיוב (אורך: 01:04) רותי זוארץ, ‏משה פרל, העורך הכלכלי של העיתון "מעריב", הודיע על סיום עבודתו, באתר גלובס, 19 ביולי 2006 אבי גרפינקל, זה לא ענייני, זה עניין של אינטרסים, באתר הארץ, 14 בדצמבר 2003 עירית אבישר, ‏אחרי 12 שנה: משה פרל, מנכ"ל איגוד הבנקים, פורש מתפקידו, באתר גלובס, 17 באפריל 2018 שרון שפורר, עלות השכר של מנכ"ל איגוד הבנקים משה פרל - 1.7 מיליון שקל, באתר TheMarker‏, 21 בינואר 2009 אלי ציפורי, ‏בעל הבית השתגע: 193 אלף בחודש למנכ"ל איגוד הבנקים, באתר גלובס, 13 ביולי 2018 כאן דוקו | משפט הבנקאים, נבדק ב-2022-08-20 משה פרל, הדמוגרפיה החרדית והניסוי הגדול, באתר ynet, 17 ביוני 2021 משה פרל, מותה של האמת, באתר ynet, 18 באוקטובר 2020 יובל פלוטקין, "כסף זה כמו אלוהים. בשביל שזה יהיה קיים צריך להאמין בזה", באתר ynet, 13 בנובמבר 2021 טליה לוין, ‏"מסע בשביל הכסף" משחזר את האירועים הכלכליים שעיצבו את השוק העולמי, באתר מעריב אונליין, 26 בפברואר 2022
פאל טנצר

פאל טנצר (בהונגרית: Tenczer Pál; נאג'ביום, 11 באפריל 1836 – בודפשט, 6 בפברואר 1905) היה פוליטיקאי, עיתונאי, עורך עיתון יהודי-הונגרי. פאל טנצר נולד במשפחה יהודית, למד בעיר קסטהיי ובפשט. הוא התכונן לקריירת הוראה. הוא גם לימד זמן מה, אך כאשר החיים הלאומיים ההונגריים התעוררו בשנת 1861, הפך טנצר לאחד מהתומכים הנלהבים של הלאומיות ההונגרית וניסה להעיר את הרעיון הלאומי, במיוחד בקרב הנוער היהודי. ביחד עם עזרתם של אחרים הקים את ההתאחדות היהודית ההונגרית ובמשך תקופה ארוכה היה חבר מערכת ומאוחר יותר העורך הראשי של העיתון "היהודי ההונגרי", עיתון הקהילה היהודית. שם החל לעבוד כעיתונאי והפך את העיתון כשופר של יהדות הונגריה למען האמנציפציה (שוויון זכויות) של היהודים בהונגריה. בקונגרס היהודי ההונגרי בשנים 1868–1869 (הקרע ביהדות הונגריה) ייצג טנצר את נפת קסטהיי. הוא הצטרף למפלגה הפרוגרסיבית מהקמתה. במהלך הקונגרס הוציא אלבום ובו ביוגרפיות ודיוקנאות של כל חברי הקונגרס. הוא נבחר לדירקטוריון של הקהילה היהודית של פשט. בשנת 1876 ייסד את העיתון Neues Politisches Volksblatt (עיתון בשפה הגרמנית בבודפשט שטנצר ייסד בהיותו חבר מועצת העיר בודפשט. הגיליון הראשון הופיע ב-15 באוקטובר 1877) טנצר היה העורך הראשי של העיתון במשך 18 שנה. טרזווארוש, רובע 6 של בודפשט שרבים מתושביו היו יהודים, שבה הפך טנצר בעל השפעה רבה, בחרה בו הן למועצת הרובע והן למועצת העיר. במהלך הבחירות לפרלמנט בטרזווארוס, הייתה לו תמיכה גדולה להיבחר לאספה הלאומית. טנצר עצמו השתייך תחילה למפלגת פרנץ דיאק ומאוחר יותר למפלגה הליברלית. הוא השתתף בניהול כמה ארגוני צדקה בבודפשט, היה חבר בדירקטוריון של "בנק החיסכון של בודפשט" וב"חברת המשכנתאות הלאומית" והיה חבר גם בוועדת הפיקוח של "חברת מבשלות הבירה". הוא היה נשיא ועדת החינוך של הרובע השישי. בשנת 1898 ב-28 בנובמבר קיבל את צלב האבירים של מסדר פרנץ יוזף. אלבום, עוך והוציא לאור. פשט, 1869. שתי חוברות. זכרונותיו של פאל טנצר. נכתב על ידי טוויש. בודפשט, 1896. (איך עשיתי את הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867. איך ביצעתי את המיזוג (הערים בודה ופשט) בשנת 1875. איך גרמתי לדיולה ורהאווי למות מבחינה מוסרית. כמה הצלחתי להשאיר את מיהאי מונקאצ'י בבית. למה מלאו לי 60 השנה. איך הצלתי את הונגריה מהמהפכה. מדוע לא הצבעתי בעד הלוואת חמישים מיליון עבור בירת הונגריה). יוז'ף סיניאי: חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים אינדקס ביוגרפי הונגרי לקסיקון יהודי הונגרי. 1929. פטר אויווארי. פאל טנצר מחייו של פאל טנצר. הספרייה הלאומית של ישראל ביוגרפיה של פאל טנצר, באתר Arcanum תמונתו של פאל טנצר בצעירותו פאל טנצר ב-unionpedia ביוגרפיה של פאל טנצר ב-OBL (בגרמנית) מדיה וקבצים בנושא פאל טנצר בוויקישיתוף
BBC Radio 1's Live Lounge 2016

BBC Radio 1's Live Lounge 2016 הוא אלבום אוסף, המורכב הן מגרסאות כיסוי והן משירים מקוריים, שבוצעו בתוכנית הלייב לאונג' של קלרה אמפו. האלבום יצא ב-17 בנובמבר 2016, והוא ה-12 בסדרת אלבומי לייב לאונג'. בסמוך ליציאתו, הגיע האלבום למקום השישי במצעד האייטונס הבריטי ובהמשך, עלה למקום השלישי. מידע על האלבום BBC Radio 1's Live Lounge 2016 באתר MusicBrainz BBC Radio 1's Live Lounge 2016 באתר BBC Radio 1 BBC Radio 1’s Live Lounge 2017, נבדק ב-2021-10-12 iTunesCharts.net: 'BBC Radio 1's Live Lounge 2017' by Various Artists (British Albums iTunes Chart), www.itunescharts.net
אריאלה בהלול-דימנד

אריאלה בהלול-דימנד (נולדה ב-8 בפברואר 1956 בחיפה) היא סופרת ומשוררת ישראלית. היא ניהלה את בית הספר הפתוח בחיפה במשך 21 שנה. בהלול-דימנד נולדה בחיפה לאמה, בקי בהלול לבית עבאדי, ולאביה, יוסף בהלול, שכיהן כנשיא בית המשפט המחוזי בנצרת. היא בוגרת בית הספר תיכון עירוני ה', בעלת תואר ראשון בספרות עברית וחינוך, ותואר שני במנהל החינוך ותוכניות לימודים, שניהם מטעם אוניברסיטת חיפה. בהלול-דימנד היא בוגרת סדנאות כתיבה, ביניהן הסדנה של יעקב בסר. שיריה פורסמו בכתבי העת עתון 77 ומאזניים. פרסמה ארבעה ספרים. שני רומנים, ספר שירה וספר בו כינסה את האימיילים שכתבה לצוות המורות והמורים שלה כשהייתה מנהלת בית ספר. במשך שנים שימשה כמורה ומחנכת בבתי ספר יסודיים בירושלים, בית-שמש וחיפה, והייתה מרצה במכללה האקדמית גורדון. בשנת 1995 התמנתה להיות מנהלת בית הספר הפתוח ע"ש בארי בחיפה, וניהלה אותו במשך עשרים ואחת שנים. בהלול-דימנד הצעידה את בית הספר להישגים רבים. בשנים בהן ניהלה את בית הספר הוא התרחב, ועבר ממקום מושבו בשכונת הדר הכרמל אל שכונת נווה שאנן, נפתחו בו חטיבה צעירה (מערכת גנים בבית הספר) וחטיבת ביניים, ומספר התלמידים בו צמח מ-65, בראשית כהונתה, ל-540 עם סיומה בשנת 2015. מאז פרישתה מניהול בית-הספר בהלול-דימנד מלווה מנהלים וצוותי מורים בתחומי פדגוגיה שונים, ומתנדבת בקהילה בתחומי חינוך וחברה. בהלול-דימנד נשואה לעמי דימנד, ואם לרועי והדר. נוצה אחר נוצה קדח האור, הוצאת עיתון 77. (שירה) (1996). דויד ובת דודו, הוצאת עיתון 77. (רומן) (2013). בתנאי שתבואי, הוצאת גוונים. (רומן) (2016). אי של מילים, הוצאת אופיר ביכורים. (מיילים שנכתבו למורי בית הספר) (2017). אריאלה בהלול-דימנד ב"החיפאים" - לקסיקון אישים ודמויות בחיפה בעריכת שי חורב על נוצה אחר נוצה קדח האור - יעקב בסר, (1996). "הכתיבה היא ההקשבה לקול האחר שבתוכי", משא, ינואר 1996. על נוצה אחר נוצה קדח האור - שמעון אדף, (1996). "על מגע ועל חוסר נגיעה", עיתון 77, גיליון 194, עמ' 7. על דויד ובת דודו - אדיבי-שושן, אסתי, (2013). "הגוף שלי חיכה למילים", עיתון 77, גיליון 369–370. על בתנאי שתבואי - אדיבי-שושן, אסתי, (2016). "להיכנס לים ולחפש דווקא מערבולות", עיתון 77, גיליון 390. מדיה וקבצים בנושא אריאלה בהלול-דימנד בוויקישיתוף אריאלה בהלול-דימנד, ברשת החברתית פייסבוק אריאלה בהלול-דימנד, לקסיקון הספרות העברית החדשה אריאלה בהלול-דימנד, באתר סימניה השאלון עם אריאלה בהלול-דימנד, מחברת הספר "בתנאי שתבואי", קורא בספרים מגזין ספרות ראיון בזום על כתיבתה באגודת הסופרים מרץ 2021. ראיון על הרומן דוד ובת דודו בתוכנית "הדרן" עם דייוויד עזרן ברדיו קול רגע אוגוסט 2013. ראיון על הרומן דוד ובת דודו באתר דני ספרים. ראיון על הספר אי של מילים ברדיו אורנים. מראיין: מוטי גרנר.2018. השיר "כבר זמן" בעיתון האינטרנטי סלונט פברואר 2021. בית הספר הפתוח ע"ש בארי, באתר נשמה יתרה – המכון לחינוך רוחני מיסודה של קרן תל"י ביה"ס הפתוח ע"ש בארי חיפה, באתר www.facebook.com האתר הרשמי של הרשות השופטת – קורות חיים שופטים, באתר judgescv.court.gov.il דויד ובת דודו - אריאלה בהלול-דימנד להיכנס לים ולחפש דווקא מערבולות, גליון 390, עמוד 14, באתר עיתון 77, ‏2016-12-05 בתנאי שתבואי - אריאלה בהלול-דימנד "אי של מילים": 15 שנות אימיילים, באתר כלבו – חיפה והקריות, ‏2018-02-28 החיפאים אישים ודמויות בחיפה לקסיקון מאת שי חורב, באתר www.booksefer.co.il Esti, אסתי אדיבי שושן: הגוף שלי חיכה למילים, באתר אסתי אדיבי שושן, ‏יום שלישי, 14 במאי 2013