laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
וורלד בייסבול קלאסיק 2023

וורלד בייסבול קלאסיק 2023 היא אליפות העולם החמישית לנבחרות לאומיות בבייסבול שנוהלה על ידי התאחדות הבייסבול הבינלאומית (IBAF) והתקיימה בין 8 במרץ ל-21 במרץ 2023. לטורניר העפילו 20 קבוצות: 16 הנבחרות שהשתתפו באליפות הקודמת העפילו אוטומטית, ו־4 נבחרות שהעפילו מהמוקדמות. משחקי הסיבוב הראשון נערכו בטוקיו, טאיג'ונג, מיאמי ופיניקס. משחקי רבע הגמר נערכו בטוקיו ומיאמי ומשחקי חצי הגמר והגמר נערכו במיאמי. הסיבוב הראשון הוא שלב בתים כאשר בכל בית יש 5 נבחרות. כל נבחרת שחקה פעם אחת נגד שאר הנבחרות שבבית שלה. שתי הראשונות בכל בית עלו לשלב רבע הגמר. 4 הנבחרות שסיימו בארבעת המקומות הראשונים העפילו לאליפות הבאה שתערך ב־2026. בשלב הבתים, אם יהיה שוויון במספר הניצחונות בין מספר נבחרות. יקבעו המיקומים לפי הכללים הבאים: אחוז ניצחונות תוצאות ראש בראש בין המסיים עם אותו אחוז ניצחונות. הכי מעט ריצות (runs) כנגד הקבוצה ביחס למספר אינינג (innings) כקבוצת הגנה במשחקים בין הקבוצות בשוויון. הכי מעט Earned run כנגדן ביחס למספר אינינג (innings) כקבוצת הגנה במשחקים בין הקבוצות בשוויון. ממוצע חבטות (batting average) הגבוה ביותר במשחקים בין הקבוצות בשוויון. הגרלה שתבוצע על ידי WBCI. שתי המדורגות הראשונות מעפילות לשלב רבע הגמר. 4 הראשונות מכל בית, העפילו אוטומטית לאליפות הבאה. משחקי בית א' התקיימו באצטדיון טאיג'ונג (אנ'), טאיג'ונג בין 8–12 במרץ. כל הנבחרות סיימו עם 2 ניצחונות ו־2 הפסדים ולכן הדירוג הפנימי שקבע את הסדר הוא כמות ריצות החובה. ככל שהכמות נמוכה יותר כך הדירוג גבוה יותר. משחקי בית ב' התקיימו בטוקיו דום, טוקיו בין 9–13 במרץ. משחקי בית ג' התקיימו בצ'ייס פילד (אנ'), פיניקס, ארצות הברית, בין 11 במרץ ל-15 במרץ. מקסיקו וארצות הברית סיימו עם 4 ניצחונות כל אחת, אך בגלל שמקסיקו ניצחה את ארצות הברית היא דורגה לפניה. בריטניה וקולומביה ניצחו משחק אחד כל אחת, אך בגלל שבריטניה ניצחה את קולומביה, היא דורגה לפניה. משחקי בית ד' התקיימו בלואנדפו פארק (אנ'), מיאמי, בין 11 במרץ ל-15 במרץ. מדיה וקבצים בנושא וורלד בייסבול קלאסיק 2023 בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של וורלד בייסבול קלאסיק 2023 (באנגלית) חוקי שובר שוויון באתר התחרות
אירינה מלניקובה

אירינה מלניקובה (ברוסית: Ирина Николаевна Мельникова‏ 24 באוקטובר 1918 – 3 בנובמבר 2010) הייתה היסטוריונית סובייטית-אוקראינית. התמחותה הייתה בחקר היסטוריה של צ'כוסלובקיה. היא הייתה דוקטור למדעי ההיסטוריה, וחברה באקדמיה הלאומית למדעים של אוקראינה. תחומי המחקר שלה כללו גם את ההיסטוריה הפוליטית והכלכלית של מרכז ומזרח אירופה, עם התמקדות בתקופה שבין המלחמות. מלניקובה נולדה במנה, מחוז צ'רניהיב. מלניקובה סיימה את לימודיה באוניברסיטת קייב (1940). עם תחילת החזית המזרחית כחלק ממלחמת העולם השנייה היא פונתה לקזחסטן, לעיר שימקנט. מלניקובה החלה ללמד היסטוריה בהגירה כפויה במכון להוראה בדרום קזח (1941–1942). מלניקובה למדה בבית הספר לתארים מתקדמים של האוניברסיטה הממלכתית של אוקראינה המאוחדת בקזיל-אורדה (טובה). בקייב הגנה על עבודת הגמר שלה "מדיניות ממשלת רוסיה על אוקראינה בשנים 1725-1740" (המנחה א' וודנסקי) (1946), אך לאחר מכן עזבה את הלימודים על אוקראינה כדי להתמסר לבוהמה וללימודים סלאבים מערביים. מלניקובה הייתה נשואה להיסטוריון האוקראיני אנדריי ליחולאט. מ-1947 עד 1959 מלניקובה הייתה חוקרת בכירה במכון למחקרים סלאביים של האקדמיה למדעים של ברית המועצות במוסקבה. שם היא החלה ללמוד את ההיסטוריה הפוליטית של צ'כוסלובקיה וטרנסקרפטיה, שבאותו הזמן סופחו לברית המועצות. משנת 1957 מלניקובה עברה לקייב. היא החלה לעבוד במכון להיסטוריה של האקדמיה למדעים של אוקראינה הסובייטית. שם, ב-1961, היא הגנה על עבודת הדוקטורט שלה בנושא "המאבק המעמדי בצ'כוסלובקיה בתקופת התייצבות זמנית וחלקית של הקפיטליזם (1924-1929)". עד היום נותרה יצירה זו השלמה ביותר בתולדות המפלגות הפוליטיות הצ'כיות של שנות ה-20, שנכתבו באוקראינה. בשנים 1965–1988 מלניקובה הייתה ראשת המחלקה להיסטוריה סוציאליסטית של יחסים בינלאומיים, מאז 1988 - עמיתת מחקר ראשית. בשנת 1973 היא נבחרה להיות חברה בהתכתבות באקדמיה למדעים של אוקראינה הסובייטית. בשנות ה-70 מלניקובה הייתה חוקרת מובילה בהיסטוריה של מדינות אירופה, ובין הבודדות שחקרו היסטוריה של צ'כוסלובקיה. היא שיתפה פעולה עם מוסדות היסטוריים רלוונטיים של האקדמיה למדעים של בולגריה, צ'כוסלובקיה ופולין. לאחר החזרת העצמאות של אוקראינה, האג'נדה שלה הייתה לחקור את ההיסטוריה של היחסים הבינלאומיים של אוקראינה בעת החדשה. בשנת 2002 הוענק לה תואר הכבוד "עובדת מכובדת של מדע וטכנולוגיה באוקראינה". Варварцев, М.М. (2014). Мельникова Ірина Миколаївна/Україна в міжнародних відносинах. Енциклопедичний словник-довідник (PDF) (באוקראינית). Ін-т історії України НАН України. pp. 307–309. "Лихолат Андрій Васильович — Енциклопедія Сучасної України". esu.com.ua. נבדק ב-2023-03-10. Кривець, Н.В. (2010). "In Memoriam. Мельникова Ірина Миколаївна" (PDF). Український історичний журнал. 6: 228–229. "МЕЛЬНИКОВА ІРИНА МИКОЛАЇВНА". resource.history.org.ua. נבדק ב-2023-03-10. Віднянський, С.В. (22 ביוני 2008). "До ювілею відомого українського історика Ірини Миколаївни Мельникової" (PDF). Український історичний журнал. 6: 229–231. {{cite journal}}: (עזרה) תבנית:מין רגיל:מלניקובה, אירינה
סמל ניו סאות' ויילס

סמל ניו סאות' ויילס (באנגלית: Coat of Arms of New South Wales) הוא שלט אצולה שבמרכזו צלב ג'ורג' הקדוש צבוע אדום. למגן שני תומכים: אריה המסמל את אנגליה וקנגורו המסמל את אוסטרליה. הסמל הוענק רשמית למדינת ניו סאות' ויילס שבאוסטרליה על ידי מלך בריטניה אדוארד השביעי בשנת 1906. מוטו המדינה, בלטינית: Orta recens quam pura nites ("הזורחת החדשה, מה בהירה זריחתך") מופיע בתחתית הסמל. תיאור הסמל באתר ממשלת ניו סאות' ויילס (באנגלית) החוק בדבר סמלי המדינה באתר ממשלת ניו סאות' ויילס (באנגלית) סמלי מדינות אוסטרליה באתר ממשלת אוסטרליה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא סמלים ובנושא אוסטרליה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ספיריט (פירושונים)

האם התכוונתם ל... ספיריט – רובר רובוטי B-2 ספיריט – מפציץ חמקן האנה ספיריט – שחקנית וזמרת אנגלייה ספרייט ספירט
נחל גחר

נחל גחר הוא נחל הזורם באזור רמות מנשה. ראשיתו למרגלות ג'וערה והוא מתנקז ונשפך אל נחל קישון מזרחית לקיבוץ הזורע. שמו הערבי של הנחל הוא "ואדי אל-קצב", או "אל-כזב", על שם צמחי הקנה שצומחים בסביבתו. עד אמצע שנות ה-60 הוא נקרא בעברית "נחל כזב" או "נחל ישע", אז שונה שם הנחל ל"נחל גחר", לכבוד מנהרת מנשה של המוביל הארצי שפתחו נמצא בקרבת הנחל ובמדרונו נשפכו תוצרים שנחצבו מהמנהרה. המילה "גחר" מקורה מהמשנה, מסכת אהלות: "השקיפים והסלעים והגחרים והשיננים", ופירושה הוא סוג של מנהרה. ראשיתו של נחל גחר הוא בסביבות ג'וערה, כאשר לצד כביש משמר העמק - עין השופט הוא עובר ליד עין שכר או בשמו הערבי עין א-סוכר (בעברית: מעיין מים מתוקים) הממוקם בינות עצי אקליפטוס. ממנו הוא זורם בכיוון כללי צפונה. הוא מתחתר ויוצר קניון ומדרונו מיוער. אפיקו עובר ליד עין גחר וכחצי קילומטר צפונה ממנו, ליד עין דיצה ופתח מנהרת מנשה, הוא פונה מזרחה ויורד לעמק יזרעאל. מימיו מוזרמים בעמק יזרעאל בתעלה אל נחל קישון. בשנות ה-50 זרמו מים בנחל גם בקיץ. משערים שהפנייה של אפיק הנחל ליד עין דיצה נוצר בעת שקיעת עמק יזרעאל בתקופת הפליסטוקן. מסלול נחל גחר עליון בפארק רמת מנשה - בשביל המשפחה, באתר בשביל המשפחה, ‏3 בינואר 2023 נחל גחר 2020, סרטון בערוץ "Ran Peretz", באתר יוטיוב (אורך: 00:20) אפרים תלמי, מנהרת־ענק נחצבת בהרי מנשה, דבר, 16 בספטמבר 1956 יעקב שורר, מדריך ישראל,: עמקי הצפון כרמל ושומרון, 1980, ירושלים, כתר, עמ' 165 טיולים של החברה להגנת הטבע, דבר, 30 במאי 1965 נחל קדומים, נחל קישון, על המשמר, 14 בפברואר 1967 צבי אלדובי, חודשה העבודה במפעל הירדן, הַבֹּקֶר, 9 בספטמבר 1956 משנה, מסכת אהלות, פרק ח', משנה ב' nrg סגנון, טיולי פריחה משגעים רק 40 דקות ממרכז הארץ, באתר nrg‏, 19 במרץ 2015
סמל אוסטרליה הדרומית

סמל אוסטרליה הדרומית (באנגלית: Coat of Arms of South Australia) הנוכחי החליף בשנת 1984 את סמל מדינת אוסטרליה הדרומית שבאוסטרליה משנת 1936. סמל המקורי של אוסטרליה הדרומית הוענק למדינה על ידי מלך בריטניה, אדוארד השמיני, ביום השנה המאה לייסוד אוסטרליה הדרומית ב-20 בנובמבר 1936. סמל זה כלל שלט אצולה שבמרכזו שמש זהובה זורחת על רקע כחול. מעל שלט האצולה היו שלוש ערמות חיטה. מעל המגן היה אריה ניצב על רקע כחול. על הרקע הכחול הופיע גם הצלב הדרומי. תומכי המגן היו אישה המחזיקה בידה את קרן השפע וגבר המחזיק בידו מספריים וצמר. בתחתית הסמל היו ענפים מוזהבים, ומוטו המדינה: "אמונה ואומץ" (Faith and Courage"). במהלך השנים הועלתה ביקורת על הסמל משנת 1936. רבים רצו שעל הסמל יופיע החנקן המציץ (Piping Shrike) סמל המדינה המופיע על דגלה. ממשלת המדינה פנתה למלכה בריטניה וב-19 באפריל 1984 אישרה מלכת בריטניה אליזבת השנייה את החלפת הסמל. בסמל הנוכחי מופיע העקעק על מגן האבירים בתוך עיגול מוזהב המייצג את השמש הזורחת, על רקע כחול. מעל המגן מופיע אפונת סטורטס - סמל המדינה (Sturt's desert pea). לסמל החדש אין תומכים והוא ניצב על בסיס של עשב שעליו סמלי החקלאות והתעשייה. מוטו המדינה אינו מופיע על הסמל, ובמקומו מופיע שם המדינה - "אוסטרליה הדרומית" - "South Australia". סמל אוסטרליה דגל אוסטרליה הדרומית סמל אוסטרליה באתר הרלדיקה עולמית (באנגלית) סמלי מדינות אוסטרליה באתר ממשלת אוסטרליה (באנגלית) סמלי המדינה באתר ממשלת אוסטרליה הדרומית (באנגלית)
איריס מילנר

איריס מילנר (נולדה ב-24 במרץ 1958) היא חוקרת ספרות, פרופסור בחוג לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב. כיהנה כראשת החוג וכראשת תוכנית המצטיינים המשולבת במדעי הרוח והאמנויות ע״ש מרק ריץ׳. מחקריה מתמקדים בעיקר בייצוג ספרותי של השואה וכן בביקורת הספרות מתוך קריאה פסיכואנליטית. מילנר נולדה בטבריה, ומאוחר יותר עברה עם משפחתה לאילת ולרמת גן. אמה עלתה לישראל לאחר תום מלחמת העולם השנייה, במהלכה גורשה לגטו בטרנסניסטריה. אביה הוא הצלם מקסים סלומון, מצאצאי הראש"ז.[דרוש מקור] סיימה תואר ראשון בחוגים לפסיכולוגיה ולפילוסופיה באוניברסיטת ניו יורק (NYU). את התואר השני והשלישי למדה בחוג לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב, ובמקביל עבדה ככתבת במוסף ״הארץ״. היא חברת סגל אקדמי בכיר בחוג לספרות. כיהנה כראשת תוכנית המצטיינים המשולבת במדעי הרוח והאמנויות ע״ש מרק ריץ׳, כראשת החוג לספרות, וכסגנית דקאן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב לענייני תלמידים והוראה. נכון למאי 2023 מכהנת מילנר כראשת מרכז קיפ לחקר הספרות והתרבות העברית. עוסקת במחקריה בייצוג השואה בספרות ובהיבטים הסוציולוגיים־ספרותיים של בני הדור השני לשואה. מילנר חוקרת את הספרות שנכתבה על ידי אנשים שעברו את השואה וכן בני הדור הספרותי שלאחר מכן. היא בוחנת את ההיבטים הנרטולוגיים הנובעים משינויים תרבותיים וגם מחוללים אותם. ספרה הראשון, ״קרעי עבר: ביוגרפיה, זהות וזיכרון בסיפורת הדור השני״, יצא לאור ב-2003 בהוצאת עם עובד. הספר מתמקד בספרות הישראלית העוסקת בבני הדור השני לשואה או שנכתבה על ידי בני ניצולים. לטענת מילנר, הכותבים מבקשים לבטא את מה שלא סופר בספרות של הוריהם. הספר בוחן את גרסתה של הסיפורת ליחס החברה הישראלית אל הניצולים, ואת והכפפתה של השואה לנרטיבים לאומיים. בספרה טוענת מילנר שהנושא שבמוקד הסיפורת הזו הוא ההשפעות ההרסניות ארוכות-הטווח של הטרור הגרמני הנאצי על קרבנותיו וכי אין גאולה או נחמה בכל הנוגע לטראומת השואה. לדבריה, בעולמם הפרטי של הניצולים ובני משפחותיהם אין למיתוס השואה והתקומה כל מקום. ספרה השני, ״הנרטיבים של ספרות השואה״, שיצא ב-2008, עוסק ביצירות שכתבו בעיקר בני ה"דור הראשון", ניצולי שואה עצמם, במהלך מלחמת העולם השנייה בתוך הגטאות והמחנות, וגם בעשורים שלאחר המלחמה. הפרקים האחרונים של הספר עוסקים בהשפעותיה של השואה על הספרות הישראלית, ובקיומה של הגות ממשמעת בספרות הניצולים. בנוסף פרסמה מילנר מאמרים על ייצוגי טראומה והחלמה בספרות, בין השאר בכתיבתו של י.ח. ברנר, ועל סיפורי ילדות והתבגרות, ודנה ביצירותיהם של אהרן אפלפלד, עמוס עוז וק׳ צטניק. מילנר עוסקת במחקריה גם במפגש בין ספרות לפסיכואנליזה, וכן בייצוגי הבית בספרות העברית המודרנית והחוויה הדיאספוריסטית המלווה אותם. בהקשר זה פרסמה מאמרים על יצירותיהם של ש"י עגנון, ס. יזהר, יהודית הנדל ודויד גרוסמן. קרעי עבר: ביוגרפיה, זהות וזיכרון בסיפורת הדור השני. תל אביב: עם עובד: המכון לחקר הציונות וישראל ע״ש חיים ויצמן, אוניברסיטת תל אביב, תשס״ד 2003 הנרטיבים של ספרות השואה. תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשס״ט 2008 הספרות כאלביתי, איריס מילנר בכנס החוג לספרות, 2019 אמת ושקר בספרות ובפסיכותרפיה, יום עיון בנושא, 2019 איריס מילנר, ברשת החברתית פייסבוק מוריה דיין, איריס מילנר, באתר לקסיקון הספרות העברית החדשה הסופר איריס מילנר, באתר סימניה גדעון גרייף, קרעי עבר: ביוגרפיה, זהות וזיכרון בסיפורת הדור השני - איריס מילנר, באתר יד ושם, ‏2003 מוריה דיין, מילנר איריס, חוקרת ספרות, באתר הקשרים
קונסטנטין פלביצקי

קונסטנטין פלביצקי (ברוסית: Константин Флавицкий;‏ 25 בספטמבר 1830 – 3 בספטמבר 1866) היה צייר רוסי בסגנון הקלאסי. קיבל חינוך לאמנות באקדמיה הקיסרית לאמנויות, והיה סטודנט של פרופסור פ.א. ברוני. הא זכה במדליות כסף מהאקדמיה עבור רישומים וציורים מהחיים. בשנת 1854 הוענק לו מדליית זהב קטנה על ציורו "חצר שלמה". הוא סיים את הלימוד האקדמי (1855), וקיבל את תואר האמן. הוא קיבל מדליית זהב גדולה מהאקדמיה לאמנויות על הציור "ילדיו של יעקב מוכרים את אחיו יוסף". נסע לאיטליה (1856–1862) כזוכה של האקדמיה. הוא חזר לרוסיה בשנת 1862. בשנה שלאחר מכן, הוכר כחבר באקדמיה על הציור הגדול "קדושים אנוסים בקולוסיאום", שנעשה ברומא. בתערוכה בשנת 1864, הציור "מותה של הנסיכה טרקנובה" הביא לו את התואר פרופסור באקדמיה לאמנויות ומשך את תשומת לבם של אוהבי האמנות והציבור. הוא נדבק בשחפת ובריאותו התערערה קשות. המחלה התפתחה במהירות עקב תנאי האקלים בסנט פטרבורג, והוא נפטר בסנט פטרבורג בגיל 35. "באמנותו דבק קונסטנטין פלביצקי במסורות הקלאסיות, בעקרונות שנקבעו על ידי ק.פ.בריולוב. מורשתו היצירתית אינה נרחבת והוא ידוע בעיקר כמחבר הציור הנסיכה טרקאנובה. היצירה מבוססת על אגדה מההיסטוריה הרוסית לפיו הנסיכה טאראקאנובה, שאמרה שהיא בתם של הקיסרית אליזבת ואלכסיי רזומובסקי וטענה לכס המלכות הרוסי בתקופת שלטונה של קתרין הגדולה, מתה במבצר פטר ופול במהלך המבול של 1777. פלביצקי מתאר בעוצמה טרגית רבה את הסבל של אישה צעירה זו העומדת בפני מוות בטוח בצינוק קודר מוצף במים, ומתאר את חוסר האונים והייאוש שלה בצורה האקספרסיבית ביותר." מכירת יוסף על ידי אחיו קדושים אנוסים בקולוסאום הנסיכה טאראקאנובה במאסר בזמן השיטפון מדיה וקבצים בנושא קונסטנטין פלביצקי בוויקישיתוף קונסטנטין פלביצקי, באתר "Find a Grave" (באנגלית) Directory of the Imperial Academy of Arts 1915, p. 208. Masterpieces of the State Tretyakov Gallery, Red Square Publishers,
ניקולאי דוסקין

ניקולאי דוסקין (ברוסית: Николай Досекин; ‏19 במאי 1863 – 11 באוגוסט 1935) היה צייר אימפרסיוניסטי יליד אוקראינה; קשור להנודדים. אביו, וסילי דוסקין, היה מראשוני הצלמים הרוסים. הוא ידוע בזכות דיוקנאות של אנשים מפורסמים. שניים מארבעת ילדיו הפכו לאמנים; ניקולאי ואחיו הצעיר סרגיי (1869–1916). ניקולאי לקח את שיעורי האמנות הראשונים שלו מצייר הנוף, איגור שריידר. בשנת 1879, הוא עבר למוסקבה ולקח שיעורים נוספים בסדנאות של אלכסנדר קיסליוב. במהלך שנות ה-80 הוא נסע ברחבי אירופה ושהה בוונציה ובפריז. בשנת 1888, הוא החל להציג עם הנודדים. הוא עזב את רוסיה והתיישב בפריז ב-1896, שם עבד עם אליזבטה קרוגליקובה, ציירת שידועה בעיקר בזכות המונוטיפים (אנ') שלה. אף על פי שחי שם עד 1914, הוא בילה לא מעט זמן ברוסיה והפך לחבר מלא בהנודדים ב-1900. אולם לאחר שנה בלבד הוא עזב את הקבוצה במחאה על המעמד הלא שוויוני שניתן לאמנים צעירים. יחד עם אפולינרי וסנצוב, סרגיי וינוגרדוב ו-וסילי פרפליוצ'יקוב הוא הקים אגודה לתערוכות שזכתה לכינוי "36 אמנים", בעקבות מספר החברים שפעלו בה. בין השנים 1901–1903 הוא הציג גם עם קבוצת מיר איסקוסטבה, והפך לאחד ממייסדי "איגוד האמנים הרוסים". בתחילת מלחמת העולם הראשונה חזר לרוסיה והתיישב במוסקבה. בין השנים 1919–1921 עמד בראש קואופרטיב האמנים ברוסטוב-על-דון ובין השנים 1922–1925 עבד במוזיאון המלאכה של מוסקבה. ב-1926 הפך לחבר באגודת אמני המהפכה הרוסית. "רחוב במונמארטר", שמן על נייר, שנות ה-1900 "דמדומים בים", שמן על קנבס, 1899 "קלן בחורף", שמן על פנל עץ, שנות ה-1900 מדיה וקבצים בנושא ניקולאי דוסקין בוויקישיתוף Kenneth, Nikolai Dosekin, www.rusartnet.com (באנגלית בריטית) Art-каталог: живопись и графика - художник - Досекин Николай Васильевич (1863-1935), www.art-catalog.ru Товарищество передвижных художественных выставок :: Книги :: Ф.С. Рогинская. «Товарищество передвижных художественных выставок. Исторические очерки» :: Приложения :: Список членов Товарищества передвижных художественных выставок, www.tphv-history.ru
קישקונמאישה

קישקונמאישה (בהונגרית: Kiskunmajsa ביידיש: מיישא) היא עיר ומקום מושבה של הנפה הנקראת על שמה במחוז באץ'-קישקון בדרום־מזרח הונגריה. עד לשואה הייתה בו קהילה יהודית. כמו ביישובים רבים באירופה, גם בקישקונמאישה חלה ירידה באוכלוסייה. כך בשנת 1990 חיו בעיר 12,030 תושבים ובשנת 2022 חיו בעיר רק 11,172 תושבים. שמו של הכפר קישקונמאישה הוזכר במסמכים לראשונה בשנת 1743. והוא הוכרז כעיר בשנת 1989. יהודים התיישבו לראשונה בקישקונמאישה באמצע המאה ה-19. רובם עסקו במסחר. בקהילה פעלו חברה קדישא, בית כנסת, ובין השנים 1903–1930 היה גם בית ספר יהודי. בשנת 1868 הצטרפה הקהילה לזרם האורתודוקסי ומשנת 1885 הייתה הקהילה מסופחת לקהילת קישקונפלג'האזה. בין השנים 1919–1921 פרעו ביהודים פליטים הונגרים לאומניים מרומניה ותושבי המקום ובעקבות זאת כמה משפחות יהודיות נמלטו מהכפר. בשנת 1941, נצטוו היהודים לסגור את בית הכנסת בתואנה שהוא מהווה "סכנה לציבור". 26 יהודים מהעיר גויסו לעבודות כפייה ומקצתם הועסקו בתוך המדינה, ומקצתם נשלחו לחזית אוקראינה. 16 מהמגוייסים נהרגו בקרבות. במפקד קהילות הונגריה משנת 1944 נכתב כי בקהילה גרים 77 יהודים ורב הקהילה הוא הרב יוסף דוהאני. בסוף אפריל 1944 הועברו היהודים לגטו שהותקן במשק סמוך. וביוני הועברו יושביו לגטו בסגד, ומשם שולחו רובם למחנה ההשמדה אושוויץ. לאחר המלחמה חזרו לכפר 21 יהודים ששרדו, רובם העדיפו להתיישב בבודפשט והקהילה לא שוקמה. בשנת 1963 נותרו במקום שלוש משפחות יהודיות. מדיה וקבצים בנושא קישקונמאישה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קישקונמאישה "קישקונמאישה", באתר JewishGen (באנגלית) קהילת קישקונמאישה, באתר "אנו – מוזיאון העם היהודי" נתוני הכפר באתר הלמ"ס ההונגרי דף הקהילה במפקד קהילות הונגריה תיעוד יהודי קישקונמאישה שנרצחו בשואה מפקדי האוכלוסין של יהודי הונגריה, 1993
דונלד דה ליין

דונלד דה ליין או דונלד דליין (באנגלית: Donald De Line,‏ Donald DeLine) (נולד ב-1 בינואר 1970) הוא מפיק סרטים אמריקאי. הוא היה בעבר ראש ההפקה בסרטי פרמאונט. הוא החל את הקריירה שלו כמנהל אולפן בחברת וולט דיסני ובחטיבת סרטי טאצ'סטון שלה בשנת 1985, בסופו של דבר שימש כסגן נשיא ההפקה של דיסני. הוא יליד לה ג'ולה, שכונה בסן דייגו, קליפורניה. סרטיו הידועים כוללים את "אישה יפה" (1990), "הג'וב האיטלקי" (2003) ו"גוף השקרים" (2008). מדיה וקבצים בנושא דונלד דה ליין בוויקישיתוף דונלד דה ליין, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) דונלד דה ליין, באתר Box Office Mojo (באנגלית) "Donald De Line". Hollywood.com. נבדק ב-2008-11-18. Wayward Pines executive-produced by M. Night Shyamalan, Donald De Line, Chad Hodge, and Ashwin Rajan,
חיל השריון (אוקראינה)

חיל השריון האוקראיני (באוקראינית: Танкові війська) הוא חיל בצבא היבשה האוקראיני, המשמש ככוח התוקף העיקרי מבין כלל גייסות היבשה. החיל עושה שימוש בעיקר בכוחות ממוכנים לשם הגשמת המטרות הבאות: בהגנה – שימוש בכוחות ממוכנים לשם הדיפת מתקפות אויב והובלת מתקפות נגד; בהתקפה – ניהול מתקפות לפריצת קווי האויב לעומק רב יותר, ניצול ההצלחה והבסת האויב בשדה הקרב. נכון לשנת 2023, חיל השריון של אוקראינה נחשב לאחד מחיילות השריון הגדולים בעולם, והשני בגודלו באירופה כשרק חיל השריון הרוסי מקדים אותו. משימתו העיקרית של חיל השריון האוקראיני היא הפעלת חטיבות טנקים סדירות, וכן גדודי טנקים המסופחים לחטיבות החי"ר (ממוכן, חי"ר קל וחי"ר הררי), המספקים כוח אש, ניידות גבוהה וכושר תמרון, ובעלי עמידות יתרה מול אמצעים שונים של נשק קונבנציונלי וגרעיני כאחד. יכולות הלחימה של החיל המשוריין מאפשרת לו לנהל פעולות לחימה אקטיביות ביום ובלילה, במרחק ניכר מכוחות אחרים, להביס את האויב במתקפות נגד ובקרבות לוחמה בהיקף מלא, לחצות במהירות שטחים ומכשולי מים וכן שטחים מזוהמים בנשורת גרעינית, ובמידת הצורך לספק אמצעי הגנה ולעצור מתקפות ממוכנות מצד כוחות אויב. חטיבת הטנקים הראשונה – ממוקמת במחוז צ'רניהיב חטיבת הטנקים השלישית (מילואים) – הוקמה ב-2016 חטיבת הטנקים הרביעית (מילואים) – הוקמה ב-2017 חטיבת טנקים החמישית (מילואים) – הוקמה ב-2016 חטיבת הטנקים ה-17 – ממוקמת בקריבי ריה, במחוז דנייפרופטרובסק גדוד הטנקים ה-12 – ממוקם בהונצ'ריבסקה, במחוז צ'רניהיב חטיבת הטנקים ה-14 (מילואים) – הוקמה ב-2015 חיל השריון של אוקראינה מצויד במגוון רחב של אמצעי לחימה, ביניהם: טנקי מערכה: M55S,‏ T-62,‏ T-64,‏ T-72,‏ PT-91,‏ T-80,‏ T-84,‏ לאופרד 1,‏ לאופרד 2,‏ M1 אברמס, T-90 ו-M-84 טנקים קלים ממוכנים: AMX-10 RC נגמ"שי לחימה: BMP-1,‏ BMP-2,‏ BVP M-80,‏ AIFV,‏ בראדלי ו-Marder IFV רכבי שריון וזחל"מים: BTR-3,‏ BTR-60,‏ BTR-70,‏ BTR-80,‏ VAB,‏ M117,‏ TAB-71M ו-Patria Pasi רכבי סיור משוריינים מסוג BRDM-2 רכב קרבי משוריין מסוג MT-LB סמל החיל תג יחידה של לוחמי החייל טנק T-80 המופעל על ידי לוחמי החייל טנק T-80 במהלך מצעד יום העצמאות בקייב, 2016 צוות טנק במהלך אימון, 2015 טנק T-84 במהלך אימון לחימה בשטח עירוני, 2018 מדיה וקבצים בנושא חיל השריון בוויקישיתוף מומחה צבאי בריטי מעריך: אלו כלי הנשק שאוקראינה זקוקה להם כדי לנצח במלחמה, באתר מעריב אונליין, 11 בדצמבר 2022 "4 армійський корпус резерву". mil.in.ua. Український мілітарний портал. 2016-09-29. נבדק ב-2016-10-27. "Військові частини, ВНЗ, установи, що не належать до видів ЗС України". www.ukrmilitary.com. Ukrainian Military Pages. נבדק ב-2016-10-27. Харченко Микола (2018-07-09). "4 отдельная танковая бригада". mil.in.ua. Ukrainian Military Portal. נבדק ב-2018-07-09. "Масштабні військові навчання відбулись на Херсонщині". www.unn.com.ua. Ukrainian national news. 2016-04-04. נבדק ב-2016-10-28. "У Гончарівську створюють 12-й окремий танковий батальйон" [The 12th separate tank battalion is being created in Honcharivske]. ВЕЧІРНЯ УМАНЬ (באוקראינית). 25 ביוני 2019. נבדק ב-6 ביוני 2022. {{cite web}}: (עזרה) David Axe (17 בינואר 2023). "The Ukrainian Army Could Form Three New Heavy Brigades With All These Tanks And Fighting Vehicles It's Getting". Forbes. נבדק ב-6 בפברואר 2023. {{cite web}}: (עזרה)
2023 DW

2023 DW הוא אסטרואיד קרוב ארץ מאסטרואידי אטן, שהתגלה בשנת 2023, בעל סיכוי לא גדול לפגיעה בכדור הארץ. לפי חישוב נאס"א, נכון ל־12 במרץ 2023, סיכוייו של 2023 DW לפגיעה בכדור הארץ הם 1 ל־340, בתאריך ה־14 בפברואר 2046. נכון לתאריך זה, ערך האסטרואיד בסולם טורינו הוא 1, והוא הגוף השמימי היחיד בעל ערך גבוה מאפס. סולם טורינו אסטרואיד דף המעקב אחר פגיעות אפשריות של האסטרואיד 2023DW בכדור בארץ, באתר המרכז לחקר גופים קרובי ארץ. Sentry: Earth Impact Monitoring
יהודה בן חנין

רבי יהודה בן חנין (סביב ה'ש', 1540 - לפני ה'שע"ט, 1619) היה מקובל ופרשן מקראי שפעל במרוקו ובאלג'יריה במאה השש עשרה והשבע העשרה. נולד לאביו ר' יעקב בחבל הסוס שבדרום מערב מרוקו. שם נמנה עם תלמידי הרב משה בן מימון אלבאז (המכונה: הרמב"ם אלבאז), שלימד קבלה בשיטה הקדמונית. יש המשערים כי החבורה פעלה בכפר אקא שבאזור תרודאנת. בתקופה מאוחרת יותר, היגר לאלג'יר. החוקרים משערים, כי בשנת ה'שנ"ה, בעקבות מגפה שפקדה את תושבי המקום, נאלץ רבי יהודה לנדוד למקום אחר, והגיע לאלג'יר. רבי יעקב איפרגאן שנמנה גם הוא על תלמידי הרמב"ם אלבאז, מזכיר שהוא בן אחותו של רבי יהודה בן חנין. כמו כן הוא מרבה להביא ציטוטים מחיבוריו. מעט ידוע מדעותיו ההלכתיות, אך בין השאר ידוע כי רבי יהודה בן חנין מיקל בדין רשות הרבים, וסובר שהתנאי של שישים ריבוא הוא הכרחי כדי לקבוע שרשות הרבים מן התורה. כמו כן במנין חוטי התכלת בציצית, דעתו כהרמב"ם, חוט אחד תכלת ושבעה חוטים לבן. 'עץ חיים' - על רמ"ח מצוות עשה. יצא לאור בשנת ה'תקמ"ג בליוורנו, על ידי רבי אברהם טובייאנה. וכעת יצא לאור מחדש על ידי הרב חיים ערן אלפסי מצפת תשפ"ג עם השוואות לג' כתבי היד הגהות וביאורים והשלמות רבות. 'עץ הדעת' - על מצוות 'לא תעשה', נדפס בשנת תשפ"ג, על ידי הרב חיים ערן אלפסי. 'מנחת יהודה' - על התנ"ך, מתחלק לשני פירושים 'שמן' ו'קטורת', כאשר הראשון הוא על דרך הפשט והשני על דרך הסוד. עד כה יצא לאור כרך אחד הכולל את פירושו ליהושע, שופטים ושמואל (תשע"ז, על ידי הרב שלמה מתתיהו לוונטהל). חלקים נוספים מצויים בכתבי יד. ספר האור - על טעמי המקרא בדרך הסוד. עודנו בכתבי יד וטרם ראו אור. משה חלמיש, 'פעמים' מס' 45, עמ' 85–110. הרב שלמה מתתיהו לוונטהל, הקדמה לספר מנחת יהודה. ראו הקדמת המו"ל לספר מנחת יהודה עמ' 13-14. ראו בהקדמת רבני ליוורנו לספר 'עץ חיים' כי הרב יהודה בן חנין היה מרבני אלג'יר. ראו מבוא לספר מנחה חדשה עמוד י. ראו: ר"י איפרגאן, מנחה חדשה עמ' קסא, קסה ועוד. ראו הקדמת המו"ל ל'מנחת יהודה' עמ' 13. ראו 'אליבא דהלכתא' עט, גנזי הלכה ג. ראו עץ חיים מצווה כו. ביאורים על חלק מפרשת בראשית ראו אור בקובץ 'ישורון' כב, עמ' צג-קו.
ריבת בצל

ריבת בצל היא מרקחת קרושה מתוקה העשויה מבצל מבושל, בסוכר ובחומץ. לרוב משמשת ריבת הבצל כתוספת להעשרת טעמם של מאכלי בשר. תהליך הכנת ריבת בצל מתחיל בבישול איטי של בצלים פרוסים על-גבי אש נמוכה, עד שהם "מתקרמלים" (עוברים תגובת מייאר) ומשחימים. לתערובת זו מוסיפים סוכר וחומץ בלסמי או יין אדום ולאחר מכן מבשלים אותה עד שהיא מסמיכה לכדי מרקם צמיגי. יש המוסיפים תבלינים כגון שום או עשבי תיבול לקבלת טעמים שונים. ריבת בצל משמשת בעיקר כתוספת לבשרים וטעמה המתוק נועד לאזן את מליחות הבשר. בהקשר זה, ריבת הבצל מהווה תוספת קלאסית למנת כבד קצוץ וכתוספת טעם למנות בשר טחון צלוי, כדוגמת המבורגר וקבב. טעמה המתוק וה"בצלי" מציב את ריבת הבצל כתוספת טובה גם לגבינות. במיוחד גבינות בעלות טעם דומיננטי, כגון גבינה כחולה או צ'דר. בדומה לריבות אחרות, ניתן למרוח את ריבת הבצל על טוסט או קרקרים. בנוסף לטעמה, ריבת בצל עשויה להציע גם כמה יתרונות בריאותיים. הבצל הנא עשיר בנוגדי חמצון ובתרכובות אנטי דלקתיות, שיכולים לסייע בהגנה מפני מחלות כרוניות כמו מחלות לב וסרטן, אולם לא ברור כמה מתרכובות אלו שורדות את הבישול הארוך ולא מתפרקות. מדיה וקבצים בנושא ריבת בצל בוויקישיתוף