laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
פרשת אהבים

פָּרָשַׁת אַהֲבִים או רומן הוא כינוי למערכת יחסים רומנטית ומינית עם אדם אחר, שנתון במסגרת של זוגיות. לרוב מתייחס המושג למצב בו מתנהל רומן בין אדם נשוי לבין אדם שאינו נשוי או שנשוי לאחר, אך יש גם העושים שימוש במונח לתאר מקרים בהם מערכת היחסים מוסתרת מסיבות אלו או אחרות. המונח מאהב מתאר את הצד המיני של מערכת היחסים הזוגית ("בעלי הוא גם המאהב שלי"). לפרשת אהבים ישנם מספר מאפיינים, אשר אינם חייבים לבוא לידי ביטוי בכל מקרה ומקרה. קשר קבוע או מתמשך. אופי רגשי הנוסף לקשר המיני. מערכת יחסים שאינה ניתנת למיסוד מבלי לפגוע בזוגיות אחרת, קיימת. סודיות. קשר "אסור" (למשל כאשר אחד מבני הזוג או שניהם נשואים לאחר, או אם הם בין בני מעמדות שונים, או קבוצות חברתיות עוינות) פרשת אהבים נחשבת על פי רוב לבגידה. ואף על פי כן, מדובר באירוע שכיח בתרבויות רבות. הסיבות העיקריות לקשרים אלו הן התאהבות באדם אחר או בעיות במערכת היחסים הזוגית. מערכת היחסים עם המאהב מספקת מספר גורמים שלעיתים קרובות חסרים במערכת זוגית רגילה כגון ריגושים שנובעים ממתח ומסיכון, הרפתקנות, ועוד. כמו כן, למערכת יחסים כזאת יתרון על היחסים הזוגיים בכך שהיא אינה נופלת למלכודות של שיגרה - מכיוון שאין משק בית משותף, על כל הלחצים הנובעים מניהולו. בספרה "המאהבת" מעלה ויקטוריה גריפין תאוריה המתבססת על השכיחות הרבה של פרשות אהבים, לפיה הסיבה העיקרית למערכת יחסים זו היא מבנה נפשי בסיסי הקיים אצל חלק מהאנשים, המעדיף או חש צורך בסוג כזה של יחסים בלתי ממוסדים. ג'קומו קזנובה - נחשב המאהב המפורסם בהיסטוריה. פייר אבלר סרגיי סלטיקוב, מאהבה של יקטרינה הגדולה. דיאן דה פואטייה, מאהבתו של אנרי השני מלך צרפת, למעשה ניהלה את הממלכה. קמילה פרקר, בטרם מותה של הנסיכה דיאנה. פרנסס סטיוונסון, מזכירתו של לויד ג'ורג'. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. נושא המאהב נמצא במרכזם של יצירות ספרותיות, סרטי קולנוע וסרטי טלוויזיה רבים. להלן כמה דוגמאות: דוקטור ז'יוואגו סיפורה של O דמותו הספרותית של דון חואן שירו של לאונרד כהן "Famous Blue Raincoat" בו המשורר כותב מכתב לאחיו, שהיה בעבר המאהב של אשתו, והמסתיים במילים "אם אי פעם תבוא לכאן, למעני או למען ג'יין, ובכן, אויבך ישן, ואשתו חופשייה". ספרו של א"ב יהושע המאהב, המספר על מסע חיפושים של בעל אחר המאהב של אשתו שנעלם במלחמה. הסרט המאהב על פי ספרה של מרגריט דיראס, המספר על רומן אסור בין נערה צרפתייה צעירה לבין גבר סיני. ויקטוריה גריפין, המאהבת, הוצאת ידיעות אחרונות 2002: היסטוריה, מיתוסים ופרשנויות לנושא "האישה האחרת".
תרמז

תרמז (באוזבקית: Термиз/Termiz; בפרסית ترمذ, תעתיק מדויק: תרמד'; ברוסית: Термез) היא העיר הדרומית ביותר באוזבקיסטן ובירת מחוז סורחן דריה. העיר שוכנת על גבול אפגניסטן ובקרבת משולש הגבולות עם טג'יקיסטן, כ-480 ק"מ דרום-מערבית לבירה טשקנט וכ-60 ק"מ צפון-מזרחית לעיר האפגנית מזאר-י שריף. לפי אומדן רשמי מתאריך 1 בינואר 2023 מתגוררים בעיר 195,655 בני אדם. נהר האמו דריה הוא הגבול בין המדינות באזור תרמז. ניתן לחצות אותו רק דרך "גשר הידידות" שנבנה בשנת 1982. האקלים בתרמז הוא אקלים צחיח קר (aWk לפי שיטת קפן). העונה הקרה והגשומה נמשכת מאוקטובר עד מרץ, ואילו העונה החמה והיבשה נמשכת מאפריל עד ספטמבר. שלג יורד במשך ימים בודדים בשנה, לרוב בשיא עונת החורף (דצמבר לפברואר). אמאם א-תרמד'י - מלומד פרסי ואספן חדית' בן המאה ה-9 חכים א-תרמד'י - מלומד סופי בן המאה ה-9 אדיב סאבר - משורר פרסי מהמאה ה-12 מדיה וקבצים בנושא תרמז בוויקישיתוף תרמז, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Uzbekistan: Administrative Division (Regions and Districts) - Population Statistics, Charts and Map, citypopulation.de על גשר הידידות באתר "מסילות הרכבת של אפגניסטן." [1], אקלים בתרמז ערך זה הוא קצרמר בנושא אוזבקיסטן ובנושא יישובים באסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יחזקאל המאירי

יחזקאל המאירי (16 באפריל 1934–21 בפברואר 1989)היה דור חמישי לבני צפת, סופר, עיתונאי ומייסד מוזיאון בית המאירי, שהפך למפעל חיים במשך 30 שנה. המאירי היה דור חמישי בארץ למשפחתו שהגיעה לצפת מאירן, אחרי רעידת האדמה בשנת 1837. מגיל 16 שימש כתב בשבועון הילדים של העיתון ידיעות אחרונות, וסיפר לילדים מסיפורי צפת. משנת 1953 שימש כתב מן המניין בעיתון ידיעות אחרונות, וכן ברשת הרדיו קול ישראל, ככתב הרדיו בצפון הארץ. בדרכו המיוחדת סיפר המאירי על התרחשויות שונות ביישובי הצפון בגבול הצפון, ונגע בסיפורים אישיים. המאירי הנחה תוכניות רדיו בנושא צפת, ויש האומרים כי בהן נולד הביטוי: "זקני צפת". בשנות ה-60 ספרה לו מכרה על היעלמותו של ראובן ליבס והוא סייע לה באיתור עדות שליבס נמצא בכלא תדמור בסוריה. לאחר שחרורו של ליבס ישב איתו המאירי לשמוע את סיפורו, אותו כתב בספר שבויי סוריה. ספרים נוספים שכתב היו על מלחמת ששת הימים ברמת הגולן ועל מלחמת העצמאות ("צפת בצבת"). במשך 30 שנה עסק המאירי בשיקום ושיחזור מערכות מבנים בעיר העתיקה בצפת, והקים את מוזיאון בית המאירי בצפת, המוקדש למאתים שנות היסטוריה של העיר. נפטר בשנת 1989, לאחר שזכה לראות את חלום חייו, בדמות המוזיאון לחקר תולדות היישוב היהודי בצפת, מתגשם. לאחר פטירתו הוקדש חדר מיוחד במוזיאון להנצחת האיש ועשייתו המגוונת. משני עברי הרמה, הוצאת א. לוין אפשטיין, 1994. צפת בצבת : צפת במצור ובקרב תש"ח, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1988 שבויי סוריה א', הוצאת בוסתן, 1974 שבויי סוריה ב לתדמור ובחזרה, הוצאת מודן בתי כנסת בצפת - קורות, אמונות ודמויות, הוצאת בית המאירי, ה'תשמ"ב מאורעות הדמים אב תרפ"ט - אב תשל"ט, חמישים שנה לטבח בצפת, הוצאת בית המאירי, ה'תשמ"א הספרים של יחזקאל המאירי, באתר "סימניה" רשימת הפרסומים של יחזקאל המאירי, בקטלוג הספרייה הלאומית יחזקאל המאירי, דף שער בספרייה הלאומית יחזקאל המאירי, באתר ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים דויד שליו, חובתי לישראלים בכלא תדמור, דבר, 29 ביוני 1965
ריאליזם נאיבי

ריאליזם נאיבי הוא האמונה שהעולם כשלעצמו הוא פחות או יותר כפי שהוא נתפס בחושינו, אמונה זו מתבססת על "השכל הישר". שלילה גמורה של הריאליזם הנאיבי נקראת ספקנות פילוסופית (שמטילה ספק בכל רעיון שניתן להטיל בו ספק). ההבדל היסודי בין ריאליזם נאיבי לבין ריאליזם מדעי הוא ההתעלמות המוחלטת של הריאליסט הנאיבי מבעיית האינדוקציה - האינדוקציה עומדת במבחן השכל הישר וזו סיבה מספיקה להצדיקה ובכך להצדיק את המדע בכלל. בבסיס הריאליזם הנאיבי חמש הנחות יסוד: קיים עולם ובו ישים חומריים. ניתן לדעת אודותם בוודאות באמצעות החויה החושית. הם קיימים בעולם בין אם הם ניכרים לעין ובין אם לאו. בנוסף, הם גם מסוגלים לשמר תכונותיהם בין אם תכונות אלו מובחנות ובין או לאו. באמצעות החויה החושית ניתן להבחין בעולם באופן בלתי אמצעי ופחות או יותר כפי שהוא באמת. ריאליזם מדעי אמפיריציזם ערך זה הוא קצרמר בנושא פילוסופיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אריה קלנג

אריה קלנג (1927 – 16 באוקטובר 2009) היה תעשיין ישראלי. שימש כממלא מקום ראש עיריית אשדוד ויו"ר דירקטוריון "אסותא". קלנג הוא חתן פרס התעשייה לשנת 1991. קלנג הוא יקיר העיר אשדוד. קלנג נולד בסמוז'ה, פולין. בימי מלחמת העולם השנייה איבד חלק ממשפחתו בשואה. אריה נמלט עם אמו עמליה, אחותו שרה ואחיו דני דרך יערות פולין הקפואים, שם ניצל לאחר שהגן על אמו ואחיו מפני זאבים. לימים כשהפך לאיש משפחה הגיע מדי שנה לקראת יום השואה לבתי הספר וסיפר את סיפור הישרדותו. בגיל 15 הגיע ארצה למחנה עבודה בעתלית, ולמד בבית הספר החקלאי מקוה ישראל. אמו עמליה, הייתה בעלת מסעדה ביפו. קלנג התגייס לצה"ל בשנת 1948, היישר לתוך מלחמת העצמאות. שירת בחטיבת אלכסנדרוני והשתתף בפעילות קרבית, במיוחד בפיצוץ הגשר בטולכרם ופתיחת דרך חיפה-ת"א. נפצע בקרב טנטורה המפורסם. בשנת 1950 השתחרר מצה"ל, נשא לאשה את אווה והתגורר בתל אביב. במהלך ביקור בדרום ביום העצמאות בשנת 1962, הגיע לאשדוד. קלנג הוא אחד מבוני ומקימי העיר אשדוד. הוא בנה את הבניין הראשון עם מעלית בעיר, הקים את מלון "מי-עמי", המלון הראשון באשדוד. קלנג הקים את חברות הבנייה "אצמד" ו"דרעד" (יחד עם חברו הטוב, יוסף שורר) וכיהן למעלה משני עשורים בראש חברת "מבני תעשייה" שבין היתר הקימה את רובע הסיטי. במקביל שימש כממלא מקום יו"ר דירקטוריון חברת עמיגור. בד בבד עם עשייתו הרבה באשדוד, היה פעיל ועשה רבות גם למען מדינת ישראל. בין היתר, כתלמיד בבי"ס החקלאי מקוה ישראל, היה שותף לבניית הדוידקה, המרגמה המפורסמת בימי מלחמת העצמאות. קלנג שימש כחבר בדירקטוריון קופת חולים מכבי, יו"ר בית ציוני אמריקה, חבר הנהלת ההסתדרות הציונית, חבר הקונגרס היהודי העולמי, מייסד וחבר הנהלת מכבי אשדוד, יו"ר מבנה תעשייה, חבר הנהלת בית יד לבנים, חבר האגודה למלחמה בסרטן, חבר וגזבר של קרן אשדוד ועוד. על עשייתו בתעשייה זכה בפרס התעשיין המצטיין מידי נשיא המדינה. בבית של אריה ואווה, הוקם החוג הראשון באשדוד לריקודי עם, כשאווה ניגנה באקורדיון והחברים, ביניהם צבי צילקר, ראש העיר לשעבר, ושמעון יער מפקד המשטרה הצבאית בדימוס, משתתפים בו. קלנג השתלב בפוליטיקה המקומית. הוא הקים את סניף הליברלים באשדוד, ונבחר בקדנציה הראשונה של המועצה המקומית כחבר מועצה. הוא כיהן במשך שלוש קדנציות כממלא מקום ראש העיר. קלנג שימש שנים רבות כיו"ר ועדת הבחירות המקומית. ב-2016 נחנך למרגלות גבעת יונה בית האמנים על שם אריה קלנג. מדיה וקבצים בנושא בית האמנים החדש על שם אריה קלנג בוויקישיתוף אוסף על שם אריה קלנג, מתוך הארכיון העירוני לתולדות אשדוד עופר אשטוקר, הלך לעולמו אריה קלנג ז"ל, באתר אשדוד נט, ‏18 באוקטובר 2009 משה אדמון, המתווך: אשדוד נפרדת מאריה קלנג, באתר nrg‏, 26 באוקטובר 2009 אבן פינה לבית מכבי, בעיתון "הבקר" 13 באוגוסט 1963 בית האמנים אשדוד - בית אריה קלנג, באתר הארץ
האצטדיון הלאומי (ורשה)

האצטדיון הלאומי בוורשה (בפולנית: Stadion Narodowy w Warszawie) הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בוורשה, בירת פולין. בניית האצטדיון החלה בשנת 2008 והסתיימה בינואר 2012. במכרז להקמתו זכתה קבוצה פולנית-גרמנית שכללה מספר חברות הנדסה לרבות PBG SA. האצטדיון מכיל 58,145 מושבים, ומשמש כביתה של נבחרת פולין. כמו כן, אירח האצטדיון את משחק הפתיחה, שני משחקי שלב מוקדם נוספים, משחק רבע גמר ומשחק חצי גמר, במסגרת יורו 2012. בנוסף, האצטדיון מארח לעיתים משחקי בית חשובים של קבוצות לגיה ורשה ופולוניה ורשה.[דרוש מקור] בד בבד עם הקמת האצטדיון, מתוכננת הקמתם של אולם ספורט רב-תכליתי בן 15,000 מושבים, בריכת שחייה אולימפית שתכלול 4,000 מושבים, פארק מים, בית מלון עם מרכז כנסים, מתקני הסעדה ושירותים נוספים. בנוסף, תחנת הרכבת הסמוכה לאצטדיון שופצה מן היסוד, וכן הוארך אחד מקווי הרכבת התחתית עד לתחנה חדשה שהוקמה באתר. האצטדיון אירח את גמר הליגה האירופית 2015, שבו ניצחה סביליה את דניפרו דניפרופטרובסק מאוקראינה בתוצאה 2-3. האצטדיון יארח את הסופר קאפ האירופי 2024. מדיה וקבצים בנושא האצטדיון הלאומי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של האצטדיון הלאומי (באנגלית) האצטדיון הלאומי, ברשת החברתית פייסבוק האצטדיון הלאומי, ברשת החברתית אקס (טוויטר) האצטדיון הלאומי, ברשת החברתית אינסטגרם האצטדיון הלאומי, סרטונים בערוץ היוטיוב
אפי עידן

אפרים (אפי) עידן (עבדו) (נולד ב-5 במרץ 1961), הוא קצין צה"ל בדימוס, ששימש בתפקידיו האחרונים כראש מטה פיקוד הדרום, מפקד עוצבת אדום ומפקד חטיבת ביסלמ"ח. לאחר סיום שירותו בצה"ל עוסק בייעוץ ביטחוני אסטרטגי. נולד בחיפה, גדל והתחנך בשכונת נווה שאנן. ביולי 1979 התגייס לצה"ל לחטיבת גולני. בגולני עבר עידן מסלול הכשרה כלוחם וכן עבר קורס מ"כים חי"ר. עם תום המסלול יצא בזימון מהיר לקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לחטיבה, מונה למפקד מחלקה ולחם במלחמת לבנון הראשונה. בשנת 1983 מונה למפקד פלוגה בגולני. לאחר מכן היה עידן מפקד האימון המתקדם של החטיבה וסגן מפקד גדוד 12. בשנת 1990 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 12 (ברק). לאחר מכן שימש עידן כסגן מפקד חטיבת גולני. בקיץ 1995 קיבל דרגת אלוף-משנה ומונה למח"ט בנימין (גזרת רמאללה). תקופה זו אופיינה ביישום הסכמי אוסלו ב' שכללה היערכות מחדש באיו"ש וכן את אירועי "ברזל לוהט" בעקבות פתיחת מנהרת הכותל, שהחלו במחסום הערק מדרום לרמאללה. שימש בתפקידו עד שנת 1997. בין השנים 1997–1999 שימש מפקד חטיבת ירושלים ובמקביל מפקד מרכז אימוני החי"ר בצאלים. בקיץ 2000 החל לשמש בתפקיד מפקד בית הספר למ"כים ומקצועות החי"ר. לאחר מספר חודשים פרצה האינתיפאדה השנייה. החטיבה בפיקודו הייתה הראשונה שהופעלה למשימה חטיבתית, ובהמשך הקימה את החטיבה המרכזית ברצועת עזה. מאוחר יותר פיקד על מבצעים חטיבתיים ברצועת עזה וכן ב"חומת מגן" באיו"ש. בשנת 2003 שירת תקופה קצרה כסגן מפקד אוגדת יהודה ולאחר מכן כפרויקטור המבצעי של מרחב התפר ועסק בגיבוש ומימוש התפיסה המבצעית. בינואר 2004 מונה למפקד עוצבת אדום, תקופה בה התעצמו האתגרים המבצעיים שהתבססו על תשתית ההברחות שהתפתחה לאורך שנים רבות. בתקופה זו גיבש תפיסה מבצעית שלמה להגנת גבולותיה הדרומיים של המדינה ובכלל זה תוכנית "שעון חול". מיד לאחר ההתנתקות החל בתפקיד ראש מטה פיקוד הדרום כאשר האתגר המרכזי היה ניהול ההיערכות מחדש של כוחות צה"ל מחוץ לרצועה. תפקידו האחרון של עידן בצה"ל היה בשליחות מיוחדת לייעוץ אסטרטגי רב תחומי לצבא במדינה עם קשרים אסטרטגיים מיוחדים עם ישראל. עידן סיים שירותו הצבאי ביוני 2009. למד באוניברסיטת חיפה, סיים תואר ראשון בכלכלה ותואר שני בהצטיינות במדע המדינה. בוגר המכללה לפיקוד של הצבא האמריקאי והמכללה לביטחון לאומי. מאז שחרורו מצה"ל עוסק בייעוץ ביטחוני. מתגורר בזכרון יעקב, נשוי לליאור ואב לשני ילדים. אתגר למפקד, ערב ערב, מקומון העיר אילת, גיליון 2129, ‏ 22 באפריל 2004 מפקד חדש לעוצבת אדום: תא"ל אפי עידן שיחליף את תא"ל שמואל זכאי, באתר ynet, 27 בינואר 2004. מאמריו אפי עידן ומאיה פקר-רינת, ‏הגבלת השימוש בכוח באיו"ש בתקופת ההסכמים, מערכות 372, אוגוסט 2000, עמ' 2–11 מערכות נשק משוטטות במרחב הטקטי, מערכות 471, מאי 2017 חילופי מפקדים בעוצבה, ערב ערב, מקומו העיר אילת, גיליון 2118, ‏ 29.01.2004. עמוס הראל, הושלם סבב המינויים לדרגת תת אלוף, באתר הארץ, 10 באוגוסט 2004 עמוס הראל, ארבעת מפקדי האוגדות שלחמו במלחמה לא יודחו, באתר הארץ, 29 באוקטובר 2006.
אניולו ברונזינו

אַניוֹלוֹ בְּרוֹנְזִינוֹ (באיטלקית: Agnolo Bronzino;‏ 17 בנובמבר 1503 – 23 בנובמבר 1572) הוא הכינוי המקובל של אניולו די קוזימו די מריאנו (באיטלקית Agnolo di Cosimo di Mariano) צייר פיורנטיני. מהבולטים שבאמני האסכולה המנייריסטית. ברונזינו שימש כאמן החצר של קוזימו דה מדיצ'י, דוכס טוסקנה וסיפק דוגמאות מן הראשונות בהיסטוריה לציורים משפחתיים של שליטים וציורי ילדים. ציורי משפחת קוזימו דה מדיצ'י מדיה וקבצים בנושא אניולו ברונזינו בוויקישיתוף אניולו ברונזינו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אמנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רוברט ברנשטיין

רוברט ברנשטיין (באנגלית: Robert L. Bernstein)‏ (5 בינואר 1923 - 27 במאי 2019) היה מו"ל ופעיל זכויות האדם אמריקאי. ברנשטיין החל כנער שליח בהוצאת סיימון את שוסטר ב-1946, עבר לרנדום האוס ב-1956, והחליף את בנט סרף כנשיא ומנכ"ל ב-1966. הוא ניהל את "רנדום האוס" במשך 25 שנה. כותבים אמריקאים רבים עברו תחת ידיו, בהם ויליאם פוקנר, ג'יימס מיצ'נר, ד"ר סוס, טוני מוריסון וויליאם סטיירון. לאחר הזמנתו לברית המועצות כחלק ממשלחת התאחדות המו"לים האמריקאית, הוא החל להתעניין בסופרים שלא יכלו להוציא את כתביהם בארצותיהם. בהתחילו עם אנדריי סחרוב וילנה בונר, הוא הבטיח שיצירותיהם של כותבים כמו ואצלב האוול, חקובו טימרמן ווואי ג'ינגשנג יוצאו לאור סביב העולם. ברנשטיין היה גם בין הפעילים המרכזיים במסע הציבורי לשחרורו של יורי אורלוב, מייסד קבוצת הלסינקי. ערך מורחב – משמר זכויות האדם לאחר החוויה במוסקבה ב-1973, ברנשטיין חזר לארצות הברית והקים את "הקרן לדיבור חופשי", שהפכה לאחר מכן למשמר זכויות האדם (HRW). כיום, ארגון זה מונה יותר מ-200 עובדים ומכסה כ-70 מדינות. עם משרדים ביותר מעשרה אתרים, הארגון ידוע בפעילות למען תחום רחב של נושאים, הכוללים זכויות האישה, זכויות הילד, צדק בינלאומי, אחריות של חברות על זכויות אדם, פליטים, משלוחי נשק וזכות הדיבור בכל העולם. ברנשטיין שימש כיו"ר הארגון במשך 20 שנה. הוא משמש גם יו"ר של כבוד לארגון זכויות האדם הסיני הגדול ביותר "זכויות אדם בסין", בעל משרדים בניו יורק, הונג קונג ובריסל. באוקטובר 2009 כתב ברנשטיין מאמר מערכת בניו יורק טיימס המבקר את ארגון משמר זכויות האדם על טיפול לא הוגן במדינת ישראל. הוא טען שהארגון שהוא הקים "איבד את ההבחנה בעימות בו ישראל מותקפת באופן חוזר ונשנה על ידי החמאס והחזבאללה, ארגונים הפוגעים במכוון באזרחים ישראליים ומשתמשים באזרחיהם כמגן אנושי". הוא גם טען שישראל היא המדינה החופשית היחידה באזור, ולמרות זאת, היא זאת שמותקפת ביותר על ידי הארגון. בעקבות הביקורת הקים ב-2011 ארגון חדש לשמירת זכויות האדם בשם Advancing Human Rights‏ (AHR). ברנשטיין זכה לפרסים ותוארי כבוד רבים, ביניהם: פרס פלורינה לאסקר מאיחוד זכויות האזרח של ניו יורק. פרס זכויות האדם ממועצת עורכי הדין למען זכויות האדם. פרס רוח החרות מארגון "אנשים למען הדרך האמריקאית". מדליית כבוד מ"ברנרד קולג'". פרס קרטיס בנג'מין להוצאה לאור מוערכת מארגון המו"לים האמריקאי. פרס אלינור רוזוולט לזכויות אדם - ניתן לו לראשונה ב-1998 על ידי הנשיא ביל קלינטון. הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות רבות בהן סוורתמור קולג, בית הספר החדש אוניברסיטת הוספטרה, בייטס קולג', טוגלו קולג ואוניברסיטת ייל. באוניברסיטת ייל זכה ברנשטיין להערכה של חברים ועמיתים על ידי הקמת קרן המלגות לזכויות האדם הבינלאומיות ע"ש רוברט ברנשטיין בבית הספר למשפטים של ייל. המלגות מוענקות לשניים או שלושה בוגרים המתמסרים לקידום הגנת זכויות האדם בעולם. לדברי הקרן "הוא הקדיש את חייו להגנה הפעילה על זכות הדיבור ועל קרבנות של אי צדק והתעללות בכל העולם. כאחד מהקולות המשפיעים במו"לות האמריקאית לאורך עשרות שנים, הוא מהווה גם כוח מוביל בהתפתחות תנועת זכויות האדם העולמית". קרן דומה הוקמה בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ניו יורק, המעניקה הזדמנות לבוגר בית הספר אחד בשנה לעסוק במשרה מלאה בזכויות האדם בסין. ברנשטיין נפטר במנהטן ב-27 במאי 2019. - לזכרו של רוברט ברנשטיין, ג'רלד שטיינברג באתר 'מידה', 16 ביוני 2019. שצ'רנסקי גווע, מעריב, 30 בספטמבר 1979 http://www.nytimes.com/2009/10/20/opinion/20bernstein.html?_r=2&ref=todayspaper Never Too Old To Speak Out On Injustice, Jewish Week, 9 במרץ 2011 (באנגלית)
קרל וילהלם שלה

קרל וילהלם שֵׁלֶה (בשוודית: Carl Wilhelm Scheele; ‏9 בדצמבר 1742 – 21 במאי 1786) היה כימאי ורוקח שוודי, מאבות הכימיה המודרנית. קרל וילהלם שֵׁלֶה נולד בשטרלזונד שבפומרניה השוודית (כיום בגרמניה), והיה אחד מאחד-עשר ילדים. בגיל 14 התמנה לעוזר רוקח בסטוקהולם. החומרים הכימיים שהיו בבית המרקחת איפשרו לו להתחיל לחקור ולגלות. ב-1770 הוא עבר לאופסלה שם גילה את "אוויר האש" – החמצן. בגלל תנאי התקשורת במאה ה-18 היה שלה מבודד מעולם המדע האירופי, למרות שהתכתב עם לבואזיה וקיבל ממנו עותק מספרו הראשון. שֵׁלֶה כתב ספר שבו תיאר את היסוד החדש שגילה, החמצן, אבל הספר לא יצא לאור עד 1777. אז כבר היו מודעים לעובדה כי ג'וזף פריסטלי גילה את החמצן ב-1774, כך שהכבוד ניתן לו ולא לשֵׁלֶה שגילה את היסוד שנתיים קודם לכן. הוא גילה יסודות נוספים: בריום, כלור, מגנזיום, מוליבדן וטונגסטן. כן גילה תרכובות רבות: פלואור מימני, סיליקון פלואורי, גפרית מימנית וציאניד מימני. הוא בודד, טיהר ותיאר תכונות של תרכובות רבות מאוד. ב-1775 הוענקה לו חברות באקדמיה המלכותית למדעים, כבוד שלא הוענק קודם לכן לרוקח. עבודתו עם רעלים רבים, בעיקר ציאניד, גרמה להתדרדרות בריאותו והוא מת בהיותו בגיל 43 בלבד. רק כמאה שנה לאחר מותו עברו שני סטודנטים על כתביו שהוחזקו באקדמיה המלכותית השוודית למדעים והביאו לאור ב-1892 את תרומתו המדעית החשובה. מדיה וקבצים בנושא קרל וילהלם שלה בוויקישיתוף קרל וילהלם שלה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כתבי קרל וילהלם שלה בפרויקט גוטנברג (באנגלית)
פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה

פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (10 במרץ 1503 – 27 ביולי 1564) היה קיסר האימפריה הרומית הקדושה משנת 1556 ועד יום מותו. פרדיננד הראשון נולד במדריד לפיליפ היפה, מלך קסטיליה מבית הבסבורג, ורעייתו חואנה המשוגעת. הורי אמו היו פרננדו השני מלך אראגון, ואיזבלה הראשונה מלכת קסטיליה, והורי אביו היו מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ומארי, דוכסית בורגונדיה. כשאחיו של פרדיננד, קרל החמישי, הוכתר כקיסר האימפריה הרומית הקדושה, קיבל פרדיננד את השלטון בארצות בית הבסבורג (כיום אזור אוסטריה וסלובניה) עם התואר "ארכידוכס של אוסטריה". ב-1521 נישא לאנה, נסיכת בוהמיה והונגריה, בתו של אולסלו השני, מלך בוהמיה והונגריה. בזמנים שבהם נעדר אחיו, ניהל פרדיננד את האימפריה הרומית הקדושה כולה, וב-1531 נבחר לשאת בתואר מלך הרומאים, וככזה נועד להיות יורשו המיועד של אחיו. לאחר שבקרב מוהאץ' שנערך ב-1526 הביס סולימאן המפואר, סולטאן האימפריה העות'מאנית את לאיוש השני, מלך בוהמיה והונגריה שהיה גיסו של פרדיננד, נבחר פרדיננד להיות מלך בוהמיה באותה שנה, בעוד שכתר הונגריה הפך לסלע מחלוקת בין בית הבסבורג לבין בית זאפויה, שבראשו עמד יאנוש זאפויה נסיך טרנסילבניה. כל אחד מהיריבים זכה לתמיכה של אחדים מהאצילים ההונגרים, ובנוסף נהנה פרדיננד מתמיכתו של אחיו הקיסר. ב-1529, הצליחו כוחותיו של פרדיננד להדוף את התקפתו של סולימאן המפואר על בירתו שבווינה, אף כי פרדיננד עצמו נמלט לפני כן לבוהמיה. בסופו של דבר, חתם פרדיננד ב-1533 על הסכם שלום עם האימפריה העות'מאנית, במהלכו חולקה הונגריה בין בית הבסבורג במערב ובית זאפויה במזרח. במרוצת השנים, בעקבות פעולותיו של פרדיננד, עברו בוהמיה וגם הונגריה המערבית והצפונית תחת השם "ממלכת הונגריה" לרשות בית הבסבורג. הסכם נאגיווארד-גרוסוורדיין (אוראדיה של היום), שנחתם ב-1537, קבע כי פרדיננד יהיה יורשו של יאנוש זאפויה, אך יישום ההסכם היה מעבר לכוחו של פרדיננד במהלך חייו. ב-1556, לאחר שוויתר קרל החמישי על שלטונו, הוכתר פרדיננד כקיסר האימפריה הרומית הקדושה. קרל הסכים להוציא את בנו פיליפ, שירש את מלכות ספרד, מסדר הירושה של השלטון באימפריה, ובמקומו נועד מקסימיליאן, בנו הבכור של פרדיננד, לרשת את אביו בבוא העת. פרדיננד נפטר ב-1564 בווינה, ונקבר בכנסיית ויטוס הקדוש שבפראג. ב-26 במאי 1521 התחתן פרדיננד עם אנה, נסיכת בוהמיה והונגריה, בתו של אולסלו השני, מלך בוהמיה והונגריה ואן דה פואה, ממנה היו לו 15 ילדים: אליזבת (1526–1545), התחתנה עם זיגמונט השני אוגוסט, מלך פולין מקסימיליאן (1527–1576) אנה (1528–1590), התחתנה עם אלברכט החמישי, דוכס בוואריה פרדיננד (1529–1595) מריה (1531–1581), התחתנה עם וילהלם, דוכס יוליך-קלווה-ברג מגדלנה (1532–1590) קתרינה (1533–1572), התחתנה עם זיגמונט השני אוגוסט, מלך פולין אלאונורה (1534–1594), התחתנה עם גוליילמו גונזאגה, דוכס מנטובה מרגרטה (1536–1567) יוהאן (1538–1539) ברברה (1539–1572), התחתנה עם אלפונסו השני ד'אסטה, דוכס פרארה קרל (1540–1590) אורסולה (1541–1543) הלנה (1543–1574) יוהאנה (1547–1578), אשתו של פרנצ'סקו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, באתר "Find a Grave" (באנגלית) פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) פרדיננד ה-1, (1503-1564), קיסר האימפריה הרומית הקדושה, דף שער בספרייה הלאומית
תבוכ

תַבּוּכ (בערבית: تَبُوك) היא אחת מהערים הגדולות בערב הסעודית ובירת המחוז המערבי ביותר בה הקרוי על שמה. לפי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2022 התגוררו בעיר 594,350 בני אדם. העיר שוכנת בצפון חבל חג'אז בגובה 767 מטרים מעל פני הים בקרבת הגבול עם ירדן, כ-1,090 ק"מ צפון-מערבית לבירה ריאד וכ-130 ק"מ מזרחית לחופו של ים סוף. אקלימה מדברי וקיצוני, וכמות המשקעים קטנה. הקיץ חם מאוד, והחורף נוח עד קר - הקרה שכיחה למדי, ושלג עשוי לרדת בעיר אחת למספר שנים. סביב העיר משתרעים שטחים חקלאיים נרחבים, שצורתם כשל עיגולים, בשל ממטרות הענק המשקות שטחים עגולים בקוטר של עד כקילומטר. בעיר שדה תעופה והיא מקושרת אל ירדן מצפון ואל ג'דה מדרום באמצעות כביש ארצי מספר 15; כביש ארצי מספר 80 מחבר אותה אל חופו של ים סוף. תבוכ שוכנת בסמוך למקום בו לפי המסורת הערבית נערך קרב תבוכ (אנ') שפתח בשנת 628 את הסכסוך הממושך בין הערבים בהנהגת מוחמד לבין הביזנטים. העיר נזכרה באחד המסמכים הסוואהיליים המוקדמים ביותר הידועים, "Utendi wa Tambuka" ("סיפורה של טמבוקה", היא תבוכ). המסמך, שהתגלה בקניה, מתוארך לשנת 1728, והוא שיר אפי המתאר את המלחמות והקרבות בין הביזנטים לערבים ולעות'מאנים אחריהם. חוקרים מערביים מטילים ספק בכך שהקרב נערך כלל ועיקר, אם כי בעולם הערבי הוא נתפס כעובדה היסטורית. תבוכ שוכנת על קטע מסילת הרכבת החג'אזית שנחנך ב-1908, אך כיום הוא אינו פעיל. מבנה תחנת הרכבת עדיין ניצב בעיר. מדיה וקבצים בנושא תבוכ בוויקישיתוף תבוכ, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Tabouk Region (Saudi Arabia): Places in Governorates - Population Statistics, Charts and Map, citypopulation.de Swahili alphabet, pronunciation and language, omniglot.com ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של ערב הסעודית ובנושא יישובים במזרח התיכון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שליו ליצן

שליו הליצן או שליו ארלקינו (שם מדעי: Coturnix delegorguei), הוא מין של עוף קטן עד בינוני, ממשפחת הפסיוניים, (סוג: Coturnix), החי באפריקה החל מחלקו הדרומי של מדבר סהרה ועד לדרום אפריקה. גובה 16-20 ס"מ. משקל 57-70 גרם. אורך כנף 92-101 מ"מ. אורך הזנב 49-35 מ"מ. צבעים - הזכר והנקבה זהים זה לזה בצבעיהם, אך צבעי הנקבה דהויים יותר. הראש חום כהה ועל הפנים מעין מסכה בצבעי שחור לבן. העיניים אדום - חום, המקור שחור, הגרון לבן, הגב חום והרגליים צהובות. בית הגידול של שליו הליצן מתפרש על פני הארצות הבאות: אנגולה בוטסואנה בורונדי קמרון, הרפובליקה המרכז-אפריקאית צ'אד, קומורו, הרפובליקה של קונגו, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, חוף השנהב, גינאה המשוונית, אריתריאה, אתיופיה, גבון, גמביה, גאנה, קניה, לסוטו, ליבריה, מדגסקר, מלאווי, מאלי מוזמביק נמיביה, ניגריה, עומאן, רואנדה, סאו טומה ופרינסיפה סנגל, סומליה, דרום אפריקה, סודאן, סווזילנד, טנזניה, אוגנדה, תימן, זמביה וזימבבואה. שליו הליצן חי באזורים טרופיים, על שטחי מרעה פתוחים ואדמות מעובדות ולכן תפוצתו נקטעת, באזורים בהם צומחים יערות. הוא ניזון מחרקים, רכיכות ותולעים, וכן עלים, נצרים וזרעים. שליו הליצן חי בזוגות, ואינו נצפה בלהקות. הזכר מחזר אחרי הנקבה באמצעות מתנה, הוא בוחר חרק ראוי להתכבד בו, ומגיש אותו לנקבה כשי חיזור. בנוסף, הוא פורש את כנפיו ורודף אחרי הנקבה. בתקופת החיזור הזכר תוקפני כלפי זכרים אחרים. הקן נמצא על הקרקע, חבוי בתוך עשביה סבוכה. עונת ההטלה בין מרץ לאוקטובר, ותלויה בעונת הגשמים. הנקבה מטילה 3-9 ביצים, בצבע שמנת, מנומרות בצבעי חום אדמדם, משך הדגירה הוא 17-18 ימים. האפרוחים הם עוזבי קן וצבעם צהבהב עם פסים חומים כבדים. בגיל שלושה ימים הם יכולים ללקט מזון בכוחות עצמם, ובגיל חמישה עשר יום הם מתפלשים בעפר להסרת טפילים. הנקבה מגדלת את האפרוחים בעצמה והזכר אינו משתתף בדגירה ובאימון האפרוחים. שליו שליו נודד שליו ליצן, באתר ITIS (באנגלית) שליו ליצן, באתר NCBI (באנגלית) שליו ליצן, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) שליו ליצן, באתר GBIF (באנגלית) Janice Pappas, Coturnix delegorguei-harlequin quail, University of Mishigan Museum of Zoology Harlequin Quail, אתר הפארק הלאומי קרוגר. שליו ליצן באתר הרשימה האדומה של IUCN