laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
הקורפוס הראשון (סוריה)

הקורפוס הראשון הוא קורפוס של הצבא הסורי אשר מורכב מחמש דיוויזיות ואחראי על מרחב דמשק, הגבול עם ישראל והגבול עם ירדן. הוא הוקם בשנת 1985 יחד עם שני הקורפוסים הסדירים האחרים כחלק משינוי מבני בצבא הסורי, עד לאותה השנה הדיוויזיות היו תחת פיקוד ישיר של פיקוד הצבא. הקורפוס הוא אחד משלושת הקורפוסים העיקריים והסדירים של הצבא הסורי. ארבע הדיוויזיות של הקורפוס מוצבות לאורך הגבול עם ישראל, לאורך הגבול עם ירדן וסביב דמשק. ערך מורחב – מלחמת האזרחים בסוריה מאז שנת 2011, חלק מיחידות הקורפוס לוקחות חלק פעיל בלחימה כנגד המורדים כחלק ממלחמת האזרחים בסוריה. לפי עדויות שונות הדיוויזיה החמישית אף ביצעה פשעי מלחמה בלחימה סביב העיר דרעא (שם היא מוצבת דרך קבע), בנוסף ישנן עדויות דומות גם כנגד הדיוויזיה התשיעית לגבי לחימה של חלק מיחידותיה באזור אל-תל. ניתן להניח שבשל מיקום יחידות הקורפוס, יחידות נוספות השתתפו בלחימה לאורך אזור הגבול עם ישראל ופאתי דמשק. בנוסף לדיוויזיות הקורפוס הראשון, ישנן שתי חטיבות עצמאיות אשר שוכנות דרך קבע לאורך הגבול עם ישראל; החטיבה הרגלית ה-90 מצפון והחטיבה הרגלית ה-61 מדרום. נכון ליוני 2014, ישנם דיווחים על כך שהחטיבה ה-61 התפוררה כמעט לחלוטין תחת הלחימה כנגד המורדים באזור הגבול עם ישראל. ב-23 ביולי 2014 מפקדת החטיבה ה-90 ממערב לעיירה אל כום הייתה יעד לתגובת נגד של צה"ל כתגובה לירי של טיל נ"ט מכיוון סוריה שהרג את הנער מומחד קראקרא. הדיוויזיה החמישית (משוריינת): שוכנת בדרעא, מחוז דרעא ומורכבת מהחטיבה המשוריינת ה-12, החטיבה המשוריינת ה-15, החטיבה הממוכנת ה-112, החטיבה הממוכנת ה-132 והרגימנט הארטילרי ה-175. הדיוויזיה השביעית (ממוכנת): שוכנת בקתנה, מחוז ריף דמשק ומורכבת מהחטיבה הממוכנת ה-68, החטיבה הממוכנת ה-121, החטיבה הממוכנת ה-88, החטיבה המשוריינת ה-78 ורגימנט ארטילריה. הדיוויזיה התשיעית (משוריינת): שוכנת באל שרעיה, מחוז דרעא ומורכבת מהחטיבה המשוריינת ה-33, החטיבה המשוריינת ה-43, החטיבה המשוריינת ה-34, החטיבה הממוכנת ה-52 ורגימנט ארטילריה. דיוויזיית הכוחות המיוחדים ה-15: שוכנת בהר הדרוזים ומורכבת משישה רגימנטים של כוחות מיוחדים: הרגימנט ה-35, ה-41, ה-45, ה-46, ה-47 והרגימנט ה-53. בנוסף, ישנם מספר יחידות עצמאיות בהם ארבעה רגימנטים של כוחות מיוחדים ושתי חטיבות חיל רגלים עצמאיות; החטיבה הרגלית ה-61 והחטיבה הרגלית ה-90. דו"ח ארגון זכויות האדם 'Human Rights Watch'. אהוד יערי, ‏על הכוונת: החטיבה הסורית המגנה על רמת הגולן, באתר ‏מאקו‏, 23 ביוני 2014. נכון לשנת 2011. מתוך דו"ח ארגון זכויות האדם 'Human Rights Watch'. ייתכן ויחידות מסוימות סופחו לדיוויזיה במהלך הקרבות של מלחמת האזרחים בסוריה. Holliday, Joseph, "The Syrian Army: Doctrinal order of battle" (report), The Institute for the Study of War, feb. 2013.
בין דמיון למציאות

בין דמיון למציאות הוא סרט עצמאי משנת 2007 שנכתב ובוים על ידי אנתוני הופקינס. הסרט עוסק בתסריטאי גוסס שעלילת סרטו החדש יוצרת מעין אוטוביוגרפיה שלו. כמקובל בסרטים מסוג זה, העלילה של הסרט אינה ליניארית ולא מתגלגלת בסדר המקובל של התפתחויות קולנועיות. לפרקים היא גם מתבססת על תהליך כתיבת הסרט עצמו. הסרט הופק בתקציב זעום והופץ באופן מוגבל. כמו כן, הקאסט כלל גם שחקנים רבים מתחילים, אלמונים או שאינם מקצועיים. הסרט צולם בהבחנה גבוהה, נערך והוקרן דיגיטלית. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הופקינס הגדיר את התסריט כהרהור פילוסופי על החיים. הוא הראה את טיוטת התסריט הראשונה לסטיבן ספילברג, ששיבח אותו אך הזהירו כי לא יהיה קל להפיק ולהפיץ סרט בעל אופי שכזה. הופקינס ניסה למכור את התסריט לאולפנים שונים. כולם סירבו מאותה סיבה שציין ספילברג. אשתו של הופקינס גייסה את הסכום הנדרש להפקת הסרט באופן עצמאי, 10 מיליון דולר, ושימשה גם כמפיקה הראשית. הופקינס ליהק את השחקנים והצילומים החלו ב-12 ביוני 2006. כאנשי הצוות בסרט שימשו, בעיקר, סטודנטים לקולנוע. הופקינס גם כתב את המוזיקה לסרט וניצח על התזמורת הקאמרית שניגנה אותה. "בין דמיון למציאות" הוצג בפסטיבל סאנדנס ב-20 בינואר 2007. הסרט הוקרן לראשונה באופן רשמי, לפי תזמון שנקבע מראש עם רשתות בתי הקולנוע שהציגו אותו, ב-26 באוקטובר 2007, והקרנתו ארכה כשבוע. הסרט היה כישלון קופתי כצפוי, לא הוקרן יותר מאז ה־1 בנובמבר 2007 ולא יצא על גבי שום מדיה אחרת באופן חוקי, כאשר סך הכנסותיו בתום הקרנתו היו 27,769 דולר. "בין דמיון למציאות", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "בין דמיון למציאות", באתר נטפליקס "בין דמיון למציאות", באתר AllMovie (באנגלית) "בין דמיון למציאות", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "בין דמיון למציאות", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "בין דמיון למציאות", באתר Metacritic (באנגלית) "בין דמיון למציאות", באתר אידיבי "בין דמיון למציאות", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
דוד יעקובסון

הרב דוד יעקובסון (1852–1926) - היה רבה של העיירה לובביץ' בימי כהונתו של האדמו"ר שלום דובער שניאורסון. נולד בעיירה לובביץ' בשנת ה'תרי"ב (1852) לרב בן-ציון יעקובסון. בגיל 14 נישא ללאה - בתו של הרב אברהם זליקסון - רבה של לובביץ' דאז. לאה הייתה בת 12 ביום נישואיהם. נולדו להם 14 ילדים, מתוכם ידועים שמות של תשעה: זלמן, זלדה, לזאר, יוסף, אבא, ריסיה (ראיסה), ריבה, טאיבה, אידה. עם פטירתו של הרב זליקסון בשנת ה'תרמ"ב (1882) דוד יעקובסון מונה על ידי האדמו"ר שמואל שניאורסון, לתפקיד הרב הראשי של העיירה. רבי יוסף יצחק שניאורסון כותב עליו: ”ר' דוד יעקבסאן נתקבל להיות המ"ץ בליובאוויטש למרות גילו הצעיר, מפני שהיה חתנו של ר' אברהם הכהן זעליגסאהן המ"ץ. הוא היה למדן ובעל הוראה ביותר. ישנם מכתבים מאדמו"ר נ"ע אליו בחידושי תורה בנגלה. כשאירע שאלה חמורה במקוואות, גיטין ואין צריך לומר חליצה, הי' אדמו"ר נ"ע קוראו ומתפלפל עמו בזה.” רוב שנות כהונתו עברו בימי כהונת האדמו"ר שלום דובער שניאורסון. בימיו העיירה הגיעה לשיא פריחתה - היא הפכה למרכז החשוב ביותר של חסידות חב"ד. העיירה הייתה יישוב גדול יחסית - על פי מרשם האוכלוסין של 1897 בלובביץ' התגוררו 2,711 תושבים, מהם 1,660 יהודים. היא הייתה אז מרכז יהודי להשכלה דתית ומקצועית, תעשייה ומסחר. מאמרו של Юрий Окунев (יורי אוקונב) "Найден фотопортрет знаменитого раввина Любавичей – родины Хабада" באתר "Заметки по еврейской истории"(הקישור אינו פעיל) בן-יעקב אבא – מקומי – דגניה א
אייל באט

אייל באט (נולד ב-1966) הוא מלחין, פסנתרן ומעבד ישראלי. רוב יצירתו כתובה למקהלות, והיא כוללת יותר מ-200 יצירות ועיבודים. בין המקהלות המבצעות את יצירותיו מקהלת מורן, מקהלת העפרוני, מקהלת אנקור, המקהלה הפילהרמונית תל אביב ועוד. יצירותיו בוצעו בתחרויות ובפסטיבלים בינלאומיים בספרד ובהולנד ובפסטיבל אבו גוש בישראל. כתיבתו לבמה כוללות אופרה לילדים בבימוי מלא, "ברמלי", ושתי יצירות שביצעו התזמורת הפילהרמונית הישראלית והתזמורת הקאמרית הישראלית. כן חיבר מוזיקה לתיאטרון. אייל באט מתמחה בליווי מקהלות ומרבה להופיע עמן. בין השאר היה הפסנתרן הראשון של מקהלות מורן ובשנים האחרונות הוא מלווה בקביעות את אנסמבל זמרי מורן. אייל הוא בעל תואר שני בהצטיינות בהלחנה מאוניברסיטת בר-אילן. בין מוריו היו אנדרה היידו, בטי אוליברו וגדעון לבינסון. בנוסף אייל הוא בוגר מכללת לוינסקי לחינוך במקצוע חינוך מוזיקלי ובהתמחות בניצוח מקהלות. אייל באט, סרטונים בערוץ היוטיוב אייל באט, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אייל באט, באתר ספוטיפיי וידאו של '1905' מאת אייל באט (שגם מנגן בפסנתר) ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שדה מרס (סנקט פטרבורג)

שדה מרס (ברוסית: Ма́рсово по́ле - "מארסובו פוליי") הוא פארק רחב ידיים במרכז העיר סנקט פטרבורג שברוסיה. הפארק קרוי על שם אל המלחמה הרומי מרס. שטחו של הפארק 90 דונם. מצפון לפארק מצויים ארמון השיש וכיכר סובורוב, ממערב לפארק קסרקטיני גדוד פבלובסקי, ממזרח מצוי גן הקיץ ומדרום לפארק מצוי נהר המויקה. כאשר העיר סנקט פטרבורג הוקמה על ידי הצאר פיוטר הגדול אזור הפארק היה אזור מיוער שכונה בשם "המדשאה הגדולה". באזור אורגנו טקסים לרגל סיום המלחמה הצפונית הגדולה, ולאזור ניתן השם "שדה התענוגות". בשנת 1740 נבנו בפארק שבילים. בשנת 1777, לאחר בניית ארמון הקיץ בתכנונו של האדריכל ברתולומאו רסטרלי עבור קיסרית רוסיה יקטרינה הגדולה, שונה שם הפארק ל"מדשאת הצארינה". בשלהי המאה ה-18 הפך הפארק למחנה אימונים צבאי, ונערכו בו צעדות של צבא רוסיה, אימונים ומצעדי ניצחון. בשנת 1799 הוצב בפארק אובליסק לזכרו של פיוטר רומיאנצב, ובשנת 1801 הוצבה בפארק אנדרטה לזכרו של אלכסנדר סובורוב. בשנת 1805 שונה שם הפארק לשמו הנוכחי, והאנדרטה של סובורוב הועברה לכיכר סובורובה. לאחר מהפכת אוקטובר בשנת 1917 הפסיק הפארק לשמש כמחנה אימונים צבאי והפך לאתר הנצחה. ב-23 במאי 1917 נקברו בפארק קורבנות מהפכת פברואר, והוקם בו קבר אחים ל-184 מתוך 1,382 האזרחים שנהרגו במהפכה. בין השנים 1917–1919 הוקמה בפארק אנדרטה ל"לוחמי המהפכה" בתכנונו של האדריכל לב רודנב. בשנת 1918 שונה שם האתר ל"אתר הנצחה לקורבנות המהפכה" אולם בשנת 1944 הושב לאתר שמו הקודם. בשנת 1943, בתקופת המצור על לנינגרד במהלך מלחמת העולם השנייה, הוסב הפארק לגן לגידול ירקות עבור תושבי העיר הרעבים ובאותה שנה הוצבו 16 פנסים לא הרחק מגשר ניקולאי הסמוך. בתחילת שנות האלפיים הוסרו העיצובים המתכתיים הסמוכים לאש התמיד. האתר משמש בעיקר כאתר הנצחה וטיולים, אך משמש לעיתים גם כבמה להפגנות כפי ששימש בינואר 2017 כשנערכה בו הפגנה כנגד העברת קתדרלת איסק הקדוש לחסות הכנסייה. כך גם במחאות שפרצו במרץ 2017 ב-6 בנובמבר 1957 הוקמה במרכז הפארק אש תמיד - הראשונה שהוקמה ברחבי רוסיה. מאתר זה הועברה האש לאש התמיד שהוקמה בסמוך לחומת הקרמלין במוסקבה בשנת 1967. האתר שימש כקבר אחים להרוגי מהפכת פברואר, ביניהם מפגיני מרד יארוסלב שפרץ ביולי 1918, אנשי צבאו של הגנרל ניקולאי יודניץ'. כמו כן קבורים בפארק: משה אוריצקי, ראש השירות החשאי הראשון של פטרוגרד (נרצח ב-30 באוגוסט 1918); משה גולדשטיין, שר הדפוס והתעמולה הסובייטי (נרצח ב-20 ביוני 1918); חיילי רובאי לטביה וביניהם הקומיסר סמיון נחימסון ואחרים. מדיה וקבצים בנושא שדה מרס בוויקישיתוף שדה מארס באתר האנציקלופדיה של סנקט פטרבורג תיאור שדה מארס (באנגלית)
קרנית - קרן לפיצוי נפגעי תאונות דרכים

קרנית - קרן לפיצוי נפגעי תאונות דרכים היא תאגיד שהוקם ב-1975 מכוח חוק פיצויים לנפגעי תאונות דרכים ותפקידו להבטיח פיצוי לנפגע שנגרמו לו נזקי גוף בתאונת דרכים שאינו יכול לקבל פיצוי מחברת ביטוח. הסיבות העיקריות לאי יכולת לקבל את הפיצוי מחברת הביטוח הם: הנוהג האחראי לפיצוי אינו ידוע – למשל נפגעי תאונות "תאונת פגע וברח". אין לנוהג ביטוח לפי פקודת הביטוח – נפגעים מרכב שהיה נהוג על ידי נהג חסר רישיון נהיגה או רכב גנוב או רכב שנעשה בו שימוש בניגוד לתנאי הפוליסה (דוגמת עסק של הסעת נוסעים בשכר) נפגעים על ידי רכב שלא בוטח כחוק (עקב אי תשלום הפרמיה). במקרה זה חברת הביטוח של הרכב הפוגע אינה צריכה לפצות את הנפגע אלא קרנית, אולם קרנית יכולה לאחר מכן לתבוע בהודעת צד ג את הנהג שנהג ברכב הפוגע ו/או את בעל הרכב הפוגע עבור הסכום ששילמה לנפגע. המבטח עצמו חדל פירעון – נפגעים מרכב שהיה מבוטח בחברת ביטוח אשר נכנסה להליכי פירוק. הקמת קרנית מילאה את החללים, שנותרו בהסדר הכללי של "פיצוי מהיר לכל נפגע". במקביל להקמת קרנית הוקמה "קרנית-שטחים" שהייתה אחראית לפיצוי נפגעים מתאונות בשטחי יהודה ושומרון ורצועת עזה. במסגרת הסכם אוסלו א' הועבר התפקיד של קרנית שטחים לקרן הפלסטינית לפיצוי נפגעי תאונות דרכים (THE PALESTINIAN ROAD ACCIDENT VICTIMS COMPENSATION FUND) שהוקמה על ידי הרשות הפלסטינית. למימון פעילות הקרן משמש חלק מפרמיית ביטוח החובה, המועבר לקרן. לקרן מינהלה שאותה ממנה שר האוצר. מנכ"ל הקרן מדצמבר 2010 הוא רו"ח איתן השחר. אתר האינטרנט הרשמי של קרנית - קרן לפיצוי נפגעי תאונות דרכים חוק פיצויים לנפגעי תאונות דרכים, תשל"ה-1975.
אנטולי פירסוב

אנטולי וסילייביץ' פירסוב (ברוסית: Анатолий Васильевич Фирсов;‏ 1 בפברואר 1941 – 24 ביולי 2000) היה שחקן הוקי קרח סובייטי ששיחק בעמדות חלוץ מרכזי וצד שמאל. פירסוב נחשב לאחד משחקניה הגדולים של צסק"א מוסקבה ונבחרת ברית המועצות, איתה זכה 3 פעמים במדליית הזהב אולימפית. אנטולי פירסוב נולד במוסקבה. לאחר ששיחק בקבוצת הנוער של ספרטק מוסקבה, קודם פירבוס בשנת 1954 לקבוצת הבוגרים של המועדון. בשנת 1961 הוא עבר לצסק"א מוסקבה, והיה בין הכוכבים הגדולים של הקבוצה. בשנת 1964 נכלל פירסוב לראשונה בנבחרת ברית המועצות בהוקי קרח והיה שותף לזכייתה באליפות עולם. הוא וקבצתו זכו באליפות ברציפות עד לשנת 1971. פירוסב היה ידוע בחבטותיו החזקות, ולעיתים נרשמו מקרים בהם שוערים נפגעו מהדיסקית אותה חבט למרות הציוד המגן. בזירה הביתית זו הייתה תקופה של שליטה מלאה של מועדון צסק"א מוסקבה בהוקי הסובייטי. בהתאם לכך, פירסוב זכה 9 פעמים באליפות ברית המועצות. בתקופת השתתפותו בליגה הסובייטית הוא זכה 3 פעמים בתואר השחקן החשוב ביותר. בשנת 1973 הפסיק פירסוב את השתתפותו בתחרויות והחל לאמן. בשנים 1976–1977 אימן את נבחרת הנוער של ברית המועצות, ובשנים 1972–1977 אימן את קבוצת האם שלו. בשנת 1987 עזב פירסוב את הספורט התחרותי והחל לאמן ילדים בלבד. בשנת 2000 נפטרה אשתו של פירסוב והוא בילה ליד קברה מספר ימים. פירסוב לא התאושש מהאירוע ונפטר גם הוא זמן קצר לאחר מכן. מדיה וקבצים בנושא אנטולי פירסוב בוויקישיתוף אנטולי פירסוב, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי אנטולי פירסוב, באתר olympedia.org סיכום הופעות של אנטולי פירסוב פירסוב במהלך משחק, סרטון באתר יוטיוב
אנדראה קמילרי

אנדראה קאלוג'רו קמילרי (באיטלקית: Andrea Calogero Camilleri;‏ 6 בספטמבר 1925 – 17 ביולי 2019) היה סופר, תסריטאי ובמאי איטלקי יליד סיציליה. הוא ידוע מחוץ לאיטליה בעיקר בזכות סדרת ספרי בלש שמתרחשת בסיציליה וגיבורה הוא המפקח סלבו מונטלבנו. קלימרי התגורר ברומא. היה נשוי ואב לשלוש בנות. קמילרי נולד בעיר פורטו אמפדוקלה בסיציליה. הוא סיים תיכון ב-1943, והיה פטור ממבחן סיום הלימודים בשל פלישת בעלות הברית לסיציליה. ביוני אותה שנה הוא התפנה מעירו ונדד ברחבי סיציליה, ברגל ובמשאיות צבאיות איטלקיות וגרמניות, כדי להתחמק מההפצצות המאסיביות של בעלות הברית. קמילרי כתב על קורות תושבי סיציליה בחודשים שלקראת ובמהלך פלישת בעלות הברית בספר כלב הטרקוטה (1996, לא תורגם לעברית). בשנת 1944 נרשם ללימודי ספרות אותם לא סיים. בשנת 1945 החל לפרסם סיפורים קצרים ושירה בעיתונים וכתבי עת. בשנת 1949 החל ללמוד בימוי באקדמיה הלאומית לאומנויות דרמטיות על-שם סילביו ד'אמיקו, ברומא. מאז סיום לימודיו ב-1953, ביים למעלה מ-100 הצגות, בייחוד מחזות של המחזאי הסיציליאני לואיג'י פיראנדלו, שהיה מכר של הוריו. גם בספרי המפקח מונטלבנו מופיעים מוטיבים ממחזותיו של פיראנדלו, כמו עץ הזית שעוזר למפקח לחשוב. הוא היה הראשון שהציג מחזה של סמואל בקט באיטליה: המחזה סוף משחק, ראשית בהפקת תיאטרון ברומא, ולאחר מכן בהפקה טלוויזיונית. בשנת 1954 כמעט התקבל למשרה בטלוויזיה הממלכתית האיטלקית, RAI, אבל לבסוף נדחה בשל חברותו במפלגה הקומוניסטית. הוא התקבל בכל זאת לעבודה ב-1958, ובמשך שנות ה-60 ביים מספר רב של תוכניות. בשנים 1977–1997 היה מרצה לבימוי באקדמיה הלאומית לאומנויות הדרמטיות. הוא פרסם מאמרים רבים בכתבי עת לתיאטרון וספרות. ב־1978 פרסם בהוצאה עצמית את הרומן הראשון שלו, Il corso delle cose, שנכתב 10 שנים קודם לכן. ב-1980 התפרסם ספרו השני, שובל של עשן (Un filo di fumo – תורגם לעברית בתוך הקובץ עונת הציד), רומן היסטורי המתרחש בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. בספר זה הוא מתאר לראשונה את העיר הבדיוניות ויגטה, שבה מתרחשים גם ספרי המפקח מונטלבנו. שני הספרים לא הצליחו במיוחד, אם כי שובל של עשן זכה לפרס ספרותי מקומי בסיציליה. לאחר הפסקה של 12 שנה, הוא פרסם בשנת 1992 את עונת הציד. הספר היה רב-מכר, ופתח את הקריירה שלו כסופר מצליח. בשנת 1994 פרסם את La forma dell'acqua (צורת המים), הספר הראשון בסדרת המפקח מונטלבנו, והספר הבלשי הראשון שלו. שמו של מונטלבנו הוא מחווה לסופר הספרדי מנואל וסקס מונטלבן. הספר זכה להצלחה, ופתח סדרת ספרים ארוכה, שיצאה לאור בקצב של יותר מספר בשנה. בימי חייו של קמילרי יצאו בסדרה 26 רומנים ו-9 קבצים של סיפורים קצרים. ספרי הסדרה תורגמו לאנגלית ושפות נוספות. הסדרה גם עובדה לסדרת טלוויזיה שמשודרת החל מ-1999 ברשת הטלוויזיה הממלכתית האיטלקית. במקביל המשיך קמילרי לפרסם ספרים אחרים, ובכלל זה רומנים היסטוריים, ספרים פנטסטיים, ועוד. מהלך הסוס (שוקן, 2003), מאיטלקית: ארנו בר. במקור - La mossa del cavallo, 2000. צורת המים (כתר, 2003), מאיטלקית: מירון רפפורט. במקור - La Forma Del Aqua, 1994. עונת הציד: שני רומנים קצרים (שוקן, 2004), מאיטלקית: ארנו בר. תרגום של שני הרומנים - La stagione della caccia, 1992, ו- Un filo di fumo, 1980. האישה בחליפה האפורה (אחוזת בית, 2011), מאיטלקית: אלון אלטרס. תרגום של - Il tailleur grigio, 2008. מדיה וקבצים בנושא אנדראה קמילרי בוויקישיתוף אנדראה קמילרי, ברשת החברתית Goodreads אנדראה קמילרי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אנדראה קמילרי, באתר MusicBrainz (באנגלית) אנדראה קמילרי, באתר Discogs (באנגלית)
תעלה נגד טנקים

תעלה נגד טנקים (תעלת נ"ט) היא תעלה שנועדה למנוע מעבר של טנקים ורכב קרבי משוריין. התעלה רחבה דייה כך שטנק לא יכול לעבור על פניה ועמוקה מספיק כך שכאשר הטנק ייפול לתוכה הוא לא יוכל לצאת (למשל: על ידי נסיעה אחורנית). חלק מתעלות הנ"ט אף מוסוות על מנת שכוח האויב לא יראה אותן ואז יוכל להתכונן אליהן בעוד מועד. כמו כן, כאשר התעלה מוסווית טנקים יכולים ליפול אל תוך התעלה, דבר שמשבית אותם בפועל. כיום רוב צבאות העולם מצוידים באמצעים לטפל בתעלות נ"ט, בהם גשרים ניידים וטנקי גישור שנועדו לגשר על התעלה, וציוד מכני הנדסי שיכול לפרוץ את התעלה ולמלא אותה בעפר. בדרך כלל, טנקי הגישור נועדו לאפשר מעבר מהיר של התעלה כדי להמשיך בהסתערות ובקרב (הנדסת סער) בעוד שתפקיד הדחפורים הוא למלא את התעלה בעפר ובכך לאפשר מעבר של כוחות גדולים בבטחה וביעילות (מעבר קבע). בצה"ל החיל האחראי על חפירת תעלות נ"ט מחד ועל פריצתן וגישורן מאידך הוא חיל ההנדסה הקרבית. בישראל ישנן תעלות נ"ט, שנחפרו במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים כנגד חיל השריון הסורי וכיום משמשות את חיל ההנדסה לאימונים. מדיה וקבצים בנושא תעלה נגד טנקים בוויקישיתוף
אלפרין

אלפרין (הלפרין, הלפרן, היילפרין, בהגייה מזרח אירופאית נוספת גם גלפרין, אלפר, אלפרוביץ', אלפרט) הוא שם משפחה יהודי המבוסס על שם העיר היילברון שנוצר לא יותר מאוחר מסוף המאה ה-16. שם משפחה שייך לארבע משפחות רבנים מן האימפריה הרוסית, פולין ונסיכויות גרמניה בין המאות ה-16 עד ה-18. האם התכוונתם ל... היינריך אלפרין – מראשי הרבנות של יהדות בוקרשט חיים אלפרין – פעיל ציבור בתל אביב, מפקד משטרת תל אביב מייסודה בשנת 1921 ועד 1927, וממייסדי מגן דוד אדום יעקב אלפרין – שחקן תיאטרון יידיש וחבר בתיאטרון יידישפיל גלפרין הלפרין
תיכון הלבבות השבורים

תיכון הלבבות השבורים (באנגלית: Heartbreak High) הייתה סדרת טלוויזיה אוסטרלית, ששודרה בין 1994 ל-1999. הסדרה עסקה בתלמידי בית הספר התיכון הדמיוני הארטלי שבסידני ובסוגיות המעסיקות בני נוער. ארבע העונות הראשונות של הסדרה (עד 1996) שודרו בערוץ 10 האוסטרלי ושלוש העונות האחרונות (מ-1997 ואילך) שודרו ברשת ABC. בנוסף, שודרה במדינות רבות ברחבי העולם, בהן איחוד האמירויות הערביות, אינדונזיה, איסלנד, אסטוניה, ארגנטינה, ארצות הברית, בלגיה, בריטניה, גרמניה, הודו, הולנד, הונגריה, יוון, ליטא, מקדוניה, מקסיקו, נורווגיה, ספרד, סרביה, פולין, פורטוגל, פרו, צ'ילה, צ'כיה, צרפת, קוסובו, קנדה ורוסיה. בישראל, שודרה הסדרה בערוץ 1. הסדרה היוותה קרש קפיצה לכמה מהשחקנים שגילמו בה את בני הנוער, ובהם אלכס דימיטריאדס (עונה 1), אדה ניקודמו (עונות 1 ו-3 עד 5), קאלן מאלווי (עונות 5 עד 7), לארה קוקס (עונות 5 עד 7) ולוק ג'ייקובז (עונה 7). סיימון בייקר גילם מורה בעונה הרביעית. "תיכון הלבבות השבורים", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "תיכון הלבבות השבורים", באתר נטפליקס "תיכון הלבבות השבורים", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "תיכון הלבבות השבורים", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) אתר heartbreak-high.com (באנגלית) תמר גלזרמן, כך היה נראה בית ספר בניינטיז, באתר nana10‏, 1 בדצמבר 2003
וולט (פירושונים)

האם התכוונתם ל... וולט (Volt) – יחידת מתח (V) אלקטרון וולט – יחידת מידה של אנרגיה (eV) השווה לאנרגיה שמקבל אלקטרון חופשי בעוברו מפל מתחים של וולט רוזה וולט-שטראוס – פעילה לזכויות האשה בארצות הברית וארץ ישראל, יושבת-ראש התאחדות הנשים העבריות לשיווי זכויות לאישה בארץ ישראל וולט (חברה) – שירות מקוון לאיסוף הזמנות למזון ואספקתו ללקוחות שברולט וולט – מכונית היברידית מתוצרת שברולט וולטר (פירושונים) אישים ששמם הפרטי הוא וולט
קרקטר האוריינטציות

בטופולוגיה וגאומטריה קרקטר האוריינטציות של יריעה M {\displaystyle M} הוא קרקטר כפלי של החבורה היסודית χ : π 1 ( M ) → { 1 , − 1 } {\displaystyle \chi :\pi _{1}(M)\to \{1,-1\}} , המודד עד כמה M {\displaystyle M} "איננה אוריינטבילית". הקרקטר טריוויאלי אם ורק אם היריעה M {\displaystyle M} אוריינטבילית. הגדרת הקרקטר מבוססת על כיסוי האוריינטציות. ערך מורחב – כיסוי האוריינטציות תהי M {\displaystyle M} יריעה. אוריינטציה על היריעה היא מושג מקומי: בכל נקודה x ∈ M {\displaystyle x\in M} של היריעה אפשר להגדיר את האוריינטציה בנקודה בתור אוריינטציה על המרחב המשיק T x M {\displaystyle T_{x}M} (חיובית או שלילית). נסמן את קבוצת האוריינטציות בנקודה x {\displaystyle x} ב orient M ⁡ ( x ) {\displaystyle \operatorname {orient} _{M}(x)} (זו קבוצה בת שני איברים). ניתן לאגד קבוצות אלו למרחב כיסוי orient M {\displaystyle \operatorname {orient} _{M}} . כיסוי דו-יריעתי זה נקרא כיסוי האוריינטציות. אפשר לזהות דרך כיסוי האוריינטציות את כל האוריינטציות האפשריות של היריעה. ניתן להתייחס אל כיסוי האוריינטציות כאל תחליף אוריאנטבילי עבור יריעה לא אוריאנטבילית. נקבע נקודה x ∈ M {\displaystyle x\in M} . אנו מקבלים פעולת מונודרומיה (Monodromy) של החבורה היסודית π 1 ( M ) {\displaystyle \pi _{1}(M)} על הסיב של orient M {\displaystyle \operatorname {orient} _{M}} . פעולה זו מגדירה קרקטר כפלי, χ : π 1 ( M ) → { 1 , − 1 } . {\displaystyle \chi :\pi _{1}(M)\to \{1,-1\}.} קרקטר זה נקרא קרקטר האוריינטציות. הקרקטר לוקח איבר של החבורה היסודית אל 1 {\displaystyle 1} אם האיבר שומר על האוריינטציה, ואחרת אל − 1 {\displaystyle -1} . כעת נראה כיצד ניתן לקבוע בעזרת הקרקטר האם יריעה קשירה היא אוריינטבילית. ראשית, היריעה אוריינטבילית אם ורק אם כל מסילה בה שומרת על האוריינטציה. תנאי זה שקול להיותה של כל מסילה סגורה שומרת אוריינטציה, ואפילו שקול לכך שכל מסילה סגורה סביב נקודה אחת שומרת על האוריינטציה (ללכת ולחזור). כעת, שמירה על אוריינטציה אינווריאנטית להומוטופיה (זאת משום שניתן לכסות את המסילות על ידי סביבות שהומאומורפיות לכדור, שהוא אוריינטבילי), ולכן מספיק לבדוק זאת על איברי החבורה היסודית. ולכן, יריעה קשירה M {\displaystyle M} היא אוריינטבלית אם ורק אם קרקטר האוריינטציות שלה טריוויאלי. במקרה שיש ייצוג נוח של החבורה, מספיק לבדוק את הטענה על היוצרים, כלומר - יריעה היא אוריינטבילית אם ורק אם כל יוצר של החבורה היסודית שלה שומר את האוריינטציה. עבור יריעות רבות, החבורה מוצגת סופית, ועל כן יש לבצע את הבדיקה עבור מספר סופי של מסילות. למעשה, ניתן לנסח טענה חזקה יותר, הקשורה לאבליניזציה של החבורה היסודית, השווה גם לחבורת ההומולוגיה הראשונה של המרחב. מפורשות, האיזומורפיזם H 1 ⁡ ( X ) ≅ Ab ⁡ ( π 1 ( X ) ) {\displaystyle \operatorname {H} _{1}(X)\cong \operatorname {Ab} (\pi _{1}(X))} הוא איזומורפיזם טבעי, ולכן מספיק (והכרחי) לבדוק האם ההעתקה המושרית H 1 ⁡ ( M ) → { − 1 , 1 } {\displaystyle \operatorname {H} _{1}(M)\to \{-1,1\}} היא טריוויאלית כדי לקבוע האם היריעה אוריינטבילית. בעזרת קרקטר האוריינטציות ניתן להוכיח את קריטריון האוריינטביליות הבא: טענה: תהי M {\displaystyle M} יריעה טופולוגית. נניח שלחבורה היסודית שלה אין תת-חבורות מאינדקס 2. אז M {\displaystyle M} אוריינטבילית. מסקנה: יריעה פשוטת קשר היא אוריינטבילית. Orientation character, ב-Manifold Atlas (באנגלית)
בית החולים עין גדי

בית החולים עין גדי היה בית חולים ששכן ברחוב מזא"ה 10 בתל אביב. הבניין שתוכנן על ידי האדריכל יהודה מגידוביץ בסגנון האקלקטי, נבנה בשנת 1922 כבית מגורים למשפחת ברסקי. הבניין נמכר והוסב לשימוש כבית חולים בניהולו של ד"ר חיים (אמיל) שטיין. הבניין עבר שינויים רבים ושימש בית חולים במשך עשרות שנים (בתחילה בית חולים עין גדי ולאחר מכן בית החולים הגריאטרי "הדר לזקן". לבסוף הפך המבנה עם תוספות הבניה למבנה מגורים מעורב, במסגרת מיזם שימור מבנים (בניצוח האדריכלית ניצה מצגר סמוק) שהסתיים בשנת 2012. בית חולים בתל אביב מושלך החוצה, דבר, 7 ביולי 1934 מתי עלה, בית ברסקי (בית החולים עין גדי), באתר האנציקלופדיה העירונית "תל.אביב.פדיה" דוד תדהר (עורך), "ד"ר חיים (אמיל) שטיין", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ג (1949), עמ' 1380 מפת תל אביב, 1930 (באנגלית) עם סימון הסנטוריום. באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור מפת תל אביב יפו, 1958, הדפסת 1960 ע"י מחלקת המדידות, עם סימון 'בית חולים עין גדי' (מס' 243 במפתח), באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור מפה בהוצאת מחלקת המדידות המנדטורית 1930 (באנגלית) עם סימון המבנה Sanatorium, באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור ערך זה הוא קצרמר בנושא רפואה ובנושא מבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.