laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
הרובע השלישי של פריז

הרובע השלישי של פריז (בצרפתית: IIIe arrondissement), הממוקם בגדה הימנית של עיר, הוא אחד מעשרים הרבעים של פריז, בירת צרפת. זהו הרובע הקטן ביותר בעיר אחרי הרובע השני. הרובע השלישי מאכלס את החלק הצפוני של המחוז הימי-ביניימי, המארה (יחד עם הרובע הרביעי, שמאכלס את החלק הדרומי השוקק יותר של המארה, יחד עם "הרובע העליז" של פריז). הבית הפרטי העתיק ביותר של פריז שעדיין עומד על כנו, ונבנה בשנת 1407, נמצא ברובע השלישי של העיר, ברחוב דה מונטמורנסי (rue de Montmorency). באופן מסורתי רובע היה מאוכלס ביהודים רבים. אודט פילפול ניצלה את מעמדה במנהלת הרובע להצלת יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה. אזור צ'יינטאון קטן, אך מתרחב במהירות, בו שוכנים מהגרים מוונזהו (אנ') שבסין, מרוכז ברו או מארה (rue au Maire), סמוך למבנה הקונסרווטואר נסיונל דז ארט אה מטייה, שהיה בימי הביניים המנזר של סן-מרטן-דה-שאן. שטח קרקע של הרובע הוא 1.171 קמ"ר והוא השני בקוטנו בעיר. שיא צפיפות האוכלוסין ברובע הייתה לפני 1861, למרות שהוא קיים בצורתו הנוכחית רק מאז תוכנית השיפוצים הגדולה של פריז בשנות השישים של המאה ה-19. במפקד האוכלוסין האחרון (משנת 1999), מנתה האוכלוסייה 34,248 איש וברובע הועסקו 29,723 עובדים. כל אחד מעשרים הרבעים של פריז מחולק בעצמו לארבעה רבעים ( quartiers). הרבעים הפנימיים של הרובע השלישי הם: רובע אָרְט-אֶה-מֵטְיֶיה (Quartier des Arts-et-Métiers) רובע אַנפן-רוז' (Quartier des Enfants-Rouges) רובע אַרְשִיב (Quartier des Archives) רובע סנט-אבוי (Quartier Sainte-Avoye) המארה (יחד עם הרובע הרביעי של פריז) המוזיאון לאמנויות ולמקצועות הקונסרווטוריון הלאומי לאומנויות ולמקצועות מוזיאון קרנוולה מוזיאון פיקאסו הארכיב הלאומי של צרפת כיכר הרפובליקה אתר האינטרנט הרשמי של הרובע השלישי של פריז (בצרפתית) הרובע השלישי של פריז, ברשת החברתית אקס (טוויטר)
הפארק הלאומי מצודת ברימסטון היל

המצודה בפארק הלאומי מצודת ברימסטון היל (אנגלית Brimstone Hill Fortress National Park) שוכנת במערבו של האי סנט קיטס בפדרציה של סנט קיטס ונוויס, ומאז שנת 1999 נמנה הפארק על רשימת אתרי המורשת העולמית של ארגון אונסק"ו. סנט קיטס היה האי הראשון באיים הקאריביים שיושב על ידי אירופים, הן בריטים ב-1623 והן צרפתים ב-1625. האי שזכה לכינוי "אי האם" (Mother Island) שימש כקרש קפיצה להתיישבות הקולוניאלית בקריביים, וכמודל לשיטת מטעי קנה הסוכר שהתבססה על הפקת סוכר ויצורו בידי עבדים שהובאו מאפריקה. מצודת ברימסטון היל החלה את דרכה בשנת 1690 כאשר הבריטים הציבו תותחים בצידו הצפון-מערבי של האי כדי להניס את הצרפתים שישבו בפורט שארל (Fort Charles) לרגלי הגבעה. ב-1782 שמו 8,000 חיילים הצרפתים מצור על הגבעה, ולאחר חודש נכנעו 1,000 המגינים בפניהם. אולם הבריטים זכו בעליונות הימית באזור וחוזה פריז (1783) השיב להם את השליטה באי. תנופת בנייה פקדה את המצודה והיא זכתה בכינוי "גיברלטר של הקאריבים". ב-1806 הדפו מגיני המצודה התקפה צרפתית ובכך הסתיים למעשה המאבק על האי. כחצי מאה לאחר מכן, ב-1853, ננטשה המצודה ועזובה השתלטה עליה. עץ ואבנים מהמבנים נלקחו לשימושים אחרים וצמחיית פרא הקיפה את המבנים. בתחילה המאה ה-20 החלו שלטונות האי להקצות משאבים לתחזוקה שוטפת של המצודה, אולם רק בשנת 1965 נוסדה ה"חברה לשימור מצודת ברימסטון היל" (The Brimstone Hill Restoration Society) ופעולות השחזור צברו תאוצה. ב-1987 הוכרז האתר כפארק לאומי בשטח של 153.7 דונם, וב-1999 היה לאתר מורשת עולמית. המצודה ניצבת על השליש העליון של גבעה שלה שתי פסגות ומשקיפה אל הים הקריבי. הגבעה העשויה מסלע געשי ומאבן גיר ומתנשאת לגובה של 230 מטר, שוכנת על מורדותיו הדרום-מערביים של הר ליאמויגה, ההר הגבוה באי. המתחם המרכזי (citadel) שמרכזו הוא "פורט ג'ורג'" (Fort George) שוכן על הפסגה הצפונית. המתחם נבנה החל בשנת 1789, ופורט ג'ורג' בנוי סביב חצר מרכזית. מסביב למתחם המרכזי ארבעה מבני שמירה מבוצרים שרק שני המערביים נשתמרו במצב טוב. הגבעה מכוסה בסדרה של מבנים וצריפים, ששמשו לאחסון נשק, למגורים, לאיסוף מים ולשימושים צבאיים אחרים - כולם במצבים שונים של הרס. המבנים נבנו בעיקר מאבני בזלת ושולבה בהם אבן גיר. חלק מהמצודה מוקף בחומה ומחוץ לה שוכן בית קברות קטן. באתר מרכז מבקרים הכולל מוזיאון ופוקדים אותו כ-50,000 איש מדי שנה. מדיה וקבצים בנושא הפארק הלאומי מצודת ברימסטון היל בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הפארק הלאומי מצודת ברימסטון היל תמונות מהפארק
מפרץ הא לונג

מפרץ הא לונג (בווייטנאמית: Vịnh Hạ Long) הוא מפרץ בצפון וייטנאם, הידוע בשל אלפי האיים הקרסטיים הפזורים בו. ייחודיות נופיו של המפרץ הביאה את אונסק"ו להכריז עליו, בשנת 1994, כעל אתר מורשת עולמית. שטח אתר המורשת הורחב מאז פעמיים, ב-2000 וב-2023. המפרץ הוכרז גם כ"אתר נוף לאומי" על ידי משרד התרבות הווייטנאמי בשנת 1962, ובשנת 2011, לאחר תהליך בחירה שנמשך ארבע שנים, נבחר המפרץ לאחד משבעת פלאי עולם הטבע. פירוש השם "הא לונג" הוא "נחיתת הדרקון". לפיכך המפרץ הוא "מפרץ נחיתת הדרקון" או "מפרץ צלילת הדרקון". לפי המסורת הווייטנאמית, כאשר פלשה סין לווייטנאם, שלחו האלים משפחה של דרקונים להגן עליהם. הדרקונים ירקו מפיהם אבני ירקן, שהפכו לשרשרת של איים שיצרו חומה שהסינים לא הצליחו לעבור. לאחר מכן החליטו הדרקונים להמשיך לחיות במקום בשלווה, ושקעו בים. לפי גרסה אחרת, שמו של המפרץ חדש יחסית, ומקורו בעדותו של קצין צרפתי צעיר מ-1898, לפיה חזה במקום בדרקון. מפרץ הא לונג הוא חלק ממפרץ טונקין שבים סין הדרומי, לחופו של מחוז קוואנג נין (Quang Ninh) בצפון-מזרח וייטנאם. אורכו של חוף המפרץ 120 ק"מ, שטחו 1,553 קמ"ר ויש בו 1,969 איים. החלק שהוכרז כאתר מורשת עולמית משתרע על פני 656.5 קמ"ר, ובו יש 775 איים במפרץ הא לונג ועוד 358 איים בארכיפלג קאט בָּה. האיים עשויים אבן גיר, והם מכוסים בצמחייה סבוכה. חוקרים סבורים שהאיים נוצרו במהלך 500 מיליון השנים האחרונות בשל תהליכים של אורוגנזה ושל סחיפה עקב השינויים בגובה פני הים. גובהם של האיים נע בין 50 ל-200 מטרים. כמה מהאיים חלולים, ויש בהם מערות. הגדולה שבהן, האנג דאו גו (Hang Đầu Gỗ - "מערת מוטות העץ") כוללת מספר רב של זקיפים ונטיפים. על מערה זו אמר ב-1957 הו צ'י מין כי "אף מבקר לא יכול לתאר טוב מספיק את יופיו של המקום, ולכן על כל אחד לבוא למערה ולחזות בה בעצמו". האקלים במפרץ טרופי, ויש בו שתי עונות עיקריות: קיץ חם וגשום וחורף קר ויבש יחסית. הטמפרטורה הממוצעת נעה בין 15 ל-25 מעלות צלזיוס, ומדי שנה יורדים בו בין 2,000 ל-2,200 מ"מ גשם. שני האיים הגדולים, טוּאַן צַ'אוּ וקאט בָּה, מיושבים דרך קבע, ויש בהם גם תשתית תיירותית. איים אחרים אינם מיושבים דרך קבע, אך הדייגים העוגנים את סירותיהם במים הרדודים שסביבם יוצרים מעין "כפרים צפים". בסך הכול, מתגוררים באיים 1,600 תושבים. בעיר הא לונג שביבשה, לחוף המפרץ, התגוררו בשנת 2001 כ-185 אלף תושבים. יופיו של המפרץ מהווה מקור משיכה לתיירים, וחברות מקומיות מפעילות טיולי שיט בין האיים. המפרץ הופך בהדרגה לאתר תיירות פופולרי. בשנת 1996 ביקרו בו 236 אלף תיירים, ב-2003 זינק מספר המבקרים ל-1.3 מיליון, ולפי התחזיות צפוי להגיע עד 2010 לשלושה מיליון, מה שיהפוך אותו לאתר התיירות המוביל במדינה[דרוש מקור]. מפרץ הא לונג נטיפים במערת תיין קונג (Thiên Cung) האי גָאצ'וֹי, "אי התרנגולים", המזכיר במראהו קרב תרנגולים אי במפרץ הא לונג אתר האינטרנט הרשמי של מפרץ הא לונג ורד גיאת, וייטנאם: שיט תענוגות במפרץ הא-לונג, באתר ynet, 2 באוגוסט 2011 זהר כרמי, אבני החן של וייטנאם, באתר את, 28 ביולי 2015 זיו ריינשטיין‏, אלוהים נגע בו: האתר שנכנס ל-7 פלאי תבל במקום ים המלח, באתר וואלה, 20 בדצמבר 2018 ירדן גור, ‏מפרץ הא לונג – פלא של איים, באתר GoTravel מפרץ הא לונג, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Executive Summary
חלומות (יצירת מחול)

חלומות היא יצירת מחול שבאה כתגובה של אנה סוקולוב לזוועות השואה. היצירה הועלתה לראשונה בניו יורק בשנת 1961, ומאוחר יותר הועלתה בישראל על ידי התיאטרון הלירי בביצוע להקת בת שבע ולהקת קול ודממה. ביצירה זו משתמשת סוקולוב באמצעים שונים, כגון: גבר שרץ מבלי לברוח; הושטת יד מבלי לגעת; משחק נטול רגש; זעקה ללא קול; 6-8 רקדנים לבושים בבגדים אפורים ופשוטים; רקדנית שמטפסת מעל ראשי הגברים הצועדים; בחורים קפואי מבט וחסרי רגש; בחורים שפוסעים מירכתי הבמה עד לקדמתה כשאישה צועדת מעליהם ודורכת על כתפיהם כחולמת להגיע רחוק; שלוש נערות שהגרמנים לקחו את גופן אבל לא את נשמתן, המסומלת באמצעות פרח קטן ואדום החבוי באגרופיהן הקמוצים; ילדה הלבושה בשמלה לבנה מאוד פשוטה שמרימה את ראשה מעלה ואת ידיה לצדדים ומתמוטטת אל זרועות האימה. בקטעים מסוימים נעשה שימוש במוזיקה מאת יוהאן סבסטיאן באך, אנטון וברן, ותיאו מסרו. ערך זה הוא קצרמר בנושא מחול. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אלכסיוס הקדוש

אלכסיוס הקדוש (סורית: ܐܠܟܣܝܘܣ ܪܘܡܝܐ (אלכסיס רומיא); יוונית: Ἀλέξιος; מת 430 לערך) הוא קדוש נוצרי. על פי המסורת הנוצרית, אלכסיוס חי כקבצן אשר חילק את הנדבות שקיבל לעניים אחרים. הוא מת בבית חולים באדסה בשנת 430 לערך.[דרוש מקור: ראו תאריך שונה בתבנית] לאחר מותו, נודע כי למעשה היה בנו של אציל רומאי, שעזב את כלתו ערב נישואיהם על מנת לחיות חיי פרישות ועוני. ההגיוגרפיה של אלכסיוס הקדוש התפשטה מאזור סוריה וטוענת כי הוא חי במהלך המאה ה-5. פולחן אלכסיוס הקדוש התרחב בסוריה ולאחר מכן ברחבי האימפריה הרומית המזרחית. רק במהלך המאה ה-10 אוזכר אלכסיוס גם במקורות מערביים. לחייו הוקדשו מספר יצירות מוזקליות - אופרה מאת סטפאנו לאנדי ואורטוריה מאת קמילה דה רוסי. אביעד קליינברג, רגל החזיר של האח ג'יניפרו, זמורה ביתן, 2000, עמ' 411-424. מדיה וקבצים בנושא אלכסיוס הקדוש בוויקישיתוף Catholic Encyclopedia (1913)/St. Alexius ערך זה הוא קצרמר בנושא קדושים נוצרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פרשת וילמה מונטסי

פרשת וילמה מונטסי היא פרשת מין, סמים ורצח שהסעירה את איטליה בשנות ה-50. בבוקר ה-11 באפריל 1953 נשטפה אל חוף הים הטירני ליד העיירה אוסטיה, מדרום מזרח לרומא, ליד שפך נהר הטיבר, גופה של אשה צעירה שזוהתה כווילמה מונטסי (Wilma Montesi), דוגמנית בת 21 (ילידת 1932), בת למשפחה מן המעמד הבינוני שאביה היה נגר. מונטסי נעדרה מבית הוריה שברומא מאז ה-9 באפריל. עד מהרה הפכה ידיעה יום-יומית זאת לאחת מן השערוריות הגדולות ביותר שהתחוללו באיטליה הדמוקרטית שלאחר מלחמת העולם השנייה. בראשונה סבורה הייתה המשטרה כי הצעירה התאבדה, או שכשלה למימי הים וטבעה, אך כשהתברר כי לגופה חסרים פרטי לבוש כגון חצאית, גרביים ונעלים, החלה המשטרה לחקור את המקרה כרצח. התברר כי הגופה נמצאה ליד מועדון חוף שבזמנו היה אתר ציד לבני משפחת המלוכה האיטלקית, ובעת המקרה שימש כמועדון אקסקלוסיבי לבני המעמדות העליונים ואנשי החברה הגבוהה. באי המועדון היו שחקניות מתחילות שמחפשות תפקיד, פוליטיקאים מושחתים ואנשי משפחות האצולה של המלוכה האיטלקית לשעבר ואפילו בכירים בוותיקן ובהם רופאו האישי של האפיפיור. הלכו והצטברו ראיות כי באי המועדון ערכו בו אורגיות ונטלו בו סמים. החשד נפל על נגן ג'אז בשם פיירו פיצ'וני, בנו של שר החוץ האיטלקי. החשד היה כי מונטסי הולעטה במועדון במנת יתר של סמים, וכי היא הוטלה לחוף, הלומת סמים, כדי להרחיקה מקשר עם המועדון והופקרה למותה. המקרה הפך לסנסציה ועיתוני איטליה עסקו בה ובספקולציות השונות שעוררה ברעבתנות. אורחי המועדון מכרו את סיפוריהם לצהובונים, וחשפו עצמם למצלמות העיתונאים כדי להפיק מן הפרשה פרסום לעצמם. המקרה הפך אף לעניין חדשותי בינלאומי ועיתוני העולם עסקו בו בהרחבה. השערורייה הפכה לשערורייה פוליטית והובילה להתפטרותו של שר החוץ האיטלקי, אביו של החשוד העיקרי. במשפטם של פיירו פיצ'וני ומספר מחבריו, הופיעה כעדת הגנה כוכבת הסרטים האיטלקית אלידה ואלי ובעדותה סיפקה לו אליבי, בהעידה כי בעת מותה של וילמה מונטסי היא שהתה בחברתו של פיצ'וני בעיר אמאלפי, ששוכנת כ-300 קילומטר דרומית לרומא, כשפיצ'וני חולה בדלקת גרון ושרוי בחום. עדותה ועדויות חברים אחרים של הנאשמים, שנועדו אף הן להגן על הנאשמים, התקבלו בציבור האיטלקי בחוסר אמון ועוררו ספקולציות נוספות. המשפט הסתיים בשנת 1957 בזיכויים של הנאשמים. נסיבות מותה של וילמה מונטסי נותרו עלומות עד היום. היחסים בין אנשי החברה הגבוהה של רומא, שהיו רודפי תענוגות, בלי להתחשב במחיר האנושי, באו לידי ביטוי בסרט הקולנוע "לה דולצ'ה ויטה" (באיטלקית: "החיים המתוקים") של פדריקו פליני משנת 1960. Karen Pinkus. The Montesi Scandal: The Death of Wilma Montesi and the Birth of the Paparazzi in Fellini's Rome Publisher: University of Chicago Press, 2003 מדיה וקבצים בנושא פרשת וילמה מונטסי בוויקישיתוף תמונתה של וילמה מונטסי(הקישור אינו פעיל) באתר האיטלקי Policia e Democrazia מי רצח את וילמה מונטאזי?, דבר, 2 באפריל 1954
פרידריך מישר

יוהנס פרידריך מישר (בגרמנית: Johannes Friedrich Miescher;‏ 13 באוגוסט 1844, בזל – 26 באוגוסט 1895, דאבוס) היה רופא, פיזיולוג וביולוג שווייצרי, פרופסור לפיזיולוגיה באוניברסיטת בזל. ב-1869, בעודו עובד במעבדות פליקס הופה-זיילר באוניברסיטת טיבינגן, בודד מישר חומרים עתירי זרחה מתאי דם לבנים, אשר מזוהים היום כחומצת גרעין. גילוי זה סלל את הדרך לזיהוי ה-DNA כגורם אשר אחראי על התורשה. הגילוי פורסם לראשונה ב-1871, ובתחילה לא התבררה מידת חשיבותו. אלברכט קוסל היה זה שהתחיל לחקור את המבנה שלו. גם אביו (פרידריך מישר-היס) וגם דודו (וילהלם היס) היו פרופסורים לאנטומיה באוניברסיטת בזל. כנער הוא סבל מליקויי שמיעה בשל תוצאות לוואי של מחלת הטיפוס. מישר למד רפואה באוניברסיטת בזל וב-1865 עבד עם הכימאי אדולף שטקר באוניברסיטת גטינגן. הוא נאלץ להפסיק את לימודיו בשל התקפה נוספת של מחלת הטיפוס, אך סיים את בית הספר לרפואה ב-1868. פרידריך מישר נפטר בשנת 1895 כתוצאה ממחלת השחפת. מדיה וקבצים בנושא פרידריך מישר בוויקישיתוף biography/Friedrich-Miescher פרידריך מישר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) פרידריך מישר באתר אוניברסיטת טיבינגן. ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
צרפת האנטארקטית

צרפת האנטארקטית (בצרפתית: France antarctique) היה השם שניתן לקולוניה הצרפתית באזור ריו דה ז'ניירו של היום. הקולוניה התקיימה בין השנים 1555 ל-1567. האזור שנחשב היום לברזיל נתגלה על ידי הפורטוגלים כבר בשנת 1500, אך חוץ מאזור עיר הבירה החדשה' סלבדור' האזור נותר לא חקור למשך חצי מאה. ב-1 בנובמבר 1555 סגן אדמירל צרפתי הוגנוטי בשם ניקולא דוראן דה ויגניון, שעמד בראש צי קטן של שתי ספינות ו-600 חיילים ומתיישבים הוגונוטים, השתלט על האי הקטן סריגיפ, שנמצא מול חופי ריו דה ז'ניירו של היום, ובנה שם מבצר בשם "פור קוליני", על שם גאספאר דה קוליני השני, אדמירל צרפתי שתמך במשלחת על מנת להגן על הדת ההוגונוטית. ויגניון חיזק את כוחו באזור על ידי כריתת ברית עם השבטים המקומיים באזור, שנלחמו באותה התקופה נגד הפורטוגלים. הוא הרחיב את המושבה הקטנה על ידי הבאת מתיישבים נוספים ב-1556, שכללו בעיקר קלביניסטים שווייצרים מז'נבה, אולם גל שני זה של מתיישבים כלל גם צרפתים קתולים, והמתח שנוצר בין שתי האמונות גרם לויגניון לעזוב לצרפת בשנת 1558. בשנת 1560 המושל הכללי החדש של ברזיל קיבל הוראה מהממשלה הפורטוגלית לגרש את הצרפתים מהאזור. בעזרת 26 ספינות מלחמה ו-2000 חיילים הוא תקף והחריב את המבצר בתוך שלושה ימים, אך לא הצליח לתפוס את המתיישבים והחיילים הצרפתים שכן הם ברחו אל היבשת בעזרת הילידים, שם הם המשיכו לעבוד ולחיות. בשנת 1565 מושל ברזיל הורה לאחיינו לאסוף מחדש צבא על מנת לתקוף את הצרפתים. החיילים הקימו את בסיסם ב-1 במרץ 1565, ובכך ייסדו את העיר ריו דה ז'ניירו. המתיישבים הצרפתים הובסו לבסוף בשנת 1567, וגורשו לצמיתות מברזיל. מדיה וקבצים בנושא צרפת האנטארקטית בוויקישיתוף
המנון יוון

המנון לחירות (ביוונית: Ὕμνος εἰς τὴν Ἐλευθερίαν) הוא ההמנון הלאומי של יוון, והוא משמש גם כהמנונה הלאומי של קפריסין. השיר, המורכב מ־158 בתים, נכתב על ידי דיוניסיוס סולומוס בשנת 1823 והולחן על ידי ניקולאוס מנטזארוס. בשנת 1865 הפכו שני הבתים הראשונים באופן רשמי להמנון יוון. השיר משמש גם כהמנון הלאומי של קפריסין מ-1966. דגל יוון סמל יוון מדיה וקבצים בנושא המנון יוון בוויקישיתוף מידע על היצירה "המנון יוון" באתר מיוזיק בריינז האזינו להמנון הלאומי היווני האזינו להמנון (כקובץ MIDI) מילות השיר שמובאות בערך זה הן באורתוגרפיה מונוטונית.
טרמוליט

טְרֶמוֹלִיט הוא מינרל, חבר בקבוצת האמפיבול - קבוצה של אינוסיליקטים (סיליקטים במבנה דמוי שרשרות) מאפיים. הטרמוליט בנוי משרשרת כפולה שבה שתי שורות של ארבעונים של סיליקט (SiO4) מתחברות אל שתי שורות אחרות דרך קטיונים של מגנזיום או סידן. נוסחת המבנה הכימי של הטרמוליט היא: Ca2Mg5Si8O22(OH)2. הטרמוליט נוצר על ידי התמרה של סלעי משקע עשירים בדולומיט ובקוורץ. בטמפרטורות גבוהות מתחוללת התגובה הכימית הבאה 5 C a M g ( C O 3 ) 2 + 8 S i O 2 + H 2 O ⟵ → C a 2 M g 5 S i 8 O 2 2 ( O H ) 2 + 3 C a C O 3 + 7 C O 2 ↑ {\displaystyle \mathrm {5CaMg(CO_{3})_{2}+8SiO_{2}+H_{2}O\;{\overrightarrow {\longleftarrow }}\;Ca_{2}Mg_{5}Si_{8}O_{2}2(OH)_{2}+3CaCO_{3}+7CO_{2}\uparrow } } פחמן דו-חמצני + קלציט + טרמוליט ⟵ → {\displaystyle {\overrightarrow {\longleftarrow }}} מים + קוורץ + דולומיט הטרמוליט יוצר שורה איזומורפית עם המינרל אקטינוליט (Ca2(Mg,Fe)5Si8O22(OH)2) ופרו-אקטינוליט (אקטינוליט עשיר בברזל). צבעו של טרמוליט טהור המכיל מגנזיום בלבד הוא לבן קרם, אך הצבע משתנה לירוק כהה ככל שתכולת הברזל במינרל גדלה. סוג של אקטינוליט, הנפריט הוא אחד משני המינרלים הידועים יותר כאבן ירקן (השני הוא ג'יידיט). למרות שנפריט נחשב כסוג של אקטינוליט, הסוגים הבהירים יותר של הנפריט מכילים מן הסתם כמויות ניכרות של טרמוליט. סוג נוסף של טרמוליט מכונה "עור הרים" (mountain leather) או "שעם הרים" והוא מתאפיין בצורה מיוחדת שבה סיבי הטרמוליט יוצרים מארג הדומה בצורה ובתחושה לפיסת בד שלפעמים צמודים אליו גבישי קלציט שנראה כאילו נארגו לתוך מרקם הבד. הסוג הסיבי של טרמוליט הוא אחד מסוגי האזבסט ונוהגים להשתמש בו כחומר מעכב בעירה וברפידות לבלמים. בעבר נהגו להשתמש בו כחומר מבודד לבניינים, אבל השימוש בו למטרה זו הופסק לאחר שהתגלה כי חומר זה רעיל ושאיפת הסיבים שלו עלולה להוביל לאזבסטוזיס, סרטן הריאה ומסותליאומה (סוג של סרטן המתפתח באזור חלל החזה או חלל הקרביים או באזור הלב). טרמוליט משמש עבור פטרולוגים אינדיקטור לרמת ההתמרה שעברו סלעים שכן בטמפרטורות גבוהות מאוד הוא מותמר לדיופסיד, ולכן סלעים המכילים טרמוליט בלבד ואינם מכילים דיופסיד לא נחשפו לטמפרטורות גבוהות בעברם. קלציט, גרוסולאר, טלק וסרפנטין הם מינרלים נלווים נפוצים לטרמוליט. את השם טרמוליט נתן למינרל ב-1789 הרוקח והעיתונאי השווייצרי תושב ברן יוהאן גיאורג אלברכט הפּפְנר (Johann Georg Albrecht Höpfner‏ 1813-1759). הפּפְנר רכש את דוגמת המינרל מסוחר שסיפר לו כי מקור המינרל הוא בעמק טרמולה (Val Tremola) הנמצא דרומית למעבר סנט. גוטהרד בקנטון טיצ'ינו שבשווייץ, לכן קרא הפּפְנר למינרל על שם המקום בו נתגלה. מחקרים מודרניים גילו שבעמק טרמולה אין בכלל טרמוליט וניתוח כימי של דגימות של טרמוליט מתקופתו של הפּפְנר המצויות במוזיאונים לטבע בלוזאן ובז'נבה גילו שמקורם האמיתי הוא באזור קמפוֹלוּנגוֹ (Campolungo), דרומית לעמק טרמולה. מלבד אזור קמפוֹלוּנגו שהוזכר לעיל ניתן למצוא טרמוליט באזור וילברפורס בפרובינציית אונטריו שבקנדה; במדינות ניו יורק, אריזונה וקונטיקט בארצות הברית; בנפת דרום טירול שבמחוז טרנטינו - אלטו אדיג'ה שבאיטליה; בטנזניה ובפינלנד. אתר Mineral Galleries אתר Mindat אתר Webmineral ההיסטוריה המוקדמת של הטרמוליט מחקר שערך פיליפ רות על גילוי הטרמוליט כשהוא בוחן השערות שונות לגבי המגלה הראשון של המינרל. ייתכן שמינרל יחשוף את סודותיהם של האוקיינוסים העתיקים של כוכב נוגה מאמר על יישום מיוחד של תכונות הטרמוליט מכתב העת "ניו סיינטיסט" מ-10 באוקטובר 2007.
צ'ובשיה

רפובליקת צ׳וּבָשְׁיָה (ברוסית: Чувашская Республика, בתעתיק: צ'ובשסקיה רספובליקה, בצ'ובשית: Чӑваш Республики, בתעתיק: צ'בש רספובליקי) היא רפובליקה בפדרציה הרוסית. היא נמצאת בחלקו המזרחי של המישור המזרח אירופאי ברוסיה, בגדה המזרחית של הוולגה. הרפובליקה היא ביתו של העם הצ'ובשי. הרפובליקה הוקמה ב-24 ביוני 1920 כאזור אוטונומי וקיבלה סטטוס של רפובליקה אוטונומית באפריל 1925. מבחינה מנהלית מחולקת הרפובליקה ל-21 אזורים. אבות הצ'ובשים היו בולגרים שהגיעו אל הוולגה וסוארים שהגיעו לאזור במהלך המאה ה-8 מצפון הקווקז. העם הצ'ובשי נוצר על בסיס חלק מהאוכלוסייה של מדינת בולגריה של הוולגה שלא קיבל את האסלאם בשנת 922. במהלך פלישת המונגולים במאה ה-13 היו באזור קרבות קשים ובסופו של דבר סופח השטח לאורדת הזהב. קיימת הערכה שבמהלך המלחמות בשנים 1361–1395 נהרגו כ-80% מהאוכלוסייה המקומית. עם החלשותה של אורדת הזהב הועבר השטח לחאנות קאזאן הטטרית. בשנת 1552 חתמה האצולה המקומית הסכם עם הרוסים על הצטרפות לרוסיה. בין 1650 ו-1850 קיבלה רוב האוכלוסייה את הדת הנוצרית לאחר שהכנסייה הרוסית הפרבוסלבית שלחה מיסיונרים לאזור. בין 1860 ו-1914 עזבה כמחצית מהאוכלוסייה המקומית את האזור לאחר שהצאר אלכסנדר השני ביטל את הצמיתות ולאחר מכן במסגרת הרפורמות האגרריות של פיוטר סטוליפין. בתקופת האימפריה הרוסית שטח היה חלק של גוברניית קאזאו וגוברניית סימבירסק. בתקופת ברית המועצות באזור הוקמה רפובליקה אוטונומית. בעקבות התפרקות ברית המועצות מעמדה שודרג לרפובליקה בתוך הפדרציה הרוסית. כלכלת הרפובליקה מתאפיינת בחקלאות ובתעשייה מפותחים. ענפים תעשייתיים בולטים הם הנדסת אלקטרוניקה (במיוחד תחום העברת אנרגיה) ומערכות פיקוח ושליטה. אוכלוסיית הרפובליקה הגיע לשיא של 1,345 אלף בשנת 1993 ומאז נמצאת בידיה מתמדת. נכון לשנת 2024 מתגוררים בה כ-200 אלף תושבים פחות מתקופת השיא. כ-64% מאוכלוסיית הרפובליקה מתגוררת בערים (נכון ל-2020). בעיר הגדולה - צ'בוקסרי מתגוררים כ-440 אלף תושבים. בהתאם לתוצאות מפקד אוכלוסין משנת 2021 הצ'ובשים מהווים כ-57.7% מאוכלוסיית הרפובליקה, הרוסים - 27.7% והטטרים - 2.4%. ירידת חלקה של אוכלוסייה הצ'ובשית שהחלה בתקופת ברית המועצות נמשכת גם כיום. רוב הצ'ובשים שייכים לנצרות אורתודוקסית (כמו רוסים). מדיה וקבצים בנושא צ'ובשיה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של צ'ובשיה (ברוסית) צ'ובשיה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אלטאי (חבל מנהלי)

חבל מנהלי אלטאי (ברוסית: Алтайский край; תעתיק: אלטאיסקי קראי) הוא סובייקט בפדרציה הרוסית. נמצא בחלק הדרום-מערבי של המחוז הפדרלי הסיבירי. החבל גובל עם קזחסטן. נכון לשנת 2024 בחבל מתגוררים 2,115,308 תושבים. בירת החבל היא ברנאול. החבל הוקם בשנת 1937. התיישבות רוסית באזור החלה במחצית השנייה של המאה ה-17. לצורך הגנת הגבולות משבטים מקומיים הוקמו מבצרים. באותה תקופה התגלו מרבצי מתכות שונות (בעיקר זהב, כסף ונחושת) והוקמו מפעלים שהיו בבעלות הצאר. לקראת סוף המאה ה-19 רוב המפעלים נסגרו. בתקופת האימפריה הרוסית החבל היה חלק של גוברניה עם מרכזה בנובוסיבירסק. בשנת 1917 הוקמה גוברניית ברנאול שבשנת 1925 שובלה ב"חבל סיביר" עם מרכזה בנובוסיבירסק. בשנת 1937 הוקם יחידה מנהלית נוכחית עם מרכז בברנאול. בשנות ה-50 של המאה ה-20 החל פיתוח מועץ של שחטים לא מעובדים. לצורך כך הגיעו לאזור כ-350 מתיישבים חדשים. בשנת 1991 ממנו פוצלה רפובליקת אלטאי. החבל מנוהל על ידי מושל שנבחר בבחירות ישירות לכהונה של 5 שנים. בשנת 2023 ויקטור טומנקו נבחר לכהונה השנייה. הפעילות המחוקקת מבוצעת על ידי אספה מחוקקת של כוללת 68 חברים. מבחינה מנהלית החלל כולל 9 ערים בעלי חשיבות אזורית, 59 נפות כפריות ועיר סגורה (בסיס חיל הטילים האסטרטגיים של רוסיה). כלכלת החבל מבוססת בעיקר על חקלאות. בעיר ברנאול קיימים מפעלי תעשייה משמעותיים. דרך החבל עוברים מספר כבישים בעלי חשיבות ארצית שקושרים את רוסיה עם מונגוליה וקזחסטן. מסילת ברזל ראשונה באזור נבנתה בשנת 1915. אורך כולל של המסילות הוא כ-2,500 ק"מ. מסילת ברזל מנוצלת בין היתר להעברת סחורות לקזחסטן. בשנת 1967 החל לפעול נמל תעופה בברנאול. בשנת 1995 הוא קיבל מעמד של נמל תעופםה בין-לאומי. בנהרות החבל מועברים סחורות רבות. חבל מתאפיין בהגירה שלילית. בשנות ה-90 של המאה ה-20 התגוררו בו 2,600 אלף אנשים לעומת 2,100 אלף כיום. כ-54% מאוכלוסיית החבל מתגוררת בערים. בעיר הגדולה - ברנאול מתגוררים כ-600 אלף תושבים. בהתאם לנתוני מפקד אוכלוסין משנת 2021 הרוסים מהווים כ-94% מאוכלוסיית החבל. גרמנים הגיעו לאזור בעקבות הגירוש שבוצע בתחילת מלחמת העולם השנייה. בשנת 1959 התגוררו בחבל כ-142 אלף גרמנים והם היו כ-6% מכלל אוכלוסיית החבל. מספר גרמנים בחבל יורד בהדרגה ועתה (2021) מתגוררים בו רק 25 אלף גרמנים. מדיה וקבצים בנושא אלטאי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אלטאי (ברוסית) אלטאי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של רוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.