laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
פרדי נעים

פרדי נעים (נולד ב-31 בדצמבר 1966) הוא אתלט ישראלי. שנות פעילותו בנבחרת ישראל היו בשנים 1984–1996. נעים ייצג במשך שנות פעילותו את מדינת ישראל בתחרויות רבות ברחבי העולם, בהן זכה במדליות רבות ובהישגים מכובדים. נעים נולד בקריית גת והחל את דרכו הספורטיבית באגודת הפועל באר שבע תחת שרביטו של המאמן ברוך שפירא. עם גיוסו לצה"ל בשנת 1985, עבר להתאמן בהפועל תל אביב אצל המאמן יהודה מור. מור ייעד את פרדי לקפיצה לגובה, לאור העובדה שבמקצוע זה הוא היה אלוף המכביה השתים עשרה, אשר נערכה מוקדם יותר באותה שנה. תוצאתו הטובה ביותר בקפיצה לגובה היא 2.03 והיא נקבעה בשנת 1993. לימים עשה פרדי הסבה ועבר למקצועות הקפיצה האופקיים, הפעם באגודת אס"א ת"א. תחת ניהולו והדרכתו של המאמן דוד קושניר, מאמן נבחרת הקופצים של ישראל, זכה פרדי באליפות ישראל בקפיצה משולשת ב-1993. בשנת 1991 קבע פרדי את שיאו האישי בקפיצה משולשת, 15.77 מ', בתחרות בתל אביב. תוצאה זו הקנתה לו את הניצחון בתחרות ואת מדליית הזהב. תוצאה זאת ממקמת אותו בין עשרת הקופצים הטובים ביותר של ישראל בקפיצה משולשת עד היום. תוצאתו הטובה ביותר בקפיצה למרחק היא 7.23 מ'. הישג זה נקבע באליפות ישראל באתלטיקה בשנת 1990, באליפות זו זכה במקום השני. כיום, עובד כמורה ומחנך בבית הספר "בליך" ברמת גן. מדיה וקבצים בנושא פרדי נעים בוויקישיתוף 50 הטובים בכל הזמנים ISRAELI CHAMPIONSHIPS חמישים הטובים ביותר בקפיצה משולשת
סוניה ליובומירסקי

סוניה ליובומירסקי (באנגלית: Sonja Lyubomirsky) היא פסיכולוגית וסופרת אמריקאית ממוצא רוסי, פרופסור במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת ריברסייד בקליפורניה, וחוקרת את הפסיכולוגיה של האושר (היבט של הפסיכולוגיה החיובית). ליובומירסקי נולדה ברוסיה ובילדותה היגרה עם משפחתה לארצות הברית. היא סיימה תואר ראשון בפסיכולוגיה בהצטיינות יתרה מאוניברסיטת הרווארד ב-1989 ובשנת 1994 סיימה דוקטורט בפסיכולוגיה חברתית באוניברסיטת סטנפורד. באותה שנה החלה ללמד באוניברסיטת ריברסייד קליפורניה, ובשנת 2005 מונתה לפרופסור מן המניין במוסד. בשנת 2008 יצא ספרה "The How of Happiness: A Scientific Approach to Getting the Life You Want", בהוצאת פינגווין. הספר זכה להצלחה ותורגם ל-15 שפות. הדרך אל האושר: תוכנית פעולה לחיים שמחים, הוצאת כנרת, 2011, 396 עמ', תרגום: קטיה בנוביץ'. המיתוסים של האושר: מה באמת עושה אותנו מאושרים - ומה לא?, הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2014, 314 עמ', תרגום: גיא הרלינג. מדיה וקבצים בנושא סוניה ליובומירסקי בוויקישיתוף דף אישי, באתר האוניברסיטה הבלוג של ליובומירסקי The How of Happiness, האתר של ספרה כתבת וידאו על ספרה
סוכנות חלל

סוכנות חלל היא גוף ממשלתי מטעם המדינה האחראי על מחקר החלל וניצולו. כמעט בכל המדינות שיש להן נוכחות בחלל קיימת סוכנות אזרחית כזאת (אחד החריגים לכך היא תוכנית החלל הסובייטית שנוהלה על ידי הצבא). חלק מתפקידי סוכנות החלל הם: פיתוח המחקר בחלל. בניית חלליות ולוויינים. הכשרת טייסי חלל. הפחת התעניינות ציבורית בחלל. סוכנויות החלל משתנות בגודלן בצורה משמעותית ממדינה למדינה בהתאם למשאביה הכספיים של המדינה ולשאיפותיה. כך למשל סוכנות החלל הישראלית מעסיקה אלפיים עובדים בעוד נאס"א (סוכנות החלל האמריקאית) מעסיקה עשרות אלפים. במשך רוב שנות פיתוח החלל, היה החלל נחלתן הבלעדית של סוכנויות החלל השונות אולם בשנים האחרונות החלו אנשים פרטיים להצטרף לפיתוח החלל, למשל במסגרת קרן פרס X (אנ'). כיום, חברות מסחריות רבות בעיקר מתחום התקשורת משתמשות בחלל הלא רחוק מכדור הארץ לצורך שיגור לוויינים ותפעול עצמים במסלול. ואולם חברות מסחריות מתחומים שונים החלו להתעניין גם בחלל, חלקן מתוך הציפייה כי הביקוש לתיירות בחלל ילך ויגבר, אחרות כבר ראו פוטנציאל בכריית משאבים מהירח, והדוגמאות עוד רבות ומגוונות. סוכנויות החלל הממשלתיות בעלות ניסיון רב בתחום החלל משתפות ידע עם החברות המסחריות כדי לחזק את הפיתוח האזרחי בתחום החלל. ישראל חתמה על הסכמים עם האיחוד האירופי להצטרפות לפרויקט גלילאו כדי לאפשר לחברות מקומיות להשתלב בפיתוח לוויני ניווט. הסכמים אלו צפויים לסייע בדחיפת התעשייה המקומית לכיוון חקר החלל בעזרת הידע שנצבר על ידי סוכנות החלל האירופאית כיוון שלסוכנות החלל הישראלית אין את הידע ולא התקציב לפתח יישומי חלל בכוחות עצמה. נאס"א - סוכנות החלל של ארצות הברית - NASA. סוכנות החלל האירופית - ESA. מינהל החלל הסיני - CNSA. תאגיד החלל רוסקוסמוס - סוכנות החלל הרוסית - Roscosmos. הארגון ההודי לחקר החלל - ISRO. הסוכנות היפנית לחקר החלל - JAXA. סוכנות החלל הקנדית - CSA. סוכנות החלל הברזילאית - AEB. סוכנות החלל הנורווגית - NOSA. סוכנות החלל האיראנית - ISA. סוכנות החלל הלאומית של אוקראינה - SSAU. סוכנות החלל הישראלית - סל"ה - ISA. מדיה וקבצים בנושא סוכנות חלל בוויקישיתוף
אדריאן ג'ונסטון

אדריאן ג'ונסטון (אנגלית: Adrian Johnston;‏ נולד ב-1961) הוא מוזיקאי ומלחין בריטי. ג'ונסטון נולד בעיירה האנגלית קרלייל (Carlisle) שליד הגבול הסקוטי. הוא ניגן כמתופף בגלגול מוקדם של להקת הווטרבויז. זמן מה טייל ברחבי העולם כשניגן בליווי סרטים אילמים. הוא החל לכתוב מוזיקה למחזות בעבור התיאטרון המלכותי הלאומי ובעבור החברה השייקספירית המלכותית. ב-1996 התבקש על ידי הבמאי מייקל וינטרבוטום לכתוב את המוזיקה בעבור הסרט ג'וד, ובהמשך כתב מוזיקה לשלושה סרטי טלוויזיה נוספים בבימויו של וינטרבוטום. הלחין את המוזיקה לסרט להיות ג'יין. מאז 1995 הלחין ג'ונסטון מוזיקה עבור למעלה מ-80 תוכניות טלוויזיה וסדרות טלוויזיה. בשנת 2002 זכה ג'ונסטון בפרס אמי על הלחנת המוזיקה לסדרת הטלוויזיה "שקלטון", ובשנת 2008 זכה בפרס באפט"א על המוזיקה שכתב לסרט הטלוויזיה Capturing Mary‏. כמו כן הוא היה מועמד לפרס אמי נוסף (על הלחנת המוזיקה לסרט הטלוויזיה "בתו של גדעון") ולארבעה פרסי באפט"א נוספים (על המוזיקה לתוכניות הטלוויזיה "הנסיך האבוד", Tipping the Velvet, Perfect Strangers ו"ידידינו המשותף" עיבוד לרומן מאת צ'ארלס דיקנס). ביוגרפיה(הקישור אינו פעיל) באתר soundtrk.com ביוגרפיה באתר soundtrackcollector.com אדריאן ג'ונסטון, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אדריאן ג'ונסטון, באתר Box Office Mojo (באנגלית) אדריאן ג'ונסטון, באתר MusicBrainz (באנגלית) אדריאן ג'ונסטון, באתר Discogs (באנגלית) אדריאן ג'ונסטון, באתר Songkick (באנגלית) http://www.soundtrk.com/clientinfo.php?id=51&show=C. http://www.imdb.com/name/nm0426514/. http://www.imdb.com/name/nm0426514/awards ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הבונדס

הבּוֹנְדְּס (או בשמו הרשמי מפעל מלווה העצמאות והפיתוח; באנגלית: State of Israel Bonds) הוא ארגון העוסק במכירת איגרות חוב של מדינת ישראל ליהודים בתפוצות. הבונדס הוקם בספטמבר-אוקטובר 1950 ביוזמת ראש הממשלה דוד בן-גוריון, שר האוצר אליעזר קפלן, וגולדה מאיר עם הנרי מורגנטאו, שמואל רוטברג והנרי מונטור מיהודי ארצות הברית. בראשית ימיה היה קשה לשכנע את יהודי ארצות הברית להשקיע את כספם באיגרות חוב של מדינת ישראל שזה עתה קמה. אולם עם הזמן הצליחו אנשי הבונדס לגייס סכומים גדלים והולכים, עד שבשנות ה-60 של המאה ה-20 היה הבונדס לאחד ממקורות ההכנסה העיקריים של תקציב הפיתוח של ממשלת ישראל. מתקציב זה הוקמו בעשורים הראשונים למדינה פרויקטים כגון המוביל הארצי, מפעלי ים המלח, תחנת הכוח אורות רבין בחדרה, ופיתוח נמלי הים של ישראל (חיפה, אשדוד ואילת); ואילו בעשורים האחרונים מושקע התקציב בפרויקטים בתחום העלייה מברית המועצות ומאתיופיה, הרחבת נמל התעופה בן-גוריון ורכבת ישראל, ושיפור תשתיות. עד סוף שנת 1967 הצליח הבונדס לגייס 1.1 מיליארד דולר. כיום מגייס הארגון כ-1.2 מיליארד דולר בשנה, שהם כמחצית ההון שמגייסת ישראל ברחבי העולם בשנה. בסך הכול גייס הבונדס מאז הקמתו יותר מ-33 מיליארד דולר. בשנים האחרונות התעורר ויכוח בדבר נחיצותו של המפעל. השוללים את המשך קיומו טוענים, ששיעורי הריבית הגבוהים המובטחים באגרות הבונדס הם נטל בלתי מוצדק על תקציב המדינה. לעומתם, המחייבים את המשך קיומו מציינים, כי רוב רוכשי אגרות המפעל מבטאים בכך קשר וזיקה למדינת ישראל. מיכאל ארנון: 1974 עד ? - הישראלי הראשון בתפקיד 1979-(?): יצחק רגר 1979-1985 יהודה הלוי 1989–1994: מאיר רוזן 1994–1997: נתן שרוני 1997–2002: גדעון פת 2002–2011: יהושע מצא 2011–2016: ישראל תפוחי 2016–2021: ישראל מימון 2021-היום: דני נוה מדיה וקבצים בנושא הבונדס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הבונדס (באנגלית) ארגון הבונדס, באתר משרד האוצר יחיאל רחבי ואשר וינגרטן, יובל שנים לגיוס הון חיצוני באמצעות ארגון הבונדס, באתר בנק ישראל, 6 בספטמבר 2004 עדי שרצר, להביט עליהם מביטים עלינו: הישראלים ומסע הבשורה והתביעה של בן-גוריון בארצות הברית, 1951, בתוך: העולם היהודי מבטים מישראל: דימויים, ייצוגים וגבולות (עורכים: אופיר עבו ותניא ציון-וולדקס), שדה בוקר: מכון בן-גוריון (2020), 309-333. מפעל הבונדס - מנוף לכלכלת ישראל, דבר, 29 במרץ 1968 אביטל להב, הבונדס מכר אג"ח בשווי שיא של 225 מיליון דולר, באתר ynet, 23 בינואר 2012 היסטוריה של הבונדס, באתר הארגון (באנגלית) מאמר מערכת, לסגור את הבונדס, באתר הארץ, 1 באפריל 2011 מתי גולן, ‏הבונדס ואנחנו, באתר גלובס, 8 באפריל 2011 אטילה שומפלבי, לאכזבת השר יוסי פלד: איזי תפוחי נשיא הבונדס, באתר ynet, 1 במאי 2011 יהודה שרוני, ‏חילופי תפקידים: השר משה כחלון ימנה את ישראל מימון לנשיא הבונדס, באתר מעריב אונליין, 3 באפריל 2016 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גבריאל קרמר

גבריאל קרמר (בצרפתית: Gabriel Cramer, ‏31 ביולי 1704, ז'נבה, שווייץ – 4 בינואר 1752, צרפת) היה מתמטיקאי שווייצרי. כישרונו של קרמר בתחומי המתמטיקה התגלה כבר בצעירותו. בגיל 18 קיבל דוקטורט, ובגיל 20 היה יושב ראש משותף של המחלקה למתמטיקה. בשנת 1728 הציע פתרון לפרדוקס סנט פטרסבורג, שהיה קרוב מאוד לפתרון שהוצע על ידי דניאל ברנולי 10 שנים מאוחר יותר. עבודתו החשובה ביותר, מאמר בנושא עקום אלגברי בשם "Introduction à l'analyse des lignes courbes algébriques", פורסם בשנת 1750, כשהיה בשנות הארבעים לחייו. המאמר כולל את ההדגמה המוקדמת ביותר לכך שעקום מדרגה n נקבע על ידי n(n+3)/2 נקודות עליו, במקרה הכללי. בספר מופיע מחקר מעמיק על עקומת השטן. קרמר ערך את עבודותיהם של יאקוב ויוהאן ברנולי. הוא כתב על הסיבות הפיזיקליות לצורה הספרית של כוכבי הלכת ועל התנועה של האפסידים שלהם (1730) ועל הטיפול של ניוטון בעקום אלגברי מעוקב (1746). היה פרופסור באוניברסיטת ז'נבה. נוסחת קרמר פרדוקס קרמר מדיה וקבצים בנושא גבריאל קרמר בוויקישיתוף גבריאל קרמר, באתר MacTutor (באנגלית) על פרדוקס קרמר, באתר MathPages (באנגלית)
וילה פיזאני (באניולו די לוניגו)

וילה פיזאני (Villa Pisani) היא אחת הווילות הכפריות שבנה האדריכל האיטלקי אנדראה פלאדיו באזור ונטו שבצפון איטליה, בניולו די לוניגו (Bagnolo di Lonigo). בין הווילות הפלדיאניות בוונטו קיימת וילה נוספת בעלת שם זהה, המצויה באזור מונטאניה. הווילה תוכננה ונבנתה לפי הזמנתם של האחים ויטורה, מרקו ודניאלה פיזאני. הבנייה של הבניין המרכזי התקיימה בשנות הארבעים של המאה ה-16, ואילו מבני השירותים והחצר הוספו כעשרים שנה מאוחר יותר. הווילה הוכרזה כאתר מורשת עולמית בשנת 1994. תוכנית המבנה פורסמה על ידי פלאדיו בספרו "ארבעת הספרים על אודות האדריכלות". נוסף על כך שרדו שלוש תוכניות חלופיות המאפשרות לעקוב אחר הלך מחשבתו של פלאדיו לאורך זמן בתכנון הבניין הזה. תוכנית הווילה וחזיתה בעלי סימטריה דו-צדדית האופיינית לעבודותיו של פלאדיו. במרכז מצוי בית האדון הרבוע. לפי התוכנית שהתפרסמה בספרו אל הפתח המרכזי עולה גרם מדרגות רחב, ומשני צדדיו, בניצב, עולה גרם מדרגות נוסף מכל צד. גרם המדרגות המרכזי עולה אל מבואה הנראית בשרטוט כחזיתו של מקדש רומי שבו גג גמלוני הנח על ארבעה עמודים מן הסדר הדורי. במשולש הגמלון מצויר סמל המשפחה, ומעליו ניצבים פסלים. במרכז חלקו העליון של קיר חזית הבניין מצויר חלון תרמאלי גדול. מן המבואה הזו מוביל פתח רגיל אל האולם המרכזי. אם אמנם נבנתה מבואה זו, הרי כיום היא חסרה בשלמותה. מרכז חזית הבניין ניכר כיום בפתח המרכזי, הנראה קטן למדי, ובחלון התרמאלי הגדול שמעליו. לבניין הייתה גם חזית אחורית, עם פתח המאפשר כניסה היישר אל האולם הגדול. חזית זו נפתחה אל הנהר הסמוך אל המבנה. כאן קיימת במרכז מבואה שבחזיתה שלוש קשתות בנויות אבן, והן מסותתות בסיתות גס (rusticated). הקשתות תומכות באפריז דורי המעוטר בטריגליפים ומטופות, וזה תומך בגמלון. כמקובל בווילות של פלאדיו גם כאן לבניין שלוש קומות הניכרות בחלונותיהן. קומת האדון בעלת החלונות הגבוהים היא הקומה השנייה אליה עולה גרם המדרגות. מתחתיה מצויה קומת השירותים הנמוכה, שחלונותיה הצרים נראים משני צידי הכבש. הקומה העליונה שמתחת לגג ניכרת בחלונותיה הרבועים הקטנים, והיא נועדה לאחסון של תוצרת חקלאית. במרכז הבניין אולם גדול, בעל מתאר דמוי האות T, החוצה את הבניין מצד לצד, וכאמור ניתן להיכנס אליו משני הצדדים. קירותיו חשופים אך תקרתו המקומרת בקמרונות צולבים מעוטרים בתמשיחי קיר (פרסקו). העיטורים מראים בציור חיקוי לפסיפסים עתיקים. לפי התוכנית שפרסם פלאדיו בספרו, משני צידי בית האדון משוכים שני אגפים צרים וארוכים, ואלה סוגרים על חצר גדולה, מוקפת סטווי עמודים. מן הווילה שרד רק הבניין המרכזי, ואילו מבני השירותים וחצר הסטווים לא שרדו את פגעי הזמן. הווילות הפלדיאניות בוונטו Bruce Bucher, Andrea Paladio, The Architect in his Time, Abbeville Press, New-York, 1998, pp. 75-80. מדיה וקבצים בנושא וילה פיזאני בוויקישיתוף ספר שני, פרק 14, עמ' 67.
המפלגה הליברלית (הממלכה המאוחדת)

המפלגה הליברלית בבריטניה, היא מפלגה שקמה באמצע המאה ה-19, מתוך שילוב של המפלגה הוויגית, טוֹרים (שמרנים) מתונים ממחנה רוברט פיל, וקבוצות פוליטיות שמאליות. למן הקמתה ועד אחרי מלחמת העולם הראשונה הייתה המפלגה אחת משתי המפלגות הגדולות, וחלקה את השלטון לסירוגין עם המפלגה השמרנית, תחת הנהגת אישים כויליאם יוארט גלאדסטון ודייוויד לויד ג'ורג'. עמדותיה של המפלגה במהלך ה-19 התרכזו בתמיכה בסחר חופשי, בהפחתת מעורבות הממשלה בכלכלה, בהפחתת כוחן הפוליטי של המלוכה, האצולה והכנסייה של אנגליה, ובהרחבת זכות הבחירה. עמדות אלה נגזרו מן ההשקפה הליברלית, המדגישה את ערך החירות והמבקשת לצמצם את כוחה של המדינה ואת המגבלות שהיא משיתה על האזרחים. לאחר הבחירות של 1906, שבהן זכתה בכמעט 60% מן המושבים בפרלמנט, הצליחה המפלגה הליברלית בפעם האחרונה להרכיב ממשלה ללא שותפים. היא המשיכה להחזיק בשלטון גם לאחר מכן, אך כוחה ירד והיא נזקקה להקים קואליציות עם מפלגות אחרות. עם עליית מפלגת הלייבור (העבודה) בשנות העשרים הפכה המפלגה הליברלית לשחקן משנה בזירה הפוליטית וכוחה הלך ונעלם, בין היתר עקב שיטת הבחירות האזורית בבריטניה, שמעצימה את כוחן של שתי המפלגות הגדולות. בבחירות של 1983 ו-1987 התמודדה המפלגה ברשימה משותפת עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, פלג שפרש ממפלגת הלייבור, וב-1988 התאחדו שתי המפלגות למפלגה אחת בשם הליברל-דמוקרטים. גם בגלגול זה לא הצליחה המפלגה (עד 2010) להוות איום משמעותי על שתי המפלגות הגדולות, הלייבור והשמרנים. חברים שפרשו מן המפלגה הליברלית עקב התנגדותם לאיחוד עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הקימו מפלגה חדשה הנושאת את שמה של המפלגה הליברלית, אך זו נותרה מפלגת שוליים ללא השפעה ציבורית. מדיה וקבצים בנושא המפלגה הליברלית בוויקישיתוף תיעוד ההיסטוריה של פעילות המפלגה המפלגה הליברלית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מפלגות ובנושא הממלכה המאוחדת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רוני שורוק

אהרון (רוני) שורוק (נולד ב-24 בפברואר 1946) הוא כדורגלן עבר ישראלי, אשר שיחק בהכח רמת גן, מכבי חיפה והפועל כפר סבא. שורוק היה בסגל נבחרת ישראל למונדיאל 1970. החל הקריירה כשחקן בנבחרת הנח"ל של צה"ל בה זכה באליפות צה"ל בשנת 1965. שורוק זכה פעם אחת במדי הכח רמת גן באליפות של הליגה הבכירה בישראל ופעמיים בגביע המדינה בכדורגל. הוזמן לסגל נבחרת ישראל בשנת 1968 והופיע 11 פעמים בנבחרת. שיחק במשחק העלייה של נבחרת ישראל למונדיאל נגד נבחרת אוסטרליה והיה ממצטייני המשחק. במונדיאל 1970 במקסיקו שותף כמחליף במשחק נגד נבחרת שוודיה בכדורגל. אחיו הצעיר, דוד (דודי) שורוק, שיחק אף הוא בהכח רמת גן עד 1980, וכן במכבי פתח תקווה. נכון ל-2024 הוא יו"ר הכח גלי גיל רמת גן. מדיה וקבצים בנושא רוני שורוק בוויקישיתוף רוני שורוק, באתר ההתאחדות לכדורגל בישראל רוני שורוק, באתר Transfermarkt רוני שורוק, באתר WorldFootball.net רוני שורוק, באתר National Football Teams רוני שורוק, באתר FootballDatabase.eu דף השחקן באתר מכבי חיפה ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגלנים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קרב מצ'ין

קרב מצ'ין היה הקרב הגדול האחרון של המלחמה העות'מאנית-רוסית (1787–1792) והוא התרחש ב-9 ביולי 1791 בין הכוחות של האימפריה הרוסית לבין כוח של האימפריה העות'מאנית. הקרב הסתיים בניצחון רוסי. מטרת הרוסים במערכה של שנת 1791 הייתה להעביר את זירת הקרבות דרומה מדנובה. במטרה לא לתת לרוסים לעבור את הנהר, הטורקים החלו לרכז כוחות באזור מצ'ין. המטרה הייתה לרכז כוח גדול של כ-80 אלף חיילים. המפקד הרוסי במקום, ניקולאי רפנין החליט לא להמתין לסיום ההכנות הטורקיות ולתקוף אותם. הכוח הרוסי בהיקף של 30 אלף חיילים עבר את דנובה באזור גאלאץ. הלחימה העיקרית הופקדה בידי הכוח בפיקוד של מיכאיל קוטוזוב. כוחות נוספות היו צריכים לתמוך בלחימה. מספר ספינות הצי נכנסו לנהר וגם התקדמו לכיוון הקרבות. בבוקר 28 ביוני הכוחות של הרוסים התקדמו במסגרת של 4 טורים והתקרבו למחנה הטורקי. הטורקים היו מופתעים אך החלו במתקפות נגד שלא הצליחו. האוגדה בפיקוד מיכאיל קוטוזוב הצליחה לפרוץ למחנה הטורקי והטורקים החלו בנסיגה לא מאורגנת. הכוחות הנסוגים אף הפריעו לכוחות עתודה להיכנס לקרב. לאחר שש שעות של לחימה כל הכוחות הטורקים הובסו. במקביל, ספינות הצי הרוסי תקפו את הצי הטורקי והטביעו 6 ספינות. הפסד הטורקים בקרב זה ובמקביל ניצחון רוסי בקרב כף קאליאקרה האיצו את משא ומתן לסיום המלחמה. תיאור הקרב (ברוסית)
1954 בקולנוע

ערך מורחב – 1954 20,000 מיל מתחת למים, ($12,000,000) חלון אחורי, ($9,867,000) כרמן ג'ונס, ($9,812,000) המרד על הקיין, ($8,700,000) פרס גלובוס הזהב דרמה: הסרט הטוב ביותר: חופי הכרך השחקן הטוב ביותר: מרלון ברנדו - חופי הכרך השחקנית הטובה ביותר: גרייס קלי - נערת הכפר מוזיקלי או קומדיה: הסרט הטוב ביותר: כרמן ג'ונס השחקן הטוב ביותר: ג'יימס מייסון - כוכב נולד השחקנית הטובה ביותר: ג'ודי גרלנד - כוכב נולד אחר הבמאי הטוב ביותר: איליה קאזאן - חופי הכרך הסרט הזר הטוב ביותר: עשרים וארבע עיניים, יפן הסרט הזר הטוב ביותר: אין דרך חזרה, מערב גרמניה הסרט הזר הטוב ביותר: הגברת עם הקמליות, ארגנטינה פרס אוסקר הסרט הטוב ביותר: חופי הכרך, קולומביה השחקן הטוב ביותר: מרלון ברנדו - חופי הכרך שחקן המשנה הטוב ביותר: אדמונד או'בראיין - הרוזנת היחפה השחקנית הטובה ביותר: גרייס קלי - נערת הכפר שחקנית המשנה הטובה ביותר: אווה מארי סיינט - חופי הכרך הבמאי הטוב ביותר: איליה קאזאן - חופי הכרך 10 בינואר – שמואל וילוז'ני, שחקן ישראלי 25 בינואר – דויד גרוסמן, סופר ומחזאי ישראלי 29 בינואר – אופרה וינפרי, שחקנית ומנחת טלוויזיה אמריקאית 18 בפברואר – ג'ון טרבולטה, שחקן קולנוע אמריקאי 1 במרץ – רון הווארד, שחקן ובמאי קולנוע אמריקאי 7 באפריל – ג'קי צ'אן, אמן לחימה, שחקן קולנוע, תסריטאי, במאי קולנוע, מפיק, וזמר סיני. 23 באפריל – מייקל מור, במאי קולנוע וסופר אמריקאי 29 באפריל – ג'רי סיינפלד, שחקן טלוויזיה וקומיקאי 25 במאי – חלי גולדנברג, שחקנית ישראלית 16 באוגוסט – ג'יימס קמרון, במאי סרטים קנדי 7 בספטמבר – קורבין ברנסן, שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי 24 בנובמבר – אמיר קוסטוריצה, במאי קולנוע יוגוסלבי 27 בנובמבר – קרטיס ארמסטרונג, שחקן קולנוע אמריקאי 29 בנובמבר – ג'ואל כהן, במאי, מפיק ותסריטאי אמריקאי. 12 בדצמבר – אורנה בן דור, במאית ישראלית 28 בדצמבר – דנזל וושינגטון, שחקן קולנוע אמריקאי 18 בינואר – סידני גרינסטריט, שחקן 15 בנובמבר – ליונל ברימור, שחקן 8 בדצמבר – גלדיס ג'ורג', שחקנית 20,000 מיל מתחת למים חוות החיות חופי הכרך חלון אחורי מלח הארץ סאדנלי סברינה צעירים בליבם שבעת הסמוראים 1953 בקולנוע 1954 1955 בקולנוע שנים בקולנוע סרט קולנוע מדיה וקבצים בנושא 1954 בקולנוע בוויקישיתוף שנת 1954 במסד-הנתונים הקולנועיים IMDb
לילה אמריקאי

לילה אמריקאי (בצרפתית: La Nuit américaine); הוא סרט קולנוע צרפתי משנת 1974 בבימויו של פרנסואה טריפו, אשר מככבים בו ז'קלין ביסט וז'אן-פייר לאוֹ. פירוש שם הסרט בצרפתית, nuit américaine (לילה אמריקאי), הוא תהליך טכני שבו סצנות במהלך היום מצולמות כאילו שהן מתרחשות במהלך הלילה. שמו האנגלי של הסרט, Day for Night, הוא המונח האנגלי המקביל לכך. לילה אמריקאי מספר על הפקתו של הסרט Je Vous Présente Paméla (לפגוש את פמלה), מלודרמה בנלית בהשתתפות הכוכב המזדקן, אלכסנדר (ז'אן-פייר אומון), הדיוה לשעבר סברין (ולנטינה קוֹרטֶזֶה), אלפונס שבור הלב (ז'אן-פייר לאוֹ) והשחקנית הבריטית ג'ולי בייקר (ז'קלין ביסט), המתאוששת הן מהתמוטטות עצבים והן מהבעייתיות בנישואיה עם רופא המבוגר ממנה בהרבה. בין לבין מגוללים סיפורים קטנים יותר של חברי הצוות והבמאי פראן (טריפו בעצמו) העומד בפני בעיות פרקטיות הקשורות בעשיית הסרט. מאחורי המצלמה, השחקנים והצוות עוברים מספר רומנים, פרשיות אהבים, פרידות ומכאובים. ההפקה עוברת דרך חתחתים במיוחד כשארוסתו של אלפונס עוזבת אותו לטובת פעלולן, דבר שמוביל אותו לסטוץ עם ג'ולי. בנוסף אחת משחקניות המשנה מגלה שהיא בהריון, ולבסוף אלכסנדר נהרג במפתיע בתאונת מכונית. אחד מנושאי הסרט הוא האם סרטים הם חשובים יותר או פחות מהחיים עבור אלו שעושים אותם. הוא מכיל רמיזות רבות גם לעשיית סרטים וגם לסרטים עצמם (אולי שלא במפתיע מתוך הנחה שטריפו החל את הקריירה שלו כמבקר סרטים שהתבונן על הקולנוע כעל אמנות). הסרט נפתח בתמונותיהן של ליליאן ודורותי גיש, שלהן הוא מוקדש. בסצנה אחת, פראן (המגולם על ידי טריפו בעצמו) פותח חבילת ספרים שהוא הזמין. אלו הם ספרים על במאים שהוא מעריץ כמו לואיס בוניואל, קארל תאודור דרייר, אינגמר ברגמן, אלפרד היצ'קוק, ז'אן-לוק גודאר, ארנסט לוביטש ורובר ברסון. ב-DVD של הסרט מסופר על כך שהסופר המפורסם גרהם גרין ערך הופעת אורח שלא ניתן לה קרדיט בכתוביות, כשהופיע כסוכן ביטוח בסרט. ב-DVD של הסרט נאמר שגרין היה מעריץ גדול של טריפו ותמיד שאף לפגוש אותו, כך שכשעמדה בפניו ההזדמנות לקבל בסרט תפקיד שבו הוא יוכל לדבר עם הבמאי, הוא שמח לקבל את התפקיד. נאמר שטריפו הצטער שלא נאמר לו (עד אחרי כן) שהשחקן שגילם את דמותו של סוכן הביטוח היה גרין, שאז הוא היה שמח להכיר אותו, מכיוון שגם הוא העריץ את ספריו של גרין. הסרט הוקרן בפסטיבל הקולנוע בקאן ב-1973, אבל לא נכלל בתחרות. הסרט זכה בשנת 1974 בפרס באפט"א לסרט הטוב ביותר ובפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר. ולנטינה קוֹרטֶזֶה הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, וטריפו לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר. לילה אמריקאי נחשב אחד מהסרטים הטובים ביותר של פרנסואה טריפו. לשם דוגמה, הוא אחד משני סרטיו של טריפו שנכללים ברשימות המגזין טיים של מאה הסרטים הטובים ביותר במאה העשרים, ביחד עם 400 המלקות. ז'קלין ביסט – ג'ולי ולנטינה קורטז - סברין דני – ליליאן אלכסנדרה סטיוארט – סטייסי ז'אן-פייר אומון – אלכסנדר ז'אן שמפיון – ברטראן ז'אן-פייר לאו – אלפונס פרנסואה טריפו – (במאי) פראן נטלי ביי – ז'ואל דייוויד מקרהאם – דוקטור נלסון זנאידה רוסי – מאדאם לאז'ואה קסאווייר סן-מקרי – תפקיד לא מוגדר "לילה אמריקאי", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "לילה אמריקאי", באתר AllMovie (באנגלית) "לילה אמריקאי", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "לילה אמריקאי", באתר אידיבי "לילה אמריקאי", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "Festival de Cannes: Day for Night". festival-cannes.com. The Complete List - ALL-TIME 100 Movies - TIME Magazine
דניאל אוטיי

דניאל אוטיי (בצרפתית: Daniel Auteuil; נולד ב-24 בינואר 1950) הוא שחקן קולנוע, במאי תיאטרון וקולנוע צרפתי. דניאל אוטיי נולד באלג'יר באלג'יריה הצרפתית להורים שהיו שניהם זמרי אופרה. משחקו בסרטים כמו ז'אן דה פלורט הביא לו הכרה בינלאומית ומספר רב של פרסים על משחקו. לדניאל אוטיי שתי בנות, אורורה אוטיי, מבת זוגו לשעבר אן ז'וּסה ונלי, ממערכת היחסים בת העשר שנים שלו עם עמנואל ביאר, ששיחקה לצידו במספר סרטים כמו בסרטים הידועים לב בחורף, ז'אן דה פלורט ומאנון. הוא נישא לאוֹד אמברוג'י, פסלת קורסיקאית, ב-22 ביולי 2006, בפורטו-וֶקיו, קורסיקה. 1980 : איך לשגע את המורים ולהצליח בבחינות 1986 : ז'אן דה פלורט 1986 : מאנון 1992 : לב בחורף 1996 : החיים לפי ז'ורז' 1999 : הנערה על הגשר 1999: The Lost Son 2000 : האלמנה מסנט פייר 2000 : סאד 2000 : לצאת מהארון 2003 : הנשים בחיי 2004 : 36 תחנת משטרה 2005 : מחבואים 2006 : נפוליאון ואני 2006 : מאהב בהשאלה 2007 : החבר הכי טוב שלי 2007 : שיחות עם הגנן 2010 : אהבתיה 2011: הבת הטובה של דיגר (גם במאי) 2013 : פאני 2014 : לפני החורף 2016 : בשם בתי 2016: הווידויים 2017 : המילים הפשוטות 2018 : מאוהב באישתי (Amoureux de ma femme) 2018 : רמי - ילד של אף אחד 2019 : התקופה היפה בחיי 2022: היה שלום, מר הפמן 1987 - זכה בפרס סזאר לשחקן הטוב ביותר, עבור הסרט "ז'אן דה פלורט" 1988 - זכה בפרס באפט"א לשחקן המשנה הטוב ביותר, עבור הסרט "ז'אן דה פלורט" 1993 - זכה בפרס דוויד די-דונטלו לשחקן הזר הטוב ביותר ובפרס הקולנוע האירופאי לשחקן הטוב ביותר, עבור הסרט "לב בחורף" 1996 - זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע בקאן, ביחד עם פסקל דוקן, עבור הסרט "החיים לפי ז'ורז'" 2000 - זכה בפרס הסזאר השני והאחרון שלו לשחקן הטוב ביותר, עבור הסרט "הנערה על הגשר". אוטיי הועמד לפרס סזאר לשחקן הטוב ביותר עוד 10 פעמים, מלבד שתי הזכיות, אבל לא זכה. 2001 - פרס לומייר לשחקן הטוב ביותר 2005 - זכה בפרס הקולנוע האירופאי לשחקן הטוב ביותר, עבור הסרט מחבואים אוטיי זכה בעוד 5 פרסים שונים, והועמד לעוד מספר פרסים, אבל לא זכה בהם. מדיה וקבצים בנושא דניאל אוטיי בוויקישיתוף דניאל אוטיי, ברשת החברתית פייסבוק דניאל אוטיי, ברשת החברתית אינסטגרם דניאל אוטיי, ברשת החברתית טיקטוק דניאל אוטיי, סרטונים בערוץ היוטיוב דניאל אוטיי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) דניאל אוטיי, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי דניאל אוטיי, באתר AllMovie (באנגלית) דניאל אוטיי, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) דניאל אוטיי, באתר MusicBrainz (באנגלית) דניאל אוטיי, באתר Discogs (באנגלית) הביוגרפיה של דניאל אוטיי אורי קליין, השחקן היחיד במינו שיכול להיות כל־אדם, באתר הארץ, 16 בנובמבר 2017 דב אלפון, ריאיון עם דניאל אוטיי, באתר הארץ, 16 בנובמבר 2017 גבי לוין, דניאל אוטיי: "מקווה שתמיד יהיה במאי צעיר שייתן לי כמה רפליקות של קשיש", באתר הארץ, 14 ביולי 2021 ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.