אאורה (מיתולוגיה)

במיתולוגיות היוונית והרומית, אָאוּרַה (יוונית עתיקה: Αὔρα, "בריזה") היא נימפת רוח. לפי סופר העת העתיקה המאוחר נונוס, אאורה היא בתו של הטיטאן ללנטוס ואמו, מאת דיוניסוס, של יאקכוס (אנ'), אל מינורי הקשור לתעלומות האלאוסיניות (אנ'). אאורה הייתה כותרתו של מחזה מאת המשורר הקומי האתונאי מטאנס, שהיה בן זמנם של אריסטופאנס, פריניכוס (אנ') ואפלטון. שם העצם היווני αὔρα פירושו "בריזה, אוויר צח, רוח קרירה במיוחד". מונח זה קשור למילה ἀήρ, שפירושה אוויר או ערפל בוקר, מהשורש הפרוטו-הודו-אירופי המוקדם יותר *h₂ewsḗr. נונוס מספר את סיפור האונס של אאורה, על ידי דיוניסוס, בספר האחרון של שירו האפי: "הדיוניסיאקה" (תחילת המאה ה-5). בתיאור זה, אאורה היא בתו הנימפה של הטיטאן ללנטוס. נראה כי נונוס רומז שאמה של אאורה הייתה אשתו של ללנטוס, האוקיינידית פריבויה, אם כי במקומות אחרים הוא מכנה את אאורה "בתה של קיבלי." אאורה הייתה תושבת פריגיה ומלווה של האלה ארטמיס. היא הייתה "אאורה עוזרת הרוח", מהירה כמו הרוח, "עלמת ההרים של רינדקוס", בתולה "גברית", "שלא ידעה דבר על אפרודיטה", וציידת, ש"הפילה את דוב הבר" ו"השתוללה כמו האריות", ו"התרחקה מהמושגים של נשים משרתות ולא לוחמות." נונוס מתאר את אאורה באופן הבא: לאחר מכן (דיוניסוס) עזב את אולמות פאלן ובוריאס התראקי, והמשיך לביתה של ריאה, היכן שעמדה החצר של קיבלי הפורה על אדמת פריגיה. שם גדלה אאורה, עלמת ההרים של רינדקוס, וצדה מעל למרגלותיו של דינדימון הסלעי. היא עדיין לא הכירה את האהבה, חברתה של הקשתית. היא התרחקה מהמושגים של משרתות חסרות מלחמה, כמו ארטמיס צעירה יותר, בתו של ללנטוס; שכן אביה של נערת כף הרגל הזו היה ללנטוס הטיטאן הקדום, שהתחתן עם פריבויה, בתו של אוקיינוס; היא הייתה משרתת גברית, שלא ידעה דבר על אפרודיטה. היא גדלה גבוהה יותר מחבריה לשנים, נערה יפה עם זרועות ורדרדות, תמיד ידידה של הגבעות. לעיתים קרובות בציד היא בריצה את דוב הבר, ושלחה את הרומח המהיר שלה לירות נגד הלביאה, אבל היא לא הרגה זרזים ולא ירתה בארנבות. לא, היא נשאה את הרטט הצהבהב שלה כדי להפיל שבטי גבעות של אריות רעבים, עם פיריה שהיו מוות לחיות פרא. שמה היה כמו מעשיה: אאורה עוזרת הרוח יכלה לרוץ במהירות הגבוהה ביותר, לעמוד בקצב הרוחות הגבוהות. — נונוס, הדיוניסיאקה, ספר 48, שורות 238-257 יום אחד, אאורה יוצאת לצוד עם ארטמיס. כדי להקל על חום הצהריים, מסיבת הציד עוצרת לשחייה. לאחר מכן אאורה מתגרה בארטמיס, ואומרת שהשדיים שלה טובים יותר משל ארטמיס, מכיוון ששדיה היו קטנים ועגולים כמו של גבר, בעוד של ארטמיס היו גדולים וחושניים כמו של אישה, ולכן סתרו את "העלמות הבלתי מופרת" של ארטמיס. נעלבת עמוקות, ארטמיס הזועמת הולכת אל נמסיס, אלת הגמול, שמסדרת את הענישה של אאורה באיבוד בתוליה. דיוניסוס משתגע מרוב תשוקה לאאורה, על ידי חץ מקשת ארוס. אבל ביודעו שהוא לעולם לא יוכל לפתות את אאורה הבתולה האדוקה, דיוניסוס מסמם את אאורה ביין, קושר אותה ואונס אותה כשהיא מחוסרת הכרה ולא זזה. כאשר אאורה מתעוררת, מגלה שהיא כבר לא בתולה, אבל לא יודעת מי אחראי. כועסת, היא ”רוקנה את הצריפים של רועי ההרים והרטיבה את הגבעות בדם.” לאחר צירים כואבים, אאורה יולדת תאומים. היא נותנת אותם ללביאה לאכול, אך היא מסרבת לעשות זאת. אז אאורה תופסת את אחד הבנים, מעיפה אותו גבוה באוויר, ואחרי שהוא נופל בחזרה כדי לפגוע באדמה, היא אוכלת אותו. עם זאת, ארטמיס מרחיקה את הילד השני בשלום. לאחר מכן אאורה מטביעה את עצמה בנהר סנגריוס, שם זאוס הפך אותה למעיין: שדיה הפכו לזרמים של מים נופלים, הנחל היה גופה, הפרחים שערה, קשתה קרן הנהר בעל הקרניים בצורת שוורים, מיתר הקשת התחלף לזרימה והחצים השורקים לקנים קוליים, הרטט חלף. דרך אל ערוץ הנהר הבוצי, והשתנה לערוץ חלול, שפך את מימיו המצלילים. — נונוס, הדיוניסיאקה, ספר 48, שורות 936-942 על פי נונוס, ילדה שנותר בחיים של אאורה על ידי דיוניסוס, הוא יאקכוס, אל זוטר הקשור לתעלומות האלאוסיניות, אם כי חשבונות אחרים אומרים שיאקכוס, כאשר אינו מזוהה עם דיוניסוס עצמו, הוא בנה של דמטר או פרספונה. הסיפור הנוסף היחיד על האונס של אאורה מסופר בלקסיקון של המאה השתים עשרה אטימולוגיקון מגה, לפיו אאורה הייתה עלמה פריגית שצדה עם ארטמיס. דיוניסוס ראה אותה ואנס אותה, ולאחר מכן ארטמיס איימה להעיף אותה מחברותה. בפחד נמלטה אאורה לעיירה קיזיקוס, שם ילדה תאומים (שמגדרם, שמותיהם וזהותם אינם נחשפים). כך קיבל ההר הסמוך את שמו, "דינדימון" (אנ') ("תאום"), על שם ילדיה של אאורה. תמונות קיימות של אאורה מהעת העתיקה הן נדירות. יש רק שתיים שניתן לזהות אותן כאאורה לפי הכתובת שעליהן. העתיקה ביותר היא סקיפוס (אנ') מהמאה החמישית לפנה"ס מטאראנטו, כיום במוזיאון ניקולסון (אנ'), אוניברסיטת סידני (53.30), אשר מציגה דמות שכותרתה "אאורה", יושבת על סלע ליד הים, עם וליפיקטיו (אנ'), מין צעיף שיוצר קשת מעל הראש. השני נמצא על קראטר (אנ') וולוטות המיועד למתים (בערך 370–350 לפנה"ס), כיום במוזיאון הבריטי (מספר פריט: F277). על צווארו מתואר ראש עטור פולוס (אנ') עם תלתלים, והכיתוב "אאורה" מעל כתר הפולוס. פליניוס מתאר שני פסלים של אאורות עם וליפיקטים סואה ווסטה, ”פורשות את גלימותיהן כמפרשים”, באכסדרת אוקטביה ברומא. בהשפעת תיאורו של פליניוס, זוהו לעיתים קרובות זוג וליפיקנים (דמויות ממוסגרות על ידי וליפיקטיו) המופיעים על ארה פקיס אוקטביה ("מזבח השלום האוגוסטי") כאאורה, אם כי זיהוי זה, וזיהויים רבים אחרים, זכו לביקורת. אאורה יכולה להידמות לנראידות, שמהן ניתן להבחין בעיקר בהיעדר דימויים ימיים (למשל גלים ודברים בסגנון זה). הדמויות הנשיות עם שמלות נושבות ברוח, שעיטרו את אנדרטת הנראידות (אנ') בקסנתוס, אף שזוהו בדרך כלל כנראידות, זוהו לפעמים כאאורות. אאורה מזוהה לפעמים כדמות האישה שנשא זפירוס בציורו של סנדרו בוטיצ'לי "הולדת ונוס" (משמאל). מדיה וקבצים בנושא אאורה בוויקישיתוף אאורה, באתר פרויקט תאואי אאורה, באתר Freebase נונוס, הדיוניסיאקה, ספר 48, שורות 238-942 נונוס, הדיוניסיאקה, ספר 48, שורות 238-247, 421, 444 נונוס, הדיוניסיאקה, ספר 48, שורות 245-247 נונוס, הדיוניסיאקה, ספר 48, שורות 26-28 נונוס, הדיוניסיאקה, ספר 48 שורות 302-370 נונוס, הדיוניסיאקה, ספר 48, שורות 370-448 נונוס, הדיוניסיאקה, ספר 48, שורות 470-634 נונוס, הדיוניסיאקה, ספר 48, שורות 652-688 נונוס, הדיוניסיאקה, ספר 48, שורות 786-855 נונוס, הדיוניסיאקה, ספר 48, שורות 910-916 נונוס, הדיוניסיאקה, ספר 48, שורות 917-927 נונוס, הדיוניסיאקה, ספר 48, שורות 928-936 נונוס, הדיוניסיאקה, ספר 1, שורות 26-28 נונוס, הדיוניסיאקה, ספר 48, שורות 848-968 Canciani, Fulvio (1981). Lexicon Iconographicum Mythologiae Classicae. Artemis-Verlag. p. 52. ISBN 9783760887517. Liddell, Henry George; Scott, Robert (1940). A Greek-English Lexicon. revised and augmented throughout by Sir Henry Stuart Jones with the assistance of Roderick McKenzie. Oxford: Clarendon Press. Beekes, Robert S. P. (2009). Etymological Dictionary of Greek. Leiden Indo-European Etymological Dictionary Series. Leiden, the Netherlands: Brill Publications. pp. 171-172. ISBN 978-90-04-17420-7. Davidson, James (2009). The Greeks and Greek Love. Random House, Inc. pp. 678-679. ISBN 978-0-375-50516-4. Grimal, Pierre (1996). The Dictionary of Classical Mythology. Wiley-Blackwell. p. 71. ISBN 978-0-631-20102-1. Bernabé and García-Gasco (2016). Accorinti, Domenico (ed.). Brill’s Companion to Nonnus of Panopolis. BRILL. pp. 109. ISBN 9789004310698. אטימולוגיקון מגה, "Δίνδυμον" Canciani, Fulvio (1981). Lexicon Iconographicum Mythologiae Classicae. Artemis-Verlag. pp. 52–54. ISBN 9783760887517. Trendall, Arthur Dale (1989). Red Figure Vases of South Italy and Sicily. London. Thames and Hudson. pp. 55, 64. ISBN 9780500202258. F277, אתר המוזיאון הבריטי פליניוס הזקן, תולדות הטבע, ספר 36, פרק 29 Spaeth, Babette Stanley (1994). "The Goddess Ceres in the Ara Pacis Augustae and the Carthage Relief". American Journal of Archaeology: 67. Robinson, Thurstan (1995). "The Nereid Monument at Xanthos or the Eliyãna at Arñna?". Oxford Journal of Archaeology: 335. doi:10.1111/j.1468-0092.1995.tb00069.x. Lightbown, Ronald (1989). Sandro Botticelli: Life and Work. Thames and Hudson. pp. 153–156, 159. ISBN 9780896599314.