laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
עוגת קטיפה אדומה

עוגת קטיפה אדומה (באנגלית: Red velvet cake) היא עוגה בעלת גוון אדום כהה, אדום בהיר או אדום-חום. באופן מסורתי מכינים את העוגה כעוגת שכבות מצופה בקרם גבינה או ברביכה. הרכיבים הנפוצים של העוגה הם קמח, חובצה, חמאה וקקאו. בספר בישול מאת השף ג'יימס בירד משנת 1972, ניתן למצוא מתכונים לשלוש עוגות קטיפה אדומות, כאשר קיים שוני בכמות שומן האפייה, החמאה והשומן הצמחי ביניהם. התגובה הכימית של החומץ בחובצה חושפת את צבעו האדום של האנתוציאנין הנמצא בקקאו, וכן שומרת שהעוגה תהיה קלה, אוורירית ולחה. גוון טבעי זה שניתן לעוגה הוא ככל הנראה מקור השם "קטיפה אדומה" לעוגה זו או "מזון השטן" וכן שמות דומים אחרים עבור עוגות שוקולד אחרות. צבעה החום-אדמדם של העוגה במקור התקבל מהתגובה הכימית בלבד. כיום מוסיפים לעוגה צבע מאכל אדום כגון תמצית סלק אדום להשגת צבע אדום עז. כאשר היו הקצבות מזון במלחמת העולם השנייה, אופים נהגו להרתיח בצק במיצי סלק כדי להבליט את צבע העוגות שייצרו. ישנן עוגות קטיפה אדומות בהן נעשה שימוש בסלק, והוא לא רק מעניק לעוגה את גוונה האדום אלא גם שומר על לחותה. חברת "אדמס אקסטרקט", חברה אמריקאית שבסיסה בטקסס, עזרה להפיץ את עוגת הקטיפה האדומה ברחבי ארצות הברית בזמן השפל הגדול. החברה הייתה מבין החברות האמריקאיות הראשונות שמכרו צבע מאכל אדום ותמציות מאכל נוספות בטעמים. העוגה ומתכונה המקורי מוכרים היטב בארצות הברית הודות למלון וולדורף אסטוריה מניו יורק. אולם, העוגה נחשבת לעוגה של מדינות הדרום ולא עוגה כלל-אמריקאית. לרוב, העוגה מצופה ברביכה על בסיס חמאה, שהיא קלה ואוורירית אך דרוש זמן רב להכנתה. ציפוי בקרם גבינה או בקרם חמאה נהיו יותר פופולריים בשנים האחרונות. בקנדה, העוגה הייתה קינוח מפורסם במסעדות ובחנויות בחנות הכלבו "איטון" בשנות הארבעים והחמישים. סופר שמתכון העוגה הוא מתכון ייחודי של רשת החנויות, עובדי הרשת נשבעו לשמור על סודיות המתכון, וכך אנשים רבים הוטעו לחשוב שהעוגה היא פרי המצאתה של מייסדת הרשת, ליידי איטון. עוגה זאת הייתה פופולרית במטבחים רבים ברחבי ארצות הברית בשנות ה-30. ובשנים האחרונות, עוגת הקטיפה האדומה על צורותיה השונות צברו שוב פופולריות בארצות הברית ובהרבה מדינות אירופאיות. יש הרואים בסרט Steel Magnolias משנת 1989 את האחראי לאהדת העוגה בעולם, שכן עוגת החתן בסרט היא עוגת קטיפה אדומה המעוצבת כארמדילו. מאפיית "מגנוליה" במנהטן, שמייצרת את העוגה מאז פתיחה בשנת 1996, עזרה אף היא לפופולריות העוגה, בדומה למסעדות אחרות במדינות דרום ארצות הברית. בברוקלין נפתחה מאפייה שמייצרת אך ורק עוגה זו בשנת 2000, מאפיית "קייק מן רייבן". עוגת מזון השטן מדיה וקבצים בנושא עוגת קטיפה אדומה בוויקישיתוף מתכון עוגת קטיפה אדומה באתר 'עוגות' מגע של קטיפה: עוגת רד וולווט, באתר ynet, 30 במאי 2013
אלזה ברג

אלזה ברג (בפולנית: Else Berg‏; 19 בפברואר 1877 – 19 בנובמבר 1942) הייתה ציירת ממוצא יהודי, ילידת שלזיה שחיה ופעלה בעיקר בברלין ובהולנד. הרבתה ליצור עם בעלה, מומי שוורץ. השניים נספו באושוויץ. נולדה בעיר רטיבור שבשלזיה למשפחה חילונית בת 6 ילדים. לאבי המשפחה היה בית חרושת לסיגרים ומצבה הכלכלי היה טוב. כבר בגיל צעיר יצאה ברג לבדה ללימודים בברלין, אך לא למדה שם במוסד רשמי, משום שאקדמיות לאמנות בעיר לא נפתחו לנשים עד 1919. בשנת 1905 הגיע לברלין בעקבות עניינו באקספרסיוניזם, מומי שוורץ, צייר יהודי מהולנד. השניים נפגשו ומאז היו לזוג (הם נישאו רק ב-1920). ב-1911 השתקעו השניים בעיירה שורל (Schoorl) שבצפון הולנד וחברו ללאו גסטל וחבורת אמנים שנודעו כ"אסכולת ברגן", שינקה הן מהאקספרסיוניזם הגרמני והן מן הקוביזם. ב-1920 עזבו ברג ושוורץ לאמסטרדם והרבו לצאת למסעות, בהם לטורקיה, הבלקן, ספרד ומיורקה. ב-1924 קיבלה ברג אזרחות הולנדית. לאחר כיבוש הולנד על ידי גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה (קיץ 1940), סירבו ברג ושוורץ להסתתר או לענוד טלאי צהוב. הם נתפסו על ידי הגסטפו ב-12 בנובמבר 1942, הובלו למחנה וסטרבורק ומשם לאושוויץ, שם נרצחו מיד עם הגיעם ב-19 בנובמבר. סגנונה של ברג מגוון ומושפע מאסכולות שונות באמנות המודרנית של התקופה, אך עם גישה אישית שלה. בין יצירותיה נמצאת השפעות קוביסטיות, אקספרסיוניסטיות, פוסט אימפרסיוניסטיות, לומיניסטיות (גישה קרובה לאימפרסיוניזם של ציור נופים מוצפי-אור, לרוב נופי-ים) ועוד. בניגוד לבעלה, יצירותיה אינן מהוות דוגמה מובהקת ל"אסכולת ברגן". מדיה וקבצים בנושא אלזה ברג בוויקישיתוף מידע על תערוכה מיצירות ברג ושוורץ, המוזיאון ההיסטורי היהודי באמסטרדם (הוצגה במרץ-יוני 2012)
סמסונג גלקסי נוט אדג'

Samsung Galaxy Note Edge הוא טלפון חכם שפותח על ידי החברה סמסונג. המכשיר הוכרז בתערוכת IFA Berlin ב-3 בספטמבר 2014. זהו הטלפון הראשון של סמסונג עם תצוגת מסגרת. למכשיר מסך 5.6 אינץ' ברזולוציית 2560×1600, מעבד Qualcomm סנאפדרגון 805, מצלמה אחורית 16 מגה פיקסל פוקוס אוטומטי והקלטת וידאו 1080p ו-4k, מצלמה קדמית 3.7 מגה פיקסל. הקצה המעוגל של המסך כולל תכונות חכמות וייחודיות כגון הפעלת יישומים נבחרים בסרגל הפעלה מהיר, תצוגה מקדימה לשיחות נכנסות, הודעות ואימיילים, שליטה על אפליקציות המצלמה והמוזיקה, הצגת עדכוני סטטוס ברשתות חברתיות, דיווחים על מזג אוויר וספורט ועוד. הוא גם כולל את תכונת ה-"Quick Tools" מאת סמסונג הכוללת אפשרויות כגון שימוש כשעון עצר או טיימר, שליטה בנורת הלד והקלטה קולית. חברת סמסונג מצפה לפיתוח הקצה ולשפר את חוויית המכשיר. מדיה וקבצים בנושא סמסונג גלקסי נוט אדג' בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סמסונג גלקסי נוט אדג'
יהודה גלר

יהודה גלר (1938 – 28 במרץ 2022) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, פיקד על גדוד 410 במלחמת יום הכיפורים ועוטר בעיטור העוז. גלר נולד בקיבוץ גבעת חיים וגדל בקיבוץ גבעת חיים מאוחד. ב-1957 התגייס לצה"ל ושירת בחיל השריון כלוחם וכמפקד טנק בגדוד 82. סיים בהצטיינות קורס קצינים ב-1959, שירת בגדוד טנקי AMX-13, ב-1960 השתחרר בדרגת סגן ושב לעבודה בקיבוצו. במלחמת ששת הימים גויס למילואים ופיקד על פלס"ר חטיבה 37 בקרבות בשומרון, כיבוש העיר שכם וכיבוש רמת הגולן. לאחר המלחמה התגייס מחדש לשירות הקבע, שימש ראש ענף הסיור בבסיס גייסות השריון בג'וליס ובמלחמת ההתשה פיקד על פלס"ר 7. לאחר מכן השתחרר פעם נוספת משירות הקבע. במלחמת יום הכיפורים הצטרף לחפ"ק של ג'קי אבן, סגן מפקד אוגדה 143. ב-10 באוקטובר, מונה למפקד גדוד 410 בחטיבה 600 לאחר ששני מפקדי הגדוד הקודמים נפצעו. גלר ארגן מחדש את הגדוד שסבל משחיקה גדולה והוביל אותו בהמשך הלחימה. על הגדוד הוטל לגרור את גשר הגלילים עד לגדות תעלת סואץ, על אף שהגדוד וחייליו לא הוכשרו קודם לכן למשימה, הם התאמנו ופיתחו תרגולת באופן עצמאי. גלר הוביל את ניווט הכוחות בין מערכי הצבא המצרי בעוד סגנו, חיים אלקן, עמד בראש כוח טנקי הגרירה. לאחר הצבת הגשר נלחם הגדוד בקרבות במתחם "מיסורי". על פועלו במלחמה עוטר גלר בעיטור העוז. לאחר המלחמה חזר שוב לשירות הקבע, שימש מפקד גדוד, ומפקד עוצבת עשת. במלחמת לבנון הראשונה שימש סגן מפקד אוגדה 880. לאחר שחרורו כיהן כמזכיר ומנהל הקהילה בקיבוץ גבעת חיים מאוחד והיה מנהל קהילה חיצוני בקיבוצים חמדיה ונווה איתן. נפטר ב-28 במרץ 2022. עיטור העוז שהוענק ליהודה גלר, באתר "בעוז רוחם" של אגף כוח האדם בצה"ל טל זגרבה, אריק נתן לי את האות לזוז אחורה. נחלצנו משם בשן ועין, באתר הגבורה, במחנה, מאי 2010, מובא באתר הגבורה אביחי בקר, מלחמת 30 השנים, באתר הארץ, 22 בספטמבר 2004 ראיון עם יהודה גלר יהודה גלר, אתר הגבורה [1]
דאימונד הד

דאימונד הד (באנגלית: Diamond Head) הוא חרוט געשי, הממוקם בחופו הדרום-מזרחי של האי אואהו שבאיי הוואי בארצות הברית. גילו הוא כ-200 אלף שנים והוא מתנשא לגובה של עד 232 מטרים מעל פני הים. שמו של החרוט בשפת ילידי האיים הוא "לאהי" (Lēʻahi). שמו האנגלי ניתן לו במאה ה-19 על ידי מלחים, שטעו לראות בגבישי קלציט שנמצאו על החוף שלידו יהלומים. דאימונד הד נוצר במסגרת הסדרה הוולקנית של הונולולו - רצף של אירועים וולקניים שיצרו כמה מתוואי הנוף הידועים באואהו, לרבות מכתש קערת הפונץ', מפרץ הנאומה (Hanauma Bay), קוקו הד (Koko Head) והאי מנמה (Mānana). בשטח החרוט שכן בעבר הבסיס הצבאי פורט רוגר, שהוקם ב-1906 על מנת לחזק את הגנת פרל הארבור, ומוקמו בו מרגמות כבדות. הבסיס נסגר וכיום שוכנים בחרוט בסיס של המשמר הלאומי של הוואי ושל מערכת ההגנה האזרחית שלה וחוות אנטנות של הממשלה הפדרלית. בשנים 1963–2001 שכן במקום גם מרכז פיקוח על תנועה אווירית. בשנת 1875 במרגלות ההר הוקם גן החיות. דאימונד הד הוכרז כמונומנט מדינתי. הוא מהווה תוואי נוף בולט ומוכר לתושבי הוואי ולתיירים בוואיקיקי, שכונה של הונולולו. קרבתו לחופי הרחצה ובתי המלון בהונולולו הופכים אותו לאתר טיולים פופולרי, הגם שחלקו סגור לגישה לציבור. שביל הליכה באורך של 1.1 קילומטר מוביל לשפת המכתש, שממנה נשקף נוף ואיקיקי. החרוט הוא סמל בינלאומי מוכר של איי הוואי ושמו משמש למטרות מסחריות שונות. הוא הופיע בתוכניות טלוויזיה שונות, לרבות הסדרות "מגנום, בלש פרטי" והוואי חמש-אפס. מדיה וקבצים בנושא דאימונד הד בוויקישיתוף דאימונד הד באתר Haw411 תמונת לוויין של דאימונד הד, באתר גוגל מפות דאימונד הד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
סטיב ג'ונס

סטיב פיליפ ג'ונס (באנגלית: Stephen Phillip Jones; נולד ב-3 בספטמבר 1955), גיטריסט וזמר אנגלי. נודע בייחוד כגיטריסט של להקת הפאנק סקס פיסטולס. ג'ונס נולד באנגליה בעיר לונדון כמו שאר חברי להקת הסקס פיסטולס. הוא נולד כילד יחיד ואביו עזב אותו כאשר היה בן שנתיים. בעודו נער הסתבך ג'ונס פעמים רבות עם המשטרה בגלל שהיה קלפטומן. בין היתר הוא גנב מכונית ושדד מכולת. כאשר הוקמה להקת הסקס פיסטולס הצטרף ג'ונס כגיטריסט של הלהקה. סגנון הנגינה של ג'ונס הושפע רבות מלהקת ניו יורק דולס. לאחר שלהקת הסקס פיסטולס התפרקה הקים ג'ונס ביחד עם פול קוק, מתופף הסקס פיסטולס, את להקת "Sham Pistols" יחד עם ג'ימי פרסי מלהקת שאם 69, ולאחר מכן את "המקצוענים" (The Professionals). הלהקה הקליטה שני אלבומים. כיום ג'ונס מנחה תוכנית רדיו בלוס אנג'לס שנקראת Jonesy's Jukebox. מדיה וקבצים בנושא סטיב ג'ונס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סטיב ג'ונס סטיב ג'ונס, ברשת החברתית אקס (טוויטר) סטיב ג'ונס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) סטיב ג'ונס, באתר AllMusic (באנגלית) סטיב ג'ונס, באתר MusicBrainz (באנגלית) סטיב ג'ונס, באתר Discogs (באנגלית) סטיב ג'ונס, באתר Songkick (באנגלית) סטיב ג'ונס, באתר SecondHandSongs
לאראמי

האם התכוונתם ל... לאראמי (ויומינג) – עיר במדינת ויומינג בארצות הברית. מחוז לאראמי – מחוז במדינת ויומינג בארצות הברית. הרי לאראמי – רכס הרים המהווה חלק מרכס הרי הרוקי.
סקא פאנק

סקא פאנק (באנגלית: Ska punk) הוא ז'אנר פיוז'ן (היתוך) המשלב בין סקא לפאנק רוק. Ska-core הוא תת-ז'אנר של סקא פאנק המערבב בין סקא להארדקור פאנק. סקא פאנק נוטה להכיל כלי נשיפה ממתכת, במיוחד קרניים כמו חצוצרות, טרומבונים וכלי נשיפה מעץ כמו סקסופונים, מה שמייחד את הז'אנר מצורות אחרות של פאנק רוק. הוא הקשר ההדוק לגל השלישי של הסקא שהגיע לשיאו באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20. לפני תחילת הסקא פאנק, להקות סקא רבות ולהקות פאנק רוק הופיעו באותם מקומות ולאותם קהלים. כמה קבוצות מוזיקה מסוף שנות השבעים ותחילת שנות השמונים של המאה ה-20, כמו Clash, Deadbeats, Specials, The Beat ,Madness התמזגו עם מאפיינים של פאנק רוק והסקא, אך רבים מהם היו להקות פאנק שניגנו מדי פעם שירים עם נגיעות סקא או שנחשבו ללהקות סקא "Ton 2" שניגנו שירים מהירים יותר עם יחסית לפאנק. בסוף שנות השמונים ובתחילת שנות התשעים זכה הסקא פאנק להצלחה הגדולה ביותר, שאותו בישרו להקות כמו Fishbone, Dance Hall Crashers, The Mighty Mighty Bosstones, Citizen Fish, Sublime, The Porkers, Mad Caddies, Culture Shock, Operation Ivy, Less Than Jake, Reel Big Fish Mr. Bungle סקא-פאנק זכה להצלחה משמעותית במיינסטרים באמצע-סוף שנות התשעים, עם להקות רבות שכבשו את מצעדי הפופ והרוק. שיא הסקא פאנק הנמכר ביותר של התקופה היה Tragic Kingdom של No Doubt, שהוכתרה כאלבום יהלום על ידי Music Music ב-1997ועל ידי ה-RIAA ב-1999. בתחילת שנות האלפיים התפרקו רבות מלהקות הסקא-פאנק, והז'אנר איבד את מרכזיותו, אם כי המשיך להיות פופולרי מחתרתית וקם לתחייה בסוף שנות העשרים עם להקות כמו The Interrupters שחזרו להצלחה במצעדים, כאשר השיר "She's Kerosene" הגיע לראשונה ל-5 במצעדים אלטרנטיביים ומוזיקת רוק בקנדה ובארצות הברית. סקא פאנק משלב מוזיקת סקא עם מוזיקת פאנק רוק. סקא פאנק מוקדם שילב גם "2 Ton" וגם סקא עם הארדקור פאנק. סקא פאנק מציג לעיתים קרובות כלי נשיפה, במיוחד קרניים כמו סקסופונים, טרומבינות וחצוצרות, מה שמייחד את הז'אנר מצורות אחרות של פאנק רוק. הז'אנר זה דומה לסקא ג'מייקני מסורתי, אך מהיר וכבד יותר ממנו. בישראל פעלו בעבר ופועלים כיום מעט מאוד להקות סקא פאנק כגון קיובן בי, וואלה לא יודע וביר 7 שלא זכו להצלחה רבה. מדיה וקבצים בנושא סקא פאנק בוויקישיתוף
שמש (שם משפחה)

שמש הוא שם משפחה. האם התכוונתם ל... ארז שמש – שייט ישראלי חיים שמש – מפיק ומנהל מוזיקלי ישראלי טלי שמש – במאית סרטים דוקומנטריים יוסף שמש – איש המוסד הישראלי יעל שמש – אשת אקדמיה ופמיניסטית ישראלית ליטל שמש – עיתונאית ישראלית מאירה שמש – ציירת ישראלית מיכאל שמש – עיתונאי ישראלי שרון מלכי-שמש – שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ישראלית
חבורת-על (גאולוגיה)

חבורת-על (באנגלית: supergroup) מוגדרת על ידי הוועדה הבינלאומית לסטרטיגרפיה (International Commission on Stratigraphy) כאוסף של שתי חבורות או יותר, או חבורות ותצורות נלוות, שיש להן מאפיינים ליתולוגיים משמעותיים מסוימים משותפים. על פי הגדרה אחרת, חבורת-על היא אוסף של תצורות או חבורות שעברו יחד מאורע גאולוגי או טקטוני משמעותי במהלך ההיסטוריה של כדור הארץ. חבורת-על עשויה להיות מורכבת מחבורות שונות באזורים גאוגרפיים נפרדים. דוגמה לחבורת-על היא חבורת-העל של הגרנד קניון (Grand Canyon Supergroup) הבנויה מתשע תצורות גאולוגיות שהורבדו בלשון ים רדודה שנמשכה מימת סופיריור של ימינו עד הפארק הלאומי גליישר שבמונטנה לגרנד קניון והרי יואינטה שבצפון מזרח יוטה. מלפני 1.2 מיליארד שנים ועד לפני 800 מיליון שנים. במרבית המקומות בגרנד קניון עברה חבורת-העל סחיפה מוחלטת תוך חשיפה של חבורת וישנו מתחתיה. לפני כ-800 מיליון שנים נטתה חבורת-העל של הגרנד קניון בזווית של 15° תוך יצירת גושי העתק באורוגנזה של הגרנד קניון (האירוע הטקטוני שהוזכר בהגדרה השנייה). חלק מהגושים ירדו וחלקם עלו, כאשר תנועת ההעתק יצרה רכסי הרים שכיוונם מדרום לצפון. Chapter 5. Lithostratigraphic Units International Commission on Stratigraphy Geol 135 Sedimentation אוניברסיטת Hofstra ערך זה הוא קצרמר בנושא גאולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דוסון סיטי

דוסון סיטי (באנגלית: Dawson City) היא עיירה בצפון-מערב קנדה בשטח טריטוריית יוקון. העיירה שימשה כבירת טריטוריית יוקון בין השנים 1898–1952, אז הועברה לווייטהורס. היישוב הוקם בשנת 1896 על ידי ג'וזף לאדווי, איש עסקים ומחפש זהב. בינואר 1897 נקראה ההתיישבות על שמו של ג'ורג' מרסר דוסון, גאולוג שחקר ומיפה את האזור. בתקופת הבהלה לזהב לאזור קלונדייק הסמוך, הייתה דוסון למרכז עבור מחפשי הזהב. הנהירה לאזור החלה באוגוסט 1896, בתקופה קצרה הפך האזור ממושבת ילידים, לעיר משגשגת בעלת אוכלוסייה של כ-40,000 איש. בשנת 1899 תמה הבהלה לזהב באזור, ואוכלוסיית היישוב צנחה לכ-8,000 בלבד. בשנת 1902, עת הוגדר היישוב כעיר, התגוררו בדוסון כ-5,000 איש בלבד. בדוסון סיטי שמונה אתרים המוגדרים כאתר היסטורי לאומי, בהם מבנה הכנסייה האנגליקנית סנט פול, שהוקם בשנת 1902. בשנות מלחמת העולם השנייה בנה חיל ההנדסה האמריקאי את כביש אלסקה המחבר בין דוסון קריק שבקולומביה הבריטית לעיירה דלתא שבאלסקה. בניית הכביש החולף כשלוש מאות קילומטרים דרומית לדוסון, גרמה למיעוט משמעותי באוכלוסיית העיר, ולהעתקת בירת הטריטוריה לווייטהורס שהכביש עובר בה. בשנות השישים ושבעים חיו בעיר בין 600–900 תושבים, מאז צומחת העיר בקצב יציב. דוסון סיטי ועיר הרפאים הסמוכה, פורטי מייל, מופיעות באופן בולט בספריו של הסופר האמריקאי ג'ק לונדון. ב-2023 דוסון סיטי הוכרזה כאחד מחלקיו של אתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשם "טרונדק-קלונדייק", המאגד מספר אתרים בחבל קלונדייק. מדיה וקבצים בנושא דוסון סיטי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של דוסון סיטי "Dawson" באתר Parks Canada Dawson Historical Complex National Historic Site of Canada באתר Canadian Register of Historic Places טרונדק-קלונדייק באתר אונסק"ו (באנגלית)
סדנה לעצבים (סדרת טלוויזיה)

סדנה לעצבים (באנגלית: Anger Management) היא סדרה קומית אמריקאית שהועלתה לראשונה על ידי FX ב-28 ביוני 2012. הסדרה מבוססת על סרט בעל שם דומה משנת 2003 בכיכובו של ג'ק ניקולסון, כאשר בסדרה מככב צ'ארלי שין בתפקיד דומה. ב-7 בנובמבר 2014 בוטלה הסדרה על ידי רשת FX. פרק הבכורה של הסדרה שבר את שיאי הצפייה בפרק בכורה של סיטקום בערוץ כבלים אמריקאי עם 5.74 מיליון צופים. צ'ארלי גודסון (צ'ארלי שין): שחקן בייסבול מקצועי לשעבר שלאחר פציעה פרש והפך למנהל סדנה לעצבים. ד"ר קייט ויילס (סלמה בלייר): שותפה של צ'ארלי למחקר מין, במהלך הסדרה קיימו השניים מערכת יחסים ללא מחויבות. ג'ניפר גודסון (שוני סמית'): אשתו לשעבר של צ'ארלי. סאם גודסון (דניאלה בובדילה): בתם של צ'ארלי וג'ניפר. מרטין גודסון (מרטין שין): אביו של צ'ארלי, איתו יש לצ'ארלי יחסים עכורים עוד מילדותו. לייסי (נורין דה וולף): מטופלת בסדנת העצבים של צ'ארלי לאחר שירתה בבן זוגה. דמותה מאופיינת בחומרניות ומטרתה למצוא גבר עשיר. פטריק (מייקל ארדן): מטופל הומו בסדנת העצבים של צ'ארלי. דמותו מאופיינת בדיבור ציני ומתנשא מעל חבריו לקבוצת המטופלים. נולן (דרק ריצ'רדסון): מטופל בסדנת העצבים של צ'ארלי. דמותו מאופיינת בחוסר אסרטיביות, טיפשות, בעל לב טוב ומנסה להשיג את לייסי לאורך הסדרה. אד (בארי קורבין): מטופל בסדנת העצבים של צ'ארלי. קשיש כעוס ונרגן. שון הילי (בריאן אוסטין גרין): מנהל מועדון חשפנות. אדם רדוד רודף שמלות. הוא יצא עם גורדן. ד"ר ג'ורדן דנבי (לורה בל בנדי): תחרותית ודעתנית. ברט (ברט באטלר): ברמנית בפאב בו מבלה צ'ארלי. אתר האינטרנט הרשמי של סדנה לעצבים (באנגלית) סדנה לעצבים, ברשת החברתית אקס (טוויטר) "סדנה לעצבים", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "סדנה לעצבים", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "סדנה לעצבים", באתר Metacritic (באנגלית) "סדנה לעצבים", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
שאזאם

האם התכוונתם ל... קפטן מארוול (DC קומיקס) – דמות קומיקס מבית DC קומיקס שידועה בכינוי "שאזאם". שזאם (יישומון) – אפליקציית זיהוי שירים פופולרית למכשירים ניידים. שאזאם! (סדרת טלוויזיה) (אנ') – סדרת טלוויזיה שהאזאם (סרט)
הוגו שטינס

הוגו דיטר שטינֶס (בגרמנית: Hugo Dieter Stinnes; ‏ 12 בפברואר 1870 – 10 באפריל 1924) היה פוליטיקאי, תעשיין, איל הון ועיתונות בתקופת הקיסרות הגרמנית ורפובליקת ויימאר. שטינס נולד במילהיים שבחבל הרוהר. משפחתו הייתה אמידה והוא נשלח לקובלנץ על מנת ללמוד עסקים, לאחר לימודיו התמקצע ככורה פחם במשך מספר חודשים. ב-1890 ירש את מכרה הפחם של אביו. שטינס החל לרכוש מכרות ולבחון דלקים נוספים להשקעה. עם צבירת הונו, בגיל 23, החל שטינס בהקמת אימפריה כלכלית מבוססת אינטגרציה אנכית שתתבסס על מכרות הפחם, מפעלי עיבוד פלדה, קווי ספנות, שטחי יער עבור עץ ומערכות ייצור והולכה של חשמל. בשנת 1898 נוסדה חברת החשמל של אזור הריין ווסטפאליה (RWE - Rheinisch-Westfälisches Elektrizitätswerk Aktiengesellschaft) ושטינס היה חבר מועצת המנהלים שלה מהקמתה. שטינס חבר לפריץ טיסן ויחדיו רכשו השניים רוב במניות החברה. שטינס, שהיה כהה-עור יחסית, היה בקיא בעסקי כל החברות בבעלותו, התהלך במגפיים כבדים ובבגדי פועלים וניהל את ענייניו באמצעות פתקים. במלחמת העולם הראשונה גייס אותו אריך לודנדורף כיועץ מיוחד לניצול משאבי הטבע ומפעלי התעשייה של בלגיה לטובת מכונת המלחמה הגרמנית. במהלך המלחמה המשיך שטינס לרכוש קווי ספנות, בהם קו המבורג-אפריקה וקווי הים הבלטי שבסיסם בפלנסבורג ובכך הבטיח קווים פרטיים ליצוא ויבוא סחורותיו. לאחר המלחמה היה בין מייסדי מפלגת העם הגרמנית (Deutsche Volkspartei - DVP), מפלגה שדגלה בליברליזם כלכלי ושמרנות מדינית. ב-1920 נבחר כחבר הרייכסטאג. בתפקידו הציבורי שימש כנציג המעסיקים במשא ומתן מול נציגי האיגודים המקצועיים. אף שהיה קפיטליסט מושבע, הצליח להגיע עם נציגי האיגודים להבנות חשובות, שהיוו בסיס לשיתופי פעולה בין מעסיקים ועובדים ברפובליקת ויימר, ובראש ובראשונה הנהגת יום עבודה בן 8 שעות. במקביל, רכש מספר עיתונים על מנת שיהוו שופר פוליטי ויטיפו למען השלטת חוק וסדר (Gesetz und Ordnung), יעילות כלכלית ודחייה מוחלטת של חוזה ורסאי. בין העיתונים שרכש היו ה"דויטשה אלגמיינה צייטונג" (Deutsche Allgemeine Zeitung) הברלינאי שנוסד על ידי אוטו פון ביסמרק וה"מינכן-אאוגסבורג צייטונג" (München-Augsburger Zeitung), אחד העיתונים העתיקים ביותר בגרמניה (נוסד ב-1609). בשנת 1923 ניצל שטינס את ההיפר-אינפלציה באופן משולל-רסן. הוא ניצל כספים שהפקידו אנשי עסקים גרמנים בבנק בבעלותו בהולנד, על מנת לרכוש מהם את נכסיהם. בזכות ערוצי יצוא עצמאיים שהחזיק היה בכיסו מטבע חוץ יציב וכך יכל לרכוש בסכומים פעוטים יחסית (שכן הרייכסמארק היה חסר-ערך) עוד ועוד בתי חרושת, ארמונות כפריים, מכרות וקווי ספנות. כך הפך לבעליו של התאגיד התעשייתי הגדול באירופה שכלל למעלה מ-2,000 חברות. ב-17 במרץ 1923 הופיע דיוקנו על שער טיים מגזין שכינה אותו "קיסר גרמניה החדש", כן זכה לכינוי "מלך האינפלציה" (Inflationskönig). שטינס מת ב-10 באפריל 1924 כתוצאה מסיבוך בניתוח כיס המרה, האימפריה שהקים קרסה עם תום תקופת ההיפר-אינפלציה עקב בעיות מימון ואשראי, פחות משנה לאחר מותו. גרעין האחזקות שלו המשיך להתקיים בתור חברת סטינס בע"מ (Stinnes AG), שמוזגה עם חטיבת הלוגיסטיקה של דויטשה באן. מדיה וקבצים בנושא הוגו שטינס בוויקישיתוף דוקנו בשער טיים מגזין, 17 במרץ 1923 ערך באנציקלופדיה בריטניקה, 1922 הוגו שטינס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אוטו פרידריך, לפני המבול: ברלין 1918-1939, הוצאת כרמל, 2009 עמ' 128-129
האשה

האשה: לחייה ולענייניה של אשה בארץ ישראל היה ירחון וכתב עת ראשון לנשים שיצא לאור בארץ ישראל בשנים 1926–1929. העורכת הראשונה שלו, חנה טהון (1886–1954), ציינה שהירחון שאף ליצירת טיפוס חדש של האישה הארץ-ישראלית אשר רואה את פעילותה בביתה כחלק מהבניין הלאומי-הציבורי. צמיחתו של הירחון מקבילה למתרחש בעולם המערבי באותה תקופה. היא קשורה לתהליך רכישת ההשכלה של נשים, היותן חלק מכוח העבודה היצרני ופוטנציאל צרכני הולך וגדל. הם שיקפו את היחס לאישה כעקרת בית מצד אחד – מדורים של עצות לניהול הבית, ומצד שני הכרה באוטונומיה של נשים שזכותן ללמוד, לרכוש השכלה ולפרנס את עצמן. בראשית היישוב העברי בארץ ישראל החלו נשים להיאבק למען שוויון זכויות. במסגרת התאגדותן למען נשים הקימו ארגון ארצי "התאחדות נשים עבריות למען זכויות בארץ ישראל" (1919) ואת עיקר רעיונותיהן ביטאו באמצעות "האשה". מרבית הכותבות ב"האשה", בטווח הגילאים הרחב שבין עשרים לשישים שנה, עלו לארץ בעליות השנייה והשלישית, ובייחוד בשנות העשרים של המאה הקודמת. רובן נולדו באירופה - בגרמניה, וברוסיה ובארצות הברית. הן באו מבתים בורגניים. בספרי הזיכרונות שכתבו ובמסמכים אוטוביוגרפיים מעידות לפחות חלקן על מצב כלכלי שפיר במשפחות המוצא ועל בתים פטריארכליים, שבהם הונהגה חלוקת עבודה מסורתית. רוב האבות עסקו במקצועות חופשיים, ורוב האמהות היו עקרות בית. הבנות עודדו לרכוש השכלה. רובן נשלחו ללמוד לתארים גבוהים, לעיתים בערים אחרות מאלה שמהן באו, וכך הרחיבו את אופקיהן. תחומי עיסוקן נשאו אופי ציבורי: נשות חינוך, עובדות סוציאליות, משפטניות, פעילות בארגוני נשים ועוד. רוב הכותבות בעיתונים לא היו עיתונאיות אלא כתבו מתוך אידאולוגיה. הן הכירו זו את זו והיו ביניהן קשרים טובים עוד לפני הקמת העיתון. "האשה" ביקש לבחון את מעמדן של נשים בתוך המרחב הביתי ולהציגו כמשתלב בבניין האומה. לכן, העיתון עסק בעיקרו בצורך של האישה בת החוגים האזרחיים לפעול במסגרת הלאומית, ומצד שני, לא להזניח את משפחתה הפרטית ואת משק ביתה, שהיוו את הבסיס לאומה. רוב כתיבתן עסקה ביחס לתפקיד האישה כאם הדורות הבאים ומכאן מחויבותה לחינוך ולבריאות הדור הבא. טליה דיסקין, ‏לא עיתון נשים רגיל: דגם האישה האזרחית בעקבות הירחון הארצישראלי 'האשה' וסוכנותיו 1926 - 1929, ישראל עוז אלמוג, "חלוצה, צברית, עקרת-בית, יאפית: שינויים בדמות האשה הישראלית ובמעמדה החברתי", בקורת ופרשנות 34, תש"ס, עמ' 19–64 נורית גוברין, "נשים בעיתונות העברית - ההתחלות" בתוך קריאת הדורות - ספרות עברית במעגליה, כרך ג', 2008, הוצאת כרמל, ירושלים. עמ' 271–291 טליה דיסקין, "לא עיתון נשים רגיל: דגם האישה האזרחית בעקבות הירחון הארצישראלי 'האשה' וסוכנותיו 1926 - 1929" ישראל 18–19, 2011, עמ' 65–98
טהון

טהון הוא שם משפחה ממקור גרמני (Thon). האם התכוונתם ל... יהושע טהון – רב, סופר ופעיל ציוני, חבר הסיים יעקב טהון – מנהיג ציוני ומראשי היישוב היהודי בתקופת המנדט הבריטי; אחיו הצעיר של יהושע טהון שרה טהון – דמות מפתח במאבק לשוויון וזכויות האישה בארץ ישראל, ממייסדות התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל. אשתו הראשונה של יעקב טהון חנה טהון – פובליציסטית וסופרת, אשתו השנייה של יעקב טהון אולף תון – כדורגלן גרמני
נורמן קוטה

נורמן קוטה (באנגלית: Norman Daniel Cota ‏ 30 במאי 1893 - 4 באוקטובר 1971) היה גנרל בצבא ארצות הברית נודע בעיקר בזכות לחימתו הנועזת בחוף אומהה בפלישה לנורמנדי. ב-1913 התקבל לאקדמיה הצבאית וסט פוינט אותה סיים ב-1917. שם הכיר את דוויט אייזנהאואר שסיים שנתיים לפניו. בשנים 1924–1928 שירת בהוואי ולאחר מכן למד בבית הספר לפיקוד ומטה פורט לוונוורת' אותו סיים ב-1931. בשנים 1942 -1943 היה ראש מטה של הדיוויזיה ה-1. הוא השתתף בנחיתה בצפון אפריקה (מבצע לפיד) ובפלישה לסיציליה (מבצע האסקי) והועלה לדרגת בריגדיר גנרל. הוא נשלח לבריטניה והשתתף בתכנון הפלישה לנורמנדי. ערב הפלישה מונה לסגן מפקד הדיוויזיה ה-29. הוא התנגד לנחיתה באור יום אך הפיקוד העליון האמין שלהפצצות אוויריות ועליונות טכנולוגית יש סיכוי גדול יותר באור יום. לאור יום ה-6 ביוני 1944 החלה נחיתת האמריקאים בחוף אומהה. הם נתקלו באש קטלנית מעמדות הגרמנים על הגבעות. לקראת הצהרים הגיע מספר ההרוגים למעלה מ-1000 והועלתה אפשרות של פינוי הכוח דרך הים. קוטה סבר שהתמוטטות ההתקפה בחוף אומהה תביא להתמוטטות הפלישה כולה. בנקודת המשבר הוא הצליח לאסוף כמה קציני הנדסה שהצליחו לפוצץ את עמדת הבטון הגרמנית שחלשה על החוף. דבר זה איפשר את פריצת הכוחות ויצירת ראש גשר שאיפשר הנחתת כוחות שריון. בהמשך ארגן קוטה כוח שכונה הבריגדה הממזרית של קוטה שהמשיכה את הפריצה אל תוך הארץ. על חלקו של קוטה בכיבוש חוף יוטה עוטר בצלב השירות המצוין. בסרט היום הארוך ביותר מגלם השחקן רוברט מיצ'ם את דמותו של קוטה. ב-14 באוגוסט 1944 מונה קוטה למפקד הדיוויזיה ה-28. לאחר שחרור פריז התכבד קוטה לצעוד בראש חייליו לאורך השאנז אליזה ב-29 באוגוסט 1944, כמייצגים את צבא ארצות הברית. קוטה ואוגדתו השתתפו בקרב יער הירטגן שם ספגו אבדות כבדות. קוטה קיבל על כך הערות ממפקדיו למרות שהיו לו השגות על תכנון הקרב עוד לפני שהתחיל. בתקופה זו ערק החייל אדי סלוביק מיחידתו ונשפט למוות. פסק הדין אושר על ידי קוטה שאמר לאחר מכן שאלה היו 15 הדקות הקשות בחייו אבל לא הייתה לו ברירה אלא לאשר את גזר הדין כדי שיוכל להמשיך להסתכל בעיני חייליו. סלוביק היה אז החייל האמריקאי הראשון שהוצא להורג בעוון עריקה מאז מלחמת האזרחים האמריקאית. ב-30 ביוני 1946 פרש קוטה משירות פעיל בדרגת מייג'ור גנרל. הוא מת בוויצ'יטה, קנזס ב-4 באוקטובר 1971 ונקבר בבית הקברות וסט פוינט. רוני ברבש, הגנרלים במלחמת העולם השנייה, הוצאת אוריון, 2014, עמ' 323-324. מדיה וקבצים בנושא נורמן קוטה בוויקישיתוף נורמן קוטה, באתר new england historical society נורמן קוטה, באתר ww2 gravestone נורמן קוטה, באתר "Find a Grave" (באנגלית) אנטוני ביוור, הפלישה לנורמנדי, 2009, עמ' 125