אוניות המערכה מסדרת סנט וינסנט

אוניות המערכה מסדרת סנט וינסנט היו קבוצה של שלוש אוניות מערכה דרדנוט שנבנו עבור הצי המלכותי בעשור הראשון של המאה ה-20. האוניות האחיות בילו את כל הקריירה שלהן בצי הבית והצי הגדול. מלבד השתתפותם בקרב יוטלנד במאי 1916 והפעולה הלא חד משמעית ב-19 באוגוסט מספר חודשים לאחר מכן, שירותם במהלך מלחמת העולם הראשונה כלל בדרך כלל סיורים שוטפים ואימונים בים הצפוני. ואנגארד הושמדה בשנת 1917 על ידי פיצוץ מחסן תחמושת עם אובדן כמעט מוחלט של הצוות שלה. שתי האוניות שנותרו היו מיושנות עד סוף המלחמה ב-1918, ובילו את זמנם שנותר בעתודה או כספינות אימונים לפני שנמכרו לגרוטאות בתחילת שנות ה-20. השרידים של ואנגארד נוצלו בהרחבה לפני שהוכרזה כקבר מלחמה. מאז 2002, האזור סומן כאתר מוגן על פי חוק ההגנה על שרידי צבא משנת 1986 והצלילה על שרידי האונייה אסורה בדרך כלל. טיוטת תוכנית הבנייה של האדמירליות משנת 1905 קראה לארבע אוניות ראשה בתוכנית הימית של 1907–1908, אך הממשלה הליברלית החדשה ביטלה אחת מהאוניות הללו באמצע 1906 ודחתה אחרת לתוכנית הימית של 1908–1909, עד לסיום אמנת השלום המתמשכת של האג. כישלונם של הגרמנים להסכים לכל סוג של פיקוח על נשק ימי גרם לממשלה להחזיר את האונייה השלישית. האדמירליות החליטה עד 12 ביוני 1907 שלא לבנות אחת מהן כסיירת מערכה, לטובת שייטת של ארבע אוניות מערכה הומוגניות. שלוש מהם יהיו חלק מסדרת סנט וינסנט, בעוד שאוניית המערכה היחידה שתוכננה לתוכנית הימית של 1908–1909 אושרה מאוחר יותר כאה"מ נפטון. העיצוב של סדרת סנט וינסנט נגזר מסדרת בלרופון, עם תותחים חזקים יותר וגידול קל בגודל ובשריון. האוניות היו באורך כולל של 536 רגל (163.4 מטרים), רוחב של 84 רגל 2 אינץ' (25.7 מטרים), ושוקע של 28 רגל (8.5 מטרים) בתפוסה סטנדרטית. הדחק האוניות היה 19,700 טונות ארוכות (20,000 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-22,800 טונות ארוכות (23,200 טונות) במעמס מלא. בהשוואה לסדרת בלרופון, ההדחק של סדרת סנט וינסנט גדלה ב-650 טונות ארוכות (660 טונות), האורך ב-10 רגל (3 מטרים) והרוחב ב-18 אינץ' (46 סנטימטרים); הצוותים שלהם מנו כ-755 קצינים ומלחים עם השלמתם ו-835 במהלך המלחמה. אוניות הסדרה הונעו על ידי שני סטים של טורבינות קיטור עם הנעה ישירה של פארסונס, שכל אחת מהן שוכנה בחדר מכונות נפרד. צירי המדחף החיצוניים חוברו לטורבינות בלחץ גבוה ואלה הוצאו לטורבינות בלחץ נמוך שהניעו את הצילינדרים הפנימיים. לכל צילינדר סופקו טורבינות שיוט נפרדות. הטורבינות השתמשו בקיטור משמונה עשר דוודי צינור מים בלחץ עבודה של 235 PSI ‏(1,620 קילו-פסקל, 17 קילוגרם-כוח לסמ"ר). הם דורגו ב-24,500 כוחות סוס (18,300 קילוואט) ונועדו להעניק לאוניות מהירות מרבית של 21 קשרים (39 קמ"ש). במהלך ניסויי הים שלהם, אוניות הסדרה עלו ביעילות על המהירות וכוחות הסוס שתוכננו, והגיעו ל-21.7 קשרים (40.2 קמ"ש) מ-28,128 כוחות סוס (20,975 קילוואט). הם נשאו 2,700 טונות ארוכות (2,743 טונות) של פחם ועוד 850 טונות ארוכות (864 טונות) של מזוט שרוססו על הפחם כדי להגביר את קצב השריפה שלו. זה העניק להם טווח של 6,900 מיילים ימיים (12,800 ק"מ) במהירות שיוט של 10 קשרים (19 קמ"ש). אוניות אלו היו הראשונות שנשאו את תותחי ה-12 אינץ' (305 מ"מ) Mark XI‏/ 50 קליבר, שהיה ארוך יותר ב-5 קליבר ובעל מהירות לוע של כ-75 רגל לשנייה (23 מטר לשנייה) גבוהה יותר מתותח Mark X/‏ 45 קליבר ששימש באוניות המערכה הקודמות. היה להם מוניטין של צניחת הלוע, אשר האמינו שיש לה השפעה שלילית בטווחים ארוכים, אך בדיקות בים הראו כי צניחת הלוע היא סטנדרטית והדיוק בטווח ארוך משביע רצון. מהירות הלוע המוגברת של תותח Mark XI העניקה לו טווח ארוך יותר על פני תותח Mark X, כמו גם הגדלת המרחק שבו הוא יכול לחדור 12 אינץ' של שריון מ-7,600–9,300 יארד (6,949–8,504 מטרים) באמצעות אותם פגזים. המהירות הגבוהה יותר הפחיתה את חיי השירות שלו על ידי הגדלת הבלאי בקנה. אוניות הסדרה צוידו בעשרה תותחי BL Mark XI בחמישה צריחים תאומים בעלי הנעה הידראולית, שלושה לאורך קו המרכז והשניים הנותרים כצריחי כנפיים. הצריחים בקו המרכז נקראו 'A'‏, 'X' ו-'Y' מלפנים לאחור, וצריחי הכנף הימני והשמאלי היו 'P' ו-'Q' בהתאמה. התותחים היו בעלי הגבהה מקסימלית של +20° מה שהעניק להם טווח של 21,200 יארד (19,385 מטרים). הם ירו פגזים במשקל 850 ליברות (386 קילוגרם) במהירות לוע של 2,825 רגל לשנייה (861 מטר לשנייה) בקצב של שני פגזים לדקה. האוניות נשאו בין 80 ל-100 פגזים לכל תותח. החימוש המשני של אוניות הסדרה כלל עשרים תותחי 4 אינץ' (102 מ"מ) BL Mark VII/ 50 קליבר. זוגות של תותחים אלו הותקנו בצריחים לא ממוגנים על גגות צריחי 'A', 'P', 'Q' ו-'Y', ותריסר האחרים הוצבו בצריחים בודדים בגובה סיפון התצפית במבנה העילי. התותחים היו בעלי הגבהה מקסימלי של +15° מה שהעניק להם טווח של 11,400 יארד (10,424 מטרים). הם ירו פגזים במשקל 31 ליברות (14.1 קילוגרם) במהירות לוע של 2,821 רגל לשנייה (860 מטר לשנייה). הם סופקו עם 150 פגזים לכל תותח; הקצבה בזמן מלחמה לכל תותח הייתה 200 פגזים. האוניות נשאו גם ארבעה תותחי הצדעה 3 פאונד 47 מילימטרים (1.9 אינץ'). האוניות היו מצוידות בשלוש צינורות טורפדו שקועים בקוטר 18 אינץ' (450 מ"מ), אחד בכל צד רוחב ואחר בירכתיים, עבורם סופקו תשעה טורפדות. עמדות השליטה על החימוש הראשי היו ממוקמות בצמרות הזיהוי בראש החזית והתרנים הראשיים. נתונים ממד טווח צירוף מקרים 9 רגל (2.7 מטרים) של Barr ו-Stroud הממוקם בכל עמדת שליטה, יחד עם מידע המהירות והמסלול של המטרה, הוכנס למחשב מכני Dumaresq והועבר חשמלית לשעוני טווח Vickers שנמצאים בתחנת השידור הממוקמת מתחת לכל עמדה על הסיפון הראשי. מהירות הרוח וכיוונה נקראו למטה לתחנת השידור באמצעות צינור קול או טלפון המופעל באמצעות קול. שעון הטווח שילב את כל הנתונים והמיר אותם לנתוני גובה והסטה לשימוש התותחים. נתוני המטרה גם תועדו בצורה גרפית על טבלת התווייה כדי לסייע לקצין התותחנות לחזות את תנועת המטרה. ניתן היה לחבר את הצריחים, תחנות השידור ועמדות הבקרה כמעט בכל שילוב. כגיבוי, שני צריחים בכל אונייה ('A' ו-'Y' בסנט וינסנט) יכולים היו להשתלט במידת הצורך. בשנים 1910–1911, תותחי הארבעה אינץ' על גג הצריח הקדמי של ואנגארד הוחלפו במד טווח 9 או 12 (2.7 או 3.7 מטר). הוא הוסר כשנה לאחר מכן, בערך באותו זמן כאשר תותחי הגג הוסרו מהצריחים הקדמיים של שתי האוניות האחרות. בסוף 1914, התותחים הנותרים על הגג הוחלפו בשלוש האוניות האחיות במדדי טווח של 9 רגל המוגנים על ידי חיפויים משוריינים. טכנולוגיית בקרת האש התקדמה במהירות במהלך השנים שבין כניסת האוניות לשירות לתחילת מלחמת העולם הראשונה והפיתוח החשוב ביותר היה מערכת הירי של מנהל בקרת האש, אשר היה מוצב בחלק העליון של האונייה, וסיפק נתונים חשמליים לצריחים באמצעות מצביע על חוגה, שאנשי צוות הצריח היו צריכים לעקוב אחריהם. בקרת המנהל תזמנה את ירי התותחים בו זמנית, מה שסייע באיתור נתזי הפגזים ומזער את השפעות הסבסוב על פיזור הפגזים. בעוד שתאריכי ההתקנה המדויקים אינם ידועים, סנט וינסנט צוידה במנהל בקרת אש עד דצמבר 1915 והאחרים עד מאי 1916. באוניות הותקנו טבלאות בקרת אש של Mark I Dreyer בתחנות השידור עד תחילת 1916, ששילבו את הפונקציות של הדומארסק ושעון הטווח. לאוניות הסדרה הייתה חגורת שריון בקו המים של שריון מוצק של קרופ בעובי 10 אינץ' (254 מילימטרים) בין הברבטות הקדמיות והאחוריות שהצטמצם ל-2 אינץ' (51 מילימטרים) לפני שהגיע לקצה האוניות. הוא כיסה את צד הגוף מהסיפון האמצעי ועד 4 רגל 11 אינץ' (1.5 מטרים) מתחת לקו המים שבו הוא הצטמצם ל-8 אינץ' (203 מילימטרים) באמצע האונייה. מעל זה הייתה רצועה של שריון בעובי 8 אינץ'. מחיצות רוחביות בעובי 5–8 אינץ' (127–203 מילימטרים) חיברו את החלקים העבים ביותר של קו המים וחגורות השריון העליונות אל החלקים החיצוניים של הברבטות הקיצוניות ביותר. שלושת הברבטות בקו המרכז היו מוגנות על ידי שריון בעובי 9 אינץ' (229 מילימטרים) מעל הסיפון הראשי שהצטמצם ל-5 אינץ' (127 מילימטרים) מתחתיו. ברבטות הכנפיים היו דומות פרט לכך שהיה להן מגני חזית בעובי 10 אינץ'. לצריחי התותחים היו מגני חזית ודפנות 11 אינץ' (279 מילימטרים) עם גגות בעובי 3 אינץ'. עובי שלושת הסיפונים המשוריינים נע בין 0.75–3 אינץ' (19–76 מילימטרים) עם העובי הגדול ביותר מחוץ למצודת השריון המרכזית. החזית והצדדים של מגדל הניווט הקדמי היו מוגנים על ידי לוחות בעובי 11 אינץ', אם כי הדופן האחורית והגג היו בעובי 8 אינץ' ו-3 אינץ' בהתאמה. למגדל הניווט האחורי היו דפנות בעובי 8 אינץ' וגג בעובי 3 אינץ'. לאוניות הסדרה היו שני מחיצות נגד-טורפדו בעובי 1–3 אינץ' (25–76 מילימטרים) שנמשכו מהקצה הקדמי של ברבטה 'A' עד לקצה של מחסן התחמושת של צריח 'Y'. בסביבת חדרי הדוודים שימשו התאים שביניהם כמחסני פחם. התותחים על גג הצריח הקדמי הוחלפו בשנים 1910–1911 על ידי מד טווח על ואנגארד, ועל אחיותיה בשנים 1911–1912. כשנתיים לאחר מכן הותקנו מגני תותחים לרוב התותחים במבנה העילי ומבנה הגשר הוגדל סביב בסיס תורן החצובה הקדמי. במהלך השנה הראשונה של המלחמה, נבנה מחדש בסיס המבנה הקדמי כדי להכיל שמונה תותחי 4 אינץ' והוסרו תותחי הצריח, מה שהפחית את החימוש המשני שלהם לארבעה עשר תותחים בסך הכל; כמו כן, נוספו זוג תותחי נ"מ 3 אינץ' (76 מ"מ)). בערך 50 טונות ארוכות (51 טונות) של שריון סיפון נוסף נוספו לאחר קרב יוטלנד במאי 1916. עד אפריל 1917, האחיות הרכיבו 13 תותחי סירות 4 אינץ' נגד טורפדו וכן תותחי נ"מ בודדים בקוטר 4 אינץ' ו-3 אינץ'. צינור הטורפדו בירכתיים הוסר בשנים 1917–1918 וסנט וינסנט צוידה להפעיל בלונים פורחים. בשנת 1918, מד טווח זווית גבוהה הותקן בחלק העליון של האוניות ששרדו, וסיפוני טיסה הותקנו על גגות הצריחים הקדמיים והאחוריים של קולינגווד. עם כניסתן לשירות, כל שלוש האוניות הוקצו לפלגה הראשונה של צי הבית וסנט וינסנט הפכה לספינת הדגל של סגן מפקד הפלגה. ביולי הם נכחו כאשר המלך ג'ורג' החמישי ביקר את הצי בטורביי והשתתף בסקירת צי ההכתרה שלו בספיטהד ב-24 ביוני 1911. פחות משנה לאחר מכן, שונה שם הפלגה הראשונה לשייטת אוניות המערכה הראשונה (BS) ב-1 במאי 1912. קולינגווד הפכה לספינת הדגל של השייטת ב-22 ביוני וחזרה לספינה פרטית שוב כעבור שנתיים. כל אחת מהאחיות עברה שיפוץ ממושך לפני תחילת מלחמת העולם הראשונה באמצע 1914. בין 17 ל-20 ביולי 1914, האחיות לקחו חלק בניסוי גיוס ובדיקת צי כחלק מהתגובה הבריטית למשבר יולי. לאחר מכן, הם נצטוו להמשיך עם שאר צי הבית לסקפה פלו כדי להגן על הצי מפני התקפת פתע אפשרית של הצי הקיסרי הגרמני. לאחר הכרזת המלחמה הבריטית על גרמניה ב-4 באוגוסט, צי הבית אורגן מחדש כצי הגדול, והוצב בפיקודו של אדמירל ג'ון ג'ליקו. על פי הדוקטרינה שלפני המלחמה, תפקידו של הצי הגדול היה להילחם בקרב מכריע נגד צי הים הפתוח הגרמני. אולם הקרב הגדול הזה לא התרחש בגלל חוסר הרצון של הגרמנים לשלוח את אוניות המערכה שלהם נגד הכוח הבריטי העדיף. כתוצאה מכך, הצי הגדול בילה את זמנו באימונים בים הצפוני, עם משימה מדי פעם ליירט פשיטה גרמנית או גיחת צי גדולה. באפריל 1916, ואנגארד הועברה לשייטת אוניות המערכה הרביעית בעוד אחיותיה נשארו בשייטת אוניות המערכה הראשונה. בניסיון לפתות ולהשמיד חלק מהצי הגדול, צי הים הפתוח הגרמני, המורכב מ-16 דרדנוטים, שש פרה-דרדנוטים, שש סיירות קלות ו-31 סירות טורפדו, עזב את בסיס הצי מוקדם בבוקר 31 במאי. הצי הפליג בשיתוף פעולה עם חמשת סיירות המערכה והסיירות התומכות וסירות הטורפדו של קונטר-אדמירל פרנץ פון היפר. חדר 40 של הצי המלכותי יירט ופענח את תעבורת הרדיו הגרמנית שהכילה תוכניות של המבצע. האדמירליות הורתה על הצי הגדול, הכולל כ-28 אניות דרדנוט ו-9 סיירות מערכה, להתייצב בלילה הקודם כדי לנתק ולהשמיד את צי הים הפתוח. לאחר שאוניותיו של ג'ליקו נפגשו עם שייטת אוניות המערכה השנייה, שהגיעו מקרומארטי, סקוטלנד, בבוקר 31 במאי, הוא ארגן את הגוף הראשי של הצי הגדול בטורים מקבילים של פלגות של ארבע דרדנוטים כל אחת. שתי הפלגות של שייטת אוניות המערכה השנייה היו משמאלו (מזרח), שייטת אוניות המערכה הרביעית הייתה במרכז ושייטת אוניות המערכה הראשונה מימין. כאשר ג'ליקו הורה לצי הגדול להתפרס שמאלה וליצור מערך אחורי בציפייה להיתקל בצי הים הפתוח, זה מיקם באופן טבעי את שייטות אוניות המערכה הרביעית והראשונה במרכז ובחלקו האחורי של מערך הקרב, בהתאמה, מה שאומר שהאחיות היו בחלק האחורי הצי הגדול לאחר שסיים את פריסתו. זה הגביל את יכולתם להעסיק את הספינות הגרמניות בנראות הרעה. כל שלוש האוניות ירו לעבר הסיירת הקלה הנכה SMS ויסבאדן, אולי פגעו בה כמה פגזים, אבל רק סנט וינסנט וקולינגווד הצליחו להילחם באחת מאוניות הראשה הגרמניות. הראשונה פגע בסיירת המערכה SMS מולטקה פעמיים, תוך גרימת נזק קל בלבד, בעוד קולינגווד פגעה בסיירת המערכה SMS דרפלינגר פעם אחת, גם עם מעט השפעה. ואנגארד וקולינגווד גם ירו לעבר משחתות גרמניות, אך לא הצליחו להשיג פגיעה כלשהי. אף אחת מהאחיות לא ירתה יותר מ-98 פגזים מהתותחים העיקריים שלהן במהלך הקרב. לאחר הקרב, סנט וינסנט וקולינגווד הצטרפו לוואנגארד בשייטת הרביעית. הצי הגדול התייצב ב-18 באוגוסט 1916 כדי לארוב לצי הים הפתוח בזמן שהתקדם לדרום הים הצפוני, אך שורה של תקלות וטעויות מנעו מג'ליקו ליירט את הצי הגרמני לפני שחזר לנמל. שתי סיירות קלות הוטבעו על ידי צוללות גרמניות במהלך המבצע, מה שגרם לג'ליקו להחליט שלא לסכן את היחידות העיקריות של הצי דרומית ל-55° 30' צפון עקב שכיחות הצוללות והמוקשים הגרמניים. האדמירליות הסכימה וקבעה שהצי הגדול לא יצא לפעולה אלא אם הצי הגרמני ינסה פלישה לבריטניה או שתהיה אפשרות חזקה שניתן יהיה לכפות עליו קרב בתנאים מתאימים. הוראת האדמירליות הביאה לכך שהצי הגדול בילה הרבה פחות זמן בים. בסוף פברואר 1917 ערכה השייטת הרביעית תרגילים טקטיים במשך כמה ימים. בינואר 1918, קולינגווד וכמה מהדרדנוטים הוותיקות שייטו מול חופי נורווגיה במשך מספר ימים, אולי כדי לספק חיפוי מרוחק לשיירה לנורווגיה. יחד עם שאר הצי הגדול, היא יצאה לפעולה אחר הצהריים של 23 באפריל, כאשר שידורי רדיו חשפו כי צי הים הפתוח נמצא בים, לאחר ניסיון כושל ליירט את השיירה הבריטית הסדירה לנורווגיה. הגרמנים הקדימו את הבריטים רחוק מדי מכדי להיתפס ולא נורו יריות. סנט וינסנט הייתה בתיקון באינברגורדון, סקוטלנד, ולא יכלה לצאת לפעולה, אך נכחה ברוזית' כאשר הצי הגרמני נכנע ב-21 בנובמבר; קולינגווד עברה שיפוץ באינברגורדון. בערב 9 ביולי 1917, מחסני התחמושת של ואנגארד התפוצצו בזמן שהיא עגנה בחלק הצפוני של סקפה פלו; היא טבעה כמעט מיד, עם שלושה ניצולים בלבד, אחד מהם מת זמן קצר לאחר מכן; 842 אנשים על הסיפון אבדו. הצוות של קולינגווד מצא את גופותיהם של שלושה אנשי צוות שנהרגו בפיצוץ. ועדת החקירה הגיעה למסקנה כי שריפה שמקורה לא ידוע החלה במחסן התחמושת של פגזי 4 אינץ' והתפשטה לאחד או לשנים ממחסני פגזי ה-12 אינץ' הסמוכים, שפוצצו והטביעו את האונייה. במרץ 1919, סנט וינסנט הועברה לעתודה והפכה לספינת אימוני ירי בפורטסמות'. לאחר מכן היא הפכה לספינת הדגל של צי המילואים ביוני וקהוחלפה כספינת אימון תותחנים בדצמבר, כשהועברה לרוזית'. שם נשארה עד שהוצאה משירות הצי במרץ 1921; היא נמכרה לגרוטאות ב-1 בדצמבר 1921 ונגרטה. בינואר 1919 הועברה קולינגווד לדבונפורט והוצבה בצי המילואים. עם פירוק הצי הגדול ב-18 במרץ, שמו של צי המילואים שונה לצי השלישי וקולינגווד הפכה לספינת הדגל שלו. היא הפכה לאוניית כאה"מ ויויד ב-1 באוקטובר ושימשה כספינת אימוני ירי וטלגרפיה אלחוטית עד תחילת אוגוסט 1920, אז חזרה הספינה לעתודה. קולינגווד שימשה כספינת אימונים למלחים ב-22 בספטמבר 1921 עד שהוצאה משירות ב-31 במרץ 1922. קולינגווד נמכרה לגרוטאות ב-12 בדצמבר ונגרטה. חלק גדול משרידיה של ואנגארד נוצלו לפני שהוכרזה כקבר מלחמה ב-1984. החלק באמצע האונייה נעלם כמעט לחלוטין וצריחי 'P' ו-'Q' הם כ-40 מטרים (130 רגל) משם, וככל הנראה עפו לשם מפיצוצי מחסן התחמושת. אזורי החרטום והירכתיים כמעט שלמים כפי שהתגלה מסקר שאושר על ידי משרד ההגנה בשנת 2016 לקראת ציון המאה המתוכנן לשנת 2017. השרידים הוגדרו אתר מבוקר בשנת 2002 ולא ניתן לצלול עליה, אלא באישור המשרד. מדיה וקבצים בנושא אוניות המערכה מסדרת סנט וינסנט בוויקישיתוף