laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
תיאטרון זירה

תיאטרון זירה היה תיאטרון שוליים שנוסד על ידי מיכאל (מיקו) אלמז ופעל בתל אביב בשנים 1949–1959. לאחר שחזר מלימודי תיאטרון בניו יורק והושפע מתיאטראות שולים, הקים אלמז בשנת 1949 תיאטרון קטן עם מספר שחקנים מצומצם, שהעלה הצגות מקוריות, נסיוניות ואוונגרדיות. ההצגות הראשונות פעלו כאשר הצופים ישבו סביב הבמה כבזירה ומכאן היה שם התיאטרון. רק לאחר זמן מה עברו להצגות חזיתיות. התיאטרון פעל באולם קטן ברחוב ריינס 6. אלמז תרגם וביים את רוב המחזות, בהם: מחכים לגודו של סמואל בקט שאלמז תרגם לעברית בשם - "אנו מחכים למַראֵל". הוא ביקש בכך לרמוז שגודו הוא למעשה אלוהים שאנשים מחכים לשווא לבואו. אלמז רכש את הזכויות מיד לאחר שהמחזה הועלה בפריז והעלה אותו בישראל לפני הצגות הבכורה בלונדון ובניו יורק. הזמרת בעלת הקרחת של אז'ן יונסקו. בדלתיים סגורות של ז'אן-פול סארטר "מעבר לגבול" מאת מיכאל אלמז, מחזה שהעלה לראשונה את בעיית הפליטים הפלסטינים. בין שחקני התיאטרון היו יהודה פוקס, טלילה בן זכאי, מיה זיו, עדנה שביט, אליהו לוי, אליעזר יונג, עמוס אריכא, אלישבע מיכאלי, שלומית קפלנסקי, רות גלר ועוד. הקהל הישראלי לא היה בשל למחזות אלה, והתיאטרון נקלע לקשיים כלכליים. אלמז ביקש מאברהם דשא (פשנל), שהיה עד אז נהג מונית שהסיע שחקנים להצגות, לעזור לו בניהול התיאטרון. זה היה ניסיונו הראשון של פשנל בעולם הבידור. פשנל החליט שכדי לשפר את מצבו של התיאטרון יש להעלות הצגות "קלילות" יותר. בין הצגות אלה יש לציין: "פרנסואה ראש גזר" מאת ז'ול רנאר בבימויו של גבריאל דגן. זו הייתה הצלחתו הגדולה ביותר של תיאטרון זירה בעיקר בגלל משחקה של שחקנית צעירה בשם שולמית פילין שגילמה את דמותו של הילד הג'ינג'י הנדחה על ידי אימו. את תפקיד האב גילם יהודה פוקס. ההצגה הועלתה במשך כשנה בכל רחבי הארץ. "הפינג'אן" - מחזמר המבוסס על ילקוט הכזבים של חיים חפר ודן בן אמוץ מאת אורי סלע ואלכס מסיס עם פזמונים מאת דידי מנוסי, אוריאל אופק ויוחנן זראי. בהצגה השתתפו ריקה זראי, דודיק סמדר, יעקב בודו, שי דנון ועוד. חלק מהפזמונים התפרסמו מאוד כמו: "רוחמה" (...כשהייתה רוחמה בת עשרים הפלמ"ח כולו לחש רוחמה, ובטרם לה מלאו שלושים הפלמ"ח פורק, בעצם למה?...), "צביקה א ב ג" (צביקה ג' צביקה א' צביקה ב'...), "אביגדור מלך החיות" ועוד. "מוישה ונטילטור" בכיכובו של יעקב בודו. בודו המשיך בתפקיד זה ב"תיאטרון העממי" של פשנל לאחר סגירת תיאטרון זירה. בשנת 1958 התמנה ג'ורג' ואל כמנהל האדמיניסטרטיבי של התיאטרון ושימש בתפקיד עד סגירתו. למרות כל זאת נאלץ התיאטרון לסגור את שעריו ב-1959. לתיאטרון זירה מקום חשוב בתולדות התיאטרון בישראל. הוא היה הראשון שהעלה מחזות אוונגרדיים וניסיוניים שהתיאטראות הממוסדים סירבו להעלותם. מדיה וקבצים בנושא תיאטרון זירה בוויקישיתוף "אנו מחכים למראל" בתיאטרון זירה, דבר, 9 בדצמבר 1955 יהודה פוקס ושולמית פילין (תמונה), מעריב, 27 בינואר 1957 זאב-בן שלמה, תיאטרון"זירה", "שח-מט" לצפניה עשהאל, הד-המזרח, 9 בדצמבר 1949 "הזמרת בעלת הקרחת" בתיאטרון זירה, דבר, 21 ביוני 1957 "כוכב נולד", מעריב, 13 בינואר 1957 - שולמית פילין בפרנסוא ראש גזר בתיאטרון זירה ד. חוה, "הפינג'אן" הצגת העשור בתיאטרון זירה, דבר, 16 במאי 1958 הוצא צו פירוק נגד תיאטרון זירה, דבר, 26 ביוני 1959
פארמה

פַּארְמָה (באיטלקית: Parma) היא עיר במחוז אמיליה-רומאניה שבצפון איטליה, בין הערים מילאנו ובולוניה. עם אוכלוסייה של 196,764 תושבים נכון לינואר 2023, פארמה היא העיר השנייה בגודלה במחוז אמיליה-רומאנה אחרי בולוניה. על אף גודלה הקטן יחסית, העיר נחשבת כמרכז אומנויות משמעותי. בין 1545 לאיחוד איטליה (1859) העיר הייתה מרכזה של דוכסות פארמה. בפארמה נולד ארטורו טוסקניני, מגדולי המנצחים במאה ה-20, וקבור בה המלחין ניקולו פאגאניני. במאה ה-19 חי בעיר המלחין וגדול מחברי האופרות ג'וזפה ורדי. בזכותם נחשבת העיר כמרכז מוזיקלי, ובית האופרה "תיאטרו רג'ו" הוא מקום ידוע לחובבי האופרה. גם מבחינה קולינארית יש לפארמה תרומה נכבדה: מפארמה הגיעה גבינת הפרמזן, ששמה נגזר משם העיר. זוהי גבינה קשה העוברת תהליך התיישנות עד לקבלת מרקם מוצק, וידועה בריחה ובטעמה החזקים. הפרושוטו מאזור פארמה נחשב למשובח באיטליה. בעיר נמצאת קתדרלה עתיקה, שנבנתה במאה ה-11, ובתוכה ציורי קיר פרי מכחולו של קורג'ו (1494-1534), מגדולי ציירי הרנסאנס בתקופה המוקדמת. בעיר שוכנת אוניברסיטת פארמה, אשר נוסדה עוד במאה ה-11 והיא אחת האוניברסיטאות העתיקות בעולם. בעיר גם ממוקמת ספריית פאלאטינה. אזור פארמה כבר יושב בתקופת הברונזה, בין יתר אתרי טרמרה העתיקים שיושבו באזור. ככל הנראה העיר נוסדה ונקראה בשמה על ידי האטרוסקים. המושבה הרומית נוסדה בשנת 183 לפני הספירה, יחד עם מודנה, והתיישבו בה כ-2,000 משפחות. באפריל 43 לפנה"ס העיר חרבה, ולאחר מספר שנים הקיסר אוגוסטוס בנה אותה מחדש. בתקופת האימפריה הרומית העיר זכתה בתואר הכבוד "יוליה", על נאמנותה לבית הקיסרות. אטילה שליט ההונים ביטל את תואר העיר מפארמה בשנת 452, אך מספר שנים לאחר מכן החזיר המלך אודואצ'ר הגרמני את תואר זה לפארמה. במאה ה-6, במהלך המלחמה הגותית שנערכה בין האימפריה הביזנטית לממלכה האוסטרו-גותית, ביטל טוטילה מלך הגותים שוב את תוארה, אך זה הושב לה לאחר הבסת הגותים. עד תקופה זו פארמה נכללה במחוז רוונה של האימפריה הביזנטית, ומשנת 569 השתייכה לממלכת איטליה הלומברדית. במהלך ימי הביניים התפתחה קהילה יהודית בעיר. בספריית פאלאטינה שבעיר נמצא האוסף הגדול ביותר של כתבי יד עבריים מאיטליה, והשני בגודלו בעולם אחרי הספרייה הבודליינית באוקספורד שבבריטניה. בשנת 774, תחת שלטון הפרנקים הפכה פארמה לבירת מחוז. כמו רוב ערי צפון איטליה, היא הייתה חלק מהאימפריה הרומית הקדושה שייסד קרל הגדול, אך נשלטה בפועל על ידי הבישופים המקומיים. העיר היא ביתו של מועדון הכדורגל פארמה קאלצ'יו 1913 המשחק כיום בסרייה ב'. סלובקיה ברטיסלאבה, סלובקיה קנדה מונקטון, ניו ברנזוויק, קנדה אתר האינטרנט הרשמי של פארמה פארמה, ברשת החברתית אינסטגרם משה גלעד, פארמה - האמצע של איטליה, באתר ynet, 11 בפברואר 2002 פארמה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) פארמה (איטליה), דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים באיטליה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שי טלמון

שי טלמון (נולד ב-10 באפריל 1958) הוא כלכלן, בנקאי ומנהל ישראלי, כיהן בעבר בתפקיד החשב הכללי במשרד האוצר, כממלא-מקום מנכ"ל בנק הפועלים וכמנכ"ל כלל ביטוח. כיום משמש כיו"ר חברת דרך ארץ וכיו"ר התאגיד הכלכלי של המושב השיתופי משואות יצחק. טלמון נולד וגדל בבאר שבע הצעיר מבין שלושה אחים. אביו מיכה טלמון כיהן כראש מינהל מקרקעי ישראל (1977-1976) ואימו רחל עבדה בתור גננת. הוא בוגר החוג לכלכלה ומוסמך למנהל עסקים מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים. טלמון הוא סגן-אלוף במילואים ושירת כמג"ד בחטיבה 408. טלמון כיהן בתפקיד החשב הכללי במשרד האוצר בין השנים 1995 ל-1999, ולאחר מכן התמנה לממלא-מקום מנכ"ל בנק הפועלים וממונה על החטיבה העסקית בבנק. בשנת 2008 התמנה לתפקיד מנכ"ל חברת כלל ביטוח, לאחר שלא הובטח לו להתמנות למנכ"ל בנק הפועלים. טלמון סיים את תפקידו כמנכ"ל חברת כלל ביטוח בפברואר 2013. טלמון נשוי ליסמין ואב לשלושה. מתגורר במבשרת ציון. רחלי בינדמן, לא סחבק בכלל, באתר כלכליסט, 29 בדצמבר 2010 שי טלמון - המשנה למנכ"ל בנק הפועלים, באתר ynet, 3 באוקטובר 2000 רם דגן, שי טלמון לא מוכן להמתין לתפקיד המנכ"ל: פורש מבנק הפועלים; יתמנה למנכ"ל כלל ביטוח, באתר TheMarker‏, 16 באוקטובר 2007 גולן חזני, בלעדי ל"כלכליסט": שי טלמון פורש מכלל ביטוח, איזי כהן מועמד להחליפו, באתר כלכליסט, 19 בספטמבר 2012 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ספלאש

ספלאש (באנגלית: Splash) הוא סרט פנטזיה-קומדיה רומנטית אמריקאית משנת 1984 בבימויו של רון הווארד ובכיכובם של טום הנקס, דריל האנה, ג'ון קנדי, יוג'ין לוי ודודי גודמן. הסרט היה מועמד לפרס אוסקר עבור התסריט המקורי הטוב ביותר. זהו הסרט הראשון שהופץ על ידי חברת Touchstone Pictures (שנקראה אז Touchstone Films). כילד בן 8 אלן באואר (דויד קרפס) נמצא בחופשה עם משפחתו ליד קייפ קוד. במהלך שיט הוא מבחין במשהו בתוך הים שמרתק אותו וקופץ אל המים למרות שאינו יודע לשחות. הוא מזהה כי מדובר בדמות בתולת ים, מחזיק את ידיה ומרגיש חיבור מיידי. שני אנשים מושים את אלן מן המים, אולם הם לא רואים את הילדה שצוללת חזרה למים, שולפת את הסנפיר האחורי החוצה ונעלמת. שנים לאחר מכן, חוזר אלן הבוגר (הפעם בגילומו של טום הנקס) אל קייפ קוד ובמהלך שיט נופל למים. הוא עדיין לא יודע לשחות. כשהוא מתעורר על החוף, הוא פוגש אישה עירומה (דריל האנה) אך עדיין לא יודע כי מדובר באותה בתולת ים שהצילה אותו כשהיה ילד. היא מנשקת אותו ונעלמת במים, ואלן חוזר הביתה מאוכזב ושבור לב. בת הים מוצאת את ארנקו של אלן על החוף ויוצאת לחפש אותו בניו יורק. הואיל והיא עירומה, עוצרת אותה המשטרה ומזמנת את אלן שיאסוף אותה. אלן לוקח אותה לביתו. מתוך צפייה בטלוויזיה היא לומדת אנגלית. עד מהרה היא בוחרת לעצמה את השם "מדיסון". מדיסון מודיעה לאלן כי היא תשהה במקום שישה ימים בלבד כי אחרת לא תוכל לחזור לביתה. בשלב הזה אלן עדיין לא יודע שרגליה של מדיסון הופכות לסנפיר כאשר מרטיבים אותן. ד"ר ולטר קורנבלות' (יוג'ין לוי) שהקדיש את חייו לחיפושים אחרי בתולת ים, מאתר את מדיסון ומגלה את סודה. מדיסון נלקחת על ידי מדענים ממשלתיים לבדיקות. אלן ואחיו פרדי (ג'ון קנדי) מתחזים לחוקרים שוודים ומצליחים לחדור למעבדה שמחזיקה את מדיסון. השניים מבריחים משם את מדיסון ומתנהל מרדף ברחובות ניו יורק. כשהם מגיעים לנמל, אלן משכנע את מדיסון לקפוץ למים, אך קשה לו לעכל את הפרידה הצפויה. הוא אומר למדיסון כי הוא רוצה לחיות איתה והיא מצידה מודיעה לו שאם יחליט כך, לא יוכל לחזור להיות אדם רגיל. רגע לפני שהוא נתפס על ידי השלטונות, מזנק אלן למים, ויחד הם שוחים אל קרקעית האוקיינוס לכיוון מה שנראה כממלכה תת-ימית. הסרט זכה לביקורות חיוביות באופן כללי ולציון 92% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 36 ביקורות. "ספלאש", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "ספלאש", באתר נטפליקס "ספלאש", באתר AllMovie (באנגלית) "ספלאש", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "ספלאש", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "ספלאש", באתר Metacritic (באנגלית) "ספלאש", באתר אידיבי "ספלאש", באתר דיסני+ סרטים (באנגלית) "ספלאש", באתר Hulu סרטים (באנגלית) "ספלאש", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) Splash, קדימון הסרט באתר יוטיוב "Splash‎", באתר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes (באנגלית)
השריר כופף הזרת הקצר

האם התכוונתם ל... Musculus flexor digiti minimi brevis השריר כופף הזרת הקצר (כף יד) – שריר בכף היד (Musculus flexor digiti minimi brevis manus) השריר כופף הזרת הקצר (כף רגל) – שריר בכף הרגל (Musculus flexor digiti minimi brevis pedis)
בליטת תת-כף היד

בליטת תת-כף היד (TA:‏ Hypothenar;‏ Eminentia hypothenaris) היא בליטה שרירית בצד הגומדי (של עצם הגומד) או בצד התיכון של כף היד. שלושת שרירי בליטת תת-כף היד הנמצאים מעל לעצם המסרק החמישית בבסיס הזרת, מניעים את הזרת ואת עצם המסרק החמישית. שרירי בליטת תת-כף היד מסודרים מהשטחי ביותר לעמוק ביותר הם: השריר מצדיד הזרת - מרחיק (מצדיד) את הזרת מיתר האצבעות. השריר כופף הזרת הקצר - מכופף את הזרת במפרקה עם עצם המסרק החמישית. השריר מנגד הזרת - מכופף את עצם המסרק החמישית ומסובב אותה כלפי מרכז כף היד. סך פעולתו מקרבת את הזרת אל מול האגודל. שרירי בליטת תת-כף היד מעוצבבים כולם על ידי הענף העמוק של עצב הגומד, המוביל אליהם סיבי עצב משורש העצב הצווארי השמיני ומשורש העצב החזי הראשון (C8, T1). בליטת כף היד
אהרן שוויכה

הרב אהרון שוויכה (תק"צ, 1830 - ט"ו בתמוז תרמ"א, 1881) היה רבה הראשי וחכם באשי של חלב שבסוריה. נולד בארם צובא לרב אברהם שוויכה. בי"ד בניסן תר"ט נישא לצלחה, בת הרב יעקב סתהון. נמנה עם רבניה הגדולים של חלב ונתמנה לרבה הראשי. העמיד תלמידים רבים, חיבר ספר שאלות ותשובות בשם שו"ת הלכה למעשה (כת"י), וכמה מפסקיו הוזכרו אצל מחברים אחרים. מלבד גדלותו בתורה היה משורר גדול וחיבר מספר פיוטים. בתקופת כהונתו (שנת 1869) הגיעה לחלב רשת אליאנס של חברת כי"ח. הרב שוויכה הביע תמיכה גלויה ברשת ובפעלותיה לצד חבריו החכמים הרב שלמה צפדיה, הרב עזרא טוויל, הרב משה כהן וחכמים נוספים מקרב השכבה הרבנית. הרב שוויכה שכנע את הציבור כי לימודי החול אינם מנוגדים לדת היהודית ואף העביר בהפגנתיות את בנו מתלמוד התורה לבית הספר של כי"ח. נפטר בשנת תרמ"א. לאחר פטירתו פורסמו חלק מחידושיו בקובץ "המאסף" גיליון מ"ה שיצא לאור בירושלים שנת תרנ"ז. בניו היו הרב יעקב, הרב אליהו (חתנו של רבי עזרא בנו של הרב הראשי רבי משה סוויד וחתנו של רבי חיים מרדכי לבטון רבה הראשי הקודם של ארם צובא) והרב מנחם שוויכה, שהיה מרבני ארם צובא ומרבני קהיר שבמצרים. בנו של הרב מנחם הוא הרב אהרן שויקה מרבני קהיר ותל אביב ואביהם של פרופסור יעקב שויקה ופרופסור יצחק שווה. נינו של הרב אליהו הוא הרב יעקב שוויכה חבר בית דין רבני חב"ד, מרבני קריית מלאכי ומראשי ישיבת תומכי תמימים המרכזית בכפר חב"ד. ניניו של רבי מנחם הם הרב חיים סבתו, הרב שבתי סבתו והזמרים יעקב שוואקי ויוסף חיים שוואקי. לקדושים אשר באר"ץ - תולדותיהם של רבני ארם צובא ב"ספינות של אש" אל המערב - תמורות ביהדות סוריה בתקופת הרפורמות העות'מאניות, ירון הראל לערך
חואן גריס

חוזה ויקטוריאנו (קרמלו קארלוס) גונזאלס פרז (José Victoriano (Carmelo Carlos) González-Pérez; ‏23 במרץ 1887 – 11 במאי 1927) הוא שמו האמיתי של חואן גריס (Juan Gris), צייר ופסל ספרדי שחי ופעל בעיקר בפריז. עבודותיו נקשרות עם הופעת הקוביזם ומהוות דוגמה בולטת של זרם זה. גריס נולד במדריד, למד ציור מכני בבית הספר לאמנויות ואומנויות (Escuela de Artes y Manufacturas) במדריד בשנים 1902-1904, במהלכן תרם מציוריו לכתבי עת מקומיים. בשנים 1904-1905 למד אצל הצייר חוזה מריה קרבונרו (José Maria Carbonero). וככל הנראה בשנת 1905 אימץ לעצמו את השם הבדוי חואן גריס. בשנת 1906 עבר לגור בפריז והתיידד עם אנרי מאטיס, ז'ורז' בראק ופרננד לז'ה. ובשנת 1915 הוא צויר על ידי ידידו אמדאו מודיליאני. בפריז הלך גריס בדרכו של חבר אחר בן ארצו פבלו פיקאסו. על אף שהתפרנס כצייר איורים הומוריסטיים וקודרים למספר כתבי עת, החל לצייר באופן רציני רק בשנת 1910 ועד לשנת 1912 פיתח סגנון קוביסטי אישי. בשנת 1912 צייר את הדיוקן "הוקרה לפיקאסו" שנחשב לציור קוביסטי משמעותי שנעשה בתקופה מוקדמת של הקוביזם על ידי אמן מלבד פיקאסו או בראק. הדיוקן, צבע שמן על קנבס, הצביע על סגנון אנליטי של קוביזם. בקיץ 1913 עסק ביצירה, יחד עם פיקאסו, בעיירה סרה ( Céret) והחל לעבור לקוביזם סינתטי, עם שימוש נרחב בקולאז', בניגוד למונוכרומטיות של חבריו, הוא הרבה להשתמש בצבעים הרמוניים בהירים ובשילובים נועזים, בדומה לחברו מאטיס. בשנת 1924 החל בעיצוב במה ותלבושות עבור הבלט רוס של סרגיי דיאגילב. באותה השנה הרצה בסורבון והציג בתערוכות גדולות בגלריה סימון בפריז ובגלריה פלכטהיים (Flechtheim) בברלין ודיסלדורף. החל מאוקטובר 1925, חלה גריס לעיתים קרובות, ולבסוף נפטר מאי-ספיקת כליות בגיל 40, והותיר אחריו אישה ובן. The Sunblind, 1914קולאז' של גואש ופחם על קנבס, גלריית טייט Guitar and Pipe, 1913 Violin and Checkerboard, 1913 Glass of Beer and Playing Cards, 1913 Fantômas, 1915, Still Life with Checked Tablecloth, 1915 Newspaper and Fruit Dish, 1916 The Guitar, 1918 Still Life with Fruit Dish and Mandolin, 1919, Harlequin with Guitar, 1919, Le Canigou, 1921 מדיה וקבצים בנושא חואן גריס בוויקישיתוף יצירותיו של חואן גריס (באנגלית) ביוגרפיה של חואן גריס (באנגלית) חואן גריס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) חואן גריס, באתר "Find a Grave" (באנגלית) חואן גריס, באתר MusicBrainz (באנגלית) חואן גריס, באתר Discogs (באנגלית)
אחימעץ בן צדוק

אֲחִימַעַץ בֶּן צָדוֹק היה דמות מקראית, כהן גדול במקדש שלמה, בן צדוק הכהן מזרע אלעזר בן אהרן הכהן. אחימעץ מוזכר במקרא בספר שמואל ב', פרק ט"ו, פסוק י"ז כאשר שימש כמרגל עבור דוד המלך בתקופה בה מרד בו בנו אבשלום, יחד עם יונתן בן אביתר. שם התחבאו בתוך באר מפני עבדי אבשלום. בפרק י"ח פסוק כ"ז מכנהו דוד "איש טוב". לדברי חז"ל בסדר עולם זוטא ויוסף בן מתתיהו שימש אחימעץ כהן גדול אחר אביו צדוק בימי רחבעם מלך יהודה. וכן שמשו צאצאיו בכהונה גדולה בזה אחר זה כמפורט בספר דברי הימים א', פרק ה'. לדעת חז"ל מחבר הספר הוא שמואל. לשיטתו של משה צבי סגל היה זה יהושפט בן אחילוד. אוגוסט קלוסטרמן טוען כי היה זה אחימעץ בן צדוק שכתב את ספר שמואל. כל הדעות מסתמכות על העובדה כי המחבר היה מעורה בנעשה בממלכה. לדעת יהודה אליצור, הכותב אינו יכול היה להיות יהושפט בן אחילוד כי דוד היה מפטרו בשל כך מיד. לדברי חז"ל במדרש שמואל הייתה זאת אשתו של שמעי בן גרא שהחביאתם בבאר. משה צבי סגל, בקורת על חיבורו של ‏ Elias Auerbach :Wueste und Gelobtes Land, Geschichte Israels von den Anfaengen bis zum Tode Salomos by ‏ , תרביץ: רבעון למדעי היהדות, תשרי תרצ"ד עמ' 113-111. יהודה אליצור, ישראל והמקרא:מחקרים גאוגרפיים, היסטוריים והגותיים, רמת גן, אוניברסיטת בר-אילן, 2000, עמ' 132-130.
אברהם אביש

האם התכוונתם ל... רבי אברהם אביש מפרנקפורט – אב בית הדין בליסא ובפרנקפורט, התפרסם כאחד מראשי המתירים בפרשת הגט מקליווא. רבי אברהם אביש הורוביץ – אב בית דין בעיר קרולי שברומניה, ומייסד ענף משפחת הורביץ בחסידות ספינקה.
אנדרה דיתלם

אנדרה דיתלם (בצרפתית - André Diethelm; ‏3 ביולי 1896 - 11 בינואר 1954) הוא פוליטיקאי צרפתי, שהיה בין ראשי צרפת החופשית בתקופת מלחמת העולם השנייה. בתקופת הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית שימש כשר ההגנה, ובזמן הרפובליקה הצרפתית הרביעית שימש כיושב ראש הסיעה הפרלמנטרית של מפלגת אספת העם הצרפתי (RPF) מפלגתו של שארל דה גול. דיתלם נולד בעיירה בור אן ברס (Bourg-en-Bresse) שבמחוז אן שבצרפת. הוא שירת כחייל במהלך מלחמת העולם הראשונה ולאחר מכן קיבל תפקיד כלכלי בממשל הקולוניאלי בהודו-סין. כן שימש כמנכ"ל משרדו של שר הפנים, ז'ורז' מנדל בין 1938 ל-1940. ב-1941 עזב את אדמת צרפת והצטרף לכוחות צרפת החופשית של שארל דה גול בלונדון. דה גול הכיר אותו מתקופת עבודתו אצל מאנדל, וממעורבותו במגעים שקדמו ליצירת צרפת החופשית בימיה האחרונים של הרפובליקה השלישית, עת ניסה דה גול לשכנע את מאנדל להקים ממשלה צרפתית בגולה. בספטמבר 1941 מינה אותו דה גול לחבר "הוועד הלאומי", מעין ממשלה בגלות שהקים דה גול. תפקידו של דיתלם היה שר העבודה והמידע. במהלך השנים מילא דיתלם תפקידים מיניסטריאליים שונים, לרוב תפקידים ביצועיים בעלי אופי כלכלי, בוועד הלאומי, ובמסגרת "הוועד הצרפתי לשחרור לאומי", מסגרת רחבה יותר שהוקמה בשנת 1943. ב-3 במאי 1944 התמנה לשר המלחמה, ושמר על תפקידו זה בממשלה הראשונה שהקים דה גול, בספטמבר 1944 במסגרת הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית. בתפקידו זה היה בין האחראים לחימושו מחדש וכינונו של הצבא הצרפתי, שהמשיך בלחימה לצד בעלות הברית עד לסוף המלחמה. ב-21 בנובמבר 1945 פרש מהממשלה עם הקמת ממשלתו השנייה של דה גול. בנובמבר 1945 נבחר דיתלם לאספה המכוננת של צרפת מטעם מחוז ווז' והמשיך לשרת כחבר הפרלמנט גם במהלך תקופת הרפובליקה הצרפתית הרביעית. כאשר הקים דה גול את מפלגתו, "אספת העם הצרפתי", נמנה דיתלם עם ראשיה, ושימש כיושב ראש הסיעה הפרלמנטרית. בשנת 1953 הידרדרה מאוד בריאותו, ובינואר 1954 מת, בפריז. מדיה וקבצים בנושא אנדרה דיתלם בוויקישיתוף שארל דה גול, המאבק לחירות, כרך ראשון, "אל הדגל", הוצאת עם הספר, תשי"ח, עמ' 71. שארל דה גול, המאבק לחירות, כרך ראשון, "אל הדגל", הוצאת עם הספר, תשי"ח, עמ' 232. Paris cheers new french army, פלסטיין פוסט, 3 באפריל 1945
פוג'ה (עיר)

פוֹגָ'ה (באיטלקית: Foggia) היא עיר במחוז פוליה בדרום איטליה, ובירת נפת פוג'ה. פוֹגָ'ה היא העיר הראשית במישור טבוליירה (Tavoliere delle Puglie). מקור השם פוֹגָ'ה הוא מן המונח הלטיני פוויה (fovea) אשר משמעותו בור והתייחס לבורות שבהם אוחסנה התבואה. אף שהאזור יושב עוד בתקופת האבן החדשה ובסמוך לעיר הייתה מושבה יוונית, התיעוד הראשון של ישוב העיר הוא משנת 1000. על פי אגדה עממית, שלושה איכרים מצאו במקום לוח ועליו ציור של מדונה ועליו בערו שלוש להבות. באזור העיר היו ביצות, אשר יבושן הביא לגידולה ולפריחתה של העיר. בשני העשורים האחרונים של המאה ה-11 הייתה העיר מקום מושבו של הנרי, הרוזן ממונטה סנט'אנג'לו. במאה ה-12 בנה בה מלך סיציליה ויליאם השני קתדרלה, ואף תרם להרחבת היישוב. בשנת 1223 בנה בה פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ארמון שאליו הגיע לנפוש לעיתים קרובות. פרידריך אף קבע בארמון את חצרו, שבה היו דמויות ידועות ובהן מייקל סקוטוס. מן הארמון נותרו שרידים מעטים בלבד. בשנת 1447 בנה אלפונס החמישי מארגון בית מיסים כדי לגבות מס ממגדלי הצאן המקומיים, אולם צעד זה גרר לשפל בכלכלה המקומית ולהזנחה הדרגתית של הקרקעות, אשר הפכו שוב לביצה. בשנת 1456 הכתה רעידת אדמה בפוג'ה, רעידות אדמה נוספות התרחשו בעיר בשנים 1534, 1627 ו-1731. האחרונה בהן החריבה שליש מן העיר. תקופת שלטון בית בורבון באזור עודדה צמיחה כלכלית וגידולי הדגנים באזור חיזקו את כלכלת העיר. במאה ה-19 חוברה פוג'ה לרשת מסילות הרכבת ונבנתה בה תחנה. בשנת 1861 תושבי העיר אף נטלו חלק באירועים שהובילו לאיחוד איטליה. במחצית השנייה של המאה ה-19 ניכר שינוי הדרגתי בחקלאות האזור, גידול הצאן פחת לטובת גידולי שדה. בשנת 1924 נמצא פתרון למחסור המתמיד במקורות מים באזור לאחר שנבנה אקוודוקט. באותה עת הייתה כבר פוג'ה לעיר בולטת בין אזורי צפון איטליה לדרומה. חשיבותה של העיר אף הביאה את בנות הברית להחלטה להפציצה בעת מלחמת העולם השנייה. העיר ידעה הפצצות אוויריות קשות ב-22 ביולי וב-19 באוגוסט 1943, במהלכן נהרגו למעלה מ-20,000 מתושבי העיר וחלקים נרחבים ממנה הוחרבו. ב-1 באוקטובר 1943 נכבשה העיר בידי כוחות הברית. בשנים 1959 ו-2006 הוענקה לעיר מדליית זהב על תפקידה המרכזי בכיבוש איטליה במלחמת העולם השנייה. פולין ולבז'יך, פולין (מ־1998) גרמניה גאופינגן, גרמניה (מ־1971) איטליה פסקסרולי, איטליה (מ־2005) איטליה פורלי, איטליה (מ־2009) איטליה ל'אקווילה, איטליה (מ־2009) הממלכה המאוחדת פיטרבורו, הממלכה המאוחדת (מ־2009) צרפת קמפר, צרפת (מ־2001) אתר האינטרנט הרשמי של פוג'ה מדריך לעיר פוג'יה (באיטלקית) פוג'ה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
ניון

ניון (בצרפתית: Nyon) היא עיר במחוז ניון בקנטון וו בשווייץ. העיר נמצאת כ-25 ק"מ מצפון-מזרח למרכז העיר ז'נבה והחל משנות ה-70 היא מהווה חלק מן האזור המטרופוליני של ז'נבה. העיר נמצאת על חוף אגם ז'נבה ומשמשת כבירת מחוז ניון. נכון לסוף שנת 2010 היו בעיר 18,728 תושבים. העיר ידועה בקרב אוהדי כדורגל באירופה כיוון שיושב בה מטה איגוד התאחדויות הכדורגל האירופאיות. בעיר נמצא גם המטה של התאחדות האיגודים מקצועיים העולמית. החל משנת 1976 בעיר נערך פסטיבל מוזיקת רוק. האירוע נערך במשך שישה ימים בסוף יולי בהשתתפות אלפי משתתפים ובשנת 2005 צפו בו כ-3.5 מיליון מבקרים. בין משתתפי הפסטיסבל היו פלסיבו, שארל אזנבור, לני קרביץ, דאב אינקורפורשיין ורבים נוספים. מדיה וקבצים בנושא ניון בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ניון ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בשווייץ. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ויטליזם

הוויטליזם (בצרפתית: Vitalisme) היא אוסף תאוריות המנסות להבין את טבע החיים כנובע מכוח חיוני המיוחד לאורגניזמים חיים ושונה מכל הכוחות האחרים המצויים מחוץ לחיים. כוח זה קיים לכאורה כדי לשלוט בצורה והתפתחות האורגניזם וכדי ולכוון את פעילויותו. תפיסה זו מקורה עוד מימי הפיזיקה של אריסטו, אולם עם התפתחות המדע המודרני, היא איבדה את יוקרתה בגלל ראיות והסברים לגבי האופן בו גורמים פיזיקליים וכימיים מסבירים את קיומם של תופעות ביולוגיות חיוניות. הוויטליזם מזכיר במפורש עיקרון חיוני לחיים, אלמנט זה מכונה בשמות שונים כמו "אנרגיה", "ניצוץ חיוני", "כוח החיים" (נטבע על ידי אנרי ברגסון), "כוח חיוני", או "vis vitalis", ומשווים אותו לפעמים לנשמה. במהלך המאה ה-18 וה-19 ביולוגים דנו בתאוריות של ויטליזם, בין אלו שחשו שהמכניקה הידועה של הפיזיקה תסביר בסופו של דבר את ההבדל בין חיים ללא-חיים, לבין ויטליסטים שטענו שאי אפשר לצמצם את תהליכי החיים להסבר מכניסטי. ביולוגים ויטליסטים כמו יוהנס ריינקה (אנ') הציעו השערות ניתנות לבדיקה שנועדו להראות חוסר התאמה עם הסברים מכניסטיים, אך הניסויים שלהם לא הצליחו לספק תמיכה לויטליזם. ביולוגים מחשיבים כיום את הוויטליזם במובן זה ככזה שהופרך על ידי ראיות אמפיריות, ומכאן רואים בו או כתיאוריה מדעית מיושנת, או, מאז אמצע המאה ה-20, כפסאודו-מדע. לויטליזם יש היסטוריה ארוכה בפילוסופיות רפואיות: שיטות ריפוי מסורתיות רבות טוענות שמחלות שונות נובעות מחוסר איזון כלשהו בכוחות החיוניים. דוגמה לתפיסה ויטאליסטית היא חקלאות ביודינמית או השדות מורפוגנטיים - טענה כי שדות מורפוגנטיים גורמים לדברים חיים לגדול או להתנהג בדפוסים שנקבעו על ידי יצורים שחיו קודם לכן. הוגה הרעיון הבסיסי של הוויטליזם החדש היה הפילוסוף הצרפתי אנרי ברגסון. הפילוסופיה של ברגסון דואלית, הוא רואה שני כוחות נאבקים זה בזה - מצד אחד כוח החיים (הוויטליזם) ומצד שני העולם החומרי. בין מייסדי הנאו-ויטליזם תופס מקום חשוב האנס דריש הגרמני, שהדגיש מחדש את התכליתיות שבחיים, כמו האנטלכיה הקדומה, עליה דיבר אריסטו. פילוסופיית החיים החוק השני של התרמודינמיקה מהו מקור החיים? ויטליזם מול גנרציה ספונטנית(הקישור אינו פעיל), באתר wiki.tau ויטליזם, אנציקלופדיה בריטניקה ערך זה הוא קצרמר בנושא פילוסופיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.