שניות לעריות

שניות לעריות הוא איסור מדרבנן המהווה הרחבה לאיסור עריות (איסור נישואים עם קרובות) שבתורה. איסור זה תוקן על פי המסורת על ידי שלמה המלך. למרות ששניות לעריות אינן נחשבות איסור מהתורה, מצאו החכמים רמזים שונים בתורה לאיסורי עריות, חלקם בפרשת קדושים שבה נאמרו איסורי עריות, וחלק בספריו של שלמה המלך שתיקן את האיסור בפועל. רמזים אלו חלוקים ככל הנראה בגדר האיסור: לפי פרשנותו של רבא, קיים רמז בפסוק לכך שגם על עריות קיים איסור מסוים, הנחשב כ"איסור קל" לעומת האיסור החמור שהם איסורי עריות ”אמר רבא: רמז לשניות מן התורה מנין? שנאמר ”כִּי אֶת כָּל הַתּוֹעֵבֹת הָאֵל עָשׂוּ אַנְשֵׁי הָאָרֶץ אֲשֶׁר לִפְנֵיכֶם וַתִּטְמָא הָאָרֶץ”” רבא מסביר כי מילה "האל" - משמעותה "קשות" (כמו: ואת אילי הארץ לקח) כלומר - יושבי הארץ עשו את כל התועבות הקשות, ומכאן שיש גם תועבות קלות יותר, הן השניות לעריות. מקור אחר לאיסור נמצא על ידי רב יהודה, ולפיו איסורי שניות לעריות אינן איסור מיוחד, והן רק כעין תקנת חכמים כדי להרחיק את העם מאיסורי עריות: נאמר אודות שלמה המלך מייסד התקנה, בספר קהלת: ”וְיֹתֵר שֶׁהָיָה קֹהֶלֶת חָכָם עוֹד לִמַּד דַּעַת אֶת הָעָם וְאִזֵּן וְחִקֵּר תִּקֵּן מְשָׁלִים הַרְבֵּה”, ועל כך פירש עולא בשם רבי אלעזר: "קודם שבא שלמה, הייתה תורה דומה לכפיפה שאין לה אזנים (כלי שאין לו ידית כדי לאחוז בו), עד שבא שלמה ועשה לה אזנים". לפי רבי אושעיא איסורי שניות לעריות אינן איסור נפרד משאר איסורי עריות, והן כלולים מדרבנן באיסור החמור של שאר העריות: ”פְּרָעֵהוּ אַל תַּעֲבָר בּוֹ שְׂטֵה מֵעָלָיו וַעֲבוֹר”, - הגדילהו לאיסור והוסיף עליו כדי שלא תעבור בו, כמו (במדבר ו ה): "גַּדֵּל פֶּרַע שְׂעַר רֹאשׁוֹ" (רש"י). לפי רב כהנא נמצא רמז בתורה לאיסורי שניות לעריות, בפרשת עריות: ”וּשְׁמַרְתֶּם אֶת מִשְׁמַרְתִּי לְבִלְתִּי עֲשׂוֹת מֵחֻקּוֹת הַתּוֹעֵבֹת אֲשֶׁר נַעֲשׂוּ לִפְנֵיכֶם וְלֹא תִטַּמְּאוּ בָּהֶם אֲנִי ה' אֱלֹהֵיכֶם” במילים "ושמרתם את משמרתי" אומרת התורה "עשו משמרת למשמרתי". איסורי שניות לעריות מוגדרים על פי מספר הכללים. הכלל העיקרי הוא, כל הקרובים שקורבתם דומה לקורבה אחרת שאוסרת את הנישואין בין בעל ואישה - מהתורה. סבתות - אם האם ואם האב, כסייג לאיסור ביאה עם האם עצמה. נשות סבים - אשת אביו של האב ואשת אביה של האם, כסייג לאיסור אשת האב. דודות - אשת אחיו של האב מצד אימו, ואשת אחיה של האם מצד אביה, (ולדיעה אחת גם אשת אחיה של האם מצד אימה), כסייג לאיסור אשת אחיו של האב מצד אביו. כלות - כלת בנו וכלת בתו, כסייג לאיסור כלתו. קיימת מחלוקת אמוראים על מספר הדורות שנאסרו שניות לעריות: לפי רב, איסורי שניות לעריות נחלקים לשניים, "עילאי" - למעלה, כלומר סבתות ונשות סבים, שהן אסורות גם כאשר קורבתם היא במרחק של דורות מרובים, ואילו שאר האיסורים של הדודות והכלות מוגבלות לשני דורות בלבד. הסיבה לכך מוסברת בכך שאיסורים אלו נחלקים למעשה לשתי קבוצות: הקרובות שנאסרו מכיוון ששם הקרובה שלהן דומה לעריות האסורות, למשל אשת אב אביו - היא קורבה דומה לאשת אביו האסורה מהתורה ולכן אין לה הפסק וגם אשת אב אביו עד אשתו של אברהם אבינו אסורה לנו, כמו כן אם אמו היא קורבה הדומה לאמו האסורה מהתורה, ולכן גם שרה אמנו - אסורה לנו כיוון שהיא אם אם אמו של כל יהודי שאינו גר. הוא הדין גם באשת אח אביו שאסורה מהתורה וכסייג לה נאסרו גם אחיותיו של הסב והסבא רבא. לעומת זאת קיימים איסורי שניות לעריות שנאסרו רק בגלל שהן דומות בקרבה המשפחתית לשניות לעריות האחרות שנאסרו בגלל שהן דומות לעריות מהתורה, כמו כלת בתו, שנאסרה רק בגלל שהיא דומה לכלת בנו שגם היא אסורה רק כסייג לאיסור כלתו. בידו של רב מקובל היה כי מסוג נשים אלו ישנן "ארבע נשים שיש להן הפסק", כלומר שרק הן עצמן נאסרו ולא דור אחד לפניהם, והן אשת אבי אמו, אשת אחי אמו מצד האב ואשת אחי אביו מצד האם, כולם הן מהסוג הפחות חמור, שנאסרו בגלל שהן דומות לאיסורי שניות לעריות אחרים. לפי שיטת זעירי המקילה יותר, גם איסור אשת אבי אמו מוגבל, שהרי איסור אשת אב אמו קיים גם הוא רק בגלל שגם היא דומה בקורבתה לאשת אב אביו שהיא מאיסורי שניות לעריות, ולכן היא חמורה פחות, ולא אסרו דור אחד לפניה - דהיינו אשת אב אבי אמו. ואף על פי שרב סבור שקיים חשש שמא יבואו להחליף בין הגבלת האיסור בסבים מצד האם להגבלת האיסור (שאינה נכונה) בסבים מצד האב, דבר העלול להביא למכשול, סבור זעירי שההבדל בין משפחת אם למשפחת אב ברור ואין אנשים טועים ביניהם, שכן אנשים מבינים כי קורבת האם אינה נחשבת כל כך "קורבה" (שהרי לכן הותרו איסורי עריות בקרובים מצד האם מדאורייתא), שהרי אנשים רגילים יותר ממשפחת האב ממשפחת האם. כלל נוסף הוא הכלל אותו טבע רב יהודה בר שילא לפיו ”כל שבנקבה ערוה בזכר גזרו על אשתו משום שניה”, כלומר כל אדם שאם הוא היה נקבה הוא - היא הייתה אסורה מהתורה, גזרו על אשתו ואסרו אותה. ככלל זה זכה לתמיהה רבתי על ידי רבא, מכך שידוע שאשת חמיו מותרת למרות שחמותו אסורה מהתורה, ואשת בן חמיו (אשת גיסו) למרות שבת חמותו (אחות אשתו) אסורה מהתורה, כמו כן אשת בנו חורגו (בן אשתו) מותרת למרות שבת אשתו אסורה ("את אשה ובתה לא תיקח"), ועל כן סייג רבא את הכלל וקבע שתקנה זו תוקנה רק על קרובות שהקשר המשפחתי בינו לבינה הוא על ידי קשר נישואין אחד, כמו אשת אחיו של אמו מצד אמה, שהדוד עצמו הוא קרוב משפחה אמיתי ואשתו הצטרפה למשפחה על ידי נישואין, ולא אסרו אשת חמיו, שהיא הצטרפה למשפחת חמיו על ידי נישואין, וגם חמיו עצמו הצטרף למשפחת קרוביו על ידי נישואין.   האיש שהתרשים מתייחס אליו   אסורות לכל בני נח   אסורות לישראל מדאורייתא (בפרשת קדושים)   איסורים מדאורייתא שעשויים לפקוע   אסורות לישראל משום "עֶרְוַת אִשָּׁה וּבִתָּהּ"   אסורות מדרבנן (שניות לעריות)   מותרות, אך לפי השו"ע יש שאוסרים   מותרות לכל הדעות   גברים אחרים (אסורים משום משכב זכר) הרב מינצברג, אמר רבא רמז לשניות מן התורה מנין באתר דעת הרב שמואל רובינשטיין, שניות לעריות בספרו "דברי סופרים" תוספות ד"ה רב, יבמות כא א ספר ויקרא, פרק י"ח, פסוק כ"ז. ספר יחזקאל, פרק י"ז, פסוק י"ג. מגילת קהלת, פרק י"ב, פסוק ט'. משלי ד' טו