laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
חומיות

חוּמִיּוֹת או בְּרָאוּנִיז (באנגלית: Brownies, "בראון" באנגלית - "חום") הן סוג של עוגיות שוקולד הקרויות על שם צבען החום. האזכור הראשון של עוגות אלה מקורו בקטלוג רשת החנויות סירז משנת 1897. העוגיות הן פרוסות ריבועיות שנחתכו מעוגת שוקולד נמוכה מאוד המכילה לעיתים קרובות גם אגוזים (בעיקר, אגוזי מלך), ולפעמים פצפוצי שוקולד או חמאת בוטנים. בלילת העוגה סמיכה מאוד בגלל כמויות קמח, שומן ושוקולד גדולות לעומת הביצים. במתכון המקורי הביצים אינן מוקצפות כלל. יש המצפים את החומיות בציפוי שוקולד. אגדה אורבנית שאין לה ראיות טוענת כי מקור עוגיות אלה בטבח ששכח להוסיף אבקת אפייה למתכון של עוגת שוקולד. לפי גרסה אחרת הומצאו החומיות במלון פאלמר האוס שבשיקגו במהלך התערוכה העולמית של שיקגו (1893) - על פי גרסה זו רצו בעלי המלון למכור עוגות שוקולד קטנות לגברות שביקרו בתערוכה על מנת שהגברות תוכלנה לאכול את העוגות במפית מבלי להתלכלך. בארצות הברית, מולדת החומיות, נוהגים להגיש את החומיות עם גלידה או קצפת. גרסה של החומיות הן הזהוביות (באנגלית: Blondies) הנעשות בדומה לחומיות, כאשר טעמים של קרמל או וניל ולעיתים גם רוטב מייפל מחליפים את השוקולד או את הקקאו, והן מכילות, לעיתים שוקולד לבן, או שברי אגוזים. יש הנוהגים להכין חומיות עם חשיש, במטרה לצרוך את הסם מבלי לעשנו. מתכון לחומיות (אורכב 29.09.2011 בארכיון Wayback Machine) באתר וואלה דנית סלומון, בראוניז לכל עת: 4 מתכונים מתוקים, באתר ynet, 26 בפברואר 2012 שי-לי ליפא, יש לכם דקה? בראוניז בקלי קלות, באתר ynet, 2 בדצמבר 2015 למה לא מצליח לי? 6 טעויות שהורסות לכם את הבראוניז, באתר וואלה, 17 באוקטובר 2018 היסטוריית החומיות (באנגלית)
אדוארד צ'ך

אדוארד צ'ך (בצ'כית: Eduard Čech; ‏29 ביוני 1893 - 15 במרץ 1960) היה מתמטיקאי צ'כי. תחומי המחקר שלו כללו גאומטריה דיפרנציאלית פרויקטיבית וטופולוגיה. בין פיתוחיו הידועים נמנים קוהומולוגיית צ'ך וקומפקטיפיקציית סטון-צ'ך. צ'ך נולד בבוהמיה (אז אוסטרו-הונגריה, היום צ'כיה). הוא התחיל ללמוד באוניברסיטת קארל בפראג בשנת 1912. במהלך מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא ובשל כך סיים את הלימודים בשנת 1918. הוא היה מורה בבתי הספר בפראג ובמקביל עבד על עבודת הדוקטורט שהשלים בשנת 1920. בשנות ה-20 של המאה ה-20 שהה באיטליה ושיתף פעולה עם גווידו פוביני. בשנת 1923 הוא התחיל ללמד באוניברסיטת ברנו ובשנת 1928 התמנה לפרופסור. בשנת 1932 פרסם ספר עם תיאור קוהומולוגיית צ'ך. עם סיום מלחמת העולם השנייה חזר לאוניברסיטת פראג. בשנת 1947 מונה למנהל המכון המתמטי של האקדמיה הצ'כית למדעים. החל מאותו לתקופה חזר להיות פעיל בתחום הגאומטריה הדיפרנציאלית ופרסם 17 מאמרים בנושא. מדיה וקבצים בנושא אדוארד צ'ך בוויקישיתוף אדוארד צ'ך, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה אדוארד צ'ך, באתר MacTutor (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ון ליר

האם התכוונתם ל... מכון ון ליר בירושלים – מכון מחקר ללימודים מתקדמים במדעי הרוח והחברה הפועל בירושלים. ליה ון ליר – מחלוצות הקולנוע בישראל, מייסדת ומנהלת סינמטק ירושלים ופסטיבל הקולנוע ירושלים. תייס ון ליר – חלילן ופסנתרן הולנדי.
דובוני גומי

המונח "גומונים" מפנה לכאן. לערך העוסק בסדרת טלוויזיה, ראו הגומונים. דובוני גומי (באנגלית: Gummy bears, מגרמנית: Gummibärchen) הן סוכריות גומי שאורכן כ-2 ס"מ וצורתן כצורת דוב צעצוע. מקורן של סוכריות אלה בגרמניה שם הם נקראו Gummibär (בגרמנית: "דב גומי") או Gummibärchen (בגרמנית: "דובוני גומי"). ממתקים אלה יוצרו לראשונה על ידי חברת האריבו מבון בשנת 1922, והפכו פופולריים בשנות ה-60 של המאה ה-20. בעקבות הצלחת דובי הגומי, החלה החברה לייצר חיות גומי נוספות. חברת טרולי החלה בשנת 1981 לייצר את "תולעי הגומי" שהפכו אף יותר פופולריות מהגומונים. הגומונים מיוצרים בטעמים שונים ובצבעים שונים: פטל (אדום), אננס (לבן), תפוז (כתום), תות (ירוק) ולימון (צהוב). סוכריות גומי פופולריות ביותר בארצות הברית, אולם שיא פופולריותן הגיע לאחר הפקת סדרת ההנפשה של חברת וולט דיסני – "הגומונים". דגים שוודיים (ממתק) אתר רשמי של חברת האריבו אתר רשמי של חברת טרולי יעל דראל, איך נהפכו דובוני גומי לתעשיית ביוטי שמגלגלת מיליארדים?, באתר TheMarker‏, 16 ביוני 2023
בראונשווייג

בראונשווייג (בגרמנית: ‏Braunschweig‏Ⓘ‏; סקסונית תחתית: Brunswiek, "ברונסוויק") היא עיר עצמאית במדינת סקסוניה התחתונה שבצפון גרמניה. העיר נמצאת מצפון להרי ההארץ (Harz), לצד נהר האוקר שנשפך לים הצפוני. נכון לשנת 2021, אוכלוסיית העיר עומדת על כ־248,500 תושבים. תאריך הקמתה של בראונשווייג אינו ידוע בוודאות אולם משערים שנוסדה במאה ה-9. במאה ה-12 הפך הדוכס היינריך הארי את העיר לבירת מדינתו, ובנה את קתדרלת בראונשווייג. בראונשווייג הייתה חברה בברית ערי הנזה החל מהמאה ה-13 ועד אמצע המאה ה-17. במאה ה-18 בראונשווייג הייתה מרכז תרבות בנוסף להיותה מרכז פוליטי. רוב הזמן בראונשווייג הייתה חלק מדוכסות בעלת אותו שם, שהייתה חלק מהרייך השני החל מ-1871. לאחר מלחמת העולם הראשונה היא קיבלה חוקה רפובליקנית והייתה מדינה במסגרת רפובליקת ויימאר. לאחר מלחמת העולם השנייה מדינת בראונשווייג פורקה ונטמעה במדינה החדשה – סקסוניה התחתונה. בראונשווייג זכתה לתהילה מפוקפקת כאשר העניקה לאדולף היטלר אזרחות גרמנית שאיפשרה לו להתמודד לרייכסטאג הגרמני ולהפוך לראש ממשלת גרמניה (Reichskanzler). היטלר התקבל לעבודה בממשלת מדינת בראונשווייג בפברואר 1932 וכך זכה לאזרחות גרמנית. במהלך מלחמת העולם השנייה בראונשווייג הייתה מפקדה של תת-אזור (Untergebiet Hauptquartier) של האזור הצבאי 6. בעיר היה הבסיס של הדיוויזיה ה-31 שלקחה חלק בפלישות לפולין, לבלגיה, לצרפת ולרוסיה. כתוצאה מכך העיר נפגעה קשות במהלך ההפצצות מהאוויר של הכוחות הבריטיים-אמריקאיים. התקיפה האווירית של ה-15 באוקטובר 1944 הרסה את רוב שטח העיר העתיקה של בראונשווייג. רק הקתדרלה, ששמה שונה ל"מקדש הלאומי" (Nationale Weihestätte) על ידי הממשלה הנאצית, שרדה את ההפצצה. לאחר המלחמה שבה הקתדרלה להיות כנסייה פרוטסטנטית. חלק קטן מהמרכז העתיק של העיר שרד ועד היום הוא מקום ייחודי. שאר החלקים העתיקים שוחזרו והם נראים היום כפי שנראו לפני המלחמה. ראש הממשלה הראשון של גרמניה המזרחית, אוטו גרוטהוול נולד בעיר. עריה התאומות של בראונשווייג הן: ארצות הברית אומהה, נברסקה, ארצות הברית אנגליה באת', אנגליה גרמניה מגדבורג, גרמניה צרפת נים, צרפת תוניסיה סוסה, תוניסיה רוסיה קזן, רוסיה ישראל קריית טבעון, ישראל אינדונזיה באנדונג, אינדונזיה מדיה וקבצים בנושא בראונשווייג בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בראונשווייג בראונשווייג (גרמניה), דף שער בספרייה הלאומית בראונשווייג, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
טופי

טופי הוא ממתק המיוצר על ידי הרתחת דבשה או סוכר עם חמאה, חלב ולעיתים גם קמח. התערובת מחוממת לטמפרטורה של 150-160° צלזיוס, ולעיתים מוסיפים לה צימוקים. התערובת הרתוחה מוכנסת לתבניות בעלות צורות שונות. בהתאם למשך ההרתחה והטמפרטורה, משתנה מידת הדביקות והקשיות של הטופי לאחר התקררותו. בעבר, הטופי היה סוכרייה קשה בעל טעם חזק מכיוון שהייתה מופקת מקרמל שרוף. בשנת 1980 בעיר הליפקס במפעל ממתקים של משפחה בשם מקינטוש, הטופי עובד לתצורה רכה וגמישה יותר הדומה לטופי שאנו מכירים. צורה זו זכתה לשם טופי אנגלי, והיה נהוג להוסיף לו שקדים. "חלת דבש" או "טופי ספוג" - סוג נוסף של טופי המיוצר על ידי הוספת בועות אוויר לתערובת באמצעות הוספת סודה לשתייה וחומץ לתערובת. "תפוח טופי" - תפוח הטבול בטופי המוחזק על מקל, ממתק נפוץ המוגש בעיקר בחג המולד או בליל כל הקדושים. מקור השם "טופי" אינו ברור. המילה הגיעה לשפה העברית מהשפה האנגלית. לאנגלית הגיעה המילה בשנת 1825 על פי מילון אוקספורד. ישנן מספר השערות למקור השם: סוכר ומולסה - יש שסוברים כי "טופי" בשפה הקריאולית הוא ערבוב של סוכר ומולסה. שיבוש המילה TAFIA - יש שסוברים כי המילה "טופי" מקורה באיי הודו המערביים מתוך שיבוש של המילה TAFIA שמסמלת רום עשוי מולסה שהוסיפו לממתקים ליצירת ארומה מתוקה. Tuffy או Toughy - יש שסוברים שמקור המילה נובע מהמילה Toughness שמשמעותה מרקם קשיח למדי, זאת בהתאם לטופי שהופק מקרמל שרוף והיה קשה ללעיסה בישראל נהוג לכנות בשם "טופי" גם סוג אחר של סוכריות המזכירות במרקמן את הטופי, אך אין בינן לבין הטופי המקורי שום קשר. זאת מכיוון שהטופי המקורי הוא בטעם קרמל שרוף ומרקמו קשה בהרבה, בעוד שהטופי שמוכרים בישראל הוא רך גמיש ולעיס, ומשווק לרוב בטעמי פירות. קרמל פאדג' מקגי, הארולד, On Food and Cooking. מדיה וקבצים בנושא טופי בוויקישיתוף אריה לצטר, 9 דברים שלא ידעתם על סוכריות, באתר שטראוס
עשר הכי

"עשר הכי" היא תוכנית טלוויזיה, מבית-היוצר של זכיינית ערוץ 2, "קשת", ששודרה בשנת 2007. כל פרק של התוכנית, המוגשת על ידי גדי סוקניק, מורכב מעשר כתבות דוקומנטריות הסוקרות את עשרת הישראלים המובילים בתחום מסוים. בפאנל התוכנית משתתפים העיתונאים מיקי רוזנטל, נחמיה שטרסלר, אמנון אברמוביץ', סבר פלוצקר וגיל זאבי. בין התוכניות שעלו לאוויר, לפי הסדר: עשרת האנשים הכי עשירים בישראל, שזכתה לרייטינג של 24.4%. עשרת האנשים הכי משפיעים בישראל עשר הפאדיחות הגדולות בהיסטוריה של ישראל עשר התעלומות הבלתי מפוענחות של המדינה "עשר הכי", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית "עשר הכי" באתר "קשת". שירות גלובס, ‏שרון זגן מונתה למנהלת פיתוח התוכן של JCS הפקות, באתר גלובס, 27 באוגוסט 2008 אהוד אשרי, העשירים והמשעממים, באתר הארץ, 28 בספטמבר 2006 יעל גאוני, ‏העשירים הכי מעניינים את הצופים: "עשר הכי" של קשת עם רייטינג של 24.4% השבוע, באתר גלובס, 3 באוקטובר 2006 עכבר העיר, ד"ר, אפשר עוד 5 דקות לחיים?, באתר הארץ, 22 במרץ 2007 מאי עגנון, עכבר העיר, הפדיחה של גדי סוקניק, באתר הארץ, 30 במרץ 2007 גדעון לוי, רפי גינת לעניים, באתר הארץ, 21 במאי 2008
מרגיש בבית

"מרגיש בבית" היא תוכנית ראיונות, ששודרה בערוץ 2. העונה הראשונה שודרה במסגרת שידורי הזכיינית טלעד, ולאחר שזו הפסידה במכרז ב-2005, העונה השנייה שודרה במסגרת שידורי הזכיינית "קשת". התוכנית "מרגיש בבית", בהנחיית חמי רודנר, מפגישה את רודנר עם אמן ישראלי אורח, מתחום המוזיקה, ויחד עמו הוא יוצא למסע לבירור מקורות ההשראה של האמן, התחנות המוזיקליות בחייו וציוני דרכו. בין האורחים בתוכנית לאורך העונות, דנה ברגר, ארקדי דוכין, נורית גלרון, מירי מסיקה, דני סנדרסון ואף גרושתו, איגי וקסמן. "מרגיש בבית", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית
אלגברה הומולוגית

אלגברה הומולוגית היא ענף מתמטי העוסק בחקר שיטות הומולוגיות וקוהומולוגיות בהקשרן הכללי, וגם ביישומים שלהן, בעיקר בתורת הקטגוריות, בטופולוגיה אלגברית ובתורת החוגים. התחום החל את דרכו כהכללה וגיבוש של שיטות בטופולוגיה אלגברית. למרות שחבורות הומולוגיה וקוהומולוגיה הופיעו במתמטיקה, באופן סמוי, גם קודם לכן, האלגברה ההומולוגית הוכרה כענף עצמאי ב-1956, כאשר אנרי קרטן וסמואל אילנברג פרסמו את ספרם "Homological Algebra". תורות קוהומולוגיות הוגדרו בענפים שונים של המתמטיקה עבור אובייקטים מתמטיים רבים, כגון מרחבים טופולוגים, אלומות, חבורות, חוגים, אלגבראות לי ואלגבראות סי-כוכב. בין המושגים הבסיסיים בתחום: קומפלקס שרשרת וסדרה מדויקת. אחד הכלים הקלאסיים באלגברה הומולוגית הוא פונקטורים נגזרים, כגון Ext, הפונקטור הנגזר של Hom ו-Tor, הפונקטור הנגזר של פונקטור המכפלה הטנזורית. הומולוגיה (טופולוגיה אלגברית)
מנייריזם

מנייריזם (באיטלקית: Manierismo) הוא סגנון אמנותי ששלט באמנות הפלסטית בתקופת הרנסאנס (במיוחד בצפון איטליה), מסוף "שיא הרנסאנס" (בסביבות 1520) ועד תחילת הבארוק (בסביבות 1600). הסגנון המנייריסטי מתאפיין בהגזמה, בעיוות ובמלאכותיות ומושפע מפיסול רומי. האידיאל האסתטי של המנייריסטים היה יצירות וירטואוזיות שנראות קשות לביצוע, אך עם זאת נראה כאילו האמן לא השקיע בהן מאמץ. השם נגזר מהגדרתו של ג'ורג'ו וזארי את סגנונם של הציירים בדור שאחרי לאונרדו דה וינצ'י כ"מניירה מודרנה". להגדרה זו לא נלווה בתחילה טון ביקורתי. מאוחר יותר, מתוך רצון לגנות את אמני המחצית השנייה של המאה ה-16, נלווה להגדרתם כ"מנייריסטים", טון ביקורתי. המונח מנייריזם שימש היסטוריונים גרמניים של תולדות האמנות בתחילת המאה ה-20, לקטלג אמנות איטלקית מהמאה ה-16 שלא התאימה לאסתטיקה של שיא הרנסאנס (דהיינו רציונליות והרמוניה). מאוחר יותר, החלו להשתמש במונח כדי לתאר מגוון רחב של אמנים וסגנונות מתקופות שונות (מנייריזם כמאפיין סגנוני מול מנייריזם כסגנון). עם זאת, ההגדרה למונח מנייריזם במובן הרחב היא לא חד-משמעית, ותלויה בתקופה אליה מתייחסים. המונח מנייריזם מופיע לראשונה בספרו של ג'ורג'ו וזארי – "חייהם של האמנים" – מהמאה ה-16. כשוזארי משתמש במילה 'מניירה' הוא מתכוון ל'סגנון'. כשהוא כותב שלאמן כלשהו יש מניירה, הוא מתכוון שיש לו סגנון מושלם. המנייריסטים המוקדמים התנגדו למוסכמות של שיא הרנסאנס. המיידיות והאיזון שהושגה על-ידו באסכולת אתונה של רפאל לא נראתה יותר רלוונטית או מתאימה. המנייריזם התפתח אצל התלמידים של שני מורים מהגישה הקלאסית: התלמיד של רפאל ג'וליו רומנו והתלמידים של אנדריאה דל סרטו – פונטורמו ורוסו פיורנטינו. מיכלאנג'לו הראה נטייה למנייריזם, בייחוד במסדרון לספרייה הפלורנטינית ובעיטורים על מצבת בית מדיצ'י. האמנות המנייריסטית באיטליה, התרכזה ברומא, פירנצה ומנטובה. הציור הוונציאני, לעומת זאת, הלך בדרך שונה, אותה ניתן לראות בקריירה ארוכת השנים של טיציאן. בסוף המאה ה-15, המנייריזם פרח בחצרות האירופאיים, שם הוא משך קהל ידען בשל השימוש שלו בסמלים פרטיים והדגשת ייחודיות האמן. המנייריזם משקף נטייה גוברת של האמנות להשרות סמכות ויראת כבוד, לבדר ולחנך. הצייר ברתולומאיוס שפרנגר', ופיטר ארסן היו בין הנציגים הבולטים של המנייריזם הצפוני. מדיה וקבצים בנושא מנייריזם בוויקישיתוף מנייריזם ב-answers.com ספי הנדלר, המניירה של שני האמנים המודרניים הראשונים, באתר הארץ, 21 במרץ 2014 topic/Italian-Mannerism מנייריזם, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מניריזם (אמנות), דף שער בספרייה הלאומית
רוברט הארדי

טימותי סידני רוברט הארדי, CBE (באנגלית: Timothy Sydney Robert Hardy;‏ 29 באוקטובר 1925 – 3 באוגוסט 2017) היה שחקן אנגלי עם קריירה ארוכת שנים בתיאטרון, בקולנוע ובטלוויזיה. רוברט הארדי נולד בצ'לטנהאם שבמחוז גלוסטרשייר באנגליה. אביו היה המנהל של קולג' צ'לטנהם. הוא התחנך ב"ראגבי סקול", ואת קריירת המשחק החל במחזות קלאסיים. גילם את דמותו של הנרי החמישי במחזה השייקספירי באותו שם על במת התיאטרון ועל מסך הטלוויזיה. בהמשך הופיע במחזה קוריולנוס בהפקה של ה-BBC. בתקופה שגילם את הנרי החמישי גילה הארדי התעניינות בנושאים הקשורים לקרבות של ימי הביניים. מאוחר יותר כתב והציג תוכנית דוקומנטרית שזכתה לשבחים על קרב אז'נקור. כמו כן כתב ספר בנושא הקשת הארוכה. במשך השנים שיחק במגוון רחב של תפקידים בקולנוע ובטלוויזיה. תפקידו החשוב הראשון היה בסדרת הדרמה זוכת הפרסים "The Troubleshooters" של רשת ה-BBC ששודרה מ-1966 עד 1968. בסדרה גילם את דמותו של אלק סטיוארט, איש עסקים בחברת נפט. תפקידו הידוע והממושך ביותר היה כזיגפריד פארנון, בסדרה "כל היצורים גדולים כקטנים", עיבוד מסוגנן ופופולרי של ספרי ג'יימס הריוט. כמו כן זכור הארדי מהופעתו בסדרה הקומית "Hot Metal" של רשת ITV, בה שיחק בתפקיד כפול של בעל עיתון (שדמה לאיל התקשורת רופרט מרדוק) ושל עורך העיתון. פעמים אחדות גילם את דמותו של ראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל, בין השאר בסרט " Winston Churchill: The Wilderness Years" משנת 1981. עוד גילם את דמותו של רוברט דאדלי, רוזן לסטר, בסרט "אליזבת ר.", ואת הנסיך אלברט בסדרה "אדוארד השביעי". ב-1995 שיחק בסרט הקולנוע "על תבונה ורגישות של אנג לי. בשנים האחרונות הוא מגלם את שר הקסמים קורנליוס פאדג' בסדרת סרטי הארי פוטר. בין השנים 1961 עד 1986 היה הארדי נשוי לסאלי פירסון, בתה של השחקנית גלאדיס קופר. הוא היה חבר קרוב של השחקן ריצ'רד ברטון. מדיה וקבצים בנושא רוברט הארדי בוויקישיתוף רוברט הארדי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) רוברט הארדי, באתר AllMovie (באנגלית) רוברט הארדי, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) רוברט הארדי, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) רוברט הארדי, באתר MusicBrainz (באנגלית) רוברט הארדי, באתר Discogs (באנגלית) רוברט הארדי, באתר "Find a Grave" (באנגלית) "Harry Potter actor Robert Hardy dies at 91". BBC News (באנגלית בריטית). 2017-08-03. נבדק ב-2017-08-03.
ספר יובל

ספר יוֹבֵל הוא ספר היוצא לאור לכבודו של מדען, איש רוח או שופט, לכבוד פרישה לגמלאות, יום הולדת 70 או נסיבות חגיגיות דומות. ספר היובל הוא אוסף של מאמרים בתחומי עשייתו של האיש שלכבודו יצא הספר לאור. המאמרים נכתבים על ידי עמיתיו ומוקיריו, וריכוזם ועריכתם נעשים על ידי מערכת המורכבת מעמיתיו. פעמים רבות ניתנת בספר היובל תמונתו של חתן השמחה, ביוגרפיה שלו, רשימה ביבליוגרפית של כתביו. לעיתים כולל הספר גם מאמר מאת חתן השמחה. פעמים רבות מרמז שמו של הספר, ישירות או בעקיפין, על האיש שלכבודו יצא הספר. בהתחשב בכך שספר יובל הוא אסופה של מאמרים אקדמיים, הוא מעניין בראש ובראשונה את קוראי ספרות אקדמית בתחום זה: חוקרים וסטודנטים. לעיתים נכתב הספר כך שיפנה לקהל קוראים רחב יותר של מתעניינים בתחום. במרחב האקדמי, פרסום מאמר בתוך ספר יובל נחשב פחות מאשר פרסום בתוך כתב עת. חלופה לספר יובל הוא הקדשה של גיליון של כתב עת מדעי לכבודו של חתן השמחה. דוגמאות: לכבודו של מנחם גולדברג, נשיא בית הדין הארצי לעבודה יצא לאור "ספר מנחם גולדברג", ובו 19 מאמרים בתחום דיני העבודה, מאת אנשי אקדמיה, שופטים ועורכי דין העוסקים בתחום זה. לכבודו של פרופ' מרדכי רוטנברג מהאוניברסיטה העברית בירושלים יצא לאור הספר "החיים כמדרש - עיונים בפסיכולוגיה יהודית", ובו מאמרים מאת יורם בילו, יהודה ליבס, אדמיאל קוסמן, עדין שטיינזלץ, שלמה גיורא שוהם, משה אידל, אלי ויזל ואחרים. מאמרים אלה הם בתחומי הפסיכולוגיה והמדרש שבהם עוסק רוטנברג. הספר יצא לאור בהוצאת ידיעות אחרונות, שמפיצה אותו לציבור הרחב, ולא רק לאנשי האקדמיה. בשנת 2005 פרשה לגמלאות חוקרת הספרות, פרופ' נורית גוברין, ולכבוד זאת הוגש לה הספר "ממרכזים למרכז - ספר נורית גוברין" (בעריכת אבנר הולצמן ובהוצאת אוניברסיטת תל אביב),- אסופה נרחבת של דברי ספרות, מחקר ויצירה, בהשתתפותם של ארבעים יוצרים וחוקרים. הספר מעלה בצורה מורחבת ומגוונת את הנחות היסוד שהניחה בחקר הספרות העברית החדשה ובהוראה. גיליון של כתב העת The Electronic Journal of Combinatorics הוקדש לכבודו של פרופ' אביעזרי פרנקל ממכון ויצמן למדע, עם מלאת לו 70 שנה. לציון ארבעים שנות הוראה ומחקר של פרופ' דניאל פרידמן הוציאו עמיתיו לכבודו את "ספר דניאל - עיונים בהגותו של פרופ' דניאל פרידמן". הספר, בעריכתם של פרופ' נילי כהן ופרופ' עופר גרוסקופף, כולל 18 ממאמריו הבולטים של פרידמן, ובצד כל אחד מהם מאמר מחווה מאת חוקר משפטי בולט, שנכתב במיוחד לספר זה. רוני כוכב-נהב כתבה ספר על ספרי יובל של קיבוצים, ספר זה סוקר היבטי עריכה וכתיבה בספרי יובל של מקומות. ספרי יובל, דף שער בספרייה הלאומית
סויוז TMA-10

סויוז TMA-10 (ברוסית: Союз ТМА-10) היא חללית סויוז ששוגרה ב-7 באפריל 2007 בשעה 20:30 שעון ישראל מקוסמודרום בייקונור. החללית שוגרה למפגש עם תחנת החלל הבינלאומית כשעל סיפונה 3 אנשי צוות - ובהם צ'ארלס סימוני, תייר החלל החמישי, ששילם עבור טיסה זו כ-25 מיליון דולר. צוות המראה: רוסיה פיודור יורצ'יחין - מפקד רוסיה אולג קוטוב - מהנדס טיסה ארצות הברית הונגריה צ'ארלס סימוני - תייר החלל החמישי (שוגר בסויוז TMA-10 וחזר בסויוז TMA-9) צוות נחיתה: רוסיה פיודור יורצ'יחין - מפקד רוסיה אולג קוטוב - מהנדס טיסה מלזיה שייח מופזר שוקור - משתתף בטיסה (שוגר בסויוז TMA-11 וחזר בסויוז TMA-10) רוסיה רומן רומננקו - מפקד רוסיה מיכאיל קוריאנקו - מהנדס טיסה חללית "סויוז TMA-10" שוגרה ב-7 באפריל 2007 מקוסמודרום בייקונור הנמצא בשטח קזחסטן ומנוהל על ידי רוסיה. השיגור בוצע באחריות רוסקוסמוס בעזרת משגר מדגם "סויוז FG". החללית נבנתה על ידי תאגיד הטילים והחלל אנרגיה. ב-9 באפריל בוצעה עגינה בתחנת החלל. באותה עת פעלה בתחנה משלחת מס' 14 בפיקוד מייקל לופז-אלגריה. החללית הביאה איתה ציוד ומצרכים. אנשי הצוות יחד עם צוות החללית החלו בהעברת הציוד לתחנת החלל. במקביל החל תהליך העברת שליטה על תחנת החלל למשלחת מס' 15. על הטיסה היה צ'ארלס סימוני, תייר חלל אמריקאי-הונגרי. ב-21 באפריל צוות מס' 14, שפעל בתחנת החלל 6 חודשים, יחד עם צ'ארלס סימוני עזבו את תחנת החלל בחללית "סויוז TMA-9" ונחתו בכדור הארץ. סוניטה ויליאמס מארצות הברית שהייתה חברה צוות מס' 14 נותרה בתחנת החלל והצטרפה לצוות מס' 15. החללית "סויוז TMA-10" נותרה מחוברת לתחנת החלל הבין-לאומית כ"חללית חילוץ" למצב חירום. ב-12 באוקטובר 2007 הגיעה לתחנת החלל החללית סויוז TMA-11 עם צוות מס' 16 בפיקוד פגי ויטסון. לאחר העברת השליטה על תחנת החלל לצוות החדש, צוות מס' 15 המקורי, יחד עם שייח מופזר שוקור ממלזיה, שהגיע עם "סויוז TMA-11", נכנסו לחללית "סויוז TMA-10" ונחתו בכדור הארץ אחרי כ-6 חודשי עבודה. בעקבות בעיה טכנית, יחידת הנחיתה ביצעה נחיתה ללא שליטה ונחתה כ-70 ק"מ מהאזור המתוכנן. הצוות סבל מעומס יתר עד 9 ג'י. בתחנת החלל הבין לאומית נותר צוות משלחת מס' 16 שהגיע מספר ימים לפני כן בחללית סויוז TMA-11. קלייטון אנדרסון נותר בתחנת החלל וצורף למשלחת מס' 16. מדיה וקבצים בנושא סויוז TMA-10 בוויקישיתוף מידע על הטיסה תיאור המשימה https://lenta.ru/news/2008/01/29/soyuz/
זואופרקסיסקופ

זוּאוֹפְּרָקְסִיסְקוֹפּ (Zoopraxiscope) הוא מתקן מוקדם להצגת תמונות נעות. המכשיר פותח על ידי חלוץ הצילום אדוארד מויברידג' בשנת 1879, וניתן לראות בו את מקרן הסרטים הראשון. הזואופרקסיסקופ הורכב בבסיסו ממכשירים קיימים - סוגים של "צעצועים פילוסופיים" שהיו נפוצים מאז המחצית הראשונה של המאה ה-19 - בעיקרם הפנקיסטוסקופ ופנס קסם. פנס הקסם שולב עם מנגנון של שני דיסקים שנעו בכיוונים מנוגדים. דיסק אחד שקוף, עליו צוירו, ואחר-כך הודבקו, רצף תצלומי התנועה, ודיסק שני ממתכת, שחורץ בחריצים ששימשו לסירוגין כתריס שמעלים דימוי אחד וחושף את הבא אחריו. תנועת הדיסק המהירה יצרה אשליה נראית של תנועה, שהתבססה על חוסר יכולתה של העין האנושית לקלוט את הרגע המפריד את מקטעי התנועה המהירה של אובייקט, במידה שמקטעים אלו עוברים לפני העין במהירות העולה על 1/16 של השנייה. למכשיר שבנה קרא אדוארד מויברידג' תחילה זואוגירוסקופ (Zoogyroscope), אך מאוחר יותר שינה את השם לזואופרקסיסקופ. הזואופרקסיסקופ הקרין את דימויי שלבי התנועה רציפה בהקרנה שהגיע לגודל מלא של המצולמים. רצף הדימויים הסטטיים שלבי התנועה צוירו תחילה על גבי הדיסק כצלליות. סדרה מאוחרת יותר, שנוצרה בין השנים 1892-1894, השתמשה באיורי המתאר שהודפסו על גבי הדיסק באמצעות תהליכי צילום, ונצבעו ביד לאחר מכן. כמה מהדימויים המונפשים הללו מורכבים מאוד, ומראים מגוון שילובים של תנועות חייתיות ואנושיות. מכשירו של מייברידג' היה, ככל הנראה, מקור השראה עבור תומאס אלווה אדיסון וויליאם קנדי דיקסון בפיתוח מכשיר הקינטוסקופ שלהם. דימויים מכל שבעים ואחד דיסקי הזואופרקסיסקופים ששרדו שועתקו לאחרונה בספר: (Eadweard Muybridge: The Kingston Museum Bequest (The Projection Box, 2004. Dead medium: Muybridge's zoopraxiscope ניתן למנות ב"צעצועים הפילוסופיים" שהיוו את הרקע להמצאתו של מייברידג' את הפנקיסטוסקופ, ת'ומטרופ, זואטרופ, פרקסינוסקופ, קינמטוסקופ, פסמטרופ, ועוד Anita Ventura Mozley, "Introduction to the Dover Edition", in: Muybridge's Complete Human and Animal Locomotion, New York: Dover Pub. Inc., 1979, pxviii-xxii
זכות הלילה הראשון

זכות הלילה הראשון (צרפתית: droit du seigneur, זכות הסניור; לטינית: ius primae noctis, חוק הלילה הראשון) הייתה, לפי מקורות היסטוריים מסוימים, זכות הראשונים המיתולוגית של הסניור הפיאודלי לשכב עם בתולות מבין הצמיתות לפני ליל כלולותיהן, או זכותם של שליטים אחרים בתקופות שונות. בספרות באירופה יש התייחסויות לזכות זו החל מהמאה השש-עשרה, אך בחינה של התיעוד ההיסטורי לא חשפה עדויות לקיומה בימי הביניים. במערכות פיאודליות מסוימות התקיימה דרישת "עבור הנישואים" (Pormariage או Maritagium), לפיה נדרש הצמית לקבל את רשותו של האדון להינשא עם אישה מחוץ לשטח האחוזה, לרוב תמורת תשלום. בחצר בעלת סמכות כנסייתית באזורים מסוימים נדרש גם כן תשלום לפני מימוש הנישואין. זכות הלילה הראשון, עם זאת, כנראה לא התקיימה כנוהג, וככל הנראה הייתה עיוות מובנה של דרישת תשלום זו בתקופות מאוחרות יותר. התפישה הפופולרית של זכות הלילה הראשון כמנהג נפוץ בימי הביניים קשורה ככל הנראה במניעים פוליטיים של ניגוח המשטרים הישנים באירופה, ובמיוחד המשטר הצרפתי לפני המהפכה. תרומה נכבדת לפופולריות של המיתוס נבעה ממחזה בשם "זכות הלילה הראשון" שכתב וולטר ועוד יותר מזה מ"נישואי פיגרו" של מוצרט, שהתבסס על המחזה בשם זה מאת פייר בומארשה. פופולריות זו לא דעכה גם כאשר לואי ואיו בצרפת וקרל שמידט בגרמניה פרסמו בשנות השמונים של המאה התשע עשרה מחקרים מפורטים המפריכים את המיתוס, וזה המשיך להיות מוזכר כמאפיין של ימי הביניים גם במאה העשרים. הסרט "לב אמיץ" עוסק בנושא זה כחלק מעלילתו המתקיימת כביכול בימי הביניים. בתקופות שקדמו לימי הביניים, ישנם אזכורים שונים למנהג זה. הרקלידס פונטיקוס במאה הרביעית לפני הספירה מזכיר את טיראן האי קפלוניה שנהג לבעול את כל הבתולות שהיו נתינותיו; הרודוטוס מזכיר שבט לובי בו נהג כך המלך ואזכורים דומים יש אצל ולריוס מקסימוס, לקנטיוס וטיטוס ליוויוס. בתלמוד הבבלי מתייחסים לזכות הלילה הראשון פעמיים. לפי ברייתא המובאת בו, בעקבות סכנה החלו העם לערוך סעודות נישואים בימי שלישי במקום בימי רביעי. האמורא רבה מבאר שם שהסכנה הייתה זכות הלילה הראשון ("תיבעל להגמון תחלה") ומכיוון שהמנהג היהודי הקדום היה לערוך נישואין בימי רביעי, היה ההגמון עוקב אחר הנישאים ביום זה. לפי מגילת אנטיוכוס, שלפי ההנחה הרווחת במחקר גובשה בימי הגאונים מרד החשמונאים פרץ בזכות אישה מבית חשמונאי שהתקוממה נגד זכות הלילה הראשון שנהגה בימי גזירות אנטיוכוס, לדעה זו יש אזכור גם במגילת תענית (פרק ו). גם בתקופת גזירות אדריינוס כתוב בתלמוד ירושלמי (מסכת כתובות פרק א' הלכה ה') "שיהא אסטריוטוס בועל תחילה". בילקוט שמעוני מסופר על בתואל הארמי "שהוא היה מלך בארם נהרים וכל בתולה שתנשא בועל אותה לילה ראשונה ואחר כך חוזרת לבעלה". מדיה וקבצים בנושא זכות הלילה הראשון בוויקישיתוף זכות הלילה הראשון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) השם העברי הוא ככל הנראה תרגום ישיר מגרמנית, שם מקובל הכינוי das Recht der ersten Nacht, זכות הלילה הראשון. תלמוד בבלי, מסכת כתובות, דף ג', עמוד ב' אריה כשר, "הרקע ההיסטורי לחיבורה של "מגילת אנטיוכוס"", בתוך: בצלאל בר-כוכבא [עורך], התקופה הסלווקית בארץ-ישראל: מחקרים ועיונים בגזירות הדת ומרד החשמונאים, הקיבוץ המאוחד והמדור לידיעת הארץ בתנועה הקיבוצית, תל אביב, תש"מ, עמ' 85-107.