laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
איזי ליבלר

איזי ליבלר (באנגלית: Isi J Leibler; ‏9 באוקטובר 1934 – 12 באפריל 2021) היה איש עסקים, פובליציסט ופעיל ציבור יהודי ישראלי-אוסטרלי. התיישב בירושלים בשנת 1999 וכתב בג'רוזלם פוסט ובישראל היום. ליבלר נולד באנטוורפן שבבלגיה ועבר עם הוריו למלבורן שבאוסטרליה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה. אביו, אברהם היה סוחר יהלומים. ליבלר סיים עבודת תזה באוניברסיטת מלבורן במדעי המדינה בשנת 1958. כשאביו נפטר הוא החליף אותו בעסקי היהלומים המשפחתיים וב-1964 החל להשקיע בעסקי התיירות. בשנות ה-70, סוכנות הנסיעות שהקים, ג'טסט טורס (JetSet) כבר הייתה לאחת מהסוכנויות הגדולות באוסטרליה. ב-1997 מכר את מניותיו בחברה לחברת תעופה ניו זילנדית. כיום לקבוצת ליבלר (Leibler Group) שהייתה בבעלותו עסקים רבים באוסטרליה בתחום התיירות והתקשורת. כמו כן פעל ליבלר בישראל, באמצעות חברת ליבלר השקעות בע"מ, ו"קרן שביט" שהקים ביחד עם ליאון רקנאטי ופול פאקר. בשנת 2008 הופיע ברשימת 500 האנשים העשירים בישראל של דהמרקר, עם הון של בין 80 ל-100 מיליון דולר. ב-1973 נבחר לעמוד בראש הוועד הפועל של יהודי אוסטרליה (ECAJ). הוא כיהן כסגן נשיא וכיו"ר מועצת המנהלים של הקונגרס היהודי העולמי. הוא היה יו"ר ועדת הקשרים עם התפוצות במרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה, יושב ראש מועצת הנגידים של קרן היסוד, חבר בחבר הנאמנים של הסוכנות היהודית, ושל אוניברסיטת חיפה וחבר בוועדה המייעצת הבינלאומית של מרכז בגין-סאדאת למחקרים אסטרטגיים. ב-2008 נבחר ליו"ר עמיתים של מועצת מכון אריאל. בשנת 2004 יצא בטענות לגבי התנהלות הכספית של הקונגרס היהודי העולמי, והאשים את ראשיו בשימוש שלא כדין בכספי הקונגרס. בתגובה הגיש הקונגרס תביעת דיבה בגובה כ-26.5 מיליון שקל על אובדן תרומות. אולם בשנת 2007 משך הקונגרס את התביעה ובית המשפט זיכה את ליבלר ב-200 אלף ש"ח פיצויים. ליבלר היה פעיל למען יהדות ברית המועצות. ליבלר קיבל תואר של מפקד במסדר האימפריה הבריטית, קצין במסדר של אוסטרליה וד"ר של כבוד בדיקין אוניברסיטת באוסטרליה. בשנת 1999 עלה עם אשתו ארצה ומאז התגורר בירושלים. הוא נישא לנעמי (פורוש) ב-1958, כיום נשיאת תנועת אמונה העולמית, והיה אב לשלושה בנים ובת. הוא עסק בכתיבה פובליציסטית על ענייני היום, בין השאר כתב בעיתונים הצופה, מקור ראשון וישראל היום. הוא זוהה עם עמדות הימין המדיני בישראל והתנגד לתוכנית ההתנתקות. ליבלר החזיק בדירתו בירושלים ספרייה ענקית שכללה כשלושים ושבעה אלף ספרים על התרבות היהודית. ב-2016 תרם ליבלר את ספרייתו לאוניברסיטת בר-אילן, ממנה קיבל באותה שנה תואר דוקטור לשם כבוד. נפטר ב-12 באפריל 2021. סמוך למותו התפרסם ספר ביוגרפיה על חייו שכתבה פרופ' סוזן רותלנד (אנ'), תחילה באנגלית וב-2023 גם בתרגום לעברית. מדיה וקבצים בנושא איזי ליבלר בוויקישיתוף הבלוג של איזי ליבלר איזי ליבלר (1934-2021), דף שער בספרייה הלאומית פרויקט 500 האנשים העשירים בישראל 2008, באתר TheMarker‏, 1 ביוני 2008 דן לביא, בגיל 86: איש העסקים היהודי-אוסטרלי איזי ליבלר הלך לעולמו, באתר ישראל היום, ‏14 באפריל 2021 Suzanne D. Rutland, Lone voice : the wars of Isi Leibler, Jerusalem: Gefen Books, 2021, ISBN 9789657023228. (באנגלית) סוזן ד׳ רוטלנד, תרגום: אבירמה גולן, קול קורא במדבר: חייו ומאבקיו של איזי ליבלר, רמת גן: הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2023, מסת"ב 9789652266477
התרבות הכבארית הגאומטרית

התרבות הכַּבַּארִית הגאומטרית היא תרבות ארכאולוגית של ציידים-לקטים שהתקיימה בשלהי תקופת הקרח האחרונה בלבנט, בשלב התיכון של התקופה האפיפלאוליתית, כ-18,000–15,000 שנים לפני זמננו, לפי תיארוך פחמן-14 מכויל. מיד לאחרי תרבות זו הופיעה התרבות הנאטופית, שהיא שלב המעבר לישיבת קבע ולתרבויות התקופה הנאוליתית. עקב כך, לתרבות הכבארית הגאומטרית חשיבות גדולה להבנת תהליך המעבר מחברות הציידים-לקטים הנוודים של התקופה הפלאוליתית לכפרי הקבע החקלאיים של התקופה הנאוליתית. שורשיה של התרבות הכבארית הגאומטרית בתרבות הכבארית (הנקראת על־שם מערת כבארה). הכבארים המקוריים הוגבלו באזור מחייתם לחוף הים התיכון, אולם סביב 12,500 לפנה"ס התפשטו על אזורים נרחבים מסוריה עד לסיני. הגורם להתרחבות טמון במצב האקלימי ששרר בלבאנט: הקור והיובש שאפיינו את ימי הכבארים הוחלפו בתנאים נוחים למחיה, וכך עודדו התפשטות והשתכללות חברתית המוצגת בתרבות הכבארית הגאומטרית. מספר היישובים עלה והנחלה הכבארית התרחבה, ויש בכך להעיד על גידול באוכלוסייה שנבעה מריבוי המשאבים וזמינותם. נשמר קשר בין יישובי הדרום, אשר היו קטנים יחסית, ליישובי החוף, כפי שמעידות קונכיות מהים התיכון שנמצאו באתרים דרומיים. אולם המשבר האקלימי הקרוי בפי החוקרים הדריאס הצעיר, אשר התאפיין בהתקררות מהירה ופיחות במשקעים, הניס את הכבארים מהדרום, מפאת חוסר יכולתם להתרגל לניצול המשאבים הדלילים אשר נעשו פחותים יותר ויותר עם החמרת ההתחממות. כמו כן, התחרות לניצול המשאבים בינם לבין המושאבים, יושביה המקוריים של מצרים ועמק הנילוס אשר חדרו לסיני ולנגב והיו יותר מותאמים לניצול המשאבים הדלילים, תרמה להעלמות התרבות הכבארית הגאומטרית מהנגב. בצפון הארץ קמה התרבות הנאטופית, וסמוך לכך נעלמה הכבארית. ממאפייניה הבולטים של התרבות הכבארית הם "המיקרוליתים הגאומטריים". צורתם הייתה טרפזית ומלבנית והם עוצבו מלהבונים בתהליך סיתות הצור. מנגד, נמצאו עדויות למיקרוליתים משולשיים, ואף טכניקת הנקר המיקרוליתי. ניתן להצביע על מספר שינויים שעברו הכלים לאורך השנים. השינויים עמדו בעיקר על עיבוי רוחב המיקרולית. נמצאו השפעות אזוריות על עיצוב וחדות הכלים. תעשיית החרטים הכבארית הגאומטרית הייתה דלה למדי, וכזאת הייתה גם תעשיית המגלים. לבני התרבות היו כלי כתישה וקערות למיניהן. אלו העידו על שכלול בשימוש המזון המלוקט וקשירת קשר חזק יותר עם הלקט שהיה בעיקרו דגן הבר. עם זאת, הלקט לא היווה חלק מהותי מתזונת הכבארים. ציד יחמורים, צבאים, חזירי בר, שורי בר ובובאל היה נפוץ בקרב הכבארים הגאומטריים. גודל האתרים הכבאריים לא עולה על 400 מטרים רבועים. ביישובים חיו לכל היותר קבוצות מצומצמות של שלוש משפחות. בני התרבות חיו הן במערות והן באתרים מאורגנים. הם נדדו ממחנה אחד לשני בהתאם למזג האוויר. המחנות ההררים שמשו בקיץ והנמוכים בחורף. נמצאו מספר בקתות מדופנות ששמשו למגורים, וכן קירות ובמה באזור חיפה. נמצאו מספר עדויות לקבורה, אולם לא מדובר במנהג נפוץ ומקובל. צדפות הדנטליום שמשו לעיתים לעיטור המתים ולעיתים לסחר. אנה בלפר-כהן, תולדות האדם הקדמון. סדרת האוניברסיטה המשודרת, 1992, עמ' 109–112. עופר בר-יוסף ויוסף גרפינקל, הפרהיסטוריה של ארץ ישראל: תרבות האדם לפני המצאת הכתב. ירושלים, הוצאת אריאל, 2008, פרק 5. על החפירות באתר ואדי זיקלב. Maher, L. A., Richter, T., & Stock, J. T. (2012). The Pre‐Natufian Epipaleolithic: Long‐term behavioral trends in the Levant. Evolutionary Anthropology: Issues, News, and Reviews, 21(2), 69-81.
ברוד

ברוד (Brod) הוא שם משפחה סלאבי שמשמעותו "מעברה". האם התכוונתם ל... ברוד – צמח המוכר גם כהיפואסטס, אחד מסוגי הקוציציים ברוד (עיר) – שמה היידי של העיר ברודי באוקראינה אישים בשם זה: אלי ברוד – איש עסקים ונדבן יהודי-אמריקאי מנחם ברוד – דובר חב"ד בישראל מקס ברוד – סופר ופובליציסט יהודי צ'כי
אליה

אַלְיָה היא השומן הרך שבזנבו של הכבש. ייתכן שנקרא כך על שם האַיִל, זכר הכבש הבוגר (בשיכול עיצורים), כיוון שאצלו שומן האליה גדול ובולט משל הכבשה. משקל האליה אצל הכבשה מגיע עד 6 ק"ג ואצל האיל עד 10 ק"ג. תפקיד האליה לשמש כמאגר מזון לכבשה בעונה של מחסור, בדומה לדבשת אצל הגמל. משוער[דרוש מקור][מפני ש...] כי האליה נוצרה ממוטציה של כבש-הבית בעל זנב ארוך. גזעים של כבשים בעלי אליה נפוצים במזרח התיכון, באפריקה ובאסיה. האליה נחשבת כבשר משובח ועל כן נוצר הביטוי בתלמוד הבבלי אליה וקוץ בה – ופירושו: דבר הנראה על פניו כטוב ומועיל, אך יש בו גם חיסרון. זנב הכבש טעים למאכל, אבל פעמים רבות נתקעים בו קוצים. תלמוד בבלי, מסכת ראש השנה, דף י"ז, עמוד א'
מחלב

מחלב (מערבית: مَحْلَب) הוא תבלין אותו מכינים מזרע עץ המחלב (Prunus mahaleb), מין של דובדבן. את הזרעים מוציאים מן הגלעינים וטוחנים לאבקה גסה לשם שימוש במאפים ובתבשילים שונים. למחלב יש ריח חזק ומרוכז, ולכן משתמשים בו בכמות קטנה. במחלב משתמשים בעיקר באזור המזרח התיכון ובאזורים הסמוכים לו (טורקיה, סוריה, לבנון, מצרים, עיראק, כווית, ארמניה, איראן, לוב ויוון). השימוש העיקרי במחלב הוא בעיקר במאפים מלוחים, לחמים, עוגיות, וכן בעוגיות מסורתיות בשם כעכים. אלומה בליליוס, כָּעֶכּ מָאחלְב: העוגיות הסודיות של סבתא, באתר ynet, 4 במרץ 2010
קלוס

קָלוּס (באנגלית: Fibrocartilage Callus; על פי האקדמיה ללשון העברית: גְּרֹמֶת (גרומת)) היא היווצרות זמנית של רקמה סביב עצם במקרה של שבר או סדק בעצם. הקלוס נוצר כחלק מתהליך ריפוי העצם. רקמת הקלוס מורכבת מפיברובלסטים וכרונדרובלסטים. בסופו של דבר, לאחר תהליך הריפוי, תאי הקלוס מתפוגגים אט-אט, נעלמים ומהווים מטריצה חוץ-תאית. קלוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא רפואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חיים יעקב שפירא

הרב חיים יעקב שפירא (תקצ"ב (1832) – כ"א בסיוון תרס"ח (1908)) היה רב ודיין בקובנה, ולאחר עלייתו לארץ ישראל אב בית דין בבית דין צדק אשכנזים פרושים בירושלים. נולד בליטא לר' יצחק מנחם זונדל שפירא, שהיה רבה של העיירה איליה ובנו של הרב אריה לייב שפירא (ר' לייבלי קובנר), שהיה רב העיר קובנא. משפחתו התייחסה לרש"י, שייחוסו מגיע עד דוד המלך. בגיל צעיר התייתם מאביו וגדל אצל סבו. בבגרותו שימש כמורה הוראה ודיין בקובנא לצד הרב יצחק אלחנן ספקטור. בשנת תרנ"א (1891) עלה לארץ ישראל יחד עם רעייתו אסתר ליבא (בתו של הרב בן ציון זקהיים) ונכדתו גיטל מלכה (בת בנו הרב דוד שפירא) והתיישב בירושלים. בירושלים התמנה כחבר בית הדין האשכנזי פרושי, ומאוחר יותר התמנה כאב בית הדין. שימש גם כאחד מחברי הנהלת ישיבת אוהל משה של הרב יהושע לייב דיסקין ובמספר מוסדות חסד נוספים. התפרסם בבקיאותו ובספרייתו הגדולה. נפטר בכ"א בסיוון תרס"ח (1908) בירושלים ונקבר בבית הקברות הר הזיתים. בנו הרב דוד שפירא (תרי"א, 1851 – ד' באייר תרצ"ו, 1936) נישא לראשע ראשגולין (ראשיגולסקי). שימש תחתיו כרב ומורה הוראה בקובנה ובגרינרבורג שליד קובנה. נקבר בבית הקברות היהודי בקובנה. חתניו: הרב צבי פסח פרנק והרב אריה לוין. בנו: הרב שלמה יצחק שפירא – ספרא דדיינא בבית דין צדק אשכנזים פרושים בירושלים ואביו של הרב שמואל שפירא, מזקני רבני ברסלב. אחיינו (בן אחיה של אשתו) – הרב והמשורר הלל בבלי. בנו הרב משולם זלמן שפירא (נולד ב-1855, היה נשוי לחנה רייזל ראשגולין (ראשיגולסקי), נפטר בחיי אביו, בירושלים בי"ד בכסלו תרס"ד, 1903). בנותיו: שיינה גיטל – נישאה לרב מרדכי דוד לוין, לאה מרים – נישאה לרב יצחק יעקב ילין, שרה מלכה – נישאה לרב יעקב יוסף דזימטרובסקי, ועטיל נישאה ללייב ויטנברג. בניו: זונדל שפירא, שמואל אהרון שפירא והרב בן ציון שפירא. בתו שיינא מלכה שפירא – הייתה כותבת בכתבי העת תחת השם "ש.מ.ש.", נישאה לרב יהוסף רלב"ג בנו של הרב אליעזר דן רלב"ג, ראש ישיבת עץ חיים בירושלים. נכדיה הם הרב אריה רלב"ג ראש בית הדין של אגודת הרבנים, רב קהילת "אהבת ישראל" של ישראל הצעיר בברוקלין שבניו יורק, ומראשי מערכת הכשרות משולש K. והרב יהוסף גדליה רלב"ג חבר בית דין רבני חב"ד ואיש ציבור, רבה של שכונת קריית יובל בירושלים.
אברהם נוריאל

אברהם נוריאל (1931 – 1992) היה חוקר יהדות ופרופסור לפילוסופיה יהודית באוניברסיטת בר-אילן. נוריאל נולד בברלין בשנת 1931, בן ליצחק וגיטל. הוא למד באוניברסיטה העברית ובשנת 1975 סיים את עבודת הדוקטורט שלו באוניברסיטה בנושא "משנתו הפילוסופית של ר' אברהם בן שם טוב ביבגו". ועמד בראש החוג לפילוסופיה באוניברסיטת בר-אילן. היה חבר בהגנה בהנהגת בני-עקיבא ונמנה עם מייסדי תנועת נאמני תורה ועבודה. נפטר בירושלים בשנת 1992 ונקבר בהר המנוחות. היה נשוי למנוחה, אב לשלושה, אבישג, יואל וורד. גלוי וסמוי בפילוסופיה היהודית בימי הביניים, הוצאת מאגנס, 2000 דת ומדע - קובץ מאמרים למורה, 1980, עורך, המרכז לתוכניות לימודים, החינוך והתרבות, אגף החינוך הדתי, ירושלים משנתו הפילוסופית של ר׳ אברהם בן שם טוב ביבגו, 1975 "הרצון האלוהי במורה נבוכים", בתוך תרביץ "משלים ולא נתפרש שהם משל במורה הנבוכים", דעת 25 "מושג האמונה אצל הרמב"ם" דב שוורץ, "אברהם נוריאל: גלוי, נסתר ואמנות המחקר", בתוך: דב שוורץ (עורך), אוניברסיטת בר-אילן - מרעיון למעש, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשס"ו, כרך ב, עמ' 157–164 אברהם נוריאל (1948-), דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רבקה הורביץ

רבקה הורביץ (4 ביולי 1926 – 4 בינואר 2007) הייתה חוקרת יהדות ישראלית, פרופסור למחשבת ישראל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. נולדה בבאד הומבורג שבגרמניה כרבקה גולדשמידט, בת לזיגפריד אליעזר גולדשמידט הלוי ולבת שבע אברמוב, ילידת האימפריה הרוסית, ואחות לנפתלי, המבוגר ממנה בשנה. אביה היה רופא, ונפטר כשהייתה בת שלושה שבועות. לאחר עליית הנאצים לשלטון עלתה לארץ ישראל עם אמהּ, שנפטרה כשהייתה בת תשע. בנעוריה גרה בביתו של יצחק ברויאר. ב-1947 החלה ללמוד לתואר ראשון בפילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים. עם מוריה נמנו שמואל הוגו ברגמן, יוליוס גוטמן וגרשם שלום. את התואר השני קיבלה בבית המדרש לרבנים באמריקה, על עבודה שעסקה ברבי ברוך מקוסוב. בשנת 1962 קיבלה תואר דוקטור ממכללת ברין מאר שבפנסילבניה, על עבודה שנושאה השפה והזמן בפילוסופיה של פרנץ רוזנצוויג ("Speech and time in the philosophy of Franz Rosenzweig"). לאחר שנים אחדות שבהן לימדה באוניברסיטאות בארצות הברית חזרה לישראל עם בעלה ושני ילדיה, וב-1975 הצטרפה לאוניברסיטת בן-גוריון בנגב. מחקריה עסקו בהגות היהודית במאה ה-19 ובמאה ה-20, ובעיקר בהוגים פרנץ רוזנצוויג, מרטין בובר, עמנואל לוינס, יצחק ברויאר ואברהם יהושע השל. כתבה ערכים אחדים באנציקלופדיה יודאיקה. בגיל 48 חלתה בסרטן השד ולאחר טיפולים קשים החלימה. בשנת 2006 חזרה המחלה והתפשטה בגופה, והיא נפטרה ב-4 בינואר 2007, בגיל 80, ונקברה בהר המנוחות. הייתה נשואה ליוסף הורביץ, שנפטר בשנת 2001, ואם לדוד ולבת שבע. זכריה פרנקל וראשית היהדות הפוזיטיבית היסטורית, ירושלים: מרכז זלמן שזר, תשמ"ד. יהדות רבת פנים - ספרות והגות, בעריכת עקיבא צימרמן, הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב ומוסד ביאליק, 2003. פרנץ רוזנצוויג - הכוכב והאדם: קובץ מחקרים, הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2010. עריכה וההדרה: מבחר אגרות וקטעי יומן / פרנץ רוזנצווייג, מוסד ביאליק, 1987. יצחק ברויאר - עיונים במשנתו, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 1988. ספר רבקה: יהדות סוגיות פנים קטעים זהויות (עורכים: חביבה פדיה ואפרים מאיר), הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון, 2007. דברי פרידה מפי חביבה פדיה יהודה ליבס, עפר עפר לא תתגאה רבקה הורביץ, מר' נחמן ועד קפקא (על ספרו של אפרים מאיר "פילוסופים קיומיים יהודים ברב-שיח"), באתר הארץ, 11 באפריל 2004 רבקה הורביץ, הרחבת גבולות הפילוסופיה היהודית, עיונים בתקומת ישראל 3, 1993, עמ' 560–562 רשימת הפרסומים של רבקה הורביץ, בקטלוג הספרייה הלאומית הגות וידידות - כנס לזכרה של פרופ' רבקה הורביץ, מכון שכטר למדעי היהדות, 10 בינואר 2017, באתר YouTube ז'ואל הנסל, הפרט, למרות הכל, באתר הארץ, 4 במרץ 2011 רבקה הורביץ (1926-2006), דף שער בספרייה הלאומית
פאוזי אל-אסמר

פאוזי אל-אסמר (מערבית: فوزي الأسمر,‏ 1937 - 19 בספטמבר 2013) היה סופר, משורר ועיתונאי ערבי-ישראלי שהתגורר בארצות הברית. אל-אסמר נולד בחיפה למשפחה ערבית נוצרית וגדל בלוד. הוא עבר לתל אביב וניסה להשתלב בקרב חוגי הספרות היהודיים. הוא פרסם שירים שזכו להצלחה ברחוב הערבי ובעיתונות העברית. היה חבר מערכת העיתון אלפג'ר, ביטאון מפ"ם בערבית, וכן חבר מערכת במגזין "העולם הזה". הוא אף ניהל הוצאת ספרים פרטית קטנה של ספרים בערבית. בשנת 1969 הוא נעצר בחשד שקיים קשרים עם ארגוני חבלה ונכלא במעצר מנהלי על פי תקנות ההגנה לשעת חירום. כמחאה על מעצרו של אל-אסמר, קיימה תנועת שי"ח כינוס משותף של סופרים יהודים וערבים המתנגדים למעצרים מנהליים, בבית סוקולוב בתל אביב. לאחר 15 חודשים שוחרר כאשר החשדות נגדו התבדו, אך תנועותיו הוגבלו ונאסר עליו לצאת את העיר לוד בה התגוררו הוריו. ב-1975 פרסם ספר אוטוביוגרפי בעברית, שכותרתו הייתה 'להיות ערבי בישראל'. הוא תיאר בו את חיי היומיום של אזרח ערבי במדינת ישראל. הספר היה בין הספרים הראשונים שנכתבו על המצב הפוליטי בישראל על ידי ערבי-ישראלי. בשנת 1986 יצא בלונדון ספרו Through the Hebrew Looking Glass: Arab Stereotypes in Children's Literature, בו הוא בוחן סיפורי ילדים ישראלים כמו חסמבה ודנידין ומאשים אותם בגזענות ודעות קדומות כלפי הערבים. הוא למד היסטוריה ומדעי המדינה בארצות הברית וקיבל דוקטורט ב-1981 מ-אוניברסיטת אקסטר בבריטניה. באותה שנה הפך לאזרח אמריקאי. שימש כעורך האחראי של העיתון הערבי "א-שרק אל-אווסט". כותב כיום בעבור היומון הסעודי אל-ריאד ועובד בעבור סוכנות החדשות של איחוד האמירויות בארצות הברית (UAE News Agency). החל משנת 1996 הוא לימד באמריקן יוניברסיטי בוושינגטון די. סי.. סיפור חייו הומחז בידי סוהיל חדאד למחזה בשם "להיות ערבי בישראל", שהוצג בתיאטרונטו ב-2001. נפטר ב-19 בספטמבר 2013. להיות ערבי בישראל, הוצאת ישראל שחק, 1975 Wind-Driven Reed and Other Poems, Three Continents Press, 1979 Through the Hebrew Looking Glass: Arab Stereotypes in Children's Literature Towards a Socialist Republic of Palestine, (as co-editor, with with Uri Davis and Naim Khader) (1978) ISBN 0-903729-30-X Debate on Palestine, (as co-editor, with Uri Davis and Naim Khader) (1981) ISBN 0-903729-64-4 רשימת הפרסומים של פאוזי אל-אסמר, בקטלוג הספרייה הלאומית אודות פאוזי מאמריו בעיתון אל-ריאד (בערבית) עפרה ישועה-ליית, בארץ המשוגעים, אצל אלי אשד Israel revisited, 1976, מאת פאוזי אל-אסמר http://electronicintifada.net/content/remembering-fouzi-el-asmar-poet-palestinian-liberation-struggle/12816 פאוזי אל-אסמר, דף שער בספרייה הלאומית
ניר דנאי

ניר דנאי הוא שחיין עבר, אלוף ושיאן ישראל בשחייה שהתמחה בסגנון הגב. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ניר דנאי התאמן בקבוצת השחייה של מכבי תל אביב. באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף חודש אוגוסט 1982 זכה דנאי במדליית ארד במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:19.34 דקות, אחרי יורם כוכבי אף הוא ממכבי תל אביב שקבע שיא ישראלי חדש של 2:14.04 דקות (שיפור לשיא של אבי כרמל שעמד על 2:15.22 דקות) ויזהר שנהר (2:16.52 דקות). באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף חודש אוגוסט 1983 זכה דנאי בשתי מדליות. מדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב בשיא ישראלי חדש של 2:13.29 דקות, לפני טל משקיף שקבע שיא ישראלי חדש לגילאי 16 בתוצאה של 2:13.54 דקות ודרור גרינברג מהפועל גלבוע (2:16.05 דקות), שיפור לשיא הישראלי של יורם כוכבי (2:14.04 דקות). מדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:02.40 דקות, 4 מאיות השנייה לאט יותר ממשקיף שקבע שיא ישראלי חדש לגילאי 16 ו-18 בתוצאה של 1:02.36 דקות ולפני השיאן הישראלי, שנהר (1:02.98 דקות) שקבע בשלב המוקדמות את התוצאה המהירה בתחרות, 1:01.95 דקות, 3 מאיות השנייה איטי משיאו הישראלי. לאחר מכן, כשחיין ראשון במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב קבע דנאי שיא ישראלי חדש לגילאי 18 בתוצאה של 1:02.22 דקות. זיו סידרר, שחייני הפועל גש"מ ומכבי ת"א סיפקו שיאים באליפות ישראל, דבר, 28 באוגוסט 1983 זיו פידרר, פיחות בשבירת השיאים ביום ה-3 באליפות השחיה, דבר, 29 באוגוסט 1983 ערך זה הוא קצרמר בנושא ספורטאים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דיימון פיאלקוב

דיימון פיאלקוב (נולד בשנת 1965) הוא שחיין עבר, אלוף ישראל בשחייה, שהתמחה בסגנון הגב. דיימון פיאלקוב הוא בנם של שושנה ריבנר שכונתה "מלכת המים הישראלית" ושחקן כדורמים מדרום אפריקה. הוא התאמן בקבוצת השחייה של מכבי תל אביב בהדרכתו של ברוך צ'יש. באליפות ישראל בשחייה שנערכה בסוף חודש אוגוסט 1980 זכה פיאלקוב במדליית כסף, במשחה ל-200 מטר גב אחרי יזהר שנהר (2:20.44 דקות) ולפני ואבי כרמל חברו לקבוצה. בתחרות שמונה האומות שנערכה בקיאסו, שווייץ ביולי 1981 סיים פיאלקוב במקום שביעי במשחה ל-200 מטר גב ובמקום שמיני במשחה ל-100 מטר גב בשיא ישראלי חדש לגילאי 16 בתוצאה של 1:02.94 דקות, 7 מאיות השנייה איטי מהשיא הישראלי של יורם כוכבי אף הוא ממכבי תל אביב (1:02.87 דקות). באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף חודש אוגוסט אותה שנה, זכה פיאלקוב בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:15.88 דקות, לפני יזהר שנהר (2:18.04 דקות) ואבי נחמיאס מהפועל ימק"א ירושלים (2:19.84 דקות) ומדליית כסף, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:03.43 דקות, אחרי יזהר שנהר (1:02.62 דקות) ולפני אבי נחמיאס (1:04.44 דקות). בתחרויות השחייה של כינוס הפועל ה-12 שנערכו בבריכת השחייה של אוניברסיטת תל אביב במאי 1983, בהשתתפות טובי הספורטאים בעולם כהכנה לאולימפיאדה, סיים פיאלקוב במקום חמישי במשחה ל-100 מטר גב תוצאה של 1:03.07 דקות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 1:02.81 דקות בתחרות שמונה האומות שנערכה בטנריפה, ספרד ביולי 1983 סיים פיאלקוב במקום שמיני במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:18.83 דקות. אורי ירון, בנה של שחיינית העבר שושנה ריבנר קדח מחום אך זכה ב-4 נצחונות, מעריב, 22 באוגוסט 1976 הבן דיימון בדרכי האם שושנה, דבר, 22 באוגוסט 1976 אלכס פרלסמן, השחיינים תפסו גל, מעריב, 13 באוגוסט 1980 אלכס פרלסמן, שמיר "שרף" את הבריכה, מעריב, 28 באוגוסט 1980 שמואל טל (עיתונאי), יורם כוכבי קיזז יותר מ-4 שניות משיאו ב-400 מעורב, דבר, 28 באוגוסט 1981 אלכס פרלסמן, אילתי - פרפר הזה של הגליל, מעריב, 5 במאי 1983
מריאליט

מריאליט הוא מינרל טקטוסיליקטי (סיליקט במבנה מרחבי) המכיל נתרן, אלומיניום וכלור השייך לקבוצת הסקפוליט. נוסחת המבנה הכימי של המריאליט היא Na4Al3Si9O24Cl. המריאליט יוצר תמיסה מוצקה עם המיוניט (Ca4Al6Si6O24CO3), מינרל השייך אף הוא לקבוצת הסקפוליט. מיוניט ומריאליט טהורים יוצרו באופן מלאכותי, אבל בטבע הם קיימים אך ורק בתערובת ביניהם, שבה לא עולה חלקו של אחד המינרלים על 80 אחוזים. חבורת הסימטריות המרחבית של תערובת זו היא "P42/n" המריאליט מתגבש במערכת הטטרגונלית, חבורת סימטריות נקודתית "טטרגונלית דיפירמידלית" 4 / m   {\displaystyle 4/m\ } , וחבורת סימטריות מרחבית "I 4/m". הפרמטרים של תא היחידה הם: Å‏a=12.060‏ ו-c=7.572Å. המינרל מופיע במקבצים גרגיריים או חסרי צורה. הגבישים פריזמתיים המסתיימים בפירמידות באורך עד 1.5 מטר. פאות הגביש מקווקוות. למריאליט יש פצילות מובחנת בשני כיוונים ({100}, ו־{110}). הקשיות של המינרל בינונית, 6-5.5 בסולם מוס, ומשקלו הסגולי הממוצע 2.54 גרם לסמ"ק. אופטית המינרל הוא חד-צירי שלילי. מקדמי השבירה של המריאליט הם: nω=1.539-1.550‏ ו-nε=11.532-1.541. גבישי המריאליט הם שקופים עד שקופים למחצה. הם חסרי צבע או שצבעם לבן, צהוב, ורוד, סגול, כחלחל, שחום, ירקרק. בשקף מנוסר המריאליט הוא חסר צבע. הברק של המריאליט הוא זגוגי, דמוי שרף או פנינתי. המינרל פלואורסצנטי - בקרינת על סגול באורכי גל קצרים או ארוכים המינרל פולט אור בגוונים עזים של כתום עד צהוב או אדום. המינרל נתגלה לראשונה ב-1866 בפיאנורה (Pianura) (כיום פרבר במערב נאפולי), חלק מ"השדות הפלגריאנים" (Campi Flegrei – קלדרה גדולה שרובה מתחת למים), פרובינציית נאפולי במחוז קמפניה שבאיטליה המינרל קרוי על שמה של מריה רוזה פום ראט (Maria Rosa vom Rath), אשתו של מגלה המינרל, המינרלוג הגרמני גרהארד פום ראט (Gerhard vom Rath‏; 1888-1830). שם נוסף מקובל הוא "דיפיּיר" (dipyre) - סקפוליט עשיר במריאליט. המינרל ידוע בעיקר לאספני מינרלים, אם כי הקשיות שלו מאפשרת גם שימוש לעיתים נדירות כאבן חן. הסוגים בהם מופיעים הגוונים צהוב, כתום, ורוד או סגול הם הסוגים בהם נעשה שימוש זה. כאשר את הסוגים השקופים פחות נוהגים לחתוך בצורת קבושון משום שאז מציג המינרל את תופעת עין החתול. המריאליט מצוי בדרך כלל בסלעים שעברו התמרה אזורית, בייחוד שיש, גנייס שמקורו באבן גיר ו צפחות ירוקות. כמו כן בסלעי סקארן בפגמטיטים, בסלעי יסוד מאפיים שעברו תהליך מטאסומטי ובסלעים שנפלטו מהרי געש. כאמור, בטבע המריאליט קיים אך ורק בתערובת עם המיוניט, שבה לא עולה חלקו של אחד המינרלים על 80 אחוזים. בין המקומות בהם ניתן למצוא תערובת זו שבה אחוז המריאליט גבוה: בפיאנורה (Pianura) (כיום פרבר במערב נאפולי), חלק מ"השדות הפלגריאנים" (Campi Flegrei – קלדרה גדולה שרובה מתחת למים), פרובינציית נאפולי במחוז קמפניה שבאיטליה (המקום בו נמצא המינרל לראשונה); באזור סליודיאנקה (Слюдя́нка) דרומית לימת באיקל שברוסיה; בפרנקלין (Franklin) ובהמבורג (Hamburg) במחוז סאסקס (Sussex) בניו ג'רזי, ובפרנץ' קריק (French Creek) במחוז צ'סטר (Chester) בפנסילבניה שבארצות הברית; באגם הדובים (Bear Lake), מחוז פונטיאק בפרובינציית קוויבק שבקנדה; במפוואפווה (Mpwapwa) באזור מורוגורו (Morogoro ) סמוך לדודומה שבטנזניה; ובסרה דה ציביטה (Serra da Chibita), ריו פארדו (Rio Pardo) במדינת מינאס ז'ראיס שבברזיל. Deer, W.A., R.A. Howie, and J. Zussman Rock Forming Minerals 4: framework silicates , 1963, Pages 321-337. מדיה וקבצים בנושא מריאליט בוויקישיתוף אתר WebMineral אתר Mindat פרויקט rruff פרויקט rruff אתר Webmineral לרשימה המלאה ניתן להיעזר בקישור לאתר Mindat.
דגל גדסדן

דגל גדסדן (באנגלית: Gadsden flag) הוא דגל היסטורי של ארצות הברית. במרכז הדגל מופיע על רקע צהוב נחש המוכן להכשה ומתחתיו הכיתוב "Dont tread on me" שמשמעו "אל תרמוס אותי" ומופנה במקור כלפי האימפריה הבריטית. הדגל נקרא על שם הגנרל והמדינאי האמריקאי כריסטופר גדסדן, שעיצב אותו. הדגל שימש בעבר את חיל הנחתים האמריקני. נחש העכסן שימש כסמל לשלוש עשרה המושבות הבריטיות בתקופת מלחמת העצמאות של ארצות הברית. כבר ב-1751 הציע בנג'מין פרנקלין, בתגובה סאטירית למדיניות הבריטית לשלוח פושעים למושבותיה באמריקה, לשלוח לאנגליה נחשים. ב-1774 פרסם פול רוויר בעיתונו איור של נחש הנלחם בדרקון בריטי. השימוש הראשון בדגל נעשה ב-1775 על ידי הצי האמריקני שתקף ספינות בריטיות במהלך המהפכה האמריקאית. בתקופות שונות מאז המהפכה נעשה שימוש חוזר בדגל הן כביטוי לפטריוטיות אמריקאית והן כסמל להתנגדות למדיניות הממשלה. בשנים האחרונות אימצו תנועות ליברטריאניות את הדגל כסמל למחאה כנגד תוכניות ממשלתיות הכוללות העלאת מיסים. מדיה וקבצים בנושא דגל גדסדן בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא סמלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.