laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מקלע DShK

מקלע DShK (ברוסית: ДШК, Дегтярёва-Шпагина Крупнокалиберный) הידוע בכינויו "דושקה" הוא מקלע כבד בקוטר 12.7 מ"מ (חצי אינץ') תוצרת ברית המועצות. בשנת 1930 פיתח ואסילי דגטיאריוב מקלע כבד עבור הצבא האדום. המקלע נקרא DK ויוצר בכמויות קטנות בשנים 1933–1936. אחד החסרונות הבולטים של מקלע זה היה קצב אש נמוך, שנבע מאופן הזנת הכדורים לבית הבליעה של המקלע ומשימוש במחסנית בת 30 כדורים בלבד. בשנת 1938 המתכנן גאורגי שפגין שיפר את מנגנון ההזנה, מה שאיפשר שימוש בשרשיר מתכתי להזנת הכדורים. המקלע המשופר קיבל את השם DShK. שמו מורכב מראשי תיבות של שמות משפחה של מפתחיו (דגטיאריוב ושפגין). האות K בשם היא מהמילה "גדול" ברוסית והיא מתייחסת לקליבר של המקלע - במונחים הרוסיים כל קוטר של מקלע או רובה שהוא מעל ל-7.62 מ"מ, נחשב לגדול. המקלע נועד לשימוש נגד מטרות משוריינות, לכן התחמושת שלו כללה רק כדורים חודרי שריון. מהירות לוע גבוהה בשילוב משקל הקליע הקנו לו כושר חדירה גדול והוא מסוגל לחדור לוח שריון בעובי של 15 מ"מ ממרחק של 500 מטר, מספיק כדי להוציא מכלל פעולה נגמ"ש, שריונית או טנק קל. הייצור הסדרתי של מקלע DShK החל בפברואר 1940. עד לפלישה הנאצית לברית המועצות יוצרו כ-2000 יחידות. המקלע יוצר במהלך כל שנות המלחמה, אם כי בכמויות קטנות יחסית למקלעים אחרים (כ-8500 מקלעי DShK יוצרו בשנים 1941-1945). המקלע יוצר בשתי גרסאות - גרסת נ"מ וגרסת חי"ר. בגרסת הנ"מ גוף המקלע הותקן על גבי חצובה בעלת שלוש רגליים. בגרסת חי"ר הותקן הגוף על כן (עגלה) עם שני גלגלים, כדי להקל על הצוות לנייד את המקלע בשדה הקרב. המקלע הותקן גם על רכבים משוריינים. הוא הותקן כנשק עיקרי בתוך צריח של שריוניות ושל הטנק הקל T-40. בשלבים המאוחרים של מלחמת העולם השנייה הותקן כמקלע נ"מ על גבי הצריחים של הטנק הכבד IS-2 ושל התותח המתנייע ISU-152. בפברואר 1945 הוכנס לייצור הדגם המשופר של המקלע שנקרא DShKM. מקלעים מדגם זה שימשו את יחידות החי"ר של הצבא הסובייטי עד לאמצע שנות ה-60, אז הוחלפו במקלע NSV. ‏ DShkM הותקן גם על גבי צריחים של טנקים T-55 ,T-54 ו-T-62. המקלע סופק על ידי ברית המועצות לכל מדינות ברית ורשה ולכ-30 מדינות באסיה ובאפריקה. הוא אף יוצר ברישיון סובייטי בסין, צ'כוסלובקיה, יוגוסלביה, רומניה, פקיסטן ועיראק. במדינות רבות באפריקה ובאסיה מקלע זה נמצא בשימוש עד היום. במלחמות רבות בחצי השני של המאה ה-20 נעשה שימוש במקלעי DShK. המורדים האפגנים השתמשו בהם ביעילות רבה כנגד מסוקי הצבא הסובייטי במהלך מלחמת אפגניסטן. תחמושת - 12.7x108 מילימטר משקל (ריק) - 33.5 ק"ג (גוף המקלע), משקל כולל (גוף + התקן נשיאה עם גלגלים ומגן) - 157 ק"ג אורך כולל - 1625 מילימטר קצב אש - 600 כדורים בדקה הזנה - שרשיר של 50 כדורים, הניתן לחיבור לשרשירים נוספים. טווח מעשי מקסימלי - 3500 מטר מהירות לוע - 850 מטר לשנייה מדיה וקבצים בנושא מקלע DShK בוויקישיתוף מידע באנגלית ותמונות קטע מתוך הסרט "רמבו - 3", בו רמבו מפיל מסוק בעזרת מקלע DShK, סרטון באתר יוטיוב
טום הולס

טומס אדוארד הולס (באנגלית: Thomas Edward Hulce; נולד ב-6 בדצמבר 1953) הוא שחקן קולנוע ותיאטרון ומפיק אמריקאי זוכה פרס אמי, הולס היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר בשנת 1984 על תפקידו בתור וולפגנג אמדאוס מוצרט בסרט "אמדאוס". הולס נולד בדטרויט וגדל בפליימות', מישיגן, בנם הצעיר של ג'ואנה וריימונד אלברט הולס. יש לו שתי אחיות ואח אחד מבוגרים ממנו. הוא עזב את ביתו בגיל 15 ונסע ללמוד באקדמיה לאומנויות שבצפון קרוליינה. בתחילת דרכו עבד הולס בתור שחקן תיאטרון, את הופעת הבכורה שלו על הבמה עשה בשנת 1975. הוא התפרסם לראשונה בקומדיית ההתבגרות "בית החיות" בדמותו של לורנס "פינטו" קרוגר, סטודנט ביישן בשנתו הראשונה בקולג' העורך את המגזין "סאטירה לאומית". הולס נבחר בשנת 1984 לגלם את המלחין האוסטרי וולפגנג אמדאוס מוצרט בסרטו של מילוש פורמן "אמדאוס". על הופעתו זו הועמד הולס לפרס גלובוס הזהב ולפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר. ב-1986 שיחק בסרט אקו פארק. בשנת 1988 הועמד בפעם השנייה לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר על תפקידו בתור יוג'ין הלוקה בפיגור שכלי במלודרמה "דומיניק ויוג'ין". בשנה שלאחר מכן השתתף בדרמה הקומית של רון הווארד "הורים במשרה מלאה" בתור פרנק אחיו של גיל באקמן (סטיב מרטין). ב-1990 שיחק בסרט הטלוויזיה של NBC "רצח במיסיסיפי" והיה מועמד על תפקידו זה לפרס גלובוס הזהב ולפרס אמי. הוא הופיע בדרמה הספרותית של פיטר ויר "ללא פחד" בדמותו של סטיב ברילסטיין ובתור הנרי קלרבל חברו הטוב ביותר של ד"ר פרנקנשטיין (קנת בראנה) בדרמת האימה של קנת בראנה "פרנקנשטיין", בנוסף דיבב הולס את דמותו של קווזימודו בסרט האנימציה "הגיבן מנוטרדאם". ב-1996 זכה הולס בפרס אמי והיה מועמד ברביעית לפרס גלובוס הזהב על תפקידו בהפקת הטלוויזיה "יומנה של היידי". ב-2008 שיחק במותחן האקשן הבדיוני "ג'אמפר" בתור מר בווקר. הולס הפיק שני פרויקטים בימתיים "תקנות בית השיכר" ו"לדבר לראש" שזכה לביקורות אוהדות ובשישה פרסים במסגרת פרס אובי. ב-2007 הפיק הולס את המחזמר "האביב מתעורר", על עבודתו הטכנית בהפקה זכה הולס בפרס הטוני. ב-2004 הפיק הולס את הדרמה "בית בקצה העולם" המבוססת על הרומן של מייקל קנינגהם. הולס מעולם לא נישא אולם הוליד ילדה יחד עם האמנית האיטלקייה ססיליה ארמני. בראיון ב-2008 הוא יצא מהארון. מדיה וקבצים בנושא טום הולס בוויקישיתוף טום הולס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) טום הולס, באתר AllMovie (באנגלית) טום הולס, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) טום הולס, באתר MusicBrainz (באנגלית) טום הולס, באתר בילבורד (באנגלית) "The Incredible Hulce" by Eric Andrews-Katz, The Seattle Gay News, October 3, 2008
Sd.Kfz. 254

Sd.Kfz. 254 (בגרמנית: Sonderkraftfahrzeug 254; "כלי רכב בעל תכלית מיוחדת 254") הוא רכב קרבי משוריין אשר פותח באוסטריה בשנת 1936. הכלי יוצר תחילה באוסטריה עד שבשנת 1938 במהלך האנשלוס, זו סופחה על ידי גרמניה הנאצית. תחת המשטר הנאצי הכלי פותח למען הצבא הנאצי ושימש כרק"ם סיור ותצפית ארטילרית אשר יוצר בכמויות קטנות יחסית, רק 128 כלים (מעבר ל-12 הכלים שיוצרו לפני כן באוסטריה). בנוסף למערכת הנעה על בסיס זחלים הכלי כלל מערכת נשלפת של ארבעה גלגלים אשר הורדו בנסיעה על כביש. בצורה זו מצד אחד הכלי יכול היה להתנייד בשטח לצד כלי רכב זחליים אחרים ביניהם טנקים, ומצד שני יכול היה גם להתנייד במהירות על גלגליו כאשר תנאי הדרך אפשרו זאת. ה-Sd.Kfz. 254 כלל 7 אנשי צוות ושימש בעיקר כרק"ם תצפית ארטילרית. הכלי שירת בכוחות ארטילריה בצפון אפריקה ורוסיה. פיטר צ'מברלין והילרי דויל, האנציקלופדיה של טנקים גרמנים במלחמת העולם השנייה, עמ' 179, 1999. מדיה וקבצים בנושא Sd.Kfz. 254 בוויקישיתוף
איש-שלום

האם התכוונתם ל... אלכס איש-שלום – משפטן ישראלי וניצב בדימוס במשטרת ישראל בנימין איש-שלום – פרופסור למחשבת ישראל, מייסד ונשיא בית מורשה בירושלים חדוה רוזנברג איש-שלום – מורה, מנהלת בית ספר, וד"ר לחינוך חמודה איש-שלום – מנהיגת ארגון האחים והאחיות, פעילה למען זכויות העובד בהסתדרות העובדים, וחברת הנהלת ארגון האחיות הבינלאומי יצחק אייזיק איש-שלום – רב בקורשן וטבריג בליטא ורבה של נחלת יצחק, ופעיל ציוני יצחק איש-שלום – ראש המועצה המקומית כפר יונה מיכאל איש-שלום (1905–1978) – חוקר ארץ ישראל מאיר איש-שלום – חוקר יהדות, מוציא לאור של חיבורים תורניים מרדכי איש-שלום – ראש עיריית ירושלים בשנים 1959 - 1965 מרדכי איש-שלום (תל אביב) – יו"ר הוועד הארצי לשקל, יו"ר ועדת הבחירות לקונגרסים הציונים, ומייסד תא המשפט ההסתדרותי תמר איש שלום – כתבת ומגישת חדשות ישראלית פרידמן
משה כגן

משה כגן (1922 – 27 באפריל 2016) היה צייר ישראלי, חבר קיבוץ שמיר. משה כגן נולד בקרמניץ, פלך ווהלין שבפולין. כבר בגיל צעיר החל לצייר, כשהוא לומד בעיקר מהציירים הרבים שהגיעו לצייר את עירו היפה ונופיה. ב-1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה וכיבוש עירו על ידי הסובייטים בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב, הורע מצבה של משפחתו, והוא נאלץ לסייע בפרנסת המשפחה. ב-1940 עזב את העיר ונסע לבאקו שבאזרבייג'ן, והתפרנס הן מציור והן כטכנאי שיניים. התקפת גרמניה הנאצית על ברית המועצות הביאה להגלייתו של כגן לעיר קרסנובודסק שבטורקמניה, בהיותו "אלמנט לא בטוח". ב-1942 ניסה כגן כחייל בצבא הפולני לברוח לפרס, ללא הצלחה. עם הקמתו של הצבא הפולני הדמוקרטי הצטרף כגן לשורותיו. השתתף בקרבות לשחרור פולין וגרמניה ובמהלך הקרבות הגיע עד לב ברלין. אז נודע לו שמשפחתו נספתה בשואת העם היהודי. ב-1946 השתחרר כגן משרותו בצבא הפולני, הצטרף לשורות "השומר הצעיר" וסייע בהקמת התנועה החינוכית בפולין, עד לעלייתו לארץ ישראל בשנת 1948. עם עלייתו ארצה הצטרף לקיבוץ שמיר שבגליל העליון, הקים משפחה ועבד כרועה צאן של הקיבוץ. מיקומו של הקיבוץ, נופו ועמק החולה הפרוס מתחתיו, עיצבו את סגנונו האישי הבא לידי ביטוי בציוריו. בשנת 1967 התחיל כגן לצייר בשחור לבן כתוצאה מזכרונות העבר ובהשראת מלחמת ששת הימים. בשנת 1972 נהרג בנו, שהיה אז בן 19, בעת הכנת טיול במסגרת השומר הצעיר בנחל יהודה. כגן הציג כ-40 תערוכות יחיד במיטב הגלריות והמוזיאונים ברחבי הארץ ובחו"ל. יצירותיו נמצאות במוזיאונים, גלריות ובאוספים פרטיים בישראל ומחוצה לה. כמו כן, השתתף כגן ברוב התערוכות של אגודת הציירים ושל ארגון ציירי הקיבוץ הארצי בארץ וברחבי העולם: ארצות הברית, שווייץ, דרום אמריקה, דרום אפריקה, קנדה ועוד. זכה במלגה ע"ש דבורה דוידזון. כחובב ארכאולוגיה, הקים כגן בקיבוצו שמיר מוזיאון אזורי לעתיקות וכן גלריה לאמנות. בשנים האחרונות החל כגן לעבוד במדיום נוסף - הפסיפס: הוא יוצר פסיפסים מרהיבים מאבנים צבעוניות קטנות שאותן הוא מסתת בעצמו. פסיפסים אלו מתארים נושאים תנ"כיים, מוטיבים מהטבע, דמויות ועוד. עד לפטירתו המשיך לעבוד בסטודיו שלו בקיבוץ שמיר. ב-27 באפריל 2016 נפטר משה כגן כתוצאה מאירוע לבבי, והובא למנוחות בבית העלמין של קיבוצו שמיר. נדב מן, ברכה מהעבר: ארץ ישראל דרך "שנות טובות", באתר ynet, 8 בספטמבר 2010 משה כגן, עבודת פסיפס "שבעת המינים", באתר קיבוץ שמיר משה כגן, מתוך ספר זכרונותיו "הרהורים" באתר הוצאה לאור חוט השני קישור לאתר של האמן עדות של משה כגן באתר מורשת דף לוחם מתוך אתר מוזיאון "הלוחם היהודי במלחמת העולם ה-2" בלטרון.
מילאן מצ'באן

מילאן מצ'באן (בסרבית: Милан Мачван; נולד ב-16 בנובמבר 1989) הוא כדורסלן עבר סרבי ששיחק בנבחרת סרביה. עונת 2009 הייתה עונת הפריצה של מצב'אן, אותה סיים עם ממוצעים של 10.9 נקודות ו-4.4 כדורים חוזרים בליגה האדריאטית, וביורוקאפ עם 11.3 נקודות ו-4.2 כדורים חוזרים. באותה עונה אף נבחר מצ'באן לתגלית השנה ביורוקאפ. בדצמבר 2010 חתם מצ'באן ל-4.5 עונות במכבי תל אביב, כאשר הוא עבר מקבוצתו הקודמת המופארם ורשאץ הסרבית, תמורת סכום הנע בין 400 ל-600 אלף אירו. בדראפט 2011 נבחר מצ'באן בסיבוב השני, בבחירה מספר 54 בדראפט (24 בסיבוב השני) על ידי קליבלנד קאבלירס. באוקטובר 2011 הושאל מצ'באן לעונה אחת ממכבי תל אביב לפרטיזן בלגרד כדי לפנות תקציב לגארד זר. בעונה שלאחר מכן נמכר ממכבי תל אביב לגלאטסראיי מטורקיה בסכום של 250 אלף אירו. ב-21 ביולי 2017 הצטרף מצ'באן לבאיירן מינכן. ביולי 2019 חתם מצ’באן באלוורק טוקיו מליגה היפנית השנייה. ביוני 2020 הודיע על פרישה ממשחק בגיל 31. מדיה וקבצים בנושא מילאן מצ'באן בוויקישיתוף פרופיל, באתר Basketball-Reference פרופיל אולימפי, באתר olympedia.org פרופיל, באתר eurobasket פרופיל, באתר פיב"א פרופיל, באתר היורוליג מילאן מצ'באן באתר הרשמי של מכבי תל אביב "Maccabi Tel Aviv finally gets Mačvan", from Interbasket.net, retrieved on December 19 2010 קיירי ארווינג נבחר ראשון בדראפט, מצ'באן 54, באתר ONE‏, 24 ביוני 2011 ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורסלנים ובנושא סרבים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
תיאודבלד

תיאודבלד (Theudebald;‏ 535 לערך – 555) היה מלך אוסטרזיה בשנים 548–555. אחרי מותו של תיאודברט ה-1 בשנת 547 או 548 עלה על כס השלטון בריימס בנו מדויטריה, תיאודבלד בן ה-13. נאמנותם של האצילים לזכר אביו שמרה על השקט בעת היותו קטין. תיאודבלד נישא לדודתו החורגת, ולדרדה (Waldrada), בתם של ואקו, מלך הלומברדים (אנ') ושל אשתו השנייה, אוסטריגוזה (Austrigusa). שהייתה אחותה של ויזידארד אשת אביו. כך חיזק את הברית בין אוסטרזיה לבין הלומברדים. תיאודבלד לא הצליח להחזיק בידיו את כיבושיו של אביו בצפון איטליה. בשנת 552 שלח יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, משלחת צבאית בהנהגת נרסס. תיאודבלד, כאביו לפניו נמנע מעימות ישיר עם הצבא הביזנטי. עם פטירתו של תיאודבלד בשנת 555 עברה הממלכה לידי דוד-אביו, כלותר הראשון. אורה לימור, יצחק חן, ראשיתה של אירופה: מערב אירופה בימי הביניים המוקדמים, האוניברסיטה הפתוחה תיאודבלד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הקונטרבס

הקונטרבס (בגרמנית: Der Kontrabass) הוא מחזה אבסורד במערכה אחת מאת פטריק זיסקינד. המחזה נכתב בשנת 1981 ובין השנים 1984–1985 בוצע יותר מחמש מאות פעם, מה שהפך אותו לרב-המכר הראשון של זיסקינד ולמעשה לפריצתו של הסופר. הקונטרבס הוא מונולוג דרמטי, ציני ומריר, של נגן הקונטרבס ספק טרגי ספק קומי, שמנגן כקונטרבס שלישי בתזמורת הממלכתית. פעולותיו של הנגן מועטות, הוא שותה בירה, מחליף תקליטים מדי פעם, וגם פורט על הכלי מספר פעמים. רוב הזמן הוא מגולל את סיפור חייו במעורבב עם סיפור ההתפתחות של הקונטרבס. הנגן, שחש שהוא פקיד זוטר בתזמורת, משווה את ההיררכיה התזמורתית לחיים, את המהפכות בהיסטוריה, לשינויים בסדר העמדה בתזמורת וכיוצא בכך. מניע את המחזה סיפור אהבה נכזבת של הנגן לזמרת סופרן בשם שרה. המחזה תורגם לעברית על ידי גד קינר, הוצאת מודן 1996. המחזה הוצג בשנת 2001 בפסטיבל תיאטרונטו ביפו על ידי תיאטרון מלנקי, בבימויו של איגור ברזין עם השחקן מיכאל טפליצקי שזכה בפרס הראשון בפסטיבל. מיכל בעדני בן-שישו, אורפיאוס במטרו: הטירוף משתלט, באתר הארץ, 22 ביולי 2009 ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פסק דין ווטקינס נגד ארצות הברית

פסק דין ווטקינס נגד ארצות הברית (באנגלית: Watkins v. US; מראה מקום: 354 U.S. 178 (1957)) הוא פסק דין של בית המשפט העליון של ארצות הברית אשר זיכה את ג'ון ווטקינס מהרשעתו בסירוב להשיב על שאלות ועדה של בית הנבחרים בדבר אנשים המוכרים לו כקומוניסטים. ב-1954 ג'ון ווטקינס זומן להעיד בפני תת-ועדה של ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית על קשריו לכאורה עם המפלגה הקומוניסטית ולזהות חברים בה. בגין סירובו להשיב על שאלות הנוגעות לאנשים שפרשו מהמפלגה, הוא הורשע בביזוי הקונגרס. ווטקינס ציין כי אינו מעוניין להשיב משום שהשאלות חורגות מטווח הנושאים שעליהם נקרא להעיד ומסמכות הוועדה. הרשעתו של ווטקינס הסתמכה על סעיף 192 בחוק הפדרלי 2 (2 U.S.C. 192‏), הקובע כי סירובו של עד בפני אחד מבתי המחוקקים להשיב לשאלה הקשורה לנושא הנחקר היא עוון. ווטקינס טען כי לא ניתנה לו שהות מספקת לברר האם מותר לו לסרב להשיב על שאלות, ולכן הרשעתו אינה חוקית בהסתמך על התיקון החמישי לחוקת ארצות הברית המקנה את הזכות להליך הוגן. בית המשפט העליון הכריע, ברוב של שישה מול אחד, להפוך את החלטת בית המשפט לערעורים ולזכות את ווטקינס. נשיא בית המשפט ארל וורן תמך בהשקפתו של ווטקינס, ואמר שכוחו של הקונגרס של ארצות הברית בביצוע חקירה מוגבל לחקירות הנוגעות לחקיקה, ולכן לא הייתה לו סמכות לחקור עניינים אישיים של הפרט. בנוסף, הוא הסכים כי לווטקינס לא ניתנה הזדמנות להליך הוגן, משום שהליך הוגן מחייב כי ההשלכות הפליליות של מעשה תהיינה ידועות, ומכיוון שמטרת החקירה לא הייתה ברורה דיה בזמן עדותו, ווטקינס לא יכול היה להיות מודע לרלוונטיות השאלות. רלוונטיות השאלות היא שהופכת את השתיקה לעוון לפי סעיף האישום בו הורשע ווטקינס, ולכן הרשעתו אינה חוקית. השופט פרנקפורטר הצטרף לדעת הרוב בהדגישו בדיוק את נקודת הידיעה של רלוונטיות השאלות ברגע הסירוב להשיב עליהן. http://www.law.cornell.edu/uscode/2/192.html
נומריאנוס

מַרְקוּס אוֹרֶלְיוּס נוּמֶרִיוּס נוּמֶרִיָאנוּס (בלטינית: Marcus Aurelius Numerius Numerianus; ‏253 – נובמבר 284) היה קיסר רומא בין קיץ 283 ועד הירצחו בנובמבר 284 ושלט על האימפריה הרומית לצד אחיו הבכור, קארינוס. בחלוקת הסמכויות בין השניים, היה נומריאנוס אחראי על הפרובינקיות המזרחיות. השניים היו בניו של קארוס, גאלי שהפך למפקד המשמר הפרטוריאני תחת שלטונו של פרובוס. המקורות ההיסטוריים על חיי נומריאנוס בעייתיים ומסתמכים על המידע (השגוי בחלקו) בהיסטוריה אוגוסטה. נומריאנוס וקארינוס עלו לשלטון במהלך משבר המאה ה-3 באימפריה הרומית, לאחר מרד שיזמו לגיונות רומיים שהיו מוצבים במעלה הדנובה, ברייטיה ובנוריקום, נגד הקיסר הרומי פרובוס. כוחותיו של הקיסר שהיו מוצבים בסירמיום (כיום סרמסקה מיטרוביקה בסרביה) שינו את נאמנותם ורצחו את פרובוס. קארוס, שהיה כבר בן שישים, החליט להמליך את בניו לקיסרים, על מנת לייסד שושלת. נומריאנוס ואביו פנו להילחם באימפריה הסאסאנית בעוד שקארינוס לקח על עצמו את ניהול ענייני החלקים המערביים של האימפריה בתור אוגוסטוס. בסתיו 284, במהלך מלחמותיו נגד הסאסאנים במזרח, נמצא נומריאנוס מתבוסס בדמו. מפקד המשמר הפרטורייני שלו וחותנו קצין בשם אפאר (Aper). הואשם במותו, אם כי נסיבות הירצחו אינן ברורות אך מחקרים היסטוריים של העת החדשה מעלים השערה כי הרוצח היה למעשה עושה דברם של קושרים ובראשם אחד משרי צבאו של נומריאנוס, דיוקלטיאנוס. לאחר שדיוקלטיאנוס הוציא להורג את אפאר הוא הכריז על עצמו כקיסר לצד ולמעשה כנגד קארינוס, למורת רוחו של זה האחרון. הדבר הוביל למאבקי כוח נוספים באימפריה הרומית, מהם יצא הקיסר החדש, דיוקלטיאנוס, כשידו על העליונה. היסטוריה אוגוסטה: הקיסרים החיילים. תרגם מלטינית, הוסיף מבוא והערות דוד גולן. ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2014. נומריאנוס, עמ' 406–410. משה עמית, תולדות הקיסרות הרומית, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2002 אדוארד גיבון, שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית, עברית: אריה ענבי, הוצאת "ספרי זהב", תל אביב, 1955. The Cambridge Ancient History Volume 12: The Crisis of Empire, AD 193–337, 2nd editionEdited by Alan Bowman, University of Cambridge 2005 מדיה וקבצים בנושא נומריאנוס בוויקישיתוף נומריאנוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)  The Cambridge Ancient History Volume 12: The Crisis of Empire, AD 193–337, 2nd editionEdited by Alan Bowman, University of Cambridge 2005 pp 68–70
זיגפריד יעקבזון

זיגפריד יעקבזון (גרמנית: Siegfried Jacobsohn;‏ 28 בינואר 1881 – 3 בדצמבר 1926) היה עיתונאי, סופר ומבקר תיאטרון יהודי-גרמני. יעקבזון נולד בברלין בירת גרמניה. בגיל 15 עזב את ספסל הלימודים והצליח, למרות היעדר תעודות סיום בית ספר, להתקבל ללימודים אקדמיים באוניברסיטת הקיסר וילהלם בעיר. הוא למד בין היתר אצל אריך שמידט, אולריך פון וילמוביץ-מולנדורף ומקס הרמן. לצִדם, הושפע מן הכתיבה של מקסימיליאן הארדן ופריץ מאוטנר ואף קיים שיחות עם שחקנים כמו אלברט בסרמן ויאקוב טידקה. ב-1905 הקים את "די ולטבינה" (Die Weltbühne) – כתב עת לנושאי תיאטרון, שב-1918 הפך לכתב-עת תרבותי ופוליטי, שהיה מזוהה עם השמאל הפציפיסטי של רפובליקת ויימאר. לכתב העת כתבו בין היתר קורט הילר, אוטו להמן-רוסבילדט, היינריך שטרובל ליון פויכטוונגר ופרידריך זיבורג; אך שני הכותבים החשובים ביותר היו קורט טוכולסקי וקרל פון אוסייצקי. השניים גם ערכו את השבועון לאחר מותו של יעקובזון. טוכולסקי כתב על יחסיו עם יעקבזון בביוגרפיה "ויטה" ("חיים") שכתב בשוודיה, שאליה גלה לפני מותו: "טוכולסקי חייב למוציא לאור של העיתון, זיגפריד יעקבזון, שמת בשנת 1926, את כל מה שהפך להיות". מדיה וקבצים בנושא זיגפריד יעקבזון בוויקישיתוף זיגפריד יעקבזון, באתר "Find a Grave" (באנגלית) זיגפריד יעקבסון (1881-1926), דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
טאלהיים (היילברון)

טאלהיים (בגרמנית: Talheim) היא עיירה במחוז היילברון במדינת באדן-וירטמברג שבדרום גרמניה. ידועה בדרך כלל ביינות שלה, בטורניר הטניס "Heilbronn Open" שמתנהל בפארק התעשייתי שלה, ובנוסף, מוכר קבר אחים מסביבות שנת 5000 לפנה"ס שהתגלה בה בשנת 1983. בקבר נמצאו שרידים של 34 גופות, וזהו אחד הסימנים המוקדמים לאלימות מאורגנת בתקופה הנאוליתית הקדומה באירופה. טאלהיים ממוקמת לאורך נהר בחלקו הדרומי של מחוז היילברון, הגבול הצפוני גובל בעיר היילברון ובדרום בעיר בלופן אם נקאר. בחלק הצפון-מזרחי של העירייה נמצא הר הייגרן, שגובהו 285 מטרים. הערים, העיירות והכפרים הסמוכים לעיר טאלהיים הם כגון היילברון, אילספלד ואונטר גרופנבאך. אנשים התיישבו באזור טאלהיים כבר בתקופה הנאוליתית. השלדים ופריטי החרסינה שנחפרו מצביעים על כך שהם הושקעו לאחר 4900-5000 לפנה"ס. מקורה של טאלהיים של ימינו הוא במאה ה-6 או ה-7 לספירה. טאלהיים תועדה לראשונה בשנת 1230. שליש ממנה נשלט על ידי משפחת ג'נמינגן משנת 1499, ושני השלישים הנותרים הובאו לידי הגרמנים. אזורי מגורים רבים בטאלהיים פותחו לאחר מלחמת העולם השנייה, כמו בית ספר חדש בעיר הנוסד בשנת 1966, תעלה חדשה הוקמה וארורגנו מחדש כרמים ושטחים מעובדים והקימו אזורי תעשייה. בטאלהיים ישנו ארגון פרוטסטנטי וארגון קתולי אחד. נכון לשנת 2004 יש 2,076 פרוטסטנטיים ו-1,523 קתולים. עד שנת 1942 היה לטאלהיים ארגון יהודי גדול. הפרלמנט בטלהיים כולל 14 חברים בתוספת היו"ר. העיצוב: זרוע תחתונה לבושה באדום הבולטת מהקצה השמאלי, ומחזיקה סכין ענבים בצבעים שחור-לבן. תבנית היד המחזיקה סכין ענבים מופיעה על סמלה של טאלהיים משנת 1550. לכך נוספו כוכבים ופרחים מהמאות ה-17 וה-18. עיצובים אחרים מופיעים על החותם בסביבות 1903. בשנת 1930 אימצה טאלהיים עיצוב ישן כסמלה, המבוסס על חותם 1746. לאחר מלחמת העולם השנייה, הוחלף בטעות סכין הענבים במגל. הוא תוקן בשנית בשנת 1961 ע"פ הצעת ארכיון המדינה "באדן-וירטמברג". ב-15 במרץ 1963 אושר הסמל על ידי משרד הפנים של באדן-וירטמברג וקיבל את הסמל. הכנסייה הקיריאנית הפרוטסטנטית מקורה במאה ה-13. בית השר הפרוטסטנטי. הכהונה הקתולית הוא בניין בסגנון קלאסי מאוחר שנבנה בשנת 1863. המזרקה העונתית בכיכר בית העירייה נבנתה בשנת 1991. הכביש הפדרלי B27 (אנ'), עובר ממרכז טאלהיים לחלקה המערבי הגובל באזור התעשייה ראוהר-שטיך. צרפת זולצמט (אנ'), צרפת (מ־1965) הקהילה היהודית בטאלהיים מדיה וקבצים בנושא טאלהיים בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של טאלהיים קהילת יהודי טאלהיים, באתר "אנו – מוזיאון העם היהודי" ערך זה הוא קצרמר בנושא גרמניה ובנושא יישובים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אדוארדס

האם התכוונתם ל... בסיס חיל האוויר אדוארדס – בסיס של חיל האוויר האמריקאי, על שם טייס הניסוי גלן אדוארדס תסמונת אדוארדס – פגם גנטי אישים ששם משפחתם "אדוארדס" אמליה אדוארדס – סופרת, עיתונאית, ואגיפטולוגית אנגליה אנתוני אדוארדס (שחקן) – שחקן, במאי ומפיק אמריקאי אנתוני אדוארדס (כדורסלן) – כדורסלן אמריקאי בלייק אדוארדס – במאי קולנוע ג'ונתן אדוארדס – תאולוג ופילוסוף אמריקאי ג'ונתן אדוארדס (אתלט) – אתלט בריטי בענף קפיצה משולשת ג'ון אדוארדס – סנאטור ממדינת צפון קרוליינה בין השנים 1999 ל-2005, ומועמד המפלגה הדמוקרטית לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית בבחירות שנת 2004 גלין אדוארדס (אנ') – שחקן בריטי דאנקן אדוארדס – כדורגלן אנגלי ג'יימס אדוארדס – מזכיר האנרגיה השלישי של ארצות הברית טורי אדוארדס – אתלטית עבר אמריקאית טורק אדוארדס – שחקן ומאמן פוטבול אמריקאי מייקל אדוארדס – קופץ סקי בריטי הנודע בכינויו "אדי העיט" מרטין אדוארדס – סופר ומבקר ספרות בריטי פאדי אדוארדס (אנ') – שחקנית בריטית פיל אדוארדס – אתלט קנדי צ'אק אדוארדס – פוליטיקאי אמריקאי רוברט אדוארדס – פיזיולוג בריטי אדוארד (פירושונים)
ההולנדי המעופף (אופרה)

ההולנדי המעופף (בגרמנית: Der fliegende Holländer) היא אופרה בשלוש מערכות שנכתבה והולחנה בידי ריכרד וגנר. באוטוביוגרפיה שלו טוען וגנר כי את ההשראה לכתיבת האופרה קיבל כאשר ספינתו נקלעה לסערה בעת מסע בים מריגה ללונדון בקיץ 1839. במקום אחר טען כי הושפע מסיפורו של היינריך היינה, "זכרונותיו של מר שנבלופסקי". הצגת הבכורה של האופרה התקיימה ב-2 בינואר 1843 בדרזדן והציגה את ניסיונותיו הראשוניים של וגנר ביצירת אופרות הנשענות על לייטמוטיבים חוזרים, כמאפיינים של הדמויות והאירועים בסיפור המסגרת. קפטן דאלאנד (Daland) מנווט את ספינתו לאורך החוף הנורווגי בדרכו הביתה ובמזג אוויר סוער. הוא וצוותו פורשים למנוחה ומשאירים רק את ההגאי על משמרתו. ההגאי נרדם כאשר ספינת רפאים מופיעה, ושתי הספינות מתנגשות זו בזו. ידיים נעלמות מקפלות את המפרשים. איש חיוור ומזוקן ולבוש שחורים עולה על החוף ומבכה את מר גורלו. הוא קולל על ידי השטן להפליג לנצח בימים. על מנת לזכות בחנינה, יקבל אפשרות להגיע לחוף מדי שבע שנים ולמצוא לעצמו אישה נאמנה אשר רק בכוחה לשחררו מן הקללה. קפטן דאלאנד מתעורר ומציע לזר את בתו סנטה (Senta) בתמורה לאוצר גדול. קבוצת נערות רוקדות ושרות בביתו של דאלאנד. סנטה בוהה בתמונת הולנדי יפהפה התלויה על הקיר וחולמת להצילו מידיו של השטן. אריק הצייד, חברה לשעבר של סנטה, שומע את שירתה, ומספר לה על חלום שבו מופיע אביה עם זר מן הים שאותו בכוונתו להשיא לה. דאלאנד חוזר מן הים עם הזר וסנטה נשבעת להיות נאמנה לו עד המוות. הנערות חוזרות להכנת מסיבת החתונה ומזמינות את מלחי ספינת הרפאים להצטרף אליהן. אנשיו של דאלאנד נבהלים מרוחות הרפאים. אריק וסנטה מגיעים והוא כועס עליה על שנטשה אותו למרות הבטחותיה בעבר לשמור לו אמונים לנצח. הזר השומע את דבריו נתקף בייאוש ומבין כי הוא אבוד לנצח ולעולם לא ישתחרר מן הקללה. הוא מכנס את אנשיו, מודיע לסנטה על הסיבה לביטול החתונה, ומכריז באוזני כולם כי הוא ההולנדי המעופף. ההולנדי ואנשיו מתכוננים להפליג חזרה. סנטה משליכה את עצמה לים ומכריזה כי היא נאמנה לו עד המוות. בכך היא גואלת את ההולנדי מן הקללה שהוטלה עליו, ספינת הרפאים נעלמת, ושניהם מגיעים לגן העדן. מדיה וקבצים בנושא ההולנדי המעופף בוויקישיתוף
לוגו (ערוץ טלוויזיה)

לוגו (באנגלית: Logo) הוא ערוץ טלוויזיה אמריקאי, המשודר בטלוויזיה בכבלים, ונמצא בבעלות מחלקת MTV שבחברת ויאקום. הערוץ הושק ביוני 2005 והתכנים בו מיועדים בעיקר לקהל של הומואים, לסביות, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים (להט"ב). הערוץ פועל בשיתוף עם חברת החדשות של CBS, ועם חברת המדיה המוציאה לאור את העיתונים אדבוקט ואאוט המיועדים לקהילת הלהט"ב. בשווקים מסוימים החליף הערוץ עם השקתו את הערוץ VH1 Mega Hits. בפברואר 2009 שידורי הערוץ נקלטו בכ-35 מיליון בתי אב. הערוץ מציע גם VOD, שידורים באינטרנט ופודקאסט. הוא משדר סדרות מקור (כגון "תיבת נח"), תוכניות ריאליטי, תוכניות מוזיקה ותיירות, סרטים דוקומנטריים ותוכניות רכש. מדיה וקבצים בנושא לוגו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של לוגו (באנגלית) לוגו, ברשת החברתית פייסבוק לוגו, ברשת החברתית אקס (טוויטר) לוגו, ברשת החברתית אינסטגרם לוגו, סרטונים בערוץ היוטיוב MTV To Launch Gay Lesbian Cable Network - exoticizemyfist.com - Retrieved April 8, 2008 Frequently Asked Questions - logonline.com - Retrieved April 8, 2008 Lisa Sherman Named Executive Vice President, General Manager, Logo - Press Release - February 5, 2008 - Reuters.com ערך זה הוא קצרמר בנושא טלוויזיה ובנושא להט"ב. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.