laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ישו כוכב עליון

האם התכוונתם ל... ישו כוכב עליון (אלבום) – אלבום קונספט משנת 1970 ישו כוכב עליון (מחזמר) – מחזמר משנת 1972 ישו כוכב עליון (סרט) – סרט קולנוע משנת 1973
אפיק - ספרות ישראלית

אפיק - ספרות ישראלית היא הוצאת ספרים ישראלית להוצאת ספרי מקור. ההוצאה נוסדה על ידי פרופסור דן מירון, ויפתח אלוני, סופר ומשורר, העורך הראשי של ההוצאה. ההוצאה נוסדה בשנת 2012 כ"סדרת ספרים מצומצמת" להגדרתו של מירון, אך מאז התרחבה להוצאה מלאה בזכות עצמה ונכון לסתיו 2021 יצאו בה לאור כ-180 כותרי פרוזה ושירה, ביניהם של סופרים ומשוררים ותיקים כמו ישראל אלירז, יותם ראובני, דרור בורשטיין, ומירון עצמו, וכן של סופרים ומשוררים צעירים יותר כגון אלוני, שרון אס, ענת לוין, שגיא אלנקוה, עמיחי שלו, יונתן פיין, לילך נתנאל ואחרים. באתר ההוצאה עולים גם טקסטים קצרים פרי עט סופריה, תחת הכותרת "המזקקה", וכן יש בו חנות מקוונת לרכישת הספרים. אתר האינטרנט הרשמי של אפיק - ספרות ישראלית אפיק - ספרות ישראלית, ברשת החברתית פייסבוק אפיק - ספרות ישראלית, ברשת החברתית אינסטגרם מיה סלע, דן מירון מייסד סדרת ספרים עצמאית, באתר הארץ, 8 במרץ 2012 ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
Evita (אלבום)

Evita (בעברית: אוויטה) הוא אלבום קונספט משנת 1976 אשר הופק על ידי אנדרו לויד ובר וטים רייס, ושיריו היוו את הבסיס למחזמר אוויטה. לאור הצלחתו של אלבום המופע הקודם שלהם משנת 1970 "ישו כוכב עליון", ובר ורייס חזרו על מתכונת זו גם עם "אוויטה". האלבום הוקלט באולפני אולימפיק שבלונדון, מאפריל ועד לספטמבר 1976. אלמנטים של קו העלילה המקורי באלבום הזה הוסרו, לפני שהמחזמר הועלה לראשונה בלונדון בשנת 1978. רייס כלל פרטים אודות דמותו של "צ'ה", למשל בשיר "The Lady's Got Potential". בסופו של דבר, שיר זה נחתך מתוך המחזמר, ושיר חדש נכנס במקומו - שיר שכולל התייחסות אל קו העלילה המרכזי של עלייתה של אווה פרון לשלטון - "The Art of the Possible"‏. הן על פי הלברית והן על פי הסינופסיס, חלקו הראשון של המחזה מסתיים בסצנת המרפסת המפורסמת, עם השיר האייקוני "Don't Cry for Me Argentina". החלק השני מתחיל עם השיר "High Flying, Adored". עם זאת, הן בגרסת פטיפון ה-LP המקורית, והן בגרסת אלבום התקליטור הכפול שהופץ שנים לאחר מכן, ההקלטה מפוצלת כך שסצנת המרפסת מתחילה את החצי השני. מקום החלוקה שבין שני החלקים באלבומים משחזר את נקודת הפיצול בין שתי המערכות, כפי שהמחזמר הוצג לראשונה על במת לונדון. בנוסף להפקת האלבום, אנדרו לויד ובר וטים רייס גם לקחו חלק בהקלטה. התפקיד העיקרי של רייס היה לגלם את אחד מקציני הצבא הנשמעים בשיר "Rainbow Tour". ובר ניגן על קלידים. באוטוביוגרפיה שלו, רייס חושף את עלות הפקת האלבום: 74,827.83 £; פי חמישה מעלות הפקת אלבום הקונספט של Jesus Christ Superstar. האלבום הכפול שהופץ עם עיצוב פשוט – טקסט שחור ותצלומים על רקע לבן. על העטיפה החיצונית הופיע השם "אוויטה", באנגלית, בכתב מחובר. מתחת לשם נמתח קו. כמו כן הופיע הכתובית: "אופרה המבוססת על סיפור חייה של אווה פרון 1919–1952". האלבום כלל חוברת, שהכילה את הקרדיטים של היוצרים, עם תמונות השחקנים והמפיקים וכן תמונות של אווה פרון. האלבום הושק מחדש על תקליטור בשנת 1996, בשם "מהדורת השנה ה-20" עם עטיפה המודפסת על כסף, ורקע כחול במקום לבן, כפי שהיה במקור. להלן רשימת השירים, באלבום שבגרסת LP: בהשתתפות התזמורת הפילהרמונית של לונדון, תחת ניצוחו של אנתוני בואולס. מפיקים - אנדרו לויד ובר, טים רייס טכנאי - דייוויד המילטון-סמית' עוזרי טכנאי - ג'רמי גי, אנטון מת'יוז מפיק - דייוויד לנד מנצח - אנדרו לויד ובר מתאם מוזיקלי - אלן דוגט מיקס - דניס בלאקהם רשימת הקרדיטים על פי האתר AllMusic.‏ אוויטה (מחזמר) אוויטה (סרט) מידע על האלבום Evita באתר MusicBrainz מידע על האלבום Evita באתר AllMusic האלבום Evita באתר Discogs האלבום Evita באתר ספוטיפיי Clark, Mark Ross (2015). The Broadway Song: A Singer's Guide. Oxford University Press. ISBN 978-0-19-935167-1. Hischak, Thomas S (2008). The Oxford Companion to the American Musical: Theatre, Film, and Television. Oxford University Press. ISBN 0195335333. Rice, Time (2012). Oh, What a Circus. Hachette UK. ISBN 9781444762174. Evita > Review by William Ruhlmann on AllMusic
גרבובייץ

גרבובייץ (בפולנית: Grabowiec; ביידיש: גראבאוויץ) הוא כפר במחוז זמושץ' שבפרובינציית לובלין בפולין, כ-24 ק"מ צפונית מזרחית לזמושץ', בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. האזכור הראשון של גרבובייץ הוא משנת 1286. בראשית המאה ה-15 קיבל היישוב זכויות עיר, ובתחילת המאה ה-16 נהרס מפלישות הטטרים. בשנת 1869 ניטלו מהיישוב זכויות העיר. בין מלחמות העולם חיו בכפר כ-2,400 יהודים, רוב תושביו. בכפר פעלו חוגים ציוניים, לצד אגודת ישראל והבונד, וכן שני בתי ספר עבריים. בספטמבר 1939 נכנסו לכפר חיילי הצבא האדום, אך את מקומם תפסו באוקטובר הגרמנים, בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב. כ-200 יהודים מהכפר נמלטו מזרחה בתקופה זו. עם כניסת הגרמנים לכפר, הקימו בו גטו, ומינו בו יודנרט, אשר נצטווה לספק כוח אדם לעבודות כפייה. בסתיו 1941 נסגר הגטו בכפר, והובאו אליו בהמשך כ-650 יהודים נוספים, כאשר מספר יושביו עמד על 2,026. ב-8 ביוני 1942 הוצעדו יהודי הגטו בידי אנשי ס"ס ושוטרים פולנים כ-10 ק"מ עד תחנת הרכבת במיונצ'ין, ושם נערכה בהם סלקציה, במסגרתה נרצחו עשרות תשושים, וכ-1,200 יהודים שולחו בקרונות משא למחנה ההשמדה סוביבור. כ-800 היהודים הנותרים גורשו לסוביבור באוקטובר 1942. בית העלמין היהודי של גרבובייץ הוחרב במהלך השואה, ועד שנות האלפיים שימשו חלק מהמצבות שנעקרו ממנו כאבני מדרכה בכפר. מדיה וקבצים בנושא גרבובייץ בוויקישיתוף ספר יזכור לקהילת גרבובייץ, בספריית העיר ניו יורק גרבובייץ (Grabowiec), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "גרבובייץ", באתר השטעטל הווירטואלי קסניה קרימר, אדם קופצ'ובסקי (פול') ומרטין דין (אנ'), גרבובייץ, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק A, עמ' 632–634), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) תמונות באתר השטעטל הווירטואלי
אל-חאצד

אל-חאצד ("הקוצר") הוא שבועון עיראקי פוליטי-ספרותי שנוסד בידי הסופר היהודי אנואר שאול בשנת 1929 ופעל עד 1938. השבועון נחשב כחלוצי וחדשני בנוף הספרות העיראקית. "אל-חאצד" החל להופיע ב-14 בפברואר 1929. אף על פי שכתב העת היה בבעלות יהודית, הוא נתן בימה גם לכותבים יהודיים וגם לכותבים ערביים. כתב העת התרכז בספרות ושירה ונמנע מלעסוק בנושאים פוליטיים. הוא לא טיפל בבעיותיה של הקהילה היהודית העיראקית, ולא דיווח על הנעשה בעולם היהודי אז. בתחום הספרות פרסמו סופרים ומשוררים יהודיים, כמו: אנואר שאול, מיכאל מוראד, שלום דרוויש ומאיר זכריה. וסופרים ומשוררים ערביים, כמו: ג'מיל אלזהאוי, מערוף אלרצאפי ואחמד אלצאפי. בכתב העת פורסמו תרגומים לרומאנים שיצאו לאור באנגליה ובארצות הברית וכן למאמרים של גדולי הוגי הדעות והמדינאים במערב. בתחום הפוליטי כתב העת דן בהתרחשויות בימי עליית הנאציזם והפשיזם באירופה, המלחמה בין יפן לסין, הפלישה האיטלקית לאתיופיה ומלחמת האזרחים בספרד. בין הכותבים בתחום זה היו: עזרא חדד ועבאס אלעזאוי. לצד תחומים אלו, פורסמו גם תחומים שלא פורסמו בכתבי עת אחרים בעיראק באותה התקופה, כמו: מדור של אופנת נשים. השבועון הפסיק לפעול ב-31 במרץ 1938 בעקבות קשיים כספיים בהוצאתו, כמו: עליית מחירי הנייר והדפוס והימנעותם של המנויים מתשלום דמי המנוי. חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, האוניברסיטה הפתוחה, ספר ב, יחידה 3, עמ' 159. ששון סומך, יהודי בגדאד המודרנית, באתר "תרבות•il", מתוך: זמן יהודי חדש: תרבות יהודית בעידן חילוני, כרך 3, ירושלים: כתר, 2007, עמ' 323-328 אברהם ברזילי, משהו סוריאליסטי אפף אותם, באתר הארץ, 17 באפריל 2009
בר בהלול

בר בהלול (בארמית סורית: ܚܣܢ ܒܪ ܒܗܠܘܠ, קרי: חסן בר בהלול; בערבית: الحسن بن بهلول, קרי: אלחסן בן בהלול) היה בישוף במאה העשירית, חשיבותו היא בכך שהיה לשונאי ומילונאי שחיבר מילון סורי-ערבי, המשמש בסיס ללימוד השפה הסורית והבוטניקה של המזרח הקדום כיוון שהוא מהווה חוליה מקשרת חשובה בין שמות צמחים מהתקופה הקדם-איסלאמית המשמרים מסורות קדומות (ובכלל זה שמות תנ"כיים) לבין שמות צמחים בערבית. בר בהלול מפרט בנוסף גם 16 ניבים של ארמית ומתייחס למקבילות של המילים ביוונית עתיקה. בנוסף למילונו חיבר גם ספרים תאולוגיים וספר העוסק בפשר חלומות. מילונו של בר בהלול ראה אור לראשונה במהדורה מודרנית בצרפתית על ידי רובן דובאל (צר') בין 1888 ל-1901. Rubens Duval, Lexicon Syriacum auctore Hassano Bar Bahlule: Voces Syriacas Græcasque cum Glossis Ayriacis et Arabicis Complectens. (Paris, 1888–1901) vol. 1, vol. 2, vol. 3 מילונו של בר בהלול לעיון ברשת זהר עמר, גידולי ארץ ישראל בימי הביניים, יד יצחק בן-צבי תש"ס, עמ' 20 הערה 35 לקסיקונים סורים, ר' Duval
ניר רצ'קובסקי

ניר רצ'קובסקי (נולד ב-29 באפריל 1973) הוא מתרגם וסופר ישראלי. רצ'קובסקי נולד וגדל בחיפה. לאחר שסיים את לימודיו לתואר שני בביולוגיה החליט לנסוע לפריז, בה גר מספר שנים ובה גם הכיר את אשתו. לאחר שובו ארצה החל לתרגם ספרים מצרפתית (וגם מעט מאנגלית), ופריצתו לתודעת הקוראים הייתה בזכות תרגומו לספר "סוויטה צרפתית" מאת הסופרת הצרפתייה-יהודייה אירן נמירובסקי משנת 2006 ותרגומו ל"נוטות החסד" מאת ג'ונתן ליטל משנת 2008. בשנת 2013 התפרסם רומן ביכורים פרי עטו, "בת, אהובה", בהוצאת ידיעות ספרים, העוסק ביחסים שבין האצילה הצרפתייה בת המאה ה-17 מאדאם דה סבינייה לבין בתה. בשנת 2015 זכה בתואר אביר במסדר האקדמאי מטעם ממשלת צרפת. רצ'קובסקי נשוי ואב לשלושה, ומתגורר עם משפחתו בתל אביב. "סוויטה צרפתית", אירן נמירובסקי, הוצאת כתר, 2006 "נוטות החסד", ג'ונתן ליטל, כנרת זמורה ביתן, 2008 "מיקרומגס: סיפור פילוסופי ועוד שני סיפורים", וולטר, נהר ספרים, 2009 "חרדתו של המלך סלומון", אמיל אז'אר, ידיעות ספרים, 2010 מוות מאושר, אלבר קאמי, ספרית פועלים, 2019 "יומן", הלן בר, מודן, 2010 "זיכרונותיה של נערה מחונכת", סימון דה-בובואר, כתר, 2011 "זיכרונותיו של דורבן", אלן מאבאנקו, הספריה החדשה, 2012 "יומן של גוף", דניאל פנק, הוצאת אחוזת בית, 2013 "בבית הקפה של הנעורים האבודים", פטריק מודיאנו, הוצאת אחוזת בית, 2014 "הקורא ברכבת של 6:27", ז'אן- פול דידילורן, הוצאת מודן, 2016 "המחבוא", לואיק דובייה, הוצאת כנרת, 2014 ״המלכות״, עמנואל קארר, הוצאת בבל, 2021 "לחסל", מישל וולבק, הוצאת בבל, 2022 "פראני וזואי", ג'.ד. סלינג'ר, כתר, 2011 "גרמניה ויהודיה - היסטוריה אחרת", שולמית וולקוב, הוצאת כרמל, 2022 מדיה וקבצים בנושא ניר רצ'קובסקי בוויקישיתוף ניר רצ'קובסקי, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" ניר רצ'קובסקי, באתר המכון לתרגום ספרות עברית (באנגלית) ניר רצ'קובסקי, במיזם "סופרים קוראים" של המרכז לספריות וספרות בישראל רשימת הפרסומים של ניר רצ'קובסקי, בקטלוג הספרייה הלאומית מידע על ניר רצ'קובסקי בקטלוג הספרייה הלאומית פסק זמן עם ניר רצ'קובסקי, מגזין Time Out תל אביב, 2012 מיה סלע, מה משך את ניר רצ'קובסקי לפאריס של המאה ה-17, באתר הארץ, 24 בינואר 2013 ניר רצ'קובסקי, הַמּוּסָךְ מוסף לספרות, פרק מתוך "הטהור והטמא" / קולט, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, 15 ביולי 2020 ניר רצ'קובסקי, דף שער בספרייה הלאומית ניר רצ'קובסקי, בלקסיקון הספרות העברית החדשה טקס הענקת התואר אביר במסדר העיטור האקדמאי, באתר המכון הצרפתי בישראל, ‏4 במאי 2015 (ארכיון)
אריק השני, מלך דנמרק

אריק השני (בדנית: Erik II; ‏1090 לערך – 18 ביולי 1137) היה מלך דנמרק מ-1134 ועד למותו. אריק היה בנו הבלתי חוקי של אריק הראשון שמלך על דנמרק מ-1095 ועד 1103. אריק מרד נגד דודו, נילס, מלך דנמרק וב-1134 הוא הוכרז כמלך. הוא העניש את יריביו בחומרה וגמל לתומכיו בנדיבות. הוא נרצח על ידי אחד מנתיניו ואחריו מלך אחיינו, אריק השלישי. אריק היה בנו של אריק הראשון, מלך דנמרק מפילגש ששמה לא ידוע. אחיו, קנוט לאברד, העניק לו כמה איים בדנמרק והוא היה לרוזן (jarl) של מון (Møn), לולנד (Lolland) ופלסטר (Falster). כאשר נרצח קנוט ב-1131, הצטרף אריק לאחיו למחצה, האראלד, למרד כנגד האחראי לרצח, המלך נילס. באפריל אותה שנה נבחר אריק להיות אנטי-מלך בסקונה, מהלך שגרם להאראלד לקנא ולתמוך בנילס. צבא תומכיו של אריק הובס בכמה קרבות כנגד נילס וכנגד בנו, מגנוס, כולל ביילין, ביוטלנד ובשלן ונמלט לסקונה. נסיגתו הקנתה לו את הכינוי "היחף". הוא ניסה ללא הצלחה לשכנע את לותאר השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לתמוך בשאיפתו להיות מלך ובקשתו ממגנוס הרביעי, מלך נורווגיה לתמוך בו, הושבה אף היא ריקם. ב-1134 הוא שב לסקונה, שם הצטרף אליו אסר, הארכיבישוף של לונד ובסופו של דבר הוא גם קיבל את תמיכתו של לותאר השלישי. באותה שנה הוא הביס את צבאו של נילס בקרב פוטביק, בסיועם של פרשים שכירי חרב גרמנים. בקרב זה נהרג בנו של נילס, מגנוס ונילס עצמו נרצח שלושה שבועות לאחר מכן. אריק הוכרז כמלך באספה שהתכנסה בסקונה והפך את לונד לבירתו. עקב הניצחון המזהיר שלו בפוטביק, שונה כינויו מ"היחף" ל"בלתי נשכח" (בדנית: Emune). האראלד שב לדנמרק והוכרז שם כמלך באספה שהתכנסה בשלזוויג. אריק רדף אחריו והרג אותו ואת בניו, שמהם שרד רק הבן אולף. מכאן והלאה שאף אריק לייצב ולהכשיר את שלטונו. הוא העניק תארים וזכויות לתומכיו והכריז על אסקיל, אחיינו של אסר כבישוף של רוסקילדה. הוא יזם תהליך לקאנוניזציה של אחיו למחצה, קנוט לאברד והקים מנזר ברינגסטד כדי להוכיח את קיומם של ניסים שהתרחשו בקברו של קנוט. אריק שאף למסד את זכותם האלוהית של מלכי דנמרק וקאנוניזציה של קנוט הרביעי הייתה תומכת בתביעתו לכתר. בסופו של דבר הוקדש קנוט ב-1170. אריק היה ידוע כמלך שגילה קשיחות כלפי אויביו. בקיץ 1136 הוא יצא למסע צלב כנגד האוכלוסייה הפגנית באי ריגן בים הבלטי ובירתם ארקונה. הוא הורה לאנשיו לחפור תעלה בין העיר לבין יתר שטחי האי. מהלך זה השפיע על שפיעת המעיינות שסיפקו מים לעיר ותושבי ארקונה נאלצו להיכנע. הוא הצטרף למגנוס למערכה בלתי מוצלחת בנורווגיה, שם הוא העלה באש את העיר אוסלו. כאשר נודע לו שהארכיבישוף אסקיל הסית את אצילי שלן נגדו, יצא אריק במהירות צפונה כדי לדכא את המרד שפשט במהירות ברחבי פין ויוטלנד והטיל קנס כבד על אסקיל. אריק השני נרצח על ידי אציל בשם סורטה פולב. אחיינו של המלך הנרצח, אריק האקונסון צעד קדימה עם חרבו שלופה בידו, אך המתנקש נמלט על נפשו. אריק נקבר בקתדרלת ריבה ואחיינו מלך תחתיו כאריק השלישי. במועד כל שהוא לפני 1130, נשא אריק לאישה את מלפרידה, בתו של מסטיסלאב הראשון, נסיך קייב. מלפרידה הייתה אלמנתו של זיגורד הראשון, מלך נורווגיה. יחד עם פילגשו, תונה, הביא אריק לעולם את בנו סוון, שמאוחר יותר מלך כסוון השלישי, מלך דנמרק. מדיה וקבצים בנושא אריק השני, מלך דנמרק בוויקישיתוף
ביצות האקני

ביצות האקני (באנגלית: Hackney Marshes) הן אזור פתוח של משטחי עשב על גדת הנהר לי ברובע האקני של העיר לונדון. אזור זה היה אזור ביצות לא מיושב. לאחר מלחמת העולם השנייה יובשו הביצות תוך שימוש בהריסות מבני לונדון בעקבות הבליץ. האזור הפך להיות פארק ציבורי והוא משמש את ליגת הכדורגל של ימי ראשון. בפארק 88 מגרשי כדורגל ונערכים בו מדי יום ראשון מעל 100 משחקי כדורגל של קבוצות הכדורגל המקומיות של לונדון. זהו הריכוז הגדול בעולם של מגרשי כדורגל המצויים במקום אחד. מדיה וקבצים בנושא ביצות האקני בוויקישיתוף
הרוזובה

הרוזובה (בבלארוסית: Грозаў (הרוזאו) וגם Гро́зава (הרוזבה); בפולנית: Grozovo (גרוזובו)) הוא כפר במחוז מינסק שבבלארוס, בסמוך לעיר סלוצק, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. הרוזובה נזכר לראשונה במחצית הראשונה של המאה ה-16, ובמקום נבנו שתי כנסיות אורתודוקסיות ומנזרים. במחצית השנייה של המאה ה-17 היה היישוב בבעלות משפחת רדזיוויל. בין מלחמות העולם חיו בהרוזובה כ-700 יהודים, כ-70% מתושביו. בתקופה הסובייטית פעלה בכפר מועצה יהודית, והתקיים בו בית ספר יידי. בסוף יוני 1941 נכבש הכפר בידי הגרמנים, ואלו סימנו תוך זמן קצר את בתי היהודים בו, ובספטמבר 1941 ריכזו את יהודיו ואת יהודי כפרי הסביבה בגטו שהוקם במחנה קוניוכי (Konyukhi) הסמוך לכפר, בו התפתחו תנאי רעב. ב-18 בדצמבר 1941 נלקחו כל יושבי הגטו במכוניות ליער סמוך, ונרצחו בו. 74 בעלי מקצוע מהגטו ובני משפחותיהם הושארו בשישה מבנים בכפר, וביולי 1942 נלקחו כולם למחצבה סמוכה, ונרצחו בה. מדיה וקבצים בנושא הרוזובה בוויקישיתוף גרוזובו או גרוזוב (Grozovo או Grozov), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "הרוזובה", באתר JewishGen (באנגלית) מרטין דין (אנ') ואלכסנדר קרוגלוב (רו'), גרוזובו (קוניוחי), אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1195), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
אטרקציה תיירותית

אטרקציה תיירותית היא מקום מעניין שבו מבקרים תיירים, בדרך כלל בשל הערך התרבותי הרב, החשיבות ההיסטורית או היופי הטבעי או הבנוי של המקום, המספק מקום בילוי לשעות הפנאי, הרפתקה או שעשועים. מקומות בעלי יופי טבעי כגון חופים, אתרי נופש על איים טרופיים עם שוניות אלמוגים, טיולי קמפינג בפארקים, הרים ויערות לאומיים, הם דוגמאות לאטרקציות תיירותיות מסורתיות לבלות בהם את חופשות הקיץ. דוגמאות נוספות של אטרקציות תיירותיות תרבותיות כוללות מקומות היסטוריים, מונומנטים, מקדשים עתיקים, גני חיות, מוזיאונים וגלריות לאמנות, גנים בוטניים, בניינים ומבנים (למשל, טירות, קתדרלות, ספריות, בתי סוהר לשעבר, גורדי שחקים, גשרים), פארקי שעשועים וקרנבלים, מוזיאונים פתוחים, רבעים של קהילות אתניות (למשל: צ'יינטאון, איטליה הקטנה וכדומה), רכבות היסטוריות ואירועי תרבות. סיורים במפעל, מורשת תעשייתית, אמנות יצירתית וסדנאות אמנות הם יעדים המיועדים לנישות תרבותיות כמו תיירות תעשייה ותיירות יצירתית. תיירות חברתית, המבוססת על מפגשים עם פעילים במגוון תחומים דוגמת חינוך, סביבה או קידום אוכלוסיות בעלות צרכים מיוחדים, הוא תחום חדש יחסית הרוכש לו קהל מתעניינים גדל והולך. לעיתים, אטרקציות תיירותיות נוצרות על מנת לנצל את אגדות, כגון אתר התרסקותו של עצם בלתי מזוהה (לכאורה), ליד רוזוול, ניו מקסיקו או תצפיות על המפלצת מלוך נס בסקוטלנד. מקומות הימצאותם של רוחות רפאים (לכאורה) יכולים גם כן לשמש כאטרקציות תיירותיות. קהילות אתניות עשויות להפוך לאטרקציות תיירותיות, כגון צ'יינטאון בערים שונות בארצות הברית; והשכונה הבריטית השחורה בריקסטון שבלונדון, אנגליה. במקרים אחרים, מהווה חג או פסטיבל מקומי משאב תיירותי. כך לדוגמה חגיגות המרדי גרא בניו אורלינס, מצעד הגאווה בתל אביב, הקרנבל בברזיל, ועוד. בארצות הברית, בעלים ומשווקים של אטרקציות תיירותיות מפרסמים על שלטי חוצות בצידי כבישים מהירים, במיוחד באזורים מרוחקים. אטרקציות תיירותיות לעיתים קרובות מספקות חוברות חינם לצורך קידום מכירות ופליירים המחולקים במרכזי מידע, מסעדות מזון מהיר, חדרים או בלובי בתי מלון ומוטלים, ואזורי שירות. בעוד שאטרקציות תיירותיות רבות מספקות למבקרים בהן חוויות בלתי נשכחות, תמורת תשלום כניסה במחיר סביר או אפילו בחינם, ישנם מקומות שעלולים להתגלות כמספקי חוויות בעלות איכות נמוכה, ובמחירים מופקעים (של דמי הכניסה, המזון והשתייה הנמכרים במקום, המזכרות וכדומה), וזאת על מנת להרוויח על חשבון התיירים. מקומות כאלה ידועים בכינוי "מלכודות תיירים". אטרקציות תיירותיות פופולריות בתוך ערים גדולים הם אמצעי תחבורה יוצאי דופן, כגון אלו המעניקים סיורים ברחבי העיר על ספינות, אוטובוסים לתיירים וכדומה. יעד תיירותי הוא עיר, עיירה, או אזור אחר אשר, מבחינה כלכלית, תלוי במידה משמעותית בהכנסות שמקורן בתיירות, או "ארץ, מדינה, אזור, עיר, או עיירה, אשר משווקת את עצמה, או משווקת על ידי אחרים, כמקום המיועד לביקורם של תיירים". המקום עשוי להכיל אטרקציה תיירותית אחת או יותר, ואולי אף כמה "מלכודות תיירים". העיר סיאם ריפ, לדוגמה, היא יעד תיירותי פופולרי בקמבודיה, בעיקר בשל קרבתה למקדשים שבאנגקור. תיירות צליינית לארץ ישראל מצעד הגאווה בתל אביב תיירות מרפא בים המלח גנים לאומיים בישראל מוזיאונים בישראל תיירות בישראל אטרקציות באתר המדריך הפתוח. תיירות חברתית באתר משרד התיירות Beirman, David (2003). Restoring Tourism Destinations in Crisis: A Strategic Marketing Approach. CABI Publishing.
גרייבו

גרייבו (בפולנית: Grajewo; ביידיש: גראיעווע) היא עיר קטנה בפרובינציית פודלסיה בפולין, בירת מחוז גרייבו. בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. האזכור הראשון לגרייבו הוא משנת 1426, ובשנת 1540 קיבל היישוב זכויות עיר. בשנת 1815 נכללה העיר בתחום פולין הקונגרסאית, ובמהלך המאה ה-19 הואצה התפתחותה. העיירה מהווה מרכז של מועצה מקומית שכוללת כמה עשרות כפרים לרבות ליפניק. במהלך המאה ה-19 גדלה האוכלוסייה היהודית בגרייבו, והגיעה בשנת 1857 לכדי כ-76% מכלל האוכלוסייה בעיר. בשנת 1897 חיו בעיר למעלה מ-4,000 יהודים. בעקבות מלחמת העולם הראשונה, פחת מספר יהודי העיר לכדי 2,834, כמחצית מתושביה. בין מלחמות העולם פעלו בעיר חוגים ציוניים, לצד אגודת ישראל והבונד, וכן תנועות נוער וארגוני תרבות יהודיים. במהלך שנות השלושים סבלו יהודי העיר מחרם כלכלי פולני, וממספר מקרים של התנכלויות אנטישמיות אלימות. בתחילת ספטמבר 1939 נכבשה העיר בידי הגרמנים, ובשלושת השבועות בהם שהו בה עד שהועברה לידי הסובייטים במסגרת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, נרצחו בה יהודים, ובית הכנסת ומספר בתי יהודים בה הועלו באש. בתקופה הסובייטית הולאמו עסקי יהודים בעיר, וכמה משפחות יהודיות עשירות בה גורשו לסיביר. ב-22 ביוני 1941 כבשו הגרמנים את העיר בשנית, והטילו מיד גזירות על יהודיה, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב. ב-29 ביוני ערכו פולנים מקומיים פוגרום ביהודי העיר, בו רצחו עשרה יהודים, ופצעו כ-30. בימים הבאים ריכזו הגרמנים מדי כמה ימים מאות יהודים בכיכר העיר, ושם התעללו בהם תושבים פולנים. במקרה אחד כ-300 יהודים נלקחו לבניין התיאטרון בעיר, ובו הוחזקו תחת עינויים משך ארבעה שבועות, כאשר עשרות מהם נרצחו. במקרה אחר הוצאו להורג 50 יהודים לאחר עינויים קשים, באשמת קומוניזם. ב-7 באוגוסט 1941 נרצחו כ-120 יהודים, ובהם ילדים, בבית העלמין היהודי בעיר. בהמשך הוקם בעיר גטו סגור, אליו הוכנסו קרוב ל-2,000 יהודים. בגטו פעל יודנרט, בראשות זלמן סוטקר, אשר נצטווה לספק לגרמנים כוח אדם לעבודות כפייה, בין היתר במחנות עבודה באזור ביאליסטוק. באוקטובר 1942 הועברו לגטו כ-600 יהודים מראיגרוד. ב-2 בנובמבר 1942 נלקחו כ-2,500 יהודי הגטו למחנה בוגושה, וממנו שולחו כעבור כחודש וחצי למחנה ההשמדה טרבלינקה. אחרוני היהודים שנותרו במחנה שולחו בתחילת ינואר 1943 לאושוויץ. רוסיה גוסב, מחוז קלינינגרד, רוסיה ליטא וריאנה, ליטא מדיה וקבצים בנושא גרייבו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של גרייבו (בפולנית) ספר יזכור לקהילת גרייבו, בספריית העיר ניו יורק גרייבו (Grajewo), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם לאורה קרגו ומוניקה טומקייביץ', גרייבו, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק A, עמ' 887–889), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) גרייבו באתר השטעטל הווירטואלי (באנגלית) גראייבו (פולין), דף שער בספרייה הלאומית
חנוך ארנטרוי (לונדון)

חנוך הכהן ארנטרוי (באנגלית: Chanoch HaCohen Ehrentreu; מכונה גם: דיין ארנטרוי; כ"ח בכסלו ה'תרצ"ג, דצמבר 1932 – ל' בחשוון ה'תשפ"ג, 24 בנובמבר 2022) היה רב ודיין בריטי ממוצא גרמני. עמד במשך שנים רבות בראש בית הדין של איחוד הקהילות האורתודוקסי באנגליה, "ק"ק כנסת ישראל", עד פרישתו לגמלאות ב-2006. כיהן כראב"ד אירופה מטעם ועידת רבני אירופה, ושימש כאחראי על מערך הגיור של הארגון. כמו כן הוא שימש כראש בית המדרש לרבנים בברלין. נולד בפרנקפורט, ברפובליקת ויימאר מעט לפני עליית הנאצים לשלטון, לרב ישראל ארנטרוי, ראש ישיבת "עדת ישראל" של הרב שלמה זלמן ברויאר בפרנקפורט, ורב בעיר צ'שם (אנ'), אנגליה (נפטר 1965). נקרא על שם סבו, רבה של מינכן, הרב חנוך ארנטרוי. בטרם פרצה מלחמת העולם השנייה היגרה משפחתו לממלכה המאוחדת והוא למד בישיבת גייטסהד ואחריה בישיבת סונדרלנד. נישא לרחל שטרנבוך, אחותם של הרבנים אליהו ומשה שטרנבוך. אחות נוספת של אשתו נישאה לרב משולם דוד הלוי סולובייצ'יק. לאחר נישואיו למד שבע שנים בכולל האברכים של ישיבת גייטסהד. הוא יסד כולל אברכים בסונדרלנד שם התגורר משך קרוב לעשרים שנה. ב-1978 התמנה כראש בית הדין במנצ'סטר במקום הרב יצחק יעקב וייס שעלה אז לישראל לכהן כראב"ד העדה החרדית. הרב ארנטרוי שהיה אז נטול הכשרה מעשית לדיינות, נסע לחופש לימודים בישראל והשתתף כצופה בדיונים של בתי דין שונים, כשבמקביל שימוש חכמים אצל הרב יוסף שלום אלישיב והרב שלמה זלמן אוירבך. הוא כיהן כאב"ד בבית הדין במנצ'סטר במשך כשש שנים. ב-1984 מינה אותו הרב הברון ישראל "עמנואל" יעקובוביץ לעמוד בראש בית הדין של איחוד הקהילות האורתודוקסי באנגליה "ק"ק כנסת ישראל", הרב כיהן בתפקיד זה עד פרישתו לגמלאות ב-2006. במקביל כיהן כראב"ד אירופה מטעם ועידת רבני אירופה, ושימש כאחראי על מערך הגיור של הארגון. בנו הרב אשר ארנטרוי משמש כסגן מנהל האגף למניעת עגינות בבתי הדין הרבניים בישראל. הרב מ. ברמן, גיור. לא תעודת גיור!, מוסף שבת קודש של יתד נאמן, חג הסוכות תשע"ו, עמ' 14–17, באתר אוצר החכמה (ושם במסגרת "בעקבות הסבא הגדול"). ביוגרפיות של הדיינים באתר "בית דין דאירופה". דיין חנוך ארנטרוי, פרופיל באתר ג'ואיש כרוניקל.
גוסינו

גוסינו (ברוסית: Гусино) הוא כפר במחוז סמולנסק שבמערב רוסיה, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית. בכפר תחנת רכבת בקו מינסק-מוסקבה, והוא מהווה מרכז שירותים לכפרים החקלאיים שסביבו. בכפר תעשיית ייצור צינורות ניקוז וקורות עץ. לאחר מספר מלחמות האזור הועבר לרוסיה הצארית בשנת 1654. ב-1926, בין מלחמות העולם, נמנו בכפר 427 יהודים, יותר ממחצית האוכלוסייה, ובשנות השלושים הוקם בו קולחוז יהודי. ערב מלחמת העולם השנייה המספר עלה לכ-600 יהודים. ביולי 1941 נכבש הכפר בידי הגרמנים, ואלו ריכזו באופן מיידי את יהודיו בגטו, תוך העסקתם בעבודות כפייה. במהלך ספטמבר ואוקטובר 1941 נרצחו בכפר מספר יהודים. ב-6 בפברואר 1942 נרצחו כ-280 היהודים שנותרו בגטו שבכפר. גוסינו (Gusino), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם מרטין דין (אנ'), גוסינו, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1792–1793), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) "גוסינו", באתר JewishGen (באנגלית) מרטין דין (אנ'), גוסינו, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1792), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) גוסינו (Gusino), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם. ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים ברוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הרדזץ

הרדזץ (בבלארוסית: Гарадзе́ц; בפולנית: Gorodets, גורודץ) הוא כפר במחוז הומל שבבלארוס, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. הרדזץ נזכר לראשונה במאה ה-18 ככפר במחוז מינסק, ובשנת 1760 נבנתה בו כנסייה מעץ. בחלוקת פולין הראשונה בשנת 1772 נכלל הכפר במחוז מוהילב שבאימפריה הרוסית. בשנת 1812 אירעו בסמוך לכפר קרבות במהלך מלחמת רוסיה-צרפת. לאחר מלחמת העולם הראשונה הקימו הסובייטים תחנת כוח בכפר. בין מלחמות העולם חיו בכפר כ-600 יהודים, כשני שלישים מתושביו. רובם היו בעלי מלאכה, ומיעוטם עבדו בקולחוזים סמוכים. באוגוסט 1941 נכבש הכפר בידי הגרמנים, ואלו ריכזו את כל יהודיו בבניין אחד, בצפיפות רבה. אל הבניין, בו שררו תנאי רעב, נכנסו מעת לעת גרמנים ושוטרים בלארוסים, וביצעו מעשי שוד והתעללות, ובהמשך, הובאו אליו יהודים נוספים מהסביבה. כעבור כחודש הועברו יהודי הכפר לגטו שהוקם ברהצ'וב הסמוכה, שם נרצחו. הרדזץ (Gorodets), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם מרטין דין (אנ'), גורודץ, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1676), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)