laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אבא סוויאטיצקי

הרב אַבָּא סְוִיָאטִיצְקִי (תרמ"ז, 1887 - ג' באלול תש"א, אוגוסט 1941) היה רבן של רוז'נקה, קוסובה וטיקטין, גיסו של החזון איש. נולד בהרלובי שבמחוז לידא לרב המקומי, גרשון סוויאטיצקי, מתלמידי רבי ישראל מסלנט. למד תורה אצל אביו. בצעירותו עזב את עירו ושהה בלידא, לאחר מכן בגרודנה, ומשם עבר לסוקולקה. רבה של סוקולקה, יצחק הלוי שוסטר, עמד על מעלותיו והציע אותו כשידוך להניה-חיה קרליץ, בת ידידו, הרב שמריהו יוסף קרליץ, שהיה אז רבה של קוסובה הסמוכה. אביו, הרב גרשון סוויאטיצקי, עזב את רבנותו בהרלובי לטובת הרבנות ברוז'נקה, ולאחר פטירתו התמנה אבא כממלא מקומו ברבנות רוז'נקה. לאחר פטירת חותנו, הרב שמריהו יוסף קרליץ, בשנת תרע"ו (1916), נבחר הרב סוויאטיצקי למלא את מקומו, והוא עבר לכהן כרבה של קוסובה. נחשב בין הבולטים שברבני ליטא, ובכרוז המחאה של רבני ליטא על הפגיעה ברב חיים עוזר גרודזנסקי בפרשת הרבנות בווילנה, שמו מתנוסס בראש רשימת החותמים. בשנת תרצ"ז (1937)[דרושה הבהרה], לאחר שרבה של טיקטין, הרב אברהם קלמנוביץ', היגר לארצות הברית, התמנה הרב סוויאטיצקי תחתיו לרבה של טיקטין. הוא כיהן ברבנות במשך ארבע שנים. בשנת תש"א הוצא להורג יחד עם בני קהילתו ביער לופוחובה הסמוך לעיר, והם נקברו שם בקבר אחים. בנו היחיד, הרב חיים סוויאטיצקי, שרד והיגר לארצות הברית, שם כיהן כר"מ בישיבת תפארת ירושלים שבראשה עמד הרב משה פיינשטיין. בנו הוא יזם הנדל"ן האמריקאי גארי ברנט. רבי אבא סוויאטיצקי - אציל המדות, בתוך: הרב שלמה כהן (יו"ר המערכת) ואחרים, פאר הדור: פרקים ממסכת חייו ויצירתו של גאון דורנו מרן רבי אברהם-ישעיהו קרליץ זצ"ל בעל „חזון אי"ש”, בני ברק: הוצאת נצח, תשכ"ז, ח"א עמ' קלז-קמ.
שמואל אליהו קהאן

הרב שמואל אליהו הלוי קהאן (כ"א בשבט תרמ"ט, 23 בינואר 1889 - תש"א, 1941) היה רבן של קרוגלה, סטארדרוג ואורלה שבבלארוס. גיסו של החזון איש. נולד בדוקור לראשה-גולדה ולשלום קהאן, חסיד חב"ד. בהיותו בן שתים עשרה נסע למינסק, שם למד בישיבתו של הרב חיים שלמה גולובנציץ. כעבור זמן עבר ללמוד בישיבת שקלוב אצל הרב פסח פרוסקין, ומשם עבר לישיבת סלובודקה. בשנת תר"ע, בהיותו בחור בן עשרים ואחת, פרסם מחידושי תורתו בקובץ התורני "יגדיל תורה", שיצא בסלוצק בעריכתו של הרב איסר זלמן מלצר והרב משה בנימין טומשוב (מבי"ט). הרב מלצר גם הסמיכו לרבנות והעניק לו היתר הוראה. במשך תקופה שהה בכווידאן שליד וילנה ולמד בחברותא עם החזון איש. החזון איש שידך לו את אחותו בדאנה, ונישואיהם התקיימו בשנת תרע"ד בקוסובה, בה כיהן ברבנות חותנו הרב שמריהו יוסף קרליץ. לאחר נישואיו כיהן כרבה של קרוגלה. בשנת תרע"ז עבר לכהן כרב העיירה סטארדרוד שליד סלוצק, וכעבור שנה התמנה לכהן כרבה של הקהילה החסידית של אורצ'ה הסמוכה. כשנפטר עמיתו הרב של קהילת המתנגדים, החליטו בני העיר למנות את הרב קהאן לרב יחיד של כל קהילות העיר. הוא כיהן ברבנות למעלה מעשרים שנה, עד להרצחו במלחמת העולם השנייה. רבי שמואל־אליהו הלוי קאהן - תורתו אומנתו, בתוך: פאר הדור: פרקים ממסכת חייו ויצירתו של... רבי אברהם ישעיהו קרליץ..., בני ברק תשכ"ז, עמ' קטז-קכא.
נחום מאיר קרליץ

הרב נחום מאיר קרליץ (במקור: ציבולניק; תרמ"ט, 1889 - ו' בטבת תשי"ט, 17 בדצמבר 1958) היה רב חרדי-ליטאי. כיהן כרב העיירה מיישאגולה שבמחוז וילנה, ולימים ראש כולל חזון איש ורב בית הכנסת הליגמן - מראשוני בתי הכנסת בבני ברק. ממייסדי החינוך החרדי בארץ ישראל. גיסו של החזון איש. נולד בהורודוק שבמחוז מינסק, בלארוס, לרב יהושע תנחום ציבולניק, מאברכי "כולל פרושים" בקובנה. אמו הייתה אחותם של הרבנים שניאור פייבוש גולוב, אב"ד דרבנה, והרב חיים שלמה גולובנציץ, ששימש ראש ישיבה במינסק וכיהן ברבנות מוהילב ובסוף ימיו בירושלים. בהיותו תינוק בן כמה חודשים נפטר אביו, ואמו מסרה אותו לאחיה הרב שלמה גולובנציץ כדי שיגדלו בביתו ויחנכו בדרך התורה. בהיותו בבית משפחת גולובנציץ במינסק נקלע לעיר נער יתום בשם אהרון קוטלר, והשניים התיידדו וקבעו לימוד בחברותא במשך תקופה. בשנת תרס"ה (1905) נסעו השניים ללמוד בישיבת סלובודקה. כעבור זמן עבר נחום מאיר ציבולניק ללמוד בישיבת וולוז'ין אצל הרב רפאל שפירא, ומשם נסע ללמוד בתלמוד תורה בקלם. לאחר כשנתיים וחצי שב לישיבת סלובודקה. בשנות מלחמת העולם הראשונה עבר עם תלמידי הישיבה לעיר קרמנצ'וג. עם תום המלחמה עבר ללמוד בישיבת ראדין אצל החפץ חיים. נישא לבתיה קרליץ, כמה שנים לאחר פטירת אביה הרב שמריהו יוסף קרליץ. לאחר נישואיו החליף את שם משפחתו מציבולניק לקרליץ, כשם משפחת חותנו, כדי לקבל נתינות פולנית. במשך תקופה נסע מביתו לישיבת מיר. כעבור זמן התמנה לרבה של מיישָגולה שבמחוז וילנה. בשנת תרצ"ה (1935), שנתיים אחרי עליית גיסו החזון איש, עלה הרב נחום מאיר קרליץ עם משפחתו לארץ ישראל והתיישב בסמוך לגיסו בבני ברק. יחד עם גיסו הרב שמואל גריינימן ייסד את "מרכז חינוך התורה בארץ ישראל", שהוקם ביוזמת החזון איש ואיגד עשרות מוסדות תורניים ודתיים ביישוב החדש. בשנת 1939 בבחירות הראשונות שנערכו בעיר בני ברק, היה מועמד מטעם רשימת פאג"י למועצת העיר בני ברק, הרשימה זכתה במקום אחד בלבד, והוא לא נבחר. בשנות ה-50 התמנה כרב בית הכנסת הליגמן שבמרכז בני ברק. לאחר פטירת החזון איש התמנה לעמוד בראשות כולל חזון איש שבשכונת זיכרון מאיר. נפטר בשנת תשי"ט, ונקבר בבית הקברות שומרי שבת, בסמוך לקבר גיסו החזון איש. הרב נסים קרליץ הרב יהושע תנחום קרליץ (נפטר בט"ו בחשוון תשל"ז) רבי נחום־מאיר קרליץ, מתוך ספר "פאר הדור" מאת שלמה כהן, עמ' קמד–קנב. אישי ישראל על הרב נחום מאיר קרליץ
הדוכסות הגדולה של מקלנבורג-שוורין

הדוכסות הגדולה של מקלנבורג-שוורין (מגרמנית: Großherzogtum Mecklenburg-Schwerin) הייתה דוכסות היסטורית בצפון גרמניה לחופי הים הבלטי, כיום חלק ממדינת מקלנבורג-מערב פומרניה. בירתה של הדוכסות הייתה העיר שוורין, כיום גם עיר הבירה של מקלנבורג-מערב פומרניה. מקלנבורג-שוורין נוסדה כדוכסות כאשר התפצלו שני בניו היורשים של נסיך מקלנבורג היינריך השני. יוהאן קיבל את החלק המערבי; דוכסות מקלנבורג-שטארגארד ואחיו, אלברכט השני קיבל את החלק המזרחי הגדול יותר. בשנת 1358 איחד אלברט את העיר שוורין לתוך הדוכסות והפך אותה לבירת דוכסות מקלנבורג-שוורין. בתקופת המלחמות הנפוליאוניות שמר פרידריך פרנץ הראשון, דוכס מקלנבורג-שוורין על נייטרליות, אולם לאחר קרב ינה וקרב אאורשטדט הצטרף פרידריך פרנץ לקונפדרציה של הריין. לאחר תבוסת נפוליאון ברוסיה, פרש פרידריך פרנץ מהקונפדרציה של הריין, והצטרף למדינות הקואליציה השישית, והשתתף בקרב לייפציג. בקונגרס וינה קיבל פרידריך פרנץ יחד עם בן דודו קרל השני, דוכס מקלנבורג-שטרליץ, מעמד של דוכס גדול. פרידריך פרנץ היה מהשליטים הגרמניים הריאקציונריים, ולא הסכים לשום רפורמה פוליטית במדינה. בשנת 1819 ביטל פרידריך פרנץ את הצמיתות בדוכסות. בשנת 1837 מת פרידריך פרנץ הראשון, ובמקומו עלה לשלטון נכדו פאול פרידריך, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין. בשנת 1842 מת פאול פרידריך, ובמקומו עלה לשלטון בנו פרידריך פרנץ השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין. במהלך מהפכות 1848 התעוררה תסיסה בדוכסות למען חוקה יותר ליברלית, ובאוקטובר 1849 חוקק פרידריך פרנץ השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין חוקה יותר ליברלית. בד בבד הכניס גם גאורג, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ אף הוא חוקה יותר ליברלית במדינתו. בשנת 1866 הצטרפה הדוכסות בראשות פרידריך פרנץ השני לפרוסיה במלחמת אוסטריה–פרוסיה, ובשנת 1867 הצטרפה לקונפדרציה הצפון-גרמנית. בשנת 1870 לחמו כוחות הדוכסות לצד פרוסיה במלחמת צרפת–פרוסיה, ובשנת 1871 הצטרפה הדוכסות לאימפריה הגרמנית. בשנת 1883 מת פרידריך פרנץ השני, ובמקומו עלה לשלטון בנו פרידריך פרנץ השלישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין. בשנת 1897 מת פרידריך פרנץ השלישי, ובמקומו עלה לשלטון בנו פרידריך פרנץ הרביעי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין. ב-22 בפברואר 1918 התאבד אדולף פרידריך השישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ, ללא שהשאיר בנים אחריו, ויורשו קרל מיכאל, דוכס מקלנבורג ויתר על התואר, ומשום כך קיבל את נחלותיו פרידריך פרנץ הרביעי שהיה בן דודו. ב-14 בנובמבר 1918 התפטר פרידריך פרנץ הרביעי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין מתפקידו, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה. כאשר הדוכסות בוטלה, הפכה המדינה למדינה חופשית, שהתקיימה עד לשנת 1933. במהלך השלטון הנאצי, בשנת 1933, אוחדו המדינות מקלנבורג-שוורין ומקלנבורג-שטרליץ לכדי מדינת מקלנבורג המאוחדת. פרידריך פרנץ הראשון (1815–1837) פאול פרידריך (1837–1842) פרידריך פרנץ השני (1842–1883) פרידריך פרנץ השלישי (1883–1897) פרידריך פרנץ הרביעי (1897–1918) מדיה וקבצים בנושא הדוכסות הגדולה של מקלנבורג-שוורין בוויקישיתוף
ישראל פיסנוביץ'

ישראל איליץ' פִיסָנוביץ' (ברוסית: Израиль Ильич Фисанович;‏ 23 בנובמבר 1914 – 27 ביולי 1944) היה קצין צוללת יהודי בחיל הים הסובייטי, גיבור ברית המועצות, מגיבורי מלחמת העולם השנייה. ישראל פיסנוביץ' נולד ב-23 בנובמבר 1914 בעיר יליזבטגראד שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה). בהיותו בן 8 עבר עם משפחתו לחרקוב, שם סיים בית ספר מקצועי ועבד כפועל במפעל לייצור ציוד חקלאי. בשנת 1932 התגייס לצי הסובייטי ונשלח ללימודים בבית הספר הגבוה לקציני חיל הים בלנינגרד, שאותו סיים בהצטיינות בשנת 1936. לאחר סיום הלימודים הועלה לדרגת סגן והוצב בתפקיד קצין ניווט באחד הצוללות של הצי הבלטי. בקיץ 1938 הועבר לשרת בצי הצפוני. ביולי 1941, זמן קצר לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות, הועלה לדרגת סרן ומונה למפקד צוללת M-172 (צוללות מדגם M היו הצוללות הקטנות ביותר בצי הסובייטי; הן נועדו לפעול במים רדודים בקרבת החוף. עומק הצלילה המקסימלי שלהן: 60 מטר; חומש בשני משגרי טורפדו; צוותן כלל 36 איש). בשנים 1941–1942 פעלה הצוללת בפיקודו של פיסנוביץ' בים ברנץ כנגד ספינות גרמניות ופיניות שהובילו עופרות ניקל מנמלי פינלנד ונורווגיה לגרמניה. הצוללת של פיסנוביץ' ביצעה 17 משימות קרביות, שבמהלכן הטביעה 13 ספינות אויב (2 ספינות קרב ו-11 אוניות משא). בנוסף לכך ביצעה הצוללת משימות הנחתה ואיסוף של יחידות קומנדו סובייטיות בעורף הגרמני. על אומץ לִבו ותפקודו בקרבות הוענק לישראל פיסנוביץ' באפריל 1942 תואר גיבור ברית המועצות. ביולי 1943 מונה למפקד פלגה בשייטת הצוללת של הצי הצפוני. באביב 1944 הגיע פיסנוביץ' לבריטניה בראש משלחת חיל הים הסובייטי כדי לקבל 4 צוללת בריטיות אשר ניתנו לברית המועצות במסגרת הסכם החכר השאל. לאחר שהות של 3 חודשים, שבמהלכה קיבלו אנשי המשלחת הכשרה בתפעול צוללות מסוג זה, הפליג פיסנוביץ' על סיפונה של אחת מהן (HMS Sunfish) בדרכו אל נמל מורמנסק שבברית המועצות. הצוללת עזבה את הנמל לרוויק שבסקוטלנד ב-25 ביולי 1944, אך מעולם לא הגיעה לברית המועצות; היא אבדה בים עם כל צוותה, כולל קציני קישור בריטיים. במשך שנים רבות לא נודעה סיבת טביעתה של הצוללות; רק בשנות ה-60, לאחר פתיחת חלק מהארכיונים, התברר כי הצוללת טובעה בשוגג על ידי מטוס משמר החופים הבריטי ב-27 ביולי במרחק של כ 230 מיל מצפון לאיי שטלנד. על אומץ לִבו בקרבות עוטר פיסנוביץ' – פרט למדליית כוכב הזהב של גיבור ברית המועצות – גם בעיטור לנין, 2 עיטורי הדגל האדום, עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה מדרגה ראשונה. בנוסף לעיטורים סובייטים קיבל ממפקדת הצי האמריקאי את צלב הצי. בערים חרקוב וקירובוגרד באוקראינה ובעיר פולרני ברוסיה נקראו רחובות על שמו. לוחות זיכרון לישראל פיסנוביץ' הוצבו בחרקוב ובפולרני. אנדרטה לזכרו ולזכר אנשי צוותו מוצבת בקייב. מדיה וקבצים בנושא ישראל פיסנוביץ' בוויקישיתוף תמונתו של ישראל פיסנוביץ' באתר יד ושם
פולין הקונגרסאית

פולין הקונגרסאית, פולין של הקונגרס (בפולנית: Królestwo Polskie; ברוסית: Царство Польское), פולין הרוסית (כישות מאוחדת עם האימפריה הרוסית), או בשמה הרשמי "ממלכת פולין", הייתה ישות מדינית שנוצרה לאחר פירוק דוכסות ורשה על חלק משטחה. פולין הקונגרסאית התקיימה בשנים 1815–1863, כאשר הייתה למעשה פרוטקטורט של האימפריה הרוסית. בתקופה זו פולין הייתה במעמד של מלוכה חוקתית, עם צבא ובית מחוקקים משלה, כשהצאר הרוסי הוא גם מלך פולין באוניה פרסונלית. השם "פולין הקונגרסאית" על שם קונגרס וינה שיצר אותה. לאחר תבוסת נפוליאון ב-1815, הוחלט בקונגרס וינה על הקמת פולין הקונגרסאית, במקום דוכסות ורשה, והכפפתה לשלטון אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה, על ידי הכתרתו כמלך פולין. ישות מדינית זו חלשה על שטח של כ-128,500 קילומטרים רבועים ובו כ-3,300,000 תושבים. הצאר אלכסנדר התחייב בעת הכתרתו לקיים את החוקה, ולמדינה זו היו מטבע משלה, מערכת חוקים, תקציב וגבול מכס עם יתר האימפריה הרוסית. הקמת הישות הזאת הייתה במידה רבה תוצאה של השתדלותו של אדם יז'י צ'ארטוריסקי, מדינאי פולני, שהיה בעברו שר החוץ של האימפריה הרוסית. הצאר אלכסנדר שאף לבטל את החירויות של המדינה הפולנית ולהנהיג בה אבסולוטיזם פוליטי דומה למה שהיה נהוג ביתר חבלי האימפריה הרוסית. ב-1819 בוטל חופש העיתונות והונהגה צנזורה, וב-1821 פורקו הבונים החופשיים. יורשו של אלכסנדר הראשון, ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה, לא הסכים בעת הכתרתו למלך פולין להישבע אמונים לחוקה הפולנית ולא קיבל על עצמו התחייבויות כלפיה. הצאר פעל לצמצום הדרגתי של סמכויות הסיים הפולני, בית מחוקקים המורכב מנציגי האצולה והכמורה הבכירים, ושני הכינוסים האחרונים של הסיים, ב-1826 וב-1830, נערכו בסודיות. ב-1831 ביטל הסיים את הכתרת הצאר הרוסי כמלך פולין. בתגובה נכנס הצבא הרוסי לפולין, שהה בה 11 חודשים, וכך דוכא מה שכונה "מרד נובמבר". בכך גם בא הסוף על עצמאותה היחסית של פולין הקונגרסאית. בינואר 1863 פרץ מרד נוסף, ובעקבותיו ביטלו הרוסים את חוקת פולין ואת הישות המדינית של פולין הקונגרסאית; הטריטוריה שולבה בתוך האימפריה הרוסית, ושמה שונה רשמית לשם הרוסי Привислинский Край (בפולנית: Kraj Nadwiślański), שפירושו "נסיכות הוויסלה", על שם הנהר הזורם דרכה. שם זה נמצא בשימוש כבר לאחר המהפכה הכושלת הראשונה, אך לאחר המהפכה השנייה הפך לשם רשמי. מדיה וקבצים בנושא פולין הקונגרסאית בוויקישיתוף פולין הקונגרסאית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה ובנושא פולין. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אל תשלח ידך אל הנער

האם התכוונתם ל... אל תשלח ידך אל הנער – דבר המלאך אל אברהם בעקדת יצחק אל תשלח ידך אל הנער (ספר) – ספרו האוטוביוגרפי של הרב ישראל מאיר לאו אל תשלח ידך אל הנער (אנתולוגיה) – אנתולוגיה ובה שירים ודברי הגות על העקדה, בעריכת אריה בן-גוריון
האוניברסיטה האמריקאית בקהיר

האוניברסיטה האמריקאית בקהיר (בערבית: الجامعة الأمريكية بالقاهرة, באנגלית: American University in Cairo) הוא מוסד להשכלה גבוהה עצמאי בקהיר. האוניברסיטה הוקמה בשנת 1919 על ידי מיסיונרים אמריקאים ונחשבת לאחד ממוסדות ההשכלה הגבוהה הטובים במצרים. האוניברסיטה הוקמה בשנת 1919 על ידי המיסיון האמריקאי במצרים אשר נתמך על ידי הכנסייה הפרסבטריאנית. הקמתו לקחה השראה ממוסדות השכלה דומים כמו האוניברסיטה האמריקנית בביירות שכבר היו קיימים זה שנים בעולם הערבי. במשך 27 השנים הראשונות שימש ד"ר צ'ארלס ווטסון כנשיא האוניברסיטה, והוא עיצב במידה ניכרת את דמותה. ווטסון היה בנו של אנדרו ווטסון שהיה מחלוצי המיסיונרים הנוצרים במצרים. שפת הלימוד במוסד הייתה אנגלית ואחת ממטרותיו הייתה להכין את הלומדים ללימודי המשך באירופה או באמריקה. בשנת 1928 ניתנו תוארי ה-BA הראשונים במוסד ובאותה שנה גם נרשמה ללימודים הסטודנטית האישה הראשונה. לאוניברסיטה הוצאה לאור בשם "American University in Cairo Press". ההוצאה מתמחה בספרים בנושאי המזרח התיכון, אסלאם, מצרים וכן תרגמה ומוציאה את מרבית ספרי נגיב מחפוז באנגלית. ההוצאה גם מעניקה את מדליית נגיב מחפוז לספרות פעם בשנה. הקמפוס הישן של האוניברסיטה נמצא בכיכר א-תחריר. מדיה וקבצים בנושא האוניברסיטה האמריקאית בקהיר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של האוניברסיטה האמריקאית בקהיר (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של האוניברסיטה האמריקאית בקהיר (בערבית) האוניברסיטה האמריקאית בקהיר, ברשת החברתית פייסבוק האוניברסיטה האמריקאית בקהיר, ברשת החברתית אקס (טוויטר) האוניברסיטה האמריקאית בקהיר, ברשת החברתית אינסטגרם האוניברסיטה האמריקאית בקהיר, ברשת החברתית טיקטוק האוניברסיטה האמריקאית בקהיר, ברשת החברתית LinkedIn האוניברסיטה האמריקאית בקהיר, סרטונים בערוץ היוטיוב
1930 בברית המועצות

1930 בברית המועצות הייתה שנה בה נחגגה השנה ה-13 למהפכת אוקטובר. ראש הממשלה - אלכסיי ריקוב (עד 19 בדצמבר), ויאצ'סלב מולוטוב מ-19 בדצמבר. יושב ראש הוועד הפועל המרכזי - מיכאיל קלינין מעשית, יוסיף סטלין בתפקיד המזכיר הכללי של המפלגה הבולשביקית מרכז בידיו את השלטון במדינה. 5 בינואר – פרסום החלטת הוועד המרכזי של המפלגה על קצב הקמת הקולחוזים. הוצהר שהתהליך יהיה חופשי ויתבצע ב-3 שלבים. מעשית, התהליך בוצע בכוח הזרוע. 26 בינואר – חטיפת גנרל אלכסנדר קוטפוב, ממנהיגי הצבא הלבן והחברה הרוסית בצרפת על ידי כוחות הביטחון הסובייטים. 30 בינואר – פרסום החלטת מועצת הקומיסרים העממיים ומועצת הסובייטים העליונה על מאבק נגד החקלאים המבוססים ("קולאקים"). לפי הערכה במשך 4 שנים גורשו לסיביר עד 10 מיליון חקלאים כולל משפחות. 30 בינואר – בהתאם "לבקשת התושבים" עיריית מוסקבה פרסמה צו איסור שימוש בפעמוני הכנסיות. 1 במרץ – פרסום תקנון טיפוסי של הקולחוז. בהתאם לתקנון בבעלות החקלאי נישארו רק בית, פרה ומספר מצומצם של עופות בית. 2 במרץ – יוסיף סטלין מפרסם מאמר בעיתון פראבדה בה הוא מאשים בכישלונות המדיניות בתחום החקלאי את השלטונות המקומיים ומסתייג מהקמת קולחוזים בכוח. 6 באפריל – פרסום צו על יסוד עיטור לנין ועיטור הכוכב האדום 7 באפריל – פרסום צו בהקשר להקמת מחנות עבודה והעברתם לשליטה של גולאג. 1 במאי – סיום הקמת מסילת רכבת מאזור קזחסטן לסיביר באורך של 1442 ק"מ. 11 במאי – תחילת שיחות במוסקבה בין סין לבין ברית המועצות בנושאים שבמחלוקת. 17 ביוני – תחילת ייצור במפעל לטרקטורים בוולגוגרד. 26 ביוני – תחילת ישיבות של הכנס ה-16 של המפלגה הבולשביקית. ניצחון של יוסיף סטלין והוצאת טומסקי מהפוליטביורו. בהתאם להחלטת הכנס החלה תנועה להשלמת משימות תוכנית החומש ב-4 שנים. כמו כן הוחלט על הגדלת חלקו של המשק השיתופי בחקלאות. 21 ביולי – מקסים ליטבינוב התמנה לקומיסר לענייני חוץ. 2 באוגוסט – במהלך תמרון צבאי בוצע צניחה של כוח צבאי. עתה יום זה ברוסיה נחגג כיום הצנחן. 14 באוגוסט – פרסום צו חינוך חובה. בהתאם לחוק זה ילדים המתגוררים בערים מחויבים ב-7 שנות לימוד, בכפרים - חובת לימודים היא עד לגיל 10 (3 שנים בלבד). 25 בנובמבר – תחילת משפט מפלגת התעשייה. 5 מ-8 נאשמים נשפטו להוצאה להורג שהוחלפה ל-10 שנות מאסר. הנאשם הראשי לאוניד ראמזאי קיבל בהמשך חנינה ובשנת 1943 אף הוענקה לו פרס ברית המועצות עבור הישגים מדעיים. 9 בינואר – איגור נטו, כדורגלן סובייטי (נפטר ב-1999) 15 במרץ – ז'ורס אלפרוב, פיזיקאי סובייטי רוסי, חתן פרס נובל (נפטר ב-2019) 4 ביוני – ויקטור טיכונוב, מאמן הוקי קרח סובייטי 22 ביוני – יורי ארטיוכין, קוסמונאוט סובייטי (נפטר ב-1998) 10 ביולי – איליה גלזונוב, צייר רוסי סובייטי (נפטר ב-2017) 31 ביולי – אולג פופוב, שחקן קרקס סובייטי 9 באוגוסט – אלכסנדר בובין, עיתונאי, פובליציסט ודיפלומט סובייטי ורוסי (נפטר ב-2004) 5 באוקטובר – פאבל פופוביץ', קוסמונאוט סובייטי (נפטר ב-2009) 25 באוגוסט – גיאורגי דאנליה, במאי קולנוע סובייטי ממוצא גאורגי (נפטר ב-2019) 2 בספטמבר – אנדריי פטרוב, מלחין סובייטי (נפטר ב-2006) 9 בספטמבר – נדז'דה רומיאנצבה, שחקנית קולנוע סובייטית (נפטרה ב-2008) 14 באפריל – ולדימיר מאיאקובסקי, משורר סובייטי (נולד ב-1893) 4 בספטמבר – ולדימיר ארסנייב, מגלה ארצות וסופר (נולד ב-1873) 29 בספטמבר – איליה רפין, צייר רוסי (נולד ב-1844)
מדליית נגיב מחפוז לספרות

מדליית נגיב מחפוז לספרות (בערבית: جائزة نجيب محفوظ) היא פרס ספרותי המוענק ליוצרים בשפה הערבית משנת 1996. המדליה מוענקת בעבור ספר פרוזה אשר נכתב בשפה הערבית ושטרם תורגם לאנגלית. הספר הזוכה מתורגם לאנגלית ויוצא לאור בהוצאת האוניברסיטה האמריקאית בקהיר. הפרס מוענק מידי בשנה ב-11 בדצמבר, תאריך יום הולדתו של נגיב מחפוז. (שם הספר ניתן כפי שתורגם לאנגלית) 2022: פאטמה קנדיל, Empty Cages 2020: אחמד טיבאווי, 'The Disappearance of Mr. Nobody' 2018: אומיימה אל-ח'מיס, 'Voyage of the Cranes in the Cities of Agate' 2017: חוזאמה חבאייב, Velvet 2016: עאדל עסמת, (Hikayat Yusuf Tadrus ('The Tales of Yusuf Tadrus' 2015: חסן דאוד, (La Tareeq Ila Al-Jannah ('No Road to Paradise' 2014: חמור זיאדה, (Shawq al-darwish (The Longing of the Dervish 2013: ח'אלד ח'ליפה, No Knives in this City's Kitchens 2012: עזאת אל-קמחאווי, House of the Wolf 2011: הוענק עבור "the revolutionary creativity of the Egyptian people" 2010: מיראל אל-טחאווי, Brooklyn Heights 2009: ח'ליל סויילח, The Scribe of Love 2008: חמדי אבו גולייל, A Dog with No Tail 2007: אמינה זידאן, Red Wine 2006: סחר ח'ליפה, The Image, the Icon, and the Covenant 2005: יוסוף אבו רייה, Wedding Night 2004: עאליה ממדוח, The Loved Ones 2003: ח'יירי שבלי, The Lodging House 2002: בנסאלם חמיש, The Polymath 2001: סומייה רמאדן, Leaves of Narcissus 2000: הודא ברכאת, The Tiller of Waters 1999: אדוואר אל-ח'ראט, Rama and the Dragon 1998: אחלאם מוסתגאנמי, Memory in the Flesh 1997: מוריד ברגותי, I Saw Ramallah; and Yusuf Idris, City of Love and Ashes 1996: איברהים עבדל מג'וייד, The Other Place; and Latifa al-Zayyat, The Open Do אתר האינטרנט הרשמי של מדליית נגיב מחפוז לספרות
Late Orchestration

Late Orchestration הוא אלבום הופעה של אמן ההיפ הופ האמריקאי קניה וסט. האלבום כולל מספר שירים משני אלבומיו הקודמים של וסט, The College Dropout ו-Late Registration, מתוך הופעה חיה באולפני אבי רוד המפורסמים בלונדון, אנגליה, לפני קהל של כ-300 אורחים ומעריצים שהוזמנו באופן אישי לאירוע ב-21 בספטמבר 2005. באירוע ליוו את וסט 17 נשים בשרשרת תזמורתית, ומספר הופעות אורח של זמרים, ביניהם ג'ון לג'נד ולופ פיאסקו. התקליט המלא שוחרר באפריל 2006 עם שיר בונוס, Gold Digger מתוך הופעה חיה באמריקה און ליין עם ג'יימי פוקס. גרסת ה-DVD של האלבום כוללת את ההופעה המלאה, מספר ראיונות ובונוס של כל הקליפים לארבעת הסינגלים מתוך האלבום Late Registration. מידע על האלבום Late Orchestration באתר MusicBrainz מידע על האלבום Late Orchestration באתר AllMusic האלבום Late Orchestration באתר Discogs
סנדר גילמן

סנדר גילמן (באנגלית: Sander Gilman; נולד ב-21 בפברואר 1944) הוא היסטוריון יהודי-אמריקאי, פרופסור באוניברסיטת אמורי. הוא כתב וערך יותר מ-80 ספרים בנושאים מגוונים. גילמן קיבל תואר בספרות ושפה גרמנית מאוניברסיטת טוליין בשנת 1963 והמשיך לדוקטורט בגרמנית, אותו השלים בשנת 1968. נושא עבודתו הייתה "המבנים וצורות הקומפוזיציה בנובלות של אלפרד הנשקה". בשנים 1976–1995 שימש כפרופסור באוניברסיטת קורנל. אחר כך שימש עד לשנת 2000 פרופסור באוניברסיטת שיקגו. אחר כך לימד כארבע שנים באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין והקים שם את התוכנית ללימודים יהודים. בשנת 2005 מונה לפרופסור באוניברסיטת אמורי, ומשמש שם כראש התוכנית לפסיכואנליזה. מחקריו של גילמן עוסקים בנושאים שונים ומגוונים. הוא עסק בספרות השואה, בזיגמונד פרויד ובפרנץ קפקא, בתרבות יהודית, היסטוריה של העישון ושל האנטישמיות וכן בנושאים של גזענות וזהות אתנית. הדף אישי של גילמן באתר אוניברסיטת אמורי Alana Sobelman, A matter of movement, ג'רוזלם פוסט. סנדר ל. גילמן (1944-), דף שער בספרייה הלאומית
Runaway (שיר של קניה וסט)

Runaway הוא הסינגל השני של אמן ההיפ הופ האמריקאי קניה וסט, מתוך אלבום הסטודיו החמישי שלו, My Beautiful Dark Twisted Fantasy. בשיר משתתף הראפר פושה טי, שהיה חבר בצמד Clipse, וחתם בחברת התקליטים של וסט, G.O.O.D Music. הסינגל הגיע בהופעת הבכורה שלו במצעד הבילבורד הוט 100 למקום ה-12. לשיר צולם סרט מוזיקלי קצר בן 35 דקות בבימויו של וסט, שחלק ממנו משמש לקליפ של Runaway. הסרט, שבתפקיד המרכזי משחק וסט עצמו, יצא לאור ב-23 באוקטובר 2010. לסרט יש 4 גרסאות: הסרט באורך מלא, גרסה נקייה קצרה בדקה, גרסת הקליפ של Runaway, התואמת את אורכו (כ-9 דקות), והגרסה המורחבת שהיא כמעט כפולה באורך מגרסת הקליפ. וסט הופיע עם השיר בטקס פרסי ה-VMA של MTV בספטמבר 2010 יחד עם פושה טי. וסט ביצע את Runaway בהופעה של טקס פרסי ה-VMA ב-12 בספטמבר 2010, יחד עם פושה-טי. הצמד הופיע עם השיר גם בתוכנית סאטרדיי נייט לייב, כשבזמן השיר הופיעו רקדניות בלט בדומה לקליפ של השיר. תמונת העטיפה המקורית של Runaway הוא תצלום של בלרינה מתוך הקליפ שצולם על ידי ג'ורג' קונדו. ב-1 באוקטובר 2010 פרסם וסט עטיפה חדשה יותר לסינגל שהוא דיוקן של בלרינה מאת קונדו, ששימשה בתור העטיפה האלטרנטיבית. הציור הוא אחד מתוך מספר ציורים של קונדו לעטיפת האלבום, כשאחד מהציורים שימש לעטיפת האלבום, אחד לעטיפה האלטרנטיבית של Runaway, ואחד לסינגל הראשון מהאלבום, Power. השיר נכלל במספר רשימות שפרסמו גופי תקשורת שונים לסיכום השירים הטובים והאהובים ביותר לשנת 2010. אאוחניה מונזון ממגזין Access Hollywood הכלילה את השיר במקום השלישי לפי בחירתה ברשימת 10 השירים הטובים ביותר לשנת 2010, תוך כדי מתן תשומת לב לאלבום, והכלילה אותו במקום השלישי ברשימת האלבומים. מגזין הרולינג סטון דירג את השיר במקום הראשון במצעד "הסינגל הטוב ביותר של שנת 2010" של המגזין, בטענה כי "אף שיר אחר ב-2010 לא היה פראי, מטריף ואפי כל כך - באף רדיו, באף מקום". MTV דירג אותו בתור השיר השני הטוב ביותר ב-2010. השיר זכה לביקורות חיוביות קיצוניות בתור נקודת השיא של האלבום, ומגזין פיצ'פורק דירג אותו במקום ה-2 במצעד "השיר הטוב ביותר לשנת 2010". הקליפ לשיר הוא קטע מתוך הסרט המוזיקלי של וסט מ-2010 בעל אותו השם, Runaway. בקליפ מוצג וסט כשהוא מבצע את השיר בזמן מסיבה בארוחת ערב, כשהוא מנגן בפסנתר בזמן שבלרינות מבצעות ריקוד המפרש את השיר. דמות "עוף החול" המגולמת על ידי הדוגמנית סליטה איבנקס, צופה בקניה בזמן ששאר האורחים אוכלים טוסט. לאחר בערך 5 דקות כשהשיר נרגע ונשמעות רק מנגינות הפסנתר, הקליפ מתרכז ב-3 בלרינות מרכזיות, כשבסוף השיר הבלרינות עוזבות את המקום כש-וסט נשאר עומד על הפסנתר עם יד על החזה. מידע על היצירה "Runaway" באתר מיוזיק בריינז מידע על הסינגל "Runaway" באתר מיוזיק בריינז סרטון השיר "Runaway" באתר יוטיוב גרסת הקליפ לשיר באתר יוטיוב. Runaway הסרט באתר יוטיוב. ביקורת על סרטו של ווסט באתר נענע10 (ארכיון). אור ברנע, קניה בטוחה, באתר ynet, 22 בנובמבר 2010 Access’ On The Download Staff’s Top 10’s Of 2010 | Access Online, Access (באנגלית)
רון ירון

רון אהרון ירון (נולד ב-1966) הוא עיתונאי ישראלי, עורך התוכנית אולפן שישי בקשת 12. ירון הוא בנו של האלוף עמוס ירון. עם גיוסו לצה"ל התנדב ירון לצנחנים, עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר. לאחר שחרורו החל לעבוד ב"ידיעות אחרונות" בשנת 1992, תחילה כעורך בדסק החדשות ואחר כך כראש הדסק. במשך חמש שנים שימש כראש מערכת החדשות תחת העורך משה ורדי. אחר כך שימש כעורך "המוסף לשבת", בתקופתו של רפי גינת כעורך ראשי. בשנת 2007 מונה למשנה לעורך, יחד עם מינויו של שילה דה-בר כעורך ראשי, במקום יואל אסתרון. בשלהי שנת 1999 ערך את המוסף המיוחד של ידיעות אחרונות "תמונות המאה 1900-2000" (בשיתוף מפעל-הפיס), שפורסם ב-31 בדצמבר 1999. השותפים לכתיבה היו: נחום ברנע, איתן הבר, ירון לונדון, וסבר פלוצקר. ירון כיהן כעורך ראשי של העיתון ידיעות אחרונות החל מפברואר 2011 ועד אוגוסט 2018. באפריל 2019 מונה לעורך התוכנית אולפן שישי בקשת 12 במקומו של רותם דנון. לירון תואר ראשון ביחסים בינלאומיים מהאוניברסיטה העברית בירושלים ותואר ראשון במשפטים מהמסלול האקדמי המכללה למינהל. הוא נשוי, אב לשלוש בנות ומתגורר בהוד השרון. מערכת ynet, עורך "ידיעות אחרונות" רון ירון פורש מתפקידו, באתר ynet, 19 באוגוסט 2018 מיכל ישראלי, ‏רון ירון יערוך את "אולפן שישי" בחדשות 12, באתר ‏מאקו‏, 17 באפריל 2019 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.