האימפריה האנגווינית

האימפריה האנגווינית (בצרפתית: Empire Plantagenêt) כללה את נחלות בית פלנטג'נט במהלך המאות ה-12 וה-13, כאשר הם שלטו על אזור שכיסה בערך מחצית מצרפת, כל אנגליה וחלקים מאירלנד וויילס, והייתה להם השפעה נוספת על רוב האיים הבריטיים שנותרו. ניתן לתאר זאת כדוגמה מוקדמת למונרכיה מורכבת. האימפריה הוקמה על ידי הנרי השני, מלך אנגליה, שירש את אביו ג'פרי פלנטג'נט כדוכס נורמנדי ורוזן אנז'ו (שממנו שאבו את שמם). הנרי התחתן עם אלינור מאקוויטניה בשנת 1152, והפך לבן זוגה המלכותי. הוא ירש את תביעתה של אמו הקיסרית מטילדה לכס המלכות האנגלי, וירש את יריבו סטיבן, בשנת 1154. למרות שתואר הדרגה הגבוהה ביותר שלהם הגיע מממלכת אנגליה, הפלנטג'נטים החזיקו חצר מלוכה בעיקר ביבשת באנז'ה באנז'ו ובשינון בטורן. השפעתו ועוצמתו של בית אנז'ו הביאו אותם לעימות עם מלכי צרפת מבית קאפה, להם הם גם חייבים מחווה פיאודלית על רכושם הצרפתי, מה שהביא לתקופה של יריבות בין השושלות. למרות היקף השלטון של האנגווינים, בנו של הנרי, ג'ון, הובס במלחמה האנגלו-צרפתית (1213–1214) על ידי פיליפ השני, מלך צרפת בעקבות קרב בוביין. ג'ון איבד את השליטה על רוב נחלותיו היבשתיות, מלבד גסקוניה בדרום אקיטן. תבוסה זו קבעה את הסכסוכים הבאים בין אנגליה לצרפת, והובילה למלחמת מאה השנים. המונח האימפריה האנגווינית הוא ניאולוגיזם המגדיר את נחלות בית פלנטג'נט: הנרי השני ובניו ריצ'רד הראשון וג'ון. בן אחר, ג'פרי, שלט בברטאן והקים שם ענף נפרד. ככל הידוע להיסטוריונים, לא היה מונח עכשווי לאזור שבשליטת האנגווינים; עם זאת, נעשה שימוש בתיאורים כגון "ממלכתנו וכל דבר הכפוף לשלטוננו באשר הוא". המונח "אימפריית אנגווין" נטבע על ידי קייט נורגייט בפרסומה ב-1887, "אנגליה תחת מלכי אנגווין". בצרפת, המונח espace Plantagenet (בצרפתית "אזור פלנטג'נט") משמש לעיתים לתיאור הנחלות שרכשו הפלנטג'נטים. אימוץ תווית האימפריה האנגווינית סימן הערכה מחודשת של הזמנים, בהתחשב בכך שההשפעה האנגלית והצרפתית התפשטה ברחבי השלטון בחצי המאה שבמהלכה נמשך האיחוד. המונח "אנגוויני" הוא השם המזהה של תושבי אנז'ו ובירתה ההיסטורית, אנז'ה; הפלנטג'נטים היו מצאצאי ג'פרי הראשון, רוזן אנז'ו, ומכאן המונח. השם המזהה, על פי מילון אוקספורד האנגלי, נמצא בשימוש מאז 1511. השימוש במונח "אימפריה" עורר מחלוקת בקרב כמה היסטוריונים בשאלה האם המונח תואם למצב העניינים ששרר בפועל באותה תקופה. האזור היה אוסף של הנחלות שירש הנרי ונחלות אשר נרכשו על ידו, ולכן לא ברור אם המחוזות הללו חלקו זהות משותפת כלשהי והאם נכון לתייג אותן במונח "אימפריה". חלק מההיסטוריונים טוענים שיש לשמור את המונח אך ורק לאימפריה הרומית הקדושה, המבנה הפוליטי היחיד במערב אירופה שנקרא למעשה אימפריה באותה תקופה, למרות שאלפונסו השביעי, מלך לאון וקסטיליה קיבל את התואר "קיסר כל ספרד". בשנת 1135. היסטוריונים אחרים טוענים שהאימפריה של הנרי השני לא הייתה חזקה, ריכוזית ולא גדולה מספיק כדי להיקרא אימפריה ברצינות. יתר על כן, הפלנטג'נטים מעולם לא תבעו תואר קיסרי כלשהו כפי שמשתמע מהמונח האימפריה האנגווינית. עם זאת, גם אם הפלנטג'נטים עצמם לא טענו לתואר קיסרי, כמה כרוניקנים, שעבדו לעיתים קרובות עבור הנרי השני בעצמו, כן השתמשו במונח "אימפריה" כדי לתאר את מכלול הנחלות הזה. התואר הבכיר ביותר היה "מלך אנגליה"; שאר התארים של דוכסים ורוזנים של אזורים שונים שהוחזקו בצרפת היו עצמאיים לחלוטין מהתואר המלכותי, ולא כפופים לשום חוק מלכותי אנגלי. בשל כך, כמה היסטוריונים, כמו ויליאם לואיס וורן, מעדיפים את המונח "Commonwealth" על "אימפריה", תוך שימת דגש שהאימפריה האנגווינית הייתה יותר מכלול של שבע מדינות עצמאיות לחלוטין, ריבוניות הקשורות זו לזו באופן רופף, רק באיחוד אישי של מלך אנגליה. בהיקף הגדול ביותר שלה, אימפריית אנגווין הייתה מורכבת מממלכת אנגליה, הלורדות של אירלנד, דוכסות נורמנדיה (שכללה את איי התעלה), גסקוניה ואקוויטניה, וכן רוזנויות אנז'ו, פואטו, מיין, טורן, סנטון, לה מרשה, פריגור, לימוזין, נאנט וקרסי. בעוד הדוכסות והרוזנויות הוחזקו עם רמות שונות של וסאליות למלך צרפת, הפלנטג'נטים החזיקו ברמות שונות של שליטה על ברטאן וקורנוול, הנסיכויות הוולשיות, רוזנות טולוז וממלכת סקוטלנד, למרות שאותם אזורים לא היו חלקים רשמיים של האימפריה. אוברן הייתה גם באימפריה בחלק מתקופת שלטונם של הנרי השני וריצ'רד הראשון, בתפקידם כדוכסי אקוויטניה. הנרי השני וריצ'רד הראשון החזיקו תביעות נוספות על רוזנות ברי אך אלו לא התממשו לחלוטין, והרוזנות אבדה לחלוטין עד לעלייתו לשלטון של ג'ון ב-1199. גבולות האימפריה היו לפעמים ידועים ולפיכך קלים לסימון, כמו הדייקים שנבנו בין אדמות הכתר של צרפת לדוכסות נורמנדיה. במקומות אחרים גבולות אלו לא היו ברורים כל כך, במיוחד הגבול המזרחי של אקוויטניה, שם היה לעיתים קרובות הבדל בין הגבול שלו טענו הנרי השני, ומאוחר יותר ריצ'רד הראשון, לבין הגבול שבו הסתיים כוחם היעיל. סקוטלנד הייתה ממלכה עצמאית, אך לאחר מסע הרה אסון בראשותו של ויליאם האריה, הוצבו כוחות מצב אנגליים בטירות אדינבורו, רוקסבורג, ג'דבורג וברוויק בדרום סקוטלנד, כפי שהוגדרו בחוזה פאלז. האימפריה האנגווינית, במקום להיות מנוהלת ישירות על ידי המלך השליט, כללה את האצלת הכוח לנתינים שמונו במיוחד בתחומים שונים. נתמכים במה שווילפרד לואיס וורן כינה "מכונה מנהלית המסדירה את עצמה", לנושאים אלה היו סמכויות פוליטיות וצבאיות מגוונות. אנגליה הייתה בשליטה האיתנה ביותר של כל האדמות באימפריה האנגווינית, בשל גילם של רבים מהפקידים ששלטו במדינה והמסורת והמנהגים שהיו במקום. אנגליה הייתה מחולקת לפי אזורים עם שריפים בכל אחד מהם אשר אכפו את המשפט המקובל. שופט מונה על ידי המלך לעמוד בהיעדרו בעת ששהה ביבשת. מכיוון שמלכי אנגליה שהו בצרפת לעיתים קרובות יותר מאשר באנגליה, הם השתמשו בכתבים בתדירות גבוהה יותר מאשר המלכים האנגלו-סכסונים, מה שלמעשה הוכיח את יעילותו לאנגליה. תחת שלטונו של ויליאם הראשון, אצילים אנגלו-סקסונים הוחלפו ברובם במתיישבים אנגלו-נורמנים שאדמותיהם חולקו בין אנגליה וצרפת. זה הקשה עליהם הרבה יותר להתקומם נגד המלך ולהגן על כל אדמותיהם בבת אחת. כוחם של הרוזנים האנגלים גדל במהלך האנרכיה והמלחמה בין מטילדה לסטיבן, כאשר הם התחרו על תמיכה על ידי הענקת רוזנויות לברונים שונים, אך דבר זה התהפך החל מתקופת הנרי השני, אז מספר הרוזנים ירד מעשרים וארבע לשתים עשרה. במקום זאת הסתמכה אנגליה על האוצר כדי לספק שליטה פיננסית ומנהלית מטעם המלך השליט. ויילס השיגה תנאים טובים בתנאי שנשבעה אמונים לפלנטג'נטים והכירה בהם כאדונים. עם זאת, היא נותרה כמעט תחת שליטה עצמית. היא סיפקה לפלנטג'נטים חיילי רגלים וקשתים ארוכים. אירלנד נשלטה על ידי הלורד של אירלנד, אשר התקשה לכפות את שלטונו בהתחלה. דבלין ולנסטר היו מעוז אנגוויני ואילו קורק, לימריק וחלקים ממזרח אלסטר נכבשו על ידי אצילים אנגלו-נורמנים. כל התחומים היבשתיים שבהם שלטו המלכים האנגווינים נשלטו על ידי סנשאל בראש השיטה ההיררכית, עם פקידי ממשל פחותים כמו ביילים, ויקונטים ופרובוטים. עם זאת, כל המחוזות והדוכסות יהיו שונים במידה מסוימת. אנז'ו רבתי הוא מונח מודרני לתיאור האזור המורכב מאנז'ו, מיין, טורן, ונדום וסנטון. כאן שלטו prévôts, הסנשאל של אנז'ו וסנסשלים אחרים. הם היו מבוססים בטור, שינון, בוז'ה, בופור, בריסאק, אנז'ה, סומיר, לודון, לושה, לאנז'ה ומונטבאזון. עם זאת, המחוזות המרכיבים אותם, כמו מיין, נוהלו לעיתים קרובות על ידי פקידי האדונים המקומיים, ולא על ידי הסוזרן האנגוויני. מיין הייתה בהתחלה בעיקרה תחת שלטון עצמי ולא היה בה אדמיניסטרציה עד שמלכי אנגווין עשו מאמצים לשפר את הממשל על ידי מינוי פקידים חדשים, כמו הסנשאל של לה מאן. אולם, הרפורמות הללו הגיעו מאוחר מדי עבור האנגווינים, ורק הקאפטינגים ראו את ההשפעות המיטיבות של הרפורמה הזו לאחר שסיפחו את האזור. אקיטן הייתה שונה ברמת הניהול באזורים המרכיבים אותה. גסקוניה הייתה אזור מנוהל בצורה רופפת מאוד. פקידים הוצבו בעיקר באנטר-דו-מר, באיון ודאקס, אך חלקם נמצאו בנתיב העלייה לרגל לסנטיאגו דה קומפוסטלה וגם בנהר גארון עד לאז'ן. שאר חלקי גסקוניה לא נוהלו, למרות היותה שטח כה גדול בהשוואה למחוזות קטנים יותר ומנוהלים היטב. הקושי הזה בכל הנוגע לניהול האזור לא היה חדש – הוא היה קשה באותה מידה לדוכסי פואטו הקודמים לבסס את סמכותם באזור זה. מצב עניינים דומה נמצא במחוזות המזרחיים של פריגור ולימוזן, שם לא הייתה מערכת אדמיניסטרטיבית מלכותית וכמעט ולא הוצבו פקידים. אכן, היו לורדים ששלטו באזורים אלו כאילו היו "נסיכים ריבונים" והיו להם סמכויות נוספות, כמו היכולת לטבוע מטבעות משלהם, דבר שלורדים אנגלים לא היו מסוגלים לעשות במשך עשרות שנים. הליזיניאנים, למשל, הפכו ליריבים של האנגווינים בתקופת שלטונו של ג'ון כאשר הוא ניסה לבסס את כוחו. עם זאת, פקידים יכלו להיות מוצבים בפואטו בגלל ריכוז גדול של טירות בהשוואה לשאר חלקי אקיטן. נורמנדי הייתה המדינה שנוהלה באופן עקבי ביותר באימפריה היבשתית של האנגווינים. תחת שלטון האנגוויני, השלטון הדוכסי הוסדר וחוזק, כאשר הסנשאל מנורמנדי הפך לדמות הבולטת בממשל הנורמני. כוחם המנהלי והשיפוטי של הסנשאלים הגיע לשיא עם ויליאם פיצראלף. מתחתם היו הבייליס, שהחזיקו בסמכויות ביצועיות, שיפוטיות ופיננסיות כאחד. פקידים אלה פעלו תחת ג'פרי מאנז'ו, והחליפו את הפרווטים והוויקונטים החלשים יותר, בתגובה לתסיסה שבאה בעקבות מותו של הנרי הראשון ופלישתו של ג'פרי. הסמכות הדוכסית הייתה החזקה ביותר על הגבול ליד בית המלוכה הקפטיאני. טולוז הוחזקה על ידי רוזן טולוז באמצעות וסאל חלש, אך נדיר היה לו לציית לשלטון האנגוויני. רק קרסי נוהלה ישירות על ידי האנגווינים לאחר כיבושו של הנרי השני ב-1159, אבל זה נשאר אזור שנוי במחלוקת. ברטאן, אזור שבו האצילים היו עצמאיים מאוד באופן מסורתי, הייתה תחת שליטת האנגווינים בתקופת שלטונם של הנרי השני וריצ'רד הראשון. מחוז נאנט היה בשליטה האיתנה ביותר. האנגווינים היו מעורבים לעיתים קרובות בענייני ברטאן, כמו כאשר הנרי השני סידר את נישואיו של קונאן מברטאן והקים את הארכיבישופות של דול. הכלכלה של האימפריה האנגווינית הייתה מסובכת למדי בשל המבנה הפוליטי המשתנה של הנחלות השונות. אנגליה ונורמנדי נוהלו היטב ולכן יכלו לייצר הכנסות גדולות יותר מאשר אזורים כמו אקוויטניה. הסיבה לכך היא שבאנגליה ונורמנדי היו בתיהם של פקידים רבים יותר לגבות מיסים, ובניגוד לאקיטן, הלורדים המקומיים לא הצליחו לטבוע את המטבעות שלהם, מה שאפשר למלכי אנגווין לשלוט בכלכלה מהבסיס המנהלי שלהם, שינון. חשיבותה של שינון הוכיחה את העובדה שריצ'רד תפס את שינון תחילה כאשר מרד באביו בשנת 1187, ולאחר מכן כאשר ג'ון מיהר מיד לשינון לאחר מות אחיו. כסף שגויס באנגליה שימש בעיקר עבור הצרכים היבשתיים, למרות שג'ון גילינגהם טוען שלמרות שאזורים כמו נורמנדי, אנז'ו ואקיטן הניבו פחות הכנסות בהשוואה לאנגליה, הרבה מזה נבע מחשבונות פיננסיים גרועים עבור הנחלות היבשתיות האלו. עוד טוען ג'ילינגהם שבסוף שלטונו של ריצ'רד, נורמנדי הכניסה לאוצר המלכותי יותר הכנסות מאשר אנגליה. ההכנסות האנגליות עצמן השתנו משנה לשנה. כאשר הרישומים הפיננסיים מתחילים בשנים 1155–1156, ההכנסה השנתית של אנגליה הייתה 10,500 ליש"ט, או כמחצית מההכנסות שהיו תחת הנרי הראשון. הדבר נבע בחלקו מהאנרכיה ושלטונו הרופף של המלך סטיבן, שהביאו לצמצום הסמכות המלכותית. ככל שחלף הזמן, סמכות המלוכה השתפרה וכתוצאה מכך ההכנסות עלו לממוצע של 22,000 פאונד בשנה. בשל ההכנות למסע הצלב השלישי, ההכנסות גדלו ליותר מ-31,000 ליש"ט בשנת 1190 תחת ריצ'רד הראשון. המספר ירד שוב ל-11,000 פאונד בשנה בזמן שריצ'רד שהה בחו"ל. בין השנים 1194–1198, ההכנסות היו בממוצע 25,000 פאונד. תחת יורשו של ריצ'רד ג'ון, ההכנסה נעה בין 22,000 ל-25,000 ליש"ט בין השנים 1199–1203. על מנת לממן את כיבושה מחדש של צרפת, ההכנסה האנגלית עלתה ל-50,000 ליש"ט ב-1210, אך בהמשך עלתה ליותר מ-83,000 ליש"ט ב-1211, לפני שצנחה חזרה ל-50,000 ליש"ט ב-1212. ההכנסות ירדו מתחת ל-26,000 ליש"ט ב-1214, ולאחר מכן ל-18,500 ליש"ט ב-1215. שלוש השנים הראשונות של שלטונו של הנרי השלישי הכניסו 8,000 פאונד בממוצע בשל השבריריות שמלחמת האזרחים הביאה לאנגליה. באירלנד, ההכנסות היו נמוכות למדי, 2,000 פאונד בשנת 1212; עם זאת, כל שאר הרישומים לא שרדו. עבור נורמנדי, היו הרבה תנודות ביחס לפוליטיקה של הדוכסות. ההכנסות הנורמניות היו רק 6,750 ליש"ט ב-1180, ולאחר מכן הן הגיעו ל-25,000 ליש"ט בשנה ב-1198, יותר מאשר באנגליה. מה שהיה מרשים יותר הוא העובדה שהאוכלוסייה הנורמנית הייתה קטנה בהרבה מזו של אנגליה, על פי ההערכות היא כללה רק 1.5 מיליון נפש לעומת 3.5 מיליון נפש באנגליה. תקופה זו נודעה בשם "המהפכה הפיסקלית הנורמנית" עקב עלייה זו בהכנסות. עבור אקוויטניה ואנז'ו, לא נותרו רישומים. עם זאת, זה לא בגלל שהאזורים האלה היו עניים; היו בהם כרמים גדולים, ערים חשובות ומכרות ברזל. לדוגמה, זה מה שכתב הכרוניקאי האנגלי ראלף מדיקטו על אקיטן: אקיטן שופעת עושר מסוגים רבים, מצטיינת בחלקים אחרים של העולם המערבי עד כדי כך שהיסטוריונים מחשיבים אותה כאחת המאושרות והפורחות ביותר במחוזות גאליה. שדותיו פוריים, הכרמים פרודוקטיביים ויערותיו שופעים חיי בר. מהפירנאים צפונה כל האזור הכפרי מושקה על ידי הנהר Garonne ונחלים אחרים, ואכן מהמים מעוררי החיים הללו לוקח המחוז את שמו. למלכים הקאפטינגים לא היו הכנסות כאלה, אם כי הנסיכות המלכותית הייתה ריכוזית יותר תחת לואי השביעי ופיליפ השני מאשר תחת איג קאפה או רובר החסיד. העושר של מלכי פלנטג'נט נחשב בהחלט כגדול יותר; ג'רלד מוויילס העיר על עושר זה במילים אלה: אפשר אפוא לשאול כיצד המלך הנרי השני ובניו, למרות מלחמותיהם הרבות, החזיקו באוצר כה רבים. הסיבה היא שכאשר התשואות הקבועות שלהם הניבו פחות הם דאגו להשלים את הסכום על ידי היטלים חריגים, כשהם מסתמכים יותר ויותר על אלה מאשר על מקורות ההכנסה הרגילים. פטיט דוטאילי הגיב כי: "ריצ'רד שמר על עליונות במשאבים שהייתה נותנת לו את ההזדמנות, אילו היה חי, למחוץ את יריבו". ישנה פרשנות נוספת, שהוכחה כשגויה, לפיה מלך צרפת היה יכול לגייס הכנסה חזקה יותר, והנסיכות המלכותית של מלך צרפת הניבה לבדה יותר הכנסות מכל האימפריה האנגווינית ביחד. הרוזנים מאנז'ו התחרו על השלטון בצפון מערב צרפת מאז המאה ה-10. הרוזנים היו אויבים חוזרים ונשנים של דוכסי נורמנדי ושל בריטני ולעיתים קרובות של המלך הצרפתי. פולק הרביעי, רוזן אנז'ו, טען לשלטון על טוריין, מיין ונאנט; עם זאת, מתוכן רק טוריין הוכיחה את עצמה כנשלטת ביעילות, כפי שבניית הטירות של שינון, לוש ולודון מדגימה. פולק הרביעי חיתן את בנו, שנקרא "פולק הצעיר" (שלימים יהפוך למלך ירושלים), עם ארמנגרדה, היורשת של מחוז מיין, ובכך איחד אותו עם אנז'ו באמצעות איחוד אישי. בעוד ששושלת האנגווינים הצליחה לבסס את כוחם בצרפת, יריביהם, הנורמנים, כבשו את אנגליה במאה ה-11. בינתיים, בשאר צרפת, הפכו הרמנופילדים מפואטו לדוכסי אקוויטניה וגסקוניה, ואטיין השני, רוזן בלואה, אביו של מלך אנגליה הבא, סטפן, הפך לרוזן שמפאן. צרפת התפצלה בין כמה משפחות אצילות בלבד. בשנת 1106, הנרי הראשון, מלך אנגליה הביס את אחיו רובר השני, דוכס נורמנדיה והרגיז את בנו של רוברט, ויליאם קליטו, שהיה רוזן פלנדריה מ-1127. הנרי השתמש בירושה שלו מצד אביו כדי לתפוס את דוכסות נורמנדי וממלכת אנגליה ולאחר מכן ניסה לכרות ברית עם רוזנות אנז'ו על ידי נישואי בנו הלגיטימי היחיד, ויליאם, לבתו של פולק הצעיר, מתילדה. עם זאת, ויליאם מת באסון הספינה הלבנה בשנת 1120. כתוצאה מכך, הנרי חיתן את בתו מטילדה לג'פרי "פלנטג'נט", בנו ויורשו של פולק; עם זאת, נתיניו של הנרי נאלצו לקבל את הירושה של מטילדה לכס המלכות של אנגליה. היה רק אירוע אחד של מלכה אירופאית מימי הביניים, אורקה מלאון וקסטיליה, ותקדים זה לא היה מעודד; אף על פי כן, בינואר 1127 הכירו הברונים והכמרים הבכירים האנגלו-נורמנים במטילדה כיורשת העצר בשבועה. ב-17 ביוני 1128, נחגגה החתונה בין מטילדה וג'פרי בלה מאן. על מנת להבטיח את ירושתה של מטילדה לכס המלכות, היא ובעלה החדש נזקקו לטירות ולתומכים גם באנגליה וגם בנורמנדי, אבל אם היו מצליחים, היו קמים באנגליה שתי רשויות: המלך ומתילדה. הנרי מנע את הסכסוך בכך שסירב למסור טירות כלשהן למטילדה וכן החרים את אדמות האצילים שחשד שתמכו בה. עד 1135, מחלוקות גדולות בין הנרי הראשון למטילדה דחפו את האצילים שהיו נאמנים בעבר להנרי הראשון נגד מתילדה. בנובמבר, הנרי גסס; מטילדה הייתה עם בעלה במיין ובאנז'ו בעוד שסטיבן, אחיו של רוזן בלואה ושמפאן, שהיה בן דודה של מטילדה ועוד מתמודד על הכס האנגלי והנורמני, היה בבולון. סטיבן מיהר לאנגליה עם הידיעה על מותו של הנרי והוכתר למלך אנגליה בדצמבר 1135. ג'פרי שלח לראשונה את אשתו מטילדה לבדה לנורמנדי במשימה דיפלומטית כדי להיות מוכרת כדוכסית נורמנדי ולהחליף את סטיבן. ג'פרי הלך בעקבות צבאו וכבש במהירות כמה מבצרים בדרום נורמנדי. אציל באנז'ו, רובר השני מסאבלה, מרד, ואילץ את ג'פרי לסגת ולמנוע התקפה על עורפו. כשג'פרי חזר לנורמנדי בספטמבר 1136, האזור הפך למוכה קרבות פנימיים וברוניאליים. סטיבן לא היה מסוגל לנסוע לנורמנדי ולכן המצב נותר על כנו. ג'פרי מצא בעלי ברית חדשים עם רוזן ונדום, והכי חשוב, גיום העשירי, דוכס אקוויטניה. בראש צבא חדש ומוכן לכיבוש, ג'פרי נפצע ונאלץ לחזור שוב לאנז'ו. יתר על כן, התפרצות של דיזנטריה פקדה את צבאו. Orderic Vitalis הצהיר כי "הפולשים נאלצו למהר הביתה ולהשאיר אחריהם שובל של זוהמה". סטיבן הגיע לבסוף לנורמנדי בשנת 1137 והחזיר את הסדר על כנו אך איבד הרבה אמינות בעיני התומך העיקרי שלו, רוברט מגלוסטר ולכן רוברט החליף צד ותמך במקום זאת בג'פרי ובאחותו למחצה מתילדה. ג'פרי כבש את קן וארז'נטן ללא התנגדות, אך כעת נאלץ להגן על רכושו של רוברט באנגליה מול סטיבן. בשנת 1139, רוברט ומתילדה חצו את התעלה והגיעו לאנגליה בזמן שג'פרי המשיך ללחוץ על נורמנדי. סטיבן נלכד בפברואר 1141 בקרב לינקולן, מה שגרם לקריסת סמכותו באנגליה ובנורמנדי. ג'פרי שלט כעת כמעט בכל נורמנדי, אך לא זכה לתמיכת אקוויטניה כעת, כאשר בתו של גיום העשירי, אלינור, שנישאה ללואי השביעי, מלך צרפת ב-1137, ירשה את אביה. לואי לא היה מודאג מהאירועים בנורמנדי ובאנגליה. בעוד ג'פרי ביסס את כוחו הנורמני, מטילדה ספגה תבוסות באנגליה. בווינצ'סטר, רוברט מגלוסטר נלכד בזמן שחיפה על הנסיגה של מטילדה, ולכן מטילדה שחררה את סטיבן בתמורה לרוברט. בשנת 1142, ג'פרי התבקש על ידי מתילדה לסייע אך סירב; הוא התעניין יותר בנורמנדי. לאחר לכידתם של אווראנש, מורטן ושרבור, נכנעה לו רואן ב-1144 והוא משח את עצמו לדוכס נורמנדי. תמורת גיסור, הוא הוכר רשמית על ידי לואי השביעי. עם זאת, ג'פרי לא סייע למתילדה גם כשהיא הייתה על סף תבוסה. מרד נוסף התרחש באנז'ו, כולל אחיו הצעיר של ג'פרי, אליא, שדרש את מיין. בתקופה זו של אי-שקט של אנגווין ויתר ג'פרי על התואר דוכס נורמנדי ומינה רשמית את בנו הנרי כדוכס ב-1150, אם כי גם ג'פרי וגם מטילדה המשיכו לשלוט בענייני נורמנדי. ששת העשורים הבאים של השלטון האנגוויני בנורמנדי הביאו לכינון מנהגים ומוסדות נורמניים שיימשכו עד המהפכה הצרפתית. סטיבן המשיך לתבוע את נורמנדי, מתוך אמונה כי ברית עם לואי אפשרית. לואי השביעי הכיר בהנרי כדוכס נורמנדי באוגוסט 1151 בתמורה לוויתורים ב-Norman Vexin, אך נותר כועס מהיחס של הנרי וג'פרי לז'ירו השני ממונטרי-ברלי בעקבות המרד הכושל של ז'ירו נגד שלטון אנגווין שנה לפני כן. מצב זה החל להשתנות במהירות כאשר, בספטמבר, ג'פרי מת והנרי ירש את מעמדו כרוזן אנז'ו, עם שלטון גם על טורן ומיין. ג'פרי תכנן להשאיר את אנז'ו לבנו הצעיר, ג'פרי, אך זה היה מקשה על יכולתו של הנרי להצליח לכבוש את אנגליה. במקום זאת, ג'פרי ביקש מהוואסלים שלו להישבע שגופתו תישאר לא קבורה עד שהנרי הבטיח לקיים את רצונותיו. ויליאם לואיס וורן הציע שהסיפור הזה הופץ אך ורק כדי להצדיק את המרד המאוחר יותר של ג'פרי הצעיר נגד הנרי, וכי האצילים האנגווינים תמכו בסיפור שכן הוא נתן להם הזדמנות להשיב את האוטונומיה האבודה שלהם. במרץ 1152, לואי השביעי ואלינור מאקוויטניה ביטלו את נישואיהם באמתלה של קרבה במועצת ביוג'נסי. תנאי הביטול הותירו את אלינור כדוכסית אקוויטניה אך עדיין וסאלית של לואי. היא עזבה את ביוג'נסי לפואטייה, ונמלטה בקושי ממארב של אחיו של הנרי ג'פרי בדרך, ושם, שמונה שבועות לאחר מכן, היא נישאה להנרי. כך הפך הנרי לדוכס אקוויטניה וגסקוניה ולרוזן פואטו. לואי הגיב בהתקפה זועמת על נורמנדי. באנז'ו סירב הנרי לתת את הרוזנות לאחיו, וכך נוצרה קואליציה של אויביו של הנרי על ידי לואי השביעי: סטיבן מאנגליה ובנו יוסטאש הרביעי מבולון (שהיה נשוי לאחותו של לואי); הנרי הראשון, רוזן שמפאן (מאורס לבתו של לואי), רובר מדרו (אחיו של לואי) ואחיו של הנרי, ג'פרי. ביולי 1152, חיילים קפטינגם תקפו את אקוויטניה בעוד לואי, יוסטאש, הנרי משמפאן ורוברט תקפו את נורמנדי. ג'פרי כונן מרד באנז'ו בזמן שסטיבן תקף את נאמני האנגווינים באנגליה. כמה אצילים אנגלו-נורמנים החליפו נאמנות, וחשו באסון מתקרב. הנרי עמד להפליג לאנגליה כדי להמשיך את תביעתו כאשר אדמותיו הותקפו. הוא הגיע לראשונה לאנז'ו ואילץ את ג'פרי להיכנע. לאחר מכן הוא קיבל את ההחלטה להפליג לאנגליה בינואר 1153 כדי לפגוש בקרב את סטיבן. למרבה המזל, לואי חלה ונאלץ לפרוש מהסכסוך בזמן שההגנות של הנרי התקיימו נגד אויביו. לאחר שבעה חודשים של קרבות ופוליטיקה, הנרי לא הצליח להיפטר מסטיבן אבל אז בנו של סטיבן, יוסטאש, מת בנסיבות מפוקפקות, "נפגע מזעם האל". סטיבן ויתר על המאבק על ידי אשרור הסכם וינצ'סטר, מה שהפך את הנרי ליורש שלו בתנאי שהרכוש הקרקעי של משפחתו יובטח באנגליה ובצרפת – אותם תנאים שמטילדה סירבה להם בעבר לאחר ניצחונה בלינקולן. הנרי הפך למלך אנגליה הנרי השני עם מותו של סטיבן ב-25 באוקטובר 1154. לאחר מכן, שוב עלתה השאלה לגבי שבועתו של הנרי לוותר על אנז'ו לאחיו ג'פרי. הנרי קיבל פטור מהאפיפיור אדריאנוס הרביעי בתואנה שהשבועה נכפתה עליו, והוא הציע פיצויים לג'פרי ברואן ב-1156. ג'פרי סירב וחזר לאנז'ו כדי למרוד באחיו. לג'פרי אולי הייתה טענה חזקה, אבל עמדתו הייתה חלשה. לואי לא התערב מכיוון שהנרי נשבע לו אמונים על נחלותיו היבשתיות. הנרי ריסק את המרד של ג'פרי, וג'פרי נאלץ להסתפק בפנסיה שנתית. בעקבות כך הוקמה כעת האימפריה האנגווינית. בשנים המוקדמות יותר של שלטונו, הנרי השני תבע אדמות נוספות ועבד על יצירת טבעת של מדינות וסאליות כחוצץ, במיוחד סביב אנגליה ונורמנדי. האזורים הברורים ביותר להרחבה, שבהם הוחזקו תביעות גדולות, היו סקוטלנד, ויילס, ברטאן, וכבעלת ברית ולא נחלה חדשה, פלנדריה. דייוויד הראשון, מלך סקוטלנד ניצל את האנרכיה כדי לכבוש את קמברלנד, ווסטמורלנד ונורת'מברלנד. בוויילס, צצו מנהיגים חשובים כמו Rhys of Deheubarth ואויין Gwynedd. בברטאן, אין ראיות לכך שהדוכס מברטאן, אודס השני, הכיר באדנות הנורמנית. שתי טירות גבול חיוניות, מולין-לה-מארשה ובונמולן, מעולם לא נכבשו בחזרה על ידי ג'פרי פלנטג'נט והיו בידיו של רוברט מדרו. הרוזן תיירי מפלנדריה הצטרף לברית שהקים לואי השביעי ב-1153. דרומה יותר, רוזן בלואה רכש את אמבואז. מנקודת המבט של הנרי השני, הבעיות הטריטוריאליות הללו היו זקוקות לפתרון. המלך הנרי השני הראה את עצמו כמלך נועז ונועז וגם פעיל ונייד; רוג'ר מהאודן הצהיר שהנרי עבר על פני המחוזות שלו כל כך מהר עד שלואי השביעי קרא פעם ש"מלך אנגליה נמצא עכשיו באירלנד, עכשיו באנגליה, עכשיו בנורמנדי, נראה שהוא מעדיף לעוף מאשר לנסוע בסוס או בספינה". הנרי היה לעיתים קרובות יותר נוכח בצרפת מאשר באנגליה; ראלף דה דיסטו, דיקן סנט פול, אמר באירוניה: לא נותר מה לשלוח כדי להחזיר את המלך לאנגליה מלבד מצודת לונדון. הנרי השני קנה את ורנון ונוף-מארשה בחזרה מלואי השביעי בשנת 1154. אסטרטגיה חדשה זו הסדירה כעת את מערכת היחסים הפלנטג'נטית-קפטינגית. לואי השביעי לא הצליח בניסיונו לשבור את הנרי השני. בגלל השליטה האנגווינית באנגליה ב-1154, לא היה טעם להתנגד לעליונותם של הכוחות האנגווינים הכוללים על הכוחות הקאפטינגים. עם זאת, הנרי השני סירב לסגת למרות שינוי מדיניותו לכאורה של לואי עד שה-Norman Vexin הוחזר לחלוטין. תומאס בקט, אז קנצלר אנגליה, נשלח כשגריר בפריז בקיץ 1158 כדי להוביל את המשא ומתן. הוא הציג את כל היתרונות שהאנגווינים יכלו לספק, ולפי ויליאם פיצסטפן, פקיד ומלווה של בקט, קרא צרפתי "אם קנצלר אנגליה נוסע בפאר כזה, מה חייב להיות המלך?" בתו של לואי השביעי, מרגרט, שעדיין הייתה תינוקת, הייתה מאורסת ליורשו של הנרי, בנו הבכור, הנרי, המלך הצעיר עם נדוניה של הווקסין הנורמני. הנרי השני קיבל בחזרה את הטירות של מולין-לה-מארש ובונמולן. תאובלד החמישי, רוזן בלואה החזיר לו את אמבואז ופרטבל. הרוזנים של פלנדריה היו מזמן בעלי ברית חזקים אך קפריזיים של מלכי צרפת. הרוזן תיירי השתתף בהתקפות המוקדמות של לואי השביעי נגד הנרי השני, והנרי גירש את כל שכירי החרב הפלמיים באנגליה בזמן עלייתו לשלטון, אך חלק ניכר משגשוגה של פלנדריה נשען על סחר אנגלי ואנגליה סחרה הרבה מהצמר שלה דרך הנמל הפלמי בולון. הנרי, אפוא, הצליח לכונן מחדש יחסי ידידות במידה שתיירי מינה את הנרי לאפוטרופוס של בנו הבכור ויורש העצר, פיליפ, כאשר תיירי עלה לרגל לירושלים ב-1157. כאשר ויליאם מבלואה מת ללא יורש בשנת 1159, התארים של רוזן בולון ורוזן מורטן התבטלו. הנרי השני סיפח את מורטן לדוכסות נורמנדי שלו, אך העניק את בולון ואת אחותו של ויליאם, מרי, לבנו השני של תיירי, מתיו. באמצעות נישואים אלו, וחידוש הסכם קודם בין הנרי הראשון, מלך אנגליה ורובר השני מפלנדריה ב-1163, הובטח להנרי השני הנייטרליות הפלמית אם תפרוץ שוב מלחמה עם מלך צרפת. פלנדריה תספק להנרי השני אבירים בתמורה למחווה שנתית בכסף, הידועה כ"נחלת כסף". בשנת 1148 מת קונאן השלישי, דוכס ברטאן, והותיר אחריו שני ילדים. למרות שבנו הואל היה הבחירה הטבעית לעלות על כס הדוכסות, עדויות מצביעות על כך שהואל היה לא לגיטימי ובמקום זאת הוא הוכר רק כרוזן נאנט. אחותו של הואל ברטה הפכה לדוכסית ברטאן, ושלטה לצד בעלה, אודו מפורהואט. אולם לברטה היה בן, קונאן, מנישואיה הקודמים לאלן דה ברטאן המנוח. קונאן היה צעיר מכדי לרשת את סבו בשנת 1148, אך הוא הפך למועמד המושלם של הנרי השני להיות דוכס ברטאן עם מותה של ברטה, שכן נחלותיו האנגליות כרוזן מריצ'מונד גרמו שיהיה קל יותר לשלוט בו. בנאנט, אולי בשל הכרתו של הואל בסמכותם של אחותו וגיסו על הרוזנות, קמו האזרחים נגד הואל ב-1156 ומינו את אחיו של הנרי השני ג'פרי במקומו של הואל כרוזן, לפי הצעתו של הנרי השני. בספטמבר, בעקבות זאת, פלישה מוצלחת לדוכסות על ידי קונאן נגד אביו החורג, אודו, הסתיימה במינויו של קונאן כדוכס ברטאן, אם כי נאנט נותרה בשליטה ישירה של האנגווינים. אולם עד 1158, ג'פרי מת וקונאן תפס את נאנט. נאנט הייתה חשובה במיוחד להנרי השני שכן היא ישבה בפתח הלואר, ואיימה על הסחר מאנז'ה וטור. הנרי השני הגיב לתפיסה זו בגיוס צבא באווראנש, וכן באיומים על נחלותיו האנגליות של קונאן. קונאן מסר את נאנט בחזרה להנרי השני ובתמורה הוכר כדוכס. בתקופת שלטונו של קונאן, המשיך הנרי השני להתערב – הוא סידר את נישואיו של קונאן למרגרט מסקוטלנד ומינה את הארכיבישוף של דול, למרות ניסיונותיו של הארכיבישוף של טור, אנגלבלד, להכפיף את דול לארכיבישופות שלו. עד 1166, התברר כי קונאן לא היה מסוגל לשמור באופן עצמאי על הסדר בברטאן, ובתגובה תפס הנרי השני את השליטה. הוא אירס את בתו ויורשתו של קונאן, קונסטנס, לבנו, ג'פרי, והשתלט על הדוכסות בשמו של ג'פרי. בת'וואר זכה הנרי השני לשבועת אמונים מרוב האצילים הברטונים, ולאחר מכן המשיך לרן, שם מונו הדוכסים הברטונים באופן היסטורי בקתדרלה של העיר. במהלך השנים הבאות, כמה אצילים המשיכו למרוד בשלטון האנגוויני, אך הנרי הגיב לכל מרד בהחרמת שטחים וטירות. עד 1169, הדוכסות הייתה תחת שליטת האנגווינים, כאשר בנו של הנרי השני, ג'פרי, זכה לכבוד עצמו מהאצילים הברטונים במאי ברן. הנרי השני פגש את מלקולם הרביעי ב-1157 כדי לדון בקמברלנד, וסטמורלנד ונורת'מברלנד, שנכבשה בעבר על ידי סבו של מלקולם, דייוויד הראשון, מלך סקוטלנד. בשנת 1149, לפני שהנרי השני הפך לעוצמתי, הוא נשבע לדייוויד שהאדמות שמצפון לניוקאסל יהיו שייכות למלך סקוטלנד לנצח. מלקולם הזכיר לו את השבועה הזו אבל הנרי השני לא נענה. אין הוכחה לכך שהנרי השני קיבל גם הפעם פטור מהאפיפיור, כפי שניסח זאת ויליאם מניובורג, "בהתחשב בזהירות של מלך אנגליה היה זה שהיטיב בוויכוח בגלל כוחו הגדול יותר". מלקולם הרביעי ויתר ונשבע אמונים בתמורה להנטינגדון, שירש מאביו. ויליאם האריה, המלך הבא של סקוטלנד, לא היה מרוצה מהנרי השני. הוא קיבל את נורת'מברלנד מדייוויד הראשון ב-1152 אולם איבד אותה להנרי השני כאשר מלקולם הרביעי החזיר אותה ב-1157. כחלק מהקואליציה שהוקמה על ידי לואי השביעי, ויליאם האריה פלש לראשונה לנורת'מברלנד בשנת 1173 ולאחר מכן שוב בשנת 1174, כתוצאה מכך הוא נתפס ליד אלנוויק ונאלץ לחתום על הסכם פאלז הקשה. כוחות מצב היו אמורים להיות מוצבים בטירות אדינבורו, רוקסבורג, ג'דבורג וברוויק. דרום סקוטלנד הייתה מאז תחת שליטה איתנה בדיוק כמו ברטאן. ב-5 בדצמבר 1189, ריצ'רד הראשון, מלך אנגליה ביטל את האמנה עם ביטול תביעת קנטרברי, שהביאה להחזרתם של רוקסבורג וברוויק והכרה רשמית בעצמאותה של סקוטלנד בתמורה לכסף למימון מסע הצלב של ריצ'רד במה שוורן כינה "ניצחון דיפלומטי", שהגן על האגף הצפוני של אנגליה במהלך המרד המאוחר יותר של ג'ון בשנים 1193–1194. Rhys of Deheubarth, שנקרא גם לורד Rhys, ואויין גווינד סירבו למשא ומתן. הנרי השני נאלץ לתקוף את ויילס שלוש פעמים, ב-1157, 1158 ו-1163 כדי שיענו על הזימון שלו לחצרו. הוולשים מצאו את תנאיו קשים מדי ובמידה רבה התקוממו נגדו. לאחר מכן ערך הנרי פלישה רביעית ב-1164, הפעם עם צבא עצום. על פי הכרוניקה הוולשית "Brut y Tywysogion", הנרי הוביל "צבא אדיר של הלוחמים הנבחרים של אנגליה ונורמנדי ופלנדריה ואנז'ו וגסקוניה וסקוטלנד" כדי "לעבור לשעבד ולהרוס את כל הבריטים". מזג אוויר גרוע, גשמים, שיטפונות והטרדות מתמדות מצד הצבאות הוולשיים האטו את הצבא האנגוויני ומנעו את כיבוש ויילס; הנרי השני הזועם הטיל מום בבני ערובה וולשים. ויילס נשארה בטוחה לזמן מה, אבל הפלישה לאירלנד ב-1171 לחצה על הנרי השני לסיים את הנושא באמצעות משא ומתן עם הלורד רייס. היו תוכניות נוספות להתרחבות שנחשבו שכן לאחיו האחרון של הנרי השני לא הייתה נחלה. סביר להניח שהכס הקדוש יתמוך במערכה באירלנד שיביא את הכנסייה שלו לעולם הלטיני הנוצרי של רומא. הנרי השני קיבל את ברכתה של רומא בשנת 1155 בדמות שור האפיפיור, אך נאלץ לדחות את הפלישה לאירלנד בגלל כל הבעיות בתחומיו וסביבם. גיום העשירי, רוזן פואטו מת בשנת 1164 מבלי שמונה באירלנד, אך הנרי השני לא ויתר על כיבוש אירלנד. בשנת 1167, מלך אירי, דרמוט מלנסטר, הוכר כ"נסיך לנסטר" על ידי הנרי השני והורשה לגייס חיילים באנגליה ובוויילס לשימוש באירלנד נגד המלכים האחרים. האבירים זכו לראשונה להצלחה גדולה בהשתלטות על אדמות באירלנד, עד כדי כך שזה הדאיג את הנרי השני מספיק כדי לנחות בעצמו באירלנד באוקטובר 1171 ליד ווטרפורד ובעקבות הפגנת כוח כזו, רוב מלכי אירלנד הילידים הכירו בו כאדון שלהם. אפילו רורי או'קונור, מלך קונכט והמלך העליון של אירלנד נשבע אמונים להנרי השני. הנרי השני הציב כמה מאנשיו במעוזים כמו דבלין ולנסטר (כיוון שדרמוט מת). הוא גם נתן ממלכות לא נכבשות כמו קורק, לימריק ואלסטר לאנשיו והשאיר את הנורמנים להשתקע באירלנד. בשנת 1177, הנרי השני מינה את בנו, ג'ון, ללורד הראשון של אירלנד, אך בשל גילו הצעיר של ג'ון רק בשנת 1185 הוא עזב עם 300 אבירים כדי לחזק את שלטונו. ג'ון נכשל כמעט מיד, ואיחד נגדו מנהיגים אירים ומתיישבים אנגלו-נורמנים כאחד. הוא חזר תוך שנה לאביו – הוא לא חזר לאירלנד במשך 25 שנים, בעוד אנגלו-נורמנים אחרים כמו ג'ון דה קורסי ויו דה לאסי בנו טירות והשתקעו באירלנד. הרבה פחות חזקה הייתה התביעה על טולוז, המושב המבוצר של רוזנות טולוז. אבותיה של אלינור תבעו את הרוזנות הגדולה, שכן היא הייתה הכוח המרכזי של דוכסות אקוויטניה העתיקה בימי אודו הגדול. אולם הנרי השני ואולי אלינור כנראה לא היו קשורים לשושלת הדוכסים הקדומה הזו; אלינור הייתה רמנולפידית, ואילו הנרי השני היה אנגוויני. טולוז הייתה גדולה יותר, מבוצרת יותר ועשירה הרבה יותר מערים רבות באותה תקופה. היא הייתה חשובה מבחינה אסטרטגית, ישבה בין האוקיינוס האטלנטי לים התיכון, ושלטה על רשתות סחר אזוריות וכבישים שכללו עיירות משמעותיות כמו נרבון, קאור, אלבי, נים וקרקסון. הסכסוכים החוזרים של האנגווינים עם טולוז כונו "מלחמת ארבעים השנים" על ידי ויליאם מניובורג. ביוני 1159, כוחותיו של הנרי השני התאספו בפואטייה. הם כללו חיילים מכל מחוזותיו מגסקוניה ועד אנגליה, ותגבורות שנשלחו על ידי תיירי ומלקולם הרביעי, מלך סקוטלנד. אפילו נסיך וולשי הצטרף למאבק. הצבאות הגדולים היחידים באותה תקופה היו אלה שנשלחו למסעות צלב גדולים. הנרי השני תקף מצפון; בני בריתו הטרנקוול ורמון ברנגואר פתחו חזית שנייה. הנרי השני לא יכול היה ללכוד את טולוז ממש, שכן האדון שלו, לואי השביעי, מלך צרפת, היה חלק מההגנה והוא לא רצה להוות דוגמה לווסאלים שלו או להתמודד עם החזקת השבוי הריבוני שלו. הנרי השני אכן כבש את קאור יחד עם טירות בעמק גארון באזור קרסי. הנרי השני חזר ב-1161, אך בהיותו עסוק מדי בסכסוכים במקומות אחרים בנחלותיו, הוא הותיר את בעלי בריתו לבדם בלחימה נגד טולוז. אלפונסו השני, מלך אראגון, שהיה בעצמו בעל אינטרסים שם, הצטרף למלחמה. בשנת 1171 חוזקה הברית של הנרי השני על ידי אויב אחר של רמון החמישי, אומברטו ממורין. בשנת 1173, בלימוז', רמון ויתר סופית לאחר למעלה מעשור של קרבות מתמידים. הוא נשבע אמונים להנרי השני ולבני, הנרי וריצ'רד, דוכס אקיטן. ההתקפות על טולוז הבהירו ששלום בין לואי השביעי להנרי השני אינו שלום כלל אלא רק הזדמנות עבור הנרי לערוך מלחמה במקום אחר. לואי היה במצב מביך: הווסאל שלו, הנרי, היה חזק יותר ממנו, וללואי לא היה יורש זכר. קונסטנס, אשתו השנייה, מתה בלידה בשנת 1160 ולואי השביעי הודיע שיתחתן מחדש מיד, בשל הצורך הדחוף ליורש זכר, עם אדל משמפנאן. בנו של הנרי השני, הנרי, שהיה בן שנתיים, התחתן לבסוף עם מרגרט בלחץ הנרי השני, וכפי שהוכרז ב-1158, הווקסין הנורמני ניתן לו כנדוניה של מרגרט. אם לואי השביעי ימות ללא יורש זכר, הנרי יהיה מועמד חזק לכס המלכות הצרפתי. בשנת 1164, לואי מצא בעל ברית מסוכן בארכיבישוף תומאס בקט. לואי ובקט נפגשו קודם לכן ב-1158, אך כעת הנסיבות היו שונות; צרפת כבר הייתה מקלט לכמה פקידים פליטים, ולואי היה ידוע בתור "רקס כריסטיאניסימוס" (המלך הנוצרי ביותר), לאחר שכונה כך על ידי ג'ון מסולסברי. בקט מצא מקלט בצרפת, ובעקבות כך התגברו הסכסוכים בין הנרי השני לבקט. הנרי לבסוף הביא לרצח בקט ב-1170 כשהכריז: "איזה בוגדים אומללים הזנתי בבני ביתי שהובילו את אדונם שיתייחסו אליו בבוז מביש שכזה על ידי פקיד נמוך!" הנצרות האשימה את הנרי, ואילו לואי זכה לאישור נרחב בשל הגנתו על בקט. כוחו החילוני של לואי היה חלש בהרבה מזה של הנרי, אך כעת היה ללואי את היתרון המוסרי. בשנת 1165, התקוות לעלייה עתידית של בנו של הנרי השני לכס המלכות הצרפתי נכזבו כאשר אדל ילדה בן, פיליפ. בעקבות כך הסתיים השלום האנגלו-צרפתי השברירי. ב-1167 צעד הנרי השני לתוך אוברן, וב-1170 הוא תקף גם את בורז'. לואי השביעי ענה בפשיטה על הווקסין הנורמני, ואילץ את הנרי השני להזיז את חייליו צפונה, מה שנתן ללואי את ההזדמנות לשחרר את בורז'. בשלב זה, ג'ון גילינגהם מזכיר ב"אימפריית אנגווין" כי הוא מאמין שלואי "בטח תהה אם יהיה אי פעם קץ למדיניות ההתפשטות האגרסיבית של הנרי". הנרי השני לא התייחס לטריטוריות שלו כאימפריה קוהרנטית כפי שהמונח "האימפריה האנגווינית" מרמז, אלא כאל נכסים פרטיים ואינדיבידואלים שהוא תכנן לחלק לילדיו. הנרי, המלך הצעיר, הוכתר למלך אנגליה בשנת 1170 (אם כי מעולם לא שלט בה); ריצ'רד הפך לדוכס אקוויטניה ב-1172; ג'פרי הפך לדוכס ברטאן ב-1181; ג'ון הפך לורד של אירלנד ב-1185; אלינור הובטחה לאלפונסו השביעי עם גסקוניה כנדוניה במהלך המערכה נגד טולוז ב-1170. חלוקה זו של הנחלות בין ילדיו הקשתה עליו הרבה יותר לשלוט בהם, שכן כעת הם יכלו לממן מיזמים משלהם עם נחלותיהם ולנסות להכריע את אביהם בתחומי השליטה שלהם. לאחר הכתרתו, בשנת 1173, ביקש הנרי, "המלך הצעיר", חלק מירושתו, לפחות את אנגליה, נורמנדי או אנז'ו, אך אביו סירב. לאחר מכן הצטרף הנרי הצעיר ללואי בחצר הצרפתית כדי להדיח ביחד את אביו, ואמו, אלינור, הצטרפה למרד החדש נגד הנרי השני. גם ריצ'רד וגם ג'פרי הצטרפו עד מהרה לאחיהם. אויבים שהנרי השני הקים עליו בעבר הצטרפו כעת לסכסוך עם לואי, כולל ויליאם הראשון, מלך סקוטלנד, הרוזן פיליפ מפלנדריה, הרוזן מתיו מבולון והרוזן תאובלד מבואה. הנרי השני יצא מנצח; העושר שלו הביא לכך שהוא יכול היה לגייס מספר גדול של שכירי חרב. הוא לכד וכלא את אשתו אלינור בשלב מוקדם, ולכידתו של המלך ויליאם אפשרה לו לאלץ את סקוטלנד להצטרף להסכם פאלז. הנרי קנה את רוזנות לה מרשה, ואז הוא טען שיש להחזיר את הווקסין הצרפתי ואת בורז' מיד. עם זאת, הפעם לא נערכה פלישה שתגבה את התביעה. לואי השביעי מת בשנת 1180 ובנו בן ה-15 ירש אותו, והוכתר כפיליפ השני. האיש שלימים יהפוך ליריבו העיקרי של פיליפ, ריצ'רד הראשון לעתיד, ניהל את אקוויטניה מאז 1175, אך המדיניות הריכוזיות שלו של ממשלת אקוויטניה הפכה לא פופולרית בחלק המזרחי של הדוכסות, בעיקר בפריגור ולימוזין. ריצ'רד נהיה עוד יותר לא פופולרי באקיטן בשל התעלמותו לכאורה ממנהגי הירושה של אקוויטניה, כפי שהראו אירועים באנגולם ב-1181. אולם גם אם ריצ'רד לא היה פופולרי באקוויטניה, פיליפ לא היה אהוב באותה מידה על בני דורו עם הערות שתיארו אותו כ"שליט נבון, מניפולטיבי, מחושב, דפוק וחסר ביטחון". בשנת 1183, הנרי המלך הצעיר הצטרף למרד כדי להפיל את הדוכס ריצ'רד הלא פופולרי, בראשות הוויקונט של לימוז' וז'ופרואה מלוסיניאן, שם יתפוס הנרי את מקומו של ריצ'רד. הצטרפו לפיליפ השני, רמון החמישי, רוזן טולוז ואיג השלישי, דוכס בורגונדי, הנרי מת בפתאומיות ממחלה קטלנית בשנת 1183, והציל את מעמדו של ריצ'רד. ריצ'רד, בנו הבכור של הנרי השני ששרד, הפך ליורש של הנרי. הנרי הורה לו למסור את אקוויטניה לאחיו, ג'ון, אך ריצ'רד סירב. הנרי התמודד עם נסיכים וולשים שהתחרו על סמכותו, ויליאם האריה ביקש להחזיר את הטירות שלו שנלקחו בהסכם פאלז, הנרי המלך הצעיר מת, ופיליפ רצה שיחזירו את הווקס הנורמני. הנרי השני החליט במקום זאת להתעקש שעל ריצ'רד למסור באופן נומינלי את אקוויטניה לאמו בעוד שריצ'רד ישמור על השליטה בפועל. ובכל זאת, בשנת 1183, הרוזן רמון כבש את קאור בחזרה ולכן הנרי השני ביקש מריצ'רד לשגר משלחת כדי להשתלט מחדש על העיר. בזמנו, ג'פרי מברטאן הסתכסך באלימות עם ריצ'רד ופיליפ תכנן להשתמש בזה, אבל מותו של ג'פרי ב-1186 בטורניר ביטל את העילה. בשנה שלאחר מכן, פיליפ וריצ'רד הפכו לבעלי ברית חזקים. בשנת 1188, רמון תקף שוב, ואליו הצטרפו הליזיניאנים, הווסאלים של ריצ'רד. השמועה הייתה שהנרי עצמו מימן את המרידות. פיליפ תקף את הנרי בנורמנדי וכבש מעוזים בברי, ולאחר מכן הם נפגשו כדי לדון שוב בהסכם שלום. הנרי סירב להפוך את ריצ'רד ליורש שלו, כשסיפור אחד דיווח שריצ'רד אמר "עכשיו סוף סוף, אני חייב להאמין למה שתמיד חשבתי שהוא בלתי אפשרי". תוכניותיו של הנרי קרסו. ריצ'רד נשבע אמונים לפיליפ על הנחלות היבשתיות שאביו החזיק ולאחר מכן הם תקפו את הנרי ביחד. האקוויטנים סירבו לעזור בעוד שהברטונים ניצלו את ההזדמנות לתקוף גם אותו. מקום הולדתו של הנרי, לה מאן, נכבש וטור נפלה. הנרי כותר בשינון ונאלץ להיכנע. הוא העניק מחווה גדולה בכסף לפיליפ ונשבע שכל נתיניו בצרפת ובאנגליה יכירו בריצ'רד כאדון שלהם. הנרי מת יומיים לאחר מכן, לאחר שנודע לו שג'ון, הבן היחיד שמעולם לא בגד בו, הצטרף לריצ'רד ופיליפ. הוא נקבר במנזר פונטברוד. אלינור, שהייתה בת הערובה של הנרי מאז המרד של 1173–1174, שוחררה בזמן ש-Rhys ap Gruffydd, שליט דהייברת' בדרום ויילס, החל לכבוש מחדש את חלקי ויילס שהנרי סיפח. ריצ'רד הוכתר למלך אנגליה במנזר וסטמינסטר בנובמבר 1189, ומונה כדוכס נורמנדי, רוזן אנז'ו ודוכס אקוויטניה. ריצ'רד דרש מפיליפ למסור את הווקסין הנורמני אבל לאחר מכן הנושא הוסדר כאשר ריצ'רד הודיע שהוא יתחתן עם אליס, אחותו של פיליפ. ריצ'רד גם הכיר באוברן כנמצאת באדמות הכתר של צרפת ולא כחלק מדוכסות אקוויטניה, כפי שטען הנרי. שני המלכים, ויליאם האריה, מלך סקוטלנד וריצ'רד, פתחו במשא ומתן לביטול הסכם פאלז והושג הסכם אחר. העדיפות הבאה של המלך ריצ'רד הראשון הייתה מסע הצלב השלישי; זה התעכב מאז שריצ'רד לקח את הצלב ב-1187. אולם זו לא הייתה רק עלייה לרגל דתית; סבא רבא שלו, פולק היה מלך ירושלים והמתיימר הנוכחי לכס המלכות, גי דה ליזיניאן היה אציל פואטוויני, קשור לרבים מהווסאלים של ריצ'רד, בעוד שאשתו של גי – סיבילה – הייתה בת דודתו של ריצ'רד. מסע הצלב, למעט מחלוקות בצרפת, היה הסיבה העיקרית להיעדרותו של ריצ'רד מאנגליה; הוא בילה פחות משישה חודשים מתקופת שלטונו באנגליה. לפני שעזב, ריצ'רד חיזק את שלטונו על האימפריה. הוא חשד שהרוזן רמון ירחיב את אדמותיו לאקיטן ולכן חבר אל סנצ'ו השישי, מלך נווארה, על ידי נישואין עם בתו, ברנגריה, כדי להתמודד עם האיום. הם נישאו בשנת 1191 בלימסול, קפריסין, ולכן ריצ'רד התכחש לאליס, אחותו של פיליפ, אך הנושא הוסדר קודם לכן במסינה. כדי להרגיע את פיליפ, ריצ'רד נתן לו 10,000 מארק והסכים שאם יהיו לו שני בנים, שניהם יחזיקו בנחלות בצרפת ישירות תחת פיליפ. הממשל שריצ'רד השאיר מאחור עבד בצורה ניכרת, שכן התקפה של רמון נהדפה בעזרתה של נווארה. המצור על עכו, שהייתה המעוז הנוצרי האחרון בארץ הקודש, הסתיים ביולי ופיליפ החליט לחזור לצרפת. לא ברור אם פיליפ חזר עקב דיזנטריה, כעס כלפי ריצ'רד, או שהוא חשב שיוכל לזכות בארטואה בעקבות מותו של הרוזן מפלנדריה, שכן נישא לבתו של הרוזן. בעודו בצרפת, פיליפ התגאה שהוא "הולך להרוס את מלך ארצות אנגליה", ובינואר 1192, הוא דרש מהסנשאל של נורמנדי, ויליאם פיצראלף, את הווקסין, בטענה שההסכם איתו חתם ריצ'רד במסינה הכיל את כוונתו של ריצ'רד, שכיוון שה-Vexin היה נדוניה של אליס ומאחר שריצ'רד התחתן עם ברנגריה, הוא זכאי לקרקע. למרות שפיליפ איים בפלישה, אלינור מאקוויטניה התערבה בעצירת בנה, ג'ון, מוויתור על האדמות. האצילים של פיליפ סירבו לתקוף את אדמותיו של צלבני נעדר, אם כי פיליפ זכה במקום זאת באדמות בארטואה. חזרתו של פיליפ אכן הביאה לכך שטירות ברחבי האימפריה היו ב"מצב של מוכנות". הברית עם נווארה עזרה שוב כאשר פיליפ ניסה להסית מרד באקיטן אך נכשל. המלך ריצ'רד עזב את ארץ הקודש יותר משנה אחרי פיליפ באוקטובר 1192, ואולי היה יכול להחזיר את האימפריה שלו בשלמותה אילו הגיע לצרפת זמן קצר לאחר מכן. עם זאת, במהלך מסע הצלב לאופולד החמישי, דוכס אוסטריה, נעלב מריצ'רד, ולכן הוא עצר את ריצ'רד ליד וינה, בדרכו הביתה. ריצ'רד נאלץ לעבור דרך אוסטריה מכיוון שהמעבר דרך פרובנס נחסם על ידי רמון בטולוז. לאופולד גם האשים את ריצ'רד בשליחת מתנקשים לרצוח את בן דודו קונרד, ולאחר מכן מסר את ריצ'רד לידי האדון שלו, הקיסר היינריך השישי. בינואר 1193, אחיו של ריצ'רד, ג'ון, זומן לפריז, שם נשבע אמונים לפיליפ על כל אדמותיו של ריצ'רד, והבטיח להתחתן עם אליס עם ארטואה כנדוניה. בתמורה, הווקסין וטירת גיסור יימסרו לפיליפ. בעזרתו של פיליפ, ג'ון פנה לפלוש לאנגליה ולהסית מרד נגד שופטיו של ריצ'רד. ג'ון נכשל ולאחר מכן היה לו מזל גרוע יותר כאשר התגלה שריצ'רד חי, דבר שלא היה ידוע עד לנקודה זו. בחצר הקיסרית בשפייר, ריצ'רד הועמד למשפט, שם דיבר טוב מאוד בשמו: כאשר ריצ'רד השיב [להאשמות נגדו] הוא דיבר בצורה כה רהוטה ומלכותית, באופן שמוכיח את לב האריה, כאילו הוא שכח היכן הוא נמצא ואת הנסיבות הלא מכובדות שבהן הוא נתפס ודמיין את עצמו יושב. על כס אבותיו בלינקולן או קאן. — ויליאם הברטוני ריצ'רד היה אמור להשתחרר לאחר תום העסקה ביוני 1193. עם זאת, בזמן שהדיונים התנהלו, פיליפ וג'ון כוננו מלחמה בשלושה אזורים שונים של האימפריה האנגווינית. ראשית, באנגליה, ג'ון ניסה להשתלט, בטענה שריצ'רד לא ישוב לעולם. השופטים דחפו אותו ואת כוחותיו בחזרה לטירות טיקהיל ווינדזור, שהיו נצורות. נעשתה עסקה שאפשרה לג'ון לשמור על טיקהיל ונוטינגהאם, אך להחזיר את רכושו האחר. שנית, באקוויטניה, אדמר מאנגולם טען שהוא מחזיק במחוז שלו ישירות כפייף של פיליפ, ולא כוואסל של דוכס אקוויטניה. הוא פשט על פואטו אך נעצר על ידי הפקידים המקומיים ונלכד. שלישית, ולבסוף, בנורמנדי, פיליפ כבש את גיסור ונופל, והלורדים של אאומל, איו ולורדים קטנים אחרים, כמו גם הרוזנים של מיולאן ופרצ'ה, נכנעו לפיליפ. פיליפ לא הצליח להשתלט על רואן באפריל אך זכה בטירות אחרות; ג'ילינגהם סיכם ואמר כי "אפריל ומאי 1193 היו חודשים טובים להפליא עבור פיליפ". כשפיליפ שמע על העסקה של ריצ'רד עם הקיסר היינריך, הוא החליט לגבש את הישגיו על ידי אילוץ עוצריו של ריצ'רד לחתום על הסכם במנטס ביולי 1193. ראשית, ג'ון קיבל בחזרה את אחוזותיו באנגליה ובצרפת. שנית, הרוזן אדמר היה אמור להשתחרר ולא היה ניתן להאשים או להעניש וסאלים אקוויטניים. שלישית, ריצ'רד היה אמור להעניק ארבע טירות גדולות לפיליפ ולשלם את עלות חיל המצב שלהן, יחד עם פיצויים אחרים. ריצ'רד לא הצליח להתפייס עם אחיו, ג'ון, ולכן ג'ון הלך לפיליפ וכונן הסכם חדש בינואר 1194, בו מסר את כל נורמנדי ממזרח לסן מלבד רואן וטור והטירות האחרות של טוראן לפיליפ, את ונדום ללואי הראשון, רוזן בלואה, ומולן ובונסמולן לרוזן ג'פרי מפרשה. רוזנות אנגולם הייתה אמורה להיות עצמאית מדוכסות אקוויטניה. אימפריית אנגווין התפצלה לחלוטין על ידי מעשיו של ג'ון. פיליפ המשיך להתמקח עם הקיסר היינריך, והקיסר חתם עסקה חדשה עם ריצ'רד לאחר שהוצעו לו סכומי כסף גדולים על ידי פיליפ וג'ון. ריצ'רד היה אמור למסור את ממלכת אנגליה להיינריך, שלאחר מכן יחזיר אותה כפייף של האימפריה הרומית הקדושה. ריצ'רד הפך לווסאל של היינריך. ריצ'רד שוחרר, ובעודו בגרמניה הוא שילם עבור הארכיבישופים של מיינץ וקלן, הבישוף של ליאז', דוכס בראבנט, הדוכס מלמבורג, רוזן הולנד, ואדונים פחותים אחרים. בעלות ברית אלו היו תחילתה של קואליציה נגד פיליפ. למרות שפיליפ קיבל שטחים נורמנים רבים, זה היה רק באופן רשמי. בפברואר הוא כבש את אוורה, נויבורג, וודרוי וערים אחרות. הוא גם זכה לשבועת אמונים של שניים מהווסאלים של ריצ'רד, ג'פרי דה רנקון וברנרד מברוס. פיליפ ובני בריתו שלטו כעת בכל נמלי פלנדריה, בולון ומזרח נורמנדי. ריצ'רד חזר לבסוף לאנגליה ונחת בסנדוויץ' ב-13 במרץ 1194. ריצ'רד היה במצב קשה; פיליפ השני השתלט על חלקים נרחבים מנחלותיו היבשתיות וירש את אמיין וארטואה. אנגליה הייתה הנחלה הבטוחה ביותר של ריצ'רד; הוברט וולטר, שהיה במסע הצלב עם ריצ'רד, מונה לשופט שלו. ריצ'רד כיתר את הטירה שנותרה שהכריזה נאמנות לג'ון ולא נכנעה: טירת נוטינגהאם. לאחר מכן הוא נפגש עם ויליאם האריה באפריל ודחה את הצעתו של ויליאם האריה לרכוש את נורת'מבריה, אשר לוויליאם הייתה תביעה עליה. מאוחר יותר, הוא השתלט על הלורדות של ג'ון באירלנד והחליף את השופט שלו. ריצ'רד הראשון רק חצה את תעלת למאנש כדי לתבוע בחזרה את השטחים שלו וג'ון בגד בפיליפ השני על ידי רצח חיל המצב של אוורה ומסר את העיר לריצ'רד הראשון. "הוא בגד תחילה באביו, אחר כך באחיו ועכשיו במלך שלנו" אמר ויליאם הברטוני. סנצ'ו החזק, מלך נווארה לעתיד, הצטרף לסכסוך ותקף את אקוויטניה וכבש את אנגולם וטור. ריצ'רד עצמו היה ידוע כמפקד צבאי גדול. החלק הראשון של מלחמה זו היה קשה עבור ריצ'רד שסבל מכמה כישלונות, שכן פיליפ השני היה, כפי שתיאר ג'ון גילינגהם, "פוליטיקאי ממולח וחייל מוכשר". אבל עד אוקטובר הרוזן החדש מטולוז, רמון השישי, עזב את הצד הקאפטינגי והצטרף לצד של ריצ'רד. אחריו בא בולדווין הרביעי, רוזן פלנדריה, הקיסר הלטיני לעתיד, שכן הוא היה נתון לתחרות בין ארטואה לפיליפ השני. בשנת 1197, היינריך השישי מת והוחלף באוטו הרביעי, אחיינו של ריצ'רד הראשון. רנו דה דמרטין, הרוזן של בולון ומפקד מיומן, נטש גם הוא את פיליפ השני. בולדווין הרביעי פלש לארטואה וכבש את סן-אומר בזמן שריצ'רד הראשון ערך מסע בברי והנחיל תבוסה קשה לפיליפ השני בגיסור, קרוב לפריז. שביתת נשק התקבלה, וריצ'רד הראשון כמעט החזיר לעצמו את כל נורמנדי וכעת החזיק יותר שטחים באקיטן ממה שהיה לו קודם לכן. ריצ'רד הראשון נאלץ להתמודד עם מרד פעם נוספת, אבל הפעם מלימוזן. הוא נפגע מחץ באפריל 1199 בשאלו-שאברול ומת מזיהום לאחר מכן. גופתו נקברה בפונטברוד כמו אביו. בעקבות החדשות על מותו של המלך ריצ'רד הראשון ב-1199, ג'ון ניסה לתפוס את האוצר האנגוויני בשינון כדי לכפות את שליטתו בממשל האנגוויני. מנהג אנגווין, לעומת זאת, העניק לאחיינו של ג'ון, הדוכס ארתור, בנו של ג'פרי מבריטני, תביעה חזקה יותר על כסאו של ריצ'רד, והאצילים של אנז'ו, מיין וטורן הכריזו לטובת ארתור ב-18 באפריל 1199. פיליפ השני, מלך צרפת כבש את אוורה ואת הווקסין הנורמני וצבא ברטוני כבש את אנז'ה בשלב זה. לה מאן סירבה להצהיר אמונים לג'ון, אז הוא מיהר לנורמנדי, שם הוכתר כדוכס ברואן ב-25 באפריל. הוא חזר ללה מאן עם צבא שם העניש את אזרחיו ולאחר מכן עזב לאנגליה. אנגליה הצהירה על תמיכתה בג'ון בזכות תמיכתם של ויליאם מרשל והארכיבישוף הוברט וולטר מקנטרברי. הוא הוכתר ב-27 במאי במנזר וסטמינסטר. בשל תמיכתה של אמו, אקוויטיניה ופואטו תמכו בג'ון, ורק אנז'ו, מיין, טוריין וברטאן נותרו במחלוקת. במאי, איימרי, הוויקונט של ת'ואר, שנבחר על ידי ג'ון להיות הסנשל שלו באנז'ו, תקף את טור בניסיון ללכוד את ארתור מבריטני. איימרי נכשל, וג'ון נאלץ לחזור ליבשת על מנת להבטיח את שלטונו, באמצעות שביתת נשק עם פיליפ השני, לאחר שפיליפ פתח בהתקפות על נורמנדי. פיליפ נאלץ להיכנס להפוגה בשל תמיכה בג'ון של חמישה עשר רוזנים צרפתים ותמיכת רוזנים בריין התחתון, כמו גם הרוזן בולדווין מפלנדריה, אותו פגש באוגוסט 1199 ברואן, ובולדווין נשבע אמונים לג'ון. מעמדת כוח, ג'ון הצליח לצאת למתקפה, והוא ניצח את גיום דה רושה, מועמדו של ארתור לסנשל של אנגווין, למטרתו בעקבות תקרית עם פיליפ. גיום דה רושה הביא גם את הדוכס ארתור ואמו, קונסטנס, כשבויים ללה מאן ב-22 בספטמבר 1199, ונראה היה שהירושה הושגה לטובת ג'ון. למרות בריחתם של ארתור וקונסטנס עם איימרי מת'ואר לפיליפ השני, ורבים מבעלי בריתו הקודמים של ריצ'רד בצרפת, כולל רוזני פלנדריה, בלואה ופרשה, יצאו לארץ הקודש, ג'ון הצליח להשכין שלום עם פיליפ שהבטיח את עלייתו לכס אחיו. ג'ון נפגש עם פיליפ וחתם על הסכם לה גולה במאי 1200, שם קיבל פיליפ את ירושה של ג'ון לאימפריית אנגווין, וארתור הפך לווסאל שלו, אך ג'ון נאלץ לבטל את הבריתות עם בעלי בריתו הגרמנים, לקבל את הישגיו של פיליפ בנורמנדי, ולוותר על אדמות באוברן וברי. ג'ון היה אמור לקבל גם את פיליפ כאדון הסוזר שלו ולשלם לפיליפ 20,000 מארק. כפי שוויליאם לואיס וורן מציין, חוזה זה החל את הדומיננטיות המעשית של המלך הצרפתי על צרפת, והשליט של אימפריית אנגווין כבר לא היה האציל השולט בצרפת. ביוני 1200, ג'ון ביקר באנז'ו, מיין וטורן, לקח בני ערובה מאלו שהוא לא בטח בהם, וביקר באקיטן, שם זכה לשבועת אמונים מהוואסלים של אמו, וחזר לפואטו באוגוסט. לאחר ביטול נישואיו הראשונים של ג'ון לאיזבל מגלוסטר, ג'ון התחתן עם איזבל מאנגולם, בתו ויורשתו של איימר, רוזן אנגולם, ב-24 באוגוסט 1200. לאנגולם הייתה משמעות אסטרטגית ניכרת, והנישואים היו בעלי "היגיון פוליטי טוב מאוד", לפי וורן. עם זאת, איזבל הייתה מאורסת לאיג מליזיניאן, ויחסו של ג'ון לאיג בעקבות הנישואים, כולל תפיסת לה מרשה, הוביל את איג לפנות לפיליפ השני. פיליפ זימן את ג'ון לחצרו, וסירובו של ג'ון הביא להחרמת נחלותיו היבשתיות של ג'ון למעט נורמנדי באפריל 1202 ופיליפ קיבל את שבועת האמונים של ארתור לאדמות ביולי. פיליפ המשיך לפלוש לנורמנדי עד ארקס במאי, וכבש מספר טירות. ג'ון, בעקבות הודעה מאמו, אלינור, מיהר מלה מאן למירבו, ותקף את העיירה ב-1 באוגוסט 1202, עם גיום דה רושה. גיום הבטיח לכוון את המתקפה בתנאי שייוועץ בו על גורלו של ארתור, וכבש בהצלחה את העיירה יחד עם למעלה מ-200 אבירים, כולל שלושה לוזיניאנים. ג'ון גם לכד את ארתור ואלינור מבריטני אחותו של ארתור, אך התנגד לגיום, כשלא התייעץ איתו לגבי עתידו של ארתור, וגרם לו לעזוב את ג'ון יחד עם איימרי מת'ואר ולצור על אנז'ה. תחת שליטתו של איבר דה בורג בפאלז, ארתור נעלם וג'ון נתפס כאחראי לרציחתו, ואילו אחותו, מעולם לא שוחררה. אימפריית אנגווין הותקפה בכל האזורים, כאשר השנה שלאחר מכן, 1203, תוארה כ"שנת הבושה" על ידי וורן. בדצמבר 1203, ג'ון עזב את נורמנדי כדי לא לחזור, וב-24 ביוני 1204, נורמנדי נכנעה עם כניעת ארקס, רואן וורנויל. טור, שינון ולושה נפלו עד 1205. בליל ה-31 במרץ 1204, אמו של ג'ון, אלינור מאקוויטניה, מתה, מה שגרם לחיפזון של "רוב פואטו... להישבע אמונים למלך צרפת". אלפונסו השמיני, מלך קסטיליה פלש לגסקוניה, תוך שימוש בטענתה של אשתו, אחותו של ג'ון אלינור. כאשר ג'ון הגיע ליבשת ביוני 1206, רק ההתנגדות בראשות הלי דה מלמור, הארכיבישוף של בורדו מנעה את הצלחתו של אלפונסו. עד סוף המשלחת של ג'ון ב-26 באוקטובר 1206, רוב אקוויטינה הייתה מאובטחת. שביתת נשק נעשתה בין ג'ון לפיליפ שתימשך שנתיים. אימפריית אנגווין הצטמצמה לאנגליה, גסקוניה, אירלנד וחלקים מפואטו, וג'ון לא יחזור לנחלותיו היבשתיות במשך שמונה שנים. עד סוף 1212, פיליפ השני הכין פלישה לאנגליה. פיליפ התכוון להכתיר את בנו, לואי, למלך אנגליה, ובמועצה בסואסון באפריל 1213, הוא ניסח מערכת יחסים אפשרית בין צרפת לאנגליה לעתיד. ב-30 במאי, ויליאם לונגספי, רוזן סולסברי, הצליח לרסק את צי הפלישה הצרפתי בקרב דאם ולמנוע את הפלישה הצרפתית. בפברואר 1214, נחת ג'ון בלה רושל לאחר יצירת בריתות בראשות אוטו. המטרה הייתה שהרוזן מסולסברי ובעלי בריתם הגרמנים של ג'ון יתקפו את פיליפ מצפון, בעוד שג'ון יתקוף מדרום. עד יוני 1214 זכה ג'ון לתמיכת בתי ליזיניאן, מולאון ות'ואר, אך כאשר ג'ון התקדם לתוך אנז'ו, וכבש את אנז'ה ב-17 ביוני, עריקת בעלי בריתו הפואטווינים אילצה נסיגה חזרה ללה רושל. ב-27 ביולי, בנות בריתו הגרמניות של ג'ון הפסידו בקרב בוביין, עם שבויים רבים שנלקחו, כולל הרוזן מסולסברי. ב-18 בספטמבר, ג'ון ופיליפ הסכימו להפוגה שתימשך עד חג הפסחא 1220. באוקטובר 1214 חזר ג'ון לאנגליה. בעקבות ההסכם ברונימד ביוני 1215, ברונים אנגלים מורדים הרגישו שג'ון לא יקיים את תנאי מגנה קרטה, והציעו את הכתר האנגלי לבנו של פיליפ, לואי. לואי קיבל, ונחת בקנט ב-21 במאי 1216, עם 1,200 אבירים. לואי תפס את רוצ'סטר, לונדון ווינצ'סטר, בעוד ג'ון ננטש על ידי כמה אצילים, כולל הרוזן מסולסברי. באוגוסט, רק דובר, לינקולן ווינדזור נשארו נאמנים לג'ון במזרח, ואלכסנדר השני, מלך סקוטלנד נסע לקנטרברי כדי להישבע אמונים ללואי. בספטמבר 1216, ג'ון החל בהתקפה שלו, צעד מהקוטסוולדס, מעמיד פנים למתקפה כדי להקל על טירת ווינדזור הנצורה, ותקף מזרחה מסביב ללונדון עד קיימברידג' כדי להפריד בין האזורים שבשליטת המורדים של לינקולנשייר ומזרח אנגליה. בקינגס לין, ג'ון חלה בדיזנטריה ומת ב-18 באוקטובר 1216. לואי הובס פעמיים בעקבות מותו של ג'ון בשנת 1217, בלינקולן במאי, ובסנדוויץ' באוגוסט, וכתוצאה מכך נסוג מתביעותיו לכס המלכות ולאנגליה עם הסכם למבת' בספטמבר. ההמשך וההתרחבות ההיפותטיים של האימפריה האנגווינית במשך כמה מאות שנים היו נושא למספר סיפורים בהיסטוריה חלופית מבחינה היסטורית, היסטוריונים אנגלים וצרפתים כאחד ראו את הצירוף של אנגליה ואדמות צרפת שבשליטת אנגווין כמשהו של סטייה ופגיעה בזהות הלאומית. להיסטוריונים אנגלים היו האדמות בצרפת נטל, בעוד שהיסטוריונים צרפתים ראו את האיחוד כאימפריה אנגלית. המעמד השליט של האימפריה האנגווינית היה דובר צרפתית. המאה ה-12 היא גם המאה של האדריכלות הגותית, הידועה לראשונה בשם opus francigenum, מעבודתו של אב המנזר סוגריוס בסן דני בשנת 1140. התקופה האנגלית הקדומה החלה בסביבות 1180 או 1190, בתקופת אימפריית אנגווין, אך האדריכלות הדתית הזו הייתה בלתי תלויה לחלוטין באימפריית אנגווין, היא פשוט נולדה באותו רגע והתפשטה באותם זמנים באנגליה. גילינגהם מציע שרק "עיצוב מטבחים" היה סגנון אנגוויני מובהק. מגנו האישי של ריצ'רד הראשון, שלושה אריות "מוזהבים שומרים" על שדה אדום, ממשיכות להופיע ברוב ההרלדיקה המלכותית האנגלית שלאחר מכן, ובווריאציות על דגלי נורמנדי ואקוויטניה כאחד. מבחינה פוליטית, בתקופת האימפריה האנגווינית, נושאים יבשתיים זכו לתשומת לב רבה יותר על ידי המלכים האנגווינים של אנגליה מאשר נושאים בריטיים שזכו לתשומת לב בעבר על ידי המלכים הנורמנים. תחת השלטון האנגוויני, מאזן הכוחות עבר באופן דרמטי לצרפת, כאשר המלכים האנגווינים מבלים לעיתים קרובות יותר זמן בצרפת מאשר באנגליה. עם אובדן נורמנדי ואנז'ו, האימפריה נחתכה לשניים, מה שהותיר את צאצאי הפלנטאג'נט להיות מלכים אנגלים בלבד עם שלטון נוסף על גסקוניה. מדיה וקבצים בנושא האימפריה האנגווינית בוויקישיתוף האימפריה האנגווינית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) "Angevin, adj. and n.". Oxford English Dictionary. נבדק ב-24 במאי 2022. {{cite web}}: (עזרה) Duncan, A.A.M. (1975). Scotland, the Making of the Kingdom. Oliver & Boyd. p. 72. ISBN 978-0-050-02037-1. Benjamin, Richard (באוקטובר 1988). "A Forty Years War: Toulouse and the Plantagenets, 1156–96". Historical Research. 61 (146): 270. doi:10.1111/j.1468-2281.1988.tb01066.x. {{cite journal}}: (עזרה) France, John (1999). "Commanders". Western Warfare in the Age of the Crusades, 1000–1300. Cornell University Press. ISBN 9780801486074. There were many successful warriors, notably William the Conqueror, but the greatest commander within this period was undoubtedly Richard I. Boussard, Jacques (1956). Le Gouvernement d'Henri II Plantegenêt. Librairie D'Argences. pp. 527–532. ASIN B001PKQDSC. JSTOR 557270. Wood, Michael. "William the Conqueror: A Thorough Revolutionary". BBC History. נבדק ב-20 בינואר 2015. Robert of Gloucester: 'The Normans could then speak nothing but their own language, and spoke French as they did at home and also taught their children. So that the upper class of the country that is descended from them stick to the language they got from home, therefore unless a person knows French he is little thought of. But the lower class stick to English and their own language even now.' {{cite web}}: (עזרה) Ute, Engel (2005). "L'architecture Gothique en Angleterre". L'Art gothique: Architecture, sculpture, peinture. Place Des Victoires. ISBN 9782844590916. L'Angleterre fut l'une des premieres régions à adopter, dans la deuxième moitié du XIIeme siècle, la nouvelle architecture gothique née en France. Les relations historiques entre les deux pays jouèrent un rôle prépondérant: en 1154, Henri II (1154–89), de la dynastie Française des Plantagenêt, accéda au thrône d'Angleterre.(English: England was one of the first regions to adopt, during the first half of the 12th century, the new Gothic architecture born in France. Historic relationships between the two countries played a determining role: in 1154, Henry II (1154–1189) became the first of the Anjou Plantagenet kings to ascend to the throne of England).