laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אגודת אמני המהפכה הרוסית

אגודת אמני המהפכה הרוסית; באנגלית: Association of Artists of Revolutionary Russia ‏ (1932-1922) הייתה קבוצת אמנים בברית המועצות . חברים בקבוצה זכו לאהדה כיוצרים לגיטימיים של הרעיונות הקומוניסטיים בעולם האמנות, תוך גיבוש מסגרת לסגנון הריאליזם הסוציאליסטי. הייתה זו אגודה גדולה של אמנים סובייטים, גרפיקאים ופסלים, שבזכות תמיכת המדינה הייתה הגדולה והחזקה מבין הקבוצות היצירתיות של שנות ה-20. הקבוצה נקראה בראשי תיבות: AKhRR, נוסדה ב-1922, הייתה פעילה במשך כ-10 שנים לפני שהתפרקה ב-1932. במהלך תקופה זו היא המבשרה של "האיגוד המאוחד של אמני ברית המועצות". בין המייסדים המקוריים נכללו אלכסנדר גריגורייב, פאבל ראדימוב (היו"ר האחרון של תנועת הנודדים), סרגיי מאליוטין, יבגני כצמן וציירים ריאליסטים אחרים, שכבר ביססו את עצמם בעולם האמנותי לפני המהפכה הרוסית של 1917. הקבוצה נוצרה במסגרת תנועת הנודדים, שערכה את התערוכה הפומבית האחרונה, ה-47, ב-1922, והעמידה את עצמה בבירור בניגוד לאמנות האוונגרדית. הם טענו שסגנון האמנות שלהם נועד ללכוד את "הדחף המהפכני של הרגע הגדול הזה בהיסטוריה" מבלי "להעליב את המהפכה בעיני הפרולטריון הבינלאומי". ההצהרה הפומבית הראשונה שלהם, כישות חדשה, הייתה תערוכה ב-1922 במוסקבה. כל ההכנסות שימשו להקלה על הרעב ברוסיה של 1921. עד 1928, הקבוצה מימנה 10 תערוכות ארציות עם פרסום גדול. למרות תוארו המהפכני, הוא איחד בהצלחה אמנים מה"אסכולה הישנה" כמו אברם ארכיפוב, אלכסנדר מקובסקי, ניקולאי קאסאטקין והצעירים יותר כמו סרגיי גרסימוב ויצחק ברודסקי. בתוך עשור, היא גדלה מ-80 ליותר מ-300 חברים. חברות רחבה ודומיננטיות של אמנים שנולדו בשנות ה-70 וה-1880 עזרו בביסוס "אגודת אמני המהפכה הרוסית" כמוסד אמין, הרחק מרטוריקה אולטרה-מהפכנית. במהלך הדיכוי של תנועות אמנות עצמאיות בשנים 1932–1933,האגודה שימשה כגרעין של איגוד האמנים של ברית המועצות הסטליניסטי. יצירות האמנות שלהם השפיעו על האמנות הקפיטליסטית באנגליה, שהובאו לשם על ידי קומוניסטים בריטים במהלך ואחרי מלחמת האזרחים בספרד. לאחר מלחמת העולם השנייה מהות היצירה הסובייטית שינתה את סגנונה כדי להציג את מעמד הפועלים ואת מעמד הביניים החדש המתהווה בפעילויות היומיומיות הרגילות שלהם. בעת המלחמה הקרה, המבקרים הבריטים החלו להירתע מהאמנות כמדיום כוללני חברתית, אך האסתטיקה המרכזית שלה נשארה והתפשטה ברחבי העולם. AKhRR Manifesto". Seventeen Moments in Soviet History. 2015-08-30 Association of Artists of Revolutionary Russia, TheFreeDictionary.com Michael Prodger, Painting a new world: what happened to the radical potential of Soviet art?, New Statesman, ‏2017-05-08 (באנגלית אמריקאית) Bowlt, John E. (1988). Russian Art of the Avant-garde: Theory and Criticism 1904-1934. Thames and Hudson Tate, AkhRR, Tate (באנגלית בריטית) An ongoing Soviet inspiration, Morning Star, ‏2019-04-16 (באנגלית)
טירת גזיאנטפ

טירת גזיאנטפ היא טירה ומוקד תיירותי במרכז העיר גזיאנטפ בדרום טורקיה. הטירה שימשה בעבר נקודת תצפית חשובה. היא נבנתה כנראה בידי החתים, לאחר מכן התבסס מעמדה כמבצר אזורי בתקופת האימפריה הרומית, במאות הראשונה והשנייה לספירת הנוצרים. יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, הוסיף להרחיב ולבצר אותה בין 527 ל-565 לספירה. בהמשך שופצה הטירה מספר רב של פעמים, השיפוץ המקיף האחרון הסתיים בשנת 2000. בטירה, שהיקפה כ-1,200 מטרים ובחומותיה קבועים שנים עשר מגדלים, שוכן מוזיאון המתאר את הגנת העיר במלחמת טורקיה–צרפת (1916). מבנה הטירה ניזוק קשות ברעידת האדמה בגזיאנטפ בליל 6 בפברואר 2023. מדיה וקבצים בנושא טירת גזיאנטפ בוויקישיתוף זיו ריינשטיין‏, טירת גזיאנטפ בת 2000 שנה חרבה עקב רעידת האדמה בטורקיה, באתר וואלה, 7 בפברואר 2023
אלכסנדר מקובסקי

אלכסנדר מקובסקי (באנגלית: Aleksandr Makovsky; ‏ 5 באפריל 1869 - 26 באוקטובר 1924) היה צייר וגרפיקאי רוסי ריאליסט; קשור להנודדים. אביו היה הצייר, ולדימיר מקובסקי, שנתן לו את שיעורי האמנות הראשונים שלו. דודיו, קונסטנטין וניקולאי היו גם ציירים. בשנת 1884, הוא נרשם לבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה, שם למד אצל אילריון פרינישניקוב ו-וסילי פולנוב וכן המשיך לעבוד עם אביו. בהיותו שם, הוענקו לו כמה מדליות כסף. מ-1889 עד 1893, הוא היה בפריז, ולמד בבית ספר פרטי לאמנות שהופעל על ידי פרננד קורמון. עם סיום הקורסים, הוא זכה בתואר "אמן מהשורה הראשונה" על ידי האקדמיה. בשנה שלאחר מכן, הוא חזר לאקדמיה ונכנס לסדנאות של איליה רפין.[2] הוא סיים את לימודיו בשנת 1895. שנתיים לאחר מכן, הוא הפך לאוצר ספרי הלימוד בספריית האקדמיה, וב-1898 קודם למנחה על הכשרת מורים. הוא גם היה מחברם של ספרי לימוד רבים על רישום וציור. מאוחר יותר פתח סטודיו פרטי לאמנות. אחד מתלמידיו הבולטים היה ויטלי טיכוב. ב-1902 הוא הפך לחבר בנודדים, שאיתם הוא הציג מעת לעת מאז 1893. מ-1907 עד 1922 כיהן כחבר במועצת המנהלים של האיגוד. ב-1911 הוא זכה בתואר "אקדמיה" ושנתיים לאחר מכן מונה לפרופסור באקדמיה ומונה לראש בית הספר הגבוה לאמנות. לאחר ביטול האקדמיה, לימד במכללה הימית. ב-1919 השתתף ב"תערוכה החופשית של המדינה" הראשונה. רגע לפני מותו, הוא הציג בתערוכה של איגוד האמנים של רוסיה המהפכנית. מדיה וקבצים בנושא אלכסנדר מקובסקי בוויקישיתוף Русские художники. Маковский Александр Владимирович., www.artsait.ru Kenneth, Alexander Makovsky, www.rusartnet.com (באנגלית בריטית)
שמיניית ווקאל

שמיניית ווקאל היא חלוצת שירת הא-קפלה המודרנית בישראל. השמינייה הוקמה בשנת 1985 על ידי רפי זליג לפי מודל הסווינגל סינגרס – ארבעה גברים וארבע נשים (שניים בכל קול: סופרן, אלט, טנור ובס). השמינייה שרה רפרטואר מרתק ומגוון, המורכב ברובו מעיבודים מקוריים שכתבו חברי השמינייה ומתפרש על סגנונות רבים – מוזיקה קלאסית, ג'אז, שירי נשמה, שירי עם, מוזיקה דתית, רוק, פופ, בלוז, סלסה, סמבה ועוד. לחלק מהקטעים מצורף טקסט הומוריסטי בעברית. השמינייה שיתפה פעולה עם מלחינים כגון סשה ארגוב ויוני רכטר, ועם כותבים כגון אהוד מנור ועלי מוהר. ווקאל מרבה להופיע בישראל ומחוצה לה. בין השאר הופיעה עם התזמורת הפילהרמונית, התזמורת הקאמרית הישראלית וסימפונט רעננה. בשנים האחרונות השתתפה השמינייה בתוכנית הרדיו "אתנחתא", בתוכנית הטלוויזיה "אינטרמצו עם אריה ורדי", בסדרות הקונצרטים המוסברים של אסתרית בלצן, בסדרות הקונצרטים של גיל שוחט ובפסטיבל ישראל. השמינייה הופיעה ברחבי הארץ עם אנסמבל הסלסה האירופאי NUEVA MANTECA ביצירה "רקוויאם לעולם", במסגרת הסדרה "ג'אז חם". השמינייה הופיעה בפסטיבל האנימציה אנימיקס בסינמטק תל אביב ובתוכנית משותפת עם אלון אולארצ'יק. בימים אלה שוקדת השמינייה על הפקת אלבום משירי הביטלס ואלבום מהתוכנית "ניגון מהלב". ווקאל שרה דרך קבע את תפקידי המקהלה בדיבובים העבריים של סרטי וולט דיסני ודרימוורקס. רונית כץ (סופרן ומנהלת השמינייה) מיכל סנש-אלקן (סופרן) יסמין גמליאל (אלט) אורלי מזור-יובל (אלט) רון גנג (טנור) ארז טל (טנור ומנהל מוזיקלי) עידן ששון (בריטון) דורון דר (בס) רונית כץ (סופרן) דבורי בורשטיין (סופרן) יעל ארז (אלט) ורדה זליג (אלט) חירם אמיר (טנור) ניק איוטו (טנור) רפי זליג (בס) ברק עודד(בס) ווקאל ווקאל 2 שירי לוחמים בראשית טרינגל ווקאל 2000 האוסף מיסה קריולה קלאסיקה ישראלית רדיו בלהבלה אתר האינטרנט הרשמי של שמיניית ווקאל שמיניית ווקאל - סיפורה של להקה שמיניית ווקאל - סיפורה של להקה | אלבומים, באתר www.8vocal.com
ויטלי טיכוב

ויטליגבריאלוביץ' טיכוב (באנגלית: Виталий Гаврилович Тихов; ‏ 14 בפברואר 1876–1939) היה צייר רוסי יליד אוקראינה, הידוע בעיקר בשל ציורי העירום שלו. הוא גם היה חבר בתנועת הנודדים. את השכלתו היסודית קיבל במורשנסק. מ-1901 עד 1904 לקח שיעורים פרטיים אצל אלכסנדר מקובסקי. בשנת 1904, הוא היה המציג המרכזי בתערוכה ה-33 של הנודדים. באותה שנה, החל להשתתף בקורסים באקדמיה הקיסרית לאמנויות, שם למד אצל אביו של אלכסנדר, ולדימיר מאקובסקי, ואיליה רפין. הוא עזב את בית הספר ב-1912 והשתתף שם בתחרות עם כמה מיצירותיו. כתוצאה מכך הוענק לו תואר "אמן" וניתנה לו פנסיה עם אישור נסיעה לאירופה. באותה שנה, הוא וחברו ניקולאי פצ'ין חתמו על עצומה שקוראת לרפין לא לפרוש מהאקדמיה. בשנת 1916, הוא הציג תערוכה נוספת עם הנודדים והשתתף כחבר מן המניין בתערוכות ה-44, ה-45 וה-46 שלהם. במהלך שנות ה-30, הוא עזב את הנושאים המוכרים שלו כדי לצייר יצירות של ריאליזם סוציאליסטי, המתארים פועלי תעשייה, חיילים ומלחים. הוא השתתף בתערוכות "הצבא האדום של הפועלים והאיכרים" בשנים 1933 ו-1938 במכון מרקס-אנג'לס-לנין . בשנת 2011, ציורו "מתרחצים" נמכר במכירה פומבית בכמעט שבעה עשר מיליון רובל, הסכום הרביעי בגודלו עבור יצירת אמנות שנמכרה במכירה פומבית באותה שנה. מדיה וקבצים בנושא ויטלי טיכוב בוויקישיתוף Brief biography Товарищество передвижных художественных выставок :: Книги :: Ф.С. Рогинская. «Товарищество передвижных художественных выставок. Исторические очерки» :: Приложения :: Список членов Товарищества передвижных художественных выставок, www.tphv-history.ru The Russian auction house, summed up the third auction in Moscow, artinvestment.ru (באנגלית)
יהודה בר מרימר (הראשון)

יהודה בר מרימר (או יהודה מר בר מרימר) היה אמורא בן הדור החמישי לאמוראי בבל. הוא היה תלמידו של רבא, ומסר הלכה בשמו. יהודה בר מרימר היה חברו של רב פפא, והיה נחשב לאדם מכובד ביותר. כאשר השיא רב פפא את בנו לבתו של אבא סוראה, ובא כדי לסכם את סכום הנדוניה שיעניק אבא סוראה לבתו, הוא ביקש מיהודה בר מרימר יתלווה אליו, אך יהודה בר מרימר סירב כי הוא חשש שאבא סוראה יתבייש מפניו, ובשל כך יעניק לבתו יותר מרצונו האמיתי. רב פפא הפציר ביהודה בר מרימר, והוא הסכים להתלוות אליו, אך בשל התנגדותו, הוא שתק כל משך הדיון. אבא סוראה פירש את שתיקתו כמורת רוח על סכום הנדוניה הקטן מדי, ולכן הוא הוסיף עוד עד שהעניק את רוב נכסיו לבתו. כאשר יהודה בר מרימר המשיך לשתוק, אמר לו אבא סוראה שהוא כבר לא יכול להוסיף משום שלו עצמו כבר לא נותר דבר, ואז אמר לו יהודה שלא זו הייתה סיבת השתיקה, ולדעתו אף מה שנתן בהתחלה לא היה צריך לתת. אף על פי כן, הורה לו יהודה שלאחר שכבר אמר שיתן, ראוי שלא יחזור בו. ישנו אמורא נוסף בשם זה, שחי כשני דורות מאוחר יותר, והיה בנו של מרימר וחברו של מר בר רב אשי. יש המציעים כי אחד משני האישים נקרא בעצם "יהודה מר בר מרימר". לדעת הרב אהרן היימן תלמידו של רבא הוא הקרוי בתוספת "מר", וחברו של מר בר רב אשי קרוי בלא "מר", אך יש שכתבו להפך. תלמוד בבלי, מסכת כתובות, דף פ', עמוד ב'. תלמוד בבלי, מסכת כתובות, דף נ"ב, עמוד ב'. הרב אהרן היימן, יהודה בר מרימר, תולדות תנאים ואמוראים, לונדון תר"ע, עמ' 565, באתר היברובוקס. כך כתב גם יהודה אדרי, בנתיב האמוראים, ירושלים תש"ם, עמ' 141 ו-146. זאב וולף רבינוביץ, שערי תורת בבל, ירושלים תשכ"א, עמ' 421–422.
סטניסלב ז'וקובסקי

סטניסלב ז'וקובסקי (בפולנית: Stanisław Żukowski;‏ 1873–1944) היה צייר פולני-רוסי. ז'וקובסקי נולד במחוז גרודנו. הוא היה תלמידו של יצחק לויתן ובוגר בית הספר לציור במוסקבה. ז'וקובסקי הפך לצייר נוף מפורסם שעבד בסגנון ייחודי - השתמש בשיטות ובמיומנויות אימפרסיוניסטיות כמו כן, נתן פרשנות משלו למסורת הריאליסטית הרוסית. הוא הקים סטודיו משלו לאמנות במוסקבה, שם הדריך סטודנטים, כולל הציירת האוונגרדיסטית ליובוב פופובה ולדימיר מאקובסקי צעיר שעבד אז כאמן פוסטרים. כצייר, ז'וקובסקי הותיר מורשת גדולה של נופים רוסיים ואתרים טרום-מהפכניים - בהם בתי אחוזה רוסיים. דעותיו הפוליטיות הותירו אותו ספקן לגבי הצורך במהפכה הבולשביקית, ובשנת 1923 הוא עזב את ברית המועצות וחזר למולדתו פולין, שהייתה אז כבר מדינה עצמאית. לאחר הכיבוש הגרמני של פולין במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא נעצר על ידי הנאצים והוחזק במחנה ריכוז בפרושקוב, שם מת לבסוף ב-1944. מדיה וקבצים בנושא סטניסלב ז'וקובסקי בוויקישיתוף Eickel, Nancy, ed. (1986). Russia, The Land, The People: Russian Painting 1850–1910. Washington DC: Smithsonian Institution. Gaze, Delia (2001). Concise dictionary of women artists. Chicago: Taylor & Francis. p. 539 "Белый город". Большая коллекция русских художников. Станислав Жуковский., www.belygorod.ru Kruglov, Vladimir; Lenyashin, Vladimir (2000). Russian Impressionism. St. Petersburg: State Russian Museum/Palace Editions
נפתלי סלומון

נפתלי (אריה לייב) סלומון (1917 ירושלים העתיקה - 2006) היה צייר ישראלי ומורה לציור. נולד ב-1917 בירושלים. דור שישי בארץ. נצר ליואל-משה סלומון. בוגר סמינר למורים בירושלים. בד בבד עם לימודי ההוראה למד אצל הצייר והפסל זאב בן צבי. בשנת 1939 הצטרף לקבוצה ראשונה ללימודים בסטודיו אבני בתל אביב, שם למד עם אהרון אבני, פרופסור שור, והפסל משה שטרנשוס. נפתלי (אריה לייב) סלומון נולד בירושלים. אחד מחמישה אחים ואחיות. דור שישי לאברהם-שלמה זלמן, שעלה מליטא בסוף המאה ה-18. צאצא של אותו אב קדום היה יואל משה סלומון, שיצא בשנות ה-70 של המאה ה-19 מחומות העיר העתיקה והיה לאחד האבות המייסדים של פתח-תקוה. נפתלי הוא נצר לאחד האחים שהעדיפו להישאר בירושלים. סלומון שהגיע מבית דתי, החל לצייר מגיל 10. למרות היות אימו חרדית, נשלחו ילדי המשפחה לבתי ספר כלליים. נפתלי יועד להיות מורה ונשלח ללמוד בסמינר. בגיל 17 עזב סלומון את סמינר המורים, את הדת ואת ירושלים, תפס טרמפ על משאית ונסע לתל אביב בהחלטה ללמוד ציור. בראשית שנות ה-40, ברקע מלחמת העולם, מתפקד כחבר ומפקד בהגנה, מתפרנס מעבודה במחצבה וכאיש ביטחון במושב בית-הילל שבאצבע הגליל. עם זאת את סלומון הצעיר התפרן לא עוזב הרצון העז להפוך לאמן. הוא מתקבל ללא תשלום, בכעין מלגה, לסטודיו של אהרון אבני במרתף ברחוב פרישמן. מוקד הפעילות של סטודיו אבני הכיל את מי שכונו בהמשך דור הביניים של אמני ישראל. בין המורים היו יחזקאל שטרייכמן ואביגדור סטימצקי אשר מרדו באבני ב-1945, שהיה אמן ומורה שמרן בעיניהם, ופתחו סטודיו עצמאי משלהם אליו פרשו רב תלמידיו של אבני. לאחר זמן קצר, הפורשים מן הסטודיו הפכו לגרעין קבוצת ׳אופקים חדשים׳ שהיה לאבן דרך משמעותית בתולדות האמנות הישראלית. "אני" אמר סלומון, "לא עזבתי יחד איתם, בעיקר מנימוקים של הכרת תודה לאבני, שקיבל אותי ללימודים חינם אין כסף." אפשר שההחלטה ההיא, להישאר נאמן לאבני, מסבירה את מיקומו בדפי ההיסטוריה של אמני ישראל. לסלומון לא היה גורו, גם לא אבני, הוא לא עקב אחרי טרנדים, הוא לא נטל חלק בוויכוח ההיסטורי בין יוסף זריצקי למרדכי ארדון (ותלמידיהם) באשר לאופי הראוי -מקומי או אוניברסלי- לאמנות הישראלית. ב-1949 התיישב סלומון בחולון בהיותה עיירה מוקפת חולות. הוא צייר כל יום בסטודיו קטן מלא בציורים פזורים, בצד סלון המשפחה. ההתבודדות כנראה עיצבה את דיוקנו האמנותי, כמו את גורלו, שנותר במידה רבה מחוץ להקשר ההיסטורי. ואולי דווקא השהות הזו מחוץ למיינסטרים היא זו שהקנתה לו מקוריות אמנותית ועצמאות מחשבתית. 1942, גלריה כץ, תל אביב 1944, גלריה כץ, תל אביב 1952, גלריה כץ, תל אביב 1952, בית התרבות, חולון 1956, גלריה צ׳מרינסקי, תל אביב 1961, יד לבנים, חולון 1963, משכן לאמנות, חולון 1966, משכן לאמנות, חולון 1967, גלריה דפנה, ירושלים 1969, רוז גלרי, ניו-יורק 1972, גלריה גרפילד, ניו-יורק 1975, משכן לאמנות, חולון 1978, תערוכת יחיד לרגל 100 שנה לפתח-תקוה, מוזיאון יד לבנים, פתח תקווה 1987, מוזיאון יד לבנים, פתח-תקוה 1997, תיאטרון חולון 1952, הצטרף לאגודת הציירים, השתתף בכל התערוכות המשותפות 1969, גלריה יוהנסבורג נפתלי סלומון; ציירתי לך ארצי, המוזיאון לאמנות ישראלית רמת גן, 2006 בית סלומון, באתר (הספרייה הלאומית) ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "נפתלי סלומון".
נאדר ג'וח'דאר

נאדר ג'וח'דאר (בערבית: نادر جوخدار; ‏ 19 באוקטובר 1977 – 6 בפברואר 2023) היה כדורגלן סורי ששיחק בעמדת חלוץ ומאמן כדורגל. ג'וח'דאר שיחק בקבוצת אל-ות'בה מליגת העל הסורית, ובקבוצות אל-פייסלי ואל-ויחדאת מליגת העל הירדנית. ב-2 באפריל 1995 ערך ג'וח'דאר את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סוריה, בתיקו 2-2 נגד נבחרת מצרים במשחק ידידות. במשחק זה הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת. הוא היה חלק מסגל הנבחרת בטורניר גביע אסיה 1996, וערך שלוש הופעות בטורניר, בהן הבקיע שני שערים. בסך הכל ערך 14 הופעות בנבחרת, בהן הבקיע תשעה שערים. ב-17 ביולי 2022 מונה ג'וח'דאר למאמן קבוצת א-סלאם זגרתא מליגת העל הלבנונית. ב-10 באוגוסט פוטר מתפקידו. ב-6 בפברואר 2023 נהרג ג'וח'דאר עם בנו ברעידת האדמה בטורקיה ובסוריה. נאדר ג'וח'דאר, באתר National Football Teams נאדר ג'וח'דאר, באתר FootballDatabase.eu السوري نادر جوخدار مدرباً للسلام زغرتا באתר El Maestro Sport, ‏ 17 ביולי 2022 (בערבית) جوخدار ينفصل عن السلام زغرتا באתר Kooora, ‏ 10 באוגוסט 2022 (בערבית) وفاة اللاعب السوري نادر جوخدار في الزلزال באתר Royanews, ‏ 6 בפברואר 2023 (בערבית) ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "נאדר ג'וח'דאר".
נחל גת

נחל גת הוא נחל אכזב קצר הממוקם בחבל לכיש, צפונית־מזרחית לקריית גת. אורכו כ־2.9 קילומטרים. הנחל זורם בין קיבוץ גת מצפון לבין מושב שדה משה בדרום. מוצא הנחל ממוקם בגובה של כ־150 מטרים מעל פני הים, בסמיכות לכביש 6. הוא זורם בכיוון דרום־מערב ונשפך, לאחר כ־2.9 קילומטרים ובגובה של כ־125 מטרים מעל פני הים, אל נחל לכיש, הנשפך אל הים התיכון. ערך זה הוא קצרמר בנושא נהרות ונחלים ובנושא גאוגרפיה של ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סאו ויסנטה (כף ורדה)

סאו ויסנטה (בפורטוגזית "סנט וינסנט") הוא אחד מאיי בארלאוונטו, הקבוצה הצפונית בתוך ארכיפלג כף ורדה באוקיינוס האטלנטי, מול חופי מערב אפריקה. הוא ממוקם בין האיים סנטו אנטאו וסנטה לוציה, כאשר תעלת סאו ויסנטה מפרידה בינו לבין סנטו אנטאו. האי סאו ויסנטה התגלה על ידי המגלה הפורטוגלי דיוגו אפונסו (Diogo Afonso) ב-22 בינואר 1462 (יום וינסנט הקדוש (אנ')).  בשל המחסור במים, האי שימש בתחילה רק ככר מרעה לבקר. כאשר הוקמה עיריית סנטו אנטאו ב-1732, האי סאו ויסנטה היה חלק ממנה. באותה תקופה לא היו בה תושבים קבועים. בשנת 1793 החלה התיישבות באזור מפרץ פורטו גרנדה.  בשנת 1838, הוקם מחסן פחם במפרץ פורטו גרנדה כדי שישמש לאספקה לספינות בנתיבי האוקיינוס האטלנטי. בעקבות כך החלה אוכלוסיית האי לגדול במהירות. בתחילת המאה ה-20 איבד נמל מינדלו את חשיבותו לצורך ניווט טרנס-אטלנטי. הגורמים לכך היו המעבר מפחם לנפט כדלק לאוניות, עלייתם של נמלים מתחרים כמו דקאר והאיים הקנריים והיעדר השקעה בתשתיות נמלים. רציף חדש לעגינת אוניות נחנך בנמל בשנת 1962. לאי צורה מלבנית, עם שטח של 226.7 קמ"ר (87.5 מייל רבוע). ממזרח למערב הוא נמשך 24.3 ק"מ (15.1 מייל) ומצפון לדרום 16.3 ק"מ (10.1 מייל). האי, שמקורו וולקני, שטוח למדי. הפעילות הוולקנית האחרונה התקיימה בפלייסטוקן. למרות שחיקה רבה, עדיין נותרו באי כמה מכתשים, למשל מכתש ויאנה. הנקודה הגבוהה ביותר שלו היא מונטה ורדה, הממוקמת בחלק המזרחי של האי בגובה של 744 מטר.  הרים נוספים כוללים את מדיירל (680 מ'), קאישה (535 מ') ומונטה קארה (490 מ'). 92.6% מאוכלוסיית האי מתגוררת באזור העירוני של מינדלו, על מפרץ פורטו גרנדה, קלדרה שנפרצת על ידי האוקיינוס. אי קטן, Ilhéu dos Pássaros, נמצא פחות ממייל ימי אחד מחופי מפרץ פורטו גרנדה. ישנם באי מספר נחלים שמים זורמים בהם מדי פעם, כולל Ribeira do Calhau ו-Ribeira de Julião. נמל תעופה ממוקם כחמישה קילומטרים מדרום-מערב למינדלו. בסאו ויסנטה יש אקלים מדברי חם (בשיטת קפן BWh). הטמפרטורה השנתית הממוצעת במינדלו היא 23.6 מעלות צלזיוס (74.5 מעלות פרנהייט). האי יבש מאוד עם רק 127 מ"מ של משקעים שנתיים במינדלו. רק האזור הגבוה יותר של מונטה ורדה מקבל יותר משקעים. בשנות ה-30 של המאה ה-19 מנתה אוכלוסיית סאו ויסנטה כ-356 תושבים. במפקד האוכלוסין של 2010 עמדה אוכלוסיית סאו ויסנטה עמדה על 76,140 תושבים מה שהופך אותו לאי המאוכלס השני בכף ורדה אחרי סנטיאגו. גידול האוכלוסייה השנתי הוא 1.3%. 92.6% מהאוכלוסייה מתגוררת באזורים עירוניים, שהוא השיעור הגבוה ביותר מכל האיים (ממוצע לכף ורדה: 61.8%).תוחלת החיים היא 76 שנים, גבוהה יותר מחלקים אחרים בעולם. שיעור הילודה הוא 2.7% ושיעור תמותת התינוקות הוא 18 לכל 1000 לידות (לשם השוואה 103 בקונגו, 55 בהודו, 27 בטורקיה, 23 בברזיל, 16 ברוסיה, 4 בפינלנד). רוב האוכלוסייה צעירה; 49% מהאוכלוסייה הם מתחת לגיל 25, ו-7.4% מהאוכלוסייה הם מעל גיל 65. באי יש 19,923 משקי בית, מתוכם יש בממוצע 3.8 נפשות למשק בית, נמוך מרמתה של כף ורדה שהוא 4.2 נפשות למשק בית. בשנת 2010 15.1% ממשקי הבית היו בעלי רכב (כף ורדה: 12.7%). מדיה וקבצים בנושא סאו ויסנטה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סאו ויסנטה DIRECÇÃO GERAL DO TURISMO, [http://www.portaldoconhecimento.gov.cv/bitstream/10961/4126/1/IRTUR2_SV%20final.pdf INVENTÁRIO DOS RECURSOS TURÍSTICOS DO MUNICÍPIO DE S. VICENTE] איי כף ורדה, תורן, 6 במאי 1962
ריילי תומסון

ריילי א. תומסון ג'וניור (באנגלית: .Riley A. Thomson Jr;‏ 5 באוקטובר 1912 – 26 בינואר 1960) היה אנימטור וקומיקסאי אמריקאי שבילה את רוב הקריירה שלו בעבודה על סרטים ודמויות של חברת וולט דיסני. הוא ביים שישה סרטים קצרים של דיסני כולל "השנים הטובות" ו"שעת המוזיקה". תומסון החל את הקריירה שלו בשנת 1930 באולפן הכושל של רומר גריי. ב-1935 הוא הצטרף ללאון שלזינגר הפקות (כיום של האחים וורנר) בתור אנימטור. בזמן שהותו שם הוא עבד על סרטים מצוירים של סדרת "מרי מלודיס" והתמקד בדמותו של פורקי פיג. בשנה שלאחר מכן תומסון החל לעבוד בוולט דיסני הפקות. תחילה עבד כאנימטור על סרטים קצרים של "מיקי מאוס", "סימפוניות טיפשיות" ודונלד דאק. הוא גם עבד על הסרט באורך מלא "שלגיה ושבעת הגמדים" (1937) והמקטע "שוליית הקוסם" מתוך הסרט "פנטסיה" (1940). לאחר עבודתו בסרט "פנטסיה", תומסון עבר למחלקת הסיפורים שם הפך לתסריטאי ובמאי. הוא ביים את הסרטים הקצרים "Put-Put Troubles"‏ (1940), "הסופה הקטנה" (1941), "השנים הטובות" (1941), הרימייק מ-1941 של "ההתרמה לבית היתומים", "מסיבת יום ההולדת של מיקי" (1942) ו"שעת המוזיקה" (1942). הוא גם קיבל קרדיטים על הסיפורים של "מרוץ סוסים" (1948) ו"דוד דאק" (1951). (באחרון שם משפחתו כתוב באופן שגוי "תומפסון"). בשנת 1950 תומסון עבר לתחום הקומיקס. הוא עבד בחברת ההפקה Western Publishing מ-1950 עד 1953 ואייר עבורם מספר ספרי קומיקס שונים. עבודתו כללה בעיקר קומיקס של דיסני בהשתתפות הדמויות מיקי מאוס, דונלד דאק, פלוטו, צ'יפ ודייל, סבתא דאק וז'אק וגאס. הוא גם אייר קומיקס של וודי הנקר. לאורך שנות ה-50, תומסון אייר רצועות קומיקס עבור אולפני דיסני, כולל קומיקס המבוסס על הסרט "שירת הדרום" משנת 1946 ורצועת הקומיקס היומית של מיקי מאוס. תומסון חזר להנפשה בשנת 1957 ועבד עבור וולטר לאנץ הפקות עד שנת 1959. ריילי תומסון, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ריילי תומסון, באתר AllMovie (באנגלית) ריילי תומסון, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "Riley Thomson".
בלנקה פלומה

בלנקה פלומה ראמוס בַּאֶסַה (בספרדית: Blanca Paloma Ramos Baeza; נולדה ב-9 ביוני 1989) היא זמרת, מעצבת במה ומעצבת תלבושות ספרדייה. היא ייצגה את ספרד באירוויזיון 2023 שהתקיים בליברפול שבממלכה המאוחדת עם השיר "Eaea". פלומה נולדה וגדלה באלש. לאחר שסיימה את לימודיה באוניברסיטת מיגל ארננדס בעיר עם תואר ראשון באמנויות, המשיכה בקריירה בתיאטרון במדריד. ב-10 בדצמבר 2021, הוכרז שהיא תשתתף ב-Benidorm Fest 2022 עם השיר שלה "Secreto de agua". היא השתתפה בחצי הגמר הראשון והעפילה לגמר. בגמר היא הגיעה למקום ה-5 עם 61 נקודות. בשנה שלאחר מכן היא השתתפה שוב בתחרות עם השיר "Eaea". היא הופיעה בחצי הגמר השני והעפילה לגמר. בגמר היא הגיעה למקום הראשון עם 169 נקודות, ובעקבות כך ייצגה את ספרד באירוויזיון 2023 בליברפול שבממלכה המאוחדת. בגמר האירוויזיון בליברפול היא הגיעה למקום ה-17 עם 100 נקודות. מדיה וקבצים בנושא בלנקה פלומה בוויקישיתוף בלנקה פלומה, ברשת החברתית פייסבוק בלנקה פלומה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) בלנקה פלומה, ברשת החברתית אינסטגרם בלנקה פלומה, ברשת החברתית טיקטוק בלנקה פלומה, סרטונים בערוץ היוטיוב בלנקה פלומה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) בלנקה פלומה, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) בלנקה פלומה, באתר ספוטיפיי בלנקה פלומה, באתר Last.fm (באנגלית) בלנקה פלומה, באתר MusicBrainz (באנגלית) בלנקה פלומה, באתר דיזר בלנקה פלומה, באתר Discogs (באנגלית) בלנקה פלומה, באתר Genius בלנקה פלומה, באתר טיידל (באנגלית) Megan Davies, 🇪🇸 Spain: Four Qualify From Benidorm Fest First Semi-Final, Eurovoix, ‏26 בינואר 2022 (באנגלית בריטית) Spain: Blanca Paloma wins Benidorm Fest 2023 with "Eaea", Eurovisionworld, ‏4 בפברואר 2023 (באנגלית בריטית)
האם זה אתה?

האם זה אתה? הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2014 בבימויו של דני מנקין, עם אלון אבוטבול ונרונה קפלן דה מאסדו בתפקידים הראשיים. התסריט נכתב על ידי דני מנקין ואשכול נבו והוא סרט מסע של גבר ישראלי בן 60, מקרין בקולנוע, שמפוטר מעבודתו ויוצא למסע בעקבות אהובת נעוריו. הסרט היה מועמד לפרס פרס אופיר לסרט העלילתי הטוב ביותר במסלול פרינג' בטקס פרסי אופיר לשנת 2014. הוא הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה ובפסטיבל הסרטים העולמי במונטריאול ב-2014. רוני בראון (אלון אבוטבול) הוא בן 60 העובד שנים רבות כמקרין סרטים בבית קולנוע. הוא מקבל הודעה על הפסקת עבודתו ובצדה פרס ניחומים – כרטיס טיסה לארצות הברית. רוני מגיע לביתו של אחיו ג'ייקוב (רני בלייר) שהיגר מישראל לפני הרבה שנים וכיום יש לו מגרש למכירת מכוניות. הם לא התראו שנים רבות ורוני מאשים אותו שלא הגיע אפילו להלוויית אמם. לרוני הייתה בצעירותו חברה בשם רייצ'ל שהגיעה לישראל כתיירת וחזרה לארצות הברית. זאת הייתה אהבת נעוריו של רוני. הוא לא התחתן ולא הקים משפחה אלא חושב כל הזמן על רייצ'ל. ג'ייקוב אומר לו שרייצ'ל הייתה אצלו לאחרונה כדי לקנות רכב והתעניינה בשלומו של רוני. שמה כיום הוא רייצ'ל גולן. בנו של רני, מייקל, (פטריק קלי) רוצה לעשות עלייה ולהתגייס לגולני. הוא "פריק" מחשבים ומוצא את כתבתה של רייצ'ל גולן. ג'ייקוב משאיל לו מכונית ורוני יוצא למסע לפגוש את רייצ'ל שלו. המכונית שלו מתקלקלת והוא אובד עצות עד שנעצרת לידו מכונית וממנה יוצאת צעירה בשם מיילה (נרונה קפלן דה מאסדו) עם מצלמת וידאו. היא מספרת לו שהיא מכינה סרט תיעודי על חרטות של אנשים. הוא מצטלם לסרט ומספר על רייצ'ל והיא מחליטה להמשיך אתו עד שימצא אותה. בדרך עוצר אותם שוטר ששוכח מהכל כאשר הם כוללים אותו בסרט והוא מתחיל לשיר את "לה דונה מובילה" מריגולטו. מיילה עוזרת לרוני להתכונן למפגש עם רייצ'ל ובין השניים נרקמת מערכת יחסים קרובה במיוחד. הם עוברים כתובות שונות שבכולן התגוררה רייצ'ל עד שמתברר שהיא כעת בקנדה. כאן הם נפרדים כי אין למיילה דרכון. היא ממשיכה להוריה כדי לראיין אותם על חרטה שלהם בקשר אליה. רוני ממשיך אל תוך קנדה, פוגש את רייצ'ל (סוזן סדלר) ומראיין אותה על החרטות שלה. רייצ'ל חולה. כעבור שנה מציגה מיילה את הסרט שהכינה. בסוף דבריה של רייצ'ל נכללת כתובית שמספרת על פטירתה ועל כך שרוני היה לצדה עד מותה. "האם זה אתה?", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "האם זה אתה?", באתר ספר הקולנוע הישראלי "האם זה אתה?", באתר אידיבי "האם זה אתה?", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) האם זה אתה?, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית קדימון להאם זה אתה?, באתר יוטיוב האם זה אתה?, בספר הקולנוע הישראלי האם זה אתה?, באתר "סרט" האם זה אתה?, באתר הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה