laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ימית (פירושונים)

האם התכוונתם ל... ימית – עיר ישראלית בחצי האי סיני, אשר הייתה קיימת בין השנים 1973-1982. חבל ימית – אזור בצפון חצי האי סיני, סביב העיר ימית ולחוף הים התיכון, שהכיל יישובים ישראליים בתקופה שלאחר מלחמת ששת הימים. ימית 2000 – פארק מים בעיר חולון. ים אישים ששמם הפרטי הוא ימית
מרכז הקצה

מרכז הקצה או בשמו המלא "מרכז הקצה לאמנות, תרבות וחברה בגליל" היה מוסד ללא כוונות רווח, בנהריה. המרכז הוקם בשנת 2006 על ידי זוג האמנים יצחק דה לנגה ולי רמון, כתגובה למלחמת לבנון השנייה. המרכז נסגר בסוף שנת 2017. מרכז הקצה הפעיל גלריה לאמנות בה הציגו בתערוכות יחיד מבכירי אמני ישראל: שמואל כץ, חיים מאור, ז'אק ז'אנו, רפי פרץ, יעקב שטיינהרט, רות קסטנבאום, דרור בן עמי, מריק לכנר, חיה גרץ-רן, דוד גרשטיין, יואל גילינסקי, אברהם אילת, משה קסירר ועוד. כמו כן, טיפח המרכז אמנים צעירים בראשית דרכם כגון קרן מאי-מטקלף ואורן סומך, יהונתן כיס-לב ורינת בלסון. במלאת 75 לעיר נהריה קיים מרכז הקצה סדרת תערוכות אשר עסקו בנהריה העיר, וביניהן הוצגו צילומי הפסיפס הביזנטי הנמצא בנהריה ואינו חשוף לציבור. הגלריה תרמה להרחבת פעילות האמנות בצפון, ובמקביל משתמשת באמנות ככלי לפעילות קהילתית. מרכז הקצה פעל באמצעות האמנות לחיזוק תחושת השייכות לעיר ולאזור, ולטיפוח גאווה וזהות מקומית באמצעות הפעלת פרויקטים קהילתיים עם קהלים שונים: הציבור הכללי, מבוגרים בני נוער וילדים. אוכלוסיות מיוחדות כמו נוער בסיכון (היחידה לקידום נוער, פרויקט חממה) קשישים, ניצולי שואה, נוער בעלי נכויות שונות (פיזיות, חושיות ובעלי פיגור שכלי) וכן באמצעות קיום מפגשים בין ערבים ויהודים. מרכז הקצה היה שותף במאבק להשבת חטיפת חיילי צה"ל בגבול לבנון (2006), באמצעות מספר תערוכות אמנות שנדדו ברחבי הארץ, ביניהן: "במבט חטוף" תערוכת צילום בהשתתפות אודי גולדווסר נפתחה בדצמבר 2006, והציגה 79 צילומים של בכירי הצלמים בישראל, כמו זיו קורן, אבי גנור, אברהם אילת, גיא רז, ורדי כהנא וג'ואל קנטור. התערוכה הוצגה בין היתר במשכן הכנסת. "כשהכריש והדג נפגשו לראשונה" תערוכת איורים על פי סיפור שכתב גלעד שליט כשהיה בן 11. עמותת הקצה הזמינה את אגודת המאיירים לאייר את הסיפור, ועשרות אומנים ומאיירים נרתמו ליוזמה. התערוכה שהופקה על-פי הסיפור נדדה ב-11 תחנות וביניהן משכן הכנסת, בית אריאלה בתל אביב, מוזיאון אשדוד לאמנות, בית אוריאל על הכנרת, וכן בפרלמנט האירופי בבריסל. הסיפור והאיורים שבתערוכה יצאו כספר ילדים בהוצאת כנרת זמורה ביתן. מדיה וקבצים בנושא מרכז הקצה בוויקישיתוף אסתר זנדברג, מילון למושגים נכחדים, באתר הארץ, 10 במאי 2007 סמדר שפי, עכבר העיר אונליין, יופי אין סופי ותערוכה בינונית, באתר הארץ, 9 בינואר 2009 גלריית הקצה יוזמת פעילויות שונות לכבוד 75 שנה לנהריה(הקישור אינו פעיל), באתר בית ליברמן - המוזיאון לתולדות העיר נהריה, 1 בינואר 2011 חגית פלג רותם, עד הקצה: אחרי 11 שנים גלריה הקצה בנהריה נסגרה, פורטפוליו, 17 בינואר 2018 חגית פלג רותם, עד הקצה: אחרי 11 שנים גלריה הקצה בנהריה נסגרה. פורטפוליו. 17 בינואר 2018 על התערוכה, "אוצר חבוי בנהריה", באתר "מרכז הקצה", 16 באפריל 2011 סמדר שפי, עכבר העיר אונליין, יופי אין סופי ותערוכה בינונית, באתר הארץ, 9 בינואר 2009 צלמים-אמנים מציגים עם אודי גולדווסר בקריאה להחזרת החיילים החטופים, באתר "מארב" אריק בנדר, תערוכה למען גלעד שליט נפתחה בבריסל, באתר nrg‏, 10 באוקטובר 2011
ההסכם האנגלו-עיראקי (1922)

ההסכם האנגלו-עיראקי משנת 1922 נחתם בין ממשלת בריטניה ששלטה בעיראק מכוח מנדט של חבר הלאומים, ובין ממשלתה של עיראק לאחר מלחמת העולם הראשונה חולקו שטחי האימפריה העות'מאנית במזרח התיכון בין צרפת ובריטניה. המחוזות העות'מאניים לשעבר, בגדאד, מוסול ובצרה הושמו תחת שלטון מנדט בריטי שנקרא "המנדט הבריטי על מסופוטמיה". בועידת קהיר (1921) הוחלט לסיים את "המנדט על מסופוטמיה" ולהשליט על עיראק את השושלת ההאשמית. צעד זה אמור היה להיות מאושר במשאל עם ולהסתיים בחתימת הסכם עם בריטניה. ב-23 באוגוסט 1921 פיצו הבריטים את פייסל איבן חוסיין על הפלתו מכס מלכותו קצרת הימים בסוריה ביולי 1920 על ידי הצרפתים, והמליכו אותו על שטחי המנדט הבריטי על מסופוטמיה ששינו שמם לממלכת עיראק. גם לאחר המלכתו של פייסל, הממלכה החדשה המשיכה להיות מדינה הנשלטת על ידי בריטניה במסגרת מנדט של חבר הלאומים. הסדר זה, מנדט של חבר הלאומים, לא היה לרוחם של הלאומנים העיראקים, וגם לא של הבריטים שנציגיהם בפרלמנט התלוננו על העלות הגבוהה של החזקת הצבא בעיראק. הלאומנים העיראקים חפצו במידה רבה יותר של עצמאות, ואילו הבריטים רצו לשמור על האינטרסים הצבאיים והאסטרטגיים של בריטניה, ועל שליטה בתעשיית הנפט, אך להמעיט את מעורבותם בענייניו הפנימיים של האזור. הדרך שנבחרה להשגת מטרות אלו הייתה כריתת הסכם שיעגן את מעמדה של עיראק כמדינה עצמאית, אך ישמור על תלותה בבריטניה, ועל היכולת הבריטית לשלוט במשאביה ובנכסיה האסטרטגיים והטריטוריאליים. משא ומתן על ההסכם התקיים במהלך שנת 1922. בתחילת יולי 1922 התפטר שר המסחר של עיראק בגלל תנאי האמנה. ההסכם נחתם על ידי הנציב הבריטי סיר פרסי קוקס ב-10 באוקטובר 1922. הלאומנים העיראקים שהרכיבו את ממשלת עיראק ואת הפרלמנט העיראקי שהיה צריך לאשרר את ההסכם לא ראו את ההסכם בעין יפה. ההסכם אושר על ידי הפרלמנט העיראקי רק בשנת 1924 לאחר שתקופתו נקבעה לארבע שנים. עיקרי ההסכם היוו הכרה ב"ריבונותה הלאומית" של עיראק, תוך חיובה להיעזר ב"סיועה ועצתה" של בריטניה בכל הנוגע למדיניות החוץ, ומחויבויותיה הכלכליות. בריטניה, מצידה, תסייע לעיראק להקים מוסדות עצמאיים ותמליץ על קבלתה לחבר הלאומים. ההסכם נשאר בתוקפו עד לשנת 1930. ב-1926 הוארך תוקפו ל-25 שנה, אך במקביל החל משא ומתן לניסוחו מחדש. ב-1930 הוחלף ההסכם בהסכם חדש. שאלת ארם נהרים בבית הנבחרים הבריטי, הארץ, 17 ביולי 1922 י. שמעוני, מדינות ערב, פרקי היסטוריה מדינית, הוצאת עם עובד, 1994, עמ' 188 המצב בארם נהרים, דואר היום, 18 ביולי 1922 חופש לארם נהרים, דואר היום, 16 באוקטובר 1922 יעקב שמעוני, "אסיה ואפריקה בין שתי המלחמות", תולדות המאה ה-20, בעריכת ד"ר ש.י. בלוך, הוצאת יזרעאל, תל אביב, 1963, עמ' 410 האמנה בין אנגליה וארם נהרים, דואר היום, 21 ביולי 1922 שמעוני, מדינות ערב, פרקי היסטוריה מדינית, עמ' 189 שמעוני, מדינות ערב, פרקי היסטוריה מדינית, עמ' 189
ההסכם האנגלו-עיראקי

האם התכוונתם ל... ההסכם האנגלו-עיראקי (1922) – הסכם בין בריטניה ובין עיראק שנחתם בשנת 1922 ההסכם האנגלו-עיראקי (1930) – הסכם בין בריטניה ובין עיראק שנחתם בשנת 1930
ליליה סקלה

לילה סקלה (באנגלית: Lilia Skala; ‏28 בנובמבר 1896 – 18 בדצמבר 1994) הייתה שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית-אוסטרית מועמדת פרס אמי, שני פרסי גלובוס הזהב ופרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1963 על תפקידה בסרט "חמש נזירות וגבר אחד". נולדה בשם לילה סופר בווינה. אמה קתרין סקלה הייתה קתולית ואביה היה ג'וליוס סופר היה יהודי. סקלה היא בוגרת מגמות אדריכלות והנדסה מ"אוניברסיטת דרזדן". נאלצה לברוח ממולדתה בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 עם בעלה היהודי אריק ושני בניה הקטנים מפני הכיבוש הנאצי. סקלה אף הצליחה לשחרר את בעלה מהכלא הנאצי כשנעצר לאחר שהצליחה לשחד את שומרי הכלא. לצורך ההמלטות השתמשה בשם משפחתה של אמה "סקלה" והיגרה לאנגליה ומשם לארצות הברית. מיד לאחר שהיגרה לניו יורק החלה סקלה ללמוד אנגלית במטרה לפתח קריירת משחק מקצוענית. סקלה מתה מנסיבות טבעיות ב-18 בדצמבר 1994 בכפר ביי שור שבניו יורק. נכדתה השחקנית ליבי סקלה נוהגת מדי שנה להעלות מופע ביוגרפי יחיד לזכרה בשם "לילה!". סקלה החלה את דרכה בבימות תיאטרון באוסטריה ובהופעות קטנות בסדרות טלוויזיה. התגלתה לראשונה בשנות ה-50 של המאה ה-20 בסרט המוזיקלי "קרא לי מאדאם" בו שיחקה בתפקיד קטן ובסדרות "אלפרד היצ'קוק מגיש" ו"Kraft Television Theatre" בהן שיחקה כשחקנית אורחת. ערכה את הופעתה הזכורה והמפורסמת ביותר בשנת 1963 בדרמה של ראלף נלסון "חמש נזירות וגבר אחד" בתפקיד האם מריה הנזירה אשר הקנה לה מועמדויות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב. היא שיחקה בסרט נוסף של נלסון "צ'ארלי" בתפקיד ד"ר אנה סטראטוס, ההופכת את המוגבל צ'ארלי גורדון (קליף רוברטסון) לגאון. סקלה הייתה מועמדת לפרס אמי בשנת 1976 על הופעתה בדרמת הטלוויזיה הפוליטית "אלינור ופרנקלין" בתפקיד המחנכת הצרפתייה מרי סובסטרה, המנטורית וחברתה של אלינור רוזוולט (ג'יין אלכסנדר). בשנת 1977 הועמדה סקלה בפעם השנייה לפרס גלובוס הזהב בתפקיד משנה על הופעתה בדרמה המוזיקלית של ג'יימס אייבורי "רוזלנד" בתור הרקדנית הסלונית רוזה. את הופעותיה המשמעותיות האחרונות עשתה סקלה בשנת 1983 בדרמה המוזיקלית המצליחה "פלאשדאנס", בה שיחקה בתור חנה לונג - המורה לריקוד והמנטורית של אלכס אוונס (ג'ניפר בילס), ובשנת 1987 במותחן הפסיכולוגי "שם המשחק". מדיה וקבצים בנושא ליליה סקלה בוויקישיתוף ליליה סקלה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ליליה סקלה, באתר AllMovie (באנגלית) ליליה סקלה, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ליליה סקלה, באתר MusicBrainz (באנגלית) לירון סיני, "פלאשדנס": נרקוד, לא נשכח, באתר ynet, 19 בינואר 2011 ליליה סקלה, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
ללנינגרד, העיר הגיבורה

ללנינגרד, העיר הגיבורה (ברוסית: Городу-герою Ленинграду) הוא אובליסק הניצב בעיר סנקט פטרבורג (לשעבר לנינגרד) שברוסיה. האובליסק נחנך במאי 1985, לציון מלאת ארבעים שנה לניצחון ברית המועצות על גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה. לנינגרד הייתה הראשונה לקבל את התואר הסובייטי "עיר גיבורה" ב-1945, לאחר תום המלחמה, שבמהלכה עמדה במצור הקטלני ביותר בהיסטוריה האנושית, שהוטל עליה על ידי הצבא הגרמני והצבא הפיני (1941-1944). האובליסק ניצב בכיכר ווֹסטאניה (Восстания; כיכר ההתקוממות). גופו עשוי גרניט, שנכרה ממחצבה הסמוכה לעיר. חתך האובליסק בשליש התחתון שלו הוא מחומש, ולחלקו הגבוה יותר יש חתך של כוכב מחומש. בראש האובליסק קבוע כוכב מחומש מפלדת אל-חלד. גוף האובליסק מוקף בחלקו התחתון בזר ארד מעוגל. מתחתיו הוצמדו לפאותיו תבליטי ארד, המתארים את הגנת לנינגרד בימי המצור, וכן תבליט של אות מסדר לנין. גובה האובליסק הוא 36 מטרים, מהם 9 מטרים בבסיס, 22.5 מטרים בחלקו המרכזי ו-4.5 מטרים בחלקו העליון (הכוכב והתורן שתחתיו). הוא ניצב על גבי בסיס עגול בקוטר של 9 מטרים. קוטר הכוכב שבראשו הוא 1.8 מטרים. משקלו כולל הבסיס הוא כ-750 טון. האובליסק עוצב על ידי האדריכלים ולדימיר סרגייביץ' לוקיאנוב וא"א אלימוב. מדיה וקבצים בנושא ללנינגרד, העיר הגיבורה בוויקישיתוף
דייוויד לוגן

דייוויד קייל לוגן (באנגלית: David Kyle Logan; נולד ב-26 בדצמבר 1982 בשיקגו, אילינוי) הוא כדורסלן אמריקאי-פולני אשר משחק בקבוצת בנטון טרוויזו האיטלקית ובנבחרת פולין. ההופעה הראשונה שלו במדיה הייתה ביורובאסקט 2009 שנערך בפולין. שיחק בעבר במכבי תל אביב בעונת 2012/13. בעונת 2005/2006 חתם לוגן בפאביה האיטלקית. בדצמבר 2005 הוא הגיע לישראל וחתם בהפועל רמת השרון. באותה עונה הוא סיים עם ממוצע של 15.4 נקודות ב-22 משחקים. בעונת 2006/2007 חזר לארצות הברית והצטרף לפורט וורת' פליירס מליגת הפיתוח של ה-NBA, אך כעבור שבעה משחקים הצטרף לסטארוגארד גדנסקי הפולנית. בעונת 2007/2008, חתם במדי טורוב והוליך את קבוצתו לשמונה הגדולות של היורוקאפ עם ממוצע של 18.6 נקודות למשחק. כעבור שנה הצטרף לפרוקום סופוט, ובעונתו הראשונה ביורוליג סיים עם ממוצעים של 16.9 נקודות ו-2.7 אסיסטים. בעונתו השנייה היה לאחד השחקנים הבולטים ביורוליג, לאחר שהוליך את הפולנים לראשונה בהיסטוריה עד לשלב ההצלבה ואף לניצחון בודד בסדרה מול אולימפיאקוס. באותה עונה סיים עם ממוצעים של 15.3 נקודות ו-3.4 אסיסטים ב-56% מהשדה. לאחר שהספיק לזכות בשתי אליפויות מקומיות עם פרוקום, הפך לאחד השחקנים המבוקשים באירופה, והוחתם על ידי אלופת ספרד דאז, קאחה לבוראל ויטוריה. ב-2010/2011 העמיד ממוצעים של עשר נקודות ו-2.4 אסיסטים ביורוליג, ו-8.3 נקודות בליגה הספרדית. לוגן, בעל אזרחות פולנית, שיחק בנבחרת הלאומית ביורובאסקט 2009 והציג ממוצעים של 15.5 נקודות ו-4.5 אסיסטים למשחק, שהעמידו במקום השלישי באסיסטים ובמקום החמישי בקלעים באליפות. בעונת 2011/2012 שיחק לוגן בפנתינאיקוס היוונית שבה חלה צניחה בממוצעים שלו, עם 6.5 נק' ואסיסט ב-15 דק' בממוצע ביורוליג. באוגוסט 2012 חתם דייוויד לוגן בקבוצת מכבי תל אביב לחוזה לשתי עונות, ובכך המשיך את מכירת השחקנים המסיבית של קבוצת הכדורסל היוונית פנאתינאיקוס בשל קשיים כלכליים שהמועדון נכנס אליו. באוגוסט 2013 חתם דייוויד לוגן באלבה ברלין לשנתיים. בקיץ 2014 חתם לשנתיים בדינאמו סאסארי שאיתה הוא זכה באליפות וגם העפיל ליורוליג, בקיץ 2016 חתם בריטאס וילנה. מדיה וקבצים בנושא דייוויד לוגן בוויקישיתוף פרופיל, באתר eurobasket פרופיל, באתר פיב"א פרופיל, באתר היורוליג פרופיל, באתר ליגת העל הספרדית בכדורסל (בספרדית)
הישאם קנדיל

הישאם קנדיל (בערבית: هشام قنديل; נולד ב-17 בספטמבר 1962) הוא מדינאי מצרי שכיהן כראש ממשלת מצרים, תחת נשיא מצרים מוחמד מורסי, מאוגוסט 2012 ועד יולי 2013. בשנת 1984 קיבל תואר ראשון מהמכללה להנדסה של אוניברסיטת קהיר. הוא יצא ללימודים בארצות הברית, סיים תואר שני באוניברסיטת המדינה של יוטה, ודוקטורט בהנדסה ביולוגית וחקלאית מאוניברסיטת המדינה ששל קרוליינה הצפונית. בשנים 1995–2005 עבד במרכז לחקר המים במצרים ושימש מומחה בכיר למים בבנק האפריקאי לפיתוח בתוניסיה. ב-21 ביולי 2011 מונה לשר המים בממשלתו של עיסאם שרף, והמשיך בתפקיד זה בממשלתו של כמאל גנזורי. ביולי 2012 הטיל נשיא מצרים, מוחמד מורסי, על קנדיל להרכיב ממשלה חדשה, שתחליף את הממשלה הזמנית שבראשות כמאל גנזורי. ב-2 באוגוסט הציג קנדיל את ממשלתו החדשה, המונה 35 שרים, ובהם שר ההגנה, הגנרל מוחמד חוסיין טנטאווי, שר החוץ, כאמל עמרו ושר האוצר, ממתאז א-סעיד. עקב הדחת מורסי מתפקידו בידי הצבא, קנדיל הוחלף בחאזם אל-בבלאווי, שמונה במקומו לתפקיד ראש ממשלת מצרים. בדצמבר 2013 נעצר על ידי משטרת מצרים לאחר שניסה לברוח לסודאן. מדיה וקבצים בנושא הישאם קנדיל בוויקישיתוף ניר יהב‏, מורסי החליט: שר המים קנדיל יכהן כראש ממשלת מצרים, באתר וואלה, 24 ביולי 2012 חיים איסרוביץ, מצרים: שר המים מונה לראש הממשלה החדש, באתר nrg‏, 24 ביולי 2012 ניר יהב‏, ממשלה חדשה במצרים: מורסי נזהר מעימות עם הצבא, באתר וואלה, 2 באוגוסט 2012 רועי קייס, מצרים: טנטאווי שר ההגנה, 35 שרים בממשלה, באתר ynet, 2 באוגוסט 2012 ערך זה הוא קצרמר בנושא מצרים ובנושא פוליטיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ספר העלייה הראשונה

ספר העלייה הראשונה הוא קובץ מחקרים על תקופת העלייה הראשונה ואסופת מקורות שנוצרו במהלכה, בעריכת מרדכי אליאב. ראה אור בהוצאת יד יצחק בן-צבי בירושלים בשנת 1982, לציון מאה שנה לתחילת העלייה הראשונה. הספר כולל שני כרכים; הראשון כולל מבוא ומאמרים, והשני: "תעודות, ביוגרפיות וביבליוגרפיה". מרדכי אליאב: "ייחודה של העלייה הראשונה - מבוא" שמואל אטינגר וישראל ברטל: "שורשי היישוב החדש בארץ-ישראל" רן אהרנסון: "שלבים בהקמת מושבות העלייה הראשונה ובהתפתחותן" יהושע בן-אריה: "היבטים גאוגרפיים בראשית התפתחותן של המושבות העבריות בארץ-ישראל" אלכס כרמל: "היישוב היהודי, השלטון העות'מאני והקונסוליות הזרות" יוסף שלמון: "תנועת הביל"ויים" שולמית לסקוב: "חובבי ציון ברוסיה למען היישוב בארץ ישראל" דן גלעדי: "הבארון רוטשילד ומשטר החסות של הפקידות" ניצה דרויאן: "עלייתם והתערותם של יהודי תימן בעלייה הראשונה שמואל אביצור: "החקלאות המלאכה והתעשייה" יעקב רואי: "יחסי יהודים-ערבים במושבות העלייה הראשונה" יהושע קניאל: "היישוב הישן וההתיישבות החדשה" יעקב קלנר: "הראשונים בעיני עצמם" רות קרק: "עלייתה של יפן כמרכז היישוב החדש - היבטים חברתיים ותרבותיים" יהושע קניאל: "ראשית צמיחתו של היישוב החדש בירושלים" ישראל קולת: "פועלי העלייה השנייה" חיה הראל: "התנועה הציונית והיישוב בארץ-ישראל בשלהי העלייה הראשונה" זאב ולק: "צמיחת החינוך הלאומי במושבות" שלמה הרמתי: "תחיית הדיבור העברי במושבות" יפה ברלוביץ: "הספריות הציבוריות בימי העלייה הראשונה" ספר העלייה הראשונה, באתר OCLC (באנגלית)
ITV

ITV היא חברת תקשורת מסחרית גדולה בבריטניה. הרשת הוקמה ב-1955 בכפוף לרגולציה של סוכנות ממשלתית ‏ (ITA) Independent Television Authority על מנת לספק תחרות ל-BBC. בתקופת שנים 1954–1961 חולקו 15 זיכיונות אזוריים ותחנות הטלוויזיה החלו לפעול. מאז הרגולציה עברה כמה שינויים ומספר הזיכיונות השתנה והבעלות על הזיכיונות השתנה. גם בהווה יש 15 זיכיונות שנמצאים בבעלות שתי חברות, כאשר הרוב נמצא בבעלות ITV plc שמפעילה שתי חברות בנות שפועלות באנגליה וצפון אירלנד. ITV Plc עוסקת בהפקה ושידור משולבים. היא פועלת באמצעות מגזרי Broadcast & Online ו-ITV. מגזר השידור והאינטרנט עוסק בהזמנה ותזמון של תוכניות בערוצי ה-ITV, פרסום שיווקי ותוכניות וניצול זכויות מקוונות. מגזר אולפני ITV עוסק בהפקת תכנות לערוצים של ITV ועבור שדרנים אחרים בבריטניה במגוון רחב של ז'אנרים של תוכניות. החברה הוקמה ב-2 בפברואר 2004 ובסיסה נמצא בלונדון. שניים מן הזיכיונות בבעלות חברת STV Group שפועלת באזור סקוטלנד. במהלך 60 שנות קיומה הופקו מספר רב של תוכניות מקוריות שזכו להצלחה רבה. חלק מהתוכניות שבמקור שודרו ברשת הגיעו גם לערוץ הילדים (דוגמת סייברנט) ולערוצים אחרים בישראל. בשנת 2005 הם יצרו את הזיכיון "אי האהבה". מדיה וקבצים בנושא ITV בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ITV ITV, ברשת החברתית פייסבוק ITV, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ITV, ברשת החברתית אינסטגרם ITV, ברשת החברתית טיקטוק ITV, סרטונים בערוץ היוטיוב ITV, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אתר ITV בע"מ, הבעלים של ITV דוד אברהם‏, "דרמה היא ללא ספק ז'אנר מגדיר ערוץ", באתר וואלה, 9 בנובמבר 2012 ITV, Forbes ערך זה הוא קצרמר בנושא טלוויזיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יש דין ויש דיין

יש דין ויש דיין הוא ביטוי תאולוגי המופיע במקורות היהדות, המבוסס על האמונה בשכר ועונש אלוהיים. גם היפוכו של ביטוי זה נפוץ במקורות: "אין דין ואין דיין" (בארמית: "לית דין ולית דיין"), והוא מתאר מצב של אנרכיה ושל הפקרות משפטית, בה "אִישׁ הַיָּשָׁר בְּעֵינָיו יַעֲשֶׂה". הביטוי משמש בהתייחסות לאירועים שהתרחשו שהדובר מוצא בהם מימוש של צדק אלוהי, או גם כאזהרה לעתיד. בשפה העברית המודרנית הביטוי הפך למטבע לשון המתייחס גם לגמול או ענישה בידי-אדם, ובמובן זה הוא ההפך מהמצב המתואר במקרא בו מחמת חולשת השלטון איש הישר בעיניו יעשה. בתרגום ירושלמי לספר בראשית מופיעים הביטוי והיפוכו בוויכוח שבין קין להבל: ”עָנֵי קַיִן וַאֲמַר לַהֶבֶל: לֵית דִין וְלֵית דַיָין וְלֵית עֲלָם אָחְרָן וְלֵית לְמִיתַּן אֲגַר טַב לְצַדִיקַיָא וְלֵית לְמִפְרָעָא מִן רַשִׁיעַיָא. עָנֵי הֶבֶל וְאָמַר לְקַיִן: אִית דִין וְאִית דַיָין וְאִית עָלָם אָחְרָן וְאִית לְמִתַּן אֲגַר טַב לְצַדִיקַיָא וְאִית לְמִתְפְּרַע מִן רַשִׁיעַיָא” (בעברית: ענה קין ואמר להבל: אין דין ואין דיין ואין עולם הבא ואין שכר לצדיקים ואין עונש לרשעים. ענה הבל ואמר לקין: יש דין ויש דיין, ויש עולם הבא ויש שכר טוב לצדיקים ויש עונש לרשעים). גם בבראשית רבה מופיעים הביטוי והיפוכו: ”אמר רבי עקיבא "עַל מֶה נִאֵץ רָשָׁע אֱלֹהִים אָמַר בְּלִבּוֹ לֹא תִּדְרֹשׁ" (תהלים, י) לית דין ולית דיין אבל אית דין ואית דיין”. לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות טענו מתנגדי ההתנתקות שפוליטיקאים שתמכו בתוכנית סיימו את תפקידם או נענשו כתוצאה מהתערבות אלוהית, כי "יש דין ויש דיין". המטה להצלת העם והארץ, הפיץ גישה זו בפליירים ובחוברות. גישה זו הוצגה גם בשיר "יש דין ויש דיין" שכתב ושר הזמר אריאל זילבר בשנת 2007. השיר נכלל באלבומו השמיני "פוליטיקלי קורקט", והופק גם כווידאו קליפ. בתעמולת הבחירות לכנסת השבע עשרה השתמשה מפלגת תפנית בססמה "אין דין. יש דיין" כמשחק מילים על שמו של מספר 1 במפלגה, עוזי דיין. "יש דין ויש דיין" הוא גם שמו של אחד מסרטיו של יהודה גרובייס משנת 2003, העוסק בסיפור אודות הבעל שם טוב והמגיד ממזריטש. אברהם וינרוט, רגשי נקם במערכת הענישה, באתר "דעת", תשס"ו ספר שופטים, פרק י"ז, פסוק ו'. דוגמה: "יש דין ויש דיין והאנשים האלו יתנו את הדין על כך", הרב לבנון: יש דין ויש דיין, באתר ערוץ 7, 5 בספטמבר 2011. למשל: מועצת הכבלים והלוויין: יש דין ויש דיין, באתר The New Com,‏ 11 במאי 2012.(הקישור אינו פעיל, 1.6.2020) תרגום ירושלמי (יונתן) על בראשית, ד, ח בראשית רבה, כו, ו nrg מעריב, קללת ההתנתקות: יד המקרה או קונספירציה, באתר nrg‏, 26 ביולי 2012 יהושע בריינר‏, "קללת ההתנתקות": בימין מרוצים מהסתבכותו של שחם - וואלה חדשות, באתר וואלה, 26 ביולי 2012 אפרת וייס, אריאל זילבר: "עוד תראו מה יקרה לאולמרט", באתר ynet, 6 ביולי 2007
ספיי קידס 3: סוף המשחק

ספיי קידס 3: סוף המשחק (באנגלית: Spy Kids 3-D: Game Over) הוא סרט הרפתקאות אמריקני משנת 2003 בבימויו של רוברט רודריגז. זהו הסרט השלישי בסדרת סרטי ספיי קידס. הסוכן החשאי ג'וני (מגולם על ידי דריל סברה) נקרא על ידי סוכנות הריגול הבינלאומית להתחבר לתוך משחק וידאו תלת־ממדי הפועל על בסיס טכנולוגיית מציאות מדומה אשר מהפנט את השחקנים שמשחקים בו. ג'וני צריך הפעם להציל את העולם ואת אחותו כרמן (מגולמת על ידי אלסקה וגה) אשר נחטפה על ידי יצרן צעצועים מרשע בשם סבסטיאן (מגולם על ידי סילבסטר סטאלון) שמתכנן להשתלט על בני נוער ברחבי העולם באמצעות משחק. ג'וני (דריל סברה / דניאל מגון) - הדמות הראשית בסדרה. אחיה של כרמן ונכדו של ולנטין. כרמן (אלקסה וגה / יסמין עיון) - אחותו של ג'וני. נכדתו של ולנטין. ולנטין (ריקרדו מונטלבן / דב רייזר) - סבם של ג'וני וכרמן. יושב על כיסא גלגלים כבר 30 שנה. ארנולד (ריאן פינקסטון / גומא פריד) - מאוהב בכרמן. דמיטרה (קורטני ג'ינס / גל סרי) - מתאהבת במהלך הסרט בג'וני. על אף שבתחילה הייתה הולגרמה אך בסוף הפכה לבת אנוש. דוולין (ג'ורג' קלוני / צביקה שוורצברג) - נשיא ארצות הברית. סבסטיאן (סילבסטר סטאלון / מיכה מורים)- רשע שרוצה להשתלט על ילדי העולם. הנבל של הסרט. גרטי גיגלס (אמילי אוסמנט / שירה זמק) - סוכנת מתחרה של כרמן, אחות של גארי. אתר האינטרנט הרשמי של ספיי קידס 3: סוף המשחק (באנגלית) "ספיי קידס 3: סוף המשחק", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "ספיי קידס 3: סוף המשחק", באתר נטפליקס "ספיי קידס 3: סוף המשחק", באתר AllMovie (באנגלית) "ספיי קידס 3: סוף המשחק", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "ספיי קידס 3: סוף המשחק", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "ספיי קידס 3: סוף המשחק", באתר Metacritic (באנגלית) "ספיי קידס 3: סוף המשחק", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) יאיר הוכנר, ‏"ספיי קידס 3: סוף המשחק", באתר "סרט"
גונן

גּוֹנֵן הוא קיבוץ הנמצא במזרח עמק החולה, על מורדות רמת הגולן, דרומית מזרחית לעיר קריית שמונה. הקיבוץ משתייך למועצה אזורית הגליל העליון. היישוב הוקם בשנת 1951 כהיאחזות משלט של הנח"ל בחירבת גורייבא. ההיאחזות לא יועדה להפוך לנקודת קבע, אולם חברי הגרעין של הצופים העבריים שהוצבו במקום ויועדו להצטרף לאחר השחרור לתל קציר ביקשו ליישב את המקום כיישוב עצמאי. בקשתם התקבלה ואושרה, והיישוב התאזרח ב-1953. זהו היישוב הראשון במדינת ישראל שאוזרח לאחר שהוקם כהיאחזות נח"ל. בסוף שנות ה-60 ובתחילת שנות ה-70 הוקמו מרבית מבני הקבע בקיבוץ, שתוכננו על ידי האדריכל דוד בסט. המבנה המרכזי הוא חדר אוכל הממוקם במרכז הקיבוץ ורואים ממנו את עמק החולה, מצפונו ועד דרומו. לאחר מכן, בשנות ה-90, שופץ חדר האוכל ושינה את פניו, וכיום הוא משמש כ"מסעדת הכפר" המשמשת את אורחי כפר הנופש. שמו של היישוב, שהוענק לו על ידי זאב וילנאי, סמלי, ומצביע על ייעודו להגן על האזור מפני מתקפה של הצבא הסורי. בקיבוץ ניצב טנק סורי מדגם T-34. הטנק הובא לקיבוץ בעקבות שיטוט מקרי של מספר חברים ברמת הגולן. החברים הצליחו להניע את הטנק ונהגו בו במורד הרמה עד למרכז הקיבוץ. הצריח פורק ובמקומו הורכב מנוף באורך 16 מטרים. כך הוסב הטנק מכלי מלחמה לרכב חקלאי, באמצעותו גזמו את עצי הצפצפה הגבוהים. כיום הצריח ניצב בגן המשחקים בקיבוץ. קיבוץ גונן התפרנס שנים רבות מענפי חקלאות שונים. המקום נודע בגן ירק משגשג, בעדר הבקר, בלולי תרנגולי ההודו, בבריכות הדגים ובדיר העיזים, בשטחי האספסת, תפוחי האדמה והכותנה, במטע צפצפות ייחודי ובמטע תפוחי עץ ואגסים גדול. מאוחר יותר הוקמו שני מפעלי תעשייה שהפנו את חלק מהחברים לכיוון הייצור התעשייתי. בחלק הדרומי של הקיבוץ גונן עובר נחל אכזב שנקרא בפי תושבי המקום "סמבטיון". שמו של הנחל שאול מאגדת עשרת השבטים, שהוגלו אל מעבר לנהר הסמבטיון. חברי הקיבוץ כינו את הנחל כך, משום שהיה מרוחק בזמנו מבתי המגורים. כיום[דרושה הבהרה] מונה הקיבוץ כ-200 חברים, ובסך הכל כ-400 תושבים, שבהם כלולים חברים ותיקים, חברים בעצמאות[דרושה הבהרה] ושוכרי דירות. יש כיום שתי הרחבות קהילתיות, בהם מגרשים למכירה למשפחות חדשות. בין ענפי המשק העיקריים כיום: גידולי שדה, מטעים ופרדסים, עדר בקר, מוסך וכפר הנופש "נופי-גונן". בעתיד הקרוב[דרושה הבהרה] צפוי להיבנות על חדר האוכל הישן של הקיבוץ, בית ספר בין-לאומי לקולינריה בשיתוף פעולה עם קרן קיימת לישראל. מדיה וקבצים בנושא גונן בוויקישיתוף אתר קיבוץ גונן גונן באתר הרשות לפיתוח הגליל כפר הנופש נופי גונן גונן, במרכז המידע לנגב ולגליל של תנועת אור תמונות מאוסף קיבוץ גונן מתוך האוספים הדיגיטליים של ספריית יונס וסוראיה נזריאן, אוניברסיטת חיפה מיכאל יעקובסון: על תכנון והקמת מבני הקבע של הקיבוץ באתר 'חלון אחורי', 17 בנובמבר 2009. פועלים בקיבוץ גונן יוצאים לעבוד אדמתם על רקע תקריות אש, באתר ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים, 1957 הטנק הסורי בקיבוץ גונן, כתבה מערוץ 11 נחל הסמבטיון לאחר ימים גשומים בקיבוץ גונן. גונן (ישראל), דף שער בספרייה הלאומית אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 גונן אשר ... בקצה העולם, מעריב, 16 באפריל 1954 היאחזות ראשונה לנח"ל היתה לישוב קבע, דבר, 6 במאי 1953 רפאל בשן, הסורים לא קיללו הפעם, מעריב, 8 במאי 1953