האקסרכיה של רוונה

האקסרכיה של רוונה (בלטינית: Exarchatus Ravennatis; ביוונית: Εξαρχάτον τής Ραβέννας), הידועה גם כהאקסרכיה של איטליה, היה מחוז מינהלי של האימפריה הביזנטית הכולל, בין המאות ה-6 ל-8, את השטחים שהיו בסמכות השיפוט של ה-Exarchus של איטליה (exarchus Italiae) שישב ברוונה. המונח משמש בהיסטוריוגרפיה במשמעות כפולה: "exarchate" במובן המחמיר מציין את הטריטוריה הנמצאת בסמכות השיפוט הישירה של האקסרך, כלומר אזור הבירה רוונה, אך המונח משמש בעיקר לציון כל השטחים הביזנטים בחצי האי האיטלקי. לפי המקורות המשפטיים של אותה תקופה, השטחים הללו היוו את מה שנקרא פרובינקיה איטליה, על בסיס העובדה שגם הם, עד סוף המאה ה-7 לפחות, נפלו בסמכות השיפוט של האקסרך ונשלטו על ידי duces או magistri militum תחתיו. האקסרכיה הוקמה בסביבות שנת 584, השנה שבה קיימת עדות לראשונה על נוכחותו של אקסרך ברוונה, כתוצאה ממצב המלחמה התמידי עם הלומברדים (שבינתיים כבשו מהביזנטים כשני שלישים של חצי האי האיטלקי), מה שגרר בהכרח את המיליטריזציה של איטליה הביזנטית. צורכי המלחמה דחפו את המפקדים הצבאיים לרכז סמכויות, ובכך שללו את הרשויות האזרחיות שאינן מעידות עוד על ידי מקורות החל מהמחצית השנייה של המאה ה-7. כך נעלמה הפרדת הכוחות האזרחיים והצבאיים שהציגו דיוקלטיאנוס וקונסטנטינוס. איטליה הביזנטית חולקה למחוזות צבאיים שונים שנשלטו על ידי duces או magistri militum התלויים באקסרך של איטליה, המושל הצבאי בעל הסמכויות המלאות שנבחר על ידי הקיסר מבין הגנרלים שלו או פקידיו המהימנים כדי למשול ולהגן על השטחים הנותרים בכתב נטוי. מחוזות אלה התפתחו בהדרגה לדוכסויות אוטונומיות יותר ויותר. החל מהמחצית השנייה של המאה ה-7, הנטיות האוטונומיות של האריסטוקרטיה המקומית והתפקיד הפוליטי הזמני ההולך וגדל של כנסיית רומא הביאו להיחלשות הדרגתית של הסמכות האימפריאלית באיטליה. איטליה הביזנטית התפצלה כעת לסדרה של דוכסויות אוטונומיות מחוץ לשליטתו האפקטיבית של האקסרך, שסמכותו כבר לא השתרעה מעבר לאזור רוונה. סכסוכים פיסקאליים ודתיים בין האפיפיור לביזנטיון האיצו את התפוררות השלטון. הצבאות, שגויסו מהאוכלוסייה המקומית, נטו לקחת את הגנתו של האפיפיור, ולא היססו לצאת נגד האקסרך אם הוא זומם נגד האפיפיור. הלומברדים ניצלו זאת כדי להרחיב את כיבושיהם בניסיון לאחד את איטליה תחת שליטתם. האקסרכיה נפלה בשנת 751 עם הכיבוש הלומברדי של רוונה בידי המלך הלומברדי אייסטולף. בשנת 395 תאודוסיוס הראשון הוריש את כס המלכות של האימפריה הרומית לשני בניו: ארקדיוס היה קיסר המזרח; הונוריוס הפך לקיסר רומא המערבי. האימפריה הרומית לעולם לא תחזור להיות תחת שליט אחד. הפרפקטור של איטליה סבל מפלישת הברברים במאה ה-5 : הראשון שחצה את האלפים היה אלאריק, מלך הוויזיגותים. הוא הגיע לאקוויליה בשנת 401 ומשם פנה למילאנו, עליה הוא צר בשנה שלאחר מכן. הונוריוס, שכבר לא חש בטוח, עבר לרוונה והקים בה את הבירה החדשה של האימפריה המערבית. בשנת 476 נפלה רוונה עקב הפיכה צבאית על ידי הגנרל אודואקר, שבראש מיליציה של שכירי חרב הרולים, סקירים, רוגיאנים וטורסילינגים (כלומר המרכיב הגרמני של הכוחות הקיסריים), הדיח את רומולוס אוגוסטולוס והשתלט על העיר. ממלכת אודואקר, הממלכה הרומית-ברברית הראשונה שהתקיימה באיטליה, הייתה קצרת מועד: בשנת 493 הובס אודואקר על ידי מלך האוסטרוגותים, תאודוריך, שהפך לשליט החדש של איטליה. הממלכה האוסטרוגותית החדשה שהוקמה על ידי תאודוריך המשיכה לקיים, כבעבר, את הארגון הפרובינציאלי והמדינה הרומי. בסביבות אמצע המאה ה-6, הקיסר יוסטיניאנוס הראשון השיק סדרה מרשימה של מסעות לכיבוש מחדש של המערב ובפרט של איטליה. בחצי האי החל הקיסר את המלחמה הארוכה והעקובת מדם נגד האוסטרוגותים. בשנת 540 נכבשה מחדש רוונה, בירת הגותים ומושב המחוז, והביזנטים החלו למנות שם מושלים משלהם. המערכה הארוכה הסתיימה רק בשנים 552–554 עם המשלחת המכרעת של הגנרל נרסס. ב-13 באוגוסט 554, עם פרסום בקונסטנטינופול על ידי יוסטיניאנוס של pragmatica sanctio pro petitione Vigilii (סנקציה פרגמטית על בקשותיו של האפיפיור ויגיליוס), חזרה איטליה, אם כי עדיין לא הושקטה לחלוטין, לשלטון הרומאי. עם זאת, סיציליה ודלמטיה הופרדו מהמחוז של איטליה: הראשונה לא הפכה לחלק ממחוז כלשהו, בהיותה נשלטת על ידי פראיטור התלוי בקונסטנטינופול, בעוד שהאחרון התווסף לפרפקטור של איליריקום. כתוצאה מכך, בסוף הסכסוך, הפרפקטור של איטליה, שנקרא גם פרובינקיה איטליה על ידי הסנקציה הפרגמטית כאילו כדי להפגין אובדן חשיבות, צומצם לחצי האי האיטלקי בלבד (סרדיניה וקורסיקה, שנכבשו על ידי הוונדלים במהלך המאה ה-6, לאחר כיבושם מחדש של יוסטיניאנוס הם הפכו לחלק מהמחוז הפרטוריאני של אפריקה). נרסס עדיין נשאר באיטליה עם סמכויות יוצאות דופן וגם ארגן מחדש את המנגנון ההגנתי, המנהלי והפיסקלי. ארבע פיקודים צבאיים הוקצו להגן על המחוז, אחד בפורום יולי, אחד בטרנטו, אחד באזור אגם מאג'ורה וקומו ולבסוף אחד באלפים הקוטיים והגריאנים. בשנת 568, הלומברדים תחת המלך אלבוין, יחד עם בעלי ברית גרמאניים אחרים, פלשו לצפון איטליה. האזור רק לפני כמה שנים הושקט לחלוטין, וסבל מאוד במהלך המלחמה הגותית הארוכה. הכוחות הביזנטים המקומיים היו חלשים, ולאחר שכבשו כמה ערים, בשנת 569 כבשו הלומברדים את מילאנו. הם כבשו את פאביה לאחר מצור של שלוש שנים בשנת 572 והפכו אותה לבירתם. בשנים שלאחר מכן הם כבשו את טוסקנה. יוזמות צבאיות אחרות בראשות פארואלד וזוטו חדרו למרכז ודרום איטליה, שם הקימו את דוכסות ספולטו ובנוונטו. עם זאת, לאחר רצח אלבוין בשנת 573, הלומברדים התפצלו למספר דוכסיות אוטונומיות ("שלטון הדוכסים"). הקיסר יוסטינוס השני ניסה לנצל את הפיצול הלומברדי בשנת 576 על ידי שליחת חתנו, בדואריוס, לאיטליה. עם זאת, הוא הובס ונהרג בקרב, והמשברים המתמשכים בבלקן ובמזרח הביאו לכך שמאמץ אימפריאלי נוסף לכיבוש מחדש לא היה אפשרי. בגלל הפלישות הלומברדיות, הנחלות הרומיות התפצלו לכמה שטחים מבודדים. בשנת 580, הקיסר טיבריוס השני ארגן אותם מחדש לחמש אפרכיות: האנונריה בצפון מזרח איטליה סביב רוונה, קלבריה, קמפניה, אמיליה והאורביקריה סביב העיר רומא (Urbs). מה שתהפוך לרפובליקה של ונציה נוצרה בשלב מסוים מתוך חלק משטחה של האקסרכיה. התואר של הדוג'ה של ונציה כלל את הביטוי dux Veneciarum provinciae, שסימן אותו כמחוז של האימפריה הביזנטית. עד סוף המאה ה-6 סדר הכוחות החדש התייצב בדפוס יציב. רוונה, הנשלטת על ידי האקסרך שלה, שהחזיק בסמכות אזרחית וצבאית בנוסף לתפקידו הכנסייתי, הייתה מוגבלת לעיר, לנמלה ולסביבותיה עד צפונה עד הפו (הטריטוריה הגובלת של הדוכס מוונציה, בשירות אימפריאלי) ודרומה לנהר מארקיה, שמעבר לו שוכנת דוכסות הפנטפוליס על הים האדריאטי, גם היא תחת דוכס המייצג באופן רשמי את קיסר המזרח. האקסרכיה הייתה מאורגנת בקבוצת דוכסויות (רומא, ונציה, קלבריה, נאפולי, פרוג'יה, פנטפוליס, לוקניה וכו') שהיו בעיקר ערי החוף בחצי האי האיטלקי מאז שהלומברדים החזיקו ביתרון בעורף. הראש האזרחי והצבאי של הנכסים הקיסריים הללו, המוסר עצמו, היה הנציג ברוונה של הקיסר בקונסטנטינופול. השטח שמסביב הגיע מנהר הפו, ששימש כגבול עם ונציה בצפון, אל הפנטפוליס ברימיני בדרום, גבול "חמש הערים" במרקיזויות לאורך החוף האדריאטי, והגיע אפילו לערים שלא על החוף, כמו פורלי. כל השטח הזה, ששכן בצד המזרחי של הרי האפנינים, היה תחת ניהולו הישיר של האקסרך ויצר את האקסרכיה במובן המחמיר. השטחים הסובבים נשלטו על ידי דוכסים ומגיסטרי מיליטום ("אדוני החיילים") נתונים פחות או יותר לסמכותו. מנקודת המבט של קונסטנטינופול, האקסרכיה הורכבה ממחוז איטליה. האקסרכיה של רוונה לא הייתה המחוז הביזנטי היחיד באיטליה. סיציליה הביזנטית הקימה ממשלה נפרדת, וקורסיקה וסרדיניה, בעוד שהן נותרו ביזנטיות, השתייכו ללאקסרכיה של אפריקה. בירתם של הלומברדים הייתה בפאביה והם שלטו בעמק הגדול של הפו. הטריז הלומברדי באיטליה התפשט דרומה, והם הקימו דוכסויות בספולטו ובבנבונטום; הם שלטו בפנים הארץ, בעוד שהמושלים הביזנטים שלטו פחות או יותר בחופים. פיימונטה, לומברדיה, האזור הפנימי של ונציה, טוסקנה וחלקה הפנימי של קמפניה השתייכיו ללומברדים, ואט אט איבד הנציג הקיסרי באיטליה את כל הכוח האמיתי, אם כי בשמו הוא שלט באזורים כמו ליגוריה (אבדה לחלוטין בשנת 640 ללומברדים), או נאפולי וקלבריה (הדוכסות הלומברדית בנוונטו התפשטה מהר על אזורים אלו). ברומא, האפיפיור היה השליט האמיתי. בסוף, 740, האקסרכיה כללה את איסטריה, ונציה, פרארה, רוונה (האקסרכיה במובן המצומצם), עם הפנטפוליס ופרוג'ה. חלקים אלו של מחוז איטליה, כפי שהיה כאשר נכבש מחדש עבור יוסטיניאנוס, אבדו כמעט כולם, בין אם ללומברדים, שכבשו לבסוף את רוונה עצמה בשנת 751, או על ידי מרד האפיפיור, שנפרד סופית מהאימפריה ב-751 בשל סוגיית הרפורמות האיקונוקלסטיות. מערכת היחסים בין האפיפיור ברומא לבין האקסרך ברוונה הייתה דינמיקה שעלולה לפגוע או לעזור לאימפריה. האפיפיור יכול להיות כלי לאי שביעות רצון מקומית. האריסטוקרטיה הסנאטורית הרומית הישנה התרעמה על כך שהיא נשלטת על ידי אקסרך שנחשב בעיני רבים כזר מתערב. לפיכך, התמודד האקסרך עם איומים מבחוץ וגם מבפנים, והפריעו להרבה התקדמות והתפתחות אמיתית. בהיסטוריה הפנימית שלה, האקסרכיה הייתה נתונה להשפעות המתפצלות שהובילו לחלוקת המשנה של הריבונות ולביסוס הפיאודליזם ברחבי אירופה. צעד אחר צעד, ולמרות מאמצי הקיסרים בקונסטנטינופול, הפכו הפקידים הקיסריים הגדולים לבעלי אדמות מקומיים, הבעלים הפחותים של הקרקע היו יותר ויותר קרובי משפחה או לפחות מקורבים של פקידים אלה, ונאמנויות חדשות חדרו לתחום הממשל האימפריאלי. בינתיים, ההכרח לדאוג להגנה על השטחים האימפריאליים מפני הלומברדים הוביל להיווצרותן של מיליציות מקומיות, שצורפו תחילה לגדודים האימפריאליים, אך בהדרגה הפכו לעצמאיים, מאחר שגויסו באופן מקומי לחלוטין. גברים חמושים אלה יצרו את exercitus romanae militiae, שהיו מבשרי הבורגנים החמושים החופשיים של ערי איטליה של ימי הביניים. ערים אחרות של הנציבות אורגנו על פי אותו דגם. במהלך המאות ה-6 וה-7, האיום הגובר של הלומברדים והפרנקים, כמו גם הפיצול בין הנצרות המזרחית והמערבית בהשראת הקיסרים האיקונוקלסטיים וההתפתחויות של ימי הביניים בתאולוגיה הלטינית שהגיע לשיאו ביריבות החריפה בין האפיפיור של רומא לבין הפטריארך של קונסטנטינופול, הפך את עמדת האקסרך לבלתי נסבלת יותר ויותר. רוונה נותרה מקום מושבו של האסרך עד למרד של 727 על איקונוקלאזם. אוטיכיוס, האקסרך האחרון של רוונה, נהרג על ידי הלומברדים בשנת 751. בשנת 752, החלק הצפוני-מזרחי של האקסרכיה הידוע בשם <i id="mwyA">דוקאטוס פנטפוליס</i> נכבש על ידי מלך הלומברדים אייסטולף. ארבע שנים מאוחר יותר, לאחר שהפרנקים גירשו את הלומברדים החוצה, האפיפיור סטפנוס השני תבע את השטח. בן בריתו של האפיפיור בפעולה הצבאית נגד הלומברדים, פפין הקצר, מלך הפרנקים, תרם אז את האדמות שנכבשו בחזרה לאפיפיור; תרומה זו, שאושרה על ידי בנו של פפין קרל הגדול בשנת 774, סימנה את תחילת כוחם החילוני של האפיפיורים כנחלת פטרוס הקדוש. אולם הארכיבישופות בתוך האקסרכיה לשעבר פיתחו מסורות של כוח חילוני מקומי ועצמאות, אשר תרמו לפיצול הלוקליזציה של הסמכויות. שלוש מאות שנים מאוחר יותר, העצמאות הזו תניע את עלייתן של הקומונות העצמאיות. החלקים הדרומיים של הנציבות, כולל הרכוש הקיסרי בנאפולי, קלבריה ואפוליה אורגנו מחדש כקטפנוט של איטליה שמרכזה בבארי. השטחים הללו אבדו בסופו של דבר לברברים הסרצניים ב-847 אך נכבשו מחדש ב-871. מאוחר יותר לאחר שסיציליה נכבשה על ידי הערבים, השרידים הוכנסו למחוזות צבאיים/מנהליים שהוקמו לאחרונה, קלבריה ולנגוברדיה. איסטריה בראש הים האדריאטי הייתה קשורה לדלמטיה. מדיה וקבצים בנושא האקסרכיה של רוונה בוויקישיתוף Moffatt 2017, p. 55. Paul the Deacon. "Book 2:ch. 26-27". Historia Langobardorum. Hodgkin. The Lombard Invasion. Italy and Her Invaders, Vol. 5, Book VI. pp. 71–73. John of Biclaro. Chronicle. Conti 1975. Hallenbeck. "Pavia and Rome: The Lombard Monarchy and the Papacy in the Eighth Century". {{cite journal}}: Cite journal requires |journal= (עזרה)