laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
בית האמנים בנגב

בית האמנים בנגב הוא מרכז גלריות וסדנאות אמנות בעיר העתיקה בבאר שבע. המרכז כולל בתוכו 7 גלריות ומספר סדנאות ציור הפועלות בימי שישי. בית האמנים שוכן ברחוב האבות 55 והוא מנוהל על ידי חברת כיוונים ומתוחזק בהתנדבות על ידי עמותת "היוצרים בנגב". בית האמנים בנגב נפתח בשנת 2005. תחילה פעלו בו בהתנדבות פחות מעשרה אמנים שישבו באזור באר אברהם. אל הבית הוזמנו רק אמני הנגב במטרה לקדם את האמנות הדרומית. באותה שנה, לאחר קשיים רבים, העניק ראש העיר לשעבר יעקב טרנר לקבוצת האמנים את משכנה הנוכחי. לקראת כניסתם של האמנים לבית הוא שופץ במימון חברת "מכתשים". בבית הוקמה ועדה לקבלת אמנים שטיפחה את האמנים המקומיים. המבנה הוקם בתקופת המנדט הבריטי. בשנת 1935 מסר אותו יהושע חנקין לידי ד"ר ראובן מאיר ולאשתו יהודית, כדי שיקימו בו מרפאה שתעניק לבדואים שירות רפואי ללא עלות במטרה להפגין רצון טוב של היישוב היהודי בארץ. ד"ר מאיר, שלא ידע ערבית, נעזר באשתו ילידת הארץ שתקשרה עם המטופלים בערבית, והמקום הפך מרכז חברתי עבור בדואים ויהודים. ד"ר ראובן מאיר ויהודית עזבו את הבית בשנת 1936 לאחר שהחלה הסתה נגד היהודים בעיר. מספר המטופלים ירד והם בחרו לעזוב את באר שבע. ב-1939 התגייס ראובן מאיר לצבא הבריטי. לאחר עזיבתם התגוררו בבית יהודים נוספים שעזבו במהרה בשל המצב הביטחוני. בזמן העלייה ממרוקו, הבתים באזור חולקו לעולים, כשהמבנה היה אחד מהם. כיום ניתן למצוא בחצר הבית גן פסלים אותו יצרו וקישטו אמני הבית. בגן נמצאים עצים מיובאים שאינם חיים ויצירות שנתרמו על ידי חברת "מכתשים" לקישוט החצר. אתר האינטרנט הרשמי של בית האמנים בנגב בית האמנים בנגב באתר גואל דרורי בית האמנים - כיוונים העיר העתיקה באר שבע - בית האמנים בנגב בית האמנים בנגב - עיריית באר שבע "ימי בראשית בארץ ישראל רופא יהודי ראשון בבאר שבע מאז אברהם אבינו/מאת ד"ר ראובן (ריכרד) מאיר. הביאה לאתר נורית יובל, ביתו של ד"ר ראובן מאיר - ארגון יוצאי מרכז אירופה". ארגון יוצאי מרכז אירופה. 2016-03-07. נבדק ב-2017-06-11.
עיט נצי מצויץ

עיט נצי מצויץ (שם מדעי: Nisaetus cirrhatus) הוא מין של עוף דורס ממשפחת הנציים החי בהודו, סרי לנקה ובדרום-מזרח אסיה עד לאינדונזיה והפיליפינים ביערות הטרופיים. זהו עוף גדול שאורכו 60–72 ס"מ, מוטת כנפיים של 127–132 ס"מ ומשקלו 1.2–1.9 ק"ג. סימן ההיכר שלו הוא ציצת הנוצות הסמורות על ראשו, שצבען שחור. צבע נוצותיו חום-כתום עם חזה לבן ורגליים צהובות. הראש כהה עם מקור אפור ועיניים צהובות. לעיטי היערות כנפיים וזנבות מעוגלים ורחבים יותר משל קרוביהם. הנקבות גדולות מהזכרים. הם מקננים על עצים גבוהים ומטילים ביצה יחידה. העיט טורף יונקים, עופות וזוחלים שונים כמו פסיונים, תרנגולים וארנבים. הוא עט עליהם מהענפים הנמוכים ומפתיע את הטרף בתקיפה מהירה בין הצמחים. מדיה וקבצים בנושא עיט נצי מצויץ בוויקישיתוף עיט נצי מצויץ, באתר ITIS (באנגלית) עיט נצי מצויץ, באתר NCBI (באנגלית) עיט נצי מצויץ, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) עיט נצי מצויץ, באתר GBIF (באנגלית) עיט נצי מצויץ באתר הרשימה האדומה של IUCN
קרב הר תבור

קרב הר תבור (תשרי ג'תתכ"ז - תשרי ג'תתכ"ז) היה קרב קטן שנערך ליד הר תבור בגליל התחתון בתחילת המרד הגדול, בין כוחות של הצבא הרומאי בפיקודו של פלאקידוס למורדים יהודים מהגליל. תוצאת הקרב הייתה ניצחון רומאי מוחלט, והקניית השליטה על הר תבור לידי הרומאים. לפני בוא צבאו של אספסיאנוס לארץ ישראל, כחלק מהכנותיו לקראת בואו של הצבא הרומאי, ביצר יוסף בן מתתיהו גם את הר תבור. הוא הקיף את פסגת ההר בחומה שהקים במהירות, תוך ארבעים יום, ומילא בה מאגרי מים שהביא מתחתית ההר. לאחר מפלות היהודים ביודפת ובטריכאי, נכנעו כל יישובי הגליל לאספסיאנוס, ורק שלושה נותרו בהתנגדותם: גמלא, גוש חלב, והר תבור. אספסיאנוס יצא בתחילה לכבוש את גמלא, אולם לאחר שנכשלה התקפתו הראשונה על העיר, פתח במצור ממשוך עליה, ובו בזמן, שלח כוח של 600 פרשים תחת פיקודו של פלאקידוס, על מנת לכבוש את הר תבור. מאחר שהלחימה במעלה ההר הייתה קשה במיוחד לפרשים, הגה פלאקידוס תחבולה. הוא הזמין אותם לרדת מההר על מנת לשאת ולתת על תנאי שלום, והבטיח להם ערובות לביטחונם. היהודים, מצידם, כלל לא רצו להיכנע לפלאקידוס, אך הגו תחבולה מצידם. היהודים תכננו לרדת מההר, ולתקוף את פלאקידוס בהפתעה. אך פלאקידוס עצמו התכונן לקרב נגד היהודים, וכל כוונתו הייתה להפוך את תנאי השטח לקלים יותר בעבורו. לאחר שפלאקידוס גרר את היהודים למישור ליד ההר, פתחו אלו בהתקפה עליו. פלאקידוס העמיד פני בורח, אולם לאחר שהרחיק את היהודים מרחק רב מההר, פנה והתקיף אותם עם פרשיו. הוא הרג רבים מהיהודים, וחסם בפני הנותרים את הדרך חזרה להר. חלק מהלוחמים, נטשו את ההגנה על ההר, וברחו לירושלים. משנותרו תושבי הר תבור ללא לוחמים ועם מאגר מים מצומצם, נכנעו לפלאקידוס ונתנו לו את השליטה על הר תבור. לאחר הניצחון בהר תבור, המשיך המצור על גמלא שבסיומו נכבשה העיר. העיר האחרונה בגליל שנשארה במרד כנגד הרומאים הייתה גוש חלב, ולאחר שהתקרב אליה הצבא הרומאי, הבין יוחנן מגוש חלב שלא יוכל לנצח את הרומאים. הוא ביקש הפוגה, מכיוון שהיה זה יום שבת, וניצל את הזדמנות לבריחה יחד עם מאות מלוחמיו. הוא הצליח להגיע לירושלים, ואילו העיר נשארה על תילה, כשהבין אספסיאנוס שלא נשארו בה עוד מורדים. יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, תרגום יעקב נפתלי שמחוני, הוצאת מסדה, 1968. יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים ברומאים, עריכה: ישראל שצמן; תרגום: ליזה אולמן; מבוא: יונתן פרייס, הוצאת כרמל, ירושלים 2009. מלחמת היהודים, בתרגום יעקב נפתלי שמחוני באתר דעת הערתו של פרופסור ישראל שצמן לספר מלחמת היהודים. תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, ספר ד, פרק א, סעיף ח.
דולפין נהרות בוליביאני

דולפין נהרות בוליביאני (שם מדעי: Inia boliviensis) הוא מין ממשפחת האיניים שבתת סדרת לווייתני שיניים. מין זה דומה מאוד לדולפין האמזונאס ובהרבה מיונים משייכים אותו למין זה, אך לאחרונה הוא הופרד ממנו. דולפין זה בעל לסתות עם יותר שיניים והוא מצוי בעיקר בנהרות ברחבי בוליביה, כמו מדיירה, בני, ממורה ונהרות נוספים. הם מצויים בחבורות במים ומנווטים ומוצאים את דרכם בעזרת איכון הד. משנת 2012 הוא הוכרז כמין מוגן בבוליביה. מדיה וקבצים בנושא דולפין נהרות בוליביאני בוויקישיתוף דולפין נהרות בוליביאני, באתר ITIS (באנגלית) דולפין נהרות בוליביאני, באתר GBIF (באנגלית) הניו יורק טיימס, דולפיני נהרות בוליביאניים תועדו עם נחש אנקונדה, באתר הארץ, 6 במאי 2022
דולפין נהרות ארגואיי

דולפין נהרות ארגואיי (שם מדעי: Inia araguaiaensis) הוא מין ממשפחת האיניים שבתת סדרת לווייתני שיניים. מין זה דומה מאוד לדולפין האמזונאס ובהרבה מיונים משייכים אותו למין זה, אך לאחרונה הוא הופרד ממנו. דולפין זה מצוי ברחבי הנהרות של ארגואייה וטוקנטינס שבברזיל. הוא נבדל מדולפין האמזונאס במספר השיניים המרובות שלו וכן במבנה הגולגולת. הוא הופרד אף מהמין החדש דולפין נהרות בוליביאני שיש לו יותר שיניים גם ממנו. דולפין זה מצוי גם ברחבי יערות גשם מוצפים ברחבי ברזיל. דולפין זה יכול להגיע לאורך 2.6 מ' וצבעו העיקרי ורדרד. הוא מנווט את דרכו במים בחיפוש אחרי דגים באמצעות איכון הד. מדיה וקבצים בנושא דולפין נהרות ארגואיי בוויקישיתוף דולפין נהרות ארגואיי, באתר ITIS (באנגלית) דולפין נהרות ארגואיי, באתר NCBI (באנגלית) דולפין נהרות ארגואיי, באתר GBIF (באנגלית)
לב (סיעה)

לב הייתה סיעה פוליטית קצרת ימים שהתקיימה למשך דקות ספורות בימי כהונת הכנסת החמש עשרה. חברי הכנסת רוני מילוא ויחיאל לסרי פרשו ממפלגת המרכז והקימו את סיעת לב, שהצטרפה מיד לליכוד. אחרי שאריאל שרון הצליח להקים את ממשלת ישראל העשרים ותשע ב-2001 בעקבות ניצחונו בבחירות המיוחדות לראשות הממשלה, התחילו השערות כי חבר הכנסת רוני מילוא ממפלגת המרכז התכוון לחזור לשורות מפלגת הליכוד. ב-22 במאי 2002 אמר מילוא לחברי מפלגת המרכז כי הוא רוצה לחזור לליכוד ושהוא רוצה שיבואו איתו. מפלגת המרכז לא הצטרפה לממשלתו הראשונה של אריאל שרון מיד עם הקמתה ב-7 במרץ 2001, אלא עשתה זאת באיחור של כמעט חצי שנה - ב-29 באוגוסט. רוני מילוא מונה להיות השר לשיתוף פעולה אזורי, ודן מרידור נהיה לשר בלי תיק הממונה על שירותי המודיעין. לאחר מכן, ב-6 בנובמבר 2002, פרשו רוני מילוא ויחיאל לסרי ממפלגת המרכז והקימו את סיעת "לב", אשר התקיימה דקות ספורות בלבד לפני שהתמזגה עם מפלגת הליכוד. במפלגת המרכז עצמה נשארו רק דן מרידור, דוד מגן ונחמה רונן. סיעת לב, באתר הכנסת סיעת לב, באתר הכנסת Israel's Center Party to Join Coalition Government
דג טיגריס גולייתי

דג טיגריס גולייתי (שם מדעי: Hydrocynus goliath) הוא מין של דג גרם מסדרת החריתאים המצוי בנהרות ברחבי אגן הקונגו. זהו הדג הגדול ביותר בסדרתו והוא טורף-על מרשים. אורכו של דג זה יכול להגיע לאורך של 1.5 מטר ולשקול עד 50 ק"ג. הוא בעל ראש גדול עם לסתות בולטות בעלות שיניים בחריצים שונים. הם בעלי קשקשים כסופים קשים וסנפירים גדולים. הדג מצוי בטבע בנהר קונגו, בנהר לואלבה, באגם אופמה ובאגם טנגניקה. הוא ניזון מדגים אחרים אותם הוא קורע בעזרת שיניו. הוא ממתין להם באזורים רגועים בנהר ומאיץ במהירות לעבר הטרף. מדיה וקבצים בנושא דג טיגריס גולייתי בוויקישיתוף דג טיגריס גולייתי, באתר ITIS (באנגלית) דג טיגריס גולייתי, באתר NCBI (באנגלית) דג טיגריס גולייתי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) דג טיגריס גולייתי, באתר FishBase (באנגלית) דג טיגריס גולייתי, באתר GBIF (באנגלית) דג טיגריס גולייתי באתר הרשימה האדומה של IUCN
הארמייה הרביעית (ארצות הברית)

הארמייה הרביעית של ארצות הברית (באנגלית: Fourth United States Army) הייתה ארמיית שדה של צבא ארצות הברית. הארמייה הוקמה בקיץ 1932 ומפקדתה הייתה באומהה, נברסקה. ב-18 ביוני 1936 הועבר מטה הארמייה לסן פרנסיסקו. ב-1940 הוגדרו תחומי האחריות של הארמייה, אשר נפרסה בקליפורניה, וושינגטון, אורגון, איידהו, מונטנה, נבדה, יוטה ובהמשך גם אריזונה. הארמייה לא לחמה במהלך מלחמת העולם השנייה, והייתה אחראית על הגנת החוף המערבי ואימון יחידות שנשלחו מאוחר יותר לחזית. במהלך המלחמה פיקדו על הארמייה בזה אחר זה: ג'ון דוויט, ויליאם סימפסון וג'ון לוקאס. במהלך המלחמה הייתה הארמייה אחראית על המבצע השנוי במחלוקת של כליאת היפנים בארצות הברית. ב-7 בינואר 1944 הועבר מטה הארמייה לפורט סם יוסטון שבסן אנטוניו, טקסס. מטרת ההעברה הייתה שהארמייה הרביעית תוכל למלא את תפקידי הארמייה השלישית אשר נשלחה לחזית המערבית. לאחר המלחמה הייתה הארמייה אחראית על גיוס והכשרה של הכוחות ממדינות מערב ארצות הברית. ביולי 1971 אוחדה הארמייה הרביעית עם הארמייה החמישית. ב-1984 הוקמה הארמייה מחדש בפורט שרידן, אילינוי. ב-1988 נסגר פורט שרידן ומטה הארמייה הועבר לפורט בנג'מין הריסון, אינדיאנה. הארמייה פורקה סופית ב-1992. הארמייה הרביעית באתר "ביטחון גלובלי" (באנגלית) סרטון העוסק בארמייה הרביעית הארמייה הרביעית באתר "ביטחון גלובלי"
ג'ון יאנג

ג'ון ואטס יאנג (באנגלית: John Watts Young; ‏24 בספטמבר 1930, סן פרנסיסקו, קליפורניה – 5 בינואר 2018) היה אסטרונאוט בתוכנית ג'מיני, תוכנית אפולו ומעבורת החלל. השתתף בג'מיני 3, ג'מיני 10, אפולו 10, אפולו 16, וטיסות המעבורת STS-1 ו-STS-9. בכך היה לאסטרונאוט הראשון שטס שש פעמים לחלל. בוגר במדעים בהצטיינות יתרה בהנדסת אווירונאוטיקה מהמכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה, 1952. בתום לימודיו הצטרף לצי ושירת על סיפון המשחתת USS LAWS במהלך מלחמת קוריאה, ומשם יצא לקורס טיס. הוצב בטייסת הקרב 104 למשך 4 שנים, שם הטיס מטוסי גראמן F-9 קוגאר וקרוסיידר. לאחר אימונים כטייס ניסוי בבית הספר לטייסי ניסוי של הצי בשנת 1959, הוצב במרכז לניסויי טיסה של הצי למשך 3 שנים. בשנת 1962 קבע שיא עולמי בזמן טיפוס לגובה, כאשר טיפס לגובה של 3 ו-25 ק"מ במטוס F-4 פנטום, אותו בחן. לאחר מכן שירת כקצין תחזוקה של טייסת הפאנטומים 143. פרש מהצי בדרגת אלוף-משנה בשנת 1972. הצטרף לנאס"א בשנת 1962. ב-23 במרץ 1963 טס עם גאס גריסום בג'מיני 3. ב-18 ביולי 1966 שוגר כמפקד ג'מיני 10 עם מייקל קולינס כטייס. הם שבו ב-21 ביולי. ב-18 במאי 1969 שוגר כטייס מודול הפיקוד של אפולו 10, יחד עם יוג'ין סרנן וטום סטאפורד. משימה זו חזרה ב-26 במאי. ב-16 באפריל 1972 שוגר כמפקד החללית אפולו 16, שנחתה על הירח. עמו היו קן מטינגלי וצ'ארלי דיוק. משימה זו חזרה ב-27 באפריל. ב-12 באפריל 1981 טס בטיסה הראשונה של מעבורת החלל, STS-1, כמפקד המעבורת. הטייס היה בוב קריפן. הם נחתו בבסיס חיל האוויר אדוארדס בקליפורניה ב-14 באפריל. טיסתו האחרונה הייתה כמפקד של STS-9, הטיסה הראשונה שהייתה מעבדת חלל. טיסה זו נחתה גם היא בבסיס אדוארדס. בנוסף, היה טייס גיבוי בג'מיני 6, טייס גיבוי של מודול הפיקוד של המשימה השנייה של אפולו (שבוטלה לאחר שריפת אפולו 1) ושל אפולו 7, ומפקד גיבוי של החללית באפולו 13 ו-17. בשנת 1973 מונה לראש ענף מעבורת החלל של משרד האסטרונאוטים. בתפקיד זה סיפק תמיכה מבצעית והנדסית לעיצוב ופיתוח מעבורת החלל. בספטמבר 1974 מונה לראש משרד האסטרונאוטים. הוא שימש בתפקיד זה עד מאי 1987. מאז ועד פברואר 1996 שימש כעוזר מיוחד למנהל מרכז החלל ג'ונסון לענייני הנדסה, מבצעים ובטיחות. במסגרת תפקידים אלה ניהל וקידם את תוכנית מעבורת החלל, וטיפל בנושאי הנדסה ובטיחות של המעבורת. בפברואר 1996 מונה למשנה למנהל מרכז ג'ונסון, האחראי לפיקוח על כל פעולות נאס"א עליהן ממונה המרכז, מבחינת הנדסה, פעולות ובטיחות. גם כאשר החזיק בתפקידים בכירים במרכז ג'ונסון, עדיין היה אסטרונאוט פעיל. הוא הוצב למשימה STS-61J, אך המשימה בוטלה לאחר אסון צ'לנג'ר. ב־31 בדצמבר 2004 פרש יאנג מנאס"א. הוא האסטרונאוט בעל הקריירה הארוכה ביותר בהיסטוריה. מדליית הכבוד החללית של הקונגרס, 1981 שישה תוארי דוקטור לשם כבוד מדליית השירות המצוין של הצי צלב התעופה המצוינת ועוד יותר מ־80 עיטורים שונים מנאס"א, מהצי האמריקני ומארגונים אחרים. מדיה וקבצים בנושא ג'ון יאנג בוויקישיתוף ג'ון יאנג באתר נאס"א (באנגלית) אתר לא רשמי של מעריץ, מכיל מידע רב. מת האסטרונאוט ג'ון יאנג, שפיקד על המשימה הראשונה לחלל, באתר וואלה, 7 בינואר 2018 ג'ון יאנג, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ג'ון יאנג, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ג'ון יאנג, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
גואביארה

גואביארה (בספרדית: Guaviare) הוא אחד מ-32 המחוזות של קולומביה. המחוז נמצא בדרום-מזרח קולומביה והוא גובל במחוזות מטה בצפון-מערב ובצפון, בוויצ'דה בצפון, בגואאיניה בצפון-מזרח, בוואופס בדרום-מזרח, ובקקטה בדרום-מערב. המחוז משתרע על שטח של 53,460 קמ"ר. במחוז מתגוררים כ-114,000 תושבים (הערכה ל-2017). בירת המחוז היא סן חוסה דל גואביארה. לאחר קבלת העצמאות של רפובליקת קולומביה הגדולה מהאימפריה הספרדית בתחילת המאה ה-19 האזור נכלל תחילה בפרובינציית פופאיאן אך כעבור שנים ספורות נכלל במחוז בויאקה. לאחר פיצול הרפובליקה ב-1830 האזור נכלל ברפובליקת גרנדה החדשה והשתייך לטריטוריית קקטה. ב-1857 הרפובליקה הפכה לפדרלית והטריטוריה נכללה במדינת קאוקה. ב-1863 הרפובליקה הפכה לארצות הברית של קולומביה והמדינות המקוריות המשיכו להתקיים. ב-1886 ארצות הברית של קולומביה הפכה לרפובליקת קולומביה הלא-פדרלית והאזור נכלל במחוז קאוקה. ב-1910 פוצלה מן המחוז הקומיסריה (יחידה דומה למחוז אך במעמד פחות יותר ותחת שליטה הדוקה יותר של השלטון המרכזי) של ואופס, שכללה את שטחי מחוזות ואופס, גואביארה וגואאיניה המודרניים. ב-1977 האזור פוצל לקומיסריה בפני עצמה. ב-1991 שודרג מעמד הקומיסריה למחוז. אף על פי שגידולו לא חוקי, המחוז הוא אחד המוקדים העיקריים בקולומביה לגידול צמח הקוקה שממנו מופק הסם קוקאין. עיקר הגידולים הם מיוזמת ארגון הגרילה FARC, דבר שמביא דרך קבע להתנגשויות שלהם עם הכוחות המזוינים של קולומביה במחוז. מלבד הקוקאין, כלכלת המחוז החוקית מסתמכת בעיקר על חקלאות, הכוללת בין גידול בננה, מניהוט, קקאו, תירס, אורז, פופוניה, קופואסו וקוקונה, דייג, גידול מקנה ותיירות. מדיה וקבצים בנושא גואביארה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של גואביארה גואביארה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) גואביארה באתר האגודה הגאוגרפית של קולומביה (בספרדית). קולומביה - ניטור גידולי קוקה 2013, ממשלת קולומביה ומשרד האו"ם לסמים ולפשיעה (UNODC) (בספרדית).
מאיר אליטוב

הרב מאיר אליטוב (ה' באייר ה'תרצ"א, 22 באפריל 1931 – ו' בניסן ה'תשכ"ד, 19 במרץ 1964) היה מייסד וראש ישיבת בני עקיבא תקוות יעקב בשדה יעקב במשך שנתיים, מייסד וראש ישיבת מתיבתא בית הראש"ל. נולד בירושלים העתיקה לרב יוסף רחמים ולשושנה בת הדיין רבי מאיר אביטבול מקזבלנקה. למד בתלמוד תורה של ישיבת פורת יוסף בעיר העתיקה. הצטרף לארגון אל"י ("ארגון לוחמי היהדות") שפעל לחיזוק היהדות והשבת ביישוב העברי בזמן המנדט ושמו המחתרתי היה "בצלאל". באותן שנים היה חברותא של הרב מרדכי אליהו. בשנת ה'תש"ז עבר לישיבת תפארת ישראל בחיפה ובשנת תש"י לישיבת הדרום ברחובות שם למד אצל הרב אלימלך בר שאול והרב נפתלי מלצר. לאחר חתונתו החל ללמד בישיבת הדרום. בשנת תשט"ו על פי בקשת הרב משה צבי נריה, הקים את ישיבת תקוות יעקב בשדה יעקב, והוא עמד בראשה. הישיבה קמה בבית הכנסת של היישוב. בשנת תש"כ עזב עם חלק מתלמידיו להקים את ישיבה "מתיבתא בית הראש"ל" ברחוב ז'בוטינסקי בירושלים. הוא עמד בראש הישיבה ונתן שיעורים גם לתושבי השכונה. הקים מניין משותף לבתי הכנסת "ישא ברכה" הספרדי ו"יבנה" האשכנזי. הוא מסר שיעורי תורה במעלה החמישה ובקריית ענבים. בחודש אדר תשכ"ד, בדרך לשיעור תורה בקריית ענבים, נפגע מרכב חולף, ולאחר שבועיים נפטר מפצעיו ביום ט' בניסן. הוא נקבר בהר המנוחות. בהלווייתו הספידו אותו הרב אליהו פרדס רבה של ירושלים, הרב אריה בינה ורבנים נוספים. לאחר פטירתו מונה הרב עובדיה יוסף לראשות הישיבה עד שנת תשכ"ח (1968). השאיר אחריו הורים, אשה ושלושה ילדים. בתו עדי נשאה לרב דוד סמסון. אחיו הם: הרב שמעון אליטוב, חבר מועצת הרבנות הראשית לישראל ורב מבשרת ציון; הרב יעקב אליטוב, שהיה רבה של יהדות קניה מטעם הסוכנות היהודית; הרב שלמה אליטוב, רב הקהילה החאלבית במנצ'סטר; יצחק אליטוב לשעבר גזבר ראשי במשרד הפנים[דרוש מקור]. אחיו הרב שמעון הקים לזכרו את ישיבת עוז מאיר חב"ד בירושלים. לרגל 45 שנה לפטירתו נעשתה על דמותו כתבה מקיפה בעיתון משפחה[דרושה הבהרה] שבעריכת בן אחיו יוסי אליטוב. מאיר בקשי, לזכר הרב מאיר אליטוב ז"ל, קול סיני, אייר תשכ"ד, עמ' 12–14. תולדות חייו בעמודים 20–22. אליהו מאיר אליטוב, דף שער בספרייה הלאומית קול סיני, עמוד 12 אתר ישיבת תקות יעקב מאיר אליטוב באתר GRAVEZ נסים ליאון, ישיבת פורת יוסף: מחידוש היסטורי למיתוס (עמ' 19) - יד בן צבי
רודריק כריסטופר מסגרייב

רודריק כריסטופר מסגרייב (באנגלית: Roderick Christopher Musgrave; ‏ 1914 – 22 ביולי 1946) היה קצין בבולשת הבריטית בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי. לאחר מכן שימש כסגן המושל של מחוז לוד שמושבו בתל אביב ומשם עבר לירושלים לשמש כעוזרו של המזכיר הראשי של ממשלת המנדט. נתגלה כאוהד של היישוב היהודי והציונות. נהרג בפיצוץ מלון המלך דוד. רודריק כריסטופר מסגרייב הגיע לארץ ישראל בשנת 1936 בהיותו בן 22, על מנת לשרת כשוטר. הוא הוצב לבולשת הבריטית. לאחר שארתור פרדריק ג'יילס נתמנה כמפקד הבולשת בשנת 1938 הוא נתמנה להיות אחד מעוזריו. בשנת 1939 התגברה תנועת ההעפלה לארץ ישראל, זאת בשל המגבלות על העלייה שהוטלו על ידי הספר הלבן ובעיקר בשל בריחת היהודים מהמדינות שהיו תחת שלטון או חסות הנאצים. אנשי משטרת המנדט והבולשת הבריטית הגבירו את מאבקם בהעפלה. עד חודשי האביב של 1939 לא הצליחו אנשי המשטרה והבולשת לעצור אלא ספינות מועטות בלבד. מאז החלו שלטונות המנדט לשכלל את רשת השמירה והתארגנה חטיבה מיוחדת של הבולשת לטיפול בהעפלה ומסגרייב נתמנה למפקדה. לרשותו עמדו כמה בריטים דוברי עברית ומספר מלשינים יהודים. ספינות מלחמה וסירות משמר מהירות הוזעקו לחופי הארץ ובחודשי הקיץ של אותה שנה הצליחה ממשלת המנדט לצמצם את תנועת ההעפלה, אולם התנועה לא נפסקה והפכה לחלק מן המאבק של היישוב בגזירות הספר הלבן. בשנת 1942 התמנה מסגרייב לסגן מושל מחוז לוד בדרגת סגן ניצב ומשרדו היה בתל אביב. הוא התגלה כאוהד של המפעל הציוני, וקשר קשרי ידידות אישיים עם ראש העיר ישראל רוקח, כאשר שלטונות המנדט נקטו בפעולות אלימות נגד ארגוני המחתרת, ניהל מסגרייב שיחות ידידותיות עם אנשי ההגנה והאצ"ל כדי לרכך את העימות. מסגרייב זכה לפופולריות בעיר, הוא התרשם מחיי התרבות של העיר, המוזיקה והתיאטרון ומאורח החיים הססגוני בעיר. כסגן המושל נהג לאשר תוכניות בינוי בעיר ולהענות לדרישות שכר של עובדי העירייה ומורים שהובאו בפניו. בחודש מאי 1946 עבר מסגרייב לירושלים כדי לשרת במזכירות הכללית של ממשלת המנדט בתור עוזר המזכיר הראשי. עזיבתו את תל אביב עוררה צער בקרב מכריו בעיר ולרגל עזיבתו ערכה עיריית תל אביב מסיבת פרידה חגיגית לכבודו. מסגרייב לא האריך ימים בתפקידו החדש. שבועיים לאחר היכנסו לתפקיד הוא נספה כאשר האצ"ל פוצץ את האגף הדרומי של מלון המלך דוד, אותו שכרו שלטונות המנדט הבריטי כדי לשמש למקום מושבו של מינהל השלטון המנדטורי. מסגרייב היה אחד מ־91 האנשים שנהרגו בפיצוץ, מהם 28 בריטים, ו־17 יהודים. הוא הובא לקבורה בבית הקברות הפרוטסטנטי בהר ציון. מועצת העיר תל אביב נפרדת ממר מסגרייב, הצופה, 26.5.1946 הוקרה לעובדי הציבור שנהרגו, הפלסטיין פוסט, 21.8.1946 (באנגלית) פרחים על קברו של ידיד, מעריב, 26.5.1954 קברו בהר ציון באתר "אהבת ירושלים"
ג'פרי הריגיאן

ג'פרי ל. הריגיאן (באנגלית: Jeffrey L. Harrigian) (נולד ב-4 באפריל 1962) הוא קצין בדימוס בדרגת גנרל בחיל האוויר של ארצות הברית. בתפקידו האחרון שירת כמפקד כוחות האוויר של ארצות הברית באירופה ובאפריקה. הריגיאן גדל בפרבר של שיקגו. הוא למד באקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית והתגייס לחיל האוויר ב-1985. עבר קורס טיס בבסיס חיל האוויר ויליאמס שבאריזונה ושירת כמדריך טיסה על מטוסי A/AO-37 בטייסת התמיכה האווירית הטקטית ה-24 בבסיס חיל האוויר הווארד שבפנמה. עבר הסבה למטוסי F-15 איגל, שירת בטייסת הקרב הטקטית השמינית, בטייסת הקרב הטקטית הראשונה, בטייסת האימונים 325 ובטייסת הקרב 58. במהלך שירותו בטייסת השתתף במבצעי הפיקוח על אזור אסור לטיסה בעיראק. ביוני 1996 נפצע בפיגוע בחובאר שבערב הסעודית בו נהרגו 19 חיילים אמריקאים מהם 12 מעמיתיו לכנף. הוא שימש מדריך טיסה, ראש ענף וקצין מבצעים בבית הספר למערכות נשק בבסיס נליס שבנבדה. במאי 2001 מונה לקצין מבצעים בטייסת הקרב 95. בשנים 2002–2004 פיקד על טייסת הקרב 43. NATO Joint Force Command for the Atlantic למד במרכז ג'ורג' ס. מרשל ללימודי ביטחון בגרמיש-פרטנקירכן שבגרמניה ובאוגוסט 2005 מונה לראש מחלקת תרגילים במרכז הלוחמה של נאט"ו בסטוונגר שבנורווגיה. ביוני 2007 מונה לסגן מפקד כנף הקרב הראשונה בבסיס לנגלי בווירג'יניה. בינואר 2008 מונה למפקד כנף הקרב 49 בבסיס הולומן בניו מקסיקו, שקלטה בתקופתו את מטוסי ה-F-22 ראפטור. ביולי 2010 מונה לסגן קצין התכנון במפקדת כוחות ארצות הברית בעיראק. במהלך שירותו בתפקיד זה הועלה לדרגת בריגדיר גנרל. באוגוסט 2011 מונה לעוזר לסגן מפקד כוחות חיל האוויר בפיקוד מרכז וסגן מפקד כוח המשלוח האוויר התשיעי. בפברואר 2013 מונה לסגן קצין אג"ם בפיקוד מרכז, קודם לדרגת מייג'ור גנרל ובאפריל 2014 מונה לעוזר לסגן לענייני מבצעים של ראש מטה חיל האוויר. באפריל 2015 מונה לראש מנהלת שילוב מטוסי F-35 לייטנינג II בחיל האוויר. ביולי 2016 קודם לדרגת לוטננט גנרל ומונה למפקד כוחות חיל האוויר בפיקוד מרכז של ארצות הברית. במסגרת תפקידו ניצח על המערכה האווירית להבסת ארגון המדינה האסלאמית בעיראק. שירת בתפקיד עד אוגוסט 2018. בתפקידו הבא מונה לסגן מפקד כוחות האוויר בפיקוד אירופה של ארצות הברית ובפיקוד אפריקה של ארצות הברית. באפריל 2019 מונה למפקד כוחות האוויר בפיקוד בדרגת גנרל. הוא כיהן בתפקיד עד ליוני 2022 כאשר הוחלף על ידי ג'יימס האקר. במהלך שירותו צבר מעל 4,100 שעות טיסה על מטוסי F-15 איגל, F-22 ראפטור, A/OA-37 דרגונפליי, וכן הטיס כלי טיס בלתי מאוישים MQ-1 פרדטור. הריגיאן בעל תואר ראשון במדעי המדינה מאקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית, בעל תואר שני באווירונאוטיקה מאוניברסיטת האווירונאוטיקה אמברי-רידל בפלורידה, בוגר המכללה לפיקוד ומטה של צבא ארצות הברית, בוגר מכללת המלחמה של חיל האוויר, בוגר תוכנית מנהיגות של אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל ובוגר קורסים מתקדמים של המטות המשולבים. מדיה וקבצים בנושא ג'פרי הריגיאן בוויקישיתוף ביוגרפיה באתר חיל האוויר של ארצות הברית Vice commander departs Langley, ‏f-16.net, ‏3 בינואר 2008 How ISIS was defeated in Iraq (Hint: It’s thanks in part to air-ground teamwork), אתר חיל האוויר של ארצות הברית, 22 בדצמבר 2017
ארמיית הדגל האדום השנייה

ארמיית הדגל השנייה (ברוסית: 2-я Краснознамённая армия) הייתה ארמייה של הצבא האדום אשר לחמה במלחמת העולם השנייה. הארמייה הוקמה ביולי 1938 במזרח הרחוק הרוסי על הגבול עם האימפריה היפנית. כמפקדה הראשון של הארמייה מונה איוואן קונייב. בחודשי פעילותה הראשונים, היא נקראה הארמייה השנייה, אולם בספטמבר של אותה שנה שונה שמה לארמיית הדגל האדום השנייה. ב-1940 היא נכללה במסגרת חזית המזרח הרחוק. הארמייה הושארה במזרח הרחוק ולא לקחה חלק בקרבות החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה. על אף שהאימפריה היפנית הייתה בברית עם גרמניה הנאצית, התברר שהיפנים מכבדים את הסכם הנייטרליות הסובייטי-יפני. באוגוסט 1945 נכללה הארמייה במסגרת חזית המזרח הרחוק השנייה, ולחמה במסגרתה כנגד היפנים במבצע סערת אוגוסט. הארמייה פורקה בתחילת אוקטובר של אותה שנה. איוואן קונייב (יולי 1938 – יוני 1940) וסיוולד סרגייב (יוני 1940 – מרץ 1941) מאקר טריוקין (מרץ 1941 – אוקטובר 1945) ארמיית הדגל האדום השנייה (ברוסית) ערך זה הוא קצרמר בנושא ברית המועצות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.