מלחמת הירושה הקסטיליאנית

מלחמת הירושה הקסטיליאנית הייתה מאבק צבאי שנערך בין השנים 1475 ו-1479 על הירושה של כתר קסטיליה. המלחמה הייתה בין תומכיה של חואנה, נסיכת קסטיליה, בתו של המלך אנריקה הרביעי, מלך קסטיליה לבין תומכיה של איזבלה, אחותו למחצה. המלחמה הפכה למלחמה בינלאומית, מאחר שאיזבלה הייתה נשואה לפרננדו, יורש כתר אראגון, וחואנה הייתה נשואה לאפונסו החמישי, מלך פורטוגל. צרפת הצטרפה למלחמה לצדה של פורטוגל, מאחר שהייתה ביריבות עם אראגון על שטחים באיטליה וברוסיון. על אף ניצחונות פנימיים של תומכי חואנה, חוסר באגרסיביות צבאית מצדו של אפונסו והקיפאון בקרב טורו (1476), גרמו להתפוררות של הברית בין אפונסו לחואנה בין השנים 1476 ו-1477. לאחר מכן, הפכה המלחמה למאבק בין פורטוגל לקסטיליה. המלחמה הימית באוקיינוס האטלנטי צברה חשיבות; הצי הפורטוגזי גבר על זה הקסטיליאני במאבק לנגישות ימית לעושר של גינאה. המלחמה הסתיימה ב-1479, בחתימת הסכם בין שתי המדינות, שהכיר באיזבלה ופרננדו כמלכי קסטיליה, והעניק לפורטוגל הגמוניה בשיט באוקיינוס האטלנטי, מלבד האיים הקנריים. חואנה איבדה כל זכות על הכתר הקסטיליאני, ונשארה בפורטוגל לשארית חייה. הסכסוך הזה נקרא גם מלחמת האזרחים הקסטיליאנית השנייה, אך שם זה עלול להוביל לבלבול עם שאר מלחמות האזרחים שהיו בקסטיליה במאות ה-14 וה-15. כמה מחברים מתייחסים אליה כמלחמת פורטוגל; עם זאת, שם זה מייצג בבירור נקודת מבט קסטיליאנית ומכחיש באופן מרומז את טענתה של חואנה. בזמנים אחרים נעשה שימוש במונח מלחמת חצי האי, אך ניתן לבלבל אותו בקלות עם מלחמת חצי האי 1808–1814, חלק ממלחמות נפוליאון. יש מחברים המעדיפים את הביטוי הנייטרלי מלחמת 1475–1479. חואנה, שנולדה ב-1462, הייתה הילדה היחידה שנולדה למלך הנרי הרביעי מקסטיליה ונקראה נסיכת אסטוריאס כיורשת העצר. שמועה נפוצה שהיא לא הייתה בעצם בתו של המלך הנרי אלא של בלטראן דה לה קואבה, אהובה לכאורה של אשתו של אנריקה, ז'ואנה, נסיכת פורטוגל. חואנה כונתה לפיכך "לה בלטראניה", כהתייחסות מלגלגת לאביה המשוער. לחץ מצד חברי האצולה אילץ את המלך לשלול ממנה את התואר ולמנות את אחיו למחצה אלפונסו כיורש העצר בשנת 1464. בשנת 1465, קבוצת אצילים התאספה באווילה והדיחה את המלך אנריקה, והחליפה אותו באלפונסו. הדבר הוביל למלחמה שהסתיימה ב-1468 עם מותו של אלפונסו בן ה-14. אנריקה הרביעי חזר לכס המלכות, אך תואר היורש הפך למחלוקת בין חואנה, בתו, ואיזבלה, אחותו למחצה. זה נפתר באמצעות הסכם השוורים מגויסאנדו, שהעניק לאיזבלה זכויות ירושה אך הגביל את אפשרויות הנישואין שלה. איזבלה נישאה בחשאי לפרננדו מאראגון בשנת 1469 בגיל 17, תוך התעלמות מרצונותיו של אנריקה הרביעי. בהדרגה, בני הזוג זכו למספר גדול יותר של תומכים והשיגו בולה אפיפיורית המאשרת את נישואיהם מהאפיפיור סיקסטוס הרביעי ב-1472 וזכו לתמיכת משפחת מנדוזה החזקה ב-1473. כאשר אנריקה הרביעי מת בדצמבר 1474, שתי המועמדות לכס המלכות הוכרזו כמלכת קסטיליה על ידי תומכיהם. מודעים לעמדת החולשה שלהם מול תומכיה של איזבלה, תומכיה של חואנה הציעו לאפונסו החמישי, מלך פורטוגל בן ה-43, אלמן מזה כ-20 שנה, להתחתן עם חואנה, אחייניתו, ולעלות איתה על כס המלכות של קסטיליה. ממלכת צרפת וכתר אראגון שמרו על יריבות ארוכת שנים על השליטה ברוסיון ולאחרונה על ההגמוניה באיטליה. ביוני 1474 פלשו כוחות צרפתים לרוסיון והאראגונים נאלצו לסגת. בשל האפשרות שיורש כס המלכות של אראגון יהפוך גם למלך קסטיליה, לואי האחד עשר, מלך צרפת התמקם רשמית לצדם של חואנה ואפונסו בספטמבר 1475. צרפת הייתה בו זמנית במלחמה עם דוכסות בורגונדי. זה הפך את בורגונדי לבעלי ברית תאורטיים של תומכיה של איזבלה, אך בפועל, היא המשיכה במלחמתה נגד צרפת מבלי לתאם את פעולותיה עם איזבלה. גם ממלכת אנגליה הייתה לזמן קצר במלחמה עם צרפת עם נחיתתו של המלך אדוארד הרביעי בקאלה ביוני 1475, אך בתגובה דיפלומטית מהירה, לואי ניהל משא ומתן לשלום עם אדוארד וחתם על הסכם פיקוויני באוגוסט. אדוארד הרביעי קיבל הפסקת אש של תשע שנים, תמורת פיצוי כלכלי משמעותי, וחזר לאנגליה. ממלכת נווארה חוותה מלחמת אזרחים לסירוגין, והממלכה המוסלמית גרנדה נותרה נייטרלית למרות המאמצים הפורטוגלים למשוך אותה למלחמה. לאורך המאה ה-15, סוחרים, מגלי ארצות ודייגים של פורטוגל וקסטיליה חדרו הלאה אל האוקיינוס האטלנטי. החזקה של האיים הקנריים הייתה נקודת מחלוקת בין שני הכתרים. מאוחר יותר, השליטה במסחר עם שטחי גינאה ואלמינה, העשירים בזהב ועבדים, גדלה למחלוקת בעלת חשיבות רבה עוד יותר. במהלך המחצית הראשונה של המאה, קסטיליה ביצעה את הכיבוש של כמה מהאיים הקנריים (לנזרוטה, פוארטוונטורה, היירו ולה גומרה) על ידי בריתות פיאודליות, תחילה עם אבירים נורמנים ואחר כך עם אצילים קסטילאניים. פורטוגל התנגדה לסמכות הקסטיליאנית באיים והמשיכה לחקור את גינאה, עם יתרונות מסחריים משמעותיים. החל משנת 1452, האפיפיורים ניקולאוס החמישי ויורשו, קליקסטוס השלישי, שינו את המדיניות הקודמת של נייטרליות הכס הקדוש והוציאו סדרה של בולות לטובת פורטוגל. הם העניקו לפורטוגל שליטה מסחרית וסמכות דתית נרחבת על כל גינאה, ובאזורים "יותר מעבר לכך". הכס הקדוש לא הכריע בשאלת האיים הקנריים, שכיבושם הושעה יחסית. מלך פורטוגל אימץ מדיניות מסחרית חופשית יותר שאפשרה לנתינים זרים לסחור בחופי אפריקה, תמורת מיסים. באוגוסט 1475, לאחר תחילת המלחמה, טענה איזבלה שחלקים מאפריקה וגינאה שייכים לקסטיליה בזכות והסיתה סוחרים קסטיליאנים להפליג אליהם. זה יזם מלחמה ימית באוקיינוס האטלנטי. לטובת חואנה: ממלכת פורטוגל ממלכת צרפת חלק מהאצולה הקסטיליאנית הבכירה וצאצאי משפחות פורטוגזיות שהתיישבו בקסטיליה לאחר 1385; הארכיבישוף של טולדו (אלפונסו קאריו דה אקונייה); משפחת Estúñiga, עם אדמות הגובלות בפורטוגל ובאבות אבות נווארה; המרקיז מוויינה (דייגו לופס פאצ'קו); המרקיז מקדיס (רודריגו פונסה דה לאון); והרב-מאסטר של מסדר קלטרווה (רודריגו טלס גירון). לטובת איזבלה: כתר אראגון שאר האצולה הקסטיליאנית: משפחת מנדוזה החזקה; משפחת מנריקה דה לארה; הדוכס ממדינה סידוניה (אנריקה פרס דה גוסמן); Beltran de la Cueva; מסדר סנטיאגו ומסדר קלטרווה, למעט רב המאסטר שלו. דוכסות בורגונדי וממלכת אנגליה היו במלחמה עם צרפת ב-1475, אך הן לא תיאמו את פעולותיהן עם תומכי איזבלה ולכן רק לעיתים נדירות נחשבות לחלק מברית איזבלה. צבא פורטוגלי נכנס לשטחי כתר קסטיליה בפיקודו של אפונסו החמישי ב-10 במאי 1475, והתקדם לפלסנסיה, שם ציפתה לו חואנה. חואנה ואפונסו הוכרזו כריבוני קסטיליה ב-25 במאי והתחתנו; האישור של האפיפיור הנדרש (חואנה הייתה אחייניתו של אפונסו) הגיע כמה חודשים לאחר מכן. מפלסנסיה הם צעדו לארוואלו, מתוך כוונה לפנות לכיוון בורגוס, שם קיווה אפונסו להיות מסוגל להתאחד עם כל הכוחות שנשלחו על ידי בעל בריתו, לואי האחד עשר, מלך צרפת. טירת בורגוס והערים פלסנסיה ואראולו נשלטו על ידי משפחת אסטונייגה, תומכי חואנה. העיר בורגוס, בשליטת משפחת פרננדס דה ולסקו, תמכה באיזבלה. אפונסו מצא בקסטיליה פחות תומכים ממה שציפה ושינה את תוכניותיו, והעדיף במקום זאת לגבש את שליטתו באזור הקרוב ביותר לפורטוגל, בפרט באזור טורו, עיר שקיבלה אותו לטובה למרות שחיל המצב של הטירה הכריז על עצמו נאמן לאיזבלה. זמורה וכפרים לאונזים אחרים באזור דורו התחתון גם קיבלו אותו. בלה מנצ'ה, רודריגו טלס-גירון, מאסטר מסדר קלטרווה, תומך חואנה, כבש את סיודאד ריאל. רודריגו מאנריקה, הגזבר של אותו מסדר ומפקד מסדר סנטיאגו, כבש מחדש את העיר עבור איזבלה. פרננדו ריכז צבא בטורדיסיאס, וב-15 ביולי הורה לו לצעוד כדי לחפש מפגש עם אפונסו. ארבעה ימים לאחר מכן, הם הגיעו לטורו, שם מלך פורטוגל נמנע מקרב ישיר. פרננדו, חסר המשאבים הדרושים למצור ממושך, נאלץ לחזור לטורדיסיאס ולפרק את צבאו. טירת טורו נכנעה לאפונסו החמישי, שחזר לאראולו כדי להמתין להתערבות הצרפתית הצפויה. רודריגו אלפונסו פימנטל, רוזן בנאוונטה ותומך איזבלה, מיקם את עצמו עם כוח קטן בבלטנאס כדי לפקח על הפורטוגלים. הוא הותקף ב-18 בנובמבר 1475 והובס ונכלא. למרות שהניצחון הזה פתח את הדרך לבורגוס, אפונסו החמישי החליט שוב לפרוש, עכשיו לזמורה. חוסר האגרסיביות שלו הרס את ברית חואנה בקסטיליה, שהחלה להתפורר. תומכי איזבלה תקפו נגד על ידי השתלטות על טרוחיו והשגת שליטה על אדמות מסדר אלקנטרה, חלק ניכר מאלה של מסדר קלטרווה, ושל מרקיזה ויינה. ב-4 בדצמבר, חלק מחיל המצב בזמורה מרד במלך אפונסו, שנאלץ לברוח לטורו. חיל המצב הפורטוגלי שמר על השליטה בטירה, אך העיר קיבלה את הנסיך פרננדו למחרת. בינואר 1476, טירת בורגוס נכנעה לאיזבלה על ידי הסכם שנמנע מפעולות תגמול נגד המובסים. בפברואר 1476, הצבא הפורטוגזי, מתוגבר בכוחות שהובאו על ידי ז'ואאו, נסיך פורטוגל, בנו של אפונסו החמישי, עזב את בסיסו בטורו וכיתר את פרננדו בסאמורה. המצור גבה מחיר גרוע יותר מהפורטוגלים מאשר מאלה שהיו במצור בגלל החורף הקסטיליאני, וב-1 במרץ, אפונסו החמישי נסוג חזרה לכיוון טורו. פרננדו וחייליו פתחו במרדף והגיעו לליגה פורטוגלית אחת (כ-5 ק"מ) מטורו, והקרב החל. לאחר שלוש שעות של לחימה שהופסקה על ידי גשם וירידת לילה, מלך פורטוגל נסוג לקסטרונוניו עם חלק מחיילותיו. בנו, ז'ואאו, נשאר ליד טורו, נסוג עם צבאו בצורה מאורגנת לכיוון העיר ואף לקח כמה שבויים של האויב. כפי שסיכם החוקר האירי ג'ון ב. בורי: "אחרי תשעה חודשים, מלאים בפשיטות גבול ומשא ומתן עקר, נפגשו צבאות קסטיליה ופורטוגל בטורו... ונלחמו בקרב חסר החלטיות, שכן בזמן שאפונסו הוכה ונמלט, בנו ז'ואאו השמיד את הכוחות שהיו כנגדו..." שני הצדדים טענו לניצחון. מבחינה פוליטית, הקרב היה מכריע מכיוון שלאחר מכן רוב החיילים הפורטוגלים נסוגו חזרה לפורטוגל יחד עם חואנה, שלצדה כמעט ולא היו חיילים בקסטיליה. אחת המטרות של איזבלה ופרננדו הייתה לערער על המונופול של פורטוגל על השטחים האטלנטיים העשירים של גינאה. הזהב והעבדים היוו מקור הכנסה חשוב שיכול לשמש למימון המלחמה, ולכן משלחות לגינאה הפכו בראש סדר העדיפויות של שני הצדדים הלוחמים. ספינות פורטוגזיות חצו את החוף האנדלוסי, ותפסו ספינות דיג וסוחר, מאז תחילת המלחמה. כדי לעצור זאת, שלחו איזבלה ופרננדו ארבע גליאות בפיקודו של אלווארו דה לה נאווה, שעצר את הפלישות הפורטוגזיות ובזז את העיר אלקוטים הפורטוגלית על נהר גואדיאנה. מלחים מפאלוס דה לה פרונטרה בזזו את חופי גינאה. אלפונסו דה פלנסיה, כרוניקן רשמי של איזבלה, מספר על משלחת שבה שתי קרוולות מפאלוס לכדו 120 אפריקאים ומכרו אותם כעבדים. למרות המחאות של המלכים, זמן קצר לאחר מכן צי נוסף של שלושה קרוולות תפס מלך אפריקאי ו-140 אצילים מכפרו. במאי 1476 הורתה איזבלה לשחרר את "מלך גינאה" ואת פמלייתו. הפקודה נענתה רק בחלקה, שכן המלך שוחרר וחזר לגינאה, אך חבריו נמכרו כולם כעבדים. בשנת 1476, צי פורטוגלי של עשרים ספינות בפיקודו של פרנו גומס הפליג לכיוון גינאה כדי לנסות להחזיר את השליטה שם. מלך קסטיליה הורה על הכנת צי לתפוס את הפורטוגלים ומינה את קרלוס דה ואלרה לפקד. היו לו בעיות רבות בהכנת המשלחת, מכיוון שהתנגדו לו המרקיז מקדיס, הדוכס ממדינה סידוניה ומשפחת אסטוניה. ההכנות עוכבו גם בגלל קרב ימי שהתרחש כאשר הקסטיליאנים גילו שספינה פורטוגזית אחת או שתיים עם מטען עשיר יצאו מהים התיכון כדי לחזור לפורטוגל בליווי הפיראט אלבר מנדז. צי של חמש גליאות וחמש קרוולות תחת פיקודם של קרלוס דה ואלרה ואנדרס סונייר יירט אותם ב-Sanlúcar de Barrameda, וניצח לאחר קרב קשה. ולרה אסף צי של שלוש ספינות באסקיות ותשעה קרוולות אנדלוסיות (25 קרוולות לפי פלנסיה), כולם חמושים בכבדות. לא הייתה עוד אפשרות ליירט את הצי הפורטוגלי אז הוא החליט, לאחר שעצר באי פורטו סנטו, ללכת לכיוון האי אנטוניו נולי בארכיפלג כף ורדה, ליד חופי גינאה. הם שדדו את האי וכבשו את אנטוניו נולי, שהחזיק אז בשטח פיאודלי מידי מלך פורטוגל. לאחר מכן הם הפליגו לחוף אפריקה, שם תפסו שתי קרוולות בבעלות המרקיז מקדיס שהכילו משלוח של 500 עבדים. המלחים מפאלוס הפרידו את עצמם מהמשלחת בשלב זה. הם היו הבקיאים ביותר בניווט הימי של גינאה אז ולרה חזר לאנדלוסיה. משלחת זו השיגה יתרונות כלכליים מועטים, שכן רוב העבדים הוחזרו למרקיז מקדיס, ואלרה נאלץ לשפות את הדוכס ממדינה סידוניה בגין הנזקים שנגרמו באי נולי, שהדוכס טען שנגרמו באשמתו. ב-23 בספטמבר 1475 חתם לואי האחד עשר, מלך צרפת על הסכם ברית עם אפונסו החמישי, מלך פורטוגל. בין מרץ ליוני 1476, כוחות צרפתים בפיקודו של אלן הראשון ד'אלבר ניסו לחצות את הגבול בפואנטראביה אך נהדפו. פרננדו ניצל את המצב כדי להבטיח את מעמדו בממלכת נווארה המעורערת. באוגוסט החל משא ומתן בטודלה, שהגיע לשיאו עם חתימת הסכם לפיו הצדדים הלוחמים של מלחמת האזרחים בנווארה שמו קץ לסכסוך ביניהם. פרננדו השיג את השליטה בוויאנה, פואנטה לה ריינה ובמעוזים אחרים, כמו גם את הזכות לשמור על חיל מצב של 150 רומחים בפמפלונה. כך, קסטיליה התחזקה מבחינה צבאית נגד חדירה צרפתית אפשרית לנווארה. באוגוסט 1476 יצא אפונסו החמישי מפורטוגל לכיוון צרפת לאחר שחתם על שביתת נשק עם איזבלה ופרננדו. שם הוא ניסה לשכנע את לואי האחד עשר לערב את צרפת במידה רבה יותר במלחמה. לואי סירב, מכיוון שהיה מרוכז בהבסת האויב העיקרי שלו, שארל הנועז, דוכס בורגונדי. מלך צרפת שלח את הצי של הפיראט הנורמני גיום קולון כסיוע לפורטוגל. באוגוסט 1476, המלך אפונסו שלח שתי גליאות פורטוגזיות עמוסות בחיילים יחד עם 11 הספינות של קולון לבוא לעזרת טירת סאוטה. ב-7 באוגוסט, צי זה נתקל בחמש ספינות סוחר חמושות מקדיס לכיוון אנגליה: שלוש ספינות מג'נובה, גליאה וכלי שיט פלמי. קולון ניסה ללכוד את הסוחרים באמצעות תכסיס, אך נכשל, ונאלץ לעסוק בלחימה. הצד הצרפתי-פורטוגלי יצא מנצח. עקב השימוש בנשק תבערה על ידי הצרפתים, האש הרסה שתי ספינות גנואיות, כלי השיט הפלמי, שתי גליאות פורטוגזיות ושתיים מספינותיו של קולון. לפי פלנסיה, כ-2,500 צרפתים ופורטוגלים מתו. לאחר ניצחונם האסטרטגי בקרב טורו, דחיית המתקפה הצרפתית והפוגה עם אפונסו החמישי, היו איזבלה ופרננדו בעמדה חזקה להשגת כס המלכות של קסטיליה. האצילים בעלי הברית של חואנה נאלצו לקבל את הנסיבות ובהדרגה נשבעו אמונים לאיזבלה ופרננדו. המלחמה צומצמה לעימותים לאורך הגבול הפורטוגזי והמשך המלחמה הימית על השליטה במסחר האטלנטי. לאורך שנת 1476 המשיכו תומכי חואנה מהאצולה להיכנע לאיזבלה ולפרננדו, במיוחד אלה משושלת פאצ'קו-גירון: חואן טלס-גירון ואחיו רודריגו; לואיס דה פורטוקררו; ובספטמבר, המרקיז מווילנה. בנובמבר 1476, כבשו חייליה של איזבלה את טירת טורו. בחודשים הבאים הם השתלטו על יישובי הגבול האחרונים שנשלטו על ידי הפורטוגלים וטיפלו ביריביהם באקסטרמדורה. ביולי 1477 הגיעה איזבלה לסביליה, העיר המאוכלסת ביותר בקסטיליה, במטרה להעמיד את כוחה על אצולת אנדלוסיה. באפריל 1476, איזבלה ופרדיננד נתנו את הסליחה הראשונה שלהם למרקיז קדיס. הוא החזיר לעצמו את השלטון בעוד יריבו, הדוכס ממדינה סידוניה, בתחילה התומך העיקרי של איזבלה באנדלוסיה, נסוג בבושת פנים. באמצעות משא ומתן מיומן, הצליחה המלכה להשתלט על המעוזים העיקריים של סביליה שנכבשו על ידי המרקיז והדוכס, ובמקום להחזיר אותם לבעליהם החוקיים, מינתה אחרים כראשיהם. היא אסרה על שני האצילים להיכנס לעיר סביליה, בתואנה שנוכחותם בו זמנית שם תסתכן בסכסוכים אלימים. באופן זה נעלמה השליטה הפוליטית של הדוכס על סביליה, והעיר עברה לשליטת הכתר. אחד האצילים הבודדים שסירבו להיכנע למלכים היה מרשל פרנן אריאס דה סאודרה. חייליה של איזבלה הטילו מצור על מבצרו באוטררה, וכבשו אותה בהתקפה במרץ 1478. המובסים סבלו מדיכוי קשה. בנם הראשון של המלכים, חואן מאראגון וקסטיליה, נולד בסביליה ב-30 ביוני 1478, מה שפתח אפשרויות חדשות ליציבות שושלת של הצד של איזבלה. לאחר כישלונו הדיפלומטי בצרפת, החליט אפונסו החמישי לחזור לפורטוגל. כשהגיע לפורטוגל באוקטובר 1477, גילה שבנו ז'ואאו הכריז על עצמו כמלך. עם זאת, ז'ואאו קיבל בשמחה את שובו של אביו והחזיר לו את הכתר מיד. בשנת 1477 יצא צי מאנדלוסיה לכיוון גינאה. בתחילת 1478 הכינו המלכים שתי משלחות חדשות מנמל סנלוקאר דה ברמדה, האחת מכוונת לכיוון אלמינה והשנייה, המורכבת מ-35 ספינות לפחות, במטרה לכבוש את האי גראן קנריה. הנסיך ז'ואאו מפורטוגל, מודע לתוכניות הקסטיליאניות, הכין ארמדה כדי להפתיע את אויביו באיים הקנריים. הצי הקסטיליאני בגראן קנריה עדיין הנחית את חייליו כשהגיעו ידיעות כי שייטת פורטוגזית מתקרבת. הצי הקסטיליאני יצא מיד להפלגה והותיר מאחור 300 חיילים קסטיליאניים. כוחות אלו הצליחו למנוע נחיתה פורטוגזית. הכוח לא הספיק כדי לכבוש את האי ונותר בלתי פעיל עד שתגבורת קסטיליאנית הגיעה לאי בשנה שלאחר מכן. הצי הקסטיליאני האחר הגיע לאלמינה והשיג כמויות נכבדות של זהב. הצי נשאר מוצב שם כמה חודשים, בהוראת הנציג המסחרי של הכתר. הצי הפורטוגלי הגיע, והקסטיליאנים הותקפו. הם הובסו ונלקחו כשבויים לליסבון. לפי הרננדו דל פולגר, הזהב שנתפס בידי המלך אפונסו אפשר לו לחדש את המלחמה ביבשה נגד קסטיליה. מקורות פורטוגליים מאשרים שגם השבויים וגם חלק ניכר מהזהב שנתפס הוחזרו לקסטיליה לאחר חתימת השלום ב-1479. לקראת סוף 1478, לפני שהגיעה הידיעה על התבוסה באלמינה לקסטיליה, הציע שגרירו של לואי האחד עשר, מלך צרפת הסכם שלום לאיזבלה ופרדננדו. הוא נחתם בגוואדלופה וכלל את הסעיפים הבאים: לואי האחד עשר הכיר באיזבלה ופרננדו כמונרכים של קסטיליה ולאון. פרננדו הסכים לבטל את בריתו עם מקסימיליאן הראשון, דוכס בורגונדי. שני הצדדים הסכימו לבוררות בענייני רוסיון. לקראת סוף 1478, כמה מתומכיה של חואנה מרדו באקסטרמדורה, לה מנצ'ה (מרקיז ויינה) ובגליסיה. הפורטוגלים, מחוזקים בניצחון הימי בגינאה, שוב התערבו בקסטיליה לעזרת בעלות בריתם. בפברואר 1479 חדר צבא פורטוגלי בפיקודו של גרסיה דה מנסיס, בישוף אבורה, לתוך אקסטרמדורה. מטרתו הייתה לכבוש ולחזק את מעוזי מרידה ומדיין, בשליטת ביאטריס פאצ'קו, רוזנת מדיין ותומכת אפונסו החמישי. לפי פלנסיה, הצבא הפורטוגלי הורכב מכ-1,000 אבירים (מתוכם 250 קסטיליאנים), בתוספת חיל רגלים. לצדו צעדו 180 אבירי מסדר סנטיאגו, בפיקודו של האוצר שלהם, אלפונסו דה מונרוי. ב-24 בפברואר, סמוך לגבעת אלבוארה, הצבא הותקף על ידי כוחות איזבליים בפיקודו של אלונסו דה קרדנס, מאסטר מסדר סנטיאגו. הצבא כלל 500 אבירי המסדר, 400 אבירי הרמנדד (בעיקר מסביליה), ו-100 חיילי רגלים. הקרב התנהל בכבדות. חיל הרגלים האיזבלי ספג מכה קשה מהפרשים החואניסטים והפך לא מאורגן, אך התערבותו של המאסטר מסנטיאגו סייעה לחיל הרגלים המבוהל. הפורטוגלים נאלצו לסגת, והותירו שלל מלחמה משמעותי בשדה הקרב, כמו גם כ-85 אבירים מתים. רק 15 אבירים מתומכי איזבלה נהרגו. עיקר הצבא הפורטוגלי הצליח למצוא מקלט במרידה ומשם המשיך בצעדתו למדיין, אותה כבשו. תומכי המלך פרננדו הטילו מצור על מדיין ומרידה. הנונציו ג'קובו רונדון דה ססניה הגיע לקסטיליה עם הודעה שהאפיפיור סיקסטוס הרביעי התהפך וביטל את ההסכמה שניתנה בעבר לאפונסו החמישי בגין נישואיו עם אחייניתו חואנה. הדבר פגע מאוד בלגיטימיות של הצד החואניסטי וביומרה של מלך פורטוגל לכס קסטיליה. בפברואר 1479 ניסו איזבלה ופרננדו לארגן צי חדש של כעשרים קרוולות כדי לגרש את הפורטוגלים מאלמינה. עם זאת, הם לא הצליחו לאסוף את הספינות הדרושות, ולאחר מכן לא יצאו משלחות בעלות חשיבות עד להסכם השלום עם פורטוגל. באפריל 1479, המלך פרננדו הגיע לאלקנטרה כדי להשתתף בשיחות שלום שאורגנו על ידי ביאטריש, בתו של אפונסו החמישי ודודתה של איזבלה מקסטיליה. המשא ומתן נמשך 50 יום, אך לא הושגה הסכמה. שני הצדדים המשיכו בסכסוך, בניסיון לשפר את עמדותיהם בציפייה למשא ומתן חדש לשלום. איזבלה ופרננדו פתחו במתקפה נגד אלפונסו קאריו דה אקונייה, הארכיבישוף של טולדו, שנאלץ להיכנע, מה שאפשר למלכים לקרוא תיגר על המרקיז מוויינה. בינתיים, כוחות המצב הפורטוגזים באקסטרמדורה התנגדו בהצלחה למצור קסטיליאני. המשא ומתן לשלום החל מחדש בקיץ, והושג הסכם. ההסכם ששם קץ למלחמה נחתם בעיר אלקסובאש הפורטוגלית (היום בוויאנה דו אלנטחו) ב-4 בספטמבר 1479. ההסכם אושרר על ידי מלך פורטוגל ב-8 בספטמבר 1479 ועל ידי המלכים של קסטיליה ואראגון בטולדו ב-6 במרץ 1480. ההסכם ידוע גם בשם הסכם אלקסובאש-טולדו. בהסכם ויתר אפונסו החמישי על שאיפותיו לכס המלכות של קסטיליה, ואיזבלה ופרננדו ויתרו על כל שאיפה לכס הפורטוגלי. שני הכתרים חילקו את אזורי השפעתם באוקיינוס האטלנטי: פורטוגל השיגה שליטה על רוב השטחים, למעט האיים הקנריים (האיים גראן קנריה, לה פלמה וטנריפה טרם נכבשו). חואנה לה בלטראניה ויתרה על כל התארים הקסטיליאניים שלה, וקיבלה את האפשרות להתחתן עם היורש של איזבלה ופרננדו, הנסיך חואן, או לפרוש למנזר. חואנה בחרה לפרוש למנזר, למרות שהיא נשארה פעילה בפוליטיקה עד מותה. איזבלה, נסיכת אסטוריאס, בתם של איזבלה ופרננדו, נישאה לאפונסו, נסיך פורטוגל, יורש העצר הפורטוגלי; הורי הכלה שילמו נדוניה גדולה שייצגה בפועל פיצויי מלחמה שקיבלה פורטוגל.