נידוני קהיר

נידוני קהיר הם חבורת יהודים תושבי מצרים, שנלכדו והועמדו לדין בקהיר, בעקבות פעולות חבלה כושלות, שביצעו על-פי הוראות של המודיעין של צה"ל – פעולות שנודעו בשם "העסק הביש". את החוליה הקים אברהם דר, ולדבריו מטרת הקמתה הייתה להפיל את משטרו של פארוק, מלך מצרים, שהיה עוין לישראל, במטרה להעלות משטר שיהיה נוח יותר לישראל, מתוך מחשבה שהדבר גם ישרת את מצרים. החוליה המשיכה לפעול גם לאחר שמשטרו של פארוק הופל על ידי קצינים מצריים. במאי 1954 הוטלה הפעלת החוליה על אברי אלעד, שהחליף את אברהם דר. חברי החוליה נלכדו ביולי 1954, הועמדו לדין, ומרביתם נדונו לעונשים כבדים. חברי החוליה נלכדו ביולי 1954, לאחר שאחד מהם נתפס בדרכו לביצוע פיגוע, והועמדו לדין. בכתב האישום הופיעו שלושה עשר נאשמים, כאשר שניים מתוכם (אברהם דר ואברי אלעד) נשפטו שלא בפניהם, ואחד מהם (מקס בינט, לוחם סתר שנשלח על ידי המודיעין הישראלי למשימת איסוף מידע) לא היה חבר ברשת, אך נתפס בעקבות נפילתה בגלל אי שמירה על עקרון המידור. אברהם דר ואברי אלעד (מפעילי הרשת) ― נידונו למוות שלא בפניהם. אברי אלעד, שנודע במשך שנים, עקב מגבלות הצנזורה הצבאית, בשם "האדם השלישי", יצא ללא פגע ממצרים לאירופה, ובשנת 1957 עלו חשדות שהוא הסגיר את הרשת למצרים; אולם בשל חוסר ראיות, הוחלט להעמיד את אלעד לדין על אישומים פחותים, שלגביהם היו ראיות מוצקות: החזקת מסמכים סודיים וקיום מגע עם האויב. הוא נידון ל-12 שנות מאסר וערער לעליון, שדחה את הערעור אך קיצר את עונשו ל-10 שנים. בקשותיו לניכוי שליש מעונשו סורבו. מקס בינט ― אחרי 5 חודשי עינויים וחקירות בכלא בקהיר ― החליט לשלוח יד בנפשו ערב מתן עדותו, ב-21 בדצמבר 1954. כעבור חמש שנים הועברה גופתו לישראל והוא נקבר בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בטקס צבאי מלא, אך סודי, בו השתתפו ראשי מערכת הביטחון. ד"ר משה מרזוק ושמואל עזר ― נידונו למוות, והוצאו להורג ב-31 בינואר 1955. ב-24 באפריל 1977 הועברו לישראל עצמותיהם של מרזוק ועזר והובאו לקבורה בחלקת עולי הגרדום בהר הרצל שבירושלים. ויקטור לוי ופיליפ נתנזון ― נידונו למאסר עולם. רוברט דסה ומרסל ניניו ― נידונו ל-15 שנות מאסר. מאיר זפרן ומאיר מיוחס ― נידונו ל-7 שנות מאסר. ציזאר כהן ואלי נעים ― זוכו. אלי כהן, שהיה ידיד של הפעילים באחד התאים, ושכר עבורם חדר, נחקר על ידי המצרים כחלק מחקירת החוליה, אולם נוקה מחשד של ריגול נגד מצרים. הוא לא נשפט. בהמשך חייו הוא ריגל בסוריה למען ישראל. לוי, נתנזון, דסה וניניו, אחרוני חברי החוליה שישבו עדיין במאסר במצרים בשנת 1968, שוחררו במסגרת עסקת חילופי שבויים שנערכה לאחר מלחמת ששת הימים. עוד אחת מחידות הפרשה היא מדוע לא שוחררו כבר בחילופי השבויים שלאחר "מבצע קדש", למרות שבידי ישראל היו כ-5,500 שבויים מצריים, בהם הגנרל דיגאווי מושל רצועת עזה, שהיה אב בית הדין שדן את נידוני קהיר. בשנת 1988 נמנתה מרסל ניניו, אחת מחברי החוליה, עם מדליקי המשואות בטקס פתיחת יום העצמאות. פיליפ נתנזון נפטר בישראל בחודש מאי 2004. רחוב "קדושי קהיר" (או "קדושי מצרים") בערים: יהוד, חולון, בת ים, פתח תקווה, כפר סבא, יבנה, עכו, אשקלון ורמת גן. רחוב "מרזוק ועזר" באשדוד, תל אביב - יפו ובקריית אונו. רחוב "משה מרזוק" בערים: קריית אתא, הרצליה, לוד וירושלים. רחוב "ד"ר משה מרזוק" ברמלה. רחוב "שמואל עזר" בקריית אתא ובירושלים. "גן קדושי קהיר" בערים: חולון, כפר סבא, עכו ובאר שבע. משה בן-שאול, מעלות לוחמים - עשרים ושלשה פרקי לוחמים, הוצאת הדר, 1967, עמודים 268–275 נידוני קהיר ופרשת עסק הביש באתר ארכיון המדינה יוסי מלמן, אף נציג רשמי לא הגיע לטקס הזיכרון להרוגי "עסק הביש", באתר הארץ, 20 בינואר 2005 אתר לזכרו של מאיר מקס בינט לוחם המודיעין הישראלי במצרים אורי איתיאל, מצגת נידוני קהיר ופרשת "העסק הביש" 1954 האתר של קרן נידוני קהיר תוכנית "לונדון וקירשנבאום", ערוץ 10, 20 באוגוסט 2008 מתוך ספרו של אביעזר גולן, "מבצע סוזאנה", עמ' 164-165; מובא במצגת נידוני קהיר של אורי איתיאל, שקף 11, באתר slides.co.il‏, 30 באוגוסט 2013 יגאל לב, "האדם השלישי" פתח בשביתת רעב, מעריב, 4 בינואר 1966 בחשאי הועלו ה-2 לגרדום, שערים, 1 בפברואר 1955 יואל דר, אמו של משה מרזוק: לא האמנתי שאזכה, דבר, 20 באפריל 1977 היום ― לוויית נידוני קאהיר בהר הרצל, מעריב, 24 באפריל 1977 ברוך מאירי, מדוע לא דרשה ישראל לשחררנו ב-1956 במסגרת חילופי השבויים, מעריב, 16 במרץ 1975 עסק הביש והקשר של אלי, באתר "אלי כהן ― האחש שלנו בדמשק" אריה בנדר, אסירי 'עסק הביש' לא שוחררו מהכלא המצרי בגלל בטלנות ורשלנות, מעריב, 9 במרץ 1989