פירס באטלר (פוליטיקאי)

פירס באטלר (באנגלית: Pierce Butler‏; 11 ביולי 1744 – 15 בפברואר 1822) היה פוליטיקאי אמריקאי יליד אירי שהיה אחד מהאבות המייסדים של ארצות הברית. באטלר נולד בממלכת אירלנד, והיגר למושבות הבריטיות בצפון אמריקה, שם לחם במלחמת העצמאות האמריקאית. לאחר המלחמה, הוא שימש כמחוקק מדינה והיה חבר בקונגרס הקונפדרציה. בשנת 1787, הוא שימש כציר בוועידת החוקה של 1787, שם חתם באטלר על חוקת ארצות הברית; הוא גם היה חבר בסנאט של ארצות הברית. כאחד מבעלי העבדים הגדולים בארצות הברית, הוא הגן לעיתים קרובות על העבדות האמריקאית ממניעים פוליטיים ואישיים כאחד, למרות שהיו לו חששות פרטיים לגבי המוסד ובמיוחד לגבי סחר העבדים האטלנטי. הוא הכניס את סעיף העבדים הנמלטים בטיוטה של החוקה, שהעניקה ערבות פדרלית לזכויות הקניין של בעלי העבדים. באטלר גם תמך בספירת אוכלוסיית העבדים כולה בסיכומים של המדינה לצורך חלוקת הקונגרס. פשרת שלושת החמישיות של החוקה מנתה רק שלוש חמישיות מהאוכלוסייה המשועבדת בסה"כ של המדינה, אך עדיין הובילה לכך שלבוחרים לבנים בדרום ארצות הברית יש כוח לא פרופורציונלי בקונגרס של ארצות הברית. באטלר נולד ב-11 ביולי 1744 בגאריהונדון, מחוז קרלו, אירלנד. הוא נולד לאליטה האנגלו-אירית הפרוטסטנטית. הוא היה אנגליקני עד לאחר המהפכה האמריקאית, כאשר הפך לחבר בכנסייה האפיסקופלית לצד רבים מהאבות המייסדים של ארצות הברית. הוא היה בנם השלישי של סר ריצ'רד באטלר, הברון החמישי, מקלוגרנן (1699–1771), ואשתו, הנרייטה פרסי. הוא התפטר מתפקיד בצבא הבריטי ב-1773 והתיישב עם אשתו, מרי, בקרוליינה הדרומית. בתחילת 1779, ביקש המושל ג'ון ראטלדג' מבאטלר לעזור בארגון מחדש של ההגנות של קרוליינה הדרומית. באטלר תפס את תפקיד שליש הגנרל של המדינה, תפקיד שנשא בדרגת בריגדיר גנרל. הוא העדיף שיפנו אליו כמייג'ור, דרגתו הקרבית הגבוהה ביותר. בינתיים, הבריטים שינו את האסטרטגיה שלהם בזמן המלחמה. עד 1778, המלך ג'ורג' השלישי ושריו התמודדו עם מצב צבאי חדש בשלוש עשרה המושבות. כוחותיהם במושבות הצפוניות והאמצעיות הגיעו לקיפאון עם הצבא הקונטיננטלי של וושינגטון, שסופקו בצורה נאותה יותר ואומנו טוב יותר לאחר החורף הקשה בעמק פורג' . היה סיכון שצרפת תיכנס למלחמה כשותפה של האמריקאים. הבריטים פיתחו "אסטרטגיה דרומית". הם האמינו שהלויאליסטים הרבים במדינות הדרום (שעמם ניהלו הבריטים סחר פעיל באמצעות כותנה, אורז וטבק) יתאספו לכתר אם ייתמכו על ידי חיילים רגילים. הם תכננו כיבוש מחדש של המושבות המורדות בזו אחר זו, לנוע צפונה מג'ורג'יה. הם השיקו את האסטרטגיה החדשה שלהם על ידי לכידת סוואנה בדצמבר 1778. באטלר הצטרף כדי לגייס את המיליציה של קרוליינה הדרומית להתנגד לפלישה הבריטית. מאוחר יותר, הוא עזר להכין את יחידות המדינה ששימשו להתקפת הנגד שניסתה להרחיק את הכוחות הבריטיים מג'ורג'יה. באטלר שימש כעוזר מתנדב לגנרל לאכלן מקינטוש במהלך המבצע, שהגיע לשיאו עם ניסיון התקפה על סוואנה. חיילי המיליציה שגויסו בחיפזון והוכנו בצורה גרועה לא יכלו להתחרות עם הסדירים הבריטיים המאומנים היטב, והמאמץ של הפטריוטים להקל על סוואנה הובס. ב-1780, הבריטים כבשו את צ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית, ואיתה את רוב הכוחות האזרחיים והצבאיים של המושבה. באטלר נמלט כחלק מקבוצת פיקוד שנמצאת בכוונה מחוץ לעיר. במהלך השנתיים הבאות, הוא פיתח אסטרטגיית נגד כדי להביס את המבצעים הדרומיים של הבריטים. בסירוב להיכנע, ארגנו בעלות ברית בקרוליינה הדרומית ובחלקים הכבושים של ג'ורג'יה וקרוליינה הצפונית פעולות גרילה נגד הבריטים. כשליש גנרל, באטלר פעל עם חברים לשעבר במיליציה והצבא הקונטיננטלי כמו פרנסיס מריון ותומאס סאמטר כדי לשלב את מאמצי הפרטיזנים במערכה מאוחדת. הם התאחדו עם פעולות צבא הדרום בפיקודו של הורשיו גייטס ואחר כך נתנאל גרין. כוחות בריטיים ניסו שוב ושוב ללכוד את באטלר בשל מעמדו כקצין לשעבר בצבא הבריטי. כמה פעמים הוא בקושי נמנע מלכידה. לאורך שלבי הסיום של המערכה הדרומית, הוא תרם באופן אישי מזומנים ואספקה כדי לסייע בשמירה על הכוחות האמריקאים וסייע בניהול מתקני שבויים. פעולות צבאיות בחודשים האחרונים של מלחמת העצמאות הותירו את באטלר עני. רבים ממטעיו ומספינותיו נהרסו, והסחר הבינלאומי שרוב הכנסתו הייתה תלויה בו נפגע קשות. כדי להבטיח הלוואות ולהקים שווקים חדשים, הוא נסע לאירופה עם סיום המלחמה. הוא רשם את בנו תומאס לבית ספר בלונדון בניהולו של ווידן באטלר והעסיק כומר חדש מקרב הכמורה הבריטית לכנסייה האפיסקופלית שלו בקרוליינה הדרומית. בסוף 1785 חזר באטלר לארצות הברית. הוא הפך לתומך גלוי של פיוס עם לויאליסטים לשעבר ושל ייצוג שוויוני לתושבי העורף. המעיד על השפעתו הפוליטית הגוברת, בית המחוקקים של קרוליינה הדרומית ביקש מבאטלר לייצג את המדינה בוועידת החוקה שהתכנסה בפילדלפיה ב-1787. בוועידה הוא דחק לתת לנשיא את הסמכות ליזום מלחמה אך לא השיג מציע שני להצעה שלו, וכל שאר הנציגים דחו את הצעתו באופן גורף. חוויותיו של באטלר כחייל וכמחוקק בעל מטעים הובילו לתמיכתו הנמרצת באיחוד חזק של המדינות. במקביל, הוא דאג לאינטרסים המיוחדים של אזורו. הוא הציג את סעיף העבד הנמלט (סעיף 4, סעיף 2), שקבע הגנה על עבדות בחוקה. בנוסף, בעודו מתח ביקורת פרטית על הסחר הבינלאומי באפריקאים משועבדים, הוא תמך בסעיף בחוקה שאסר על הסדרת הסחר במשך 20 שנה. הוא דגל בספירת אוכלוסיית העבדים כולה בסיכומים של המדינות לצורך חלוקת הקונגרס, אך התפשר לספור שלוש חמישיות מהאנשים המשועבדים לשם כך. היא הבטיחה שלאליטת המטעים הדרומית תהיה השפעה חזקה בפוליטיקה הלאומית במשך עשרות שנים. באטלר הפגין חוסר עקביות שהטרידו את מקורביו. הוא תמך באשרור החוקה אך לא השתתף בוועידת קרוליינה הדרומית שאשררה אותה. מאוחר יותר, הוא נבחר על ידי בית המחוקקים של מדינת קרוליינה הדרומית לשלוש קדנציות בסנאט של ארצות הברית אך שינה את נאמנותו למפלגה: החל כפדרליסט, הוא עבר למפלגה הג'פרסונית ב-1795. ב-1804 הוא הכריז על עצמו כעצמאי פוליטי. לאחר שינויים רצופים אלה, הבוחרים לא בחרו שוב בבאטלר לתפקיד הלאומי. הם בחרו בו שלוש פעמים נוספות לבית המחוקקים של המדינה כמזרחן שדיבר בשם המערב. סגן הנשיא ארון בר היה אורחו של באטלר במטעי סנט סימונס שלו בספטמבר 1804. בר הוריד פרופיל באותה עת לאחר שירה באלכסנדר המילטון בדו-קרב ביולי 1804. מדינות ניו יורק וניו ג'רזי האשימו את בר כל אחת ברצח בעקבות הדו-קרב. בר נסע במהלך אוגוסט למטע של באטלר תחת השם הבדוי רוזוול קינג, שמו של המשגיח של באטלר. במהלך שהותו של בר בתחילת ספטמבר, אחת מסופות ההוריקנים הקשות בהיסטוריה פקדה את האזור, ותיאורו של בר מתעד הן את שהותו והן את האירוע הזה. לאחר מותה של אשתו בשנת 1790, באטלר מכר את נחלותיהם האחרונות בקרוליינה הדרומית והשקיע במטעי האי ג'ורג'יה. באטלר שכר את רוזוול קינג כמנהל שני המטעים שלו באי סנט סיימון ובאי באטלר. היו להם כמה קונפליקטים מכיוון שבאטלר רצה יחס מתון יותר לאנשים שהוא שיעבד מאשר היחס של קינג. קינג עזב ב-1820 כדי להפעיל מטע ליד דריין. הוא גם המשיך בתוכניות בשנות ה-30 של המאה ה-19 לפתח מפעלי כותנה בפיימונטה של ג'ורג'יה, שם ייסד את מה שהפך לרוזוול, ג'ורג'יה, ב-1839. באטלר פרש מהפוליטיקה ב-1805 ובילה חלק ניכר מזמנו בפילדלפיה, שם הקים בעבר בית קיץ. באמצעות היוזמות העסקיות שלו, הוא הפך לאחד האנשים העשירים ביותר במדינה, עם אחזקות קרקע ניכרות במספר מדינות. כמו אבות מייסדים אחרים מהאזור שלו, גם באטלר המשיך לתמוך במוסד העבדות. אבל בניגוד לוושינגטון או תומאס ג'פרסון, למשל, באטלר מעולם לא הכיר בחוסר העקביות הבסיסי בהגנה בו-זמנית על חירות העם ותמיכה בעבדות. מקורבים כינו את באטלר "אקסצנטרי" ו"אניגמה". הוא הלך בדרך להפקת החירות והכבוד המקסימלית לאנשים שנחשבים לו כאזרחים. הוא רצה לשמור על שלטון מרכזי חזק אך כזה שלעולם לא יוכל להתקלקל בזכויות האזרח הפרטי. הוא התנגד למדיניות הפדרליסטים תחת אלכסנדר המילטון משום שהאמין שהם הקריבו את האינטרסים של המערב וביקשו לכפות את מדיניותם על האופוזיציה. מאוחר יותר הוא נפרד עם ג'פרסון והדמוקרטים מאותה סיבה. באטלר הדגיש את אמונתו בתפקיד האדם הפשוט. בשלב מאוחר בחייו, הוא סיכם את השקפתו: "המערכת שלנו טובה במעט מ[עניין] של ניסוי... הרבה חייב להיות תלוי במוסר ובנימוסים של האנשים בכלל." בינואר 1771 התחתן באטלר עם מרי מידלטון (בערך 1750–1790). היא הייתה בתו היתומה של תומאס מידלטון, בעל מטעים ויבואן עבדים בקרוליינה הדרומית, והייתה יורשת להון רב. לזוג נולדו שמונה ילדים: אן אליזבת באטלר (1771–1845), לא התחתנה שרה באטלר (1772–1831), התחתנה ב-1800, עם ג'יימס מייז מפילדלפיה פרנסס באטלר (1774–1836), לא התחתנה הריוט פרסי באטלר (1775–1815), לא התחתן פירס באטלר הבן (1777–1780), מת בגיל שלוש תומאס באטלר (1778–1838), התחתן ב-1812, עם אליזה דה מאלוו מפריז בן שלישי, מת צעיר הבן הרביעי, מת צעיר באטלר נישל את בנו היחיד שנותר בחיים, תומאס באטלר, יחד עם אשתו וילדיו ילידי צרפת. ארבע מבנותיו של באטלר הגיעו לבגרות, אך רק אחת מהן, שרה מייז, נישאה או ילדה ילדים. בתחילה תכנן באטלר להשאיר את כל הונו לבנה הבכור של שרה, פירס באטלר מייז, אך הילד מת ב-1810 בגיל 9. באטלר אמר לשרה שהוא יחלק את אחוזתו בחלקים שווים לשלושת בניה שנותרו בחיים (כולל אחד שנולד באותה שנה), בתנאי שהם יאמצו באופן בלתי הפיך את השם "באטלר" כשם משפחתם. שניים מבניה של שרה, ג'ון מייז ופירס באטלר מייז (נולד ב-1810 ונקרא על שמו של האח שמת), שינו כדין את שמות המשפחה שלהם כדי לרשת חלקים מהאחוזה. עד שהנכדים הגיעו לבגרות, בנותיו האחרות של באטלר ששרדו, פרנסס ואן אליזבת ("אליזה"), עשו שימוש באדמות היצרניות ביותר. ג'ון א. מייז באטלר (1806–1847) ירש מחצית מהמטעים של סבו לאחר שאימץ את "באטלר" כשם משפחתו ב-1831. הוא התחתן עם גבריאלה מוריס, אך לא היו להם ילדים. הוא שירת במלחמת ארצות הברית–מקסיקו, והשיג דרגת קפטן, אך מת מדיזנטריה במחנה. הוא הותיר אחריו אשתו, שהמשיכה להתגורר באחוזותיו וחוותה את ההשפעות של מלחמת האזרחים האמריקאית. כוחות האיחוד כבשו את כל מטעי באטלר החל מפברואר 1862. הכרזת האמנציפציה ב-1 בינואר 1863 שחררה את כל כמעט 500 האנשים המשועבדים של גבריאלה מוריס באטלר. היא מתה מאוחר יותר באותה שנה. פירס מייז באטלר (1810–1867) ירש את המחצית השנייה של מטעי האי באטלר והאי סנט סיימון של סבו לאחר שאימץ את "באטלר" כשם משפחתו. השחקנית האנגלית פאני קמבל ואביה השחקן/מנהל הידוע, צ'ארלס קמבל, ערכו סיבוב הופעות תיאטרלי בן שנתיים בארצות הברית בשנים 1832–1834. פירס מייז באטלר פגש אותה במהלך הסיור והתחתן איתה ב-7 ביוני 1834. הם גרו בפילדלפיה ונולדו להם שתי בנות, שרה ופרנסס. אשתו ניהלה יומן על שהותם הקצרה באחד המטעים שלהם. היא הביעה אימה קיצונית ממצב חייהם של אנשים משועבדים ופירקה טיעונים בני התקופה שניסו להצדיק את העבדות. פירס מייז באטלר לקח את משפחתו לג'ורג'יה לחורף 1838–1839. קמבל הייתה המומה מתנאי החיים והעבודה של האנשים המשועבדים והתלוננה בפניו על עבודתם המוגזמת ועל יחסו של המנהל רוזוול קינג ג'וניור אליהם. היא ציינה כי ידוע כי קינג הוליד כמה ילדים מבני תערובת עם נשים משועבדות, שלעיתים הוא לקח מבעליהן לתקופות. חוויותיה של קמבל ממקור ראשון במעון החורף תרמו לרוגז הגובר שלה. לבני הזוג היו מתחים שהתגברו בשל כך ובשל חוסר ההתאמה הבסיסית שלהם. באטלר איים למנוע מקמבל גישה לבנותיהם אם תפרסם משהו מהתצפיות שלה לגבי תנאי המטע. כשהם התגרשו ב-1849, הוא שמר על המשמורת על בנותיהם. קמבל חיכתה עד 1863, לאחר תחילת מלחמת האזרחים האמריקנית ובנותיה הגיעו לבגרות, כדי לפרסם את "כתב העת של מגורים על מטע בג'ורג'יה בשנים 1838–1839". כתב האישום של עדת הראייה שלה בעבדות כלל דיווח על ילדיו המעורבים של קינג עם עבדים. הספר יצא לאור הן בארצות הברית והן באנגליה. בשיבוש החברתי והכלכלי של השנים שלאחר המלחמה, פירס מייז באטלר לא הצליח להסתגל לשוק העבודה החופשי. בתוך שפל חקלאי כללי, הוא לא הצליח להרוויח ממטעי אי הים. עד אמצע המאה, פירס מייז באטלר היה בין האנשים העשירים ביותר בארצות הברית, אך הוא בזבז הון המוערך ב-700,000 דולר. הוא ניצל מפשיטת רגל על ידי מכירת ביתו בפילדלפיה ולאחר מכן מכירה של 436 עבדי ג'ורג'יה ב-2–3 במרץ 1859, במסלול המרוצים Ten Broeck, מחוץ לסוואנה, ג'ורג'יה. זו הייתה מכירת העבדים הגדולה ביותר בתולדות ארצות הברית והניבה לו יותר מ-300,000 דולר (שווה ערך ל- $10,173,333 בשנת 2023 ״). המכירה הפומבית הייתה אירוע בולט וסוקרה על ידי עיתונים ארציים. הוא ישב במלחמת האזרחים בפילדלפיה, מקלט לרבים מתושבי הדרום, ונכלא על בגידה באוגוסט-ספטמבר 1861. לאחר מותו של פירס מייז באטלר, בתו הצעירה פרנסס באטלר לי ובעלה, ג'יימס לי, כומר, ניסו להחזיר את הפריון ולהפעיל את המטעים המשולבים אך לא הצליחו לייצר רווח. הם עזבו את ג'ורג'יה ב-1877 ועברו לצמיתות לאנגליה, שם נולד לי. פרנסס באטלר לי הגנה על מעשיו של אביה כבעל עבדים בספרה, "עשר שנים על מטע בג'ורג'יה מאז המלחמה" (1883), שנועד כהפרכה לביקורת של אמה על העבדות מ-20 שנה קודם לכן. בתו הבכורה של פירס מייז באטלר, שרה באטלר ויסטר, נישאה לרופא עשיר בפילדלפיה, אוון ג'ונס ויסטר, והם התגוררו באזור ג'רמן טאון של העיר. בנם, אוון ויסטר, הפך לסופר אמריקאי פופולרי, הידוע בעיקר בזכות The Virginian, רומן מערבון משנת 1902 שנחשב כיום לקלאסיקה. אוון ויסטר הצעיר היה אחרון צאצאיו של מייג'ור באטלר שירש את המטעים. הוא כתב על הדרום שלאחר מלחמת האזרחים ברומן שלו משנת 1906, "ליידי בולטימור", שעשה רומנטיזציה של "האריסטוקרטים האבודים של צ'ארלסטון לפני המלחמה". חברו של ויסטר וחברו לשעבר ללימודים בהרווארד, הנשיא תאודור רוזוולט, כתב לו ביקורת על הרומן על כך שגרם ל"כמעט כל השדים לצפוניים והמלאכים לדרומיים". פירס באטלר ורבים מצאצאיו קבורים בבית הקברות של כריסט צ'רץ', פילדלפיה, שנבנה בשנים 1727–1744 ונקודת ציון היסטורית לאומית. רחוב באטלר במדיסון, ויסקונסין נקרא לכבודו. מדיה וקבצים בנושא פירס באטלר בוויקישיתוף פירס באטלר, באתר "Find a Grave" (באנגלית) פירס באטלר, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית) "The Carlow man who became a US founding father (And one of the biggest slave owners)". The Irish Times. Robert K. Wright Jr. and Morris J. MacGregor Jr., "Pierce Butler" (אורכב 28.12.2018 בארכיון Wayback Machine), Soldier-Statesmen of the Constitution, Washington, D.C.: United States Army Center of Military History, 1987, accessed March 4, 2012 Terry W. Lipscomb (2007). The Letters of Pierce Butler, 1790–1794: Nation Building and Enterprise in the New American Republic. Univ of South Carolina Press. p. 79. ISBN 978-1-57003-689-7. Neuborne, Leon Friedman and Burt (27 בנובמבר 1990). "The Framers, on War Powers". The New York Times (באנגלית). נבדק ב-2018-06-12. {{cite news}}: (עזרה) "The War Powers and the Constitutional Convention". The Blue Review (באנגלית אמריקאית). 2012-10-12. נבדק ב-2018-06-12. Marian C. McKenna, "Review: Malcolm Bell Jr., 'Major Butler's Legacy: Five Generations of a Slaveholding Family' (1987)" (אורכב 04.10.2013 בארכיון Wayback Machine), Canadian Journal of History, Vol. 23, No. 2 (1988) August Nagel, Paul C. (1964). One Nation Indivisible: The Union in American Thought, 1776–1861. New York: Oxford University Press. p. 27. ISBN 0195000358. "Great Auction of Slaves at Savannah, Georgia", New York Tribune, March 9, 1859, at American Memory, Library of Congress "Origins of Madison Street Names". Wisconsin Historical Society. 2006-03-29. נבדק ב-2018-06-12.