laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
קאסטרו פרטוריו

קאסטרו פרטוריו (באיטלקית: Castro Pretorio) הוא שמו של הרובע השמונה עשר מבין רובעי העיר רומא בירת איטליה. סמל הרובע מתאר את ראשו של שומר המשמר הפרטוריאני על רקע אדום. הרובע ממוקם באתר בו היה ממוקם מחנה המשמר הפרטוריאני, ונקרא על שמו (בלטינית: Castrum Praetorium). שטח הרובע הפך לחלק מהעיר רומא, כאשר, בעת בניית חומת אורליאנוס נעשה שימוש בחומת מחנה המשמר הפרטורי כחלק מחומת העיר החדשה. ברובע נמצאים כיום הפיאצה דלה רפובליקה (כיכר הרפובליקה), שער פיה (שריד של חומת אורליאנוס) וכן הכנסיות: סן ברנרדו אלה טרמה, סנטה מריה דגלי אנג'לי וסקרה קורה די ג'סו. כמו כן נמצא ברובע הפאלאסו מאסימו אלה טרמה המשמש חלק מהמוזיאון הלאומי של רומא ומרחצאות דיוקליטוס. מדיה וקבצים בנושא קאסטרו פרטוריו בוויקישיתוף
סאלוסטיאנו

סאלוסטיאנו (באיטלקית: Sallustiano) הוא הרובע השבעה עשר מבין רובעי העיר רומא בירת איטליה. ברובע עוברת דרך ה-20 בספטמבר (באיטלקית: Via XX Settembre), שנקראת בשם זה לזכר איחוד איטליה, וכן הכנסיות סנטה מריה דלה ויטוריה וסן קמילו דה לליס. הרובע ממוקם בשטח בו היו ממוקמים בתקופת האימפריה הרומית גני סאלוסטיוס, והם מקור שמו של הרובע. מדיה וקבצים בנושא סאלוסטיאנו בוויקישיתוף
אן, הנסיכה המלכותית (1709–1759)

אן, הנסיכה המלכותית (באנגלית: Anne, Princess Royal and Princess of Orange, 2 בנובמבר 1709 - 12 בינואר 1759) הייתה בתו של ג'ורג' השני, מלך בריטניה ורעייתו של וילם הרביעי, נסיך אורנז'-נסאו, הסטאדהאודר של הרפובליקה ההולנדית. הנסיכה אן הייתה הנסיכה הבריטית השנייה שנשאה את התואר נסיכה מלכותית, השמור לבת הבכורה של מלך בריטי מכהן. הנסיכה אן נולדה ב-2 בנובמבר 1709 בארמון הרנהאוזן, משכנם של הנסיכים הבוחרים של הנובר. היא הייתה ילדתם השנייה ובתם הבכורה של גאורג, יורש העצר של הנובר ורעייתו קרולין, מרקיזת ברנדנבורג-אנסבך. כשהייתה בת חמש עלה סבה, גאורג, הנסיך הבוחר של הנובר, לכס המלוכה הבריטי לאחר מותה של בת דודתו, אן. אביה הפך ליורש העצר לממלכה הבריטית ואן קיבלה את התואר "נסיכת ויילס". אן הייתה בילדותה תלמידתו של גאורג פרידריך הנדל, מלחין החצר של המלך ג'ורג' הראשון. הנדל לימד אותה הלחנה, שירה ונגינה בצ'מבלו, ובמהלך כל חייה היא המשיכה לתמוך בו ולהשתתף בהופעותיו. ב-11 ביוני 1727 מת המלך ג'ורג' הראשון ואביה של אן עלה לשלטון כג'ורג' השני, מלך בריטניה. באוגוסט של אותה השנה העניק המלך החדש לבתו את התואר נסיכה מלכותית, השמור לבת הבכורה של מלך בריטי מכהן. אן הייתה השנייה בהיסטוריה להחזיק בתואר זה, אחרי מרי הנרייטה, בתו של המלך צ'ארלס הראשון. ב-25 במרץ 1734 נישאה הנסיכה אן לוילם הרביעי, נסיך אורנז', שהיה באותה התקופה הסטאדהאודר של פריזלנד, חרונינגן וחלרה ולעתיד הסטאדהאודר של הרפובליקה ההולנדית כולה. לזוג נולדו שישה ילדים, מתוכם שלושה מתו עם לידתם. שלושת הילדים הנותרים היו: קרולינה (1743–1787) - שימשה בשנים 1765–1766 כעוצרת בשמו של אחיה הקטין, וילם. נישאה לקרל כריסטיאן, נסיך נסאו-ויילבורג. אנה (1746 - 1746) - מתה בינקותה. וילם (1748–1806) - ירש את אביו בתפקיד הסטאדהאודר של הרפובליקה ההולנדית כוילם החמישי. נישא לוילהלמינה, נסיכת פרוסיה, אחותו של פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה. וילם הרביעי מת בשנת 1751 והנסיכה אן מונתה לעוצרת בשמו של בנה בן השלוש, וילם. היא כיהנה בתפקיד עד למותה בשנת 1759 ואז החליפה אותה כעוצרת חמותה, מריה לואיזה, רוזנת הסן-קאסל. עם מותה של מריה לואיזה בשנת 1765, כשוילם היה בן 17 ונחשב עדיין לקטין, מונתה בתה הבכורה של אן, קרולינה, כעוצרת. מדיה וקבצים בנושא אן, הנסיכה המלכותית בוויקישיתוף אן, הנסיכה המלכותית, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
מדיולאנום

מדיולאנום (בלטינית: Mediolanum) הוא שמן בלטינית של מספר ערים רומיות, אך המשמעות החשובה ביותר הוא כשמה של מילאנו העתיקה. ערים אחרות שנקראו מדיולאנום בתקופה העתיקה היו ויטצ'רץ' באנגליה וסנט בצרפת. פירוש המונח "מדיולאנום" הוא "מרכז המישור", אך הוא בעל שורשים קלטיים: בלטינית, המילה היא planum ולא lanum. מדיולאנום הייתה עיר קלטית, ולאחר מכן רומית חשובה במרכז צפון איטליה. טיטוס ליוויוס מתאר את הקמתה על ידי האינסוברים, עם קלטי, לאחר מפלתם בקרבות נגד האטרוסקים בתקופת לוקיוס טארקוויניוס פריסקוס. בין 225 ו-222 לפנה"ס תקפו הרומאים בראשות גנאיוס קורנליוס סקיפיו קאלבוס את האינסובריים ובכלל זאת את מדיולאנום. העיר הפכה לעיר חשובה בקיסגאליה. בתקופת המלחמות הפוניות פרץ מרד נגד הרומאים בעיר, אבל השליטים הצליחו לדכא אותו ב-196 לפנה"ס. בשנת 89 לפנה"ס קיבלו תושבי העיר זכויות חלקיות של אזרחי האימפריה וב-49 לפנה"ס זכויות מלאות. בתקופת סטראבון העיר הייתה חשובה כוורונה, אבל קטנה מפטביום. באופן הדרגתי עלתה חשיבותה של מדיולאנום והיא הפכה לעיר החשובה בפרובינקיה. מדיה וקבצים בנושא מדיולאנום בוויקישיתוף
בית ספר תיכון קדמה

בית ספר תיכון קדמה הוא בית ספר תיכון על-אזורי הפועל כבית ספר אוטונומי, בשכונת הקטמונים בירושלים שהוקם ב-1994 על ידי עמותת ההורים של תנועת קדמה. מטרת בית הספר הוא מתן הזדמנות לצעירים מרקע סוציואקונומי נמוך להשלים בגרות עיונית ולצמצם פערים לימודיים בשכונות מצוקה. בשכונת גוננים ("הקטמונים") ממוקמים שני בתי ספר תיכוניים, "תיכון ע"ש דנמרק" בשכונת גונן ד' ו"תיכון גבעת גונן" בשכונת גונן ט', בהם הונהגה מאז שנות ה-70 של המאה ה-20 תוכנית האינטגרציה בחינוך. לטענת אנשי תנועת קדמה, תוכנית האינטגרציה בחינוך נכשלה מכיוון שהיא הביא לכך שהתלמידים החלשים נחלשים, והתלמידים החזקים מתחזקים. ב"תיכון דנמרק", שהוא תיכון מקיף בו מיושמת תוכנית לימודים מקצועית ועיונית, הופנו התלמידים החלשים למסלול המקצועי. ואילו ב"תיכון גבעת גונן", על פי נתונים שנחשפו בעיתון "כל העיר" במרץ 1994, רק 12 מתוך 70 ילדי גוננים שהחלו ללמוד במחזור הראשון בבית הספר סיימו את כיתה י"ב, ורק ארבעה מהם קיבלו תעודת בגרות. בבית הספר "גבעת גונן", שכולל יסודי ותיכון, יושמה "אינטגרציה הפוכה" בה ילדי השכונות המבוססות הגיעו ללמוד עם ילדי "שכונת המצוקה", והוחלט ש-60% מן הילדים יגיעו מהקטמונים, ו-40% יהיו מחוץ לשכונה. בית הספר קדמה ירושלים הוקם בספטמבר 1994 ביוזמת עמותת קדמה. באותה עת הוקם גם בית הספר קדמה בשכונת התקווה בתל אביב, ושנה לאחר מכן הקימה העמותה גם בית ספר בקריית מלאכי, אך הוא נסגר תוך שנה, לאחר שמשרד החינוך הוציא לו צו סגירה מתוך היענות ללחצים של רשת "אורט", שחששה משבירת המונופול שלה על ילדי קריית מלאכי. בית הספר קדמה תל אביב נסגר עקב חילוקי דעות בין מקימיו לבין מחלקת החינוך של עיריית תל אביב ב-1999. את תיכון קדמה ירושלים ייסדה אשת החינוך קלרה יונה-משומר, ולמרות תמיכה שקיבל מצד שר החינוך דאז אמנון רובינשטיין ומחבר הכנסת בני בגין, הוא לא זכה ליחס רב מצד מערכת החינוך העירונית. בשנתו הראשונה, נפתחו שתי כיתות ז', ו-50 תלמידי המחזור הראשון למדו בשלושה מבנים: תחילה בסניף בנק לשעבר בשכונת גילה, אך העירייה הוציא לבית הספר צו סגירה. לאחר מכן בחדרים ב"בית שמואל - מרכז שמשון", ובמוסך באזור התעשייה בתלפיות שם למדו עד סוף השנה. בשנתו השנייה שכנו כיתות בית הספר בצריף נטוש בקטמונים ששימש קודם כמתנ"ס בשכונת פת. ב-1997 עבר בית הספר למבנה הנוכחי בלב שכונת הקטמונים בו שתי קומות ושש כיתות לימוד, מבנה שחלקו משמש את בית ספר "אורט ספניאן". בשנת 2004 דיווח "הארץ" כי בבית הספר כבר לומדים 150 תלמידים. במרץ 2014 זכה בית הספר בפרס החינוך לשנת תשע"ד. נכון ל-2014 מאז הקמת קדמה 74% מבוגרי בית הספר הגיעו לבגרות מלאה וכ-30% מהם המשיכו למוסדות להשכלה גבוהה. בית הספר התיכון ע"ש דנמרק אתר האינטרנט הרשמי של בית ספר תיכון קדמה "בית ספר תיכון קדמה", באתר הכל אודות מוסדות החינוך קדמה - לשוויון בחינוך ובחברה בישראל, באתר "גיידסטאר ישראל" * ספר על תולדות בית הספר קדמה - בית ספר תיכון עיוני (ירושלים), דף שער בספרייה הלאומית ראלי סער, בתי ספר ייחודיים יוכרו ויאושרו בתנאי שיבטיחו אינטגרציה, באתר הארץ, 16 בפברואר 2003 יוסף אלגזי, בלי אולם ספורט ובלי הסקה, באתר הארץ, 10 באוקטובר 2002 שלמה סבירסקי, המדינה הביסה את קדמה, באתר הארץ, 24 ביולי 2014 דליה קרפל, מדוע נכשל מפעל החינוך המזרחי: עשרים שנה לקדמה, באתר הארץ, 19 ביולי 2014 יאיר שלג, מתקנים את העולם, באתר הארץ, 4 בפברואר 2005 פרס חינוך ארצי לבתי ספר על יסודיים מצטיינים באתר משרד החינוך
טיטוס מאנליוס טורקוואטוס (קונסול 235 לפנה"ס)

טיטוס מאנליוס טורקוואטוס (לטינית: Titus Manlius Torquatus) היה קונסול ומצביא רומאי במלחמה הפונית השנייה ולפניה. הוא נבחר לקונסול בפעם הראשונה ב-235 לפנה"ס, יחד עם גאיוס אטיליוס בולבוס (C. Atilius Bulbus). בשנת כהונתו הכניע את יושבי סרדיניה ונתכבד בטריומף. הקונסולאט הראשון שלו נזכר לדורות, מאחר שבמהלכו היו שערי מקדש יאנוס סגורים – סימן לשלום ממנו נהנו הרומאים, דבר אשר לא אירע על פי המסופר מאז מלכותו של נומה פומפיליוס. ב-231 לפנה"ס נבחר טורקוואטוס לקנסור יחד עם קווינטוס פולביוס פלאקוס (Q. Fulvius Flaccus), אך נאלץ לפרוש בשל אותות מבשרי רעות שראו האוגורים. הוא נבחר לקונסול בפעם השנייה ב-224 לפנה"ס, יחד עם פלאקוס, והשניים ניהלו בהצלחה מלחמה נגד הגאלים בצפון איטליה. טורקוואטוס ופלאקוס היו שני המצביאים הרומאיים הראשונים שחצו את הנהר פו. טורקוואטוס היה ידוע בקפדנותו הקדומה והחמורה יתר על המידה (priscae ac nimis durae seritatis), תכונה אותה ירש מאבותיו. כשנשאל לדעתו אם יש לפדות תמורת כופר כסף את החיילים הרומאים שנשבו בעקבות מפלת קאנאי (216 לפנה"ס), התנגד לכך נמרצות. שנה אחר כך, ב-217 לפנה"ס, נשלח לסרדיניה כדי להחליף את הפראיטור קווינטוס מוקיוס, מושל הפרובינקיה שחלה ולא יכול היה למלא תפקידו; הוא דיכא את המרד שפרץ בסרדיניה בהנהגת המפסיקורה ובעידודם וסיועם של הקרתגים. ב-212 לפנה"ס היה מועמד למשרת פונטיפקס מקסימוס, אך נוצח על ידי פובליוס ליקיניוס קראסוס (Publius Licinius Crassus) הזוטר ממנו, ובמקום זאת נבחר למשרת איידיל קורולי. העם רצה לבחור בטורקוואטוס לקונסול שנת 210 לפנה"ס, אך הוא סירב לקבל את המשרה המכובדת. שנתיים אחר כך (208 לפנה"ס) מונה לדיקטטור, כדי לנהל את אספת הקנטוריות ולעמוד בראש המשחקים הגדולים שנדר לערוך הפראיטור מרקוס איימיליוס. הוא מת בשנת 202 לפנה"ס. ערך זה כולל קטעים מתורגמים מהחיבור William Smith (editor), Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology, 1867(הקישור אינו פעיל), הנמצא כיום ברשות הציבור. Eutropius, 3.3; Livius, 23.34; Velleius Paterculus, 2.38; Orosius, 4.12; Livius, 1.19; Plutarchus, Numa, 20 . Polybius, 2.31; Livius, Epitoma, 20; Orosius, 4.13 . Livius, 22.60 . Livius, 22.60, 23.34, 40, 41, 25.5, 26.22, 27.33 . Livius, 30.39 .
לימוזן

חבל לימוזן (בצרפתית: Limousin; באוקסיטנית: Lemosin) היה אחד מחבלי צרפת. הוא נכלל בחבל אקיטן החדשה בעקבות הרפורמה המנהלית משנת 2016. החבל כולל את האזור שסביב בירתו, העיר לימוז' במרכז צרפת, עם כ -140,000 תושבים. החבל מחולק לשלושה מחוזות: קורז, קרז, וויין עילית (אוט-ויין). שם החבל נובע משמו של שבט קלטי שהיה חי באזור, הלמוביקים. לימוזן נמצא בלב המסיב המרכזי, ויש בו מזג אוויר יבשתי וקר בחורף. הדבר גורם לכך שלמרות שטחו הנרחב (16,942 קמ"ר), מתגוררים בחבל רק כ-725,000 נפש, והוא נחשב לאחד הדלים באוכלוסין בצרפת. בתוך החבל עובר נהר הויין. הנוף הוא הררי ונמצאים בו רמת מילוואש הגבוהה והר לימוזן. הלימוזין הוא בעיקר אזור של גבעות ועמקים והרים נמוכים - בין גבהים של 200 מטר ו -1000 מטרים. חבל לימוזין הכפרי הוא ארץ של יערות ושדות נשירים במערב ובצפון-מערב, של אדמות מרעה של כבשים בצפון, ואזור מעלה של יערות אשוחיות ואדמות מרעה ברמת דה מילבאצ'ס במזרח. בדרום מערב גובל האזור עם חבל דורדון. הנהר דורדון עצמו חוצה את דרום מערב האזור, ולאחר מספר קילומטרים הוא מהווה את הגבול עם האזור השכן של אוברן. שמה של הלימוזינה נובע משם החבל, ונטען כי סוג המכוניות נקרא כך על שם צורת המגבעות שהייתה פופולרית אצל תושבי האזור ודמתה לצורת מכונית הלימוזינה. מדיה וקבצים בנושא לימוזן בוויקישיתוף לימוזן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) The Limousin and its tourist attractions, About-France.com
עינת ביקל

עינת ביקל (נולדה ב-12 באפריל 1965) היא מפיקת קולנוע ישראלית, פעמיים כלת פרס אופיר. יחד עם אורי סבג היא בעלת חברת ההפקות "פרלייט". אין שמות על הדלתות (1997) - מועמד לפרסי אופיר קרקס פלשתינה (1998) - זוכה פרס אופיר החברים של יאנה (1999) - זוכה פרס אופיר הקרב על תל חי (2000, טלוויזיה) - זוכה פרס אופיר (טלוויזיה) בית"ר פרובנס (2002) חלומו של הנרי (2003) "מכתוב" (מיני סדרה לטלוויזיה) (2004) הדברים שמאחורי השמש (2006) - מועמדות לפרס אופיר לבנון (2007) עינת ביקל, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית עינת ביקל, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) עינת ביקל, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי עינת ביקל, באתר ספר הקולנוע הישראלי עינת ביקל, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
אוריקום

אוֹרִיקוּם (ביוונית: Ώρικός, בלטינית: Oricos, Oricus, Oricum) היא עיר נמל עתיקה באיליריה (אלבניה של ימינו), לחוף הים האדריאטי. היא נוסדה על ידי מתיישבים יוונים מאובויה, ובמאה ה-3 לפנה"ס שימשה בסיס לחילות רומא במלחמתה באילירים ובפיליפוס החמישי מלך מוקדון. אוריקום בלטינית, או אוריקוס ביוונית, כבר היה ידוע כעיר נמל עוד לפני שהרומאים כבשו אותה, אומר ג'יונאטה קונסגרה, חוקר דוקטורט באוניברסיטת ז'נבה ומרכז הפרויקט הארכאולוגי. בהמשך, הרומאים השתמשו בעיר כנמל יציאה מהכוחות הצבאיים שלהם. זה הפך לראש גשר בין איטליה לכל החלק הזה של אזור הבלקן." מדיה וקבצים בנושא אוריקום בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אוריקום אוריקוס באתר ארגון התיירות הלאומי של אלבניה. The ancient port of Oricum (Albania – 2017), OCTOPUS FOUNDATION ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יורי ריטחאו

יורי סרגייביץ' ריטחאו (רוסית: Юрий Сергеевич Рытхэу ‏; 8 במרץ 1930 - 14 במאי 2008) היה סופר צ'וקצ'י סובייטי שכתב בצ'וקצ'ית וברוסית. נחשב למייסד הספרות הצ'וקצ'ית. ריטחאו נולד ביישוב אואלן (Уэлен) בצ'וקוטקה. אביו היה צייד וסבו היה שמאן. לצ'וקצ'ים לא היו שמות משפחה וריטחאו היה שמו המלא שמשמעו "הלא נודע". כאשר היה חייב לקבל מסמכים רוסיים, רשם את "ריטחאו" כשם משפחה ואת השמות הרוסיים "יורי סרגייביץ'" כשם פרטי ושם האב. לאחר שסיים שבע שנות לימוד בבית הספר ניסה להתקבל ללימודים גבוהים, אך נדחה בגלל גילו הצעיר. הוא עבד בעבודות מזדמנות - היה מלח, סבל והצטרף למשלחת גאולוגים. ב-1947 החל ללמוד במכללה באנדיר. באותה תקופה התחיל גם לעבוד בעיתון סובייטסקאיה צ'וקוטקה ולפרסם מאמרים קצרים ושירים. שם הכיר את הבלשן הרוסי פיוטר סקוריק, שהגיע מלנינגרד כדי לחקור את השפות של צפון רוסיה. סקוריק סייע לריטחאו להגיע ללנינגרד ולהתקבל שם לאוניברסיטה הממלכתית. כשהיה בשנות ה-20 שלו הצליח לפרסם את חיבוריו בכתבי העת הרוסיים המובילים נובי מיר ואוגוניוק. לאחר סיום האוניברסיטה התגורר במגדן ועבד בעיתון המקומי. לאחר מכן חזר ללנינגרד, בה בילה את מרבית חייו. ריטחאו היה מוכר מחוץ לרוסיה וחיבוריו תורגמו לשלושים שפות, ביניהן אנגלית, גרמנית, יפנית ועברית. ריטחאו פרסם סיפורים ורומנים רבים. הנושא העיקרי שלהם היה חיי העם הצ'וקצ'י, ובפרט במעבר מחיים מסורתיים - בניית אוהלים, התקיימות מציד ושמירת מסורת עתיקה של שמאניזם אל חיים מודרניים, שמתאפיינים בבתי אבן, חינוך חובה, תעשייה ושפע יחסי. הוא היה חבר במפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות וברבים מחיבוריו הביע תמיכה בשלטון הסובייטי והכרה בכך שההתפתחות החברתית והתרבותית של המיעוטים ברוסיה התאפשרה בזכות מהפכת אוקטובר. עם זאת מספריו לא נעדרה גם ביקורת וחלק מהדמויות הצ'וקצ'יות הביעו חוסר ביטחון בשלטון הסובייטי. עם פירוק ברית המועצות בתחילת שנות התשעים ריטחאו איבד את התמיכה הממשלתית ביצירתו והפצת ספריו ברוסיה הופסקה. בעזרת ידידו הסופר הקירגיזי צ'ינגיז אייטמטוב הוא קיבל חוזה הפצה חדש במערב אירופה וזכה להכרה מחודשת מחוץ לרוסיה. מושל צ'וקוטקה המיליארדר רומן אברמוביץ' מימן באופן פרטי הוצאה מחודשת של ספריו ברוסיה. ריטחאו נפטר ונקבר בסנקט פטרבורג בשנת 2008. לעברית תורגמו ספריו "הצ'וקצ'ים קראו לו סון" (פורסם תחילה בהמשכים בהארץ שלנו) ו"מספרים מכושפים". ב־2019 שדה התעופה אוגולני בבירת צ'וקוטקה אנאדיר נקרא על שם ריטחאו. Юрий Рытхэу: Внук шамана и экологический шпион, Александр Карлюкевич, Российская Газета, 25.03.2004 (ברוסית) ביוגרפיה וראיון באתר kolyma.ru (ברוסית) Морж на галечной отмели, Михаил Бойко, Литературная Россия, 23.02.2007 Юрий Рытхэу: «АНЕКДОТЫ ПРО ЧУКЧУ НЕСМЕШНЫЕ!», Ирина Молчанова, Фонтанка.ру, 22.08.2006 (ברוסית) קטע מהתרגום העברי לספר "מספרים מכושפים" על "הצ'וקצ'ים קראו לו סון", אביבית משמרי יורי ריטחאו, באתר "Find a Grave" (באנגלית) יורי ריטחאו, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) יורי ריטחאו, באתר MusicBrainz (באנגלית) יורי ריטחאו, באתר Discogs (באנגלית) Официальный интернет-портал правовой информации, publication.pravo.gov.ru
אריך קוך

אריך קוך (בגרמנית: Erich Koch;‏ 19 ביוני 1896 - 12 בנובמבר 1986) היה עסקן ומושל נאצי. קוך נולד באלברפלד (כיום חלק מהעיר וופרטל) למשפחת פועלים. בבגרותו נרשם לבית ספר למסחר, ולאחר סיום לימודיו עבד כפקיד ברכבת. בפרוץ מלחמת העולם הראשונה לחם כטוראי, ולאחר המלחמה הצטרף לשורות הפרייקור ולחם במערב גרמניה נגד הצרפתים. הוא הצטרף למפלגת הפועלים הגרמנית, שהייתה הגרעין ממנה התפתחה המפלגה הנאצית. בשנת 1925 ארגן את סניף המפלגה בעיר הולדתו והיה חבר בהנהגת חבל הרוהר. בשנת 1928 מונה לגאולייטר (מפקד-מחוז) של מזרח פרוסיה, ובשנת 1930 נבחר שם לרייכסטאג. לאחר עליית הנאצים לשלטון, מונה קוך למושל מזרח פרוסיה. בשנת 1941 מינה אותו אלפרד רוזנברג, ששימש כשר לענייני השטחים הכבושים במזרח, למושל על חלק מפולין הכבושה ומושל נציבות הרייך אוקראינה (Reichskommissar). בתפקיד זה קוך היה אחראי על הוצאה להורג של אזרחים ושליחת עובדי-כפייה לעבוד בשטח הרייך ועל השמדתם של יהודי אוקראינה על ידי האיינזצגרופן. במהלך שנת 1943 סוכן ביון סובייטי ניקולאי איבנוביץ' קוזנצוב ניסה להתנקש בחייו של קוך אך ללא הצלחה. בשנת 1950 הוא נעצר בשלזוויג-הולשטיין על ידי שלטונות הכיבוש הבריטי והוסגר לפולין, שם הועמד לדין באשמת פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות. הוא נידון למוות, אך בשל בריאותו הלקויה הומר עונשו למאסר עולם. הוא מת בשנת 1986 בכלא הפולני. מדיה וקבצים בנושא אריך קוך בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אליזבת דה ולואה, נסיכת צרפת

אליזבת דה ולואה, נסיכת צרפת (Élisabeth de France, ‏2 באפריל 1545 - 3 באוקטובר 1568) הייתה בתו הבכורה של אנרי השני, מלך צרפת ורעייתו השלישית של פליפה השני, מלך ספרד. הנסיכה אליזבת נולדה ב-2 באפריל 1545 בארמון פונטנבלו שמחוץ לפריז, צרפת. היא הייתה ילדתם השנייה ובתם הבכורה של אנרי השני, מלך צרפת ורעייתו, קטרינה דה מדיצ'י. היא גדלה יחד עם שמונת אחיה עם אחיותיה אך בילתה את רוב זמנה עם בת גילה מרי סטיוארט, לעתיד מרי, מלכת הסקוטים, שגדלה בחצר המלוכה הצרפתית. כבתו הבכורה של המלך הצרפתי המכהן אליזבת נקראה בתואר מאדאם רויאל. ב-22 ביוני 1559 נישאה הנסיכה אליזבת, שהייתה אז בת 14 בלבד, לפליפה השני, מלך ספרד, שהיה בן 32. נישואים אלו, שהיו הנישואים השלישיים של המלך פליפה, היו אחת מהתוצאות של שלום קאטו-קמברסיס בין אנרי השני לפליפה השני, הסכם שסיים את מלחמת הבסבורג-ולואה. אליזבת הייתה מאורסת לפני כן לבנו הבכור של פליפה, קרלוס, נסיך אסטוריאס, אך מניעים פוליטיים אילצו אותה להנשא לאביו המלך. למרות הפרש הגילים הגדול בין השניים פליפה אהב מאוד את רעייתו השלישית ונשאר לצידה אפילו כשחלתה באבעבועות שחורות. בשנת 1564 נכנסה אליזבת לראשונה להריון, שהסתיים בהפלה טבעית של תאומות. לאחר מכן היא ילדה שתי בנות בריאות: איזבלה, נסיכת ספרד (1566–1633) - נישאה לאלברכט השביעי, ארכידוכס אוסטריה ושלטה יחד עמו בארצות השפלה ההבסבורגיות. קתרינה מיקאלה, נסיכת ספרד (1567–1597) - נישאה לקרלו אמנואלה הראשון, דוכס סבויה וילדה לו עשרה ילדים. המלכה אליזבת מתה ב-3 באוקטובר 1568 במהלך לידה, יחד עם בנה התינוק. האופרה דון קרלוס של ג'וזפה ורדי מספרת את סיפור אהבתם הטראגית של הנסיכה אליזבת וארוסה, קרלוס, נסיך אסטוריאס, בנו של בעלה לעתיד. מדיה וקבצים בנושא אליזבת דה ולואה, נסיכת צרפת בוויקישיתוף אליזבת דה ולואה, נסיכת צרפת, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
התרנגול ותפילת בני אדם

התרנגול ותפילת בני אדם הוא סיפור קצר מאת ש"י עגנון, שנכלל באוסף תכריך של סיפורים, שיצא לאור לאחר פטירתו של עגנון, בשנת 1985. את השם נתנה לסיפור בתו של עגנון, אמונה ירון, שהביאה את הסיפור לדפוס. הסיפור מגולל את מעשהו של תרנגול, הנמכר ליהודי. אצל היהודי התרנגול מקבל את כל צרכו וחי חיים מלאים. בערב יום הכיפורים מתואר התרנגול כמבולבל מכל המעשים המשונים שעושה בו בעליו, עד שהלה לוקח אותו אצל השוחט, שם הוא נשחט. הסיפור נחתם במשפט "אך ידיעה שלאחר מעשה, מה מועילה?". כלומר רק לאחר שהוא נשחט, הוא מבין את שנעשה לו. חוקרים שונים רואים את המשפט הזה (והסיפור בכלל) כאלגוריה לדברים שונים, החל במצבו הקיומי של האדם, וכלה בשואת היהודים. מוטיב התרנגול הוא מוטיב חשוב בספרות עגנון, ניתן לראות אותו בין השאר בסיפור פשוט. למעשה התרנגול הוא כנראה בעל החיים עליו כתב עגנון הכי הרבה, דוגמה נוספת היא הנגר והתרנגול. בסיפור זה הוא מופיע בצורה די ברורה, התרנגול הוא הדמות הראשית. נהוג לקשר את התרנגול של עגנון לגבר (המילה גבר משמשת גם כשם לתרנגול). זהו פתח לאלגוריות שונות ורבות שפותחו על ידי חוקרים שונים. אפשר לראות את התרנגול כמטפורה לדברים נוספים, למשל ניתן לראות אותו כסמל לביטחון עצמי מושלה. בסיפור זה התרנגול מוצג כראוותן, אך אין לו דבר לעשות כנגד סופו הקבוע מראש. המבע המשולב הוא אחד מהכלים המרכזיים בהם משתמש עגנון. בסיפור זה ישנו מבע משולב בין המספר ותרנגול, בידי כך בונה עגנון את דמותו של התרנגול. כמו כן עגנון מרחיק לכת ומתאר את הפסיכולוגיה של תרנגול ברגעיו האחרונים. מבחינה טכנית ניתן לראות בסיפור זה עילוי ברמת המבע המשולב. המאפיין הבולט ביותר בלשון הסיפור הוא האירוניה. ניתן לראות אירוניה זו החל מהתיאור התרנגול בפתיח. עגנון טוען שכיוון שהתרנגול גדל אצל ערלית, שלא הכירה את היהדות, גם התרנגול לא הכיר את היהדות. טענה זו היא כמובן מלאה באירוניה שכן התרנגול לא היה מכיר את מצוות היהדות כך או כך. כמו כן גם משפט הסיום: "אך חוכמה שלאחר מעשה, מה מועילה." נכתב בשפה אירונית, ואף צינית. ה. כפרות למהדרין, עוד על כפרות ועל תרנגולים, בבלוג "עונג שבת", 22 בספטמבר 2012
פנתאון מתאצמינדה

פנתאון מתאצמינדה לסופרים ואישי ציבור (בגאורגית: მთაწმინდის მწერალთა და საზოგადო მოღვაწეთა პანთეონი) הוא נקרופוליס בטביליסי שבגאורגיה בו קבורים אישים בולטים של גאורגיה, בהם סופרים, אמנים, אנשי אקדמיה וגיבורים לאומיים. הפנתאון ממוקם בחצר הסובבת את כנסיית מאמאדוויתי (כנסיית דוד הקדוש) על מדרונות הר מתאצמינדה ("მთაწმინდა", מילולית: "מתאצמינדָה" – "הר קדוש") ונוסד באופן רשמי בשנת 1929. האישיות המפורסמת הראשונה שנקברה בפנתאון היה הסופר הרוסי אלכסנדר גריבוידוב ‏(1795–1829) ואשתו הגאורגית נינו צ'בצ'בדזה (1812–1857). הפנתאון נפתח רשמית בשנת 1929 בחגיגות יום השנה ה-100 למותו הטרגי של הסופר באיראן. מאז נקברו בפנתאון מפורסמים גאורגים נוספים, חלקם הועתקו ממקום קבורתם לפנתאון. הפנתאון מנוהל על ידי עיריית טביליסי וזוכה למבקרים מקומיים וחיצוניים. בשנת 2002 חובר הפנתאון עם הפוניקולר של טביליסי. ואסו אבשידזה (1962-1854) – שחקן ובמאי תיאטרון גאורגי וריקו אנג'פרידזה (1987-1897) – שחקנית קולנוע ותיאטרון גאורגית ניקולוז ברתשווילי (1845-1817) – משורר רומנטיקן גאורגי וסיל ברנובי (1934-1856) – סופר גאורגי ניקולוז ברדזנישווילי (1965-1894) – היסטוריון גאורגי וחטנג צ'בוקיאני (1992-1910) – רקדן בלט גאורגי איליה צ'בצ'בדזה (1907-1839) – סופר ואיש ציבור גאורגי. קבור יחד עם אשתו אולגה גוראמישווילי זכריה צ'יצ'ינדזה (1931-1853) – סופר והיסטוריון גאורגי סימון צ'יקובאני (1966-1902) – משורר ואיש ציבור גאורגי ככוצה צ'ולוקאשווילי (1930-1888) – גיבור לאומי גאורגי שנלחם בשלטון הסובייטי שלווה דדיאני (1959-1874) – מחזאי ושחקן גאורגי דוד אריסתווי (1890-1847) – עיתונאי, מתרגם ומחזאי גאורגי זוויאד גמסחורדיה (1993-1939) – דיסידנט אנטי-סובייטי ונשיאה הראשון של גאורגיה יעקב גוגבשווילי (1912-1840) – סופר ומחנך גאורגי אלכסנדר גריבוידוב (1829-1795) – סופר רוסי. קבור יחד עם אשתו נינו צ'בצ'בדזה יוסב גריששווילי (1965-1889) – סופר ואיש אקדמיה גאורגי לאדו גודיאשווילי (1980-1896) – צייר גאורגי סימון ג'נשיה (1947-1900) – היסטוריון גאורגי מוסה ג'נשווילי (1934-18551855) היסטוריון גאורגי אנה קלנדדזה (2008-1924) – משוררת גאורגית אקקי חורווה (1972-1895) – שחקן גאורגי לאו כיאצ'לי (1963-1884) – סופר גאורגי דימיטרי קיפיאני (1887-1814) – עיתונאי ואיש ציבור גאורגי דוד קלדיאשווילי (1931-1862) – סופר גאורגי מרב קוסטבה (1989-1939) – דיסידנט אנטי-סובייטי וגיבור לאומי גאורגי גיורגי לאונידזה (1966-1899) – משורר גאורגי קוטה מרג'נישווילי (1933-1872) – במאי תיאטרון גאורגי ניקולוז מוסחלישווילי (1976-1891) – מתמטיקאי גאורגי ניקו ניקולדזה (1928-1843) – עיתונאי ונדבן גאורגי יאקוב ניקולדזה (1951-1876) – פסל גאורגי איוונה פליאשווילי (1934-1868) – מנצח גאורגי גלקטיון טאבידזה (1959-1892) – משורר גאורגי אכוותימה תאקאישווילי (1953-1863) – היסטוריון וארכאולוג גאורגי אלכסנדרה צגרלי (1929-1844) – בלשן גאורגי אקקי צרתלי (1915-1840) – משורר גאורגי גריגול צרתלי (1938-1870) – פפירולוג (חוקר ספרות עתיקה) אנסטסיה תומנישווילי-צרתלי (1932-1849) – סופרת גאורגית וז'ה פשבלה (1915-1861) – משורר גאורגי איליה וקואה (1977-1907) – מתמטיקאי גאורגי סרגו זכריאדזה (1971-1907) – שחקן גאורגי פנתאון דידובה פנתאון סבורתלו האתר הרשמי, בגאורגית פנתאון מתאצמינדה, 2005, בגאורגית
ידונית

ידונית (מחמם ידיים) היא פריט ביגוד של נשים בארצות בעלות מזג אוויר קר. בדרך כלל עשויה הידונית בצורת גליל בעל שני פתחים שלתוכו מכניסים את כפות הידיים לשם הגנתן מפני הקור. את הידונית מייצרים מחומרים מבודדי חום, לרוב מפרווה. בדרך כלל הפתחים של הידוניות הם מהצדדים, אך יש גם ידוניות עם פתח מרכזי אחד או שני פתחים צמודים, במרכז. הפריט נוצר כאביזר אופנה נשית במאה ה-16, והיה נפוץ בשימושם של נשים וגברים במאות ה-17 וה-18. החל מהמאה ה-19 יצא פריט זה מהאופנה, במידה רבה, אך המשיכו להשתמש בו גם במאה ה-20. ידונית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)