laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אירוויזיון 1961

אירוויזיון 1961 היה הפעם השישית בה התקיימה תחרות הזמר ה"אירוויזיון" המשודרת באמצעות רשת ה"אירוויזיון" מטעם איגוד השידור האירופי. התחרות התקיימה בצרפת ביום שבת, 18 במרץ 1961. רשות השידור "RTF" הפיקה את התחרות תחת ניהולו של מרסל קרבאן והנחייתה של ז'קלין ז'ובר, שהנחתה גם את התחרות בשנת 1959. לוקסמבורג הייתה המנצחת בתחרות עם השיר "Nous Les Amoureux" (אנחנו האוהבים) בביצועו של ז'אן-קלוד ווילאמינוט הצרפתי, המוכר כזמר תחת שם הבמה "ז'אן-קלוד פסקל". תזמורת התחרות הייתה של פרנק פורסל, ופורסל גם ניצח על כמה מהשירים, כפי שעשה באירוויזיון 1959. זו הפעם הראשונה שהתחרות התקיימה ביום שבת, כאשר מתחרות אירוויזיון 1963 נקבע הדבר באופן רשמי והפך למסורת שנמשכת עד היום. זו הפעם השנייה שהתחרות התקיימה באותו אולם - שנתיים בלבד לאחר ש"היכל הפסטיבלים" אירח את התחרות בשנת 1959. אולם הבמה שופצה והוגדלה לקראת התחרות הנוכחית והייתה גדולה בהרבה מזו של שנת 1959 ובכלל מבמות התחרויות הקודמות. הבמה קושטה בפרחים, כביטוי לגישה החדשה שאימצו איגוד השידור האירופי והמדינות המארחות בהפקת במות גדולות ומרשימות. עם זאת, רק החל מאירוויזיון 1970 נעשה שימוש בתפאורה חדשנית ומשוכללת ובטכנולוגיה חדישה. יוגוסלביה, ספרד ופינלנד הצטרפו לתחרות, למרות ביקורות שונות שטענו כי לא ראוי שיוגוסלביה וספרד ישתתפו עקב משטרי הדיקטטורה ששררו בהן באותה תקופה. ספרד השתתפה מאירוויזיון זה ואילך מבלי להיעדר מאף תחרות עד היום. פינלנד הקפידה להשתתף גם היא, אולם זכייתה הראשונה הייתה אחרי 45 שנות השתתפות בתחרות אירוויזיון 2006. יוגוסלביה זכתה פעם אחת, על ערש התפרקותה, בתחרות אירוויזיון 1989. המשטר בספרד תחת שלטונו של הרודן פרנקו הוסיף לעורר בעיות באירוויזיון 1969 שנערך בספרד, כאשר אוסטריה פרשה מהתחרות מתוך עיקרון לא לשלוח מטעמה נציגים למדינה הנשלטת על ידי דיקטטורה. 13 המדינות מהתחרויות הקודמות השתתפו כולן בתחרות זו. כך עלה בשנת 1961 מספר המדינות המשתתפות באירוויזיון והיו בסך-הכל 16 שירים. ספרד כמשתתפת חדשה פתחה את התחרות עם הזמרת קונצ'יטה באוטיסטה שעלתה לבמה בשמלה מהודרת שהבליטה את הופעתה ושרה שיר קצבי שכלל גם קצת תנועות ריקוד. שיטת ההצבעה נשארה כמו בתחרויות הקודמות: עשרה שופטים מכל מדינה העניקו, כל אחד, נקודה לשיר האהוב עליהם פרט למדינתם. מופע הביניים שלאחר הצגת השירים המתחרים היה של שני האמנים טסה בומונט ומקס בוצוני. עם תום ההצבעה זכתה לוקסמבורג בתחרות בפעם הראשונה. הייתה זו זכייתה הראשונה של לוקסמבורג מתוך חמש, כאשר עוד תזכה בתחרויות בשנים 1965, 1972, 1973 ו-1983. לאחר שבשתי התחרויות הקודמות זכו שירים קצביים-מתונים ועליזים, ניצחה לוקסמבורג בתחרות זו עם שיר שקט ואיטי יותר, כמסורת השירים הזוכים בתחרויות הראשונות. אולם בניגוד למסורת שירי האהבה, נטען כי השיר הזוכה, שמשמעותו בעברית היא "אנחנו האוהבים", מדבר בעצם על אהבה בין שני גברים והמכשולים שעל אהבתם להתמודד עמם. כמו בתחרויות אירוויזיון אחרות, גם בשנה זו שימש פסטיבל סן רמו לבחירת השיר שייצג את איטליה באירוויזיון. וכמו כן, גם בתחרות זו השיר שייצג את איטליה הפך ללהיט. מדיה וקבצים בנושא אירוויזיון 1961 בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אירוויזיון 1961 (באנגלית) אירוויזיון 1961 באתר האירוויזיון הרשמי היסטוריית ההצבעות של אירוויזיון 1961 אירוויזיון 1961, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
אירוויזיון 1962

אירוויזיון 1962 הייתה הפעם השביעית בה התקיימה תחרות הזמר ה"אירוויזיון" המשודרת באמצעות רשת ה"אירוויזיון" מטעם איגוד השידור האירופי. התחרות התקיימה בלוקסמבורג ב"אודיטוריום הגדול של RTL" (בצרפתית: Grand Auditorium de RTL) שבעיר הבירה לוקסמבורג, ביום ראשון, 18 במרץ 1962. רשות השידור "CLT" הפיקה את התחרות בניהולם של ג'וס פולי ורנה סטייכן והנחייתה של מיריי דלנואה. צרפת ניצחה בתחרות בפעם השלישית בתולדותיה עם השיר "אהבה ראשונה" (“Un premier amour”) בביצועה של הזמרת איזבל אוברה. תזמורת התחרות הייתה של ז'אן רודרה, ורודרה גם ניצח על כמה מהשירים. לראשונה יש שירים שסיימו את התחרות ללא נקודות כלל, וארבע מדינות בפרט בשנת 1962 שהן בלגיה, ספרד, אוסטריה והולנד (שירים מספר 2, 3, 4 ו-8 בסדר ההשמעה בהתאמה). כל המדינות מהתחרויות הקודמות השתתפו בתחרות זו. בכלל זה גם יוגוסלביה, ספרד ופינלנד, אשר הצטרפו לתחרות בשנת 1961 ובסך-הכל הוצגו 16 שירים. המנחה מיריי דלנואה בירכה כל אחד מהמתחרים בשפת המדינה שאותה ייצגו. הבמה קושטה בכוכבים נוצצים-מהבהבים, אך הם לא נראו בחלק מהערב מפני שהנורות כשלו מלפעול בזמן מסוים. שיטת ההצבעה שונתה מהתחרויות הקודמות כאשר עשרה שופטים מכל מדינה מעניקים נקודה, 2 נקודות ו-3 נקודות לשלושת השירים האהובים עליהם. כל שופט העניק תחילה בנפרד 3 נקודות לשיר האהוב עליו ביותר, 2 נקודות לשיר השני האהוב עליו ונקודה לשיר השלישי האהוב עליו. אז כל מדינה העניקה נקודה, 2 נקודות ו-3 נקודות לשלושת השירים שקיבלו הכי הרבה נקודות בסיכום הכולל של ניקוד עשרת השופטים. ניצחונה השלישי של צרפת בתולדות התחרות העמיד אותה כמדינה שזכתה בכמחצית מכלל שבע תחרויות האירוויזיון שהיו עד אז, כולל תחרות זו. השיר הזוכה של צרפת הוא בסגנון הבלדה הדרמטית הטיפוסית, שבו איזבל אוברה שרה על הכוח שיש לאהבה הראשונה על אנשים. השיר שייצג את גרמניה – "שני איטלקים קטנים" (“Zwei kleine Italiener”), בביצועה של הזמרת קוני פרובוס, הפך ללהיט לאחר ששימש כשיר רקע בפרסומת לסבון. כמו בכל מהדורות התחרות הקודמות, גם השנה היה השיר שייצג את איטליה השיר הזוכה בפסטיבל סן רמו. מדיה וקבצים בנושא אירוויזיון 1962 בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אירוויזיון 1962 (באנגלית) אירוויזיון 1962 באתר האירוויזיון הרשמי היסטוריית ההצבעות של אירוויזיון 1962 אירוויזיון 1962, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
לולאך, מלך סקוטלנד

לולאך (באנגלית: Lulach, בגאלית סקוטית: לואלך מק גייל קואמגיין - Lulach mac Gille Coemgáin באיות עתיק, Lughlagh mac Gille Chomghain באיות מודרני, כלומר "לולאך בנו של גייל כומגיין"; נפטר ב-17 במרץ 1058), המכונה "טיירבית'" (חסר המזל) ופאטואוס (הטיפש), היה מלך סקוטלנד בין 15 באוגוסט 1057 עד מותו. לולאך היה הראשון מבית מלכי סקוטלנד שיש תעוד בדבר טקס הכתרתו. טקס ההכתרה נערך באוגוסט 1057 במנזר סקון - מקום הכתרתם המסורתי של מלכי סקוטלנד מאז מלכותו של לולאך. לולאך, שהיה בנו החורג של מקבת', עלה לשלטון לאחר מותו של מקבת' בקרב בשנת 1057, בתמיכת חייליו של מקבת'. בהתאם לכינויו היה לולאך מלך חלש באופיו, ושלט זמן קצר בלבד בטרם נרצח ביוזמת מלקולם השלישי שמלך אחריו. בנו של לולאך, מאל סנכטאי היה מורמאר מוריי, וכן הייתה ללולאך בת (שמה אינו ידוע), ובנה (נכדו של לולאך) היה אואנגוס ממוריי. ככל הנראה לולאך נקבר באי קולומבה הקדוש שבאיונה. מיקומו המדויק של הקבר אינו ידוע.
כריסטיאן גוטפריד אהרנברג

כריסטיאן גוטפריד אהרנברג (בגרמנית: Christian Gottfried Ehrenberg; ‏19 באפריל 1795 - 27 ביוני 1876) היה זואולוג, גאולוג ורופא גרמני. אהרנברג, בנו של שופט, נולד בעיר קטנה במחוז סקסוניה שבגרמניה. סיים לימודי תאולוגיה באוניברסיטת לייפציג ומאוחר יותר מדעי הטבע ורפואה באוניברסיטת הומבולדט של ברלין. את תזת הדוקטורט שלו הגיש על הפטריה Sylvae mycologicae Berolinenses. ב-1827 קיבל מינוי כפרופסור באוניברסיטת הומבולדט. ב-1820–1825 השתתף אהרנברג, כביולוג, במשלחת חקר למצרים, למדבר הלובי ולצפון הים האדום, אסף אלפי דוגמיות הן של עולם החי והן של עולם הצומח, וחקר את עולם האלמוגים. בהמשך עשה מסע חקר לחצי האי ערב וסוריה. בבדיקת ממצאיו הוקסם ממה שניתן לגלות מתחת למיקרוסקופ. ב-1829 התלווה אל אלכסנדר פון הומבולדט למסעו לרוסיה. כחלק מתהליך העבודה עם המיקרוסקופ החל לחקור מיקרואורגניזמים. אהרנברג היה הראשון שכינה את החיידקים בשם "בקטריה"; עד תקופתו כינו אותם בכינוי שטבע אנטוני ואן לוונהוק - אנימלקולס (animalcules). אוספיו, הכוללים רישומים רבים, מכתבים, משטחים ומיקרוסקופים נמצאים כיום במוזיאון אוניברסיטת הומבולדט בברלין ובאוניברסיטת הומבולדט בברלין. מדיה וקבצים בנושא כריסטיאן גוטפריד אהרנברג בוויקישיתוף אהרנברג והמיקרוסקופ מתוך "מסע אחר" כריסטיאן גוטפריד אהרנברג, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא רופאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
לדרמן

לֶדֶרמן (באנגלית: Leatherman, לד'רמן) הוא שמה המסחרי של סדרת סכינים וכלי עבודה רב תכליתיים (Multi-tool) המיוצרים על ידי קבוצת לדרמן לכלי עבודה (Leatherman Tool Group). את הכלי, המכונה אולר לדרמן או פלייר לדרמן, המציא טים לדרמן במהלך טיול שערך עם אשתו באירופה במכונית פולקסווגן חיפושית ובו חש בחסרונו של אולר המשלב סכין עם פלייר ועם מברג לביצוע תיקונים ברכב. בעקבות זאת פיתח יחד עם שותפו לחברת לדרמן, סטיב ברלינר. ב-1975, לאחר תכנון ובניית דגם, הגיש בקשה לפטנט למוצר שיכונה "מיסטר קראנץ'" והבקשה שאושרה בארצות הברית בשנת 1980. הכלי הראשון יוצר בשנת 1983 ובשנת 1984 נמכרו 30,000 יחידות. הכלי במהותו הוא פלייר, מכשיר לצביתת וקילוף חוטים, שבידיותיו נמצאים כלי עבודה נוספים. בכל הדגמים הכלים הנוספים הם: סכין, מברג ובדרך כלל גם מספריים. הדגמים השונים נבדלים במגוון הכלים הנוספים. בחלק מהדגמים להבי הסכינים ננעלים באמצעות מתפס מיוחד כדי שלא יחליקו. חלק מהדגמים מיוצרים מטיטניום ובעלי אחריות על שבר לעשרים וחמש שנה. בין דגמיו:.WAVE, CHARGE, SURGE, MICRA, CRUNCH. ב-1997 ציידה נאס"א את האסטרונאוטים במשימה STS-86 בכלי לדרמן. אתר האינטרנט הרשמי של לדרמן (באנגלית) לדרמן, ברשת החברתית פייסבוק לדרמן, ברשת החברתית אקס (טוויטר) לדרמן, ברשת החברתית אינסטגרם לדרמן, סרטונים בערוץ היוטיוב אתר המשווק הישראלי על לדרמן באתר "יחידה" האתר המקורי של לדרמן (באנגלית)
ויטוריה אלאוטי

ויטוריה אלאוטי (באיטלקית: Vittoria Aleotti; סביבות 1575 - אחרי 1620), שיש גורסים כי היא רפאלה אלאוטי (1570 בקירוב - אחרי 1646), הייתה נזירה אוגוסטינית, מלחינה ונגנית עוגב איטלקייה. אלאוטי נולדה בפרארה לאדריכל ידוע השם ג'ובאני באטיסטה אלאוטי ונזכרה בצוואתו, שנכתבה בשנת 1631. בשחר ילדותה הקשיבה לשיעורים של אחות בכירה והדהימה את משפחתה בהישגיה בנגינת צ'מבלו בגיל שש. בהמשך למדה אלאוטי אצל אלסנדרו מילווילה במשך שנתיים ובגיל 14 נשלחה למנזר האוגוסטיני סנט ויטו בפרארה, שנודע בהכשרה המוזיקלית שנתן לחניכותיו. בין השנים 1636 ל-1639 כיהנה כאם המנזר. אלאוטי נזכרה במדריך לפרארה של מ. א. גואריני משנת 1621 כבעלת ידע רב בתחום המוזיקה, וכן הוזכרו בו מוטטים ומדריגלים שלה שיצאו לאור. היא כתבה מוזיקה למספר מדריגלים פרי עטו של ג'ובאני באטיסטה גואריני טאביה שלח אותם אל הרוזן דל זאפו, ששלח אותם לוונציה, שם ראו אור בדפוס אצל ג'אקומו וינצ'נטי בשנת 1593. קובץ אחר של מוטטים יצא בדפוס אצל אמאדינו ב-1593, הקובץ הראשון של מוזיקת קודש בהלחנת אישה שיצא לאור בדפוס. נוסף להלחנה, ניגנה אלאוטי בעוגב של המנזר וניצחה על הרכב גדול של נגנים וזמרים, שהגיש קונצרטים. לפי כתבים של ארקול בוטריגארי (סופר בן התקופה), היה זה אחד ההרכבים המעולים ביותר באיטליה. סביר להניח, כי ויטוריה הוא השם שניתן לה בלידתה ורפאלה השם שאימצה לה, כשקיבלה עליה את נדרי הנזירות. מוטט: Angelus ad pastores ait לטקסט מתוך הברית החדשה, הבשורה לפי לוקאס 2:10-11 Suzanne G. Cusick. "Raffaella Aleotti", Grove Dictionary of Music and Musicians|Grove Music Online, ed. L. Macy (accessed February 15 2006), grovemusic.com (subscription access). Suzanne G. Cusick. "Vittoria Aleotti", Grove Dictionary of Music and Musicians|Grove Music Online, ed. L. Macy (accessed February 15 2006), grovemusic.com (subscription access). סוזאן ג. קוזיק, "רפאלה אלאוטי", מילון גרוב המקוון למוזיקה ומוזיקאים בעריכת ל. מייסי סוזאן ג. קוזיק, "ויטוריה אלאוטי, מילון גרוב המקוון למוזיקה ומוזיקאים בעריכת ל. מייסי מדיה וקבצים בנושא ויטוריה אלאוטי בוויקישיתוף ויטוריה אלאוטי, באתר AllMusic (באנגלית) ויטוריה אלאוטי, באתר MusicBrainz (באנגלית) ויטוריה אלאוטי, באתר Discogs (באנגלית) modern performance notes on Aleotti commercial CD recording of Alleotti's music (אורכב 30.09.2007 בארכיון Wayback Machine)
הרשות הפלסטינית במשחקים האולימפיים

הרשות הפלסטינית משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת אטלנטה (1996). עד כה השתתפה הרשות בענפי האתלטיקה, השחייה, הג'ודו והרכיבה, אך הישגיה בהם היו סמליים בלבד. הרשות מעולם לא נטלה חלק באולימפיאדת חורף. באולימפיאדת אטלנטה מנתה המשלחת הפלסטינית שני ספורטאים. נושא הדגל היה מג'די אבו מרהיל, תושב מחנה הפליטים נוסייראת ברצועת עזה ואיש כוח 17. אבו מרהיל התחרה בריצת 10,000 מטר והגיע למקום האחרון. באולימפיאדת סידני (2000) שוב ייצגו את הרשות הפלסטינית שני ספורטאים. ההלך ראמי דיאב סיים במקום האחרון בהליכה ל-20 ק"מ, והשחיינית סמאר נאסר סיימה במקום ה-65 (מתוך 74 משתתפים) במשחה ל-50 מטרים בסגנון חופשי. באולימפיאדת אתונה (2004) גדלה המשלחת ל-3 ספורטאים - שני אתלטים (שהתחרו בריצת 800 מטר) ושחיין אחד (שהתחרה במשחה ל-100 מטרים בסגנון פרפר). אף הם סיימו במקומות האחרונים בתחרויות בהן השתתפו, ולא התקדמו לשלבים הבאים. באולימפיאדת בייג'ינג (2008) נשלחו מטעם הרשות הפלסטינית שני אתלטים ושני שחיינים. גם הם לא הצליחו לשפר את מאזנה הספורטיבי של הרשות, לאחר שדורגו בין האחרונים במקצי המוקדמות בתחרויות בהן השתתפו. באולימפיאדת לונדון (2012) רשם הג'ודוקא מאהר אבו רמלה היסטוריה, כשהיה לספורטאי הפלסטיני הראשון שמגיע למשחקים האולימפיים לאחר שהשיג את הקריטריון האולימפי, ולא באמצעות כרטיס חופשי. עם זאת, גם במשחקים אלה לא הצליחו הספורטאים הפלסטינים להגיע להישגים ספורטיביים משמעותיים. באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016), מנתה המשלחת הפלסטינית שישה ספורטאים. האתלטית מיאדה אל-סייד הניפה את דגל המשלחת בטקס הפתיחה. באולימפיאדת טוקיו מנתה המשלחת הפלסטינית חמישה ספורטאים, שלושה גברים ושתי נשים, תושבי בית לחם, עזה, מזרח ירושלים ושני פלסטינים אמריקאים. הרשות הפלסטינית במשחקים הפאראלימפיים הרשות הפלסטינית במשחקים האולימפיים לנוער מדיה וקבצים בנושא הרשות הפלסטינית במשחקים האולימפיים בוויקישיתוף אתר הוועד האולימפי הפלסטיני (בערבית) The Times of Israel, Palestinians send 6 athletes to Rio — half of them Germans ציוץ של נורית יוחנן ברשת החברתית אקס (טוויטר), 23 ביולי 2021.
חסקה

חַסַקֶה או חֲסָקָה היא כלי שיט חלול, עשוי עץ או פיברגלס, ללא סיפון, מעקה או מפרש. הכלי משמש מצילים בארץ ישראל לפחות מתחילת שנות ה־30. לפי דוריאן פסקוביץ, שהיה הראשון שהביא גלשנים לישראל, הייתה החסקה במקורה כלי שיט שטוח ששימש את הדייגים הערביים. מקור אפשרי אחר לכלי, הדומה לגלשן, הוא כי הוא נבנה כווריאציה על הגלשן החלול שהמציא תום בלייק בשנת 1926. בשנות השלושים, שלמה אלחסוף, מציל חירש, שהיה גם נגר בהכשרתו, החליט בהשראת חברו דויד ארליך לבנות סירה שתתאים לצורכי המצילים. בניסיון הראשון, שהושפע מסירות דיג ערביות שטוחות, בנה ע״פ שרטוט של ארליך, סירה עם חרטום וירכתיים. כדי לחזור לחוף היה צורך לסובב את הסירה במים. בניסיונות הבאים בנה סירה עם חרטום בשני הצדדים, כך שהמציל יכול היה לסובב את גופו ולחתור לצד השני במהירות. אלחסוף וארליך קבעו את מידות הסירה: 4.75 מטר אורך, 1.25 מטר רוחב במרכז, וגובהה באמצעיתה 25 ס"מ. בחסקה חותרים עם משוט שאורכו 3.45 מטר, עובי המוט 38 מ"מ, רוחב הכף 18–20 ס"מ ואורך הכף 25 ס"מ. הסירה, העשויה עץ ודיקט, הפכה במהרה ללהיט בקרב מצילים בחופי הארץ. ברבות השנים בנו את החסקה מפיברגלס, אבל המידות של אלחסוף וארליך תקפות עד היום. בשנת 1950 שמואל צייטלין ערך מסע ימי, ביחד עם שמאי קנצנופולסקי, בחסקה מתל אביב לחיפה.. בינואר 1973, במבצע משותף למחלקת כושר קרבי בצה"ל ולחיל הים, הפליג איתמר לויטין, אדריכל מתל אביב ואיש מילואים של מחלקת כושר קרבי, מאילת לשארם א־שייח' על גבי חסקה. המסע, שאורכו כ־250 קילומטרים וארך 5 ימים, תועד בכתבה פרי עטו של לויטין בשבועון צה"ל במחנה בפברואר 1973. ככל הידוע, זהו המרחק הגדול ביותר שנחצה בחסקה. בתרבות הישראלית התפרסמה החסקה בזכות השיר באותו השם (של יורם טהרלב) שחוזר על המילים ”חסקה, חסקה, בלי סיפון ומעקה, שנחיה ושנזכה רק לשוט בחסקה”. השיר הולחן על ידי משה וילנסקי עבור להקת חיל הים בשנת 1972. בהמשך קיבל השיר גרסת כיסוי של להקת "אתניקס", שסולנה זאב נחמה שירת בעברו בחיל הים. סאפ דוד שליט, ‏חסקה, באתר גלובס, 20 במרץ 2008 עד ראיה, ה"צי" העברי הראשון, מעריב, 4 ביולי 1948 סרט מ־1936 המתעד שימוש רווח בחסקה נמצא כאן: http://switch3.castup.net/cunet/gm.asp?ai=148&ar=20041215-19 http://www.topsea.co.il/history.htm. לפי המילון הערבי־עברי של איילון־שנער [1], אחד הפירושים של המילה حسكة הוא "מין סירת תחרות קלה". ראו: ג. ישראל, "עשרים שעות בלב-ים על סירה קטנטונת", 'על המשמר, 9 במאי 1950 וגם: יצאו לדרך בחורים, באתר ארכיון הפועל
קדימה

האם התכוונתם ל... פוליטיקה: קדימה (מפלגה) – מפלגה ישראלית שהוקמה בנובמבר 2005 על ידי ראש הממשלה דאז אריאל שרון, שפרש לשם כך מהליכוד. קדימה (אגודת סטודנטים) (בגרמנית: A.V. Kadima Wien) - אגודת סטודנטים יהודית ציונית שפעלה בווינה בתקופת Fin de siècle. קדימה! (!En Marche) - שמה הקודם של מפלגת "רנסאנס" הצרפתית, שהוקמה באפריל 2016 על ידי עמנואל מקרון. מקומות: קדימה (מושבה) – מושבה בשרון (נוסדה ב-1933), המהווה חלק מהמועצה המקומית קדימה-צורן. קדימה-צורן – מועצה מקומית בשרון שנוצרה בשנת 2003 בעקבות החלטה של הכנסת על איחודן של המועצה המקומית קדימה והמועצה המקומית צורן. בית קדימה – מבנה בשכונת קריית שמואל בירושלים, בו גובשו בחודש אוגוסט 1947 המלצות ועדת אונסקו"פ להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל. אישים: הגר קדימה – מלחינה ישראלית. אחרים: "פארווערטס" (יידיש: "קדימה") – שבועון יידיש יהודי-אמריקאי היוצא לאור בניו יורק. "אוואנטי!" (איטלקית: "קדימה!") – עיתון יומי בשפה האיטלקית שהיה עיתונה של המפלגה הסוציאליסטית האיטלקית מסוף המאה ה-19 עד לשנת 1993. קדימה, תריץ אחורה (Be Kind Rewind) - סרט קומדיה אמריקאי משנת 2008. קדימה (שיר) – שיר רוסי ועברי מתחילת המאה ה-20 קדימה (סרט) – סרט של דיסני משנת 2020 זכות קדימה (תחבורה) – זכות שעל נוהגים ברכב לתת למשתמשים אחרים בדרך. זכות קדימה (מקרקעין) – אחת הזכויות במקרקעין שיש לזוכה בנכס, המקנה לו קדימות במקרה של מכירת זכות בנכס. סדר קדימה בברכות – סוגיה הלכתית העוסקת בסדר שבו יש לברך ברכות הנהנין ולאכול מאכלים שברכתם שווה סדרי קדימה ממלכתיים – רשימת נציגי המדינה והשלטון לפי דרגת חשיבותם תקדים
המנדולינה של קפטן קורלי

המנדולינה של קפטן קורלי הוא רומן מאת הסופר לואי דה ברנייר שנכתב ב-1993. הספר זיכה אותו בפרס הסופרים הבריטים לספר הטוב ביותר לשנת 1995. בישראל יצא לאור בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר בשנת 2000 בתרגומה של מרים יחיל-וקס. אירועי הספר מתרחשים בשנת 1941 בעיצומה של מלחמת העולם השנייה בעת פלישת האיטלקים ליוון, חייליו של קפטן אנטוניו קורלי, מתמקמים באי קפלוניה. תושבי הכפר הסולדים מנוכחותם של הפולשים עושים הכל כדי לפגוע בהם וביניהם אף פלגיה בתו של דוקטור יאניס רופא הכפר המאורסת לדייג שהתגייס למלחמה ולא משיב למכתביה. למרות המלחמה מתחבבים החיילים ובראשם הקפטן השובה בעל המנדולינה על התושבים. בין פלגיה לבין הקפטן מתפתח סיפור אהבה שנפסק בעקבות הטבח שעורכים הגרמנים בחיילים האיטלקים, אנטוניו שניצל בזכות חברו שהגן עליו בגופו נמלט מן האי באמצע הלילה על גבי סירה. חייה של פלגיה אחרי המלחמה מלאים התמודדויות ביניהם אימוץ תינוקת שננטשה בפתח ביתה. בתה המאומצת מתחתנת ויולדת ילד המוצא את המנדולינה של הקפטן האהוב ולומד להשתמש בה, באחת הפעמים פוגש בו אנטוניו והילד מוביל אותו לסבתו שצורחת על הקפטן שנטש אותה לאורך השנים. לאחר נסיונותיו להסביר את התנהגותו הם מתחילים את דרכם מחדש. סרט המבוסס על הספר יצא לאקרנים בשנת 2001, בבימויו של ג'ון מאדן ובכיכובם של ניקולס קייג', פנלופה קרוז, ג'ון הרט, כריסטיאן בייל. אתר האינטרנט הרשמי של המנדולינה של קפטן קורלי (באנגלית) אתר הסרט "המנדולינה של קפטן קורלי", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
סטניסלבסקי

האם התכוונתם ל... קונסטנטין סטניסלבסקי – שחקן תיאטרון ובמאי רוסי שיטת סטניסלבסקי – שיטת משחק בתיאטרון שפותחה על ידי הבמאי קונסטנטין סטניסלבסקי שמעון יהודה סטניסלבסקי – עיתונאי ופובליציסט יהודי רוסי
מנזר סטפנוס הקדוש

מנזר סטפנוס הקדוש (פרסית کلیسای سن استپانوس; ארמנית Սուրբ Ստեփանոս) הקרוי על שמו של סטפנוס הקדוש, ממוקם בעמק הנהר אראס הזורם לאורך גבולן של איראן ואזרבייג'ן. המתחם ממוקם כ-15 ק"מ מערבית לג'ולפה במחוז מזרח אזרבייג'ן באיראן. כדי להבדילו ממנזרים בעלי שם זהה הוא מכונה גם "מגהרט" על שם הגבעה עליה הוא נבנה או "דרשם" על שם קבר ששכן בעבר בקרבת מקום. בשנת 2008 הוכרז המנזר כאתר מורשת עולמית, יחד עם הריסות הכפר דרשם השוכן במורד הנהר ובו כנסייה ובית קברות, וכן עם קפלת צ'ופאן שבמעלה הזרם. השטח המוכרז על שלושת חלקיו משתרע על פני כ-84 הקטאר בסך הכל. המנזר נזכר לראשונה בשנת 649. הוא נפגע במהלך המאה ה-12 והמאה ה-13 כתוצאה ממאבקיהם של הסלג'וקים בביזנטים, אך לאחר מכן, במחצית השנייה של המאה ה-13, הפגינו הולגו חאן ויורשיו סבלנות כלפי הנוצרים המקומיים. למנזר נודעה השפעה רבה במאה ה-14, עת נחשב למרכז חשוב של אומנות ולימודים, ונכתבו בו יצירות בנושאי דת, היסטוריה ופילוסופיה. חלק מיצירות אלה השתמר והן מוחזקות בירוואן ובוונציה. בתחילת המאה ה-15 בא המנזר תחת השפעת הספווים אשר המשיכו והעניקו חסות לארמנים המקומיים, אולם ב-1604 הגלה השאה עבאס הגדול כרבע מיליון ארמנים מהאזור מסיבות אסטרטגיות. תושבים אלה הועברו למרכז איראן והרחק מהאזור ששכן סמוך לגבול עם האימפריה העות'מאנית. אך במחצית השנייה של המאה ה-17, כאשר ביססו הספווים את שלטונם באזור מחדש, שב המרכז לפעול. המנזר שוקם ונבנה מחדש בין 1819 ל-1825, ובאותה עת נרכש כפר דרשם הסמוך על ידי הכנסייה הארמנית. מנזר סטפנוס הקדוש - המנזר שוכן על מדרון תלול, וצורתו כשל מלבן באורך של 72 מטרים וברוחב של 48 מטרים. למבנה צמודים שני אגפים - באחד שוכנת כנסייה ובאחר מגורים לנזירים. בפינותיו של המבנה מתנשאים מגדלים עגולים המשווים לו מראה מבוצר. אורכה של הכנסייה הוא 27 מטר והיא מתנשאת לגובה של 25 מטר. בכנסייה ארבעה עמודים רבועים, הנושאים מגדל פעמונים בן שתי קומות - הראשונה מלבנית, והשנייה בצורת כיפה הנחה על שישה עמודים. צורתה של הכנסייה היא כשל צלב יווני שבמרכזו כיפה גדולה. הקירות עשויים אבנים כפי שמקובל באדריכלות הארמנית הדתית. פנים הכנסייה מעוטר בציורים רבים, בעיקר בצידה הפנימי של הכיפה, ואלה הושפעו מעיטוריה של קתדרלת אצ'מיאדזין בשילוב עם מוטיבים איראנים. דרשם - הכפר דרשם השוכן כשני קילומטרים במורד הנהר, היה נושב עד רצח העם הארמני ב-1915 וכיום הוא הרוס. המבנה היחיד ששרד ממנו הוא הכנסייה שנבנתה בצורת בזיליקה, וכיפתה המרכזית נתמכת על ידי ארבעה עמודים. סמוך לכנסייה שוכן בית קברות שבו קברים המתוארכים למאה ה-16. צ'ופאן - קפלת צ'ופאן ("הרועה") שוכנת בסמוך לג'ולפה, כעשרה קילומטרים ממנזר סטפנוס הקדוש. צורתה כשל מלבן באורך של 6.5 מטר וברוחב של 5.5 מטר והיא השתמרה בצורה טובה למדי. מנזר תדאוס הקדוש מדיה וקבצים בנושא מנזר סטפנוס הקדוש בוויקישיתוף המנזר ב-Armenica.org כנסיות היסטוריות באיראן Three Armenian jewels in Iran
ג'ולפה

ג'ולפה (בפרסית: شهر جلفا; בארמנית: Ջուղա) היא עיר על גדת נהר האראס, הגובלת בנחצ'יבאן (אזרבייג'ן) וממוקמת צפונית לתבריז, בפרובינציית מזרח אזרבייג'ן שבאיראן. בעיר וסביבותיה מתגוררים כ-56,000 תושבים.[דרוש מקור] בעבר שימשה העיר כעיר גבול לסחורות לתוך איראן, ובשיא, בשנות ה-90 המוקדמות, עברו כ-10% מסך הסחורות המיובאות לאיראן דרך העיר. בעקבות המחלוקת בין ארמניה לאזרבייג'ן בנוגע לחבל נגורנו קרבאך ירדה משמעותית כמות הסחורות. מנזר סטפנוס הקדוש – המנזר נמצא כחמישה עשר ק"מ צפונית לעיר ג'ולפה. הוא נבנה במאה השביעית ושופץ מספר פעמים במהלך השנים. בשנת 2008 הוכר כאתר מורשת עולמי מטעם אונסק"ו. כנסיית צ'ופאן – כנסייה ארמנית שנבנתה במאה-16. נכללת במקבץ "הכנסיות הארמניות באיראן" של אונסק"ו. מדיה וקבצים בנושא ג'ולפה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ג'ולפה מול העיר, מצידו השני של הנהר, שוכנת העיר האזרית ג'ולפה (אנ'). שתי הערים מקושרות באמצעות גשר רכבת וכביש. ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים באיראן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אלבטרוס אמסטרדם

אלבטרוס אמסטרדם (שם מדעי: Diomedea amsterdamensis) הוא עוף ימי גדול ממדים ממשפחת האלבטרוסיים. הוא אנדמי באי הצרפתי אמסטרדם שבדרום האוקיינוס ההודי, השייך לארצות הדרומיות והאנטארקטיות של צרפת. הוא תואר לראשונה ב-1983, ומספר חוקרים חשבו כי הוא תת-מין של האלבטרוס הנודד. מצב השימור של המין מוגדר כסכנת הכחדה חמורה לפי איגוד השימור העולמי (IUCN) מאז שהוא תואר לראשונה. בתקופת גילויו עמד אומדן אוכלוסייתו על חמישה זוגות, ובעקבות מאמצי השימור מוערכת היום האוכלוסייה הכוללת בכ-130 פרטים, מתוכם כ-80 בוגרים. אלבטרוס זה, כמו יתר האלבטרוסים, מתרבה מדי שנתיים, לרוב באדמות ביצה פתוחות. הנקבה מטילה ביצה אחת בלבד, עליה דוגרים שני ההורים במשמרות שאורכן כשבוע. הגוזל בוקע לאחר 80 ימים. לאחר 230 ימים לערך יתחיל לעוף. בתחילת חייו יואכל מדי שלושה ימים, אולם ככל שיתקרב לעת המעוף הראשון, כך תרד תדירות ההאכלה. בשלב מסוים לפני התעופה הראשונה יגיע הפרחון למשקל גבוה מזה של הוריו, אולם הוא ישווה בהדרגה לזה של האחרונים לאחר שנוצותיו תצמחנה. האלבטרוס הצעיר יעזוב את מושבת בקיעתו למשך חמש שנים לערך, ורק אז יחזור למושבה. מספר שנים אחרי כן יחל להתרבות בעצמו. האי הצרפתי אמסטרדם, היחיד עליו חיים אלבטרוסים אלו, השתנה משמעותית, ובתי הגידול האפשריים עבורם באי הצטמצמו באופן ניכר. אחת הסיבות לכך היא הגעתם של חתולי רחוב פראיים בעקבות בני האדם. על סמך עובדה זו, בצירוף מספר הפרטים המועט, הגיעו אנשי המקצוע לקביעה כי מין זה נתון בסכנת הכחדה חמורה. בנוסף, נדירותו של המין מקשה על חקר הרגלי התזונה שלו ותפוצתו בים. מדיה וקבצים בנושא אלבטרוס אמסטרדם בוויקישיתוף אלבטרוס אמסטרדם, באתר ITIS (באנגלית) אלבטרוס אמסטרדם, באתר NCBI (באנגלית) אלבטרוס אמסטרדם, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) אלבטרוס אמסטרדם, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) אלבטרוס אמסטרדם, באתר GBIF (באנגלית) אלבטרוס אמסטרדם באתר BirdLife International אלבטרוס אמסטרדם באתר הרשימה האדומה של IUCN
אצסולפאם-K

אצסולפאם האשלגן המכונה גם אצסולפאם-K או Ace-K‏ (K הוא סימנו של היסוד אשלגן) הוא ממתיק מלאכותי נטול ערך תזונתי. באיחוד האירופי הוא מכונה E950 וכך הוא מצוין על תוויות התכולה של מוצרי מזון המכילים אותו. האצסולפאם-K נתגלה במקרה בשנת 1967 על ידי הכימאי הגרמני קרל קלאוס שעבד ב Hoechst AG (כיום "נוטרינובה"). מבחינת מבנהו הכימי, החומר הוא המלח האשלגני של 6-מתיל-1.2.3-אוקסיתיאזין-4(3H)-ון 2,2-דיאוקסיד. בטמפרטורת החדר זו אבקה לבנה גבישית שנוסחתה C4H4KNO4S. אצסולפאם-K מתוק פי 500 מסוכרוז (הסוכר השולחני הנפוץ), בדומה לאספרטיים. סכרין מתוק יותר מאצסולפאם-K, ושניהם ניחנים בטעם לוואי מריר. חברת המזון קראפט רשמה פטנט על השימוש בנתרן פרולאט להסוואת טעם לוואי זה. לרוב מעורב אצסולפאם-K עם ממתיקים מלאכותיים אחרים כסוכרלוז ואספרטיים, על מנת לתת טעם כולל דמוי סוכר שבו כל ממתיק מאזן את טעמי הלוואי של הממתיקים האחרים. בניגוד לאספרטיים, אצסולפאם-K אינו מתפרק בחום הבישול והאפייה ועמיד בתנאי חומציות ובסיסיות מתונים. בשל תכונה זו רווח השימוש בו (בשילוב ממתיקים נוספים, כאמור) במוצרים אפויים ובמשקאות קלים מוגזים. מדיה וקבצים בנושא אצסולפאם-K בוויקישיתוף