laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
שכבה דמית

השכבה הדמית (Choroid) היא רקמה דקה ועשירה של כלי דם המכסה כחמש שישיות מחלקו הפנים-אחורי של גלגל העין. הדמית מספקת דם לרשתית משכבת outer plexiform layer והלאה לכיוון הדמית. עוביה של שכבה זו כחצי מילימטר והיא מצויה בין לובן העין (Sclera) לבין הרשתית. היא אמונה על אספקת חמצן וחומרי מזון לשכבה החיצונית של הרשתית. תפקיד נוסף הוא הסעת חום הנוצר ברשתית. החום ברשתית נוצר עקב קצב מטאבוליטי גבוה הדרוש לפעילותה התקינה, ועקב ספיגת הפוטון היוצרת חום. ביחד עם הקשתית והגוף הריסי, מהווה הדמית חלק משכבת הענביה (בלועזית: Uvea). בבני אדם ובפרימטים שכבה זו עשירה מאוד בצבען (פיגמנט) מלנין אשר תורם במניעת השתקפות והחזרת אור תוך-עינית. לבקנים, הסובלים ממחסור פתולוגי במלנין, סובלים מראייה ירודה כתוצאה מאותה החזרת אור ומהשתקפויות תוך-עיניות היוצרות עיוותים בראייה. לעומתם, השכבה הדמית של בעלי חיים רבים אחרים (לדוגמה, חתולים) מצופה בשכבה ייחודית מחזירת אור, התורמת לניצול מקסימלי של האור החודר לעין. שכבה זו מוכרת בשם "מרבד בוהק" (בלטינית: Tapetum lucidum). בניגוד לדעה הרווחת, גם בעלי חיים ליליים המשתמשים בחוש הראייה, זקוקים לכמות מינימלית של אור על-מנת לראות. לחץ הדם בשכבה הדמית עומד על כ-15 - 20 מילימטר כספית. על-מנת לשמר את מחזוריות הדם (סירקולציה) בשכבה זו, דרוש לחץ תוך-ורידי ברמה של מעל 20 מילימטר כספית. לאפקט הקירור הנוצר כתוצאה מהסירקולציה הגבוהה השפעה רבת חשיבות על הרשתית. אפקט העין האדומה המופיע כשמצלמים אנשים בעזרת מבזק, מתרחש כתוצאה מהחזרת אור שמקורו בשכבה הדמית. מקור הצבע האדום בכלי הדם הרבים שבשכבה זו. ניתן לחלק את הדמית לארבע שכבות: שכבת האלר (Haller) - השכבה החיצונית ביותר של הדמית. מורכבת בעיקר מכלי דם בעלי קוטר גדול. שכבת סאטלר (Sattler) - שכבה המורכבת מכליי דם בעלי קוטר בינוני שכבה קוריאוקפילרית (Choriocapillaris) - שכבה המורכבת בעיקר מכלי דם קטנים (נימים) שכבת ברוק (Bruch's Membrane) - השכבה הפנימית ביותר של הדמית, המפרידה בינה לבין האפיתל הצבעוני של הרשתית (RPE - Retinal Pigment Epithelium)(אנ') (שכבה של תאי גלייה התומכת בפוטורצפטורים מכיוון הדמית). יוביאייטיס (דלקת הענבייה) - Uveitis מדיה וקבצים בנושא שכבה דמית בוויקישיתוף 2020–2021 BCSC Basic and Clinical Science Course™, www.aao.org L. M. Parver, Temperature modulating action of choroidal blood flow, Eye (London, England) 5 ( Pt 2), 1991, עמ' 181–185 doi: 10.1038/eye.1991.32
הייראפוליס

הייראפוליס (יוונית Ιεράπολις - "עיר קדושה"; טורקית Hierapolis) הייתה עיר עתיקה שהוקמה בראשו של תל המעיינות החמים פמוקלה, כ-19 ק"מ מצפון לעיר דניזלי, בדרום-מערב אסיה הקטנה שבטורקיה של ימינו. על פי האמונה הנוצרית, הוצא להורג בעיר השליח הנוצרי ותלמידו של ישו, פיליפוס הקדוש. העיר, כמו התל בפמוקלה, הוכרזה כאתר מורשת עולמית בשנת 1988. אתר ידוע בה הוא "שער פלוטו", פלוטוניון אשר לפי האמונה הרומית היה הכניסה לגיהנום. הייראפוליס הוקמה בשנת 190 לפנה"ס לערך על ידי מלך פרגמון בשל המעיינות החמים שבקרבתה, והייתה לעיר מרגוע ומרפא. רבים מהפוקדים את העיר נותרו לגור בה עד סוף חייהם, ובמקום משתרע נקרופוליס גדול. בתי המרחץ בעיר נבנו מאולמות סגורים ושטחים פתוחים, ובין היתר כללו גם ספרייה וגימנסיון. העיר עברה לשליטת הרפובליקה הרומית בשנת 129 לפנה"ס יחד עם ממלכת פרגמון כולה. בעיר הייתה קהילה יהודית גדולה וקהילה נוצרית מוקדמת, והיא הגיעה לשיאה במאה ה-2 ובמאה ה-3. עם ביסוסה של קונסטנטינופול האימפריה הביזנטית, נודע להייראפוליס מעמד משני, אך היא המשיכה ושגשגה למרות מספר רעידות אדמה. בסופו של דבר אלה הכריעו אותה, והיא ננטשה בשנת 1334. העיר הפכה ליעד תיירותי בעקבות עליית הפופולריות של המעיינות החמים בפמוקלה. מספר מלונות נבנו בינות לעתיקות עצמן וגרמו להן לנזק, אך הם סולקו מאז. אכסדרה שרצפתה מרוצפת אבן ולאורכה ניצבו פסלים וחנויות חצתה את העיר מצפון לדרום. במרכזו של האתר, המשתרע לאורך יותר מקילומטר וברוחב של כחצי קילומטר, ממוקמת בריכה עתיקה הפעילה גם כיום. מצפון לבריכה ניצב בסיסו של מקדש אפולו, אשר בעת העתיקה שימש את האורקל המקומי, וסמוך לו מבנה ה"פלוטוניום", שהוקדש לפלוטו אל השאול. בתוך המבנה הוליכו מדרגות אל מעיין שממנו השתחררו אדים רעילים וקטלניים. האדים שימשו לכאורה כמקור ההשראה לכוהנים הסריסים במקדש, ואלה נהגו לעצור את נשימתם בעת שירדו אל המעיין בלוויית אסירים או בעלי חיים שמצאו בדרך זו את מותם, ובכך הוכיחו הכוהנים את כוחותיהם העל-טבעיים. רחש שחרור האדים מהמים נשמע גם כיום, וידועים מספר מקרי מוות בקרב מבקרים באתר. כ-200 מטר צפון-מזרחית לבריכה ניצב האצטדיון הרומי, שהשתמר במצב מצוין ואשר יכול היה להכיל עד 15,000 צופים. הנקרופוליס בהייראפוליס משתרע לאורך מאות מטרים בצדה הצפון-מערבי של העיר, ויש בו קברים, תלים, סרקופגים ומצבות מכל סוג ומין. קברים נוספים מפוזרים בחלקים אחרים של האתר. מצפון לעיר, במקום בו לפי האמונה הוצא להורג השליח פיליפוס הקדוש בשל אמונתו, ניצבת כנסיית פיליפוס הקדוש המתומנת, ולה שמונה קפלות. לפי האמונה קבור הקדוש באתר זה. לידה ניצב התיאטרון ההלניסטי ההרוס לחלוטין.[דרושה הבהרה] פמוקלה מדיה וקבצים בנושא הייראפוליס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הייראפוליס אתר אודות הייראפוליס הייראפוליס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Turkey's mysterious 'portal to the underworld' - מאתר ה-BBC
הספרייה הלאומית הרוסית

הספרייה הלאומית הרוסית (ברוסית: Российская национальная библиотека, בעבר ספריית המדינה הציבורית על שם סלטיקוב-שצ'דרין וקודם לכן הספרייה הקיסרית הציבורית), הממוקמת בסנקט פטרבורג, היא הספרייה הציבורית הוותיקה ביותר ברוסיה. על אף שמה, אין מדובר בספרייה לאומית רשמית, ואין לבלבל ספרייה זו עם הספרייה הממלכתית של רוסיה - הספרייה הלאומית של רוסיה הממוקמת במוסקבה, בירת המדינה. הספרייה הלאומית הרוסית היא אחת הספריות הגדולות בעולם, עם כ-36 מיליון פריטים והיא הספרייה הגדולה והוותיקה ביותר במזרח אירופה. הספרייה הוקמה ב-16 במאי 1795 לפי צו מיוחד של הקיסרית יקתרינה הגדולה ונקראה בשם "הספרייה הציבורית הקיסרית". אדריכל המבנה היה יגור סוקולוב. הספרייה יועדה לשמש לא רק כמחסן ספרים, אלא כמקור של השכלה עממית הנגיש לכל. לפי התכנון המקורי מארגני הספרייה היו אמורים לכנס בה את כל הספרים שיצאו ברוסית מעולם וכן את הספרים השונים שיצאו על רוסיה בשפות השונות. יקטרינה עצמה עקבה מקרוב אחר בניית הספרייה ואף תרמה ספרים לאוסף הראשון. פתיחתה הרשמית של הספרייה התקיימה ב-3 בינואר 1814, והיא הייתה אמורה להיות נגישה לכל שכבות העם. לאחר המהפכה הקומוניסטית ב-1917 שם הספרייה שונה ל"ספריית המדינה הציבורית", וב-1932 נוסף לה שמו של הסופר הרוסי מיכאיל סלטיקוב-שצ'דרין. בתקופת המצור על העיר בין אוגוסט 1941 לבין ינואר 1944 המשיכה הספרייה להיות פתוחה ולשרת את הציבור. ב-1992 שם הספרייה שונה שוב לספרייה הלאומית הרוסית. לפי צו מיוחד של נשיא רוסיה הספרייה הוכרזה כאתר מורשת לאומי. הספרייה מחזיקה כמה מכתבי היד החשובים ביותר. בין כתבי היד נמצאים "כתב יד לנינגרד", ספר התנ"ך העברי השלם הקדום ביותר הידוע כיום, חלק מקודקס סינאיטיקוס מהמאה ה-4 והאוונגליון של אוסטרומיר מהמאה ה-10 (האוונגליון הסלבי העתיק ביותר הידוע כיום). כמו כן רכשה הספרייה את אוספיו של החכם הקראי אברהם פירקוביץ' (אוסף פירקוביץ' הראשון ואוסף פירקוביץ' השני) הכוללים אלפי כתבי יד יהודיים, קראיים ושומרוניים החל מהמאה ה-5. כן נמצא בספרייה אוסף גדול של קטעים מהגניזה הקהירית ובהם האוסף של אנטונין קפוסטין. מדיה וקבצים בנושא הספרייה הלאומית הרוסית בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הספרייה הלאומית הרוסית (ברוסית) אתר האינטרנט הרשמי של הספרייה הלאומית הרוסית הספרייה הלאומית הרוסית, ברשת החברתית פייסבוק הספרייה הלאומית הרוסית, ברשת החברתית אקס (טוויטר) הספרייה הלאומית הרוסית, ביישום טלגרם הספרייה הלאומית הרוסית, ברשת החברתית אינסטגרם הספרייה הלאומית הרוסית, ברשת החברתית טיקטוק הספרייה הלאומית הרוסית, ברשת החברתית VK הספרייה הלאומית הרוסית, סרטונים בערוץ היוטיוב הספרייה הציבורית על שם סלטיקוב-שצ'דרין (פטרבורג), דף שער בספרייה הלאומית
אירדנטה

אִירֶדֶנטה (irredenta) או אירדנטיזם (Irredentism) היא התלכדות קבוצה לאומית המצויה במדינה אחת (לרוב קבוצה שהיא מיעוט), מתוך שאיפה להסתפח למדינה אחרת (בדרך כלל בעלת גבול משותף) שבה מהווה לאום זה רוב או מחזיק בשלטון. אירדנטיזם יכול להתבטא הן בסיפוח השטח שבו מצויה הקבוצה הלאומית בלבד, והן בסיפוח כולל של המדינה שבה מצויה קבוצה זו. שאיפה זו מבוססת על זהות לאומית אתנית או דתית. בניגוד להגדרתו של ארנסט גלנר ללאומיות, המתבססת על חפיפה בין לאום לבין שטח, הלאומיות האירדנטיסטית מתבססת על הזיכרון ההיסטורי המשותף של ה"מולדת", ולכן איננה מוגבלת בהכרח לקרקע שעליה יושב הלאום כיום. מקור המונח הוא "Italia Irredenta" ("איטליה שלא נגאלה"). ארגון "איטליה אירדנטה" (אנ') (המקור למושג), שביקש לספח לאיטליה את כל השטחים שאוכלוסייתם דיברה איטלקית, שהיו אז בתחומה של אוסטריה. המיעוטים הסלאביים במדינות הבלטיות, ובעיקר מיעוטים רוסיים, השואפים כי רוסיה תשוב ותספח מדינות אלה לשטחה כמו שאירע לאחר כיבוש המדינות הבלטיות ב-1940, ולא נמנעים אף מעימותים אלימים עם הממשל במדינות אלה. השיעים בעיראק בתקופת שלטונו של סדאם חוסיין, שחלקם ביקשו להסתפח לאיראן. השיעים הם בעיראק רוב (מעל ל-60 אחוזים מהאוכלוסייה), אך עיראק בתקופה זו נשלטה באופן דיקטטורי על ידי סדאם חוסיין, שהשתייך למיעוט הסוני, ואיראן הייתה מפלט לפולחן דתי שיעי כתחליף לדיכוי הדתי של השלטון העיראקי. טענה זו מוטלת בספק רב עקב התנגשות זהויות. השיעים העיראקים החזיקו בזהות כפולה. מצד אחד - דתית - שיעית, בעלת זיקה לאיראן. מצד שני - ערבית לאומית, בעלת זיקה משמעותית לעיראק, בניגוד לאיראן, שאוכלוסייתה פרסית. ישנה טענה רחבה במחקר האקדמי שרוב השיעים בעיראק לא רצו כלל להשתייך לאיראן, ואף התגייסו בהמוניהם לצבא עיראק במלחמת איראן–עיראק כדי להוכיח את נאמנותם למדינה העיראקית. ארגון אומונויה המייצג את היוונים בדרום אלבניה (צפון אפירוס), שחלקם שואפים להסתפח ליוון. גרמניה הנאצית שביקשה לספח שטחים דוברי גרמנית שלא היו תחת שליטתה כגון אוסטריה וחבל הסודטים. פאן-ערביות איחוד איטליה פאן-גרמניות אירדנטה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אביבה חלמיש, מבית לאומי למדינה בדרך, האוניברסיטה הפתוחה, כרך ג, יחידה 9, עמ' 268, הערה 8. ערך זה הוא קצרמר בנושא מדע המדינה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מתא"ם

מתא"ם הוא מבחן מיון לתארים מתקדמים בפסיכולוגיה, שנערך על ידי המרכז הארצי לבחינות ולהערכה בישראל. בחינת המתא"ם הוחלה לראשונה בשנת 2000. המבחן מורכב משני פרקים: פרק העוסק בשיטות מחקר בפסיכולוגיה, ומשקלו 40% מהציון ופרק העוסק בהבנה ובניתוח של מאמרים מתחומי הפסיכולוגיה השונים, שפורסמו בכתבי עת מדעיים. משך המבחן הוא כ-5 שעות. בדומה לציוני הבחינה הפסיכומטרית, גם במבחן המתא"ם הציונים הם יחסיים, כלומר משקפים את הישגי הנבחן ביחס לשאר הנבחנים. הציונים המדווחים הם ציוני תקן כשהממוצע הוא 100 וסטיית התקן היא 20. הציונים נעים בין 50 לבין 150. מבחן המתא"ם נערך פעם אחת בשנה, בחודש אוקטובר, לפני תחילת שנת הלימודים האקדמית. הגשת הציון במבחן המתא"ם הוא חלק מתהליך המיון שעוברים המועמדים ללימודים בכל המגמות הטיפוליות בארץ. ברוב האוניברסיטאות, משמש הציון גם למיון לקראת הקבלה ללימודים במגמות החברתיות והמחקריות. על אף שהמשקל היחסי שניתן לציון המתא"ם במיון המועמדים (לעומת שאר הנתונים) משתנה בין המוסדות השונים, ברוב האוניברסיטאות ציון המתא"ם הוא המדד המשמעותי ביותר במיון המתמודדים. הציון בבחינת מתא"ם תקף לצורך הרשמה לחמש שנות הלימודים הבאות לאחר הבחינה. לדוגמה, תוצאות מתא"ם במועד 2021 תקפות לנרשמים לתשפ"ג (2023-2022), תשפ"ד (2024-2023), תשפ"ה (2025-2024), תשפ"ו (2026-2025) ותשפ"ז (2027-2026). המתא"ם בוחן יכולות מחקריות וסטטיטיות. בחינת קבלה ללימודי תואר מתקדם - פסיכולוגיה - מתא"ם, באתר המרכז הארצי לבחינות והערכה דפנה ליאל, ‏הדרך הארוכה למקצוע הפסיכולוגיה, באתר ‏מאקו‏, 9 באפריל 2012
נסלי ברדה

נֶסְלי בַּרְדָה (נולדה ב-3 בנובמבר 1983) היא עיתונאית, מגישת חדשות, אשת רדיו וטלוויזיה ישראלית. ברדה נולדה, גדלה והתחנכה באורנית, ולה שלושה אחים. אמה בנקאית, ואביה היה איש קבע בחיל הקשר. למדה בתיכון לאמנויות "תלמה ילין" במגמת תיאטרון. לפני שירותה הצבאי, התנדבה במסגרת שנת שירות במוסדות יהודיים בארצות הברית. את שירותה הצבאי עשתה בגלי צה"ל, שם שירתה ככתבת לענייני משטרה וצרכנות. עם שחרורה הצטרפה ל"חדשות 10" ככתבת הבריאות ובהמשך ככתבת הפלילים. בתקופת מלחמת לבנון השנייה שידרה דיווחים שוטפים מגבול הצפון. ב-2007 הגישה את תוכנית הבוקר של ערוץ 10, "כל בוקר". כעבור שנתיים, החלה להגיש בימי חמישי בערב את תוכנית האקטואליה "היום שהיה" וערכה כתבות לתוכנית התחקירים "המקור" של חדשות 10. בשנת 2011 הגישה את מהדורת "השבוע", מהדורת חדשות שישי של ערוץ 10. באוגוסט 2014 עזבה את חדשות 10 ועברה לשידורי קשת, כחלק מצוות תוכנית "עובדה". החל מנובמבר 2017 היא מנחה את "חדשות הבוקר" של קשת 12 בימי חמישי. במאי 2018 החלה לשדר את "אחד למיליון", סדרה העוסקת בהצגת אנשים שנקלעו לאירועים יוצאי דופן.. במהלך שנת 2023 התחילה להגיש את התוכנית אנשים בקשת 12. במהלך מלחמת חרבות ברזל, החלה להגיש ברדה את רצועות הבוקר המאוחר שמשודרת אחרי חדשות הבוקר של ניב רסקין מאולפן חברת החדשות באופן קבוע לצד יואב לימור. ברדה הייתה בזוגיות במשך עשור עם עורכת הטלוויזיה אירית מגל. השתיים נישאו ביוני 2018, בספטמבר 2020 ילדה ברדה את בתן המשותפת, וביולי 2023 פרסמה כי נפרדו. חמישה חודשים לאחר הפרידה פורסם כי היא נמצאת בזוגיות עם סיוון פישלר, מנהלת תקשורת ופיתוח עסקי של הוועד האולימפי בישראל. מדיה וקבצים בנושא נסלי ברדה בוויקישיתוף נסלי ברדה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) נסלי ברדה, ברשת החברתית אינסטגרם נסלי ברדה, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית נסלי ברדה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) יעקב בר-און, ‏נסלי ברדה: "אמי היתה במוות קליני, ואחרי ששרדה את הלידה קיבלתי את שמי", באתר מעריב אונליין, 10 במאי 2018 תומר קרן, ‏נסלי ברדה: "בלעדי גואל רצון לא היה עומד לדין, לא מזילה עליו דמעה", באתר מעריב אונליין, 26 בספטמבר 2018 גאיה קורן, "יש לי שני ניסים: זה שעל שמו אני קרויה וזה שמצאתי אהבת אמת", באתר "ידיעות אחרונות", 6 בינואר 2019 אפרת וכטל, ‏אני אישה של מילים, ולא מצאתי את המילים לתאר את השבר הזה, באתר ‏מאקו‏, 9 במרץ 2023 לולה קידר, עכבר העיר, דעתנית מחוץ למיינסטרים: נסלי ברדה לוקחת את עצמה ברצינות, באתר הארץ, 2 בפברואר 2012 רן בוקר, נסלי ברדה עוזבת את ערוץ 10 ל"עובדה", באתר ynet, 14 באוגוסט 2014 חגי קראוס, ‏נסלי ברדה: "שיחשבו שאני נראית טוב, מה אכפת לי" - ראיון, באתר גלובס, 3 ביוני 2009 נסלי ברדה מגיעה לתכנית הבוקר - mako, 2014-11-17, נבדק ב-2018-02-08 מערכת תכניות קשת, ‏אחד למיליון: התוכנית החדשה של נסלי ברדה בקשת 12, באתר ‏מאקו‏, 1 במאי 2018 יוני פרוים, באירוע פומבי ראשון: נסלי ברדה ובת הזוג חוגגות יחד, במדור "פנאי פלוס" באתר ynet‏, 27 בדצמבר 2017 יפעת הללי אברהם, ‏שמחה גדולה: נסלי ברדה ובת זוגה התחתנו, באתר ‏מאקו‏, 13 ביוני 2018 אחרי עשור יחד: נסלי ברדה ובת הזוג נפרדו, באתר וואלה, 11 ביולי 2023 לילך מרקוביץ', ‏נעים להכיר: זו החברה החדשה של נסלי ברדה, באתר ‏מאקו‏, 25 בדצמבר 2023
ספר הישר

ספר הישר הוא שמם של מספר חיבורים עבריים: האם התכוונתם ל... ספר הישר (מקרא) – ספר שירה עברי קדום, שאבד. מוזכר פעמיים בתנ"ך ופעם נוספת בתרגום השבעים. ספר הישר (אגדה) – חיבור מימי הביניים הכולל את ההיסטוריה של עם ישראל מתקופת האבות ועד תקופת השופטים. ספר הישר (מוסר) – ספר מוסר שחובר כנראה במאה ה-13, ויוחס בטעות לרבינו תם או לרבי יונה גירונדי. מחבר הספר הוא ככל הנראה חכם בשם זרחיה היווני. ספר הישר (רבנו תם) – ספרו של רבנו תם, מגדולי בעלי התוספות, המכיל שני חלקים: שאלות ותשובות וחידושים לתלמוד הבבלי. ספר הישר (קבלה) – ספר קבלה קדום העוסק במעשה מרכבה. מוזכר בדברי הגאונים, מיוחס לרבי עקיבא "ספר הישר" הוא כינוי נוסף לספר בראשית, המספר על שלושת האבות, שכונו "ישרים" (תלמוד בבלי, מסכת עבודה זרה, דף כ"ה, עמוד א'). ספר הישר (קראי) – חיבור של ישועה בן יהודה הקראי במאה ה-11. שמעון שוקק, "ספר הישר" במסגרת ספרות המוסר העברית במאה הי"ג, חיבור במסגרת קבלת תואר דוקטור לפילוסופיה, האוניברסיטה העברית בירושלים, תשמ"ו, ע' 347–349: נספח מספר 1: רשימת חיבורים שכותרתם: "ספר הישר". ברשימה זו 19 חיבורים בשם זה. ראו אוצר הגאונים על מסכת חגיגה עמוד 20 אוצר הספרים (בן יעקב) ערך ספר הישר
270-279 לפנה"ס

שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 279 - 270 לפנה"ס 279 לפנה"ס - קרב תרמופילאי בין כוחות גאלים ליוונים 275 לפנה"ס - אנטיגונוס השני גונטס משתלט על מוקדון 270 לפנה"ס - היירון השני נבחר על ידי אנשי עירו לטיראן סירקוסאי 270 לפנה"ס - חמלקרת ברקה, מדינאי ומצביא קרתגי, אביו של חניבעל (נפטר ב-228 לפנה"ס) 273 לפנה"ס - אשוקה, המלך השלישי בשושלת מאוריה (השושלת משלה בהודו ואפגניסטן) 279 לפנה"ס - תלמי קראונוס - מלך מוקדון. 275 לפנה"ס - נפטר אוקלידס מתמטיקאי יווני. 270 לפנה"ס - אפיקורוס, פילוסוף יווני (נולד ב-342 לפנה"ס) מדיה וקבצים בנושא 270-279 לפנה"ס בוויקישיתוף
280-289 לפנה"ס

שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 289 - 280 לפנה"ס 287 לפנה"ס - סיום המאבק בין הפטריקים לפלבאים ברומא העתיקה 285 לפנה"ס - תחילת הבניה של המגדלור באלכסנדריה 283 לפנה"ס - תלמי השני עולה לשלטון במצרים התלמיית לאחר מות אביו 281 לפנה"ס - סלאוקוס הראשון מביש את ליסימכוס בקרב קורופדיום ומשתלט על אסיה הקטנה 281 לפנה"ס - אנטיוכוס הראשון עולה לשלטון בממלכה הסלאוקית 287 לפנה"ס - ארכימדס 286 לפנה"ס - אנטיוכוס השני מלך הממלכה הסלאוקית 289 לפנה"ס - מֵנְג-דזְה, פילוסוף סיני 287 לפנה"ס - תאופרסטוס 283 לפנה"ס - תלמי הראשון, מייסד בית תלמי 281 לפנה"ס - ליסימכוס 281 לפנה"ס - סלאוקוס הראשון, מייסד בית סלאוקוס מדיה וקבצים בנושא 280-289 לפנה"ס בוויקישיתוף
300-309 לפנה"ס

שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 309–300 לפנה"ס 306 לפנה"ס – קרב סלמיס שבקפריסין, קרב ימי בין דמטריוס פוליורקטס מלך מוקדון ותלמי הראשון מלך מצרים. 304 לפנה"ס – סוף המלחמה הסמניטית השנייה 304 לפנה"ס – תלמי הראשון, מיורשי אלכסנדר הגדול, מכריז על עצמו מלך מצרים 301 לפנה"ס – קרב איפסוס מסיים את המאבק העיקרי בין הדיאדוכים ומסיים את מלחמות הדיאדוכים העיקריות 301 לפנה"ס – תלמי מלך מצרים כובש את החלק הדרומי של ארץ ישראל 306 לפנה"ס לערך – היירון השני טיראן סירקוסאי 308 לפנה"ס – קלאופטרה, מלכת מוקדון נתפסת בניסיון בריחה ונרצחת. 303 לפנה"ס – פוליפרכון, דיאדוך זוטר 301 לפנה"ס – אנטיגונוס מונופתלמוס, אציל מקדוני, מצביא בצבאו של אלכסנדר הגדול ואחד מהדיאדוכים הבכירים 300 לפנה"ס – אוקלידס מדיה וקבצים בנושא 300-309 לפנה"ס בוויקישיתוף
310-319 לפנה"ס

שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 319–310 לפנה"ס 312 לפנה"ס – התחלת סלילתה של דרך אפיה 312 לפנה"ס – באוקטובר התחיל מניין השטרות 312 לפנה"ס – קרב עזה מסתיים בניצחון תלמי הראשון 319 לפנה"ס – אנטיגונוס השני גונאטס, מלך מוקדון 319 לפנה"ס – פירוס, מצביא יווני ויוזם מלחמת פירוס 316 לפנה"ס – ארסינואי השנייה, בתו של תלמי הראשון 310 לפנה"ס – אריסטרכוס מסאמוס, אסטרונום ומתמטיקאי יווני 310 לפנה"ס – שו'ן קואנג, פילוסוף סיני 316 לפנה"ס – אאומנס, מזכירו של אלכסנדר הגדול ואחת מהדמויות המשמעותיות במלחמות הדיאדוכים אחרי מות אלכסנדר (נולד ב-361 לפני הספירה) 317 לפנה"ס – פיליפוס השלישי מדיה וקבצים בנושא 310-319 לפנה"ס בוויקישיתוף
גיום בידה

גיום בידה (צרפתית: Guillaume Budé;‏ 26 בינואר 1467 - 23 באוגוסט 1540) מלומד צרפתי שנודע בשמו הלטיני בודיאוס. גיום בידה נולד בפריז למשפחת אצולה. אביו, ז'אן בידה ששימש כיועץ למלך צרפת, היה איש ספר ובעל ספרייה גדולה וחשובה. בידה למד חוק אזרחי באוניברסיטה של אורליאן. בהיותו בן 24 שנה נתפס ללימוד הלשונות היוונית והלטינית. הוא שימש כנוטריון וכמזכיר של לואי השנים עשר מלך צרפת, והיה שליחו אל האפיפיור ליאו העשירי ברומא. בידה תרגם מיוונית ללטינית מסות שונות של פלוטרכוס (1502–1505). ב-1514 התפרסם בשל מחקרו על מטבעות ומשקלות עתיקים. ב-1522 נתמנה לסגן ראש ממשלתו של פרנסואה הראשון מלך צרפת, ולמפקח על מערכת המשפט בצרפת. הוא שימש גם כ"ראש הסוחרים" (prévôt des marchands; ראש עיריית פריז בפועל) פעמים מספר. ב-1530, בהשפעתם של פרנסואה הראשון ושל ז'אן די בלה בישוף נרבון, ייסד קולז' ללימוד שפות העת העתיקה, יוונית, לטינית ועברית, שנודע מאוחר יותר כקולז' דה פראנס שבפריז. הוא ייסד גם את ספריית פונטנבלו, שמאוחר יותר הועברה לפריז ונודעה כספרייה הלאומית של צרפת. ב-1533 שכנע את המלך פרנסואה הראשון שלא לאסור על הדפסת ספרים בצרפת, בניגוד לדעתם של אנשי האוניברסיטה של סורבון. הוא עסק בתאולוגיה, במשפטים, במתמטיקה ובפילולוגיה, אך מעל לכל נודע כמומחה ללשון היוונית. לבקשת ארסמוס מרוטרדם, ערך מחקר על מוצא המילים של הלשון היוונית, מחקר שבמשך זמן רב שימש בצרפת כעזר ללימוד לשון זו. הוא רכש ידע כה רב עד כי ארסמוס כינה אותו "הפלא של צרפת". אחרי וויכוח ספרותי עם גיום בידה, ארסמוס כתב: "אינני יכול להתפייס עמו; מעולם לא חדלתי מלהעריצו." לפני מותו בפריז ב-1540, בידה שנחשד בתמיכה בפרוטסטנטים, ביקש לערוך את טקס קבורתו בלילה כדי לא לעורר את חמתם של הקתולים. ב-1572 משפחתו נאלצה להימלט מפריז לשווייץ מפחד טבח ליל ברתולומאוס הקדוש. מדיה וקבצים בנושא גיום בידה בוויקישיתוף גיום בידה, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה גיום בידה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
320-329 לפנה"ס

שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 329–320 לפנה"ס 323 לפנה"ס (ג'תל"ח) – שנת מותו של אלכסנדר הגדול. על פי החלוקה המקובלת של הכרונולוגיה של יוון העתיקה, בשנה זו מסתיימת התקופה הקלאסית ומתחילה התקופה ההלניסטית 323 לפנה"ס – בעקבות הידיעה על מותו של אלכסנדר, אתונה וכמה ערים נוספות מתחילות להתמרד כנגד השלטון המקדוני ביוון, מה שגורר לבסוף למלחמה הלאמיאטית 324 לפנה"ס – אנטיוכוס הראשון 323 לפנה"ס – אלכסנדר הרביעי, מלך מוקדון, בנו של אלכסנדר הגדול 324 לפנה"ס – הפאיסטיון 10 ביוני 323 לפנה"ס – אלכסנדר הגדול 10 ביוני 323 לפנה"ס – דיוגנס 322 לפנה"ס – אריסטו מדיה וקבצים בנושא 320-329 לפנה"ס בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא כרונולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מסכת נידה

מסכת נידה היא המסכת השביעית בסדר טהרות שבמשנה, ויש בה עשרה פרקים. המסכת עוסקת בעיקרה בטומאת נידה המופיעה בתורה, ובאופן ההיטהרות מטומאה זו. טומאת נידה היא טומאת אישה בזמן הווסת, או בלשון חז"ל – "שיצא דם ממקורה". משמעות טומאה זו היא הן ביחס לדיני טומאה וטהרה והן ביחס לאיסור יחסי אישות עם בעלה. כמו כן עוסקת הגמרא של מסכת זו בנושאי הלכות טהרה באופן כללי, יסודות בדינים וכללים שונים. בניגוד לשאר המסכתות בסדר טהרות, ההלכות במסכת נידה רלוונטיות גם בעת המודרנית, על אף שבית המקדש עומד בחורבנו ואין נוהגים בדיני טומאה וטהרה. מסכת זו נחשבת אחת המסכתות הקשות בכל הש"ס, יחד עם המסכתות עירובין ויבמות (וסימנן: ענ"י). המסכת היא היחידה ממסכתות סדר טהרות שיש לה תלמוד על הסדר. בתלמוד הבבלי יש בה 72 דפים (על כל המסכת), לעומת 13 דפים בלבד בתלמוד הירושלמי, הואיל ויש בידינו רק ארבעה פרקים מהתלמוד הירושלמי על המסכת. עם זאת, ידוע מדברי התוספות שהיה ירושלמי לפחות עד פרק שביעי. לפי הקדמתו של הרמב"ם למשנה, לאחר שהסתיים העיסוק בטומאות הכלליות לכל מין האדם, הגיע העיסוק בטומאה הפרטית לנשים. שמאי אומר (שבע משניות). כל היד המרבה לבדוק (שבע משניות). המפלת חתיכה (שבע משניות). בנות כותים (שבע משניות). יוצא דופן (תשע משניות). בא סימן (ארבע עשר משניות). דם הנדה (חמש משניות). הרואה כתם (ארבע משניות). האשה שהיא עושה צרכיה (אחת עשר משניות). תינוקת שלא הגיע זמנה לראות (שמונה משניות). בסך הכול יש במסכת 79 משניות. משנה, מסכת נידה, באתר ויקיטקסט תלמוד בבלי מסכת נידה, באתר ויקיטקסט תלמוד ירושלמי, מסכת נידה, באתר ויקיטקסט תוספתא, מסכת נידה מאתר "סנונית" תלמוד בבלי, מסכת נידה, במפעל המילון ההיסטורי של האקדמיה ללשון העברית כתב יד חלקי, מסכת נידה, תלמוד בבלי, סנט פטסבורג, מאה 10, בפרויקט "כתיב" באתר הספרייה הלאומית תלמוד בבלי, מסכת נידה, דף ס"ו, עמוד א' דיבור המתחיל ב"ותבדוק" מספר המשניות בכל פרק הוא לפי הספירה במשניות קהתי. בדפוסים אחרים תיתכן חלוקה שונה.
טומשפול

טומשפיל או טומשפול (פולנית: Tomaszpol, אוקראינית: Томашпіль, רוסית: Томашполь) היא עיר באוקראינה, במחוז ויניצה, שבו היא משמשת כמרכז אזורי. נמצאת על הנהר טומשובקה, יובלו של רוסבה, שהוא יובלו של הדניסטר. המרחק מוויניצה הוא 120 ק"מ. לפי מפקד אוכלוסין משנת 2001, מונה אוכלוסייתה 6068 איש. ב-1998 התגוררו בעיר 57 יהודים. העיר נזכרת לראשונה ב-1616. שמה ניתן לה על שמו של טומש זמויסקי, מושל האזור. לפני פרוץ מרד הקוזקים בעיר היו כ-2,500 תושבים. ב-1648 העיר נכבשה על ידי חיילותיו של בוגדן חמלניצקי, שטבחו ביהודים והחריבו את העיר. ב-1672 העיר נכבשה על ידי האימפריה העות'מאנית. ב-1699 העיר חזרה לפולין ובתחילת המאה ה-18 העיר התחילה להיבנות מחורבותיה, והתחדשה בה גם קהילה היהודית. ב-1889 מספר היהודים בעיר הגיע ל-5000. ב-1873 בעיר נפתח בית החרושת לסוכר על ידי משפחת ברודסקי. בית החרושת נהפך לאחד מהמפעלים הגדולים של כל המחוז. בבית החרושת זה עבד בין 1887 ל-1918 אחד ממייסדי חובבי ציון הסופר והמשורר, יהודה ליב לוין (יהל"ל). בסוף המאה ה-19 התפשטה בעיר חסידות, על ידי נצר של בית חב"ד- רבי מרדכי דב טברסקי בנו של ר' מנחם נחום מנז'ין, בנו של ר' דב בער מליובביץ'. לאחריו בראש החצר עמד בנו ר' חיים משה יהושע טברסקי (1857–1959), שב-1924 היגר לארצות הברית. לפי מרשם האוכלוסין שנערך בברית המועצות בשנת 1939 התגוררו בעיר 1863 יהודים (63% מהאוכלוסייה). לאחר פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות ביוני 1941 גויסו מרבית הגברים היהודים של טומשפול לצבא האדום. הצבא הגרמני כבש את העיר ב-20 ביולי 1941. זמן קצר לאחר כיבוש העיר ערכו הגרמנים ביחד עם משתפי הפעולה האוקראינים פוגרום ביהודי טומשפול, במהלכו נרצחו בין 150 ל 240 איש. בדצמבר 1941 הועברה טומשפול לשליטה רומנית (היא נכללה באזור כיבוש שנקרא טרנסניסטריה). הרומנים הקימו בעיר גטו, שלשם נאספו כל היהודים מטומשפול, מכפרי הסביבה ואף הובאו אליו יהודים מבסרביה. היהודים הועסקו בעבודות כפייה ורבים מהם מתו ממחלות. היהודים שנותרו בחיים בגטו שוחררו על ידי הצבא האדום ב-16 במרץ 1944. לאחר המלחמה המשיכו להתגורר יהודים בעיר. בתחילת שנות ה-90 יהודי העיירה הקימו קהילה מאורגנת מחדש. ב-1998 היו בה 57 יהודים, רובם בגיל מבוגר. 100 קהילות יהודיות באוקראינה מאת אלכסנדר גרשט אובידיו קראנגה, טומשפול, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך III, עמ' 800–802), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) מדיה וקבצים בנושא טומשפול בוויקישיתוף טומשפול (Tomashpol), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם ועדת הסטטיסטיקה המרכזית של אוקראינה, מרשם אוכלוסין של שנת 2001