laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
פרומנטיוס

פרומנטיוס (ביוונית: Φρουμέντιος; בגעז: ፍሬምናጦስ; לאחר שמונה לאבונא של הכנסייה האתיופית כונה "סלמה קסטה ברהן" ובקיצור – "אבונא סלמה") הוא קדוש נוצרי שבהשפעתו אימצה ממלכת אקסום את הנצרות. הוא נולד בצור למשפחה סורית-פניקית ממוצא יווני. לדברי אדסיוס, אחיו של פרומנטיוס המצוטט על ידי התאולוג הנוצרי בן-זמנו טירניוס רופינוס ((אנ'); נקרא גם "רופינוס מאקוויליה" - Rufinus Aquileiensis) התלוו פרומנטיוס ואדסיוס לדודם מטרופיוס בהפלגתו לאתיופיה, בסביבות שנת 316. הם עגנו באחד מנמלי ים סוף בכוונה להצטייד באספקה, אולם המקומיים גילו עוינות כלפיהם. מטרופיוס ושאר נוסעי הספינה נטבחו ושני הילדים הובאו כעבדים לחצר הארמון המלכותי באקסום, שם הפך פרומנטיוס לחונך האישי של הנער אזנה, לימים שליט האימפריה החבשית. לאחר ששב לצור והוסמך לכמורה, הפציר באתנסיוס, פטריארך אלכסנדריה (אנ'), לשלוח כמרים כדי להעביר את החבשים לנצרות. אתנסיוס העמיד את פרומנטיוס בראש המשלחת, וזה הטביל את אזנה לנצרות. בהשפעתו קיבלה האימפריה החבשית את הנצרות בשנת 325 למניין הלוח החבשי, היא שנת 333 לפי ספירת הנוצרים במקומות אחרים. בשנת 330 התמנה להגמון (אבונא) הראשון של ממלכת חבש, ובכך היה הנזיר המצרי הראשון שנשלח לעמוד בראש הכנסייה האתיופית מבין 111 הנזירים המצרים שנשלחו לאתיופיה עד שנת 1951. ירש אותו בתפקיד אבונא מינאס. מדיה וקבצים בנושא פרומנטיוס בוויקישיתוף פרומנטיוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא קדושים נוצרים ובנושא אתיופיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
זליכה

האם התכוונתם ל... יוסף זליכה – רב ישראלי ירון זליכה – החשב הכללי במשרד האוצר בין השנים 2003–2007 זוליכה – שמה, על פי המדרש והאגדה, של אשת פוטיפר, שר הטבחים המצרי זילכה
קלטג'ירונה

קלטג'ירונה (באיטלקית: Caltagirone, בסיציליאנית: Caltaggiruni) היא עיר בסיציליה, איטליה. נכון לדצמבר 2005, בעיר היו 39,228 תושבים. בעיר נמצאת קתדרלת סן ג'וליאנו (באיטלקית: Catedrale San Giuliano) אותה בנה שימונה גולי, אדריכל ממסינה, מ-1620 עד 1639. עיירה זו היא המערבית ביותר מבין שמונת היישובים של אזור ואל די נוטו, שהוכרו כאתרי מורשת עולמית. שמונת היישובים בנויים לפי אדריכלות הבארוק, סגנון ששלט באדריכלות של מבני ציבור, ארמונות וכנסיות מתחילת המאה ה-17 ועד המאה ה-18 ברחבי אירופה ואמריקה הקולוניאלית. חלק ניכר מהאזור הוקם לאחר רעידת האדמה שפקדה את האזור בשנת 1693 והחריבה את הבנייה הקודמת. המבנים העיקריים מתקופת השיקום כוללים מספר כנסיות (סנטה מריה דל מונטה, סנט ג'יימס, סנט ג'וזפה, סנט דומיניק וכדומה), המוזיאון האזרחי, בית העבוט לשעבר, וגשר סן פרנצ'סקו. בשל מיקומה הגאוגרפי, העיירה מצויה בסכנה של פגיעה ממפולות סלעים הנגרמות מפעילות סייסמית. קתדרלת סן ג'וליאנו (באיטלקית: Catedrale San Giuliano) סן פרנצ'סקו די פאולה (San Francesco di Paola) הכנסייה על שם סן פרנצ'סקו ד'אסיזי ג'זו (Gesù) סנטה מריה דל מונטה (Santa Maria del Monte) הרובע היהודי. דרך Iudeca גרמניה ארנסברג, נורדריין-וסטפאליה, גרמניה מדיה וקבצים בנושא קלטג'ירונה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קלטג'ירונה
Hey Jude (אלבום)

Hey Jude (שמו המקורי: The Beatles Again) הוא אלבום אוסף של להקת הביטלס שיצא ב-1970. האלבום מורכב מסינגלים שלא יצאו בשום אלבום (באלבומים בגרסה האמריקאית) ומהבי-סייד שלהם מהשנים 1964–1969. האלבום יצא בארצות הברית ב-26 בפברואר 1970 ובבריטניה ב-11 במאי 1979. כל השירים נכתבו על ידי ג'ון לנון ופול מקרטני, למעט Old Brown Shoe שנכתב על ידי ג'ורג' האריסון. צד ראשון Can't Buy Me Love ‏(1964) – 2:19 I Should Have Known Better ‏(1964) – 2:39 Paperback Writer ‏(1966) – 2:14 Rain ‏(1966) – 2:58 Lady Madonna‏(1968) – 2:14 Revolution ‏(1968) – 3:21 צד שני Hey Jude ‏(1968) – 7:06 Old Brown Shoe ‏(1969) – 3:16 Don't Let Me Down ‏(1969) – 3:30 The Ballad of John and Yoko ‏(1969) – 2:55 מידע על האלבום Hey Jude באתר MusicBrainz מידע על האלבום Hey Jude באתר AllMusic האלבום Hey Jude באתר Discogs
תנין גמדי

המונח "תנינון" מפנה לכאן. לערך העוסק בסוג של דג, ראו תנינון (דג). תנין גמדי או תנינון (שם מדעי: Osteolaemus) הוא סוג במשפחת התניניים, הכולל שני מינים: תנין גמדי מצוי (Osteolaemus tetraspis) ותנין גמדי קונגולזי (Osteolaemus osborni). התנין הגמדי הוא אחד מששת מיני התנינים החיים באפריקה והתנין הקטן ביותר מכל בני משפחתו. התנין הגמדי אינו מין ידוע למדי לעומת שאר מיני התנינים, ולכן חלק מן הידע עליו לקוח מן הידע הקיים על מיני התנינים הדומים להם. התנין הגמדי לא נמצא ברמת שימור גבוהה, והוא ניצוד בשביל בשרו ועורו, אך לא ברמה מסחרית. על פי הערכות, קיימים בטבע בין 25,000 ל-50,000 תנינים גמדיים. התנין הגמדי חי בביצות טרופיות באקלים סאב-סהרה במערב אפריקה ומערב מרכז אפריקה. תחום תפוצתו משתרע מן סנגל במערב עד לרפובליקה המרכז אפריקאית במזרח. בנוסף גבולה הדרומי של תפוצתו נמצא מדינת אנגולה. המין "O. tetraspis" חי בעיקר באזור המערבי של תפוצת התנין הגמדי, ואילו המין "O. osborni" חי באזור המזרחי, באזור יערות הגשם של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. התנין הגמדי מגיע לאורך של מטר וחצי. הגודל המרבי אליו יכול להגיע התנין הגמדי הוא 1.9 מטרים (6.2 רגל). משקלו הממוצע הוא 18–32 קילוגרם (40–71 ליברות). הזכרים לרוב גדולים מן הנקבות. משקלן המרבי של הנקבות הוא 40 ק"ג ושל הזכרים כ-80 קילוגרם (180 ליברות). גבו של תנין גמדי בוגר הוא שחור וצידי גופו צהובים. בטנו חומה בהירה, וראשו מעוטר בדוגמאות שונות בצבע צהוב. לתנין זה צוואר, גב וזנב עבים וקשים במיוחד. התנין הגמדי איטי. הוא יצור לילי. בדומה לתנינים אחרים, הוא ניזון מיונקים, מחסרי חוליות, מדו-חיים ומעופות. תת-המין של נהר הקונגו ניזון בתקופה הגשומה בעיקר מדגים, בעוד בתקופה היבשה הוא מסתמך גם כן על יונקים, חסרי חוליות, דו-חיים ועופות. במשך היום התנין נמצא בתוך מאורה שחפר מתחת לשורשי עץ בסמוך למקור המים שבו הוא שוכן ובו הוא נח במשך היום. למאורה של התנין יכולות להיות מספר כניסות. נקבות התנין הגמדי בונות את הקן שישמש למקום האחסנה לביציהן בקרבת תחילת עונת הרבייה. עונת הרבייה מתחילה עם העונה הגשומה בחודשים מאי ויולי. הקן נמצא קרוב למים, והוא בנוי מערימה לחה של עלים, מאדמה ומענפים שהנקבה אספה. בכל תטולה מגיע מספר הביצים בערך ל-10, אולם הוא יכול להגיע גם ל-20. לאחר כ-85–105 ימים אחרי ההטלה בוקעות הביצים, ומהן יוצאים אבקועי התנין הגמדי באורך של כ-28 סנטימטרים (11 אינץ'). לאחר הבקיעה הנקבה שומרת על הקן ומשגיחה על צאצאיה פן יטרפו בידי תנינים או טורפים אחרים. מיון התנין הגמדי: מין תנין גמדי מצוי (Osteolaemus tetraspis) מין תנין גמדי קונגולזי/תנין גמדי נהר-הקונגו (Osteolaemus osborni) בעקבות מחקרים שמתנהלים כיום, ייתכן שתת-מינים אלו יופרדו בעתיד ל-3 מינים עצמאיים. בעשור האחרון נתגלתה בגבון אוכלוסייה של תנין גמדי החיה בתוך מערות. עיקר תזונתם הוא עטלפים וצרצרים החיים במערות באלפיהם. בשל ריכוז השתנן הגבוה במימי המערות (כתוצאה משתן העטלפים) צבעם של תנינים אלו הוא כתום. גולגולת ראש של תנין גמדי מדיה וקבצים בנושא תנין גמדי בוויקישיתוף תנין גמדי, באתר ITIS (באנגלית) תנין גמדי, באתר NCBI (באנגלית) תנין גמדי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) תנין גמדי, באתר GBIF (באנגלית) תנין גמדי מצוי באתר הרשימה האדומה של IUCN Dwarf Crocodile, ביוטיוב תנין גמדי מצוי באתר הרשימה האדומה של IUCN מסמך מקבוצת מומחי התנינאים של IUCN, פורסם ב-2024. Weird orange crocodiles found gorging on bats in Gabon’s caves ב-New Scientist, תקציר בעברית ותמונה בדף מדע גדול, בקטנה בפייסבוק.
ברתולד

ברתולד הקדוש מהר הכרמל (1083[דרוש מקור]) הוא קדוש נוצרי, שפעל בהר הכרמל. ברתולד נולד בלימוז', אשר בדרום מערב צרפת. הוא הגיע לארץ הקודש כצלבני והיה באנטיוכיה בזמן שהייתה נצורה על ידי הסרצנים. בזמן זה, לפי המסורת הנוצרית, נגלה אליו ישו, וגינה את דרכיהם הרעות של החיילים. בשנת 1185 הגיע ברתולד להר הכרמל, בנה שם קפלה קטנה וקיבץ סביבו נזירים אשר ביחד ניהלו אורח חיים בהשראת אליהו הנביא. קהילה זו נחשבה למקור של מסדר הכרמליטים, אך אין לדבר הוכחות ברורות ורוב ההיסטוריונים החוקרים את המסדר אינם שותפים לדעה זו. ברתולד נפטר בשנת 1195, לערך. אחיו, המבורך אלברט אבוגדרו, היה הפטריארך של אנטיוכיה. היום המוקדש לברתולד בלוח השנה הגרגוריאני חל ב-29 במרץ. אריאל: כתב עת לידיעת ארץ־ישראל - מהדורות 37-42 - דף 52 אנציקלופדיה כללית מסדה - כרך 4 - דף 145 ערך זה הוא קצרמר בנושא קדושים נוצרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ורטיגו

האם התכוונתם ל... ורטיגו (רפואה) – הפרעה רפואית המתבטאת באובדן שיווי משקל ורטיגו (קומיקס) – חברת בת של DC קומיקס ורטיגו (טיסה) – אובדן התמצאות במרחב של טייסים ורטיגו (סרט) – סרט של הבמאי אלפרד היצ'קוק ורטיגו (להקה) – להקת מחול מודרני ישראלית ורטיגו (חברת תקליטים) – חברת תקליטים בריטית
אנכידו

אֶנכּידוּ (Enkidu; פירוש שמו בשומרית הוא "יצירו של אנכי") הוא גיבור בעל עוצמה במיתולוגיה המסופוטמית. על פי האגדה, אנכידו נברא על מנת להאבק בגילגמש על מנת להסיר את עולו של גילגמש מעל תושבי ארך, העיר עליה שלט. אנכידו חזק כגילגמש, ואף דומה לו. אנכידו ירד לעולם, התנהג כחיה וחי בחברת החיות. כמו כן, ניצל את יתרונו על מנת להפריע לפעולת הציידים, בכך שפינה את המלכודות שטמנו לחיות. הצייד, שמקור פרנסתו נפגע, ביקש למתן את התנהגותו של אנכידו בכך שקרבו לחברה האנושית: הוא הביא עמו את שמחת הקדשה, כוהנת לאלה אשתר, ותוצאת המעשה היא יחסי מין שנמשכו שבעה ימים ושישה לילות. אנכידו עבר לחיות עם הציידים שהתגוררו מחוץ לעיר ולמד לחיות כבן אדם. בשלב הבא שמחת הקדשה הביאה את אנכידו העירה והוא נאבק עם גילגמש, בלא הכרעה. לאחר המאבק צמחה ביניהם ידידות מופלאה ושותפות גורל, והם יצאו להיאבק יחדיו במפלצת חמבבה ששכנה ביער הארזים. השניים הביסו את המפלצת וכרתו את העץ שבמרכז היער, והביאו אותו חזרה לארך. בארך הם נאבקו עם מפלצת מיתולוגית נוספת - "שור השמים", שנשלח על מנת להטיל רעב וצמא על הארץ, בתגובה על סירובו של גילגמש לחיזורי אשתר. לבסוף, אנכידו חלה לפתע על מנת להבהיר להם את מעמדם כבני תמותה וכך סיים את חייו. בעקבות מותו יצא גילגמש למסע אל עבר גילוי סוד חיי הנצח. מדיה וקבצים בנושא אנכידו בוויקישיתוף אנכידו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
טל אביב

טל אביב (נולד בשנת 1968) הוא צייר, מאייר וקריקטוריסט ישראלי. טל אביב נולד בבת ים. לאחר שחרורו מצה"ל למד במחלקה לעיצוב גרפי ב"ויטל" המרכז ללימודי עיצוב ת"א[דרוש מקור]. משנת 1996 החל לעבוד כמאייר וקריקטוריסט בעיתון "תל אביב" וב"ידיעות אחרונות", עבודותיו התפרסמו מאז בעיתונים ומגזינים כגון: גלובס, מעריב, רייטינג, פורבס, דה מרקר ופנאי פלוס וכן באתרי אינטרנט ובספרים. אביב מאייר לירחון "הפרקליטים" המופק על ידי לשכת עורכי הדין, בו מוצגים דיוקנאותיהם של "אנשי השנה בעולם המשפט הישראלי". סגנונו ריאליסטי. במרבית מעבודותיו מופיעות הדמויות כקריקטורות, וניתן לראות את השילוב בין הסגנון הציורי\ צילומי, לבין הסגנון הציורי\ רישומי המשתלבים האחד בשני ומאופיינים במשיכות מכחול גסות ואף בקווי עיפרון. אביב הציג את יצירותיו במגוון תערוכות בישראל ובעולם. בין השנים 2002–2006 שימש כסגן יו"ר איגוד הקריקטוריסטים הישראלי, לצדו של מישל קישקה[דרוש מקור]. נשוי, אב לשתי בנות ומתגורר בעמק חפר. 2002: חיות יוצאות מהאגדות הגלריה העירונית רעננה 2003: יער סינמטק תל אביב 2003: "איורים חדשים לאגדות ישנות" בית אריאלה תל אביב 2004: "סינמה" הגלריה העירונית רעננה 2005: "2004 השנה שהייתה" קמפוס חנקין תיאטרון חולון 2005: "2005 השנה שהייתה" קמפוס חנקין תיאטרון חולון 2006: The Cartoonists Diagnosis" at the San Francisco Cartoon Art Museum" 2006: "2006 השנה שהייתה" קמפוס חנקין תיאטרון חולון 2006: "קומיקסראללה" סינמטק תל אביב 2006: "משחקים" הגלריה העירונית רעננה 2007: "דוש" מוזיאון ארץ ישראל 2007: "חיים יבין" סינמטק תל אביב 2008: "2008 הרצל חוזה אישי" מוזיאון הקריקטורה והקומיקס הישראלי חולון 2010: "אגדה של ילד" הגלריה העירונית רעננה 2011: "הסרט האדום" מדיטק חולון 2011: "2011 השנה שהייתה" מוזיאון הקריקטורה והקומיקס הישראלי חולון 2012: "2012 השנה שהייתה" מוזיאון הקריקטורה והקומיקס חולון 2015 פסטיבל אנימיקס. סינמטק תל אביב להזיז משאית במילים (מאת אפרת ישראלי וטל רחמני) בילי בליינד (מאת חן פינץ) מוציאה לשון (מאת שלומית עוזיאל) נגד הזרם (מאת רותי יצחקי-ריכטר) מן הארכיון - הקריקטורה הפוליטית בכותרות, יורם א. שמיר והילה זהבי, אתר המוזיאון הישראלי לקריקטורה וקומיקס איגוד הקריקטוריסטים הישראלי (אק"י), ואז נפל העיפרון, באתר "המקום הכי חם בגיהנום", 6 באוגוסט 2015 להזיז משאית במילים באתר סימניה בילי בליינד באתר סימניה עם עובד - מוציאה לשון / שלומית עוזיאל, באתר עם עובד
קומוניזם מלחמתי

קומוניזם מלחמתי (מרוסית: Военный коммунизм) הייתה מדיניות כלכלית של המפלגה הבולשביקית (קומוניסטית) ברוסיה בתקופת שלטונו של לנין, בין השנים 1918-1921. אחרי מלחמת העולם הראשונה ומהפכת אוקטובר נכנסה רוסיה למלחמת אזרחים עקובה מדם. המצב הכלכלי היה בכי רע ורעב החל להתפשט בערים הגדולות. על מנת להתמודד עם הרעב החליטה הממשלה הסובייטית לאסור על חקלאים לאגור תבואה וכי כל העודפים יילקחו ויחולקו בערים. על מנת להילחם בתופעה של הסתרת מזון, הקומוניסטים הוציאו להורג במקום כל איכר שנתפס כשהוא מחביא תבואה מעבר למה שנצרך לו ולמשפחתו. ב־1921 התברר שהשיטה נכשלה טוטלית עקב התנגדות נחרצת של הפועלים והאיכרים, שבאה לידי ביטוי במרידות ובהתקוממויות בכל רחבי רוסיה, ובפרט במרד טמבוב שאירע במחוז טמבוב ובמרד קרונשטאדט שפרץ בבסיס הימי שבקרונשטאדט. לנין הושפע קשות מהמרד בקרונשטאדט שכן הוא היה ידוע כמעוז תמיכה מובהק של המהפכה הקומוניסטית. עם הכניסה לשלבי סיום מלחמת האזרחים ברוסיה, הבולשביקים ובראשם לנין הבינו שלקומוניזם מלחמתי אין עתיד ומיתנו את השיטה הקומוניסטית על ידי פיתוח ה"מדיניות הכלכלית החדשה", הנא"פ. מדיה וקבצים בנושא קומוניזם מלחמתי בוויקישיתוף קומוניזם מלחמתי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
עולם קטן (עלון שבת)

עולם קטן הוא עלון שבת במגזר הדתי לאומי. הוא החל לצאת כעלון בפסח 2004 והפך במהרה לעיתון אקטואלי שבועי הכולל טורי פרשנות, כתבות, ראיונות עם אישים דתיים ואחרים, לצד מאמרים תורניים. משרדי השבועון ממוקמים בירושלים, מו"ל העיתון הוא איתי גרנק. כמו עלוני שבת אחרים עוסק העלון בנושאים תורניים כמו פרשת השבוע ועוסק גם בתחומים כמו פוליטיקה ובתחומים שנוגעים לעולמו של הנוער הדתי ומכאן שמו, "עולם קטן". שלא כעלונים אחרים, דפי העלון הם בפורמט גדול יותר מהמקובל. בעלון, מלבד פינת פרשת השבוע (שכיום מורכבת משני חלקים), ישנן פינות בתחום עבודה עברית, ביקורת ספרות, סאטירה, דמוגרפיה ועוד, וזאת לצד נושאים אקטואליים. עמודו האחורי של העלון מוקדש לכתיבה של קוראים שנקרא "רשות הדיבור". על רקע סמל העלון מובאת תמונת כיפה הנבחרת מבין תצלומי כיפות ששולחים קוראי העלון. בעלון מדור "שו"ת SMS", שבו תשובות של הרבנים שלמה אבינר ושמואל אליהו בתכתובת מסרונים. בעבר השתתף בשו"ת זה גם הרב אליקים לבנון וצוות חברים מקשיבים. בכל עלון מתפרסם סיפור קצר. בשנת 2008 קובצו סיפורים נבחרים לספר בשם "סיפור קטן". בהמשך ירדה תדירותו הופעתו של המדור. בעלון גם מדור על הגבעות, "מראש הגבעה", כתבות תרבות וראיונות של מיטב הכתבים בציבור הדתי לאומי, טור אקטואלי מאת סיון רהב-מאיר, וכן מדורי ספרים, משפט, רוח ונפש, חסידות וטורי דעה. יוזם העלון היה מאיר שוורץ, והוא הקימו עם שני שותפים - איתן אורבך (מנכ"ל העיתון) ונריה (נרי) לוי שהוא גרפיקאי העיתון. העיתון הופץ לראשונה בשביעי של פסח תשס"ה. העורך של 12 הגליונות הראשונים היה אלחנן ניר, והוא גם בחר לעלון את השם "עולם קטן". לאחריו החל יוסף רוסו לשמש כעורך, עד היום. מאמר המערכת של העיתון זוכה של שבוע לתהודה רבה וזוכה להרבה תגובות ושיתופים החל מתחילת שנת תשע"ב יצא לאור בנוסף לעלון גם ירחון בתשלום הנשלח למנויים תחת השם "עולם קטן המגזין" אותו ערך בעבר חנן בן ארי. ביולי 2015 שינה הירחון את שמו ל "מקום בעולם". העיתון הביא ראיונות בעילום שם של גברים בעלי נטיות הומוסקסואליות שסיפרו כיצד הצליחו להשתנות ולהקים משפחה, או כאלה שניסו ונכשלו. בשנת 2020 פורסם ריאיון יציאה מהארון של המוזיקאי דניאל זמיר כביסקסואל. בעלון מדור "מראש הגבעה" שבו נסקרת ההתיישבות ביו"ש, ובדגש על הנעשה בגבעות. בהתחלה כותב המדור היה אלישע ירד, לאחר שהתמנה ליועץ הפרלמנטרי של סון הר-מלך, החליפו אריאל דנינו. לאחר שנעצר מנהלית, חזר לכתוב אלישע ירד. נכון לשנת 2020 העלון מופץ בכ-80,000 עותקים, למעט גליונות מיוחדים. בסקר שנעשה בקרב תלמידי מכללת הרצוג בשנת 2011, קיבל העלון את המקום הראשון באחוזי החשיפה של כלל העיתונים הדתיים, עם כ-68 אחוזים. אתר האינטרנט הרשמי של עולם קטן ארכיון נוסף יעלי נגיד מזרחי, הרשת הסרוגה גועשת: כותבים אלמונים הערימו על 'עולם קטן', באתר nrg‏, 6 ביוני 2013 הדר סקלסקי, לידה, כתבה על לידתו של העלון בגיליון ה-500, 6 ביוני 2015 צביקה קליין, עשור ל"עולם קטן": העורך מתפלל על כל גיליון, באתר nrg‏, 18 ביוני 2015 סיפור קטן, אתר שורש ארנון סגל, יצאת גבר, באתר עולם קטן עמית, "לא מצליח" מתוך גיליון 153, מוצג באתר של עמית יוסף רוסו ורועי אהרוני, דניאל בגוב האריות - עולם קטן, באתר www.olam-katan.co.il יוסף רוסו, באתר www.facebook.com - רשומת פייסבוק שכתב עורך העלון להסברת גישתו לנושא מתוך האתר למפרסמים בציבור הדתי לאומי יצחק טסלר, סקר חושף את צריכת התקשורת בקרב דתיים, באתר nrg‏, 3 בינואר 2011
אוגוסטה ויקטוריה

האם התכוונתם ל... אוגוסטה ויקטוריה, קיסרית גרמניה ומלכת פרוסיה – אשתו של וילהלם השני, קיסר גרמניה מתחם אוגוסטה ויקטוריה – מתחם בפסגת הר הזיתים בירושלים, קרוי על שמה של אוגוסטה ויקטוריה משלזוויג הולשטיין בית החולים אוגוסטה ויקטוריה – בית חולים במתחם אוגוסטה ויקטוריה
חליפות

האם התכוונתם ל... ח'ליפה – השם או התואר של המנהיג האסלאמי של ה"אמה" (أمة) (אנ'), או אומת האסלאם. חליפות (סדרת טלוויזיה) – סדרת דרמה המשכית אמריקאית של רשת USA.
העוקץ (אתר אינטרנט)

העוקץ הוא אתר אינטרנט ישראלי המפרסם טורי דעה אקטואליים של אנשי אקדמיה ופעילים חברתיים במגוון נושאים. האתר בוחן מגמות חברתיות וכלכליות בישראל, ומבקר עוולות הנעשות לטענת כותביו כלפי שכבות שאותן הם תופסים כמוחלשות מבחינות שונות וקבוצות מיעוטים בישראל. מבחינה פוליטית מזוהים המאמרים באתר עם תפיסות סוציאל-דמוקרטיות ועם עמדות השמאל בישראל. האתר הוקם בשנת 2003 כפרויקט של מרכז אדוה בפורמט של בלוג אישי בו כתבו בעיקר פרופ' יוסי דהאן וד"ר יצחק ספורטא שחשו, לדבריהם, כי נושאים כלכליים וחברתיים מסוקרים בישראל באופן שטחי. בהמשך מתוך רצון "להוות אלטרנטיבה לתקשורת הממוסדת המונעת בעיקרה משיקולי רייטינג ושבויה בידי בעלי הון ופוליטיקאים" שינה האתר את הפורמט שלו והפך לבמה מרכזית עבור עשרות אנשי אקדמיה, פובליציסטים ואישי ציבור שפרסמו בו את מאמריהם. האתר מנוהל במשותף על ידי ספורטא ודהאן ומתעדכן על בסיס יומי. האתר מאפשר פרסום תגובות ולעיתים קרובות מתרחשים בו דיונים מקיפים בהם מעורבים אנשים מהשורה יחד עם אנשי אקדמיה על נושאי השעה. נכון ל-10 באוגוסט 2007, התפרסמו באתר 2,204 מאמרים, מתוכם 1,347 פרי עטם של ספורטא ודהאן. בשנת 2009 שודרג האתר בעזרת תרומתה של הקרן החדשה לישראל. האתר קיבל תמיכות לאורך מספר שנים מהקרן החדשה לישראל וכן מקרן רוזה לוקסמבורג המזוהה עם מפלגת די לינקה הגרמנית. עם הכותבים באתר במשך השנים נמנו בין השאר: שלי יחימוביץ', חררדו לייבנר, גדי אלגזי, יוסי יונה, יהודה שנהב, יצחק ג'קי אדרי, יחיעם שורק, שלמה סבירסקי, עמי וטורי, אילנה שזור, אורלי בנימין, איאת אבו שמיס ואחרים. בנובמבר 2021 הכריזו עורכי האתר כי הוא ייסגר בסוף השנה, עקב בעיות תקציב, אך לאחר שכ-100 איש התגייסו לתרום לאתר באופן קבוע, הודיעו שהוא ימשיך לפעול. במאי 2024 האתר נסגר באופן רשמי. אתר האינטרנט הרשמי של העוקץ (בעברית ובערבית) העוקץ, ברשת החברתית פייסבוק העוקץ, ברשת החברתית אקס (טוויטר) העוקץ, סרטונים בערוץ היוטיוב יאיר טרצ'יצקי, יחידת "העוקץ": האתר החברתי המוביל בישראל חוגג יום הולדת, באתר nrg‏, 11 באוגוסט 2009 מי אנחנו-מאחורי הקלעים של העוקץ, אתר העוקץ בן-דרור ימיני, מה עבר להם בראש?, באתר ynet, 20 במאי 2016 רון כחלילי, על הדבש ועל "העוקץ", באתר הארץ, 3 בנובמבר 2021 האתר ממשיך לפועל - ראו מאמר שפורסם בתחילת 2022 - עינת גלבוע-אופנהיים, איך קלקלנו את הכנס החסר על שיטור, באתר "העוקץ", 4 בינואר 2022 יונית נעמן, מי היינו - תולדות העוקץ ועלילותיו, באתר העוקץ, ‏2024-05-23
שלום אפאמיאה

שלום אַפֳּאמֶיאה (ביוונית: Απάμεια) היה הסכם שלום שנחתם בין האימפריה הסלאוקית לרפובליקה הרומית בשנת 188 לפנה"ס בעיר אפאמיאה בפריגיה. בזמן עלותו לשלטון של אנטיוכוס השלישי בממלכה הסלאוקית האימפריה הייתה בתהליכים של התפוררות. היא איבדה את השליטה על שטחים גדולים ומספר מרידות איימו על יציבותה. אנטיוכוס הצליח להשיב לעצמו רבים מהשטחים שאבדו לאימפריה ואף להשתלט על אזורים חדשים כיהודה. פעלתנותו של המלך הביאה אותו לבסוף להתנגשות עם הרפובליקה הרומית כתוצאה מפלישתו ליוון בשנת 192 לפנה"ס. אנטיוכוס ספג מפלה מכרעת מידי הרומאים בקרבות תרמופילאי ובמגנסיה, ותנאי השלום סוכמו על פי תכתיבי הרומאים. האימפריה הסלאוקית תיטוש את כל השטחים שמצפון להרי הטאורוס, ושטחים אלו יחולקו בין בעלי בריתה של רומא. תחום זה הוכר כתחום ההשפעה הרומי, ונאסר על האימפריה הסלאוקית לגייס שכירים מהארצות שמצפון לו. האימפריה הסלאוקית תשלח בני ערובה לרומא, כולל שני בניו של אנטיוכוס – מיתרטדס, שלימים יקרא לעצמו אנטיוכוס הרביעי ואנטיוכוס. האימפריה הסלאוקית תשלם פיצויי מלחמה לרומא בגובה של 15,000 טאלנטים למשך 12 שנים. כוחה הצבאי של האימפריה הסלאוקית הוגבל, נאסר עליה להחזיק פילי מלחמה (סעיף זה לא כובד מיד על ידי הסלאוקים, ואף הופר בקיץ 162 בקרב בית זכריה) וגודל הצי הוגבל ל-12 ספינות מלחמה. באזור שמצפון לטאורוס ישבו כ-8,500 מתיישבים צבאיים, רובם הגדול פלגיסטים ומיעוטם פרשים, שעליהם נאלצו הסלאוקים לוותר. על אף שנאסר על האימפריה הסלאוקית לגייס שכירים מהארצות שמצפון לטאורוס, ידוע שהם המשיכו להעסיק שכירים מתראקיה, אסיה הקטנה, וכרתים. תשלומי פיצויי המלחמה התאחרו כך שבפועל התשלום האחרון בוצע רק בשנת 173 לפנה"ס. הצורך לעמוד בדרישות סעיף זה, אילץ את השליטים הסלאוקים לנקוט באמצעים בלתי שגרתיים, כולל ביזת מקדשים של עמים שונים בתחומי ממלכתם. הסעיף שעסק באיסור להחזיק פילי מלחמה לא כובד על ידי הסלאוקים, ויישומו נכפה עליהם רק בקיץ שנת 162 לפנה"ס על ידי הלגאט הרומי, גנאיוס אוקטוויוס. התנאים הקשיים שהוכתבו לאימפריה הסלאוקית סתמו את הגולל על הניסיון לשקם את האימפריה בימיו של אנטיוכוס השלישי. מנקודת זמן זאת האימפריה המשיכה לאבד מכוחה עד שחדלה מלהתקיים. מנגד, ההסכם סימן את תחילת חדירת ההשפעה הרומאית למזרח התיכון, תהליך שבסופו של דבר הוביל לסיפוחה של האימפריה כולה על ידי רומא. בצלאל בר כוכבא חולק על התפיסה של היסטוריונים שלאחר שלום אפאמיאה היה הצבא הסלאוקי שבר כלי, וטוען שאין לדבר שום סימוכין בכתובים. הוא קובע כי ההפסד בקרב מגנסיה וחוזה אפאמיאה לא השפיעו למעשה באופן משמעותי על גודלו, הרכבו ומקורות הגיוס של הצבא הסלאוקי. מדיה וקבצים בנושא שלום אפאמיאה בוויקישיתוף הגיית השם ביוונית: אפאמיאה, במלעיל דמלעיל (ההטעמה בהברה השלישית מהסוף). בר כוכבא, הצבא הסלאוקי, עמ' 51 מלחמת החשמונאים, יב"צ, עמ' 107 ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חומצה גופריתית

חומצה גופריתית היא חומצה חלשה הנוצרת בתגובה של גופרית דו-חמצנית SO2 ומים: S O 2 + H 2 O → H 2 S O 3 {\displaystyle SO_{2}+H_{2}O\to H_{2}SO_{3}} H2SO3 כנראה לא קיימת כמולקולה "עצמאית" בתמיסה אך התגלתה בפאזה גזית. מספר CAS של החומר 7782-99-2 גופרית דו-חמצנית מסיסה מאוד במים אך תוצר התגובה כפי שנרשמה לא נמצא בתמיסה ואינו ניתן להפרדה (בחימום יפלט SO2 גזי). נראה שהריאקציה של SO2 במים היא S O 2 + x H 2 O → S O 2 ∙ x H 2 O {\displaystyle SO_{2}+xH_{2}O\to SO_{2}\bullet xH_{2}O} S O 2 ∙ x H 2 O → H S O 3 − + H 3 O + + ( x − 2 ) H 2 O {\displaystyle SO_{2}\bullet xH_{2}O\to HSO_{3}^{-}+H_{3}O^{+}+(x-2)H_{2}O} בריאקציה הראשונה (ההמסה) נוצרה גופרית דו-חמצנית מהודרטת שהיא החומצה שנותנת את היון H S O 3 − {\displaystyle HSO_{3}^{-}} (ביסולפיט bisulfite) בתמיסה. קבוע החומצה של SO2 הוא 0.013. אטום המימן ביון הביסולפיט לא קשור לחמצן אלא דווקא לגופרית וקבוע החומצה שלו: H S O 3 − ⇒ S O 3 2 − + H + ; K a = 1.02 × 10 − 7 L / m o l {\displaystyle HSO_{3}^{-}\Rightarrow SO_{3}^{2-}+H^{+};K_{a}=1.02\times 10^{-7}L/mol} תמיסות של חומצה גופריתית משמשות כחומר מחזר וכן כמלבין עדין (לחומרים שייפגעו ממלבינים על בסיס כלור). מדיה וקבצים בנושא חומצה גופריתית בוויקישיתוף
האופרה הוולשית הלאומית

האופרה הוולשית הלאומית היא להקת אופרה נודדת, שנוסדה בקארדיף, ויילס בשנת 1943. האופרה הוולשית מרבה בסיורים בוויילס, בממלכה המאוחדת ובשאר ארצות העולם. היא מעלה יותר מ-120 אופרות חשובות בשנה ומופיעה בערים שונות בוויילס ובאנגליה לפני יותר מ-150,000 איש. מדי שנתיים מגישה להקת האופרה עונת אופרה גדולה בלונדון. בתחילת דרכה ביצעה האופרה הוולשית אופרות בתרגום לאנגלית, אך משנות ה-70 ואילך גוברת הנטייה לשיר אופרות בשפות המקור; לא רק באיטלקית, גרמנית וצרפתית אלא גם ברוסית ובצ'כית. כתוביות באנגלית מוקרנות תוך כדי ההופעה. רפרטואר הלהקה כולל, מראשית דרכה, תערובת של אופרות מן המקובלות ביותר ומאלה שאינן מוכרות כל כך, ביניהן מיצירותיהם של אלבן ברג, ריכרד שטראוס, לאוש יאנאצ'ק ובנג'מין בריטן. בשנת 2004 קיבלה להקת האופרה את בית הקבע הראשון בקיומה, במרכז המילניום הוולשי בקארדיף, מרכז חדש לאמנויות הבימה. להקת האופרה כוללת תזמורת ומקהלה מקצועיות (התזמורת והמקהלה של האופרה הוולשית הלאומית). התזמורת והמקהלה מופיעות מדי פעם כל אחת בפני עצמה באירועים שונים ברחבי ויילס. סר צ'ארלס גרובס (1961–1963) סר ריצ'רד ארמסטרונג (1973–1986) סר צ'ארלס מקקראס (1987–1990) קרלו ריצי (1992–2001) טוגאן סוחייב (2003–2004) קרלו ריצי - (2004 - ) מדיה וקבצים בנושא האופרה הוולשית הלאומית בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של האופרה הוולשית הלאומית האופרה הוולשית הלאומית, ברשת החברתית אקס (טוויטר) האופרה הוולשית הלאומית, ברשת החברתית אינסטגרם האופרה הוולשית הלאומית, באתר סאונדקלאוד (באנגלית) האופרה הוולשית הלאומית, באתר AllMusic (באנגלית) האופרה הוולשית הלאומית, באתר MusicBrainz (באנגלית) האופרה הוולשית הלאומית, באתר Discogs (באנגלית)