laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
קינסייל

קינסייל (באנגלית: Kinsale, באירית: Cionn tSáile) היא עיירה במחוז קורק שבאירלנד. העיירה שוכנת במרחק 25 קילומטרים דרומית לעיר קורק וליד נהר בנדון, בקרבת לשון היבשה "אולד הד אוף קינסייל". אוכלוסיית העיירה מונה 2,257 תושבים, ובעונת התיירות היא מגיעה לשיאה בגלל הגעת תיירים למטרות שיט. במפקד אוכלוסין שנערך באפריל 2006 נמצא כי הבריטים מהווים 9% בלבד מאוכלוסיית העיירה. ב-1601 הייתה העיירה מוקד של קרב בו הביסו כוחות אנגליים כוח ספרדי-אירי משולב, שהונהג על ידי הנסיכים יו רו או'דונל ויו או'ניל. לאחר הקרב התרחשה בריחת הרוזנים, במסגרתה נמלטו מספר אריסטוקרטים אירים לאירופה, תוך כדי נטישת אדמותיהם. ליד העיירה שוכן מבנה בשם מבצר צ'ארלס, המתוארך לשנת 1677 ומגן על הכניסה לנמל העיירה מפני פלישה צרפתית או ספרדית לאירלנד. מבצר ג'יימס הסמוך שוכן על חצי האי קאסלפארק. שרשרת תת-ימית חיברה בעבר בין שני המבצרים לאורך פתח הנמל, ובזמן מלחמה שימשה לפגיעה בתחתית כלי השיט של האויב. ב-7 במאי 1915 הטביעה צוללת גרמנית את אוניית הנוסעים "לוסיטניה" במרחק 14 מייל ימי מאירלנד, וחלק מההרוגים והניצולים הובאו לעיירה, וחלק מהבדיקות של גופות ההרוגים בוצעו בחצר בית המשפט של העיירה. לזכר האירוע ומאמצי ההצלה הוקמה אנדרטה. קינסייל היא אתר תיירות פופולרי עבור אירים ותיירי חוץ, וידועה במסעדות הרבות ובפעילויות הפנאי המתנהלות בשטחה, כולל שיט יאכטות, דיג ימי וגולף, ואחת לשנה עורכת העיירה "פסטיבל גורמה". בעיירה יש גם מספר גלריות לאמנות ובית ספר ללימוד אנגלית. הבניינים הבולטים בעיירה הם כנסיית סנט מאלטוס (הכנסייה האירית), כנסיית יוחנן המטביל (הכנסייה הקתולית), בית השוק ובית הכלא הצרפתי המכונה גם טירת דזמונד. חברת האוטובוסים Bus Éireann מספקת את רוב אמצעי התחבורה הציבורית לקינסייל. מספר קווי אוטובוס פועלים באופן סדיר בין קינסייל לקורק, ורובם עוברים דרך נמל התעופה קורק. קינסייל והעיירה בנדון מקושרות באמצעות קווי אוטובוס של חברת West Cork Rural Transport. ב-8 באוקטובר 2005 הפכה קינסייל לעיירת הסחר ההוגן השנייה של אירלנד, וקדמה לה קלונקילטי. לקינסייל יש ברית ערים תאומות עם ניופורט שברוד איילנד ומאמבלס שבוויילס. אתר האינטרנט הרשמי של קינסייל אגודת ההיסטוריה של קינסייל אתר החדשות המקומי קינסייל, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
יעקב בצלאל שניידר

הרב יעקב בצלאל פייגון שניידר (1842–1916) היה מורה, רב, דיין, שוחט ובודק בעיירה בלוגורודקה שברוסיה (כיום אוקראינה). שניידר נולד בעירה שפטובקה (שעפטאווקע) שבמחוז זסלב, בפלך ווהלין, בתחום המושב של האימפריה הרוסית, לרב פנחס פייגון, שהיה שוחט ובודק בשפטובקה. לפי מסורת המשפחה שניידר הוא צאצא של המהר"ל מפראג ששמו המלא היה ר' יהודה לייב בן בצלאל. כשהיה בן חמש לערך התייתם שניידר מאביו. אחיו הבכור יצחק-אייזיק ואנשי חסד מעיר מולדתו, ובמיוחד נכדיו של הצדיק מקאריץ, השגיחו שילמד תורה. משחר ילדותו התבלט כתלמיד חכם, כשהיה בן 14 השיאוהו לבת גילו ומאז חי בעיירה בלוגורודקה והיה למו"צ (מורה צדק). בטרם מלאו לו 18 שנה התמנה לשו"ב ושימש כרב, כדיין וכפוסק. בנעוריו אימץ את שם המשפחה שניידר, כדי להימנע מגיוס לצבא הצאר. למדנותו ודבקותו בהלכה ובדרך התורה הביאו לו פרסום, הוא קיים קשר הדוק עם רבנים בתחום המושב בנושאים הלכתיים, ומעל חמישים שנה לימד, למד ועסק בצורכי ציבור מבלי לקחת תמורה כספית. בתמוז תרס"ז (1907) נסע לארץ ישראל והתיישב בירושלים, ממנה כתב מכתבים בעברית אל קרוביו ואל ידידיו בעיירה בלוגורודקה. בין היתר תיאר בהתרגשות גדולה את ביקורו בכותל המערבי, את הקדשת כל זמנו ומרצו ללימוד ולתפילות בכולל שבמאה שערים, ואת פלפוליו עם רבנים. כן נענה לבקשות שהופנו אליו לבדוק את רישומי החלוקה, ושלח מכתבי המלצה התומכים ברב האחראי לכספי החלוקה, בעקבות מחלוקות שהתעוררו. לאחר שישב כשנתיים בירושלים, חזר אל משפחתו וקהילתו בבילוהיריה, ובשנת 1916 נפטר בגיל 74. בתקופתו של שניידר מנתה הקהילה היהודית בעיירה בלוגורודקה כאלפיים יהודים, והוא שימש להם מנהיג דתי ורוחני. לאורך השנים הוא ניהל משא ומתן בשאלות ותשובות בהלכה עם גאוני דורו, וספרו הראשון שושנת-יעקב מבוסס במידה ניכרת על תכתובת זו שניהל, ועל סיכום של למעלה ממאה ספרים של פוסקים ראשונים ואחרונים. לאחר שהופץ ספרו הראשון, ביקשו ממנו אנשי הקהילה כי יוציא גם ספר שעניינו במצוות ובמנהגים היומיומיים, לכן כתב את ספרו השני, המיוסד אף הוא על שאלות ותשובות. במכתביו הוא מדגיש את היותו של כל הציבור ערבים זה לזה, וכי למעשיו של אדם יש השפעה על סובביו, לכן חובה על כל יהודי ללכת בדרך התורה, החסד והאחריות ההדדית. הוא מצווה על ילדיו ונכדיו לא לפרסם את תיאורי הקשיים של החיים בירושלים, כדי שלא לרפות את ידיהם של המתכננים לעלות לירושלים, וכדי שלא למנוע מאף אדם את עשיית המצווה של עלייה לארץ -ישראל ואת מימוש החלום להיקבר באדמת הקודש. למרות הקשיים, הוא מביע התרוממות רוח משהותו בעיר הקודש, מהיותו חופשי לעסוק יומם ולילה בלימוד, בתפילה ובמצוות התורה. בשנת 1902 פרסם את ספרו "שושנת יעקב" שבו לקט דינים מחודשים בנושא הלכות טרפות עצמות ע"פ סדרו של הל"ש (הלבושי שרד), מאת ר' דוד שלמה אייבשיץ. ספרו השני "הלכות פסוקות" הופיע בירושלים ב-1908, וכלולים בו דינים על אודות סדר התפילה שחרית וערבית, דיני הפסק בברכת ציצית ותפילין, נטילת ידיים וסעודה, וכו'. בשני ספריו כלולות למעלה מעשרים הסכמות של גאוני דורו, ובהם ר' אליעזר הכהן חריף, ראב"ד בעיר זאסלב, ר' יחיאל מיכל בן חיים, אב"ד בעיר סלאוויטא, ר' שאול חיים הלוי הורוויץ מירושלים. שושנת יעקב, 1902, ברדיטשב הלכות פסוקות, 1908, ירושלים
ישיבת חזון נחום

ישיבת חזון נחום הייתה ישיבה כלל חסידית בבני ברק בראשות הרב צבי כץ. הישיבה נוסדה בשנת תשמ"ח (1988) כישיבה קטנה, ושלוש שנים לאחר מכן נפתחה אף ישיבה גדולה. הישיבה מנתה מאות בחורים ואברכים. היא נסגרה בשנת תשע"ט (2019) אחרי 29 שנות פעילות. הישיבה הוקמה בשנת תשמ"ח על ידי הרב צבי כץ, חסיד סלונים. היא נקראה חזון נחום על שם הרב נחום יואל הלפרין ובניו תמכו בה כלכלית. לפני כן היה הרב כץ ראש כולל שהוקם על ידי הרב הלפרין. זו הייתה בין הישיבות החסידיות הראשונות שלא השתייכו לחצר חסידית מסוימת, מגמה שהתחזקה בהמשך עם פתיחתם של קהילות ומוסדות כלל חסידיים נוספים. הישיבה שילבה את שיטת הלימוד ה'ליטאית' עם חינוך חסידי. שפת הדיבור בישיבה הייתה עברית ולא יידיש. המנהל הרוחני היה הרב ישראל אהרונסון והמשגיח הרב אשר זאב ורנר (בנו של הרב חיים ורנר). מנהל הישיבה היה שלמה קוסטליץ חבר מועצת עיריית בני ברק. במרבית שנות קיומה בלטה הישיבה בין הישיבות הכלל חסידיות, לצד ישיבת נזר התורה וישיבת חיי משה. בשנותיה האחרונות חל פיחות במעמדה ולמדו בה בחורים פתוחים יותר לדעת ראש הישיבה. בשנת תשע"ח נעשה ניסיון רענון. קבוצה של 70 בחורים סולקה מהישיבה ונותרו בה 70 תלמידים. לקראת שנת הלימודים תש"פ, עקב הרשמה חלשה נסגרה הישיבה והבחורים עברו לישיבות אחרות. בין המוסדות שפעלו בישיבה: ישיבה גדולה, ישיבה קטנה, כולל אברכים, מכון הוצאה לאור ספרים וכתבי יד. הישיבה הקטנה נמצאת בשכונת זכרון מאיר ולומדים בה כ-80 תלמידים. גם היא בראשות הרב צבי כץ, והמשגיח הוא הרב נחמן יוסף וילהלם, מחבר ספרים תורניים. בשנת תשע"ו (2016) הקים הרב כץ ישיבה קטנה כלל-חסידית נוספת בשם "טל תורה". לישיבה זו צביון חסידי-שמרני ושפת הדיבור בה הוא יידיש בלבד. הישיבה נוהלה בתחילה על ידי הרב דוד הלברשטאם, בן האדמו"ר מגורליץ. וכיום מנוהלת על ידי הרב מרדכי אריה פרידמן (בן הרב אליעזר דוד פרידמן). באלול תשע"ט נפתחה הישיבה הגדולה טל תורה, ישיבת המשך לבוגרי הישיבה הקטנה, בסגנון דומה. הישיבה מנוהלת על ידי הרב מנחם קאליש, האדמו"ר מאמשינוב ארצות הברית, ונמצאת במבנה ישיבת חזון נחום שנסגרה באלול תשע"ט. ישיבת חזון נחום, באתר עולם התורה הכנסת ספר תורה לישיבת חזון נחום, באתר יוטיוב היסטוריה בעולם הישיבות: הישיבה החסידית סוגרת את שעריה, באתר כל רגע ישיבת חזון נחום: גדולי ישראל בהנחת אבן הפינה, באתר JDN 'חזון נחום' נסגרת; הבחורים נותרו בלי ישיבה, באתר כיכר השבת
מצבת הזיכרון

מַצֵּבַת הַזִּכָּרוֹן (באנגלית: Stone of Remembrance) היא גלעד המוצב בבתי קברות צבאיים ואתרי הנצחה בריטיים לחללי מלחמות העולם. המצבה עוצבה ב-1917 בידי האדריכל הבריטי סר אדווין לצ'נס (Edwin Lutyens) עבור ועדת חבר העמים לקברי מלחמה, המופקדת על הנצחת חללי חבר העמים הבריטי בשתי מלחמות העולם. צורתה מבוססת על הגאומטריה שבעיצובו של הפרתנון, אף על פי שהעיצוב נמנע בכוונה תחילה מזיהוי עם דת מסוימת. אבן המצבה נחה על גבי במה בת שלוש מדרגות, וחזותה היא כשל ארון קבורה או מזבח. ממדי המצבה הם 3.5 מטרים לאורך ו-1.5 מטרים לגובה, ומשקלה 10 טונות. המצבה עוצבה תוך שימוש באנטזיס על מנת לתקן את העיוות האופטי הנוצר בהתבוננות בה מלמטה. המצבה, כמו צלב ההקרבה שעוצב על ידי האדריכל רג'ינלד בלומפילד (Reginald Bloomfield), היא מרכיב עיצובי סטנדרטי של בתי הקברות הצבאיים הבריטיים, אך בעוד גובה הצלב וממדיו משתנים בהתאם לממדי האתר בו הוא מוצב (הגובה נע מ-5.4 מ' ועד 9 מ'), ממדי המצבה קבועים, וזאת על פי דרישתו של לצ'נס. לכן הוחלט להציב את האבן בדרך כלל רק בבתי קברות גדולים יחסית – כאלו שיש בהם אלף קברים או יותר. על גבי אבן המצבה חרותה הכתובת "Their Name Liveth for Evermore" ("שמם יחיה לדור ודור"), הלקוחה מתרגום המלך ג'יימס לספר בן סירא, פרק מ"ד, פסוק י"ג. מילים אלה הוצעו לוועדה על ידי הסופר רודיארד קיפלינג, היועץ הלשוני שלה, אשר בנו נהרג במלחמת העולם הראשונה. על פי המסורת, המקום להנחת זרי פרחים במהלך טקסי זיכרון הנערכים בבתי הקברות הצבאיים הבריטיים הוא למרגלות אבן המצבה. המצבה על קבר חיים ויצמן, נשיא מדינת ישראל הראשון, ורעייתו ורה, עוצבה בהשראת עיצוב מצבת הזיכרון, לציון אבלם על נפילת בנם מיכאל במלחמת העולם השנייה. הסנוטאף של לונדון Philip Longworth (1985), The Enending Vigil: a history of the Commonwealth War Graves Commission, 1917-1984, London: Leo Cooper. Tim Skelton, Gerald Gliddon (2008), Lutyens and the Great War, London: Frances Lincoln. Remembering the Great War with Lutyens, British Archaeology, Issue 109, November-December 2009. מדיה וקבצים בנושא מצבת הזיכרון בוויקישיתוף 'ארכיטקטורה' – באתר ועדת חבר העמים לקברי מלחמה על מצבת הזיכרון באתר המחלקה לענייני ותיקי מלחמה, ממשלת אוסטרליה Skelton, Gliddon (2008) מקור: אתר יד חיים ויצמן.
נמל התעופה הבין-לאומי אדיס אבבה בולה

נמל התעופה הבין־לאומי אדיס אבבה בולה הוא נמל תעופה השוכן ברובע בולה, כ־8 ק"מ דרומית־מזרחית למרכז העיר אדיס אבבה, בירת אתיופיה, ומשמש כנמל הבית של חברת התעופה האתיופית אתיופיאן איירליינס ומשכנו של משרדה הראשי. הנמל הוא שער הכניסה האווירי המרכזי של המדינה, ויוצאות ממנו טיסות לכל רחבי אתיופיה ואפריקה, למספר יעדים באירופה ובאסיה וכן לוושינגטון בירת ארצות הברית. עוד שוכנים בנמל משרדיה של רשות התעופה האזרחית של אתיופיה. הנמל שהוקם בשנת 1961, נקרא תחילה על-שמו של היילה סילאסי, ושופץ לראשונה בשנת 1971. בחודש מאי 2003 נחנך מבנה הטרמינל החדש (טרמינל 2), ובד בבד הושלמה סלילת מסלול הטיסה השני (מסלול 07R/25L) במקביל ומדרום לקודמו. הנמל מסוגל כיום לקלוט טיסות המבוצעות במטוסי איירבוס A380. עוד הסתיימה הקמתו של מגדל פיקוח חדש וחידוש שירותי כיבוי האש, ועלות השיפוצים הכוללת הגיעה ל-130 מיליון דולר. מבנה הטרמינל החדש שבו שבעה שערי עלייה למטוס, חמישה מהם באמצעות גשרים, משרת כיום את התעבורה הבינלאומית; בעוד שהמבנה הישן (טרמינל 1) שבו ארבעה שערים מטפל בקווי הפנים ובמספר טיסות בינלאומית ליעדים אזוריים. השיפוצים המקיפים הביאו בתוך ארבע שנים להכפלת תנועת הנוסעים בנמל שעמדה בשנת 2004 על 1.6 מיליון נוסעים, והנמל הפך לצומת אווירי חשוב בתנועת הנוסעים האווירית אל אפריקה ובתוכה. בשנים 2006-2007 עברו דרכו 2,552,546 נוסעים, ובשנים 2007-2008 גדל הנתון ל-3,092,186, מהם 2,504,646 בטיסות חברת אתיופיאן איירליינס. בשנת 2010 עברו בנמל 3,780,928 נוסעים, והוא ניצב במקום ה-11 בהיקף תנועת הנוסעים ביבשת ובמקום השישי באפריקה שמדרום למדבר סהרה. קיבולתו המרבית עומדת כיום על 6 עד 7 מיליון נוסעים בשנה, בהשוואה לחצי מיליון עד שנת 2003. בשנת 2009 עברו בנמל 1,420,997 טונות של מטען, והוא החמישי בהיקף תנועת המטען באפריקה. הצד היבשתי בטרמינל הבין-לאומי מטוס בואינג 737 של חברת אתיופיאן איירליינס בשער כביש הגישה לטרמינל הבין-לאומי הצד האווירי בטרמינל הבין-לאומי מדיה וקבצים בנושא נמל התעופה הבינלאומי אדיס אבבה בולה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של נמל התעופה הבין-לאומי אדיס אבבה בולה אודות הנמל באתר אתיופיאן איירליינס airport technology SECTION H. TRANSPORT AND COMMUNICATIONS
שנלר (פירושונים)

שנלר הוא שם משפחה גרמני שפירושו "מהיר". האם התכוונתם ל... בית היתומים שנלר – בית יתומים נוצרי שפעל בירושלים עד מלחמת העולם השנייה, ומאוחר יותר שימש כמחנה צה"לי ישעיהו שנלר – שופט ישראלי, סגן נשיא בבית המשפט המחוזי בתל אביב עתניאל שנלר – חבר כנסת ישראלי אבא חושי (נולד בשם אבא שנלר) - מנהיג ציוני, פעיל סוציאליסטי ופוליטיקאי לדיסלאב שנלר – ממייסדי חברת אוטוקרס, יצרנית המכונית סוסיתא
הסתדרות האזרח

הסתדרות האזרח הייתה מפלגה ביישוב היהודי בארץ ישראל בין השנים 1918 עד 1921. המפלגה הייתה ניסיון ליצור התאגדות אזרחים מן המעמד הבינוני, בעלי מקצועות חופשיים, סוחרים, עצמאים ומעסיקים אל מול התארגנות ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל, שייצגה את מעמד הפועלים. עקרונותיה היו "יוזמה חופשית, דמוקרטיה ונאמנות לרעיון הלאומי". את המפלגה ייסדו בתל אביב מאיר דיזנגוף ובצלאל יפה ובבחירות לאספת הנבחרים הראשונה ב-1920 זכתה לייצוג של שלושה צירים. הסתדרות האזרח לא האריכה ימים. חלק מחבריה חברו לברית הציונים הרוויזיוניסטים וחלק למסגרות שונות מהן הוקמה לבסוף מפלגת הציונים הכלליים. בין חבריה נמנו כמה דמויות מרכזיות ביישוב, בהן: דוד סמילנסקי, ד"ר אברהם אבושדיד, ד"ר יהודה לייב פוחובסקי, יעקב שלוש ודוד ילין. אפרים יער וזאב שביט, מגמות בחברה הישראלית, האוניברסיטה הפתוחה, פרק 1 - רקע היסטורי הסתדרות האזרח – אוסף מסמכים, 1919, בית מכירות פומביות "קדם"
שלפח

שַׁלְפָּח או בּוּעָן נֶאֱכָל (ידוע בשמות דובדבן אהבה, דובדבן היהודים, גולדן ברי ופנסים סיניים, שם מדעי: Physalis peruviana), הוא צמח חד־שנתי עשבוני ממשפחת הסולניים, הנושא פרי צהבהב עד כתום הניתן לאכילה, המתפתח בתוך מעטפת סגורה חיצונית. טעמו של הפרי ייחודי והוא נע בין חמוץ למתוק. הצמח גדל בטבע בדרום אמריקה, בחממות בדרום אפריקה ובערבה (ישראל). המונח "שלפח" שימש בעבר כשם העברי לסוג Physalis, אך ב-2003 קבעה האקדמיה ללשון העברית את בוען כשם הסוג Physalis ואת בוען נאכל כשם המין Physalis peruviana. עם זאת, המילה שלפח משמשת כשם הפרי של Physalis peruviana. השלפח משווק גם בשם דובדבן אהבה, וידוע בשמות נוספים כגון דובדבן היהודים, גולדן ברי ופנסים סיניים. הפרי שלפח שייך למשפחת הסולניים אליה שייכים גם העגבנייה החציל והפלפל. כמו שאר בני משפחתו הוא גדל בצורת שיח ולכן כדאי להדלות אותו. קצב הצימוח של השלפח מהיר וקל לגדלו. עונת השתילה המומלצת לשלפח היא באביב בין חודש מרץ לאפריל והוא מניב פירות ברוב השנה. את השלפח קוטפים כאשר העלים המקיפים את הפרי חומים ויבשים. בית הגידול ותפוצתו נמצא בהרי האנדים של אקוודור, צ'ילה, קולומביה ופרו. הוא משתרע לגבהים של 500–3,000 מ' (1,600–9,800 רגל) באזור מולדתו, אך עשוי להימצא גם בגובה פני הים באיי אוקיאניה ובאיי האוקיינוס השקט, שם הוא נפוץ באופן נרחב בתנאים סובטרופיים, חמים וממוזגים. למרות שניתן לגדל שלפח בישראל, רוב השלפחים שנמכרים בישראל מיובאים מחו"ל. במרץ 2022 הודיע משרד החקלאות שהמכס על יבוא שלפח לישראל יבוטל. בוען נאכל באתר צמחיית ישראל ברשת בוען נאכל באתר צמח השדה מדיה וקבצים בנושא שלפח בוויקישיתוף שלפח, באתר ITIS (באנגלית) שלפח, באתר NCBI (באנגלית) שלפח, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) שלפח, באתר צמח השדה שלפח, באתר צמחיית ישראל וסביבתה שלפח, באתר Tropicos (באנגלית) שלפח, באתר GBIF (באנגלית) שלפח, באתר The Plant List (באנגלית) שלפח, באתר IPNI (באנגלית) ישעיהו נוטמן, גידולי ירקות חדשים - הלכה ומעשה, השדה ס"ו, מינהל המחקר החקלאי, מכון וולקני, 1986, עמ' 2256-2258 ועד הלשון והאקדמיה ללשון העברית, בּוּעָן נֶאֱכָל, באתר מונחי האקדמיה ללשון העברית, ‏2003 רשות המיסים בישראל, שלפח (Physalis peruviana), באתר תעריף המכס ומס קניה שלפח - דובדבן האהבה, באתר הארץ, 25 באפריל 2007 Cape Gooseberry, www.hort.purdue.edu C Parker, Physalis peruviana (Cape gooseberry), 2022-01-07 doi: 10.1079/cabicompendium.40713 הרפורמה בחקלאות - מהיום כולם נהנים מפירות השינוי, באתר GOV.IL ערך זה הוא קצרמר בנושא בוטניקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נס הנשיא (אירלנד)

נס הנשיא הוא דגלו האישי של נשיא אירלנד. הדגל הוכרז רשמית ב-13 בפברואר 1945. עיצובו של הדגל זהה לעיצובו של סמלה של אירלנד ומהווה למעשה כרזה של הסמל. זהו דגל כחול המוטען בנבל בריאן בורו. צבעו הכחול של הדגל נקרא – כחול פטריק הקדוש, על שמו של הפטרון של אירלנד והנבל הוא סמל המזוהה עם אירלנד מאז המאה ה-13 ונקרא על שמו של מלך אירי קדוש בשם בריאן בורו. כמו רבים מהנסים המלכותיים והנשיאותיים הדגל מונף תדיר מעל מעונו הרשמי ורכביו של הנשיא, כמו גם מעל טירת דבלין כשהנשיא שוהה בה. הדגל לעולם אינו מונף בחצי התורן ואינו קודם לדגל הלאומי בסדר החשיבות. דגל לנסטר נס הנשיא באתר דגלי העולם (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא סמלים ובנושא אירלנד. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שריר המרפק

שריר המרפק (TA: Musculus anconeus) הוא שריר קטן הסמוך לזיז המרפק של הגומד בחלקו האחורי של המרפק. יש שמתייחסים אליו כאל חלק משריר הזרוע התלת ראשי. בעת כיווצו מסייע השריר לפשיטת המרפק. הוא גם מרחיק את הגומד בזמן סיבוב אמה כלפי מטה ומייצב את מפרק המרפק. תחילתו של שריר המרפק בעילית העלי הצידית של עצם הזרוע. חלקו המרוחק נאחז בחלק הצידי של זיז המרפק ובפן האחורי של חלקה המקורב של עצם הגומד. שריר המרפק מעוצבב על ידי שורשי העצב הצוואריים השביעי והשמיני ועל ידי שורש העצב החזי הראשון (C7,C8,T1) דרך עצב החישור. אנטומיה טופוגרפית (גפה עליונה במבט אחורי) מדיה וקבצים בנושא שריר המרפק בוויקישיתוף
שריר החרטום והזרוע

שריר החרטום והזרוע (TA: Musculus coracobrachialis) הוא שריר ארוך ודק הממוקם בחלקה המקורב של הזרוע. השריר פועל עם יתר שרירי הכתף כשריר עזר לכיפוף הזרוע ולקירובה לגוף. תחילתו של שריר החרטום והזרוע בזיז החרטום של עצם השכם באזור הקדמי של הכתף. יחד איתו נאחזים בזיז החרטום גם הראש הקצר של שריר הזרוע הדו-ראשי ושריר החזה הקטן. חלקו המרוחק של השריר נאחז בשליש האמצעי של הפן התיכון של עצם הזרוע. שריר החרטום והזרוע מעוצבב על ידי שורשי העצב הצוואריים החמישי, השישי והשביעי (C5, C6, C7) דרך עצב השריר והעור. אנטומיה טופוגרפית - גפה עליונה במבט קדמי מדיה וקבצים בנושא שריר החרטום והזרוע בוויקישיתוף
מוזש פלדמן

הרב מוזש פלדמן (משה פלדמן; בהונגרית Feldmann Mózes; ט"ו בטבת ה'תר"כ‏ 10 בינואר 1860 – י"ג באב ה'תרפ"ז 11 באוגוסט 1927) היה רב הונגרי, יליד סלובקיה, רבה הראשי של פשט בין השנים 1901–1927. מרכז פעילותו היה בית הכנסת ברחוב רומבך בבודפשט. פלדמן נולד ב-ט"ו בטבת ה'תר"כ‏ 10 בינואר 1860 בפוזדישובצה (פַּזדיץ') בסלובקיה, באזור קושיצה. למד בישיבות סיקסו (בצפון הונגריה) ומטרסבורג (בהונגרית "סנטמרטון", באזור בורגנלנד). בשנת 1882 התיישב הרב פלדמן עם אשתו, יוזפינה, בגלנטה (סלובקיה, אז בשטח הממלכה ההונגרית), בבית חמיו, הרב שמעון פרידמן, שהיה רב היישוב. אחרי מותו של הרב פרידמן בשנת 1891 ירש את תפקידיו כרב של גלנטה וראש הישיבה המקומית. חלק מהקהילה לא קיבל את דבר בחירתו ובשנת 1893 התקיים דין תורה בלשכה האורתודוקסית הגדולה בבודפשט בנימוק שלפי תקנון הקהילה לרב, שהוא "משועבד" לציבור, אסור שיהיו קרובים בתוך הקהילה. הרב שרגא צבי טננבוים פסק נגד בחירת הרב פלדמן בהצדיקו את טענות יריביו לגבי הכתוב בתקנון. ליישוב הובא המהרי"ץ, הרב יוסף צבי דושינסקי, כדי להיות הרב הראשי וראש הישיבה. עקב פסק הדין חל פילוג בתוך יהודי גלנטה וקמו שתי קהילות אורתודוקסיות נפרדות - כל אחת עם רבנים, מוסדות וישיבה משלה ושתיהן הוכרו על ידי השלטונות. ב-1901 הוזמן הרב פלדמן על ידי קהילת פשט לרשת את מקומו של הרב שמואל לב בריל כרב הראשי של פשט. בנוסף, התמנה כמורה בבית המדרש לרבנים בבודפשט ולימד שם בין השנים 1926-1921 קורס על עבודת הקודש (ליתורגיה) ועל ספרות הפסיקה הרבנית. פלדמן כתב בעברית מספר ספרים בנושאים הלכתיים שנשארו בכתב יד. מוכרת עבודתו בתחום התרת עגינות למקרים של אלמנות מלחמה, שפורסמה בעצומה של מלחמת העולם הראשונה בבודפשט ב 1916. פלדמן הלך לעולמו בבודפשט ב-י"ג באב ה'תרפ"ז 11 באוגוסט 1927. היו לו עשרה ילדים, אחד מהם, פרופ' שאנדור פלדמן, היה נוירו-פסיכיאטר ופסיכואנליטיקאי בהונגריה ואחר כך בעיר רוצ'סטר שבארצות הברית. מדיה וקבצים בנושא מוזש פלדמן בוויקישיתוף Szerk.) Ujvári Péter. Budapest: Magyar Zsidó Lexikon. 1929) ק. פרוימוביץ, ג. קומורוצי, ו. פוסטאי, א. שטרביק- בודפשט היהודית -אתרים, פולחנות, היסטוריה -(באנגלית) - K.Frojimovics,G.Komoroczy, V.Pusztai and A. Strbik - Jewish Budapest,CEU Press,Budapest,1999 על דין התורה בנוגע לירושת התפקיד של הרב פרידמן מגלנטה באתר "מאורות הדף היומי" מבני ברק - בעברית דין התורה בגלנטה - באנגלית גלנטה בספריה הווירטואלית היהודית - אנציקלופדיה יודאיקה 2008, קבוצת גייל, באנגלית אתר על שאנדור פלדמן ברשת
אמנמחת השני

אמנמחת השני מלך מצרים מהשושלת השתים עשרה, ששלט במצרים בשנים 1866-1901 לפנה"ס. היה שותף לשלטון אביו סנוסרת הראשון במשך כשלוש שנים. לאחר מות אביו הפך לשליט יחיד. כמלך בחר להשקיע את מאמציו בעיקר ביחסים בינלאומיים. ישנה כתובת שהתגלתה בשימוש משני במקדש רעמסס השני במית ראינה. כתובת זו כנראה מבוססת על היומן המלכותי של אמנמחת השני. בכתובת מתוארים מנחות שהתקבלו מארץ ישראל וסוריה, משלחת מסחרית לסיני ומסע צבאי. החלק הראשון דן במנחות שהביאו ילדי נסיכים שכוללות כסף, זהב, צאן ו-1002 עבדים אסיאתיים. החלק השני דן בחזרתה של משלחת חמושה מסיני, שחוזרת עם טורקיז, מינרלים מסוגים שונים, שמנים, כסף, צאן וחתול גדול כנראה פנתר. החלק השלישי דן בשובו של צבא משתי ארצות לא ידועות, השלל כולל 1554 שבויים אסיאתיים, ברונזה, פריטים מעץ, כלים, נשק, תכשיטים, אבנים חצי יקרות, שנהב ומינרלים. אמנמחת השני מינה נסיכים מטעמו לאזורים שונים במצרים, אותם נסיכים גייסו צבאות משלהם והגנו על הטריטוריה שניתנה להם. אמנמחת השני חוץ מהמסעות הצבאיים לאסיה, ערך גם מסע צבאי לנוביה. מדיה וקבצים בנושא אמנמחת השני בוויקישיתוף אמנמחת השני, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
תומאס יאנג

תומאס יאנג (באנגלית: Thomas Young;‏ 13 ביוני 1773 - 10 במאי 1829) היה מדען אנגלי ואיש אשכולות, שנחשב בעיני רבים כ"אדם האחרון שידע הכול", כלומר, הוא היה בקיא בכל תחומי האקדמיה המערבית בתקופתו. יאנג נולד ב-13 ביוני 1773 בעיירה מילברטון שבמחוז סאמרסט, כצעיר מבין עשרה ילדים. בגיל 14 דיבר לפחות חמש שפות, ובהמשך ידע שתים עשרה שפות בהן עברית, יוונית, לטינית, צרפתית, איטלקית, ערבית, טורקית, פרסית, אמהרית ושפות נוספות. ב-1792 החל ללמוד רפואה בלונדון. ב-1794 עבר לאדינבורו, ובשנת 1795 עבר לגטינגן ולמד באוניברסיטת גטינגן. ב-1796 קיבל תואר דוקטור לרפואה. משיכתו של יאנג לרפואה נבעה מהעובדה שהיה חולה מאוד בתקופת ילדותו. ב-1797 התקבל לעמנואל קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג'. באותה שנה מת דודו הגדול, ריצ'רד ברוקלסבי, והירושה שחררה אותו מדאגות כלכליות. ב-1799 ביסס את מעמדו כרופא בלונדון. ב-1801 התמנה למרצה למדעי הטבע במכון המלכותי (Royal Institution). במשך השנתיים ששהה שם הרצה 91 הרצאות. הרצאות אלו, אשר יצאו לאור בשנת 1807 בשם Course of Lectures on Natural Philosophy, נושאות בחובן את הבסיס לתאוריות רבות שפיתח לאחר מכן. בינתיים התמנה, ב-1802, למזכיר לענייני חוץ של החברה המלכותית (Royal Society), אליה התקבל כחבר עוד ב-1794. ב-1803 פרש מהמכון המלכותי, מחשש שחובותיו למוסד יתערבו בעבודתו הרפואית. החל מ-1811 עבד כרופא בבית החולים סיינט ג'ורג'. ב-1814 היה חבר בוועדה שבדקה את הסכנות שבשימוש הציבורי בגז בישול בלונדון, שהחל אז. בשנים האחרונות לחייו עבד גם כיועץ וכרופא בשירות חברת ביטוח חיים וכתב חיבור על אקטואריה. ב-1827 נבחר כאחד משמונת החברים הזרים באקדמיה הצרפתית למדעים. יאנג נודע במיוחד בשל עבודתו בתחום האופטיקה. הוא חיבר סדרת מחקרים שעזרו לבסס את התאוריה כי האור הוא גל, ולא חלקיק כפי שקבעה התאוריה הניוטונית. ניסוי שני הסדקים שערך ב-1801 עזר לבסס את ההנחה על האופי הגלי של האור (כיום מקובלת ההנחה כי האור הוא דואלי במהותו) בעקבות תופעת התאבכות האור. עוד תרומה שלו לפיזיקה היא המצאת מודול יאנג. כמו כן נחשב יאנג לאבי האופטיקה הפיזיולוגית. ב-1793 הסביר שהעין מתאימה את עצמה לראיית מרחקים שונים באמצעות שינוי הקימור של עדשת העין. ב-1801 תיאר את תופעת האסטיגמטיזם. בהרצאותיו הניח את הבסיס לתאוריה שעל פיה העין קולטת את הצבעים באמצעות שלושה סוגי עצבים (המכונים כיום "מדוכים"), שמגיבים בהתאמה לשלושת צבעי היסוד. יאנג פרסם מאמרים רבים נוספים בנושאי רפואה. תחום נוסף שבו הרים יאנג תרומה משמעותית הוא הבלשנות. הוא היה אחד הראשונים שפענחו בהצלחה הירוגליפים מצריים, בהתבסס על אבן רוזטה, הישג שאף העניק לו הכרה כאגיפטולוג. המפתח לפענוח היה ההכרה כי רוב סימני הכתב ייצגו הברות ולא מושגים. כמו כן הוא היה זה שטבע את המונח הקולקטיבי שפות הודו-אירופיות, ב-1813. כמו כן, הייתה לו תרומה מסוימת לתחום ההרמוניה המוזיקלית. משוואת יאנג-לפלס מדיה וקבצים בנושא תומאס יאנג בוויקישיתוף תומאס יאנג, באתר MacTutor (באנגלית) יוליה ברונשטיין, האיש האחרון שידע הכל, במדור "היום לפני במדע" באתר של מכון דוידסון לחינוך מדעי, 13 ביוני 2018 תומאס יאנג, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Thomas Young Facts באתר Your Dictionary Thomas Young (1773-1829) | Andrew Gasson (באנגלית אמריקאית) {{{מחבר}}}, Young, Thomas, 1911 Encyclopædia Britannica Volume 28