פרנסואה אטיין דה קלרמן

פרנסואה אטיין דה קלרמן, דוכס ואלמי השני (בצרפתית: François-Étienne Kellermann‏; 4 באוגוסט 1770 – 2 ביוני 1835) היה גנרל פרשים צרפתי שנודע במעלליו הנועזים והמיומנים במהלך מלחמות נפוליאון. הוא היה בנו של פרנסואה כריסטוף דה קלרמן ואביו של הדיפלומט פרנסואה כריסטוף אדמונד דה קלרמן. קלרמן נולד ב-4 באוגוסט 1770 במץ, ושירת תקופה קצרה ברגימנט ההוסרים של אביו לפני שנכנס לשירות הדיפלומטי ב-1791. ב-1793 שוב הצטרף לצבא, שירת בעיקר תחת פיקודו של אביו בהרי האלפים, ועלה ב-1796 לדרגת שף דה בריגדה. בחלק האחרון של המערכה האיטלקית המהוללת של בונפרטה בשנים 1796־1797 משך קלרמן הצעיר את תשומת לבו של הקיסר העתידי על ידי התנהלותו המבריקה בעת חציית הטאגלימנטו. הוא מונה מיידית לגנרל הבריגדה, והמשיך באיטליה לאחר שלום קמפו פורמיו, כשהוא מועסק ברציפות בצבאות רומא ונאפולי בפיקודם של מקדונלד ושמפיון. בקרב מרנגו (1800) פיקד על חטיבת פרשים כבדה תחת הקונסול הראשון והוא יזם ויישם את אחת מהסתערויות הפרשים המפורסמות ביותר בהיסטוריה, אשר, עם התקפת הרגלים של דסה, הכריעה את הקרב. הכוחות הצרפתיים נלחמו כל היום ונסוגו. הכוחות האוסטריים יצרו טורים גדולים כדי לרדוף אחרי הצרפתים הנסוגים. בערב חזרה חטיבת הפרשים המדולדלת של קלרמן שהועסקה מדרום לשדה. יחד עם כמה אסקדרונים של דרגונים ואלמנטים אחרים, ההסתערות המתוזמנת בצורה מושלמת של אנשי קלרמן רכבה במורד שלושה גדודי גרנדירים אוסטריים. לאחר מכן, הוא דרבן במהירות את חייליו, הסתער וניתק גדוד דרגונים אוסטרי. הדרגונים דרסו דרך טורי חיל הרגלים האוסטריים, וגרמו לנסיגה כללית, והבטיחו ניצחון צרפתי בקרב שנראה כמעט אבוד רק שעה קודם לכן. הוא הועלה לדרגת גנרל דיוויזיה בבת אחת, אך כבר בערב הקרב התרעם על מה שלדעתו היה ניסיון לזלזל במעשה הגבורה שלו. לאחר מכן נוצרה מחלוקת סוערת באשר להשפעת הסתערותו של קלרמן על מהלך הקרב, ובמחלוקת זו הוא לא הפגין טאקט ולא אורך רוח. עם זאת, יתרונותיו היו גדולים מכדי שהקריירה שלו תיהרס בין אם על ידי התנהלותו בסכסוך או על ידי השערוריות התכופות, ואפילו על ידי הונאות, של חייו הפרטיים. בניגוד לאביו, התואר שלו לתהילה לא נשען על הזדמנות אחת. אף על פי שלא היה המפורסם ביותר, הוא היה אולי המוכשר ביותר מבין כל מנהיגי הפרשים של נפוליאון, והתבלט בקרב אוסטרליץ בפיקוד על דיוויזיית פרשים קלה באגף השמאלי. קלרמן פיקד על דיוויזיית פרשים בפיקודו של ז'אן-אנדוש ז'ונו בפלישה לפורטוגל ב-1807. בקרב וימירו הוא הוביל את עתודת הגרנדירים ולאחר התבוסה הצרפתית, השתמש בכישורים הדיפלומטיים הרבים שלו במשא ומתן על אמנת סינטרה. בקרב אלבה דה טורמס ב-28 בנובמבר 1809, הוא הוביל 3,000 חיילים במתקפת פרשים מבריקה שהובילה את הצבא הספרדי של הדוכס דל פארקה לנסיגה. הוא שירת בהצטיינות בהזדמנויות אחרות במלחמת חצי האי. הדורסנות שלו הייתה ידועה לשמצה בספרד, ובכל זאת נפוליאון קיבל את התירוצים הלא משכנעים שלו במילים, "גנרל, בכל פעם ששמך מובא בפניי, אני לא חושב על דבר מלבד מרנגו". הוא היה בחופשת מחלה במהלך הפלישה הצרפתית לרוסיה ב-1812. עם זאת, בשנים 1813 ו-1814 הוא הוביל את קורפוס הפרשים הרביעי במיומנות בולטת. הוא שמר על דרגתו תחת הרסטורציה הראשונה, אך הצטרף לנפוליאון במהלך מאה הימים, ופיקד על קורפוס הפרשים השלישי במערכה בווטרלו. הוא הוביל את האסקדרונים שלו במתקפת פרשים מפורסמת בקרב קאטר ברה ב-16 ביוני 1815. בפעולה זו, קיבל קלרמן הוראה מחייבת על ידי המרשל מישל נה לבצע הסתערות חזיתית על הקו של בעלות הברית האנגלית עם 770 החיילים של חטיבת הקירסירים של גיטון. נגד תורת הפרשים, קרא קלרמן לדהרה מיידית כדי שאנשיו לא יראו עד כמה הם נחותים במספרם. בארבע הסתערויות נפרדות, הקירסירים ה-8 וה-11 שברו את עמדות רגימנט הרגלים ה-69 ותפסו את ניסי הרגימנט, פיזרו גדוד הנוברי ושלחו את רגימנטים הרגלים ה-33 וה-73 להימלט למחסה של יער סמוך. הפרשים תפסו לזמן קצר את צומת הדרכים המכריע, אבל אי השוויון היה גדול מדי. ללא סוס, קלרמן נמלט בקושי על ידי אחיזת האוכף של אחד מאנשי הפרשים שלו. בקרב ווטרלו הוא נפצע. בתחילה נפרסו שתי הדיוויזיות של קלרמן לתמיכה בחיל הרגלים במרכז השמאלי של הקו. מוקדם יותר, קירסירים - או של קלרמן או של מילהוד - השמידו גדוד חי"ר הנוברי שהוצב ברשלנות. אחר הצהריים, שלח נה את קורפוס הפרשים השלישי להתקפה המונית נגד ריבועי החי"ר הבריטים בין הוגומון ללה היי סנט. באיזשהו זמן בשעות אחר הצהריים המאוחרות, רכבו חיילים - אולי של קלרמן - במורד גדודי הלגיון הגרמני של המלך ה-5 וה-8. אבל ההסתערויות חסרות התוחלת והחוזרות נגד הקו הראשי של בעלות הברית לא הצליחו לשבור ריבוע אחד ובזבזו את חיל הפרשים הצרפתי המפואר. קלרמן זכה לחרפה ברסטורציה השנייה, ולאחר שזכה לתואר ולמושבו של אביו בלשכת עמיתים ב-1820, מיד תפס ושמר עד נפילתו של שארל העשירי ב-1830 יחס של התנגדות נחושה לבורבונים. הוא מת בפריז ב-2 ביוני 1835. KELLERMANN, F. רשום על העמוד הדרומי (העמוד ה-21) של שער הניצחון. מדיה וקבצים בנושא פרנסואה אטיין דה קלרמן בוויקישיתוף Hugh Chisholm, פרנסואה אטיין דה קלרמן, אנציקלופדיה בריטניקה 1911 כרך 15