laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
It's Now or Never

"It's Now or Never" (בעברית: "זה עכשיו או לעולם לא") הוא סינגל פופולרי מאת הזמר אלביס פרסלי אשר נכתב על ידי וואלי גולד ואהרון שרדר ואשר יצא לראשונה כסינגל ב-5 ביולי 1960. הלחן של השיר הוא עיבוד של השיר האיטלקי "O Sole Mio", אך ההשראה לשיר באה מהשיר "There's No Tomorrow" אותו ביצע הזמר האמריקני טוני מרטין בשנת 1949. במהלך סוף שנות ה-50 של המאה ה-20, בעוד אלביס הוצב בגרמניה במהלך שרותו בצבא האמריקני, אלביס שמע לראשונה את השיר "There's No Tomorrow" בביצועו של מרטין. בעקבות כך אלביס העלה את הרעיון בפני המו"ל שלו פרדי בינסטוק אשר ביקר אותו באותה העת בגרמניה. בעקבות כך בינסטוק, אשר בפעמים רבות איתר כותבי שירים עבור אלביס, חזר למשרדו בניו יורק ושם הוא יצר קשר עם כותבי השירים וואלי גולד ואהרון שרדר אשר כתבו את המילים לשיר בתוך חצי שעה בלבד. בהמשך השיר נמכרו מעל ל-20 מיליון עותקים של השיר, הגיע למקום הראשון במצעדים של מדינות שונות בכל רחבי העולם והפך לסינגל הנמכר ביותר של אלביס בכל הזמנים. השיר מסמן בעיני רבים את סוף התקופה היצירתית והאיכותית של אלביס שהתבטאה במרד נעורים, מחתרתיות, ומוזיקת רוק סוחפת ומעבר למיינסטרים ולהתמסחרות[דרוש מקור]. הזמר האמריקני בארי וייט שמע את השיר במהלך שנת 1960 בעת ששהה בכלא בגין גנבת צמיגי קאדילק בשווי 30,000 דולרים. לטענתו של וייט לשיר הייתה השפעה כה רבה עליו באותה העת שהוא החליט לאחר מכן לפתח קריירה בתחום המוזיקה. גרסת קאבר לשיר שביצע ג'ון שניידר הייתה הסינגל הראשון שהוציא (1981) וההצלחה המסחרית הראשונה שלו. השיר נכלל ברשימת השירים הנמכרים ביותר בכל הזמנים. מידע על היצירה "It's Now or Never" באתר מיוזיק בריינז גרסאות נוספות ל"It's Now or Never" באתר SecondHandSongs It's Now or Never באתר songfacts.com (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא שירים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ישראל רוקח (נדבן)

ישראל רוקח (ט' באב תר"א, 1841 – י"ט באב תרצ"ג, 11 באוגוסט 1933) היה תעשיין ונדבן יהודי אורתודוקסי בליטא ובארצות הברית. נולד בוילקובישק שבליטא לאריה לייב רוקח, בנו של הרב לוי רוקח מווילנה, מצאצאי רבי אלעזר רוקח, ולמרים, בת ישראל ריטבסקי. בצעירותו למד תורה אצל אביו ואצל רבנים נוספים. בגיל 20 נישא לבתו של הרב אהרן הכהן שפירא, מצאצאי בעל ה"תוספות יום טוב" ושאול וואהל. לאחר נישואיו עבר לקובנה והקים מפעל גדול לתעשיית סבון. מפעלו קיבל תעודת כשרות מהרב יצחק אלחנן ספקטור מקובנה, ששיבח את רוקח על "זכות של הפרשת רבים מבני עמנו מאיסורים". היה חלוץ יצרני סבון כשר העשוי משומן צמחי. בסבון הכשר שמתוצרתו הייתה מוטבעת המילה "כשר", והוא היה בשימוש נפוץ בביתם של יהודים רבים בליטא וברוסיה. רוקח היה מהנדבנים היהודים המפורסמים בליטא. במשך תקופה נהג לחלק לצדקה כשני שלישים מרווחיו והעסיק נציג מיוחד שטיפל באלפי בקשות התמיכה שהגיעו אליו מכל העולם. בשנת 1890, בעקבות משבר בעסקיו בליטא, היגר עם משפחתו לארצות הברית. הקים בברוקלין מפעל ענק לסבון ולמוצרים כשרים נוספים, ובהם דבש, פירות מטוגנים ומשומרים, שמן צמחי, דגים משומרים, קקאו, מרקים, צמר פלדה ואבקה לניקוי כלים. המפעל הקפיד על הידור בכשרות וכדי למנוע בעיות כשרות הקפיד שכל המוצרים יהיו פרווה בלבד. כעבור זמן הרחיב את עסקיו והקים מפעל נוסף בסידרוויל שבפנסילבניה. לאחר שמפעליו התבססו פרש מניהולם השוטף והקדיש את זמנו לתמיכה במוסדות תורה ובנצרכים. נהג לבקר בקהילות ובשכונות יהודיות בארצות הברית ולחלק כספי צדקה. הקצה מלגות עבור תלמידים בישיבת רבנו יצחק אלחנן שהוסמכו לרבנות. בסוף שנות ה-20 הקים רוקח קרן צדקה בת 50 אלף דולר לתמיכה בהקמת בתים בארץ ישראל עבור יהודים שומרי מצוות. מכספי הקרן הוקמו שכונת גבעת רוקח בבני ברק, בתי ישראל רוקח בשכונת מקור חיים בירושלים וכפר רוקח בכפר מרמורק. רוקח הקצה סכום כסף גדול ליצירת תבנית המשכן ושלושת בתי המקדש על ידי האדריכל והרב יעקב יהודה, ככלי עזר והמחשה ללומדי תורה העוסקים בנושאים אלו. על המלאכה פיקחו הרב קוק והרב איסר זלמן מלצר. נפטר בארצות הברית בשנת 1933, בגיל 92. ארונו הועלה לארץ ישראל והובא לקבורה בהר הזיתים בירושלים. בכותרת מאמר לזכרו בעיתון "דואר היום", שפורסם מיד לאחר פטירתו, כונה רוקח "הנדבן הכי גדול בדור". זמן קצר לפני פטירתו של ישראל רוקח נפטר בנו, לוי. בן אחר, ד"ר אהרן רוקח, עמד בראש המפעל לאחר מותו. הרב יעקב לוינסון, תולדות ישראל רוקח, ניו יורק, תרצ"ו. הרב ישראל רוקח ז"ל, דואר היום, 8 בנובמבר 1933 ישראל רוקח ע"ה, הפרדס, אב תרצ"ג, עמ' 5-6, באתר היברובוקס בן ציון אייזנשטאט, ישראל רוקח, לתולדות ישראל באמריקה, תרע"ז, עמ' 52-54, באתר היברובוקס כשרה זייף, הצפירה, 5 באוקטובר 1881 מעשה רוקח, הפרדס, טבת תר"ץ, עמ' 2-3, באתר היברובוקס הרב יעקב לווינזאן, מעשה רוקח, הפרדס, אדר תרצ"ט, עמ' 6-7, באתר היברובוקס ועידה נלהבת של הקרן הקיימת באמריקה, דבר, 23 בינואר 1930 - לא ברור האם מדובר באותה קרן או בתרומה אחרת הרב ישראל רוקח ז"ל, דואר היום, 8 בנובמבר 1933
עלעל

עלעל (באנגלית: leaflet), אחד החלקים של עלה מורכב, הוא איבר דמוי עלה - אך בניגוד לעלה, אשר לו ניצן חיקי (הממוקם בין הפטוטרת לגבעול), לעלעל חסר ניצן כזה. הבדל נוסף בין עלה לעלעל הוא צורת סידור העַלְעַלִּים, בצמחים רבים העלים יוצאים מן הגבעול בכיוונים שונים, בעלה מורכב העלעלים מסודרים באותו מישור. לכל עלעל יש פטוטרת משלו בדרך כלל, המתחברת לציר הראשי של העלה המורכב. אברהם פאהן, אנטומיה של הצמח, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1987 נעמי פינברוך-דותן ואבינעם דנין, המגדיר לצמחי-בר בארץ-ישראל , ירושלים: כנה, 1991 (הספר בקטלוג ULI) Peter H. Raven, Ray F. Evert, Susan E. Eichhorn, Biology of plants , 7th ed. New York: W.H. Freeman and Company, 2005 Leaves, באתר The Biodiversity and Conservation Biology Department homepage, The University of the Western Cape ערך זה הוא קצרמר בנושא בוטניקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אהרן הכהן פרחיה

הרב אהרן בן חיים אברהם הכהן פרחיה (או פרחיא; 1627–1697), נכדו של הרב פרחיה הכהן, חי בסלוניקי ופעל בה כרב ופוסק. הרב אהרן מוכר כיום הודות לספריו ההלכתיים ובעיקר מספרו השו"ת פרח מטה אהרן אשר הדפיס בנו עזריאל באמשטרדם אחרי שהלך אביו לעולמו בשנת ה'תנ"ז (בלוח עברי). לפי המובא בספר שארית יוסף - שחיברו דודו, הרב דניאל הכהן פרחיה, הייתה קבלה בבני המשפחה כי הם מצאצאי יוסף הכהן בן-גוריון. מעט ידוע על קורות חייו של הרב אהרן. ידוע כי רבו היה הרב חסדאי הכהן (מחבר ספר "תורת חסד") -שמרבה הרב לצטטו כרבו ומורו. גם ידוע שהחליף רעיונות עם הרב משה מרגלית המחבר פירוש "פני משה" על התלמוד ירושלמי. מסופר כי הרב אהרן היה בעל ממון רב ויש שתיארו את מראהו בלשון "כמלאך אלהים" (שם הגדולים להחיד"א). בסוף ספרו "זיכרון דברים" חיבר הרב כללים לטיעון המשפטי-הלכתי "קים לי". כתביו פרח מטה אהרן, באתר היברובוקס פרחי כהונה, באתר היברובוקס זיכרון דברים, באתר היברובוקס בגדי כהונה, באתר HebrewBooks אהרן הכהן פרחיה, באתר "החכם היומי" אהרן בן חיים אברהם פרחיא (1627?-1697), הכהן, דף שער בספרייה הלאומית אוצר הגדולים אלופי יעקב, ערך "מוהר"ר פרחיה הכהן". ערך זה הוא קצרמר בנושא רבנים ובנושא האימפריה העות'מאנית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מנזר אותימיוס

מנזר אותימיוס (נכתב גם אבטימיוס) הוא אתר ארכאולוגי השוכן במרכזו של מישור אדומים, אזור התעשייה של מעלה אדומים, כקילומטר מדרום לנחל אוג. במקום נמצאים שרידיו של מנזר אשר נוסד בשנת 428 בידי אותימיוס הקדוש, מראשוני הנזירים במדבר יהודה. ב-428 ייסד אותימיוס ייסד את המנזר. נוסד תחילה כלאורה ובו כנסייה שסביבה נבנו 12 תאי מגורים לנזירים. במנזר נערך, בין היתר, ריפוי חולים. ב-482, מספר שנים לאחר מותו של אותימיוס בשנת 473, הפך המנזר לקוינוביון, הוא הוקף חומה ובמרכזו הוקמה כנסייה חדשה. במנזר נחצבו בור מים גדול שסיפק את צורכי הנזירים ואיפשר לקיים באתר בוסתן. כשהבור נתגלה מאות שנים רבות אחר כך, הוא עוד היה בשימושו של שבט בדואי מקומי. אותמיוס עצמו נקבר בקריפטה מתחת לקפלה קטנה שנבנתה במרכז המתחם, וזו השתמרה. המנזר נפגע ברעידת אדמה בשנת 660 אך שוקם והמשיך להתקיים עד המאה ה-13. הכניסה למנזר עצמו נבנתה בתקופה הצלבנית. במאה ה-13 הפך האתר לחאן דרכים אשר נודע בשם "חאן אל-אחמר" (החאן האדום), וננטש באופן סופי בתקופה העות'מאנית. אורכו של האתר כ-90 מטרים ורוחבו כ-80 מטרים. נוסף על בור המים, שרידי הכנסיות והקריפטה, נשתמרו בו תאי נזירים, אכסניה, פסיפס ותעלות מים. במקום אף שוכנת קריפטה שבה עצמותיו של אותימיוס. האתר לא היה נגיש לקהל עד שנת 2010, עת הועבר לניהולה של רשות הטבע והגנים. ביקור במקום מותנה בתיאום מראש לקבוצות בלבד המבקרות במוזיאון השומרוני הטוב. מבט כללי על המנזר כתובת פסיפס יוונית שנשתמרה באתר מבט לתוך העמודים במאגר המים מבט לתוך התקרה במאגר המים עתיקות במנזר הירידה לקבר במנזר מאגר המים במנזר אותימיוס רצפת הפסיפס של הכנסייה שרידי תא נזירי ובו מיטה נירית שלו-כליפא, אל גן נעול, ביקורים במנזרי הארץ, הוצאת כנרת, זמורה-ביתן, דביר, 2005, עמ' 18 גלעד כרמלי, חד פעמי: מנזר משנת 428 ששוכן ליד סניף של "רמי לוי" ייפתח מחר למבקרים, ynet מדיה וקבצים בנושא מנזר אותימיוס בוויקישיתוף מנזר אותימיוס, באתר רשות הטבע והגנים כרמלי, גלעד (2021-12-23). "חד פעמי: מנזר משנת 428 ששוכן ליד סניף של "רמי לוי" ייפתח מחר למבקרים". Ynet. נבדק ב-2022-01-02. קמחי, רמי, על מקורותיה הספרדיים הרנסנסיים של הטרילוגיה האלכסנדרונית ליצחק גורמזאנו גורן, Moreshet Israel, 2019, עמ' 217–236 doi: 10.26351/mi/17/8
HSBC ארנה

HSBC ארנה (בפורטוגזית: HSBC Arena), הידוע גם בשמות Arena Olímpica ("ההיכל האולימפי"), Arena Multiuso ("ההיכל הרב-תכליתי") ו-Rio Arena ("היכל ריו"), הוא אולם ספורט הממוקם בבארה אולימפיק פארק שבשכונת בארה דה טיז'וקה בריו דה ז'ניירו. האולם נחנך ב-2007, לקראת המשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בעיר באותה שנה, כחלק מה"ספורט סיטי קומפלקס סנטר" שכלל אז גם את מרכז ספורט המים מריה לנק ואת ולודרום בארה ולקראת האולימפיאדה יכלול מתקני ספורט נוספים. HSBC ארנה מכיל 15,430 מקומות ישיבה. במהלך המשחקים הפאן-אמריקאיים 2007 נערכו באולם תחרויות התעמלות וכדורסל. לאחר מכן אירח גם את אליפות העולם בג'ודו (2007), טורניר הטניס של ריו (2009), טורניר MMA‏ (2011) ומספר קונצרטים שבחלקם הופיעו אומנים בינלאומיים מוכרים ואף כוכבי נוער אמריקאיים. בהופעות יכול האולם להכיל עד 18,000 מקומות. בספטמבר 2014 אירח האולם את צמד משחקי הגביע הבין-יבשתי בכדורסל בהשתתפות הקבוצה המקומית פלמנגו ומכבי תל אביב (זוכת היורוליג ב-2014). קבוצת פלמנגו ניצחה בסיכום שני המשחקים וזכתה בגביע. באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) אירח ההיכל את תחרויות ההתעמלות, ההתעמלות האומנותית והטרמפולינה. בזמן המשחקים, מספר המקומות באולם צומצם מעט לכ-12,000 צופים בלבד, כיוון שהוסרה טבעת המושבים התחתונה. מדיה וקבצים בנושא HSBC ארנה בוויקישיתוף HSBCarena.com.br (אורכב 30.06.2016 בארכיון Wayback Machine) - אתר האינטרנט של האולם (באנגלית)
מרכז ספורט המים מריה לנק

מרכז ספורט המים מריה לנק (בפורטוגזית: Parque Aquático Maria Lenk) שוכן בשכונת בארה דה טיז'וקה שבריו דה ז'ניירו. הוא נבנה לכבוד המשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בעיר ב-2007, ונקרא על שם השחיינית הברזילאית מריה לנק שנפטרה באותה שנה. לצדו הוקמו מתקנים נוספים שנעשה בהם שימוש במשחקים - ולודרום בארה ו-HSBC ארנה. המרכז ממוקם בבארה אולימפיק פארק בריכת השחייה המרכזית במתקן מוקפת ביציעים מקורים המכילים כ-8,000 מקומות ישיבה, ולצדה בריכות נוספות לענפי מים אחרים, כגון בריכה עמוקה עם מקפצה לתחרויות קפיצה למים. תשתיות הבריכה מותאמות גם לבעלי צרכים מיוחדים וכוללים גם חדרי אימונים, מלתחות ועוד. במסגרת המשחקים הפאן-אמריקאיים אירחה הבריכה תחרויות שחייה, שחייה צורנית וקפיצה למים. לאחר המשחקים הפאן-אמריקאיים הועבר מרכז השחייה לוועד האולימפי הברזילאי, שהיה אמור להפעילו כמרכז ראשי לאימונים ותחרויות, הכשרת מאמנים ושופטים לתחרויות שחייה ועוד. בפועל, הוועד האולימפי הברזילאי לא השתמש בקומפלקס השחייה, מה שעורר ביקורת ציבורית מחשש שהמבנה הפך ל"פיל לבן". באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) אירח המרכז את תחרויות הכדורמים (השלבים המוקדמים) והקפיצה למים. מרכז השחייה יארח גם תחרויות באולימפיאדת הנכים. לצורך כך שופצה הבריכה החיצונית הסמוכה לה כדי שתוכל לשמש כבריכת החימום של המתקן. במהלך המשחקים האולימפיים הפכו לפתע המים בבריכת הקפיצות לצבע ירוק בוהק. יום למחרת גם המים בבריכה הסמוכה, בה נערכו משחקי כדורמים והשחייה הצורנית הפכו ירוקים. לאחר בדיקה, המארגנים הודיעו שהסיבה לשינוי בצבע המים הן האצות. בגלל תנאי החום הקיצוניים בבריכה והעובדה כי לא נושבת בה רוח, התפתחו במקום אצות שהפכו את צבע המים לירוק. הן אינן מזיקות, ולמתחרים לא נשקפה סכנה. בהמשך פורסם כי האשמה היא טעות טכנית של מפעילי הבריכה ששגו בתפעול המערכות לסינון המים והתקלה סודרה. מדיה וקבצים בנושא מרכז ספורט המים מריה לנק בוויקישיתוף מרכז ספורט המים מריה לנק באתר הרשמי של אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו בגלל אצות: המים הפכו לירוקים, באתר ynet, 10 באוגוסט 2016
המרכז הלאומי לרכיבה

בית הספר הצבאי לפרשים והמרכז הלאומי לרכיבה בעיר ריו דה ז'ניירו, ממוקמים יחד במתחם של כ-100 דונם באתר בשם "וילה מיליטר" (בפורטוגזית: Vila Militar), סמוך לפארק דאודורו בעיר. מרכז הרכיבה נחנך בשנת 1922, והוא מציע שלל קורסי אימונים לצד אורוות מרווחות המכילות מאות סוסים, מתקני טיפול ומרפאות לסוסים ומכונים לחקר סוסי מרוץ והשבחתם, הכשרת פרשים, מאמנים ומטפלים ופנימייה עבורם. המכון מעניק תואר ראשון לפרשים מאומנים, מבצע שיתופי פעולה בינלאומיים נרחבים ומארח תחרויות. בין המתקנים המרכזיים לרכיבה המאפשרים למרכז הרכיבה הלאומי לאמן ולארח תחרויות נמצא היפודרום וכן מסלול מחופה דשא באורך 6 ק"מ שחלקים ממנו הם מסלול בתוואי הררי לאימון לתחרויות כמו קפיצה על מכשולים וגם לאימוני רכיבה צבאיים. בית הספר הצבאי ומרכז הרכיבה האזרחי חולקים את מתקני האימון והטיפול אך הסוסים של בית הספר הצבאי משוכנים באורוות נפרדות וכן מבוצעים הפרדות נוספות בשטח. ב-2007 הוקם סמוך למתחם עבור המשחקים הפאן-אמריקאיים היפודרום למרוצי סוסים ורכיבה אמנותית שהכיל 3,200 מקומות ביציע. מרכז הרכיבה הלאומי בריו נבחר לארח את תחרויות הרכיבה על סוסים באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) ולצורך כך שודרג המתחם. ההיפודרום הורחב ל-14,000 מקומות המקיפים אותו מכל צדדיו לצד תוספת מבנים נחוצים נוספים. בהיפודרום יתקיימו תחרויות הרכיבה אמנותית והקפיצות ראווה במסגרת תחרויות הרכיבה האולימפיות בעוד לתחרויות הרכיבה שחלקן נעשה בתנאי שטח הוכשרו מקומות ל-20,000 צופים במסלול הרכיבה בתנאי שטח הסמוך להיפודרום. תחרות הקפיצות ראווה של הקרב חמש מודרני תיערך באצטדיון דאודורו הנמצא בקרבתו ומכיל 15,000 מקומות שיארח גם תחרויות נוספות. מדיה וקבצים בנושא המרכז הלאומי לרכיבה בוויקישיתוף
סמבודרומו

הסמבודרומו של ריו דה ז'ניירו (בפורטוגזית: Sambódromo do Rio de Janeiro) הוא השם העממי המוכר של מבנה הטריבונות לאורך השדרה "מרקס דה ספוקאי" (Marquês de Sapucaí) שבריו דה ז'ניירו, ברזיל. הפרויקט האדריכלי תוכנן על ידי האדריכל הברזילאי אוסקר נימאייר. בסמבודרומו נערכת מדי שנה מצעד ביתי-הספר לסמבה במסגרת הקרנבל המפורסם של ריו, שמושך אליו עשרות אלפי תיירים. המבנה הייחודי מסתיים בכיכר רחבת ידיים בשם "פראסה דה אפוטאיוזה" (Praça da Apoteose), המשמשת כנקודת סיום למצעד בתי-הספר לסמבה. המבנה מורכב משתי שורות טריבונות המקבילות זו לזו לאורך השדרה ומקורות באופן חלקי. הוא נחנך בשנת 1984. הליך הבנייה היה מהיר משום שיציקות הבטון הוכנו מראש במפעל ושובצו במקומם. אורך היציעים הוא כ-700 מטרים. תכולת היציעים הייתה כ-75,000 מקומות. ב-2011 נהרס מבנה תעשייתי שהפריע להאריך את אחד היציעים לאורך היציע המקביל. צורת היציע שנוסף הותאמה לטריבונות הישנות על מנת ליצור סימטריות. לאחר הרחבת המבנה תכולתו הנוכחית היא כ-88,500 מקומות. מלבד המצעד השנתי של בתי הספר לסמבה אירחה השדרה גם קונצרטים וכינוסים המוניים ואף תחרות ראווה של אופנוענים. בעת האולימפיאדה ב-2016 בריו, אירח ה"סמבדורומו" את טורניר הקליעה האולימפי בחץ וקשת וגם שימש כנקודת סיום לריצת מרתון האולימפית. טורניר הקליעה נערך בכיכר "פראסה דה אפוטאיוזה" (Praça da Apoteose) מול כ-6,000 מקומות ביציעים ונקודת הסיום של המרתון סמוך לכיכר כללה כ-30,000 מקומות לצופים. מדיה וקבצים בנושא סמבודרומו בוויקישיתוף
ארנסט פרוידנטל

אֶרנְסט לוי פרוֹידֶנטַל (Freudenthal;‏ 24 ביוני 1905 – 22 ביולי 1977) היה רופא עיניים, ממייסדי קופת חולים מכבי, המזכ"ל הראשון של הקופה ולאחר מכן המנהל הכללי שלה. פרוידנטל נולד בברלין. היה פעיל בעירו בתנועת "המכבי הצעיר" ואף חבר הנהלת התנועה. למד רפואה באוניברסיטאות ברלין, פרייבורג ולייפציג. עבד בבית החולים האוניברסיטאי בהָאלֶה, והתמחה ברפואת עיניים, בשל הידיעות על הצורך ברופאי עיניים בארץ ישראל. נישא לסטפניה (סטפי) אַנזוֹרגֶה (Ansorge), ולזוג נולדה בת. בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, עלו פרוידנטל ורעייתו לארץ ישראל, והתיישבו בתל אביב. במקביל לעבודתו כרופא עיניים ביפו, המשיך פרוידנטל בעסקנות הציונית: ב-1935 הוא השתתף בהקמת "ברית מכבים עתיד", ובאותה שנה נבחר כחבר הנשיאות של הסתדרות מכבי ישראל. בשנת 1939 הגה עם קבוצה קטנה של רופאים ואנשי כלכלה יוצאי גרמניה, ובראשם ד"ר פליקס טיילהבר, את הרעיון של הקמת קופת חולים חדשה. תנועת מכבי הצעיר, שבה היו פעילים בגרמניה, נתנה להם את ההשראה לבחירת השם. ואכן, כשנה לאחר מכן נערכה האספה המייסדת של קופת החולים החדשה – קופת חולים מכבי. פרוידנטל פתח את האספה המייסדת של קופת החולים בספטמבר 1940, בשם הוועדה הרפואית. באותה אספה הוא נבחר למזכ"ל הקופה. בראשית ימיה של הקופה הצעירה נקבע המטה שלה בדירתם הצנועה של הזוג פרוידנטל ברח' בית יוסף 25 בתל אביב: הפרוזדור שימש כחדר המתנה, ואת החדר שהוקצה לקבלת חולים חלקו שני רופאי העיניים - ד"ר פרוידנטל וד"ר גוטר. המטבח הקטן היה למשרד הראשי של הקופה, ובכל יום אחר הצהרים הגיעו אליו הגובים כדי למסור את הכספים שגבו מהחברים ולדווח על עבודתם בגבייה ובגיוס חברים חדשים. בשנת 1953 נבחר פרוידנטל למנהל הכללי של הקופה, ובתפקיד זה כיהן במשך 27 שנים. ב-1974 העניקה לו אוניברסיטת האלה את התואר פרופסור. בשנת 1977 מונה ליו"ר הנהלת הקופה, ומילא תפקיד זה מספר חודשים, עד מותו. באותה שנה, זמן קצר לפני מותו, הוענק לו אות יקיר העיר תל אביב על פועלו ותרומתו לעיר. א' ריבלין, רפואה ברמה פרטית בקופת חולים ציבורית: חמישים שנה לקופ"ח מכבי, הוצאת קופת חולים מכבי, 1991. דמויות מפתח, באתר מכבי שירותי בריאות עדין טיילהבר־טלבר, המייסדים הייקים של קופת חולים מכבי, באתר ארגון יוצאי מרכז אירופה
הפארק הלאומי פולגפונה

הפארק הלאומי פולגפונה (בנורווגית: Folgefonna nasjonalpark) הוא פארק לאומי הממוקם באזור הורדלנד שבנורווגיה, בסמוך לעיר אודא. הפארק הלאומי נוסד ב-29 באפריל 2005 ושטחו 545.2 קמ"ר. הפארק מנוהל על ידי המנהלה הנורווגית לניהול נכסי טבע. הפארק נחנך בטקס שנערך ב-14 במאי 2005 בנוכחות סוניה, מלכת נורווגיה. בפארק ממוקמים קרחוני פולגפונה, ועל שמם הוא נקרא. קרחון בונדהוסברין קרחון בונדהוסברין (ברקע), חלק מקרחון פולגפונה מדיה וקבצים בנושא פולגפונה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הפארק הלאומי פולגפונה (הקישור אינו פעיל, 23 בפברואר 2020) ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של נורווגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נדנדה (שיר)

נדנדה הוא שיר ילדים של המשורר חיים נחמן ביאליק, אשר פורסם בשנת 1906. השיר נכתב בהגייה אשכנזית והולחן על ידי דניאל סמבורסקי. השיר נכלל בספרו של ביאליק "שירים ופזמונות לילדים", שיצא לאור בשנת 1933. השיר עובד בשנת 1991 על ידי גיל אלדמע. השיר מתאר שני ילדים מתנדנדים על נדנדה מאוזנת כמו במאזניים, ובתנודתם הם מגלים בעליזות שהם "שְׁקוּלִים", כמו "בַּמֹּאזְנַיִם", כל אחד עולה ויורד בתורו. השיר צורף לקובצי שירה לילדים של היישוב החדש וזכה לביצועים רבים בסגנונות שונים במאה ה-20 וב-21. בהשראת השיר כתב יהונתן גפן שיר בשם "נד נד", שפזמונו החוזר הוא ציטוט שתי השורות הראשונות של השיר. את השיר הלחין וביצע יהודה פוליקר. חוקרי שירתו סבורים כי ביאליק כיוון בשירו זה להתייחס לשאלות פילוסופיות, בהתכתב עם דברי המדרש, הקובע: ”אין לך רשות לומר מה למטה? מה למעלה?, מה לפנים? מה לאחור?” (בראשית רבה א, י). הכוונה במדרש היא לדברים שאין לאדם לעסוק בהם: מה למטה=השאול. מה למעלה=הבורא. מה לפנים=הנצח. מה לאחור=מה קדם לבריאת העולם. לפי פירוש זה מדובר בשיר עם מסר שמאתגר את התפיסה הדתית האורתודוקסית, שביאליק צמח ממנה. בספר הקרוי על שם שורה זו, מה למעלה מה למטה, מסביר ליאור טל שדה שבנוסף לאמירה החילונית הטמונה בשיר, המשורר היה עסוק גם בשאלת הקשר בין עולם האידיאות והרוח לעולם החומר והעשייה. ביאליק מבקש להתנדנד בין עולמות הרוח לעולמות המעשה ולמצוא את הדרך לחבר ביניהם ואת נקודת האיזון בין שמים לארץ. טל שדה מראה שביאליק דיבר על כך מפורשות בנאום שנשא לרגל פתיחת האוניברסיטה העברית באומרו: "אין אנו גורסים כלל חלוקה ופירוד זה בין חומר לרוח... פוסקים אנו עכשיו הלכה לא כבית שמאי שהשמים נבראו תחילה, ולא כבית הלל שהארץ נבראה תחילה, אלא כחכמים ששניהם כאחד ובמאמר אחד נבראו, ואין לזה מציאות וקיום בלי זה". "נדנדה" באתר בית לזמר העברי מילות השיר "נדנדה" והאזנה לו באתר זמרשת שמואל אבינרי, איך נהפך "נַד־נֵד" של ביאליק לפִזמון מלחמה בהדָתָה, באתר הארץ, 18 בדצמבר 2018 נתי גבאי, נד־נד: בואו להתנדנד בנדנדה של חיים נחמן ביאליק, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, 21 במרץ 2022 חיים נחמן ביאליק, שירים ופזמונות לילדים, הוצאת דביר, 1933, במאגר הספרים הסרוקים של הספרייה הלאומית - מהדורה סרוקה של הספר אתר הספרייה הלאומית, ערך: גיל אלדמע, "זר שירי ביאליק לילדים" (תווים), נגינה וזמרה, 2 ו-4 קולות (מחרוזת 15 שירי ילדים שיצר ביאליק), עיבוד אלדמע גיל, ארכיון, סדרה בי. ראו: נדנדה, באתר זמרשת. מילות השיר "נד נד" באתר שירונט זיוה שמיר ואחרים, מצוטטים במקורות שונים. ראו למשל: אורית שטרית, ביאליק: האיש, המדרש והשיר, בתוך: חינוך ישראלי: תרבות ישראל ומורשתו, כתה ה': עם וארצו, עם וארץ: ארץ שנאהב, תשע"ג. עמ' 40-41. רשת, באתר www.facebook.com ליאור טל שדה, מה למעלה מה למטה, ירושלים: כרמל, 2022, עמ' 22 ערך זה הוא קצרמר בנושא שירים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שיר הדגל

שיר הדגל הוא שירו של המנהיג הציוני זאב ז'בוטינסקי. נכתב בשנת תרפ"ו 1926, כדי שישמש כהמנון לסטודנטים יהודים חברי הסתדרות "חשמונאי" שייסדו את בית"ר. מחבר הלחן אינו ידוע. זהו שיר גיוס ותעמולה למפעל ההתיישבות בארץ ישראל; הוא מעלה על נס את ערכי הזיכרון ההיסטורי הקיבוצי, אהבת ארץ ישראל, וההקרבה בלחימה למען האומה. ההקשר ההיסטורי של השיר הוא תקופת החשמונאים; הוא פותח באזכור דם "הַמַּכַּבִּי", ומסיים בשמו הנרדף: "חַשְׁמוֹנָאִי". ארבע טיפות בשלל צבעי הספקטרום הנראה, המייצגות כל אחד במהותו השונה, את מכלול התודעה והעשייה היישובית. הצבעים המוזכרים הם: אדום שמסמל מאבק והקרבה, לבן שמסמל את העבודה והיצירה, זהב שמסמל את המרד בנישול החברתי והלאומי, ותכלת שמסמל את החירות. ככל שיריו ותרגומיו של ז'בוטינסקי, גם שיר זה נכתב בהברה ספרדית (בשונה למשל מרוב שירתו של ביאליק), מתוך אמונתו בהתאמתה ובעתידה בספרות העברית המתחדשת. על פי פרופ' דן מירון, השיר הוא אחד משירתו הציונית הפוליטית של ז'בוטינסקי, שבה "מצא הז'אנר של ההמנון הציבורי, ...את גיבושו המודרני השלם, ה'קלסי', הראשון"; ז'בוטינסקי הטביע בהם "מוזיקליות", "בהירנות" במבע, ושימוש ב"מילון' הכלל יישובי, ובכלל זה של "השמאל הציוני". דן מירון (הקדמה), יוסף קיסטר (מבוא), אילן מצל בגיא, זאב ז'בוטינסקי ושירתו, תל אביב: הוצאת המסדר על־שם זאב ז'בוטינסקי, תשס"ו-2005. מילות השיר "שיר הדגל" והאזנה לו באתר זמרשת דן מירון,אילן מצל בגיא, עמ' 113-112. דן מירון, אילן מצל בגיא, עמ' 59. דן מירון,אילן מצל בגיא, עמ' 125-111.
ואט סותאט

ואט סותאט או, בשמו המלא ואט סותאט תפהאוואראראם (בתאילנדית: วัดสุทัศนเทพวราราม) הוא מקדש מלכותי בודהיסטי הממוקם בעיר בנגקוק (אחד מעשרה מקדשים מלכותיים בעיר). המקדש ממוקם בדרך באמרונגמואנג שבמרכז העיר. עבודות הקמת המקדש החלו בהוראת מלך תאילנד ראמה הראשון בשנת 1807. העבודות נמשכו בתקופתו של המלך ראמה השני (באותה עת נבנו דלתות העץ של המקדש), והקמתו הושלמה בתקופתו של המלך ראמה השלישי בשנת 1847. במקדש הוצב הפסל פרא סרי שאקאיאמוני - פסלו של הבודהה שהועבר ממחוז סוקהותאי. במתחם התחתון של המקדש 18 פגודות בסגנון סיני. למול המקדש ממוקמת נדנדת הענק אשר שימשה בטקסים דתיים. בשנת 2005 הוגש מתחם המקדש לארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית. ההצעה טרם אושרה. תיאור המקדש וההיסטוריה שלו ערך זה הוא קצרמר בנושא תאילנד. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שם במקום ארזים

שם במקום ארזים (ביידיש: דאָרט וווּ די צעדער או דאָרט ווא די צעדער; בגרמנית: Dort wo die Zeder) הוא שירו של ד"ר יצחק פֶלְד (פעלד; 1862–1922), אשר נכתב ביידיש כנראה בשלהי המאה ה-19. תורגם לעברית על ידי המשורר אהרן ליבושיצקי, והולחן בלחן עממי גרמני. "שם במקום ארזים", אשר נכתב בגוף ראשון יחיד המייצג את כלל האומה, הוא ביטוי פואטי לרעיון הציוני ברוח תנועת "חיבת ציון". נושאי השיר הם הזיכרון, האהבה והגעגועים לארץ ישראל, בשל היותה ארץ אבות: „בִּמְקוֹם עֲפַר אֲבוֹתַי”, שאליה פנו דורות של יהודים בתפילתם: „בִּתְפִלָּתִי אֶפְנֶה מִזְרָח”, ומפאת יופייה: „אֶרֶץ קֶדֶם לִי זֶה יְפֵה הַנּוֹף”, שאותו מהלל ומשבח המשורר. השיר נעשה אהוב בקרב שוחרי התנועה הציונית בתפוצות ישראל וביישוב, והיה למעין המנון. זכה למספר ביצועים ועיבודים במאה ה-20 וה-21. "שם במקום ארזים" באתר בית לזמר העברי מילות השיר "שם במקום ארזים" והאזנה לו באתר זמרשת על שם במקום ארזים, באתר העמותה למורשת הזמר העברי אליהו הכהן, שם במקום ארזים: השיר שכמעט והיה להמנון הלאומי (א), בבלוג "עונג שבת", 24 בספטמבר 2021 אליהו הכהן, שם במקום ארזים: השיר שכמעט והיה להמנון הלאומי (ב), בבלוג "עונג שבת", 1 באוקטובר 2021 ערך זה הוא קצרמר בנושא שירים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.