laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ליאן דה פוגי

ליאן דה פוגי (צרפתית: Liane de Pougy; ‏2 ביולי 1869 - 26 בדצמבר 1950) הייתה רקדנית וקורטיזנה צרפתייה בתקופת הבל אפוק. דה פוגי נולדה בשם אן מארי שסן בעיירה לה פלש במחוז סארת שבחבל פיי דה לה לואר בצרפת, לאב קצין צרפתי ולאם ממוצא ספרדי. היא קיבלה חינוך קתולי במנזר סנט-אן-ד'אורה בעיירה מורביאן שבחבל ברטאן. כשהייתה בת שש עשרה ברחה מביתה עם אנרי פורפ, קצין ימי, ונישאה לו אחרי שנכנסה להריון. היא ילדה בן בשם מרקו (שמאוחר יותר היה טייס ונהרג בתחילת מלחמת העולם הראשונה). נישואיה לא היו מוצלחים ובעלה התנהג כלפיה באלימות. כאשר עברה למרסיי יחד איתו, לקחה לעצמה מאהב. כאשר גילה זאת הוא ירה בה באקדח ופצע אותה בזרועה. כאשר הייתה בת שמונה עשרה שנה, ברחה לפריז, והשאירה לו את הילד שנשלח אל סבו וסבתו שהתגוררו בעיר סואץ שבמצרים. בפריז החלה לעסוק במשחק ובזנות והתמכרה לקוקאין ולאופיום. היא החלה בקריירה של קורטיזנה עם הרוזן ואלטס דה לה בין, שלימד אותה לעסוק במקצוע זה. התעניינה בציור בספרים ובשירה אך לא אבתה להתעמק בספרות, והעדיפה את חיי בתי הקפה על פני שייקספיר או ואגנר. פגשה במחזאי אנרי מיאק שנפל בקסמיה והכניס אותה לעולם התיאטרון. למדה את תורת המשחק אצל שרה ברנאר והופיעה בתפקידים קטנים בלהקת פולי ברז'ר בפריז, בסנקט פטרבורג, ברומא והריביירה הצרפתית. אחרי שעזבה את להקת פולי ברז'ר שינתה את שמה לליאן דה פוגי על שמו של הרוזן דה פוגי שהיה אחד ממאהביה. היא המשיכה בקריירה של רקדנית קברט, הייתה ביסקסואלית מוצהרת והיו לה מאהבים ומאהבות שהרעיפו עליה מתנות ותכשיטים יקרי ערך. ב-1899 הסופרת נטאלי קליפורד בארני, שהייתה נוכחת באחת מהופעותיה באולם ריקודים בפריז, התאהבה בה. אם כי דה פוגי הייתה אחת הנשים המפורסמות ביותר בצרפת והיו לה מחזרים עשירים רבים, היא נפלה בקסמיה של נטאלי בארני, והן הפכו למאהבות ונשארו ידידות במשך כל ימיהן. פרשת אהבים זו מתוארת ברומן מפתח בשם "אידיליה סאפית" (על שם סאפפו מלסבוס) שאותו דה פוגי כתבה ופרסמה ב-1901. ספר זה הפך לשם דבר בפריז והודפס שוב ושוב 69 פעמים במשך השנה הראשונה להופעתו. ב-1910, כאשר הייתה בשיא הקריירה, פגשה בנסיך ג'ורג' גיקה, שהיה ממוצא רומני, ונישאה לו. אחרי שש עשרה שנה של חיים משותפים הוא עזב אותה ויצא עם אישה צעירה ממנה. כדי להתנחם היא לקחה לעצמה מספר מאהבים. הוא חזר אליה אך היחסים ביניהם התערערו. ב-1928 התיידדה עם אם בית מחסה לילדים נכים בסביבות העיר גרנובל, וגייסה כספים בקרב ידידיה בפריז למען מוסד זה. אחרי מות בעלה ב-1945, הפכה לחברת מסדר סנט דומיניק בשם האחות אן מארי. היא חזרה בתשובה ובילתה את שנותיה האחרונות בבית תפילה בלוזאן, שם מתה ב-1950. ליאן דה פוגי, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
דן צור

דן צור (1926 – 10 בדצמבר 2012) היה מתכנן נוף ישראלי, חתן פרס ישראל לאדריכלות לשנת תשנ"ח (1998). צור נולד בקיבוץ תל יוסף. למד אמנות וציור במכון אבני (1940–1943) ולימודי חקלאות וגינון במקווה ישראל (1943–1945). נמנה בין מייסדי קיבוץ נירים שבנגב. בשנת 1953 חבר לליפא יהלום בפתיחת משרד פרטי לאדריכלות ותכנון נוף. בשנת 1993 פרש יהלום לגמלאות. בשנת 1998 זכה צור, במשותף עם יהלום, בפרס ישראל לאדריכלות. בשנת 1997 החל את עבודתו במשרד אדריכל הנוף ליאור וולף, אשר הצטרף בשנת 2006 לניהול המשרד. בין עבודותיו עיצוב האנדרטה לאסון המטיילים בעין גדי, בו נספה אחיו מיכאל פוקס, בקעת הקהילות ביד ושם, הגן הלאומי גן השלושה (הסח'נה), גן לאומי בית שערים, גן לאומי עין עבדת, חורשת טל, מכון ויצמן למדע, אחוזת הקבר של דוד בן-גוריון, גן לאומי חומות קיסריה, פארק אפק מקורות הירקון, פארק נחל אלכסנדר, פארק נחל חדרה, אוניברסיטת תל אביב, האוניברסיטה העברית - קמפוסי גבעת רם והר הצופים, אוניברסיטת בריגהאם יאנג (האוניברסיטה המורמונית בהר הצופים), פארק וולפסון בגיא בן הינום, גן סאקר, מרכז רפואי הדסה עין כרם, מרכז רפואי הדסה הר הצופים, גן צבי בן-שפר בהרצליה, האוניברסיטה הפתוחה ברעננה, גן אורי גורדון ברעננה, ספורטק הרצליה, פארק כפר סבא ופרויקטים רבים נוספים, שמהווים תרומה גדולה לנוף הישראלי. נפטר ב-10 בדצמבר 2012. ערכים על גנים ופארקים שתכנן דן צור נורית ליסובסקי, דיאנה דולב ונירית צור (עורכות), תבנית נוף, הגנים של ליפא יהלום ודן צור, הוצאת בבל, 2012. אתר הבית של משרד צור-וולף אסתר זנדברג, האדריכלים שהמציאו את הנוף הישראלי, באתר הארץ, 19 ביולי 2012 אסתר זנדברג, מתכנן הנוף דן צור הלך לעולמו, באתר הארץ, 11 בדצמבר 2012 מיכאל יעקובסון: סקירה אדריכלית עם תמונות היסטוריות ועדכניות של בקעת הקהילות, באתר 'חלון אחורי', 13 ביולי 2012 מיכאל יעקובסון: 40 שנה לשכונת קיראון: תולדות וקורות השכונה, 5.8.12, Xnet מיכאל יעקובסון: גן חסידי אומות העולם ביד ושם באתר 'חלון אחורי', 11.8.12 מיכאל יעקובסון: מת אדריכל הנוף דן צור, חתן פרס ישראל, 11.12.12, Xnet מיכאל יעקובסון: שישה פרויקטים ב-60 שנה, 2 בנובמבר 2011, Xnet מיכאל יעקובסון: סקירה אדריכלית על הגינה המשותפת ברמת אביב מ-1960, אתר 'חלון אחורי', 24.12.12 מיכאל יעקובסון: וילה שרובר, הבית המפורסם בירושלים: עבר, הווה - והעתיד?, 10.12.13, Xnet מיכאל יעקובסון: סקירה על עבודת הנוף בגן לאומי בית הכנסת העתיק בית אלפא, באתר 'חלון אחורי', 20 בספטמבר 2015 מיכאל יעקובסון: סקירה מצולמת על הגן המרכזי בשכונה ה' בבאר שבע, באתר 'חלון אחורי', 5 במרץ 2016 מיכאל יעקובסון, מאחורי הקלעים של אתרי הזיכרון: נחשפות הסקיצות של קבר בן גוריון, באתר Xnet‏, 24 במאי 2016 מיכאל יעקובסון, תמ"א 38 מעל הכל? ויכוח על גינה נדירה ברמת אביב חושף שטח הפקר, באתר Xnet‏, 7 במאי 2017 מיכאל יעקובסון: סיבוב בביתו של אדריכל הנוף המנוח דן צור בכפר שמריהו, באתר 'חלון אחורי', 22 במרץ 2020 מידע על בקעת הקהילות באתר יד ושם. תערוכת אינטרנט על בקעת הקהילות אותה תכננו ליפא יהלום ודן צור, באתר יד ושם לזכר דן צור באתר יד ושם
שאול פלדמן

שאול פלדמן (1923 - 16 בספטמבר 2011) היה נוירולוג קליני וחוקר מוביל בתחומי הנוירופיזיולוגיה ונוירואנדוקרינולוגיה. חתן פרס ישראל לחקר הרפואה לשנת תשס"ה - 2005. פלדמן נולד באודסה (כיום באוקראינה). אביו ד"ר פנחס פלדמן היה רופא עצבים ידוע באודסה. גם אימו ד"ר ברטה פלדמן הייתה רופאה. עלה לארץ עם הוריו בהיותו בן 11, ב-1934, כאשר אביו מביא עימם גם את עצמותיו של יהודה לייב פינסקר, מראשי תנועת "חיבת ציון". למד במשך שנתיים ב"פנימיית בירם" סמוך לבית הספר הריאלי שבחיפה, יחד עם עזר ויצמן, לימים נשיא המדינה ומשעברה המשפחה לתל אביב המשיך את לימודי התיכון בגימנסיה הרצליה. ב-1943 החל ללמוד רפואה באוניברסיטה האמריקאית בביירות ובין השנים 1948-1946 למד רפואה באוניברסיטת ז'נבה. חזר לארץ במלחמת העצמאות ושירת בצה"ל כרופא צבאי בבית החולים בתל השומר. המשיך בלימודיו משנת 1950 במסגרת מחזור הבוגרים הראשון של בית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים ובשנת 1952 סיים את לימודיו בהצטיינות. נשא את הנאום בשם הבוגרים בטקס הסיום. שירת בתום לימודיו, כרופא בעין גב למשך שנה ואחר כך התמחה בנוירולוגיה והצטרף לסגל בית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית. בשנת 1962 התמנה לרופא ראשי במחלקת העצבים בבית החולים הדסה עין כרם. בשנת 1965 מונה למנהל המעבדה הנוירופיזיולוגית בבית החולים. עם פטירתו של מייסד המחלקה הנוירולוגית של "הדסה", פרופסור ליפא הלפרין, בשנת 1963 הועלה לדרגת פרופסור חבר ובשנת 1969, הוענקה לו דרגת פרופסור מן המניין והוא מונה למנהל המחלקה, תפקיד אותו מילא מאז ועד מועד פרישתו ב-1988. בשנת 1977 נבחר לדיקן הפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית ושימש בתפקיד ארבע שנים. היה נשוי לאביבה (בן ארצי), אחות במקצועה, ולהם שלושה ילדים. נפטר בשנת 2011, ונקבר בהר המנוחות. במחקריו עסק בקשר בין המוח לבין מערכת ההורמונים וגילה את המנגנונים הקובעים את תופעת הדחק בבני אדם. בעבודתו היה מן הרופאים הראשונים, בארץ ובעולם, לעשות שימוש בהורמונים סטרואידים לטיפול במחלות זיהומיות ודלקתיות. לאורך השנים פרסם למעלה מ-300 מאמרים בעיתונות המדעית. לצד עבודתו המקצועית והאקדמית, פלדמן היה חבר בוועד המרכזי של ההסתדרות הרפואית בישראל ובין השנים 1970–1977 היה יו"ר המועצה המדעית של ההסתדרות. מלבד זאת שימש פלדמן יו"ר האגודה הישראלית לאלקטרואנצפלוגרפיה ונויריופיזיולוגיה (1963–1969) ויו"ר החברה הנוירולוגית בישראל (1970–1973). בין השנים 1985–1989 כיהן כסגן נשיא הפדרציה העולמית לנויורולוגיה, ובשנת 1999 היה נשיא כבוד של הקונגרס הבינלאומי לחקר המוח שהתכנס בירושלים. פלדמן היה חבר כבוד של האגודה האירופית לנוירולוגיה ובאגודות של ארצות הברית, צרפת, איטליה וברזיל. בשנת ה'תשס"ה 2005 הוענק לו פרס ישראל לחקר הרפואה. פרופ' שאול פלדמן, באתר פרס ישראל אורי דרומי, אחרי מות, באתר הארץ, 23 בספטמבר 2011 הועלו לדרגת פרופסור, הַבֹּקֶר, 25 בדצמבר 1963 3 בוגרי בית־הספר לרפואה נתמנו לראשי מחלקות, הצופה, 5 בנובמבר 1969
Sansui

Sansui (יפנית: 山水電気株式会社) הוא מותג של מוצרי חשמל ואלקטרוניקה המשווקים בלמעלה מ-100 מדינות ברחבי העולם. החברה נוסדה בשנת 1944 בטוקיו שביפן, והחלה בייצור שנאים ומוצרים תעשייתיים אחרים בתחום הנדסת החשמל. במרוצת השנים הרחיבה החברה את פסי הייצור שלה למוצרים כגון: מגברים, ציוד חשמלי ועוד. החברה נמצאת בבעלותה של חברת "Grande Holdings" - תאגיד סיני שהמשרד הראשי שלו בהונג קונג, והוא מחזיק במותגים היפנים לשעבר AKAI ו-Nakamichi. חברת Sansui, שאת עיקר מוצריה מייצרים מפעלים גנריים במזרח הרחוק, עוסקת בעיקר בעיצוב, ייצור ושיווק של מוצרי אודיו-וידאו ביתיים וטלוויזיות מסוגים שונים. ימי הזוהר של סנסוי היו בשנות השבעים בעיקר. בשנים אלו ייצרה החברה מערכות סטריאו באיכות גבוהה. בעיקר ידועים באיכותם הם המגברים והרסיברים. בשנות השמונים, כאשר התחרות בין יצרני ציוד הסטריאו גברה, החליטה הנהלת סנסוי להוזיל עלויות ולפנות גם לקהל לקוחות המעוניין במוצרים זולים. האיכות של המוצרים החדשים הייתה נמוכה, והמותג 'סנסוי' איבד את מעמדו כסמל למערכות סטריאו באיכות גבוהה. שינוי זה פגע במכירות של סנסוי הביא להחלטה לפירוק החברה, אך עוד לפני כן רכשו סינים את המותג, והחברה משווקת מוצרים זולים באיכות נמוכה יותר. מוצרי סנסוי משנות השבעים ותחילת שנות השמונים נחשבים כמוצרים נחשקים על ידי אספני ציוד הווינטאג׳. מדיה וקבצים בנושא Sansui בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של Sansui ערך זה הוא קצרמר בנושא טכנולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
א-דמשקי

שיח' שַׁמְס א-דִּין אלְ-אַנְסַארִי א-דִּמַשְׁקִי (בערבית: شمس الدين الأنصاري الدمشقي; 1256-1327), או בקצרה אַ-דִּמַשְׁקִי, היה גאוגרף ערבי. נולד בדמשק, מכאן כינויו, וכתב בעיקר על ארץ מכורתו, אזור סוריה הגדולה, בתקופה בה הסולטאן הממלוכי ביברס כבש את האזור מידי הצלבנים. מת בצפת בשנת 1327. כתביו פורסמו בסנקט פטרבורג בשנת 1866 ותורגמו לאנגלית ב-1890. Guy leStrange - "Palestine Under the Moslems: A Description of Syria and the Holy Land from A.D. 650 to 1500", London 1890, [1] August Ferdinand M. Mehren (1862): Syrien og Palestina, Studie efter en arabisk Geograph (Shams al-Dîn Dimashḳî). August Ferdinand Mehren (ed) (1866): Cosmographie de Chems-ed-Din Abou Abdallah Mohammed ed-Dimichqui ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שרה וציף מגלות

שרה וציף מגלות היא סדרת אנימציה לפעוטות בגילאי 1–4. הסדרה עוקבת אחרי שרה, ילדה ג'ינג'ית בת שש והחברה הטובה שלה ציף, ציפור צהובה מבוגרת מעט ממנה. בכל פרק נפגשות שרה וציף עם נושא אחר בעולם סביבן וחוקרות אותו. בישראל משודרת הסדרה בערוץ בייבי. בארצות דוברות אנגלית מכונה הסדרה בשם lily & pepper. אחרי שיתוף פעולה מוצלח בפרויקטים קטנים, החליטו בערוץ בייבי להזמין סדרת אנימציה שלמה מאיילת שרון. התוצאה הייתה סדרה שעשתה שימוש בשיטות הפקה חדשניות, ושזכתה לאוהדים מכל הגילים. הסדרה ניסתה להעביר חוויה לימודית, בתוך מסגרת עיצובית ששידרה נינוחות, רכות וחמימות. הסדרה משודרת בכ-42 ארצות באמצעות ערוץ בייבי העולמי. בסדרת הטלוויזיה שתי דמויות ראשיות: שרה שהיא ילדה ציף שהיא ציפור (לא ידוע גזע של ציפור אולי עגור חסידה או פלמינגו) בכל פרק של הסדרה, פוגשות שרה וציף גיבורי משנה שקשורים לנושא הפרק. בפרק כלב, הן פוגשות כלב. בפרק חתול, חתול ועוד. יש גם גיבורים שמופיעים בגלל שיש להם תכונה שאותה הפרק חוקר, למשל תוכי ירוק בפרק שנקרא – ירוק, או פלמינגו בפרק שנקרא ורוד בפרק אדום הם פוגשים חיפושית אדומה ובפרק שמיים הם פוגשות ציפור כל פרק מורכב משלוש סצינות עלילתיות, ושני מעברונים. המעברונים הם קליפים שנועדו להרגיע ולעניין את התינוק בצורות הקשורות לנושא הפרק. הסצינות הן סיפורים זעירים שמתארים פגישה של שרה וציף עם נושא הפרק. בפרק מסוים יעסקו כל הסצינות באותו נושא, וכך יתנו ערך לימודי לפרק. אין קונפליקט ואין עימותים, אלא כמעט רק חיוכים. פעם אחת בפרק תתקל שרה בבעיה קטנה שתגרום לה להפסיק לחייך לכמה שניות [ היא נדקרת למשל בחוד של קיפוד או שקר לה ] אבל הבעיה תיפתר מיד, וזוג הגיבורות יחזרו לחייך זו אל זו חיוכים מלאי אושר. בעונה הראשונה חמש עשרה פרקים: יום הולדת – שרה וציף חוגגות יום הולדת עם אורחים רבים. בחווה – שרה וציף מבקרות אצל דוד של שרה שעובד בחווה. הן נפגשות עם חיות רבות מגוונות. לילה טוב – שרה וציף הולכות לישון. אדום – שרה וציף פוגשות חיפושית אדומה, ומתלבשות בבגדים אדומים . עגול- שרה וציף פוגשות דברים עגולים ומגלות את השימוש שאפשר לעשות איתם. ים – שרה וציף משחקות על החוף, וטובלות בים . עצים – שרה וציף מגלות עצים . הן מטפסות עליהם, בונות עליהן בית, ושותלות עץ . חורף – הן חוות רוח חורפית, ולובשות בגדי חורף. צהוב – שרה וציף פוגשות חפצים צהובים. שחור לבן – שרה וציף פוגשות חפצים בצבעי שחור לבן. משולשים - שרה וציף מכינות עפיפון המכיל משולשים, ופוגשות ליצן . שמים – שרה וציף טסות במטוס, בכדור פורח, ופוגשות ציפור. גן ירק – שרה וציף שותלות, משקות וקוטפות ירקות. יצירה – שרה וציף מציירות, בונות פסל, ורוקדות ריקוד. רכבת – שרה וציף משחקות ברכבת צעצוע, ואז יוצאות למסע ברכבת אמיתית. עונה שנייה עדיין לא משודרת בישראל, אלא רק בארצות דוברות האנגלית. האתר הרשמי באנגלית של הסדרה האתר של יוצרי הסדרה
קוד LDPC

בתורת המידע קוד Low-Density Parity-Check) LDPC) הוא קוד תיקון שגיאות ליניארי, המשמש להעברת מידע מעל ערוץ רועש, הקוד מיוצר באמצעות גרף דו-צדדי דליל. מאפיין עיקרי של משפחת קודים זו הוא מטריצת בדיקת הזוגיות דלילה (כלומר ישנו מספר מועט של אחדות בכל עמודה ושורה), בזכות כך ניתן להשתמש במפענח איטרטיבי בזמן פענוח מהיר. קודי LDPC הוצעו לראשונה על ידי רוברט גלאגר, שפיתח את הרעיון בעבודת הדוקטורט שלו ב-MIT בשנת 1962, אך עקב כח החישוב המועט של החומרה הנפוצה באותו תקופה הם נשארו רעיון קונספטואלי בלבד. הרעיון התגלה מחדש בשנות ה-90 על ידי זוג החוקרים מקיי וניל אשר עקב התקדמות בעולם הקודים לתיקון שגיאות חיפשו קודי בלוק החולקים תכונות דומות לקודי הטורבו שהתגלו באותה תקופה. 10GBase-T Ethernet (802.3an) G.hn/G.9960 (ITU-T Standard for networking over power lines, phone lines and coaxial cable) DVB-S2 (Digital video broadcasting) WiMAX (IEEE 802.16e standard for microwave communications) תורת הקודים תורת הגרפים קוד ליניארי The on-line textbook: Information Theory, Inference, and Learning Algorithms, by David J.C. MacKay, discusses LDPC codes in Chapter 47. Tutorial on LDPC codes and Gallager's original paper (re-typeset) [1] LDPC Codes: An Introduction LDPC codes and performance results Online density evolution for LDPC codes LDPC Codes – a brief Tutorial (by Bernhard Leiner, 2005) מימושים עבור מקודד, מפענח וסימולציה של קוד LDPC: Binary LDPC codes in C Binary LDPC codes for Python (core algorithm in C) LDPC codes over GF(q) in MATLAB LDPC encoder and LDPC decoder in MATLAB Sarah J. Johnson, [http://sigpromu.org/sarah/SJohnsonLDPCintro.pdf Introducing Low-Density Parity-Check Codes] (ארכיון) ערך זה הוא קצרמר בנושא מחשבים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מפית

מפית היא ריבוע קטן עשוי נייר, שנועד לנקות פירורים או נוזלים מאזור הפה בזמן האכילה. יש המניחים את המפית על ברכיהם בשעת הארוחה, על מנת לשמור על ניקיון הבגדים. המילה "מפית" היא צורת הקטנה של "מפה" – יריעה מבד, מנייר או מפלסטיק נוקשה שנקראה פעם 'שעוונית' גדולה שנועדה לשמור על ניקיון השולחן וקישוטו. את המילה יצר איתמר בן-אב"י. לרוב המפית מקופלת ומונחת משמאל לצלחת, מעבר למזלג החיצוני. במסעדות יוקרה המפית יכולה להיות מקופלת בצורות מתוחכמות ולהיות מוצגת על הצלחת הריקה. מפית בד היא לבנה או בצבע אחיד אחר. בעיצוב השולחן לארוחה חגיגית מקובל להתאים את צבעי המפיות לצבע המופיע בכלי האוכל או באביזרי קישוט (כגון פמוטות, אגרטלים וכדומה). מפיות נייר קיימות במגוון דוגמאות, החל מצבע אחיד וכלה בהדפסי פרחים, דמויות, הדפסים גאומטריים ועוד. בשל שפע הדוגמאות העצום יש האוספים מפיות כתחביב. מפיות נייר משמשות גם ליצירות אומנות שימושית, על ידי גזירת הדפסים מהמפית והדבקתם באמצעות דבק מיוחד על זכוכית, עץ וחומרים אחרים בתהליך שנקרא דקופאז'. סוג מיוחד של מפיות הן מגבונים - מפית לחה חד-פעמית, מנייר או נייר ארוג דמוי בד, ספוגה בחומר ניקוי. קיימים מגבונים הספוגים בחומרים שונים למטרות שונות - לניקוי תינוקות, להסרת איפור, לניקוי ביתי ועוד. יש הגוזרים ממפות ישנות מפיות שונות. ויש התופרים מפות משלל מפיות. ממחטה ממחטת נייר מאמרים על אומנות עם מפיות, ועוד מאמרים, מאתר הבית של פורום אומנות שימושית ב-ynet הדגמות קיפול מפיות לעיצוב שולחן חגיגי(הקישור אינו פעיל), ועוד הדגמות: [1](הקישור אינו פעיל), [2](הקישור אינו פעיל), מפורום אוכל כשר ב-ynet בלוג על קיפולי מפיות מיוחדים כולל סרטונים והסברים מפורטים באתר mesa הילה מירו, ריפוי בעיסוק: קיפולי מפיות, באתר ynet, 2 באפריל 2007 איתמר בן-אב"י, החצוף הארצישראלי, עמ' 46.
אס. קיי. הייניקס

שגיאות פרמטריות בתבנית:חברה מסחרית שימוש בפרמטרים מיושנים [ אנשי מפתח ] הייניקס סמיקונדקטורס בע"מ (באנגלית: Hynix) היא ספקית מוליכים למחצה לזכרונות DRAM ופלאש. שמה הקודם, יונדאי אלקטרוניקה, שונה בשנת 2001 עקב הפיצול מקבוצת יונדאי. לחברה מרכזי ייצור בקוריאה, ארצות הברית, סין וטאיוואן. הייניקס היא יצרנית שבבי הזיכרון השנייה - וחברת המוליכים למחצה השישית - בגודלה בעולם. החל משנת 2012 היא חלק מקבוצת SK, לאחר שSK טלקום, גם כן חלק מקונצרן זה, הפכה להיות מחזיקת המניות העיקרית בחברה. על כן, שם החברה שונה ל״SK Hynix". החברה מייצרת מגוון מוצרים, בעיקר זכרונות. בין מוצריה: זכרונות RAM למחשבים ושרתים זכרונות לכרטיסים גרפיים זכרונות לטלפונים חכמים זיכרון הבזק מסוג NAND Flash. חיישן תמונה (אנ') עבור CMOS. כונני SSD מדיה וקבצים בנושא אס. קיי. הייניקס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אס. קיי. הייניקס (באנגלית) על החברה, משוחזר מתוך האתר שלה באמצעות Wayback Machine ערך זה הוא קצרמר בנושא כלכלה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
איש הקשר היהודי בבית הלבן

איש הקשר היהודי בבית הלבן (באנגלית: White House Jewish Liaison) הוא איש סגל בבית הלבן, שתפקידו הוא לשמור על קשר עם הקהילות היהודיות בארצות הברית. איש הקשר היהודי בבית הלבן שייך למשרד לקשרי ציבור ועניינים בין-ממשלתיים (Office of Public Engagement and Intergovernmental Affairs), שהוא חלק מסגל הבית הלבן וכפוף לראש הסגל. לתפקיד איש הקשר היהודי בבית הלבן אין תואר רשמי. בפועל, תיאור התפקיד משתנה בהתאם למעמדו של האדם הממלא אותו. בין השמות שניתנו לתפקיד זה בעבר ניתן למנות את השמות: "עוזר אדמיניסטרטיבי לענייני היהודים", "יועץ מיוחד לענייני היהודים" ו"עוזר ראש הסגל לענייני היהודים". איש הקשר היהודי הראשון בבית הלבן היה מרק סיגל, שמונה לתפקיד במרץ 1977, על ידי הנשיא האמריקאי ג'ימי קרטר. סיגל פרש ביוני 1978, לאחר שנודע לו על כוונת הממשל למכור מטוסי F-15 איגל לערב הסעודית. הוא טען שחלה התדרדרות ביחסו של הממשל האמריקאי לישראל ובמדיניות הבית הלבן במזרח התיכון, וחש תסכול על חוסר היכולת שלו להשפיע על מדיניות זו. אחריו כיהן בתפקיד אד סנדרס, שהמליץ לנשיא קרטר להבליג על מעשיו של בגין, ביניהם הקמתן של התנחלויות וחוסר התקדמות מדיני בסכסוך הישראלי-פלסטיני, על מנת שלא לחזק אותו בזירה הפוליטית הישראלית. בימי כהונת הנשיא רונלד רייגן שימש בתפקיד זה מרשל ג'ורדן ברגר. במסגרת תפקידו הסביר ברגר לראש הסגל, דונלד ריגן, מדוע כעסו אנשי הקהילה היהודית על הנשיא רייגן לאחר ביקור ממלכתי בביטבורג, גרמניה, שכלל ביקור בבית קברות שבו נקברו חיילי ואפן אס אס. גם אלי ויזל מחה על הביקור מעורר המחלוקת. תפקיד איש הקשר היהודי בבית הלבן נחשב לבעל חשיבות גבוהה בימי רייגן וביל קלינטון, אך חשיבותו פחתה בתקופתו של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש. תחת בוש שימשו בתפקיד זה שבעה אנשים שונים, ביניהם אדם גולדמן ואחריו טבי טרוי. שניהם עוררו את כעסם של מנהיגי ארגונים יהודיים ליברליים, שטענו שעמדותיהם אינן מועברות כיאות לנשיא, והם מייצגים רק את הזרמים השמרניים. לאחר טרוי שימשו בתפקיד זה ג'יי זיידמן, ג'רמי כץ וסקוט ארוגטי, שהיה האדם האחרון ששימש בתפקיד זה. במהלך היכנסו לתפקיד כנשיא, קיבל ברק אובמה, לפחות חמש פניות של מועמדים שהתעניינו בתפקיד איש הקשר היהודי בבית הלבן. לבסוף, בפברואר 2009, החליט אובמה לא למנות אף אדם לתפקיד זה, כשהוא נימק זאת מטעמים של חיסכון בתקציב. טינה טצ'ן, מנהלת המשרד לקשרי ציבור בבית הלבן, מסרה שהמינוי נדחה אך הוא יבוצע בשלב כלשהו בעתיד. ביוני 2009 מונו שתי נשים במשותף למלא את תפקיד איש הקשר היהודי בבית הלבן: סוזן שר, ששימשה גם כראש מטה של הגברת הראשונה של ארצות הברית, ודניאל בורין, שהייתה עוזרת מיוחדת לעניינים ציבוריים אצל סגן הנשיא ג'ו ביידן. שר ובורין מילאו תפקיד זה עד ינואר 2011. בחודש ספטמבר 2011, הוכרז כי ג'ארוד ברנשטיין ימונה לאיש הקשר עם יהדות ארצות הברית, במסגרת המשרד למעורבות ציבורית בבית הלבן. הוא מילא תפקיד זה עד ינואר 2013, ואחריו מילא זאק קלי את התפקיד באופן זמני. ביולי 2013 מונה לתפקיד מאט נוסנצ'וק. תיאור תפקידו הרשמי היה "מנהל משותף לקשרים עם הקהילה היהודית במשרד למעורבות ציבורית בבית הלבן". בחודש מאי 2016, מונה לתפקיד חנן וייסמן. ביולי 2022 מונתה לתפקיד שלי גרינספן. אמיר אורן, "החניבעל" של ביבי, באתר הארץ, 26 בינואר 2015. Shelley Greenspan named new White House Liaison to the Jewish community, באתר הג'רוזלם פוסט, ‏27 ביולי 2022 (באנגלית).
טריקולוגיה

טריקולוגיה הוא ענף העוסק במחקר וטיפול מדעיים-מבוקרים של בעיות ומחלות שיער. עיסוק הטריקולוגיה בבעיות בריאות של השיער והקרקפת. על פי הטריקולוגיה השיער והקרקפת יחדיו ובנפרד משקפים את הסטטוס של מערכות רבות בגוף האדם. הטריקולוגיה גורסת שהשיער והקרקפת מספקים תמונה של המצב הגופני והפנימי של האדם. המילה טריקולוגיה מקורה ביוונית, ופירושה "תורת השיער"; ביוונית: τριχός הוא שיער, לוגיה היא תורה. הטריקולוג מומחה שיער, הטריקולוג לומד על המבנה הפיזי של הקרקפת, מבנה גוף השערה, שורש השיער, זקיק השערה, ועל הגורמים שמשפיעים על השיער ועל נשירת שיער.[דרוש מקור] תומכי הטריקולוגיה טוענים כי טריקולוג בעל תעודה יכול לקבוע את גיל השערה, גזע, נפח ומידע נוסף על תכונות השיער, וכי הטריקולוג יודע להמליץ לגבי טיפול בשיער כולל אובדן שיער, נשירת שיער, התקרחות, בעיות קרקפת, פיאות, השתלת שיער, קשקשת, דלילות שיער, וצמיחת שיער. כחלק ממסלול ההכשרה והלמידה על תפקוד הגוף ויחסי הגומלין בין המערכות השונות של גוף האדם, לומד הטריקולוג נושאים כגון: אנטומיה, תזונה, פיזיולוגיה וכימיה, כדי להבין את גוף האדם כמכלול ואת העור והשיער בפרט. תקופת ההכשרה לקבלת תעודת טריקולוג מוסמך נעה בין שנתיים לארבע שנים, בכפוף לרקע של המועמד והניסיון בתחום. "איגוד הטריקולוגים" הוא ארגון ללא מטרות רווח המאגד טריקולוגים, הקיים זה כ-100 שנה. המוסד הראשון שהחל בלימודי טריקולוגיה נפתח באנגליה בשנת 1902. באוניברסיטת דרום קליפורניה הוצע מסלול הכשרה לטריקולוגים משנת 1974, ומאז הכשיר סטודנטים ממדינות שונות. איגוד טריקולוגים איגוד בינלאומי של טריקולוגים אגודת הטריקולוגיה הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
אמנות מדיה חדשה

אמנות מדיה חדשה או אמנות ניו מדיה (New media art) היא סוגה הכוללת יצירות אמנות שנוצרו באמצעות טכנולוגיות מדיה חדשה, A.I (בינה מלאכותית), אמנות דיגיטלית, גרפיקה ממוחשבת, אנימציית מחשב, אמנות רשת, אמנות משלבת טכנולוגיות אינטראקטיביות, רובוטיקה ממוחשבת ואמנות ביוטכנולוגית. אמנות מדיה חדשה היא התפתחות של האמנות המסורתית כגון ציור או פיסול. חשיבותה של אמנות מדיה חדשה היא במעורבות תרבותית וחברתית גלובאלית. התפתחות אמנות מדיה חדשה הביאה בתי ספר ואוניברסיטאות רבות בעולם להכליל סוגה זו בתוכניות הלימודים. נושאי יצירות מדיה חדשה נגזרות לרוב מטלקומוניקציה, מדיה המונית, אינטרנט, ותרבות דיגיטלית. היצירה משלבת היבטים של אמנות מושגית, אמנות וירטואלית, מיצג ומיצב. אמנות מדיה חדשה משלבת לעיתים קרובות אינטראקציה בין האמן לצופה, היצירה אינה מתקיימת ללא אינטראקציה זו. עידן הגלובליזציה הדיגיטלית והמהפכה הדיגיטלית גרמו לשינוי, הן ביחס לעיתונות הכתובה, והן ביחס לאמנות. צרכני האמנות וביקורת האומנות, אינם מקבלים יותר את הסמכות הישנה והריכוזית. מהפכת האינטרנט הביאה לשפע מקוון של מידע אודות אמנים, יצירות, ותערוכות, ולחשיפה רבה וממוקדת. במקביל גברה החשיפה לביקורת על האמנות, שהייתה בעבר נחלתם של מבקרי אומנות במערכות העיתונים, וכיום נגישים לכל אדם המעוניין לכתוב את ביקורתו בבלוגים, בפורומים, בטוקבקים, ואף במאמרים מקוונים. אמנות המדיה החדשה התחילה במאה ה-19 בהמצאות שכללו תמונות נעות כגון זואיטרופ (1834), פרקסינוסקופ (1877) והזואופרקסיסקופ (1879) של אדוארד מויברידג'. בין השנים 1920 ל-1950, ניתן לראות מגוון צורות של אמנות קינטית ושל אמנות אור כיצירות הראשונות של אמנות המדיה החדשה. החל ב'לומיה' ואורגן האורות 'קלאוילוקס' של תומאס וילפרד (1919) ועד הפסל ההורס את עצמו 'מחווה לניו יורק' (1960) של ז'אן טינגלי. בשנת 1958 וולף ווסטל היה האומן הראשון להכניס טלוויזיה לאחת מיצירותיו. במהלך שנות ה-60 פיתוח של טכנולוגיות וידאו שהיו חדשות אז שימש את וולף ווסטל ואת נאם ג'ון פייק ביצירותיהם. התפתחות הגרפיקה הממוחשבת בשנות ה-80 וטכנולוגיות זמן אמת בשנות ה-90 בשילוב עם התקדמות האינטרנט דחפה סוגים שנים של אמנות מדיה חדשה. כך למשל האמנות האינטראקטיבית של לין הרשמן ליסון, דייוויד רוקבי, דון ריטר ופרי הוברמן, אמנות טלמטית של רוי אסקוט, אמנות אינטרנט של ווק קוסיק וג'ודי, אמנות וירטואלית של ג'פרי שאו ומוריס בניון, ואמנות אורבנית בקנה מידה גדול כמו של רפאל לוזנו האמר. התקדמות הביו-טכנולוגיה שהתרחשה באותו זמן אפשרה לאמנים דוגמת אדוארדו כק להשתמש בגנטיקה ובדנ"א כמדיום לאמנות חדשה. מספר תאוריות השפיעו על התפתחות אמנות המדיה החדשה, ובמיוחד כאלו שנכתבו על היפרטקסט, בסיסי נתונים ורשתות. בין הוגי הדעות שהשפיעו על התחום ניתן לציין את וניבר בוש וטד נלסון. רעיונות נוספים הופיעו בכתביהם של חורחה לואיס בורחס, איטלו קאלווינו וקורטסר. החדשנות ברעיונות אלו היא בהתייחסותם לנרטיבים לא ליניארים ולנראטיבים אינטראקטיביים שעומדים לא פעם בבסיס יצירות מדיה חדשה. וידאו ארט אמנות דיגיטלית אמנות ASCII הנפשה ממוחשבת אפקטים מיוחדים בקולנוע אמנות מבוססת בינה מלאכותית מדיה וקבצים בנושא אמנות מדיה חדשה בוויקישיתוף מונוסקופ מחקר ויקי שיתופי על אמנות מדיה חדשה רוני שני, סיכום השבוע בעולם הטכנולוגי: מדיה חדשה, כלכלה ישנה, באתר כלכליסט, 29 באוגוסט 2008 אורי פסובסקי, "וידאו ארט מתנגן בפטיפון". על אומנות המדיה החדשה, באתר הארץ, 7 במאי 2001