laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
EA Sports

EA Sports הוא מותג של חברת Electronic Arts תחתיו היא מייצרת משחקי וידאו בנושאי ספורט. המותג התפרסם בין היתר בשל משחקיו FIFA,‏ NBA Elite,‏ NHL ועוד. המוטו של EA Sports הוא ”It's in the game”. החל מעונת 23/24,החברה תשמש כספסונר הראשי של לה ליגה. רוב משחקי EA Sports מיוצרים בסדרות ויוצאים לשוק באופן שנתי, והשנה נכללת בשם המשחק. למשל, בשנת 1998 הוציא חברת Electronic Arts תחת המותג EA Sports את משחק FIFA 98, ושנה לאחר מכן את FIFA 99. הסדרות הנמכרות: FIFA - משחק כדורגל (שהתחיל בשנת 1993) NBA Elite - משחק כדורסל (1995) (עד שנת 2010 נקרא NBA Live) NHL - משחק הוקי קרח (1991) Madden NFL - משחק פוטבול אמריקאי (1988) PGA Tour - משחק גולף (1990) AFL - משחק פוטבול אוסטרלי Rugby - משחק רוגבי SSX - משחק סנובורד מדיה וקבצים בנושא EA Sports בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של EA Sports (באנגלית) EA Sports, ברשת החברתית אקס (טוויטר) EA Sports, סרטונים בערוץ היוטיוב אנדרו אנטוני מלמד איך אומרים את המוטו של EA Sports (באנגלית)
טמרה פרס

טמרה נתנובנה פרס (ברוסית: Тамара Натановна Пресс, באוקראינית: Тамара Натанівна Пресс;‏ 10 במאי 1937 – 26 באפריל 2021) הייתה אתלטית סובייטית-יהודייה. הייתה אלופה אולימפית פעמיים ברציפות בהדיפת כדור ברזל ואלופה אולימפית בזריקת דיסקוס, בעלת 4 מדליות אוליפיות, שיאנית עולם בזריקת דיסקוס ובהדיפת כדור ברזל, האישה הראשונה בעולם שהדפה מעל 17 ו-18 מטר ואלופת אירופה בשני הענפים. טמרה פרס נולדה בחרקוב, אוקראינה. אחותה הצעירה, אירינה הייתה אף היא אלופה אולימפית בעלת שתי מדליות זהב באותן אולימפיאדות. הן כונו "האחיות פרס". לאחר סיום הקריירה הספורטיבית היא הייתה עסקנית ספורט במסגרות שונות. גם באחרית ימיה הייתה פעילה במסגרת קרנות למתן מלגות לספורטאים גמלאים. באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בסטוקהולם, שוודיה בשנת 1958 זכתה פרס בשתי מדליות. מדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 53.32 מטר ומדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 15.53 מטר. בתחרות שנערכה בנלצ'יק באפריל 1959 קבעה פרס בהדיפת כדור ברזל שיא עולמי חדש של 17.25 מטר, שיפור לשיא העולם של בת ארצה גלינה זיבינה (16.76 מטר). באולימפיאדת רומא (1960) זכתה פרס בשתי מדליות, מדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בשיא אולימפי חדש של 17.32 מטר, לפני יוהנה לוטגה מגרמניה (16.61 מטר) ואירלן בראון מארצות הברית (16.42 מטר) ומדליית כסף בזריקת דיסקוס בתוצאה של 52.59 מטר בזריקה האחרונה שלה, אחרי נינה רומשקובה בת ארצה שקבעה שיא אולימפי חדש של 55.10 מטר ולפני ליה מנוליו מרומניה (52.36 מטר). שבוע לאחר האולימפיאדה בתחרות שנערכה ברומא, איטליה קבעה פרס בזריקת דיסקוס שיא עולם חדש של 57.15 מטר שיפור לשיא בן ה-8 שנים של בת ארצה נינה דובמדזה (57.04 מטר). באוניברסיאדה שנערכה בסופיה בולגריה בשנת 1961 זכתה פרס בשתי מדליות זהב בהדיפת כדור ברזל (17.12 מטר) ובזריקת דיסקוס בשיא עולם חדש של 58.06 מטר. באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בבלגרד, (לשעבר יוגוסלביה) בשנת 1962 זכתה פרס בשתי מדליות זהב. בזריקת דיסקוס לאחר שהגנה על תוארה בתוצאה של 56.91 מטר ובהדיפת כדור ברזל בשיא עולם חדש של 18.55 מטר. באוניברסיאדה שנערכה בפורטו אלגרה ברזיל בשנת 1963 זכתה פרס שוב בשתי מדליות זהב בהדיפת כדור ברזל (17.29 מטר) ובזריקת דיסקוס (55.90 מטר). באולימפיאדת טוקיו (1964) זכתה פרס בשתי מדליות זהב, בהדיפת כדור ברזל היא הגנה על תוארה בשיא אולימפי חדש של 18.14 מטר בהדיפה האחרונה, לפני רנטה קולמברגר מגרמניה (17.61 מטר) וזיבינה (17.45 מטר) ובזריקת דיסקוס בשיא אולימפי חדש נוסף של 57.27 מטר, לפני אינגריד לוץ מגרמניה (57.21 מטר) ומנוליו (56.97 מטר). לאחר סיום הפעילות הספורטיבית היא עבדה במח' הספורט של האיגודים המקצועיים בברית המועצות. בסך הכל קבעה פרס 12 שיאי עולם. 6 שיאי עולם בהדיפת כדור ברזל והחזיקה בו 9 שנים ו-6 שיאי עולם בזריקת דיסקוס והחזיקה בו 7 שנים. הייתה שאלה בדבר זהותן המגדרית של האחיות פרס. אחת מהטענות הייתה שהן אנדרוגינוס ודעה אחרת סברה שמדובר בהזרקת הורמונים זכריים על מנת לחזקן. המלעיזים כינו אותן "האחים פרס". שתי האחיות נעלמו מזירת הספורט לאחר שנת 1966 שבה הוחלט על חובת בדיקת המגדר (בוטלה בסידני 2000). טמרה פרס נפטרה ב-26 באפריל 2021. מדיה וקבצים בנושא טמרה פרס בוויקישיתוף טמרה פרס, באתר olympedia.org טמרה פרס, באתר התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית טמרה פרס, באתר Track and Field (נשים) טמרה פרס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אמיר ענבר, התעלומה האולימפית של האחיות הסובייטיות, באתר הארץ, 6 בספטמבר 2014
ברוניסלב גימפל

ברוניסלב גימפל (באנגלית: Bronislav Gimpel;‏ 29 בינואר 1911 - 1 במאי 1979) היה כנר ומורה פולני אמריקאי ממוצא יהודי. אחיו הבכור, ג'ייקוב גימפל, היה פסנתרן קונצרטים ידוע-שם, שהקליט גם מוזיקה לסרטי קולנוע. ברוניסלב גימפל נולד בלבוב, אז בממלכת גליציה של הקיסרות האוסטרו-הונגרית (כיום אוקראינה). החל לנגן בפסנתר ובכינור בגיל חמש, בהדרכת אביו. בגיל שמונה החל ללמוד אצל מוריץ וולפשטאהל בקונסרבטוריון של לבוב. משנת 1922 המשיך בלימודיו אצל רוברט פולאק בקונסרבטוריון של וינה. בגיל ארבע-עשרה ניגן את הקונצ'רטו של קרל גולדמארק עם הפילהרמונית של וינה. כעבור שנה נחל שורה של הצלחות בקנה מידה היסטורי במסע הופעות ממושך, בו ניגן בין השאר לפני ויקטור עמנואל השלישי, מלך איטליה ולפני האפיפיור פיוס האחד עשר. גימפל הוזמן לנגן בכינור גוארנרי המפורסם של פגניני ליד קברו של הווירטואוז האגדי. לאחר מסע זה באו מסעות קונצרטים לדרום אמריקה ולאירופה. ב-1930 למד בבית הספר הגבוה למוזיקה של ברלין אצל פרופסור קרל פלש. בשנת 1935 זכה בפרס ראשון בתחרות הכינור על שם הנריק וייניאבסקי. בשנים הבאות טיפח קריירה כסולן ובמקביל ניגן ככנר ראשי בקניגסברג ובגטבורג. גימפל היגר לארצות הברית בשנת 1937. בראשית מלחמת העולם השנייה הגיע ללוס אנג'לס ולתפקיד הכנר הראשי בפילהרמונית של לוס אנג'לס. אחרי שירות בצבא האמריקאי משנת 1942 עד סוף המלחמה, חזר גימפל לקריירה סולנית באירופה, שהנחילה לו כבעבר שבחים והוקרה. גימפל הקים את תזמורת הנוער של הוליווד וניצח עליה. היה חבר ברביעיית הפסנתר "ידידי המוזיקה החדשים" ובשנים 1950-56 ניגן ב"שלישיית הפסנתר מאנס". בשנים 1959 עד 1961 ניהל כיתת אמן בקארלסרוהה. בשנת 1962 הקים עם ולדיסלב שפילמן את "חמישיית הפסנתר הוורשאית" והיה הכנר הראשון בה עד 1967. כן היה כנר ראשון ב"רביעיית האמנים האמריקאית" וברביעיית המיתרים של ניו אינגלנד. טכניקת הנגינה של גימפל הצטיינה בתנופה, משוחררת ונטולת מאמץ. פרשנותיותיו היו סמכותיות. בתקופה מסוימת בקריירה שלו ניגן קונצ'רטי רחבי-יריעה, כמו הקונצ'רטו לכינור של בטהובן ושל פליקס מנדלסון ללא מנצח. גימפל הרבה להקליט ותקליטיו מקיפים את רוב הרפרטואר הסולני והקאמרי לכינור. בעיקר בולט בין הקלטותיו אלבום של יצירות הסולו לכינור של יוהאן סבסטיאן באך. ב-1967 התמנה גימפל למשרת פרופסור באוניברסיטת קונטיקט. משנת 1973 כיהן כפרופסור בקולג' המלכותי למוזיקה במנצ'סטר שבאנגליה. בתקופה זו חידש את הופעותיו כסולן בקונצרטים באירופה, ארצות הברית ודרום-אמריקה. גימפל מת בלוס אנג'לס. ברוניסלב גימפל, באתר AllMusic (באנגלית) ברוניסלב גימפל, באתר MusicBrainz (באנגלית) ברוניסלב גימפל, באתר Discogs (באנגלית) הארכיונים של ג'ייקוב וברוניסלב גימפל בוריס שוורץ ומרגרט קמבל, "ברוניסלב גימפל" במילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין שוורץ וקמבל, שם שוורץ וקמבל, שם
ג'ייקוב גימפל

ג'ייקוב (יעקב) גימפל (באנגלית: Jakob Gimpel;‏ 16 באפריל 1906 - 12 במרץ 1989) היה פסנתרן ומחנך יהודי-פולני. ג'ייקוב גימפל נולד בלבוב (אז בגליציה הפולנית, חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית, וכיום באוקראינה). אחיו הצעיר של גימפל, ברוניסלב, היה כנר קונצרטים ידוע-שם, ואחיו הבכור, קארול גימפל, היה פסנתרן ומנצח. גימפל החל את לימודי הפסנתר אצל אביו, אדולף, והמשיך אותם אצל קורנליה טארנובסקה ואדוארד שטוירמן. תאוריית המוזיקה למד אצל אלבן ברג. הופעתו הראשונה הייתה בווינה ב-1923, עם תזמורת הקונצרטחבאו בניצוח פייר מונטה. הוא ניגן את הקונצ'רטו השני לפסנתר של סרגיי רחמנינוב. גימפל יצא למסעות קונצרטים עם הכנרים ברוניסלב הוברמן, אריקה מוריני ונתן מילשטיין ועם אחיו, ברוניסלב גימפל. בשנת 1937 עזר להוברמן לייסד את התזמורת הסימפונית הארץ-ישראלית, כיום התזמורת הפילהרמונית הישראלית. בשנת 1938 היגר גימפל לארצות הברית, שם ישב תחילה בניו יורק ובהמשך בלוס אנג'לס. לאורך הקריירה שלו הופיע גימפל גם בסרטי קולנוע, בהם "אורות הגז" (1944), Possessed, "מכתב מאישה אלמונית" (1948) (על פי הנובלה של שטפן צווייג), Strange Fascination, "סיפור שלוש אהבות", ו"ואלס מפיסטו". כן הקליט גימפל לשני סרטים מצוירים קלאסיים, Rhapsody Rabbit והסרטון זוכה פרס האקדמיה מסדרת "טום וג'רי", Johann Mouse. גימפל היה אחד מראשוני האמנים האירופאים-אמריקאים שחזרו לאירופה אחרי מלחמת העולם השנייה; הוא ניגן במאות קונצרטים בגרמניה המערבית בשנת 1954. משנת 1971 עד 1986 כיהן גימפל כפרופסור הבית באוניברסיטת נורת'רידג' בקליפורניה. ב-9 במאי 1979 נועד גימפל להופיע בלוס אנג'לס ברסיטל משותף עם אחיו, ברוניסלב גימפל. ברוניסלב מת באופן פתאומי ימים ספורים לפני הרסיטל וג'ייקוב ניגן רסיטל סולו לזכר אחיו. צלב מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה מן המעלה הראשונה פרס בן-גוריון ממדינת ישראל, 1975 ג'ייקוב גימפל, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג'ייקוב גימפל, באתר MusicBrainz (באנגלית) ג'ייקוב גימפל, באתר Discogs (באנגלית) ארכיוני מוזיקת גימפל מאמר על נגינתו של גימפל
אסלנית

אסלנית היא רצועת נייר או פלסטיק דקה וחד פעמית, המעוצבת בצורת מושב האסלה וניתנת להנחה או הלבשה על גבי מושב זה, וזאת במטרה לשמירת ההיגיינה והגנה מפני חיידקים העשויים להימצא עליו. השימוש בה נפוץ בעיקר בבתי שימוש ציבוריים. מחקרים שבוצעו בנושא שמירת ההיגיינה באמצעות האסלנית מטילים ספק ביעילותה של אסלנית נייר בהגנה מפני חיידקים. היא בעיקר מקנה תחושת ביטחון מסוימת לעושים בה שימוש. אסלנית כזו אינה יעילה כאשר מושב האסלה רטוב, מאחר שחיידקים הקיימים על גבי המושב מחלחלים יחד עם הנוזל מבעד לנקבוביות הנייר. עם זאת, באופן כללי נמצא כי הסיכוי להידבק במחלה זיהומית עקב ישיבה על מושב אסלה חשוף הוא משני; הסכנה להיווצרות זיהום כלשהו עקב מגע עם מושב האסלה קיימת רק כאשר קיים פצע פתוח באחד מחלקי הגוף הבאים עמו במגע. אסלנית מפלסטיק דק פותרת את הבעיות שבאסלנית נייר. בשנת 2007 פיתחה אשת עסקים בריטית אסלנית הפועלת על עיקרון הביודגרדציה. ב-2008 פותחה באוגנדה אסלנית שנשטפת בקלות באסלה בתום השימוש, בדומה לנייר טואלט; כאמור, מכיוון שהיא עשויה מנייר, היא אינה יעילה אם מושב האסלה רטוב. ב-2009 הוגשה במדינת מיין שבארצות הברית הצעת חוק שתחייב הצבת אסלניות בכל בתי השימוש הציבוריים במדינה, אך היא נדחתה מאחר שאין ראיות ליעילות האסלניות בהגנה מפני חיידקים. מושב אסלה Ladies who spray, Health & Body,‏ 12 במאי 2000 Popular Science, מאי 2006
אורנה הוזמן-בכור

אורנה הוזמן בכור (נולדה ב-1969) היא מנהלת ישראלית, אשר שימשה כיו"ר דירקטוריון נמל אשדוד. קודם לכן שימשה כמנכ"לית של מספר משרדי ממשלה; ביניהם: משרד הפנים, משרד התשתיות הלאומיות, האנרגיה והמים, המשרד לשיתוף פעולה אזורי והמשרד לפיתוח הנגב והגליל. בתפקידיה הציבוריים היא ליוותה שנים רבות את חבר הכנסת והשר סילבן שלום בתפקידיו השונים. נולדה ב-1969 בשכונת מעוז אביב בעיר תל אביב ולמדה בבית הספר מגן ובתיכון ליידי דייוויס. הוזמן-בכור שירתה בחיל המודיעין. אורנה היא בעלת תואר ראשון במינהל עסקים מאוניברסיטת עמק התמזה (Thames Valley University, כיום אוניברסיטת מערב לונדון) ותואר שני EMBA במנהל עסקים מאוניברסיטת בר-אילן. בשנת 1995 התחילה את דרכה הציבורית כעוזרת פרלמנטרית של ח"כ סילבן שלום. בשנת 1998 עבדה הוזמן-בכור במשרד המדע. בשנת 2001 שימשה כראש לשכת שר האוצר וב-2003 עד 2006 שימשה כראש לשכת שר החוץ. בשנת 2006 יצאה למגזר הפרטי ומונתה לסמנכ"לית הפיתוח העסקי של חברת גלעד קשרי ממשל ולובינג. בשנת 2007 הקימה את חברת OHB שעסקה באסטרטגיה וקשרי ממשל. בשנת 2009 מונתה למנכ"לית המשרד לפיתוח הנגב והגליל, ובהמשך, בשנת 2011, מונתה להיות גם המנכ"לית של המשרד לשיתוף פעולה אזורי. בשנת 2010 נבחרה הוזמן-בכור על ידי מגזין "גלובס" לאחת מ-40 המשפיעים עד גיל 40.‏ במסגרת תפקידה כמנכ"לית המשרד לפיתוח הנגב והגליל, קידמה הוזמן-בכור שתי ועדות בין-משרדיות שמטרתן להוביל שינויים בנגב ובגליל: ועדה שאחראית להקמת בית הספר לרפואה בצפת, שיהווה עוגן להקמת קריה אקדמאית ואוניברסיטה בגליל. הפרויקט אמור ליצור עוד כ-5000 מקומות עבודה בגליל, להביא לקליטה של אלפי משפחות צעירות והון אנושי איכותי ולשדרוג של בתי החולים ורמת ההשכלה באזור; ועדה שאחראית לקידום כפרי סטודנטים בנגב ובגליל. ועדה בין משרדית זו עוקבת ומסייעת בפיתוח, קידום ושיפור כפרי הסטודנטים שהוקמו בנגב ובגליל על ידי עמותת איילים. פרויקטים נוספים שקידם המשרד לפיתוח הנגב והגליל הם הקמת מרכז הסברה לאומי בעלות של 18 מיליון שקלים, כחלק מתוכנית רחבה שמטרתה לספק מענה אזרחי למעבר בסיסי צה"ל לדרום, וכן פרויקטים להגדלת מספר הסטודנטים בנגב והגליל והקמת מרכזי צעירים. כמו כן פעלה הוזמן-בכור להגברת השתלבות נשים במגזר הציבורי, שלושת ראשי האגפים במשרד בתקופתה (פיתוח הנגב, פיתוח הגליל ואגף צעירים) היו נשים, והמשרד קידם פעילויות ופורומים לנשים בנגב ובגליל. בין השנים 2013–2015 כיהנה כמנכ"לית משרד התשתיות הלאומיות, האנרגיה והמים. ובשנים 2015–2016 כיהנה כמנכ"לית משרד הפנים. ביוני 2017 מונתה לתפקיד יו"ר דירקטוריון נמל אשדוד. בתפקיד זה שימשה במשך 2 קדנציות עד חודש מרץ 2023. שלומית לן, ‏אשת הסוד, באתר גלובס, 2 בנובמבר 2009 אורנה הוזמן-בכור: רצה למרחקים ארוכים (אורכב 24.09.2015 בארכיון Wayback Machine), באתר "אפוק טיימס", 21 באוקטובר 2012 שלומית לן, ‏אשת הסוד, באתר גלובס, 2 בנובמבר 2009 לילך ויסמן, ‏אורנה הוזמן-בכור מונתה למנכ"לית משרד הפנים, באתר גלובס, 21 ביוני 2015 מנכ"לית משרד הפנים פורשת מתפקידה, באתר ynet, 28 בספטמבר 2016 נמל אשדוד: אורנה הוזמן בכור נבחרה פה אחד ע"י הדירקטוריון לתפקיד יו"ר, באתר פורט2פורט, ‏23 במרץ 2017
זיקוק רציף

זיקוק רציף הוא תהליך שבו מועלה ריכוז האלכוהול במשקאות. בתהליך זה, הופך המשקה לבעל ריכוז אלכוהול גבוה יותר. הזיקוק הרציף הומצא על ידי כימאי אירי בשם אניס קופי בשנת 1831, ותהליך זה מסמן את תחילת עידן האלכוהול התעשייתי. בזיקוק רציף נעשה שימוש באדי מים. מערכת הזיקוק בנויה משני עמודים (קולונות) - לאידוי ולעיבוי. בקולונה הראשונה מזרימים את המשקה דרך צינורות לקולונה השנייה. הקולונה השנייה מורידה את המשקה בטיפות והאדים שמתקבלים מוזרמים חזרה לקולונה הראשונה. אדי האלכוהול מתקררים לאט יותר מהמים ולכן גם כאשר האדים חוזרים המים שנשארו נופלים דבר שגורם להפרדת האתנול מהמתנול המתאדה למעלה. מזיקוק כזה ניתן לקבל משקה בעל עד 96 אחוזי אלכוהול. יתרונות התהליך הם מהירותו הגבוהה, האפשרות לשמור על אחידות בתוצר, האפשרות לבצעו ברציפות ואחוז האלכוהול הגבוה שמתקבל. חסרונותיו הם איבוד הטעם והצבע של המשקה המקורי. הנוזל המופק הוא נייטרלי ושקוף. אחד המשקאות הידועים המיוצר בזיקוק רציף הוא וודקה.
גוואחירה

הגוואחירה (Guajira) היא סגנון מוזיקה קובנית מסורתית, המתבססת על כלי מיתר ושירה טרובדורית, במסורת הספרדית. מקורה של הגוואחירה הוא בחבל חקלאי בקובה שעל שמו היא קרויה. הסגנון התפתח במקור בתור מוזיקת איכרים עממית, שנוגנה בעיקר על ידי חקלאים קשי יום במטעי הסוכר והטבק. בשנות השלושים של המאה ה-20, החל תהליך של חדירת הסגנון לזרם העיקרי של התרבות בקובה. תהליך זה חב רבות לפועלו של נגן הגיטרה והמלחין גווילרמו פורטבלס, אשר סגנונו המוקפד זכה לכינוי "גוואחירה סלונית". בימינו, קיים מספר קטן יחסית של להקות המבצעות שירי גוואחירה. בין הבולטות והידועות שבהן ניתן למנות את Buena Vista Social Club, בשירים כגון El Carreteo (העגלון). הגוואחירה היא מוזיקה אקוסטית, על מקצב סימטרי 4:4 אירופאי, בניגוד למרבית המוזיקה הקובנית. הכלי הדומיננטי בגוואחירה הוא הטרס, אשר מנגנת מקצב חוזר בדומה למונטונו בסון, אך בהשפעות ספרדיות- פריטה מהירה וצביטה של המיתרים. בנוסף נפוץ השימוש בגווירו, ולעיתים תופי בונגו. השירה בגוואחירה היא במבנה קלאסי של המוזיקה הקובנית: הזמר הראשי שר בית, ואחריו זמרי הליווי שרים פזמון חוזר (הנקרא "קורו"). השיר מגיע לרוב לשיא בסיומו, או שכלל אינו מגיע לשיא, אלא פשוט נמוג (וזאת מאחר שמסורת השירה היא עממית, ללא כתיבה מראש של המילים). בשירת הגוואחירה נפוצות שריקות (שמקורן במסורת האיכרים והעגלונים), ודיבור רקע של זמרי הליווי במהלך הבתים שמבצע הזמר הראשי. הנושאים בהם עוסקת השירה נוטים להיות פשוטים, בעיקר הווי החיים של איכרים, שאיפותיהם וחוויות חייהם.
טומאת מגע

בהלכה היהודית, טומאת מגע היא טומאה המתרחשת על ידי נגיעה פיזית של הדבר הנטמא בדבר המטמא. זוהי הדרך הפשוטה ביותר להיטמא, הקיימת ברוב ככל אבות הטומאות ובכל מיני הנטמאים. מלבד נבלת עוף טהור, המטמאת באכילה בלבד, וחטאות המטמאות את העוסק בהוצאתן מהמקדש או בשריפתן, ואדם שנוגע בהן בלי קשר להוצאה ולשריפה - אינו נטמא. מגע הוא רק מגע במקום גלוי בדבר המטמא עם מקום גלוי בדבר הנטמא. אבל טומאת בית הסתרים, בגוף האדם - כמו למשל מקום ביאה, אינו מטמא, (אם כי התורה גזרה שביאה מטמאת למרות שאין בה טומאת מגע). חלוק על הדברים הוא רבי מאיר הסבור שגם טומאת בית הסתרים מטמאת. מחלוקת ידועה בין רבי יוסי לחכמים בנושא זה, היא בחתיכת בגד שנתלשה מתוך בגד אחר הטמא בטומאת מדרס (שטמא דרך עליה), שלמרות שטומאת מדרס אינה חלה על החתיכה, חלה עליה טומאת מגע, מכיוון שהיא נגעה בחתיכת המדרס בעת שהייתה מחוברת אליו. האמורא רבינא מחדש, שאוכל המחובר לאוכל אחר, נטמא על ידי נגיעתו לאוכל. לפי הסברו של רבינא, חיבור חלקי האוכל זה לזה הוא חיבור חלוש, ואין חיבורו נחשב לחיבור, לכן יש להחשיב כל חלק מהאוכל בנפרד, כך שחלק מהאוכל שנגע בחלק אחר, מטמא. ערך מורחב – טומאה רצוצה גם טומאה רצוצה נחשבת כחלק מטומאת מגע, כך שכל טומאה שקבורה במקום שאין טפח מעליה, בוקעת ועולה עד הרקיע, והעובר מעליה נטמא כאילו נגע בטומאה עצמה. ספר ויקרא, פרק ה', פסוק ב'. משנה מסכת כלים פרק א משנה א, ומסכת זבים פרק ה משניות ו, ז, י. ראו תלמוד בבלי, מסכת זבחים , דף ק"ה, עמוד א'. תלמוד בבלי, מסכת חולין, דף ע"ב, עמוד ב'. במקרה שהבגד בגודל מספק, שגם לאחר תלישת החתיכה הוא בגודל של שלושה טפחים על שלושה טפחים, מודה גם רבי יוסי שהוא מטמא את החתיכה, שכן בשעת תלישת החתיכה והפרדתה מהבגד היא נגעה בבגד הטמא. הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
סקסטה

סקסטה היא המרווח המוזיקלי השישי (מלטינית sexta, שישית). היא מציינת מרחק בין שישה צלילים עוקבים בסולם הדיאטוני. מאחר שהסולם הדיאטוני איננו סימטרי (המרווח בין דרגות סמוכות יכול להיות טון או חצי טון), קיימים שני סוגים של סקסטה: סקסטה קטנה, שמרווחה הוא של ארבעה טונים, כמו בין דו ללה במול. סקסטה גדולה, שמרווחה הוא של ארבעה וחצי טון, כמו בין דו ללה. מלבד שני סוגי הסקסטה המקובלים, קיימים עוד שני סוגי סקסטות: סקסטה מוקטנת, שמרווחה הוא של שלושה וחצי טון, כמו בין סי לסול במול. סקסטה מוגדלת, שמרווחה הוא של חמישה טון, כמו בין דו ללה דיאז. המרווח המשלים (או ה"הופכי") לסקסטה הוא טרצה, שגם היא מרווח קונסוננטי.
אנדרואיד (יצור מלאכותי)

אנדרואיד או "דרואיד" הוא יצור מלאכותי (בדרך כלל רובוט) הדומה בצורתו ובהתנהגותו לבן אדם - לרוב בעל בינה מלאכותית (מוח מלאכותי) כך שהוא מתנהג, מדבר וחושב בדומה לבן אדם ובעל פעילות עצמאית. מקור המונח ביוונית: "אנדרו" = גבר, "איד" = דמוי. פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה ועזרו לשכתב אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא רשימה חלקית של דמויות זה לא ערך וחסר ערך. במדע הבדיוני הופיעו הדמויות הבאות: "דאטה" מהסדרה "מסע בין כוכבים: הדור הבא" הוא אנדרואיד. בפרקים אחדים נראה מבנה גופו הפנימי כאלקטרו-מכני. הרפליקנטים בבלייד ראנר הם סוג של אנדרואידים. הם יצורים אורגניים מהונדסים גנטית, ואף על פי שהסרט אינו מתייחס אליהם כרובוטים או אנדרואידים, הרי שהוא מבוסס על ספרו של פיליפ ק. דיק "האם אנדרואידים חולמים על כבשים חשמליות" הרובוטים בסיפוריו של קארל צ'אפק היו אורגניים בבסיסם. סופר בן זמננו היה קורא להם קרוב לוודאי "אנדרואידים". C-3PO ו־R2-D2 מסדרת סרטי "מלחמת הכוכבים" מכונים "דרואידים". בעוד ש־C-3PO בעל צורת האדם יכול להיחשב לאנדרואיד, הרי שבוודאי ש־R2-D2 הגוץ אינו דומה לאדם כלל. ר' דאניל אוליבאו, גיבור רבים מסיפוריו של אייזק אסימוב הוא רובוט הדומה עד מאוד לבן אדם, אך אין בו דבר אורגני. המחסל T-800 מסרטי "שליחות קטלנית" הוא סוג של אנדרואיד. מדובר במעין סייבורג שמשלב רקמות חיות (בשר ודם) הבנויות על שלדת מתכת שבתוכה מעבד מחשב המפעיל את הרובוט. אולטרון דמות של נבל על שהופיע בסרט הנוקמים: עידן אולטרון הוא אנדרואיד בעל בינה מלכותית שמטרתו להשמיד את האנושות ולהחליפה ברובוטים דייב מהסרט "לפגוש את דייב" הוא סוג של אנדרואיד, אף על פי שהוא בעצם חללית. דרגון בול Z - באחת מעונות הסדרה, הדמויות נלחמות באנדרואידים של ארגון "צבא הסרט האדום" המאיימים להשמיד את העולם. שניים מהם הם למעשה סייבורגים - נער ונערה שנחטפו בידי צבא הסרט האדום והושתלו בהם חלקים מכניים. ישנו גם "ביו-אנדרואיד" מיוחד שהוא למעשה צורת חיים סינתטית שנוצרה בתהליך של הנדסה גנטית. פאוור ריינג'רס - בפאוור ריינג'רס מבצע נהיגה/בהילוך גבוה, מאק, הריינג'ר האדום, הוא אנדרואיד בשר ודם שחי כמו כולם. מגה מן הוא אנדרואיד, הנלחם באנדרואידים אחרים הבאים להשמידו. השראתו נבעה מאסטרו בוי. קארה, קונור, ומרכוס, הם אנדרואידים שמופיעים במשחק Detroit: Become human. בסדרה תולדות הלבנה מופיעים אנדרואידים רבים, חלקם מדמים אדם בעל אישיות וחלקם הם רובוטים פשוטים יותר. שמה של מערכת ההפעלה אנדרואיד הוא מיתוג של המונח. לוגו המוצר הוא בדמות רובוט. עמק המוזרות מדיה וקבצים בנושא אנדרואיד בוויקישיתוף
אקספו 74'

אקספו 74' הייתה תערוכה עולמית שהתקיימה בין 4 במאי ל-3 בנובמבר 1974 בעיר ספוקיין שבמדינת וושינגטון שבארצות הברית. הייתה זו העיר הקטנה ביותר שאירחה תערוכה עולמית מוכרת על ידי הלשכה לתערוכות בינלאומיות עד אז. נושא התערוכה היה איכות הסביבה וביקרו בה 5.2 מיליון מבקרים (פי 28 מאוכלוסיית העיר). התערוכה בעיר הייתה הגשמת חזונו של היזם קינג קול, שגייס עבורה תמיכה כמעט לבדו והוכתר ל"אבי התערוכה". אתר התערוכה היה תחנה ומוסך רכבת ישנים שנהרסו ומספר איים בנהר הספוקיין. ממבנה התחנה נותר רק מגדל שעון, שהפך לסמל התערוכה. רוב הביתנים היו מבנים ניידים שקופלו עם תום התערוכה. שטח התערוכה הפך לפארק העירוני ריוורפרונט (Riverfront Park) בשטח של כ-400 דונם (100 אקר). המבנים שנותרו בשטח הם הביתן האמריקאי בו פועל קולנוע IMAX, ביתן מדינת וושינגטון בו פועל מרכז הכנסים של ספוקיין ובית אופרה והסחרחרה Sky Ride. התערוכה הוכתרה כהצלחה מסחרית, היא כמעט כיסתה את הוצאותיה בהכנסות ישירות והזרימה השקעות בסך 150 מיליון דולר לכלכלה המקומית. היא היוותה מקפצה כלכלית שהזניקה את העיר ממצב של התדרדרות ובריחת תושבים לשגשוג, שיפרה את תשתיותיה ומיצבה אותה כעיר הנושאת את דגל איכות הסביבה. מדיה וקבצים בנושא אקספו 74' בוויקישיתוף שיעור על התערוכה באתר לימודי המערב הצפוני (באנגלית) אתר פרטי עתיר תוכן על התערוכה (באנגלית) מראות מפארק ריוורפרונט כיום למותו של קינג קול
הקונציל הראשון של אורליאן

הקונציל הראשון של אורליאן זומן ב-511 על ידי כלוביס הראשון, זמן קצר לפני מותו. כלוביס זימן סינוד של הבישופים הגאלים, קבע את סדר היום ואישר את החלטותיו. הסינוד התקיים באורליאן במטרה לערוך רפורמה במבנה הכנסייתי כשמגמת הרפורמה היא חיזוק הקשרים שבין השלטון הסקולרי לבין ההנהגה הדתית בשטחי שלטונו. ההצדקה של כלוביס לכינוס הקונציל הייתה מעשה דומה של הקיסר קונסטנטינוס כאשר כינס את הקונציל בניקיאה ב-325. 32 בישופים נענו לקריאה והעבירו 31 צווים הנוגעים לתחומי פעילותיו וחובותיו של הפרט, זכויותיו של מקום מקודש ועל משמעת כנסייתית. צווים אלה, החלים באופן שווה על הפרנקים ועל הגאלו-רומים היו השוויון הראשון שהוקם בין הכובשים והנכבשים. בין הצווים השונים, המועצה קבעה כי כנסיות ומעונות בישופים הם מקומות מחסה בסטטוס של עיר מקלט. נקבע כי כומר לא צריך להסגיר נאשם שמצא מקלט ליד המזבח, אלא אם הרודף ישבע על הברית החדשה שלא יפגע בו. קבעה את חובתם של בישופים להשתמש ברכוש הכנסייה לרווחתם של החולים והעניים, מיסדה את מערכות היחסים בין נזירים ואבות המנזרים לבין הבישופים. מועצה זו מיסדה את הטמעתם של נושאי משרות כנסייתיות אריאנים במערך הכנסייה הקתולית תוך שמירה על מעמדם ורכושם ובתנאי שיצהירו כי הם מקבלים על עצמם את ההלכה האורתודוקסית. צעד זה אפשר את השתלבות הנוצרים האריאנים בכנסייה הקתולית ושם קץ לפילוג שהיה באירופה בין הצפון האריאני (יחד עם ספרד) לבין הדרום הקתולי. Council of Orléans ב אנציקלופדיה הקתולית ערך זה הוא קצרמר בנושא נצרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
צ'אנגווי

הצ'אנגווי (Changüí) הוא סגנון מוזיקה קובנית מסורתי המנוגן על כלים אקוסטיים. מקורו של הצ'אנגווי בחבל גואנטנמו שבמזרח קובה. חבל זה התמחה בייצור סוכר ורום, ולמטרה זו יובאו עבדים מאפריקה למטעי קנה-הסוכר. עבדים אלו הגיעו מאזור הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, הרפובליקה של קונגו וחוף השנהב, שם היה דומיננטי מקצב ה-Bantu. במאה ה-19 שולב מקצב זה עם סגנון הנגינה הספרדי (ה-Cancion) ונוצר הסגנון הידוע בשם צ'אנגווי. במאה ה-20, הפך הצ'אנגווי למוזיקה פופולרית בקובה, בעיקר הודות לפועלו של Elio Reve ולהקתו, Orquestra Reve. ב-1950, Elio Reve הגיע להוואנה, וכדי לעניין את הקהל העירוני המתוחכם יותר, הכניס מספר שינויים לג'אנגווי, כמו החלפת תפקיד תופי בונגו ב-טימבלס, כמו גם הוספת כינור וטרומבון. בימינו, משפחת Reve היא עדיין הקבוצה הדומיננטית ביותר המנגנת צ'אנגויי. Elio Reve Jr, בנו של הזמר המפורסם, שינה מהותית את הסגנון, עד שכיום שירי צ'אנגווי מודרניים דומים מאוד לטימבה, אך עדיין שומרים על מספר מאפיינים ייחודיים. הכלים הדומיננטיים בצ'אנגווי המסורתי הם הטרס, תופי בונגו, הגווירו וה-מאראקס, הקונטרבס והצ'קרה - דלעת חלולה שעליה רשת שזורת חרוזים, המשמיעה קול רשרוש כשהנגן מנענע את הכלי. בנוסף לעיתים משתמשים בקאמפאנה בקטעי האלתור. הטרס מנגן בצ'אנגווי באופן פחות מלודי מבסגנונות אחרים, יותר כמו כלי הקשה מאשר כלי מיתר. הקצב שהטרס מחזיק תואם לשאר כלי ההקשה (בונגוס וצ'קרה). המקצב של הצ'אנגווי הוא מקצב אפריקאי לא סימטרי הנקרא קלאווה. בצ'אנגווי אין הקפדה על נגינה של הקלאווה, שלא כמו בסון, ונוטים לשנות את הקלאווה כדי להתאים למלודיה. שירי צ'אנגווי מתחילים בקטע כתוב של טרס. בהמשך, השיר מתפתח בצורה הדומה למבנה הקלאסי בסון- הזמר שר בתים, וזמרי הליווי שרים פזמון חוזר. אחרי גוף השיר, מגיע קטע של אלתור (Descarga), בו כל הכלים שומרים על מקצב בסיס למעט אחד המאלתר בכל רגע נתון. השיא של שירי צ'אנגווי מגיע ממש לפני סיום השיר. בצ'אנגווי מודרני, הפתיחה מבוצעת על ידי כלים אחרים (חליל, כינור), והמבנה הקשיח שתואר נעשה גמיש יותר. מתווספים קטעי אלתור באמצע השיר, וקטעי סולו של כלים מלודיים. מאמר מפורט של אלכס גנדלמן בנושא