laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
AWB

חזית ההתנגדות האפריקנרית (Afrikaner Weerstandsbeweging, AWB) היא מפלגה לאומנית ימנית מדרום אפריקה. המפלגה התחילה את דרכה כמיליציה חמושה עד שהתפרקה מנשקה. זוהי מפלגה ניאו נאצית השואפת להקים רפובליקה אפריקנרית-בורית. התנועה הוקמה על ידי יוג'ין טר'בלאנש, שהנהיג את התנועה עד שנרצח ב-2010 על ידי שני פועלים שחורים שעבדו בחווה שלו, והוא הוחלף על ידי סטיין ואן רונג. המפלגה הוקמה במוסך בהידלברג בפרובינציית טרנסוואל (כיום חאוטנג), מדרום מזרח ליוהנסבורג על ידי קצין משטרה לשעבר, יוג'ין טר'בלאנש שהיה מאוכזב מהשקפותיו הליברליות של ראש ממשלת דרום אפריקה דאז, ג'ון פורסטר. דגל המפלגה מורכב מרקע אדום שבמרכזו מעגל לבן, כשבמעגל מצוירת תבנית המורכבת משלוש פעמים הספרה 7 בשחור ומזכירה במידת מה טריסקל. על אף הדמיון לצלב הקרס טוענים אנשי הארגון כי דגלם מושפע מהמשמעות התנ"כית של הספרה 7. מדיה וקבצים בנושא AWB בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של AWB (באפריקאנס)
מארי אדלייד, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג

מארי אדלייד, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג (בלוקסמבורגית: Marie-Adélaïde vu Lëtzebuerg‏;14 ביוני 1894 - 24 בינואר 1924) כיהנה כדוכסית הגדולה של לוקסמבורג בין השנים 1912–1919. מארי אדלייד נולדה ב-14 ביוני 1894 והייתה בתם הבכורה של גיום הרביעי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג ואשתו מריה אנה, נסיכת פורטוגל. מכיוון שלהוריה נולדו רק בנות, מארי אדלייד ירשה את אביה כדוכסית הגדולה עם מותו בשנת 1912. בכך היא הפכה לאשה הראשונה לכהן כדוכסית גדולה וגם הייתה הראשונה שנולדה על אדמת לוקסמבורג והייתה קתולית. היותה של מארי אדלייד קתולית אדוקה היה אחד הגורמים שעיצבו את תקופת שלטונה, היא השקיעה מאמץ רב בהחייאת טקסים דתיים נשכחים מתוך מטרה לחזק את אחיזתה של האמונה הקתולית במולדתה. אמונתה הקתולית הביאה אותה להתנגשות עם גורמי שמאל בלוקסמבורג, היא סירבה לקצץ את מספר השעות שמוקדשות לחינוך דתי בבתי הספר וגם התעמתה עם ראש ממשלתה פול איישן בנוגע למינוי אנשי שמאל בממשלתו. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה לוקסמבורג הכריזה על נייטרליות אולם דבר זה לא מנע מן הקיסרות הגרמנית לפלוש ולכבוש את המדינה. הדוכסית הגדולה והממשלה הורשו להישאר במדינה ולמרות שהיא נכבשה על ידי גרמניה הם דבקו במדיניות נייטרלית. במהלך הכיבוש הגרמני מארי אדלייד הואשמה על ידי יריביה הפוליטיים בבית בשיתוף פעולה עם כוחות הכיבוש ובכך שהיא הייתה ידידותית יותר מן המידה הראויה כלפי הגרמנים. מעמדה הבינלאומי של לוקסמבורג התדרדר לאחר ניצחון מדינות ההסכמה, המדינות המנצחות לא הסתכלו בעין יפה על התנהגותה של לוקסמבורג ושל הדוכסית הגדולה בזמן המלחמה. צרפת הודיעה שבמצב העניינים הנוכחי היא לא יכולה להמשיך ביחסיה התקינים עם לוקסמבורג ובלגיה הכינה תוכנית לסיפוחה של הדוכסות הגדולה. כתוצאה מחוסר הפופולריות שלה בבית ומהלחץ הבינלאומי מארי אדלייד ויתרה על כסאה בשנת 1919. לאחר התפטרותה נערך משאל עם בלוקסמבורג על עתידה של המדינה ובה הוחלט להמשיך את המונרכיה תחת שלטונה של אחותה הצעירה שארלוט, אולם כוחו של המונרך קוצץ באופן משמעותי ולוקסמבורג הפכה למעשה למונרכיה חוקתית שבה הדוכס הגדול ממלא תפקיד סמלי. לאחר התפטרותה נדדה מארי אדלייד באירופה, היא הצטרפה למסדר נזירות למספר שנים, אולם בשל הרעה במצבה הבריאותי פרשה ממנה. היא מתה ב-24 בינואר 1924. מדיה וקבצים בנושא מארי אדלייד, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג בוויקישיתוף Diane Moczar, The Tragedy of Marie Adelaide מארי אדלייד, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג, באתר "Find a Grave" (באנגלית) לאחר שאביה העביר חוק שמנע מבן דודו לעלות לשלטון בלוקסמבורג, ומאידך התיר לבנות לרשת את השלטון
המרכז הפיננסי קונפיננסאס

המרכז הפיננסי קונפיננסאס (בספרדית: Centro Financiero Confinanzas; ידוע גם בכינוי "מגדל דוד" (Torre de David), על שם מתכננו, דוד בריימבורג) הוא גורד שחקים ופיל לבן בקרקאס. גובהו 190 מטר, והוא הבניין השלישי בגובהו בוונצואלה. בנייתו של הבניין החלה ב-1990, והוא נועד לשמש כבניין משרדים. בראשו אף הוקם מנחת מסוקים. במהלך 1994 פקד את ונצואלה משבר כלכלי חמור, עקב קריסתם של בנקו לטינו, הבנק השני בגודלו במדינה, ושל 16 בנקים נוספים בעקבותיו. כתוצאה מהמשבר, הופסקה בנייתו של הבניין, הוא הולאם על ידי הממשלה, והוא נותר שומם, עוד בטרם הותקנו בו מעליות, מערכות חשמל, חיבור למים זורמים ואף חלק מהקירות והחלונות. מצוקת הדיור בוונצואלה גרמה לכך שהחל מ-2007 החלו לפלוש לבניין משפחות רבות שקבעו בו את מעונן, תוך עצימת עין מצד הממשלה. נכון לשנת 2011, מאכלסים את הבניין כ-2,500 דיירים, המתגוררים ב-28 מתוך 45 הקומות. התושבים התקינו בעצמם חיבורים חלקיים למים ולחשמל וחלקם אף מפעילים בבניין בתי עסק. לבניין יש הנהלה, המספקת גם שירותי אבטחה ותרבות לדיירים, והם משלמים לה מדי חודש כ-150 בוליבר (נכון ל-2011) לשם כיסוי ההוצאות. בשנת 2014 החלה ממשלת ונצואלה בפינוי המבנה מיושביו ובשיכונם בדיור חלופי, בשל המפגעים הבטיחותיים בו. מדיה וקבצים בנושא המרכז הפיננסי קונפיננסאס בוויקישיתוף המרכז הפיננסי קונפיננסאס באתר skyscraperpage‏ בישראל אוהלים, בוונצואלה - גורד שחקים לעניים, באתר ynet, 21 ביולי 2011 תמונות מהבניין(הקישור אינו פעיל) Will Grant,‏ "Venezuelan squatters bank on the future in office tower",‏ BBC, ‏ 19 בדצמבר 2010 Simon Romero,‏ "A 45-Story Walkup Beckons the Desperate",‏ הניו יורק טיימס, 28 בפברואר 2011 החל פינוי הסקוואט הגבוה בעולם שבוונצואלה, באתר הארץ, 24 ביולי 2014
סבונית השדה

סַבּוֹנִית הַשָּׂדֶה (שם מדעי: Vaccaria hispanica) היא מין צמח חד-שנתי בסוג סבונית ממשפחת הציפורניים. הצמח ככל המינים בסוג, הוא קירח זקוף ומסועף ומבנהו כדורי מעט. גובה הגבעול הוא בין 50-70 ס"מ. העלים נגדיים, כחלחלים בגלל כסות שעווה, ומסודרים על הגבעול בזוגות. הפרחים הם תפרחת דו-בדית כך שמהציר הראשי מסתעפים שני ענפים נושאי פרחים, וכל אחד מהם בעצמו הוא גם ציר להסתעפות של שני ענפים נושאי פרחים. הפרח הוא גביע בעל 5 שיניים, וחמש צלעות בולטות ההופכות לאחר הפריחה למעין כנפיים. לפרח 5 עלי כותרת ו- 10 אבקנים. הפרי הוא הלקט מארך בעל 4 קשוות, המכיל זרעים רבים, שחורים, 2 מ"מ, פניהם מגובששים. שורשי הצמח מכילים גליקוזיד הנקרא סאפונין. זה חומר היוצר קצף סבוני כשמערבבים אותו במים. משתמשים בו בייצור תכשירי-ניקוי, תחליבים ומשקאות. סבונית השדה גדלה באדמה כבדה בשדות בחבל הים-תיכוני, וגם באדמות לס בשולי המדבר. היא נפוצה בכל אזורי צפון הארץ ישראל ארץ ומרכזה. תפוצתה העולמית משתרעת בארצות שסביב הים התיכון. בקרב בני יהדות תימן, ייחסו לצמח הנקרא בפיהם סָבּוּנָה סגולות רפואיות, והם השתמשו בה לטיפול במחלות עור. השורשים עברו ניקוי, קלייה וזיקוק עד שנעשו מעין מלח ששימש הן כאבקת כביסה, והן כבסיס למי משרה לטיפול בפגעי העור, במי משרת השורשים היו גם משתמשים למקרה זיבה, או מחלות מין אחרות הקשורות לפליטה וגינלית, על ידי הזלפתם באותו מקום. מדיה וקבצים בנושא סבונית השדה בוויקישיתוף סבונית השדה, באתר ITIS (באנגלית) סבונית השדה, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) סבונית השדה, באתר צמח השדה סבונית השדה, באתר צמחיית ישראל וסביבתה סבונית השדה, באתר Tropicos (באנגלית) סבונית השדה, באתר GBIF (באנגלית) סבונית השדה, באתר The Plant List (באנגלית) סבונית השדה, באתר IPNI (באנגלית) , רפואות תימן-סגולות רפואיות בצומח תימני נט
האוניברסיטה הלאומית של ג'ובה

האוניברסיטה הלאומית של ג'ובה, נקראת גם אוניברסיטת ג'ובה (בערבית: جامعة جوبا) היא אוניברסיטה ציבורית בעיר ג'ובה שבדרום סודאן. הקמפוס המרכזי של האוניברסיטה נמצא בג'ובה, עיר הבירה, של דרום סודאן. האוניברסיטה הלאומית של ג'ובה נוסדה בשנת 1977 בזכות הצורך לחינוך גבוה באזור דרום סודאן. במהלך מלחמת האזרחים השנייה של סודאן, בין השנים 1983‏-2005, הועתקה האוניברסיטה לח'רטום, למען ביטחונם של הצוות והסטודנטים. ב-2006, החליטה הממשלה לשנות את שמה של האוניברסיטה לאוניברסיטה הלאומית של ג'ובה. לאחר השגת העצמאות ביולי 2011 הועברה האוניברסיטה חזרה למקום בו נוסדה לראשונה בג'ובה. באוניברסיטה לומדים בשפה האנגלית. נכון ל-2012 האוניברסיטה היא אחת משש אוניברסיטאות ציבוריות הקיימות בדרום סודאן. להלן רשימת האוניברסיטאות: האוניברסיטה הלאומית של ג'ובה, 1977. אוניברסיטת רומבק בעיר רומבק, 2010. אוניברסיטת בחר אל-ע'זאל בעיר ואו. אוניברסיטת צפון בחר אל-ע'זאל בעיר אבייל, 2011. אוניברסיטת הנילוס העליון במלקאל, 1991. האוניברסיטה על-שם ג'ון גראנג בעיר בור, 2006. אוניברסיטאות בדרום סודאן ג'ובה אקווטוריה אתר האינטרנט הרשמי של האוניברסיטה הלאומית של ג'ובה "South Sudan govt to renovate Juba University" Partial Liating of South Sudan's Public Universities Vice Chancellor of Rumbek University is Professor Professor Matthew Atem Aduol List of Medical Schools in Sudan & South Sudan University of Northern el Ghazal Opening In 2011
זכות הצעקה

לחצו כדי להקטין חזרה לחצו להגדלה זכות הצעקה הוא ביטוי שטבע יוסף חיים ברנר, סופר ומנהיג ביישוב היהודי בארץ ישראל, בדיוני ועידת הייסוד של ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל בבניין הטכניון בשכונת הדר בחיפה, בחנוכה תרפ"א, דצמבר 1920. הביטוי הפך למטבע לשון מקובל בשפה העברית ובהקשרים שונים ומגוונים, אשר המחאה, חופש הביטוי וגם הזכות לחופש המחשבה, משותפים להם. אין הוא מונח משפטי, אך הוא טעון משמעות תרבותית וחברתית ייחודית בשיח העברי הישראלי. יוסף חיים ברנר היה נודע ומוערך ביישוב מאז עלייתו לארץ ישראל בתקופת העלייה השנייה. עם זאת, הוא עורר פולמוסים נוקבים ושאלות שהתשובות עליהן היו שנויות לעיתים במחלוקת עזה. בתקופת מלחמת העולם הראשונה נדד בארץ והושיט עזרה לפליטים היהודים הרבים, מגורשי תל אביב. לאחר כניסת הצבא הבריטי לארץ ישראל ותחילת תקופת המנדט השתתף בהתארגנות מפלגות הפועלים: "הפועל הצעיר" ו"פועלי ציון", שהפכה ל"אחדות העבודה", ומפלגות נוספות שהקימו גם אנשי העלייה השלישית, להקמת גוף מקצועי אשר יגן על זכויות הפועלים ויפתח את החברה היהודית בארץ ישראל על פי יעדיה של התנועה הציונית, בדמותה של ההסתדרות הכללית. ברנר, היוצר והמחנך, ערך ספרים, וכתבי עת ספרותיים בעיתונות הפועלים, כמו כתב העת האדמה, ועסק בחינוך ובהוראה, למשל בגדוד העבודה. הוא לא חפץ בתפקיד פוליטי או מנהלי, ולא הוצע או נבחר כציר לוועידה; אלא שהיה אורח מכובד ואהוב בדיוניה הסוערים, שעסקו בשאלות ייסוד וראשית הדרך. באחת מהישיבות, הרים לפתע ברנר את ידו ופנה בזעף אל אחד הדוברים: ”אבל מה יש לך לומר לעצם הדבר?!” יושב ראש הישיבה העיר לברנר: ”חבר ברנר, אינך ציר. אין לך רשות הדיבור.” וברנר ענה: ”רשות הדיבור אין לי. אבל זכות הצעקה יש לי”. הרושם שיצרו דבריו, והעובדה שהפכו למטבע לשון מקובלת מאז, נובעים מכך שברנר היה מוכר ונערץ בקרב קהל הצירים של הוועידה, ובציבור הפועלים בארץ בכלל, וכן במעגלים חברתיים רחבים ביישוב ובתנועה הציונית. דבריו אלו הובנו בהקשר של פועלו ועבודותיו כסופר וכעורך, וכמרצה ומורה, אשר המחאה, על מצב היהודים ומצב היישוב בזמנו, הייתה מרכיב קבוע ואופייני לה. הצייר והסופר נחום גוטמן, צייר את ברנר המוחה ומרים את ידו באומרו, ללא רשות הדיבור, את מילותיו, על זכות הצעקה. ולאחר שנים גם יצר פסל בשם ובתוכן זה. אלבומה השני של להקת נקמת הטרקטור, שיצא ב-1992, נקרא "זכות הצעקה", כשמו של שיר הנושא של האלבום. שיר זה משמש כשיר הסיום של סרט הפאונד פוטג' הישראלי "אנתרקס" (2017). בשנת 2003, הוציא אהרון פרקש את הספר "זכות הצעקה: תערוכת כרזות 1 במאי 1920-1980", בהוצאת גלריה פרקש. בשנת 2018 ביים הבמאי אורי רוזנווקס סדרה תיעודית בת 3 פרקים בני 50 דקות בשם "זכות הצעקה - פרקים במחאה הישראלית". הביטוי "זכות הצעקה" שימש ומשמש במהלך הפגנות, ואף הודפס על פוסטרים שנשאו מפגינים. דוד אסף‏, 'ברנר איננו' - תשעים שנה לרצח יוסף חיים ברנר, בבלוג "עונג שבת", 29 באפריל 2011 פסלו של נחום גוטמן, באתר עמלנט קול מלפני ארבעים שנה, דבר, 16 בדצמבר 1960 חיים גורי, דן גלברט, שלמה שבא, הפרק: הולדת, סיפור המעשה, חמישים שנה להסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל, תל אביב: הוצאת עם עובד, 1969, חמ"ע.
מיכל גולדברג אייל

מיכל גולדברג אייל (נולדה ב-21 בפברואר 1955) היא אמנית במה, משחק, קול, תנועה ונגינה. למדה משחק והוראת המשחק בסמינר הקיבוצים ובין השנים 1982-1991 השתתפה כשחקנית וכנגנית בתיאטראות החאן הירושלמי, התיאטרון הקאמרי, הבימה ואנסמבל מוזיקה נובה. בשנת 1991 הקימה תיאטרון ילדים משלה, ובמסגרתו העלתה את ההצגות "הילדה איילת עם שמשיה כחלחלת", "ארץ יצורי הפרא" ו"המסע אל ארץ הצלילים". כמו כן, ביימה גולדברג אייל את ההצגה "נעמה והרוח" במסגרת פסטיבל חיפה להצגות ילדים. ב-2004 החלה להופיע ב"הנני" - מופע אלתור במשחק, תנועה, שירה ונגינה. בשנת 2008 יצרה, יחד עם אופירה ארכוני, את ההצגה "שש נפשות - שבע ברכות", הצגת מסיכות קומית-מוזיקלית. הנני - מיכל גולדברג, אתר האינטרנט של האמנית מיכל גולדברג אייל, בארכיון הבימה
רחל ליאל

רחל ליאל (נולדה באוגוסט 1950) היא אקטיביסטית פוליטית וחברתית, נשיאת הקרן החדשה לישראל המשמשת בתפקיד מאז 2023. לפני כן שימשה כמנכ"לית הקרן החדשה לישראל בסניף הישראלי (נובמבר 2009 – יולי 2017), וכיושבת ראש הנהלת האגודה לזכויות האזרח בישראל (2017–2022). שימשה כסגנית מנהלת האגף לשירותי שיקום במשרד העבודה והרווחה ועבדה בניתוח מדיניות במחלקה למדיניות חברתית של משרד ראש הממשלה. ב-1998 החליפה את שרי ריבקין בתפקיד מנכ"לית ארגון שתיל (מיסודה של הקרן החדשה לישראל), המספקת שירותי תמיכה וייעוץ לעמותות הנתמכות על ידי הקרן החדשה. ביום העצמאות 2006, נטלה ליאל חלק בטקס הדלקת משואות אלטרנטיבי של תנועת "יש גבול". ב-2009 נבחרה למנכ"ל הקרן החדשה לישראל, במקומו של אליעזר יערי. כיהנה כחברת הנהלת אג'נדה - מרכז ישראלי לאסטרטגיה תקשורתית. שימשה כיושבת ראש האגודה לזכויות האזרח. ליאל הופיעה ברשימת 40 הנשים המשפיעות בישראל של עיתון "הארץ" בשנת 2007, וכן ברשימות דומות של "TheMarker" ו"גלובס". החל מ-2023 משמשת כנשיאת הקרן החדשה לישראל. ליאל שכלה את בעלה הראשון, זיו שורר, במלחמת יום הכיפורים. ב-1977 נישאה בשנית לאלון ליאל (במקור: אלון לבל). ילדיה הם מגישה וכתבת חדשות 12, דפנה ליאל, הסופרת קרן ליאל אשרי ומחבר הספר "להבת הפלדה" אורי ליאל. בעלת תואר שני בסוציולוגיה, אנתרופולוגיה ועבודה סוציאלית. רחל ליאל, באתר "הקרן החדשה לישראל" (באנגלית) רחל ליאל, נבחרה לשמש כמנכ"לית הקרן החדשה לישראל, באתר "הקרן החדשה לישראל" ריאיון עם מנכ"לית הקרן רחל ליאל, ידיעות אחרונות, מוסף שבת, 23 באפריל 2010 (באתר הקרן) רחל ליאל – על הרווחים מתמלוגי הגז, באתר הטלוויזיה החברתית, 31 באוגוסט 2010 רנן נצר, ‏"בימין צריכים אויב - אלה טקטיקות קלאסיות של הפחדה והסתה", באתר גלובס, 18 באוגוסט 2017 דיאנה בחור ניר, "חשוב לכבס את הכביסה המלוכלכת לעיני כל העולם. כך מצילים את המדינה", באתר כלכליסט, 21 בספטמבר 2023 People, באתר הקרן החדשה לישראל (באנגלית) "לחיות טוב", ריאיון עם אורי ליאל ודפנה ליאל על הספר "להבת הפלדה".
טירת גילבו

טירת גילבו (בשוודית: Gyllebo slott) היא טירה במחוז סימרישמן בסקונה בדרום שוודיה. הטירה הייתה ביתם של אצילים דנים רבים וביניהם מרגרט הראשונה, מלכת דנמרק. הטירה המקורית מהמאה ה-13 נהרסה במאה ה-16, והטירה שבנויה כיום נמצאת בסמוך לחורבה של הטירה המקורית. הטירה קיבלה את שמה ממשפחת Glits שהגיעה משלזוויג שבגרמניה. בתקופה מסוימת הפכה הטירה למנזר והמלכה מרגרט הראשונה התגוררה שם. במקור נבנתה הטירה סמוך למיקומה הנוכחי. במקום ישנו שטח שנמצאו בו שרידי מבצר משנת 1280. המבצר נהרס בסביבות שנת 1500, וטירה נבנתה מחדש על ידי לאורידס קנוב בין השנים 1538–1544. טירה זו הייתה אחת הטירות הגדולות ביותר בסקונה. טירת גילבו נשרפה מספר פעמים, כאשר הפעם האחרונה הייתה בשנת 1700. לאחר המלחמה בין דנמרק לשוודיה בין השנים 1658–1660, נכללה הטירה בין שמונה עשרה האחוזות בסקונה של האצילים הדנים, עליהם ויתרו לטובת שוודיה בתמורה לאי בורנהולם שעבר לדנמרק בחזרה. בתחילת המאה העשרים הפכה הטירה לאתר לאומי של שוודיה, אך נמכרה מאוחר יותר לבעלות פרטית. בעבר, הטירה הייתה בנויה בצורה מרובעת מאבן גרניט והייתה לה חצר פנימית. הטירה הייתה מוקפת חפיר מים. כיום, הטירה ממוקמת על שפת אגם גילבו, קילומטר וחצי צפון מערבית למחוז סימרישמן. הטירה עוצבה בסגנון הנאו-קלאסי בין השנים 1813–1818. הבניין המרכזי הוא בעל שתי קומות. בצד הבית ישנה כיפה מעוטרת. ורנר ברהה (משנת 1280) טורקילד נילסן ברהה פדר טורקלידסן ברהה פלומר קנוב (סביבות 1430) לאורידס קנוב נילס ברהה מרגרט הראשונה, מלכת דנמרק נילס מגייל וירג'יל ארנברג (סביבות 1670) סגן-אלוף או. דאגסטרום בורג'ה רוזנקרנץ (1859) ריימונד מארת (1904) סוון אילרטסן (1912) אוסקר שייטל (1916-1927) כיום טירת גילבו היא בבעלות פרטית s. 45, Ale, Historisk tidskrift för Skåneland, nr. 1, 1967, Kristianstad תולדות טירת גילבו (בשוודית) ההיסטוריה של טירת גילבו (באנגלית), (בשוודית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אדריכלות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אברהם בן דוד

האם התכוונתם ל... רבי אברהם אבן דאוד – ראב"ד הראשון, בעל "ספר הקבלה" רבי אברהם בן יצחק מנרבונה – ראב"ד השני, בעל "ספר האשכול" רבי אברהם בן דוד מפושקירה – ראב"ד השלישי, בעל ההשגות על משנה תורה לרמב"ם ועל הרי"ף אברהם בן דוד (כדורגלן) – כדורגלן אברהם בן דוד (קצין) – תא"ל, מפקד חיל ההנדסה הקרבית
קבדרצי

קָבָדַרְצִי (במקדונית: ‏Кавадарци‏Ⓘ‏) היא עיר במרכז מקדוניה הצפונית ומרכז תעשיית היין במדינה. העיר נמצאת 80 קילומטרים מדרום לבירה סקופיה, 40 קילומטרים מוולס וכ-80 קילומטרים מצפון לגבול עם יוון. העיר ממוקמת ב"אזור טיקבש" (Tikveš) ומהווה מרכז אזורי לכפרים בסביבותיה. היא שוכנת בלב ארץ היין של מקדוניה הצפונית, ופועל בה היקב הגדול ביותר בדרום מזרח אירופה, והוא קרוי על שמו של "מישור טיקבש". ליד העיר נמצא "אגם טיקבש", שהוא האגם המלאכותי הגדול ביותר במקדוניה הצפונית. המסורת של ייצור יין ענבים הגדלים באזור טיקבש תחילתה בתקופה הרומית, ואולי אף קודם לכן. התעשייה שגשגה במהלך ימי הביניים, וכפי שהיה מקובל באותה תקופה בכל רחבי אירופה, היין מיוצר במנזרים. אזור טיקבש נהנה מתנאים ייחודיים: ממיזוג אקלים ים תיכוני מדרום ואקלים יבשתי מצפון ומסגולות קרקע סחף המתאימות לגידול גפנים. בשבוע הראשון של חודש ספטמבר בכל שנה מתקיים באזור פסטיבל בציר-ענבים שנקרא "טיקבשקי גרוזדובר" (במקדונית: Тиквешки гроздобер). הפסטיבל מתקיים במשך כמה ימים לציון תחילת בציר הענבים וייצור היין באזור טיקבש. ביקב המקומי קיים מרכז מבקרים שבו מציעים סיורים במטעי הגפנים והכרת תהליך של עיבוד הענבים ליין. סמל העיר מורכב מאשכול של 6 עיגולים לבנים ואדומים הממחישים את שייכות הענבים לאזור. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 13.5oc, קיץ חם ויבש והחורף מושלג. באתר עתיקות העיר ההיסטורית סטובי (Stobi) הסמוכה נמצאו שרידי בית כנסת מהתקופות הרומית והביזנטית המצביעים על קיום קהילה יהודית במקום. העדות העיקרית היא כתובת ביוונית המציינת את "אב בית הכנסת". בית הכנסת נהרס במאה ה-4 ועליו נבנתה בזיליקה נוצרית. במפקד אוכלוסין שנערך בשנת 2002 נמצא כי בקבדרצי חיים 38,741 תושבים. ההרכב האתני של האוכלוסייה בעיר הוא: מקדונים 38,354 (97.14%) צוענים 368 סרבים 159 טורקים 151 ארומנים 22 בוסנים 4 אלבנים 2 אחרים 128 בעיר קיימת קבוצת כדורגל טיקבש קבדרצי. וקבוצת כדורסל פני אינדוסטריס, המתמודדות בליגות הבכירות במדינה. בולגריה פלבן, בולגריה בולגריה דובריץ', בולגריה בולגריה פרניק, בולגריה סרביה בולייבץ', סרביה סרביה גורניי מילנובץ', סרביה מדיה וקבצים בנושא קבדרצי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קבדרצי
דאפי דאק באי הקסום

דאפי דאק באי הקסום (אנגלית: Daffy Duck's Fantastic Island) הוא סרט לוני טונס משנת 1983 המורכב מסרטונים קלסיים מבית היוצר של האחים וורנר המשולבים בין קטעי גישור בהשתתפות דאפי דאק וספידי גונזלס. זה לקט הלוני טונס הראשון שבמרכזו עומד דאפי דאק בשונה מהסרטים הקודמים שבהם באגס באני היה הכוכב הראשי. סביר להניח שהסרט הוא פרודיה על סדרת הטלוויזיה הפופולרית של שנות השבעים והשמונים "Fantasy Island", עם דאפי וספידי שמשחקים את הדמויות הראשיות מהסדרה: Mr. Roarke and Tattoo (בהתאמה). השניים תקועים על אי בודד במשך חודשים עם שום דבר מלבד עצי קוקוס (לדאפי כבר נמאס והוא נגעל מרוב אכילת קוקוסים). מתגלה בפניהם מפת אוצר שמובילה אותם אל באר משאלות קסומה. דאפי החמדן מציע להשתמש היטב בכוח שקיבל ומנצל את באר המשאלות, שמצייתת לפקודת מי שמחזיק במפה, כדי להפוך את עצמו ואת ספידי לעשירים על ידי מכירת משאלות תמורת תשלום מופרז, ויש לו את הבאר שתהפוך את האי לגן עדן תיירותי. (זו דוגמה שמציגה את קוצר הראייה של דאפי ביחד עם תאוות הבצע שלו, הוא היה יכול בקלות לנצל את הבאר לבדו ולבקש ממנה את כל העושר שהוא חושק בו). בעוד דמויות שונות של הלוני טונס נוהרות אל הבאר בשביל לנצל את ההזדמנות, רצונותיהן מתמלאות באמצעות מאורעות של סרטוני לוני טונס קלאסיים ששולבו בהתאם לעלילה. בינתיים, יוסמיטי סאם שמגלם פיראט, והמלח הראשי שלו, טאז השד הטסמני, מחפשים את המפה אשר במקור הייתה שייכת להם (הם איבדו מוקדם יותר את ספינתם בקרב עם באגס באני). הם מגלים כי למי שלקח את המפה יש נוצות שחורות. בסופו של דבר כולם מפסידים את המפה לאחר שהיא נשרפת. דאפי, ספידי, סם וטאז לכודים על האי שחזר להיות נטוש. הבאר נותנת להם שלוש משאלות, אחת לכל אחד, אך מזהירה אותם להשתמש בהן בתבונה כי אלו יהיו המשאלות האחרונות שהיא מעניקה להם. לאחר שדאפי וספידי מבזבזים את משאלותיהם (ספידי מבקש בוריטו ודאפי מגיב בכעס ומבקש שהבוריטו יתקע בקצה אפו של ספידי (תגובה מתבקשת למשאלה המגוחכת), דאפי מבקש מסם את משאלתו בשביל להסיר את הבוריטו מאפו של ספידי (הוא אומר שזה הדבר האנושי לעשות). השניים מגלים כי משאלתו של סם הייתה ספינה, הוא נוטש אותם ואומר להם שיחזור לאסוף אותם אחרי שיטביע את באגס. דאפי הזועם צועק לעברו את אמרת הכנף המפורסמת שלו "!You’re Desthspicable" "דאפי דאק באי הקסום", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "דאפי דאק באי הקסום", באתר AllMovie (באנגלית) "דאפי דאק באי הקסום", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "דאפי דאק באי הקסום", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
יותם בנזימן

יותם בנזימן (נולד ב-13 ביוני 1970) הוא ד"ר לפילוסופיה, מרצה במחלקה למדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים ומרצה לפילוסופיה במכללת ספיר. נולד בירושלים לחגית ועוזי בנזימן. סיים תואר ראשון (1992, שני (1997) ושלישי (20021) פילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים. בנזימן הוא מרצה במחלקה למדע המדינה באוניברסיטה העברית, במכללת ספיר, במכון כרם ובמרכז גילה שעל יד האוניברסיטה העברית. בנזימן הוא גם עמית מחקר במכון ון ליר בירושלים, ועורך המשנה של כתב העת "זהויות" היוצא לאור מטעם המכון. נשוי לד״ר גליה בנזימן (בתו של רם עברון) ואב לשלוש בנות, מתגורר במבשרת ציון. עד שתגיע למקומו: אתיקה, אי משוא פנים ויחסים אישיים, הוצאת מאגנס, 2004 לסלוח ולא לשכוח: האתיקה של הסליחה, מכון ון ליר והוצאת הקיבוץ המאוחד, 2008 משחקי זיכרון: תפיסות של זמן וזיכרון בתרבות היהודית, מכון ון ליר והוצאת הקיבוץ המאוחד, 2008 להכיר תודה: עיון פילוסופי במשמעותו של רגש התודה, הוצאת מאגנס, 2009 יצא סוד: היבטים מוסריים של גילוי והסתרה, הוצאת מאגנס, 2011 יותם בנזימן באתר האוניברסיטה העברית בירושלים יותם בנזימן באתר מכללת ספיר נעמי כשר, בין הכרת פנים להסתר פנים, קתרסיס 5 מידע על יותם בנזימן בקטלוג הספרייה הלאומית יותם בנזימן, דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פיניאס ופרב מארחים

פיניאס ופרב מארחים (באנגלית: Take Two with Phineas and Ferb) היא סדרה בת של התוכנית "פיניאס ופרב", אשר שידוריה החלו ב-3 בדצמבר 2010 בערוץ דיסני האמריקאי והסתיימו ב-25 בנובמבר 2011. הסדרה סובבת על ראיון ואירוח סלבס על ידי פיניאס ופרב. פיניאס פלין הוא המארח הראשי ששואל את מרבית השאלות, פרב פלטשר מסייע לו ומדבר מעט, איזבלה גרסיה שאפירו היא מפיקת התוכנית, וקנדיס פלין רוצה לפגוע בפיניאס ופרב ובאולפן. בסוף חלק מן התוכניות האולפן נהרס בגלל פרי הפלטיפוס וד"ר היינץ דופנשמירץ. לתוכנית עונה אחת, ובה 21 פרקים. התוכנית שודרה בערוץ דיסני האמריקני. אורך כל פרק הוא בין 2.5 ל-7 דקות. פיניאס פלין - המארח הראשי, שואל את כל השאלות ובודק את כל הראיון. פרב פלטשר - עוזרו של פיניאס, מדבר מעט. פרי הפלטיפוס וד"ר היינץ דופנשמירץ - כל סוף תוכנית האולפן נהרס בגללם. איזבלה גראסיה שאפירו - מפיקה. קנדיס פלין - רוצה לפגוע בפיניאס ופרב ובאולפן. ג'ק בלאק - בפרק ה-1 (מדבב: יובל גרבש) אנדי סמברג - בפרק ה-2 (מדבב: יובל ינאי) סת' רוגן - בפרק ה-3 (מדבב: מולי שולמן) טוני הוק - בפרק ה-4 (מדבב: גלעד קלטר) טיילור סוויפט - בפרק ה-5 (מדבבת: טליה ברקאי) רג'יס פילבין - בפרק ה-6 (מדבב: אוהד שחר) ניל פטריק האריס - בפרק ה-7 (מדבב: ערן מור) רנדי ג'קסון - בפרק ה-8 (מדבב: מיכה אוזין סליאן) אמה רוברטס - בפרק ה-9 (מדבבת: מיכל רשף) הבדרן סדריק - בפרק ה-10 (מדבב: מיכה אוזין סליאן) דייוויד בקהאם - בפרק ה-11 (מדבב: גילן שחף) האווי מנדל - בפרק ה-12 (מדבב: יורם יוספסברג) מיס פיגי - בפרק ה-13 (מדבב: יובל סגל) טום ברג'רום - בפרק ה-14 (מדבב: יורם יוספסברג) טיי פנינגטון - בפרק ה-15 (מדבב: גילן שחף) שון וייט - בפרק ה-16 (מדבב: ערן מור) לארי קינג - בפרק ה-17 (מדבב: ערן מור) ג'ייסון סיגל - בפרק ה-18 (מדבב: מולי שולמן) בן סטילר - בפרק ה-19 (מדבב: יובל סגל) גאי פיירי - בפרק ה-20 (מדבב: מולי שולמן) איל קיציס - בפרק ה-21 טל פרידמן - בפרק ה-22 עידו רוזנבלום - בפרק ה-23 אורנה בנאי - בפרק ה-24 אושרי כהן - בפרק ה-25 יובל שרף - בפרק ה-26 גיא פינס - בפרק ה-27 הסדרה שודרה בישראל בתרגום לעברית החל מפברואר 2009. לקראת סוף מאי 2011, שודרו שני הפרקים הראשונים, בהשתתפותם של ג'ק בלאק ואנדי סמברג בדיבוב לעברית. ב-18 בדצמבר 2011, לקראת יציאת הסרט "החבובות", שודר פרק 13, כאשר מיס פיגי הגיעה לאולפן בדיבוב לעברית. בחנוכה 2011, דובבו פרקים 3 - 10 ושודרו בערוץ דיסני. בתחילת 2012, דובבו ושודרו פרקים 11 - 12 ו-14 - 20. עד כה שודרו בישראל, עשרים פרקים מתורגמים, ועשרים מדובבים. הסדרה משודרת בדרך כלל במעברי פרסומות ארוכים. ב-31 באוגוסט 2015 שודר הפרק האחרון של הסדרה. "פיניאס ופרב מארחים", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "פיניאס ופרב מארחים", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "פיניאס ופרב מארחים", באתר דיסני+ סדרות (באנגלית) "פיניאס ופרב מארחים", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) פיניאס ופרב מארחים, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית