laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אלי לנצמן

אלי לנצמן (נולד ב-1936) הוא היסטוריון יהודי-ישראלי של אמנות יפן ומזרח אסיה. מפתח ומנהל מוזיאון טיקוטין לאמנות יפנית בחיפה בשנים 1966–1992, וממייסדי האגודה לידידות ישראל-יפן. נולד בתל אביב. למד כשבע שנים ביפן, בוגר אוניברסיטת ג'ושי (1960 - 1963) ואוניברסיטת טוקיו (1964 - 1966). התמחה באוצרות ושימור אמנות יפנית במוזיאון Yamato Bunka-kan בעיר נארה. שימש מבקר אמנות בשניים מהעיתונים הגדולים ביפן: Mainichi ו-Yomiuri. בשנת 1966 הוזמן על ידי אבא חושי, ראש עיריית חיפה, לנהל ולפתח את המוזיאון לאמנות יפנית בחיפה ולשמש כאוצר ראשי, תפקיד בו שימש כשלושים שנה. בשנת 2000 זכה המוזיאון בפרס "קרן יפן" היוקרתי על שלושים שנות פעילותו. ב-22 ביוני 2001 הוענק לאלי לנצמן אות כבוד אישי מטעם קיסר יפן, "The Order of the Sacred Treasure, Gold Rays with Neck Ribbon", על פעילותו רבת השנים למען קידום תרבות יפן. ספרו "Chinese Portraiture" ‏(1966) הציג לראשונה את ההבדלים המהותיים בין ההתייחסות המערבית לציור לבין ההתייחסות הסינית המדגישה את המאפיינים הרוחניים של הדמויות. לנצמן תרם ערכים רבים לאנציקלופדיה העברית, כולל הערכים בנושא אמנות יפנית ואמנות סינית. היה מראשוני המרצים בחוג לאמנות באוניברסיטת חיפה ומשמש כמרצה בטכניון, המחלקה ללימודים הומניסטיים ואמנויות. היה בין מייסדי "האגודה לידידות ישראל-יפן" ושימש בתפקיד יושב-ראש עד לשנת 2007. בשנת 2009 נבחר כיושב-ראש של כבוד של האגודה לידידות ישראל-יפן. לנצמן הוא עורך אנציקלופדיה אודות תרבות ואמנות יפן בעברית. Chinese Portraiture, Tuttle, Tokyo 1966 Tessai, New Japan (Mainichi) Vol.19, 1967 סין: אמנות והיסטוריה, פרסומי טייוואן, 1979 אמנות יפנית, האנציקלופדיה העברית, כרך כ' אמנות סינית, האנציקלופדיה העברית, כרך כ"ה טעם התה והאסתטיקה היפנית, צפון, אגודת בסופרים, תשנ"ח טנטרה: האהבה כסמל רעיוני, נפש, תשס"ג אמנות גדולה בממדים קטנים, פסלוני שנהב יפנים, מרכז וייל, 2007 רישומים יפנים, מוזיאון ישראל, תשל"ג Hokusai, Paintings & Prints, M.O.J.A.H, 1970 Genre Paintings, M.O.J.A.H, 1971 Contemporary Japanese Prints, Tel Aviv Museum 1973 Hashira-e & Triptychs, M.O.J.A.H, 1980 Bijin-ga, M.O.J.A.H, 1981 Fauna & Flora in Japanese Art, M.O.J.A.H, 1981 Yakusha-e, Kabuki Prints, M.O.J.A.H, 1983 Impressions in Monochrome, M.O.J.A.H, 1983 Fukei Prints, M.O.J.A.H, 1984 Surimono Prints, M.O.J.A.H, 1989 שי חורב, אלי לנצמן, בלקסיקון החיפאים אישים ודמויות בחיפה, דוכיפת הוצאה לאור, עמ' 224, 2018. מדיה וקבצים בנושא אלי לנצמן בוויקישיתוף japangeo, אנציקלופדיה אודות תרבות ואמנות יפן בעריכת אלי לנצמן
חומר דיאלקטרי

דיאלקטרן או חומר דיאלקטרי הם מונחים פיזיקליים לציון חומר מבודד ושקוף, במקרה בו חשוב המקדם הדיאלקטרי או מקדם השבירה של החומר. חומרים דיאלקטריים משמשים כחומרי מילוי ברכיבים חשמליים שונים כגון קבלים, אנטנות, מעגלים מודפסים ועדשות אופטיות. דוגמאות לחומרים דיאלקטריים הנמצאים בשימוש הן: זכוכית, סוגי פולימרים (פלסטיק) שונים, פיברגלס, קרמיקות שונות. כאשר חומר דיאלקטרי ממוקם בשדה חשמלי, השדה גורם לפולריזציה (קיטוב) של החומר הדיאלקטרי - כלומר הוא גורם למטענים חיוביים לנוע מעט לכיוון השדה, ולמטענים שליליים לנוע מעט בניגוד לכיוון השדה. דבר זה גורם להקטנת השדה החשמלי בתווך אליו הוכנס החומר הדיאלקטרי. החומר הדיאלקטרי מחליש את עוצמת השדה כי הוא יוצר שדה משלו. בעוד שהמונח "מבודד" מתייחס לחומרים בעלי דרגה נמוכה של מוליכות חשמלית, המונח "דיאלקטרי" משמש לתאר חומרים בעלי קוטביות גבוהה. תכונה זו מאופיינת באמצעות מקדם דיאלקטרי. בחומר דיאלקטרי מהירות האור תלויה ביחס הפוך למקדם השבירה. עיקרון זה משמש למשל בתכנון עדשות אופטיות. מקדם השבירה בחומר שווה לשורש של מכפלת המקדם הדיאלקטרי היחסי של החומר והמקדם המגנטי היחסי של החומר. נהוג לתת למקדם הדיאלקטרי ערך מרוכב כאשר החלק המדומה הוא הבליעה של החומר. החלק המדומה והממשי קשורים ביניהם באמצעות יחסי קרמרס-קרוניג. מקדם דיאלקטרי מדיה וקבצים בנושא חומר דיאלקטרי בוויקישיתוף חומר דיאלקטרי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) דיאלקטריקה, דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא פיזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פרנצ'סקו קורנארו

פרנצ'סקו קורנארו או פרנצ'סקו קורנר (באיטלקית: Francesco Cornaro או Francesco Corner; ‏ 6 במרץ 1585 - 5 ביוני 1656) היה הדוכס ה-101 של ונציה. קורנארו כיהן כדוג'ה מאז בחירתו ב-17 במאי 1656 ועד פטירתו, כחודש לאחר מכן. תקופת כהונתו הייתה הקצרה ביותר מבין כל דוכסי ונציה. פרנצ'סקו היה בנם של ג'ובאני קורנארו הראשון, אשר כיהן כדוג'ה בין השנים 1625–1629. פרנצ'סקו נשא לאישה את אנדריאנה פריולי, בתו של אנטוניו פריולי אשר כיהן כדוג'ה בין השנים 1618–1623. קורנארו כיהן כשגריר לה סרניסימה בחצרו של דוכס סבוי. הדוכס האמין כי קורנארו מנסה לקשור נגדו ולרצחו וגירש אותו מהדוכסות. לאחר גירושו, פנה קורנארו לעסקים. לאחר מותו של קארלו קונטאריני ב-1 במאי 1656 (לאחר כהונה קצרה), נבחר קורנארו לתפקיד הדוג'ה בבחירות שנערכו ב-17 במאי 1656. הוא נפטר כחודש לאחר מכן ונקבר בכנסיית טולנטיני. מדיה וקבצים בנושא פרנצ'סקו קורנארו בוויקישיתוף
רצועת הביטחון (תוכנית רדיו)

רצועת הביטחון היא תוכנית אקטואלית, צבאית - ביטחונית יומית, המשודרת בגלי צה"ל. התוכנית עלתה לאוויר בשנת 1998 והיא משודרת עד היום. העורך הראשי הראשון היה יצחק טוניק, שהיה גם מגיש התוכנית, ומפקד גל"צ לשעבר. בשנת 2007 החליפה אותו טלי ליפקין-שחק, שמשמשת בתפקיד עד היום ובנוסף גם עורכת את התכנית. במהלך השנים הגישו את התוכנית עיתונאים צבאיים בולטים בישראל, ובהם: עמוס הראל, יואב לימור, פנחס עידן, ואלכס פישמן. התוכנית עוסקת בנושאים מגוונים ובהם: צבא, אסטרטגיה וממשל, המזרח התיכון והעולם הערבי, וצבא-חברה. מפעם לפעם נערכות תוכניות מיוחדות בהן טלי ליפקין-שחק מארחת מרואיין באולפן לתוכנית שלמה. במהלך מבצע עופרת יצוקה, כמו גם במלחמת לבנון השנייה, שודרה התוכנית בשידור חי, במשך שעה בכל ערב. טלי ליפקין-שחק - מגישה ועורכת ראשית ג'קי חוגי - מגיש סמדר פרי - מגישה אמיר בר שלום - מגיש האתר הרשמי (מתוך אתר גלי צה"ל)
טולנטיני

טולנטיני (בוונטית: Tolentini) הוא כינוייה של כנסיית סן ניקולו דה טולנטינו' (באיטלקית: Chiesa di San Nicolò da Tolentino) הממוקמת בוונציה שבצפון איטליה. בניית הכנסייה, המוקדשת לניקולס מטלנטינו, החלה בשנת 1590 בתכנונו של ונצ'נצו סקאמוצי. בניית הכנסייה הושלמה בשנת 1714. הכנסייה בנויה בסגנון נאו קלאסי וחזיתה מעוצבת בסגנון קורינתי (היחידה בוונציה הבנייה בסגנון זה). החזית תוכננה על ידי אנדראה טיראלי. בכנסייה קבור הדוג'ה פרנצ'סקו מורוציני בקבר מעשה ידי פיליפו פארודי. מדיה וקבצים בנושא טולנטיני בוויקישיתוף
טלי ליפקין-שחק

טלי ליפקין-שחק (נולדה ב-27 בינואר 1956) היא עיתונאית וכתבת צבאית. נולדה בתל אביב כטלי רפופורט. הוריה היו עזריה רפופורט, איש קול ישראל וממקימי הטלוויזיה הישראלית, ורותי רפופורט לבית זקהיים, שחקנית בהבימה, שניהם מראשוני השדרנים בגלי צה"ל. סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון עירוני א' בתל אביב בשנת 1974 והתגייסה לצה"ל. שירתה שנתיים בשירות חובה ועוד שנתיים כאזרחית עובדת צה"ל בתפקיד מזכירת ראש אמ"ן וראש לשכת מפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה. לאחר שחרורה מצה"ל עבדה בעיתון "דבר" (על פרסומיה חתמה בשמה דאז: טלי זלינגר). בשנת 1982 מונתה לכתבת הצבאית של העיתון, ובכך הייתה לאישה הראשונה בישראל המשמשת ככתבת צבאית. בתפקידה זה סיקרה את מלחמת לבנון הראשונה (החל בתקופה שנשים טרם הורשו להיכנס ללבנון) ואת האינתיפאדה הראשונה. בשנת 1995 הצטרפה לצוות ההקמה וההפעלה של הרדיו האזורי בתל אביב, עם תוכנית בוקר בענייני היום. בשנת 1997 הצטרפה לצוות הכותבים של "מעריב" בכתבות מוסף ותרבות ובמדור "דעות". בשנת 1998 התחילה בשידור תוכנית טלוויזיה שבועית ב"טלעד" בשם "הזמן השלישי" המיועדת לבני הגיל השלישי. מאז 1997 היא מעורבת בקבוצת "עזרת נשים" לתמיכה במרכזי הסיוע לנפגעות תקיפה מינית ובקידום המודעות לבעיה; יו"ר חוג הידידים של "מרכז גליקמן" למניעת אלימות במשפחה; בינואר 1999 התמנתה לנשיאת כבוד של אקי"ם. הייתה מעורבת בעריכה ובהגשה של הסרטים התיעודיים "רגעים באוקטובר" - סיפורים ממלחמת יום הכיפורים (1998), "מלכוד 82" - סדרה של חמישה פרקים על מלחמת לבנון הראשונה (2002) ו"ילדים כותבים לרבין" - סרט העוקב אחר ההשפעה של רצח ראש הממשלה יצחק רבין על ילדים (2003). בשנים 2009–2010 הנחתה את התוכנית "ערב חדש" בטלוויזיה החינוכית הישראלית, לצדם של דן מרגלית, רונן ברגמן ומיה בנגל. כיום מנהלת את התוכניות הצבאיות בגלי צה"ל, עורכת ראשית ומגישה את "רצועת הביטחון", את התוכנית "פ.א. פגישה אישית", בה היא מראיינת אנשי צבא וביטחון על הקריירה וחייהם האישיים, ובימי רביעי בלילה את התכנית "24 היום שהיה". בנוסף מגישה מדי פעם משדרי אקטואליה, ומשמשת פרשנית לענייני צבא, ביטחון ומגדר. נחשבת בעלת דעות המשתייכות לשמאל הפוליטי בישראל. הייתה נשואה לבני זלינגר ולהם בת. בשנות ה-80 נישאה בשנית לאלוף אמנון ליפקין-שחק (לימים הרמטכ"ל), ונולדו להם שני בנים. התאלמנה ב-19 בדצמבר 2012. מדיה וקבצים בנושא טלי ליפקין-שחק בוויקישיתוף טלי ליפקין שחק, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית טלי ליפקין שחק (אורכב 03.06.2020 בארכיון Wayback Machine) באתר הטלוויזיה החינוכית הישראלית טלי ליפקין-שחק לבעלה: "אני בת מזל. זכיתי לאהוב אותך", באתר וואלה, 20 בדצמבר 2012. אמיר בוחבוט, מיכל רשף‏, טלי ליפקין-שחק לבעלה: "נשארת שלך, עד פגישתנו הבאה", באתר וואלה, 20 בדצמבר 2012. נרי ליבנה ושרה ליבוביץ דר, ציוני כללי, הארץ, ‏ 25.12.1998, כפי שהועלה באתר פרש. אמיר בוחבוט, מיכל רשף‏, טלי ליפקין-שחק לבעלה: "נשארת שלך, עד פגישתנו הבאה", באתר וואלה, 20 בדצמבר 2012
מהירות אווירית אמיתית

מהירות אווירית אמיתית (באנגלית: True airspeed, או בקיצור: TAS) הוא מושג מתחום התעופה הבא לתאר את מהירותו של כלי טיס ביחס לגוש אוויר בתוכו הוא נמצא. ידיעת המהירות האווירית חשובה מאוד לטייס, שכן במטוסים היא קובעת את גודל העילוי הנוצר על ידי הכנפיים, אם אין מספיק עילוי המטוס עלול לאבד עילוי ולהזדקר. מהירות אווירית יכולה להיווצר גם כאשר כלי הטיס אינו בתנועה כלל ביחס לקרקע (זאת בניגוד למהירות קרקעית), וזאת על ידי רוחות. ישנן אף ציפורים, בעיקר דורסים, המשתמשות ברוח על מנת לרחף מעל נקודה מסוימת, בדרך כלל למטרות ציד. תוספת המילה "אמיתית" למושג באה להדגיש שזו אכן המהירות שבה האוויר זורם סביב כלי הטיס בכיוון בו אנו מודדים, בעוד שמהירות אווירית מכשירית היא המהירות הנמדדת על ידי מכשיר המדידה בכלי הטיס, שעם השינוי בגובה הטיסה מידת דיוקו יורדת עקב שנוי לחץ האוויר. מהגדרת המהירות האווירית עולה כי: V → A   = V → G   − V → W   {\displaystyle {\vec {V}}_{A}\ ={\vec {V}}_{G}\ -{\vec {V}}_{W}\ } ההגדרה לעי"ל נכונה עבור מהירות אווירית באופן כולל, אך נרצה לפתח ביטוי למהירות האווירית כפי שהיא נמדדת במכשיר המדידה בכלי הטיס - בטיסה ישרה ואופקית. לכן נניח שלפי התרשים משמאל המהירות האווירית נמדדת לפי כיוון ציר ה-Y α {\displaystyle \alpha } - הזווית בין כיוון ציר ה-Y לכיוון המהירות הקרקעית (זווית החלקה). δ {\displaystyle \delta } - הזווית בין כיוון ציר ה-Y לכיוון מהירות הרוח. סכום ההטלים על ציר ה- Y: V A , Y = V G cos ⁡ α + V W   c o s ( 180 − δ ) {\displaystyle V_{A,Y}=V_{G}\cos \alpha +V_{W}\ cos(180-\delta )} מהירות אווירית בטיסה ישרה ואופקית נתונה בביטוי: V A , Y = V G cos ⁡ α − V W   c o s δ {\displaystyle V_{A,Y}=V_{G}\cos \alpha -V_{W}\ cos\delta } avc.obsment.com - מחשבון למהירויות טיסה.
בנץ פרידן

בן ציון פרידן (זיו) (1917 - 12 באפריל 2014) היה אל"ם, ממפקדי חטיבת אלכסנדרוני במלחמת העצמאות, היה איש עסקים, ושימש כיושב ראש עמותת "אלכסנדרוני". פרידן נולד בנורפוק, וירג'יניה שבארצות הברית, למנחם מנדל זיו ורבקה לבית קדישביץ, במשפחה שהיגרה מליטא. אביו היה ציוני נלהב ובשנת 1920 עלתה המשפחה לארץ ישראל, לירושלים המנדטורית, שם גדל בן ציון בשכונת מוסררה, בית מנדלבאום וברחביה. את השכלתו רכש בגימנסיה רחביה ובמוסד מקוה ישראל שם נשבע אמונים לארגון ההגנה. הוא התקדם בארגון זה והחל משנת 1937 הפך לאחד המפקדים בפלוגות השדה לצידו של יצחק שדה. בראשית מלחמת העולם השנייה נשלח פרידן לארצות הברית על ידי ארגון ההגנה כדי ללמוד טייס, אך הדבר לא צלח בידו בשל עיוורון צבעים. תחת זאת הוא שירת בצוות טכני בחיל האוויר האמריקאי והוצב בבריטניה. עוד לפני כן נישא לדינה, מי שתלווה אותו במשך יותר מיובל שנים. עם תום מלחמת העולם השנייה שב לארץ, חבר שוב לשורות ההגנה, ובמלחמת העצמאות שירת בתפקידי פיקוד. בתחילה שירת כמפקד החי"ש בגוש דן, ולאחר מכן מפקד גדוד 33 בחטיבת "אלכסנדרוני". הוא פיקד על קרבות קשים: סלמה, תל ליטוינסקי, קולה, טנטורה, כפר סבא הערבית, קאקון ומבצע שוטר. בנובמבר 1948, לקראת סיומה של המלחמה, הוא התמנה למפקד החטיבה ובתקופה זו היה המפקד על ההתקפה הכושלת של החטיבה על עיראק אל-מנשייה שבכיס פלוג'ה בה נהרגו 87 מחיילי החטיבה (מבצע חיסול). הוא שימש בתפקיד זה עד נובמבר 1949. לאחר המלחמה שירת בן ציון כמפקד חטיבה 8, חטיבת מילואים, ולאחר מכן יצא לשליחות ביטחונית בארצות הברית. בשנת 1957 נפצע באירוע חדירת פדאיון בדרום, דבר שגרם לו לנכות ברגלו. לאחר תקופת החלמה ארוכה עבר לעסקים. הוא ניהל שורה של עסקים ובהם: בית הפנקייק ושירותי הסעדה באזור ים המלח. בשנת 1963 הוא זכה במכרז לניהול בית ההבראה בעין בוקק. בסוף שנות ה-60 נמנה עם ראשוני המתיישבים בעיר אופירה שבחצי האי סיני והיה מבעלי בית מלון שם. יותר מאוחר ביצע פרויקטים שונים בשארם א-שייח'. מסעדת ראנצ'ו באנצ'ו ועוד. כשפרש מעסקיו הקים יחד עם חבריו את עמותת "אלכסנדרוני", ויחד פעלו למען הנצחת הנופלים, להחדרת רוח תש"ח בקרב בני הנוער ולהקמת אנדרטאות ברחבי הארץ. כמו כן פעלה העמותה לתביעת לשון הרע כנגד תזה שכתב תדי כ"ץ ולפיה בסופו של קרב טנטורה אירע כביכול טבח, בו נהרגו כמאתיים גברים בלתי חמושים. בהסכם פשרה נקבע שכ"ץ יחזור בו מההאשמה על הטבח ויפרסם הודעת התנצלות. בעקבות כך בדקה אוניברסיטת חיפה את העבודה מחדש והחליטה לפסול אותה. פרידן הלך לעולמו ב-12 באפריל 2014 והובא למנוחות בבית העלמין בשיכון ותיקים בנתניה. בן 97 היה במותו. הותיר אחריו שני בנים (דן וליאור), בת (תמנע) ונכדים. עופר אדרת, אחרי מות || הכיר את המדינה דרך הרגליים, באתר הארץ, 18 באפריל 2014 מנחם תלמי, האיש הנותן לאכול במדבר, מעריב, 16 באוגוסט 1963 יורחב בית ההארחה בעין בוקק, למרחב, 3 בדצמבר 1964
תלתלים מכושפים

"תלתלים מכושפים" הוא ספר מתח פנטסטי לילדים ולבני נוער. הספר הוא ספרה השני של הסופרת סיגלית דיל, יצא לאור בהוצאת עם עובד בשנת 2002. הספר מספר על אוֹרום, ילדה שהוריה נטשו אותה ליד ביתם של בני הזוג מילר. מי שמצא את אורום היה פיליפ המשרת. גב’ מילר שנאה את אורום וקינאה בה מאוד. לאורום היו תלתלי זהב קסומים שעזרו לה לעמוד כנגד התעללויות שחוותה מצד אמה המאמצת. פיליפ, המשרת של בני הזוג מילר דאג לה בילדותה. פליפ חלה מחלה נוראית ובני הזוג מילר התנגדו לטפל בו וגירשו אותו מביתם בזמן שאורום הייתה בטוחה שהוא מת. אורום ברחה מהבית לאחר שגברת מילר גזרה את תלתליה ומצאה מקלט בבית יתומים שגילתה כי פיליפ המשרת ששירת במשפחת מילר הוא מנהלה ומייסדה. אורום התחתנה עם יונתן שהיה גם יתום וילדה ילדה זהובת שיער. זיו היא השליחה החדשה של כוחות הרשע. אולם, קללה רדפה אותם וגרמה לתינוקת להידמות לגברת מילר (שגזרה את תלתליה של אורום). מרוב פחד, אורום נטשה את הבת שלה ליד ביתם של משפחת גולד. הסתבר שגברת גולד (זוהרה) הייתה מרשעת גם כן. גברת גולד עבדה בבית היתומים שבו שהתה אורום והעלילה עליה עלילות. כשאורום פגשה את הבת שלה, בעלת תלתלי הזהב, זיהתה אותה ומנעה ממנה לברוח. שתיהן ביחד הובילו לגירושה של גברת גולד בבושת פנים וחיו באושר עד עצם היום הזה. אוֹרוּם- בעלת תלתלי הזהב, ננטשה בילדותה על מפתן הדלת של משפחת מילר. הספר מספר על קורותיה. משפחת מילר- אדון מילר הוא חבר פרלמנט מכובד. אשתו, בעלת שיני הזהב, התעללה באורום. פיליפ- המשרת בבית מילר, גידל את אורום באהבה. יונתן- ילד בבית היתומים שאורום התאהבה בו והתחתנה איתו. זיו- השליחה החדשה של כוחות הרשע. זהובת שיער- הבת של אורום תלתלים מכושפים, באתר OCLC (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מהירות אווירית

מהירות אווירית הוא מושג מעולם התעופה, המתאר את מהירותו של כלי טיס ביחס לגוש האוויר שסביבו. המונח מהירות אווירית מתפצל לכמה סוגים של מהירויות אוויריות הקיימים בעולם התעופה: מהירות אווירית אמיתית (True airspeed) - מהירותו של כלי טיס ביחס לגוש אוויר בתוכו הוא נמצא מהירות אווירית מכשירית (Indicated airspeed) - המהירות של כלי הטיס כפי שמוצגת במכשירי המדידה במטוס מהירות אווירית מתוקנת (Calibrated Air Speed) - מהירות מתוקנת לשגיאת המכשירים. משמש כצעד ביניים לחישוב מהירות אווירית אמיתית. מהירות אווירית מושווית (Equivalent Air Speed) - נתון מחושב של מהירות אווירית בגובה פני הים ובלחץ סטנדרטי שבו הלחץ הדינמי זהה ללחץ הדינמי במהירות האווירית האמיתית בגובה שהמטוס טס בו. מהירות קרקעית מדיה וקבצים בנושא מהירות אווירית בוויקישיתוף avc.obsment.com - מחשבון למהירויות טיסה. ערך זה הוא קצרמר בנושא תעופה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נורית קנטי

נורית קנטי (נולדה ב-9 בינואר 1976) היא אשת תקשורת ישראלית, ויושבת ראש ארגון העיתונאים בישראל החל מיוני 2021. קנטי נולדה ב-1976 בתל אביב. שירתה כמדריכה וקצינת חי"ר בבית הספר למקצועות החי"ר בירוחם. לאחר שחרורה מצה"ל בשנת 1997 עבדה מספר שנים במשרד הביטחון בתפקידים מבצעיים. בשנת 1999 החלה לעבוד ככתבת במחלקת החדשות של קול ישראל. במהלך השנים 1999-2004 שימשה כתבת לענייני משטרה ולאחר מכן כתבת לענייני רווחה ושדרנית ברשת ג'. בשנת 2005 עבדה ככתבת לענייני חינוך בערוץ 10. במהלך השנים כתבה בעיתונים "דה מארקר", "גלובס", "העין השביעית" ובמוסף התרבות של "מעריב". ערכה לפרקים את יומן הבוקר של גלי צה"ל, "בוקר טוב ישראל" ומגישה את היומן במהדורות סוף השבוע שלו ואת התוכנית "עושים צהריים". מאז חודש אוגוסט 2009 משמשת עורכת הראשית של התוכנית "מה בוער" עם רזי ברקאי. במקביל נמנית עם מגישי התוכניות "רצועת הביטחון" ו"24 היום שהיה". עורכת ומגישה תוכניות דוקומנטריות בגלי צה"ל ומלמדת את סדנת הכתיבה הרדיופונית בבית הספר לעיתונאות כותרת. ב-2021 זכתה בפרס בני ברית לסיקור התפוצות בתקשורת הישראלית. ביוני אותה שנה נבחרה לתפקיד יושבת ראש ארגון העיתונאים בישראל. לקנטי תואר ראשון בספרות והיסטוריה, ותואר ראשון במשפטים. היא אם לשתיים ומתגוררת בתל אביב. בן זוגה הוא הקריין צבי סלטון. מדיה וקבצים בנושא נורית קנטי בוויקישיתוף נורית קנטי, ברשת החברתית פייסבוק נורית קנטי, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מילה שלי - נורית קנטי, גל"צ - למה הנאנסות לא נחשפות? בתוכנית תיק תקשורת מאמרים מאת נורית קנטי, באתר "העין השביעית" מאמרי נורית קנטי, באתר "הארץ" נעמה תורן, "הרבה עיתונאים ישבו בסופ"ש וישאלו עצמם - איך פרסמנו את הזבל הזה", באתר אייס רזי ברקאי ונורית קנטי‏, הטלפון הזועם שמעולם לא הגיע לקונטרול "מה בוער", באתר וואלה, 6 באפריל 2015 דוד אברהם‏, "אני לא חושבת ששמאלן זה כינוי גנאי", באתר וואלה, 18 במרץ 2016 איתי שטרן, נורית קנטי: "למדתי שאפשר להשתלט על כלי תקשורת בישראל בהמון צורות", באתר הארץ, 2 במרץ 2022 נורית קנטי ודן לביא יקבלו את פרס בני ברית לסיקור יהדות התפוצות, 3 במאי 2021 בחירות 2021: ועד מנהל חדש ויו"ר חדש לארגון העיתונאים בישראל, באתר ארגון העיתונאים בישראל, 17 ביוני 2021
מען (סוכנות ידיעות)

סוכנות הידיעות מען היא סוכנות ידיעות פלסטינית. מען היא אחת מאמצעי התקשורת הגדולים, המשפיעים והפופולריים ברשות הפלסטינית. מען נוסדה ב-2005 והיא חלק מ"רשת מען", ארגון תקשורת לא-ממשלתי אשר נוצר ב-2002 בידי עיתונאים עצמאיים ברחבי יהודה ושומרון ועזה וכוללת בתוכה תשע תחנות טלוויזיה מקומיות בשטחים ומספר זהה של תחנות רדיו מקומיות. מען מפרסמת חדשות 24 שעות ביממה בערבית, עברית ואנגלית, ומצהירה על היותה אחת מסוכנויות הידיעות הגדולות בשטחים, עם כשלושה מיליון כניסות בחודש. סוכנות מען גם מפרסמת מדורים, אנליזה ומאמרי דעות. משרדי הסוכנות נמצאים בבית לחם והעיר עזה. העורך הראשי של הסוכנות הוא העיתונאי נאסר אל-לחאם. ב-25 ביולי 2013 סגרה ממשלת חמאס את משרדי סוכנות הידיעות מען ברצועת עזה בטענה של פרסום מידע שקרי אודות בריחת מפקדים בתנועת האחים המוסלמים ממצרים לעזה ובניסיון להכפיש את תדמית העם הפלסטיני ברצועה. אתר האינטרנט הרשמי של מען סוכנות מען, באתר העין השביעית מען, ברשת החברתית פייסבוק מען, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מען, ביישום טלגרם מען, ברשת החברתית אינסטגרם מען, ברשת החברתית טיקטוק מען, סרטונים בערוץ היוטיוב ניר יהב, בית לחם‏, עושים חדשות, הגרסה הפלסטינית, באתר וואלה, 11 בדצמבר 2008 ראו ממשלת חמאס סגרה את משרדי סוכנות הידיעות מען ואל-ערביה ברצועה , אתר חדשות העולם הערבי. ערך זה הוא קצרמר בנושא הרשות הפלסטינית ובנושא תקשורת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ג'ון האנה

ג'ון דייוויד האנה (באנגלית: John David Hannah; נולד ב-23 באפריל 1962) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון סקוטי, הידוע בעיקר בזכות תפקידיו בסרטים "ארבע חתונות ולוויה אחת" (עליו קיבל מועמדות לפרס באפט"א לשחקן משנה), "דלתות מסתובבות", סדרת סרטי "המומיה" של סטיבן סומרס, וכדמותו של קווינטוס לנטולוס בטיאטוס בסרט "ספרטקוס: דם וחול". האנה נולד במזרח קילברייד, סקוטלנד, לסוזן וג'ון האנה, ולו שתי אחיות בוגרות. אמו סוזן עבדה כמנקה ברשת חנויות הבגדים מרקס אנד ספנסר ואביו ג'ון כיוצר כלים. בתקופת לימודי התיכון, הוא השתתף במועדון התיאטרון המקומי. בעצת חבר ללימודים, הוא השלים התמחות באלקטרוניקה ולמד באקדמיה המלכותית הסקוטית למוזיקה ולדרמה. לאחר סיום הלימודים, הוא השתתף במספר הפקות טלוויזיה, קולנוע ותיאטרון. הופעתו הראשונה בקולנוע הייתה ב-1987 בסרט "ברונד". בשנת 1994, הופיע לראשונה בתפקיד ראשי בסרט "ארבע חתונות ולוויה אחת" לצד יו גרנט, אנדי מקדואל, קריסטין סקוט-תומאס ורואן אטקינסון. בין השנים 1995–1998, הוא שיחק את ד"ר מק'קאלום, פתולוג פותר תעלומות בסדרת הטלוויזיה הבריטית "מק'קאלום". בשנת 1996, הוא גילם את דמותו של ניק, רוצח פסיכופת בסרט הטלוויזיה "אמת או חובה". ב-1998, שיחק בקומדיה הרומנטית "דלתות מסתובבות", לצד גווינת' פלטרו. בשנת 1999 שיחק בסרטים "ההוריקן" ו"המומיה" ולאחר מכן גם בסרטי ההמשך ב-2001 ו-2008. בשנת 2000, שיחק האנה בסרט "מהומה. ב-2001, האנה הופיע בתפקיד אורח בשני פרקים בסדרה "זהות בדויה", ב-2002, שיחק בקומדיות "לפני שתלך" ו"אני עם לוסי". בשנת 2003, שיחק בסרט הדרמה "אני מאשים" והתארח בסדרות: "פרייז'ר" ו"קרניבל". בשנת 2004, שיחק בסדרה "אמנזיה". בשנת 2010 החל להשתתף בסדרת הדרמה ההיסטורית ספרטקוס: דם וחול ובמיני סדרת הספין אוף, "ספרטקוס: אלי הזירה". בשנת 2016, הצטרף האנה לקאסט העונה השלישית של הסדרה "סוכני S.H.I.E.L.D." כדמות משנית בתפקיד המדען הולדן רדקליף. בעונה הרביעית דמותו קודמה וקיבלה תפקיד קבוע. באותה שנה, שיחק בסרט הטלוויזיה "חלום ליל קיץ". ב-2017, שיחק את דמותו של ארתור בסרט "בן של אם אחרת". בשנת 2018, שיחק בסרט "נשוי בהפתעה" בכיכובה של אנה פריס. ב-2019, שיחק בסרט המלזי "גן ערפילי הערב" והתארח בשני פרקים בסדרה "בידיים טובות". בשנת 2020 החל לשחק בסדרת הדרמה הרפואית "רופא ללא גבולות" בדמותו של ד"ר ג'ד בישופ. ב-20 בינואר 1996, נישא האנה לשחקנית ג'ואנה רות'. ב-11 בפברואר 2004, נולד לזוג תאומים. המשפחה מתגוררת בריצ'מונד, לונדון. במשך שנים, האנה תמך ותרם למטרות צדקה שונות. לאחר משחקו כשוטר אפילפטי בסדרת הטלוויזיה הבריטית Out of the Blue, הוא הביע את תמיכתו בארגון האפילפטים בסקוטלנד. כמו כן, הוא שימש כדובר של 'אוקספם', אסופה של 15 ארגונים המציעים פתרונות לעוני ולחוסר צדק חברתי. מדיה וקבצים בנושא ג'ון האנה בוויקישיתוף ג'ון האנה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ג'ון האנה, ברשת החברתית אינסטגרם ג'ון האנה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג'ון האנה, באתר AllMovie (באנגלית) ג'ון האנה, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) ג'ון האנה, באתר Metacritic (באנגלית) ג'ון האנה, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ג'ון האנה, באתר MusicBrainz (באנגלית) רותה קופפר, בין גלדיאטור לסוחר מכוניות משומשות, באתר הארץ, 5 באפריל 2011
יוליאן גרובלני

יוליאן גרובלני (בפולנית: Julian Grobelny;‏ 16 בפברואר 1893 - 4 בדצמבר 1944) היה חסיד אומות העולם, פעיל במסגרת המפלגה הסוציאליסטית הפולנית (PPS) החל מ-1915, ונשיא ארגון הסיוע הפולני ז'גוטה החל מהקמתו בשנת 1942. גרובלני נולד בעיירה בז'זין שליד לודז'. הוא השתתף במרידות שנערכו בשלזיה בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה, והיה לאקטיביסט בקרב פועלי לודז' בתקופת טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה. עם כניסת הכוחות הנאצים לעיר במסגרת הפלישה לפולין, ירדו בני משפחת גרובלני למחתרת עקב הכרזתם כאויבי הרייך השלישי. למרות מחלת השחפת ממנה סבל, היו מעורבים גרובלני ואשתו, הלינה (נולדה ב-1900), בהצלת מספר רב של יהודים-פולנים בתקופת הכיבוש הנאצי בפולין. הזוג היה ידוע בפעולתו להצלת ילדים יהודים מהשואה, בין השאר על ידי הברחתם מתוך גטו ורשה. בנוסף, החביאו גרובלני ואשתו למעלה מתריסר פעילי המפלגה הסוציאליסטית הפולנית בביתם, ופעלו בשיתוף פעולה צמוד עם אירנה סנדלר, ראש מחלקת הילדים של ז'גוטה. יוליאן והלינה הפכו את ביתם הצנוע בפלך צגלוב שליד נובומינסק (מינסק מזובייצקי) למקלט זמני עבור יהודים, עד שימצא עבורם מקום שהייה קבוע. הם סיפקו הגנה לנזקקים ביותר, במיוחד לאלו שברחו מהגטו. בני הזוג השקיעו את רוב זמנם ומרצם לפעולות הצלה, אך סייעו גם ליהודים מבוגרים וסיפקו להם תעודות ומסמכים "אריים", כסף ותרופות. כוחות הגסטפו עצרו את גרובלני בחודש מרץ 1944, אך לא היו מודעים לפעולת ההצלה החשאית שלו. הוא נשלח לכלא, אך שרד הודות לעזרה מצד חבריו, קבוצת רופאים שסייעו לו בעת שהותו שם. מעט לפני תום המלחמה הפך גרובלני לראש עיריית נובומינסק. הוא נפטר בעיירה שנה לאחר מכן, ב-4 בדצמבר 1944, כתוצאה ממחלת השחפת ממנה סבל, ונקבר בבית הקברות המקומי. יוליאן והלינה גרובלני מופיעים ברבים מהספרים העוסקים בסיוע הומניטרי ליהודים בתקופת השואה, בפרט בעיר ורשה. ב-8 במרץ 1987, העניק 'יד ושם' לבני הזוג את התואר "חסידי אומות העולם". מדיה וקבצים בנושא יוליאן גרובלני בוויקישיתוף יוליאן גרובלני באתר יד ושם.
דוח

המונח "דו"ח" מפנה לכאן. אם הכוונה למשמעות אחרת, ראו דין וחשבון. דּוּחַ (לעיתים דו״ח, ראשי התיבות של דין וחשבון) הוא מסמך המציג מידע כתוצר של בדיקה או חקירה, בהקשר נתון. דוחות המופקים ממערכות מידע מציגים לרוב נתונים בלבד, שעשויים להיות גולמיים או מעובדים (למשל מחושבים). לרוב יובאו נתונים אלה בצורה טבלאית, לעיתים בליווי תרשימים. דוחות שנערכו בעקבות חקירה או מחקר מכילים לעיתים אלמנטים נוספים כגון: ניתוח הנתונים, הסקת מסקנות, הצעות והמלצות לפעולה עתידית. דוחות עשויים להיות פרטיים או ציבוריים. לעיתים קרובות, הם מיוצרים כמענה לסוגיות שהועלו על ידי יחידים או ועדות במוסדות ממשלתיים, בחברות עסקיות ובמוסדות חינוכיים ומדעיים. לדוחות מסוימים מבנה המקביל למאמר מדעי: מבוא, שיטה, תוצאות ודיון. לעיתים, מבנה הדוח הוא של בעיה-פתרון, בהתאם לסוגיה שלגביה נכתב. דוח עשוי לכלול גם תוכן עניינים, תקציר, סיכום, נספחים, הערות שוליים, קישורים, סימוכין וביבליוגרפיה. תצוגת המידע בדוחות מגוונת אף היא, החל בדוחות המכילים, מלבד המידע, רק כותרות לציון הנושאים, וכלה בדוחות הכוללים אמצעים להמחשת המידע, כגון: שרטוטים, איורים, טבלאות וגרפים. דוגמאות לסוגי מסמכים שהם דוחות: מאמרים מדעיים, תוצאות סקרים, תעודות, ספרים לבנים, דוחות שנתיים, דוח ביקורת, דוחות מפקד אוכלוסין, דוחות התקדמות, דוחות חקירה, דוחות כספיים, דוחות מצב חשבון ואשראי ורבים אחרים. אילון גלעד, דוּ"ח, דוֹחַ או סתם דוֹח? ההיבט הלשוני, באתר הארץ, 2 באוקטובר 2019 דוח ודוחות, באתר "השפה העברית" דּוּחַ או דּוֹח, באתר האקדמיה ללשון העברית, ‏4 באוקטובר 2018 ערך זה הוא קצרמר בנושא חוק ומשפט ובנושא כלכלה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.