אוניות המערכה מסדרת לורד נלסון

אוניות המערכה מסדרת לורד נלסון הייתה מורכבת מזוג פרה-דרדנוטים שנבנו עבור הצי המלכותי בעשור הראשון של המאה ה-20. למרות שהן היו הפרה-דרנדנוטים הבריטיות האחרונות, שתיהן הושלמו ונכנסו לשירות הרבה יותר משנה לאחר שאה"מ דרדנוט נכנסה לשירות בסוף 1906. לורד נלסון ואגממנון הוקצו לצי הבית כשהושלמו ב-1908, כאשר הראשונה שימשה לעיתים קרובות כאוניית דגל. האוניות האחיות הועברו לצי התעלה עם תחילת מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914. הם הועברו לים התיכון בתחילת 1915 כדי להשתתף במערכת הדרדנלים. הן נשארו שם לאחר תום המערכה ההיא ב-1916 והוקצו לשייטת מזרח הים התיכון, שלימים סומנה מחדש כשייטת הים האגאי, כדי למנוע מסיירת המערכה הגרמנית לשעבר יעבוז סולטאן סלים והסיירת הקלה מדילי, לפרוץ החוצה אל הים התיכון מהדרדנלים, אם כי אף אחת מהאוניות לא נכחה כאשר האוניות הגרמניות ביצעו את הניסיון הזה בתחילת 1918. שתי הספינות השתתפו בכיבוש קונסטנטינופול בנובמבר לאחר שביתת הנשק של מודרוס שסיימה את ההשתתפות הטורקית במלחמה. האחיות חזרו הביתה באמצע 1919 והוכנסו למילואים עם הגעתם. לורד נלסון נמכרה לגרוטאות ב-1920, אך אגממנון הוסבה באותה שנה לספינת מטרה מבוקרת רדיו והמשיך בתפקיד זה עד שנמכרה לגרוטאות בתחילת 1927, הפרה-דרדנוט הבריטית האחרונה ששרדה. פיתוחים חלוציים של תותחים ימיים על ידי קפטן פרסי סקוט בתחילת שנות ה-1900 כבר דחקו את טווחי הקרב הצפויים מעבר ל-6,000 יארד (5,500 מטרים), מרחק גדול מספיק כדי לאלץ תותחנים להמתין עד שהפגזים יפלו לפני החלת תיקונים למטח הבא. בעיה קשורה הייתה שנתזי הפגזים מכלי הנשק הקטנים הרבים יותר נטו לטשטש את הנתזים מהתותחים הגדולים יותר. בעקבות כך, או שהתותחים בקליבר הקטן יותר הצטרכו לנצור את האש שלהם כדי להמתין לכבדי הירי האיטיים יותר, ויאבדו את היתרון של קצב האש המהיר יותר שלהם, או שלא יהיה ברור אם הנתזים נובעים מתותח כבד או קל, מה שהפך טווח ומכוון לא אמין. בעיה נוספת הייתה שטורפדות ארוכות טווח היו צפויות להיכנס לשירות בקרוב, והם הרתיעו ספינות מלצמצם טווח לטווחים שבהם קצב האש המהיר יותר של התותחים הקטנים יותר יהפוך לבולט. שמירה על טווח גדול ביטלה בדרך כלל את האיום מטורפדות וחיזקה עוד יותר את הצורך בתותחים כבדים בקליבר אחיד. לאחר שמונה למנהל הבנייה הימית בתחילת 1902, פיליפ ווטס והלורד והלורד השלישי של הימייה, תת-אדמירל ויליאם מיי ערכו מחקרים שחשפו כי כוח ההרס של תותחים קטנים יותר כמו ה-6 אינץ' (152 מילימטרים) היה קטן בהרבה מזה של תותחים גדולים יותר כמו ה-12 אינץ' (305 מילימטרים). הנזק הגדול יותר שנגרם מטווח גדול יותר על ידי תותחים גדולים יותר גרם לכך שהיה סיכוי ממשי מאוד שהתותחים הקטנים המוגנים קלות יושמדו לפני שהם יוכלו לפתוח באש וכי נדרש שריון עבה יותר על פני שטח גדול יותר כדי להתנגד לפגזים בקליבר גדול. מועצת האדמירליות ביקשה לשמור את גודלן של אוניות המערכה של התוכנית הימית של 1903–1904 לכ-14,000 טונות ארוכות (14,000 טונות) כמו באוניות המערכה מסדרת דאנקן וגם דרש מהם להיות מסוגלים להשתמש במבדוק היבש בצ'טהאם, פורטסמות' ודבונפורט, למרות שאלו הוגדלו לפני השלמת האוניות. דרישה אחרונה זו הגבילה מאוד את האורך והרוחב של העיצוב. עבודת תכנון ראשונית החלה באמצע שנת 1902 והתברר כי תידרש תפוסה שווה לפחות לזו של אוניות המערכה מסדרת קינג אדוארד השביעי הקודמת. בהיעדר קונצנזוס על התכנון, מיי כינס ועידה בנובמבר כדי לדון בהתקדמות. המשתתפים הסכימו להגדיל את השריון למקסימום של 12 אינץ' ואת התפוסה המקסימלית ל-16,500 טונות ארוכות (16,800 טונות), להסיר את חימוש התותחים 3 אינץ' שהתגלו כל כך לא פופולריים בסדרת קינג אדוארד השביעי לטובת שילוב של תותחי 12 אינץ' ו-9.2 אינץ' (234 מילימטרים), ודחתה את הגרסה החמושה בתותחי 10 אינץ' (254 מילימטרים) שהוצעו על ידי ווטס. האדמירליות אישרה רשמית תכנון אונייה בתפוסה של 16,350 טונות ארוכות (16,610 טונות) חמושה בארבעה תותחי 12 אינץ' ותריסר תותחי 9.2 אינץ' ב-6 באוגוסט 1903, אך ביטלו אותה באוקטובר כשגילו שלא ניתן לעגון אותה בצ'טהאם. מכיוון שהיה מאוחר מדי לשנות את התכנון בזמן לתוכנית 1903–1904, האדמירליות הזמינה שלוש אוניות נוספות מסדרת קינג אדוארד השביעי במקום זאת. ווטס חידד את התכנון כדי להבטיח שהוא יוכל להיכנס למספנת צ'טם, מה שדרש לצמצם את מספר התותחים בקוטר 9.2 אינץ' ל-10 בלבד, והוא אושר ב-10 בפברואר 1904. אונייה שלישית מתוכננת מהסדרה בוטלה עקב לחצים כספיים שנבעו מרכישת אוניות המערכה מסדרת סוויפטשור. האוניות מסדרת הלורד נלסון היו באורך כולל של 443 רגל 6 אינץ' (135.2 מטרים), רוחב של 79 רגל 6 אינץ' (24.2 מטרים) ושוקע של 30 רגל (9.1 מטרים). הדחק האוניות בְּרֵיק היה 15,358 טונות ארוכות (15,604 טונות) וההדחק בְּטָעוּן היה 17,820 טונות ארוכות (18,106 טונות). לאוניות היה גובה מטצנטרי של 5.27 רגל (1.6 מטרים) במעמס מלא במיוחד. סדרת לורד נלסון "הוכחה כאוניות עם יכולות שייט טובות ופלטפורמות תותחים יציבות, עם יכולות תמרון מצוינות". הצוות שלהם מנה 749–756 קצינים ומלחים בימי שלום ובממוצע 800 איש במהלך המלחמה. האוניות הונעו על ידי זוג מנועי קיטור תלת דרגתיים בעלי ארבעה צילינדרים הפוכים, שכל אחד מהם הניע מדחף אחד בעל ארבעה להבים, בקוטר 15 רגל (4.6 מטרים), באמצעות קיטור המסופק על ידי חמישה עשר דוודי צינור מים שפעלו בלחץ של 275 PSI (1,896 קילו-פסקל, 19 קילוגרם-כוח). הדוודים פלטו לשתי ארובות הממוקמות באמצע האונייה. המנועים, בדירוג של 16,750 כוחות סוס (12,490 קילוואט), נועדו להעניק מהירות מרבית של 18 (קשרים (33 קמ"ש), אך שתי האוניות חרגו מעט ממהירות התכנון שלהן, והגיעו ל-18.5–18.7 קשרים (34.3–34.6 קמ"ש) במהלך ניסויי הים שלהם. אוניות הסדרה היו אוניות המערכה הבריטיות הראשונות שנבנו עם מרססי מזוט כדי להגביר את קצב השריפה של הפחם. הם נשאו לכל היותר 2,170–2,193 טונות ארוכות (2,205–2,228 טונות) של פחם ועוד 1,048–1,090 טונות ארוכות (1,065–1,107 טונות) של מזוט במיכלים בתחתיתם הכפולה. במהירות שיוט של 10 קשרים (19 קמ"ש), לאוניות היה טווח של 5,390 מיילים ימיים (9,980 ק"מ) בשריפת פחם בלבד ו-9,180 מיילים ימיים (17,000 ק"מ) באמצעות פחם ונפט. החימוש העיקרי של האוניות מסדרת לורד נלסון כלל ארבעה תותחים נטעני מכנס (BL) בקוטר 12 אינץ' בצמד צריחים דו-קניים, לפני ומאחורי המבנה העילי. התותחים היו בעלי זווית הגבהה מקסימלית של +13.5° מה שהעניק להם טווח של 16,450 יארד (15,042 מטרים). הם ירו פגזים במשקל של 850 ליברות (386 קילוגרם) במהירות לוע של 2,746 רגל לשנייה (837 מטר לשנייה) בקצב של שני פגזים לדקה. האוניות נשאו 80 פגזים לכל תותח. החימוש המשני שלהם כלל עשרה תותחי BL‏ 9.2 אינץ' Mk XI /‏50 קליבר. הם הורכבו בארבעה צריחי תותחים הממוקמים בפינות המבנה העילי וזוג צריחי תותחים בודדים באמצע האונייה. התותחים הוגבלו לזווית הגבהה של +15° והם ירו פגזים במשקל 380 ליברות (172 קילוגרם) בטווח של 16,200 יארד (14,800 מטרים) ובמהירות לוע של 2,875 רגל לשנייה (876 מטר לשנייה) וקצב אש מרבי של ארבעה פגזים לדקה. כל תותח סופק עם 100 פגזים. להגנה מפני סירות טורפדו, האוניות נשאו שני תריסרי תותחי 12-פאונד מהירי-ירי 18 cwt בצריחים בודדים במבנה העילי. בהגבהה של +20° ובמהירות לוע של 2,660 רגל לשנייה (810 מטר לשנייה) הם ירו פגזים במשקל של 12.5 ליברות (6 קילוגרם) לטווח של 9,300 יארד (8,500 מטר). האוניות צוידו גם ב-10 תותחי הוצ'קיס 3-פאונד (47 מ"מ (1.9 אינץ')) מהירי-ירי, שניים במבנה העילי והאחרים על גגות הצריח. הם היו מצוידות גם בחמישה צינורות טורפדו שקועים בקוטר 18 אינץ' (457 מילימטרים), ונשאו עבורם 23 טורפדות. השריון של סדרת לורד נלסון התבסס על סדרת קינג אדוארד השביעי, אם כי השריון האנכי היה בדרך כלל עבה יותר ושריון הסיפון מעט דק יותר. החגורה הראשית של קו המים הייתה מורכבת משריון מוצק של קרופ (KCA) בעובי 12 אינץ', אם כי הוא הצטמצם ל-6 אינץ' (152 מילימטרים) בקצה התחתון שלו. הוא היה בגובה 7 רגל (2.1 מטרים) מתוכם 5 רגל (1.5 מטרים) מתחת לקו המים. החלק העבה ביותר של החגורה נמשך כ-190 רגל (57.9 מטרים) באמצע האונייה, מהחלק האחורי של הברבטה הקדמית של תותחי 12 אינץ' עד לצד התותחים הראשיים האחוריים. משם העובי היה 4 אינץ' (102 מילימטרים) עד הירכתיים בעוד החלק שליד הברבטה הקדמית היה בעובי 9 אינץ' (229 מילימטרים) ולאחר מכן הצטמצם ל-6 אינץ' בחרטום. מתחת לחגורה בגזע האונייה, הייתה רצועת שריון בעובי 2 אינץ' (51 מילימטרים) מוקרנת כלפי מטה כדי לתמוך באיל ניגוח של האונייה. הרצועות האורכיות האמצעיות כללו לוחות שריון בעובי 8 אינץ' (203 מילימטרים); הם המשיכו קדימה אל החרטום, אם כי בעובי של 6 אינץ' ובהמשך 4 אינץ'. מאחור זה הסתיים במחיצה אלכסונית בעובי 8 אינץ' שחיברה את השריון לברבטה האחורית. רצועת השריון העליונה הייתה גם היא בעובי של 8 אינץ', אך רק כיסתה את השטח שבין תותחי התותחים הראשיים עם מחיצות אלכסוניות באותו עובי המחברים את שריון הצד לברבטות כדי ליצור את המצודה המשוריינת. חזיתות וצדדי צריחי התותחים הראשיים היו בעובי 12 אינץ' וגגותיהם היו מוגנים על ידי לוחות בעובי 3 ו-4 אינץ'. לברבטות שלהם היו גם לוחות שריון בעובי 12 אינץ' על חזיתותיהם החיצוניים עד לסיפון הראשי. מתחת לזה השריון של הברבטה הקדמית הצטמצם ל-8 אינץ' עד לסיפון האמצעי בעוד שהברבטה האחורית שמרה על עוביו המלא עד לסיפון האמצעי. החזיתות הפנימיות של הברבטות היו בעובי של 3 או 4 אינץ' עבור הברבטה הקדמית ועובי 3 אינץ' עבור הברבטה האחורית. חזיתות צריחי התותחים בקוטר 9.2 אינץ' היו בעלי ציפוי שריון בעובי 8 אינץ', הצדדים שלהם היו בעובי 7 אינץ' (178 מילימטרים) והיו להם גגות בעובי 2 אינץ'. הצריחים ישבו על בסיסים משוריינים בעובי 6 אינץ' ומעליות התחמושת שלהם היו מוגנים על ידי צינורות משוריינים בעובי 2 אינץ'. הסיפון העליון מעל המצודה היה בעובי 0.75 אינץ' (19 מילימטרים) והסיפון הראשי לפני המצודה אל החרטום היה בעובי 1.5 אינץ' (38 מילימטרים). הסיפון האמצעי בתוך המצודה היה בעובי 1 אינץ (25 מילימטרים) באזור השטוח, אך בעובי 2 אינץ' היכן שהוא השתפע כלפי מטה כדי לפגוש את הקצה התחתון של חגורת קו המים. הסיפון התחתון היה בעובי 4 אינץ', כאשר הוא השתפל כלפי מעלה כדי לפגוש את הבסיסים של הברבטות הראשיות, אך חוץ מזה היה בעובי 1 אינץ' לפני המצודה. עוביו נע בין 2 אינץ' באזור השטוח ו-3 אינץ' במדרון כדי להגן על ציוד ההיגוי. מגדל הניווט הקדמי היה מוגן על ידי שריון בעובי 12 אינץ' בצדדיו והיה לו גג בעובי 3 אינץ'. למגדל הניווט האחורי היו לוחות שריון בעובי 3 אינץ' מסביב. הלורד נלסון היו הספינות הבריטיות הראשונות שצוידו במחיצות אטומות למים לא מנוקבות לכל התאים הראשיים עם גישה באמצעות מעליות. בשל אי הנוחות של תכונה זו עבור הצוות, במיוחד בחדרי המנועים והדוודים, הובילה לנטישתו בדור הבא של אוניות המערכה. ההיסטוריון הימי ר.א. בארט העריך את החולשות הגדולות ביותר של תוכנית השריון שלהם, שכן חגורת קו המים הייתה שקועה במעמס מלא והפחתת עובי שריון הברבטה מתחת לסיפון העליון. הוא האמין שהדבר הפך את מחסני התחמושת של האוניות לפגיעות לאש צוללת מטווח רחוק. השינויים באחיות לפני 1920 היו מינוריים יחסית. בשנת 1909 הצטמצם מספר תותחי ה-3 פאונד לארבעה באגממנון ושניים בלורד נלסון. בשנים 1910–1911 הותקן מד טווח של גג הצריח הקדמי בשתי האוניות ועוד אחד נוסף לראש האיתור באגממנון. בשנה שלאחר מכן לורד נלסון שינתה את החלק העליון שלה כדי להכיל גם מד טווח אחד. בשנים 1913–1914 נוסף לאונייה מד טווח נוסף לגשר שלה. תותחי ה-3 הפאונד הנותרים הוסרו מהאוניות בשנים 1914–1915 וכך גם מדי הטווח של הגג והגשר. זוג תותחי 12 פאונד הוסרו מהמבנה האחורי בתמורה לזוג תותחי הוצ'קיס 3 פאונד על תושבות זווית גבוהה. בשנים 1916–1917, ארבעה תותחי 12 פאונד הוסרו ממבנה העילי הקדמי באגממנון בעוד לורד נלסון איבדה רק שניים, אולם היא איבדה שניים נוספים מהמבנה האחורי שלה ב-1918. בתחילת 1919 החליטה האדמירליות שהצי זקוק לספינת מטרה מבוקרת רדיו כדי לאמן כראוי קציני ירי. ניסויים נגד לוח שריון הוכיחו שירי תותחי 15 אינץ' (381 מ"מ) בכל פרה-דרדנוט יטביע אותה במהירות, אך השימוש בפרה-דרדרנוט לתרגול מטרה ובדיקות על ידי תותחים בקליבר 6 אינץ' (152 מ"מ) או קטן יותר נראה מעשי. אגממנון נבחרה כספינת המטרה ב-1920 ושונתה כדי להתאים לתפקידה החדש, כולל התקנת ציוד אלחוטי. היא פורקה מנשקה וצריחי התותחים שלה בקוטר 9.2 אינץ' הוסרו, אך לא הצריחים התותחים הראשיים שלה. רוב הפתחים הפנימיים שלה צופו וציוד פנימי רב הוסר. בשל הדאגה מהיציבות שלה עם אובדן של הרבה משקל מהחלק העליון, 1,000 טונות ארוכות (1,016 טונות) של נטל נוספו נמוך באונייה ואגממנון עברה מבחן שיפוע למדוד את יציבותה. עם תפוסה של 14,185 טונות ארוכות (14,413 טונות), אונייה היה גובה מטאצנטרי של 8.56 רגל (2.6 מטרים). בניית האוניות התעכבה הרבה כאשר צריחי התותחים הראשיים שלהן הועברו לאה"מ דרדנוט, שהייתה אז בבנייה, כדי לאפשר לסיים אותה מהר יותר. שתי האוניות נכנסו לשירות ב-1908, הפרה-דרנדנוטים האחרונות בצי המלכותי, והוקצו לצי הבית עד 1914. לורד נלסון הפכה לאוניית הדגל של תת-האדמירל שפיקד על פלגת נור של צי הבית בתחילת 1909, אך הפכה לספינה פרטית בתחילת 1914. לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה מאוחר יותר באותה שנה, האחיות שובצו לצי התעלה, כאשר לורד נלסון הפכה לאוניית הדגל של הצי. על הצי הוטל בתחילה לחפות על המעבר של חיל המשלוח הבריטי על פני תעלת למאנש. שתי האוניות הועברו לים התיכון ב-1915 כדי לתמוך בכוחות בעלות הברית במערכת הדרדנלים וכדי לסייע בחסימה של סיירת המערכה הגרמנית גבן. לורד נלסון הפכה לאוניית הדגל של שייטת הדרדנלים, שלאחר מכן סומנה מחדש כשייטת מזרח הים התיכון בינואר 1916 ולאחר מכן כשייטת הים האגאי באוגוסט 1917, כמה חודשים לאחר הגעתה. האחיות השתתפו בהפגזות רבות של מבצרים ועמדות טורקיות בין הגעתם בפברואר למאי, במהלכן נפגעו קלות מירי עות'מאני. אגממנון נסוגה למלטה לצורך תיקונים שנמשכו מספר חודשים בעוד לורד נלסון תוקנה במקום. לאחר פינוי גליפולי בתחילת 1916 הם שובצו בשייטת מזרח הים התיכון שהוטל עליה למנוע מסיירת המערכה הגרמנית לשעבר יעבוז סולטאן סלים והסיירת הקלה מדילי, לפרוץ החוצה אל הים התיכון. שתי אוניות תמכו בכוחות מדינות ההסכמה בחזית המקדונית והגנו על איי יוון השונים שנכבשו על ידי מדינות הסכמה. לורד נלסון התבססה בעיקר בסלוניקי, יוון, בעוד שאגממנון התבססה בעיקר במודרוס באי למנוס, אם כי לפעמים התחלפו ביניהם. האונייה האחרונה הפילה את הצפלין LZ85 הגרמני במהלך משימת הפצצה מעל סלוניקי באמצע 1916. כאשר ניסו יבוז סולטן סלים ומידילי לגלוש לים התיכון בתחילת 1918, אף אחת מאוניות המערכה לא הצליחה להגיע לאימברוס לפני שהספינות העות'מאניות הטביעו את שני המוניטורים שבסיסו שם במהלך קרב אימברוס. בעודם נוסעים לכיוון מודרוס, הספינות נכנסו לשדה מוקשים; מידילי טבעה לאחר שפגעה במספר מוקשים ואילו יעבוז סולטן סלים למרות שפגעה במספר מוקשים הצליחה לסגת חזרה לדרדנלים. ב-30 באוקטובר 1918 חתמה האימפריה העות'מאנית על שביתת הנשק של מודרוס על סיפון אגממנון והיא השתתפה בכיבוש קונסטנטינופול בחודש שלאחר מכן. אגממנון נשארה שם עד שחזרה הביתה במרץ 1919, בעוד לורד נלסון בילתה זמן קצר בים השחור לפני שחזרה כעבור חודשיים. שתי האוניות הועברו לעתודה עם הגעתן. לורד נלסון נמכרה לגרוטאות ביוני 1920, אך אגממנון הוסבה לספינת מטרה מבוקרת רדיו בשנים 1920–1921. היא נמכרה לגרוטאות בתורה בתחילת 1927, והייתה הפרה-הדרדנוט הבריטית האחרונה ששרדה. מדיה וקבצים בנושא אוניות המערכה מסדרת לורד נלסון בוויקישיתוף