המטבח ההודי

המטבח ההודי המסורתי מבוסס בעיקר על מקורות צמחיים כגון קטניות, ירקות, פירות, תבלינים ובנוסף לכך גם גהי וגבינות, ולעיתים גם דגים. בקרב מיעוט מתושבי הודו (בפרט המוסלמים) נאכל גם בשר. ייחודו של המטבח ההודי בכללותו הוא במגוון הגדול של התבלינים כבסיס בתבשיל, המעובדים בכל פעם באופן שונה. בתבשילים מסוימים התבלינים נטחנים ומדוללים במים או שמן למשחה, ופעמים אחרות נקלים על המחבת כשהם שלמים בטרם הכנת התבשיל עצמו. מאחר שהודו אינה מדינה אלא תת-יבשת, כאשר אומרים "מטבח הודי" הכוונה לשילוב המטבחים השונים מרחבי הארץ הזו; יש הבדלים משמעותיים בין האוכל המקובל בדרום לבין האוכל המקובל בצפון, וכמו כן מזונם של בעלי האמצעים שונה מזה של דלי האמצעים, ומזונם של ההינדים שונה ממאכלי המוסלמים. עם זאת המוצא המשותף למטבחי תת-היבשת ההודית, הוא השימוש הרב יחסית בתבלינים, שרובם אנדמיים לתת היבשת. במקרים רבים יוגש האוכל על צלחת מתכת מחולקת במחיצות הנקראת טאלי. ככלל, אוכל הודי מתבסס על מאכלי קטניות וירקות, שלצידם מוגש אורז או לחם או שניהם. האוכל מתובל בזנגביל (ג'ינג'ר), בשום, בבצל, בהל, בכורכום, בכוסברה, בכמון, בעלי עץ הקארי, בציפורן, בקינמון, בגרגירי חרדל (כל אלו הם רכיביה של תערובת התבלינים הידועה בשם "קארי"), וכן בתערובות מסאלה ועוד. הקטניות במטבח ההודי הן מגוונות (למעלה מ-60 סוגים) וכוללות בין השאר עדשים, שעועית, אפונה וחמצה הנצרך גם בצורת גרגרים וגם כקמח. התבלינים, שהם מרכיב חשוב באוכל, יכללו כמעט תמיד שום וג'ינג'ר, ואליהם יוסיפו את שאר התבלינים, טחונים, קלויים או כמשחה. השמנים שבהם משתמשים במטבח ההודי הם מגוונים: בצפון הודו מעדיפים שמן בוטנים, במזרח הודו מעדיפים שמן חרדל ואילו בדרומה שמן הקוקוס הוא הנפוץ ביותר. כמו כן צוברים פופולריות שמנים הנפוצים יותר במטבח המערבי כגון שמן חמניות ושמן סויה. המזון ההודי המסורתי נחשב עשיר יחסית בסיבים תזונתיים משום שהוא מכיל רכיבים צמחיים רבים. היעדרו של בשר הוא אחד המאפיינים הנפוצים בתזונה ההודית המסורתית. בשר לא מוגש בכל הארוחות, לא לכל הסועדים (יש צמחונים רבים), ולא מהסוגים המקובלים בישראל (נדיר למצוא בשר בקר, והוא מוגש רק במסעדות מוסלמיות בריכוזי אוכלוסייה מוסלמים הנמצאים בעיקר בצפון מדינת הודו). גם כשמגישים בשר, כמותו תהייה פחותה משמעותית מאשר המקובל במערב. גם בתחום זה יש הבדלים בין חלקי הודו – הדרום צמחוני יותר, ובצפון יש מאכלים הכוללים בשר עוף או בשר עז, בצפון הגבוה אפשר למצוא גם השפעות טיבטיות ניכרות – והמטבח הטיבטי כולל בשר. חריפות – האוכל לרוב יהיה חריף במידת מה. צורת האכילה – ביד ימין, או בעזרת כף. השולחן יהיה ערוך במאכלים צבעוניים וריחניים, ובמרקמים שונים. מבנה ארוחה עיקרית הודית טיפוסית: יהיה בסיס עמילני (אורז או אטריות, לחם שתפח או לא, ולרוב גם מאכל הכולל תפוח אדמה), מנות נוספות המתווספות לארוחה הן תבשיל קטניות (דאל) או בשר, תבשיל ירקות עם או בלי בשר (קרי), יוגורט, ירקות טריים, פרי טרי, ירקות או מנגו מוחמצים לפעמים מנה הכוללת גבינה (פאניר), שיכולות להיות חריגות ותוספות נוספות. בחורף, במקומות בהם החורף קשה יתווספו לתפריט ירקות מיובשים ובאזורי החוף גם דגים מיובשים. התבשילים יהיו לרוב עשירים ברוטב, שתפקידו ל"הרטיב" את האורז ולהוסיף ללחם טעם. הקינוח יהיה לרוב כוס צ'אי, אך לפעמים מוגשים קינוחים כמו ממתקים, לאדו (פטיפור הודי), בארפי (חלבה סולת הודית), קולפי (גלידה הודית), גולאב ג'אמון (כופתאות גבינה מתוקות) או קיר (פודינג הודי). משקאות – צָ'אי הוא תה שחור וחלב – בדרך כלל חלב תאו. הצ'אי הוא משקה מסורתי שמקורו בדרום אסיה, והוא המשקה הפופולרי ביותר בכל רחבי הודו. אחד מסוגיו הנפוצים של הצ'אי הוא מסאלה צ'אי, בו מוסיפים לתה מתערובת של תבליני גאראם מסאלה. סוגי התה הטובים ביותר בהודו גדלים בדרג'ילינג ובאסאם. הקפה הרבה פחות פופולרי והוא מוגש בעיקר בדרום הודו. משקאות אחרים בהודו הם לימונדה, משקאות מבוססי תרכיז הצמחים והפירות הקרוי רו אפזה, מיץ הנקרא שרבט שאפשר להכינו מפירות או פרחים או מרו אפזה, חלב קוקוס ומשקאות חלביים, שהפשוט מכולם הוא חלב מתובל והמפורסם מכולם הוא הלאסי משקה קר המבוסס יוגורט בשילוב עם תבלינים ופירות. המשקאות האלכוהוליים בהודו נחותים בדרך כלל באיכותם וכוללים בירה, יין דקלים, ליקר בשם פני המופק מקוקוס או מקשיו וכן משקה שאינו אלכוהולי הנקרא בְּהָאנְג לאסי המופק מצמח הקנאביס ומשמש בפולחן לאל שיווה. בארוחה עיקרית רגילה יהיו לרוב ארבעה עד חמישה מרכיבים, שיוגשו כולם על צלחת מחולקת אחת (טאלי): אורז (לבן), דאל (מעדשים) וירק כלשהו (חי או מבושל), צ'פאטי ולרוב גם יוגורט או ראיטה המשמשים כמווסתי חריפות. בנוסף, נמצא לפעמים צ'אטני – ירקות או פירות מבושלים בתוספת סוכר. צ'אטני, בפרט זה העשוי מפירות, דומה בהרכבו לריבה. ההודים לרוב יסתפקו בארוחה עיקרית אחת ביממה, ובשאר היום יאכלו מגוון מאכלים כמו פאראטה, סמוסה, קאצ'ורי, פקורה, מלאי קופטה, הרבה אורז ודאל לסוגיו. ההשפעה הטיבטית תתבטא במומו, מרקים ולחמים. להינדים, שהם רוב האוכלוסייה בהודו, יש מנהגי אוכל הייחודיים להם: לפי דת ההינדו, האוכל מתחלק לשלוש קטגוריות: המזון הסטווי מורכב מירקות, קטניות, נבטים, חלב טרי, פירות מבושלים או מאודים – וזאת ללא תבלינים, סוכר או מלח. זהו סוג האוכל שנאכל על ידי יוגים והינדים הרוצים להתקדם באופן רוחני. כאשר עוסקים במדיטציה, לטענת הינדים מסוימים, אוכל זה אינו מפריע לפעולות הקיבה והוא מרגיע את הגוף. המזון הרג'סי גם הוא צמחוני: אוכל מטוגן, יוגורט, גבינות, דבש, סוכר, מלח ופלפל חריף – עם שפע תבלינים וכל סוגי הפירות הן טריים והן מיובשים. מזון רג'סי אוכלים לרוב הינדים עובדים: מנהלי משק בית, סוחרים, איכרים וכל אלה שזקוקים לאנרגיה ולכוח כדי להשלים יום עבודה גדוש. המזון התמסי כולל: בשר, דגים, עוף ומאכלי ים עם שתייה תוססת – כמו בירה, יין או משקה אלכוהולי אחר עם הפרזה בשימוש תבלינים חריפים, בצל ושום. מזון זה אוכלים הינדים מהשכבות הנמוכות או שאינם רוצים להתקדם מבחינה רוחנית. רעיונות אלה נמצאים בוודות שנכתבו לפני אלפי שנים, ומשפיעים על החיים בהודו העכשווית כי ההינדים עדיין נוהגים לפי אותם חוקים. רוב ההינדים אוכלים אוכל רג'סי ולפעמים גם תמסי, וכדי להיטהר צמים או אוכלים אוכל סטווי לקראת חגים דתיים או בזמן אבל. מושגים אלה אינם נוגעים לבני דתות אחרות בהודו, שאינם נוהגים כמו בני דת ההינדו בכל מה שקשור לאוכל, ואף אוכלים בשר, כולל בשר בקר. מסעדה "בוכרה" מניו דלהי שמתמחה במטבח הודי נכללה מספר פעמים ברשימת 50 המסעדות הטובות בעולם. עיבוד מוצרי חלב – מוצרי חלב נצרכים גם בצפון הודו וגם בדרומה אך בעוד שבדרום הודו הם נצרכים כמות שהם בצפון הודו מכינים מהם רטבים המוסמכים על ידי קשיו או פרג וכן מכינים מהם ממתקים וקינוחים. לחמים – בצפון הודו מכינים לחמים רבים ומשתמשים לשם כך בטאווה שהיא מעין מצלית שטוחה שעליה מכינים את הצ'פאטי והפראתה וכן בתנור הטנדור בו מכינים נאן וקולצ'ה. לחמים אחרים כמו פורי ובתורה מטוגנים בשמן עמוק. טנדור – הטנדור (נגזר מהמילה הארמית תנור[דרוש מקור]) הוא תנור חימר המגיע לטמפרטורה של מעל 400 מעלות צלזיוס ובנוסף לאפיית לחמים הוא משמש לצליית בשר. השימוש בו נפוץ בעיקר בחבל פנג'אב הסמוך לפקיסטן. קבב – הגיע לצפון הודו עם המוסלמים. פסאנדה - מאכל בשרי דגים ופירות ים – נאכלים בעיקר בחופי אודישה ומערב בנגל. סמוסה – הסמוסה היא חטיף צפון הודי המבוסס בגרסה המקורית על בצק במילוי תפוחי אדמה. קיימות גרסאות שונות לסמוסה והיא פופולרית בכל הודו. אלו מאטר – מאכל תפוח אדמה ואפונה נפוץ בעיקר באזור פנג'אב. בהאג'י - ירקות המתובלים, מטוגנים או מבושלים. אלו גובי – מאכל על בסיס תפוח אדמה וכרובית בתוספת תבלינים בצפון הודו העדשים הם המאכל הנפוץ ביותר ומשמשים למאכלים רבים כמו דאל באט וקיצ'רי(אנ') קינוחים – הקינוחים האופייניים לצפון הודו מבוססים על חלב ומוצריו ובהם גולאב ג'אמון, קולפי, קיר, ראס מאלאי מקאן מאלאי ופלודה כמו כן ישנם קינוחים שנאכלים בכל הודו כמו הג'לבי. ממתקים – בצפון הודו נפוצים ממתקים, לרוב מבוססי חלב ובהם גרסאות של חלבה הודית ובארפי (ממתק מתובל) וכן לאדו (כדורי דגנים מתוקים). צמחונות – המטבח הדרום הודי צמחוני יותר מזה שבצפונה והמנות הצמחוניות בו מגוונות יותר.[דרושה הבהרה] אורז – בדרום הודו יש דגש על אורז כמאכל עיקרי. קוקוס – הקוקוס משמש הן להפקת שמן קוקוס והן כתחליף לחלב ברטבים, קינוחים וממתקים. תיבול – התבלינים בהם משתמשים בדרום הודו עדינים יותר מאלה שבצפונה. חטיפים מאודים או מטוגנים – המטבח הדרום הודי מתמחה במאכלים אלה ומבין הבולטים הם: ואדה (לביבות תפוחי אדמה או עדשים), אידלי (מעין לחמניות אורז מאודות), דוסה (מעין קרפ), באג'י (קרוב משפחה של הטמפורה היפנית) ובונדה (חטיף תפוחי אדמה מטוגן). המדינה הראשונה מחוץ לאסיה שבה נפתחו מסעדות הודיות היא בריטניה, בעקבות הכיבוש הבריטי בהודו. תהליך זה צבר תאוצה כאשר משפחות הודיות היגרו ללונדון על מנת למצוא עבודה. חלק מהמסעדות ההודיות שנפתחו הגישו אוכל שונה מאשר בהודו, וחלקן המציאו מאכלים שעל אף שהיו מבוססים על המטבח ההודי נחשבים להמצאה בריטית. בסוף המאה ה-20 פותח בבירמינגהאם סגנון בישול הודי בקדירות. אוכל הודי הפך לנפוץ ופופולרי בבריטניה עד כדי כך שהוא נחשב היום לחלק מהמטבח הבריטי. החל משנת 1965 ההגירה ממזרח אסיה לארצות הברית התגברה וכתוצאה מכך נפתחו שם מסעדות הודיות רבות ובעיקר בסן פרנסיסקו, שיקגו, לוס אנג'לס ושכונות מסוימות בניו יורק. מ-1970 החלו להתיישב מהגרים הודיים גם בקנדה וגם שם נפתחו מסעדות הודיות בעיקר בערים ונקובר וטורונטו. ניתן למצוא אוכל הודי בכל רחבי אירופה (במיוחד פריז, לונדון ואיסטנבול – חלק מהמאכלים ההודיים מוכרים בגרסה טורקית) ואוסטרליה וכן בדרום אפריקה שם יש קהילה הודית גדולה שמאכליה נטמעו במטבח הדרום אפריקני וכמה מהן אך הפכו לייחודיות לדרום אפריקה. חלק מהמסעדות ההודיות בעולם השתמשו במוצרים המקומיים והכינו אותם בשיטות הבישול ההודיות וכך יצרו מעין סגנון פיוז'ן הודי. בישראל, המטבח הקוצ'יני המסורתי הבסיסי כלל תבשילים של עוף, דגים או בשר בקר מבושלים ברוטב (כותן). התבשילים הוגשו על פי רוב עם אורז. התבלינים הבסיסיים הם כורכום, פפריקה חריפה, כוסברה ופלפל שחור וכן עלי קארי (וופלה) וזרעי חרדל שחורים. ישנו שימוש בחומץ כחומר משמר. תבשילי ירקות כוללים ירקות נפוצים כמו תפוחי אדמה ועגבניות וירקות ייחודיים יותר כמו במיה, לוביה ומורינגה. הפיקל (אנ') ההודי (ירקות מוחמצים וחריפים) נקראים בשם קארי על-ידי יהודי קוצ'ין בארץ. אלה מיוצרים ממנגו ירוק, לימון, גזר או בצל. היהודים בהודו בישלו גם מנות הייחודיות להם. בקרב יוצאי קוצ'ין נפוצים המאכלים פסטלים (כיסוני בצק ממולאים ומטוגנים) וחובה (כיסוני בצק ממולאים ומבושלים במרק. מאכלים אלה אינם נפוצים בקרב האוכלוסייה הלא יהודית בקוצ'ין. קהילות יוצאי הודו בישראל לא פיתחו תרבות מסעדות הודיות. לכן, הוקמו רק מעט מסעדות ששימרו את מטבח המוצא, הן של יוצאי קוצ'ין והן של בני ישראל, בהן מהראג'ה בעיר רמלה ומסעדת טאג' בעיר אור עקיבא. בנוסף, קיימות מסעדות כמו המסעדה הקוצ'ינית בכפר יובל והמסעדה הצמחונית במושב צפרירים. יחד עם התפשטות ההסעדה ההודית במערב נפתחו מסעדות דומות בישראל, בהן מסעדת "טנדורי" של השפית רינה פושקרנה ומסעדת אינדירה. על מנת להתאים את התפריט והטעם לחך הישראלי, שונה לעיתים הרכב המנות. הוספו מנות בשר שקשה למוצאן במסעדות בהודו, תוך הוספת תיבול שידמה אותן לטעמים הודיים המוכרים ממנות אחרות. המנות הבשריות הוגדלו הרבה מעבר למקובל בהודו. בנוסף, הפחיתו בתבלינים ובמוצרים בעלי טעם ייחודי כמו ג'ינג'ר או קינמון. החל משנות ה-90 של המאה ה-20, כתוצאה מחזרתם לישראל של תרמילאים וטיילים שהתגעגעו לטעמים שהכירו בהודו, נפתחו מספר מסעדות המנסות להעתיק את הטעמים והתבלינים ולבשל באופן נאמן למקור. מסעדות אלו, כמקובל בהודו, הן צמחוניות או טבעוניות או שמספר המנות הבשריות בהן מועט. במסעדות אלו נמכרים גם מוצרים שונים שמקורם בתת-היבשת ההודית. בין מסעדות ניתן למצוא את "24 רופי" ו"סאב קוץ' מלגה". מיקומה של הודו על תוואי דרך המשי מחד ועל נתיבי הסחר הימי מאידך הביא לכך שמאכלים רבים נדדו עם הסוחרים מארץ לארץ והשפיעו על המטבחים המקומיים. השפעות הדדיות היו על המטבח המזרח-תיכוני: החלבה למשל שמקורה בטורקיה נדדה לכל המזרח התיכון והגיעה להודו ואף לסין ואילו העמבה הים תיכונית היא צ'אטני מנגו הודי. העמבה, הנחשבת לרוב למאכל עיראקי, מקורה בהודו (המילה אָמְבָּה במראטהית פירושה "מנגו"), והיא זכתה לפופולריות רבה בעיראק. דוגמאות נוספות ליחסי גומלין הם הסמוסה והסמבוסק, וכן הפלודה הנפוצה בהודו, פקיסטן ואיראן וכן הקיצ'די (אורז עדשים) שמקורו במנת הקושארי המצרית ונפוצה בכל המזרח התיכון. המטבח ההודי עושה שימוש רב בתבלינים, שחלקם מעניקים למאכלים צבעים עזים. חלק מהמנות העיקריות ההודיות הן בצבע צהוב, כתום, ואדום עז. במקרים רבים הצבעים מגיעים מהתבלינים עצמם או ממשחות שונות שמוכנות מהתבלינים ונמרחות על המאכל טרם צלייתו. חלק מהמסעדות ההודיות משתמשות בצבע מאכל סינתטי, בעיקר במנות ה"טנדורי" וה"טיקה", הדבר נעשה כדי לחסוך בעלויות וזמני הכנה של משחות תבלינים מסורתיות שנותנות צבע דומה והכנתן אורכת זמן רב יותר וכרוכה במרכיבים נדירים שניתן להשיג בצורתם המוגמרת רק בחנויות הודיות או רק בהודו (לדוגמה, תבלין הראטאן ג'וג הנותן צבע אדום עז למנות וקשה להשיגו מחוץ להודו – ראו בהמשך). העובדים במסעדות ההודיות אולי יכחישו, או לא ידעו על שימוש בצבע מאכל סינתטי כשלעצמו (אם כי בפועל ייתכן והטבחים מוסיפים משחות טנדורי מוכנות וקנויות שמכילות אותו), ואומנם, לא כל המסעדות ההודיות משתמשות בצבע מאכל סינתטי כדי להעניק גוונים עזים שונים למנות וחלקן נוקטות טכניקות בישול הודי מסורתיות להשגתם. טכניקות להשגת צבע אדום עז היא שימוש בפלפלים אדומים מיובשים (בפרט מזנים בעלי קליפה אדומה בוהקת) שהניחו אותם בכלי המתאים להרתחה (כגון תבנית מתכת), הוציאו מהם את חרצניהם ויצקו עליהם מים רותחים (ללא בישול אלא בהרתחה חד-פעמית בלבד) ונתנו להם להתרכך במים אלה סביב ה-12 שעות לאחר מכן; ההרתחה הקלה מעצימה את הפיגמנטים אך גם מונעת מהם להתבשל יתר על המידה); לאחר מכן נשפכים רוב המים והפלפלים נטחנים לממרח בעל צבע אדום בוהק הרבה יותר מאשר ממרח מפלפלים אדומים מיובשים ללא הרתחה והשריה ובטח אדום בוהק יותר מפלפלים אדומים שטרם עברו ייבוש (ולפיכך טרם עברו ריכוז טבעי של כמות הפיגמנטים האדומים בהם). יש המוסיפים לממרח מעט שמן. כפית של ממרח זה יכולה לתת לכל תבשיל קארי ולכל רוטב טנדורי צבע אדום חזק מאוד. עם זאת, מדובר בממרח פלפלים המשמש הן לתת טעם צלייה ייחודי והן לתת את הצבע והוא אינו המקור העיקרי לתיבול; התיבול במנות אלה (ובפרט במנות הטנדורי) מתקבל מתבלינים כגון זנגביל (ג׳ינג׳ר), שום, מיץ לימון, בצל ומלח. טכניקה נוספת נוגעת לתבלין הנפוץ בצפון הודו המופק מקליפת השורש של פרח אלקנת הצבעים (שצומח באופן טבעי גם לאורך רצועת החוף בארץ ישראל) ונקרא בפי תושבי הודו "ראטאן ג'וט" (Alkanna tinctoria/Ratan Jot/Ratin Jot/Ratan Jog). קליפת הפרח מיובשת ונטחנת לאבקה. קמצוץ מאבקה זו מעניק צבע אדום עז ומשמש בהודו הן כתבלין וכצבע מאכל טבעי ומסורתי. משורש הצמח הזה מפיקים גם צבע טבעי לשמפואים ושמני גוף שכן הוא מסיס טוב בשומן ויש לו גם תפקיד ברפואה ההודית המסורתית (איורוודה). שימוש בתבלין פפריקה אדומה (מתוקה וחריפה כאחד), בעלת פיגמנטציה טובה מאוד וטחונה טחינה דקה ביותר, כמו גם במשחת קארי אדום המכילה פלפל אדום חריף, ופלפל אדום מתוק מיובש טחונים דק עם זנגביל, שום, פפריקה אדומה כזאת, ולעיתים גם מי זעפרן. טכניקות להשגת צבע כתום הן שימוש בפפריקה אדומה מאיכות טובה ומטחינה דקה ביותר, עם מעט כורכום או קארי (בפרט לאחר ערבוב טוב של תערובת התבלינים). יש טבחים המתבלים את המזון לפני הגשתו לשמירת הצבע (בפרט תוך שימוש במרינדה), ויש המוסיפים גם מעט מי זעפרן. מנות ה"טיקה מאסאלה" השונות וחלק ממנות הנאווראטאן מקבלות את צבען הכתום, באופן מסורתי, משילוב של רוטב עגבניות ו\או משחת פלפלים אדומים (ראו לעיל – טכניקות להשגת צבע אדום עז) מתובל, עם שמנת מתוקה (או בגרסאות טבעוניות עם שמנת צמחית או חלב קוקוס) – השילוב בין רוטב הבסיס האדום והצבע הלבן מייצר צבע כתום חזק. אלו הן בעיקר שימוש בכורכום טחון דק מאוד, או במשחת קארי צהוב המכילה כורכום, זנגביל (התורם מעט לצבע הכולל אף הוא), ושום. יש המכינים שמן או מים בעלי ניחוח כורכום וגוון צהוב חזק על ידי בישול או קלייה של הכורכום בנוזל (ובפרט חימום קל על שמן יחד עם זרעי חרדל), וכמו כן קיימים סוגים שונים של אבקת כורכום הנבדלים זה מזה בעיקר בצבעם (יש הנוטים לגוון צהוב-כתמתם ועד לגוון צהוב בוהק). מעבר לכך, מאכלים רבים במטבח ההודי הם צבעוניים מאוד בכל גרסה ובכל מתכון, כך למשל: מנות הפניר השונות נעשות לרוב עם תרד הנותן להן צבע ירוק עז. ממתק הגזר ההודי המסורתי (Gajar ka Halva), הוא בעל צבע כתום עז. תבשילי הדאל מכילים לעיתים עדשים כתומות או צהובות יחד עם כורכום וזנגביל ולכן מכילים מרקם צהוב. רוטב התמרהינד הנאכל עם לחם הוא בעל צבע חום ולעיתים מתווספת לו מעט פפריקה חריפה. קיימת גרסה לסמוסה הודית המכילה רסק גמבה אדומה חיה, ולכן בצק הסמוסה נצבע בצבע כתום מעט. פאב באג'י צ'וטפוטי אלו מאטר מאטר פניר פלאק פניר מסאלה דוסה דוסה דאל באט דאל צ'אנה מסאלה גבינת פניר לאסי עוף טיקה מסאלה סאל רוטי קולצ'ה פפדאם פורי רוטי נאן צ'פאטי קורמה טונדה קבב שאמי קבב סיח קבב ניהארי ביריאני פילאף סאג ניהארי דנסאק קאנג'י בהט מיראצה גוס רברי בונדי מקאן מאלאי בננה רוטי קיר גולאב ג'אמון לאדו פאלודה קולפי פדה עדה פראדהמן פאפדה פאני פורי פקורה צ'יוודה סמוסה דבאייל דוקלה חמאן חאנדבי סודהא קול, בואו אתי להודו, הוצאת מטר, 1998, עמ' 70–72. מתכונים מהמטבח ההודי, Foodies Recipes אתר מתכונים, פברואר 2018 גרדה גלזר‏, מסע אקזוטי למטבח ההודי, באתר וואלה, 17 ביוני 2012 ארווין פלר‏, עם הידיים ובהרבה תאווה: סודות המטבח ההודי שלא הכרתם, באתר וואלה, 12 בפברואר 2018 יובל שחורי, שורף אבל יותר: בבנגלור התאהבתי שוב באוכל ההודי, באתר הארץ, 11 ביוני 2018 סער אהרוני. מתכון להכנת גובי מנצו'רי (manchurian gobi) - צפון הודו. באתר נתניה און ליין, 20.11.2021 בישול הודי, דף שער בספרייה הלאומית What is Bhang Ganja Charas? http://www.indiacurry.com/faqterms/whatbhang.htm https://www.teaforturmeric.com/aloo-gobi/ דוגמת ה"קשמירי" המתוק\חריף שניתן להשיג בחנויות הודיות אך בפירוש לא רק הוא ויש עוד זנים רבים כגון פלפל סודאני חריף ואחרים שצבע קליפתם לאחר ייבוש אדום עז. מידע על ראטאן ג'וט.