laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
פרידון זיימוגלו

פרידון זיימוגלו (טורקית: Feridun Zaimoğlu; נולד ב-4 בדצמבר 1964 ) הוא סופר גרמני. פרידון נולד בבולו בטורקיה והגיע כתינוק עם הוריו לגרמניה. עד גיל עשרים התגורר בברלין ובמינכן, ומאז הוא חי בקיל. אחרי לימודי רפואה ואמנות חלקיים החל לכתוב וחי כסופר ועיתונאי מאז. בשנת 1999\2000 הוא עבד גם בתיאטרון של מנהיים כסופר. כמו כן הוא הרצה באוניברסיטת ברלין בשנת 2004 ובשנת 2007 בטובינגן. ביצירתו הוא שם במרכז את האנשים בשולי החברה. הוא מביא איתם שפה, שעד כה לא נכתבה בספרות הגרמנית. בשנת 2000 יצר לרס בקר סרט על בסיס הרומן השני שלו. בעברית: לילה. 2006. הוצאת מטר זיימוגלו הוא אחד הצירים בכנס האסלאם הגרמני, אם כי הוא מבקר את הרכב הכנס המתכנס פעם בשנתיים בערך. מדיה וקבצים בנושא פרידון זיימוגלו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פרידון זיימוגלו (בגרמנית) פרידון זיימוגלו, ברשת החברתית אקס (טוויטר) פרידון זיימוגלו, ברשת החברתית Goodreads על הרומן "ליילה"
וג'די מועווד

וג'די מועווד (בצרפתית: Wajdi Mouawad; בערבית: وجدي معوض; נולד ב-16 באוקטובר 1968) הוא מחזאי, סופר ובמאי לבנוני-קנדי. מועווד נולד בדיר אל-קמר, לבנון ובגיל שמונה משפחתו היגרה עם פרוץ מלחמת האזרחים בלבנון תחילה לצרפת ומשם ב-1983 לעיר מונטריאול, בקוויבק, קנדה. שם למד מועווד משחק בבית הספר הלאומי לתיאטרון של קנדה (אנ'), שם סיים את לימודיו ב-1991. הוא ייסד וניהל תיאטרון במונטריאול. הוא כתב כחמישה עשר מחזות וביים יותר משלושים הצגות. כמו כן כתב שלושה רומנים. בקולנוע הופיעו שני סרטים על בסיס המחזות שלו, הסרט LITTORAL בשנת 2004; והסרט "האשה ששרה" המבוסס על המחזה "שרופים", בשנת 2010. המחזה "שרופים" עלה בישראל בסטודיו למשחק ניסן נתיב, בבימויו של מיכאל רונן וכעת (2012) הוא ממשיך ומשחק בתיאטרון הערבי-עברי ביפו. שרופים אתר האינטרנט הרשמי של וג'די מועווד וג'די מועווד, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) וג'די מועווד, באתר AllMovie (באנגלית) וג'די מועווד, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) וג'די מועווד, באתר "הבמה" "שרופים" בתיאטרון העברי-ערבי ביפו ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ארנה קורינתיאנס

ארנה קורינתיאנס (בפורטוגזית: Arena Corinthians) הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בשכונת איטקרה (Itaquera) שבסאו פאולו אשר בברזיל, ומשמש את קבוצת קורינתיאנס כמגרשה הביתי. האצטדיון נבנה על מנת לקחת חלק באירוח משחקי מונדיאל 2014 בו הוא אירח את משחק הפתיחה של הטורניר, וכן חמישה משחקים נוספים. תכולת האצטדיון עמדה במהלך הטורניר על 68,727 מקומות ישיבה, ולאחר הטורניר הופחתה התכולה ל-48,234 על ידי הסרת שני יציעים זמניים אשר הוקמו עבור הטורניר. בניית האצטדיון החלה במאי 2011 והייתה אמורה להסתיים בדצמבר 2013, אולם במהלך עבודות הבנייה קרס חלק מקורת הגג, תאונה בה נהרגו שני פועלים, ונגרם נזק לאצטדיון. בסופו של דבר, נחנך האצטדיון במאי 2014. האצטדיון נבחר לארח גם חלק מטורניר הכדורגל האולימפי של אולימפיאדת ריו 2016. במסגרת מונדיאל 2014 אירח האצטדיון את משחק הפתיחה של הטורניר ושלושה משחקים נוספים במסגרת שלב הבתים. כמו כן, האצטדיון אירח משחק משלב שמינית הגמר וחצי הגמר. להלן רשימת המשחקים שנערכו באצטדיון בזמן הטורניר. שעות המשחקים הן בזמן UTC-03. מדיה וקבצים בנושא ארנה קורינתיאנס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ארנה קורינתיאנס (בפורטוגזית) ארנה קורינתיאנס, ברשת החברתית פייסבוק ארנה קורינתיאנס, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ארנה קורינתיאנס, ברשת החברתית אינסטגרם תיאור האצטדיון באתר פיפ"א (באנגלית) אורי קופר ואופיר להב, הערים המארחות: סאו פאולו במונדיאל, באתר ynet, 20 במאי 2014 ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגל ברזילאי ובנושא אצטדיונים ומתקני ספורט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אריאל דורפמן

אריאל דורפמן (בספרדית: Ariel Dorfman; נולד ב-6 במאי 1942) הוא סופר, מחזאי ופעיל זכויות אדם יהודי-צ'ילאני. אביו של דורפמן, אדולף, נולד באודסה ואמו, פאני לבית זליקוביץ', שהייתה בעלת תודעה ספרותית, במולדובה. אחרי לידתו של אריאל בבואנוס איירס, עברה המשפחה לארצות הברית ולבסוף לצ'ילה. הוא למד באוניברסיטת צ'ילה בבירה סנטיאגו דה צ'ילה ולימד בה ספרות. בשנות שלטונו של סלוודור איינדה 1970-1973 עבד במשרד התרבות והיה פעיל מאד בטלוויזיה הצ'יליאנית בה הגיש תוכנית שבועית בענייני ספרות. אחרי ההפיכה של אוגוסטו פינושה ברח לארצות הברית, שם הוא מלמד מאז שנת 1985 באוניברסיטת דיוק. מאז חזרתה של צ'ילה למשטר דמוקרטי הוא מחלק את זמנו בין ארצות הברית לצ'ילה, אליה חזר ללמד באוניברסיטה בה לימד לפני עזיבתו. בתחילת שנות ה-70 כתב דורפמן סיפורים קצרים ורומאנים. ספרו "איך לקרוא את דונלד דאק" שניתח את האידאולוגיה מאחורי הסרטים המצוירים של וולט דיסני היה לרב מכר בדרום אמריקה ובאירופה. בנוסף, פרסם דורפמן מסות רבות על ספרות לטינו-אמריקאית ובין השאר ניתח יצירות של חורחה לואיס בורחס, אלחו קרפנטייר וגבריאל גארסיה מארקס. מסותיו קובצו בספרו "דמיון ואלימות באמריקה". בשנת 1982 כתב את הספר "אלמנות" המתאר מאבק של נשים נגד שלטון טוטליטרי לאחר שכל הגברים בכפר נעלמו. הספר יצא בישראל בהוצאת מעריב בשנת 1985 ומחזה בעקבות הספר זכה במקום הראשון בפסטיבל עכו בשנת 1987. המחזה המפורסם ביותר של דורפמן הוא "העלמה והמוות" (1991), המתרחש בשנת 1991 מול חזרתה של צ'ילה לדמוקרטיה וכינון הוועדה הלאומית לאמת ולפיוס. המחזה זכה בפרס לורנס אוליבייה למחזה החדש הטוב ביותר. המחזה גם הפך לסרט קולנוע בבימויו של רומן פולנסקי בשנת 1994. המחזה הועלה בעברית בבימוי חנן שניר בתיאטרון הבימה בשנת 1994 ובבימוי נולה צ'לטון בתיאטרון חיפה בשנת 2001, והיה הבימוי האחרון של ג'וליאנו מר בישראל, בשנת 2010. מרדכי אבישי כתב על ספרו אלמנות: ”יש בכתיבתו של דורפמן משהו מאד עצמאי, מבע סיפורי המתקרב אל ספרות־המחאה, אך אינו צמוד אל אף אחת מצורותיה הידועות.” מדיה וקבצים בנושא אריאל דורפמן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אריאל דורפמן (בספרדית) אריאל דורפמן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אריאל דורפמן (1942-), דף שער בספרייה הלאומית אריאל דורפמן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אריאל דורפמן, באתר MusicBrainz (באנגלית) אריאל דורפמן, באתר Discogs (באנגלית) אריאל דורפמן, בארכיון הבימה הגולה מצ'ילה והיורד מישראל, דבר, 3 ביוני 1976 מרדכי אבישי, נשים לוחמות: אנושיות במבחן, מעריב, 29 בנובמבר 1985 חיים נגיד, עכו: פרס ראשון ל"אלמנות", מעריב, 14 באוקטובר 1987 רויטר (לונדון), שכרון הדמוקרטיה, חדשות, 4 במרץ 1992 ירון פריד, כרמן ג'ונס ניצח, חדשות, 29 באפריל 1992 יואב בירנברג, עם הפנים לקלסיקה, חדשות, 1 באפריל 1992
אחמד שאוקי

אחמד שאוקי (בערבית: احمد شوقي; ‏25 בדצמבר 1868, קהיר - 13 בדצמבר 1932, גיזה) המכונה امير الشعراء ("נסיך המשוררים") היה משורר ומחזאי מצרי, שסלל את הדרך לשירה הערבית החדשה לצד חאפז אבראהים. שאוקי גדל במשפחה אמידה, מצד אביו ממוצא צ'רקסי, יווני וכורדי, ומצד אמו ממוצא יווני וטורקי. עם הקשרים הטובים לחצר הוא קיבל במהרה משרה אצל הח'דיו עבאס חלמי השני. לאחר מכן הוא השלים לימודי משפטים באוניברסיטת מונפלייה. בצרפת הוא הושפע מהמחזאים מולייר ורסין. הוא חזר למצרים ב-1894, עד שבשנת 1914 גירשו אותו הכובשים הבריטיים לאנדלוסיה, שם הוא שהה עד לחזרתו בשנת 1920, עם עצמאות מצרים מהשלטון הבריטי. מחזות: מַצְרַע קלאופטרה ("מות קלאופטרה") (1927) מג'נון ולילא - על סיפור אהבתם של לילא ומג'נון קמביז (1931) - עוסק במלך כנבוזי השני עלי בֵּכ אל-כביר - עוסק בשליט הממלוכי של מצרים עלי ביי אל-כביר אמירת אל-אנדלוס ("נסיכת אנדלוס") עַנְתַרה - עוסק במשורר הטרום אסלאמי ענתרה אבן שדאד א-סית הודא ("הגברת הודא") אל-בַח'ילה ("הקמצן") שריעת אל-ע'אב ("חוק היער") שירה: א-שאוקיאת - קובץ בן ארבעה כרכים המכיל מבחר משיריו (1925- 1943). כרכים ג'-ד' יצאו לאור לאחר מותו של שאוקי דֻוַל אל-עַרב ועֻטַ'מַא אל-אסלאם ("ארצות הערבים ונכבדי האסלאם) פרוזה: אַסְוַאק א-ד'הב ("שוקי הזהב", 1932) - קובץ מאמרים העוסקים בעיקר בסוגיות חברתיות "מג'נון לילה" תורגם לעברית[דרושה הבהרה], אך לא הוצג עדיין בעברית. ביתו שבמצרים הפך למוזיאון הנושא את שמו הרחוב שבו התגורר בגיזה נקרא על שמו בשנת 1990 הונפק במצרים בול לזכרו בסוריה, בלבנון ובמצרים יש רחובות וכיכרות על שמו רחוב "גוש עציון" בשכונת תל עמל (חליסה לשעבר) בחיפה נקרא עד 1948 רחוב אחמד שאוקי על שמו בשועפאט יש רחוב על שמו בשנת 2010 הציגה גוגל שרבוט דודל לכבוד יום הולדתו מדיה וקבצים בנושא אחמד שאוקי בוויקישיתוף אחמד שאוקי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אחמד שוקי (1868-1932), דף שער בספרייה הלאומית Esat Ayyıldız, “Ahmet Şevki’nin Mısır İstiklalinin Müdafaası İçin Sömürge Yöneticisine Hitaben Nazmettiği Lâmiyye’sinin Tahlili”, Arap Edebiyatında Vatan ve Bağımsızlık Mücadelesi, ed. Ahmet Hamdi Can – İhsan Doğru (Ankara: Nobel Bilimsel Eserler, 2021), 1-26. http://www.google.com/doodles/ahmad-shawqis-birthday
דוד אלון

דוד אלון (14 במאי 1926 – 2 בינואר 2000) היה ארכאולוג ישראלי. דוד אלון חקר במיוחד את התקופה הנאוליתית והתקופה הכלקוליתית בדרום הארץ, ובפרט בנגב המערבי. בין היתר, חפר יחד עם הארכאולוג עופר בר יוסף מערה בנחל חימר, במדבר יהודה, שם נמצאו שרידים מהתקופה הנאוליתית כולל דבק מלפני יותר מ-8,000 שנה, הנחשב כדבק העתיק ביותר שנמצא. בתחילת שנות החמישים של המאה ה-20 גילה את האתרים הכלקוליתיים של באר שבע ביר אבו מטר וביר ספאדי. אתרים אלה נחפרו לאחר מכן על ידי הארכאולוג הצרפתי ז'אן פרו. בחפירות באתר הכלקוליתי בגילת גילה את כלי החרס אשה נושאת מחבצה ואיל נושא על גבו שלושה בזיכים. בין גילויו נמנות גם מערות המסתור מימי מרד בר כוכבא. הוא גם היה הראשון שהבין את משמעות המערות שגילה. אתר נוסף שגילה היה חורבת צלית. אלון נמנה עם מקימי קיבוץ משמר הנגב, אחד מיישובי 11 הנקודות שקמו במוצאי יום כיפור 1946. בנו, גיל, נהרג בקרב אום-כתף במלחמת ששת הימים. אלון נמנה עם המראיינים שאספו את פרקי השיח שהביאו ליצירת שיח לוחמים לאחר מלחמת ששת הימים. אלון נפטר מדלקת ריאות ב-2000, ונקבר בקיבוצו. זמן קצר לאחר מותו יצא לאור ספרו "אור חדש ליציאת מצרים". על התגליות בנחל חימר רשימת המאמרים של דוד אלון באתר רמב"י טעם של פעם - דוד אלון ויציאת מצרים (אורכב 27.09.2013 בארכיון Wayback Machine) ביקורת על ספרו דוד אלון (1926-2000), דף שער בספרייה הלאומית אתר "Billiongraves"
אלפרד פרג

אלפרד פרג (ألفريد مرقس فرج, ‏14 ביוני 1929, זקאזיק במצרים - 4 בדצמבר 2005, לונדון) היה אחד המחזאים המצריים הבולטים ביותר. פרג למד ספרות אנגלית באוניברסיטת אלכסנדריה, וסיים את לימודיו בשנת 1949. עד שנת 1955 הוא לימד, ואז עבר לכתוב ביקורות בעיתונים שונים. הוא היה שותף לפרויקטים רבים בתחום התרבות ולייסוד קבוצות תיאטרון שונות. יחד עם אחרים, כמו יוסף אידריס יצר את "תחיית התיאטרון" בשנות השישים. פרג כתב את מחזהו הראשון "נפילת פרעה" (1957) בגיל 26. לאחר מכן המשיך בקריירה שלו כסופר. הוא כתב כ -52 מחזות, כולל: "הספר של בגדאד" (1964), "סולימאן אל-חלבי" (1965), "אלזייר סלים" (1967) ו"עטווה עם סכין הג'ק "(1993), בנוסף לכמה מחזות אחד כמו "קול מצרים" (1956) ו"המלכודת "(1965). בהצגותיו הוא דן בסוגיות חמורות כמו בעיית העצמאות הלאומית ב"אגרותיו של שופט סביליה "(1987), ובנושא הפלסטיני ב"אש וזיתים" (1970). חלק מיצירותיו תורגמו לגרמנית ואנגלית כמו "עלי ג'נאח אל - טבריזי ומשרתו קופה" (1969) או לאנגלית בלבד כגון "נישואין בהודעת גירושין" (1973). בנוסף להיותו מחזאי, כתב גם רומנים כמו "סיפור הזמן האבוד" (1977) ו"הימים והלילות של סינדבאד "(1988), וסיפורים קצרים. במחזותיו הוא עירב ערבית מצרית עממית עם ערבית ספרותית, וזכה לפרסים שונים. "Memorial for Egyptian playwright Alfred Farag (1929-2005)". thesegalcenter.org. נבדק ב-2018-10-30.
Trespass (אלבום)

Trespass הוא אלבום האולפן השני של להקת ג'נסיס הבריטית משנת 1970, האחרון עם הגיטריסט אנתוני פיליפס והיחיד עם המתופף ג'ון מיהאו. האלבום כלל שירים בסגנון פולק רוק יחד עם רוק מתקדם. השירים היו הרבה יותר ארוכים מאלבום הבכורה, From Genesis to Revelation. לאחר פיטוריו של מיאהו, הוא הוחלף על ידי פיל קולינס (לעתיד מנהיגה השני של הלהקה לאחר פיטר גבריאל). באלבום שישה שירים, אורך כל שיר נע בין 4 עד ל-9 דקות. באלבום יש את הסינגל The Knife שמאופיין בסגנונות כמו: רוק פסיכדלי, הבי מטאל והארד רוק. השיר מספר על מנהיג כריזמטי אשר מוביל את אנשיו לקרב אבוד. באלבום יש שני כלים אשר לא היו נפוצים אצל ג'נסיס כמו: דולצימר ואקורדיון. עטיפת האלבום צוירה על ידי פול וויטהוד שלאחר מכן יצייר שני ציורים לעטיפות האלבומים שלהם. בעטיפה רואים שוויטהוד חתך את הציור בסכין, וזה מרמז לקטע האחרון באלבום, The Knife. פיטר גבריאל - שירה, חליל צד, אקורדיון, כלי הקשה אנתוני פיליפס - גיטרה חשמלית, אקוסטית, דולצימר, שירה מלווה טוני בנקס - פסנתר, מלוטרון, עוגב, גיטרה אקוסטית, קולות מייק רת'רפורד - גיטרה בס, צ'לו, גיטרה, קולות ג'ון מיהאו - תופים, כלי הקשה, קולות מידע על האלבום Trespass באתר MusicBrainz מידע על האלבום Trespass באתר AllMusic האלבום Trespass באתר Discogs האלבום Trespass באתר יוטיוב
האחים דארדן

האחים ז'אן פייר דארדן (Jean-Pierre Dardenne ; נולד ב-21 באפריל 1951 בלייז', בלגיה) ולוק דארדן (Luc Dardenne ; נולד ב-10 במרץ 1954, לייז' בלגיה), הם צמד קולנוענים בלגי. הם מתסרטים, מפיקים ומביימים את סרטיהם יחד. האחים החלו ליצור סרטי תעודה ונרטיב בתחילת שנות השבעים של המאה העשרים, אך הם הפכו למוכרים בינלאומית באמצע שנות התשעים של המאה, עם פרסום סרטם La Promesse (בעברית: ההבטחה). הם זכו בפרס בינלאומי ראשון על סרטם רוזטה, שזכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל הקולנוע בקאן בשנת 1999 ובאופן יוצא דופן הם זכו בפרס פעם נוספת ב-2005 על סרטם הילד. בשנת 2011 סרטם הילד עם האופניים זיכה אותם בגרנד פרי של הפסטיבל. כל סרטיהם מאז זכייתם הראשונה מוצגים בתחרות המרכזית בפסטיבל, וזוכים באחד מן הפרסים הגדולים. הם בעלי מספר הזכיות הגבוה ביותר בהיסטורית הפסטיבל. פרס דקל הזהב - 1999, 2005 הצלב הגדול של עיטור הכתר הבלגי - 2005 פרס ועידת קלן - 2008 גרנד פרי של פסטיבל הקולנוע בקאן - 2011 מדיה וקבצים בנושא האחים דארדן בוויקישיתוף עינת פרנבך בן אהרון, ‏כולם היו ילדיי – ריאיון עם האחים דארדן - חלק ראשון, באתר "סרט", 2 בנובמבר 2005 אבנר שביט, קאן‏, "הנערה האלמונית": ריאיון עם האחים דארדן, באתר וואלה, 26 ביולי 2017 האחים דארדן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
צ'אד קרוגר

צ'אד רוברט קרוגר (בשם מלא באנגלית: Chad Robert Kroeger; נולד ב-15 בנובמבר 1974) הוא זמר-יוצר וגיטריסט קנדי, הידוע בתור הגיטריסט והסולן של להקת הרוק הקנדית ניקלבק. בנוסף לעבודתו עם ניקלבק, קרוגר היה מעורב במגוון שיתופי פעולה, והופיע כמוזיקאי אורח במספר שירים והיה מעורב בכתיבתם ויצירתם. קרוגר נולד בהאנה שבאלברטה בשם צ'אד רוברט טרטון. הוא למד לנגן בגיטרה בגיל 13, ובתחילת 1990 היה חלק מלהקת קאברים, שכללה גם את חברי ניקלבק העתידיים מייק קרוגר וראיין פיק. לאחר שהלהקה התפרקה, הפכו השלושה לחלק מלהקת הרוק ניקלבק, שהוקמה באותה העת. ב-2002 קרוגר הקים חברת הקלטות בשם 604 Records והפיק אלבומים של להקות רוק שונות. בשנת 2002 שיתף פעולה עם סולן להקת Saliva ג'וסי סקוט וסולן להקת Theory of a Deadman בשיר הנושא של הסרט ספיידרמן, "Hero". כמו כן שיתף פעולה עם הזמרת הקנדית אבריל לאבין, לה נישא ב-2013 אחרי שיצאו מספר חודשים בלבד. ב-2 בספטמבר 2015 הודיע הזוג על גירושים. מדיה וקבצים בנושא צ'אד קרוגר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של צ'אד קרוגר צ'אד קרוגר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) צ'אד קרוגר, באתר AllMusic (באנגלית) צ'אד קרוגר, באתר MusicBrainz (באנגלית) צ'אד קרוגר, באתר Yandex.Music (ברוסית) צ'אד קרוגר, באתר Discogs (באנגלית) צ'אד קרוגר, באתר Songkick (באנגלית) צ'אד קרוגר, באתר Genius צ'אד קרוגר, באתר SecondHandSongs צ'אד קרוגר, באתר בילבורד (באנגלית)
פרנץ קסוור קרץ

פרנץ קסוור קרֶץ (בגרמנית: Franz Xaver Krötz; נולד ב-25 בפברואר 1946 במינכן) הוא מחזאי, במאי ושחקן גרמני. קרץ למד משחק במינכן ובווינה, עבד כפועל זמני, נהג משאיות ובסיעוד. בשנים 1972 עד 1980 היה פעיל ב-DKP, והתמודד ברשימתה בבחירות של 1972 ו-1976. הוא זכה לפרסום בפעם הראשונה, כאשר נאו-נאצים הפריעו בבכורה של שניים ממחזותיו בשנת 1971. הוא משויך לזרם הנטורליסטי. במחזותיו, מועלים על הבמה בני-אדם מהמעמד הכלכלי הנמוך ביותר, והם בעלי שפה רדודה מאוד. הוא כתב יותר מ-60 מחזות, וזכה לעיטורים רבים. פרנץ קסוור קרץ, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) פרנץ קסוור קרץ, באתר AllMovie (באנגלית) פרנץ קסוור קרץ, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ג'ון בול

ג'ון בול (אנגלית: John Bull) הוא דמות בדיונית המסמלת את אנגליה ולעיתים את כל בריטניה (בדומה לדוד סם האמריקני). הדמות צוירה לראשונה על ידי דוקטור ג'ון ארבותנוט (John Arbuthnot) ב-1712. הדמות של ג'ון בול שימשה את הקריקטוריסט תומאס נאסט במאה ה-19, ואת ג'ורג' ברנרד שו שכתב על אירלנד את המחזה "האי האחר של ג'ון בול" בשנת 1904. ג'ון בול מתואר בדרך כלל כגבר נמוך וכבד בעל כובע צילינדר נמוך, מעיל ערב ומקטורן העשוי מדגל בריטניה. לעיתים קרובות, ג'ון בול מלווה בכלב בולדוג. בציורים מוקדמים מתואר ג'ון בול (bull - פר) כבעל ראש פר ממש. בשלהי תקופת המנדט הבריטי לגלג נתן אלתרמן, במדורו "הטור השביעי", על ג'ון בול, כלומר שלטון המנדט. ב-10 באפריל 1947 פרסם אלתרמן את השיר "רווחיו של ג'ון בול", שבו הוא לועג למדיניות ההשהיה, אותה נקטה בריטניה. ב-26 בדצמבר אותה שנה פורסם השיר "למען ג'ון בול", האומר בלעג, שעל היישוב להסכים להתחסל, רק כדי לא להרגיז את הבריטים. רווחיו של ג'ון בול, דבר, 10 באפריל 1947 למען ג'ון בול, דבר, 26 בדצמבר 1947
DKP

המפלגה הקומוניסטית הגרמנית (בגרמנית: Deutsche Kommunistische Partei; בראשי תיבות: DKP) היא מפלגה גרמנית שנוסדה בשנת 1968. עד שנת 1990 היא הייתה המפלגה הגדולה ביותר שמאלה מה-SPD. שיא כוחה היה בשנת 1971 עם 3.1 אחוזים. זו מפלגה שלמעשה ממשיכה את המפלגה הקומוניסטית ההיסטורית KPD, שבמזרח גרמניה התמזגה לתוך ה-SED ובמערב גרמניה נאסרה בשנת 1956. היוזמה להקמת המפלגה באה ממזרח-גרמניה, והממסד המזרח-גרמני המשיך לתמוך בכסף ובאימונים צבאיים במפלגה עד לפירוק המדינה המזרח-גרמנית. המפלגה השיגה את הצלחותיה הגדולות ביותר בין פועלי המתכת. החל משנת 1980 היא הייתה גורם מרכזי בתנועת השלום המערב-גרמנית. אחרי הקמת ה-PDS איבדה המפלגה כל משמעות, אך היא ממשיכה להתקיים, ואף קיבלה בשנת 2006 תוכנית פעולה חדשה. מדיה וקבצים בנושא DKP בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של DKP DKP, ברשת החברתית פייסבוק DKP, ברשת החברתית אקס (טוויטר) DKP, ברשת החברתית אינסטגרם ערך זה הוא קצרמר בנושא פוליטיקה ובנושא גרמניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שה האלוהים

שֶׂה הָאֱלֹהִים (ביוונית: Ἀμνὸς τοῦ Θεοῦ, אָמְנוֹס טוּ תֶאוֹי; בארמית: ܐܶܡܪܶܗ ܕ݁ܰܐܠܳܗܳܐ, אֵמרֵה דַּאלָהָא; בלטינית: Agnus Dei) הוא כינוי לישו המופיע בברית החדשה. זהו גם שמו של החלק האחרון בתפילת המיסה הקתולית, אשר הולחן פעמים רבות. מקור הביטוי הוא בפרק הראשון של הבשורה על-פי יוחנן, המתאר את טבילת ישו: וְהַדָּבָר נִהְיָה בָשָׂר, וַיִּשְׁכֹּן בְּתוֹכֵנוּ, וַנֶּחֱזֶה כְבוֹדוֹ כִּכְבוֹד בֵּן יָחִיד לְאָבִיו, רַב־חֶסֶד וֶאֱמֶת. וְיוֹחָנָן הֵעִיד עָלָיו, וַיִּקְרָא לֵאמֹר: "הִנֵּה זֶה הוּא אֲשֶׁר אָמַרְתִּי, 'הַבָּא אַחֲרַי הָיָה לְפָנָי כִּי קֹדֶם־לִי הָיָה', וּמִמְּלוֹאוֹ לָקַחְנוּ כֻלָּנוּ חֶסֶד עַל־חָסֶד. כִּי הַתּוֹרָה נִתְּנָה בְּיַד־משֶׁה, וְהַחֶסֶד וְהָאֱמֶת בָּאוּ עַל־יְדֵי יֵשׁוּעַ הַמָּשִׁיחַ." [...] וַיַּרְא יוֹחָנָן אֶת־יֵשׁוּעַ בָּא אֵלָיו, וַיֹּאמַר: "הִנֵּה שֵׂה הָאֱלֹהִים, הַנֹּשֵׂא חַטַּאת הָעוֹלָם! זֶה הוּא אֲשֶׁר אָמַרְתִּי, 'אַחֲרַי יָבֹא אִישׁ, אֲשֶׁר הָיָה לְפָנָי, כִּי קֹדֶם־לִי הָיָה'. וַאֲנִי לֹא יְדַעְתִּיו, כִּי אִם־בַּעֲבוּר יִגָּלֶה בְיִשְׂרָאֵל, בָּאתִי אֲנִי לִטְבֹּל בַּמָּיִם." [...] וַיְהִי מִמָּחֳרָת, וַיֹּסֶף יוֹחָנָן וַיַּעֲמֹד, וְעִמּוֹ שְׁנַיִם מִתַּלְמִידָיו. וַיַּבֵּט אֶל־יֵשׁוּעַ, וְהוּא מִתְהַלֵּךְ, וַיֹּאמַר: "הִנֵּה שֵׂה הָאֱלֹהִים!" וּשְׁנֵי תַלְמִידָיו שָׁמְעוּ אֶת־דְּבָרוֹ, וַיֵּלְכוּ אַחֲֲֲרֵי יֵשׁוּעַ. — הבשורה על פי יוחנן, פרק א', פסוקים י"ד-י"ז, כ"ט-ל"א, ל"ה-ל"ז ישנן פרשנויות רבות לקטע זה ומשמעותו. על פי אחת מהן, יוחנן המטביל רואה את ישו דרך ספר ישעיהו נ"ג - שם מתואר המשיח כשה כפרת חטאי בני האדם, והוא מכיר בקרבנו בעבור האנושות. פרשנות זו מקשרת את עקדת יצחק לצליבת ישו. במיסה: במיסת הרקוויאם כפי שנקבעה בועידת טרנטו: מלחינים רבים הלחינו את האגנוס דאי, בדרך כלל כאחד מפרקי המיסה או של הרקוויאם. אולם לעיתים הוא עומד לבדו כמו ביצירתו של סמואל בארבר "אדאג'ו לכלי מיתר". המוזיקה בפרק זה בדרך כלל מאופיינת ברגש עז. דוגמאות: הפרק החמישי במיסת נוטרדם של גיום דה מאשו. הפרק העשרים וארבע במיסה בסי מינור של באך. הפרק השישי ברקוויאם של מוצרט. הפרק העשירי במיסה סולמניס של בטהובן. הפרק החמישי ברקוויאם של פורה. הפרק השישי במיסה השנייה של שוברט. באיקונוגרפיה "שה האלוהים" הוא מוטיב בולט החל מתחילת ימי הביניים. בדרך כלל מוצב ליד השה צלב אשר גם יכול להופיע במספר צבעים. לעיתים השה שוכב בפני ספר כאשר מסביבו שבעת החותמות (דוגמה לכך אף ניתן לראות כיום בסמל פוארטו ריקו בו מונח הספר בעל שבעת החותמים ועליו יושב השה). לעיתים השה מדמם מאזור הלב. "שה האלוהים" מופיע גם באמנות הישראלית. הצייר יגאל תומרקין, במסגרת טיפולו במיתוסים ובאייקונים בעלי משמעות דתית תרבותית קדומה, השתמש רבות בדימוי השה. Agnus Dei, האנציקלופדיה הקתולית
האדמו"ר מבוהוש

האם התכוונתם ל... ראש חסידות בוהוש רבי אברהם יהושע השיל פרידמן רבי יעקב דוד מנדל לייב פרידמן
נמל התעופה הבין-לאומי של פלרמו

נמל התעופה הבינלאומי פלרמו-פונטה רייסי (באיטלקית: Aeroporto di Palermo-Punta Raisi) הקרוי באופן רשמי נמל התעופה פלרמו-פלקונה ובורסילנו (Aeroporto di Palermo-Falcone e Borsellino) הוא נמל תעופה אזרחי הנמצא ליד העיירה פונטה רייסי, 35 ק"מ צפונית-מערבית לפלרמו, שבסיציליה. זהו נמל התעופה השני בגודלו בסיציליה אחרי נמל התעופה קטאניה-פונטנרוסה. בשנת 2011 עברו בו כ־5 מיליון אנשים. השם "לקונה ובורסילנו" ניתן לנמל לזכרם של ג'ובאני פלקונה ופאולו בורסלינו, שני שופטים איטלקים שנלחמו במאפיה האיטלקית, ונרצחו בשנת 1992, דבר שהמחיש את כוחה של המאפיה באזור ואת תעוזתה. חברות תעופה איטלקיות שנמל התעופה הזה משרת: אליטליה מיסטרל אייר נאוס הנמל מחובר לפלרמו באמצעות כביש מהיר, מסילת רכבת ורכבת תחתית. מדיה וקבצים בנושא נמל התעופה הבין-לאומי של פלרמו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של נמל התעופה הבין-לאומי של פלרמו (באיטלקית ובאנגלית) נמל התעופה הבין-לאומי של פלרמו, ברשת החברתית פייסבוק gesap.it, AEROPORTO DI PALERMO (ארכיון)
Duke

Duke הוא האלבום העשירי של להקת ג'נסיס. האלבום יצא לאור במרץ 1980. זהו האלבום הראשון של הלהקה שהגיע למקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי. בבילבורד שבארצות הברית, נבחר האלבום במקום ה-11. באלבום זה, ניכר צליל "מסחרי" יותר מאלבומיה הקודמים של הלהקה שתנטוש את זרם הפרוגרסיב שאפיין אותה בתחילת דרכה. צליל זה יישמע גם באלבומיה הבאים של הלהקה. בעבודה על האלבום טוני באנקס ומייק ראת'רפורד הוציאו את שני אלבומי הסולו הראשונים שלהם. פיל קולינס היה אז במשבר בכך שהיחסים בינו לבין אשתו הראשונה במשבר, הוא ניסה להציל את נישואיו. רוב השירים נכתבו על ידי השלישייה זהו גם האלבום הראשון שבו חברי הלהקה החלו לכתוב ולהלחין שירים לבדם. האלבום כלל את הסינגל Turn It On Again אשר נחשב כיום לאחד משיריה הטובים ביותר של הלהקה. עטיפת האלבום בסגנון הפופ ארט, עוצבה על ידי ביל סמית' שיעצב גם את עטיפת האלבום הבא של הלהקה. Behind the Lines - 5:31 Duchess - 6:26 Guide Vocal - 1:35 Man of Our Times - 5:34 Misunderstanding - 3:13 Heathaze - 5:00 Turn It On Again - 3:50 Alone Tonight - 3:56 Cul-de-sac - 5:05 Please Don't Ask - 4:01 Duke's Travels - 8:40 Duke's End - 2:08 Duchess הוא חלק מהאלבום הנקרא "סוויטה סודית" בכך שהשירים מחוברים לשני בהם: Behind the Lines, Guide Vocal, Turn It on Again, Duke's Travel ו-Duke's End, השיר מספר את עלייתה ונפילתה של דיווה מהתחלת הקריירה שלה, להצלחתה, ולירידתה בדעת הקהל. זהו השיר הראשון שבו ג'נסיס השתמשו במכונת תופים. הוידאו קליפ של השיר מראה את פיל קולינס, טוני בנקס ומייק ראת'רפורד מנגנים במקומות שונים בתיאטרון הקהילתי של ליברפול, וצופים בדוכסית המבצעת את השירים שלה, כשקולינס מהנהן בראשו בהסכמה. מכונת התופים שבה השתמשו בשיר (Roland CR-78) מוצגת בתחילת הווידאו. Turn It On Again הוא סינגל נוסף מהאלבום. הגיע למקום ה-8 במצעד הסינגלים הבריטי. המילים נכתבו על ידי בסיסט וגיטריסט הלהקה מייק ראת'רפורד. המילים עוסקות באדם אשר לא עושה כלום מלבד לצפות בטלוויזיה. הצפייה בטלוויזיה הופכת אותו לאובססיבי, עד שהוא משוכנע כי האנשים שהוא רואה בטלוויזיה הם החברים שלו. השיר מתאפיין גם במבנה אופייני מורכב קצבי למוזיקת פופ, עם חלקי בתים ופזמון ומשקלים א-סימטריים, 6/4 עד 7/4 (13/4), ואילו חלקי הפתיחה וגשר הם ב4/4 ו 5/4 (9/4). "Turn It On Again" הפך לאחד מהשירים האהובים ביותר בהופעות של הלהקה. כתוצאה מכך, אלבום האוסף של הלהקה מ-1999 Turn It On Again: The Hits קרוי על שם השיר. גם פרויקט האיחוד של הלהקה Turn It On Again; The Tour, קרוי על שם השיר. השיר עצמו נכלל בסיבוב ההופעות של 2007, אך שינה את מקצבו בשל העמקת קולו של פיל קולינס במשך השנים. "Turn It On Again" הפך למוזיקת הרקע לפרסומת של ג'נרל מוטורס. השיר גם הפך לחלק מן המשחק של Grand Theft Auto: Vice City Stories בסדרת המשחקים Grand Theft Auto. להקת דרים ת'יאטר ביצעה את השיר כחלק מן המחרוזת הגדולה (Big Medley) באלבומם A Change of Seasons. פיל קולינס - שירה, תופים, כלי הקשה טוני באנקס - קלידים, שירה מייקל ראת'רפורד - גיטרה בס, גיטרה חשמלית (6 ו-12 מיתרים), דוושות בס, שירה מידע על האלבום Duke באתר MusicBrainz מידע על האלבום Duke באתר AllMusic האלבום Duke באתר Discogs האלבום Duke באתר ספוטיפיי האלבום Duke באתר יוטיוב
מגדל אוסטנקינו

מגדל אוסטנקינו (ברוסית: Останкинская телебашня) הוא מגדל תקשורת בנפת אוסטנקינו שבמוסקבה, רוסיה. גובהו של המגדל 540.1 מטרים. הוא תוכנן על ידי ניקולאי ניקיטין, והיה חבר בפדרציה הבינלאומית של מגדלים גבוהים. בעת בנייתו היה המגדל הגבוה בעולם, ובשנת 2012 היה הרביעי בגובהו בעולם. הוא היה גם המבנה הראשון שעמד חופשי בגובה 500 מטרים. נבנה לציון יום השנה ה-50 למהפכת אוקטובר, והוא קרוי על שם הנפה של מוסקבה שבה הוא נמצא. בניית המגדל החלה בשנת 1963 והסתיימה ב-1967. כדי לבנותו נעשה שימוש נרחב בבטון דרוך כדי להקים מבנה פשוט ויציב. במשך 42 שנה היה המבנה הגבוה ביותר באירופה, והגבוה ביותר ברוסיה כולה. בשנת 1994 הוצע להגדיל את גובהו ל-561 מטרים על ידי הוספת אנטנה, אך הדבר לא יצא אל הפועל בשל היעדר מימון. מרכז הטלוויזיה אוסטנקינו מסעדת "הרקיע השביעי" מדיה וקבצים בנושא מגדל אוסטנקינו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מגדל אוסטנקינו מגדל אוסטנקינו, ביישום טלגרם מגדל אוסטנקינו, ברשת החברתית VK נתונים על מגדל אוסטנקינו באתר Structurae מגדל אוסטנקינו באתר Skyscraperpage ערך זה הוא קצרמר בנושא מוסקבה ובנושא מבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.