laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מגדל אמות אטריום

מגדל אמות אטריום הוא מגדל משרדים ברחוב ז'בוטינסקי מול מתחם בורסת היהלומים ברמת גן. המבנה מתנשא לגובה 158 מטר ו-40 קומות. המגדל נבנה כחלק מפרויקט "מתחם המחלבות", כשלצידו ייבנו שני מגדלים נוספים, לשימושי מגורים. בניית המגדל הושלמה בסוף 2015. מיקומו המרכזי של מגדל אטריום מספק נגישות מרבית. המגדל ממוקם בסמוך לתחנת רכבת ישראל ומסוף ארלוזורוב, תחנת רכבת קלה נבנית בצמוד למגדל וקווי אוטובוס רבים מגיעים למקום על ציר תחבורתי ראשי ונגיש לכביש איילון. המגדל תוכנן על ידי משרד משה צור אדריכלים (חלל הלובי בעיצוב האדריכל עודד חלף). למרות גובהו של המגדל, נבנו בו 40 קומות בלבד, כך שכל קומה גבוהה מהרגיל, בגובה של 3.8 מטר. שטח קומה טיפוסית בבניין אטריום עומד על כ-1,500 מטר מרובע וחמש הקומות העליונות במגדל גדולות יותר ועומדות על כ-1,800 מטר מרובע לקומה אחת. לובי המגדל נגיש ומותקנות בו מערכות לעיוורים וכבדי ראייה מכל סוג. במגדל משרדים זה עולות ויורדות מעליות זכוכית שדרכן ניתן להשקיף על מתחם הבורסה. סך השטח הבנוי במגדל עומד על 74,000 מטר רבוע והוא כולל שמונה קומות מרתף, עבור חניון בעומק של כ-30 מטר. עד שנת 2007 עמד במקום המבנה ההיסטורי של מחלבות טרה. בשנה זו רכשה את הקרקע "אמות השקעות" שהיא זרוע ההשקעות בישראל של חברת אלוני חץ. עקב גודלו הקטן יחסית של מגרש הבניין, נדרשה בנייה של חניון בעומק של כ-30 מטר. כיוון שמפלס מי התהום במקום הוא כ-14 מטר מתחת לקרקע, נדרש תכנון לבניית בארות ושאיבת מי תהום בהספק גבוה יחסית לבניינים דומים באזור. גם התוואי של הקו האדום ברכבת הקלה המתוכנן לעבור באזור הקשה על ביצוע החפירה, כיוון שלא ניתן היה לבנות עוגנים בכיוון תוואי זה. המגדל נבנה על ידי חברת "אל-הר הנדסה" מקבוצת קרדן נדל"ן. בתחילת 2015 הגיע המגדל לגובהו המרבי והושלם בסוף אותה השנה. אטריום היה המגדל הראשון מסוגו בישראל שזכה להסמכה בינלאומית גבוהה לבנייה ירוקה – Leed Platinum. עלות הקמת הפרויקט שהסתיים בשנת 2015 לערך הוא 950 מיליון ש"ח. המגדל במהלך בנייתו, אפריל 2014 אפריל 2014 המגדל מואר בלילה, במבט מאחור, 2016 המגדל ביחד עם מגדל טיים, יוני 2020 מדיה וקבצים בנושא מגדל אמות אטריום בוויקישיתוף מגדל אמות אטריום, באתר גורדי השחקים העולמי (באנגלית) דן הנדל, בניין אמות אטריום הוא בעצם מגדלור של איקאה, באתר הארץ, 17 בפברואר 2018 על פי תיקון תב"ע ב תוכנית 506-0201640, שאושרה ביולי 2014, תתווסף קומה אחת וגובה המבנה הוא 158 מטר מעל גובה הכניסה הקובעת (או 171 מטר מעל פני הים) כתב העת הנדסה בניה ותשתיות, גיליון 51, מאי 2012, עמוד 19 ערן עזרן, קרדן נדל"ן רוכשת את מלוא הבעלות על חברת הביצוע אל-הר בכ-28 מיליון שקל, באתר TheMarker‏, 27 ביולי 2017
המרכז הבין-לאומי לירידים וקונגרסים של טנריפה

המרכז הבין-לאומי לירידים וקונגרסים של טנריפה (בספרדית: Centro Internacional de Ferias y Congresos de Tenerife) הוא מבנה, השוכן בעיר סנטה קרוס דה טנריפה באי טנריפה שבאיים הקנריים בספרד. המבנה, שנפתח במאי 1996, משתרע על פני יותר מ-40,000 מטרים רבועים ומשמש מרכז לקונגרסים ולירידים. המתחם תוכנן על ידי האדריכל סנטיאגו קלטראווה. הוא מוגדר כמבנה שיכול להכיל ירידים גדולים, שטחי סחר, תערוכות וכנסים שהתקיימו באי טנריפה. האולם בקומה העליונה משתרע על שטח של 12,000 מטרים רבועים וככזה הוא החלל המקורה הגדול ביותר באיים הקנריים. הבניין משמש בעיקר לאירועים גדולים של הקרנבל סנטה קרוס דה טנריפה. מדיה וקבצים בנושא המרכז הבין-לאומי לירידים וקונגרסים של טנריפה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של המרכז הבין-לאומי לירידים וקונגרסים של טנריפה ערך זה הוא קצרמר בנושא האיים הקנריים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פייטרו דה קורטונה

פייטרו ברטיני (באיטלקית: Pietro Berrettini; ‏ 1 בנובמבר 1596 או 1597 – 16 במאי 1669) הידוע כפייטרו דה קורטונה (Pietro da Cortona) היה צייר, אדריכל ומעצב פנים בשיא תקופת הבארוק. ברטיני בקורטונה ופעל ברומא בשירותה של משפחת ברבריני והאפיפיור אורבנוס השמיני, בן המשפחה. בין היתר צייר את דיוקנאות בני המשפחה, עיצב ועיטר את ארמון ברבריני ברומא וצייר את הפרסקו הענק המעטר את תקרת ה"גראנד סאלון" (הסלון הגדול) של הארמון. הפרסקו, שציורו ארך שש שנים (1633-1639) נקרא "האלגוריה של ההשגחה העליונה וכוחה (של משפחת) ברבריני". כן עיצב ועיטר את הוילה המשפחתית באוסטיה. ב-1637 עבר לפירנצה, שם עיטר בפרסקאות, בשירותו של פרדיננדו השני דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, חדרים בארמון פיטי. בין חדרים אלה, ידועים החדרים המכונים "ארבעת עידני האדם": "עידן הזהב" ו"עידן הכסף" צוירו בשנת 1637. בשנת 1641 נוספו "עידן הברונזה" ו"עידן הברזל". בעקבות הצלחתו בעיטור חדרים אלה, התבקש דה קורטונה לעטר את חמשת החדרים בחזית הקומה המרכזית של הארמון (חדרי קבלת הפנים של הדוכס). דה קורטונה יצר חמישה חדרים הנקראים "חמשת כוכבי הלכת" והם מבוססים על חמשת האלים (על פי המיתולוגיה הרומית המקושרים לכוכבים אלה, על פי מיקומם במערכת השמש על פי תלמי: ונוס (מקושרת לנוגה, אפולו (השמש), מארס (מקושר למאדים), יופיטר (מקושר לצדק) וסטורנוס (מקושר לשבתאי). מאחר שדה קורטונה עזב את פירנצה בשנת 1647, היה זה תלמידו צ'ירו פרי שהשלים את החדרים בשנים שלאחר עזיבתו. חדרים אלה היוו השראה לחדרי כוכבי הלכת בארמון ורסיי שהוזמנו על ידי לואי ה-14, מלך צרפת מאת שארל לה ברון. רוב עבודותיו כאדריכל לא שרדו. יצירתו הגדולה הידועה ביותר היא כנסיית סנטי לוקא ומרטינה (Santi Luca e Martina), סמוך לפורום רומאנום. עוד לפני שנודע כצייר ואדריכל, התמחה באנטומיה ויצר סדרת איורים אנטומיים. מדיה וקבצים בנושא פייטרו דה קורטונה בוויקישיתוף אודותיו פייטרו דה קורטונה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) פייטרו דה קורטונה, באתר Discogs (באנגלית) Pietro da Cortona, 5 works, Google Arts & Culture, 2019 בכתבים היסטוריים מצויות שתי שנות הלידה ואין הכרעה מחקרית לשנה הנכונה על הפרסקו האיורים האנטומיים של דה קורטונה
אונייוב

אונייוב (בפולנית: Uniejów) היא עיירה במחוז לודז' בפולין. העיירה כוללת שני כפרים – בודה וקושצ'לניצה אונייובסקיה (Kościelnica Uniejowskie) – שהיו בעבר עצמאיים. העיירה היא אתר תיירותי ומאז 2011 היא במעמד של אתר ספא[דרוש מקור] בזכות המעיינות החמים שבה. כל שנה נערך בעיירה יריד בסגנון ימי הביניים ובו תחרויות אבירים. בעיירה ובסביבותיה קיימים מספר בונקרים מתקופת מלחמת העולם השנייה. תיעוד ראשון של העיירה קיים משנת 1136[דרוש מקור]. בשנת 1285 קיבלה העיירה זכויות של עיר. במאות 14-15 הייתה העיירה מקום משכנם של הארכיבישופים לבית גנייזנו (Gniezno) ומושלי פולין. במאות 15-16 הייתה העיירה מרכז מסחרי ומרכז אמנויות ומלאכה. עם חלוקת פולין השנייה (1793) נכללה אונייוב בשטח פרוסיה, ומשנת 1815 הוכללה בשטח רוסיה. בסוף המאה ה-19 נשללו זכויות העיר של אונייוב. בשנת 1918, כאשר שבה וקיבלה פולין את עצמאותה, נכללה אונייוב בתחומיה. ערב מלחמת העולם השנייה היו בעיירה כ-3,660 תושבים. ראשיתו של היישוב היהודי בעיירה היא באמצע המאה ה-18. במחצית השנייה של המאה ה-19 הייתה הקהילה לעצמאית, ובשנות ה-70 של המאה ה-19 כיהן בה הרב ישעיה קפלן. בתחילת המאה ה-20 מילא תפקיד זה הרב אפרים שרגא הלוי. רוב יהודי העיירה התפרנסו ממסחר וממלאכה, וחלקם החזיקו בה בתי חרושת. לאחר מלחמת העולם הראשונה עזבו את העיירה רבים מיהודיה. בשנות השלושים התנהל חרם כלכלי נגד חנויות היהודים בעיירה. בעיירה פעלה ספרייה ציבורית יהודית, והתנהלו בה סניפים של ארגונים יהודיים וציוניים. עד מלחמת העולם השנייה ישב בכס הרבנות של הקהילה הרב שלמה רפאל זאב לבנטל. בספטמבר 1939 כבשו הגרמנים את העיירה, בה שהו באותה עת כ- 130 משפחות יהודיות, והחלו בהטלת גזרות על הקהילה, ובלקיחת יהודים לעבודות כפייה בסלילת כבישים, במהלכן הוכו באכזריות. כמו כן, חנויות היהודים נשדדו, ומשפחות רבות פונו מבתיהן. בדצמבר 1939 נצטוו היהודים בעיירה לשאת טלאי צהוב, והוקם בה יודנרט. בשנת 1940 רוכזו 491 יהודי העיירה במתחם בן ארבעה בניינים, אשר הפך לגטו סגור ביוני 1941, שתושביו סבלו מצפיפות, רעב ומחלות. באותה תקופה שולחו צעירים יהודים מהעיירה למחנות עבודה באזור פוזנן. ביום 20 באוקטובר 1941 גורשו כל תושבי הגטו לאזור קובאלה פאנסקיה, ושוכנו בכפר דז'ייז'בוטקי (Dzierzbotki), שם הועמדו לרשותם שישה בתים, כך שרוב יהודי העיירה נאלצו ללון תחת כיפת השמיים. משם גורשו חלק מיהודי העיירה למחנה ההשמדה חלמנו בסוף שנת 1941. יתר יהודי העיירה שולחו לחלמנו באקציה שהתבצעה ביום 20 ביולי 1942, אשר במהלכה הוכרח אחד מיהודי העיירה בשם לנצ'יצקי לחפור לעצמו קבר, בו נקבר יחד עם בנו. מדיה וקבצים בנושא אונייוב בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אונייוב אונייוב (Uniejów), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם אונייוב באתר מרכז מורשת יהדות פולין "אונייוב", באתר השטעטל הווירטואלי "אונייוב", באתר JewishGen (באנגלית) סמואל פישמן ואוולין צגנהאגן, אונייוב, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק A, עמ' 110–111), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
אונייצ'ה

אונייצ’ה (ברוסית: Унеча) היא עיר המשמשת כבירת המרכז המנהלי של מחוז אונייצ'סקי, 140 ק"מ מדרום-מערב לבריאנסק ברוסיה. העיר ממוקמת על גדת הנהר אונייצ'ה, יובל של הנהר דנייפר. בעיר קיימים מפעלים, מכרות, מרכז ספורט ומועדון על שם אחד במאי. היישוב נוסד בשנת 1887 על שלוחת מסילת הברזל של ווהלין. עם השלמת קו מסילת הברזל בין חרקוב לאורשה הפכה אונייצ'ה לצומת מסילות חשוב והתפתחה במהירות. בשנת 1940 קיבלה אונייצ'ה מעמד של עיר. ערב מלחמת העולם השנייה היו בה כ-17,000 תושבים. באוגוסט 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, נכבשה אונייצ'ה על ידי הצבא הגרמני ושוחררה על ידי הצבא האדום ב-23 בספטמבר 1943. ערב מלחמת העולם השנייה התגוררו באונייצ'ה כ-1,700 יהודים. עם הפלישה הגרמנית בקיץ 1941 ברחו רוב היהודים מהעיר מזרחה. באוקטובר 1941 רצחו הגרמנים כ-600 מהתושבים, קצתם ככל הנראה יהודים. כ-300 יהודים נותרו בעיר והם רוכזו בגטו עד שנרצחו במרס 1942. מדיה וקבצים בנושא אונייצ'ה בוויקישיתוף "אונייצ'ה", באתר JewishGen (באנגלית) אונייצ'ה (Unecha), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם אלכסנדר קרוגלוב (רו') וסוניה איסרד, אונייצ'ה, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1832–1833), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
דאהלם

דאהלם (Dahlem) הוא יישוב במחוז לינבורג שבמדינת סקסוניה התחתונה שבגרמניה. היישוב ממוקם בקצהו המערבי של שמורת הטבע אלבונן-ונדלנד. ביישוב הוקם בשנת 1923 על ידי מקס בונדי בית ספר יהודי-חקלאי, שבין בוגריו היה שלמה דיק. מדיה וקבצים בנושא דאהלם בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של דאהלם (בגרמנית) אתר האינטרנט הרשמי של דאהלם (בגרמנית) ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בגרמניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דאהלם (ברלין)

דאהלם (גרמנית: Berlin-Dahlem) היא שכונה בברלין ברובע שטגליץ-צלנדורף שבדרום-מערב העיר. השכונה מפורסמת, בין השאר, בזכות האוניברסיטה החופשית של ברלין והגן הבוטני של ברלין השוכנים בה. בדאהלם מספר רב של מוזיאונים ומוסדות מדעיים, בהם המוזיאון האתנולוגי, מוזיאון אמני "הגשר", מכון מקס פלאנק, המכון הארכאולוגי הגרמני ועוד. בשכונה מתגוררים (נכון ליוני 2016) 16.678 תושבים ושטחהּ מקיף 8.39 קמ"ר. בתקופת גרמניה הנאצית עברו כמה וכמה מאנשי צמרת השלטון להתגורר בחווילות של תושביה העקורים. באותה תקופה פעלו בשכונה הלמוט ואנמרי זל. לאחר מלחמת העולם השנייה נכללה דאהלם בשטח הכיבוש האמריקני, ומפקדת הכוחות האמריקנים מוקמה בה (הבניין משמש כיום את השגרירות האמריקנית). ב-1998 הוקם בשכונה מוזיאון בעלות הברית. מדיה וקבצים בנושא דאהלם בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של גרמניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מזראטי קוואטרופורטה

מזראטי קוואטרופורטה (באיטלקית: Maserati Quattroporte, מילולית: מזראטי בעלת ארבע דלתות) היא מכונית פאר תוצרת מזראטי שדגמים שונים שלה הופיעו בין השנים 1963-1969, 1974-1990, 1994-2001, 2004-הווה. מכוניות מסוג זה משמשות בין היתר את נשיא איטליה ואת ראש ממשלת איטליה. (1963-1970) דור ראשון (1976-1978) דור שני (1979-1990) דור שלישי (1994-2001) דור רביעי (2004-2012) דור חמישי (2013-הווה) דור שישי דור ראשון דור שני דור שלישי דור רביעי דור חמישי דור שישי מזראטי גראן-טוריסמו ערך זה הוא קצרמר בנושא כלי רכב. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אוסווייטי

אוּסְוְויָיטִי (ברוסית: Усвяты) הוא יישוב עירוני (רו') ומרכז מנהלי במחוז פסקוב ברוסיה. קיימים בו מפעלי עץ ומזון וכן אנדרטה לחיילים הנופלים במלחמת העולם השנייה. היישוב ממוקם על גדת הנהר לובאט שבימי הביניים היה ציר מסחר בין ארצות סקנדינביה, רוס של קייב ומהמאה ה-13 - האימפריה העות'מאנית. היישוב מוזכר לראשונה בכרוניקות משנת 1021. האזור עבר משליטה פולנית לשליטה רוסית ושב לשליטה פולנית עד חלוקת פולין הראשונה בשנת 1772, אז הוכלל בשטח רוסיה. ערך מורחב – גטו אוסווייטי ערב הכיבוש הגרמני חיו באוסווייטי 136 יהודים. הגרמנים כבשו את אוסווייטי ביולי 1941 והחלו עם תושבים מקומיים בשוד רכוש היהודים. בספטמבר 1941 הוקם באוסווייטי גטו ובו כמאה יהודים מאוסווייטי ומסביבתה. עד סוף אותה שנה נרצחו כ-25 יהודים בגטו. האזור היה בגבול השליטה הגרמנית במלחמת העולם השנייה והצבא האדום שחרר אותו בתחילת 1942. לכן לא נרצחו כל יהודי היישוב בפתרון הסופי. מדיה וקבצים בנושא אוסווייטי בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים ברוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ג'וזף קארל ברייל

ג'וזף קארל ברייל (Joseph Carl Breil;‏ 29 ביוני 1870, פיטסבורג - 23 בינואר 1926) היה מלחין, מנצח, טנור ובמאי תיאטרון אמריקאי. היה מראשוני המלחינים שהלחינו נעימה במיוחד עבור סרט קולנוע, בין השאר עבור סרט הראינוע "לידתה של אומה" ו"אי-סובלנות" של ד.וו גריפית', כמו גם לסרטים נוספים. הוא למד מוזיקה באוניברסיטת לייפציג למוזיקה ולתיאטרון, ואף עשה סיבוב הופעות ברחבי אירופה. לאחר שחזר לאמריקה (בשנת 1892) החל ללמד שיעורי נגינה בקתדרלת סנט פול בפיטסבורג. מאוחר יותר עבר לניו יורק, שם הלחין והיה במאי תיאטרון מוערך. מת מהתקף לב בגיל 55 בלבד, חודשיים לאחר שאופרה שכתב "Der Asra", נכשלה. מדיה וקבצים בנושא ג'וזף קארל ברייל בוויקישיתוף ג'וזף קארל ברייל, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג'וזף קארל ברייל, באתר AllMusic (באנגלית) ג'וזף קארל ברייל, באתר MusicBrainz (באנגלית) ג'וזף קארל ברייל, באתר Discogs (באנגלית) ג'וזף קארל ברייל, באתר "Find a Grave" (באנגלית) דף על קברו באתר בית הקברות בהוליווד ערך זה הוא קצרמר בנושא אמריקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פורטוגזית

פורטוגזית (על-פי מתקני לשון: פורטוגלית) היא שפה איברו-רומאנית (אנ') מתוך קבוצת השפות הרומאניות במשפחת השפות ההודו־אירופיות וקרובה במיוחד לספרדית וגליסית. פורטוגזית מדוברת בפורטוגל ובחלק ממושבות העבר שלה, ברזיל, אנגולה, מוזמביק, גינאה ביסאו, מזרח טימור, איי כף ורדה וסאו טומה ופרינסיפה. הפורטוגזית מדוברת כיום בפי כמאתיים מיליון בני אדם ברחבי העולם. רוב דוברי הפורטוגזית חיים בברזיל. קהילת המדינות הדוברות פורטוגזית היא קהילה פוליטית לשיתוף פעולה בין מדינות ששפתן ותרבותן מבוססות על השפה הפורטוגזית, המכונות "מדינות לוזופוניות" על שם הפרובינקיה הרומאית לוזיטניה, ששטחה חפף בקירוב את שטח פורטוגל. הקהילה, המכונה בראשי תיבות CPLP, הוקמה בשנת 1996. השפה הקרובה ביותר לפורטוגזית היא הגליסית, אשר התפתחה יחד איתה במערב חצי האי האיברי מתוך הלטינית הוולגארית שדוברה שם בימי הביניים המוקדמים, כאשר במהלך הכיבוש המוסלמי נספגו בפורטוגזית מילים רבות ממקור ערבי אף שלא הייתה לערבית השפעה עמוקה יותר מעבר לאוצר מילים. במובן הזה ניתן להגיד כי הפורטוגזית, מבחינה מורפולוגית ותחבירית, מהווה דוגמה לשפה רומאנית שהתפתחה מהלטינית הוולגרית ללא השפעה ישירה כמעט, כאשר אף כיום 90 אחוז מאוצר המילים הפורטוגזי נובע ממנה. במאה ה-16, עם תחילת המסעות הימיים והגילויים הגדולים (ראו האימפריה הפורטוגזית), התפשטה הפורטוגזית לחלקים בדרום אמריקה, אפריקה ואסיה, ואז גם החלו להתרחש מרבית השינויים בשפה הפורטוגזית. ישנם הבדלים מסוימים בהגייה, באוצר המילים ובתחביר בין הפורטוגזית האירופאית לפורטוגזית הברזילאית, עקב הריחוק הגאוגרפי, דבר שניכר בעיקר באמרות וביטויים פופולריים. בתקופת המסעות הימיים, הגילויים הגדולים וההתיישבות הייתה הפורטוגזית בסיס ליצירת כמה שפות קריאוליות, המדוברות בעיקר בקהילות מעורבות של פורטוגזים וילידים. השפה הפורטוגזית נודעת בכינוי "שפתו של קמואש" ("A língua de Camões"), כהוקרה ללואיש דה קמואש, משורר פורטוגזי בן המאה ה-16, מחבר היצירה האפית "הלוסיטנים". המשורר הברזילאי אולאבו בילאק תיאר אותה בכינוי "פרח לאטיום האחרון, פראי ויפה" ("a última flor do Lácio, inculta e bela"). מיגל דה סרוונטס, המשורר הספרדי הנודע, תיאר את הפורטוגזית כ"שפה מתוקה שערבה לאוזן". לפורטוגזית שני ניבים עיקריים: פורטוגזית אירופית (פורטוגזית) ופורטוגזית ברזילאית. בשל הריחוק בן מאות השנים, קיימים הבדלי הגייה הן בעיצורים והן בתנועות. פורטוגזית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) שפה פורטוגזית, דף שער בספרייה הלאומית רוביק רוזנטל, הזירה הלשונית: פטרוזיליה? לא מה שחשבתם, באתר nrg‏, 24 ביוני 2010 פורטוגלית או פורטוגזית?, באתר האקדמיה ללשון העברית, ‏7 בנובמבר 2018 במקרים נדירים בהברות לא-מוטעמות נהגה כהגיית בי"ת רפה דו־שפתית בין תנועות
USA Today

USA Today הוא עיתון יומי אמריקאי הראשון בתפוצתו בארצות הברית עם 1,621,091 עותקים נכון ל-2019. העיתון נוסד ב-15 בספטמבר 1982 על ידי אלן ניוהארט, ומוצא לאור בחברת גנט. העיתון מופץ ב-50 מדינות בארצות הברית. בעיתון ארבעה מדורים עיקריים, ולכל מדור צבע מאפיין: חדשות – צבע כחול כלכלה (Money) – צבע ירוק ספורט – צבע אדום בידור (Life) – צבע סגול העיתון נוסד ב-1982, במטרה ליצור עיתון שיופץ בהפצה ארצית, בניגוד לרוב העיתונים בארצות הברית שהם מקומיים. פורמט העיתון שונה אף הוא – העיתון צבעוני, גדוש בתרשימים ותמונות. פורמט זה שונה לחלוטין מהפורמטים של שאר העיתונים הגדולים בארצות הברית, שרובם כתובים בשחור-לבן כמו הניו יורק טיימס והוול סטריט ג'ורנל. העיתון היה בין העיתונים הראשונים שהשתמשו בלוויינים בתהליך ההפצה שלו. הגרסאות הסופיות של העיתון נשלחות לבתי דפוס אזוריים ברחבי ארצות הברית. חידוש זה גרם לדחיית שעת סגירת הגיליון שלו והפיכתו למעודכן יותר ביחס לשאר העיתונים. עם תפוצה שבועית של 726,206 עותקים, בסיס מנויים דיגיטליים של 504,000 מנויים, ומספר קוראים יומי ממוצע של 2.6 מיליון, היו אס איי טודיי נחשב לעיתון הנקרא ביותר בארצות הברית. הקהל של העיתון הוא בדרך כלל בעל דעות מרכז. העיתון מופץ בכל 50 מדינות ארצות הברית כולל פוארטו ריקו. הגרסה הבין-לאומית מופצת גם באסיה, קנדה, אירופה, והאיים הפסיפיים. ב-2001 עברה מערכת העיתון למקלין שבווירג'יניה, לבניין המכסה שטח של 120,000 מטר רבוע. במרץ 2004 נאלצו עורכי העיתון להתמודד עם סקנדל – ג'ק קליי, כתב העיתון וזוכה פרס פוליצר, הואשם שזייף סיפורים אשר פורסמו בעיתון. עורכי ה-USA Today ערכו בדיקות קפדניות לכל כתבותיו של קליי, ולאחר שנתגלה שחלקן זויפו עזב קליי את מערכת העיתון. העיתון פרסם התנצלות רשמית בעמוד הראשון, יום לאחר סיום הפרשה, פרשה שדמתה לפרשת ההעתקות של ג'ייסון בלייר בניו יורק טיימס, אך לוותה בפחות רעש תקשורתי. ב-2006 התייקר מחיר העיתון ב-50%, מ-50 סנט ל-75 סנט. העיתון אינו מופץ בימים ראשון ושבת, והמוטו שלו הוא "עיתון האומה – מספר 1 בארצות הברית" (The Nation's Newspaper – #1 in the USA). מדור הדעה של היו אס איי טודיי מכיל מאמרי מערכת, טורים שנכתבים על ידי כותבים אורחים, וחברים בוועד התורמים למאמרי המערכת, מכתבים למערכת וקומיקס קצר. מאפיין מיוחד של מאמר הדעה של העיתון הוא פרסום דעות מנוגדות. נוסף על מאמר המערכת, מופיע גם מאמר שנכתב על ידי כתב אורח המנוגד למאמר המערכת, בדרך כלל מומחה בתחומו. מאז הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1984, היו אס איי טודיי באופן מסורתי שמר על מדיניות של לא לתמוך באף מועמד לנשיאות ארצות הברית או כל פקיד ממשלתי ופדרלי אחר. מדיה וקבצים בנושא USA Today בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של USA Today USA Today, ברשת החברתית פייסבוק USA Today, ברשת החברתית אקס (טוויטר) USA Today, ברשת החברתית אינסטגרם USA Today, ברשת החברתית טיקטוק USA Today, ברשת החברתית LinkedIn USA Today, סרטונים בערוץ היוטיוב USA Today, באתר פינטרסט USA Today, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Top 10 U.S. Daily Newspapers, Cision (באנגלית)
פארק המילניום

פארק המיליניום (באנגלית: Millennium Park) הוא פארק בשיקגו, אילינוי שבארצות הברית. הפארק ממוקם במרכז הלופ של שיקגו, ונבנה לכבוד המילניום החדש בשנת 2000. שטח הפארק הוא כמאה אלף מ"ר, והוא למעשה חלקו הצפון-מערבי של פארק גרנט הגדול, ונמצא בסמיכות לחופי ימת מישיגן. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. בפארק מוצגים מספר רב של אמנות סביבתית ומבנים שונים: פביליון ג'יי פריצקר הוא פביליון המשמש כקונכיית מוזיקה, כשלפניו 11,000 מקומות ישיבה (4,000 קבועים והשאר נבנים לפי הצורך). המבנה והרחבה שלפניו עוצבו על ידי פרנק גרי, ונחנכו בקונצרט של טורי איימוס ב-31 באוגוסט 2005. הפביליון משמש כמרכז הפארק, ומהווה מוקד משיכה לאירועים מוזיקליים רבים. ערך מורחב – שער העננים הפסל ההודי-בריטי יהודי אניש קאפור עיצב עבור הפארק את הפסל האליפטי הנקרא "שער העננים", מפני שהוא משקף את הנוף והשמים שסביבו. עלות הקמת הפסל הייתה כ-23 מיליון דולר, כפי ארבע מהעלות המקורית. מזרקת קראון הוא אמנות סביבתית ופסל וידאו המוצב בפארק המילניום. הפסל עוצב על ידי האמן הקטלוני ג'ומה פלנזה, ונחנך ביולי 2004. הפסל מורכב מבריכת השתקפות העשויה מאבן גרניט שחורה, הממוקמת בין שני לבנות זכוכית בגובה 15.2 מטר, שעליהם מוקרנים קטעי וידאו באמצעות מסכי LED. בפארק מבקרים מדי שנה כ-4 מיליון תיירים, והוא מהווה אחד ממוקדי התיירות הגדולים של העיר. בפארק מתקיים מדי שנה, בין החודשים יוני-אוגוסט בכל יום רביעי-ראשון, פסטיבל המוזיקה פארק גרנט, המשתמש בפביליון ג'יי פריצקר כמרכזו. למרות שהפארק נבנה לכבוד המילניום החדש, הוא נחנך בפועל רק בשנת 2004, ארבע שנים אחר המועד המתוכנן. גם עלות הקמת הפארק, הייתה גבוהה בהרבה מהמתוכנן. בתחילה הוערכה עלות ההקמה בכ-30 מיליון דולר. בפועל, התקציב הכולל של הקמת הפארק היה למעלה מ-500 מיליון דולרים. מדיה וקבצים בנושא פארק המילניום בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פארק המילניום (באנגלית) פארק המילניום, ברשת החברתית פייסבוק פארק המילניום, ברשת החברתית אקס (טוויטר) פארק המילניום, ברשת החברתית אינסטגרם
אסתר קמרון

אסתר קמרון (באנגלית: Esther Cameron; נולדה בספטמבר 1941) היא משוררת, סופרת, מתרגמת אמריקאית-ישראלית. עורכת כתב העת The Deronda Review. קמרון נולדה ב-1941 בניו יורק, וגדלה במדיסון, ויסקונסין, ארצות הברית. למדה בלשנות באוניברסיטת ויסקונסין, וגרמניסטיקה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. בברקלי היא הושפעה מתרבות שנות השישים, והתחילה לכתוב דיסרטציה על המשורר היהודי כותב הגרמנית פאול צלאן. בעת עבודתה על צלאן התוודעה לכתביהם של מרטין בובר וגרשם שלום על החסידות והקבלה והתרשמה עמוקות משני ענקי הרוח הללו. בשנים 1968 ו-1969 למדה בגרמניה, ובדרכה חזרה לארצות הברית ראיינה במהלך נדיר את פאול צלאן בביתו בפריז באוגוסט 1969. בשנים 1969 ו-1971 לימדה קמרון בעיר בפאלו בניו יורק שם מצאה אותה הידיעה על התאבדותו של צלאן בנהר הסן. קמרון הזדעזעה ממעשה ההתאבדות ופרשה מהוראה באוניברסיטה. היא החלה לפתח חיים המושתתים על חזון של תיקון העולם באמצעות השירה והקשרים שבין המשוררים. כמה שנים התגוררה בעיר סיאטל שבמדינת וושינגטון ושבה למדיסון. בשנת 1972 החלה בלימודי עברית והתקרבה אל היהדות. בשנת 1979 התגיירה קמרון ועלתה לישראל. בבואה לארץ למדה באולפנה וכתבה ספר זיכרונות בשם צ: ניתוח עצמי של גולם. "צ" הוא כינוי קבוע בכתיבתה למשורר פאול צלאן, שרוחו משפיעה עליה לדבריה כל השנים. לפרנסתה עבדה בתרגומים ועבודות מזכירות. היא חברה בארץ לחבורות של משוררות כותבות אנגלית, ופרסמה אחדים משיריה גם בתרגום עברי. וכן היא שותפה לאגודות רוחניות הפועלות ברוחו של פאול צלאן. ספר שיריה של קמרון, אור מודרג, ראה אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד, 1981. השירים תורגמו מאנגלית על ידי שמעון הלקין, פרט לשיר אחד, "הזמנה", שתורגם בידי חמוטל בר-יוסף. באותה העת החלה קמרון בכתיבת פואמה אפית גדולה, בשם תודעת האדמה, על המשבר האקולוגי העולמי. קמרון נאלצה לשוב לארצות הברית בעקבות קשיי פרנסה. 1990. היא שבה לגור עם הוריה. היא הוסמכה בעריכת-דין אך לא התבססה במקצוע. בביקוריה בארץ היא מביאה לדפוס שירים וקטעי פרוזה שלה בכתבי-העת הספרותיים. דבריה נדפסו בין השאר באפיריון, שבו, ונוספים. מאז שנת 2007 עורכת קמרון את כתב העת The Deronda Review לשירה ולספרות. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. אור מודרג, שירים, 1981. צ: ניתוח עצמי של גולם, תרגמה לעברית רות בלומרט, 1987. לקראת הארץ: שירי זרות והתערות. ראובן מס, 2020 חַבלי אור: כולל "האִם", "חבלי אור", ו"מזבחות שבריריים", ראובן מס, 2020 פעמוני זהב: סונטות על פרשת השבוע, ראובן מס, 2020 מ"ט תפרים: שירי התבוננות לספירת העומר, ראובן מס, 2020 הרהורי תיקון: פרוזה מסביב לשירה, ראובן מס, 2021. השושנה - האתר של אסתר קמרון רשימת הפרסומים של אסתר קמרון, בקטלוג הספרייה הלאומית אסתר קמרון, קטעים מהפואמה סיפור נסתר, באתר הארץ, 5 במרץ 2020 רות נצר, ספרות אוטוביוגרפית כמיתוס. ב: נפש הספרות - מסות על ספרות ושירה במבט יונגיאני. כרמל. 2021. ד"ר אסתר קמרון בתוכנית "זה הזמן" - 1989 ביוטיוב. אסתר קמרון, דף שער בספרייה הלאומית [The Deronda Review https://www.derondareview.org/]
מנוע בעירה חיצונית

מנוע בעירה חיצונית הוא מנוע חום, ששריפת הדלק בו מתבצעת במכלול חיצוני למנוע, בדוד קיטור. המנוע הוא המכונה בה נעשית העבודה המכנית ואליה מחובר הצרכן, בעוד שדוד הקיטור נפרד מן המנוע עצמו ואף מרוחק ממנו. במנוע בעירה פנימית, לעומת זאת, שריפת הדלק מתבצעת בתוך המכונה בה מתבצעת העבודה המכנית, למשל צילינדר של מנוע דיזל או מנוע בנזין. אנרגיית החום המשתחררת בשריפת הדלק בכבשן דוד הקיטור מנוצלת להרתחת מים וליצירת קיטור בלחץ ובטמפרטורה גבוהים ביותר. באמצעות לחץ הקיטור מסובבים גלגל כפות של טורבינת קיטור או דוחפים בוכנה בתוך צילינדר של מנוע קיטור בוכנאי. מנוע סטרלינג מעגל רנקין מנוע בעירה פנימית