laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ינטה מאש

יֶנטֶה (יעל) מַאש (בכתיב יידי: יענטע מאש, 17 במרץ 1922 - 31 במרץ 2013) הייתה סופרת יידיש. נולדה בשנת 1922 למשפחת רויטמן, בעיירה זגוריצה שבבסרביה (אז הייתה שייכת לרומניה, כיום כלולה ברובה ברפובליקת מולדובה). ינטה מאש גדלה במשפחה דוברת יידיש. כילדה, למדה עברית עם מורה פרטי, והמשיכה את לימודי השפה העברית בגימנסיה "תרבות". את השכלתה התיכונית השלימה בגימנסיה רומנית בעיר סורוקי. עם קבלת תעודת בגרות התקבלה ללימודים במכון פדגוגי בקישינב – בירתה של בסרביה, אך הספיקה ללמוד במכון רק שנה אחת. ב-1940 האזור הצפון-מזרחי של בסרביה צורף לברית-המועצות. ב-1941, זמן קצר לפני שגרמניה כבשה את בסרביה, ינטה והורייה נאסרו והוגלו למחנות עבודה בסיביר באשמה של פעילות אנטי-חברתית כמשפחה של בעלי רכוש. האב – הרש רויטמן – הופרד ממשפחתו והקשר איתו נותק לתמיד. האם – שפרינצה רויטמן – וינטה נשלחו לעבודות כפייה. הן סבלו מעבודה קשה, מרעב, קור ויחס נוראי. אמא של ינטה, כמו רבים אחרים, לא שרדה. רק ב-1948 ינטה מאש חזרה לקישינב עם בעלה מיכאיל מאש. היא התגוררה בעיר כ-30 שנה, עד עלייתה לישראל ב-1977. בכל התקופה הזו היא עבדה כמנהלת חשבונות. למרות אהבתה לספרות והרצון לכתוב, היא לא כתבה מפחד להשאיר עדות מהחיים שלה כאסירה בסיביר. בשנים הראשונות שלה בישראל, עד שיצאה לפנסיה, היא המשיכה לעבוד כמנהלת חשבונות, אבל במקביל היא התחילה לכתוב. הסיפור הראשון שלה "שיר מיותם" פורסם ב"גולדנה קייט". ינטה מאש הגיעה ארצה כאלמנה וכאן פגשה את בן העיירה שלה דוד גורביץ, גם אלמן באותו זמן. הם נישאו ודוד תמך בה מאוד ועודד אותה להמשיך לכתוב. היא פרסמה ארבעה ספרים ביידיש. אחד הספרים תורגם לעברית. על העבודה הספרותית שלה זכתה ינטה מאש בהרבה הערכה ופרסים: פרס גרשון סגל (1994), פרס יעקב פיכמן (1996), פרס פנחס ארליך (1998), פרס איציק מאנגר (1999), פרס דוד הופשטיין (2002), פרס רובינליכט (2004). ינטה מאש נפטרה בחיפה בשנת 2013. "טיף אין דער טייגה", תל אביב: ישראל בוך, 1990. "משנה מקום", תל אביב: פרץ פארלאג, 1993. "בעסאראבער מוטיוון", תל אביב: פרץ פארלאג, 1998. הספר תורגם לעברית בשם "מוטיבים בסרביים - סיפורים וזכרונות" על ידי מאיר אבני. "מיט דער לעצטער הקפה", תל אביב: לייויק-פארלאגן, 2007. "מוטיבים בסרביים", תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור (עברית), 2002. אנתולוגיה לספרות ביידיש: Gud i Odessa och Satan i Paris, הוצאה לאור: שוודיה - Nya Doxa (שוודית), 2015. On The Landing: A short story by Yenta Mash http://www.yiddishbookcenter.org/yenta_mash_on_the_landing (אנגלית), 2016. ינטה מאש, דף שער בספרייה הלאומית מוטיבים בסרביים, באתר סימניה 2. http://jewishstandard.timesofisrael.com/pen-helps-translate-yiddish-yenta/
ניקולאס יוהנס דידריקס

ניקולס יוהנס דידריקס (Nicolaas Johannes Diederichs‏; 17 בנובמבר 1903 – 21 באוגוסט 1978) היה נשיא דרום אפריקה בין 1975 ל-1978. דידריקס היה בעל תואר דוקטור בכלכלה מאוניברסיטת ליידן. בשנות ה-30 ובשנות ה-40 של המאה ה-20 היה דמות מפתח בחוגים אפריקאנרים לאומניים, ואף יסד ארגון בשם Reddingsdaadbond לקידום רווחתם של אפריקאנרים. דידריקס היה חבר בפרלמנט של דרום אפריקה מטעם המפלגה הלאומית משנת 1953 ועד לשנת 1975. כיהן כשר לעניינים כלכליים בין 1958 ל-1967 וכשר המכרות בין 1961 ל-1964 (שני התפקידים בממשלת הנדריק פרוורד) וכשר האוצר בין 1967 ל-1975 בממשלת ג'ון פורסטר. כמו כן שימש כנשיא Rand Afrikaans University. כיהן כנשיא (תפקיד ייצוגי) משנת 1975 ועד מותו מהתקף לב בקייפטאון ב-1978. מדיה וקבצים בנושא ניקולאס יוהנס דידריקס בוויקישיתוף
משה (דרוויש) צורי

משה (דרוויש) צורי (1854–1936) היה מנהיג קהילת יהודי עכו בתחילת המאה ה-20. משה צורי נולד בעכו בשנת 1854. הוא נצר למשפחת צורי, אחת המשפחות הענפות והוותיקות בארץ ישראל מאז המאה ה-18. אבי השושלת, ניסים צורי, עלה לארץ מאזור הבלקן, נישא לאשה טבריינית ועסק בניפוץ צמר ורפדות – מלאכות שעברו בין צאצאי המשפחות מדור לדור במשך כ-200 שנה. כך, גם משה (דרוויש) צורי עסק ברפדות, ונמנה עם בכירי הקהילה היהודית בעיר מגוריו. חברי הקהילה בחרו בו בתחילת המאה ה-20 להיות יושב ראש הוועד ו"מוכתר" היהודים. במסגרת תפקידו טיפל בענייני הכספים של הקהילה, בבית הכנסת, בכרם זיתים שהיה בבעלות הקהילה, בבית הקברות שלה, ובקשר השוטף עם הרשויות. משה צורי קשר קשרים טובים עם הפחה הטורקי וזכה לכבוד והוקרה מצד בני כל הדתות בעיר. גם פעילים ציונים, כמו יצחק בן-צבי וארתור רופין, נעזרו במעמדו וקשריו כדי לקדם התיישבות יהודית באזור חיפה ועכו. יחסיו הטובים עם השלטונות סייעו לו לפתור בעיות שהתעוררו בחיי היום-יום, לעזור לחברים שנקלעו לצרות כלכליות, ולשמר את המוסדות הקהילתיים. ביתו של המוכתר היה פתוח לאורחים בכל ימות השבוע, ובעיקר בשבתות ובחגים, אז נהג לארח עוברי אורח שנקלעו במקרה לעיר ולא יכלו להמשיך בנסיעה עקב השבת. בזכות האמון הרב לו זכה, איפשרו לו ראשי השלטון המקומי לקבל לביתו בחגים אסירים יהודיים שנכלאו בכלא עכו, לשתף אותם בסדר פסח ובתפילות ראש השנה ויום הכיפורים. הוא ערב להם כל זמן שהותם אצלו, ובמוצאי החג השיבם לכלא. בשנות חייו האחרונות עבר צורי לחיפה, שם התגוררו בניו, ובה נפטר בשנת 1936. הוא נקבר בבית הקברות הישן בעיר, סמוך לחוף. על שמו רחוב בעכו. למשה דרוויש צורי נולדו שלושה ילדים: אברהם (על שם אביו) ניסים (על שם סבו) ונ'גמה (על שם אמו). אברהם, שהיה איש עסקים, ירש את תפקיד המוכתר אחרי אביו, ושימש כמנהיג קהילה בשנות ה-30 של המאה ה-20. ני'גמה (אשר שינתה את שמה ל"כוכבה") נולדה בשנת 1895 בעכו, נישאה בשנת 1913 לדוד אלפסי, סוחר תבלינים מחיפה ולהם נולדו שבעה ילדים. חלק ניכר מבני משפחת צורי הענפה מתגוררים ביישובי צפון הארץ, בעיקר סביב חיפה והקריות. על בניה נמנה חיים צורי, המשמש ראש עיריית קריית מוצקין. מאה שנות שמחה - קורותיה של שמחה צורי, מאת שלומי רוזנפלד. נחום אילן, ‏משה דרוויש צורי: מנהיג הקהילה היהודית בעכו בשלהי התקופה העות'מאנית ובראשית השלטון הבריטי, קתדרה 87, ניסן תשנ"ח (1998), עמ' 77–106 מדיה וקבצים בנושא משה צורי בוויקישיתוף יהושע לוריא, עכו: עיר החומות, (הוצאת ירון גל: 2000), עמ' 206
קרב השערים הפרסיים

קרב השערים הפרסיים נערך בתחילת שנת 330 לפנה"ס בין אלכסנדר הגדול לאימפריה הפרסית. מעבר השערים הפרסיים נמצא בתוככי האימפריה הפרסית. הגעתו של אלכסנדר למעבר התאפשרה אחרי שהביס את דריווש השלישי בקרב גאוגמלה ואף כבש את בבל. הקרב נערך במעבר הרים צר שהיה ידוע בעת העתיקה בשם "השערים הפרסיים" (כיום תנג-י ח'אס באיראן) המעבר מקשר בין הערים המודרניות יאסוג' וסדה. המעבר הזה הוא בין הבודדים באזור זה של רכס הרי זגרוס. בעונת החורף שבה נערך הקרב עשויה הטמפרטורה במקום ליפול עד מינוס 25 מעלות צלזיוס. המעבר הוא נתיב דמוי משפך המתחיל בעמק רחב למדי והולך ונהיה צר יותר ויותר במעבר בין הרים תלולים קשים למעבר. אפילו כיום, במאה ה-21, עובר במקום כביש צר מאוד. הפרסים הקימו מארב שהוחזק בכוח חסימה ששלט על עמדות המפתח במעבר זה. בהתחלה לא ייחס אלכסנדר הגדול חשיבות רבה למעבר והחליט לעבור בו ללא ביצוע סיור מקדים. לכן, לא גילה את המגנים הפרסים שהתפרסו במעבר ובצדדיו התלולים. בקרב קשה שהתפתח במקום ספג הצבא המקדוני אבדות רבות ונחלץ אך בקושי רב מן המארב שלתוכו נפל. כתוצאה מכך ביקש אלכסנדר הגדול למצוא דרך עוקפת למעבר. אחרי שנמצא מורה דרך מקומי חילק אלכסנדר את צבאו לשני חלקים. החלק הגדול נותר בבסיס המעבר ואילו הוא עצמו לקח את יחידות העלית ואיגף את הכוח הפרסי המגן. עם השלמת האיגוף, גם הכוח האוגף חולק לשני חלקים. חלק אחד נותר במקום שאליו הגיע ואילו הכוח האחר תחת פיקודו של אלכסנדר עצמו המשיך את התנועה והגיע לעורפו של הכוח הפרסי. עם השלמת התמרון פתחו המקדונים בהתקפה נמרצת מכל הצדדים וכוח החסימה הפרסי הובס. קרב תרמופילאי Waldemar Heckel (2008), p 81 ARIOBARZANES, Encyclopædia Iranica אריאנוס 3.18.9
פאלאצו פובליקו (סיינה)

פאלאצו פובליקו (באיטלקית: Palazzo Pubblico) הוא בית העירייה של סיינה במחוז טוסקנה שבאיטליה, נמצא בפיאצה דל קמפו שבסיינה. המבנה יועד במקור לשמש את בית הממשל הרפובליקני. בניית המבנה החלה בשנת 1297, והסתיימה בשנת 1310, אך עבר שינויים בתקופות מאוחרות יותר. תוכנן עבור שלטונות ובכירי העיר. הבניין עוצב באדריכלות ימי הביניים ועוצב בסגנון גותי טוסקני. בסיס המבנה הוא אבן, וכל החלקים היותר עליונים של המבנה עשויים מלבנים. חזיתו של המבנה קעורה מעט, כדי שתתאים לצורתה הקעורה של הפיאצה דל קמפו. מגדל הפעמונים של הארמון, טורה דל מנג'ה, נבנה בין השנים 1325–1344, ועליו הונח מעין 'כתר' שעוצב בידי הצייר ליפו ממי. מגדל הפעמונים נבנה גבוה יותר מן הקמפנילה די ג'וטו בדואומו של פירנצה, שבאותו זמן היה המבנה הגבוה באיטליה. המבנה מצויד בשעון מכני מהמאה ה-14. עיצוב הטורה דל מנג'ה והמבנה כולו שימשו השראה למבנים רבים, בהם מגדל השעון לזכר ג'וזף צ'מברלין באוניברסיטת ברמינגהאם (אנ'), בית עיריית קופנהגן, בית עיריית אודנסה ועוד. כמו כן, בכניסה למגדל נמצאת הקאפלה די פיאצה, והמגדל עצמו משמש נקודת תצפית מרהיבה על סיינה והאזור. המבנה נבנה בימיי שלטון התשעה באיטלקית: "Governo dei Nove" בסיינה, ושימש את פרנסי העיר. חלק מהמבנה משמש ולו חלקית, כעיריית סיינה גם במאה ה-21. בכניסה למבנה בחצר הפנימית (באיטלקית:Cortile del Podesta) מצוירים סמלי תשע המשפחות השליטות בזמן הבניה. החצר מכונה גם "חצר התשעה". בתוך המבנה קיימות יצירות אומנות ידועות, של אומנים מפורסמים והמוזיאון העירוני ממוקם בו. באולם המועצה, הנקרא גם אולם מפת העולם, מצוי ציור של מפה שצייר אמברוג'ו לורנצטי. על קיר נוסף באולם מצויר "מאסטה", מאת סימונה מרטיני. באולם אחר "אולם השלום" מצויות יצירות נוספות של לורנצטי, פרסקאות "אלגוריה על השפעת הממשל הטוב והרע". מקום מעניין אחר בבניין הוא אולם הבאליה (balia - עוצמה באיטלקית), המלא בפרסקאות של דמויות נשיות, לוחמים, ארבעת נושאי הבשורה של ישו ופרסקאות נוספות. פאליו קתדרלת סיינה מדיה וקבצים בנושא פאלאצו פובליקו בוויקישיתוף Visit Siena, Palazzo Pubblico in Siena - Visit Siena Official, visitsienaofficial.it, ‏2022-08-18 (באנגלית אמריקאית) English edition - Siena Art and History, SS Flamina km 90 Narni - Terni, Italia: Casa Editore Plurigraf, 2001, עמ' 14-15 Cities of Italy Siena Guide with plan, S.S Flamina km 90 Narni Terni Italia: Casa Eeditore Plurigraf, 1997, עמ' 28 פלאצו פובליקו - Palazzo Pubblico, באתר פשוט איטליה Leslie Livingston, Guide to Siena's Palazzo Pubblico, With One of Italy's Most Famous Fresco Cycles, The Geographical Cure, ‏2020-06-26 (באנגלית אמריקאית) איטליה מדריך EYEWITNESS, נתניה: שטיינהרט קציר, 2009, עמ' 340
מבצע זיקוקית ב

מבצע זיקוקית ב הייתה תקיפה שביצע חיל האוויר הישראלי במסגרת מלחמת ההתשה על נמל ע'רדקה במצרים בתגובה לפגיעה של צוללנים מצריים בספינות ישראליות בנמל אילת. בתקיפה הוטבעה מקשת של חיל הים המצרי. ב-5 בפברואר 1970, חדרו צוללנים מצריים שיצאו מעקבה לנמל אילת והצמידו "מוקשי עלוקה" לשתי ספינות ישראליות שעגנו בנמל וחמקו חזרה לעקבה. כתוצאה פיצוץ המוקשים הוטבעה ספינת עזר ישראלית וניזוקה נחתת של חיל הים. התקיפה המצרית תואמה עם ירדן שהסכימה שהמתקפה תצא משטחה. בתגובה הוחלט בישראל לפגוע בספינות מצריות במעגן ע'רדקה שבים סוף. יום למחרת התקיפה המצרית, ב-6 בפברואר 1970 החל מהשעה 16:00 יצאו בהפרשי זמן של דקות זה מזה 18 מטוסי תקיפה ישראלים מדגם סקייהוק מטייסות 102, 109 ו-115 לעבר מעגן ע'רדקה כשהם חמושים בפצצות לשימוש כללי סימן 82 ובכוורות רקטות. המטוסים הסתדרו בזוגות כאשר הזוגות מגיעים בזה אחר זה אל מעל לנמל במטרה לפגוע בספינות של חיל הים המצרי. הזוג הראשון הבחין במקשת מדגם T-43 (ספינה להנחה ושליה של מוקשים ימיים) מחוץ לנמל והטילו עליה את החימוש. הפצצות נפלו אל הים בקרבת המקשת ולא גרמו לה נזק. הזוג השני הטיל את חימושו ואחת הפצצות פגעה ישירות במקשת וגרמה לה נזק אך לא הטביעה אותה. המקשת המצרית הפגועה החלה בתנועה ונצמדה לספינה אזרחית ששהתה בקרבתה ובכך מנעה מהזוגות הבאים להמשיך ולהפציץ אותה. הזוגות הבאים הגיעו כמתוכנן אל מעל הנמל אך נמנעו מלתקוף את המקשת וביצעו פטרולי המתנה ותצפית לאיתור ספינות צבאיות אחרות מעל מעגן ע'רדקה ונמל ספג'ה הסמוך. בחלוף דקות אחדות ומשנראה היה למפקד המקשת המצרית שהמתקפה עליו נפסקה ניסה לחמוק פנימה אל הנמל. בשלב זה ולאחר שהתרחק מהספינה האזרחית פתחו שוב ארבעה זוגות מטוסי הסקייהוק ביעפי הפצצה אך לא הצליחו לפגוע בה. שלושת זוגות המטוסים האחרונים שהגיעו אל מעל הנמל הצליחו לפגוע במקשת מספר פגיעות קשות ובעודם מבצעים את היעפים נטתה המקשת על צידה וטבעה. במהלך התקיפה נורתה לעבר המטוסים אש נ"מ קלה שלא פגעה בהם. במקביל למטוסי הסקייהוק, הוזנקו זוג מטוסי מיראז' 3 ישראליים במטרה להגן על מטוסי הסקייהוק מפני מיירטים מצריים אולם במהלך כל התקיפה לא הזניק חיל האוויר המצרי מטוסי יירוט. מקשת מצרית טובעה וכ-80 חיילים מצריים נהרגו. לצה"ל לא היו נפגעים. רוח רפאים מעל קהיר חלק ב' - חיל האוויר הישראלי במלחמת ההתשה (1967-1970), דני שלום עמ' 645 מקשת מצרית טובעה בים סוף, מעריב, 8 בפברואר 1970
ויולה רוגנקאמפ

ויולה רוֹגֶנקַאמפּ (Viola Roggenkamp; נולדה ב-15 באפריל 1948 בהמבורג) היא סופרת ועיתונאית יהודייה-גרמנייה. נושאים מרכזיים בכתיבתה הם יחסי הורים-ילדים, לסביות ויהודים גרמנים. רוגנקאמפ נולדה ב-1948 בעיר המבורג שבגרמניה, בת לאם יהודייה ולאב גרמני שאינו יהודי ששרדו ביחד את ימי גרמניה הנאצית. למדה פסיכולוגיה, פילוסופיה ומוזיקה, וחייתה לפרקים באסיה ובישראל. במשך למעלה מ-20 שנה כתבה עבור השבועון "די צייט" (Die Zeit), וקנתה לעצמה שם כפרשנית ופובליציסטית. כן כתבה ברבעון הפוליטי לנשים EMMA. Von mir soll sie das haben?: Sieben Porträts von Müttern lesbischer Töchter, Berlin: Krug & Schadenberg, 1996, ISBN 3-930041-08-1. ("ממני היא קיבלה את זה?: שבעה דיוקנאות של אמהות לבנות לסביות") Tu mir eine Liebe. Meine Mamme. Jüdische Frauen und Männer in Deutschland sprechen von ihrer Mutter, Berlin: Mosse Verlag, 2002, ISBN 3-935097-07-7. (דוקומנטציה על יחסם של אנשים ממשפחות יהודיות לאמם.) Mein Bild von ihm. Lesbische Frauen erzählen von ihren Vätern, Berlin: Krug & Schadenberg, 2004, ISBN 3-930041-41-3. ("תמונתו שבעיני רוחי: נשים לסביות מספרות על אבותיהן") Familienleben, Frankfurt am Main: Büchergilde Gutenberg, 2004. ("חיי משפחה": רומן העוסק במשפחת שיפר היהודית בשנות ה-60, ובמרכזו עומדות הבנות הנוירוטיות ובמיוחד פאניה בת ה-13, המבקשות לעצמן חיים חופשיים ורגילים. ראה אור במהדורות נוספות וכן בהולנדית.) Erika Mann. Eine jüdische Tochter. Über Erlesenes und Verleugnetes in der Familie Mann-Pringsheim, Zürich: Arche-Verlag, 2005, ISBN 3-7160-2344-2. (על אריקה מאן) Frau ohne Kind. Gespräche und Geschichten einer Tafelrunde, 2005. (רוגנקאמפ הזמינה 13 נשים ללא ילדים, ממגוון גילאים ומקצועות, לספר את סיפורן.) Die Frau im Turm, Frankfurt am Main: S. Fischer Verlag, 2009, ISBN 978-3-10-066064-0. ("האישה שבמגדל": רומן) Tochter und Vater, Frankfurt am Main: S. Fischer, 2011, ISBN 978-3-10-066067-1. ("בת ואב": רומן) מדיה וקבצים בנושא ויולה רוגנקאמפ בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ויולה רוגנקאמפ (בגרמנית) ויולה רוגנקאמפ בקטלוג הספרייה הלאומית של גרמניה (בגרמנית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו. ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ויולה רוגנקאמפ".
ג'יגולו אמריקאי

ג'יגולו אמריקאי (באנגלית: American Gigolo) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמת פשע שיצא ב-1980 בכיכובו של ריצ'רד גיר. פול שרדר כתב וביים את הסרט, שנחשב הראשון בטרילוגיית סרטים העוסקים באדם בודד; הסרטים הבאים שביים בטרילוגיה זו היו "שינה טרופה" (1992) ו"ההולך" (2007). הסרט מתאר את המתרחש בנפשו של ג'וליאן קיי (ריצ'רד גיר), ג'יגולו מצליח מלוס אנג'לס, שעיסוקו הוא קיום יחסים עם נשים תמורת תשלום. ג'וליאן הוא נרקיסיסט ונהנתן, ומתקשה ליצור קשר רגשי ארוך טווח עם נשים. באחד ממפגשיו הוא מכיר את מישל סטראטון (לורן האטון (אנ')), אשתו של פוליטיקאי מקומי, והיא מביעה בו עניין. לאחר שנשלח על ידי הסרסור ליאון ג'יימס (ביל דיוק (אנ')) למפגש עם כלכלן מקומי שמבקש ממנו לקיים יחסים עם אשתו כאשר הוא צופה בהם, מתברר כי האישה נרצחה. חוקר המשטרה ג'ו סאנדיי (הקטור אליזונדו) נשלח לחקור את ג'וליאן כחשוד המרכזי ברצח. ליסה (קיי קאלן (אנ')), לקוחה שעימה היה ג'וליאן בליל הרצח, מסרבת להעיד לטובתו ולספק לו אליבי, כדי להגן על שמה הטוב. ג'וליאן נעשה מיואש, בגדיו ומראהו נעשים מרושלים, והוא מתחיל לנהוג במכונית פשוטה במקום מכוניתו היוקרתית. בעימות שהוא עורך מול ליאון, הסרסור ששלח אותו למפגש עם האישה שנרצחה, מתוודה ליאון כי הרוצח הוא ג'יגולו צעיר אחר, וכי הוא ניסה להפליל את ג'וליאן. אך לאחר העימות, ג'וליאן דוחף בטעות את ליאון מעבר למעקה המרפסת, והוא נופל אל מותו. ללא הוכחות לחפותו, ג'וליאן מוכנס לכלא ומחכה למשפטו. אך מישל מסכנת את שמה ומספקת לו אליבי כדי שיוכל להשתחרר. המועמד לתפקיד הראשי היה תחילה השחקן ג'ון טרבולטה, אך הוא ביטל את השתתפותו בסרט. ג'ולי כריסטי, שהייתה אמורה לגלם את מישל, ביטלה את השתתפותה כאשר ריצ'רד גיר נבחר להחליף את טרבולטה; במקומה נבחרה לורן האטון. הבמאי והתסריטאי פול שרדר אמר כי הושפע מהסרט הצרפתי "הכייס" (1959), של הבמאי רובר ברסון, בעת עבודתו על הסרט. שני הסרטים מושפעים מנושא "החטא ועונשו" ודנים בעניין זה. הסרט תרם לעלייה בקריירה של גיר. צולמה בו סצנת העירום הפרונטלי הראשונה של שחקן הוליוודי בכיר. בגדיו המסוגננים של גיר עוצבו על ידי המעצב האיטלקי ג'ורג'יו ארמני, שהפך בעקבות הסרט לכוכב עולה בעולם העיצוב בארצות הברית. פסקול הסרט, אותו כתב והפיק ג'ורג'ו מורודר, זכה להצלחה והגיע למקום השביעי במצעד בילבורד 200 האמריקאי. השיר הידוע ביותר בפסקול הוא השיר "Call Me", בביצועה של להקת בלונדי. "ג'יגולו אמריקאי", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "ג'יגולו אמריקאי", באתר נטפליקס "ג'יגולו אמריקאי", באתר AllMovie (באנגלית) "ג'יגולו אמריקאי", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "ג'יגולו אמריקאי", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "ג'יגולו אמריקאי", באתר Metacritic (באנגלית) "ג'יגולו אמריקאי", באתר אידיבי "ג'יגולו אמריקאי", תסריט הסרט באתר Scripts.com (באנגלית) "ג'יגולו אמריקאי", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
קדהרין

קדהרינים (Cadherin), מחלקה של חלבונים טרנס-ממברנליים שלהם תפקיד חשוב בהצמדות תאים (adhesion), ובכך דואגים שתאים ברקמה יהיו קשורים יחד. לפעילותם הם דורשים יוני סידן (Ca2+‎), ומכאן שמם ("calcium-dependent adhesion"). משפחת חלבוני הקדהרינים כוללת בתוכה בין היתר קדהרינים, פרוטוקדהרינים ודסמוגלינים. חלבונים אלו מכילים cadherin repeats - אלו הם מתחמים קושרי Ca2+‎ חוץ תאיים. ישנם סוגים שונים של קדהרינים, המסומנים על ידי תחילית (המייצגת את הרקמה האופיינית לקדהרינים), ותאים המבטאים קדהרינים מאותו סוג נוטים להתקבץ יחד. בין היתר: CDH1‏ - E-cadherin (אפיתל): E-קדהרינים הנמצאים ברקמות האפיתל. חלבון זה הוא הנחקר ביותר במשפחת הקדהרינים. CDH2 -‏ N-cadherin (עצבי; neural):‏ N-קדהרינים נמצאים בתאי עצב CDH12 - קדהרין 12, סוג 2 (N-cadherin 2) CDH3 -‏ P-cadherin (שליה; placental):‏ P-קדהרינים הנמצאים בשליה. תת המשפחה הגדולה ביותר של קדהרינים הם פרוטו קדהרינים (Protocadherin). מוטציות בגנים במשפחה זו עשויים לגרום בין היתר לסכיזופרניה ותסמונת אשר. חלבונים שונים במשפחת הקדהרינים הם בעלי תפקיד חשוב כמדכאי סרטן. מדיה וקבצים בנושא קדהרין בוויקישיתוף
דני וקסמן

דני וקסמן (נולד ב-יולי 1936 בבית אלפא) הוא מבכירי המורים לאמנות לחימה בישראל ומורה זן מאסכולת הסוטו. וקסמן הוא בעל דרגת דאן 7 בג'ודו, והוא הלא-יפני השני בהיסטוריה שהגיע לדרגה זו. בנוסף, הוא בעל דרגת דאן 15 (ודאי-שיאהן) בנין ג'וטסו מטעם ארגון בוג'ינקאן, הארגון הגדול ביותר העוסק בנינג'יטסו. וקסמן נסע ליפן לראשונה בשנת 1958 בעקבות המלצתו של משה פלדנקרייז. פלדנקרייז, שהיה מחלוצי הג'ודו בישראל, ומראשוני המפיצים אותו במערב, היה ידיד של משפחת וקסמן ועורר את עניינו של דני באמנות הלחימה. וקסמן שהה כ-13 שנה ביפן במהלך שני העשורים הבאים ובהם הקדיש את כל זמנו ללימוד זן ואמנויות לחימה. תחילת דרכו של דני ביפן הייתה בקודוקאן, בית הספר המרכזי של הג'ודו, שם הוא פגש את דון דרייגר, מומחה לאמנויות לחימה אסיאתיות שהפך לחברו הקרוב והפגיש אותו עם האצומי והנינג'וצו. יחד עם דורון נבון היה לאחד מראשוני המערביים אשר זכו ללמוד נין ג'וטסו. הם למדו אמנות זו תחת המורה מאסאקי האצומי ואף תחת ראש השיטה הקודם, המורה טושיצוגו טאקמאצו. בין מורי הג'ודו של וקסמן נמנים גדולי המורים של אמנות זו, בהם קוטאני סנסאיי (דאן 10), אוסוואה סנסאיי (דאן 10) ודייגו סנסאיי (דאן 10). וקסמן מיעט להתחרות באופן מקצועי, אך בשנת 1969, בעת ביקור בישראל, השתתף באליפות ישראל לג'ודו וזכה במקום הראשון במשקל הפתוח. וקסמן היה תלמיד שאינו נזיר של מורה הזן הפרופסור מסונאגה רייהו, שהיה גם סגן נשיא אוניברסיטת קומאזוואה ביפן. הוא מתרגל זן למעלה מחמישים שנה ומלמד זן באזור תל אביב מאז 1994. ספרו זן: שאלות ותשובות יצא לאור בשנת 2000 בהוצאת גל כולל מבוא לזן ותרגום של היצירה "פוקאנזהזנגי" של מייסד הסוטו ביפן איהיי דוגן. בשנת 2006 הוציא לאור את הדרך הישירה לאני האמיתי ולתפקוד מלא בחיי היומיום ובו תרגומים של שלושה מספריו של רייהו, וכן מבחר מתרגומיו של זה, לפרקים המרכזיים ביצירת היסוד של הסוטו זן "שובוגנזו" של דוגן. הוא תרגם וערך ספר זה יחד עם עופר כהן. הספר יצא בהוצאת הצוק הכחול. ג'ודו זן בודהיזם נין ג'וטסו מדיה וקבצים בנושא דני וקסמן בוויקישיתוף זן בחיי היום יום – מורה הזן דוגן וגישת הסוטו לזן, אתר בעריכת עופר כהן, אחד מתלמידיו של וקסמן, ובו מידע רב על זן וכן תרגומים שונים מכתבי דוגן ומסונגה רייהו תומר פרסיקו, זה זן, זה?, באתר nrg‏, 25 במאי 2006
מדליית פנרוז

מדליית פנרוז מחולקת מאז שנת 1927 כפרס החשוב של ה"חברה הגאולוגית האמריקאית" לחוקרים שקידמו את מדעי כדור הארץ. הפרס נוסד על ידי ר.א.פ פנרוז הבן (R. A. F. Penrose, Jr). בין זוכי הפרס: 1930: אנטואן לקרואה 1941: נורמן לוי בואן 1944: ביילי וויליס 1952: ג'ורג' גיילורד סימפסון 1966: הארי הס 1970: רלף בגנולד ערך זה הוא קצרמר בנושא מדעי כדור הארץ. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אמון (סרט)

אֵמוּן (באנגלית: Trust) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2010 בבימויו של דייוויד שווימר. אנני בת ה-14 (ליאנה ליבראטו) חיה עם משפחתה חיים שגרתיים בפרברי שיקגו. היא חברה בנבחרת הכדורעף, ומנהלת יחסים טובים עם משפחתה. היא מכירה נער בן 16 בשם צ'רלי (כריס הנרי קופי) בצ'אט אינטרנטי דרך המחשב שאביה קנה לה ליום הולדתה. השניים יוצרים קשר וירטואלי דרך הפלאפון וה"IM", כשבמהלכו מודיע צ'רלי לאנני שהוא בן 20, ולא 16, ובהמשך מתוודה בפניה שהוא בן 25. אנני מקבלת בהבנה את העובדה ששיקר לה על גילו וממשיכה לדבר איתו בקביעות, בעיקר בגלל שהוא גורם לה להרגיש טוב לגבי עצמה. לאחר שלושה חודשי תקשורת וירטואלית קובעים השניים פגישה בקניון. כשהשניים פוגשים לראשונה אחד את השני מגלה אנני שצ'רלי בן 35 (לפחות), ומתאכזבת ששיקר לה על גילו פעם נוספת. בתחילה, היא בוכה על כך ששיקר לה, אך זמן קצר לאחר תחילת הפגישה סולחת לו לאחר שמחמיא לה על מראה וטוען שהבדל הגילאים ביניהם לא באמת משנה. לאחר שהם מנהלים שיחה ששניהם נהנים ממנה לוקח צ'רלי את אנני למלון, וגורם לה לדגמן מולו בחזייה ותחתונים אדומים שקנה לה. לבסוף, הוא משכנע אותה לשבת לצידו במיטה, משכיב אותה ואונס אותה, בזמן שהוא מתעד זאת בעזרת מצלמת וידאו. בהמשך, מספרת אנני לחברתה בריטני על כך ששכבה עם צ'רלי, דבר שמדאיג את בריטני ומוביל אותה לדווח להנהלת בית הספר על המקרה, שלבסוף עובר דרך המשטרה לחקירת FBI. אנני נאלצת לעזור לחוקרים לתפוס את צ'רלי, שמגלה זאת במהלך שיחת טלפון ביניהם, לפני שהם מצליחים לאתר אותו. אביה, ויל (קלייב אוון), מתחיל בעצמו לחקור באופן אובססיבי. ליאנה ליברטו כאנני קמרון קלייב אוון כוויל קמרון קתרין קינר כלין קמרון ויולה דייוויס כגייל פרידמן, יועצת בבית חולים. נואה אמריך כהאל הארט, הבוס של וויל כריס הנרי קופי כצ'ארלי ג'ייסון קלארק כדאג טייט זואי לוין כבריטני, חברתה של אנני נואה קרופורד כטיילר מדיה וקבצים בנושא אמון בוויקישיתוף "אמון", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "אמון", באתר נטפליקס "אמון", באתר AllMovie (באנגלית) "אמון", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "אמון", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "אמון", באתר Metacritic (באנגלית) "אמון", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ערך זה הוא קצרמר בנושא סרטים אמריקאיים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מוזיאון אדו טוקיו

מוזיאון אדו טוקיו (ביפנית: 江戸東京博物館) הוא מוזיאון הממוקם בטוקיו, שנוסד בשנת 1993. האטרקציות העיקריות במוזיאון הן שחזור בגודל מלא של גשר ניהונבשי אשר הוביל אל תוך אדו, הלוא היא טוקיו העתיקה. (כיום ניהונבשי הוא המרכז המסחרי של רובע צ'יודה בטוקיו) ; תיאטרון נהקהמוראזה (Nakamuraza); מינאטורות ומודלים של טוקיו העתיקה, ומבנים מתקופת אדו, תקופת מייג'י ותקופת שווה. המוזיאון ממוקם בסמיכות לריוגוקו קוג'יקן (אולם הסומו הגדול) בשכונת ריוגוקו ברובע סומידה. המבנה עוצב בידי קיונורי קיקואטאקה (אנ'), אדריכל נודע ביפן. צורת המבנה המרוחקת והמוגבהת של המוזאון, שואבת השראה רבה ממחסן עתיק שנבנה בסגנון קארצוקורי. מדיה וקבצים בנושא מוזיאון אדו טוקיו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מוזיאון אדו טוקיו (ביפנית, באנגלית, בסינית מפושטת, בסינית מסורתית ובקוריאנית) מוזיאון אדו טוקיו, ברשת החברתית פייסבוק מוזיאון אדו טוקיו, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מוזיאון אדו טוקיו, ברשת החברתית אינסטגרם מוזיאון אדו טוקיו, סרטונים בערוץ היוטיוב (באנגלית) Kiyonori Kikutake Architects (הקישור אינו פעיל, 19 בנובמבר 2019) ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיאונים ובנושא יפן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.