אה"מ פיוריוס (1916)

אה"מ פיוריוס הייתה סיירת מערכה שנבנתה עבור הצי המלכותי במהלך מלחמת העולם הראשונה. היא נועדה לתמוך בפרויקט הבלטי בהנהגת לורד הים הראשון ג'ון פישר, והייתה משוריינת קלות מאוד ותוכננה עם סוללה ראשית של שני תותחי 18 אינץ' (457 מ"מ) בלבד. פיוריוס שונתה לנושאת מטוסים בזמן הבנייה. הצריח הקדמי שלה הוסר ובמקומו נוסף סיפון טיסה, כך שהמטוסים נאלצו לתמרן סביב המבנה על מנת לנחות. מאוחר יותר במלחמה, האונייה הסירה את הצריח האחורי שלה והותקן סיפון טיסה שני מאחורי המבנה, אך זה היה פחות משביע רצון בגלל מערבולות אוויר. פיוריוס הושבתה לזמן קצר לאחר המלחמה לפני שהיא חודשה עם סיפון טיסה באורך מלא בתחילת שנות ה-20. לאחר הסבתה, שימשה פיוריוס רבות לניסויים של מטוסים ימיים, ומאוחר יותר כספינת אימונים לאחר שנכנסו לשירות נושאות מטוסים גדולות ומודרניות כמו ארק רויאל בשנות ה-30. במהלך החודשים הראשונים של מלחמת העולם השנייה בילתה נושאת המטוסים את זמנה בציד פושטות סחר גרמניות בצפון האוקיינוס האטלנטי ובליווי שיירות. זה השתנה באופן דרמטי במהלך המערכה בנורווגיה בתחילת 1940, כאשר מטוסיה סיפקו סיוע אווירי לכוחות הבריטיים על החוף בנוסף לתקיפת הספנות הגרמנית. הראשונה מבין משימות רבות של הובלת מטוסים בוצעה על ידי נושאת המטוסים במהלך המערכה. לאחר נסיגת הכוחות הבריטיים במאי, פיוריוס ביצעה מספר תקיפות נגד אוניות תובלת כוחות בנורווגיה עם תוצאות מועטות לפני שהחלה בשגרה קבועה של הובלת מטוסים עבור חיל האוויר המלכותי. בתחילה, פיוריוס ערכה מספר הפלגות למערב אפריקה, אך היא החלה להעביר מטוסים לגיברלטר ב-1941. מתקפה לא מוצלחת על נמלים הכבושים בידי הגרמנים באוקיינוס הארקטי קטעה את משימות הובלת המטוסים באמצע 1941. פיוריוס קיבלה שיפוץ ממושך בארצות הברית ובילתה כמה חודשים באימונים לאחר שובה באפריל 1942. היא ביצעה מספר הפלגות נוספות בהובלת מטוסים באמצע 1942 לפני שמטוסיה תקפו שדות תעופה באלג'יריה תחת צרפת של וישי כחלק משלבי הפתיחה של מבצע לפיד בנובמבר 1942. האונייה נשארה בים התיכון עד פברואר 1943 אז הועברה לצי הבית. פיוריוס בילתה את רוב 1943 באימונים, אך ביצעה מספר התקפות על אוניית המערכה הגרמנית טירפיץ ומטרות אחרות בנורווגיה במהלך המחצית הראשונה של 1944. עד ספטמבר 1944, האונייה התיישנה והיא הוכנסה למילואים. פיוריוס הוצאה משימוש באפריל 1945, אך לא נמכרה לגרוטאות עד 1948. במלחמת העולם הראשונה, אדמירל פישר נמנע מלהזמין גרסה משופרת של סדרת רינואון הקודמת, בשל הגבלה בזמן מלחמה שאסרה על בניית ספינות גדולות מסיירות קלות ב-1915. כדי להשיג ספינות המתאימות לתפקידים הדוקטריניים של סיירות מערכה, כמו סיור אחר ציים וציד פושטות אויב, הוא הזמין אוניות עם שריון מינימלי של סיירת קלה וחימוש של סיירת מערכה. הוא הצדיק את קיומם בטענה שהוא זקוק לספינות מהירות ורדודות לפרויקט הבלטי שלו, תוכנית לפלוש לגרמניה דרך החוף הבלטי שלה. לפיוריוס היה אורך כולל של 786 רגל 9 אינץ' (239.8 מטרים), רוחב של 88 רגל (26.8 מטרים), ושוקע של 24 רגל 11 אינץ' (7.6 מטרים) במעמס מלא. הדחק האונייה היה 19,513 טונות ארוכות (19,826 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-22,890 טונות ארוכות (23,257 טונות) במעמס מלא. פיוריוס ואחיותיה היו ספינות המלחמה הגדולות הראשונות בצי המלכותי שהיו להן טורבינות קיטור. כדי לחסוך בזמן התכנון, התקנת הטורבינה ששימשה בסיירת הקלה צ'מפיון, הסיירת הראשונה של הצי עם טורבינות הילוכים, פשוט שוכפלה עבור ארבע מערכות טורבינות. הטורבינות של בראון-קרטיס הונעו על ידי שמונה עשר דוודי צינורות קטנים של Yarrow. הם תוכננו להפיק סך של 90,000 כוחות סוס (67,113 קילוואט) בלחץ עבודה של 235 PSI (1,620 קילו-פסקל, 17 קילוגרם-כוח לסמ"ר). מהירות האונייה הייתה מוערכת ב-31.5 קשרים (58.3 קמ"ש), אולם היא מעולם לא ניהלה את ניסויי הים שלה. פיוריוס תוכננה לשאת בדרך כלל 750 טונות ארוכות (762 טונות) של מזוט, אך יכלה לשאת לכל היותר 3,160 טונות ארוכות (3,211 טונות). בתפוקה מלאה, היא יכלה להפליג לטווח של (6,000 מיילים ימיים (11,110 ק"מ) במהירות של 20 קשרים (37 קמ"ש). האונייה תוכננה לשאת שני תותחי BL 18 אינץ' Mark I בשני צריחים בודדים, אחד מקדימה ('A') ואחד מאחורה ('Y'). החימוש המשני שלה כלל 11 תותחי BL 5.5&nbsp;אינץ' (140&nbsp;מ"מ) Mk I. זוג תותחי נ"מ ירי מהיר (QF) 3 אינץ' (76 מ"מ) 20 cwt הותקנו לפני הארובה. לפיוריוס הותקנו גם שני צינורות טורפדו שקועים בקוטר 21 אינץ' והיא נשאה עבורם 10 טורפדות. כבר במהלך בנייתה, אפילו כשהיא נבנתה, פיוריוס שונתה עם האנגר גדול המסוגל לאכלס עשרה מטוסים על המצודה שלה שהחליף את הצריח הקדמי. סיפון טיסה באורך 160 רגל (49 מטר) נבנה לאורך גגו. מטוסים הוטסו, ובהצלחה פחותה נחתו על הסיפון הזה. מטוסים ימיים כמו השורט טיפוס 184 השתמשו בעגלה בעלת ארבעה גלגלים שרצה במורד מסילה לאורך מרכז סיפון הטיסה לצורך המראה. מטוסים הונפו באמצעות עגורן מההאנגר לסיפון הטיסה. למרות שהצריח האחורי הותקן והתותח נוסה, לא חלף זמן רב עד שפיוריוס חזרה למספנה לשינויים נוספים. בנובמבר 1917 הוחלף הצריח האחורי בסיפון להנחתת מטוסים באורך 300 רגל (91 מטר) מעל האנגר אחר. הארובה והמבנה העילי שלה נותרו שלמים, עם רצועה צרה של סיפון סביבם כדי לחבר בין סיפון הטיסה הקדמי והאחורי. המערבולת מהארובה ומהמבנה העילי הייתה חמורה מספיק כך שרק שלושה ניסיונות נחיתה הצליחו לפני שנאסרו ניסיונות נוספים. תותחי ה-18 אינץ' שלה היו בשימוש חוזר במוניטורים גנרל וולף ולורד קלייב במהלך המלחמה. פיוריוס הונחה ב-8 ביוני 1915 במספנת Low Walker של ארמסטרונג ויטוורת' בניוקאסל על הטיין. האונייה הושקה ב-18 באוגוסט 1916 ונכנסה לשירות ב-26 ביוני 1917. בעת כניסתה לשירות, הצוות שלה מנה 737 קצינים ומלחים. ב-2 באוגוסט 1917, תוך כדי ניסויים, מפקד הטייסת אדווין דאנינג הנחית בהצלחה סופווית' פאפ על סיפון פיוריוס, והפך לאדם הראשון שהנחית מטוס על ספינה נעה. ב-7 באוגוסט הוא ביצע נחיתה מוצלחת נוספת באותו אופן, אך בניסיון השלישי שלו המנוע נחנק והמטוס התרסק מהחרטום הימני אל הים, וגרם לו לטבוע. סידור הסיפון לא היה משביע רצון מכיוון שהמטוסים נאלצו לתמרן סביב המבנה על מנת לנחות. מחליפו של דאנינג כראש קבוצת האוויר של פיוריוס, פרדריק רוטלנד, ביצע בהצלחה נחיתה באותו אופן כמו דאנינג, ולאחר מכן הפסיק את הניסויים הללו, ודיווח לאדמירליות שתוחלת החיים הממוצעת של טייס שינחת כך תהיה 10 נחיתות, במזג אוויר טוב. בינתיים, כל שלוש האוניות מסדרת קורייג'וס הוקצו לשייטת הסיירות הקלות הראשונה באוקטובר 1917, כאשר האדמירליות קיבלה ידיעה על תנועות ספינות גרמניות ב-16 באוקטובר 1917, מה שמצביע אולי על סוג של פשיטה. אדמירל ביטי, מפקד הצי הגדול, הורה למרבית הסיירות והמשחתות הקלות שלו לצאת לים במאמץ לאתר את אוניות האויב. פיוריוס הורחקה משייטת הסיירות הראשונה והצטוותה לסייר לאורך קו הרוחב ה-56 עד 4° מזרח ולחזור לפני רדת החשיכה. שתי האוניות האחרות לא קיבלו תחילה הוראה לצאת לים, אך נשלחו לתגבר את שייטת הסיירות הקלות השנייה המפטרלת בחלק המרכזי של הים הצפוני מאוחר יותר באותו היום. שתי סיירות קלות גרמניות מסדרת ברומר הצליחו לחמוק דרך הפערים בסיורים הבריטיים והשמידו שיירה לסקנדינביה בשעות הבוקר של 17 באוקטובר, אך לא התקבלה הודעה על הקרב עד לאותו אחר הצהריים. שייטת הסיירות הראשונה קיבלה פקודה לנסות ליירט את הספינות הגרמניות, אך הן התגלו כמהירות מדי והספינות הבריטיות לא הצליחו. פיוריוס חזרה למבדוק בנובמבר כדי להסיר את הצריח האחורי ולהחליף אותו בסיפון אחר לנחיתה, מה שהעניק לה גם סיפון המראה וגם סיפון נחיתה. כמו כן הותקנו שתי מעליות המשרתות את ההאנגרים. פיוריוס הופעלה מחדש ב-15 במרץ 1918 ומטוסיה שימשו בסיורים נגד צפלין בים הצפוני לאחר מאי. ביולי 1918 היא נשאה שבעה מטוסי סופווית' קאמל שהשתתפו בפשיטה על טונדרן, ותקפו את סככות הצפלין בטונדרן בהצלחה מתונה. פיוריוס הושבתה לאחר המלחמה, אך הוסבה לנושאת מטוסים עם סיפון טיסה רציף בין יוני 1921 לספטמבר 1925. התכנון שלה התבסס על הניסיון המצומצם מאוד שנצבר עם שתי נושאות המטוסים הבריטיות הראשונות: ארגוס, בת פחות משלוש, ואיגל, שביצעה רק 143 נחיתות סיפון במהלך ניסויים ראשוניים ימיים ב-1920. המבנה העילי, התרנים, הארובה וסיפון הנחיתה של פיוריוס הוסרו והיא קיבלה סיפון טיסה 576–92 רגל (175.6–28.0 מטרים) המשתרע על פני שלושה רבעים מאורכה. סיפון הטיסה הזה לא היה ישר; הוא השתפל כלפי מעלה כשלושה רבעים מהדרך מהירכתיים כדי לעזור להאט את המטוסים הנוחתים, שלא היו להם בלמים בזמן שתוכננה. כבל העצירה של התקופה ההיא מקדימה ואחורה, שהיה בהתחלה באורך 320 רגל (97.5 מטרים) על פיוריוס, לא נועד לעצור את הנחיתה של מטוסים - מהירויות הנחיתה באותה תקופה היו נמוכות מספיק כדי שזה היה מיותר בהתחשב ברוח קדמית טובה - אלא כדי למנוע ממטוסים לסטות לצד אחד וליפול מהסיפון. עיצובים שונים לסיפון הטיסה נבדקו במנהרת רוח על ידי המעבדה הפיזית הלאומית, אשר הראתה כי הצורה האליפטית הייחודית והקצוות המעוגלים מזערו את המערבולת. פיוריוס לא הוארכה, אך הייתה בעלת רוחב של 89 רגל 0.75 אינץ' (27.1 מטרים), ושוקע ממוצע של 27 רגל 3 אינץ' (8.3 מטרים) במעמס מלא, 2 רגל יותר מלפני ההסבה. ההדחק שלה היה 22,500 טונות ארוכות (22,900 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-26,500 טונות ארוכות (26,900 טונות) במעמס מלא, למעלה מ-3,000 טון ארוך יותר מההדחק הקודם שלה של 19,513 טונות ארוכות (19,826 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-22,890 טונות ארוכות (23,260 טונות) במעמס מלא. הגובה המטאצנטרי של פיוריוס היה 3.6 רגל (1.1 מטרים) במעמס מלא הפחתה של 1.48 רגל (0.5 מטרים) לעומת קודם ההסבה. במהלך ניסויי הים של האונייה לאחר ההסבה היא הגיעה למהירות של 30.03 קשרים (55.62 קמ"ש). קיבולת הדלק של פיוריוס הוגדלה ב-700 טונות ארוכות (710 טונות) במהלך השיפוץ שלה, שהגדיל את הטווח שלה ל-5,300 מיילים ימיים (9,800 ק"מ) במהירות של 16 קשרים (30 קמ"ש) או ל-7,480 מיילים ימיים (13,850 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש). האנגר דו-מפלסי נבנה מתחת לסיפון הטיסה, כל מפלס היה בגובה 15 רגל (4.6 מטרים). ההאנגר התחתון היה באורך 550 רגל (167.6 מטרים) על 35–50 רגל (10.7–15.2 מטרים) רוחב והעליון היה 520–50 רגל (158.5–15.2 מטרים) . כל האנגר יכול להיות מנותק על ידי תריסי פלדה המופעלים חשמלית על גלילים. הדוודים שלה הועברו לאורך דופן האונייה כדי לצאת מהרשתות בחלק האחורי של סיפון הטיסה, או, כאשר פעולות הנחיתה היו בעיצומן, מהצד של ההאנגר התחתון בחלק האחורי של הספינה. פתרון זה הוכיח את עצמו כלא משביע רצון מכיוון שהוא צרך שטח יקר, הפך חלקים מההאנגר התחתון לבלתי נסבלים והפריע לפעולות הנחיתה במידה רבה או פחותה. סיפון הטיסה המקורי שלה נשאר במקום לשימוש על ידי מטוסים קטנים כמו מטוסי קרב, כך שהספינה תוכל להנחית בו זמנית מטוסים על סיפון הטיסה הראשי בזמן שמטוסי הקרב המריאו על הסיפון התחתון ויכלה לשגר במהירות את המטוסים שלה משני הסיפונים. דלתות בקצה הקדמי של ההאנגר העליון נפתחו אל סיפון הטיסה התחתון. בדומה לארגוס, פיוריוס הייתה עם סיפון משווה וללא מבנה עילי כדי למזער כל מערבולת מעל סיפון הטיסה; במקום זאת הייתה לה עמדת ניווט בקצה המוביל של סיפון הטיסה, הימני, והיא סופקה עם תא שליטה נשלף בקצה הקדמי של סיפון הטיסה. שתי מעליות 47–46 רגל (14.3–14.0 מטרים) הותקנו להעברת מטוסים בין סיפון הטיסה להאנגרים. שני 600 גלונים (2,700 ליטר; 720 גלון) סופקו מכלי בנזין מוכנים למטוסים ולסירות הספינה על הסיפון העליון. 20,000 גלונים (91,000 ליטר; 24,000 גלון) של בנזין היו באחסון בתפזורת. בשנת 1939 כלל צוות האונייה 41 קצינים ו-754 אנשי צוות. פיוריוס שמרה על עשרה מתוך 11 תותחי BL 5.5 אינץ' (140 מ"מ) Mk I המקוריים שלה, חמישה מכל צד, להגנה עצמית מפני ספינות מלחמה של האויב. 6 תותחי QF 4 אינץ' Mark V החליפו את תותחי הנ"מ המקוריים שלה. ארבעה הורכבו על צידי סיפון הטיסה ושניים על הסיפון. ארבעת התותחים על סיפון הטיסה הוסרו במהלך ניסויים של סיפון הטיסה התחתון בשנים 1926–1927, אך רק שניים הוחלפו כאשר הניסויים הסתיימו. ארבעה תותחי QF 2 פאונד "פום-פום" יחידים הותקנו בשנת 1927. במהלך השיפוץ של פיוריוס מספטמבר 1930 – פברואר 1932, חליפת הנ"מ שלה השתנתה על ידי החלפת שני צריחי תותחי "פום-פום" 2 פאונד 8 קנים במקום תותחי ה-4 אינץ' הקדמיים על סיפון הטיסה שהוסרו קודם לכן. תותחי ה-5.5 אינץ' (140 מילימטרים) וה-4 אינץ' (102 מילימטרים) הוחלפו במהלך השיפוץ של פיוריוס בתחילת 1939 בתריסר תותחי QF 4 אינץ' Mk XVI בצריחים תאומים דו-תכליתיים Mark XIX. שני צריחים היו על סיפון הטיסה לשעבר ועל הסיפון הרביעי, בעוד ארבעת האחרים היו מורכבים בשני צריחים בכל צד. שני צריחים נוספים Mark V של תותחי 2 פאונד נוספו לפני ומאחורי האי החדש שנוסף בו זמנית. בזמן שיפוץ מאוחר יותר בארצות הברית, האונייה צוידה במקסימום של 22 תותחי אורליקון 20 מ"מ אוטומטים המופעלים ידנית, שהחליפו את הצריח המרובע קנים של מקלעי ויקרס 0.50 קליבר. מנהל יחיד של מערכת בקרת זווית גבוהה הותקן על האי ואחר על צריח מוגבה על סיפון הטיסה לשעבר. שני מנהלי בקרת אש עבור תותחי הפום-פום הורכבו על האי גם עבור התותחים שהורכבו בקדמת האי ומאחוריו. פיוריוס שובצה לצי האטלנטי לאחר הפעלתה ב-1925, אם כי היא בילתה חלק ניכר מהשנים הבאות בניסויים עבור כמעט כל מטוס במלאי הצי האווירי (FAA). אלה כללו בדיקות נחיתה וטיסה של מטוסים ימיים פיירי IIID ופיירי פלייקאצ'ר, עם ובלי גלגלים, כדי להשוות בין עיצובים שונים של מצופים מעץ ומתכת. סיפון הטיסה התחתון היה משומן כדי לאפשר להם להמריא במינימום קושי. פלייקאצ'ר מצויד במגלשי עץ נבדק גם הוא והתנהג בצורה משביעת רצון. ציוד העצירה כמעט ולא היה בשימוש במהלך הניסויים הללו והוא הוסר זמן קצר לאחר מכן. ב-1927 הותקנו פליסדות בקצה הסיפון (שוברי רוח) כדי למנוע ממטוסים להתעופף מהצד במזג אוויר קשה. נחיתת הלילה הראשונה של נושאת מטוסים בוצעה על ידי מטוס בלקברן דארט ב-6 במאי 1926 על סיפון פיוריוס. בשנות ה-20, האונייה נשאה בדרך כלל טייסת אחת של מטוסי קרב (פיירי פלייקאצ'ר), שתי טייסות תצפית (בלקברן בלקברן או אוורו ביזון), טייסת סיור אחת ( פיירי III D) ושתי טייסות של מפציצי טורפדו (בלקברן דארט), כל אחת כללה בדרך כלל שישה מטוסים. האונייה הופחתה למעמד מילואים ב-1 ביולי 1930 כהכנה לשיפוץ ממושך בדבונפורט מספטמבר 1930 עד פברואר 1932, התמקדה בהרכבת המכונות שלה ובחידוש צינורות הדוודים שלה. בנוסף, סיפון הרבע שלה הוגבה בסיפון אחד, חימוש הנ"מ תוקן ומתקני ריסוס מים הותקנו בהאנגרים. בסיום היא ערכה ניסוי בעוצמה מלאה ב-16 בפברואר 1932 שבו המהירות המרבית שלה הייתה 28.8 קשרים (53.3 קמ"ש) מתוך סך של 89,754 כוחות סוס (66,930 קילוואט). פיוריוס הופעלה מחדש במאי 1932 כחלק מצי הבית עם צוות מצומצם לפני שהופעלה עם צוות מלא בנובמבר. ציוד עצירה רוחבי הותקן מתישהו במהלך אמצע שנות ה-30. היא נותקה לצי הים התיכון ממאי עד אוקטובר 1934. פיוריוס נכחה בסקירת צי ההכתרה בספיטהד ב-20 במאי 1937 עבור המלך ג'ורג' השישי. היא הפכה לאוניית הדרכה לנחיתה על נושאת מטוסים ב-1937, למרות ששובצה מחדש בין דצמבר 1937 למאי 1938 בדבונפורט, שם הקצה הקדמי של סיפון הטיסה התחתון שלה הורם כדי להפוך אותה לפחות רטובה מקדימה. במהלך משבר מינכן בספטמבר 1938, היא קיבלה את טייסות מס' 801, 821 ו-822 והצטרפה לצי בסקפה פלו, לפני שחידשה את חובות האימונים שלה לאחר סיום הפרשה בדרכי שלום. היא ספגה מכה קלה מהמשחתת אנקאונטר במהלך תקופה זו, אך ספגה נזק קל בלבד. משנת 1933 ועד סוף 1938 נשא פיוריוס טייסת 801 שהטיסה בתחילה תערובת של שישה הוקר נמרוד ושלושה מטוסי פלייקאצ'ר. מטוסי הוקר אוספריי החליפו את מטוסי הפלייקאצ'ר בתחילת 1934 ומטוסי הנמרוד הוסרו באוקטובר 1936. טייסות 811 ו-822 יצאו למשימות סיור. הם הטיסו את מפציצי הטורפדו בלקברן ריפון, בלקברן באפין ופיירי סורדפיש, כמו גם את פיירי IIIF, פיירי סיל ומטוסי הסיור של בלקברן שארק. האונייה זכתה לשיפוץ נרחב יותר מינואר עד מאי 1939 שבו הוסרו תותחי ה-5.5 אינץ' והפליסאדים שלה, והורכבו תותחי נ"מ על סיפון הטיסה שלה, מצופה בדלתות בקצה הקדמי של ההאנגר העליון, וניתן לה אי קטן בצד הימני. פיוריוס חידשה את תפקידי הכשרתה לאחר השלמת השיפוץ והמשיכה בהם עד אוקטובר 1939. כנושאת מטוסים להדרכה נשאה פיוריוס ב-1939 את טייסת 767, אשר הטיסה מפציצי טורפדו ומטוסי סיור שארק, סורדפיש ופיירי אלבקור, וטייסת 769, אשר הטיסה בלקברן סקואה, בלקברן רוק ומטוסי קרב גלוסטר גלדיאטור. פיוריוס נשארה בתפקידי אימון, בשילוב עם סריקות נגד צוללות מול החוף המזרחי של סקוטלנד עד ל-2 באוקטובר 1939. לאחר מכן היא שובצה בצי הבית כדי להחליף את קורייג'וס הטבועה ונשאה תשעה מטוסי סורדפיש מטייסת 816 ויחידה של שלושה מטוסי סורדפיש נוספים מטייסת 818. האונייה יצאה לפעולה ב-8 באוקטובר עם הצי כדי לצוד ללא הצלחה את סיירת המערכה הגרמנית גנייזנאו והאוניות המלוות שלה שזוהו ליד דרום נורווגיה. לאחר שחזרה מחיפוש זה, פיוריוס עזבה את מעגנה בסמוך לאוניית המערכה רויאל אוק בסקפה פלו לחיפושים חסרי תוחלת אחר אוניות גרמניות ב-13 באוקטובר, יום לפני שרויאל אוק הוטבעה על ידי U-47 בסקפה פלו. לאחר מכן היא הועברה להליפקס, נובה סקוטיה, שם היא וסיירת המערכה ריפאלס הקימו קבוצת ציד לפושטות גרמניות. פיוריוס שימשה כאוניית הדגל של השיירה שהביאה את רוב דיוויזיית הרגלים הקנדית הראשונה לבריטניה באמצע דצמבר 1939. בחושך ב-17 בדצמבר, ספינת האוקיינוס SS Samaria לכיוון מערב עברה דרך השיירה בתנאי חוסר ראות, תלשה את התרנים האלחוטיים האופקיים בצד הימני של פיוריוס, הפילה חמש סירות הצלה תלויות מהצד הימני של RMS Aquitania, ופשוט פספסה את הספינות השלישית והרביעית בתור. פיוריוס הצטרפה לצי הבית מול חופי נורווגיה ב-10 באפריל 1940 כשרק 18 מטוסי סורדפיש מטייסות 816 ו-818 יצאו לדרך; אף מטוס קרב לא הצליח להצטרף לאונייה בזמן. 16 מטוסי סורדפיש ביצעו התקפות טורפדו לא מוצלחות על ספינות גרמניות בנמל טרונדהיים למחרת בבוקר. ב-12 באפריל, שתי הטייסות ניסו לתקוף ספינות גרמניות בנרוויק במזג אוויר גרוע. מאוכזבים מכישלון התקפות הטורפדו ביום הקודם, הם נשאו במקום פצצות. טייסת 818, שביצעה את המתקפה הראשונה, גרמה נזק למספר ספינות נורווגיות שנתפסו, אך איבדה שני מטוסים מאש נ"מ, למרות שהצוותים חולצו על ידי הסיירת הבריטית פנלופ והמשחתת פנג'אבי. לאחר פיגור של 40 דקות, טייסת 816 נאלצה לחזור לאחור בגלל מזג אוויר סוער. מטוס אחד אבד בזמן הנחיתה, אך הצוות הוחזר. מתקפה נוספת הושקה למחרת בתמיכה בספינות הבריטיות שנכנסו לנרוויק, אך הן תרמו מעט וזוג נוסף של מטוסי סורדפיש הופל. פיוריוס, שהצטוותה להישאר מאחור לאחר שחלק הארי של צי הבית יצא ב-15 באפריל, עזבה את אזור נרוויק ב-14 באפריל, בליווי שלוש משחתות, כדי לתדלק בטרומסה. בדרך, מטוסי הסורדפיש שלה תקפו מטוסי תובלה יונקרס Ju 52 שנחתו על אגם Hartvikvatnet הקפוא במרחק של כ 10 מיל (16.1 קילומטרים) צפונית מזרחית לנרוויק. שניים ממטוסי היונקרס Ju 52 נהרסו וכמה אחרים ניזוקו. היא הגיעה לנמל ב-16 באפריל כשנותר לה רק 27% מהדלק. היא נשארה שם עד 18 באפריל, אז יצאה דרומה כדי לסייר באזור נרוויק. היא הותקפה בדרך על ידי מפציץ יחיד היינקל He 111 מהטייסת ה-II. / כנף KG 26 מגובה רב מאוד. שתי פצצות גדולות פספסו בקושי את האונייה, הקרובה ביותר רק 11 יארד (10.1 מטרים) מהירכתיים השמאליות. ההלם הרעיד את צירי המדחף שלה והרס את טורבינת הלחץ הגבוה הפנימית השמאלית, כך שהיא הוגבלה ל-20 קשר (37 קמ"ש; 23 מייל לשעה). פיוריוס נשארה מול חופי נורווגיה למרות הנזק וניסתה לשגר מטוסים ב-22 באפריל, למרות מזג אוויר סוער, כדי להרתיע כלי טיס גרמניים מלספק אספקה לכוחות הגרמנים בנרוויק. מטוס אחד הופל על ידי הגרמנים והאחרים חזרו ודיווחו על סופות שלגים כבדות בין האונייה לנרוויק. מזג האוויר החמיר למחרת וקפטן טרוברידג' החליט להפליג להארסטד כדי לבדוק את הנזק מההחטאה הקרובה. הנזק היה חמור יותר ממה שחשבו בתחילה והוא הורה לחזור לבריטניה. רק שישה מתוך תשעת מטוסי הסורדפיש שנותרו היו ניתנים לשימוש. לאחר תיקונים מהירים, שכללו הסרה של כמה שורות של להבי טורבינה, פיוריוס חזרה ב-18 במאי כשהיא נושאת את מטוסי הגלדיאטור של טייסת 263 שהוקמה מחדש; הם הוטסו ב-21 במאי לאחר שהבסיס שלהם בברדופוס היה מוכן. מטוס גלדיאטור אחד והמטוס סורדפיש המנחה התרסקו בדרך וכל אנשי הצוות נהרגו. האונייה הפליגה לסקפה פלו לאחר שכל מטוסי הגלדיאטור שוגרו, כשהיא נושאת רק שישה מטוסי גלדיאטור של טייסת 804 ותשעה מטוסי סורדפיש של טייסת 816 להגנה עצמית בזמן שהיא נושאת את טייסת 263. ב-14 ביוני, כשהיא נושאת רק מחצית מטייסת 816 להגנתה, הפליגה פיוריוס ללא ליווי להליפקס, נובה סקוטיה כשהיא נושאת מטילי זהב בשווי של 18,000,000 ליש"ט. ב-1 ביולי היא ליוותה שיירה של חיילים קנדיים שנסעו לאיסלנד מהליפקס והעבירה כמעט מעל 50 מטוסים, חלקי חילוף ותחמושת. מיוזמתו, קפטן טרוברידג' הורה להשתמש בכל השטח הפנוי לסוכר שנועד לבריטניה. היא העמיסה מחדש את שאר טייסת 816, כמו גם תשעה מטוסי סקוואה של טייסת 801 ותשעה מטוסי סורדפיש של טייסת 825, וביצעה מספר תקיפות אוויריות על ספנות במימי נורווגיה ועל בסיס המטוס הימי בטרומסה עד אוקטובר 1940, בהם אבדו כמה מטוסים. שתי טייסות הסורדפיש ירדו לאחר מכן כדי לפנות מקום כשהיא התכוננה לחדש את תפקידה כמובילת מטוסים. פיוריוס העמיסה 55 מטוסים בליברפול ב-7 בנובמבר, רובם מטוסי הוקר הוריקן ארוזים של טייסת 73 RAF, והפליגה לטקורדי, חוף הזהב, ב-15 בנובמבר, שם הוטסו המטוסים ב-27 בנובמבר כדי לתגבר יחידות קרב המגנות על מצרים. במהלך תקופה זו, היא שמרה רק שישה מטוסי סקואה של טייסת 801 להגנתה. עד 15 בדצמבר, פיוריוס חזרה לליברפול, שם נשאה 40 מטוסי הוריקן לטקורדי. היא הפליגה ב-21 בדצמבר והצטרפה לשיירת WS 5A שנתקלה בסיירת הגרמנית אדמירל היפר ב-25 בדצמבר. האונייה הגרמנית גורשה על ידי המלוות, לאחר שגרמה נזק קטן לאונייה. לא ניתן היה להטיס תקיפה אווירית נגד הסיירת הגרמנית מכיוון שמטוסי הסורדפיש הועלו לארגוס עם פצצות שהם לא יכלו לשאת והטורפדות שלהם היו על סיפונה של פיוריוס. לאחר שמטוסי הסקואה של פיוריוס המריאו לחפש את היפר, נוצר מקום להנחית את מטוסי הסורדפיש כדי להעמיס עליהם את הטורפדות, אך מטוסי הסקואה לא הצליחו לאתר את אדמירל היפר בגלל הראות הגרועה. פיוריוס הגיעה לטקורדי ב-10 בינואר 1941. היא הגיעה לבריטניה ב-5 בפברואר, שם היא קיבלה שיפוץ קצר. היא ערכה גיחה נוספת לטקורדי בין 4 ל-22 במרץ, כשהיא נושאת 12 מטוסי פיירי פולמאר של טייסת 807 ושישה מטוסי סורדפיש של טייסת 825 להגנה עצמית. כעת עם יעד חדש לגיחות המעבורת שלה, פיוריוס העבירה שני תריסר הוריקנים לגיברלטר ב-25 באפריל, שם הם הועברו לארק רויאל כדי להטיס אותם למלטה. היא הפליגה לשיפוץ קצר בבלפסט מיד לאחר מכן. בהיותה בבלפסט היא נפגעה מפצצה קטנה אחת וספגה שתי החטאות במהלך תקיפה אווירית גרמנית בתחילת מאי, אך נפגעה קלות בלבד. האונייה העמיסה אצווה נוספת של 40 מטוסי הוריקן II, בתוספת תשעה מטוסי פולמאר מגף 'X' של טייסת 800 בליברפול, והגיעה חזרה לגיברלטר ב-18 במאי. חלק ממטוסי הקרב הללו הועברו לארק רויאל דרך קרשים בין סיפוני הטיסה של נושאות המטוסים שעוגנו ירכתיים לירכתיים. הפעם היא ליוותה את ארק רויאל ושתי נושאות המטוסים הטיסו את מטוסי הקרב שלהם מעמדה דרומית לסרדיניה. פיוריוס העמיסה עוד 48 מטוסי הוריקן II והגיעה חזרה לגיברלטר ב-1 ביוני, שם הועברו חלק ממטוסי הקרב לארק רויאל. שתי נושאות המטוסים יצאו מגיברלטר ב-4 ביוני והטיסו 44 מתוך 48 המטוסים. פיוריוס חזרה לקלייד עבור מטען המטוסים הגדול ביותר שלה עד כה, 64 מטוסי הוריקן, והותירה מקום רק לתשעה מטוסי סורדפיש מטייסת 816 במסע זה. עם הגעתה ב-25 ביוני היא העבירה 22 הוריקנים לארק רויאל ונושאת המטוסים הטיסה אותם למלטה למחרת. מתוך 42 הוריקנים שנותרו בפיוריוס, 26 הועברו לארק רויאל כשחזרה ב-28 ביוני. אולם הפעם הפליגו שתי נושאות המטוסים להעביר את מטוסי הקרב לנקודת ההמראה הרגילה שלהם ממערב לסיציליה. העשירי מבין המטוסים של פיוריוס שהמריא התרסק באי שלה, הרג 14 אנשי צוות והצית אש רצינית על סיפון הטיסה. סיפון הטיסה החסום אילץ את ששת ההוריקנים הנותרים להישאר על הסיפון והם הוחזרו לגיברלטר. פיוריוס החליפה את טייסת 816 בטייסת 818 מארק רויאל, ולאחר מכן יצאה לבריטניה. ביולי, העמיסה פיוריוס תשעה מטוסי פולמאר של טייסת 800, גף של טייסת 880 עם ארבעה מטוסי הוריקן IB, תשעה מטוסי סורדפיש מטייסת 812 ותשעה מטוסי אלבקור של טייסת 817 כדי לתקוף את הנמלים הכבושים על ידי הגרמנים של קירקנס, נורווגיה ופטסמו, פינלנד, ויצאה מסקפה פלו ב-23 ביולי, יחד עם נושאת המטוסים ויקטוריוס, שתי סיירות ושש משחתות. שתי נושאות המטוסים והמלוות שלהן התאספו בסייד'יספיורד'ור, איסלנד, בפיקודו של אדמירל משנה פרדריק וייק-ווקר שם תדלקו בסוף יולי. פיוריוס תקפה ספינות בפטסאמו ב-30 ביולי עם כל מטוסי הסורדפיש והאלבקור שלה, בליווי שישה מטוסי פולמאר וארבעת מטוסי ההוריקן, אבל היה שם מעט מאוד אוניות תובלה. ספינה קטנה אחת, MV Trotter, הוטבעה, כמה מכלי אחסון נפט הועלו באש, וכמה מזחי עץ טורפדו. האוניות הבריטיות זוהו לפני המתקפה ושני מטוסי פולמאר ואלבקור הופלו על ידי הגנות הנ"מ. לפיוריוס היה חסר דלק והיא נאלצה לעזוב זמן קצר לאחר מכן, אולם היא העבירה את מטוסי האלבקור שלה לוויקטוריוס כדי למלא את הטייסות הפגועות של ויקטוריוס לפני שעזבה. מטוסי הוריקן של טייסת 880 הפילו סירה מעופפת מסוג דורניה Do 18 ב-31 ביולי בזמן שהאונייה יצאה. ב-30 באוגוסט, פיוריוס עזבה את בלפסט עם מטען של 49 הוריקנים, כשהוא נושא שלושה מטוסי פולמאר של טייסת 800 וארבעה מטוסי הוריקן של טייסת 880A להגנה עצמית, ותשעה מטוסי סורדפיש של טייסת 812 עבור ארק רויאל. היא הגיעה לגיברלטר ב-6 בספטמבר והעבירה 40 הוריקנים לנושאת המטוסים השנייה למחרת. ארק רויאל הפליגה לנקודת היציאה למחרת, אך יכלה לשגר רק 14 מטוסי הוריקן מכיוון שכמה מהמפציצים בריסטול בלנהיים ששימשו להדריך את מטוסי הקרב למלטה לא הצליחו להגיע למפגש. כאשר ארק רויאל חזרה, היא העבירה את ששת מטוסי הסורדפיש של טייסת 810 לפיוריוס ושתי נושאות המטוסים יצאו באותו יום כדי לספק את ההוריקנים. לאחר משימת המעבורת האחרונה שלה היא נשלחה לפילדלפיה, פנסילבניה, כדי לעבור שיפוץ ממושך. היא הגיעה ב-7 באוקטובר ולא חזרה לבריטניה עד אפריל 1942. פיוריוס בילתה את שלושת החודשים הבאים לאחר שובה בשיפוצים. באוגוסט היא נותקה ללוות את השיירה לכיוון מלטה במבצע פדסטל, אבל היא הייתה אמורה להפליג איתם רק רחוק מספיק כדי לאפשר ל-38 מטוסי הסופרמרין ספיטפייר שלה להגיע למלטה. את זה היא עשתה, בדיוק בזמן שאיגל טורפדה, אבל פיוריוס הסתובבה לאחר ששיגרה את מטוסי הקרב שלה והגיעה לגיברלטר בהצלחה. היא העמיסה כוח נוסף של 32 ספיטפיירים ב-16 באוגוסט והם הוטסו למחרת מדרום-מזרח לאיים הבלאריים. לאחר משימה זו נשלחה פיוריוס בחזרה לצי הבית לאימון. משימה אחרונה הייתה הכרחית לחיזוק ההגנות של מלטה לפני מבצע לפיד, והיא הגיעה ב-27 באוקטובר. היא העמיסה 32 ספיטפיירים ושיגרה אותם ב-29 לפני שחזרה לגיברלטר והוצבה בכוח H. כחלק ממבצע לפיד, נשאה פיוריוס 12 מטוסי סופרמרין סיפייר IB של טייסת 801, עוד 12 מטוסי סיפייר IIC של טייסת 807 ותשעה מטוסי אלבקור של טייסת 822 כדי לספק חיפוי אווירי לנחיתות האמפיביות של כוח המשימה המרכזי. בבוקר 8 בנובמבר, מטוסי הסיפייר של פיוריוס הפציצו את שדה התעופה של צרפת של וישי בתפראוי, השמידו שלושה מטוסים על הקרקע והפילו מטוס קרב אחד דבואטין D.520, ההפלה הראשונה בקרב אוויר-אוויר כתוצאה מאש. שמונה מטוסי אלבקור, בליווי מטוסי הוריקן משתי נושאות מטוסים מלוות, תקפו את השדה בלה סניה. הם הותקפו על ידי מטוסי D.520 כשהחלו בצלילת התקיפה שלהם, אך הם השמידו 47 מטוסים על הקרקע למרות אובדן אלבקור מירי נ"מ ואובדן של שלושה ונזק לשניים נוספים בקרב נגד המטוסים הצרפתיים. מטוסי סיפייר של טייסת 807 מפיוריוס חיפו על הנחיתות באוראן, לחמו נגד טייסת של מטוסי D.520, הפילו שלושה והשמידו כעשרים מטוסים על הקרקע. פיוריוס נשארה עם כוח H עד פברואר 1943 לפני שעברה לצי הבית שם נשארה לשארית המלחמה. ביולי, הצי הפגין מול חופי נורווגיה בעוצמה כדי להסיח את תשומת הלב מפלישת בעלות הברית לסיציליה; תפקידה של פיוריוס היה לאפשר למטוס סיור גרמני לזהות את הספינות הבריטיות ולדווח, ואז להפיל אותו. היא עברה שיפוץ מחדש באוגוסט ובילתה את שארית השנה באימונים. במהלך מעבר שיירת JW 57 מבריטניה לרוסיה בפברואר 1944, פיוריוס, בליווי אוניית המערכה הבריטית אנסון ואוניית המערכה הצרפתית רישלייה, תקפה את הספנות הגרמנית מול החוף הנורווגי ב-24 בפברואר 1944. היא נשאה את מטוסי הסיפייר IB של טייסת 801, בתוספת מפציצי הטורפדו פיירי ברקודה של טייסת 827 ו-830. שום מטוס לא אבד וספינת משא על חוף הים הושמדה. לקראת מבצע טונגסטן, התקפה על אוניית המערכה הגרמנית טירפיץ, פיוריוס וויקטוריוס החליפו את טייסות הברקודה, טייסת 827 בטייסת 831, כדי שהטייסות שהתאמנו יחד יוכלו לטוס יחד. פיוריוס גם נשאה את טייסת 880 עם שמונה מטוסי קרב סיפייר L.IIC כדי לתגבר את ששת מטוסי הסיפייר IBs של טייסת 801. בבוקר 3 באפריל 1944, 21 מטוסי ברקודה של טייסות 827 ו-830 ביצעו את ההתקפה הראשונה בדיוק כשהטירפיץ יצאה לדרך לניסויים ימיים. הגרמנים נתפסו בהפתעה מוחלטת ומסך העשן של טירפיץ רק התחיל להיווצר. המטוסים הבריטיים נהנו מראייה ברורה של מטרתם ופגעו באוניית המערכה הגרמנית שש פעמים. שעה לאחר מכן, הגיע הגל השני של 19 מטוסי ברקודה מטייסות 829 ו-831 וקלע שמונה פגיעות נוספות. רק ברקודה אחד הופל מכל גל ואחר התרסק בהמראה. טייסות 801 ו-880 נשמרו להגנה אווירית על הצי במהלך המבצע. המבנה והגוף העליון של טירפיץ ניזוקו בינוני מהפצצות, אך המנגנון שלה היה שלם מכיוון שטייסי הברקודה ערכו את המתקפה שלהם מתחת לגובה 3,000 רגל (910 מטרים) גובה הכרחי כדי להעניק לפצצות חודרות שריון שלהם 1,600 ליברות (730 קילוגרם) מהירות מספיקה כדי לחדור לסיפון המשוריין הראשי של טירפיץ. למרות זאת טירפיץ הייתה בתיקון במשך שלושה חודשים. צי הבית ניסה לערוך התקפה נוספת על טירפיץ מאוחר יותר ב-23 באפריל 1944, אך מזג אוויר גרוע מנע כל התקפה באותו יום ובמשך מספר הימים הבאים. במקום זאת, המטוסים ניסו לתקוף מתקנים בבודו ב-26 באפריל 1944, אך במקום זאת מצאו שיירה גרמנית והטביעו שלוש ספינות. פיוריוס ונושאת המטוסים המלווה סרצ'ר תקפו את הספנות בסביבת כריסטיאנסונד והטביעו את נושאת העפרות אלמורה ואת המכלית סארבור ואיבדו בתמורה שני מטוסים ב-6 במאי 1944. התקפה נוספת על טירפיץ על ידי צי הבית נאלצה להתבטל ב-15 במאי 1944 בגלל מזג אוויר גרוע. ניסיון נוסף ב-28 במאי סוכל על ידי מזג אוויר גרוע, אך שיירה גרמנית הותקפה בהצלחה ב-1 ביוני 1944. ספינת תחמושת אחת הוטבעה ושתיים נוספות הוצתו. פיוריוס ונושאות המטוסים פורמידבל ואינדפטיגבל עשו ניסיון נוסף להטביע את הטירפיץ ב-17 ביולי 1944, במבצע קמע. לצורך התקפה זו, המוביל עלה על טייסת 880 עם שלושה סיפייר L.IICs, 20 מטוסי גרומן הלקט של טייסת 1840, מטוסי ברקודה של טייסת 830 ושלושה מטוסי סורדפיש של טיסת 842. מטוסי הברקודה, עמוסים בכבדות בפצצות של עד 1,600 ליברות (730 קילוגרם), שוגרו באמצעות רמפת עץ שהוצבה זמנית בקצה סיפון הטיסה, דוגמה מוקדמת למה שהיה אמור להיקרא מאוחר יותר מקפצת הסקי. ההתקפה לא הצליחה מול ההגנות הגרמניות המוכנות לחלוטין, שכן מסך עשן כיסה את אוניית המערכה הגרמנית, כך שמטוסי הברקודה נאלצו להטיל את הפצצות שלהם בצורה עיוורת דרך העשן. ארבע התקפות נוספות על טירפיץ בוצעו באוגוסט 1944 תחת השם מבצע גודווד במאמץ משותף להטביע אותה. פיוריוס נשאה 12 מטוסי סיפייר F.III של טייסת 801, 12 מטוסי סיפייר L.IIC של טייסת 880 ותשעה מטוסי ברקודה של טייסת 827 למבצע זה. ההתקפה הראשונה ב-20 באוגוסט 1944 בוטלה בגלל מזג אוויר גרוע, אך המתקפה ב-22 באוגוסט 1944 אותרה על ידי הגרמנים ו-11 מטוסים אבדו. מבצע נוסף נערך יומיים לאחר מכן; פצצה אחת חודרת שריון חדרה לסיפון המשוריין של טירפיץ אך לא הצליחה להתפוצץ, ועוד פצצה 500 ליברות (230 קילוגרם) גרמה רק נזק שטחי. התקפה רביעית בוצעה ב-29 באוגוסט, אך לא גרמה נזק. ככל שהמלחמה התקדמה, גילה ומגבלותיה של האונייה התבררו יותר ויותר, ופיוריוס הוכנסה למילואים ב-15 בספטמבר 1944. היא הוצאה משירות באפריל 1945 ושימשה להעריך את ההשפעות של חומרי נפץ של מטוסים על מבנה האונייה. היא נמכרה בשנת 1948 לגרוטאות, וגריטתה הושלמה בשנת 1954 בטרון. מדיה וקבצים בנושא אה"מ פיוריוס בוויקישיתוף