laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
שלהבת (יישוב)

שַׁלְהֶבֶת היה יישוב והתנחלות ישראלית שהתקיימה במשך ארבע שנים (1971–1975) בדרום־מערב סיני, על חוף מפרץ סואץ, אחד מיישובי מרחב שלמה בשנים בהן שלטה על המקום מדינת ישראל. היישוב נבנה על חולות אבו רודס בצמוד לשדות הנפט הנמצאים במקום, ביבשה ובים. היישוב היה היישוב הישראלי המערבי ביותר שהוקם אי פעם (לאחר מכן היישוב רפיח ים "ירש" את תואר זה, אך גם הוא פונה והתואר כיום שייך לכרם שלום). לראשונה כבשה ישראל את אבו רודס במהלך מלחמת סיני, ב-1956. מיד נבדקה האפשרות לנצל את שדות הנפט לצרכיה של ישראל, אך הרעיון לא מומש עקב נסיגת ישראל מסיני. במהלך כיבוש סיני על ידי צה"ל במלחמת ששת הימים נכבש המקום שנית על ידי כוחות של חיל הים בסיוע כוח מבית הספר לצניחה. מתקני הנפט שנפגעו במלחמה שוקמו על ידי ישראל והשדה הופעל על ידי חברת "נתיבי נפט" הישראלית. ב-1971 החל להיבנות היישוב "שלהבת", שבו התגוררו העובדים בשדות הנפט ובני משפחותיהם. בתקופה זו סיפקו בארות הנפט באבו רודס למעלה ממחצית מתצרוכת הנפט של ישראל. במהלך מלחמת ההתשה, בדצמבר 1969, שימשה שלהבת כנקודה קדמית לכוחות הלוחמים במבצע תרנגול 53. התדריכים ללוחמים ניתנו בו וממנו יצאו למשימתם. המבצע גם הסתיים ביישוב, ואליו הובא שלל המבצע - תחנת מכ"ם מצרית. בליל 6 באוקטובר 1973, ביום הראשון של מלחמת יום הכיפורים, הונחת על היישוב מטח ארטילרי כבד שהצית את מאגרי הנפט והמתקנים. לאחר מתקפה זו הופסקה פעילות השאיבה. במהלך המלחמה נפגעו מתקני הנפט שנית בפעילות אנשי קומנדו מצרים וכתוצאה מפגיעה של טיל הוק ישראלי שנורה בשוגג לאחר שהמערכת התבייתה על מאוורר מניפה שמפעילי הטיל חשבו למסוק מצרי. לאחר אירוע זה פונו כל האזרחים מבתיהם ביישוב. הטיל הבעיר חלק מהשדות שהמשיכו לבעור גם לאחר המלחמה. במהלך כל המלחמה נותר האזור בשליטת ישראל. לאחר המלחמה חזרו הגברים ליישוב והמשיכו להפעיל את שדה הנפט עד הפסקת העבודות לקראת הפינוי ב-1975; לנשי היישוב וילדיו לא הונח לחזור לאחר המלחמה. עם סיום מלחמת יום כיפור נמצא הצבא המצרי בגדה המזרחית של תעלת סואץ, כ-150 ק"מ מצפון ליישוב. הסכם הפרדת הכוחות חודשיים אחר כך הותיר בידי המצרים את השטחים שכבשה והעביר להם שטחים נוספים ממזרח לתעלה. שנה לאחר ההסכם הפעילה ארצות הברית לחצים על ישראל ומצרים לחתום על הסכם ביניים בין המדינות. ההסכם החדש החליף את ההסכם הישן, ובמסגרתו נאלצה ישראל לוותר על עוד שטחים ממזרח לתעלה וכן על שטח צר וארוך שהשתרע ממזרח למפרץ סואץ. בשטח נכללו שדות הנפט והיישוב, והם פונו בעקבות ההסכם בסוף נובמבר 1975. כבר בדצמבר החלה מצרים ליישב את אבו רודס. מבני היישוב הישראלי נותרו על מקומם, וניתן לזהותם גם כיום בקלות בצילום לוויין, ממערב לשדה התעופה אבו רודס. המקום שימש כהשראה למחזה "עיר הנפט" מאת הלל מיטלפונקט (ששירת באזור כחייל). חגי סגל, שטחים תמורת חלום - יומן לאומי מתש"ח ועד הלום, ידיעות ספרים, 2013. עמ' 183–194 דומיניק פטרס, סיני - מקום הכמיהה,Sehnsuchtsort Sinai - Eine israelische Kulturgeschichte der ägyptischen Halbinsel) ,2018) איתי טטרו, הזהב השחור של כיפור, ‏25/09/2009 ממשלת גולדה ביצעה את הטרנספר הראשון למתיישבים, באתר ערוץ 7, 10 במאי 2002
מיקלוש קאלאי

מיקלושׁ קָאלַאי דה נוֹגְ'קָאלוֹ (בהונגרית: Miklós Kállay de Nagykálló;‏ 23 בינואר 1887, נירג'האזה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 14 בינואר 1967, ניו יורק, ארצות הברית) היה פוליטיקאי הונגרי שכיהן כראש ממשלת הממלכה ההונגרית בתקופת מלחמת העולם השנייה. מיקלוש קאלאי נולד בנירג'האזה למשפחת אצולה רבת השפעה במחוז סבולץ'. בין 1921 ל-1929 כיהן כמושל האזורי מטעם בית המלוכה ההונגרי ובהמשך הצטרף למערכת הפוליטית ההונגרית. בין 1929 ל-1931 כיהן כשר המסחר ההונגרי ובהמשך, בין 1932 ל-1935, כיהן כשר החקלאות. ב-1935 התפטר מתפקידו לאות מחאה על מדיניותו הימנית של ראש הממשלה גיולה גמבש. קאלאי נותר מחוץ למערכת הפוליטית במשך מספר שנים, אך נעתר לבקשתו של עוצר הכתר ההונגרי מיקלוש הורטי לעמוד בראש ממשלה חדשה ולשנות את המדיניות הפרו-נאצית המובהקת של קודמו - לסלו ברדושי. ב-7 במרץ אולץ ברדושי להתפטר ולמשך יומיים מילא את מקומו שר הפנים פרנץ פישר. ב-9 במרץ 1942 מונה קאלאי לראש הממשלה. קאלאי היה שמרן ותמיכתו בגרמניה הנאצית הייתה מסויגת. עם זאת חיילי הצבא ההונגרי המשיכו בלחימתם לצד הוורמאכט בקרבות החזית המזרחית. לאחר התבוסה בקרב סטלינגרד פתח קאלאי במשא ומתן עם נציגי בריטניה וארצות הברית והעניין הוביל לעימות מול הגרמנים. ב-19 במרץ, שנתיים אחרי מינויו, כבש הצבא הגרמני את הונגריה, הממשלה ההונגרית הודחה ומיקלוש הורטי הושם במעצר בית. דמה סטויאי מונה על ידי הגרמנים לראש הממשלה. קאלאי נמלט לשגרירות הטורקית, אך מאוחר יותר נעצר על ידי הגרמנים, נשלח למחנה הריכוז דכאו ובהמשך למאוטהאוזן. בשלהי אפריל 1945 הועבר לטירול ושוחרר ב-5 במאי 1945 על ידי חיילי הארמייה החמישית של הצבא האמריקני. ב-1946 גלה מהונגריה, השתקע בארצות הברית והתמסר לכתיבת זיכרונותיו. הוא הלך לעולמו בניו יורק ב-1967 והוא בן 80 שנים. בתקופת כהונתו של קאלאי היה מצב היהודים בממלכת הונגריה טוב יחסית ממצבם בארצות השכנות. בני הקהילה נשלחו לעבודות כפייה וזכויותיהם נשללו, אך הם לא היו נתונים לסכנת השמדה ממוסדת. עם זאת, אלפי יהודים מצאו מותם במחנות העבודה בעיקר בחזית הרוסית. קאלאי מעולם לא הסתיר את עמדותיו האנטישמיות המסורתיות, אך התנגד לפתרון הסופי והתחמק מדרישות הגרמנים לפעול בתחום זה. בשלהי דצמבר 1942 אושרה שוב העלייה מהונגריה, לאחר שהופסקה מספר חודשים קודם לכן עם ניתוק היחסים הדיפלומטיים בין הונגריה לבריטניה. ניתנה כמות מצומצמת של אשרות, תוך שיתוף פעולה בין הממשלה ההונגרית ובין משה קראוס מנהל המשרד הארצישראלי בבודפשט. עם הכיבוש הגרמני פסקה העלייה. מדיה וקבצים בנושא מיקלוש קאלאי בוויקישיתוף יד ושם, מכון משואה, בית הספר המרכזי להוראת השואה, בעין הסערה - על שואת יהודי הונגריה, הוצאת הדס לאור-אשור, 2004. מיקלוש קאלאי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ארז, צבי, "קאלאי ראש ממשלת הונגריה וה'ארכה' בביצוע "הפתרון הסופי", ילקוט מורשת - כרך סב', 1996, עמודים 111-145. נדיבי, איילה, המשרד הארץ ישראלי בבודפשט, באתר דעת, אוחזר ב-16 ביולי 2011.
מריבור (כדורגל)

מועדון הכדורגל מריבור (בסלובנית: Nogometni Klub Maribor) הוא מועדון כדורגל ממריבור, העיר השנייה בגודלה בסלובניה. המועדון הוא אחד המובילים במדינה, יחד עם גוריצה, דומז'אלה ואולימפיה ליובליאנה. לפני עצמאות סלובניה שיחקה הקבוצה לפרקים בליגת העל היוגוסלבית, ובעונת 1967/1968 הגיעה לחצי גמר הגביע היוגוסלבי. תקופת ההצלחה של המועדון הייתה בסוף שנות ה-90 ובשנות ה-2000 כאשר שלט ללא עוררין בליגה הסלובנית. בעונת 1999/2000 השתתפה הקבוצה בפעם הראשונה בתולדותיה בליגת האלופות, ושיחקה נגד לאציו, באייר לברקוזן ודינמו קייב. מריבור שבה לליגת האלופות בעונת 2014/2015 כאשר בשלב המוקדמות הדיחה בסיבוב השלישי את מכבי תל אביב לאחר ניצחון 0–1 בבית ותיקו 2-2 בחוץ ובסיבוב הפלייאוף הדיחה את סלטיק. בסיום שלב הבתים סיימה במקום האחרון בבית והודחה מהטורניר. בעונת 2017/2018 הוגרלה לשחק מול הפועל באר שבע בפליאוף ליגת האלופות. במשחק הראשון מול הפועל באר שבע שהתקיים באצטדיון טרנר הפסידה מריבור בתוצאה 1–2. במשחק השני ניצחה מריבור 0–1 והדיחה את הפועל באר שבע. בשלב הבתים של ליגת האלופות הוגרלה בבית ה' עם ספרטק מוסקבה, סביליה וליברפול. במחזור השלישי בשלב הבתים, הפסידה בבית 0–7 לליברפול. ליגת העל הסלובנית אליפות (16): 1996/97, 1997/98, 1998/99, 1999/2000, 2000/01, 2001/02, 2002/03, 2008/09, 2010/11, 2011/12, 2012/13, 2013/14, 2014/15, 2016/17, 2018/2019, 2021/2022 סגנות (8): 1991/92, 1992/93, 1994/95, 2009/10, 2015/2016, 2017/2018, 2019/2020, 2020/2021 הגביע הסלובני זכייה (9): 1991/92, 1993/94, 1996/97, 1998/99, 2003/04, 2009/10, 2011/12, 2012/13, 2015/16 סגנות (6): 2006/07, 2007/08, 2010/11, 2013/14, 2018/2019, 2022/2023 הסופר קאפ הסלובני זכייה (4): 2009, 2012, 2013, 2014 סגנות (3): 2010, 2011, 2015 מדיה וקבצים בנושא מריבור בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מריבור (בסלובנית) מריבור, ברשת החברתית פייסבוק מריבור, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מריבור, ברשת החברתית אינסטגרם פרופיל, באתר אופ"א פרופיל, באתר Transfermarkt פרופיל, באתר Soccerway פרופיל, באתר WorldFootball.net פרופיל, באתר FootballDatabase.eu רונן דורפן, המהפך של מאריבור, באתר ישראל היום, 1 באוגוסט 2014 ערך זה הוא קצרמר בנושא מועדוני כדורגל ובנושא סלובניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נתיב העשרה (סיני)

נתיב העשרה היה מושב והתנחלות בחבל ימית. המושב נקרא על שמם של עשרה חיילים שנהרגו בשנת 1971 בתאונת מסוק סמוך לרפיח. ראשיתו של המושב היה בשנת 1973 כשהוקם כהתנחלות בחבל ימית, והקיפו אותו המושב שדות ממערב, המושב תלמי יוסף ממזרח, צומת שדות מצפון-מערב, וצומת אבשלום מצפון מזרח. ראשוני המתיישבים היו קבוצה של 30 משפחות שהגיעו בחודש יולי 1973. המושב היה יישוב חקלאי שעסק בעיקר בגידול ירקות, פרחים, ענבים ומנגו, וכן גידול כבשים ועופות. ב-1977 שוער כי חיו במושב כ-150 אנשים. כמו כן, מהכביש הממשיך מהמושב דקלה שנמצא גם כן בחבל, היה לחוף הים התיכון "חוף העשרה", גם כן על שם 10 הנהרגים בתאונה. במסגרת הסכם השלום עם מצרים, פונה המושב, ונהרס בסוף אפריל 1982. תושבי המושב קיבלו רשות להישאר בו אחרי 1 באפריל 1982, תאריך הפינוי של סיני מאזרחים ישראליים, מפני שהבתים במושב החדש לא היו עדיין מוכנים. ב-4 באפריל 1982 קיימו התושבים טקס פינוי של המושב. באותה שנה הוקם מחדש המושב נתיב העשרה מצפון לרצועת עזה, ליד יד מרדכי. בעקבות הפינוי, קיבלה כל אחת מ-58 המשפחות במושב פיצוי של כ-543,000 דולר. נתי גבאי, נפילתו ותקומתו של נתיב העשרה, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, 24 באוקטובר 2023 ילקוט הפרסומים 2633 (עמ' 1825), ‏10 ביוני, 1980 משפחות מימית שמתקשות לעבור יוכלו להשאר שבוע־שבועיים לאחר הפינוי, דבר, 22 במרץ 1982 דני צדקוני, מתנגדי הנסיגה יפונו מחבל ימית אחר הפסח, דבר, 5 באפריל 1982 180 מליון דולר פיצויי הפינוי, מעריב, 18 בספטמבר 1984
הארמייה ה-63 (ברית המועצות)

הארמייה ה-63 הייתה ארמיית שדה של הצבא האדום בתקופת מלחמת העולם השנייה, שהוקמה פעמיים במהלך המלחמה. הארמייה השתתפה, בין היתר, בקרב סטלינגרד, ובמתקפת הנגד הסובייטית באזור סטלינגרד. הארמייה הוקמה לראשונה ב-12 ביולי 1942 מארמיית העתודה ה-5 של הסטאבקה, ומפקדה הראשון היה ואסילי קוזניצ'וב. היא סופחה לחזית סטלינגרד והשתתפה בקרבות ההגנה על דרכי הגישה לעיר סטלינגרד ממערב לעיקול הגדול של נהר הדון. בראשית אוגוסט 42 כללה הארמייה 6 דיוויזיות רגלים ו-3 בריגדות טנקים עצמאיות. לאחר שהארמייה השישית הגרמנית הגיעה אל נהר הוולגה מצפון לסטלינגרד, והחלה במתקפה על העיר עצמה, סופחה הארמייה ה-63 לכוחות חזית הדון והשתתפה בהתקפות שניהלה החזית על האגף הצפוני של איגוד הכוחות הגרמני באזור סטלינגרד. ב-4 בנובמבר 1942 שונה שמה של הארמייה לארמיית המשמר הראשונה הארמייה ה-63 הוקמה מחדש על בסיס ארמיית העתודה ה-2 במרץ 1943. ביולי-אוגוסט 1943 היא השתתפה במבצע קוטוזוב, המתקפה הסובייטית על בליטת אוריול הגרמנית, כחלק מכוחות חזית בריאנסק. באוקטובר 43 סופחה הארמייה לחזית הביילרוסית החדשה, והשתתפה בהתקדמות הסובייטית לעבר נהר הדנייפר. בפברואר 1944 פורקה הארמייה ולא חזרה לסדר הכוחות של הצבא הסובייטי עד תום המלחמה. וסילי קוזנצוב (יולי 1942 – נובמבר 1942) וסילי מורוזוב (מרץ 1943 – מאי 1943) ולדימיר קולפאקצ'י (מאי 1943 – פברואר 1944) מידע על היחידה (ברוסית)
מת'יו גוד

מת'יו ויליאם גוד (באנגלית: Matthew William Goode; נולד ב-3 באפריל 1978) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אנגלי, מוכר בזכות הופעותיו בסרטים "השומרים", "נקודת מפגש" ו"סינגל מן" ובסדרת הדרמה מבית רשת CBS, "האישה הטובה". גוד נולד באקסטר שבדרום מערב אנגליה לאם, אחות ובמאית בתיאטרון חובבים ולאב, גאולוג. לגוד אח ביולוגי, שני אחים למחצה ושתי אחיות למחצה. גוד למד דרמה באוניברסיטת ברמינגהאם ולאחר מכן ב"אקדמיית וובר דוגלס" שבלונדון, כסטודנט למשחק הושפע רבות מהשחקן מייקל גמבון. בשנת 2002, החל גוד את דרכו בסרט הטלוויזיה "Confessions of an Ugly Stepsister". בשנת 2004, שיחק בתפקיד ראשי בקומדיה הרומנטית "חופשייה לאהבה" בתפקיד הסוכן החשאי בן קלדר, והתפרסם לראשונה בסרטו של וודי אלן "נקודת מפגש". בתפקיד הפריצה שלו עבור אלן גילם גוד את טום יואיט, ארוסה העשיר וקל הדעת של נולה רייס (סקרלט ג'והנסון). בסוף 2005 שיחק גוד בקומדיה הרומנטית הבריטית "קליק" בתור האק שארוסתו רייצ'ל מתאהבת בלוסי (לנה הידי), האחראית על סידור הפרחים בחתונה. ב-2007 הופיע בסרט הפשע "המשקיף" וגילם את מנהיג כנופיית השודדים גארי ספרגו. בשנת 2009 זכה גוד לפרסום עולמי בזכות תפקיד גדול שעשה בסרט גיבורי העל האפל "השומרים". גוד זכה בתפקיד האדם החכם בעולם אדריאן וייט לאחר שג'וד לאו וטום קרוז ויתרו עליו עקב בעיות תקציביות. גוד הופיע בנוסף בסרט הדרמה "סינגל מן" בתור ג'ים מאהבו האמריקאי הצעיר של הפרופסור הבריטי ג'ורג' פלקונר (קולין פירת'). ב-2010 שיחק בקומדיה "שנה מעוברת" בתפקיד דיקלאן או'קלאגן, שף אירי בו מתאהבת אנה בריידי (איימי אדמס) בעת טיולה באירלנד. באותה שנה שיחק גם בסרט "צומת בחיים". בשנת 2011, שיחק בתפקיד ראשי בסרט "איש בוער". ב-2012, התארח בפרק בסדרה "שירת הציפורים". ב-2013, הופיע בסרטים "סטוקר" לצידה של ניקול קידמן ו"בל", והתארח בפרק בסדרה "לרקוד על הקצה". בשנת 2014 החל לשחק בסדרה האישה הטובה בדמותו של פין, והתארח בפרק בסדרה אחוזת דאונטון בדמות הנרי טלבוט. הוא חזר לגלם את דמותו בעונה השישית והאחרונה של הסדרה. באותה שנה הוא גילם את יו אלכסנדר בסרט "משחק החיקוי". ב-2015, הופיע בסרט "לחץ" בדמותו של מיטשל. בשנת 2016 שיחק בסרט השואה של רוברט זמקיס, "בעלי ברית" לצידם של בראד פיט, מריון קוטיאר, ג'ארד האריס וליזי קפלן. בשנת 2017 שיחק בתפקיד אורח בעונה השנייה של סדרת הדרמה של נטפליקס "הכתר" את דמותו של אנתוני ארמסטרונג-ג'ונס, רוזן סנודן הראשון; ועבור תפקידו היה מועמד לפרס אמי לשחקן אורח מצטיין בסדרת דרמה. משנת 2018 משחק בסדרה "ליל המכשפות" על גילוין של מכשפות של רשת סקייפוקס בתור מת'יו דה-קליירמונט. (תפקיד ראשי) הסדרה חודשה לעונה שנייה שעלתה בשנת 2021 ולעונה שלישית שעלתה בשנת 2022. בשנת 2021 שיחק את הקפטן מורטון בסרט "קינגס מן: ההתחלה"; הפרק השלישי בסדרת סרטי קינגסמן. משנת 2005, גוד נמצא במערכת יחסים עם סופי דיימוק. לזוג שתי בנות ובן, שנולדו ב-2009, 2013 ו-2015 בהתאמה. הזוג נישא לאחר תשע שנות זוגיות בשנת 2014, והמשפחה מתגוררת בסארי, אנגליה. אתר האינטרנט הרשמי של מת'יו גוד מת'יו גוד, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מת'יו גוד, באתר AllMovie (באנגלית) מת'יו גוד, באתר Box Office Mojo (באנגלית) מת'יו גוד, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) אמיר קמינר, גוד גאי, באתר ynet, 13 בינואר 2010
רוד סטייגר

רודני סטיבן "רוד" סטייגר (באנגלית: Rodney Stephen "Rod" Steiger‏; 14 באפריל 1925 – 9 ביולי 2002) היה שחקן אמריקאי שזכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, פרס גלובוס הזהב ובפרס באפט"א בשנת 1967 על הופעתו בסרט "כחום הלילה". ידוע בהופעותיו בסרטים שזיכו אותו במועמדויות נוספות לאוסקר, וכיכב, בין השאר, בסרטים: "חופי הכרך" (1954), "אוקלהומה!" (1955), "גם גיבורים נופלים" (1956), "היום הארוך ביותר" (1962), "המשכונאי" (1964), "משפטו של בילי מיטשל" (1955), "אמריקה לאן?" ו"דוקטור ז'יוואגו" (1965), "חרב גדעון" (1986), "הפלישה ממאדים" (1996), "סוף העולם" (1999) ו"המפיק האחרון" (2001). סטייגר נולד בווסטהמפטון, במדינת ניו יורק, כבן יחיד למשפחה נוצרית-לותרנית ממוצא גרמני, צרפתי וסקוטי. מדיה וקבצים בנושא רוד סטייגר בוויקישיתוף רוד סטייגר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) רוד סטייגר, באתר AllMovie (באנגלית) רוד סטייגר, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) רוד סטייגר, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) רוד סטייגר, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים ובנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שחרחורת

שחרחורת (בלדינו: Morenica; מורניקה או לה מורנה) הוא שיר עתיק בשפת הלאדינו. השיר זכה לאורך השנים לביצועים רבים במגוון סגנונות מוזיקליים. השיר מבוסס במקור על 'קאנטיקס' (סוג של רומנסה) ספרדי מימי הביניים. תואר השם הספרדי morena (כאמור - שחרחורת) מקורו במוּרים - עם צפון אפריקאי שפלש במאה השמינית לחצי האי האיברי. עד היום מכנים בספרדית Moros את כל הפולשים שהגיעו בהמשך מצפון אפריקה, ולעיתים אף מהגרים בני ימינו משם. השיר נחתם בשורה: "המלחים קוראים לי שחרחורת; אם עוד פעם יקראו לי, אבוא יחד איתם". השיר בגרסת הלדינו ככל הנראה קדום מאוד. לפי המסורת, "מורניקה" הופיע כשיר חתונה לפני כ-500 שנה לפחות, וכבר נדד בין יהודי ספרד עוד בטרם גירושם בשנת 1492. על אף שמבוסס על מקור נכרי, ייתכן שהמוטיב של השיר - שחרחורת יפה שהשמש שזפה את עורה, מקורו ביפהפייה המקראית המוכרת מהפסוק בשיר השירים: ”אַל-תִּרְאוּנִי שֶׁאֲנִי שְׁחַרְחֹרֶת, שֶׁשְּׁזָפַתְנִי הַשָּׁמֶשׁ; בְּנֵי אִמִּי נִחֲרוּ-בִי, שָׂמֻנִי נֹטֵרָה אֶת-הַכְּרָמִים”. השירה הספרדית מאותה תקופה הושפעה במידה רבה משירת ימי הביניים של יהדות ספרד, ומהמורשת היהודית שהביאו עמם המתיישבים היהודים בספרד. ארבעת הבתים של השיר (במקור הלאדיני תשעה בתים) שתורגמו לעברית על ידי משה גיורא אלימלך, בוצעו על ידי זמרים ולהקות עבריים רבים, בכללם הביצועים הקלאסיים של העופרים, הפרברים, עפרה חזה, זוהר ארגוב והברירה הטבעית. בין שאר האמנים הישראליים שביצעו את השיר נמנים אבישי כהן, ביקיני ועוד. כמו כן עובד ובוצע השיר על ידי מספר זמרים בינלאומיים, והוא מבוצע במחזמר בוסתן ספרדי. במצעד של המדינה דורג השיר במקום ה-419 בביצוע של עפרה חזה. הטקסט המקורי המלא ותרגומו, באתר שירי עם יהודיים שעה עם השיר morenica / שחרחורת (אורכב 03.03.2016 בארכיון Wayback Machine), באתר קול הקמפוס, 06-08-2008 מנגינה וגרסה חלופית לשיר, "מורנה מי יאמאן" (קוראים לי שחורה) השיר באתר "לאדינו" (אורכב 27.09.2013 בארכיון Wayback Machine) שחרחורת, באתר אקו"ם מגילת שיר השירים, פרק א', פסוק ו'. מפירוש רש"י שם עולה שהכוונה דווקא לכיעורה שנגרמה על ידי השמש: "לפי שאין שחרותי וכיעורי ממעי אמי אלא על ידי שזיפת השמש שאותו שחרות נוח להתלבן כשיעמוד בצל", בעוד שבספר במדבר, פרק י"ב, פסוק א', הוא מפרש ש"כושית" פירושו יפה. המוזיקולוגית שושנה וייך-שחר מצטטת סברה זו מהחוקרת מרגית פרנק. ראו שושנה וייך-שחק, אין בואן סימן! מחוזות פיוט ומוזיקה של יהודי ספרד, פרדס הוצאה לאור, 2006 שחרחורת, בביצוע העופרים אבישי כהן מבצע את השיר בלדינו ב-Fnac במונפרנס, פריז המצעד של המדינה, באתר "פזמונט"
משה גיורא אלימלך

משה-גיורא אלימלך (כתב בעיקר תחת השם משה גיורא; 12 בדצמבר 1919, סופיה, ממלכת בולגריה - 19 באוקטובר 1992) היה משורר, עיתונאי, חוקר ספרות, ופעיל בתנועת בית"ר. אלימלך עלה לישראל בשנת 1924 בגיל 4. סיים תואר ראשון בהיסטוריה של עם ישראל וספרות עברית באוניברסיטת תל אביב ותואר שני בספרות עברית מאוניברסיטת בר-אילן. לימד לשון וספרות יהודית-ספרדית באוניברסיטת בר-אילן. כבר כנער עסק בעיתונות, ומאוחר יותר היה לחבר במערכות הירדן והבוקר. אלימלך היה בין 15 הפעילים שהשתתפו ב"הועד לגיבוש הנוער העברי", שהפכה מאוחר יותר להכנענים. בשנת 1956 שירת במלחמת סיני. את רשמיו משדה הקרב ביטא בחמשה שירים שחיבר, ושהולחנו על ידי יששכר אמיר. בשנת 1960 מונה לחבר במערכת עיתון הארץ. חיבר מעל ל-500 מסות ורשימות בכתבי-עת ובמוספים ספרותיים. כמו כן עסק בתרגום לעברית של עשרות רומנסות ושירי-עם ספרדיים שזכו לביצועים רבים. ביניהם "השושנה פורחת", "שחרחורת", "שיר ספנים" וכן חלק ניכר מהשירים שהופיעו באלבום "רומנסה ופיוט" של שלמה ארצי. היה נשוי לרבקה לבית כהן (1917–2016) ואב לבן ובת. נפטר ב-1992 ונקבר בבית הקברות ירקון. הבוסתן (כליל סוניטות), תרצ"ח בראשית (שירים), תש"ב השושנה הכחולה שירים, תש"ך רומנסות ספרדיות – מסה על הסוגים, המכון לחקר שירת-העם הספרדית-יהודית, ירושלים תשל"ט פניני ספרד: אלפיים פתגמים מאוצר החכמה של יהודה ספרד, עריכה ונוסח עברי של משה גיורא, איסוף וסידור של יצחק מוסקונה, ספרית מעריב, 1981 תרגום לעברית של בין מזרח למערב, ספרו של מרדכי אהרנפרייז, תל אביב, תשי"ג. שלהבות ועפרונים: ילקוט שירת יהודי בולגריה, בעריכת משה גיורא ; ליקט ותרגם דוד יוסיפאור, 1970 משה גיורא אלימלך, באתר שירון משה גיורא אלימלך, באתר זמרשת משה גיורא אלימלך, באתר לקסיקון הספרות העברית החדשה סיפור חייה של רבקה אלימלך, באתר הקשר הרב דורי משה גיורא אלימלך באתר GRAVEZ משה גיורא אלימלך, באתר MusicBrainz (באנגלית) משה גיורא אלימלך, דף שער בספרייה הלאומית משה גיורא אלימלך, בלקסיקון הספרות העברית החדשה
ביצת המלאך

ביצת המלאך (ביפנית: 天使のたまご, תעתיק: Tenshi no Tamago; באנגלית: Angel's Egg) הוא סרט אנימה מזרם הסוריאליזם והמינימליזם והאקזיסטנציאליזם. הסרט הופק על ידי חברת טאקומה שוטן ונחשב לאחד הסרטים יוצאי הדופן בסגנון האנימה שמתמחה בזרמים אלו וגם משום הדגש המאסיבי שלו על תורת הנסתר הנוצרית. בזכות ייחודיות זו נבנה בעשור האחרון קהל מעריצים קטן לסרט[דרושה הבהרה], על אף שבזמן יציאתו לאקרנים (1985) הוא קיבל תגובות שליליות גם מהמבקרים וגם מהקהל. בעשיית הסרט השתתפו אמנים מפורסמים בתעשייה כגון הבמאי והתסריטאי ממורו אושי (הרוח שבמעטפת, גברת פלפלת, נילס הולגרסון), יושיטאקה אמאנו (מעצב סדרת משחקי Final Fantasy) שאחראי על העיצוב האומנותי של הסרט, והמלחין יושיהירו קאנו שסרט זה הוא הראשון והאחרון שהלחין לו מוזיקה עד היום. העלילה בסרט, כאמור, כמעט ולא קיימת. לאורכו מוצגת ילדה שאוספת צנצנות מלאות במים ושומרת על ביצה שכנראה יקרה לה ולא ידוע תוכנה הפנימי. הילדה חיה בעולם כמעט מחוסר אנשים, בלי אור יום. היא פוגשת חייל שמחזיק בידו מן חפץ דמוי צלב. לאחר זמן מה מתפתחת שיחה והחייל מספר לה גרסה אמנזית של תיבת נוח. כאשר מתחיל לרדת מבול, הילדה מספרת שהיא שומעת קולות המבשרים לה שהביצה עומדת לבקוע בקרוב, ושואלת את החייל האם גם הוא שומע אותם. לדבריה, אלו קולות של נשימה רכה וכנפיים, אך הוא משיב לה שאלו הקולות של נשימתה ושל הרוח הנושבת בחוץ. בשנתה במקום המסתור מפני הגשם, וללא ידיעתה, החייל לוקח את הביצה, מנפץ אותה עם הצלב ונעלם. כאשר הילדה מתעוררת ומגלה את הביצה השבורה, היא פורצת בבכי והולכת לחפש אחר החייל. כאשר היא מבחינה בו מרחוק, היא מועדת אל תוך המים (כאשר לא ברור האם כתוצאה מתאונה או מתוך כוונה לשלוח יד בנפשה) ומתה, ולאחר מכן ביצים מתחילות להופיע על פני המים. בסצנת הסיום, החייל חוזה בתיבת נוח מרחפת באוויר ועליה האנשים שמתו במבול והפכו לאבנים, ומגלה על מותה של הילדה כאשר מבחין בנציב האבן של דמותה החובקת את הביצה ביניהם. הסרט נעשה כפרויקט ביכורים של הבמאי והתסריטאי אושי לעולם המבוגרים. אושי גודל וחונך כנוצרי קתולי, משפחתו הייתה ממיעוט נוצרי קתולי ביפן. בתקופה של הסרט אושי איבד את אמונתו והפך לאתאיסט. יש הטוענים שזה משתקף בסרט זה. משום שהסרט לא ברור, קיימים מספר פירושים מקצועיים ולא מקצועיים כמספר הצופים. כולם שמים דגש על לפחות אחד מהנושאים הבאים: פירוש סמלים מהתאולוגיה ותורת הנסתר הנוצרית, מאבק מיסטי בין התרבויות העתיקות לתרבות המודרנית והפוסט-מודרנית, תפקיד אלוהים והקדושים בסרט, והיחס והרצייה של אלוהים משתי הדמויות בסרט. חלקים מהסרט הועתקו לסרט המדע הבדיוני האוסטרלי "In the Aftermath". "ביצת המלאך", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "ביצת המלאך", באתר AllMovie (באנגלית) "ביצת המלאך", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) עבודת העיצוב של יושיטאקה אמאנו בסרט פירוש לא רשמי לסמלים בסרט ביקורת לסרט תרגום לסרט על ידי קבוצת פלאפי-בלונד J-pop.com ביקורת אחרת לסרט
שבעת כדורי הבדולח

שבעת כדורי הבדולח (בצרפתית: Les 7 boules de cristal) הוא הספר השלושה-עשר בסדרת הקומיקס "הרפתקאותיו של טינטין" שנכתבה ואוירה על ידי הסופר והצייר הבלגי הרז'ה. רצועות הקומיקס של עלילת הספר הוצגו לראשונה במהלך שנת 1948 בצבע. הספר תורגם לעברית ב-1969. קו העלילה ממשיך בספר ההמשך, "אסירי השמש". הספר פותח בסצנה בה טינטין יושב ברכבת, וקורא כתבה על משלחת מחקר שמצאה בפרו מומיה משבט האינקה, בשם ראסקאר קאפאק. חברי המשלחת עומדים לחזור לאירופה. האיש שישב ליד טינטין, אמר לו "שיקרה להם משהו רע, כי הם מתעסקים עם עסקי המומיות, והם שכחו מה קרה עם תות ענח' אמון, ושודדי הקברים שמתו בנסיבות מוזרות, ושאותו הדבר יקרה להם..." הרכבת של טינטין הגיעה למרלינספייק, הבית החדש של קפטן האדוק ופרופסור קלקולוס. האדוק שמח לראות את טינטין ומדגים לו את התחביב החדש שלו- ניסיון להפוך כוס מים לוויסקי. לאחר שהקסם לא צולח, האדוק מתעצבן ואומר לטינטין שהם צריכים ללכת לראות את הקוסם שעושה את זה בכל לילה בוולודרום. בערב הם הולכים למופע בוולודרום ומאזינים למגדת העתידות אשר מנבאת את מחלתו של אחד מחברי המשלחת. בהמשך המופע הופיעו, ביאנקה קסטאפיורה-זמרת שטינטין הכיר פעם, וזורק הסכינים. טינטין זיהה את זורק הסכינים כגנרל אלקאזאר מסן-תיאודורוס. טינטין והקפטן הלכו אל מאחורי הקלעים, כדי לשוחח עם הגנרל והם שתו כוס עם הגנרל ועוזרו החדש, צ'יקיטו. מחלה מסתורית פוקדת את חברי המשלחת, אשר בזה אחר זה נופלים לתרדמת. הרמז היחיד הוא שברי כדור בדולח מנופץ, הנמצא ליד כל קורבן. טינטין, האדוק, פרופסור קלקולוס ושני שומרים משגיחים על הבית שבתוכו נמצא החוקר היחיד שלא נמצא בתרדמת, כאשר בתוך הבית נמצאת המומיה של ראסקאר קאפאק. סופת ברקים מתחוללת, ומשחררת כדור אש לוהט, אשר פוגעת במומיה המתאדה כתוצאה מכך. החוקר מזועזע מכיוון שהקללה של ראסקאר קאפאק נכונה. באותו לילה סובלים טינטין, האדוק והפרופסור מסיוט בו הופיעה המומיה. הם מתעוררים ומגלים שהחוקר כבר נמצא בתרדמת. לבסוף מגלה טינטין שתוקפים הרדימו את החוקר, והמשטרה הצליחה להשיג תמונה אך הם לא תפסו את התוקף. טינטין הולך לבית חולים לבדוק את מצבם של החוקרים, ומגלה שבשעה מסוימת הם מתעוררים בצווחות ואז נופלים בחזרה למיטותיהם, שקועים עוד פעם בתרדמת. בינתיים קלקולוס יוצא לטיול בגינת מרלינספייק שם הוא מוצא את הצמיד של המומיה ועונד אותו, ואז נחטף על ידי חוטף אנונימי. המשטרה יוצאת לחפש את קלקולוס, וכך גם וטינטין והאדוק. הם מצליחים למצוא את החוטפים ומתפתח קרב יריות, שבסופו החוטפים מצליחים להימלט. לאחר מכן, טינטין מגלה שהפרופסור לקח את התכשיטים של המומיה, ושצ'יקיטו נעלם באותו יום שהפרופסור נעלם. התסבוכת הובילה אותם לנמל ואז שלגי הבחין בכובע של הפרופסור. טינטין והאדוק מבררים במודיעין ומגלים שהפרופסור מפליג לפרו עם צ'יקיטו. טינטין והאדוק מפליגים גם הם לפרו בספר הבא, "אסירי השמש", כדי למצוא את הפרופסור. עלילת הספר שולבה עם עלילת הספרים "אסירי השמש" בסרט הצרפתי-בלגי משנת 1969 "טינטין ומקדש השמש". טינטין אסירי השמש הרז'ה האתר הרשמי של טינטין
קלייר

האם התכוונתם ל... מחוז קלייר – אחד ממחוזות אירלנד אלכס קלייר – זמר בריטי רנה קלייר – במאי קולנוע ותסריטאי צרפתי אגם קלייר (אנ') – שכונה באיסטסייד (אנ') שבאטלנטה Clair (קלייר) – שיר של גילברט או'סאליבן איילה סנט קלייר (Isla St Clair) – זמרת סקוטית קלר אישים ששמם הפרטי הוא קלייר