laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מסכת חולין

מסכת חולין היא המסכת השלישית בסדר קדשים שבמשנה. המסכת עוסקת בדיני שחיטת בהמות שאינן קורבנות הנקראות חולין, ולכן נקראת מסכת זו בכתבי הראשונים בשם "שחיטת חולין" (להבדיל בינה לבין מסכת זבחים, שנקראת "שחיטת קדשים"). פרקים שביעי ושמיני שבמסכת הם מהיסודיים בהלכות איסור והיתר ולכך נקראת המסכת "כלל גדול". בתלמוד הבבלי יש במסכת זו 141 דפים. לפי הקדמתו של הרמב"ם למשנה, כשנשלם הדיון בזבחי הקודשים וכל מה שנלווה להם, הגיעה העת לדבר על שחיטת שאר הזבחים. ודבר זה תואם את הכתוב בתורה שהרי קודם נאמר על זביחת קודשים: "וְהָיָה הַמָּקוֹם אֲשֶׁר יִבְחַר ה' אֱלֹהֵיכֶם בּוֹ לְשַׁכֵּן שְׁמוֹ שָׁם שָׁמָּה תָבִיאוּ אֵת כָּל אֲשֶׁר אָנֹכִי מְצַוֶּה אֶתְכֶם", ורק אחר כך נאמר על שחיטת חולין: "רַק בְּכָל-אַוַּת נַפְשְׁךָ תִּזְבַּח וְאָכַלְתָּ בָשָׂר, כְּבִרְכַּת ה' אֱלֹהֶיךָ אֲשֶׁר נָתַן-לְךָ בְּכָל-שְׁעָרֶיךָ". הכל שוחטין (7 משניות) - הלכות שחיטה. השוחט (10 משניות) - דיני שחיטה. אלו טרפות (7 משניות) – דיני טרפות, ובסופו דיני סימני הטהרה בבעלי חיים טהורים. בהמה המקשה (7 משניות) – דיני אכילת עובר בהמה שנמצא בבטן אמו בעת שחיטתה, ודיני בן פקועה. אותו ואת בנו (5 משניות) – דיני איסור שחיטת אם ובנה ביום אחד. כסוי הדם (7 משניות) – דיני מצוות כיסוי דם חיה ועוף לאחר שחיטתם. גיד הנשה (6 משניות) – דיני איסור אכילת גיד הנשה. כל הבשר (6 משניות) – דיני בישול ואכילת בשר בחלב יחד ודיני נטילת ידיים. העור והרוטב (8 משניות) – דיני טומאת מאכלים בבשר בהמה שחוטה. הזרוע והלחיים (4 משניות) – דיני הזרוע, הלחיים והקיבה המוענקות לכהן מבהמת חולין (שאינה קורבן) שנשחטה. ראשית הגז (2 משניות) – דיני מצוות ראשית הגז. שילוח הקן (5 משניות) – דיני מצוות שילוח הקן. סה"כ יש במסכת 74 משניות. משנה, מסכת חולין, באתר ויקיטקסט תלמוד בבלי, מסכת חולין, באתר ויקיטקסט תוספתא, מסכת חולין מאתר "סנונית" תלמוד בבלי, מסכת חולין, במפעל המילון ההיסטורי של האקדמיה ללשון העברית שיעורים על מסכת חולין לצפייה באתר בינינו. ברכי יוסף יורה דעה סימן רמו ספר דברים, פרק י"ב, פסוק י"א ספר דברים, פרק י"ב, פסוק ט"ו מספר המשניות בכל פרק הוא לפי הספירה במשניות קהתי. בדפוסים אחרים תיתכן חלוקה שונה. ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרות תורנית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מסכת זבחים

מסכת זְבָחִים היא המסכת הראשונה בסדר קדשים – הוא הסדר החמישי שבמשנה. למסכת זו קיימת תוספתא ומקבילות בתלמוד הבבלי, אך בירושלמי אבד הסדר כולו. נושא המסכת הוא דיני הקורבנות הבאים מן החי (בהמה ועוף). בלשון הראשונים נקראת לעיתים שחיטת קדשים, כדי להבדיל בינה לבין מסכת חולין הנקראת "שחיטת חולין". מסכת זו עוסקת בעיקר בדיני הקורבנות הבאים מן החי (בהמה ועוף), וכן בדינים שונים הנוגעים לבית המקדש. קורבנות הבאים מן הצומח נידונים במסכת מנחות. בין הנושאים הנדונים במסכת: הכוונה והמחשבה הראויה בשעת ההקרבה, והכוונה העלולה לפסול את הקורבן; דיני ההקרבה עצמה; האיסור להקריב קורבנות מחוץ לבית המקדש, ועוד. פרק חמישי ממסכת זבחים (פרק "איזהו מקומן") מפורסם מפני שיש הנוהגים לומר אותו לפני תפילת שחרית. פרק זה מסכם את סוגי הקורבנות ומקומן. בגמרא, זה הפרק בעל מספר המחלוקות הקטן ביותר. למעט הלכות פסח בפרק זה נפסק כולו להלכה ביד החזקה לרמב"ם. בתלמוד הבבלי, כוללת מסכת זבחים 119 (קי"ט) דפים. את פירוש התוספות על המסכת כתב רבי ברוך בן יצחק מוורמייזא. לפי הקדמתו של הרמב"ם למשנה, הסיבה שמסכת זו פותחת את סדר קודשים היא שקרבנות הכהנים (הנדונים במסכת) הוא הנושא הנדון ראשון בתורה. כל הזבחים שנזבחו שלא לשמן (ארבע משניות ). כל הזבחים שקבלו דמן זר (חמש משניות). כל הפסולין ששחטו (שש משניות). בית שמאי אומרים (שש משניות). איזהו מקומן של זבחים (שמונה משניות). קדשי קדשים ששחטן בראש המזבח (שבע משניות). חטאת העוף שעשאה למטה (שש משניות). כל הזבחים שנתערבו (נקרא גם פרק התערובות) (שתים עשרה משניות). המזבח מקדש את הראוי לו (שבע משניות). כל התדיר מחברו קודם את חברו (שמונה משניות). דם חטאת שניתז על הבגד (שמונה משניות). טבול יום ומחוסר כיפורים (שש משניות). השוחט והמעלה בחוץ (שמונה משניות). פרת חטאת ששרפה חוץ מגתה (עשר משניות). בסה"כ יש במסכת 101 משניות. מלבד פירושי שאר סדר קדשים, יצאו בעת האחרונה מספר ספרים על המסכת. בין הבולטים ביניהם שני ספרי ליקוט מפרשים על המסכת "שלום רב" מאת הרב שלום סופר מפיטרקוב ו"אוצר הקודש" על ידי מכון מנחת ישראל. הרי"ף, והרא"ש בעקבותיו, לא כתבו את ספרי הפסיקה שלהם על מסכת זו, בהיותה שלא להלכה "בזמן הזה". חסר זה השלים ספר "ליקוטי הלכות" של הרב ישראל מאיר הכהן מראדין ("החפץ חיים"). הרב רא"ם הכהן, דרך שער העליון - עיון במסכת זבחים, הקורבנות ובית המקדש, הוצאת ישיבת עתניאל, 2007 משנה, מסכת זבחים, באתר ויקיטקסט תלמוד בבלי, מסכת זבחים, באתר ויקיטקסט תוספתא, מסכת זבחים מאתר "סנונית" תלמוד בבלי, מסכת זבחים, במפעל המילון ההיסטורי של האקדמיה ללשון העברית תיקוני צנזורה לגמרא ורש"י במסכת זבחים באתר גמרא סדורה המאיר מספר המשניות בכל פרק הוא לפי הספירה במשניות קהתי. בדפוסים אחרים תיתכן חלוקה שונה. ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרות תורנית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גביע העולם למועדונים 2006

גביע העולם למועדונים 2006 נערך בשנת 2006 ביפן מה-10 בדצמבר עד ה-17 בדצמבר, והוא היה גביע העולם למועדוני כדורגל השלישי במספר. בטורניר השתתפו 6 קבוצות, אלופת כל אחת מהיבשות. התחרות התקיימה בשיטת הנוק אאוט כך שכל קבוצה שיחקה שניים או שלושה משחקים. האלופות מארבעת האזורים ה"חלשים" יותר, צפון אמריקה, אוקיאניה, אסיה ואפריקה, שיחקו בשלב רבע הגמר כשהמפסידות התמודדו ביניהן על המקום ה-5. המנצחות הצטרפו לאלופות אירופה ודרום אמריקה לשלב חצי הגמר. המפסידות בשלב חצי הגמר התמודדו על המקום השלישי והמנצחות עלו לגמר שבו נקבעה האלופה. בעקבות מעברה של אוסטרליה מ-OFC (קונפדרציית הכדורגל של אוקיאניה) ל-AFC (קונפדרציית הכדורגל של אסיה) אלופת אוקיאניה ונציגתה לטורניר הייתה קבוצת חובבים. לפיכך נשקלה האפשרות לקיים משחק בין אלופת אוקיאניה לאלופת המארחת יפן שהמנצחת בו תעפיל לשלב רבע הגמר של הטורניר וכתוצאה מכך גם להגביר את ההתעניינות בטורניר ביפן. ההצעה נדחתה לבסוף אך הוחלט ליישמה בטורניר הבא ב-2007. הקבוצות שהשתתפו בטורניר הן: 10 בדצמבר: אוקלנד סיטי - אל-אהלי: 2-0 11 בדצמבר: ג'ונבוק יונדאי מוטורס - קלוב אמריקה: 1-0 המשחק על המקום החמישי נערך ב-15 בדצמבר: אוקלנד סיטי - ג'ונבוק יונדאי מוטורס: 3-0 13 בדצמבר: אל-אהלי - אינטרנסיונל: 2-1 14 בדצמבר: קלוב אמריקה - ברצלונה: 4-0 המשחק על המקום השלישי נערך ב-17 בדצמבר: אל-אהלי - קלוב אמריקה: 1-2 משחק הגמר נערך ב-17 בדצמבר: ברזיל אינטרנסיונל - ספרד ברצלונה: 0-1 אינטרנסיונל זכתה באליפות העולם בכדורגל לשנת 2006. בתואר מלך השערים של הטורניר זכה מוחמד אבו תריכה (אל-אהלי) שהבקיע שלושה שערים ובמקום השני זכה בן קבוצתו פלביו אמדו שהבקיע 2 שערים. 12 שחקנים הבקיעו שער אחד בטורניר. גביע העולם בכדורגל הטורניר באתר פיפ"א
מקס שטירנר

יוהאן קספר שמידט (בגרמנית: Johann Kaspar Schmidt) הידוע יותר בשם העט שלו מקס שטירנר (Max Stirner)‏ (25 באוקטובר 1806 – 26 ביוני 1856) היה הוגה דעות ופילוסוף גרמני. שטירנר נולד בבוואריה ב-1806. מעט ידוע על חייו. הוא למד פילוסופיה במספר אוניברסיטאות בגרמניה והיה קשור לחוג ה"הגליאנים הצעירים" בברלין, בשנות ה-40 של המאה ה-19. הוא עצמו סירב להזדהות עם עמדה פילוסופית כלשהי וטען כי אם עליו לקבוע עמדה הרי כי הוא בעד אגואיזם. בשנת 1845 פורסמה עבודתו החשובה ביותר, "האגו ועצמו" (Der Einzige und sein Eigentum). מקס שטירנר מת חסר פרוטה בשנת 1856, כנראה עקב עקיצת חרקים נגועים. בהשפעת אווירת הפילוסופיה הרומנטית הגרמנית שבסביבתה גדל, גרסת האנרכיזם של שטירנר, שהוצגה ב"האגו ועצמו", היא צורה קיצונית של אינדיבידואליזם, או אגואיזם, הממקם את הפרט הייחודי מעל הכל: מדינה, קניין, רכוש, חוק או חובה. במקום הגישה הקפיטליסטית, מקס שטירנר מציע "איגוד של אגואיסטים", שמשמעותה שותפויות חופשיות של פרטים ייחודיים המשתפים פעולה כשווים על מנת להשיג את מירב החופש וסיפוק מאוויים (כולל המאווים הרגשיים למען סולידריות, או במונחיו של שטירנר - יחסים בין- אישיים intercourse). בספרו טען כי כל הדתות והאידאולוגיות מתבססות על מושגים ריקים מתוכן. טענה זו ישימה לדעתו גם לגבי מוסדות החברה, המבוססים על מושגים אלה, קרי מדינה, חוקים, כנסייה ומערכת החינוך או מערכות אחרות הטוענות לסמכות על פני הפרט. לפי דעתו, רק כאשר הטענה השקרית לסמכות, המבוססת על מושגי יסוד שקריים, תתגלה, אז תוכל הפעולה, השליטה והזהות האינדיבידואלית לבוא לידי ביטוי אמיתי. מימוש עצמי פרטני מבוסס על שאיפתו האינדיבידואלית של הפרט לממש את האגואיזם שלו, בין אם הוא נובע מדחפים מודעים או לא מודעים. ההבדל היחידי, לפי שטירנר, בין אגואיסט שלא מרצון לבין אגואיסט מרצון הוא שהראשון "ישלט" על ידי רעיון ריק מתוכן מתוך תקווה שרעיון זה יביאו לאושר ואילו השני, יבחר באופן חופשי את הדרכים לממש את האגואיזם שלו ואף ייהנה מהתהליך עצמו. לפי דעתו, רק כאשר האדם יתפוס את מושגי היסוד של חוק, זכות, מוסריות ודת כמושגים מלאכותיים ולא כסמכויות קדושות, אז יוכל לפעול בחופשיות. מקס שטירנר מייצג את החשיבה האינדיבידואליסטית הקיצונית ביותר בהיסטוריה של האנרכיזם הפרטני. אולם רעיונותיו נותרו במידה זו או אחרת אבן פינה באנרכיזם. שטירנר תקף הן את הקפיטליזם והן את מה שהתיימר להיות "סוציאליזם בשלטון המדינה". בביקורתו על הקפיטליזם ועל המדינה התומכת בו מנקודת המבט האגואיסטית, הניח את היסודות לאנרכיזם האינדיבידואליסטי אך תרם גם לפיתוח האנרכיזם הקומוניסטי. ידוע כי הן קרל מרקס והן בניטו מוסוליני קראו את כתביו וכתבו על כך בספריהם. שטירנר חזר לתודעה החברתית, מחוץ לתנועה האנרכיסטית, לקראת סוף המאה ה-19 כאשר התפרסמו ספריו של ניטשה. ספריו של שטירנר לא תורגמו עד כה לעברית. פרק בשם: "אני תולה דברי על בלימה", בתרגומו של י. ליפקין, פורסם בכתב-העת "קולות" בעריכת אליעזר שטיינמן (ווארשה 1923). ספרו Der Einzige und sein Eigentum תורגם ליידיש על ידי י. א. מאירסון ויצא לאור בניו-יורק ב-1916. מדיה וקבצים בנושא מקס שטירנר בוויקישיתוף מקס שטירנר, ברשת החברתית Goodreads מקס שטירנר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כתבי מקס שטירנר בפרויקט גוטנברג (באנגלית) מקס שטירנר (1806-1856), דף שער בספרייה הלאומית
בני ברמן

בני ברמן (18 בנובמבר 1938 – 8 באפריל 2002) היה זמר ויוצר שירי עם ישראליים, מהבולטים בזמרי סוף שנות ה-50. נולד בנתניה למשפחה דתית. בנעוריו למד בבית הספר הימי במכמורת, משם נולד הקשר שלו לשירי ים. את הקריירה האומנותית שלו החל בצה"ל כחבר במספר להקות צבאיות, החל בצוות הווי הנח"ל, אחר כך שימש כאקורדיוניסט בלהקת פיקוד הצפון, ולקראת סוף השירות הצבאי בשנת 1958 כחבר צוות הווי פיקוד דרום. שיריו עסקו בעיקר בים ובבני אדם. הוא הלחין את מנגינות השיר בעצמו, לרוב שיריו אף כתב את המלים, וליווה את עצמו בגיטרה. בהמשך ערך מסעות בים ביאכטה שלו, והם שנתנו לו השראה לשיריו. כאשר סיים את מסעותיו הימיים, בשנת 1988, המשיך בהקלטות, אך אלבומיו לא זכו להצלחה מסחרית. הוא המשיך להופיע במועדוני זמר, ובמקביל החל לעבוד כצלם עיתונות. בשנותיו האחרונות חלה בסרטן ונתן פומבי לעובדה זו במספר ראיונות לעיתונות. לפני מותו התקיים ברדיו מצעד הצדעה למורשתו. הוא נפטר בשנת 2002, ונטמן בבית העלמין שיכון ותיקים בנתניה. על מצבתו נכתב - "זמר ויוצר, מחלוצי הזמר העברי". על שמו קרוי רחוב בשכונת עיר ימים בעיר נתניה. "שיר הליצן". תורגם גם לגרסה ביידיש (דאָס ליד פֿונעם לץ), בביצוע יוני אילת. "בפונדק קטן", משתתף בשיר גם אריק מחקה החיות, שהיה אז אחד האמנים הפופולריים במדינה בקולות נץ, אופנוע וים. "חיי אדם" "שני קבצנים וחמורון אחד" "לא כל יום פורים" ("מלך ליום") "יש כוח יש עבודה" "פרידת המלח" "כמה טוב" "נערה מאיי יוון" מדיה וקבצים בנושא בני ברמן בוויקישיתוף בני ברמן, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית בני ברמן, באתר שירונט בני ברמן, באתר MusicBrainz (באנגלית) בני ברמן, באתר Discogs (באנגלית) בני ברמן, דף שער בספרייה הלאומית בני ברמן, באתר MOOMA (בארכיון האינטרנט) נורית אבן, הפונדק הקטן של בני, מעריב, 12 ביוני 1969 ynet, הזמר בני ברמן הלך לעולמו, באתר ynet, 8 באפריל 2002
איוו אנדריץ'

איוואן "איוו" אנדריץ' או איבו אנדריץ' (בסרבית בכתב קירילי: Иво Андрић; בסרבו-קרואטית: Ivan Ivo Andrić, ‏10 באוקטובר 1892, טראווניק בוסניה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 13 במרץ 1975, בלגרד, יוגוסלביה) היה סופר ומשורר יוגוסלבי, זוכה פרס נובל לספרות לשנת 1961. כתיבתו עוסקת בחיים בין מזרח למערב, בריקנות, ובניסיון להתגבר על האבסורד באמצעות האמנות. אנדריץ' היה חבר באקדמיה הסרבית למדעים ולאמנויות. אנדריץ' נולד להורים ממוצא קרואטי בכפר ליד טראווניק (שהייתה אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית). שמו המקורי היה איוון, אבל הוא נודע בשם החיבה, איווֹ. כשהיה בן שנתיים נפטר אביו. אמו, שלא יכלה לכלכל את המשפחה, שלחה אותו להתגורר עם משפחתה בווישגראד בבוסניה-הרצגובינה (כיום בשטח רפובליקה סרפסקה), עיר השוכנת על נהר הדרינה. נהר זה התפרסם בעקבות ספרו "גשר הדרינה". למד בווישגראד, סרייבו, וינה, קרקוב וגראץ. התמחה בהיסטוריה בתחום התרבות הבוסנית תחת השלטון העות'מאני וב-1924 קיבל תואר דוקטור. שמו נקשר בתנועת "בוסניה הצעירה" שלקחה אחריות על ההתנקשות בפרנץ פרדיננד הארכידוכס ב-1914. מאוחר יותר, לאחר המלחמה הפך לדיפלומט ושירת בשגרירויות של בירות אירופאיות. פרסם סיפורים ומסות, ביניהם: "תולדות טרווניק" (בלגרד 1945), "גשר הדרינה" (בלגרד 1945), "חצר השטן" (1954), "תמרורים לצד הדרך" (פורסם לאחר מותו בבלגרד 1977). גשר הדרינה, תורגם מגרמנית בידי עדנה קורנפלד, עם עובד, תל אביב, 1959; ובשם גשר על הדרינה, תורגם מסרבית-קרואטית בידי דינה קטן בן-ציון, הוצאת כרמל, 2012. סיפורים נבחרים, תרגום – חנה נ’ אדוני, מסדה, רמת גן, 1966. אהבה בקסבה, מסרבית-קרואטית – דינה קטן בן-ציון, ספרית פועלים, תל אביב, 1990. ימי הקונסולים, תרגמה מסרבית-קרואטית והוסיפה אחרית דבר – דינה קטן בן-ציון, הוצאת ידיעות אחרונות, תל אביב, 1999. העלמה, מסרבית-קרואטית – דינה קטן בן-ציון, הוצאת כרמל, 2010. מדיה וקבצים בנושא איוו אנדריץ' בוויקישיתוף איוו אנדריץ', באתר פרס נובל (באנגלית) יעקב מאסטרו, איוו אנדריץ' - חתן פרס נובל, דבר, 3 בנובמבר 1961 איוו אנדריץ', פותחים ספר: העלמה, באתר הארץ, 6 בינואר 2010 רבקה קרן, "העלמה" מאת איוו אנדריץ', להונות את התליין, באתר הארץ, 3 במרץ 2010 רבקה קרן, "גשר על הדרינה": הגשר שראה כבר הכל, באתר הארץ, 6 בנובמבר 2012 איוו אנדריץ', באתר "Find a Grave" (באנגלית) איוו אנדריץ', באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) איוו אנדריץ' (1892-1975), דף שער בספרייה הלאומית איוו אנדריץ', ברשת החברתית Goodreads
ניאגרה

האם התכוונתם ל... מקומות ניאגרה (נהר) (Niagra) – נהר הזורם בין ימת אירי שבשטח מדינת ניו יורק בארצות הברית, לימת אונטריו שבפרובינציית אונטריו בקנדה מפלי ניאגרה (Niagara Falls) – מפלי מים בנתיב נהר הניאגרה, המהווים את הגבול בין ארצות הברית לקנדה באזור זה אזור ניאגרה (Regional Municipality of Niagara) – אזור בדרומה של אונטריו בקנדה ניאגרה פולס (ניו יורק) (אנ') (Niagara Falls) – עיר במדינת ניו יורק שבארצות הברית, סמוך למפלי הניאגרה ניאגרה פולס (אונטריו) (אנ') (Niagara Falls) – עיר באונטריו שבקנדה, סמוך למפלי הניאגרה אחר "ניאגרה" – כינוי בעגה למכל הדחה בשירותים
טיבולי (איטליה)

טיבולי (באיטלקית: Tivoli) היא עיירה בעיר מטרופוליטנית רומא הבירה (אנ') (לשעבר נפת רומא) במחוז לאציו שבאיטליה, על מדרונות הרי הסבינים שממזרח לרומא ולמרגלות שפך נהר האניין. יש הרואים בה פרבר של העיר רומא. היא מרוחקת מרומא מרחק של כ-30 קילומטר. התעשייה בטיבולי כוללת כמה מפעלים, ובסביבתה יש מקורות מים רבים, המשמשים גם למרפא, נוי ותיירות. בעבר נקראה העיר טיבור (Tibur). טיבולי השתתפה בברית קאסיוס, ובברית הערים הלטיניות, הייתה חלק מהמרד והשתתפה במלחמה הלטינית. לבסוף הוכנעה ונחשבה לבעלת ברית של רומא. לאחר מכן, היא הפכה למעין פרבר גנים רומאי. בעיר מספר אתרים היסטוריים בהם מקדשים, אורקולום וחווילות למיניהם, אשר המפורסמת הייתה וילה אדריאנה בבעלותו של הקיסר הרומאי אדריאנוס. בשנת 547 במהלך מלחמת הגותים הקיסר הביזנטי בליסאריוס ביצר את העיר. אף על פי כן היא נהרסה מאוחר יותר בקרבות על ידי צבאו של טוטילה. אחרי המלחמה חזרה העיר לשליטה ביזנטית. בימי הביניים, החל מהמאה ה-10 טיבולי העצמאית התחזקה והפכה ליריבה העיקרית של רומא בתחרות על השליטה במרכזו של מחוז לאציו. בשנת 1001 הקיסר אוטו ה-3 כבש אותה והיא סופחה למדינת האפיפיור. במאה ה-13 רומא פרשה את חסותה על טיבולי ובהחלטת הסנאט הרומאי מונה רוזן ששלט על האזור במקביל לשלטון המקומי. בתקופת הרנסאנס נלקחה העיר על ידי האצילים לטובת הכנסייה. גם אז, כמו בתקופת הרומאים, התפתחה העיר מאוד. בטיבולי נמצאים "גני טיבולי" הקרויים גם וילה ד'אסטה, גנים אלו מעוטרים במזרקות מים ופסלים שונים. וילה אדריאנה ווילה ד'אסטה הן אתרי מורשת עולמית. מגדל הפעמונים בטיבולי שימש כהשראה לעיצוב מגדל הפעמונים בכנסיית הגואל ברובע הנוצרי בירושלים (זאת על פי עדותו של האדריכל של כנסית הגואל פרידריך אדלר). במלחמת העולם השנייה טיבולי נפגעה בהפצצות כבדות של בעלות הברית בשנת 1944. בהפצצה זו נהרסה כליל הכנסייה שנקראה "הכנסייה הישועית של ישו". בעקבות המוניטין שצברה העיירה כמקום נופש איכותי אתרים רבים בעולם נקראו על שמה. בימי הביניים הייתה גם קהילה יהודית. מדיה וקבצים בנושא טיבולי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של טיבולי טיבולי, איטליה: גנים וארמונות יפהפיים חמש דקות מרומא, באתר וואלה, 26 בדצמבר 2013 אילה בלופולסקי, שעה מרומא: ביקור בעיירה היפהפייה טיבולי, באתר הארץ, 3 בדצמבר 2018 טיבולי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) טיבולי (איטליה), דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים באיטליה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פרוטה (מטבע ישראלי)

פְּרוּטָה הייתה מטבע ישראלי בשנים 1950–1960, בשווי אלפית הלירה הישראלית. השם "פרוטה", שמקורו בפרוטה העתיקה, החליף את השם הלועזי "מיל" שהיה נהוג בתקופת המנדט הבריטי ובשנותיה הראשונות של המדינה, כחלק האלף של הלירה הארץ ישראלית. מטבעות הפרוטה נשאו ערכים של 1, 5, 10 (שלושה סוגים) 50, 100 (שני סוגים), 250 (מטבעות ניקל אשר בהם השתמשו ומטבעות כסף אשר בהם לא השתמשו ומשמשים לאספנות) ו-500 פרוטות. בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 היה "אסימון נייר" בשווי 5 פרוטות (בסלנג התייחסו אליו כ"חצי גרוש"), שהודפס בצבעי שחור ואדום על ריבוע נייר לבן (המתבלה בקלות). בחלקו הקדמי הודפס מגן דוד בצבע אדום והכיתוב "5 פר." טוב לנסיעה ב"שירותי א.ש.ד" או ב"שירותי דן", ובחלקו האחורי: "אם לא תשתמש בתו זה - תמורתו תרומה למגן דוד אדום". בנוסף לקווי התחבורה הציבורית, גם חנויות מכולת כיבדו את השטר כהילך חוקי ואיפשרו להשתמש בו לקניות. בשנת 1960 הוחלפה חלוקת המשנה של הלירה הישראלית, כך שבמקום 1,000 פרוטות, היא חולקה ל-100 אגורות. הדבר נעשה עקב הפיחות בערך הלירה הישראלית, פיחות שביטל את הצורך במטבעות שערכם נמוך מ-10 פרוטות. מאז ביטול הפרוטה והוצאת המטבעות שלה מהמחזור בראשית שנות ה-60, לא נעשה עוד שימוש בשם הזה במערכת המטבע הישראלית. עודף באוטובוס, באתר נוסטלגיה אונליין. השם "אגורה" נלקח מספר שמואל א', פרק ב' פסוק ל"ו. במטבעות שערכם 5 ו-10 פרוטות נפלה שגיאה לשונית, שכן ערכי המטבעות הוטבעו בצורה "5 פרוטה" ו-"10 פרוטה" (בהתאמה), בעוד עבור מספרים בין שתיים לעשר, השם הנמנה צריך לבוא בצורת הרבים. במטבעות 10 פרוטות משנת ה'תשי"ז תוקן שם הערך לצורה התקנית.
דגל ירושלים (תנועה)

דגל ירושלים הוא שמה של תנועה רוחנית ופוליטית שניסה לייסד הרב אברהם יצחק הכהן קוק, לשם השלמת הצדדים הרוחניים שבתחייה הלאומית היהודית. התנועה נוסדה, על פי דברי הרב קוק, כדי לטפל בעניינים הרוחניים של גאולת ישראל, בעוד שהציונות דאגה לצדדים החומריים שלה. הרב קוק שלח כחודשיים אחרי פרסום הצהרת בלפור קול קורא לתפוצות ישראל להצטרף לתנועה זו. באיגרת אחרת הוא מנסה להסביר את ההבדלים שבין תנועת המזרחי לבין תנועת דגל ירושלים, ואת הנחיצות של שתיהן, ואת הסיוע שתוכל תנועת המזרחי לקבל מדגל ירושלים. במיוחד חרתה לרב קוק האמירה שרווחה בההסתדרות הציונית כי "הציוניות דבר אין לה עם הדת", והוא ניסה לדרבן מספר פעמים את אנשי תנועת המזרחי למחות כנגדה ולהתנער ממנה. הרב קוק שלח את בנו, הרב צבי יהודה, למסע בכל רחבי אירופה בין רבני הפלגים השונים לקנות תמיכה בתוכניתו החדשה. במסעו של הרב צבי יהודה הוא נפגש עם כל גדולי הרבנים של הקהילות השונות. מיעוט קטן מאוד מהרבנים התנגד לתוכנית באופן אידאולוגי; הם ראו איסור הלכתי בהשתתפות במהלך לאומי חילוני. מהעבר האחר היו מעט רבנים שנרתמו לתוכנית והעלו את קהילותיהם לארץ ישראל. רובם של הרבנים הודיעו שהם תומכים בתוכנית אך חוששים מתוצאותיה. הם לא ידעו אם היהדות תוכל לשמור על עצמה בזעזוע כזה של ניתוק מהעיירה הקלאסית הסגורה, ששימשה כעין בועה החוסמת השפעות זרות. סניפים לתנועה נוסדו באנגליה, הולנד, שווייץ וארצות הברית, אך הרב קוק נתקל הן בהתנגדות של המפלגות הדתיות, והן באינטרסים צרים של חברי הסניפים, והן מפאת חוסר יכולתו המעשית להרים ארגון כזה, דברים שגרמו לו לוותר על הקמת התנועה. ראשי התנועה בשווייץ היו הרב שלמה זלמן פינס והרב ד"ר יחיאל מיכל הלוי אשר. בשלב מסוים כותב הרב קוק מספר פעמים כי הוא מעכב את הפעילות של דגל ירושלים בהיבטים שונים כדי לא לפגוע בתנועת המזרחי, שלא תהיה תחרות בין שתי התנועות, שתביא לרפיון ידיים לתנועת המזרחי, במיוחד לאור העובדה שאנשי המזרחי עוסקים במרץ בענייניהם. בסופו של דבר התוכנית עצמה לא קיבלה תמיכה מספקת. יעקב אבן חן, רב ומנהיג, פרק מ"ה: רעיון הקמת תנועת "דגל ירושלים" (עמ' 337-342), הוצאת הסוכנות היהודית לארץ ישראל, 1998. יוסי אבנרי, דגל ירושלים, בתוך: בשבילי התחיה, כרך ג, רמת גן תשנ"ט, עמ' 58-39. סמדר שרלו, צדיק יסוד עולם: השליחות הסודית והחוויה המיסטית של הרב קוק, פרק ז, ג: יזמות משיחיות – "דגל ירושלים", "הלכה ברורה" וחידוש הסנהדרין (עמוד 346), הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2012. הרב אברהם וסרמן, קורא לדגל – הראי"ה קוק ודגל ירושלים האלטרנטיבה הנשכחת לתנועה הציונית, הוצאת מכון הר ברכה, 2020. הרב אברהם וסרמן, תחייתו של "דגל ירושלים", אתר ישיבה הרב אברהם וסרמן, "וילך אל נפשו" - הגדרה עצמית חדשה, אתר ישיבה הרב דב ביגון, דגלי עם עולם – דגל ציון ודגל ירושלים, אתר כיפה איגרת תתס"ז, אגרות הראי"ה, חלק ג' עמ' קמ"ח איגרת תתק"ה, אגרות ראי"ה חלק ג' עמ' רט"ז אגרות הראי"ה ב', איגרת תצז, איגרת תקע"א אגרות הראי"ה - איגרת תתקמ"ה, חלק ג', עמ' רסא, איגרת תתקמ"ז, חלק ג' עמ' רסג
האימפריה הבלגית

האימפריה הבלגית הוא הכינוי המקובל לכלל השטחים בהם שלטה בלגיה במאה ה-20 (למעשה, רק קונגו הבלגית, רואנדה-אורונדי ושטח חכור בטיינג'ין היו חלק מאותה אימפריה). ערך מורחב – מדינת קונגו החופשית עד 1830 לא הייתה בלגיה מדינה עצמאית, אלא חבל ארץ הנתון לשלטון זר (בתקופות שונות נשלטה על ידי ספרד, צרפת, הולנד, אוסטריה, כחלק מבית הבסבורג). אף כי למדינה העצמאית לא הייתה יכולת כלכלית להקים אימפריה (כפי שהייתה לבריטניה וצרפת), החליט המלך לאופולד השני שהיה מעוניין בייסוד אימפריה לייסד קולוניה פרטית. הנרי מורטון סטנלי חזר באותו הזמן ממסע לחקר נהר הקונגו וניסה לעניין את בריטניה ביישוב האזור, אך הסביבה הייתה עוינת לאירופאים, וכיבוש האזור היה יקר מדי. לאופולד שלח את סטנלי לחקור את עומקו של הנהר ולהחתים ראשי שבטים מקומיים על חוזים ובריתות. מצויד במידע זה, ועם כמות של כוח אדם שתבטיח את הפסקתו של הסחר בעבדים, הוא שכנע את ועידת ברלין של 5–1884 למסור לידיו את קונגו ולהקים בה ישות עצמאית שנקראה מדינת קונגו החופשית, כשהוא בעל המניות היחיד. לאופולד השני ניצל את מאגרי הגומי הטבעי של קונגו, שנתגלו כמצרך יקר ערך. שלטונו בקונגו פעל כמושבת עבודות כפייה, ולעיתים קרובות נענשו כפריים שלא אספו את כמות הגומי הנדרשת בעינויים או במוות. מיליוני קונגולזים נהרגו באותה תקופה. למרות שהמדינה החופשית של קונגו לא הייתה קולוניה בלגית, בלגיה נהנתה משליטה במסחר שלה, מעבודתם של תושביה, ומעושרה שאותו ניצל לאופולד לבניית מספר רב של מבנים ציבוריים ברחבי בריסל, אוסטנדה ואנטוורפן, מה שהקנה לו את הכינוי "המלך-הבנאי". ב-1908, כדי למנוע מחאה עולמית נגד המדינה החופשית של קונגו, הממשלה הבלגית הסכימה לספח אותה כקולוניה, שנקראה קונגו הבלגית. קונגו הבלגית קיבלה עצמאות ב-30 ביוני 1960, ונקראה בשם הרפובליקה של קונגו. ביחד עם מספר כוחות אחרים באירופה ועם ארצות הברית, כתוצאה של מרד הבוקסרים, קיבלה בלגיה אזור זיכיון, כשני קילומטרים רבועים בעיר טיאנצין (כיום טיינג'ין), נמל סחר סיני. במהותו הוא היה נקודת מסחר ולא קולוניה, ולבסוף הוחזר לסין ב-1930. במהלך החזית המזרח אפריקאית במלחמת העולם הראשונה, נכבש החלק הצפון מערבי של מזרח אפריקה הגרמנית, רואנדה-אורונדי, על ידי כוחות בלגים וקונגולזיים ב-1916 ונשאר בשליטתם עד סוף המלחמה ב-1918. כחלק מחוזה ורסאי עבר החלק העיקרי של מזרח אפריקה הגרמנית לשליטת בריטניה, אך רואנדה-אורונדי, כפולה בשטחה מבלגיה עצמה, עברה לשליטת בלגיה כמנדט מחבר הלאומים ב-1924. לאזור הוענקה עצמאות ב-1962 כשתי מדינות נפרדות, רואנדה ובורונדי, מה שהביא לסופה של האימפריה הבלגית. מדיה וקבצים בנושא האימפריה הבלגית בוויקישיתוף
מזור (פירושונים)

האם התכוונתם ל... מזור - תרופה או מרפא מזור – מושב הממוקם כ-3 ק"מ דרומית-מזרחית לפתח תקווה חוות מזור – חווה לגידול קופים מסוג מקוק סרטנים הנמצאת סמוך למושב מזור מאוזוליאום מזור – מאוזוליאום רומי וגן לאומי ליד העיר אלעד נחל מזור – יובל של נחל שילה מז'ור – סולם במוזיקה מזור רובוטיקה – חברה ישראלית שעשתה אקזיט משפחת מזור אישים: אדם מזור – אדריכל ומתכנן ערים ישראלי אליהו מזור – חבר הכנסת הראשונה מטעם סיעת החזית הדתית המאוחדת אליעזר מזור – איש עסקים ויהלומן ישראלי בארי מזור – פרופסור יהודי למתמטיקה באוניברסיטת הרווארד גברי מזור – איש יחסי ציבור העוסק במוזיקה בישראל דליה מזור – שדרנית טלוויזיה ישראלית יאיר מזור – חוקר ישראלי-אמריקאי בתחום הספרות העברית החדשה יהודה מזור – כימאי ישראלי יהודית מזור – מלכת היופי של ישראל ב-1962 יהורם מזור – מחברי תנועת היהדות המתקדמת בישראל יהושע מזור – יהלומן ישראלי מונה מזור – שחקנית קולנוע אמריקאית מורן מזור – זמרת ישראלית נורברט מזור – פעיל ציבור שסייע בהצלת יהודים בשואה סלי מזור – עסקן ספורט ישראלי סנדו מזור – ניצב בדימוס במשטרת ישראל ושגריר ישראל ברומניה עמנואל מזור – פרופסור לגאולוגיה במכון ויצמן למדע מזר – פירושים נוספים