laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
קונסטנטין פאבלוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה

קונסטנטין פאבלוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (ברוסית: Константин Павлович Романов;‏ 8 במאי 1779 - 14 ביוני 1831), היה בנו השני של פאבל הראשון, קיסר רוסיה. קונסטנטין נולד ב-8 במאי 1779 בצארסקויה סלו, לפאבל הראשון, קיסר רוסיה ולסופיה דורותיאה, נסיכת וירטמברג, בתם של פרידריך השני אויגן, דוכס וירטמברג ופרדריקה דורותיאה מברנדנבורג-שוודט. השם קונסטנטין הוענק לילד על ידי יקטרינה הגדולה, שביקשה להעלות אותו בעתיד לכס השלטון בקונסטנטינופול. בשנת 1796 התחתן קונסטנטין פאבלוביץ' עם יוליאנה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד. בשנת 1799 העניק לו אביו הקיסר את התואר יורש העצר, למרות שבאופן רשמי אחיו הבכור היה היורש. קונסטנטין פאבלוביץ' השתתף במערכות צבאיות של אלכסנדר סובורוב בשווייץ ובאיטליה ובשנת 1805 השתתף בקרב אוסטרליץ. בהמשך השתתף בשיחות שהסתיימו בהסכם טילזיט. לפני מלחמת 1812 ציין לא פעם שרוסיה עלולה להפסיד במלחמה עם צרפת. עם תחילת הלחימה היה בראש המתנגדים לטקטיקת הנסיגה של מיכאיל ברקלאי דה טולי. לאור היחסים הרעועים בין מפקדי הצבא לבין קונסטנטין הועבר האחרון לסנקט פטרבורג ושב לשורות הצבא רק לאחר נסיגת הצרפתים מתחומי רוסיה. בשנת 1813 השתתף בקרב לייפציג. החל משנת 1814 התגורר בוורשה והיה למעשה נציגו של אחיו הקיסר בפולין. לאחר גירושין ב-24 במאי 1820 התחתן עם בת האצולה הנמוכה, פולנייה בשם יוהאנה גרודזינסקי. לזוג לא היו ילדים משותפים. בשנת 1801, לאחר מות אביו, ועליית אחיו הבכור אלכסנדר לשלטון, היה קונסטנטין ליורש הכתר. יחד עם זאת קונסטנטין חזר ואמר כי אינו מעוניין בתפקיד הקיסר, בין היתר מחשש לחייו. בשנת 1823 הוא ויתר במסמך רשמי על האפשרות לרשת את השלטון, ואחיו ניקולאי הפך ליורש העצר במקומו. אף שפרסום המסמך נדחה, ניקולאי היה מודע לקיומו. אחרי פטירתו של הקיסר, ב-1 בדצמבר 1825, פורסם המסמך. לאחר דיון קצר, החליטו המועצה המדינית וניקולאי שלא ניתן לקיים את ההסכם בין האחים. המועצה המדינית והצבא נשבעו אמונים לקונסטנטין. זה האחרון שהה בוורשה ודרש לקיים את ההסכם ואף כתב פעמיים כי אינו מעוניין בתואר הקיסר. בעקבות זאת, ב-25 בדצמבר 1825, הכריז ניקולאי על עצמו כקיסר באופן רשמי. שלטונו החל לאחר כשבועיים. למחרת הכתרתו החל מרד הדקבריסטים, שעילתו הרשמית הייתה סירוב להישבע אמונים פעם נוספת לאחר כשבועיים. לאחר תחילת מרד 1830 בורשה, עזבו קונסטנטין ואשתו את העיר. קונסטנטין נפטר מכולרה ב-14 ביוני 1831 בויטבסק. היו לו שני בנים שנולדו מקשריו מחוץ לנישואין. הילדים הוכרו על ידי משפחת המלוכה הרוסית כצאצאיו של קונסטנטין. שניהם עשו קריירה צבאית מוצלחת. ב-26 בפברואר 1796 התחתן קונסטנטין עם יוליאנה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד בת ה-14 בלבד, אולם הנישואין לא היו מוצלחים והוא אף התנהג אליה באלימות. בשנת 1799 עזבה יוליאנה את רוסיה ושבה אל משפחתה לצורך טיפול רפואי, ולאחר מכן סירבה לשוב אל בעלה, אולם לאחר לחץ כבד שבה לרוסיה. בשנת 1801 שוב ברחה יוליאנה מרוסיה, ולא חזרה אליה שוב. לאחר בריחתה ניסתה יוליאנה להתגרש מבעלה, אולם הנישואין בוטלו רק בשנת 1820. לזוג לא היו ילדים. מדיה וקבצים בנושא קונסטנטין פאבלוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה בוויקישיתוף קורות חיים (ברוסית) קונסטנטין פאבלוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) קונסטנטין פאבלוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
בני נכטיילר

הרב בנימין (בני) נכטיילר (נולד ב-1963) הוא איש חינוך, שימש מנכ"ל מרכז ישיבות בני עקיבא בשנים 2013–2015, ומזכ"ל תנועת הנוער בני עקיבא בשנים 2006–2011. כיום משמש כמפקח ומרכז על הפנימיות הדתיות במשרד החינוך וחבר בהנהלת המינהל לחינוך ההתיישבותי במשרד החינוך ועמד בראשות עמותת בת עמי. עד מאי 2022 בנימין נכטיילר נולד בשנת 1963 וגדל בפתח תקווה. הרב נכטיילר נשוי להילה ואב לעשרה. ומתגורר בפדואל. למד בישיבת בני עקיבא נחלים, ולאחר מכן בישיבת ההסדר בחיספין. את שירותו הצבאי עשה במסגרת ההסדר בחטיבת גולני. את דרכו התחיל כר"מ בישיבה התיכונית בחיספין ולאחר מכן כיהן כראש ישיבת בני עקיבא פרחי אהרון בקריית שמואל. בשנת 2000 (שנת הלימודים תשס"א) מונה לראש ישיבת בני עקיבא ברעננה ובשנת 2006 מונה להיות מזכ"ל תנועת בני עקיבא וכעבור 5 שנים עם סיום תפקידו מונה כמנהל מחוז מרכז וסגן ראש מינהל החינוך במרכז ישיבות ואולפנות בני עקיבא. ביולי 2013 מונה למנכ"ל הרשת, במקומו של אלחנן גלט שמונה למנכ"ל משרד הדתות, תפקיד שביצע עד לסוף קיץ 2015. בינואר 2018 מונה לעמוד בראש עמותת בת עמי. בנערותו היה חבר בסניף "מלאבס" של בני עקיבא בפתח תקווה, בוגר שבט אריאל. הצטרף למליאה של בני עקיבא. בשנת 2006 מונה להיות מזכ"ל התנועה, ובשנת 2011 סיים כהונה של 5 שנים. נשאר בתנועה, אפרת רוט הלוי, כיפה קובי נחשוני, מזכ"ל בני עקיבא: "מה קדוש בשירת נשים?", באתר ynet, 21 בינואר 2010 רבקי גולדפינגר, יש מקום לכולם, באתר ערוץ 7, 4 בנובמבר 2010 ישי קרוב, המנכ"ל החדש של מרכז יב"ע: הרב בני נכטיילר, באתר ערוץ 7, 7 ביולי 2013 מערכת כיפה, הרב בני נכטיילר מונה למנכ"ל ארגון "בת עמי", באתר כיפה, 16 בינואר 2018. כל הכתבות על הרב נכטיילר, באתר ערוץ 7
ניקולאי קרמזין

ניקולאי מיכאילוביץ קרמזין (ברוסית: Николай Михайлович Карамзин‏; 12 בדצמבר 1766 – 3 ביוני 1826) הוא סופר והיסטוריון רוסי, מחברה של יצירה בת 12 כרכים על ההיסטוריה הרוסית. קרמזין נולד באחוזה משפחתית בקרבת סימבירסק. את ילדותו העביר במשפחת אביו, סרן בגמלאות בעל שורשים טטריים. בגיל 14 נשלח למוסקבה להשלמת לימודיו. בשנת 1783 החל לשרת בצבא, אך עזב לאחר מספר שנים. עם עזיבת השרות הצבאי, התגורר בסימבירסק ולאחר מכך במוסקבה. באותה תקופה נכנס לאגודת הבונים החופשיים. בהיותו במוסקבה התקרב, לניקולאי נוביקוב והשתתף בעריכת ירחון לילדים. בשנים 1789–1790 טייל באירופה. במהלך הטיול ביקר את עמנואל קנט והיה עד למהפכה הצרפתית. עם סיום הנסיעה פרסם את רשמיו "מכתבים של המטייל הרוסי" (Письма русского путешественника) שזכו להצלחה גדולה והוא הפך לסופר ידוע. בשנת 1791 התחיל בקריירה ספרותית ועיתונאית. הוא פרסם מספר יצירות ספרותיות שזכו להצלחה. בהתאם לצו קיסרי מ-31 באוקטובר 1803 התמנה להיסטוריון המלכותי. עם פטירתו מינוי זה לא הועבר לאדם אחר. עם קבלת המינוי הוא עזב בהדרגה את הפעילות הספרותית וטיפל בנושאים הקשורים עם היסטוריה רוסית בלבד. בשנת 1811 פרסם מאמר "רשומים על רוסיה הוותיקה והנוכחית מהיבט האזרחי והפוליטי" (Записку о древней и новой России в ее политическом и гражданском отношениях). במאמר זה הוא תיאר את השקפת העולם שלו על העדר צורך ברפורמות בממשל. למאמר זה היה תפקיד חשוב בהדחת מיכאיל ספרנסקי, יוזם הרפורמות הראשי. בשנת 1816 קרמזין פרסם את שמונת הכרכים של ספרו "היסטוריה של רוסיה" (История государства российского) ובהמשך פרסם עוד 3 כרכים. הכרך האחרון של הסדרה פורסם לאחר מותו. הספר תורגם למספר שפות אירופאיות. תיאור ההיסטוריה הרוסית בספר זה קירב מאוד את קרמזין לקיסר ולחצר. ספר היסטורי זה זכה לפופולריות גדולה מאוד בחברה הרוסית. בהכנת הספר הוא השתמש במספר כתבי עת ישנים שלא שרדו עד היום. קרמזין יזם הקמת אנדרטאות לאנשים ידועים בהיסטוריה רוסית, כולל הקמת אנדרטת מינין ופוז'ארסקי בכיכר האדומה. בין גילויו ניתן למצוא את כתב העת של אפנסי ניקיטין על המסע שלו להודו במהלך המאה ה-15. בשנת 1818 נבחר לחבר האקדמיה הרוסית למדעים. נפטר ב-3 ביוני 1826 בסנקט פטרבורג כתוצאה מהצטננות שהחלה ב-14 בדצמבר 1825 כאשר היה עד לאירועים של מרד הדקבריסטים. הספרים והשירים של קרמזין השפיעו בצורה חזקה מאוד על השפה הרוסית הספרותית. באופן שיטתי הוא הפסיק להשתמש במילים שמקורם בספרי הכנסייה הרוסית והכניס לשימוש מילים חדשות תוך ניצול דקדוק צרפתי. במהלך תחילת המאה ה-19 היה וויכוח גדול בחברה רוסית בהקשר לשינויים של קרמזין בשפה. בשנת 1811 הוקם ארגון מיוחד בתמיכת גברייל דרז'אבין שמטרתו היה ביקורת על קרמזין ותומכיו. בתגובה, בשנת 1815 הוקמה החבורה הספרותית ארזמס (Арзамас) בהשתתפות סופרים ידועים כולל אלכסנדר פושקין. ניצחון של החבורה זו חיזק את השינויים שקרמזין הכניס לשפה הרוסית. ליזה המסכנה וכתבים אחרים, הוצאת "קדימה", 2017. מדיה וקבצים בנושא ניקולאי קרמזין בוויקישיתוף היסטוריה רוסית - ספר של קרמזין עופרה עופר אורן, "ליזה המסכנה": מהי אהבה?, בבלוג "סופרת ספרים", 18 באוקטובר 2017 אריק גלסנר, גם איכרות יודעות לאהוב, באתר "ידיעות אחרונות", 20 בנובמבר 2017 ניקולאי קרמזין, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ניקולאי קרמזין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ניקולאי מיכאלוביץ קרמזין (1766-1826), דף שער בספרייה הלאומית ניקולאי קרמזין, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
מלכים ג

"מלכים ג" הוא רומן תנ"כי מאת הסופרת יוכי ברנדס שנכתב בשנת 2008. הרומן מספק תיאור חלופי לתקופת שלטונם של שאול, ישוי (איש בושת), דוד ושלמה מנקודת ראותן של הנשים שנותרו משושלתו של שאול המלך וחיו בארמון המלך בירושלים. זהו סיפורו של שלומעם, מן העיר צרידה שבנחלת שבט אפרים המגלה למעשה כי הוא נצר למשפחה מיוחסת והוא אומץ בילדותו על מנת להגן עליו בפני מלכי ישראל ששלטו בבירתם ירושלים. בתחילה שלומעם שואל את עצמו שאלות רבות בנוגע למשפחתו ולמפגשיהם של הוריו עם אישה מסתורית בעמק המצורעים. במסעותיו בארץ ישראל הקדומה הוא מגיע לירושלים ונפגש עם מיכל בת שאול שמעמידה פני משוגעת, כאמצעי להסוות את פועלה הרב מאחורי הקלעים בחצר הממלכה. מכאן ואילך מגיע סיפורה של מיכל המספרת על דיכוי משפחת אביה מהמלוכה ובמאמציה להעלות את שלומעם לכס השלטון. שלומעם עצמו מגיע למעמד בכיר במנהל השלטון של שלמה המלך והוא ממונה לנציב המיסים של שבטי אפרים ומנשה. עם מותו של שלמה, מוכתר שלומעם, בשמו החדש ירבעם, למלך על חלקה הצפוני של ממלכת ישראל. בספרה, יוכי ברנדס, מספרת על מותו של גוליית מידי דוד המלך. על פיה, הקרב המפורסם לא היה הירואי כפי שנצטייר במקרא ולמיכל בת שאול הגיעו שמועות כי לא היה זה דוד שהרג את גולית אלא אלחנן בן יערי, חברו ובן שבטו של דוד. מיכל מתלבטת בנושא, ובעזרת סופרי צללים שמינתה, המעבירים לדורות הבאים את סיפורי התנ"ך, היא מכניסה פסוק בספרי הממלכה ("וַיַּךְ אֶלְחָנָן בֶּן יַעְרֵי אֹרְגִים בֵּית הַלַּחְמִי אֵת גָּלְיָת הַגִּתִּי וְעֵץ חֲנִיתוֹ כִּמְנוֹר אֹרְגִים"), מה שמשאיר בידי הקוראים בתנ"ך או בספרה לנחש את האמת על הקרב המפורסם. שלמה המלך מצטייר כמלך נהנתן, שאינו "החכם באדם" כפי שסופרי המלך מעידים עליו, אלא אדם המכור להנאות החיים ומיזמי בנייה מנקרי עיניים התובעים משאבי אנוש וטבע שהממלכה ובייחוד שבטי ישראל כורעים תחת נטל מימונם. את צחוקה המפורסם של מיכל למראה דוד המלך מפזז בירושלים, היא מפרשת כתעמולה של דוד המלך כנגד בית המלוכה של שאול, כאשר למעשה היא קבלה כנגדו על היחס שהיא ומשפחתה קיבלו מידיו, ועל הזיכרון הקצר של העם לימים הטובים של ממלכת שאול. ברנדס מתארת בסיפורה מצב דברים ובו האונס של תמר על ידי אמנון שמתואר בתנ"ך לא באמת התרחש, אלא הגיע לספר הספרים כתוצאה ממזימה נרחבת של בת שבע, אם שלמה בעזרת סבה אחיתופל, שנועדה להמליך את שלמה כיורשו של דוד, למרות שלא היה הבן הבכור. ברנדס מציירת את חגי ישראל המתוארים בתורה כחגים שהם רק מסורת של שבט יהודה ושלכל שבט משבטי ישראל ישנה מסורת חגים משלו. לפי קריאה זו, טענת כותב ספר מלכים כאילו ירבעם בן נבט הגה חג בחודש אשר בדה מליבו, מטשטשת למעשה חג שקיים מדורי דורות במסורת השבטית, כאשר שבט יהודה מנסה לכפות על העם את מסורתו הפרטית, ולתארה בהיסטוריוגרפיה כבלעדית. בטענה זו מעלה ברנדס שאלה כנגד אמיתות התורה כספר כלל ישראלי או כספר מסורת יהודאי בלבד. ד״ר אילנה סטוקמן, ביקורת פמיניסטית על ׳מלכים ג׳ של יוכי ברנדס, בתוך: ד״ר לאה מזור, על מקרא הוראה וחינוך יוכי ברנדס, בדרך למצורעים, באתר ynet, 20 במרץ 2008 יוכי ברנדס, הארץ של הסופרים | שבוע הספר 2009: מלכים, כיתה ג', באתר הארץ, 10 ביוני 2009 עדי זליכוב-רלוי, למה צחקה מיכל, באתר nrg‏, 31 במרץ 2008 שירי לב-ארי, הבעיה עם דוד המלך, באתר הארץ, 1 באפריל 2008 דורון קורן, ממלכת ישראבלוף התנ"כית, באתר ynet, 13 במאי 2008 אושרת קוטלר בנגל, מלכים ג', באתר nana10‏, 12 ביולי 2008 ביקורת ספר: מלכים ג', יוכי ברנדס, אתר "פרשן" תוצאות תחרות ביקורות הספרים של קפה דה מרקר, 07.05.08 חגי הופר, ביקורת על הספר "מלכים ג'" מאת יוכי ברנדס, אתר הניווט בתנ"ך. ספר שמואל ב', פרק כ"א, פסוק י"ט
אינס דה לה פרסאנז'

אינס מארי לטיסיה אגלאנטין דה סנייאר דה לה פרסאנז' (בצרפתית: Inès Marie Lætitia Églantine Isabelle de Seignard de la Fressange; נולדה ב-11 באוגוסט 1957), היא דוגמנית, מעצבת אופנה ובשמים צרפתיה. דה לה פרסאנז' נולדה בגאסן, ואר, צרפת, בתם של אנדרה דה סנייאר דה לה פרסאנז' (נולד ב-1932) (מרקיז), סוכן מניות צרפתי, וססיליה סאנצ'ס סירס, דוגמנית ארגנטינאית. היא גדלה בסמוך לטחנת קמח מהמאה ה-18 מחוץ לפריז עם שלושת אחיה. סבתה הייתה מאדאם סימון ז'קינו, יורשת משפחת הבנקאות לאזאר. בשנות השמונים היא הייתה הדוגמנית הראשונה שחתמה על חוזה דוגמנות בלעדי עם בית האופנה העילית, שאנל, לה עיצב קרל לגרפלד, והיא נהפכה למוזה שלו. אולם, ב-1989, לגרפלד ודה פרסאנז' נקלעו לריב ועזבו את החברה. ייתכן שהוויכוח היה, לפחות בחלקו, בשל החלטתה להשאיל את דמותה למריאן, סמלה של הרפובליקה הצרפתית. נמסר שלגרפלד גינה את החלטתה, באומרו שמריאן היא התגלמות של "כל מה שמשעמם, בורגני, ופרובינציאלי" ושהוא לא ילביש מונומנטים היסטוריים. בשנות התשעים היא נישאה ללואיג'י ד'אורזו. (נפטר ב-23 במרץ 2006), מנהל רכבת איטלקי, שממנו יש לה שתי בנות. נכון לשנת 2009, דה לה פרסאנז' אינה מדגמנת עוד לעיתים קרובות. כיום היא אשת עסקים שבבעלותה רשת של בוטיקים לבגדים, מעצבת אופנה ויועצת לז'אן-פול גוטייה. היא הציגה בגד של גוטייה עבור קולקציית אביב/קיץ 2009 בשבוע האופנה העילית בפריז והלכה על המסלול במהלך האירוע בגיל 51. מדיה וקבצים בנושא אינס דה לה פרסאנז' בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אינס דה לה פרסאנז' אינס דה לה פרסאנז', ברשת החברתית פייסבוק אינס דה לה פרסאנז', ברשת החברתית אקס (טוויטר) אינס דה לה פרסאנז', במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אינס דה לה פרסאנז' ב-Fashion Model Directory גבי לוין, מפאריס באהבה, באתר הארץ, 19 במאי 2011 Colchester, Max (2009-01-28), "Gaultier’s 51-Year-Old Runway Star: Inès de la Fressange" Wall Street Journal Greenhouse, Steven (1989-08-18), "PARIS JOURNAL; After Bastille Day: Liberty, Equality and Royalty" , New York Times Tomasson, Robert (1990-06-09), "Chronicle", New York Times, WWD Staff (2006-03-30), "Obituary: Luigi d'Urso Dies at 52" Women's Wear Daily
הלמה של גרנוול

במתמטיקה, הלמה של גרנוול (על שמו של המתמטיקאי השוודי תומאס ה. גרנוול - Grönwall) היא אי-שוויון, המשמש בין היתר להוכחת היחידות במשפט הקיום והיחידות עבור הפתרונות של משוואה דיפרנציאלית רגילה. תהי   f ( x ) ≥ 0 {\displaystyle \ f(x)\geq 0} פונקציה רציפה ואי-שלילית, המקיימת עבור קבוע   A {\displaystyle \ A} ועבור   x > x 0 {\displaystyle \ x>x_{0}} את האי-שוויון הבא: f ( x ) ≤ A ∫ x 0 x f ( t ) d t {\displaystyle f(x)\leq A\int _{x_{0}}^{x}f(t)dt} אזי פונקציה זו היא בהכרח פונקציית האפס -   f ( x ) ≡ 0 {\displaystyle \ f(x)\equiv 0} . ברור שמתקיים A ≥ 0 {\displaystyle A\geq 0} כי אם לא נקבל באגף ימין ביטוי שלילי, כעת על ידי העברת אגף ימין ניתן לראות כי:   f ( x ) − A ∫ x 0 x f ( t ) d t ≤ 0 {\displaystyle \ f(x)-A\int _{x_{0}}^{x}f(t)dt\leq 0} זוהי משוואה דיפרנציאלית עבור:   g ( x ) = ∫ x 0 x f ( t ) d t {\displaystyle \ g(x)=\int _{x_{0}}^{x}f(t)dt}   g ′ ( x ) = f ( x ) {\displaystyle \ g'(x)=f(x)} (לפי המשפט היסודי של החשבון הדיפרנציאלי והאינטגרלי) על ידי כפל בגורם אינטגרציה   e − A x {\displaystyle \ e^{-Ax}} תתקבל המד"ר הבאה:   e − A x g ′ ( x ) − A ⋅ g ( x ) e − A x = ( e − A x g ( x ) ) ′ ≤ 0 {\displaystyle \ e^{-Ax}g'(x)-A\cdot g(x)e^{-Ax}=(e^{-Ax}g(x))'\leq 0} על ידי ביצוע אינטגרציה   ∫ x 0 x d t {\displaystyle \ \int _{x_{0}}^{x}dt} על שני צידי האי שוויון נקבל:   e − A x g ( x ) = e − A x ∫ x 0 x f ( t ) d t ≤ 0 {\displaystyle \ e^{-Ax}g(x)=e^{-Ax}\int _{x_{0}}^{x}f(t)dt\leq 0} פונקציית האקספוננט היא אי-שלילית (   e h ( x ) ≥ 0 {\displaystyle \ e^{h(x)}\geq 0} לכל   h ( x ) {\displaystyle \ h(x)} ) ולכן המסקנה היא: ∫ x 0 x f ( t ) d t ≤ 0 {\displaystyle \int _{x_{0}}^{x}f(t)dt\leq 0} ולפי ההנחה מתקיים: f ( x ) ≤ A ∫ x 0 x f ( t ) d t ≤ 0 {\displaystyle f(x)\leq A\int _{x_{0}}^{x}f(t)dt\leq 0} אבל ההנחה היא גם כי   f ( x ) ≥ 0 {\displaystyle \ f(x)\geq 0} ולכן בהכרח   f ( x ) = 0 {\displaystyle \ f(x)=0} .
רמון קלמנטה

רמון קלמנטה (באנגלית: Ramon Clemente;‏ נולד ב-11 בדצמבר 1985) הוא כדורסלן אמריקאי-פורטוריקני. קלמנטה נולד בניו יורק ושיחק במכללות ‏ Paris JR collage וויצ'יטה סטייט, שם שיחק יחד עם הכדורסלן הישראלי גל מקל. קלמנטה מחזיק באזרחות פורטו-ריקנית. קלמנטה, המתנשא לגובה 1.99 מטר, שיחק במכבי אשדוד בעונת 2009/10 ורשם ממוצע של: 20.5 נקודות, 11.8 ריבאונדים, 1.3 אסיסטים ו-1.6 חטיפות. בחודש ספטמבר 2010 חתם בקבוצת הפועל יקנעם/מגידו. ובחודש אוגוסט 2011 עבר להפועל קריית טבעון. בחודש יולי 2012 חתם בקבוצת עירוני נהריה. קלמנטה משתייך לנבחרת פוארטו ריקו, שם הוא משתף פעולה עם קרלוס ארויו, חוסה חואן בראה ודניאל סנטיאגו. בחודש ספטמבר 2013 הגיע עם נבחרתו למקום השני באליפות אמריקה בכדורסל, לאחר שהפסידו בגמר לנבחרת מקסיקו 91-89. פרופיל, באתר Sports-Reference פרופיל, באתר eurobasket פרופיל, באתר פיב"א
אברהם וילקומירסקי

אברהם וילקומירסקי (17 באוגוסט 1917‏ - 7 במאי 1998) היה זמר טנור ישראלי באופרה הישראלית וחזן. אברהם וילקומירסקי נולד לחזן נחום וילקומירסקי ולססיליה לבית ריזנברג כילד שני בביאליסטוק שבפולין, אז חלק מן האימפריה הרוסית. בילדותו עברה משפחתו ללייפציג שבגרמניה, שם שימש האב כחזן בבית הכנסת הגדול ביותר בעיר. בילדותו למד פסנתר אצל המלחין והפנתר הרמן ברלינסקי. וילקומירסקי עזב את לייפציג ועלה לארץ ישראל בשנת 1935. לאחר עלייתו הרבה להקליט עבור קול ירושלים וקול ישראל וקטע שלו אומר את מה טובו פתח את השידורים בבוקר. הוא הצטרף כסולן לאופרה הישראלית עם הקמתה בסתיו 1947 והיה מעמודי התווך שלה. בשנת 1948 היה מהגבורים הראשיים של "הספר מסביליה" ו"מנון לסקו". בשנת 1949 הופיע בריגולטו. הוא המשיך להופיע באופרה במבחר תפקידים עד תחילת שנות ה-60. במקביל הופיע כחזן. בליל הסדר נהג להופיע במלון מגידו בחיפה. שירתו הייתה חביבה על ד"ר חיים ויצמן, שהזמינו לרחובות לשיר בפניו. הזמר השתתף פעמים רבות בעצרת לזכר הנשיא לאחר מותו. בשנת 1963 היגר לארצות הברית ושימש כחזן בבית הכנסת "חברה תהילים" של הקהילה היהודית בסן פרנסיסקו. הוא המשיך בתפקיד זה עד צאתו לגמלאות, בשנת 1991. אברהם וילקומירסקי נפטר בגיל 71 בבית האבות של הקהילה היהודית בסן פרנסיסקו. הוא לא הותיר אחריו ילדים. בנובמבר 1946 תואר בדבר: גדל בארץ זמר ממדרגה גבוהה מאוד. קול הטנור של וילקומירסקי גדול בדיאפוזון, יפה גון, רך ומתכתי. הזמר שולט בטכניקה ווקאלית בצורה האיטלקית הקלאסית. נוסף לסגולותיו אלו מחונן הוא במוזיקליות טבעית, העוזרת לו להשתלט על סגנונים שונים - זמרה עממית, אמנותית, אופראית וליטורגית. מבטאו ברור וזמרתו נקיה וצלולה." אברהם וילקומירסקי, באתר זמרשת אברהם וילקומירסקי, דף שער בספרייה הלאומית [1] [2] http://www.chazzanut.org/Article.aspx?id=25 הערות של מאזין לתכניות ראדיו ירושלים, דבר, 13 בדצמבר 1946 הנאהבים והנעימים, מעריב, 21 בדצמבר 1948 הצגת הבכורה של ריגוליטו לורדי, דבר, 28 בספטמבר 1949 חזנים מבוקשים לעשות סדר, מעריב, 12 באפריל 1954 לא פחות ממיטרופולוס, דבר, 3 בנובמבר 1958 עצרת ויצמן בשני בנובמבר, חרות, 28 באוקטובר 1960 הערות של מאזין, דבר, 1 בנובמבר 1946 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חגי פלג

חגי פלג (נולד ב-5 במאי 1964) כיהן כמנכ"ל המשרד לביטחון הפנים בשנים 2009–2010, כמנכ"ל המשרד לנושאים אסטרטגיים וכמפקד הימ"מ. נולד במושב דבורה בשם חגי פדידה, למד בכפר הנוער בית ספר ויצו ניר העמק ועשה שנת שירות. באוגוסט 1983 התגייס לקורס טיס ולאחר מספר חודשים נשר ממנו והתנדב לסיירת מטכ"ל. פלג עבר ביחידה מסלול הכשרה כלוחם, וכן הכשרה כמפקד כיתה. עם תום המסלול יצא לקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לסיירת מטכ"ל כמפקד צוות לוחמים. פלג לקח חלק בפעולות מבצעיות רבות במהלך שירותו ביחידה כלוחם ומפקד. על תפקידו בפעולת חיסול אבו ג'יהאד הוענק לו צל"ש אלוף. ב-1996 מונה למפקד גדוד 12 (ברק) של חטיבת גולני לאחר שהמפקד הקודם, חוסיין עאמר, נהרג בקרב בדרום לבנון. הוא שירת כמפקד יחידת אגוז, כסגן מפקד גולני וכמפקד חטיבת עודד, חטיבת חי"ר במילואים. סיים את שירותו בצה"ל בדרגת אלוף-משנה. לאחר מכן עבר למשטרת ישראל והיה מפקד הימ"מ, היחידה המיוחדת ללוחמה בטרור של משמר הגבול, בדרגת ניצב משנה. בתחילת תפקידו ביחידה נדרש פלג להתמודד עם מרד ובעיות משמעת מצד לוחמים ותיקים ביחידה אשר התנגדו לרפורמות שהנהיג. פלג זכה לגיבוי מלא מצד המפכ"ל באותה עת, יהודה וילק. בסיום תפקידו פנה לתחום העסקי וקידם פיתוח מערכות ביטחוניות בתחומי מודיעין ואבטחה. במלחמת לבנון השנייה שירת במילואים כסגנו של מפקד עוצבת נתיב האש, תא"ל ארז צוקרמן. בשנים 2006–2008 שימש כמנכ"ל הראשון של המשרד לנושאים אסטרטגיים. במאי 2009 מונה למנכ"ל המשרד לביטחון הפנים. בנובמבר 2010 הודיע על התפטרותו מהתפקיד, לאחר שנפתחה נגדו חקירה בנציבות שירות המדינה בחשד להטרדה מינית והתנכלות לד"ר אורלי אינס. ביוני 2011 הודיע היועץ המשפטי לממשלה כי התיק יישאר בנציבות שירות המדינה ולא יועבר למשטרה. באוקטובר 2011 נחתם הסדר טיעון לפיו פלג יינזף בחומרה, ולא יוכל לעבוד בשירות המדינה במשך חמש שנים. אורלי אינס התנגדה להסדר זה, והתלוננה במשטרה על עבירות מין שלטענתה ביצע פלג, תיק החקירה נסגר בשל העדר ראיות מספיקות. במסגרת שירות המלואים ממלא תפקיד במפקדת העומק. ברק רביד, המנכ"ל החשאי של ליברמן, באתר nrg‏, 5 בדצמבר 2006 חגי פלג באתר משרד ביטחון הפנים. חן קוטס-בר, "דוברמן. מנהיג נערץ. רב ראשי. פה ג'ורה", באתר nrg‏, 19 בנובמבר 2010. חגי פלג, באתר הגבורה אביחי בקר, ח' ועונשם, הארץ, ‏ 15 באוקטובר 1999, כפי שהועלה באתר פרש. מאת עמוס הראל, מפקד הימ"מ לשעבר: "אין משמעות לשטחי אי", באתר הארץ, 31 בינואר 2002. משה (בוגי) יעלון, דרך ארוכה קצרה, הוצאת ידיעות אחרונות, 2008. עמ' 61, "בין מפקדי הצוותים שנחשפו – ניצן אלון, חגי פדידה ודרור וינברג (שנהרג בקרב עם מחבלים בחברון בהיותו מפקד חטיבת יהודה)." אהוד ערן, "תמצית געגוע - סיפורו של ארז גרשטיין והמלחמה בלבנון", ידיעות ספרים, 2007, עמודים 171-172. חיים הר-זהב, "לבנון המלחמה האבודה", הוצאה עצמית, תל אביב, 2019, עמוד 188. אביחי בקר, "ח' ועונשם", הארץ, ‏ 15.10.1999. איציק וולף, הסדר הטיעון קובע: חשש לניגוד עניינים בהעסקת אורלי אינס, באתר News1 מחלקה ראשונה איציק וולף, אורלי אינס התלוננה נגד חגי פלג על עבירות מין, באתר News1 מחלקה ראשונה, 1 בדצמבר 2011
גיבון האינאן

גיבון האינאן (שם מדעי: Nomascus hainanus), הוא מין בסוג גיבון מצויץ, השייך למשפחת הגיבונים. המין התגלה כבר ב־1826 ביחד עם גיבון שחור מצויץ, ונחשב כתת-מין שלו בשם Hylobates concolor hainanus. בעקבות מחקרים שנעשו בסוג Nomascus בתחום הגנטי והווקאלי כאחד, הוחלט להבחין את הגיבון האינאן כמין נפרד. תפוצת המין מוגבלת לאי האינאן שבדרום סין, שגודלו 34,000 קמ"ר. גיבון האינאן נחשב לאחד מ־25 מיני הפרימטים הנדירים ביותר והוא צפוי להכחדה טוטאלית עוד בסוף המאה ה-21. בשנות ה־50 של המאה ה-20 נצפו כ־2,000 פריטים על האי. אך כיום נותרו פחות מ־30 פריטים, רובם בשמורות סגורות ובתוכניות שיקום. הירידה הדרסטית במספר הפריטים, נגרמה בעיקר בשל בירוא היערות על האי. האוכלוסייה צמצמה את נחלתה למורדות ההרים ושם הייתה חשופה לציד לא חוקי ולסחר בגורים, שהתרחש אף בתוך השמורות על ידי אנשי השמורה עצמם. בשנת 2001 הועברה השליטה בשמורות ל"חברה הזואולוגית הצרפתית". בשיתוף עם מספר אוניברסיטאות בסין, החלו בתוכניות שיקום למין הנעלם. פרוות הזכרים קצרה ושחורה, הכתר המצויץ אינו בולט במיוחד, להבדיל מיתר המינים בסוג. לנקבות פרווה צהובה־חומה בעוד שהציצית שחורה, כתמים לבנים מעל הפה ובגבות. מדיה וקבצים בנושא גיבון האינאן בוויקישיתוף גיבון האינאן, באתר ITIS (באנגלית) גיבון האינאן, באתר NCBI (באנגלית) גיבון האינאן, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) גיבון האינאן, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) גיבון האינאן, באתר GBIF (באנגלית) גיבון האינאן באתר IUCN (באנגלית) גיבון האינאן באתר הרשימה האדומה של IUCN