laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
פאקסי

פקסי (ביוונית: Παξοί) הוא אחד האיים היוניים והוא מצוי דרומית לאי קורפו. אנטיפאקסוס או אנדיפאקסוס (ביוונית: Αντίπαξος; וגם אנטיפאקסי, Αντίπαξοι) הוא אי יווני קטן הנמצא שלושה קילומטרים דרומה לפאקסוס. האי פאקסי הוא הקטן מבין האיים היוניים הראשיים. אורך האי כשנים עשר קילומטר והרוחב שלו בערך חמישה קילומטרים. אוכלוסיית האי מונה כ-2500 תושבים. בעונת התיירות בקיץ, מבקרים באי כמאתיים אלף תיירים. הצרוף פאקסוס ברבים, מציין את שני האיים הצמודים זה לזה: פאקסוס ואנטי פאקסוס כאשר האי אנטי פאקסוס הוא הקטן שבהם. האיים האלה ידועים בחופי הים ובמפרצים היפים ובמטעי הזיתים שלהם. למרות גודלו, האי פאקסוס הוא יצרן שמן הזית השני בגודלו מבין כל איי יוון. הכלכלה באי מבוססת על תיירות ועל חקלאות. אורכו של אנטיפאקסוס כשלושה קילומטרים, רוחבו כשניים ושטחו כחמישה קמ"ר. האוכלוסייה של האי מונה מספר עשרות תושבים בלבד. באופן מנהלי הוא חלק מפאקסי. האי אנטיפאקסוס מכוסה בכרמי ענבים ליין ובעצי זית וידוע בחופיו היפים המושכים תיירים. באנטי פאקסוס נמל אחד, אגראפידיה. הכלכלה באי מבוססת על תיירות ועל חקלאות. ככל הנראה היה המקום כבר בתקופה הפרה-היסטורית. באופן מסורתי מייחסים לפיניקים את ההתיישבות הראשונה במקום ושם האי לקוח מהמילה הפיניקית פאקס. הרומאים שלטו באי מהמאה השנייה לפני הספירה. בתקופה הביזנטית ובימי הביניים סבלה פאקסוס מהתקפות של פירטים. במסעי הצלב עברו בו הצלבנים ומסוף המאה ה-14 לספירה הוא נשלט על ידי הרפובליקה הוונציאנית. נפוליאון שהכה את הוונציינים באיטליה כבש מיד לאחר מכן את האיים היוניים ובהם את פאקסוס. האי נכבש על ידי כוח רוסי-טורקי ובשנת 1815 על ידי הבריטים שהקימה את האיחוד של האיים היוניים. בשנת 1864 הועבר האי פאקסוס יחד עם שאר האיים היוניים שהתאחדו עם יוון. לפי המיתולוגיה היוונית, פוסידון יצר את פאקסוס כשהיכה בקלשון שלו בקורפו וכך יכול היה פוסידון ואמפיטריטה אלת הים למצוא מעט שקט ושלווה. באי פאקסי מצויים שלושה יישובים עיקריים ועוד מספר כפרים קטנים: גאיוס לאקה לוגוס הקשר העיקרי עם האי נעשה בדרך הים מהאי קורפו ומיוון עצמה בספינות, רחפות ובמטוסי ים פרטיים. הנמל הראשי של האי נמצא בגאיוס הבירה הנמצאת בחוף המזרחי של האי. גם נמל לאקה משמש את היוצאים והבאים. בפאקסי קיים כביש אחד המקיף את האי וקו אוטובוס היוצא מדי שעה מהתחנה הראשית בגאיוס ועובד בין כל היישובים באי. בחוף הצפון מערבי של פאקסי ישנם נקרות במפלס פני הים בגדלים שונים, ביניהם גדולים דיים לשייט בספינה. ברכה ריבלין, "פקסי", בתוך: הנ"ל (עורכת), פנקס הקהילות: (10) יוון, ירושלים: יד ושם, תשנ"ט 1998, עמ' 322–323 מדיה וקבצים בנושא פאקסי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פאקסי מפת פאקסוס ואנטי פאקסוס עוד מפה של פאקסוס ואנטי פאקסוס פאקסי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
חמישיות (תוכנית טלוויזיה)

חמישיות היא תוכנית ספורט מבית ערוץ הספורט המשודרת בערוץ החל משנת 2004 והיא תוכנית המשך לתוכנית "צעדים". התוכנית ידועה כאחת מתוכניות הדגל של ערוץ הספורט ונחשבת כאחת תוכניות הספורט הנחשבות והנצפות בישראל. התוכנית משודרת במהלך עונת הכדורסל (מאוקטובר עד יוני) בימי שלישי אחרי חדשות הספורט (למעט בימים בהם משודרים בימי שלישי אולפן ליגת האלופות). התוכנית היא מגזין כדורסל שבועי בהגשת עודד הלפרין ובהשתתפות גור שלף ועפר שלח כפרשנים קבועים. בעונתה הראשונה הגיש עפר שלח את התוכנית יחד עם ניב רסקין ובהשתתפות ארז אדלשטיין כפרשן, ובעונה השנייה עודד קטש שימש כפרשן בתוכניות הראשונות עד שמונה למאמן הפועל גליל עליון והוחלף על ידי שימי ריגר. התוכנית מחולקת ארבעה רבעים כאשר שני הרבעים הראשונים מוקדשים בדרך כלל למשחקי ליגת העל בכדורסל, ולמכבי תל אביב ביורוליג, והרבע האחרון ל-NBA. ברבעים עצמם מתבצע דיון בין משתתפי התכנית, ובין הרבעים משודרות כתבות צבע. בעיקר על שחקי הליגה הן ישראלים והן זרים. שיר הפתיחה והסיום של התכנית הוא Big Fun (אנ') של Kool & The Gang (אנ'). בשנת 2021, לאחר שפרש מהחיים הפוליטיים, שב עפר שלח להגיש את התוכנית. רשימת המגישים לדורותיה: פז חסדאי‏, תוכנית הספורט הטובה ביותר, באתר וואלה, 1 בינואר 2009 בעקבות כניסת שלח לחיים הפוליטיים, גיל ברק ודניאל זיבלרשטיין החליפו אותו לסירוגין
גן בריץ

גן בריץ (בגרמנית: Britzer Garten – "בריצר גארטן") הוא פארק ציבורי בדרומה של העיר ברלין, בירת גרמניה. הפארק נמצא בשכונת בריץ של רובע נויקלן של העיר, ונקרא על שם השכונה. הפארק הוקם בשנת 1985 בשל ניתוקם של תושבי אזור זה של ברלין משטחי הכפר שסביבם (בשל הקמת חומת ברלין שהקיפה את ברלין המערבית) ועל מנת לשמש אתר נופש ופנאי לתשובי אזור דרום מערב ברלין. שטחו של הפארק 900 דונמים והוא כולל גן ורדים, גני משחקים, שטחים מיוערים, אגמים, וערוגות פרחים. בגן הוקם שעון שמש שקוטרו 99 מטרים, והוא הגדול ביותר באירופה. השעון תוכנן על ידי האדריכלים יירגן דירק צילינג, יאספר האלפמן וקלאוס ציליך. בית הקפה בפארק (Café am See) הוקם בשנת 1985 בתכנונו של האדריכל אנגלברט קרמזר תוך שימוש בטכנולוגיה ידידותית לסביבה. בפארק נערכים אירועים ציבוריים כגון קונצרטים ומופעים, וכן מופעי זיקוקים. בכניסה לפארק ממוקם הפסל המכונה "Fette Henne" מעשה ידי הפסל רולף שימנסקי. הפארק מנוהל על ידי חברת הפארקים והגנים של ברלין הירוקה בע"מ (Grün Berlin Park und Garten GmbH) – חברה בבעלות עיריית ברלין. מדיה וקבצים בנושא גן בריץ בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של גן בריץ גן בריץ, ברשת החברתית פייסבוק גן בריץ, ברשת החברתית אינסטגרם גן בריץ, סרטונים בערוץ היוטיוב
ג'ף פרובסט

ג'פרי לי "ג'ף" פרובסט (באנגלית: Jeffrey Lee "Jeff" Probst; נולד ב-4 בנובמבר 1961) הוא מנחה טלוויזיה, מפיק וכתב אמריקאי. התפרסם בעיקר בזכות תפקיד המנחה בתוכנית המציאות האמריקאית "הישרדות", אותה הוא מנחה 45 עונות, מאז עונתה הראשונה ששודרה בשנת 2000. פרובסט נולד בויצ'יטה, קנזס שבארצות הברית. גדל בבלוויו, וושינגטון. לאחר סיום לימודיו בתיכון ניופורט ב-1980 התקבל פרובסט לאוניברסיטת סיאטל פאסיפיק ובאותו זמן עבד בחברת בואינג בתור מפיק וקריין בסרטי וידאו לשיווק מוצרי החברה. לאחר מכן, עבד כמפיק במספר סרטי קולנוע עד לעבודתו כמנחה תוכנית המציאות "הישרדות". ב-2001 התגרש פרובסט מאשתו שלי רייט, לאחר חמש שנות נישואים. בזמנו הפנוי פעיל פרובסט בארגון של אליזבת' גלסר העוזר לילדים חולי איידס. בשנים 2008–2009 זכה פרובסט בשני פרסי אמי בקטגוריית מנחה תוכנית המציאות הטוב ביותר. ב-2011 השתתף בפרק בסיטקום "איך פגשתי את אמא". בשנים 2013–2014 השתתף בשני פרקים בסיטקום "שני גברים וחצי", בעונתה האחד עשר. ב-2016 השתתף בפרק בסדרה הקומית "במשפחות הכי טובות". ב-2017 דיבב את דמותו בפרק בסדרת האנימציה "איש משפחה". אתר האינטרנט הרשמי של ג'ף פרובסט ג'ף פרובסט, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ג'ף פרובסט, ברשת החברתית אינסטגרם ג'ף פרובסט, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג'ף פרובסט, באתר AllMovie (באנגלית) ג'ף פרובסט, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ג'ף פרובסט, באתר הישרדות דודי כספי, לוס אנג'לס‏, "אני המנחה, נתקעתם איתי!": ריאיון מיוחד עם ג'ף פרובסט, באתר וואלה, 17 בדצמבר 2014 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הגן הבוטני של ברלין

הגן הבוטני של ברלין או, בשמו הרשמי, הגן הבוטני והמוזיאון הבוטיני ברלין - דאהלם (בגרמנית: Botanischer Garten und Botanisches Museum Berlin-Dahlem) הוא גן בוטני ששטחו 430 דונמים ומוצגים בו כ-22,000 צמחים שונים. גן זה נחשב לאחד מהגנים הבוטניים הגדולים והידועים בעולם. הגן ממוקם בשכונת דאהלם ברובע שטגליץ-צלנדורף של ברלין, בירת גרמניה. הגן הוקם בין השנים 1897–1910 על פי תוכניות של האדריכל אדולף אנגלר, במטרה לשכן בו את הצמחים הרבים שהובאו ממושבותיה של גרמניה, ומתוך רצון לחקות גנים בוטניים דומים באנגליה (גני קיו) ובצרפת (הז'רדן דה פלנט). כיום מנוהל הגן והמוזיאון הבוטני על ידי האוניברסיטה החופשית של ברלין. הגן כולל מספר ביתנים וחממות ששטחן הכולם 6,000 מ"ר. בין הביתנים ניתן למנות את ביתן ויקטוריה, בו מוצג אוסף של סחלבים, צמחים טורפים וויקטוריה מלכותית (צמח ממשפחת הנופריים); ביתן הקקטוסים; והפביליון הגדול (Das Große Tropenhaus) - החממה הגדולה בעולם - מבנה שגובהו 25 מטרים בו נשמרת טמפרטורה קבועה של 30 °C ומוצגים בו צמחים טרופיים. תערוכת הקבע במוזיאון הבוטני סגורה עד סוף 2022 עקב עבודות מודרניזציה. עדיין ניתן לבקר בתערוכות מיוחדות ובגן. הגן הבוטני של ברלין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) הגן הבוטני של ברלין, ברשת החברתית פייסבוק הגן הבוטני של ברלין, ברשת החברתית אינסטגרם אתר האינטרנט הרשמי של הגן הבוטני של ברלין (בגרמנית ובאנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של הגן הבוטני של ברלין (בגרמנית ובאנגלית) תיאור הגן בוטני (באנגלית)
דינא, מלכת ירדן

המלכה דינא בנת עבד אל-חמיד (בערבית: دينا بنت عبد الحميد;‏ 15 בדצמבר 1929 – 21 באוגוסט 2019) הייתה אשתו הראשונה של חוסיין, מלך ירדן. דינא הייתה גם דודה מדרגה שלישית של אביו טלאל, מלך ירדן. דינא בנת עבד אל-חמיד נולדה בקהיר בירת מצרים. כצאצאית של חסן בן עלי וכקרובת משפחה של טלאל מלך ירדן ניתן לה תואר הכבוד הערבי שרפה של מכה. כמו ילדים רבים ממשפחות אריסטוקרטיות ערביות, היא נשלחה לפנימייה באנגליה, ובהמשך השלימה תואר בספרות אנגלית מאוניברסיטת קיימברידג' היוקרתית וכן תעודת תואר שני במדעי החברה ממכללת בדפורד, בלונדון. בעבר הייתה מרצה לספרות אנגלית ופילוסופיה באוניברסיטת קהיר. דינא הכירה את חוסיין לראשונה בזמן לימודיה בלונדון בשנת 1952. דינא התחתנה עם חוסיין ב-19 באפריל 1955, כשהוא היה בן 19. היא הייתה מבוגרת ממנו במספר שנים ומשכילה יותר, והנישואין עד מהרה עלו על שרטון. לזוג נולדה ב-13 בפברואר 1956 בת, הנסיכה עאליה בת חוסיין, אך מכיוון שנשים לא יכולות לעמוד בראשות ירדן היא לא זכתה להיות מלכת ירדן. הזוג נפרד עוד ב-1956, והתגרש ב-24 ביוני 1957. דינא נשארה בעלת התואר נסיכת ירדן. לאחר מספר שנים נישא חוסיין בשנית למונא אל-חוסיין, בתו של קצין בריטי שהתאסלמה. באוקטובר 1970 התחתנה עם אסד סולימאן עבד אל-קאדר (סאלח תעמרי), בכיר בארגון לשחרור פלסטין. תעאמרי נתפס בידי ישראל בשנת 1982 במהלך מלחמת לבנון הראשונה, ושהה בכלא הישראלי. הוא שוחרר לאחר שנה במסגרת עסקה להחלפת שבויים שניהלה דינא, יחד עם עוד 8,000 אסירים נוספים. דינא נפטרה בעמאן ב-21 באוגוסט 2019. 'ללכת שבי', ספרם של אהרון ברנע ועמליה ארגמן ברנע (הוצ' ידיעות אחרונות משכל, 1986) מדיה וקבצים בנושא דינא, מלכת ירדן בוויקישיתוף יוסף נבו, ירדן: החיפוש אחר זהות, עמ' 88 Raluca Elgyar, Queen Dina – A lost chance for Jordan?, History of Royal Women, ‏29-9-2018
איסבל פרון

מריה אסטלה מרטינס דה פרון (בספרדית: María Estela Martínez Cartas de Perón; נולדה ב-4 בפברואר 1931) וידועה יותר כאיסבליטה הייתה נשיאת ארגנטינה בשנים 1974–1976. היא הייתה רעייתו השלישית של נשיא ארגנטינה חואן פרון, "הגברת הראשונה" של ארגנטינה וסגנית הנשיא בתקופת נשיאותו השנייה. היא הייתה האישה הראשונה בעולם שעמדה בראש רפובליקה. פרון נולדה בעיר לה ריוחה שבארגנטינה, בשם מריה אסטלה מרטינס קרטאס, בתם של מריה ג'וזפה קרטס אולגוין וכרמלו מרטינס. היא נשרה מבית הספר לאחר כיתה ה'. בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 אימצה את שם הקדושה איסבל (הצורה הספרדית של זו של איזבלה הקדושה מפורטוגל) שעבדה כרקדנית במועדון לילה. היא הכירה את חואן פרון בתקופת גלותו בפרגוואי, לאחר שהודח בהפיכה צבאית מכהונתו הראשונה כנשיא ארגנטינה. באותה תקופה הייתה רקדנית במועדון לילה, והוא היה נשיא מודח, גולה, ואלמן. ב-1960 עברה עם פרון לספרד, וב-1961 נישאו תחת לחץ השלטונות הספרדיים, שלא ראו בעין יפה את מגוריו המשותפים של פרון עם בחורה צעירה. לאחר שהודח בהפיכה ב-1955, נאסר על פרון לחזור לארגנטינה, ולכן משהחל לגלות מחדש מעורבות בפוליטיקה הארגנטינית שימשה עבורו שליחה ובלדרית בין ספרד לדרום אמריקה. ב-1973 שוכנע פרון להציב מחדש את מועמדותו לנשיאות ארגנטינה, והוא החליט לרוץ לנשיאות עם איסבל כסגניתו, אף על פי שחסרה כל ניסיון פוליטי או שאיפות בתחום. היא הייתה אישיות שונה לחלוטין מאשתו הקודמת אוויטה, שניסיונה להציב את עצמה כמועמדת לסגן-נשיא 22 שנה קודם לכן נבלם בתקיפות על ידי ראשי הצבא. פרון ניצח בבחירות עם אשתו איסבל כסגניתו, אך פחות משנה מאוחר יותר, ב-1974, נפטר מהתקף לב במהלך כהונתו. איסבל מונתה לנשיאות. גם תקופת נשיאותה לא האריכה ימים. היא התקשתה לשלוט בקבוצות הכוח הנדרשות בפוליטיקה הארגנטינית – הצבא וארגוני הפועלים, וב-1976 הופלה בהפיכה צבאית שהביאה לעליית המשטר הצבאי בארגנטינה (1976–1983). במשך 5 שנים הוחזקה במעצר בית, וב-1981 נשלחה לגלות במדריד, ספרד. היא הורשתה לחזור לארגנטינה ב-1983, בתקופת נשיאותו של ראול אלפונסין, וחזרה לעמוד בראש המפלגה החוסטיסיאליסטית אולם לאחר שנה חזרה למדריד. היא חזרה שוב לארגנטינה ב-1988 בכדי לטפל בסכסוך ירושה של חואן פרון. אחר כך שבה למדריד ושמרה מאז על פרופיל נמוך. בנובמבר 2006 נדרשה פרון להתייצב, יחד עם פוליטיקאים פרוניסטים נוספים, בפני בית משפט בארגנטינה למסירת עדות הנוגעת למעורבותה בהיעלמותם של אזרחים בתקופת נשיאותה. פרון הואשמה בארגנטינה בהיעלמותו של האקטיביסט הקטור אלדו פאגטי גאז'גו ב-25 בפברואר 1976, ובאחריות להיעלמותם ורציחתם של מאות אנשים. משלא התייצבה, הוצאה בקשה לאינטרפול למעצרה והסגרתה לארגנטינה, וב-12 בינואר 2007 נעצרה בידי משטרת ספרד. פרון התנגדה לבקשת ההסגרה הארגנטינית, והדיון בבקשת ההסגרה התנהל במשך למעלה משנה. ב-28 במרץ 2008 נדחתה בקשת ההסגרה. בית המשפט הספרדי קבע שהעברות בהן הואשמה אינן בגדר פשע נגד האנושות, ולפיכך חלה עליהן התיישנות. אווה פרון ("אוויטה") פרוניזם מדיה וקבצים בנושא איסבל פרון בוויקישיתוף איסבל פרון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) א׳זבל פרון שבה מגלותה בספרד, חדשות, 1 בדצמבר 1988 סניורה פרון מצטרפת אל בעלה, למרחב, 11 ביולי 1966 טוביה מנדלסון, ארגנטינה: חילופי משטרים וטרור, דבר, 30 ביולי 1976 מאיר טהנאי, איזבל פרון בארגנטינה היעד: אחוד הפרוניסטים, מעריב, 24 במאי 1984 רויטרס, איזבל פרון נעצרה, באתר הארץ, 13 בינואר 2007
דון רופר

דונלד ג'ורג' בומונט "דון" רופר (אנגלית: Donald George Beaumont "Don" Roper;‏ 14 בדצמבר 1922, בוטלי, המפשייר - 8 ביוני 2001, סאות'המפטון) היה כדורגלן אנגלי. רופר התבלט כחלוץ בעל יכולת הבקעת שערים גבוהה כבר בגיל בית הספר. הוא אותר על ידי טובי קלהר, עוזרו של המאמן טום פארקר מסאות'המפטון, וביולי 1940 הוא חתם במועדון. משחקיו הראשונים היו במסגרת המשחקים הלא רשמיים בזמן המלחמה. לאחר חידוש משחקי הכדורגל התחרותיים ב-1946 רופר הצליח לבסס את מעמדו כ"קיצוני (ימני) עם שתי רגליים חזקות". במקביל לקריירת הכדורגל שלו הוא השתתף פעם אחת במשחק קריקט מקצועני בין המפשייר לאוניברסיטת קיימברידג'. רופר שיחק בעונת 1946/1947 בליגה השנייה וגילה יכולת טובה, ולפיכך בסיום העונה הוחתם על ידי ארסנל תמורת 10,000£, כאשר ג'ורג' קרטיס וטום רדקין עוברים לסאות'המפטון. בהנהלת ארסנל רצו מאוד להחתים את רופר על חוזה במועדון, והמאמן טום ויטאקר הגיע לסאות'המפטון כ-11 פעמים במסגרת המשא ומתן. רופר הפך עד מהרה לשחקן הרכב קבוע בארסנל, ובעונת האליפות 1947/1948 הוא השתתף ב-40 משחקים שבהם הבקיע 10 שערים. הוא עבר לעמדת הקיצוני השמאלי בעונת 1949/1950, אך הוחלף על ידי דניס קומפטון לקראת משחק גמר גביע ה-FA של 1950, שהסתיים בניצחון של ארסנל. רופר חזר לעמדה זו בעונה שלאחר מכן, והמשיך לשחק בה במשך חמש עונות נוספות. הוא השתתף בהפסד ארסנל לניוקאסל יונייטד בגמר גביע ה-FA של 1952, אך במשחק זה הוא נאלץ לסגת לעמדת הבלם האחורי על מנת להחליף את וולי ברנס שנפצע. עונת 1952/1953 הייתה מוצלחת מאוד מבחינת רופר, ובמהלכה הוא זכה עם ארסנל באליפות נוספת והשתתף במשחק אחד של נבחרת אנגליה ב' (אם כי מעולם לא שיחק בנבחרת הבכירה). ב-1952 הוא גם הבקיע חמישה שערים במשחק ידידות נגד היברניאן, שהיה אחד מהראשונים במדינה ששוחקו לאור הזרקורים. רופר היה שחקן הרכב קבוע במשך שתי עונות נוספות, אך בעונת 1955/1956 איבד ממעמדו ושיחק בעיקר בקבוצת המילואים של המועדון. הוא שיחק במדי ארסנל ב-321 משחקים, בהם הבקיע 95 שערים. בינואר 1957 הוא חזר לשחק עבור מועדון הכדורגל סאות'המפטון שהתדרדר עד לליגה השלישית, התמנה לתפקיד הקפטן ושיתף פעולה עם שחקנים כגון דרק ריבס וטרי פיין הצעיר. בסוף העונה רופר הסתכסך עם הנהלת סאות'המפטון על תנאי העסקתו, וטען שהבטחות שניתנו לו על ידי טד בייטס לקבל תפקיד של מאמן כושר לא קוימו. רופר עזב את סאות'המפטון בכעס רב, ולאחר מכן סירב להשתתף באירועים של המועדון או לבקר באצטדיון הדל. רופר פרש ממשחק פעיל ב-1963 לאחר ששיחק עבור ויימאות' ודורצ'סטר טאון. לאחר פרישתו הוא עבר להתגורר בסאות'המפטון ועבד כמהנדס. Harris, Jeff & Hogg, Tony (ed.) (1995). Arsenal Who's Who. Independent UK Sports. ISBN 1-899429-03-4 מדיה וקבצים בנושא דון רופר בוויקישיתוף דון רופר, באתר Transfermarkt דון רופר, באתר FootballDatabase.eu הספד באתר הגרדיאן דאנקן הולי וגרי צ'וק, In That Number - A post-war chronicle of Southampton FC. Hagiology (עמוד 574), 2003, ISBN 0-9534474-3-X
תמונת פספורט

תמונת פַּסְפּוֹרְט או תְּמוּנָה מְזַהָה היא תצלום פניו של אדם, המשמשת לתעודת פספורט, תעודת זהות, רישיון נהיגה או תעודות רשמיות אחרות. למרות שבכל מדינה ישנו מפרט שונה לתמונות פספורט, החוקים הבאים תקפים ברוב המדינות: צילום חזיתי של הפנים. צבע עיניים ברור. במדינות בהן הונהג דרכון ביומטרי, על הבעת הפנים להיות נייטרלית, ללא חיוך וכאשר הפה סגור. על התמונה להיות בגודל קבוע, השונה ממדינה למדינה. ניתן לצלם תמונות פספורט ברוב חנויות הצילום, ולקבל תמונות העונות על הדרישות. ישנה גם אפשרות להכין תמונות פספורט לבד בתוכנת עריכה גרפית או בשירות מקוון. בנוסף למפרט הנ"ל, הדרישות לתמונת פספורט חוקית במדינת ישראל הן: רקע בהיר לבן ללא צללים. גודל תמונה 3.5X4.5 ס"מ. מנח ראש ישר יש לראות את שתי האוזניים בתצלום הבעה נייטרלית דיוקן צילום פספורט, באתר Schengenvisum.info "מדריך צילום תמונות לדרכון ולמסמכי נסיעה". GOV.IL. נבדק ב-2023-08-31.
ג'ון רדפורד

ג'ון רדפורד (אנגלית: John Radford; נולד ב-22 בפברואר 1947 בהמסוורת', יורקשייר) הוא כדורגלן עבר אנגלי. רדפורד שיחק לאורך רוב הקריירה שלו כחלוץ מרכזי (לעיתים גם כקיצוני ימני) בארסנל. הוא הצטרף למועדון כשחקן מתלמד ב-1962, והפך למקצוען בפברואר 1964. הוא היה מבקיע שערים פורה בקבוצת הנוער ובקבוצת המילואים של המועדון, וערך את הופעת הבכורה שלו בסגל הבוגר במשחק נגד וסטהאם יונייטד ב-21 במרץ 1964 (המשחק היחיד שלו באותה עונה). רדפורד שיחק 15 פעמים בעונה שלאחר מכן, והפך למבקיע השלושער הצעיר ביותר בתולדות ארסנל. השלושער הובקע במשחק נגד וולבס שנערך ב-2 בינואר 1965, כאשר רדפורד היה בן 17 שנים ו-315 ימים. בתחילת עונת 1965/1966 רדפורד היה לשחקן הרכב קבוע בארסנל, והתבלט בתפקידו תחת הדרכתו של המאמן ברטי מיי; בעונת 1968/1969 הוא עבר לשחק בעמדת הקיצוני הימני, ולמרות זאת הבקיע 19 שערים והצליח להוביל את ארסנל לגמר גביע הליגה. יכולתו הטובה של רדפורד התבטאה גם בהישגים של ארסנל; בעונת 1969/1970 הוא הבקיע פעם נוספת 19 שערים, וסייע לארסנל לזכות בגביע ערי הירידים שהיה התואר הראשון של המועדון מזה 17 שנים; רדפורד הבקיע את השער השני בניצחון 3:0 במשחק השני של הגמר, שהסתיים בניצחון של ארסנל בתוצאה 4:3 בסיכום שני המשחקים. רדפורד חזר לעמדת החלוץ המרכזי שאליה היה רגיל. בעונת 1970/1971 הוא הבקיע 21 שערים (שיא אישי), והיה שותפו להתקפה של ריי קנדי שהבקיע 26 שערים. רדפורד היה חלק משמעותי בסגל ארסנל שזכה בדאבל באותה עונה, וגם לבישוליו הייתה חשיבות רבה; רדפורד בישל לקנדי את שער הניצחון במשחק החוזר נגד סטוק סיטי בחצי גמר גביע ה-FA, ובישל את שני השערים של ארסנל במשחק הגמר לאדי קלי וצ'ארלי ג'ורג'. רדפורד שיחק במדי נבחרת אנגליה עד גיל 23 במקביל להצלחותיו בארסנל. הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת אנגליה הבוגרת הייתה במסגרת משחק ידידות נגד נבחרת רומני ב-15 בינואר 1969. אולם, מאמן הנבחרת סר אלף ראמזי לא המשיך לזמן את רדפורד למשחקי הנבחרת, ומשחקו האחרון במדיה היה נגד נבחרת שווייץ ב-13 באוקטובר 1971; רדפורד לא הבקיע בשני המשחקים. רדפורד המשיך לשחק בארסנל עד אמצע שנות ה-70, והבקיע 19 שערים נוספים בעונת 1972/1973. אולם, מספר השערים שלו ירד בהדרגה (בעונת 1973/1974 ובעונת 1974/1975 הוא הבקיע פחות מעשרה שערים לעונה) והוא נפצע בעונת 1975/1976, כך שמספר המשחקים שבהם השתתף הצטמצם עוד יותר. בתקופה זו צמד שחקני ההתקפה הבכיר של ארסנל הורכב ממלקולם מקדונלד ופרנק סטייפלטון, ורדפורד שיחק בשני משחקים בלבד בארבעת החודשים הראשונים של עונת 1976/1977. רדפורד לא הצליח להשיג מחדש את מקומו בהרכב ארסנל, ובדצמבר 1976 הוא עבר לווסטהאם יונייטד תמורת 80,000£. הוא שיחק בארסנל ב-481 משחקים, והבקיע בהם 149 שערים. רדפורד הצטרף לבלקברן רוברס ב-1977 לאחר שנה ו-28 משחקי ליגה ללא שערים במדי וסטהאם. הוא הצליח במידה מסוימת בבלקבורן, והבקיע עשרה שערים ב-38 משחקים בליגה השנייה. הוא עזב את בלקבורן ב-1978 ושיחק עבור המועדון החובבני בישופס סטורטפורד לפני שפרש. לאחר פרישתו הוא ניהל פאב, ואימן את בישופס סטרוטפורד בשתי קדנציות בשלהי שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90. רדפורד עוסק גם בהדרכת סיורים באצטדיון האמירויות של ארסנל ועובד כפרשן בתחנת הטלוויזיה של המועדון. Harris, Jeff & Hogg, Tony (ed.) (1995). Arsenal Who's Who. Independent UK Sports. ISBN 1-899429-03-4 מדיה וקבצים בנושא ג'ון רדפורד בוויקישיתוף ג'ון רדפורד, באתר Transfermarkt ג'ון רדפורד, באתר National Football Teams ג'ון רדפורד, באתר FootballDatabase.eu
עאליה, מלכת ירדן

המלכה עאליה בהאא א-דין טוקאן (בערבית: علياء بهاء الدين طوقان; תעתיק מדויק: עליאא' בהאא' אלדין טוקאן; 25 בדצמבר 1948, קהיר, מצרים - 9 בפברואר 1977) הייתה אשתו השלישית של חוסיין, מלך ירדן. עאליה בהאא א-דין טוקאן נולדה ב-25 בדצמבר 1948 בקהיר למשפחה פלסטינית משכם. משפחת טוקאן קשרה קשרים טובים עם בית המלוכה הירדני עוד מתקופת המנדט הבריטי. אחד מקרובי משפחתה של עאליה, אחמד טוקאן, שימש כראש ממשלת ירדן בשנת 1970. אביה, בהאא א-דין טוקאן, שימש כשגריר ירדן במצרים בשעת לידתה, ולאחר מכן שימש כשגריר בארצות הברית, איטליה, טורקיה ובריטניה. עאליה נדדה יחד עם משפחתה בהתאם לשליחות אביה והתחנכה במוסדות מערביים. לאחר מכן למדה מדעי המדינה באוניברסיטה בשיקגו. בשנת 1971 חזרה עאליה להתגורר בירדן, ועבדה בחברת התעופה הירדנית (לימים רויאל ג'ורדניאן). בספטמבר 1972 נתבקשה באופן פרטי בידי המלך לארגן פסטיבל סקי מים בעקבה. ב-22 בדצמבר 1972 נישאו עאליה וחוסיין בטקס פרטי, ועאליה הוכתרה למלכה עאליה אל-חוסיין. נישואי חוסיין ועאליה אירעו חודשים ספורים לאחר גירושיו של המלך מאשתו השנייה מונא אל-חוסיין. ייתכן כי להיכרותו של חוסיין עם עאליה היה חלק בגירושין. לזוג נולדו שני ילדים: האיא (נולדה ב-3 במאי 1974) ועלי (נולד ב-23 בדצמבר 1975). האיא התחתנה עם השייח' מוחמד בן ראשד אאל מכתום, שליט דובאי וראש ממשלת איחוד האמירויות הערביות. כמו כן אימצו השניים ב-1976 ילדה פלסטינית יתומה בשם עביר (ילידת 1972). עאליה נחשבה למלכה פופולרית בדעת הקהל, ונישואיה עם המלך חוסיין נחשבו למוצלחים. היא הרבתה בפעילויות צדקה וסעד, בייחוד בעזרה לבתי יתומים. ב-1974 תמכה במתן זכות בחירה לנשים בממלכה. ב-9 בפברואר 1977 נהרגה המלכה בהתרסקות מסוק בעמאן שבירדן בדרך לדרום הממלכה, בדרכה למשימת פיקוח על אזורים נידחים. על שמה נקרא נמל התעופה הבינלאומי עמאן-המלכה עאליה. כחצי שנה לאחר מותה נישא חוסיין בפעם הרביעית למלכה נור. מדיה וקבצים בנושא עאליה, מלכת ירדן בוויקישיתוף יוסף נבו, ירדן: החיפוש אחר זהות, עמ' 223
אסיאנה איירליינס

אסיאנה איירליינס (בהנגול: 아시아나 항공; באנגלית: Asiana Airlines) היא חברת תעופה דרום קוריאנית. בסיסיה של החברה נמצאים בנמלי התעופה של סיאול. החברה היא השנייה בגודלה בקוריאה הדרומית אחרי קוריאן אייר. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. החברה נוסדה בפברואר 1988 והחלה את פעילותה בדצמבר אותה שנה עם טיסות בקו לפוסן. צי המטוסים של החברה נכון לפברואר 2021: פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. בתאריך 6 ביולי 2013 התרסק מטוס מדגם בואינג 777 של החברה, שהיה בטיסה 214, בנמל התעופה הבינלאומי של סן פרנסיסקו בעת נחיתה על המסלול. הסיבה לתאונה היא שהמטוס היה נמוך מדי, מגדל הפיקוח דיווח לטייסים על כך והטייסים ניסו למשוך את מטוסם מעלה, אך כשלו, הזנב פגע בקרקע, המטוס הסתחרר על המסלול ולאחר מכן הפך לכדור אש. מתוך 291 נוסעים ו-16 אנשי צוות, נספו 3 אנשים ו-182 נפצעו מדיה וקבצים בנושא אסיאנה איירליינס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אסיאנה איירליינס אסיאנה איירליינס, ברשת החברתית פייסבוק אסיאנה איירליינס, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אסיאנה איירליינס, ברשת החברתית אינסטגרם סקירה על החברה מתוך ״הקוריאנים״ - המדריך לאנשים ועסקים בקוריאה מדיה וקבצים בנושא אסיאנה איירליינס באתר Airliners.net מסירת מטוס האיירבוס A350 הראשון לחברה, סרטון באתר יוטיוב פרטי צי המטוסים של אסיאנה איירליינס, באתר airfleets.net (באנגלית) איציק יונה, Asiana Airlines - זרקור על חברה בחדשות, באתר ״הקוריאנים״ - המדריך לאנשים ועסקים בקוריאה, ‏9 ביולי 2013