laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מילפורד סאונד

מילפורד סאונד (באנגלית: Milford Sound, במאורית: Piopiotahi) הוא פיורד בדרום מערב האי הדרומי של ניו זילנד, בתוך הפארק הלאומי פיורדלנד ואתר המורשת העולמית טה ואהיפוונמו. מילפורד סאונד הוא אחד מאתרי התיירות הבולטים בניו זילנד, ומגיעים אליו למעלה מחצי מיליון תיירים מדי שנה. הפיורד נקרא על שם נמל Milford Haven שבוויילס, בתחילה זוהה כמצר ים (באנגלית – Sound), ולא כפיורד, ועל כן דבק בו השם מילפורד סאונד. השם המאורי, Piopiotahi, מתייחס ככל הנראה לציפור קטנה בשם Piopio שמוצאה מאזור הפיורד ונכחדה זה מכבר. מילפורד סאונד הוא הצפוני ביותר מבין הפיורדים בפארק הלאומי פיורדלנד. אורכו, ממעגן הסירות שנמצא בפנים היבשת ועד לים טסמן, הוא כ-15 ק"מ, עומקו מגיע ל-450 מטרים והמצוקים וההרים המתנשאים מעליו מגיעים לגובה של מעל 1,500 מטרים. מילפורד סאונד הוא אחד האתרים הגשומים ביותר בניו זילנד, ואף בעולם כולו. ממוצע המשקעים באזור הוא 6,813 מ"מ בשנה ומספר ימי הגשם בשנה ממוצעת הוא 182. כמות המשקעים הגדולה מאפשרת את קיומם של יערות גשם צפופים על ההרים והצוקים התוחמים את הפיורד, ויוצרים אלפי מפלים בגדלים שונים הזורמים אל מימיו. הזרימה הקבועה של מים מתוקים אל מימי הפיורד יוצרת שכבת מים מתוקים בעומק של כ-2.5 מטרים מעל מי המלח של הים. בקצהו המזרחי של הפיורד, בפנים היבשת, ממוקם מרכז המבקרים של מילפורד סאונד. במרכז המבקרים קיים נמל תעופה קטן – המשמש מטוסים קלים לצפייה בנוף, מעגן סירות – המספק שירותים למספר חברות המציעות שיט נופי במימי הפיורד, מלון, אכסניה ומסעדה לשירות התיירים הרבים שפוקדים את האתר מדי יום. על אף המרחק הגדול מנקודות יישוב או מוקדי תיירות אחרים פוקדים את מרכז המבקרים אלפי תיירים מדי יום ומעל 550,000 תיירים בשנה. רובם מגיעים באוטובוסים מאורגנים מקווינסטאון, אך גם העיירה טה אנאו, הקרובה יותר אל הפיורד, מהווה תחנת יציאה מרכזית. רוב התיירים המגיעים למילפורד סאונד יוצאים לשיט נופי של מספר שעות במימיו. שכבת המים המתוקים שמעל מי המלח של הים מסננת את רוב קרינת השמש ויוצרת במימי הפיורד סביבה תת-מימית ייחודית בה ניתן לצפות קרוב לפני המים ביצורים דוגמת ה-Black coral השוכנים בדרך כלל בעומק רב. אטרקציות תיירותיות נוספות כוללות טיסה לצפייה בנוף ושיט בקיאק ים. לאורך הדרך המובילה אל מילפורד סאונד פזורים מסלולי הליכה רבים ומגוונים, וכן מסלול ההליכה המפורסם ביותר בניו זילנד טרק המילפורד (Milford track) מתחיל מאגם טה אנאו ומסתיים במילפורד סאונד עצמו, מרחק הפלגה קצרה ממרכז המבקרים. הקצה המזרחי של הפיורד, סמוך למעגן הסירות מילפורד סאונד – ביום מעונן מבט אל תוך הפיורד, תמונה מהחיבור אל ים טסמן דאוטפול סאונד סרטון וידאו ב-360 מעלות מתוך שיט במילפורד סאונד(הקישור אינו פעיל) איפה יש מפל שהמים שלו לא נופלים?, באתר אנציקלופדית אאוריקה
ונטית (שפה איטלית)

ונטית (שפה איטלית) (לטינית Lingua Venetica) הייתה שפה הודו-אירופית שדוברה בעת העתיקה באזור ונטו שבצפון-מזרח איטליה בין עמק הפו מדרום למורדות הרי האלפים מצפון. על קיומה של השפה ומאפייניה מעידות כ-300 כתובות קצרות שהשתמרו מהתקופה שבין המאה ה-6 לפנה"ס למאה ה-1, מועד בו נדחקה מפני הלטינית ונכחדה. דוברי הוונטית היו הוונטים האדריאטים, עם איטלי שכונה "Veneti" בפי הרומאים ו-"Ενετοί" (אֳנֳטי) ביוונית. כ-60 מילים בוונטית פוענחו אם כי חלק מהן נשאלו מלטינית. אין לבלבל שפה זו עם הוונטית המודרנית, השייכת למשפחת השפות הרומאניות. ונטית היא שפה הודו-אירופית המשתייכת לקבוצת ה"קנטום" והיא נכתבה באלפבית צפון איטלי. קיימת הסכמה כי למעט ליבורנית, הייתה הוונטית השפה המקורבת ביותר לשפות האיטליות, קבוצה שכללה בין היתר גם את הלטינית. האפשרות שוונטית הייתה מקורבת גם לניבים אילירים מוטלת בספק בידי רוב החוקרים. עוד נתגלו מספר קווי דמיון בין ונטית לשפות הגרמאניות, במיוחד בכינויי השם (Pronoun). עמים איטליים מדיה וקבצים בנושא ונטית בוויקישיתוף ונטית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
ונטית

האם התכוונתם ל... ונטית (שפה איטלית) – שפה שדוברה בוונטו שבצפון-מזרח איטליה עד המאה ה-1 ונכחדה ונטית (שפה רומאנית) – שפה רומאנית המדוברת בוונטו כיום
ונטית (שפה רומאנית)

ונטית (בוונטית: Vèneto או Łéngua vèneta; באיטלקית: Veneto) היא שפה המדוברת בפי כ-2,200,000 איש בצפון איטליה, בעיקר במחוז ונטו, ובפי כ-100,000 דוברים נוספים בסלובניה ובקרואטיה. למרות השוני המשמעותי ביניהן, נחשבת הוונטית פעמים רבות לניב של איטלקית. הוונטית היא שפה שונה מהשפה הוונטית שדוברה בוונטו לפני 2,000 שנה ואשר אינה קשורה אליה. בנוסף יש להבחין בין ונטית לבין ניב השפה האיטלקית המדובר בוונטו, שנותר בגדר ניב של איטלקית אף שהושפע רבות מהוונטית. מוצאה של הוונטית מלטינית וולגארית (עממית), וככל הנראה היא הושפעה מלשון שדוברה באזור קודם לכן (Substratum), אולי הוונטית האיטלית, ומשפות גרמאניות שהובאו על ידי שבטים גרמאניים כגון הגותים והלומברדים במאה ה-5. הכתבים הראשונים בוונטית הם מהמאה ה-13, ולשפה נודע מעמד יוקרתי בתקופת הרפובליקה של ונציה, אז שימשה כשפה רשמית ברפובליקה וכלינגואה פרנקה ברחבי הים התיכון. בשפה זו נכתבו מחזות של הקומדיה דל'ארטה, שירה, ואפילו האיליאדה תורגמה לוונטית. למרות זאת, הוונטית הכתובה הלכה ונסוגה מפני הניב הטוסקני ומפני שפות רומאניות אחרות. עם חלוקתה של רפובליקת ונציה בסוף המאה ה-18, חדלה הוונטית בהדרגה מלשמש כשפה רשמית, ועם איחוד איטליה במאה ה-19 הונהג הניב הטוסקני כבסיס לאיטלקית המודרנית. מאז נמצאת הוונטית בנסיגה מתמדת וכל דובריה באיטליה דוברים גם איטלקית. מאידך, מהגרים מוונטו במחצית השנייה של המאה ה-19 הקימו קהילות דוברות ונטית באמריקה הלטינית וברומניה. ב-28 במרץ 2007 הכירה האספה האזורית של מחוז ונטו בוונטית כשפת המחוז, עם קבלת חוק "החסות והשימור של השפה והתרבות הוונטית" (Tutela e valorizzazione della lingua e della cultura veneta). ונטית מדוברת בעיקר במחוזות ונטו ופריולי-ונציה ג'וליה בצפון-מזרח איטליה וכן באיסטריה, ובחופי מפרץ קוורנר ודלמטיה בסלובניה ובקרואטיה. קהילות קטנות יותר מצויות ברחבי איטליה גם במחוזות לאציו, לומברדיה, אמיליה-רומאניה ובטרנטינו. מחוץ לדרום אירופה יש קהילות דוברות ונטית בעיר טולצ'אה (Tulcea) ברומניה, במקסיקו ובמדינות ריו גראנדה דו סול וסנטה קטרינה בברזיל. מילון מקוון אנגלית-ונטית (וובסטר) ונטית באתר אתנולוג מילון ונטית-איטלקית (PDF) סקירה רחבה באנגלית אודות דקדוק השפה סקירה על השפה הוונטית (אנגלית ושפות אחרות) ונטית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אתר אתנולוג
פורלן

פורלן (‏Furlan‏Ⓘ‏ או Lenghe furlane - "שפת פורלן"; איטלקית Friulano; סלובנית Furlanščina) היא שפה רומאנית המדוברת בפי כ-800,000 איש במחוז פריולי-ונציה ג'וליה בצפון איטליה, שרובם דוברים גם איטלקית. פורלן אינה ניב איטלקי וכמו רומאנש והלדינית היא שייכת לענף השפות הראטיות. בטרם בוא הרומאים לפריולי במאה ה-2 לפנה"ס, היה האזור מיושב בקרנים, בני עם קלטי אשר דיבר שפה קלטית. מעט מאוד מילים קלטיות השתמרו בפורלן אולם השפעה קלטית ניכרת בשמות מקומות. החוקרים מאמינים כי הפורלן החלה להתגבש בשנת 1000 לערך, והמסמכים המוקדמים ביותר בפורלן הם מהמאה ה-11 בעוד שהשירה המוקדמת ביותר היא מראשית המאה ה-14. מעוזה של השפה היה בצ'יווידלה (איטלקית Cividale del Friuli; פורלן Cividât) אך כמעט שלא נעשה בה שימוש רשמי, שכן זה נעשה תחילה בלטינית, אחר כך בונטית ולבסוף באיטלקית. קרבת פורלן אל שכנותיה - הרומאנש והלאדינית (אינה קשורה ללאדינו) - הועלתה לראשונה ב-1871 על ידי הבלשן גרציאדו איסאיה אסקולי. אסקולי שכינה את התאוריה שלו בשם "השאלה הלאדינית" (La questione ladina), טען כי שלוש השפות שייכות למשפחת שפות אחת שדוברה בעבר משווייץ בצפון ועד לחופי הים האדריאטי ואיסטריה בדרום. רוב החוקרים מסכימים שפורלן, רומאנש ולאדינית הן שפות נפרדות. מסיבות היסטוריות הושפעה פורלן על ידי הגרמנית פחות מאשר שתי השפות האחרות, ויכול שזו גם הסיבה לכך שתפוצתה עולה פי כמה על זו של האחרות, המדוברות כל אחת בפי כמה עשרות אלפי דוברים. עם תחילת המאה ה-20 זכתה השפה לתחיה הנמשכת גם בהווה, וב-1919 נוסדה בגוריציה החברה הפילולוגית לשפת פורלן (Societât filologjiche furlane) הפעילה בקידומה של השפה עד היום. תרומה מיוחדת להתפתחותה המודרנית של פורלן מצויה בעבודותיו של פייר פאולו פאזוליני (1922-1975), אשר הקים ב-1945 את האקדמיה לשפת פורלן (Academiuta di lenga furlana). ב-1996 קבע חוק אזורי סטנדרט אחיד לכתיבת השפה המבוסס על הניב המרכזי של השפה, וב-1999 הוכרה פורלן כשפה רשמית באיטליה. בכ-40% מהײשובים בנפת אודינה מוצב שילוט בפורלן לצד איטלקית, וכל ישוב בפריולי שומר על שם פורלני לצד שמו האיטלקי. כיום מדוברת פורלן בארבעה ניבים בנפות אודינה, פורדנונה וגוריציה במחוז פריולי-ונציה ג'וליה, ובחלקה המזרחי של נפת ונציה במחוז ונטו. בעבר דיברו פורלן גם בטריאסטה, והניב המקומי כונה טרג'סטינו (Tergestino). טרג'סטינו הייתה מדוברת בפי רוב אוכלוסיית האזור עד סוף המאה ה-17. בתחילת המאה ה-18, עם עליית חשיבותה של העיר וגדילת אוכלוסייתה בעיקר בדרך הגירה אליה, החלה נסיגה מהירה במעמדו של הטרג'סטינו, שפינה את מקומו לטריאסטינו (Triestino), ניב ונטי. אף כי משפחות האצולה בטריאסטה המשיכו לדבר טרג'סטינו עד אמצע המאה ה-18, הניב נכחד בסופו של דבר. אוכלוסיית מהגרים מפריולי בכל רחבי העולם מנסות לשמר את השפה ואת מסורת ארץ אבותיהם באמצעות אגודות המכונות "פוגולאר פורלן" (Fogolâr Furlan). פורטל לשפת פורלן פורלן באתר אתנולוג על הגנת הפורלן מבחינה משפטית קורס מקוון בפורלן אתר החברה הפילולוגית לשפת פורלן אתר אתנולוג
קרב דידגורי

קרב דידגורי (גאורגית: დიდგორის ბრძოლა, דידגוֹריס בּרדזוֹלַה) הוא קרב שהתקיים בין הממלכה הגאורגית המאוחדת לבין קואליציה של סלג'וקים בדידגורי, כ-40 ק"מ מערבית לבירה, טביליסי, בצידו המזרחי של רכס תריאלתי, ב-12 באוגוסט 1121. הקרב ידוע בהיסטוריה של גאורגיה בשם הניצחון המהולל (ძლევაჲ საკვირველი), ונחשב כניצחון הצבאי הגדול ביותר של האומה הגאורגית. המלך דוד הבנאי דחק את חיל המצב הסלג'וקי בהדרגה מחוץ לגבולות ממלכתו, ושחרר את זדאני (1103), סאמשווילדה (1110), רוסתווי (1115), גישי (1117) ולורי (1118). צבא הממלכה הגאורגית ערך הכנות אינטנסיוויות לקרב מכריע לכיבוש העיר טביליסי, שהוחזקה בידי המוסלמים. דאגתו הגוברת של הסולטאן מחמוד השני איבן מחמוד (1117-1131), סולטאן בגדאד, נוכח הגידול המהיר של הממלכה הנוצרית בעבר הקווקז, הגיעה לשיאה עם היוודע לו דבר ההכנות של הגאורגים. הוא הכריז על מלחמת קודש כנגד הממלכה הגאורגית, כינס קואליציה של ממלכות מוסלמיות, תחת הנהגתו של הגנרל אילגאזי (Najm ad-Din Ilghazi ibn Artuq), שליט מרדין (Mêrdîn) ושלח אותם לקרב במטרה להחזיר את השטחים שנכבשו ולהגן על טביליסי. אחיו של הסולטאן טוגרול איבן מוחמד (Toğrul b. Muhammad), המליק של גנג'ה, אתאבג גונדוגדו ודובייס איבן סאדאקה, היו בין המפקדים הסלג'וקים שנשלחו לקרב. מספר הסלג'וקים (600,000-800,000) הנזכר על ידי היסטוריונים גאורגיים, אירופאים וברשומות הארמניות, נראה מוגזם, אולם ברור כי מספר הסלג'וקים היה גדול הרבה יותר ממספר החיילים הגאורגים. המספר הסביר יותר של החיילים הוא 56,000 גאורגים ו-150,000-120,000 סלג'וקים. צבאו של דוד היה מורכב מ: 40,000 גאורגים 15,000 קיפצ'קים 500 שכירי חרב אלאנים 300 צרפתים במסע צלב אלגאזי פלש וכבש את סביבות העיר מנגליסי. ושני הצבאות התנגשו בהר דידגורי ב-12 באוגוסט 1121. הגנרלים הגאורגים הקימו את המחנה שלהם עמוק בתוך היער וחסמו את המעבר של הערוץ, כדי למנוע מחייליהם לסגת. לפני תחילת הקרב, שלח דוד הבנאי יחידה של חיל פרשים, שמנתה 200 איש למחנה האויב. הם העמידו פנים כי הם עריקים, ותקפו בפתאומיות ברגע שהגיעו למרכז המחנה הסלג'וקי. בינתיים הכוח הגאורגי העיקרי, תחת הנהגתם של דוד הבנאי ובנו דמטרה תקפו את הסלג'וקים באגפים. בקרב אכזרי, שנמשך כשלוש שעות, ניצחו הגאורגים ניצחון מוחץ. רבים מהסלג'וקים נהרגו, ורבים מהניצולים שועבדו. אלגאזי עצמו נפצע באופן חמור בראשו. לאחר הקרב, גרש המלך דוד את חיל המצב הסלג'וקי שנותר מהממלכה וכבש מחדש את טביליסי לאחר מאבק קשה בשנת 1122. הקרב בדידגורי צוין כתחילת תור הזהב בגאורגיה שנמשך עד לפלישת ג'לאל אד-דין מינגבורנו (جلال الدین منکبرنی), שליט האימפריה החוואריזמית (חווארזם), בשנת 1225. לזכר הניצחון בדידגורי, הוקמה אנדרטה מרשימה בהר דידגורי בתחילת שנות התשעים. הרפובליקה של גאורגיה מציינת את הניצחון בדידגורי בחג "דידגוֹרוֹבּה" ("יום דידגורי") ב-2 בספטמבר. מדיה וקבצים בנושא קרב דידגורי בוויקישיתוף רולנד גריגור סאני (1994), יצירת האומה הגאורגית, עמ' 36, ISBN 0253209153, (אנגלית)
האלפים היוליאניים

האלפים היוליאניים (באיטלקית: Alpi Giulie; בסלובנית: Julijske Alpe) הם רכס הרים המהווה חלק מרכס האלפים הגיריים הדרומי, בעצמו חלק מהרי האלפים המזרחיים. האלפים היוליאניים משתרעים על פני שטח של 4,400 קמ"ר בצפון-מזרח איטליה ובצפון-מערב סלובניה, ומגיעים לשיא גובהם בהר טריגלב שבמרכזו של הפארק הלאומי טריגלב בסלובניה, והנישא לגובה של 2,864 מטר. הנהרות החשובים הנובעים באלפים היוליאניים הם הסאווה הזורם מזרחה אל הים השחור, והסוצ'ה (בסלובנית: Soča; באיטלקית: איסונדזו, Isonzo) כמו גם מספר יובלים של הטליאמנטו (Tagliamento) הזורמים דרומה אל הים האדריאטי. ההרים כמו גם מחוז פריולי-ונציה ג'וליה שבו הם משתרעים בחלקם האיטלקי, מנציחים את שמו של יוליוס קיסר. החלק הסלובני של האלפים היוליאניים הוכרז כשמורה ביוספרית של אונסק"ו ב-2003. אתר מקיף אודות טיפוס והייקינג באלפים היוליאנים האלפים היוליאניים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
הסכם שנברון

הסכם שנברון (בצרפתית Traité de Schönbrunn; בגרמנית Friede von Schönbrunn) היה הסכם שלום בין אוסטריה וצרפת שנחתם ב-14 באוקטובר 1809 בארמון שנברון בווינה. ההסכם סיים את מלחמת צרפת נגד הקואליציה החמישית שאיחדה את אוסטריה ובריטניה, ושהייתה חלק מהמלחמות הנפוליאוניות. ההסכם נחתם בעקבות קרב וגראם ב-5 ביולי וב-6 ביולי 1809, ואף שהקרב היה שקול למדי, האבדות הכבדות של האוסטרים גרמו להם להיקשר בהסכם שכפה עליהם תנאים קשים. במסגרת ההסכם ויתרה אוסטריה על טירול וזלצבורג שעברו לשליטת בוואריה, על חלקים מפולין של ימינו (מערב גליציה) שנמסרו לדוכסות ורשה, על טרנופול שנמסרה לרוסיה, ועל טריאסטה ודלמטיה אשר נמסרו לצרפת עצמה. בשטחים אלה הוקמו הפרובינציות הצרפתיות של איליריה. בנוסף הכירה אוסטריה בז'וזף בונפרטה, אחיו של נפוליאון, כמלך ספרד, צבאה הוקטן ל-150,000 חיילים והיא נאלצה לשלם פיצויי מלחמה לצרפת. לאחר חתימתו של הסכם שנברון הגיעה האימפריה הצרפתית לשיא גודלה, ונפוליאון שלט דרך גנרלים וקרובי משפחתו ברוב מערב אירופה. מדיה וקבצים בנושא הסכם שנברון בוויקישיתוף הסכם שנברון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אמנות והסכמים ובנושא אוסטריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מפרץ קורינתוס

מפרץ קורינתוס, או המפרץ הקורינתי (ביוונית: Κορινθιακός Kόλπος), הוא מפרץ המפריד בין פלופונסוס לבין מרכז ומערב יוון. גבולותיו הם מצר קורינתוס (דרכו עוברת תעלת קורינתוס) וחבל אטיקה ממזרח, מצר ריו–אנטיריו (שגשר ריו–אנטיריו עובר מעליו) ומפרץ פטרס ממערב, חצי האי פלופונסוס מדרום והמחוזות מערב יוון ומרכז יוון מצפון. המפרץ משתרע 130 קילומטר לתוך היבשה, רוחב פתחו שלושה קילומטרים, רוחבו המקסימלי 34.5 קילומטר ועומקו מגיע עד 860 מטר. המפרץ נוצר על ידי התרחבות של סדק טקטוני והוא ממשיך להתרחב בקצב של 30 מילימטר לשנה. ישנה פעילות סייסמית ניכרת באזורו. המפרץ מכיל נתיבי מסחר לאתונה ומעבורות בחלקו המערבי. הערים השוכנות על חופי המפרץ הן: קורינתוס פטרס ורצאטי רודודפני מדיה וקבצים בנושא מפרץ קורינתוס בוויקישיתוף Greece's first electric ferry announced - Plugboats, ‏2019-12-19EST13:46:04-05:00 (באנגלית אמריקאית) Fin Whale in the Gulf of Korinth, נבדק ב-2021-03-14 ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של יוון ובנושא מפרצים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בצילוס

בָּצִילוּס הוא מונח השייך לעולם המיקרוביולוגיה. האם התכוונתם ל... בצילוס (חיידק) – חיידק מתג (Bacillus). קבוצת חיידקים גראם-חיוביים, גראם-שליליים ויציבי חומצה בעלי צורה של מקל. Bacillus - סוג של חיידקי מתג גראם-חיוביים היוצרים נבגים. Bacillus anthracis - מין של חיידקים בסוג Bacillus הגורם למחלת הגחלת. Bacillus subtilis - מין של חיידקים בסוג Bacillus המשמש כאורגניזם מודל במחקר מדעי.
אנדרה שנייה

אַנְדְרֶה מָארִי שֶנְיֶיה (בצרפתית: André Marie Chénier;‏ 30 באוקטובר 1762 – 25 ביולי 1794) היה משורר צרפתי. נחשב למבשר תנועת הרומנטיקה בשירה הצרפתית. הוצא להורג במהפכה הצרפתית. אנדרה שנייה נולד בקונסטנטינופול לאם יוונייה (אליזבת סאנטי-לומאקה) ולאב צרפתי (לואי שנייה). אביו בילה שנים רבות במזרח התיכון כסוחר בדים. כאשר אנדרה היה בן שלוש, משפחתו שבה לצרפת. הוא למד בקולז' דה נוואר בפריז והצטיין בתרגום של שירת יוון העתיקה לצרפתית. ב-1783 התגייס לצבא הצרפתי והוצב בשטרסבורג, אך עד מהרה שב לפריז. הוא השתתף בחוג הספרותי שקיימה אמו בביתה, שבו התיידד, בין היתר, עם הצייר ז'אק-לואי דויד ועם הכימאי אנטואן לבואזיה. בהשפעת שירת העת העתיקה החליט להיות משורר. ב-1784 ביקר בשווייץ, ברומא, בנאפולי ובפומפיי, ושב לפריז מלא רשמים ותוכניות לעתיד. במשך שלוש שנים (1784–1787) ניסה את כוחו בכתיבת חרוזים, ובתקופה זו כתב את הפואמות הראשונות שלו, ובהן "בכחוס" ו"העיוור". בתקופה 1787–1790 שימש כמזכיר שגרירות צרפת בלונדון. עם שובו לפריז התקרב לתנועה המהפכנית והמליץ בפני האספה המכוננת הלאומית על חופש הפולחן הדתי ועל הפרדת הדת מן המדינה. אחרי הפיכת היעקובינים (10 באוגוסט 1792) גינה את הטבח שערכו אנשי הקומונה הפריזאית באסירים המלוכנים בספטמבר של אותה שנה. הוא כתב אל האספה המחוקקת וביקש לאפשר למלך לואי השישה עשר לערער בפני העם על גזר דין המוות שהוטל עליו. כתוצאה מכך נחשד אנדרה שנייה בבגידה. אחרי שהמלך הוצא להורג (21 בינואר 1793) הוא הסתגר בביתו בעיר ורסאי ולא יצא משם אלא בלילות. הוא העריץ את שארלוט קורדה, שרצחה את ז'אן-פול מארה (13 ביולי 1793), וכתב שיר הלל לכבודה. ב-7 במרץ 1794 נעצר והושם בכל שבו כתב המשיך לכתוב. שם התאהב בעצירה מאדאם דה קואני וכתב לכבודה את הפואמה "העצירה הצעירה", הנחשבת ליצירת המופת שלו. הוא הובא למשפט אך סירב להגן על עצמו והלך אל מותו, שבו ראה הימלטות מן האכזריות ומן העריצות. הוא הוצא להורג באמצעות גיליוטינה שלושה ימים בלבד לפני מפלת רובספייר. בחייו הקצרים הספיק אנדרה שנייה לפרסם שתי פואמות בלבד: "משחק הטניס" (1791) ו"שיר תהילה לשווייצרים" (1792). ב-1819, עשרים וחמש שנה אחרי מותו, חבריו הוציאו לאור את קובץ שיריו. המלחין האיטלקי אומברטו ג'ורדאנו כתב לזכרו את האופרה "אנדריאה שנייה", שהועלתה על הבמה בתיאטרון "לה סקאלה" במילאנו ב-28 במרץ 1896. כתבי אנדרה שנייה בפרויקט בן-יהודה אנדרה שנייה, באתר "Find a Grave" (באנגלית) אנדרה שנייה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כתבי אנדרה שנייה בפרויקט גוטנברג (באנגלית) אנדרה שנייה, באתר MusicBrainz (באנגלית) אנדרה שנייה, באתר Discogs (באנגלית)
מתי מגד

מתי מגד (1 במאי 1923 - 16 בנובמבר 2003) היה סופר עברי מאנשי הפלמ"ח. עורך ספר הפלמ"ח (1955), בשיתוף פעולה עם זרובבל גלעד. היה מורה בקיבוץ גבעת חיים, לימד בסמינר אורנים, היה פרופסור לספרות, ודיקן הפקולטה למדע הרוח ובאוניברסיטת חיפה. מגד (גרינברג) נולד בפולין ב-1923 ועלה לארץ ישראל עם משפחתו בגיל שלוש. המשפחה התגוררה במושבה רעננה, ושם ניהל אביו את בית הספר. הוא למד בבית הספר המחוזי בגבעת השלושה ואחר כך בגימנסיה הרצליה. לאחר לימודיו הצטרף לגרעין הכשרה של השומר הצעיר בקיבוץ משמר העמק, והתגייס לפלמ"ח. ב-1944 נאסר למשך יותר משנה על ידי המשטרה הבריטית בגין ניסיון להבריח נשק מסוריה. לאחר שחרורו למד ספרות, פילוסופיה וקבלה באוניברסיטה העברית וסיים תואר ראשון; הוא סיים תואר שני במדעי הרוח בשנת 1964. מגד היה פעיל בהעלאת יהודי אירופה לישראל. ב-1947 נשלח על ידי ההגנה לאמן פליטי שואה לקראת עלייתם לישראל. לאחר חזרתו התגייס לצה"ל ולחם במלחמת העצמאות. אחרי המלחמה שימש כמורה לספרות, תחילה בקיבוץ גבעת חיים ואחר כך בסמינר אורנים למשך 12 שנה. משם עבר ללמד באוניברסיטת חיפה, ושימש כראש החוג לספרות וכדיקן הפקולטה למדעי הרוח עד תחילת שנות ה-70. בנוסף לכתיבתו שעסקה בנושאים האופייניים לדור הפלמ"ח, עסק גם בחקר הספרות. בשנת 1972 ערך את האנתולוגיה לספרות צעירה "ביכורי עטים", בה נתפרסמו לראשונה כותבים כויקי שירן, חזי לסקלי, דן הורוביץ, אריה קרישק, חנן עזרן ואחרים. כמו כן, תרגם מספר מחזות. בשנת 1980 חיבר ספר על הזוהר: האור הנחשך, ערכים אסתטיים בספר הזהר (בהוצאת ספרית פועלים), אותו הקדיש למורו ורבו גרשם שלום. בשנותיו האחרונות שהה בניו יורק, שם נפטר. א"ב יהושע, מידידיו, ביסס את הדמות הראשית ברומן שלו גירושים מאוחרים על דמותו של מגד. ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית. אחיו היה הסופר אהרן מגד. מגד היה נשוי לציירת חנה מגד ולהם שני בנים ובת. היה נשוי בשנית לדורי אשטון. המגדל הלבן (1949) אור בסורג (1953) בנתיב הפלמ"ח (1958) יומו האחרון של דני (1968) מם (שם שאול) (1985) שעון החול (1989) צוואתו של מרק מתנאל (1999) מוקשים זרים (2000) מתי מגד, דף שער בספרייה הלאומית מתי מגד, בלקסיקון הספרות העברית החדשה מתי מגד, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" מתי מגד, ב"לקסיקון הקשרים לספרות ישראלית" מתי מגד, באתר הפלמ"ח רמי רוזן, ריאיון עם מתי מגד, כותרת ראשית, 11 בינואר 1984 מתי מגד, סופו המר של ד., למרחב, 14 בדצמבר 1956, המשך, המשך, המשך [1] אתר הספרייה מקבלי תארים באוניברסיטה העברית, מחזור ל"ד, חרות, 17 ביוני 1964 שירי לב-ארי, מתי מגד, 2003-1923, באתר הארץ, 17 בנובמבר 2003 רמי רוזן, החי על החי, כותרת ראשית, 11 בינואר 1984 ארכיון מתי מגד, בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא סופרים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
משפחת פוטוצקי

משפחת פוטוצקי (בפולנית: Potocki,‏ Potoccy,‏ Potocka,‏ Patoka) היא משפחת אצולה (שְלַכְטַה) פולנית, מהגדולות והמשפיעות לאורך השנים. מקורה של המשפחה ומקור שמה מהכפר פוטוק ויילקי (אנ') שבמחוז קרקוב שבפולין. תיעוד על משפחה זו מופיע החל במאה ה-12. יאקוב פוטוצקי היה המגנאט הראשון במשפחה, אשר ענפיה השונים קיימים עד היום עם נציגות בארצות שונות. השם "פוטוק" הוא אמריקניזציה של שם המשפחה פוטוצקי. בתום "המלחמה הארוכה" כנגד האימפריה העות'מאנית זכה נציג אחד מענפי המשפחה בתואר רוזן ב-1606 מידי שליטי האימפריה הרומית הקדושה ששלטו אז בדרום ומערב פולין. אחרי חלוקת פולין אימצו כל ענפי המשפחה את התואר. בזכות נאמנותם ושירותם ליאן זמויסקי (ממשפחת זמויסקי) והמלך זיגמונד השלישי הפכה המשפחה לבעלת השפעה ומעמד גבוה. הפוטוקים מילאו תפקיד משמעותי בהיסטוריה האוקראינית כקציני צבא וכפיגורות משמעותיות בחייה הכלכליים של אוקראינה. באותה תקופה הפכו בני המשפחה לבעלי עיירות רבות (למשל, ברודי, קריסטינופיל, נמריב, סטניסלביב, זבאראץ'), מאות כפרים ולטיפונדיה ענקית בגליציה, פודיליה ובמערב אוקראינה. משם היו אחת המשפחות העשירות והמשפיעות ביותר על קהילת הפולנים. מאחוזותיה של משפחת פוטוצקי: הכפר בוצ'אץ', החל מסוף המאה ה-17. לפי אגדה יהודית שאין לה תיעוד היסטורי מחוץ למסורת היהודית, אחד מבני המשפחה, ולנטין פוטוצקי, התגייר ושינה את שמו ל"אברהם בן אברהם". הוא הוצא להורג בשריפה, לאחר שנתפס בעקבות הלשנה ועמד בסירובו לחזור לנצרות. יש הטוענים כי מסיבה זאת, ענף אחד בסמל האצולה של המשפחה חסר. השם "גרף פוטוצקי" הפך גם למושג בפי יהודי פולין כשם של אדם בעל עושר רב. מקובל היה לשמוע מפי ותיקי היישוב מעולי העלייה הרביעית והחמישית, ביטויים כגון "עשיר כגרף פוטוצקי" (לגבי עשיר מופלג) או "מתנהג כגרף פוטוצקי" (לגבי אדם החי מעבר לאמצעיו הכספיים) ודומיהם. מדיה וקבצים בנושא משפחת פוטוצקי בוויקישיתוף Arkadii Zhukovsky, Potocki, INTERNET ENCYCLOPEDIA OF UKRAINE, ‏1993 מותו של אברהם בן אברהם, מתוך אתר זושא ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה ובנושא פולנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
לוז

האם התכוונתם ל... לוז (צמח מקראי) - צמח המופיע במקרא אגוז לוז – שיח נשיר גבוה שמוצאו מאירופה ואסיה עצם הלוז – העצם שעל פי אמונת חז"ל ממנה יבנה מחדש הגוף בימי תחיית המתים לוז (טיל) – הטיל הראשון שפותח ויוצר בישראל תקרית מריה לוז – תקרית דיפלומטית בין ממשל מייג'י לבין הרפובליקה של פרו (1872) לוז (חברה) – חברת אנרגיה לוז (עיר מקראית) – עיר המוזכרת בספר שופטים ובמדרש אהוד לוז – פרופסור אמריטוס בחוג למחשבת ישראל בן לוז – כדורגלן ישראלי צבי לוז – סופר וחוקר ספרות ישראלי קדיש לוז – מנהיג פועלים ויושב ראש הכנסת ויליאם לוז – מלחין אנגלי ג'ון בנט לוז – ממציא הדשן הכימי. נחל לוז – נחל בהרי ירושלים לוז - שם נוסף ליישוב המקראי בית אל אצטדיון דה לוז – אצטדיון כדורגל הממוקם בליסבון לו"ז - "לוח זמנים" לו"ז - "לוחמה זעירה"
מניית בכורה

מניית בכורה היא מניה שבאה לענות על הצורך שיש לחברות שונות להגדיל את משאביהן הכספיים על ידי גיוס הון בורסאי מבלי לדלל את זכויות המנהלים. היתרון המרכזי של מניית בכורה הוא בעדיפות שהיא מעניקה למחזיקים בה במועד המוקדם יותר, בהשוואה לשאר בעלי המניות, בקבלת דיבידנדים, כך ששאר בעלי המניות נאלצים להסתפק ביתרה. מניה זו אינה מעניקה למחזיקים בה זכות הצבעה בכל הנוגע לזכויותיהם. ככלל, נחלקות מניות הבכורה בעיקר על פי אופי הצבירה וההשתתפות שלהן: מניית בכורה משתתפת ברווחים: כלומר, מניית בכורה המעניקה למחזיק בה את כל ההטבות הנזכרות, אך בנוסף גם מעניקה לו את הזכות להשתתף ברווחי החברה השנתיים (בשנה בה חולק הדיבידנד) עד שיעור מסוים עם שאר בעלי המניות שאינם מחזיקים במניות בכורה. מניית בכורה שאינה משתתפת ברווחים: מניית בכורה רגילה שאינה משתתפת ברווחי החברה עם בעלי המניות האחרים (אך עדיין מקבלת את הדיבידנדים מחלקה שלה). מניית בכורה צוברת: כלומר, מניית בכורה המאפשרת למחזיק בה לקבל דיבידנד למפרע, גם על שנים שבהן לא חולק דיבידנד (כלומר, אם בשנה אחת לא חולק דיבידנד אך בשנה לאחריה כן חולק, יקבל המחזיק בה דיבידנד על שתי השנים). מניית בכורה שאינה צוברת: כלומר, מניה המאפשרת למחזיק בה לקבל דיבידנד רק בשנים שבהן מחולק דיבידנד. ייתכן כי תהיה מניית בכורה משתתפת וצוברת, משתתפת ואינה צוברת, אינה משתתפת וצוברת, אינה משתתפת ואינה צוברת. מניית זהב (ראו מניית שליטה). מניה בת פדיון: מניה הנרכשת במחיר קבוע וניתן למכור או לקנות אותה בחזרה במחיר שבו נמכרה או נקנתה. מניה רגילה מבוכרת: מעניקה לבעליה הטבה נוספת המאפשרת להם להתחלק בעודפים שנותרו לאחר חלוקת הדיבידנדים. מניית הצבעה: מאפשרת זכות הצבעה אך שוללת זכות לקבלת דיבידנדים, מאפשרת לחברי דירקטוריון לנהל את החברה מנפיקת המניה. מניית יסוד: מעניקה עדיפות בהצבעה, למשל בדרך של הגדלת מספר הקולות ביחס לכל מניה, זכות הכרעה במקרה של שוויון או זכות השתתפות ברווחי חברה קודם לחלוקת הדיבידנדים. מניה רגילה עמי גינזבורג, מניות בכורה, TheMarker סוגי מניות בחברה ציבורית, בפורטל הזכאים והחייבים-מידע משפטי לאזרח תומר ריטרסקי, אז מה זה בעצם מניה, באתר ynet, 12 ביוני 2002 נמרוד ורומן, מניות בכורה - ואילו זכויות מועדפות הן מעניקות למשקיעים, באתר TheMarker‏, 4 ביוני 2018