laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ממלכת החיות של דיסני

ממלכת החיות של דיסני הוא פארק שעשועים המהווה חלק מאתר הנופש דיסניוורלד, וממוקם באורלנדו, פלורידה, ארצות הברית. הפארק נפתח לקהל ב-22 באפריל 1998, ושטחו למעלה מ-2 קמ"ר. הפארק מציג אטרקציות שנושאן בעלי חיים שונים ובהם דינוזאורים. הפארק מחולק לשבע "ארצות": אזור הכניסה של הפארק, בו מוצגים בעל חיים מדבריים. מרכז הפארק ממנו ניתן להגיע ליתר הארצות. במרכז האי נמצא "עץ החיים" שגובהו כ- 14 קומות, ובתוכו מוצג הסרט התלת־ממדי "קשה להיות חרק!". באי מוצגים פלמינגואים, למורים, קנגורואים, חסידות, שקנאים ואיילים. זהו המתחם החדש והמבוקש ביותר בפארק, והוא פועל בו ממאי 2017. המתחם נוצר בהשראת הסרט אוואטר של ג'יימס קמרון. במתחם שוחזרו ההרים הצפים של כוכב פנדורה וכן החי והצומח הייחודיים לו. שתי האטרקציות העיקריות במתחם הן: טיסת אווטאר - סימולטור תלת-מימד המדמה טיסה על גבי באנשי, ומסע נהר הנאבי - של שיט בסירה. באזור זה נמצא ספארי הקילימנג'ארו בו נוסעים במכוניות פתוחות באזור המדמה את הסוונה האפריקאית. מופע פסטיבל מלך האריות מוצג באזור זה החל מ-1 ביוני 2014 עקב סגירת מחנה מיקי-מיני. תחנת שמירה על איכות הסביבה, אליה ניתן להגיע רק בנסיעה ברכבת. באזור זה נמצא גן חיות לילדים ובית חולים לחיות. באזור זה נמצא מסע ברפסודות - ב"אשדות נהר קאלי", וכן "מסלול המהרג'ה" - אזור הליכה בג'ונגל בו מוצגים דרקוני קומודו, עטלפים וציפורים טרופיות. באזור נמצאת גם רכבת ההרים משלחת אוורסט. בית קברות לדינוזאורים בו ילדים יכולים למצוא "מאובנים". מופע "מוצאים את נמו". "דינוזאור" - רכיבה קופצנית (סגנון המתקן זהה למתקן הרפתקאות אינדיאנה ג'ונס שנמצא בדיסנילנד אנהיים ודיסנילנד הונג קונג). "סחרור קדמוני"-רכבת הרים בה הקרונות מסתובבים בזמן הנסיעה. פארק זה נסגר בשעה מוקדמת של הערב על מנת שלא להלחיץ את החיות, ולאפשר להם מנוחה. מאותה סיבה בפארק זה, בניגוד לפארקים האחרים, אין מופעי זיקוקים. אתר האינטרנט הרשמי של ממלכת החיות של דיסני (באנגלית) איתי גל, אורלנדו, הספארי של דיסני: דינוזאורים וחיות אחרות, באתר ynet, 6 בנובמבר 2014
מלון ניו-המפשייר

מלון ניו המפשייר הוא הרומן החמישי של הסופר האמריקאי ג'ון אירווינג. הספר יצא לאור בשנת 1981, והוא אחד מספריו המצליחים של אירווינג. הספר תורגם לעברית בשנת 1984 על ידי חיים גליקשטיין ויצא לאור בהוצאת זמורה ביתן. הרומן הוא רומן התבגרות, המתאר את קורותיה של משפחה אמריקאית מנקודת מבטו של הבן ג'ון, יליד 1942 (כאירווינג עצמו וכדמויות אחרות בספריו). אב המשפחה, אדם בעל חלומות, מקים בית מלון כושל בעיירת מולדתו דארי שבניו המפשייר, מדינה דלילת אוכלוסין בצפון מזרח ארצות הברית. חלומותיו של האב מובילים אותו ואת משפחתו לניהול מלון נוסף בווינה, ולבסוף מלון אחרון במדינת מיין שבארצות הברית. כל המלונות נקראים מלון ניו המפשייר וכולם כושלים מבחינה כלכלית, ירודים באיכותם - או שניהם גם יחד. תפאורה זו הפכה את התבגרותם של חמשת ילדי משפחת ברי לבלתי שגרתית. דמויות אקצנטריות ובלתי שגרתיות כמו דובים (אמיתיים ומזויפים), זונות, טרוריסטים מהפכנים, עיוורים, ננסים, הומוסקסואלים, ולסביות מלווים את התבגרותם של הילדים. אירועים נוספים המוכרים מספריו של אירווינג מצויים גם כאן, ובשפע: אונס, מוות של בני משפחה קרובים, גילוי עריות, הצלחה ספרותית. אישיותם יוצאת הדופן של כל אחד מהאחים, יחד עם התמורות הדרמטיות של חייהם יוצרים הווי משפחתי מיוחד ובלתי נשכח. הסיפר (נרטיב) העיקרי של הרומן הוא חלומות והתמודדות עם התנפצותם. נושא בולט נוסף המלווה את הסיפור הוא מעשה האונס ונסיונותיהם של קורבנותיו להמשיך בחייהם לאחריו. בשנת 1984 עובד הרומן לסרט קולנוע בבימויו של טוני ריצ'רדסון, בכיכובם של ג'ודי פוסטר, ורוב לאו. מלון ניו המפשייר, תרגם חיים גליקשטיין, הוצאת זמורה ביתן, 1984. "מלון ניו המפשייר", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מלון ניו-המפשייר, באתר OCLC (באנגלית)
קורילטאי

קורילטאי הוא מונח מונגולי קדום המתאר את אספת ראשי השבטים באימפריה המונגולית, שנועדה לקבוע את סדרים השלטוניים באימפריה ואת המשך ההתפשטות שלה. הקורילטאי המפורסם ביותר נערך ב-1206, ובו נבחר טמוג'ין לחאן הגדול (חאגאן) של האימפריה ושינה את שמו לג'ינגיס חאן. מרבית הקרבות והכיבושים המונגוליים תוכננו בקורילטאי, והוא המודל על פיו מבוסס הפרלמנט המונגולי הנוכחי, החוראל הגדול. הבעיתיות בקורילטאי נבעה מכך שכינוסו דרש את נוכחותם של כל ראשי המשפחה הג'ינגיסית. מותו של אוגדיי חאן בשנת 1241 תרם לעצירת הפלישה המונגולית למזרח אירופה. מותו של מונגקה חאן בשנת 1259 ומלחמת האזרחים שפרצה לאחר מכן, תרמו לעצירת ההתקדמות של הולאגו חאן לתוך סוריה וארץ ישראל.
ג'י. איי. ג'ו כוח המחץ

ג'י. איי. ג'ו כוח המחץ (באנגלית: G.I. Joe: Rise of Cobra; ג'י. איי. ג'ו: עליית הקוברה) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2009 המבוסס על הזיכיון "ג'י. איי. ג'ו" (אשר כולל חוברות קומיקס, סדרות טלוויזיה מצוירות, צעצועים ומוצרים נלווים אחרים). הסרט בוים על ידי סטיבן סומרס (אנ'), הופק על ידי לורנזו די בונאבנטורה ונכתב על ידי סטיורט בייטי, על בסיס תסריט משנת 1998 מאת ג'ון פול קיי. בעת יציאתו לקולנוע בארצות הברית, הסרט קיבל תגובות מעורבות מצד המבקרים, אך זכה להכנסות גבוהות ביום פתיחתו. עלילת הסרט מתרחשת עשר שנים בעתיד, ותתמקד במלחמתה של יחידת כח המחץ, יחידת עילית של לוחמי קומנדו מארצות הברית וברית נאט"ו בארגון טרור בינלאומי בשם "קוברה" אשר יעודו הסופי להשתלט על העולם. הסרט מציג את האירועים שקדמו להקמת יחידת "כוח המחץ" והקמת ארגון קוברה. עלילת הסרט תתנהל בין השאר באזור הארקטי, פריז, מוסקבה, וושינגטון די. סי., אוסטרליה וסהרה. דיוק (צ'נינג טייטום) - סמ"ר קונרד האוזר. מפקד חוליה ושני בהיררכית הארגון. גנרל נץ (דניס קווייד) - קלייטון אברנאת'י. מפקד היחידה וגנרל. סקרלט (רייצ'ל ניקולס) - סמלת שאנה מ. או'הארה. משק"ית מודיעין ומומחית באמנויות הלחימה. עיני נחש (ריי פארק) - מומחה באומניות הלחימה. בעל חרב נינג'ה. לובש מדים שחורים ומסכה על מנת להסתיר את פניו שהושחתו במהלך אחד הקרבות. החבר של סקרלט. ריפקורד (מרלון ויינס) - וולאס וימס. מפקד אחד הצוותים ביחידה. הוא מאוהב בסקרלט, אף על פי שהיא מתעלמת ממנו, והוא איננו מבין שהיא נמצאת במערכת יחסים עם עיני נחש. הבי דיוטי (אדוואלה אקינואויה-אגבאג'ה) - למונט מוריס. מומחה בתפעול נשק. ברייקר (סעיד טגמאוי) - אלווין קיבי. מומחה לציוד תקשורת. קאבר גירל (קרולינה קורקובה) - קורטני קריגר. האסיסטנטית של גנרל נץ. דסטרו (כריסטופר אקלסטון) - ג'יימס מקולן דסטרו, השני בהיררכית קוברה ואף הוא מכסה את פניו במסכת פלדה כסופה. מפקד קוברה (ג'וזף גורדון-לוויט) - מנהיג ארגון קוברה, פניו מכוסות תמיד במסכה כחולה מבד, פלסטיק או ברזל. אויבם המושבע של "כח המחץ", הנבל הראשי של הסרט. הברונית (סיינה מילר) - הברונית היא חוליית הפיקוד הראשונה של מפקד קוברה, ראש תחום המודיעין בארגון והשנייה בהיררכיה הארגונית. לברונית כישורי חבלה, איסוף מודיעין, צליפה, ירי לטווח קרוב ואף הוכשרה כטייסת קרב. נקשרה לדסטרו בקשר רומנטי. צל ענן (לי ביונג-הון) - תומאס אראשיקייג'. נינג'ה. מתמחה באמנויות הלחימה. אויבו המושבע של עיני נחש. זארטן (ארנולד ווסלו) - מנהיג חוליית הדרדנוקס. מרגל ומתנקש בכיר. ג'י. איי. ג'ו כוח המחץ, ברשת החברתית פייסבוק "ג'י. איי. ג'ו כוח המחץ", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "ג'י. איי. ג'ו כוח המחץ", באתר נטפליקס "ג'י. איי. ג'ו כוח המחץ", באתר AllMovie (באנגלית) "ג'י. איי. ג'ו כוח המחץ", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "ג'י. איי. ג'ו כוח המחץ", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "ג'י. איי. ג'ו כוח המחץ", באתר Metacritic (באנגלית) "ג'י. איי. ג'ו כוח המחץ", באתר אידיבי "ג'י. איי. ג'ו כוח המחץ", באתר Hulu סרטים (באנגלית) "ג'י. איי. ג'ו כוח המחץ", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) יניר דקל, לוס אנג'לס, כוח מתפרץ, באתר ynet, 9 באוגוסט 2009
סטיב מנדנדה

סטיב מַנְדַנְדָה (בצרפתית: Steve Mandanda, נולד ב-25 במרץ 1985 בקינשאסה, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו) הוא כדורגלן צרפתי יליד קונגו המשחק בעמדת השוער בסטאד ראן. מנדנדה התחיל את הקריירה במועדון הנוער של קבוצת הכדורגל לה האבר בשנת 2001 ובשנת 2005 הוא עבר למועדון הבוגר של הקבוצה. ב-5 במרץ 2008 חתם מנדנדה במרסיי לארבע שנים. ב-1 ביולי 2016 חתם בקריסטל פאלאס האנגלית. ב-11 ביולי 2017 חזר לאחר עונה לאולימפיק מרסיי. ב-6 ביולי 2022 חתם בסטאד ריימס. בנוסף שיחק מנדנדה במשחקי יורו 2008. מנדנדה שיחק מספר משחקים עם נבחרת צרפת עד גיל 21 באליפות אירופה עד גיל 21 2006 עד שעבר לנבחרת הבוגרת. בנבחרת הבוגרת שיחק מנדנדה באליפות אירופה ובמוקדמות מונדיאל 2010. נכלל בסגל נבחרת צרפת בטורניר מונדיאל 2022. למנדנדה שלושה אחים קטנים, אשר משחקים כשוערים גם כן. המוכר מהם הוא פרפאיט המשחק כשוערה של נבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. מדיה וקבצים בנושא סטיב מנדנדה בוויקישיתוף סטיב מנדנדה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) סטיב מנדנדה, באתר Transfermarkt סטיב מנדנדה, באתר Soccerway סטיב מנדנדה, באתר BDFutbol סטיב מנדנדה, באתר WorldFootball.net סטיב מנדנדה, באתר National Football Teams סטיב מנדנדה, באתר FootballDatabase.eu סטיב מנדנדה, באתר ESPN Squad Announcement בחשבון הטוויטר הרשמי של נבחרת צרפת, 9 בנובמבר 2022 (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגלנים צרפתים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אלי סיני

אֱלֵי סִינַי הייתה התנחלות ויישוב קהילתי בצפון רצועת עזה (בגוש התוחמת הצפונית), כ-15 קילומטרים מדרום לאשקלון. היישוב הוגדר כאגודה שיתופית קהילתית. במקום גרו כ-95 משפחות, רובן חילוניות, שמנו למעלה מ-350 נפש. רובם עסקו במקצועות חופשיים. במקום פעלו מעונות יום וגן ילדים. ביישוב התקיימו חוגים ופעילויות תרבות שאורגנו על ידי ועדות חינוך ותרבות של היישוב. הילדים התחנכו בבתי הספר באשקלון ובשער הנגב. היישוב הוקם באופן הצהרתי ב-1982 (סוכות תשמ"ג), על ידי גרעין שרובו נמנו עם מפוני ימית, ואז נערך טקס רשמי במקום. בפועל הגיעו התושבים הראשונים למקום, רק אחרי כמעט שנה, בסוף קיץ 1983 (אלול תשמ"ג). בשנים הראשונות גרו התושבים בקרוואנים, ורק בקיץ 1988 (תמוז תשמ"ח), נכנסו המשפחות הראשונות לבתי קבע. שמו של היישוב נבחר לסמל את הכמיהה לחזור לסיני. היישוב השתייך למועצה האזורית חוף עזה. ב-3 באוקטובר 2001 הצליחו שני מחבלים לחדור ליישוב, פתחו באש על התושבים וזרקו רימונים. כתוצאה מכך נהרגו שניים ונפצעו 16 ישראלים. לאחר מכן התבצרו המחבלים בבית ריק וניהלו חילופי אש עם צה"ל במשך למעלה משעתיים עד שנהרגו בידי צלפי הימ"מ. שני ההרוגים בפיגוע הם: לירון הרפז, חיילת, בת היישוב, וחברהּ, אסף יצחקי. ביולי 2005 ניסה לקדם איש העסקים וחבר הכנסת לשעבר, שמואל פלאטו-שרון הקמת מלון וקזינו באלי סיני שיפעל לאחר פינוי היישוב ויוכלו להיכנס אליו גם ישראלים וגם פלסטינים אך הרעיון נזנח ולא קודם מעולם. ב-21 באוגוסט 2005 פונה היישוב במסגרת תוכנית ההתנתקות. מרבית התושבים מחו על כך שהממשלה לא דאגה לפתרונות דיור לקהילה והבעירו צמיגים בכניסה ליישוב. בסופו של דבר, התפנתה קבוצה זו לאחר טקס פרידה ויצאה ברגל מהיישוב, כשבראש השיירה נסע אריק הרפז הגורר עמו את גלעד ההנצחה לזכר לירון ואסף שהיה מוצב ביישוב. בניגוד ליישובי דרום הרצועה ומרכזה, אלי סיני, כמו יתר ההתנחלויות בצפון הרצועה, לא הייתה יישוב יהודי המוקף באוכלוסייה פלסטינית ולא נטען שהטילה מעמסה על כוחות הביטחון. ההתנגדות לפינוי יישובי צפון הרצועה ובהן דוגית הקיפה אף מספר אישים מרכזיים בשמאל כמו עמי אילון ועמרם מצנע. אף על פי כן פונתה אלי סיני במסגרת תוכנית ההתנתקות שעליה החליטה ממשלת ישראל בין 15 ל-17 באוגוסט 2005. לאחר הפינוי - קבוצה של 50 משפחות הקימה מאהל בצומת יד מרדכי כמחאה על כך שהממשלה לא מצאה להם פתרון קהילתי. המשפחות גרו במאהל וקיימו שם חיי שגרה. ב-2006 נענתה הממשלה לדרישת מפוני אלי סיני שדרשו להיקלט בקיבוץ פלמחים אחרי ביצוע תוכנית ההתנתקות, אחרי שהם שהו 11 חודשים במאהל מחאה. חברי פלמחים הביעו את הסכמתם לקליטת חלק מהמפונים. ב-9 בספטמבר 2008 עיריית אשקלון קראה לארבעה רחובות בשכונת "הנשיא הרצוג" על שם יישובים בגוש קטיף. במסגרת זו נקרא אחד הרחובות על שם אלי סיני. כיום רוב משפחות היישוב עברו לבתי הקבע שלהם, ורובן מתגוררות כקבוצות ביישובים שונים בארץ: פלמחים – קבוצה המונה 25 משפחות. תלמי יפה בת הדר קיבוץ נווה ים. אלי סיני, באתר קטיף.נט כאן ביתי: אלי סיני, באתר מעריב תמונת לוויין של אלי סיני ב-Google Maps חגי הוברמן, שורשים בחולות, עמוד 136-137. שורשים בחולות, עמוד 183. ענבל בן-שטרית, התוכנית של פלאטו שרון: קזינו באלי סיני, באתר ynet, 25 ביולי 2005 אבי פרחן, דרישה הגיונית וצפויה, באתר ynet, 5 ביולי 2005 יהודה שרוני, לאחר חמש שנים: בית חדש למפוני אלי סיני, nrg, ‏2 בדצמבר 2010 עתון "ארץ ישראל שלנו" תאריך כ"ה תשרי תשס"ח עמוד 8 מיכל מרגלית, ‏אושרה הרחבת קיבוץ נווה-ים: מפוני אלי סיני יוכלו להקים בתים, באתר גלובס, 2 ביוני 2010
ג'ובאני אנימוצ'ה

ג'ובאני אנימוצ'ה (באיטלקית: Giovanni Animuccia, ‏סביבות 1520 – 20 במרץ 1571) היה מלחין איטלקי בן תקופת הרנסאנס. הוא היה מבני תקופתו הנודעים ביותר של פלסטרינה באסכולה הרומאית והטביע את חותמו בפיתוח הלאודה הפוליפוני של רומא. אמינוצ'ה נולד בפירנצה. לבקשת פיליפו נרי חיבר מספר לאודי – מזמורי הלל, לשירה אחרי טקס התפילה. מעשה זה הקנה לו באופן מקרי מעמד של חשיבות בתולדות המוזיקה, כיוון שביצועם באוראטורי של סן פיליפו קידם (עם התפרקות אסכולות ההלחנה של המאה ה-16) את הצורות המוקדמות של ה"אורטוריה", שאינן מתקשרות לפסיונים הגרגוריאניים-פוליפוניים. סן פיליפו התלהב כל כך מאנימוצ'ה, עד שהצהיר כי ראה את נשמת חברו מתעופפת ועולה השמיימה. בשנת 1555 מונה אנימוצ'ה למאסטרו די קאפלה בכנסיית פטרוס הקדוש – משרה שבה החזיק עד מותו בשנת 1571. מחליפו היה פלסטרינה, שהיה ידידו וכנראה תלמידו. כתב היד של רבים מחיבוריו של אנימוצ'ה עודנו שמור בספריית הוותיקן. יצירותיו העיקריות שיצאו לאור היו Madrigali e Motetti a quattro e cinque voci ("מדריגלים ומוטטים בארבעה ובחמישה קולות") (ונציה, 1548) ו-Il primo Libra di Messe ("ספר המיסות הראשון") רומא, 1567). מתוך ספר זה נטל ג'ובאני בטיסטה מרטיני שתי דוגמאות בשביל Saggio di Contrapunto שלו. מיסה מתוך "ספר המיסות הראשון" על הקנטו פרמו של המזמור Conditor alme siderum יצאה לאור בתיווי מודרני ב-Anthologie des maîtres religieux primitifs של Chanteurs de Saint Gervais. היצירה נושאת אופי אציל וחגיגי והייתה יכולה להיחשב ליצירה גדולה אלמלא חספוס מסוים, המעיד יותר על רישול מאשר על ארכאיות. פאולו אנימוצ'ה, אחיו של ג'ובאני, נודע גם הוא כמלחין; פטיס אומר עליו, כיכ מאסטרו די קאפלה בבאזיליקה של סנט ג'ון לאטרן מאמצע ינואר 1550 עד 1552 וכי מת בשנת 1563. מדיה וקבצים בנושא ג'ובאני אנימוצ'ה בוויקישיתוף ג'ובאני אנימוצ'ה, באתר MusicBrainz (באנגלית) ג'ובאני אנימוצ'ה, באתר Discogs (באנגלית) ג'ובאני אנימוצ'ה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אינדוקציה

במדע, אִינְדּוּקְצִיָּה (בעברית: אִכְלוּל) היא הדרך שבה מסיקים מסקנה ממקרים פרטיים ועוברים מהם לקביעה כללית. התהליך ההפוך נקרא "דדוקציה". לדוגמה, אם כל החסידות שנראו עד כה הן לבנות, בדרך אינדוקטיבית נסיק כי כל החסידות לבנות. האינדוקציה אינה תקפה מבחינה לוגית ואינה בהכרח מוכיחה הדירות, משום שהחסידה שתראה מחר עשויה להיות שחורה, ולהפריך את המסקנה. עם זאת, האינדוקציה היא שיטת הסקה מקובלת בכל תחומי המדע (למעט במתמטיקה, שם נעשה שימוש בדדוקציה בלבד), וכמובן בחיי היומיום. מבחינה לוגית, על אף שהשמש נראתה זורחת בבוקר אלפי פעמים, זה לא אומר שהשמש תזרח גם מחר בבוקר. אכן, מתוך הידע האסטרונומי על מחזור החיים של כוכב ידוע שבסופו של דבר יגיע סופה של השמש ועוד לפני כן סופו של כדור הארץ, כך שהכלל "השמש זורחת בבוקר" אין לו אחיזה לוגית ואף לא עובדתית. את הפגם העובדתי ניתן לתקן באמצעות ניסוח הקביעה בצורה "השמש זורחת בבוקר, ותמשיך לעשות זאת במשך עוד ארבעה וחצי מיליארד שנה ולא יותר", אך הפגם הלוגי אינו ניתן לתיקון. פגם זה מביא לקביעה שהסקה אינדוקטיבית אינה תקינה כשמנסים לקבוע חוקים ותאוריות במדע (אם כי במשך אלפי שנים התפתח המדע בדרך זו). הפילוסוף דייוויד יום עמד על הסכנה שבהחלת ניסיון העבר על העתיד, וראה בו הכללה נמהרת. פילוסוף המדע קרל פופר שלל את השיטה האינדוקטיבית כדרך להתקדמות המדע, והציע את התחליף של ההפרכה כאמת מידה לבחינת תקפותה של השערה מדעית (להוציא היפותזות מתמטיות או לוגיות, אשר תקפותן נבחנת באמצעים חזקים יותר, כגון על ידי הוכחה מתמטית או לוגית). היסק אינדוקטיבי מתרחש בתנאים של אי ודאות ולכן למרות שאי אפשר להסיק בוודאות שהשמש תזרח מחר על סמך ידיעת העבר שהיא זרחה כל הימים עד כה, הסיכוי שהיא תזרח מחר הוא מאוד גבוה. באופן דומה אנשים מסיקים באופן אינדוקטיבי לגבי התרחשותם של הרבה אירועים ביומיום (האם אלך לעבודה מחר? האם האוטובוס יגיע בזמן? האם הילד יהיה בריא?) שהם יתרחשו גם מחר, שכן במרבית המקרים הם התרחשו בעבר. לצרכים פרקטיים, אפוא, לעיתים היסק אינדוקטיבי יהיה תקף, כשתוקפו יגדל ככל שמספר המקרים בהם התרחש האירוע עליו מדובר רב יותר. במילים אחרות, היסק אינדוקטיבי המבוסס על הישנות גבוהה של האירוע בעבר מאפשר לנבא ברמה די גבוהה של ודאות את העתיד ולכן מאפשר לנו לתכנן את חיי היום־יום ולתפקד. בעיית האינדוקציה פילוסופיה של המדע פרדוקס העורב בניין אב פסבדו מדע אורגנון האנליטיקה שבדיעבד (Ἀναλυτικὰ Ὕστερα) גישת ההיוריסטיקות וההטיות מדיה וקבצים בנושא אינדוקציה בוויקישיתוף אינדוקציה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אינדוקציה (לוגיקה), דף שער בספרייה הלאומית אִכְלוּל במילון טכנולוגיית המידע: בינה מלאכותית (תשס"ד), באתר האקדמיה ללשון העברית למד לשונך 22, באתר האקדמיה ללשון העברית, ‏14 באפריל 1997 ערך זה הוא קצרמר בנושא מדעים ובנושא מתמטיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דוגית

דוגית הייתה התנחלות בעלת אופי קהילתי חילוני בצפון חבל עזה (בגוש התוחמת הצפונית), סמוך לאלי סיני, שפונתה בשנת 2005 במסגרת תוכנית ההתנתקות. אנדרטה לזכר חמישה חיילי גבעתי שנהרגו בשתי תקריות שונות באזור דוגית הוצבה בכניסה ליישוב והעותקה למתחם בסמוך לאנדרטת חץ שחור. הקמת היישוב אושרה על ידי ועדת השרים להתיישבות ב-22 ביולי 1984, יום לפני הבחירות לכנסת האחת עשרה יחד עם שישה יישובים נוספים, אך לא יצאה אל הפועל. החלטה נוספת על הקמת היישוב התקבלה בשנת 1989 בימי ממשלת האחדות הלאומית. במקור, אמור היה היישוב לקום על החוף במרחק שני קילומטרים ממחנה שאטי, אך יצחק רבין, שר הביטחון דאז, החליט בסופו של דבר על המיקום הסופי, צפונית מזרחית משם, דבר שעיכב את הקמת היישוב. הכשרת הקרקע להבאת קראוונים נעשתה באפריל 1990 ובמאי 1990 עלה הגרעין הראשוני, שמנה 3 משפחות, לקרקע סמוך לחוף הים בצפון רצועת עזה. היישוב הוקם ככפר דייגים במסגרת אמנה ושמו סימל את עיסוקם העיקרי של תושביו - חקלאות ימית, שירותי הצלה, בריכות דגים, תיירות, מסעדות דגים, דיג ועוד. במשך כ־10 שנים התגוררו התושבים בקראוונים עד שקיבלו אישורי בנייה והקימו בתי קבע ביישוב. היישוב מנה כ-30 משפחות והיה בתחילת דרכו להתפתחות נוספת לאחר הפשרת שטחים נוספים לבניית בית במסגרת "בנה ביתך" ובניה תקציבית של כ-15 יחידות דיור שהחלה בשנת 2002 והסתיימה בשנת 2004. בדוגית היו פעוטונים וצהרון, ילדי הגן היו נוסעים לאלי סיני ואילו ילדי בית הספר הגיעו בהסעה מאורגנת לבית הספר באשקלון. בניגוד ליישובי דרום הרצועה ומרכזה, דוגית, כמו יתר ההתנחלויות בצפון הרצועה, לא הייתה יישוב יהודי המוקף באוכלוסייה פלסטינית ולא נטען שהטילה מעמסה על כוחות הביטחון. ההתנגדות לפינוי יישובי צפון הרצועה ובהן דוגית הקיפה אף מספר אישים מרכזיים במחנה השמאל הישראלי כמו עמי אילון ועמרם מצנע. אף על פי כן פונתה דוגית במסגרת תוכנית ההתנתקות שעליה החליטה ממשלת ישראל בין 15 ל-17 באוגוסט 2005. התושבים לא גילו התנגדות פעילה לפינוי כביישובים אחרים ורובם עברו ליישוב בוסתן הגליל שבצפון. דוגית, באתר www.myesha.org.il אילן בכר, יובל נאמן ואלי תבין אישרו 7 ישובים חדשים, מעריב, 23 ביולי 1984 נחום ברנע, דוגית לא תזוז, 21 בינואר 1994, ידיעות אחרונות מיכל קדם, התנחלות דוגית מוקם בעזרת חוק מנדטורי, חדשות, 17 באפריל 1990 עזרא ינוב, האהזות דוגית להילוך גבוה: טרקטורים מטרטרים, קאראוונים ראשונים בדרך, מעריב, 19 באפריל 1990 אבי פרחן, דרישה הגיונית וצפויה, באתר ynet, 5 ביולי 2005
פאולו בלאסיו

פאולו בלאסיו (באיטלקית: Paolo Bellasio, ‏20 במאי 1554 - 10 ביולי 1594) היה מלחין ונגן עוגב איטלקי משלהי תקופת הרנסאנס. מקובל לראות בו חבר באסכולה הרומאית, אף כי בשונה משאר חברי הקבוצה, נראה שכתב רק מדריגלים. אין כמעט מידע על ראשית חייו. הוא נולד בוורונה, חי ועבד ברומא ב-1582 בשירותו של החשמן פיליפו בונקומפאני ואת השנה שלאחריה עשה במסעות ברחבי קלבריה, כנראה בחיפוש משרה כנגן עוגב. בשנים 1584 ו-1585 מילא מספר משרות חלקיות בכנסיות שונות ברומא. קתדרלת אורבייטו שכרה את שירותיו בשנת 1587 אך הוא לא נשאר שם זמן רב וכבר בשנת 1589 חזר לוורונה. בראשית שנות ה-90' של המאה ה-16 חזר לרומא מסיבות שאינן ידועות ושם נפטר. לפי הכתובת על מצבתו, האפיפיור קלמנס השמיני העניק לו את התואר "אביר דורבן הזהב". בלאסיו הוציא לאור חמישה ספרי מדריגלים, הכתובים במיומנות, בניב קונטרפונקטי שמרני. נוסף לכך כתב ספר וילאנלות, הכולל תפקיד ללאוטה, וכן קבוצת קנצונטות. מוזיקת הקודש בולטת בהיעדרה בכתביו, תופעה מוזרה במיוחד אצל רומאי בסוף המאה ה-16, אם כי אפשר שחלק מיצירותיו אבדו עם השנים. Patricia Ann Myers, "Paolo Bellasio", in The New Grove Dictionary of Music and Musicians, ed. Stanley Sadie. 20 vol. London, Macmillan Publishers., 1980. ISBN 1-56159-174-2 Gustave Reese, Music in the Renaissance. New York, W.W. Norton & Co., 1954. ISBN 0-393-09530-4 פטרישה אן מאיירס, "פאולו בלאסיו", ב"מילון גרוב החדש למוזיקה ומוזיקאים" בעריכת סטנלי סיידי, כרך 20, לונדון, מקמילן 1980. גוסטב ריז, "מוזיקה ברנסאנס", ניו יורק, נורטון ושות' 1954 פאולו בלאסיו, באתר MusicBrainz (באנגלית) פאולו בלאסיו, באתר Discogs (באנגלית)
אנטוניו צ'יפרה

אנטוניו צ'יפרה (באיטלקית: Antonio Cifra,‏ 1584 - 2 באוקטובר 1629) היה מלחין איטלקי מן האסכולה הרומאית בתקופת הרנסאנס וראשית תקופת הבארוק. הוא היה מחשובי המלחינים בתקופת המעבר מסגנון הרנסאנס לזה של הבארוק וכתב מוזיקה בשני הניבים. צ'יפרה נולד בטראצ'ינה. הוא למד אצל ג'ובאני ברנרדינו נאנינו בשנות ה-90' של המאה ה-16. משנת 1605 עד 1607 כיהן כמנהל מוזיקלי בסמינר הרומאי ומשנת 1608 עד 1609 החזיק באותה משרה בקולג' הגרמני ברומא. בשנת 1609 התמנה למאסטרו די קאפלה בבזיליקת הבית הקדוש בלורטו ובמשרה זו התמיד עד יומו האחרון. קשרי התרבות בין לורטו לרומא היו אמיצים (הואיל ולורטו הייתה אתר עלייה לרגל), וצ'יפרה קיים קשר מתמיד עם מלחינים ברומא במשך תקופה זו. סמוך לסוף חייו השתתף בכמה אירועי מוזיקה גדולים ברומא, ביניהם תפילת ערבית חגיגית בכנסיית פטרוס הקדוש, שבה ניצח על אחת המקהלות. צ'יפרה היה מלחין פורה, שהוציא 45 מיצירותיו לאור, בהן מזמורי תהילים, מוטטים, תחינות, "סקרצי סאקרי", מיסות, מוטטים פוליכוראליים ושירי קודש, לצד מוזיקה חילונית הכוללות מדריגלים בצורות הא'קאפלה הרנסאנסית והקונצ'רטנטו הבארוקית. מבחינה סגנונית, המוזיקה של צ'יפרה נעה בין מיסות בסגנון ג'ובאני פלסטרינה, תוך שימוש רב בהומופוניה (כרצון ועידת הקונטרה-רפורמציה של טרנטו, שדרשה לצמצם את השכלולים הפוליפוניים עד למינימום כדי לאפשר ביטוי ברור וצלול של הטקסט), ליצירות מתקדמות יותר בסגנון הוונציאני. הוא השתמש גם בטכניקת המונודיה, שלידתה בצפון איטליה, לכמה מן המדריגלים שלו לקול סולו. כמה מן המדריגלים שלו בסגנון קונצ'רטנטו דומים ולקנטטות קטנות ואפשר לראותם כמבשרי הפיתוח הזה, שהחל להופיע סמוך למועד מותו. צ'יפרה היה גם אחד המלחינים המעטים מאוד שהושפעו מן הכרומטיות המופלגת של קרלו ג'זואלדו. אף כי צ'יפרה לא אימץ את הטכניקה ליצירות רבות, גם לא לזמן רב, הוא הוציא לאור ספר מדריגלים, הנראים כהעתקים יזומים של סגנון ג'זואלדו ( Madrigali concertati libro quinto משנת 1621). למדריגלים הללו השתמש ב-18 מן הטקסטים של ג'זואלדו עצמו Articles "Antonio Cifra", "Carlo Gesualdo" in The New Grove Dictionary of Music and Musicians, ed. Stanley Sadie. 20 vol. London, Macmillan Publishers Ltd., 1980. ISBN 1-56159-174-2 ערכים "אנטוניו ציפרה", "קרלו ג'זואלדו" במילון גרוב החדש למוזיקה ומוזיקאים בעריכת סטנלי סיידי, כרך 20, לונדון, מקמילן 1980. אנטוניו צ'יפרה, באתר MusicBrainz (באנגלית) אנטוניו צ'יפרה, באתר Discogs (באנגלית)
יעקב יערי-פולסקין

יעקב יערי-פּוֹלֶסְקִין (י"ט בטבת ה'תרמ"ז, 15 בינואר 1887 – י"ז בתשרי ה'תש"ה, 4 באוקטובר 1944) היה עיתונאי, סופר וחוקר תולדות ארץ ישראל. יעקב פולסקין נולד בפריאסלאב שבפלך פולטבה של האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה). בילדותו קיבל חינוך מסורתי. בשנת 1905, בגיל 19, עלה לארץ עם אנשי העלייה השנייה. הוא היה שכיר יום, פועל חקלאי ושומר בפתח תקווה ובמושבות אחרות. השתתף בייסוד מושב העובדים הראשון בארץ, עין גנים ליד פתח תקווה. בשנים 1909-1910, לאחר ייסוד תל אביב, השתתף בבניית בנין גימנסיה הרצליה, ופעל להעסקת יהודים על פי עקרון "עבודה עברית". בזיכרונותיו תיאר את התנכלויות הפועלים הערבים לקבוצת "מיישרי החולות", שעם חבריה נמנה. לאור קשיי הפרנסה בעיר, הוא עלה לגליל. הוא נמנה עם ראשוני המתיישבים של המושב הראשון בעמק יזרעאל - מרחביה. יחד עם חברו, דוב (ברלי) שוויגר הוציא לאור שני גיליונות של כתב עת בכתב יד בשם "דער פיאש" (יידיש: המעדר), אשר נועד לתאר את חיי הפועלים. בשנת 1911 היגר לארצות הברית. חזר ארצה בשנת 1914 אך גורש ממנה כעבור שנה, בימי מלחמת העולם הראשונה עקב היותו נתין זר. הוא גר בארצות הברית ועבד כפועל חקלאי בחווה בדקוטה. בתקופה זאת כתב רשימות שהתבססו על זיכרונותיו מחיי חברים שעבד אתם במושבות יהודה והגליל וכן רשימות על דמויות שונות מהיישוב. את רשמיו כתב ביידיש. הרשימות שלו כונסו בספר "חולמים ולוחמים". בשנת 1920 שב לארץ והיה לכתב של העיתון היהודי-אמריקאי "פארווערטס" ("קדימה"). באותה תקופה החל בכתיבת קורות חייהם של אנשי העלייה הראשונה והעלייה השנייה. בשנת 1922 יצא לאור ספרו הנודע חולמים ולוחמים, שהיה נפוץ בקרב בני הנעורים, חברי תנועות נוער וארגונים ציוניים. בהמשך היה עיתונאי בעיתונים "הארץ", "דואר היום" ועוד. חקר את פרשת ניל"י ואסף חומרים עליה. בשנת 1914 נשא לאשה את סוניה בת משה גורליק מצ'רניגוב, שבאוקראינה. נולדו להם שלושה ילדים: משה, שפרה ורוחמה. נפטר בתל אביב בי"ז בתשרי תש"ה, ונקבר בבית העלמין נחלת יצחק, בגבעתיים. חולמים ולוחמים, תרפ"ב 1922, הוצאת ש.ז.גיסין, פתח תקווה חולמים ומגשמים, תרפ"ב 1922. (מהדורה שנייה: עם מבוא מאת ההיסטוריון יוסף נדבה, 1967 הוצאת מ. מזרחי). ארתור ג'מס בלפור, חייו והצהרתו, הוצאת "חולמים ולוחמים", תל אביב, תר"ץ מאיר דיזנגוף : חייו ופעולותיו פנחס רוטנברג : האיש ופעלו פרשת ניל"י, (עידית, 1958). מרגלים או גיבורי המולדת, הוצאת שומרון, 1930 ניל"י, הוצאת מסדה 1937 זלמן דוד ליבונטין: חייו ופעולותיו ברון אדמונד רוטשילד, (הנדיב הידוע) ספר היובל למלאת חמשים שנה ליסוד פתח-תקוה, תרל"ח - תרפ"ח שרה גבורת נילי מרגלים או גבורי המולדת: הריגול העברי בחזית הארצי-ישראלית מחיי יוסף חיים ברנר, תרפ"ב אהרן אהרנסון, סוד הלה-מאנש פנחס רוטנברג, האיש ופעלו קרל נטר ויצירתו, מקוה ישראל ג'ורג' אליוט ודניאל דירונדה, 1932 יעקב יערי-פולסקין, בלקסיקון הספרות העברית החדשה דוד תדהר (עורך), "יעקב יערי-פולסקין", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך א (1947), עמ' 478 כתבי יעקב יערי-פולסקין באתר פרויקט בן-יהודה יעקב יערי-פולסקין באתר worldcat יעקב יערי-פולסקין באתר openlibrary י. יערי-פולסקין, דבר, 5 באוקטובר 1944 (עם פטירתו) מצבתו באתר Billion Graves [1] יעקב יערי-פולסקין (1886-1944), דף שער בספרייה הלאומית חולמים ולוחמים, בהקדמה לספר עמ' XII-XIII