laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
חרם האוטובוסים של מונטגומרי

חרם האוטובוסים של מונטגומרי (באנגלית: Montgomery Bus Boycott) היה אירוע מחאה פוליטית שנערך במונטגומרי, אלבמה מצד ארגונים של אפרו-אמריקנים במטרה לכפות על רשויות התחבורה העירוניות את הפסקת מדיניות ההפרדה הגזעית. מאבק זה הוביל בסופו להחלטה (Browder v. Gayle) של בית המשפט העליון של ארצות הברית לקבוע ב-13 בנובמבר 1956 כי הפרדה גזעית נוגדת את חוקת ארצות הברית. החרם החל עם סירובה של רוזה פארקס לפנות את מקומה באוטובוס לאדם לבן (מעשה שעשתה בהשראתה של ילדה בשם קלודט קולוין). באוטובוסים של מונטגומרי ישבו הלבנים בחלקו הקדמי של האוטובוס והשחורים בחלקו האחורי. כאשר נגמר המקום בחלק הלבן התיישבו לבנים בחלק האחורי והנהג היה מורה לשחורים לקום. רוזה פארקס סירבה לקום ממקומה בחלק השחור של האוטובוס ב-1 בדצמבר 1955. בעקבות מעשה זה נעצרה, נשפטה והורשעה. האירוע נתפש כהזדמנות מושלמת בעיני א.ד. ניקסון, נשיא הסניף המקומי של NAACP במונטגומרי. ניקסון תר משך זמן מה אחר מועמד מתאים, ודחה את אימוצם של כמה שחורים שסירבו לפנות מקומם קודם לכן (דוגמת קלודט קולווין), שכן סבר כי לא יתאימו לשמש נציגים למאבק. פארקס, לעומת קודמיה, הלמה את שאיפותיו של ניקסון וזה הוסיף ובחר כדוברם של השחורים במרטין לותר קינג, שהיה תושב טרי במקום. קינג היסס תחילה, אך תחת לחצו של ניקסון אימץ את התפקיד.[דרוש מקור] בעקבות מעצרה של פארקס, הכריזה האגודה על חרם נגד חברת האוטובוסים שנמשך 381 ימים. החרם במונטגומרי נסמך על העובדה כי חלק ניכר מנוסעי האוטובוסים בעיר היו שחורים. היענותם של התושבים השחורים לקריאה לחרם הובילה להפחתה ניכרת במספר הנוסעים ולהפסדים ניכרים לחברת האוטובוסים העירונית. השחורים הלכו בעיקר ברגל, ובנוסף ראשי הקהילה השחורה ארגנו מערכת של הסעות באמצעות בעלי מכוניות שחורים מתנדבים, ואף דאגו לביטוח רכב למכוניות המתנדבות בלוידס של לונדון לאחר שחברות הביטוח המקומיות, בלחץ העירייה, ביטלו את פוליסת הביטוח של הרכבים. לאחר שהרשויות העירוניות עצרו את מרטין לותר קינג עורר הדבר מחאה ציבורית בארצות הברית כולה. לבסוף, בעקבות החלטת בית המשפט העליון שונו החוקים העירוניים ואפשרו לשחורים לשבת באוטובוסים היכן שרצו. קלודט קולווין – הראשונה במונטגומרי לסרב לפנות את כסאה לאדם לבן. מדיה וקבצים בנושא חרם האוטובוסים של מונטגומרי בוויקישיתוף ערן סבאג, "חיים של אחרים" על חרם האוטובוסים של מונטגומרי‏, 5 בדצמבר 2012 חרם האוטובוסים של מונטגומרי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
זכריה בראשי

חכם זכריה בראשי (נטען כי נולד בשנת ה'תר"ס, אפריל 1900, ללא סימוכין רשמיים - 6 במרץ 2017, ח' באדר ה'תשע"ז) היה דרשן ירושלמי, בעל אות "יקיר ירושלים" (1980). נודע בעיקר בשל גילו המבוגר. נולד בכפר בראשי שבכורדיסטן לשמחה ולאליהו. נטען כי נולד בשנת 1900 (ה'תר"ס) (טענה שלפיה היה האדם המבוגר ביותר בישראל עד לתאריך מותו), אך טענה זו לא הוכחה באמצעות מסמכים רשמיים. אביו עסק בין היתר באריגת שטיחים והוא למד ממנו מלאכה זו והתפרנס ממנה. למד בתלמוד תורה בכורדיסטן ונהג לדרוש בפני הציבור. בשנת 1934 (ה'תרצ"ד) ניסה להשיג אישור עלייה לארץ ישראל, ובשנת ה'תרצ"ו (1936) הצליח לעלות. לאחר עלותו התחיל לעבוד בעבודות בניין והמשיך לדרוש בבתי כנסת. הוא נמנה בין מקימי הארגון של יהודי כורדיסטן בישראל וכן עם המוציאים לאור של כתב העת של יהודי כורדיסטן הנקרא "התחדשות" שהופיע במספר כרכים. משנת 1950 (ה'תש"י) עבד בעיריית ירושלים במחלקת החינוך. שנים מאוחר יותר הכשיר עולים לעבוד כפועלים מטעם העירייה[דרושה הבהרה]. בשנת ה'תש"ל (1970) היה בין חברי מועצת הפועלים בירושלים, חבר מרכז העובד הדתי ופעיל במסגרת ארגון הגמלאים. בשנת 1980 (ה'תש"ם) נבחר להיות אחד מ"יקירי ירושלים" עקב פועלו למען העיר ירושלים ולמען העדה הכורדית. הוא קיבל את האות מידי נשיא המדינה, יצחק נבון ומראש עיריית ירושלים, טדי קולק. "תעודת אזרח ותיק של כבוד" ניתנה לו מטעם סגנית השר לאזרחים ותיקים, לאה נס בשנת 2012. אשתו ושלושה משמונת ילדיו נפטרו במהלך ימי חייו. הלך לעולמו ב-6 במרץ 2017 (ח' באדר ה'תשע"ז), ונקבר בהר המנוחות. ילקוט בראשי - סדרת ספרים הכוללים דרשות על פרשיות השבוע וספר הזוהר, 1992 (ה'תשנ״ב) ישראל קרישטל היהודי הזקן בעולם, אלחנן בליר, מאה ואחת עשרה שנים של תורה, אתר אחינו מיכל יעקב יצחקי, הגידו כן לזקן, באתר ישראל היום, 12 באוקטובר 2012 בגיל 116: נפטר חכם זכריה בראשי, האדם הכי מבוגר בירושלים, באתר כיכר השבת, 6 במרץ 2017
ארכון

ארכון (מיוונית: Αρχων, שפירושו: "שליט"; ברבים Αρχοντες) היה נושא משרה בכירה בכמה פוליס (ערי מדינה) ביוון העתיקה ובמיוחד באתונה העתיקה. תפקיד הארכונטים נוצר כתוצאה מהפלת המלוכה באתונה והצורך להחליף את המלך בתפקידיו השונים. במקורן היו משרות הארכונטים מאוישות על ידי בני האצולה האתונאית (האֵוּפַּטְרִים). למשך עשר שנים, אולם בשנת 683 לפנה"ס קוצרה תקופת כהונתם של הארכונטים לשנה. כאשר פייסיסטראטוס יסד את הטיראניה באתונה בשנת 561 לפנה"ס, הוא בחר ארכונטים מאנשי שלומו ובכך רוקן את מוסד הארכונטים מתוכן, מכיוון שהוא היה זה שקיבל את ההחלטות בפועל. בשנת 487 לפנה"ס אוישו משרות הארכונטים על ידי הטלת פור בין כל אזרחי אתונה, ובשנת 457 לפנה"ס נפתחה המשרה גם לאזרחים ממעמד הזאוגיטים. התסמותטים היו שישה נושאי משרות שכמו הארכונטים כיהנו למשך שנה. תפקידם היה לטפל בפניות המשפטיות אל הארכונטים והם היו ממונים על לוח הזמנים של המשפטים ועל שיבוץ הארכונטים השונים לשפיטה. בשלב מסוים נוסף אל התסמותטים מזכיר. בתום כהונתם של הארכונטים והתסמותטים הם הצטרפו למועצת האריאופגוס. הארכון הבסילאי (Βασιλεύς, "מלך") מילא בעיקר תפקידים דתיים בחיי הפוליס אתונה שבמקור מילא מלך אתונה. הוא היה מופקד על ניהול פולחני אלים אחדים, והוא היה השופט במקרים של האשמות בחילול הקודש או מחלוקות דתיות אחרות, הייתה לו גם סמכות שיפוט משפטית, והוא היה אחראי על הפניית מקרים משפטיים של רצח, פציעה והריגה אל בתי המשפט והוא כנראה כיהן כיושב ראש השופטים במשפטים האלה. הארכון הפולמרכי (או פשוט פולמרכוס) נטל לידיו בתחילה את התפקיד הצבאי של מלך אתונה כמפקד הצבא, אולם עם הזמן הוא איבד מסמכויותיו ואלו עברו אל הסטרטגים, אבל הוא עדיין שמר על סמכות הפיקוד העליונה וכמו כן הוא היה האחראי על קיום הטקסים הדתיים לאלי המלחמה וכמו כן הייתה לו סמכות להפנות מקרים משפטיים שהיו מעורבים בהם זרים ומטויקים לבתי המשפט המתאימים. משרת הארכון האפונימי נחשבה ליוקרתית ביותר באתונה מכיוון שעל שם נושא המשרה נקראה השנה, הוא היה מופקד על ביצועם התקין של הליטורגיות, הוא היה מארגן התהלוכות לכבוד האלים דיוניסוס ואסקלפיוס, כמו כן היו סמכויות שיפוט במקרים משפטיים שנגעו לדיני משפחה והוא היה מופקד על הגנת האלמנות והיתומים. עם התחזקות מעמדה של אתונה בתוך הברית האטית-דלית, והפיכת הברית למכשיר שליטה אימפריאליסטית של אתונה, אתונה נהגה לכפות על בנות בריתה בברית משטר הדמוקרטי הדומה לשלה וככה נוצרו משמרות ארכונטים בפולייס שהיו חברות בברית. מדיה וקבצים בנושא ארכון בוויקישיתוף
בגלמה

בַּגְלָמָה (טורקית Bağlama; יוונית Μπαγλαμάς) היא כלי פריטה העשוי עץ, בעל שלושה מיתרי מתכת כפולים, שמקורו בטורקיה ובתרבויות שונות בסביבת אסיה המזרחית והתיכונה. בימי הביניים עם מסעות הכיבוש של המונגולים, הגיעה הבגלמה למזרח התיכון. הבגלמה החליפה את הסאז הטורקי שהיה עד אז עשוי מעור ובעל מיתרי שער זנב סוס. בטורקית, משמעות המילה Bağlama (מבוטאת "בלאמה") היא "קשירה", על שום המיתרים הקשורים בכלי. כמו כלי פריטה רבים גם לבגלמה יש גרסה חשמלית. ניתן לנגן בבגלמה באמצעות מפרט או באמצעות פריטה באצבע. הבוזוקי היווני המסורתי הוא כלי נגינה שהתפתח מאוחר יותר מגיטרה. נגני בגלמה בישראל: מארק אליהו, יהודה פוליקר, תומר כץ מדיה וקבצים בנושא בגלמה בוויקישיתוף ההיסטוריה של הבגלמה בגלמה חשמלית מקצועית - סולו של מאסטר הבגלמה איציק ריקאן, סרטון באתר יוטיוב (אורך: 1:30) Bağlama Saz Ustası BOMBA! Dinle Bir Daha Dinlersin..., סרטון באתר יוטיוב (אורך: 0:50) Ender BALKIR - Ruhumda Sızı (Canlı Performans), סרטון באתר יוטיוב (אורך: 7:42) ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
האיגרת אל פילימון

האיגרת אל פילימון היא אחת מאיגרות הרועה (שלוש מהאיגרות מבין איגרות פאולוס) שנכתבה על ידי השליח פאולוס (שאול התרסי). האיגרת היא אחד מספרי הברית החדשה – כתבי הקודש של הנצרות. האיגרת, שדנה בעיקר בנושא המחילה, היא הקצרה מבין איגרות פאולוס וכוללת רק 355 מילים (ביוונית) ו-25 פסוקים. מרבית החוקרים סבורים כי איגרת זו אכן נכתבה על ידי פאולוס. האיגרת נכתבה בעת שהותו של פאולוס בכלא - ככל הנראה ברומא או באפסוס, והוא כותב לנוצרי בשם פילימון (אשר התגורר ככל הנראה בקולוסאה) וכן לאישה בשם אפיה (ככל הנראה אשתו של פילימון) ולאדם נוסף בשם ארכיפוס. פילימון היה בעל עבדים עשיר, ולכן נערכו בביתו רחב הידיים מפגשים של הקהילה הנוצרית המקומית. פאולוס כותב לפילימון בשמו של אונסימוס, עבדו של פילימון - עבד אשר "הופרד" מביתו של פילימון לאחר שהיה "חסר תועלת" עבורו (משחק מילים עם שמו של אונסימוס, שמשמעו "בעל תועלת"). החוקרים סבורים כי אונסימוס ברח מבית אדונו, פגש את פאולוס והתנצר - ופאולוס שולח אותו חזרה לבית אדונו ובמכתב דן בסליחה שהאדון צריך לסלוח לעבד. מרטין לותר כינה את האיגרת בשם "חנופה קדושה". פאולוס מצווה על פילימון לפעול מתוך רחמים נוצריים, ומאידך משתמש בסמכותו כשליח ומורה לו, מתוך חובת ציות רוחנית, לפעול לפי הנחיותיו ולקבל את אונסימוס שוב לביתו - "לא כעבד, אלא כיותר מעבד, כאח אהוב" (פסוק 16). לותר טוען כי פאולוס לא שינה את מעמדו של העבד ושמר על הסטטוס קוו. השאלה האם האיגרת מטיפה לשוויון של פילימון מול אונסימוס או רק למחילת האדון לעבד, נותרה במחלוקת. בעת הוויכוח בשאלת העבדות בארצות הברית, קודם למלחמת האזרחים האמריקאית, הסתמכו שני הצדדים בוויכוח זה על האיגרת, כל אחד לפי פירושו, במטרה לבסס את טענותיהם. מדיה וקבצים בנושא האיגרת אל פילימון בוויקישיתוף האיגרת בעברית תרגום: פרנץ דליטש האיגרת אל פילימון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
האיגרת אל הקולוסים

האיגרת אל הקולוסים היא איגרת שנכתבה, על פי האמור בה, על ידי השליח פאולוס ומהווה אחת מספרי הברית החדשה - כתבי הקודש של הנצרות. האיגרת ממוענת לקהילה הנוצרית בקולוסאה. על פי האמור באיגרת, פאולוס הוא שכתב אותה. כיום החוקרים חלוקים בדעתם אם אכן היא נכתבה על ידי פאולוס או שמדובר באיגרת מאוחרת שנכתבה לאחר מותו ומשויכת לו. מחד, באיגרת מופעים 48 מילים אשר אינן מופיעות ביתר האיגרות שכתב פאולוס; 33 מתוך מילים אלה אינן מופיעות באף ספר אחר מספרי הברית החדשה. מאידך, יש דמיון רב בין האיגרת לבין האיגרת הראשונה אל התסלוניקים אשר אין מחלוקת שנכתבה על ידי פאולוס. יש חוקרים שסבורים שהאיגרת נכתבה על ידי טימותיוס, עוזרו של פאולוס. האיגרת נכתבה אל הקהילה הנוצרית בעיר קולוסאה - עיר קטנה בסמוך לאפסוס. פאולוס לא ביקר בעיר זו, ותושביה נוצרו על ידי אפפרס. האיגרת נכתבה על ידי פאולוס בעת שהותו בכלא ברומא (בפעם הראשונה בה נכלא ברומא - על פי מעשי השליחים ט"ז 28 - 30) - ככל הנראה בשנת 62 לספירה, זמן קצר לאחר שכתב את האיגרת אל האפסים. אם נכתבה האיגרת על ידי אחד מתלמידיו, היה זה ככל הנראה בשנות ה-80 של המאה הראשונה. באיגרת יוצא פאולוס כנגד דעות שגויות שהיו לקהילה הנוצרית המקומית, וכנגד ניסיון לשלב תורות של מיסטיקה ואסקפיזם בנצרות. האיגרת מורכבת משני חלקים: חלק תאורטי (פרקים א', ב') וחלק מעשי (פרקים ג', ד'). מדיה וקבצים בנושא האיגרת אל הקולוסים בוויקישיתוף תרגומים של האיגרת לשפות שונות תרגום האיגרת לאנגלית הערות על האיגרת
למת הניפוח

האם התכוונתם ל... למת הניפוח לשפות רגולריות למת הניפוח לשפות חופשיות הקשר
מנהל רשת

מנהל רשת או מִנְהֲלַן רֶשֶׁת הוא מקצוע ששייך לתחום טכנולוגיית המידע ובפרט לתחום רשתות מחשבים. תפקיד מנהל רשת הוא לנהל את הרכיבים המרכיבים את רשת המחשבים של ארגון, בכלל זה הוא אחראי על ציוד החומרה הרלוונטי, כדוגמת כרטיסי הרשת, מודמים, רכזות, מתגים, נתבים. מתוקף תפקידו מנהל הרשת מבצע הגדרות והתקנות של ציוד רשת, תחזוקה של הציוד, ניטור פעולתו התקינה, והתקנה ותחזוקה של תוכנות המשמשות לניהול וניטור רשתות מחשבים. לרוב מנהל הרשת יתמקד בשמירה וניטור של תקינות תשתיות ה-LAN ה-WAN של הארגון, ובפריסת שרתים. עם זאת לעיתים הגדרת התפקיד בארגון מסוים יכולה להכיל גם תכנון רשתות מחשבים חדשות ואבטחת הרשתות (נדרשת הכשרה ייעודית). הפעולות שמבצע כל מנהל רשת יכולות להשתנות מארגון לארגון, ובין תקופות שונות, אך כוללות בעיקר: הקצאת כתובות רשת לאמצעים השונים. הגדרת אופן הפעולה של פרוטוקולי תקשורת, פרוטוקולי ניתוב וטבלאות ניתוב בארגון. ניהול ה-Directory service ואמצעי אימות המשתמשים. בנוסף לכך, נפוץ אך לא מחייב שמנהלי רשת יבצעו גם ניהול והגדרה של מנהלי התקנים בציוד המחובר לרשת (כגון מחשבים, מדפסות רשת וכו'), ותחזוקה של שרתים שונים, כגון שרתי קבצים, שערים (Gateway), ‏ VPN, מערכות לגילוי פריצות אבטחה, ועוד. למנהל הרשת חשוב להכיר את מבנה הרשת עליה הוא אחראי, כולל חלוקת הכתובות והחלוקה הלוגית של הרשת (Subnet mask). בנוסף, חשוב שיכיר את שלל המערכות העושות שימוש בתשתית הרשת שעליה הוא אחראי, ובאופן השימוש שלהן ברשת (עומסים, קצבים וכו'). מעבר לכך, חשוב שיכיר את קווי התקשורת של הארגון אל מחוץ לארגון. בארגון גדול שבו מספר רב של משתמשים ואנשי מחשבים, קיימים מספר בעלי תפקידים מגוונים ומשלימים זה את זה: טכנאי, מנהל מערכת, מנהל תקשורת חיצונית (WAN), מנהל רשתות (LAN), תומך טכני. בארגון קטן, משולבים כל המקצועות של עולם התשתיות או חלקם בתפקיד אחד, אשר בישראל נהוג לכנותו "מנהל רשת" או "מנהל רשתות". בחו"ל, נהוג יותר המונח "System Administrator" למי שעוסק יותר במערכות ההפעלה, ו-"Network Administrator" למי שעוסק יותר בצד התקשורת. מנהל רשתות בארגון בינוני או קטן, נאלץ להתמודד גם עם משימות שבארגון גדול יותר מאפיינות את תפקיד "טכנאי אבטחת מידע". המדובר בסט של משימות הנוגעות להתקנה, להגדרה, לתפעול ולתחזוקה של כלי אבטחת מידע: חומת אש, מערכת לגילוי חדירות, מערכת למניעת חדירות, אנטי וירוס, VPN, אמצעים ביומטריים ועוד. גופים שונים מעניקים הסמכות לתפקיד מנהל רשת. הקורסים מבוססים בעיקר על הסמכת MCSA של מיקרוסופט (בעבר נקראה MCITP), לינוקס (LPIC), קורס CCSA של חברת CheckPoint וקורס CCNA של חברת Cisco. בנוסף לידע הבסיסי בניהול רשתות ישנן התמחויות משנה, כגון התמחות בתקשורת או באבטחת מידע או במסדי נתונים. חברות אחרות מעניקות הסמכות בתחומי משנה, כדוגמת אבטחת מידע.
אוסוואלד קאבאסטה

אוסוואלד קאבאסטה (בגרמנית: Oswald Kabasta; ‏29 בדצמבר 1896 - 6 בפברואר 1946) היה מנצח אוסטרי. קאבאסטה נולד במיסטלבאך, אוסטריה ולמד אצל המלחין פרנץ שמידט. בשנת 1931 התמנה לראש מחלקת הניצוח באקדמיה של וינה. באותה תקופה כיהן גם כמנהל מוזיקלי ברדיו וינה. בשנת 1938 היה למנצח הראשי של התזמורת הפילהרמונית של מינכן. פרשנויותיו, בייחוד ליצירות אנטון ברוקנר, זוכות להערכה גבוהה על העוצמה והדחף הרתמי המאפיינים אותן. אדריאן בולט סמך ידיו על ניצוחו, כפי שהתבטא בשידור רדיו בשנת 1938: את המוניטין הגבוהים שהתזמורת הסימפונית של וינה נהנית מהם בימים אלה יש לזקוף לזכותו של פרופסור קאבאסטה שהוא, יחד עם סר הנרי ווד וד"ר מנגלברג, מושא להתפעלותנו בגין שליטתו המוחלטת בכל הנוגע לניצוח. מעבר למעלותיהם כמוזיקאים ואמנים, הם מפליאים עשות במלאכת המחשבת של אומנותם. — קאבאסטה היה תומך נלהב במשטר הנאצי. אחרי האנשלוס בשנת 1938, חתם על מכתביו במילים "הייל היטלר!". לאחר מלחמת העולם השנייה, אסרו בעלות הברית על קאבאסטה לעבוד כמנצח כאשר הודה כי הגיש בקשה להצטרף למפלגה הנאצית (אף כי טען, כי "בלבו פנימה התנגד לנאצים"). באוקטובר 1945 הורו רשויות הדנאציפיקציה לעיריית מינכן להפסיק את תשלום משכורתו. רצוץ ומדוכא עקב פיטוריו והורדתו בדרגה למעמד של "פועל פשוט", איבד עצמו לדעת בקופשטיין, אוסטריה, בשנת 1946. פרנץ שמידט, "הספר בעל שבעת החותמות", אורטוריה, התזמורת הסימפונית של וינה, וינה, 15 ביוני 1938 מדיה וקבצים בנושא אוסוואלד קאבאסטה בוויקישיתוף אוסוואלד קאבאסטה, באתר AllMusic (באנגלית) אוסוואלד קאבאסטה, באתר MusicBrainz (באנגלית) אוסוואלד קאבאסטה, באתר Discogs (באנגלית) Oswald Kabasta Discography Oswald Kabasta biography Cole, Malcolm S.; Barbara Barclay (1984). Armseelchen: The Life and Music of Eric Zeisl. Westport, CT: Greenwood Press. p. 24. ISBN 0313238006. Adrian Boult, Music of the Week, February 13, 1938, as quoted in Wood, Henry J. (1971) [1938]. My Life of Music. Freeport, NY: Books for Libraries Press. p. 347. ISBN 0836958209. Monod, David (2005). Settling Scores: German Music, Denazification, & the Americans, 1945-1953. University of North Carolina Press. p. 59. ISBN 0807829447. http://classicalcdreview.com/kabasta.htm classicalcdreview.com
Studies in Contemporary Jewry

Studies in Contemporary Jewry הוא כתב עת היוצא מטעם המכון ליהדות זמננו שבאוניברסיטה העברית בירושלים ועוסק בעולם היהודי בעת החדשה, כתב העת יוצא בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד בעיר ניו יורק. כתב העת יוצא פעם בשנה, בפורמט של ספר, מאז שנת 1986, כל כרך מוקדש לנושא מיוחד, יוזמו היה פרופסור משה דייוויס, שעמד אותה עת בראש המכון ליהדות זמננו. עורכי כתב העת הראשונים היו יונתן פרנקל, פיטר מדינג, ועזרא מנדלסון. כעת העורכים הם אלי לדרהנדלר, ענת הלמן, ועוזי רבהון. כל כרך מיוחד לנושא מרכזי ומונה כעשרה מאמרים ובנוסף לכך הוא כולל ביקורות ספרים רבות. בין נושאי כתבי העת היו: אמנות יהודית, מוזיקה יהודית, ספרות יהודית, אלימות ויהודים, יהדות אמריקה, יהודים וספורט, היהודים ממזרח אירופה במערב אירופה, יהדות המזרח, השואה, יהודים וערים, יהודים וקומוניזם, היהודים והפרוטסטנטים. ערך זה הוא קצרמר בנושא תולדות עם ישראל ובנושא כתבי עת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גביע המלך הספרדי בכדורסל

גביע המלך בכדורסל (בספרדית: Copa del Rey de Baloncesto) היא התחרות המשנית בכדורסל הספרדי והשנייה בחשיבותה, אחרי ליגת העל הספרדית. התחרות הראשונה שוחקה ב-1933, תחרות הכדורסל הראשונה בספרד, דאז. במשך השנים התחרות הפכה תהפוכות רבות שביניהן שינויי שיטת הגביע ושמו הרשמי של הגביע לשמו הנוכחי. בטורניר משתתפות 8 קבוצות. בגביע הספרדי מתחרות רק שמונה הקבוצות הראשונות בליגה הראשונה בסיום הסיבוב הראשון. המשחקים מנוהלים בשיטת גביע במשך כל שלבי הטורניר, כשכל המשחקים משוחקים באולם שנקבע מראש כל שנה. ריאל מדריד: 29 1951, 1952, 1954, 1956, 1957, 1960, 1961, 1962, 1965, 1966, 1967, 1970, 1971, 1972, 1973, 1974, 1975, 1977, 1985, 1986, 1989, 1993, 2012, 2014, 2015, 2016, 2017, 2020 ,2024 ברצלונה: 27 1943, 1945, 1946, 1947, 1949, 1950, 1959, 1978, 1979, 1980, 1981, 1982, 1983, 1987, 1988, 1991, 1994, 2001, 2003, 2007, 2010, 2011, 2013, 2018, 2019, 2021, 2022 חובנטוד בדאלונה: 8 1948, 1953, 1955, 1958, 1969, 1976, 1997, 2008 קאחה לבורל ויטוריה: 6 1995, 1999, 2002, 2004, 2006, 2009 אסטודיאנטס מדריד: 3 1963, 1992, 2000 ריו קלאב מדריד: 2 1933, 1936 לאייטה: 2 1942, 1944 פיקאדרו ברצלונה: 2 1964, 1968 סרגוסה: 2 1984, 1990 אוניקאחה מאלגה: 2 2005, 2023 סוקיטה פטרי: 1 1935 לה הוספיטאלט: 1 1940 אספניול: 1 1941 ריקו מנרסה: 1 1996 פאמסה ולנסיה: 1 1998 מדיה וקבצים בנושא גביע המלך הספרדי בכדורסל בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של גביע המלך הספרדי בכדורסל אתר התאחדות הכדורסל הספרדית עד לשנת 1977 הקלע המצטיין
ז'ילברטו דה סילבה מלו

ז'ילברטו דה סילבה מלו או בקיצור ז'ילברטו (פורטוגזית: Gilberto da Silva Melo; נולד ב-25 באפריל 1976 בריו דה ז'ניירו) הוא כדורגלן עבר ברזילאי, ששיחק בעמדות הקשר שמאלי והמגן שמאלי ובנבחרת ברזיל. אחיו של ז'ילברטו נליו ונילדסון דה מלו, הם גם כדורגלנים מקצוענים. הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בברזיל, כאשר שיחק באמריקה פוטבול קלוב (ריו דה ז'ניירו), פלמנגו וקרוזיירו. מועדון הסרייה א' האיטלקית אינטר מילאן רכש את כרטיס השחקן שלו מקרוזיירו בשנת 1999 כאשר כוכב הכדורגל הברזילאי רונאלדו המליץ עליו. כעבור זמן קצר עזב את אינטר וחזר לברזיל לשחק בואסקו דה גאמה. משם המשיך לקבוצות הברזילאיות גרמיו וסאו קייטנו. ז'ילברטו חזר לשחק באירופה ב-2004, כאשר חתם במועדון הגרמני הרטה ברלין. ז'ילברטו שיחק בהרטה במשך ארבע עונות, וחתם בטוטנהאם הוטספר ב-31 בינואר 2008. אחרי שחתם במועדון הוא נפצע, וכאשר החלים ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק נגד פ.ס.וו. איינדהובן ההולנדית במסגרת גביע אופ"א ב-6 במרץ 2008. במחצית המשחק הוא הוחלף על ידי ג'יימי או'הרה, אחרי שעשה טעות שעזרה לאיינדהובן להבקיע את השער היחיד במשחק. מאמן טוטנהאם באותה העת, חואנדה ראמוס, הכריז אחרי המשחק שהחליף את ז'ילברטו מאחר שעדיין לא החלים מהפציעה ולא בגלל הטעות שעשה. למרות כל זאת, לאחר ששיחק, ז'ילברטו הפך לשחקן הברזילאי הראשון שמשחק עבור טוטנהאם בקבוצה הבכירה, אחרי שהברזילאים האחרים שהיו במועדון רודריגו דפנדי ודייגו בורטולוזו שיחקו רק בקבוצת המילואים של המועדון. במשחק הבא של טוטנהאם, ז'ילברטו עלה לשחק כמחליף וכבש את שערה השלישי של הקבוצה בניצחון 4-0 נגד ווסטהאם יונייטד במשחק ליגה. משחקו המלא הראשון במדי טוטנהאם, היה נגד בולטון וונדררס, ב-26 באפריל 2008, בווייט הארט ליין. ז'ילברטו שיחק עבור הנבחרת הברזילאית במהלך מונדיאל 2006 בגרמניה, וכבש שער נגד נבחרת יפן במסגרת שלב הבתים של הטורניר, שערו הראשון במדים הלאומיים. הופעת הבכורה שלו בנבחרת הייתה נגד ניגריה, במשחק ידידות ב-11 ביוני 2003. ז'ילברטו גם היה המגן השמאלי של ההרכב הפותח של ברזיל במהלך טורניר הקופה אמריקה בשנת 2007. פלמגו אליפות ריו דה ז'ניירו: 1996 קופה אורו: 1996 קרוזיירו אליפות מינאס ז'ראיס: 1998, 2011 ואסקו דה גאמה אליפות ברזיל: 2000 גביע מרקוסור: 2000 סאו קייטנו אליפות סאו פאולו: 2004 נבחרת ברזיל גביע הקונפדרציות: 2005 קופה אמריקה: 2007 ז'ילברטו דה סילבה מלו, באתר Transfermarkt ז'ילברטו דה סילבה מלו, באתר Soccerway ז'ילברטו דה סילבה מלו, באתר BDFutbol ז'ילברטו דה סילבה מלו, באתר WorldFootball.net ז'ילברטו דה סילבה מלו, באתר National Football Teams ז'ילברטו דה סילבה מלו, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt
מרינר אקלס

מרינר סטודרד אקלס (באנגלית: Marriner Stoddard Eccles;‏ 9 בספטמבר 1890 - 18 בדצמבר 1977) היה איש עסקים ובנקאי אמריקאי, ששימש כיושב ראש מועצת הנגידים של הבנק הפדרלי (הבנק המרכזי (פדרל ריזרב) של ארצות הברית) בין השנים 1934 ל-1948. אקלס נולד בלוגן שביוטה, בנם הבכור מבין תשעה ילדים של הלן ודייוויד אקלס, איש עסקים ובנקאי מצליח מיוטה. אקלס למד בקולג' מורמוני מקומי ושימש כמיסיונר הכנסייה בסקוטלנד. לאחר שובו מהשליחות השתלב בעסקי המשפחה. כשנפטר אביו ב-1912 התחלקו עסקיו בין משפחות שלוש נשותיו, כשאקלס לוקח על עצמו את ניהול החלק שירשה אמו. תוך שנים מעטות הרחיב את עסקי הבנקאות, וביחד עם אחיו ג'ורג' הוביל מהלך איחוד עם משפחת בראונינג, שיצר רשת בנקים גדולה במערב ארצות הברית בשם אקלס-בראונינג. במהלך השפל הגדול עמד בהצלחה במספר משברי הסתערות משיכות (Bank Run) בעוד בנקים רבים אחרים קרסו. כבנקאי מוביל דחף לרפורמות במערכת הפיננסית האמריקאית, שהובילו לחקיקת חוק החירום של 1933, חוק השיכון של 1934 וחוק גלאס-סטיגל. לאחר תפקיד קצר במחלקת האוצר של ארצות הברית מונה על ידי הנשיא פרנקלין רוזוולט לדירקטוריון הבנק הפדרלי בוושינגטון די. סי., אקלס הוביל לרפורמה בבנק המרכזי, עם חוק הבנקאות של 1935, ובעקבות יישומה הפך ליו"ר הראשון של מועצת הנגידים, תפקיד בעל סמכויות נרחבות באופן משמעותי. הוא כיהן בתפקיד עד פברואר 1948 ולאחר מכן כחבר מועצה עד 1951. במהלך שנותיו כיו"ר הבנק הפדרלי תמך אקלס במתן תמריצים לפרויקטים והשקעות על מנת להניע את הכלכלה האמריקאית ולהוציאה מהמשבר, הוא מזוהה ברעיונותיו עם הכלכלה הקיינסיאנית. כמו כן שותף אקלס בדיונים שהובילו להסכם ברטון-וודס ב-1944. אקלס פרש מהמועצה בשל סכסוך על סוגיות עצמאות הבנק הפדרלי מול מחלקת האוצר, הוא חזר ליוטה והרחיב את עסקיו הפרטיים. אקלס נודע כנדבן שתרם למוסדות השכלה, ספריות ציבוריות ולהקמת קרן אקלס שתמכה בפעילויות רבות נוספות. לאחר מותו קבע הקונגרס כי הבניין הראשי של הבנק הפדרלי בבירה ייקרא על שמו של אקלס. מדיה וקבצים בנושא מרינר אקלס בוויקישיתוף ביוגרפיה באתר הבנק הפדרלי במיניאפוליס (באנגלית)
כוצ'אכידזה

כּוֹצ'אכּידזֶה (בגאורגית: ქოჩაქიძე) הייתה משפחת אצולה גאורגית מסמגרלו (אודישי). האגדה, המובאת ברשומות הגאורגיות, מספרת כי מוצא המשפחה הוא בתחילת המאה השלוש עשרה. הם הובאו לגאורגיה מח'וראסאן (خراسان) שבאזור איראן כבני ערובה ואולצו להתנצר. הרשומות הגאורגיות מציינות את קיומה של המשפחה בתקופת שלטונה של המלכה תמר. בתקופת שלטון האימפריה הרוסית בגאורגיה (המאה התשע עשרה) אושר מעמד האצולה של המשפחה. יואנה בגרטיוני (1768-1830), כוצ'אכידזה (נסיך אודישי), מתוך הספר "תיאור קצר של משפחות האצולה הגאורגיות" מדיה וקבצים בנושא כוצ'אכידזה בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא גאורגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו. ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "כוצ'אכידזה".
ספר הזהב של הקרן הקיימת לישראל

ספר הזהב של הקרן הקיימת לישראל הוא אוסף שמות של אישים וארגונים שתרמו תרומה נכבדה לתנועה הציונית. הרישום בספר מהווה אות הוקרה לנרשם, המקבל תעודה מפוארת המעידה על רישומו בספר. הרעיון לספר עלה כבר בקונגרס הציוני הראשון שהתקיים בבזל ב-1897. הספר עצמו נפתח ב-1901, עם הקמת קרן קיימת לישראל. הראשון בספר אמור היה להיות בנימין זאב הרצל אבל הוא ויתר, למייסד הקרן צבי הרמן שפירא[דרוש מקור]. כמו כן נרשמו בנימין זאב הרצל, דוד וולפסון, משה מונטיפיורי, מקס נורדאו ורבים אחרים. אגודות ציוניות ברחבי העולם עשו מאמצים לאסוף את הכסף הנדרש כדי לרשום את מקומם בספר הזהב. כן נרשמו קונגרסים ואסיפות ציוניות. בספר נרשמו אלו שתרמו לפחות סכום מסוים של כסף לקרן הקיימת. בשנת 1902 התרומה המזכה ברישום בספר הזהב עמד על 10 לירות שטרלינג או 10 רובל מטבע זהב. הרישום בספר נחשב למתנה מיוחדת לרגל יום הולדת, בר מצווה או חתונה במשפחה פעילה בתחומי העשייה הציונית. כרכי הספר מוצגים לציבור במשרדי הקרן הקיימת בירושלים. יש גם מאגר מידע המאפשר לערוך חיפוש ולמצוא את שמות האנשים שנרשמו בספרים. הכרכים הם יצירות אומנות, שהוכנו בידי בעלי מלאכה אומנים. למשל, כריכת ספר הזהב השני (המכיל רישומים מהשנים 1922-1913) עוצבה בידי תלמידי ומורי בצלאל. כל כרך שוקל כ-30 ק"ג, הכריכה עשויה עור ונחושת, מעוטרת תבליטים, לעיתים עם ריקועי כסף ושיבוץ אבני חן. עיצוב הכריכה מתאר נושאים כגון נופי הארץ, סמליה ותולדותיה. הרישום בספרים נעשה על ידי סופרי סת"ם מומחים. עד 20 באוקטובר 1902 נרשמו בספר הזהב 138 יחידים ואגודות. עד שנת 2008 הכיל הספר 24 כרכים. נכון לתחילת שנת 2013 קיימים 26 ספרי כבוד ו-6 כרכים מיוחדים, כל אחד בעל עיצוב מיוחד. לספר הזהב נילווים ספרי כבוד נוספים של הקרן הקיימת לישראל: ספר הילד, ספר בר המצווה וספר הנישואין. החורש (בצלאל) מדיה וקבצים בנושא ספר הזהב של הקרן הקיימת לישראל בוויקישיתוף תמונת תעודת רישום בספר הזהב כרך חיים ויצמן בסדרת ספרי הזהב של קק"ל הוצג ביריד הספרים הבינלאומי מרץ 2013(הקישור אינו פעיל) ספרי הכבוד - באתר קק"ל אחינו בצרפת, המליץ, 29 ביוני 1903 ראו למשל: קניגסברג, המליץ, 2 באוגוסט 1903 נתיבות ציון, הצפירה, 30 ביולי 1903 אסיפת המזרחי בפרסבורג, הצפירה, 28 באוגוסט 1904 לארצנו, המליץ, 18 במרץ 1902 מכתבים על הציונות, המליץ, 29 ביוני 1902 האספה השנתית של מנהיגי הציונות, הצפירה, 3 בנובמבר 1902 ערך זה הוא קצרמר בנושא ציונות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.