laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
קודקס רוהונץ

קודקס רוהונץ הוא כתב יד עתיק שהכתוב בו טרם פוענח. הקודקס נקרא על שם העיר רוהונץ (Rohonc, כיום רכניץ באוסטריה), שם היה עד 1838, כאשר נתרם לאקדמיה ההונגרית למדעים על ידי הרוזן גוסטב בטיאני (Gusztáv Batthyány), יחד עם כל הספרייה הפרטית שלו. מקורו של הקודקס אינו ברור. ייתכן שרמז על כך עשוי להיות ערך בקטלוג 1743 של הספרייה Rohonc Batthyánys, בו נכתב: "imádságok Magyar, I. volumen 12.", כלומר, התפילות בהונגרית בכרך אחד. גודלו של הקודקס הוא תבנית 12, גודל של דפי ספר הנוצר על ידי קיפול של גיליון דפוס ל-12 חלקים היוצרים דפים בגודל 5 על 7.5 אינצ'ים כל אחד. אבל זה כל המידע שנמסר בקטלוג, כך שהוא עשוי להיות רק רמז. הקודקס נחקר על ידי החוקר ההונגרי פרנץ טולדי בסביבות 1840 ומאוחר יותר על ידי פאל הונפאלבי (Pál Hunfalvy), אך ללא הצלחה. הוא נבדק גם על ידי המומחה האוסטרי לפלאוגרפיה ד"ר מהל, אך לשווא. יוזף יירצ'ק ובנו, קונסטנטין יוזף יירצ'ק, שניהם פרופסורים באוניברסיטת קארל בפראג, בחנו את 32 העמודים של הקודקס בשנים 1884–1885 ושוב, ללא הצלחה. בשנת 1885 נשלח הקודקס גם לחוקר הגרמני ברנארד יילג (Bernard Jülg), פרופסור באוניברסיטת אינסברוק, אבל גם הוא לא הצליח לפענח אותו. מיהאי מונקאצ'י (Mihály Munkácsy), הצייר ההונגרי המהולל, לקח את הקודקס איתו לפריז בשנים 1890–1892 כדי ללמוד אותו, אך הדבר לא הניב תוצאות. רוב החוקרים ההונגרים חיוו דעתם שהקודקס הוא פשוט מתיחה של שָמואל ליטראטי נמש (Sámuel Literáti Nemes,‏ 1796–1842), אספן עתיקות מבודפשט, הידוע לשמצה בגין זיופים היסטוריים רבים (שנעשו בעיקר בשנת 1830). דעה זו ראשיתה כבר ב-1866, כאשר ההיסטוריון ההונגרי קארוי סאבו חשב כך, ואליו נוספו חוקרים נוספים שהחזיקו בדעה זו. כתב היד מכיל 448 דפי נייר. גודל כל אחד מהם הוא 10X12 ס"מ. ישנן 9–14 שורות בכל דף, כשכל שורה מכילה סמלים שאפשר לזהותם כאותיות. מלבד הטקסט מופיעים לא פחות מ-87 איורים, שאם הם קשורים לטקסט, כדרך כל ספר שפורסם מעולם, הרי שבאמצעותם ניתן ללמוד מעט על אודות הכתוב בדפים, אף שאין איש המסוגל לקרוא אותם. באיורים מופיעים סצינות מלחמה, טירות, מלכים, נתינים, דגלים. כמו כן, מופיעים סימנים המזוהים עם דתות ואמונות כמו הצלב הנוצרי, הסהר האסלאמי וצלב הקרס ההינדי. מספר סוגי הסמלים שכביכול יכולים להיות אותיות הוא כ-200, כ-10 פעמים יותר מאשר כל אלפבית מוכר. אך ישנם גם סמלים שמופיעים ממש לעיתים רחוקות. הסמלים דומים לכתב הברות כגון הכתב היפני. עוד גילו כי הקודקס כתוב מימין לשמאל כמו בשפה העברית וכדרך עמי המזרח התיכון. ניתוח הדפים מראה שהקודקס נכתב על דפים שיוצרו בוונציה בסביבות 1430. השפה שבה נכתב הקודקס אינה ידועה, אף על פי שהוצעו הונגרית, דאקית, רומנית או קומנית ואפילו הינדי. אין שום רמז שיכול להצביע באיזו שפה נכתב הקודקס. היו אף דעות שהספר נכתב בכתב הונגרי עתיק ("Rovásírás"). מדיה וקבצים בנושא קודקס רוהונץ בוויקישיתוף תמונות סרוקות מהקודקס ראו Jerney 1844, 1892 ו Némethi ביבליוגרפיה
שאול זימן

שאול זימן (כ"א בסיון ה'תרס"ט, 10 ביוני 1909 – כ"ח באייר ה'תשכ"ג, 22 במאי 1963) היה רופא ישראלי ומנכ"ל משרד הבריאות. זימן נולד בליטא לקלמן זימן ולאה לבית רבינוביץ'. הוסמך לרפואה בברלין, ובמהלך לימודיו פעל בארגונים ציוניים ובעליית הנוער. בסמוך לברלין השתתף במשק הכשרה, ובשנת 1935 עלה לארץ ישראל. אביו עלה שנתיים קודם לכן, ועסק בחקלאות ובפעילות ציבורית בתחום הדת. בארץ ישראל עסק זימן ברפואה, ובתקופת מלחמת העצמאות עמד בראש בית החולים "זיו" בירושלים. בתקופת המצור על העיר ארגן בה את שירותי הרפואה הציבורית. כשנתיים שימש רופא מחוז ירושלים מטעם משרד הבריאות. משנת 1950 שימש בתפקידים שונים במשרד, ועד 1960 היה סמנכ"ל המשרד האחראי על שירותי הריפוי וקשרי-חוץ. ב-1960 מונה למלא את מקומו של מנכ"ל המשרד היוצא שמעון בטיש, ולאחר מכן התמנה לתפקיד, בו שימש עד מותו. בשנת 1962 נבחר זימן לוועד הפועל של ארגון הבריאות העולמי. במאי 1963 יצא בשליחות המשרד לוועידה השנתית של הארגון בז'נבה שבשווייץ, ובמהלכה נפטר. משרד הבריאות קבע הענקת פרס על שמו לרופאים בשירות הציבורי. דוד תדהר (עורך), "ד"ר שאול זימן", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יג (1963), עמ' 4248
שמעון בטיש

שמעון בטיש (נכתב גם "בטש"; כ"ה בניסן ה'תרס"ו, 20 באפריל 1906 - ג' בתשרי ה'תשל"ה, 19 בספטמבר 1974) היה רופא ישראלי ומנכ"ל משרד הבריאות. בטיש נולד בירושלים לשלמה בטיש, סוחר בדים, ולאשתו רוזה לבית בוחבוט. המהנדס מאיר בית-אש היה אחיו. המשפחה נאלצה לעזוב את הארץ בתחילת מלחמת העולם הראשונה, הגרה לארגנטינה, וחזרה ארצה ב-1926. בטיש סיים את לימודיו התיכוניים בבואנוס איירס ולמד רפואה באנגליה ובלבנון. בוגר האוניברסיטה האמריקנית בביירות. הוא עסק ברפואה במסגרת מחלקת הבריאות של ממשלת המנדט הבריטי, ובשנים 1943–1953 היה מנהל בית החולים הירקון. בראשית 1953 נתמנה בטיש למנכ"ל משרד הבריאות במקום ד"ר חיים שיבא שהתפטר. בתפקידו זה לקח חלק בארגון מערכת הבריאות בישראל ובחקיקה בתחום הבריאות, ועסק רבות במיגור מגפת שיתוק הילדים בארץ. בשנים אלו היה פעיל בארגון הבריאות העולמי, שימש חבר הוועד המנהל של האוניברסיטה העברית בירושלים, והיה חבר הקולג' המלכותי לרופאים באדינבורו. בטיש מונה לתפקיד המנכ"ל בתקופת כהונתו של שר הבריאות יוסף סרלין, איש מפלגת הציונים הכלליים. ב-1955 מונה לתפקיד שר הבריאות ישראל ברזילי, איש מפ"ם. ברזילי הצר את צעדיו של בטיש, שלח אותו להשתלמויות ארוכות בחו"ל, קיצץ בסמכויותיו ותבע את התפטרותו. בינואר 1960 פרש בטיש מתפקידו כמנכ"ל ועבר לתפקיד זוטר יחסית כמנהל המחלקה האפידמיולוגית במשרד הבריאות. במקביל, הצטרף לסגל הפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים. ביוני 1960 יצא בטיש לשליחות במטה ארגון הבריאות העולמי בשווייץ, כמנהל המחלקה לארגון שירותי בריאות. במסגרת תפקידו נשלח ביולי 1960 לקונגו, כנציג הארגון וכיועץ ראשי של ממשלת קונגו לענייני תברואה. בהמשך היה מנהל האגף לתיאום והערכה של הארגון, ויועץ למנכ"ל. בטיש נישא בשנת 1934 לוויקטוריה אלישר, והיה אב לשתי בנות. הוא נפטר בלונדון בספטמבר 1974. על שמו רחוב בשכונת מקור חיים בירושלים. דוד תדהר (עורך), "ד"ר שמעון בטיש", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ז (1956), עמ' 2820 אורה דרור, אנשים בחדשות: מבואנוס איירס עד קונגו, מעריב, 3 באוגוסט 1960 שלמה בן אברהם בטיש, הד-המזרח, 15 בינואר 1943 רוזה בטיש ז"ל, דבר, 26 בפברואר 1950 ישיבת הממשלה, דבר, 23 בפברואר 1953 ד"ר בטיש יצא לארה"ב לטפול בהשגת התרכיב, דבר, 15 באפריל 1955 פרופסור גדעון מר הושאל ב-1956 מן האוניברסיטה העברית למשרד הבריאות, ובמשך כשנה כיהן כמנכ"ל בפועל. ראה: ד. דיוקנאי, פרופ' גדעון מר, מעריב, 21 בדצמבר 1956, המשך אהרון דולב, מסלקים פקידים מנוסים, "מגניבים" עסקנים מפלגתיים - מי ימשול במשרדי הממשלה?, מעריב, 16 ביוני 1960, המשך ד"ר ש. זימן מנהל בפועל במשרד הבריאות, דבר, 5 בינואר 1960 רפאל בשן, ד"ר שמעון בטיש: המוני מצרים מתרוצצים בקונגו, מעריב, 9 בספטמבר 1960 ד"ר ש. בטיש מת בלונדון, דבר, 22 בספטמבר 1974 רחוב שמעון בטש באתר עיריית ירושלים
דייוויד פיימר

דייוויד פיימר (באנגלית: David Paymer; נולד ב-30 באוגוסט 1954) הוא שחקן קולנוע יהודי-אמריקאי, היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ולשני פרסי גלובוס הזהב. פיימר נולד בפרבר אושנסייד שבניו יורק לסילביה ומרווין פיימר. הוא יהודי מצד אמו שברחה מבלגיה לארצות הברית במהלך הכיבוש הנאצי. לפיימר אח בשם סטיב. פיימר סיים את לימודיו באוניברסיטת מישיגן עם תואר בפסיכולוגיה. את הופעתו הראשונה בסרט מקומי ערך ב-1979 בסרט "חותנים צמודים לדולר". לאחר תפקידים משניים בהם הופעה בקומדיית המערבונים המצליחה "תעצרו את העיר אני רוצה לרדת!", הגיע פיימר לשיאו מבחינה מקצועית כשהיה בשנת 1992 מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ומועמד לפרס גלובוס הזהב על תפקידו בדרמה הקומית של בילי קריסטל "מר מוצ"ש". בסרט גילם פיימר את דמותו של סטן אחיו ומנהלו האישי של הקומיקאי באדי יאנג (בילי קריסטל). לאחר מכן הופיע בדרמה הקומית "לחפש את בובי פישר" ובדרמה ההיסטורית שהייתה מועמדת לארבעה פרסי אוסקר של רוברט רדפורד, "חידון האשליות", בו גילם את דן אנרייט. ב-1995 השתתף בדרמה הביוגרפית שהייתה מועמדת לארבעה פרסי אוסקר של אוליבר סטון, "ניקסון", בדרמה הקומית רומנטית "הנשיא מאוהב" ובקומדיית הפשע "תפוס את שורטי". ב-1996 היה מועמד לפרס גלובוס הזהב על תפקידו בסרט "פשע המדינה". ב-1997 גילם את דמותו של המדינאי ג'ון פורסית' בדרמת המסתורין ההיסטורית מועמדת ארבעה פרסי אוסקר של סטיבן ספילברג "אמיסטאד". ב-2003 שיחק בסדרה "קו האש", בכיכובה של לסלי ביב. בסדרה שלא האריכה ימים וירדה מהאוויר לאחר 13 פרקים, גילם פיימר את ג'ונה מלוי, ראש מאפייה מריצ'מונד, וירג'יניה. ב-2004 הופיע בדרמה הרומנטית "בחברה טובה". ב-2009 שיחק במותחן האימה של סם ריימי "קחי אותי לגיהינום", שם גילם את דמותו של ג'ים ג'אקס. בשנת 2012 שיחק בקומדיה הרומנטית "עד החתונה זה יעבור", לצד ג'ייסון סיגל ואמילי בלאנט. חותנים צמודים לדולר (1979) טיסה נעימה 2 (1982) הגנה עצמית (1984) גירושין נוסח הוליווד (1984) הווארד - גיבור מגזע אחר (1986) ללא מוצא (1987) No Holds Barred ‏ (1989) תעצרו את העיר, אני רוצה לרדת! (1991) מר מוצ"ש (1992) מהלכים תמימים (1993) תעצרו את העיר פעם שנייה (1994) חידון האשליות (1994) תפוס את שורטי (1995) הנשיא מאוהב (1995) ניקסון (1995) בלתי נשכח (1996) Unforgettable סיטי הול (1996) השחקן השישי (1997) כללי המשחק (1997) אמיסטאד (1997) כל הדרכים מובילות לאוזונה (1998) סופר ג'ו יאנג (1998) פאייבאק (1999) פצצה מתחת לאפס (1999) החברים של ממפורד (1999) הוריקן (1999) פתיון (2000) סטייט פינת מיין (2000) סיפורו של ארטורו סנדובאל (2000) פוקוס (2001) ג'ו ומקס (2002) - סרט טלוויזיה אלכס ואמה (2003) ספרטן (2004) בית ספר לחיים (2005) My Suicidal Sweetheart‏ (2005) מעיינות חמים (2005) בדיקה (2005) בית ספר לריקודים סלוניים ולנימוסים של גב' הוצ'קיס (2005) שובו של אלוף (2007) אושן 13 (2007) חגורה אדומה (2008) קחי אותי לגיהינום (2009) טוויקסט (2011) עד החתונה זה יעבור (2012) Two-Bit Waltz‏ (2014) לילה שטוף שמש (2019) דוהרת (2020) Bad Therapy‏ (2020) Butterfly in the Typewriter‏ (TBA) הופרמן (1989) איש משטרה (1991 - 1992) Line of Fire‏ (2003) אל המערב (2005) מת על הבמה (2017) ברוקלין תשע-תשע (2019) מסע בין כוכבים: פיקארד - ד"ר מוריץ בניון (פרק אחד, 2020) Briarpatch ‏(2020) דייב (2021-2020) מינקס (2022) דייוויד פיימר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) דייוויד פיימר, באתר AllMovie (באנגלית) דייוויד פיימר, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) דייוויד פיימר, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ביוגרפיה מפורטת של דייוויד פיימר
M36 (משחית טנקים)

משחית טנקים M36, או בסימונו הרשמי, תותח מתנייע 90 מ"מ, M36, היה משחית טנקים אמריקאי מימי מלחמת העולם השנייה. ה-M36 נודע גם בכינוי ג'קסון על שם הגנרל האמריקאי סטונוול ג'קסון, כינוי שהשתרש ככל הנראה לאחר המלחמה, אך הוא מעולם לא נקרא כך בפי החיילים. עם הופעתם של הטנקים הגרמנים הכבדים דוגמת הפנתר וה-טיגר, התברר כי משחית הטנקים הסטנדרטי, ה-M10 וולברין, הולך ומתיישן מאחר שחימושו העיקרי, תותח M7 בקוטר 76 מ"מ, מתקשה לחדור אותם בטווחים העולים על 500 מ'. מצב זה נצפה על ידי האמריקאים מבעוד מועד, וכבר בשנת 1942, מספר חודשים לפני שנתקלו לראשונה בטנקי הטיגר, החלו האמריקאים מפתחים תותח חדש בקוטר 90 מ"מ. אב הטיפוס הראשון של ה-M36 הושלם במרץ 1943. הרכב החדש התבסס על תובה סטנדרטית של משחית טנקים M10, עליה הורכב צריח חדש מצויד בתותח M3 בקוטר 90 מ"מ. לאחר השלמת תוכנית הניסוי אושר הכלי לייצור ביוני 1944, תחת הציון הרשמי "תותח מתנייע 90 מ"מ, M36", ונמסרה הזמנה ראשונית ל-500 משחיתי טנקים ראשונים. בדומה לכל משחיתי הטנקים האמריקאי, צויד גם ה-M36 בצריח פתוח-גג במטרה לחסוך במשקל ולאפשר לצוות תצפית הקפית טובה יותר, מה שהותיר את אנשי הצוות חשופים לרסיסים ולאש מנשק קל. לאחר המלחמה פותח גג משוריין מתקפל אשר הורכב על גבי הצריח הפתוח, בדומה ל-M10. הכלים הראשונים הגיעו לאדמת אירופה במהלך חודש ספטמבר, 1944. בסך הכל יוצרו כ-1,400 משחיתי טנקים M36. הצורך במשחיתי הטנקים בעלי תותח ה-90 מ"מ היה כה דחוף, עד כי במהלך החודשים אוקטובר עד דצמבר 1944 יוצרו 187 משחיתי טנקים על בסיס תובות של טנקי שרמן M4A3, עקב מחסור בתובות M10 זמינות. כלים אלה קיבלו את הציון M36B1. ה-M36 היה אחד מכלי השריון האמריקאיים היחידים שהיו מסוגלים להשמיד את כל הטנקים הגרמנים הכבדים בטווחים ארוכים. לאחר מלחמת העולם השנייה, השתתפו משחיתי טנקים M36 במלחמת קוריאה. ה-M36 היה מסוגל להשמיד את כלי השריון הסובייטיים ששימשו בלחימה. אחד מהשיפורים המרכזיים שבוצעו ב-M36 במהלך הלחימה היה הוספת מקלע תובה, שהופעל על ידי עוזר הנהג, כפי שהיה נהוג בטנקים רבים בתקופה זו. לאחר מלחמת העולם השנייה יוצאו משחיתי טנקים M36 למספר רב של מדינות. ה-M-36 שימש את הצבא הצרפתי במהלך מלחמת הודו-סין הראשונה, ואת צבא פקיסטן במהלך מלחמת קשמיר השנייה, בשנת 1965. בשירות הצבא היוגוסלבי שודרגו משחיתי טנקים M-36 באמצעות התקנת מנועי דיזל רוסיים בני 500 כוחות סוס. משחיתי טנקים אלה שימשו את הכוחות הקרואטיים במהלך מלחמת העצמאות של קרואטיה (1991-1995), אך הם הוצאו משירות מיד לאחר המלחמה. במהלך מלחמת קוסובו הציבו הכוחות הסרביים משחיתי טנקים M-36 כמטרות מדומות עבור כוחות האוויר של נאט"ו. M36: צריח ותותח 90 מ"מ על תובת משחית טנקים M10A1. M36B1: צריח ותותח 90 מ"מ על תובת טנק שרמן M4A3. M36B2: צריח ותותח 90 מ"מ על תובת משחית טנקים M10, צויד במנוע דיזל. United States' M36, M36B1, M36B2 Tank Destroyers. World War II Vehicles, Tanks, and Airplanes. אורכב מ-המקור ב-2007-12-15. נבדק ב-2009-11-26. TM 9-2800 Standard Military Motor Vehicles. dated 1 sept. 1943 TM 9-758 משחית טנקים M10 וולברין M18 הלקט M4 שרמן AFV Database OnWar Militaria: Tank Destroyers FM 18-18: Crew Drill, Gun Motor Carriage, M36 צבא ארצות הברית החל להוסיף באופן רשמי כינויים לרכבים המשוריינים שלו רק בתום מלחמת העולם השנייה. המנוע אשר שימש את טנק ה-T55
פיטר שור

פיטר שוֹר (באנגלית: Peter Williston Shor;‏ נולד ב-14 באוגוסט 1959) הוא פרופסור למתמטיקה שימושית ב-MIT. הישגו המפורסם ביותר הוא אלגוריתם שור: אלגוריתם למציאת גורמים ראשוניים של מספר גדול באופן מהיר (זמן ריצה פולינומי), על ידי מחשב קוונטי. שור גדל בקליפורניה, ארצות הברית. בשנת 1977 זכה במקום השלישי ב"אולימפיאדת המתמטיקה לנוער" בארצות הברית, ולאחר מכן זכה במקום השני באולימפידיה הבינלאומית למתמטיקה שנערכה ביוגוסלביה. את לימודי התואר הראשון שלו במתמטיקה השלים בשנת 1981 בקלטק, ואת תואר הדוקטור במתמטיקה שימושית בשנת 1985 ב-MIT. על הישגיו בפיתוח אלגוריתם שור, זכה שור במספר פרסים חשובים, בהם פרס נבנלינה היוקרתי ופרס גדל. מדיה וקבצים בנושא פיטר שור בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פיטר שור פיטר שור, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה פיטר שור, באתר dblp Murray Klamkin (Editor). Mathematical Association of America (January 1989). USA Mathematical Olympiads 1972-1986 Problems and Solutions (Anneli Lax New Mathematical Library), ISBN 978-0883856345 Mill Valley Historical Society, 2004, 'History of Homestead Valley' פרס נבנלינה באתר MathWorld ערך זה הוא קצרמר בנושא מתמטיקה ובנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ההרפתקה האמריקאית

ההרפתקה האמריקאית (באנגלית: The American Adventure) הוא אחד הביתנים באזור תצוגת העולם של פארק השעשועים אפקוט שבאתר הנופש דיסניוורלד באורלנדו, פלורידה. הביתן נועד להציג את ההיסטוריה, התרבות, המטבח והאופי של ארצות הברית. הביתן נפתח לציבור ב-1 באוקטובר 1982, עם פתיחת פארק השעשועים. הביתן כולל מבנה אחד, שחזיתו פונה לעבר הלגונה שבמרכז פארק השעשועים. המבנה בנוי בסגנון קולוניאלי אמריקאי, ונראה שמדובר במבנה בן שלוש קומות. המבנה מכיל את מופע "ההרפתקה האמריקאית" ותערוכה המציגה את דגלי ארצות הברית לאורך ההיסטוריה. בנוסף מצויה בבניין מסעדה הנקראת "פונדק החרות" בה נמכר מזון אמריקאי מסורתי (צ'יזבורגרים והוט דוג). מופע "ההרפתקה האמריקאית" הוא מופע המשלב בובות אודיו אנימטרוניקס לצד הקרנה על מסך שגובהו שש קומות. לצורך המופע נדרש הביתן להיות בגובה שבע קומות. על מנת להסתיר עובדה זו מהמבקרים במבנה, נבנה המבנה תוך שימוש בפרספקטיבה כפוייה. הדרך המובילה אל המבנה משופעת ולמעשה המבקרים המגיעים אל המבנה עולים בדרכם אליו למפלס שגובהו קומה ומחצה מעל מפלס הפארק. שלוש קומות המבנה הנראות לצופים הן למעשה כשש קומות, כאשר גובה הקומה הראשונה הוא שלוש קומות, וגובה הקומה השנייה שתי קומות, אף שהדבר לא נראה לעין למתבונן מבחוץ. ההרפתקה האמריקאית (The American Adventure) הוא מופע המתאר את ההיסטוריה של ארצות הברית. את הצופים במופע מארחות דמויותיהם של בנג'מין פרנקלין ומארק טוויין. במהלך המופע מומחזים על הבמה, באמצעות בובות אודיו אנימטרוניקס אירועים מההיסטוריה של ארצות הברית, ובהם אירועים מהמהפכה האמריקאית, מלחמת האזרחים האמריקנית, התרחבות ארצות הברית מערבה, והשפל הכלכלי הגדול. המופע מסתיים בהקרנת קטעי קולנוע המתארים אירועים בעלי חשיבות בהיסטוריה של ארצות הברית מתום מלחמת העולם השנייה ועד ימינו. משך המופע כ-28 דקות, ונעשה בו שימוש ב-53 בובות אודיו אנימטרוניקס. המופע, שהחל לפעול בשנת 1982, שופץ בשנת 1993 תוך עדכון השירים המושרים בו. עדכון נוסף בוצע בשנת 2007 במסגרתו עודכנו קטעי הקולנוע המוקרנים בסוף המופע, תוך הוספת תצלומי פיגועי 11 בספטמבר שאירעו בניו יורק. למול הביתן, ולחוף האגם הממוקם במרכז הפארק, ממוקם תיאטרון הגנים של אמריקה (the America Gardens Theatre). בתיאטרון זה נערכים קונצרטים ומופעים של להקות מכל רחבי העולם. בשנת 1999 נערכה בתיאטרון הופעה מיוחד של להקת "לורד אוף דה דאנס" שנערכה במיוחד עבור פארק השעשועים. מדי שנה, בסמיכות לחג המולד נערכת בתיאטרון תהלוכת נרות המבוצעת על ידי מקהלות השרות משירי חג המולד. מדיה וקבצים בנושא ההרפתקה האמריקאית בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ההרפתקה האמריקאית תיאור הביתן באתר All Ears Net ההיסטוריה של הביתן
הו קנדה! (דיסני)

הו קנדה! (באנגלית: O Canada!) הוא סרט 360 מעלות המוצג בביתן קנדה באזור תצוגת העולם של פארק השעשועים אפקוט שבאתר הנופש דיסניוורלד באורלנדו, פלורידה. שמו של הסרט מתבסס על "הו קנדה!" - המנון קנדה. הסרט נועד להציג את ההיסטוריה, התרבות, והאופי של קנדה, ומבצע זאת באמצעות צילומים פנורמיים היקפיים של אתרים בעלי חשיבות ואירועים בקנדה ובהם פרובינציות קוובק ואונטריו, העיר ונקובר ונהר אוטווה. כן ניתן לראות בסרט את המשטרה הרכובה המלכותית של קנדה ומופע פסטיבל הרודיאו של העיר קלגרי (Calgary Stampede). הסרט צולם בשנת 1981 על ידי חברת WED מיזמים ומוצג מאז פתיחת פארק השעשועים ב-1 באוקטובר 1982 עד ימינו. הסרט הופק בהשראת סרט 360 מעלות דומה שנקרא "קנדה 67" (Canada 67) בהפקת הבמאי הקנדי רוברט בארקלי והוצג בביתן של חברת בל קנדה בתערוכת אקספו 67 שנערכה במונטריאול שבקנדה. בארקלי ביקר קשות את גרסת דיסני לסרט בטענה שהגרסה של דיסני שטחית, ומציגה את דמותה של קנדה באמצעות סטריאוטיפיים. במהלך עשרים השנים שחלפו מאז צילום הסרט, הסרט נותר בלא שינוי. ביקורת ציבורית רבה הועלתה כנגד הסרט, המציג תמונה מיושנת של קנדה, ולאחר לחץ ציבורי שנמשך כשבע שנים, ביוזמת רשות התיירות הקנדית, הסכימה חברת וולט דיסני לעדכן את הסרט. מספר קטעים מהסרט צולמו מחדש בשנת 2007, ובמסגרתם עודכנו צילומי הערים הקנדיות, וכן צולמו מחדש מפלי ניאגרה. לסרט הוקלט פסקול חדש בהנחייתו של מרטין שורט. שיר הנושא של הסרט: "קנדה (את מסע לחיים)" ("Canada (You're a Lifetime Journey)") הוקלט מחדש על ידי אווה אווילה, זוכת העונה הרביעית של הגרסה הקנדית של "כוכב נולד" (Canadian Idol). הו קנדה! - המנון קנדה. אתר האינטרנט הרשמי של הו קנדה! "הו קנדה!", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) כתבה באתר Canwest News בעניין עדכון הסרט
גשר נובוספאסקי

גשר נובוספאסקי (ברוסית: Новоспасский Мост) הוא גשר פלדה החוצה את נהר מוסקבה, ומחבר בין מנזר נובוספאסקי לבין תחנת הרכבת פאבלצקי, במוסקבה, בירת רוסיה. הגשר ממוקם כשלושה ק"מ דרומית מזרחית לקרמלין. הגשר הנוכחי נבנה בשנת 1911 משלוש קשתות פלדה. בשנת 2000 שופץ הגשר והקשתות הוחלפו בלוחות פלדה. הגשר הראשון באתר זה נבנה במהלך המאה ה-16 על מנת לקשר את מנזר נובוספאסקי עם צידו השני של הנהר. גשר העץ שופץ והוחלף במהלך השנים, עד שבשנת 1910 נהרס. בשנת 1911 נבנה גשר פלדה בן שלוש קשתות (בדומה לגשרים אחרים שנבנו במוסקבה קודם למהפכה הרוסית. הגשר היה בנוי פלדה ומרוצף עץ כשאורך מקטעיו היה: 40.54, 46.99 ו-40.54 מטרים, ורוחבו היה 21.2 מטרים (רוחב הכולל ארבעה מסלולים כאשר שנים מהם היו מסלולי חשמלית). בין השנים 1937–1938 הגשר נבנה מחדש על פי תכנונם של המהנדסים ורנר, סוקולוב והאחים יאקובלב. במסגרת השיפוץ הוגבה הגשר ב-2.7 מטרים, על מנת לאפשר תנועת אוניות בנהר - וכעת גובה הגשר 8.6 מטרים מעל פני הנהר ורוחב הקשת האמצעית 30 מטרים. במסגרת השיפוץ נבנו כבישי עליה לגשר באורך כולל של 502 מטרים, והגשר רוצף בבטון. בשנת 2000 נבנה הגשר מחדש, קשתותיו הוחלפו בלוחות פלדה שעליהם סיפונים קלים שרוחבם 24.4 מטרים. קשתות דמה נבנו בצדדי הגשר על מנת לדמות את הקשתות שהיו לגשר בעבר. מדיה וקבצים בנושא גשר נובוספאסקי בוויקישיתוף
שער העיר (ולטה)

שער העיר (במלטית Bieb il-Belt; באנגלית City Gate), המכונה גם פוטיריאל (Putirjal), הוא שער הכניסה המרכזי לוולטה בירת מלטה. השער שוכן במרכזה של חומת היבשה החוצצת בין ולטה לבין העיר פלוריאנה, שכנתה מדרום-מערב. השער שמר על מעמדו המרכזי למרות ששוב איננו נתיב הכניסה היחיד לוולטה, ושלושה רחובות נוספים מובילים אל העיר. בצידו הצפון-מזרחי של השער, בתוך העיר ולטה, מתחיל רחוב הרפובליקה, רחובה הראשי של העיר, וכן שוכנים במקום בניין הפרלמנט החדש של מלטה, אשר הוקם בכיכר החירות (Misraħ il-Ħelsien) הישנה, ושרידי בית האופרה המלכותי אשר נהרס בהפצצות הלופטוואפה במלחמת העולם השנייה והוסב לתיאטרון פתוח בשנת 2013. דרומית-מערבית לשער שוכנת כיכר עגולה גדולה שבמרכזה ניצבת מזרקת טריטון משנת 1959. בקרבת הכיכר ערוכים רציפי תחנת האוטובוס המרכזית של האי מלטה ("City gate bus terminus"). מבנה השער הנוכחי הוא החמישי במספר ובו מעבר בודד להולכי רגל, ומשני צדדיו מתנשאים תרנים גבוהים. השער הראשון אשר כונה "שער ג'ורג' הקדוש" (Porta San Giorgio), הוקם בין השנים 1566–1569 וככל הנראה היה בו מעבר בודד מקורה בקמרון חבית. ב-1632 הוא הוחלף בשער מעוטר יותר שבו מעבר מרכזי ושני מעברי צד צרים יותר. לשער זה נוסף גשר הרמה עשוי עץ שגישר מעל החפיר היבש שלאורך צידן החיצוני של החומות. ב-1832 הקימו הבריטים את השער השלישי במקום, ובו שני מעברים מרכזיים רחבים ושני מעברים צדדיים צרים מהם. שער זה זכה לשם האיטלקי "השער המלכותי" (Porta Reale) שהשתבש במלטזית לפוטיריאל, ובאנגלית הוא כונה בשם "דרך המלך" (Kingsway). מבנה השער הרביעי הוקם בשנות ה-70 של המאה ה-20 במסגרת פרויקט בנייה מחדש של אזור הכניסה לעיר, ובכלל זה שיקומו של בית האופרה המלכותי, אך זה לא הושלם אותה עת במלואו, ועיצובו של השער, כמו גם גורלו של האזור, היו שנויים במחלוקת במלטה. להקמת השער החמישי והנוכחי נשכרו שירותיו של האדריכל רנצו פיאנו אשר תכנן אותו. השער הישן נהרס בשנת 2011 ותחתיו הוקם השער החדש אשר הושלם ב-2014. השער שונה מקודמיו שכן הוא עשוי כפרצה בחומת העיר, ומשני צדדיו תרני פלדה גבוהים. בד בבד עם הקמת השער הוקמו בסמוך ממזרח לו בניין הפרלמנט החדש של מלטה ותיאטרון פתוח שנחנך במקום בו שכנו מאז מלחמת העולם השנייה שרידי בית האופרה המלכותי, ואשר זכה לשם "כיכר התיאטרון המלכותי" (Pjazza Teatru Rjal). שער העיר הרביעי בשנת 2006 - מבט מכיוון פלוריאנה לעבר רחוב הרפובליקה מזרקת טריטון בכיכר שבחזית השער אוטובוסים מקומיים חונים בכיכר בשנת 2008 מדיה וקבצים בנושא שער העיר בוויקישיתוף The Gate, the Ditch and the Bastion - אודות תוכניות פיתוח שער באתר ראש ממשלת מלטה אודות השער בעיריית ולטה
גבעת אורנים (ירושלים)

גבעת אורנים היא שכונה קטנה בדרום-מרכז ירושלים הגובלת בשכונות קטמון הישנה, רסקו, גוננים וקריית שמואל. האוכלוסייה בשכונה היא דתית-לאומית וחילונית. הקמת גבעת אורנים החלה בשנת 1978 על ידי חברת אזורים למרגלות מנזר סן סימון, בשטח שעליו התנהל חלק מהקרב על מנזר סן סימון במהלך מלחמת העצמאות. הקרקע נחכרה מהפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים, שעוד קודם לכן ב-1950 הוקמה בשטחה חוות הנוער הציוני וב-1966 בית הזקנים נווה הורים. חלק מהקרקעות באזור נרכשו על ידי איש העסקים חיים שיף שקידם את תוכניות הבנייה בשותפות עם חבר הכנסת ואיש העסקים יוסף קרמרמן באמצעות חברת עץ לבוד תעשיות והשקעות שהייתה בבעלותו. הסופר והעיתונאי יהודה האזרחי הוביל מאבק נגד תוכניות הבנייה שם, ובעד שימור השטח הפתוח וחורשת האורנים שהקיפה את המנזר. לבסוף נשמר חלק קטן מהחורשה שמדרום למנזר ופותח כגן ציבורי, "פארק סן סימון". כמו כן, הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה ביטלה תוכנית להקמת מגדל בן 14 קומות שנועד להיות חלק מהפרויקט. השכונה אוכלסה בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 ושווקה כ"השכונה המבוקשת בלב ירושלים" עם דירות פאר. בשלב הראשון נבנו 78 דירות בבתים טוריים דו-קומתיים, עם קירות משותפים, נסללו שדרות ש"י עגנון ונבנה מרכז מסחרי קטן ובו מספר חנויות וסופרמרקט של קו-אופ ירושלים. בהמשך נבנו בתי דירות בבנייני ארבע קומות, ובאמצע שנות ה-80 נבנו הפרויקטים "מקום בצמרת" ו"רמת סלים" מצדן השני של שדרות ש"י עגנון שהשלימו רצף בנוי עם שכונת רסקו. ערך מורחב – קהילת מבקשי דרך בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 הוקם בשכונה בית כנסת ומרכז קהילתי של התנועה ליהדות מתחדשת (היהדות הרקונסטרוקציוניסטית) - "קהילת מבקשי דרך". בית הכנסת והמרכז הקהילתי של קהילת מבקשי דרך שדרות ש"י עגנון מדיה וקבצים בנושא גבעת אורנים בוויקישיתוף לוח ירושלים, מעריב, 4 בפברואר 1986 כלל השקעות בנדל"ן תשקיע 60 מיליון ל"י ברכישת מבנים, דבר, 19 בינואר 1978 ניר חסון, רחביה תחילה: הסערה הנדל"נית שעומדת לטלטל את ירושלים, באתר הארץ, 4 ביוני 2016 מתכננים הקמת שכונה מפוארת בסן סימון בירושלים, דבר, 24 בפברואר 1971 קולק שוקל תביעה נגד אזרחי, דבר, 24 בינואר 1973 יונתן ישי, איך לא לבנות בירושלים, דבר, 12 ביוני 1970 בוטלו תכניות בניה במיתתם סן-סימון, דבר, 17 במאי 1973 לוח ירושלים, מעריב, 21 באוקטובר 1986 גבעת אורנים. "מקום בצמרת" צופה אל הנוף המרהיב, כל העיר, 25 באפריל 1986 יאיר שלג, האב הרוחני של המתנ"ס, באתר הארץ, 7 בפברואר 2002