laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אוגוסטה, נסיכת בוואריה

אוגוסטה אמליה, נסיכת בוואריה (בגרמנית: Auguste Amalia Ludovika von Bayern; ‏21 ביוני 1788 - 13 במאי 1851) הייתה בתו של מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה, ואשתו של אז'ן דה בוארנה בנו המאומץ של נפוליאון ושליט איטליה, בתה ז'וזפין נישאה לאוסקר הראשון, מלך שוודיה ונורווגיה. אוגוסטה נולדה ב-21 ביוני 1788 למקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה ולאוגוסטה וילהלמינה, נסיכת הסן-דרמשטדט, בתם של גאורג וילהלם, רוזן הסן-דרמשטדט ומריה לואיזה אלברטינה, רוזנת ליינינגן-דאכסבורג-פאלקנבורג-היידסהיים, בעת ששהו בשטרסבורג. בזמן המלחמות הנפוליאוניות הציע נפוליאון בונפרטה את בנו המאומץ אז'ן כבעל לנסיכה. מלך בוואריה הסתפק מחד בתו כבר הובטחה לקרל לודוויג פרידריך מבאדן, אולם הוא ידע שללא יורש לקיסר יהפוך אז'ן לקיסר, ובתו לקיסרית ולכן הסכים. הן אז'ן והן אוגוסטה התנגדו לנישואים אולם לא יכלו לסרב, והחתונה נחגגה ב-17 בינואר 1806 במינכן. לאחר לידתו של נפוליאון השני אז'ן כבר לא היה יורש העצר הקיסרי והמרירות בין בני הזוג גברה. לאחר תבוסתו של נפוליאון הצליח אז'ן לשמור על מעמדו כמלך איטליה, אולם הרוחות באיטליה קראו להדיחו והוא ואשתו נמלטו לבוואריה שם קיבלו מקלט אצל המלך וחיו עד סוף חייהם במינכן. אז'ן מת ב-21 בפברואר 1824, והנסיכה אוגוסטה ב-13 במאי 1851. ב-17 בינואר 1806 התחתנה אוגוסטה עם אז'ן דה בוארנה, ממנו נולדו לה 7 ילדים: ז'וזפין מלוכטנברג (1807–1876), התחתנה עם אוסקר הראשון, מלך שוודיה איז'ני דה בוארנה (1808–1847), התחתנה עם קונסטנטין, נסיך הוהנצולרן-הכינגן אוגיסט דה בוארנה (1810–1835), התחתן עם מריה השנייה, מלכת פורטוגל אמלי מלוכטנברג (1812–1873), התחתנה עם פדרו הראשון, קיסר ברזיל תאודולינד דה בוארנה (1814–1857), התחתנה עם וילהלם, דוכס אוראך קלוטילד דה בוארנה (1816) מקסימיליאן דה בוארנה (1817–1852), התחתן עם מריה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה מדיה וקבצים בנושא אוגוסטה, נסיכת בוואריה בוויקישיתוף אוגוסטה, נסיכת בוואריה, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
שלמה תנשמת

שלמה תנשמת (הירשברג) (14 ביולי 1917 - 28 בספטמבר 2008) היה שחיין ישראלי, אלוף ישראל ושיאן ישראל בשחייה, מאמצע שנות ה-30 ועד אמצע שנות ה-40. החזיק בשיא הישראלי במשחה ל-100 מטר חופשי במשך 16 שנים ובמשחה ל-200 מטר חופשי במשך 18 שנים. תנשמת נולד בשם שלמה הירשברג בגרמניה בנם של רחל רוזה ודוד. הוא התאמן בשחייה במועדון בר כוכבא ברלין והשתתף בשנת 1935 במכביה השנייה כנציג גרמניה. לאחר המכביה הוא נשאר בארץ ישראל ועבד בציור שלטים בקיבוצים. לאחר מכן עבר לחיפה, בתחילה הוא התגורר בשכונת הדר ואחר כך עבר לשכונת בת גלים בסמוך לבריכת השחייה. הוא התאמן בקבוצת השחייה של מכבי חיפה. בתחרות בינלאומית שנערכה בבריכת בת גלים בחיפה ב-17 ביולי 1937 זכה תנשמת במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא ארץ ישראל חדש של 1:03.5 דקות, שיפור לשיאו שעמד על 1:04.6 דקות. בתחרות בינלאומית בין נבחרת ארץ ישראל לנבחרת יוון שנערכה בבריכת בת גלים ב-3 בספטמבר 1937 קבע תנשמת, במשחה ל-100 מטר חופשי, שיא ארץ ישראל חדש של 1:03.0 דקות, שיא זה החזיק מעמד 17 שנים ונשבר על ידי נחום בוך (1:02.7 דקות) ובמשחה ל-200 מטר חופשי, שיא ארץ ישראל חדש של 2:27.6 דקות, שיא זה החזיק מעמד 15 שנים ונשבר על ידי יורם מנדלבאום (2:26.3 דקות). יובל 90 למכבי חיפה, "תנשמת "דרס" בבריכה", עמוד 61 שוב הצלחה רבה להתחרות שחיה בחיפה, הַבֹּקֶר, 7 ביולי 1940 מכבי השיג מקום ראשון בתחרויות ימק"א, המשקיף, 20 באוגוסט 1944 פ. פריד, לסיום עונת השחיה, המשקיף, 3 בנובמבר 1946 בן-ציון פט, מחיפה יצאה תורת השחיה ועברה לתל אביב, באתר הארץ, 22 באוגוסט 1947 כיצד גברה תל אביב על חיפה בשחיה, המשקיף, 24 באוגוסט 1947 טבלת השיאים בארץ ובחוץ לארץ, קול העם, 21 בספטמבר 1947 אורי ירון, עדי פרג הדיח את דני ברנר מכתרו במשחה 400 חתירה וקבע שיא - התקדמות השיא ב-400 חתירה, מעריב, 29 בספטמבר 1974 אורי ירון, ותיקי השחיה בארץ שוב זינקו לבריכה, מעריב, 20 בספטמבר 1976 היסטוריה בישראל, ספורט ללא עבר - ד"ר חיים קאופמן א. הכרמלי, בספורט - ההתחרויות הבינלאומיות בשחיה בחיפה, באתר הארץ, 23 ביולי 1937 ליפא לויתן, מיומנו של ספורטאי, הירדן, 15 באוקטובר 1937, נכתב בראש השנה תרצ"ח ב-6 בספטמבר 1937 שלישיית שוברי השיאים, חרות, 30 באוגוסט 1955 ישראל פז, היום תינעל המכביה ה-4, על המשמר, 29 בספטמבר 1953
אנדריי רבס

אנדריי רֶבֶס (André Révész; ברומנית: Andrei Révész;‏ 1912 – 24 בדצמבר 1999) היה פסל וצייר ישראלי. נולד בטרגו מורש שבטרנסילבניה (אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום ברומניה) למשפחה אמידה. אביו היה סוחר והחזיק במלון ובחנות לספרים ומכשירי כתיבה במרכז העיר. כבר בגיל צעיר למד ציור ופיסול. בשנת 1930 נסע לבודפשט, שם התקבל לאקדמיה לאמנות. כיוון שהחליט שהלימודים באקדמיה שמרניים מדי, עזב לפריז, שם המשיך בלימוד פיסול באקדמיה הלאומית. פסליו הוצגו בגלריות בפריז ובבודפשט. הוא נשאר בפריז עד לכיבושה בידי הנאצים ב-1940 ואז שב לטרגו מורש, נישא ונולד לו בן. בעקבות סיפוח טרנסילבניה להונגריה נשלח ב-1943 לעבודות כפייה בסרביה ולאחר מכן לחזית הרוסית באוקראינה, משם הצליח לברוח בחזרה לבודפשט כשהוא מתחזה לקתולי. הוריו, אחיו, רעייתו ובנו נספו בשואה. לאחר המלחמה שב רבס לטרנסילבניה, נישא בשנית ונולד לשניים בן. ב-1947 הציג בתערוכת יחיד בבוקרשט. בשנת 1948 הקים וניהל תיאטרון בובות בטרגו מורש. התיאטרון וכן מרבית רכוש המשפחה הולאמו בידי השלטונות הקומוניסטים הרומנים, אולם הסטודיו נותר ברשותו ובו המשיך לפסל. בנוסף, עיצב כיכרות בערים שונות ברומניה. ב-1959 עלה לישראל עם משפחתו והתיישב בחולון. בשנים 1961–1963 הקים והפעיל תיאטרון בובות בשם "גיל-גל". התיאטרון הציג את "אלדין" ו"נאסר א-דין" ברחבי הארץ. דליה פרידלנד ומשה טימור נמנו על השחקנים שדיבבו את הדמויות. רבס העביר את ניהול התיאטרון למפעילי הבובות ותוך זמן קצר הפסיק התיאטרון את פעילותו. בשנת 1971 רכש סטודיו וגלריה ביפו העתיקה. את הסטודיו והגלריה ניהלה אשתו. ב-1983 השתתף בתערוכת "אקספו" בבזל שבשווייץ. אנדרטת האנייה סטרומה בכיכר סטרומה בחולון. אנדרטת לוחמי גטו ורשה בקיבוץ מעלה החמישה. ב-2014, במסגרת מפעל הנצחת אמנים ואנשי במה של עיריית תל אביב, נקבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו של רבס בסמטת נתיב המזלות 3 ביפו העתיקה. ב-1967 הוענק לו "פרס נורדאו" הניתן לאמנים יוצאי הונגריה ב-1999 הוענק לו התואר יקיר העיר חולון אנדרטה ללוחמי גטו ורשה בקיבוץ מעלה החמישה אנדרטה להנצחת האוניה סטרומה, בכיכר סטרומה בחולון. מדיה וקבצים בנושא אנדריי רבס בוויקישיתוף אנדריי רבס, באתר מרכז המידע לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל אנדריי רבס באתר עיריית חולון אנדריי רבס באתר מרכז תיאטרון בובות חולון אנדריי רבס באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
כובע באולר

כובע באולר (באנגלית: bowler hat; בארצות הברית: derby; בספרדית: bombín; מתורגם לעברית פעמים רבות כמגבעת ולעיתים רחוקות יותר כבומבט.) הוא כובע גברים שחור, עשוי לבד, בתבנית מגבעת קשיחה, כיפת הכובע בצורת חצי-כדור ושוליו צרים יחסית. הכובע נקרא על שם חברת הכובענים Thomas and William Bowler, שיצרו אותו בשנת 1849 לפי הזמנתו של אדוארד קוק, שביקש כובע יציב ועמיד שלא יעוף מראש רוכב בעת רכיבה על סוס ויגן על ראש הרוכב משריטות ענפים נמוכים. הבאולר היה כובע פופולרי בקרב שכבות רחבות ושימש כובע יומיומי כמאה שנה. מבנהו היציב והנוח ועמידותו הפכו אותו חביב על בני מעמד הפועלים של התקופה הוויקטוריאנית, ככובע לעבודות בחוץ. עם זאת הפך פופולרי גם בקרב בני המעמד הבינוני בבריטניה של ראשית המאה ה-20 ודמותו של פקיד חבוש באולר עם מטריה הפך לאחד מהסמלים של הסיטי של לונדון. כובע באולר שחור מעוטר בסרט משובץ שחור-לבן משמש שוטרות בבריטניה. כובע באולר הוא אחד מסמליהם של היוניוניסטים בצפון אירלנד. כובע באולר לרוב מזוהה עם פקידים בריטים אחרי המחצית השנייה של המאה ה-19. כובע הבאולר היה נפוץ במערב הישן של אמריקה אף יותר מכובע בוקרים. התאמתו לרכיבה ולנסיעה ברכבת מבלי שיעוף הפכה אותו לפופולרי. בין היתר מצולמים חבושים בכובע באולר "גיבורי המערב" בהם פורעי חוק בוץ' קסידי, בילי הנער לצד שופטים, רופאים ועורכי דין. בסרטי מערבונים נראים בדרך כלל העירונים חובשים כובעי באולר. פועלי רכבת הביאו את הכובע לבוליביה בשנות העשרים. הכובע אומץ על ידי נשות העמים דוברי הקצ'ואה והאיימרה ומהווה מאז פריט מסורתי במלתחתן. בציורו של רנה מגריט "בנו של האדם" נראה פקיד סטנדרטי, חבוש כובע באולר, כאשר את פניו מכסה תפוח. הכובע מופיע ברבים מציוריו. דמות הנווד שעיצב צ'ארלי צ'פלין חובשת כובע באולר. לורל והארדי ("השמן והרזה"), כאשר כובעו של הארדי (השמן) קטן ממידות ראשו וכובעו של לורל גדול מדי. לבוש הכנופיה בסרט "תפוז מכני" (סטנלי קובריק, 1971) כולל כובע באולר. בסרט ג'יימס בונד "גולדפינגר" (1964) משתמש הנבל, אודג'וב (הרולד סאקאטה) בכובע הבאולר בעל שולי הפלדה שלו כנשק, כאשר הוא משליך אותו בסחרור כלפי יריבו. בסרט מרי פופינס חובש הבנקאי הסטריאוטיפי "ג'ורג' בנקס" כובע באולר. בספרו של אריך קסטנר, "אמיל והבלשים" (1929) מאופיין הגנב כ"אדם בכובע באולר" (בתרגום העברי: מגבעת שחורה). בסדרת הארי פוטר מאופיין שר הקסמים, קורנליוס פאדג' בכך שהוא חובש כובע באולר. איש החידות (The Riddler) מסדרת באטמן חובש כובע באולר. זוג הבלשים תומסון ותומפסון מסדרת הקומיקס "הרפתקאותיו של טינטין" חובשים כובעי באולר. האפיון היחידי שנתן סמואל בקט לגיבורי מחזהו "מחכים לגודו" היה שהם חייבים לחבוש כובעי באולר, דמות הפקיד ב"משרד להליכות מטופשות" של מונטי פייתון (משוחק על ידי ג'ון קליז) מוצג כחובש כובע באולר. אוזי אוסבורן מוזיקאי ממציא המטאל ובעל סולן שתי הלהקות הראשונות בסגנון המוזיקלי חובש כובע באולר עם חליפה והולך עם מטרייה שחורים כחלק מהופעתו המפורסמת. Laura Roberts, ‏History of the Bowler Hat, The Telegraph, 6 October 2010 Andy Bloxham,Andybloxham, ‏Bowler hat makes a comeback, The Telegraph, 5 October 2010 Complete Guide to the Bowler (Derby) Hat & How To Wear It (כתוביות באנגלית.) ג'ובאני פארבי, אנציקלופדית תרבות, כרך 7, רמת גן: מסדה, התשכ"ג, עמ' 1244 "יום כובע הבאולר" בסיטי של לונדון The Hat That Won the West Le Nouvel Observateur (26 September 1981) ; Cohn, R., From Desire to Godot (London: Calder Publications; New York: Riverrun Press), 1998, p 150
הרכבת התחתית של טהראן

הרכבת התחתית של טהראן היא מערכת רכבת תחתית המהווה חלק ממערכת התחבורה הציבורית של העיר טהראן שבאיראן. התוכניות הראשוניות לרכבת תחתית בטהראן התחילו עוד לפני המהפכה האיראנית. ב-1970 הודיעה עיריית טהראן על מכרז בינלאומי להקמת רכבת תחתית בטהראן. החברה הצרפתית "SOFRETU", זכתה במכרז ובאותה השנה כבר התחילה לבצע מחקרים ראשוניים על הפרויקט. ב-1974 הגישה החברה הצרפתית דו"ח סופי עם הצעה לתוכנית "הרכבת התחתית בטהראן". מערכת הרכבת התחתית משלימה את מערכת התחבורה הציבורית בטהראן שכוללת כבישים רחבים, רשת מוניות ואוטובוסים. ב-1976 החלה החברה בסקרים גאולוגים לבדיקת השטח שבו אמורה לקום הרכבת. ב-1978 החלה בניית הקו בצפון טהראן, אך היא הופסקה בשל המהפכה האיראנית ומלחמת איראן–עיראק. בחודש דצמבר 1980 הודיעה החברה הצרפתית שהיא עוזבת את בניית הרכבת התחתית. ב-3 במרץ 1982, הודיעו שרי הקבינט האיראניים באופן רשמי על הפסקת פעילות החברה הצרפתית ופתיחת מכרז לחברה שתשלים את העבודות. באפריל 1985 אישר המג'לס, הפרלמנט האיראני, תוכנית חדשה לבניית הרכבת על אותו בסיס שהתוותה החברה הצרפתית "SOFRETU". העבודה התקדמה באטיות כשלעיתים קרובות היא נעצרה בשל מלחמת איראן–עיראק. בקיץ 1985, בעקבות לחץ מהאוכלוסייה בעיר, וחיסרון של מערכת תחבורה ציבורית לא מפותחת, הוחלט שהעבודה תתחדש ברצינות. "קו 1" הועלה לראש סדר עדיפויות. בעקבות שלב זה, עזב את הנהלת החברה המנכ"ל אסג'הר אברהימי וניהולה של החברה הועבר למוחסן האשמי. ב-7 במרץ 1999 הושק קו "5", הקו הראשון של הרכבת, בין טהראן לכרג' למשך 31.4 קילומטר. קו זה היה קו הרכבת התחתית הראשונה באיראן. בשנת 2000 הופעלו גם הקווים 1 ו-2. פסי הרכבת של מסלולים אלה מסופקים על ידי החברה האוסטרית "Voestalpine". הרכבת התחתית משתמשת בציוד המיוצר על ידי מגוון רחב של חברות בינלאומיות מארצות שונות. מדי יום נוסעים כ-2.5 מיליון איש בארבעת הקווים התפעוליים (1, 2, 4, 5). שני קווים נוספים נמצאים בבנייה (קווים 3 ו-7), ושניים נוספים בשלבי פיתוח (קווים 6 ו-8). 80 קרונות חדשים נוספו למערכת בספטמבר 2012 כדי להקל על התחבורה ולהפחית את העומס. ברכבת התחתית פועלים 7 קווים. הקו, שמסומן בצבע אדום על מפות מערכת, באורך של 28.1 קילומטר, מתוכם 14.9 קילומטר מתחת לאדמה ושאר הקו פועל מעל פני הקרקע. מספר התחנות לאורך הקו הזה הוא 26 כש-18 תחנות נמצאות מתחת לאדמה ו-8 מעל פני קרקע. הקיבולת הכוללת של קו 1 היא 650,000 נוסעים ביום, כשהרכבות עוצרות בכל תחנה ל-20-30 שניות. הרכבות כולן מורכבות משבעה קרונות, עם קיבולת של 1,300 נוסעים. המהירות המרבית של הרכבות היא 80 קילומטר לשעה. קו 1 פועל בעיקר מצפון לדרום טהראן. שלוש תחנות נוספות שלו נפתחו ב-20 מאי, 2009. 4 תחנות נוספות, הושלמו בשנת 2011. הבנייה הייתה אמורה להסתיים עד מרץ 2007, אבל בשל סלעים גדולים שעמדו בחלק מהמנהרות ובעיות ניקוז מים היא התעכבה. כמו כן הפרויקט התעכב בשל בעיות כספיות ועלויות שהממשלה לא הייתה מוכנה לקחת על עצמה. הקו, שמסומן בצבע כחול במפות המערכת, באורך של 20.4 ק"מ, מתוכם 19 ק"מ מתחת לאדמה ושאר הקו פועל מעל פני הקרקע. מספר התחנות לאורך הקו הזה הוא 19. הקו נפתח בפברואר 2000. הוא פועל בעיקר ממזרח למערב העיר. קו 3 עובר מצפון מזרח לדרום מערב העיר כשהמטרה הסופית שהוא יגיע לנמל התעופה הבינלאומי חומייני. קו 3 הוא אחד הקווים החשובים ביותר הוא חוצה את החלקים עמוסים של העיר ומקל על בעיות תנועה. כ-7 קילומטר ממנו נבנו בשנת 2012 ו-12 קילומטר ב-2013. הקו, שמסומן בצהוב על מפות המערכת אמור לעבור ב-22 תחנות. הוא נפתח במרץ 2007 וכרגע יש בו 13 תחנות. אתר הרכבת התחתית של טהראן (בפרסית)
ברתולומאו ז'אסינטו קיסאנגה

ברתולומאו ז'אסינטו קיסאנגה (בפורטוגזית: Bartolomeu Jacinto Quissanga; נולד ב-27 בנובמבר 1991 באנגולה) היותר מוכר כבשטוש (בפורטוגזית: Bastos) הוא כדורגלן אנגולי המשחק בעמדת הבלם בא.א.ק. אתונה ובנבחרת אנגולה. בשטוש התחיל את הקריירה שלו באנגולה. מגיל 7 שיחק בקבוצת הנוער של אתלטיקו אביאסאן, בגיל 18 עזב את הקבוצה מכיוון שלא קיבל הזדמנות לשחק בקבוצה הבוגרת ועבר לפטרו אתלטיקו, איתה זכה ב-2 אליפויות ובגביע הלאומי. ביולי 2013 חתם ברוסטוב ל-3 שנים. ערך הופעת בכורה במדי הצהובים-כחולים ב-27 ביולי 2013 בניצחון 0:3 מול טום טומסק. ב-17 באוגוסט 2016 חתם בלאציו האיטלקית. ב-22 באוקטובר 2020, באסטוס חתם באל-עין מליגת העל הסעודית. בקיץ 2021 "רוסטוב העדיפו את השחקן על פני אנדראס מקסו וחתמו אתו על חוזה. הוא שיחק במועדון עד לפברואר 2022. בעקבות פלישת רוסיה לאוקראינה אופ"א סכימה שכדורגלנים זרים יכולים להפר את החוזה ולעזוב את רוסיה. ברתולומאו ז'אסינטו קיסאנגה ניצל פסקה זו, אך לא מצא קבוצה חדשה במהלך העונה. בשטוש ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת אנגולה ב-10 באוגוסט 2011 בתיקו 0:0 עם ליבריה, כאשר הוא נכנס בדקה ה-91 כמחליף. כמו כן הוא השתתף בגביע אפריקה לאומות 2013 בכל 3 המשחקים של נבחרתו. פטרו אתלטיקו מקום שלישי בליגת העל האנגולית (2): 2011, 2012 הגביע האנגולי: 2012 רוסטוב הגביע הרוסי: 2013/14 מקום שני בליגת העל הרוסית: 2015/16 מדיה וקבצים בנושא ברתולומאו ז'אסינטו קיסאנגה בוויקישיתוף ברתולומאו ז'אסינטו קיסאנגה, ברשת החברתית אינסטגרם ברתולומאו ז'אסינטו קיסאנגה, באתר Transfermarkt ברתולומאו ז'אסינטו קיסאנגה, באתר Soccerway ברתולומאו ז'אסינטו קיסאנגה, באתר BDFutbol ברתולומאו ז'אסינטו קיסאנגה, באתר WorldFootball.net ברתולומאו ז'אסינטו קיסאנגה, באתר National Football Teams ברתולומאו ז'אסינטו קיסאנגה, באתר FootballDatabase.eu סטטיסטיקות ופרופיל באתר התאחדות הכדורגל הרוסית (ברוסית) דף השחקן באתר הרשמי של רוסטוב (ברוסית) https://eurostavka.ru/news/football/kapitan-brondbyu-makse-ne-pereydet-v-rostov
רז נדב

רז נדב (נולד ב-7 בינואר 1966) הוא סופר ישראלי. נדב נולד וגדל בתל אביב. בהיותו נער החל לכתוב סיפורים קצרים בהשראת פעיל השלום אייבי נתן ותחנת הרדיו קול השלום, והצטרף לפעילויות הומניטריות במסגרת ארגון "המלאכים של אייבי". בתחילת שנות העשרים לחייו עבר נדב להתגורר בארצות הברית, שם החל לגבש את זהותו כאמן יוצר. לאחר מספר שנים בארצות הברית שב נדב לישראל והחל בכתיבת ספריו. בשנת 2003 פורסם ספרו הראשון "הלב הרואה", שהוא קובץ של סיפורים קצרים. אחדים מן הסיפורים נכתבו בסגנון הריאליזם הקסום ומשיקים למדע הבדיוני, באחרים ניתן למצוא יסודות פנטסטיים. בשנת 2006 פורסם ספרו השני "הבלונדיניות העצובות של חיי". זהו רומן שבמרכזו שדרן רדיו פרוע המנהל מערכת יחסים הזויה והרסנית עם שלוש נשים בלונדיניות דיכאוניות. שני ספריו של נדב ראו אור בהוצאת מודן. אתר האינטרנט הרשמי של רז נדב רשימת הפרסומים של רז נדב, בקטלוג הספרייה הלאומית הספרים של רז נדב, באתר "סימניה" הבלונדיניות העצובות של חיי, על הספר וקטע מתוכו, באתר "טקסט" רז נדב, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" רז נדב, בלקסיקון הספרות העברית החדשה
אומת נאוואחו

אומת נאוואחו (נאוואחו: Naabeehó Bináhásdzo, אנגלית: Navajo Nation) היא טריטוריה חצי-אוטונומית המנוהלת בידי אינדיאנים ושטחה הוא 71,000 ק"מ רבוע (27,425 מייל רבוע), שטח זה מכסה חלקים שונים של אריזונה, יוטה וניו מקסיקו. שטח זה הוא השטח הגדול ביותר המוקדש לשמורת אינדיאנים בתוך ארצות הברית. לאומה יש את אחת הממשלות הכי מפותחות מבין השבטים בצפון אמריקה, שכוללת בתי משפט, כוחות משטרה גדולים ושירותים ציבוריים נרחבים. בנוסף לכך, אומת נאוואחו היא שטח אדמה ציבורי גדול בדרום-מערב ארצות הברית, ובתוכה יש אזורים טבעיים רבים, כגון קניון אנטילופ. באנגלית, השם ההתחלתי לאזור היה "שמורת האינדיאנים נאווחאו", שהונהגה החל משנת 1923 בידי "המועצה השבטית של נאווחאו". ב-15 באפריל 1969 השם הרשמי על החותם של אומת נאוואחו שונה לאומת נאווחאו, והודיעו כי מיום זה ואילך "כל התכתבות, ומכתבים ... של שבט נאווחאו ישתמשו בשם "אומת נאווחאו" בשביל לדבר על השבט". בשנת 1994, הצעה לשנות את השם מ"נאווחאו" ל"דינא" ("Diné") סורבה בידי מועצת נאוואחו. המועצה אמרה כי השם דינא מזכיר את הזמנים מלאי הסבל של הצעידה הארוכה, ושהשם נאוואחו הוא השם המתאים לעתיד. לאחר אירוע הצעדה הארוכה של הנאוואחו וכליאתם בשמורת בוסקה רדונדו בסמוך לפורט סמנר בניו מקסיקו, הוקמה שמורת האינדיאנים של שבט נאוואחו בהתאם לחוזה משנת 1868. הגבולות הוגדרו כקו רוחב 37 בצפון, בדרום הקו שעובר במבצר דפיאנס, במזרח קו שעובר במבצר ליאון ובמערב כקו רוחב 109°30′. אף על פי שהחוזה העניק שטח של מעל ל-100 מיילים רבועים בשטח ניו מקסיקו, השטח האמיתי שניתן היה רק קצת יותר מחצי מהשטח שהובטח. שטח התחלתי זה מיוצג בדגל נאוואחו בידי מלבן חום כהה. למרות זאת, מאחר שלא הונח גבול ממשי או ציוני דרך בגבולות נאוואחו, רבים משבט נאוואחו חזרו למקום מגוריהם המקורי ללא קשר לגבולות האומה. חלק משמעותי משבט נאוואחו כיום גר בצמוד לקולורדו הקטן ונהרות אחרים בקולורדו וגם בסמוך להר נאווחו. ההרחבה הראשונה בשטחה של אומת נאוואחו התרחשה ב-28 באוקטובר 1878, כאשר רתרפורד הייז שחתם על דחיפה של הגבול המזרחי 20 מיילים (32 קילומטרים) מזרחה. הוספות נוספות של שטח לאומת נאוואחו קרו במאה ה-19 ובמאה ה-20 (ראו מפה). רוב ההוספות של השטח היו בהוראות של נשיא ארצות הברית, וחלקן אושרו לאחר מכן גם על ידי הקונגרס. הגבול המזרחי עוצב בעיקר בעקבות צו של ארצות הברית בשנת 1887. בעקבות ניסיון "לתרבת" את האינדיאנים, ממשלת ארצות הברית חלקה אדמות לאינדיאנים שהיו מוכנים לעבדו בה בחקלאות בהתאם לסטנדרטים החקלאיים של אותו זמן, ונתנה אזרחות לאלו שעשו זאת. אדמה שלא בוצעה בה אדמה חקלאית או שהתוצרת החקלאית שלה לא הייתה מוצלחת הועמדה למכירה למתיישבים אנגלו סקסונים; תוכנית זאת הומשכה עד ל-1934. מדיה וקבצים בנושא אומת נאוואחו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אומת נאוואחו (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בית ת'ול

בית ת'ול (בערבית: بيت ثول) היה כפר ערבי בנפת ירושלים. תושביו נמלטו או גורשו במהלך מלחמת העצמאות בתאריך 1 באפריל 1948 בעת מבצע נחשון. הכפר מוקם כ-15.5 קילומטרים מערבית לירושלים, בפסגה המערבית של שלוחת הר הרוח, והשקיף מערבה לעבר מישור החוף, בין שני ואדיות עמוקים, נחל החמישה מצפונו, ונחל יתלה מדרומו. הכפר נחלק לשני חלקים עיקריים, ממזרח ומערב, שהקיפו את מרכז הכפר שבו נבנו חנויות, מסגד ומקאם (אתר מקודש). רוב התושבים עסקו בחקלאות וגידלו דגנים, ירקות, זיתים ופירות, אשר הושקו בעיקר במי-גשמים. חלק מהבוסתנים הושקו במי מעיין. על פי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל אוכלוסיית הכפר נאמדה בכ-260 נפשות, ושטח הכפר נערך ב-4,629 דונם עות'מאני. בבית ת'ול היו מספר שרידים ארכאולוגיים כמו עמודים ויסודות של בניינים הרוסים. רוב תושבי הכפר עסקו לפרנסתם בחקלאות ובגידול דגנים. שרידי הכפר על הגבעה המזרחית שלו שרידי הכפר על הגבעה המערבית שלו מדיה וקבצים בנושא בית ת'ול בוויקישיתוף נתונים מסקר הכפרים (1945), שהוצגו מחדש בספר Hadawi, Village statistics 1945, Classification of Land and Area Ownership in Palestine, Beirut, 1970, ומהספר נסרקו לאתר PalestineRemembered.com. Sharif S. Elmusa, Muhammad Ali Khalidi, All that Remains: The Palestinian Villages Occupied and Depopulated by Israel in 1948, Institute for Palestine Studies, 1992, עמ' 279-280
אברהם בר-אדון

אברהם אשר בר-אדון (1885–1949) היה אומן ישראלי, ממורי "בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות". אברהם בר-אדון נולד בשנת 1885 בירושלים. אביו היה ראובן חיים בר-אדון ואמו הייתה לבנה בר-אדון (קורקידי). המשפחה התגוררה בחצר של רחמים מזרחי ברחוב משגב לדך. בשנת 1906 התקבל ללימודים במחזור הראשון של "בצלאל" בירושלים. עבד במחלקת השטיחים של בית הספר. בשנת 1909 התמנה לעמוד בראש מחלקת הנחושת ("עבודות דמשק") שהוקמה בבצלאל. לרגל נישואיו עם פרלה אבושדיד (אחותם של אברהם ולאה אבושדיד), בשנת 1913, קיבל בר-אדון שולחן עשוי בעבודת דמשק שנעשה בבצלאל. אשתו השנייה הייתה נחמה זקריאס. בשנת 1920 הקים את בית המלאכה "מחשבת" בחסות בצלאל. סיפור קשריו של בר-אדון עם שץ הופיע בסיפורו של עודד בורלא - "צדיק בכפירתו" שפורסם בספר "לקול הצעדה" (1965). יצירותיו של בר-אדון הושפעו מן האמנות המזרחית, ברוח "אמנות בצלאל". בכרטיס הביקור שלו כתב בר-אדון כי הוא יוצר ציורים "באמנות מזרחית ובתכן עברי ארצי-ישראלי". בין יצירותיו כדים, צלחות ועבודות נוספות העשויות מתכת ומעוטרות בטקסטים, כגון "קופסת קבר רחל" (1915). בנוסף, יצר קבוצה של עבודות העשויות מפגזים כגון מנורת חנוכה ועליה דמות מתתיהו החשמונאי של בוריס שץ או "תרמיל פגז מעוטר בדימוי מקומות קדושים בארץ-ישראל" (1920 בקירוב). לאברהם היו ארבעה ילדים: לבנה (מנישואיו הראשונים) וראובן, חיה, ותמר (מנישואיו השניים). נורית שילה כהן, "בצלאל" של שץ, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1980 עודד בורלא, "צדיק בכפירתו", לקול הצעדה, אגודת הסופרים בישראל ליד הוצאת מסדה, 1965 אברהם בר-אדון, באתר מרכז המידע לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל ירושלים; מנפגעי המכוניות, הצופה, 4 בספטמבר 1945
גשר פולטני

גשר פולטני (באנגלית: Pulteney Bridge) הוא גשר החוצה את נהר אייבון ונמצא בבאת' שבאנגליה. הגשר, שתוכנן על ידי רוברט אדם הושלם בשנת 1773, והוא אחד מארבעה גשרים בעולם שמצויות עליו חנויות לכל אורכו ומשני צידי הגשר. הגשר, הקרוי על שמה של פרנסס פולטני, יורשת אחוזת באת'וויק בשנת 1767, נבנה ביוזמתו של בעלה ויליאם ג'ונסטון פולטני. אחוזתם של בני הזוג פולטני שכנה בכפר הקטן באת'וויק, מעבר לנהר מבאת'. מעבורת איפשרה את המעבר מהכפר אל העיר. פולטני החליט שיש טעמים כלכליים לקשר את הכפר אל העיר ולהפוך אותו לחלק ממנה באמצעות בניית גשר שיאפשר מעבר כל של הנהר. פולטני פנה לאחים רוברט וויליאם אדם אשר תכננו את הגשר, בהשפעת גשר פונטה וקיו שראה בפירנצה ובהשפעת גשר ריאלטו שראה בוונציה וכן בהשפעת תוכניתו של אנדרה פאלדיו לגשר הריאלטו (תוכנית שלא יצאה אל הפועל) - כאשר לכל אורכו של הגשר מצויות חנויות. השפעתו של פלדיו על תוכניתו של אדם הייתה המרכזית ביותר. בשנת 1792 בוצעו מספר תיקונים לגשר על מנת להרחיב את החנויות. תיקונים אלה פגעו ביופי חזיתות הגשר. שיטפונות שאירעו בשנים 1799 ו־1800 פגעו בגשר, וכן בעלי החנויות במאה ה־19 הרחיבו את החלונות ושינו את מראה הגשר. בתי השער מצידו הדרומי של הגשר נהרס על מנת לאפשר הרחבת כביש, ובית השער החדש שנבנה ב־1903 לא תאם את סגנונו של הגשר. בשנים 1951 ו־1975 עבר הגשר שיפוץ ושיחזור. הגשר לא הוחזר למצבו המקורי אולם השיפוץ הפך אותו לאחד הבניינים היפים בבאת'. מדיה וקבצים בנושא גשר פולטני בוויקישיתוף גשר פולטני מבנים: גשר פולטני
אל קובאב

אל קובאב (בערבית: القباب) היה כפר ערבי בנפת רמלה, כ-10 קילומטרים דרומית-מזרחית לעיר. תושביו גורשו או נמלטו בחודש יולי 1948 כחלק ממבצע דני שהונהג על ידי חטיבת יפתח. ההיסטוריון מוג'יר א-דין כתב בספרו על ירושלים שאל קובאב היה כפר בתחום השיפוט המנהלי של אל-רמלה בשנת 1483. בכפר הוקם בית ספר יסודי בשנת 1921. במפקד האוכלוסין משנת 1931, נמנו בכפר 382 בתים מיושבים ואוכלוסייה של 1,502 ערבים מוסלמים. על פי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל האוכלוסייה הוערכה בכ-1,980 אנשים, ושטח הכפר ב-13,918 דונם עות'מאני. ב-14 במאי 1948 נכבש הכפר (שתושביו עזבוהו לפני כן) בידי גדוד 54 של חטיבת גבעתי, שאורי אבנרי נמנה עם לוחמיו. ב-13 בספטמבר 1948 נהרסו בתי אל קובאב כמעט לחלוטין, למעט בית ספר ומספר בתים שנשארו עומדים. על שטחו לשעבר של הכפר נטוע כיום יער משמר איילון. מדיה וקבצים בנושא אל קובאב בוויקישיתוף נתונים מסקר הכפרים (1945), שהוצגו מחדש בספר Hadawi, Village statistics 1945, Classification of Land and Area Ownership in Palestine, Beirut, 1970, ומהספר נסרקו לאתר PalestineRemembered.com. http://zope.gush-shalom.org/home/he/channels/avnery/1209841932