laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
היינג נגור

היינג סומאנג נגור (באנגלית: Dr. Haing Somnang Ngor; ‏22 במרץ 1940, סאמרונג יאנג, קמבודיה – 25 בפברואר 1996) היה רופא, מחבר ושחקן קולנוע קמבודי-אמריקאי. נגור זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, פרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי ופרס גלובוס הזהב לשנת 1984 על תפקידו בסרט "דמעות של שתיקה". נגור למד רפואה, את התמחותו ברפואת נשים עשה בבירת קמבודיה פנום פן. בזמן שלטון ה"קמר רוז'" של העריץ פול פוט, סולק נגור מפנום פן ביחד עם עוד שני מיליון אזרחים והועבר למחנה ריכוז ביחד עם אשתו מאיי הויי שהייתה בחודשי הריון מתקדמים. עקב תנאי המחיה הקשים נפטרה אשתו של נגור בעת לידת התינוק. לאחר נפילת שלטון הקמר רוז' ב-1979 עבד נגור בתור רופא במחנה פליטים בתאילנד ומשם היגר לארצות הברית ב-1980, בה לא עסק ברפואה ואף לא נישא בשנית. למרות שמעולם לא למד משחק לוהק נגור לתפקיד ראשי בדרמה הביוגרפית "דמעות של שתיקה" המבוססת על תקופת שלטון הקמר רוז' ומתארת את הטיהור האתני שבוצע בעם הקמבודי תחת שלטונו של הרודן פול פוט. בסרט גילם נגור את דמותו של פראן עוזרו הקמבודי של עיתונאי אמריקאי, כתב הניו-יורק טיימס, סידני סאנברג. במהלך הסרט מנסה פראן לשרוד במחנות הכפייה. על תפקידו הראשון בתור שחקן מקצועי זכה נגור בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, בפרס גלובוס הזהב ובשני פרסי באפט"א. לאור הצלחתו הקולנועית המפתיעה המשיך נגור לעבוד בתור שחקן קולנוע והופיע בסרטו המלחמתי של אוליבר סטון "שמיים וארץ", בסרט הופיע נגור בתור אביה של נערה וייטנאמית הנישאת לחייל האמריקאי סטיב באטלר (טומי לי ג'ונס). ב-1988 כתב נגור ביוגרפיה על חייו האישיים "Haing Ngor: A Cambodian Odyssey", בה הוא מספר על חוויותיו האישיות תחת שלטון האימים של ה"קמר רוז'" בשנת 1996 בשנה האחרונה לחיו, הספיק נגור לשחק בדרמת הפשע "הכה אותי", בתפקיד בילי טאנגפט לצד ויליאם ה. מייסי. בשנת 1996 נורה נגור למוות מחוץ לביתו שבצ'יינה טאון, לוס אנג'לס, נגור נקבר בפארק הזיכרון רוז הילס שבקליפורניה. לגבי זהות רוצחיו של נגור הועלות שלוש השערות אפשריות: הראשונה הייתה שנגור נרצח על ידי חברי כנופיית הרחוב "Oriental Lazy Boyz", לאחר מכן הועלתה האפשרות שנגור נורה למוות על ידי תומכים של תנועת קמר רוז', אך לאישום זה לא הועלה כל בסיס. התאוריה השלישית להירצחו של נגור הייתה שהוא נרצח בעת שוד שהסתבך, תאוריה זו הועלתה בטענה שהגנבים לא רוקנו את כיסיו של נגור ושבזירת הפשע התגלו 2900 דולרים במזומן. לבסוף שלושה אנשים נאשמו ברציחתו של היינג נגור: טאק סון טאן שנשלח ל-56 שנים בכלא, לנדרה לים שנשלח ל-26 שנים וג'ייסון צ'אן שנשלח למאסר עולם ללא אפשרות שחרור. לזכרו של נגור הוקמה בשנת 1997 "קרן ד"ר היינג ס. נגור" שמטרתה לגייס כמה שיותר תרומות כדי לסייע למצוקתם של תושבי קמבודיה. מדיה וקבצים בנושא היינג נגור בוויקישיתוף היינג נגור, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) היינג נגור, באתר AllMovie (באנגלית) היינג נגור, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) היינג נגור, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) היינג נגור, באתר Discogs (באנגלית) היינג נגור, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
קירות

האם התכוונתם ל... קירות (שיר) קירות (סרט) קיר
גילה גולן

גילה גולן (נולדה ב-30 בדצמבר 1940) היא דוגמנית עבר ישראלית ושחקנית קולנוע הוליוודית. נולדה בקרקוב, פולין, במהלך השואה. היא נמצאה נטושה בתוך חבילה בתחנת רכבת ומשפחה קתולית אימצה אותה והסתירה אותה מהנאצים. הוריה המאמצים מסרו אותה בתום המלחמה לידי ארגון יהודי שאסף יתומים יהודים. היא הגיעה למחנה מעבר בצ'כוסלובקיה ומשם נשלחה לאקס-אן-פרובאנס שבדרום צרפת. במשך שנתיים למדה בפנימיה יהודית. עלתה ארצה בשם זושה זבצקי בתחילת 1948 במסגרת עליית הנוער לארץ ישראל ואומצה על ידי משפחת גולדנברג מחיפה, שינתה את שמה למרים גולדנברג ונשלחה ללימודים בפנימייה דתית. ב-1960, עת עבדה כפקידה במשרדי ארגון נכי צה"ל בתל אביב, החליטה להתמודד בתחרות למלכות היופי, שיפצה את אפה, הוכתרה למלכת היופי של תל אביב ומאוחר יותר באותה שנה גם לסגנית מלכת היופי של ישראל בתחרות של מגזין לאישה. לאחר הזכייה שינתה את שמה רשמית לגילה גולן (שלפני כן שימש אותה כשם במה). היא נשלחה לייצג את ישראל בתחרות מיס עולם שנערכה בלונדון בנובמבר 1960 ונבחרה לסגנית ראשונה. כפרס זכתה גולן ברכב חדש וב-100 ליש"ט, ונשארה בבריטניה למשך ארבעה חודשים לגיוס תרומות עבור עליית הנוער. לאחר התחרות, סיפורה התפרסם בעולם ושורדי שואה רבים ראו בה כבתם האבודה אך גולן לא זכרה דבר מעברה. בשנת 1961 נשלחה עם דוגמניות אחרות לארצות הברית כדי לייצג את ישראל ביריד העולמי בסיאטל (שנערך ב-1962), וב-1963 החלה לעבוד כדוגמנית בניו יורק. ביוני 1964 ליהק אותה הבמאי האמריקאי-יהודי סטנלי קריימר, על סמך הקלטה של קולה, לתפקיד אלזה לוץ בסרטו "ספינת השוטים". הייתה זו הופעתה הראשונה בקולנוע. בשנת 1965 זכתה בתואר "מיס גולדן גלוב" והנחתה את אירוע חלוקת הפרסים לאותה שנה. בנוסף השתתפה בסדרה "Kraft Suspense Teatre" בתפקיד אורח. בשנים 1965–1966 התארחה מספר פעמים בתוכניתו של ג'וני קרסון ה"טונייט שואו" ובתוכניות אירוח נוספות. בשנת 1966 נישאה לאלכס אורבן והשתתפה בשני סרטים אמריקאים שעלו לאקרנים באותה שנה: "האיש שלנו פלינט" ששם הייתה בתפקיד הנושא את שמה הפרטי - גילה "ושלושה על ספה" ששם שיחקה את אנה ז'ק. מאוחר יותר גם שיחקה בתפקיד אורח בסדרה המצליחה "אני חולם על ג'יני" את הנסיכה טארג'י שמגיעה מהמזרח התיכון. בפברואר 1968 התגרשה מאורבן ושיחקה בסרט האיטלקי: "Lo scatenato". במחצית אותה שנה לקחה שיעורי משחק בניו יורק. בשנת 1969 שיחקה בסרטה האחרון "העמק של גואנגי" בתפקיד ט.ג. מאת אולפני האחים וורנר השחקנית והפעילה הטרנסג'נדרית הישראלית גילה גולדשטיין ז"ל, בחרה לעצמה את השם "גילה" כהוקרה לגילה גולן. בספטמבר 1969 נישאה למת'יו ברנרד רוזנהאוס, תעשיין אמריקאי-יהודי בתחום התרופות, פילנתרופ פרו-ישראלי, ומבעלי השליטה באולפני קולומביה. ושינתה את שמה לגילה רוזנהאוס להם שלוש בנות משותפות. בעלה השני נפטר ב-1980 מהתקף לב. כמה שנים לאחר פטירתו של בעלה השני, גולן חזרה בתשובה, התעסקה מאוד ביהדות עם עניין מיוחד בחזנות וניהלה בית השקעות עם בעלה השלישי, לו נישאה במהלך שנות ה-80 ועמו היא מתגוררת בפלורידה. מדיה וקבצים בנושא גילה גולן בוויקישיתוף גילה גולן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) יעקב בר-און, "האנשים שלנו בהוליווד", באתר ynet, 28 באפריל 2001 Matthew Rosenhaus Dead at 68, Jewish Telegraphic Agency, ‏1980-08-28 (באנגלית) WarrenBobrow says, Movie Star Gila (Golan) Rosenhaus Sells Her Apartment At The Pierre Hotel For $10 Million, Jewish Business News, ‏2014-05-18 (באנגלית)
מיכאיל לוריס מליקוב

הגנרל מיכאיל טריאלוביץ' לוריס מליקוב (ברוסית: Михаил Тариелович Лорис-Меликов‏; 20 בדצמבר 1825, טביליסי, האימפריה הרוסית – 10 בדצמבר 1888, ניס, צרפת) היה גנרל בצבא האימפריה הרוסית אשר קנה את תהילתו כמפקד הכוחות הרכובים של הצבא הקיסרי בקווקז, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878). מליקוב נולד ב-1825 למשפחת אצולה ממוצא ארמני מהממלכה הגאורגית המאוחדת והתחנך בסנקט פטרבורג בין השנים 1825 – 1826. בשנת 1847 הצטרף לכוחות ההוסרים של הצבא ובשנת 1851 הוצב בצבא מלכות המשנה של הקווקז, שם שירת כ-25 שנים והצטיין כקצין פרשים. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), פיקד מליקוב על הכוחות הרכובים של צבא הקווקז, ונטל חלק בכיבוש ארדהאן, בהדיפת המתקפה העות'מאנית בגזרת אג'ריה, בהכנעת מצודת קארס והמצור על ארזורום. הוא הפגין יכולת פיקודית מרשימה לצד אומץ לב בקרב ולאחר המלחמה עוטר בעיטור מסדר ג'ורג' הקדוש-דרגה שנייה וזכה לתואר רוזן. בשנת 1879 מונה לתפקיד מושל אזור מורד הוולגה ויכולת ההתמודדות שלו עם פרץ האלמנטים החתרניים והאנרכיסטיים, שהופנו כנגד שלטון הצארים, הוביל למינויו למושל במספר מחוזות נוספים. מליקוב נקט בצעדים נוקשים ויצירתיים כנגד ההתאגדויות השונות, עניין שהוביל למינויו לראש המועצה המנהלית העליונה של האימפריה, לאחר ניסיון ההתנקשות בצאר אלכסנדר השני בשנת 1880. ב-אוגוסט 1880 מונה לתפקיד שר הפנים של האימפריה, תפקיד ממנו התפטר מספר חודשים לאחר רציחת הצאר אלכסנדר השני ועלייתו לשלטון של בנו הצאר אלכסנדר השלישי. מליקוב פרש מפעילות ציבורית והלך לעולמו בניס שבצרפת, ב-10 בדצמבר 1888. מדיה וקבצים בנושא מיכאיל לוריס מליקוב בוויקישיתוף מיכאיל לוריס מליקוב, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מיכאיל לוריס מליקוב, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
יוסיף גורקו

הפילדמרשל יוסיף ולדימורוביץ' רומיקו גורקו (ברוסית: Ио́сиф Влади́мирович Роме́йко-Гурко́‏; 28 ביולי 1828, נובגורוד, האימפריה הרוסית – 28 בינואר 1901, סחרובו, האימפריה הרוסית) היה פילדמרשל רוסי אשר התבלט כמפקד אוגדה, בצבא הדנובה בגזרת הבלקן, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878). גורקו נולד למשפחה ממוצא פולני, התחנך באקדמיה צבאית והצטרף לכוחות ההוסרים של המשמר הקיסרי בשנת 1846. הוא לחם במלחמת קרים כמפקד גדוד ובשנת 1867 מונה למפקד חטיבה בדרגת מאיור גנרל. חטיבתו, החטיבה הראשונה של אוגדת הפרשים השנייה של צבא הדנובה, ניצבה בחוד הפלישה לבולגריה לאחר חציית הדנובה מכיוון רומניה והייתה אחראית לכיבוש טרנובו. חטיבתו חצתה את הרי הבלקן וביולי 1877 השתלטה על מעבר שיפקה החשוב להמשך התנועה לדרום בולגריה ואזור תראקיה. באוקטובר 1877 קודם לדרגת גנרל ופיקד על כוחות הפרשים של הגיס ברמת אוגדה. הוא השתתף בקרבות על העיר פלבן, כיבוש סופיה והמשיך בכיבוש מחוז רומליה המזרחית ובכלל זה פיקוד על הקרב לכיבוש פלובדיב ואדירנה בינואר 1878, תוך שכוחותיו מוחצים את הכוחות העות'מאנים בפיקודו של סולימאן הוסני פאשה ומאיימים על הבירה איסטנבול. לאחר המלחמה זכה גורקו לתואר רוזן ועוטר במספר עיטורים רמי מעלה על הצטיינותו המבצעית והפיקודית, בכל אחד מהקרבות בהם השתתף ועליהם פיקד. בין השנים 1879 – 1880 כיהן כמושל המחוז הצבאי סנקט פטרבורג ובין 1883 ועד 1894 כיהן כמושל הכללי של פולין. גורקו הלך לעולמו ב-28 בינואר 1901 בעיירה סחרובו, אשר ליד העיר טבר והוא בן 73 שנים. מדיה וקבצים בנושא יוסיף גורקו בוויקישיתוף ביוגרפיה (ברוסית)
חמישיית ההגנה של העונה ב-NBA

חמישיית ההגנה של העונה ב-NBA (באנגלית: NBA All-Defensive Team) הוא תואר הוקרה עונתי בליגת ה-NBA המחולק מאז עונת 1968/1969 לשחקני ההגנה המצטיינים במהלך העונה הסדירה. הבחירות לתואר זה מתבצעות על ידי מאמני הקבוצות ב-NBA, כאשר לכל מאמן אין אפשרות לבחור שחקן מקבוצתו שלו. נבחרת ההגנה של ה-NBA מורכבת משני הרכבי שחקנים - החמישייה הראשונה והחמישייה השנייה - כשבסך הכול נבחרים עשרה שחקנים לתואר זה בכל עונה. השחקנים עצמם מקבלים שתי נקודות עבור כל קול שהם מקבלים לחמישייה הראשונה, ונקודה אחת עבור כל קול לחמישייה השנייה. חמשת השחקנים בעלי מספר הנקודות הגבוה ביותר בסך הכול נכנסים לחמישייה הראשונה, בעוד שחמשת הבאים אחריהם נכנסים לחמישייה השנייה. במצב של שוויון במקום החמישי באחת מן החמישיות, נבחרת הגנה מורחבת. במקרה שהחמישייה הראשונה כוללת שישה שחקנים בעקבות שוויון כזה, החמישייה השנייה תכלול בכל זאת חמישה שחקנים, עם אפשרות להרחבה יתרה במקרה של שוויון נוסף. מצבים כאלה של שוויון אירעו פעמים בודדות, האחרונה שבהן הייתה ב-2006, כאשר קובי בראיינט וג'ייסון קיד היו בשוויון במספר הקולות שקיבלו. בבחירת השחקנים לחמישיות ההגנה גם אין התייחסות לעמדה על המגרש בה הם משחקים. לדוגמה, בשנת 2006 נכללו בחמישיית ההגנה השנייה שלושה פורוורדים, סנטר אחד ורכז אחד. הפורוורד טים דאנקן מחזיק בשיא של מספר הבחירות הכולל לנבחרת ההגנה עם 15 כאלו, כאשר הוא נבחר ברציפות לאחת מחמישיות ההגנה בכל עונה מאז שנת הרוקי שלו ב-1998 ועד עונת 2009/2010.‏ קובי בראיינט וקווין גארנט נבחרו 12 פעמים כל אחד וכרים עבדול-ג'באר אחריהם בדירוג עם 11 בחירות. בראיינט, גארנט, גארי פייטון ומייקל ג'ורדן מחזיקים במשותף בשיא הבחירות לחמישיית ההגנה הראשונה של העונה עם תשע בחירות; אחריהם בדירוג נמצאים סקוטי פיפן, בובי ג'ונס ודאנקן עם שמונה בחירות כל אחד. חמישיית ההגנה של העונה באתר ה-NBA נבחרי חמישיית ההגנה של העונה באתר Basketball-Reference ESPN.com, "Camby, Bryant, Bell round out All-Defensive team", 30.04.2007 NBA.com, "Ben Wallace Tops 2005-06 NBA All-Defensive Team Selections", 11.05.2006 basketball-reference.com, "All-Defensive Selections by Player"
דב פרידמן

דב פרידמן (נולד ב-8 באוקטובר 1949) הוא שחקן וזמר ישראלי. פרידמן נולד וגדל בשכונת יד אליהו בתל אביב. הוא שירת בצה"ל בגרעין נח"ל. בין השנים 1970–1973 למד בבית הספר לאמנויות המשחק "בית צבי". ב-1972 גילם את "הבלונדי" בסרט "מציצים" שביים אורי זוהר. ב-1973 גילם את עוזי בסרט "חכם גמליאל" שביים יואל זילברג. ב-1974 הצטרף ליידיש קונסט טייאטר, שהקים בנימין צמח, ושיחק בין היתר בהצגה "האוצר". גילם את הרוצח בהצגה "עליזה מזרחי" בתיאטרון השדרה. הופיע בתפקידי אורח בסרטים הוליוודיים: בסרט "החליל הדומם" (1979) וגילם נהג מרוצים שוודי בסרט "סהרה" (1983). ב-1982 שיחק בסרט "כביש ללא מוצא" בבימויו של יקי יושע. בין 1995-1996 השתתף בתפקיד אורח ב-8 פרקים בסדרה "המונה דופק" בבימויו של יקי יושע. בין השאר השתתף בתפקידי אורח בסרט "אור" (2004) לצד רונית אלקבץ, בסדרה "כחול עמוק" (1997) ו"אגדת דשא" (2006). ב-2007 גילם את מישה קצין המודיעין בסרט "המוסד הסגור" בבימויו של אלון גור אריה. ב-1981 פתח פרידמן את מגזין "טורבו", מגזין מוטורי למכוניות ואופנועים שהיה הראשון מסוגו בארץ. בין השנים 1992-1999 עבד פרידמן בעיתון "ידיעות אחרונות" בתור יועץ פרסום. פרידמן גרוש ואב לשלושה. בניו הם השחקנים שרון פרידמן וברק פרידמן. בתו, קרן פרידמן התמודדה במלכת היופי לשנת 2004 שם נבחרת לחביבת הקהל וייצגה את ישראל בתחרות מיס אירופה. דב פרידמן, ברשת החברתית פייסבוק דב פרידמן, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית דב פרידמן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
קיקי סמית

קיקי סמית' (באנגלית: Kiki Smith;‏ נולדה ב-18 בינואר 1954) היא פסלת, סופרת ואמנית הדפסים אמריקאית ילידת גרמניה. יצירותיה, החל משנות השמונים של המאה ה-20, משקפות את העניין בגוף האדם ובתפיסות פמיניסטיות. סמית נולדה בנירנברג, גרמניה כאחת משלוש בנות. אביה היה הפסל האמריקאי טוני סמית(אנ') ואמה הייתה זמרת האופרה והשחקנית ג'יין לורנס(אנ'). המשפחה שהתה בגרמניה זמן רב, שם פיתחה האם את הקריירה שלה כזמרת. בנעוריה היגרה המשפחה בחזרה לארצות הברית והתיישבה בניו ג'רזי. את הכשרתה האמנותית הראשונה קיבלה מאביה והיא עזרה לו ביצירת פסליו המינימליסטיים והמופשטים. בשנת 1971 עבדה בתיאטרון בובות. בין השנים 1974-1976 למדה אמנות בבית הספר לאמנות שבהרטפורד, קונטיקט. עם סיום לימודיה עברה להתגורר בעיר ניו יורק, שם הייתה שותפה לפעילות "Colab", ארגון של אמנים מתחומים שונים. יצירותיה של סמית נתפשו כעוסקות במצבים גופניים קיצונים כביטוי למצב נפשי. עבודות כגון "בריכת דם" (Blood Pool‏, 1992) או "זנב" (Tale‏, 1992) שהתפרסמו בתערוכה הקבוצתית "Post Human"‏ (1992), נתפשו כביטוי לעידן הפוסט מודרני ולמיניות בעידן מגפת האידס. היא גם כתבה מספר ספרים. בשנת 2009 היא זכתה בפרס של "אישה באמנות" של מוזיאון ברוקלין. מדיה וקבצים בנושא קיקי סמית בוויקישיתוף קיקי סמית באתר "מפגשים מהסוג החזותי". קיקי סמית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) קיקי סמית, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
מדליית הניצחון במלחמת העולם הראשונה (ארצות הברית)

מדליית הניצחון במלחמת העולם הראשונה (באנגלית: World War I Victory Medal) היא אות מערכה של הכוחות המזוינים של ארצות הברית אשר הוענק לחיילים בגין שירות בצבא ובצי ארצות הברית בתקופת מלחמת העולם הראשונה. המדליה עוצב על ידי ג'יימס פרייסר והיא הוענקה משנת 1919. במקורה תוכננה המדליה להיות מוענקת מתוקף חוק של הקונגרס האמריקאי אולם משזה לא חוקק מעולם תוקנה המדליה בידי מחלקות הצבא השונות. באפריל 1919 פורסמו הפקודות המאשרות את חלוקת המדליה בקרב חיילי הצבא וביוני אותה השנה פורסמו הפקודות הנוגעות למלחי הצי. המדליה הוענקה לחיילי ומלחי הכוחות המזוינים של ארצות הברית בין על פי התאריכים הבאים: ה-6 באפריל 1917 עד 11 בנובמבר 1918 לכל שירות צבאי ה-11 בנובמבר 1918 עד 5 באוגוסט 1919 למשרתים ברוסיה האירופאית ה-23 בנובמבר 1918 עד 1 באפריל 1920 למשרתים בכוח המשימה האמריקני בסיביר במקורה נקראה המדליה בשם מדליית הניצחון, אולם עם סיומה של מלחמת העולם השנייה והנפקתה של מדליית הניצחון במלחמת העולם השנייה (משנת 1946 כאות מערכה בלבד בשם "אות הניצחון" ומ-1947 כמדליה מלאה) שונה שמה של המדליה לשמה המלא והנוכחי. על מנת לציין לשבח התנהגות או גבורה, הותקנו מספר התקנים או תגים אשר נועדו לענידה על גבי הסרט. ציון כוכב הכסף של מדליית הניצחון במלחמת העולם הראשונה אושר בידי הקונגרס ב-4 בפברואר 1919. זהו ציון לשבח אשר נענד על גבי הסרט או האות לחייל בצבא ארצות הברית אשר גילה גבורה בקרב בין השנים 1917 ועד 1920. בשנת 1932 הומר הציון למדליית כוכב הכסף. ציון כוכב הצי של מדליית הניצחון במלחמת העולם הראשונה נענד על ידי מלחים ונחתים אשר צוינו לשבח בידי מזכירות הצי על מילוי תפקידם בצורה יוצאת מן הכלל במהלך המלחמה. צורתו של הכוכב הייתה כוכב כסף קטן אשר נענד על גב הסרט או האות. שלא כמו ציון כוכב הכסף, כוכב הצי לא הוחלף בכוכב הכסף. תגי קרב ושירות למשתתפים בקרבות גדולים ומשמעותיים, הן מקרב חיילי הצבא והן מקרב מלחי הצי, הוענקו תגים לענידה על הסרט עליהם נכתב שם הקרב בוא לחמו או של הזירה בה השתתפו. מדיה וקבצים בנושא מדליית הניצחון במלחמת העולם הראשונה בוויקישיתוף מדליית הניצחון במלחמת העולם הראשונה באתר המכון ההרלדי של צבא ארצות הברית Navy and Marine Corps Awards Manual, NAVPERS 15,790 Rev. 1953
הברדלס (סרט)

הברדלס (באיטלקית: Il Gattopardo) הוא סרט קולנוע שהופק ב-1963 על בסיס ספרו של ג'וזפה תומאזי די למפדוזה, "הברדלס". את הסרט ביים לוקינו ויסקונטי ומככב בו צוות בינלאומי של שחקנים ובהם ברט לנקסטר, אלן דלון וקלאודיה קרדינלה. הסרט זכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל הקולנוע בקאן והיה מועמד לפרס אוסקר לעיצוב תלבושות. "הברדלס" מתאר את שקיעתה של משפחת אצולה סיציליאנית, אשר סמל האצולה שלה הוא ברדלס, בתקופה רבת תמורות במחצית השנייה של המאה ה-19, כאשר גריבלדי איחד את איטליה. העלילה, המתרחשת כביכול בעיירה דמיונית בשם "דוֹנָאפוּגָטָה" (ככל הנראה בת דמותה של העיירה סנטה מרגריטה די בליצ'ה, 100 ק"מ דרום-מערבית לפלרמו), פוגשת את המשפחה במספר נקודות בזמן בין מאי 1860 למאי 1910 ובמרכזה דמותו של הנסיך דון פבריציו קורברה, נסיך סאלינה (בגילומו של ברט לנקסטר), המשלבת את דמויותיהם של המחבר, אביו ובעיקר סבו. ציר העלילה של הסרט מתרכז בשידוכו של אחיינו הצעיר של הנסיך, טנקרידי (אלן דלון), לבת משפחה מבוססת, אנג'ליקה (קלאודיה קרדינלה), כך שיוכל להמשיך את השושלת. הסצנה המשמעותית ביותר בסרט היא סצנת הנשף בה רוקדים קרדינלה ולנקסטר למוזיקה מאת נינו רוטה. בעקבות הצוות הרב-לאומי הופקו גרסאות של הסרט באיטלקית ובאנגלית. בגרסה האיטלקית מדובב ברט לנקסטר על ידי שחקן דובר איטלקית. לנקסטר שובץ ככוכב הסרט על ידי המפיקים על מנת להבטיח שהסרט יופץ בארצות הברית, וזאת מבלי להיוועץ עם הבמאי. עובדה זו יצרה מתח בימי הצילום הראשונים, אך התבררה בדיעבד כבחירה מוצלחת, שכן לנקסטר מבצע בסרט את אחד הטובים שבתפקידיו. העריכה הראשונית של הסרט הייתה בת 205 דקות; ויסקונטי קיצר אותה ל-185 דקות, בהן ראה אורך אידיאלי, וכך הופץ הסרט באירופה. אורכה של גרסת ההפצה האמריקאית הרשמית, שנעשתה על ידי פוקס המאה ה-20, 161 דקות. דני מוג'ה, אהבנו כל כך – 100 סרטי מופת, מפה - מיפוי והוצאה לאור, 2003, הערך "הברדלס", עמ' 158–160 מדיה וקבצים בנושא הברדלס בוויקישיתוף "הברדלס", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "הברדלס", באתר נטפליקס "הברדלס", באתר AllMovie (באנגלית) "הברדלס", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "הברדלס", באתר Metacritic (באנגלית) "הברדלס", באתר אידיבי "הברדלס", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) רוג'ר איברט, סקירה של הסרט (באנגלית)
איוואן דווידוביץ' לאזרב

הגנרל איוואן דווידוביץ' לאזרב (ברוסית: Лазарев, Иван Давидович́ ‏; 1820, שושה, נגורנו קרבאך, חאנות קרבאך – 14 באוגוסט 1879, טביליסי, האימפריה הרוסית) היה גנרל רוסי אשר התבלט כמפקד אוגדה, בגזרת הקווקז, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878). לאזרב נולד למשפחה ממוצא ארמני, התחנך בעירו, בשנת 1839 הצטרף לצבא מלכות המשנה של הקווקז ושלוש שנים מאוחר יותר, הוסמך לקצונה. הוא השתתף בדיכוי מרד האימאם שאמיל באזור דאגסטן וברבות הימים רכש את ידיעת השפה הטטרית, שהייתה מדוברת בקרב האוכלוסייה המקומית והקנתה לו את היכולת לנהל משא ומתן עם הנהגת האוכלוסייה המוסלמית המקומית ולדון בתנאי הפסקת האש בחבל. בשל יכולותיו הצבאיות והדיפלומטיות גם יחד, קודם לדרגת גנרל. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), הוצב לאזרב בגזרת הקווקז והשתתף בקרבות הכבדים בגזרת אג'ריה שהובילו להדיפת המתקפה העות'מאנית בגזרה ובהמשך פיקד על כיבוש מצודת קארס, כאשר הוא מוביל אישית את חוד אוגדתו. לאזרב הלך לעולמו ב-14 באוגוסט 1879 בעת שהוצב עם כוחותיו בגזרת מזרח הים הכספי ונקבר בעיר טביליסי. מדיה וקבצים בנושא איוואן דווידוביץ' לאזרב בוויקישיתוף
סמל אוזבקיסטן

סמל אוזבקיסטן הנוכחי אומץ ב-2 ביולי 1992. הסמל דומה לסמל של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוזבקית, ומורכב ממספר מאפיינים שהתבססו על הסמל הישן יחד עם שינויים שאפיינו את המדינה. הסמל מוקף בחיטה מצד ימין וכותנה מצד שמאל, המבליטים את היבולים הפופולריים ביותר במדינה. והם עטופים ברצועה בעלת שלושה צבעים: כחול, לבן וירוק - צבעי דגל אוזבקיסטן. במרכז הסמל - הציפור הלאומית של המדינה ה"הומא" (באוזבקית: Humo, בפרסית: هما) - ציפור מהמיתולוגיה הפרסית, אשר מסמלת שמחה, אהבה וחופש. מאחורי הציפור נמצאת השמש הנצחית שמאירה תמיד את המדינה, ההרים הגדולים של המדינה והשדות הגדולים המסמלים את החקלאות הענפה. בראש הסמל ישנו הכוכב המתומן הכחול בעל שמונה צלעות, ובתוכו חצי סהר וכוכב, המסמלים את האסלאם - הדת השולטת במדינה. הכוכב המתומן הכחול החליף את הכוכב הסובייטי האדום בעל חמש הצלעות. בתחתית ישנה כרזה ועליה רשום שמה של המדינה בשפה האוזבקית. בגרסאות מוקדמות יותר של הסמל על הכרזה כתוב שם המדינה בכתב קירילי - Ўзбекистон, אך בגרסאות מאוחרות יותר של הסמל על הכרזה כתוב שם המדינה בכתב לטיני - O‘zbekiston. דגל אוזבקיסטן המנון אוזבקיסטן מדיה וקבצים בנושא סמל אוזבקיסטן בוויקישיתוף סמל אוזבקיסטן באתר דגלי העולם (באנגלית)
קרוב לבית (סרט)

קרוב לבית הוא סרט קולנוע ישראלי מסוגת הדרמה, שיצא בשנת 2005. הסרט עוסק בחיילות משמר הגבול בירושלים. בימוי ותסריט: וידי בילו, דליה הגר. הסרט הופק על ידי קרן גשר לקולנוע רב תרבותי, בשת"פ עם יס דוקו. מירית (נעמה שנדר) היא צעירה עגמומית ורצינית, בת טובים, המתגייסת לצה"ל ומעוניינת לשרת בתפקיד רב אחריות והשפעה. היא מגיעה ליחידת חיילות של משמר הגבול שבה כוח האדם מגוון באופיו ולא ניתנת בה כל הכשרה לחיילות. תפקידן העיקרי של בנות היחידה הוא לבדוק את תעודות הזהות של העוברים ושבים בירושלים, תוך מחשבה שהדבר יסייע לסיכול פיגועי טרור. בפועל, קשה לדעת אם ליחידה יש תרומתה ביטחונית כל שהיא. החיילות מטרידות את העוברים והשבים, חלק גדול מהחיילות מתחמק מביצוע רציני של המטלות והשירות ביחידה לא נעים וחסר כל סיפוק. מירית מתקשה במיוחד להסתגל אל שותפתה לחוליה, סמדר (סמדר סייר), ששונה ממנה בדרכים רבות. סמדר לוחצת עליה להתגבר על בושתה ולחזר אחרי הגברים העוברים ברחוב. אחת מתוצאות המעשה הזה היא שמירית מתפתה לרקוד עם אורחי המלון שהיא אמורה לאבטח, נתפסת על ידי המפקדות שלה ונשלחת לכלא צבאי. אולם, משברים שונים שמירית וסמדר עוברות, כמו מטען החבלה שמתפוצץ לידן (בשכונת נחלת שבעה) וכמו הלינץ' שהן בקושי מצליחות למנוע באדם שמסרב להציג להן את תעודת הזהות שלו, בונים רעות חזקה ביניהן. אירית סוקי (מימין) ונעמה שנדר (משמאל) נעמה שנדר נעמה שנדר (מימין) וסמדר סייר (משמאל) סמדר סייר, נעמה שנדר, אירית סוקי, דני גבע, עמי וינברג, קטיה זימבריס, אמיתי יעיש בן אוזיליו, אנה סטפן, לנה אטינגר, אילנית בן-יעקב ואורי רביץ. מדיה וקבצים בנושא קרוב לבית בוויקישיתוף הסרט המלא לצפייה ישירה (בתשלום) באתר ארכיון הסרטים הישראלי - סינמטק ירושלים "קרוב לבית", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "קרוב לבית", באתר נטפליקס "קרוב לבית", באתר AllMovie (באנגלית) "קרוב לבית", באתר ספר הקולנוע הישראלי "קרוב לבית", באתר Metacritic (באנגלית) "קרוב לבית", באתר אידיבי "קרוב לבית", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "קרוב לבית", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית הסרט המלא לצפייה ישירה באתר וואלה VOD אתר הסרט "קרוב לבית" באתר "קרן הקולנוע הישראלי"
הורמזיס

הורמזיס (מיוונית: hórmēsis - תנועה מהירה) הוא מונח בטוקסיקולוגיה המציין תופעה בה לכמות קטנה של רעל או רעלן יש דווקא אפקט ביולוגי מיטיב. חומר בעל מאפיינים כאלה מציג עקומת מנה-תגובה דמוית U או J, כלומר שפועל במינונים נמוכים ומעבר לעיכוב עם העלייה במינון. המנגנונים הביוכימים הגורמים לתופעה אינם מובנים כל צרכם אך ניתן לשער כי הרעלן גורם להפעלת מנגנוני הגנה ותיקון המצליחים להתגבר על האפקט השלילי ואף להיטיב, בבחינת "מה שלא הורג אותי, מחשל אותי". אף על פי שפעילות גופנית מתונה גורמת לגוף לעבור למצב דחק, יש לה אפקט מיטיב על הבריאות. בניסויים בבעלי חיים נמצא כי הגבלת קלוריות האריכה את תוחלת החיים שלהם. מחקרים אחדים הראו כי צריכה של כמות קטנה של אלכוהול ביום עשויה לתרום למניעת שבץ ומחלת לב. מיטוהורמזיס - המיטוכונדריות בתאים יוצרים רדיקלים חופשיים הגורמים לתא להפעיל מנגנונים נוגדי חימצון המגנים גם כנגד רדיקלים חופשיים המגיעים מחוץ לתא. השערת ההיגיינה טוענת כי החשיפה לגורמים מזהמים בגיל צעיר תורמת להתפתחות תקינה של מערכת החיסון. חיים שפירא ופייר זינגר, פוליפנולים: פיטוכימיקלים המשרים אנזימים המגנים על התא, מגזין PharmaLine גיליון 24 דצמבר 2006 ערך זה הוא קצרמר בנושא ביולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו. חיים שפירא ופייר זינגר, פוליפנולים: פיטוכימיקלים המשרים אנזימים המגנים על התא, מגזין PharmaLine גיליון 24 דצמבר 2006