laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אפקט סטרופ

הדגמת האפקט נסו לומר במהירות מהו הצבע שבו צבועות המילים להלן: כחול צהוב אדום ירוק צהוב ירוק אפקט סטרוּפ הוא המחשה של הפרעות בזמן תגובה של אדם במטלה. האפקט פורסם לראשונה באנגלית ב-1935 על ידי ג'ון רידלי סטרופ, וקרוי על שמו (למעשה האפקט פורסם לראשונה ב-1929, אך בגרמנית בלבד). מטלות סטרופ מדגימות את ההבחנה בין תהליכים קוגניטיביים אוטומטים לבין תהליכים קוגניטיביים נשלטים. בניסוי המדגים אפקט זה, מתבקש אדם לציין את שם הצבע שבו כתובה מילה. המילים הן שמות צבעים, והן רשומות במגוון צבעים שונים. על פי האפקט, נדרש לאדם זמן תגובה ארוך יותר לומר "כחול" כאשר המילה "אדום" כתובה בכחול, מאשר כאשר המילה "כחול" כתובה בצבע כחול. ההסבר המקובל לתופעת סטרופ הוא היפותזת זיהוי המילים האוטומטי: חשיפה למילה מעלה באופן אוטומטי את התוכן הסמנטי כלומר את המשמעות של המילה, ודבר זה מפריע למשימת זיהוי הצבע בו כתובה המילה. זוהי דוגמה של תפיסה של מלמעלה-למטה. התופעה מתרחשת גם במילים שקשורות לצבע (שמים, אש) וגם בצירופי אותיות שדומים למילים המתארות צבעים (wred, bloo). בשנות החמישים השתמשו בארצות הברית בתופעה זו כדי לזהות סוכנים סובייטים על ידי כתיבת מילים ברוסית בצבעים שונים ובקשה מהנבדקים להגיד מהו צבע המילים[דרוש מקור]. אם הם היו יודעים רוסית, זה היה מפריע להם בקריאת המילים. כיום משתמשים באפקט זה על מנת לאבחן דיסלקסיה, וכן פגיעות נוירולוגיות. משתמשים בו גם כמדד לפגיעה בתהליכים אינהיבטוריים. יש כיום מטלות רבות דמויות סטרופ (stroop-like), לדוגמה אפקט סטרופ מספרי שבו אדם מתבקש לציין איזו ספרה מתוך שתיים היא הגדולה יותר - פעם אחת הוא נשאל באשר לגודל הפיזי של הספרה (גודל הגופן) ופעם אחרת לגבי הערך המספרי של הספרה. הדרך הפשוטה ביותר שבה אפשר להערים על הבוחן היא טשטוש ראייה רצוני ויזום עד למידה שבה אי אפשר לקרוא את המילים, אבל אפשר לזהות את הצבע שלהן. מבחינה נירולוגית מטלות סטרופ מפעילות את פיתול החגורה הקדמי. מבחינת מודעות, "אפקט סטרופ" קשור למנגנוני הקשב, כאשר למעשה נדרש מאיתנו לבצע inhibition in attention, זאת אומרת, עיכוב לגירוי שתופס את הקשב ותשומת ליבנו. במקרה של האפקט, התוכן הסמנטי של המילה תופס את תשומת ליבנו במידה יותר גדולה, ואנו נדרשים להתעלם ממנו, ולהבחין בשם צבע הגירוי. פסיכולוגיה קוגניטיבית מונחים בפסיכולוגיה קוגניטיבית מדיה וקבצים בנושא אפקט סטרופ בוויקישיתוף המאמר המקורי של סטרופ מ-1935 התנסו באפקט Shenhav, A., Botvinick, M. M., & Cohen, J. D. (2013). The expected value of control: an integrative theory of anterior cingulate cortex function. Neuron, 79(2), 217-240. Rueda, M., Checa, P., & Rothbart, M. K. (2010). Contributions of Attentional Control to Socioemotional and Academic Development. Early Education And Development, 21(5), 744-764. https://psychologysays.net/psychology/stroop-test-it-assesses-the-ability-to-pay-attention-and-inhibit/
חלמנו על הנר

חלמנו על הנֵר (בפולנית: Chełmno nad Nerem; בגרמנית: Kulmhof an der Nehr) הוא כפר בגמינה דומביה (Dąbie), במחוז קולו שבפרובינציה פולין גדול במרכז פולין. הכפר שוכן כ-19 ק"מ מדרום-מזרח לעיר קולו (Koło), וכ-135 ק"מ ממזרח לבירת החבל פוזנן. נכון לשנת 2006, מונה הכפר כ-350 תושבים. בקרבת הכפר פעל בתקופה השואה מחנה ההשמדה חלמנו. מדיה וקבצים בנושא חלמנו על הנר בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בפולין. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פאול גרות

פאול היינריך פון גרות (בגרמנית: Paul Heinrich von Groth;‏ 23 ביוני 1843 – 2 בדצמבר 1927) היה מינרלוג וקריסטלוגרף גרמני. תרומתו החשובה ביותר למדע הייתה הסברו על הקשר בין התרכובת הכימית למבנה הגביש. גרות היה מייסד כתב העת Zeitschrift für Kristallographie שהיה כתב העת החשוב ביותר בתחום הקריסטלוגרפיה בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה. גרות נולד במגדבורג ולמד באוניברסיטת פרייברג לכרייה ולטכנולוגיה שבסקסוניה, דרזדן וברלין, וקיבל את התואר דוקטור ב-1868. מ-1872 היה אחראי על הקתדרה במינרלוגיה באוניברסיטת שטרסבורג. ב-1883 הוא מונה לפרופסור למינרלוגיה ואוצר המינרלים במוזיאון המדינה במינכן. גרות ביצע מחקרים נרחבים על גבישים ומינרלים, כמו גם על סלעים; והוציא לאור כמה ספרים בתחום המינרלוגיה והקריסטלוגרפיה. ב-1902 זכה גרות בתואר אצולה, וב-1908 זכה במדליית וולאסטון (הפרס החשוב ביותר של החברה הגאולוגית של לונדון הקרוי על שמו של ויליאם הייד וולאסטון). ב-1877, בהיותו בשטרסבורג, החל גרות להוציא לאור את כתב העת Zeitschrift für Krystallographie und Mineralogie (כתב עת לקריסטלוגרפיה ומינרלוגיה) שאותו ערך במשך שנים אחדות. ב-1921 התמנה פאול ניגלי כעורך העיתון, וב-1924 הוחלט לשנות את שם כתב העת לZeitschrift für Krystallographie (כתב עת לקריסטלוגרפיה), על מנת להדגיש כי כתב העת עוסק בקריסטלוגרפיה בלבד. גרות המשיך להיות מעורב בניהול כתב העת, וב-1924 הזמין את פאול פטר אוואלד להשתתף כעורך משותף בכתב העת. כתב העת דגל במדיניות של פרסום מאמרים בשפת המקור של הכותבים, ולמרות שהשפה העיקרית בו הייתה גרמנית, התפרסמו בו גם מאמרים באנגלית ובצרפתית. עובדה זו הפכה את כתב העת בעריכתו של ניגלי לכתב העת החשוב ביותר בתחום הקריסטלוגרפיה בתקופה שקדמה למלחמת העולם השנייה. כתב העת הפסיק את הופעתו בסוף המלחמה. והוא חזר להופיע ב-1955 (אם כי ככתב עת גרמני בלבד) והוא ממשיך להופיע גם כיום. סקירה טבלאית של מינרלים פשוטים (Tabellarische Übersicht der einfachen Mineralien)‏, (1898-1874) קריסטלוגרפיה פיזיקלית (Physikalische Krystallographie und Einleitung in die krystallographische Kenntniss der wichtigsten Subtanzen)‏, (1895-1876, מהדורה 4 הודפסה ב-1905) על המבנה המולקולרי של גבישים (Über die Molekularbeschaffenheit der Krystalle)‏, הרצאה שנישאה במינכן ב-28 במרץ 1988. יסודות של קריסטלוגרפיה כימית ופיזיקלית (Elemente der physikalischen und chemischen Krystallographie)‏, 1905 מדיה וקבצים בנושא פאול גרות בוויקישיתוף
הגאקורה

ההָגָקוּרֶה (ביפנית: 葉隠 - "בצל העלים" או "עלה נסתר") או "הגקורה קיקיגאקי" הוא ספר הדרכה פרקטי ורוחני ללוחמים, שנערך מתוך אסופת פרשנויות של הסמוראי יָמָמוֹטוֹ צוּנֵטוֹמוֹ. הפרשנויות נאספו ונערכו על ידי צוּרָמוֹטוֹ טאשירוֹ מתוך שיחותיו עם צונטומו בין השנים 1709 עד 1716, אך הספר פורסם רק שנים אחר כך. ההגקורה מוכר גם כ"ספר הסמוראי", כ"לקט נַבֶּשִימָה" וכ"לקט נגקורה". הספר מתעד את השקפתו של צונטומו על הבושידו. נאמר לפעמים על ההגקורה כי הוא טוען שהבושידו הוא בעצם "דרך המוות" או הדרך לחיות את חייך כאילו אתה כבר מת, והסמוראי המשרת חייב להיות מוכן לוותר על חייו בכל רגע על מנת לשרת את אדונו. הספר מסביר גם כיצד על הסמוראי לנהוג עם משרתיו, אדונו וכיצד להתייחס למוות. הספר המקורי כולל בתוכו כאלף פסקאות על הבושידו, אך ברוב הספרים הנפוצים כיום ישנן רק מאתיים פסקאות. אחרי מות אדונו, נאסר על צונטומו לבצע ספוקו על ידי שוגונות טוקוגאווה (הממסד הצבאי ביפן). ניתן להניח שההגקורה נכתב בחלקו על מנת להדגיש את תפקיד הסמוראי בחברה שלווה. חלק אחר בספר נוגע ל"ימים הישנים" ורומז להחלשות מסוכנת במעמד הסמוראים מאז. ההגקורה נכתב בסביבות מאה שנים לאחר תחילת עידן טוקוגוואה, זמן של שלום יחסי. בלי מטרה מרכזית להילחם למענה מעמד הסמוראים הפך ממעמד לוחם למעמד פקידותי. הספר מפרט את דרך ההתמודדות עם בעיית שמירת הדריכות הצבאית והלך רוח צבאי הולם בקרב החיילים בימי שלום. ההגקורה לא היה ידוע בשנים שלאחר מותו של צונטומו. הספר התפרסם וקיבל תפוצה רחבה יותר רק בתחילת המאה ה-20. ב-1930 הוא נעשה אחת מהיצירות המפורסמות ביותר ביפן המאפיינות את הבושידו. ההגקורה נשאר פופולרי בקרב לא-יפנים המעוניינים בתרבות הסמוראית. למרות שההגקורה נחשב לאחד מהמסמכים המפורסמים הדנים בתרבות הבושידו, יש המיחסים לצונטומו פנאטיות, תווית שהוא עצמו לא התנגד לה. לדוגמה, ביקורתו על ארבעים ושבעה הרונין טוענת שהרונין לא היו צריכים לחכות שנה עד שנקמו את מותו של אדונם, אלא היו צריכים לנסות ולנקום מיד, למרות שפעולה מיידית הייתה נכשלת קרוב לוודאי. אף שרבים רואים את ההצלחה של הרונין ומהללים את סבלנותם, צונטומו סבר שפעולה מיידית חשובה יותר מהצלחה או כישלון. בסרטו של ג'ים ג'ארמוש גוסט דוג: דרכו של סמוראי ההגקורה מקבל תפקיד ראשי בעלילת הסרט, וגם ברשימת המקורות של הבמאי. הסרט משתמש בתרגומו החלקי של ויליאם סקוט וילסון כבסיס לדמות הראשית. בסרט מצוטטים משפטים שונים מהספר. להקת החונקים מזכירה את הספר בשירה "ice" ספרו של רוברט קרייס, stalking the angle, מתאר קו עלילה שבו מעורבת גנבתו של כתב יד נדיר של הגאקורה יוקיו מישימה, דרכו של הסמוראי, על הגקורה בחיים מודרניים יוקיו משימה, על הגאקורה מדיה וקבצים בנושא הגאקורה בוויקישיתוף
שחמט אגרוף

שחמט אגרוף הוא ענף ספורט המשלב בין משחק שחמט ואגרוף. ספורט זה, שמוסד בתחילת 2003, החל את דרכו כשאמן הולנדי בשם איפה רובינג ארגן תחרויות ממשיות בהשראת תיאורים בדיוניים של הספורט בכתביו של אנקי בילאל הצרפתי. מאז הספורט צבר פופולריות רבה. כדי להצליח, המתמודדים צריכים להיות מנוסים הן באגרוף והן בשחמט. תחרות בין שני מתמודדים מורכבת מסבבי שחמט וסבבי אגרוף לסירוגין. התחרות מתחילה בסבב של משחק שחמט בן ארבע דקות, שלאחריו סבב אגרוף בן שלוש דקות, וכך הלאה, עד מקסימום של 11 סבבים: 6 סבבי שחמט ו־5 סבבי אגרוף. בין הסבבים השונים יש הפסקה בת דקה אחת, שבה המתמודדים חובשים או מסירים את כפפות האגרוף ומתכוננים לסבב הבא. משחק השחמט מתנהל על פי כללי שחמט מהיר, שבו לכל שחקן יש סך של 12 דקות לכל המשחק. אם מתמודד לא מבצע מסע בסבב השחמט, הוא יקבל נזיפה מהשופט, ואז הוא יחויב לבצע מסע תוך 10 שניות. מתמודד יכול לנצח בתחרות במספר דרכים: נוקאאוט באגרוף, מט במשחק השחמט, החלטה של השופט, או אם נגמרו 12 דקות המשחק של היריב שלהם. מדיה וקבצים בנושא שחמט אגרוף בוויקישיתוף אתר WCBO – ארגון שחמט אגרוף העולמי (באנגלית) אתר שחמט אגרוף – ספורט המגע של האדם החושב (באנגלית) Chess-Boxing Hits it Big, כתבה בטיים מגזין, 10 ביולי 2008 (באנגלית) אודות שחמט אגרוף, באתר London ChessBoxing (באנגלית)
מעגל ויליס

מעגל ויליס או מעגל העורקים של המוח הגדול הוא טבעת של עורקים המספקים דם למוח הגדול (צרברום). המעגל קרוי על שם הרופא האנגלי תומאס ויליס (1621–1673). רוב המקרים של מפרצת מוחית מתרחשים במעגל עצמו או סמוך אליו. עורק מוחי קדמי, ימין ושמאל (Anterior cerebral artery) עורק מקשר קדמי (Anterior communicating artery) עורק מוחי פנימי, ימין ושמאל (Internal carotid artery) עורק צרברי אחורי, ימין ושמאל (Posterior cerebral artery) עורק מקשר אחורי (Posterior communicating artery) בשני צדי המעגל יוצא העורק המוחי האמצעי (middle cerebral arteries) ובתחתיתו העורק הבזילארי (basilar artery). ארגון העורקים המספקים דם למוח בצורה מעגלית יוצר מצב שבו המוח מקבל דם משני מקורות מקבילים. במידה שמתרחשת היצרות או סתימה של צד אחד במעגל, עשוי דם מן הצד השני, במקרים רבים, להספיק כדי למנוע תסמינים של איסכמיה (מחסור בדם). העורק התת-בריחי (subclavian), המספק דם לזרוע, מחובר אף הוא לעורק התרדמני (Arteria carotis) הפנימי. כתוצאה מכך, כאשר יש פגיעה בעורק התת-בריחי תיתכן "גנבת" דם מן המעגל כדי לשמור על האזור הפגוע (subclavian steal syndrome). מדיה וקבצים בנושא מעגל ויליס בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא אנטומיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מרכז טאוב

מרכז טאוב לחקר המדיניות החברתית בישראל הוא צוות חשיבה (Think Tank) שעיקר עיסוקו בתחומי המדיניות הציבורית. במרכז חברים חוקרים בולטים מהאקדמיה בישראל ומומחים מתחומי המדיניות, העורכים מחקרים בתחום החברתי-כלכלי. המרכז מפרסם דו"חות, מחקרים וניירות עמדה בנושאים מגוונים. המרכז שוכן בירושלים ונקרא על שמו של הנרי טאוב, איש עסקים ופילנתרופ אמריקאי, ששימש כיושב ראשו. המרכז נוסד בשנת 1982 כגוף עצמאי על ידי ד"ר ישראל כץ לאחר שסיים את תפקידו כשר העבודה והרווחה בממשלת מנחם בגין. כ"ץ כיהן כמנהל המרכז, ופרופ' יעקב קופ כיהן כמנהל המחקר. בשנת 1991 פרש ישראל כ"ץ, וקופ מונה למנהל. בין השנים 2008–2015, ניהל את המרכז פרופ' דן בן-דוד. מ-2015, שימש כמנכ"ל פרופ' אבי וייס ואותו החליפה סוזאן פת בנבנישתי בשנת 2018. נכון לשנת 2023 משמש וייס כנשיא וניר קידר כמנכ"ל. למרכז יש תוכניות מדיניות בשמונה נושאים עיקריים: חינוך, שוק העבודה, רווחה חברתית, בריאות, כלכלה, דמוגרפיה, סביבה ובריאות והגיל הרך. המרכז מפתח כלים מאקרו-כלכליים לקידום הנושאים הללו בישראל, וחותר להשפיע על המדיניות הציבורית בישראל באמצעות קשר ישיר עם מקבלי ההחלטות ועל ידי פיתוח השיח הציבורי בתהליך קבלת ההחלטות. אתר האינטרנט הרשמי של מרכז טאוב מרכז טאוב, ברשת החברתית פייסבוק מרכז טאוב, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מרכז טאוב, סרטונים בערוץ היוטיוב מרכז טאוב לחקר המדיניות החברתית בישראל (ירושלים), דף שער בספרייה הלאומית מיקי פלד, פרופ' דן בן־דוד מקים מוסד מחקר מתחרה למרכז טאוב, באתר כלכליסט, 30 באפריל 2015 חוקרים וצוות, באתר מרכז טאוב ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראל ובנושא מדעי החברה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הירחים הגליליאניים

הירחים הגליליאניים הם ארבעה ירחים של כוכב הלכת צדק שהתגלו על ידי גלילאו גליליי ב־7 בינואר 1610. אלו הם הגדולים שבירחי צדק ולכן קל יחסית להבחין בהם במשקפות אסטרונומיות פשוטות ובטלסקופים קטנים. למעשה, את אחד מהם, את קליסטו, ניתן לראות בעין בלתי מזוינת בתנאים אופטימליים. לאחר השמועות על גילוים, טענו כי האסטרונום הסיני גן דה (Gan De) גילה אותם בשנת 362 לפנה"ס, כמעט 2,000 שנה לפני גלילאו. גלילאו צפה בתנועת הירחים במשך מספר ימים וגילה כי הם נעים במסלול סביב צדק. הגילוי תמך במודל ההליוצנטרי של ניקולאוס קופרניקוס, שכן הוא המחיש כי לא כל גרמי השמים סובבים את כדור הארץ, כפי שגרס המודל הגאוצנטרי. הייתה זו אחת התרומות החשובות של גלילאו לחיזוק המהפכה הקופרניקאית. לאחר הגילוי קרא גלילאו לתגלית Cosmica Sidera כאות כבוד לקוזימו השני דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, ולאחר מכן שינה את השם ל־Medicea Sidera ("הכוכבים של מדיצ'י"), מפני שבאותה תקופה חיו ארבעה אחים מהמשפחה (קוזימו, פרנצ'סקו, קרלו ולורנצו). התגלית הוכרזה לבסוף בספר "השליח הכוכבי" (Sidereus Nuncius) שראה אור בוונציה חודשיים לאחר הגילוי. שמות רבים הוצעו לירחים, אך לבסוף נותרו על כנם השמות שהוצעו על ידי סימון מריוס (Simon Marius) שטען שגילה את הירחים במקביל לגליליאו. הירחים איו, אירופה, גנימד וקליסטו, הם על שמות המאהבות של זאוס, ראש האלים במיתולוגיה היוונית, המקביל ליופיטר, שעל שמו נקרא כוכב הלכת צדק. גלילאו השתמש בשיטת מספור הנהוגה עד ימינו. הוא כינה את הכוכבים במספרים 1,2,3,4. 1 מתייחס לאיו, מפני שהוא הקרוב ביותר לצדק מבין ארבעת הירחים הגלילאנים. 2 מתייחס לאירופה, 3 לגנימד ו־4 לקליסטו (רחוק ביותר מצדק). גלילאו השתמש בשיטה זו אך מעולם לא פרסם אותה בציבור. בטבלה הבאה מוצגים ארבעת הירחים הגליליאניים מהקרוב (לצדק) לרחוק: הירחים הגליליאניים משמאל לימין: איו, אירופה, גנימד וקליסטו. קנה מידה של הירחים במערכת השמש ביחס לכדור הארץ. מדיה וקבצים בנושא הירחים הגליליאניים בוויקישיתוף צדק ומצלמת ניקון - עמי בן בסט מגלה מחדש את הירחים הגליליאניים
קנדימן (סרט, 1992)

קנדימן (באנגלית: Candyman) הוא סרט אימה משנת 1992, שביים וכתב ברנרד רוז. הסרט מבוסס על סיפורו הקצר של קלייב בארקר, שגם הפיק את הסרט. לסרט יצאו 2 המשכים: קנדימן 2 (1995) וקנדימן 3 (1999), אשר יצא ישירות לספריות הוידאו ול-DVD. באוגוסט 2021 יצא סרט חדש בשם "קנדימן" שמהווה המשך לסרט הראשון והעלילה מתרחשת 30 שנה אחרי אירועי הסרט הראשון. הלן לייל (וירג'יניה מדסן), סטודנטית לתואר שני, כותבת את עבודת התזה שלה על אגדות עירוניות. כאשר היא מראיינת תלמיד משנה ראשונה, היא שומעת על אגדה מקומית אשר ידועה בשם "קנדימן" (טוני טוד), בן לעבד שחור אשר עונה בצורה ברוטאלית ונרצח, בשל אהבתו לבת של בעל מטעים. על פי האגדה, כל מי שעומד לפני המראה וקורא בשמו חמש פעמים, יזמן אותו לעולם, אבל ישלם במחיר שלה או שלו. במחשבה שזה הסיפור שהיא חיפשה, הלן מחליטה ש"הקנדימן" אינו באמת קיים, וכאשר היא קוראת בשמו חמש פעמים, סדרת רציחות מוזרה מתרחשת, והמשטרה חושדת בהלן כאחראית לרציחות אלו. כעת, הלן צריכה להתמודד עם פחדיה, ולהתעמת עם ה"קנדימן" לפני שהיא תהיה הבאה בתור ברשימת החיסול שלו. קנדימן (סרט, 2021) "קנדימן", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "קנדימן", באתר נטפליקס "קנדימן", באתר AllMovie (באנגלית) "קנדימן", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "קנדימן", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "קנדימן", באתר אידיבי "קנדימן", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
ג'ון רידלי סטרופ

ג'ון רידלי סטרופ (באנגלית: John Ridley Stroop‏; 21 במרץ 1897 – 1 בספטמבר 1973) היה פסיכולוג אמריקאי. סטרופ נולד חמישי מבין שישה אחים, בקהילת חוואים סמוך לטנסי, ארצות הברית. עקב בעיות בריאות בגיל צעיר הוא היה פטור מעבודות פיזיות בחווה בניגוד לשאר משפחתו. לאחר סיום לימודי התיכון החל סטרופ ללמוד בקולג' בשם "ג'ורג פיבודי" (אנ') בנשוויל שם קיבל בשנת 1933 דוקטורט בפסיכולוגיה. בשנת 1935 פרסם את מחקרו המפורסם על שיום צבעים, בו הציג אפקט שלימים נודע בשם אפקט סטרופ. סטרופ היה מאמין נוצרי אדוק, ולצד הוראת הפסיכולוגיה בקולג' לימד גם תנך ותאולוגיה. פסיכולוגיה קוגניטיבית - קשב ביוגרפיה של ג'ון רידלי סטרופ MacLeod, C. M. (1991). John Ridley Stroop: Creator of a landmark cognitive task. Canadian Psychology/Psychologie canadienne, 32(3), 521. ערך זה הוא קצרמר בנושא אמריקאים ובנושא פסיכולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
לוי יצחק מנזון

רבי לוי יצחק מנזון (בכתיב יידישאי מאנזאן; ה'תר"ג (1843) - תרע"ד (1914) היה מנכדי רבי ישראל פרידמן מרוז'ין ומנהיג חצר חסידית באוז'ירן שבגליציה (היום באוקראינה). נולד לרבי יוסף מנזון ולגיטל בתו של רבי ישראל מרוז'ין. גדל והתחנך בחצר סבו בסדיגורה ולאחר פטירתו המשיך לשהות בחצר דודו, ממלא מקום סבו, רבי אברהם יעקב מסדיגורה. היה חתנו של רבי יחיאל מיכל מושקוביץ מגלינא (נינו של רבי יוסף מיאמפולה וחתן רבי מאיר מפרמישלאן). רק לאחר פטירת דודו התחיל להנהיג עדה בעצמו, בתחילה בזוואלוב (אנ') הסמוכה לברז'אן במרכז גליציה. עם התרחבות עדת החסידים ביקשוהו אנשי שלומו שיעתיק את מגוריו לעיר גדולה יותר, אליה יוכלו להגיע ביתר קלות. הוא הסכים והתיישב בעיירה אוז'ירן ליד טרנופול. במלחמת העולם הראשונה נמלט לווינה. הרבי מאוז'ירן העלה את מאמריו על הכתב ולאחר שהתבקש הסכים שיודפסו. הוא היה היחיד[דרוש מקור] מבין אדמו"רי שושלת רוז'ין שנדפסו מאמריו ותורותיו עוד בחייו בשם "בך יברך ישראל". היה בעל חסד גדול והתפרסם כאחד מבעלי הצדקה הגדולים בגליציה. נפטר בי"ח בסיון שנת תרע"ד (1914) ונקבר בווינה. רבי לוי יצחק קבר בחייו תשעה מילדיו. בנו היחידי שנשאר בחיים היה רבי משה. רבי משה נפטר בלא בנים שימשיכו להנהיג את הקהילה. אחיו של רבי לוי יצחק היה רבי חיים דוד (תר"י-כ"ו באדר תרצ"ב) שהקים את חצרו החסידית בבראדי. היה חתן רבי בנימין זאב מאוז'ריאן. בניו היו רבי דב בער שמילא את מקומו ורבי ישראל (תרל"ט-תשכ"א) חתן הרב יעקב הורודצקי שכיהן כאדמו"ר בקאליש. בתרצ"ט היגר לארצות הברית נפטר בכ"ז בתמוז תשי"ז. נכדו של רבי חיים דוד היה הרב ד"ר ישראל וינשטוק, מקובל וחוקר קבלה ידוע במאה ה-20. ביוגרפיה של רבי לוי יצחק ושל משפחתו בספר בך יברך ישראל, מכון שפתי צדיקים 2008. נכדו של רבי אברהם דב מפולנאה (חתנו של רבי יעקב יוסף מפולנאה) וחתנו של רבי נחמן מסקאליט. ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
זנון מוורונה

זנון מוורונה (באיטלקית: Zenone da Verona; נולד בשנת 300 לערך - מת ב-12 באפריל בין 371 ל-380) הוא קדוש נוצרי בנצרות הקתולית והאורקתודוסית. עובדת קיומו ההיסטורי והפרטים עליו לוטים בערפל. לא ברור למשל אם היה אכן בישוף ורונה, או שהיה מרטיר. זנון נולד בפרובינקיה הרומית מאוריטניה בצפון אפריקה. מקור שמו באל היווני זאוס. למרות שמידע זה כנראה נכון, לא ברור עם זאת כיצד הגיע בתקופה זו אדם ממוצא צפון אפריקאי לוורונה - גרסאות מסוימות טוענות כי היה בנו של פקיד של האימפריה הרומית שהגיע לאזור ממאוריטניה; אחרות טוענות כי הגיע לעיר יחד עם הפטריארך של אלכסנדריה, אנסטסיוס, שהגיע לוורונה בשנת 340. ביסוס לסברה זו מעניקה העובדה כי זנון ביקר בארץ ישראל טרם מינויו לבישוף. ב-8 בדצמבר 362 מונה זנון ליורשו של קריקינוס כבישוף ורונה. כ-90 דרשות מיוחסות לזנון ובהן פרשנות חיצונית מקיפה לברית הישנה. מיוחס לו מאבק בפאגאניות שצצה מחדש תחת שלטונו של יוליאנוס הכופר כמו גם רדיפתם של חסידי האריאניות. בנוסף, על פי הדרשות פעל להמרת דתם של יהודים ודרשותיו גדושות אנטישמיות דתית ושנאת יהודים. הוא היה בנוסף אחד הראשונים שהפיץ את הגישה, לפיה מרים, אם ישו הייתה בתולה. על פי חלק מן ההגיוגרפיה, הוא היה דייג באדיג'ה, עד שהקיסר גליאנוס זימן אותו אליו, על מנת שירפא את בתו (הדבר אינו ייתכן מבחינת תקופות החיים של השניים). מיוחסת לו הקמת הכנסייה המרכזית של ורונה. מדיה וקבצים בנושא זנון מוורונה בוויקישיתוף כך למשל על פי פרשנותו של אלבאן באטלר, ב-"חיי הקדושים", עמ' 85
מרחשת (אנטומיה)

המרחשת (בלועזית: Acetabulum) הוא שקע בתחתית האגן. ראש עצם הירך נפגש עם אגן הירכיים במרחשת וכך מתהווה מפרק הירך. שלוש עצמות האגן מרכיבות את המרחשת. שתי חמישיות ממנה מרכיבה עצם השת, אשר תוחמת את המרחשת מצדדיה ומחלקה התחתון. את חלקה העליון של המרחשת תוחמת עצם הכסל המהווה קצת פחות משתי חמישיות ממבנה המרחשת. החלק האמצעי במרחשת, המהווה את החמישית האחרונה מהמבנה שלו, הוא החיק (אחת משתי עצמות היוצרות את קשת החיק). היא נתחמת במסגרת קשה ועבה (בחלקה העליון) המשמשת כחיבור הלברום, טבעת סחוס אשר מקטינה את הפתח ומעמיקה את החלל של מפרק הירך. בחלק התחתון של המרחשת נמצא חרק המרחשת (incisura acetabuli). גומת המרחשת (fossa acetabuli) נמצא בתחתית חלל המרחשת. שאר המרחשת מורכב ממשטח עקום בצורת חצי-סהר (חצי ירח) המופרק עם ראש עצם הירך. בזוחלים ועופות המרחשת היא שקע עמוק. מדיה וקבצים בנושא מרחשת בוויקישיתוף
פליצ'ה רומאני

פליצ'ה רומאני (באיטלקית: Felice Romani; ‏31 בינואר 1788 – 28 בינואר 1865) היה משורר וחוקר ספרות ומיתולוגיה איטלקי, שכתב לבריות למלחיני האופרה דוניצטי ובליני. רומאני נחשב ללבריתן הטוב ביותר בין מטסטאזיו ובויטו. רומאני הצטרף לסגל המורים של האוניברסיטה בג'נובה ובתקופת שהותו שם תרגם ספרות צרפתית. הוא הכין, יחד עם עמית שלו, מילון בן שישה כרכים למונחי מיתולוגיה ועתיקות, כולל ההיסטוריה הקלטית באיטליה. בקיאותו של רומאני בשפה הצרפתית ובעתיקות באה לביטוי בלבריות שכתב; רובן מבוססות על ספרות צרפתית ורבות, כמו "נורמה", עושות שימוש במקורות מיתולוגיים. רומאני הרבה לסייר בספרד, יוון, גרמניה וצרפת. בשנת 1814 השתקע במילאנו, שם התיידד עם דמויות חשובות בחוגי הספרות והמוזיקה. הוא דחה הצעה למשרת משורר החצר בווינה והחל תחת זאת בקריירה של לבריתן אופרות. הוא כתב שתי לבריות למלחין יוהאן סימון מאייר, וכתוצאה מכך התמנה ללבריתן של לה סקאלה. רומאני זכה להוקרה הרבה ביותר מבין הלבריתנים האיטלקים של זמנו והוציא מתחת ידיו קרוב למאה לבריות. על אף עניינו בספרות הצרפתית, סירב לעבוד בפריז. ככלל, רומאני לא יצר סיפורים משלו; הוא התעדכן בקביעות במתרחש בתיאטרון הפריזאי ועיבד מחזות שזכו שם לפופולריות, אבל התברר שלא תמיד הייתה זו אסטרטגיה בטוחה, בהתחשב בחקיקה המעורפלת בנושא קניין רוחני בשנים ההן. במקרה אחד, רומאני כתב לברית על בסיס המחזה "לוקרציה בורג'ה" מאת ויקטור הוגו לאופרה "לוקרציה בורג'ה" מאת דוניצטי, אבל כשהאופרה הוצגה בפריז ב-1840, השיג הוגו צו האוסר על הפקות נוספות. הלברית נכתבה מחדש והוכתרה בשם "לה רינגאטה" והדמויות האיטלקיות הוחלפו בטורקיות. רומאני כתב את הלבריות ל"שודד הים", "זאירה" "בני קפולט ובני מונטגיו", "לה סונאמבולה", "נורמה" ו"באטריצ'ה די טנדה" של בליני, ל"טורקי באיטליה" ול"ביאנקה ופליירו" של רוסיני ול"אנה בולנה" ו"שיקוי האהבה" של דוניצטי (שאותה עיבד מ"לה פיליטר" של אז'ן סקריב). כמו כן כתב לברית (במקור למלחין אדלברט גירובץ), שורדי השתמש בה לקומדיה המוקדמת שלו "בוקר מלכותי". רומאני נחשב לשותף אידיאלי לבליני, המצוטט כמי שאמר: "תנו לי שירה טובה ואתן לכם מוזיקה טובה". "סיטואציות" דרמטיות, אפילו מוגזמות, המנוסחות בחרוזי שיר ש"תכליתם לתאר את להט היצרים באופן הססגוני והחי ביותר", כך הגדיר בליני את ציפיותיו מלברית במכתב לפלורימו מ-4 באוגוסט 1834, ואת מבוקשו זה מצא אצל רומאני. הקשר האידיאלי הזה עלה על שרטון בגלל אי-עמידה בלוח הזמנים ל"באטריצ'ה די טנדה". אחרי שכתב את "הפוריטנים" ללברית מאת קרלו פפולי, גמר בליני אומר שלא לחבר עוד אופרות איטלקיות עם איש פרט לרומאני. "הפוריטנים" הייתה הבאופרה האחרונה שלו; הוא מת פחות משנה אחרי הצגת הבכורה שלה. רומאני התאבל עליו עמוקות וכתב הספד, שבו ביטא את צערו העמוק על חילוקי הדעות שהפרידו ביניהם. ב-1834 התמנה רומאני לעורך ה"גאזטה אופיצ'יאלה פיאמונטזה", שלו תרם ביקורות ספרותיות. הוא נשאר במשרה זו, בהפסקה בשנים 1849 - 1854, עד מותו, במונליה (במחוז ליגוריה שבאיטליה). כרך של הפואמות הליריות שלו יצא לאור בשנת 1841. מדיה וקבצים בנושא פליצ'ה רומאני בוויקישיתוף פליצ'ה רומאני, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) פליצ'ה רומאני, באתר ספוטיפיי פליצ'ה רומאני, באתר MusicBrainz (באנגלית) פליצ'ה רומאני, באתר Discogs (באנגלית) פליצ'ה רומאני, באתר "Find a Grave" (באנגלית) פליס רומאני, דף שער בספרייה הלאומית
קרב אל בורג'

קרב אל בורג' היה קרב שנערך במלחמת העצמאות ב-16 ביולי 1948 באזור הכפר הערבי אל בורג' (גבעת התיתורה באזור מודיעין של ימינו), בין כוחות חי"ר ומשוריינים של הלגיון הערבי ובין כוחות של הגדוד השלישי (גדוד הגליל) של חטיבת יפתח. תוצאת קרב זה, שהסתיים בתבוסת הלגיון, קבעה את תוואי שביתת הנשק עם ירדן באזור. הגבול היה בתוקף עד למלחמת ששת הימים. לאחר כיבוש לוד והסרת המצור על בן שמן במבצע דני, נעו כוחות חטיבת יפתח מזרחה וב-15 ביולי 1948 כבשו את הכפר ברפיליה (כיום בתחום העיר מודיעין). בליל 15 ביולי 1948 לאחר שכבשו את הכפר הערבי ברפיליה נעו כוחות יפתח מזרחה וכבשו את הכפר ביר מעין (בתחומי רעות של ימינו) ואת הכפר אל בורג'. המטרה הייתה להתקדם מזרחה לעבר צומת בית סירא בכביש לטרון–רמאללה ובכך לנתק את הכוח הירדני שהיה בלטרון מהעיר רמאללה. מפקד הלגיון ג'ון באגוט גלאב עמד על איום זה וכבר ב-16 ביולי 1948 פקד על התקפה משולבת של משוריינים ורגלים. לוחמי יפתח התכוננו להתקפה. הם בנו עמדות בבתי הכפרים ובאל בורג' בנו עמדות לנשק אנטי טנקי מסוג פיא"ט. תותח 65 מ"מ (נפוליאונצ'יק) ומרגמות 81 מ"מ קודמו לעמדות ממערב לשני הכפרים. התקפת הלגיון השתהתה והחלה בשעות אחר הצהרים כשהחיילים התוקפים מתקדמים ופניהם מול השמש כשהם משמשים מטרה ברורה ללוחמי חטיבת יפתח. בשעה 17:30 הבחינו חיילי יפתח בטור של 12 משוריינים נושאי תותח ואחריהם משאיות מובילות חיילים. המשוריינים התקרבו לאל בורג' ופתחו באש. המשוריין הראשון נפגע מפגז פיא"ט ונעצר. המשוריין השני ניסה לחלצו אך גם הוא נפגע מפגז פיא"ט. חיילי החי"ר של הלגיון התקרבו לאל בורג בחיפוי המשוריינים. המגינים נצרו את אשם עד שהגיעו התוקפים לטווח של כ-50 מטר מבתי הכפר. אז פתחו באש וההסתערות נבלמה כשחיילי הלגיון סובלים אבדות כבדות. התוקפים נערכו להתקפה נוספת אבל התותחים והמרגמות הצליחו לפגוע במספר משוריינים ולהסב אבדות לרגלים התוקפים. ניסיון ההתקפה השני נשבר ב-19:20 והאש פסקה ב-20:30. לחטיבת יפתח היו שלושה הרוגים ושבעה פצועים. אבדות הלגיון הגיעו ל-30 הרוגים ו-50 פצועים. שישה משוריינים של הלגיון נותרו במקום, מהם שניים ראויים לשימוש. בהסכם שביתת הנשק עם ירדן נקבעו קווי שביתת הנשק באזור זה לפי תוצאות הקרב הזה. אלחנן אורן: בדרך אל העיר, מבצע דני, הוצאת מערכות, 1976