laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
שריר הגב הרחיב

שריר הגב הרחיב (TA: Musculus latissimus dorsi) הוא שריר גדול ושטוח המכסה את החלק האחורי-צידי של הגב. הגב הרחיב הוא מניע ראשי של הזרוע כאשר הוא פושט, מקרב ומסובב פנימה את הזרוע. השריר גם מרים את הגוף אל הזרועות, בזמן פעולות כמו טיפוס או עליות מתח. שריר הגב הרחיב מכסה את האזור המותני וכן את המחצית התחתונה של האזור החזי. צורתו מזכירה משולש שקודקודו העליון בנקודת חיבורו לעצם הזרוע. תחילת השריר בסיבים גידיים המחוברים לזיזים הקוציים של שש החוליות החזיות התחתונות (T6 עד T12) ולחיתולית המותניים והגב (Fascia thoracolumbalis), דרכה הוא מחובר לזיזים של חוליות המותניים והעצה, לרצועה הרום קוצית (Ligamentum supraspinale) ולרכס הכסל. מספר סיבים שריריים, מחוברים ישירות לרכס הכסל הצידי ולשלוש או ארבע הצלעות התחתונות. השריר מסתיים בגיד, כשבעה סנטימטרים אורכו, הנאחז בחלקו התחתון של החריץ שבין הגבשושיות של עצם הזרוע. בין הגבול הצידי של חיבור הגב הרחיב לרכס הכסל, לגבול התיכון של חיבור שריר הבטן המלוכסן החיצוני לרכס הכסל נוצר משולש בשם משולש המותניים (lumbar triangle of Petit). בסיס המשולש הוא רכס הכסל וקרקעיתו הוא שריר הבטן המלוכסן הפנימי. משולש נוסף בסמוך לעצם השכם, מוגדר על ידי צידו התיכון של הגב הרחיב (גבול תחתון למשולש), שריר הטרפז (גבול עליון) והגבול השידרתי של עצם השכם (גבול צידי). חלק מקרקעית המשולש, מהווה השריר המעוין הגדול. כאשר עצם השכם נעה קדימה על ידי שילוב ידיים ובנוסף מכופפים מעט את הגב הופכות צלעות שש ושבע והמרווח ביניהן לתת עוריים ומאפשרים האזנה (בעזרת מסכת). מכאן שמו של המשולש - משולש ההאזנה (triangle of ausculation). שריר הגב הרחיב מעוצבב על ידי שורשי העצב הצוואריים השישי, השביעי והשמיני דרך עצב החזה והגב (Nervus thoracodorsalis). אנטומיה טופוגרפית (גו במבט אחורי, בית חזה במבט צידי) אנטומיה - מונחים מדיה וקבצים בנושא שריר הגב הרחיב בוויקישיתוף שריר הגב הרחיב, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
דגל אוקלהומה

דגל אוקלהומה (באנגלית: Flag of Oklahoma) מבוסס על סמלו של שבט אוסייג' האינדיאני אשר התגורר במחוז אוסייג' שבאוקלהומה. הדגל מכיל מגן מעור ביזון אמריקאי עם שבע נוצות עיט על רקע של כחול השמים. מתחת למגן מופיע הכיתוב "אוקלהומה" באנגלית. על המגן מופיעים שני סמלי שלום: מקטרת שלום, המייצגת את האינדיאנים וענף של זית המייצגת את האדם הלבן. על המגן נמצאים גם שישה צלבים המסמלים את הכוכבים אצל האינדיאנים. במקור הצלבים היו לבנים, אולם בשנות ה-80 של המאה ה-20 הם שונו לצבע אדום-חום. הצבע הכחול של הרקע נלקח מהדגל של שבט הצ'וקטאוו, הדגל האינדיאני הראשון. במקור, אימצה אוקלהומה בשנת 1911 דגל עם רקע אדום וכוכב כחול-לבן באמצע עם המספר 46, שסימל את היותה של אוקלהומה המדינה ה-46 של ארצות הברית. הצבעים של הדגל היו צבעי ארצות הברית. תחרות לעיצוב דגל חדש נפתחה בשנת 1924 בגלל הדמיון בין הדגל של אוקלהומה לדגל הקומוניסטי. ב-2 באפריל 1925 אימצה אוקלהומה את המקור לדגל הנוכחי. הכיתוב "אוקלהומה" הוסף לדגל בשנת 1941. מדיה וקבצים בנושא דגל אוקלהומה בוויקישיתוף דגל אוקלהומה, באתר דגלי העולם (באנגלית) דגל אוקלהומה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא סמלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דגל אורגון

דגל מדינת אורגון (באנגלית: Flag of Oregon) הוא בעל רקע כחול ועליו סמל מדינת אורגון הנתמך על 33 כוכבים המייצגים את היותה של אורגון המדינה ה-33 של ארצות הברית. מעל לסמל כתוב באנגלית "מדינת אורגון" ומתחת לסמל מצוינת שנת ההצטרפות של אורגון לארצות הברית – "1859". בצד האחורי של הדגל מצויר בונה. יחס אורך לגובה של הדגל הוא 3:5. דגל אורגון הוא בין הבודדים בעולם שיש להם תמונות שונות משני עבריהם, דבר שמייקר מאוד את ייצור הדגל. דגל נוסף כזה הוא זה של פרגוואי. מדיה וקבצים בנושא דגל אורגון בוויקישיתוף דגל אורגון, באתר דגלי העולם (באנגלית) דגל אורגון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא סמלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פרנץ להאר

פֶרֶנץ להאר (בהונגרית: Lehár Ferenc;‏ 30 באפריל 1870 – 24 באוקטובר 1948) היה מלחין הונגרי. להאר היה בנו הבכור של מנצח תזמורת בצבא האוסטרו-הונגרי, ממנו ספג את האהבה למוזיקה. בגיל 15 התקבל לקונסרבטוריון למוזיקה של פראג, שם למד כינור וקומפוזיציה. אחד ממוריו היה אנטונין דבוז'ק, שאמר לו: "תלה את כינורך, ילדי, וכתוב מוזיקה". לאחר סיום לימודיו התגייס לצבא והיה, בשנים 1902-1890, מנצח תזמורות צבאיות. בשנת 1896 הוצגה האופרה שלו "קוקושקה" בלייפציג ובבודפשט בהצלחה מועטה. בשנת 1902 עזב את הצבא, התיישב בווינה והחל לחבר אופרטות. האופרטה הראשונה שלו הייתה "נשות וינה". הפריצה שלו הייתה בשנת 1905 עם האופרטה "האלמנה העליזה". אופרטה זו זכתה להצלחה עצומה והוצגה ברחבי העולם. עד היום, במשך יותר ממאה שנים, מועלות הפקות חדשות של אופרטה זו. במהרה התפרסם להאר כמלחין של "אופרטות וינאיות" וכיורשו האמנותי של יוהאן שטראוס. אופרטות נוספות שחיבר עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה היו: "הרוזן של לוקסמבורג" (1909), "אהבת הצוענים" (1910) ו"אווה" (1911). להאר חיבר גם מחולות ושירי לכת סימפוניים. לאחר מלחמת העולם הראשונה ופירוק האימפריה האוסטרו-הונגרית דעך העניין באופרטות, אך התחדש כעבור מספר שנים. להאר פגש בזמר הטנור ריכרד טאובר וחיבר אופרטות המתאימות לקולו: "פאגאניני" (1925), "פרדריקה" (1928), "ארץ החיוכים" (1929) ו"ג'ודיטה" (1934). הנאצים ובמיוחד היטלר אהבו את האופרות של להאר. היטלר העניק לו את מדליית גתה ולהאר לא סירב לקבלה. בשל כך הוחרם להאר בישראל ויצירותיו נאסרו להשמעה, אולם העובדה שלהאר היה פסיבי ולא נאצי או אנטישמי מוצהר (אשתו הייתה יהודייה שהמירה את דתה לקתוליות טרם נישואיה) הביאה לביטול החרם עליו בראשית שנות השבעים. מדיה וקבצים בנושא פרנץ להאר בוויקישיתוף פרנץ להאר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) פרנץ להאר, באתר AllMovie (באנגלית) פרנץ להאר, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) פרנץ להאר, באתר ספוטיפיי פרנץ להאר, באתר AllMusic (באנגלית) פרנץ להאר, באתר MusicBrainz (באנגלית) פרנץ להאר, באתר Discogs (באנגלית) פרנץ להאר, באתר Songkick (באנגלית) פרנץ להאר, באתר DNCI פרנץ להאר, באתר "Find a Grave" (באנגלית) פרנץ להאר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
עלומים

האם התכוונתם ל... עלומים - תקופת ההתבגרות בחייו של אדם עלומים (קיבוץ) – קיבוץ דתי בנגב עלומים (קבוצה) – קבוצת התיישבות של הפועל המזרחי שעלתה לקרקע בנגב (בין באר שבע לרביבים) ב-1947 וניטשה לאחר מלחמת העצמאות, ראו הקיבוץ הדתי#רשימת הקיבוצים הדתיים עלומים (אגודה) – אגודה ישראלית של ילדים יהודיים שהוסתרו בצרפת בימי השואה עלומים (סדרת טלוויזיה) – סדרת דרמה ישראלית עלומים הישנה (חזע'לה), באתר "עמוד ענן"
רוקסנה

רוקסנה (ביוונית: Ῥωξάνη) הייתה אשתו הבאקטרית של אלכסנדר הגדול, ובתו של אציל מקומי, אוקסיארטס מבאקטריה (כיום באלך באפגניסטן). רוקסנה נולדה לפני שנת 341 לפנה"ס, אך התאריך המדויק אינו ידוע מקור השם רוקסנה הוא מהשפה הפרסית (בפרסית: روشنک - רושנכּ), והוא שם פופולרי לנשים פרסיות עד היום. לשם מספר פירושים, בהם "להבה אהובה", "כוכב קטן" או "יופי מסנוור". בשנת 327 לפנה"ס נישאה רוקסנה לאלכסנדר מוקדון. רוקסנה נלקחה בשבי לאחר שמבצר סוגדיאנה נפל בידי אלכסנדר, במסגרת נפילתה של בלך - העיר הפרסית האחרונה שנכבשה על ידי צבאו. הנישואין הוגדרו למטרת התפייסות עם הנציבים הבאקטרים באזור. למרות המטרה הפוליטית המוצהרת, קיימים מקורות היסטוריים הטוענים כי אלכסנדר אכן אהב את אשתו. רוקסנה התלוותה לאלכסנדר בכיבושיו בהודו ב-326 לפנה"ס. לאחר מותו של אלכסנדר מוקדון, ילדה רוקסנה את בנו אלכסנדר הרביעי. היא ובנה סבלו רבות מיריביו הפוליטיים הרבים של אלכסנדר שהלכו והתחזקו לאחר מותו - מה שהוביל בסופו של דבר לנפילת האימפריה המקדונית. כתוצאה מכך דאגה רוקסנה לרצוח את אשתו השנייה של אלכסנדר, סטטירה, ואת אחותה דריפטיס. עם חזרתם למוקדון זכו להגנה מצד אמו של אלכסנדר, אולימפיאס. ההתנקשות באולימפיאס ב-316 לפנה"ס גרמה לקסנדרוס להתחיל ולחפש את המלוכה. מכיוון שאלכסנדר הרביעי היה היורש הלגיטימי של אלכסנדר הגדול, קסנדרוס ציווה לרצוח אותו ואת רוקסנה. האסטרואיד 317 רוקסנה נקרא על שמה. מדיה וקבצים בנושא רוקסנה בוויקישיתוף רוקסנה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) רוקסנה, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית) Schmadel, Lutz D. (2007). Dictionary of Minor Planet Names – (317) Roxane. Springer Berlin Heidelberg. p. 42. doi:10.1007/978-3-540-29925-7_318. ISBN 978-3-540-00238-3. נבדק ב-18 באוגוסט 2018. {{cite book}}: (עזרה)
עלומים (אגודה)

עלומים - אגודה ישראלית של ילדים שהוסתרו בצרפת בימי השואה, היא עמותה שהוקמה בשנת 1993. האגודה נולדה מהצורך שלא לשכוח את העבר ולהבטיח שזיכרון השואה שחברי האגודה ניצלו ממנה ייכון לעד. האגודה זוכה להכרה של השלטונות הישראליים והצרפתיים. היא פועלת בזכות התנדבותם של החברים. מספר חברי העמותה, נכון ליוני 2006 כ-900 חברים. קריטריון הקבלה לאגודת עלומים הוא אדם שהוסתר בצרפת (עם או בלי הוריו) בשנים 1944–1941 (כולן או חלקן), חי בישראל, נולד אחרי 1 בינואר 1925. יו"ר האגודה הוא ד"ר ישראל ליכטנשטיין. שני התחומים העיקריים בהם פועלת האגודה הזיכרון והתמיכה: איסוף עדויות בקלטות, בעיקר קלטות שמע: קבלת העדות נעשית בידי אנשים שהוכשרו לכך, ומתברר שהדבר משפיע השפעה משחררת על נותן העדות ומאפשר לו להמשיך ולנהל את חייו ברוגע יחסי. לאחר מכן העדות משוכתבת ומופקדת ביד ושם בירושלים וכן במרכז הדוקומנטציה היהודית העכשווית CDJC בפריז לצורך עבודות מחקר בהיסטוריה. [1] הפקת העלון Mémoire Vive שבו מתפרסמים סיפורים אוטוביוגרפיים, מודעות של חיפוש קרובים, מאמרים ועוד. העלון הוא דו לשוני (צרפתי-עברי) וכך גם הדור הצעיר מסוגל לקוראו. פעילויות חברתיות, כגון "בית הספר בזמן המלחמה", "המעבר לשווייץ", "קו ההפרדה", "בתי הילדים", "המחבוא בסביבה קתולית או אצל איכרים". מתן עדויות בבתי ספר, לפני אנשי צה"ל ולפני סטודנטים ישראליים וקבוצות הבאות מצרפת. טקסי זיכרון ביד ושם וביער רוֹגלִית, מול האנדרטה שהוקמה לזכר קורבנות השואה אשר נשלחו למחנות המוות מצרפת; הטקס מתקיים, בעברית ובצרפתית, ביום הזיכרון לשואה בנוכחותם של חברי האגודה וצאצאיהם ושל תלמידי בתי הספר. פרויקט חינוכי, בראשותה של הגב' דורה וינברגר, בנושא תולדות יהודי צרפת בתקופת השואה על היבטיהן הייחודיים, לעידוד מערכת החינוך להעמיק ולחקור בנושא הזה: הפרויקט, הנושא פרסים, בתמיכה של הקרן לזיכרון השואה בפריז ובית הספר המרכזי להוראת השואה ביד ושם, מיועד לתלמידים בחטיבות הביניים ובחטיבות העליונות בכל רחבי הארץ. ההיבט הפסיכולוגי: קבוצות תמיכה (שיחות) ובהן כל משתתף יכול להביע את עצמו ולחלוק את הרהוריו עם חברים אחרים בקבוצה. תמיכה מידי פסיכולוגים של עמך (עמותה המרכזת תמיכה נפשית וחברתית לניצולי השואה ולדור השני). ההיבט האדמיניסטרטיבי: עזרה בהכנה ובהגשה של תיקים לצורך השבת רכוש שנגזל ובמילוי טופסי בקשה לקבלת פיצויי יתומים שהוריהם נספו בשואה, למוסדות שונים כמו Claims conférence. ההיבט הסוציו-אקונומי: סיוע לאנשים במצוקה כלכלית, מקרים ההולכים נעשים שכיחים יותר ויותר במרוצת השנים. פעולה זו נעשית על ידי תמיכה כספית של הקרן לזיכרון השואה בפריז ( Fondation pour la Mémoire de la Shoah). אתר האינטרנט הרשמי של עלומים בארכיון האינטרנט Mémorial de la Shoah "המשימה שלי היא להקשיב לסיפורים שלהם": ריאיון עם דורה וינברגר ושלמה בלזם, חברי 'עלומים', באתר יד ושם עלומים - אגודה ישראלית של ילדים שהוסתרו בצרפת בימי השואה, באתר "גיידסטאר ישראל"
אנטוניו בציני

אנטוניו בציני (באיטלקית: Antonio Bazzini;‏ 11 במרץ 1818 - 10 בפברואר 1897) היה כנר ומלחין איטלקי. בציני נפגש בצעירותו עם פאגאניני שעודד אותו לקריירת כנר. הוא ערך מסעות קונצרטים בכל רחבי אירופה וזכה להערצתם של שומאן ומנדלסון. לבסוף התיישב במילאנו והיה מורה בקונסרבטוריון. בין תלמידיו היו מסקאני ופוצ'יני. בציני חיבר אופרות, יצירות קאמריות וסימפוניות אבל כמו הרבה מלחינים הוא זכור בגלל יצירה אחת. זה קטע וירטואוזי לכינור ופסנתר בשם "מחול השדונים" (La ronde des lutins) שכל כנר שרוצה להפגין את שליטתו בכינור מנגן אותו ברסיטלים או כהדרן. מדיה וקבצים בנושא אנטוניו בציני בוויקישיתוף אנטוניו בציני, באתר AllMusic (באנגלית) אנטוניו בציני, באתר MusicBrainz (באנגלית) אנטוניו בציני, באתר Discogs (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גנובפה מברבנט

גנובפה מברבנט (בגרמנית: Genoveva von Brabant) הוא סיפור עם גרמני על גיבורה אגדית בשם גנובפה, בתו של הדוכס מברבנט, שהייתה נשואה לרוזן זיגפריד (Siegfried of Treves). כשבעלה יצא להילחם בכופרים, הוא הפקיד את האביר גולו לשמור עליה מפני צרה. גולו חשק בגנובפה וניסה לפתותה, אך היא דחתה אותו ונותרה נאמנה לבעלה. כששב הרוזן לארמונו, מצא את אשתו עם תינוק. היא סיפרה לו שזהו פרי אהבתם מן הלילה האחרון שבילו יחדיו. הרוזן לא ידע עצמו מרוב אושר, אך גולו, שחש רגשות נקם, סיפר לו שהילד אינו של הרוזן, אלא פרי אהבה אסורה. מששמע על כך הרוזן, ציווה מיד להרוג את גנובפה ואת בנה באשמת בגידה. האביר גולו פקד על שני משרתים לבצע את העונש, אולם נכמרו רחמיהם והם הניחו אותם ביער הארדנים. שם, מסתתרים בתוך מערה, חיו גנובפה והילד כשש שנים, כאשר את החלב הנדרש לילד סיפקה איילה. הרוזן שיצא לרדוף באחד הימים אחר האיילה גילה את אשתו ובנו, והשיבם לארמון. הוא גילה את דבר העלילה וביקש להתפייס עימה, אחר הסבל והייסורים שעברה. את האביר הרשע העניש על חטאו בכך שקשר את גופו לארבעה פרים שקרעו את איבריו. הבסיס ההיסטורי לסיפור אינו ידוע וגם לא זהותם האמיתית של זיגפריד וגנובפה. נזיר כרמליטי בשם Matthias Emichius, שהיה עוזרו של בישוף Mainz, הזכיר את קיום האגדה בשנת 1472. היא סופרה אחר כך, בשנת 1638, על ידי הישועי הצרפתי סריזיה (René de Cerisiers) בספרו L'Innocence reconnue ou Vie de Sainte Geneviève de Brabant. הגרסה האנגלית יצאה בשנת 1654 בשם The Triumphant Lady, or the Crowned Innocence. המלחין רוברט שומאן חיבר את אחת האופרות שלו לפי האגדה. מדיה וקבצים בנושא גנובפה מברבנט בוויקישיתוף
מרק האבן

מרק האבן הוא סיפור עממי המוכר במספר גרסאות. האגדה שייכת לטיפוס סיפורי 1548 בסיווג ארנה-תומפסון. הסיפור מספר על נווד עני המבקש מחסה אצל מארחים המסרבים לתת לו אוכל. הנווד מציע להכין בעצמו את הארוחה, כשהוא מבטיח שביכולתו להכין מרק טעים ומשביע על בסיס אבן פשוטה בלבד. הוא מכניס את האבן לסיר מלא מים ומתחיל להרתיח אותה, אבל במהלך ההכנה מבקש ממארחיו להוסיף למרק עוד ועוד תבלינים ורכיבים שונים לשיפור הטעם, והם נעתרים לבקשותיו, עד שלבסוף מתקבל מרק מאיכות טובה, להנאת הנווד והמארחים, שמתפלאים לגלות שמאבן פשוטה ניתן להכין מרק כה מוצלח. הנווד מתגאה שלא בלבד שהוא מסוגל להכין מרק כה טוב מאבן, אלא גם שהאבן עצמה עדיין זמינה לשימוש חוזר, ויהיה ניתן להשתמש בה להכנת מרקים נוספים. בגרסאות השונות של הסיפור מדובר לעיתים על "מרק מפתח", "מרק פטיש" "מרק כפתור" או "מרק מסמר" במקום מרק אבן. בפולקלור היהודי מסופר הסיפור על הרשלה מאוסטרופולי. מדיה וקבצים בנושא מרק האבן בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ג'וזף ארלנגר

ג'וזף ארלנגר (באנגלית: Joseph Erlanger;‏ 5 בינואר 1874 – 5 בדצמבר 1965) היה רופא ופיזיולוג יהודי-אמריקאי, חתן פרס נובל בפיזיולוגיה ורפואה לשנת 1944 על תגליתו כי סיבים שונים הנמצאים בתוך עצב אחד הם בעלי תפקודים שונים. ארלנגר הוא מאבות תחום האלקטרופיזיולוגיה. ארלנגר נולד בסן פרנסיסקו, קליפורניה להרמן ושרה ארלנגר. הוא סיים לימודי תואר ראשון בכימיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ולימודי רפואה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס בבולטימור מרילנד בשנת 1899. לאחר שהשלים שנת השתלמות בעבודה בבית חולים החל לעבוד כעוזר מחקר במחלקה לפיזיולוגיה של בית הספר לרפואה בג'ונס הופקינס. בשנת 1906 התחתן עם איימי הירשטל ולזוג נולדו שלושה ילדים. אשתו נפטרה בשנת 1959. בשנת 1906 קיבל משרת פרופסור לפיזיולוגיה בבית ספר חדש לרפואה באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, שם החל מחקרו על תפקוד סיבי העצב. עד לשנת 1910, חקר ארלנגר בוויסקונסין יחד עם תלמידו גסר (Gasser), עמו המשיך לעבוד בשיתוף פעולה משך עשרות השנים הבאות. בשנת 1910 קיבל משרת פרופסור לפיזיולוגיה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס ושם ניסה דרכים ליישום פיתוחים בתחום האלקטרוניקה (תחום חדש באותם הימים) למחקר בתחום הפיזיולוגיה. בשנת 1922 הצליח ארלנגר להגביר את האות החשמלי מסיב עצב בודד, כך ניתן היה לנתח את האות בעזרת אוסצילוסקופ. זו הייתה הפעם הראשונה בה ניתן היה לנתח את האות החשמלי של תגובה עצבית על גבי מסך מכשיר הניטור. בשנת 1932 ארלנגר וגסר גילו כי עצבים מוליכים אותות חשמליים במידה שונה בהתאם לעוביים, סיבים שונים בתוך אותו עצב מובילים אותות חשמליים שונים ולכל סיב יש רמת גירוי שונה הגורמת לו להוביל אות חשמלי. על תגליותיהם אלה חלקו ארלנגר והרברט ספנסר גסר את פרס נובל לרפואה בשנת 1944. בשנת 1946 פרש ארלנגר לגמלאות. מדיה וקבצים בנושא ג'וזף ארלנגר בוויקישיתוף ג'וזף ארלנגר, באתר פרס נובל (באנגלית) ג'וזף ארלנגר, אנשי סגולה - יהודים זוכי פרס נובל, באתר בית התפוצות. ג'וזף ארלנגר, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ג'וזף ארלנגר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
שבעת המופלאים

שבעת המופלאים (באנגלית: The Magnificent Seven) הוא מערבון משנת 1960 בבימויו של ג'ון סטורגס ובכיכובו של יול ברינר. הסרט הוא למעשה גרסה אמריקאית לשבעת הסמוראים בבימויו של אקירה קורוסאווה (1954). ב-2013 הסרט הוכרז בידי ספריית הקונגרס כסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית. בתקופה שבה נוצר הסרט המערבונים האמריקאים שעסקו בכיבוש הדרום מיצו את עצמם, ובמערבון זה, שעלילתו פשוטה מאוד, בחר הבמאי להתמקד בדמויות, בניגודי האופי ובתלכיד הניגודים לגיבוש כללי כשהם משלימים האחד את מגרעות השני. רכושם ויבולם של תושבי כפר חקלאים במקסיקו נבזז שוב ושוב על ידי חבורת פורעי חוק בהנהגתו של קלוורה (אלי וולך). תושבי הכפר פונים לאקדוחן אמריקאי - כריס אדמס (יול ברינר) - שנרתם לעזרתם ומגייס לצידו שישה אקדוחנים נוספים: וין טאנר (סטיב מקווין), צ'יקו (הורסט בוכהולץ), ברנרדו או'ריילי (צ'ארלס ברונסון), לי (רוברט ווהן), הארי לאק (בראד דקסטר (אנ')) ובריט (ג'יימס קובורן). ערך מורחב – שבעת המופלאים (סרט, 2016) הבמאי אנטואן פוקואה אחראי על הפקת רימייק באותו השם בכיכובם של דנזל וושינגטון, כריס פראט, אית'ן הוק, וינסנט ד'אונופוריו, לי ביונג-האן, לוק גרימס, וגנר מורה, היילי בנט, מאט בומר ופיטר סרסגארד. צילומי הסרט החלו ב-18 במאי 2015 בצפון באטון רוז' שבלואיזיאנה, כאשר אתרי צילום נוספים כוללים גם את סנט פרנציסוויל וזכארי שבמדינת לואיזיאנה. הסרט ייצא לאקרנים ב-23 בספטמבר 2016 בהפצת סרטי קולומביה ובהפקת מטרו גולדווין מאייר. פיתוח הסרט החל עוד בשנת 2012 כאשר היילי בנט לוהקה לתפקיד אישה שהתאלמנה לאחר שבעלה נרצח והיא שוכרת שבעה ציידי ראשים כדי לנקום את מות בעלה. מדיה וקבצים בנושא שבעת המופלאים בוויקישיתוף שבעת המופלאים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) "שבעת המופלאים", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "שבעת המופלאים", באתר נטפליקס "שבעת המופלאים", באתר AllMovie (באנגלית) "שבעת המופלאים", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "שבעת המופלאים", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "שבעת המופלאים", באתר Metacritic (באנגלית) "שבעת המופלאים", באתר אידיבי "שבעת המופלאים", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) גידי אורשר, "שבעת המופלאים" - בספירה האחרונה זה כבר 21,, סולם אורשר (וידאו), 26 בספטמבר 2016 ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
טיויאמוניט

טיויאמוניט הוא מינרל רדיואקטיבי נדיר המכיל סידן, ונדיום ואורניום. צבע הטיויאמוניט צהוב ירקרק, והוא המצוי בעיקר באבן חול ובסלעי פוספטים. הטיויאמוניט קרוי על שם המקום בו זוהה לראשונה, טיויה מויון (Tyuya Muyun) באוזבקיסטן. הטיויאמוניט דומה מאוד למינרל קרנוטיט. המבנה הכימי של שני המינרלים זהה כאשר בקרנוטיט מחליף אשלגן את הסידן ויש בו מעט פחות מים. שני המינרלים נוצרים מהתפרקות של מינרלי אורניום בסביבה צחיחה והתגבשות בסלעי משקע, כשהם מתפזרים באבן החול או מתרכזים סביב לגזעי עצים מאובנים. מלבד אוזבקיסטן ניתן למצוא טיויאמוניט במדינות ויומינג, קולורדו, אריזונה, נבדה, יוטה, ניו מקסיקו וטקסס בארצות הברית. השימוש העיקרי בטיויאמוניט הוא לשם הפקת אורניום. טיויאמוניט באתר webmineral
תומאס דה טורקמדה

תומאס דה טורקמדה (בספרדית: Tomás de Torquemada‏; 1420 – 16 בספטמבר 1498) היה נזיר דומיניקני שכיהן כאינקוויזיטור הראשי של האינקוויזיציה הספרדית בסוף המאה ה-15. שמו הפך לשם נרדף בכלל, ובמורשת היהודית בפרט, לאכזריות וקנאות בשירותה של הכנסייה הקתולית. הוא נולד בכפר טורקמדה, הסמוך לוואיאדוליד. ייתכן שחלק ממשפחתו הייתה ממוצא יהודי מרוחק. על דודו, החשמן והאינקוויזיטור הבכיר חואן דה טורקמדה, כתב המזכיר המלכותי הרננדו דל פולגאר שהיה "נצר לשושלת יהודים מומרים מבורגוס", אם כי יש המערערים על הזיהוי. הדוד גם הגן על המומרים היהודים הרבים בספרד וכתב בתוקף שאין לחשוד בהם קטגורית ככופרים בסתר – האשמה שהייתה נפוצה אז, ואנשי כנסייה בכירים שעברו מיהדות לנצרות נאבקו להדוף אותה – אף כי הצהרות כשלו היו טריוויאליות למדי ורבים הסכימו עמן. בגיל 14 הצטרף תומאס למסדר הדומיניקני, וכבר בגיל 32 נשלח להיות אב המנזר סנטה קרוז בסגוביה, שם הכיר את הנסיכה איזבלה, יורשת העצר של קסטיליה, והפך למוודה האישי שלה. איזבלה הוכתרה למלכה ב-1474, ועשור לאחר מכן, לאחר שהקים את האינקוויזיציה בספרד באישור האפיפיור סיקסטוס הרביעי בשנת 1478, מינתה איזבלה את טורקמדה לאינקוויזיטור הראשי הראשון של האינקוויזציה הספרדית. השפעתו גברה לאחר הכיבוש מחדש (רקונקיסטה) של גרנדה מידי הערבים, כיבוש שהוא עודד אותו. ב-1492 היה מראשי התומכים והפועלים לגירוש יהודי ספרד. מסופר כי כאשר עמד המלך פרננדו להיענות בחיוב להצעתו של יצחק אברבנאל לקבלת סכום עתק של 30,000 דוקט תמורת ביטול הגזרה, התפרץ טורקמדה לחדר ונזף במלך ש- "יהודה איש קריות מסר את ישו תמורת שלושים שקל של כסף וכעת רצונך למכור אותו שוב תמורת 30,000 דוקט! הנה הוא, קח ותמכור אותו." כשהוא מטיח בזעם את הצלב בפניו. מעט מאוד ידוע על חייו הפרטיים של טורקמדה, נושא שמאז ומעולם עורר הרבה ספקולציות. אין ספק כי היה קתולי אדוק ודוגמטי. בנוסף לכך היה מנהלן יעיל, והארגון שבראשו עמד במשך 15 שנים צמח מבית דין מקומי בסביליה לרשת של 24 "משרדים קדושים". כדי למנוע את התפשטות הכפירה בנצרות (ולא בהכרח מצד מומרים יהודים), קידם טורקמדה את שריפתם של ספרים לא-קתוליים ובייחוד ספרי תלמוד, ולאחר כיבוש גרנדה ב-1492 גם ספרים בערבית. טורקמדה נחשב גם לאחראי הראשי להובלת האינקוויזציה הספרדית לשימוש בעינויים, הלשנות אנונימיות והוצאות להורג בטקס ה"אוטו דה פה" ("מעשה האמונה"). עוד בחייו הפך לאגדה ונעשה סמל לקיצוניות דתית ולדיכוי אלים של נפש האדם. ראיה לקנאותו היוקדת ניתן לקבל מדבריו של האפיפיור סיקסטוס הרביעי בראשית 1482 על האינקוויזיטורים בסביליה: "לאחר שלא הקפידו על ההליכים החוקיים, עצרו אנשים רבים תוך הפרת הצדק, הענישו אותם בעינויים קשים, האשימו אותם, ללא ביסוס, בחטא הכפירה והחרימו נכסיהם של אלו אותם דנו למוות, נסו מפניהם רבים מאוד לכס הקדוש על מנת להצהיר על אמונתם המלאה" מדיה וקבצים בנושא תומאס דה טורקמדה בוויקישיתוף תומאס דה טורקמדה, באתר "Find a Grave" (באנגלית) תומאס דה טורקמדה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) תומס דה טורקמדה (1420-1498), דף שער בספרייה הלאומית לדיון מפורט, ראו: Norman Roth, Conversos, Inquisition, and the Expulsion of the Jews from Spain, University of Wisconsin Press, 2002. עמ' 252. Tomas de Torquemada, Catholic Answers
אנרי טורס

אנרי טורס (בצרפתית: Henri Torrès;‏ 17 באוקטובר 1891, לֵז אַנְדֵלִי – 4 בינואר 1966, צרפת) היה עורך דין ופוליטיקאי יהודי-צרפתי. סוציאליסט, חבר המפלגה הקומוניסטית בשנים 1921–1923, ואחר כך במפלגה הסוציאליסטית (SFIO) בשנים 1927–1929. רץ בקריירה פוליטית עצמאית עד שנת 1958 והיה חבר בלשכת עורכי הדין של פריז עד 1956. נולד בעיירה לֵז אַנְדֵלִי (Les Andelys) שבנורמנדי. טורס התפרסם בעיקר כסנגורו של שלום שוורצבארד, שהתנקש במדינאי האוקראיני סימון פטליורה. טורס הציג את הזוועות שבוצעו ביהודים בפוגרומים באוקראינה בימי שלטון פטליורה והביא לזיכויו של שווארצבארד. בעת הכיבוש הנאצי נמלט טורס לארצות הברית, שם פרסם מאמרים נגד ממשלת וישי של אנרי פטן. לאחר המלחמה חזר לצרפת ובמשך עשר שנים כיהן כסנטור בסיין, והיה גם סגן נשיא בית המשפט העליון. מדיה וקבצים בנושא אנרי טורס בוויקישיתוף אנרי טורע (סניגורו של שווארצבארד), הצפירה, 17 במאי 1927 אורי דן, מת עורך־הדין אנרי טורז: הסניגור של המטרות הצודקות, מעריב, 6 בינואר 1966 אנרי טורס, באתר "Find a Grave" (באנגלית) LE MAITRON, TORRÈS Henry ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אוסף וולאס

אוסף וולאס (באנגלית: The Wallace Collection) הוא מוזיאון אמנות הנמצא בלונדון שבאנגליה. מקור האוסף באוספו הפרטי של סר ריצ'רד וולאס אשר הוענק לממשלת בריטניה על ידי אלמנתו בשנת 1897. המוזיאון נפתח לציבור בשנת 1900 וממוקם בבית הרטפורד (Hertford House) שבכיכר מנצ'סטר. הכניסה למוזיאון היא בלא תשלום. המוזיאון מציג אמנות אירופאית, כלי חרסינה מתוצרת סוורס וחרסינת מייסן וכן כלי נשק ושריון מסוגים שונים וריהוט צרפתי. בשנת 2015 אירח המוזיאון תערוכה "גידיי המלחמה" (The sinews of war) שהקודשה לציון 600 שנים של ניצחון ממלכת אנגליה על צרפת בקרב אז'נקור בשנת 1415. להקת העבר הבלגית "אוסף וולאס" קרויה על שם המוזיאון. מבנה אוסף וולאס - מבט מכיוון גני כיכר מנצ'סטר. אוסף השריונות של המוזיאון, הכולל שריון לוחות גותי מלא לפרש ולסוס מדיה וקבצים בנושא אוסף וולאס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אוסף וולאס (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של אוסף וולאס (באנגלית) אוסף וולאס, ברשת החברתית פייסבוק אוסף וולאס, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אוסף וולאס, ברשת החברתית אינסטגרם אוסף וולאס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) הכתבה באתר המוזיאון (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיאונים ובנושא לונדון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
האגורה

האגורה שבאתונה העתיקה היא הידועה באגורות שהיו קיימות בעולם העתיק. אזור האגורה אורגן לראשונה על ידי פייסיסטראטוס במאה השישית לפנה"ס. באותה עת היו באגורה מבני מגורים, וככל הנראה פיסיסטרטוס התגורר בעצמו באגורה. פיסיסטרטוס פינה את בתי המגורים, בנה מערכת ביוב, מערכת מי שתייה, ויצר רחבה שנועדה עבור הממשל של אתונה. כמו כן נבנו במקום מקדשים לאלי הפנתאון היווני. קימון הקים באגורה מבנים נוספים ושתל בה עצי נוי. במאה החמישית לפנה"ס הוקמו באגורה מקדשים להפייסטוס, זאוס ואפולון. באגורה נערכו מפגשים ציבוריים (אף שהאראופגוס התכנס במקום אחר). עם הקמת הדמוקרטיה האתונאית (אחרי שנת 509 לפנה"ס) התכנסו באגורה הבולה (מועצת העיר) והפריטניס (נשיאי המועצה). כמו כן הארכונים (השופטים) נפגשו באגורה, והיוו למעשה את מערכת בתי המשפט של אתונה. כל אזרח שעבר באגורה יכול היה להפוך לחלק מחבר המושבעים ששפט במשפטים שנערכו בה. סביב האגורה היו חמש סטואיי שהידועה והמפוארת שביניהן הייתה הסטואה של אטאלוס שנבנתה בתקופה ההלניסטית. בתקופת האימפריה הרומית הפך אזור האגורה לאזור מגורים ואיבד את חשיבותו הציבורית. החפירות הארכאולוגיות באגורה החלו בשנת 1931 תחת פיקוחו של הארכאולוג ט. לזלי שיר, האב, וטרם הסתיימו. כיום מנוהלות החפירות מטעם בית הספר האמריקאי ללימודים קלאסיים באתונה תחת פיקוחו של ג'ון מקמפ. מדיה וקבצים בנושא האגורה בוויקישיתוף חפירות שנערכו באגורה - פרויקט החפירות הארכאולוגיות של בית הספר האמריקאי ללימודיים קלאסיים. מפת האגורה בתקופת סוקרטס תצלומים של האגורה אגורה (אתונה, יוון), דף שער בספרייה הלאומית Camp, John McK., II, 1946-, The Athenian Agora : excavations in the heart of classical Athens, Thames and Hudson, 1992-01-01