laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
יעקב שהרבני

יעקב שהרבני (נולד ב-1963) הוא תת-אלוף בצה"ל במילואים, אשר כיהן בתפקידו האחרון כנספח חיל האוויר בארצות הברית. קודם לכן שירת כראש להק המודיעין, כראש להק האוויר למסוקים וכממלא מקום ראש להק האוויר. שהרבני התגייס לקורס טיס ב-1981 וסיים אותו בהצטיינות במגמת מסוקי קרב ב-1984. הוא שובץ כטייס AH-1 קוברה בטייסת 160, והשתתף במעל 100 גיחות מבצעיות במהלך מלחמת לבנון. בשנים 1986 עד 1988 הדריך בבית הספר לטיסה של חיל האוויר. לאחר לימודי תואר ראשון בכלכלה ובמדעי המחשב באוניברסיטת בר-אילן, אותם סיים בהצטיינות יתרה, מונה ב-1991 לסגן מפקד טייסת מסוקי קוברה. ב-1994 מונה למפקד מחלקת מסוקי קרב במטה החיל וב-1997 קודם לדרגת סגן-אלוף ומונה למפקד טייסת תעופה בבסיס רמון. ב-1998 מונה למפקד טייסת מסוקי AH-64 אפאצ'י בבסיס. בשנים 2000 עד 2002 שירת כמפקד מגמת מסוקים בבית הספר לטיסה בחצרים. באוקטובר 2002 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד בסיס עובדה תפקיד בו כיהן עד שנת 2005. לאחר השלמת תואר שני בהצטיינות בניהול משאבים לאומיים באוניברסיטה לביטחון לאומי בוושינגטון (NDU), מונה ב-2006 למפקד היחידה לשיתוף פעולה, האחראית לקידום שיתוף פעולה בין חיל האוויר לבין כוחות היבשה. באוקטובר 2007 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה לראש להק אוויר למסוקים. עם מינויו של נמרוד שפר בינואר 2010 לראש מטה חיל האוויר מונה שהרבני גם לראש להק האוויר, עד לכניסתו של חגי טופולנסקי לתפקיד במאי 2010. ביולי 2010 עמד בראש משלחת החילוץ שנשלחה לרומניה בעקבות התרסקות מסוק היסעור בתאונה אווירית. בספטמבר 2010 סיים את תפקידו כראש להק האוויר למסוקים ומונה לראש להק המודיעין תפקיד בו כיהן עד מאי 2012. בתפקידו הבא מונה לנספח חיל האוויר בארצות הברית. ב-2018 מונה למנכ"ל חברת AdaSky המפתחת חיישן ראייה תרמי. מגביהים עוף: חיל האוויר - אתגרים ומשימות, סדרת אוניברסיטה משודרת, בהוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2011, פרק ה - יעקב שהרבני, "שיתוף הפעולה בין חיל האוויר לכוחות היבשה - האתגרים והמענה", עמ' 60-51 מדיה וקבצים בנושא יעקב שהרבני בוויקישיתוף מ"מ ראש להק אוויר/ ראש להק מסוקים - תא"ל יעקב שהרבני, באתר חיל האוויר הישראלי  ראש חדש במודיעין, באתר חיל האוויר הישראלי, 7 בספטמבר 2010 "המבצע עדיין בעיצומו, נשיב את הבנים הביתה", אתר צה"ל, 28 ביולי 2010 טל שחף, ‏חברה מד. קוריאה תשקיע 20 מיליון דולר בסטארט-אפ הישראלי AdaSky, באתר גלובס, 15 בנובמבר 2018
לויתן (אסטרואיד)

לויתן (בשמו הרשמי: 3566 Levitan) הוא אסטרואיד הנמצא בחגורת האסטרואידים, ושהתגלה על ידי לודמילה זוראולוה, אסטרונומית רוסיה ב-24 בדצמבר 1974 במצפה כוכבים בחצי האי קרים. האסטרואיד נקרא על שמו של הצייר היהודי-רוסי יצחק לויתן. מדיה וקבצים בנושא לויתן בוויקישיתוף לויתן באתר נאס"א ערך זה הוא קצרמר בנושא מדעי החלל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אפיפנס

ביוונית "המתגלה". האם התכוונתם ל... אנטיוכוס הרביעי (אפיפנס) - מלך הממלכה הסלאוקית בין השנים 175 ל-164 לפנה"ס תלמי החמישי (אפיפנס) - מלך מצרים התלמיית, מבני שושלת תלמי אחד מכינוייו של זאוס - מלך אלי האולימפוס אפיפנס (גנוסטי) – מחברו האגדי של ספר עקרונות גנוסטי גאיוס יוליוס אנטיוכוס אפיפנס – המלך האחרון של קומגנה אפיפניה - שמו של חג ההתגלות אפיפון – חברה לייצור כלי נגינה Epiphany – דפדפן קוד פתוח המיועד לסביבת לינוקס
ברט יאנג

ברט יאנג (באנגלית: Burt Young;‏ 30 באפריל 1940 – 8 באוקטובר 2023) היה שחקן קולנוע, צייר ומחבר אמריקאי, התפרסם בזכות הופעתו כפולי בדרמת האיגרוף "רוקי", תפקיד שהקנה לו מועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1976. נולד בשם ג'רי דה-לואיז ברובע קווינס, ניו יורק, בנם של ג'וזפין ומייקל. הוא ממוצא איטלקי. למד משחק בבית ספר למשחק "אולפן השחקנים" שבמנהטן תחת הדרכתו של לי סטרסברג. הופיע לראשונה ב-1973 בדרמה האירוטית של מרק ריידל "סינדרלה ליברטי", בנוסף הופיע בחלק קטן בסרטו של רומן פולנסקי "צ'יינהטאון". יאנג שיחק בתפקיד המשני בדרמת האיגרוף של ג'ון ג. אבילדסן "רוקי", בסרט מגלם את פולי, אדם מבוגר אשר עובד באיטליז וחברו של גיבור העלילה רוקי "הסייח האיטלקי" בלבואה. הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ליאנג. סרט ההמשך יצא שלוש שנים לאחר מכן, בסרט פולי מתקשה עם העובדה, אך לבסוף משלים עם כך שאחותו הקטנה אדריאן היא ארוסתו של חברו הטוב ביותר, רוקי. בסרט השלישי מוצא עצמו פולי אדם מבוסס בביתם של רוקי ושל אדריאן, בסרט הרביעי הוא מתלווה לרוקי ואשתו לקרב איגרוף על אדמת רוסיה, בחמישי חוזר לאזור מגוריו בפלורידה לאחר שמשפחתו של רוקי יורדת מנכסיה. בסרט ההמשך השישי שיצא ב-2006 בו נפטרה אחותו אדריאן מצטייר פולי כאדם זקן בודד ומיוסר. סרט נוסף בו השתתף יאנג היה סרט הפשע של סרג'ו לאונה "היו זמנים באמריקה", שם גילם את ג'ו מינלדי גנגסטר מדטרויט. ב-1989 הופיע בקומדיה "ללכת מעבר לסיפון". ב-1999 הופיע בתפקיד משני בקומדיית הפשע "מיקי עיניים כחולות". שיחק ב-2002 בדרמה הקומית העצמאית המצליחה "טראנסאמריקה". ליאנג בת אחת מאשתו גלוריה שנפטרה ב-1974, התגורר בשנותיו האחרונות ברובע הברונקס שבניו יורק. נפטר ב-8 באוקטובר 2023 בגיל 83. החבורה שלא יכלה לירות ישר (1971) סינדרלה ליברטי (1973) המהמר (1974) צ'יינהטאון (1974) רוצחי עילית (1975) רוקי (1976) נוכלים בחוג הנוצץ (1976) נערי המקהלה (1977) שיירה (1978) רוקי 2 (1979) רוקי 3 (1982) לילה ה-19: חלק 2 (1982) מלך השכונה (1984) היו זמנים באמריקה (1984) רוקי 4 (1985) ברוקלין - תחנה אחרונה (1989) החתונה של בטסי (1990) backstreet dreams‏ (1990) רוקי 5 (1990) מלאך בהיר (1991) דרכו של קרליטו (1993) היא כל כך יפה (1997) חתונת הקברנים (1997) המעדנייה (1997) לפני שנשים למדו לעוף (1997) – סרט טלוויזיה של ABC מיקי עיניים כחולות (1999) שולחן מספר אחד (2000) גבר מרושע מאוד (2000) פלוטו נאש (2002) ארץ האפשרויות (2004) טראנסאמריקה (2005) רוקי בלבואה (2006) אוהב אותך, ניו יורק (2009) דרך המלך (2010) ווין ווין (2011) המשימה (2019) Bottom of the 9th‏ (2019) בובה רוסית (2019) מדיה וקבצים בנושא ברט יאנג בוויקישיתוף ברט יאנג, ברשת החברתית פייסבוק ברט יאנג, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ברט יאנג, ברשת החברתית אינסטגרם ברט יאנג, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ברט יאנג, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי ברט יאנג, באתר AllMovie (באנגלית) ברט יאנג, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) ברט יאנג, באתר Metacritic (באנגלית) ברט יאנג, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
אתר ההנצחה לחללי חיל הקשר והתקשוב

אתר ההנצחה לחללי חיל הקשר והתקשוב שוכן בעיר יהוד-מונוסון, העיר המאמצת את מפקדת קצין קשר ותקשוב ראשי. השטח להקמת האתר הוקצה על ידי העיר יהוד בעקבות החלטה מ-1983. האתר הוקם ומנוהל על ידי העמותה להנצחת חללי חיל הקשר והתקשוב ומארח אירועים ופעילויות של החיל, גופים צבאיים וביטחוניים, ממשלתיים וכדומה. האתר נחנך ב-25 בספטמבר 1989, ומאז הוא מנוהל על ידי סא"ל (מיל') יהודה מתתיהו. באתר פועל אגף הנצחה שבו היכל שמות ובו מונצחים על לוחות הזיכרון 574 חללי החיל ואולם בו מונצחים 84 חללי היישוב המאמץ יהוד. באגף גם אולם גבורה בו מתועדים 12 בעלי עיטורי העוז, המופת, צל"ש הרמטכ"ל וצל"ש אלוף, ו-8 חתני פרס ביטחון ישראל. במקום אגף נוסף להכשרה והעשרה טכנולוגית בנושאי תקשורת ומחשבים המשתרע על פני שטח של 1,500 מ"ר, הכולל כיתות לימוד ומחשבים, וכן מרכז מורשת ואולם כנסים ואירועים ל-250 משתתפים. מחוץ למבנה רחבת טקסים וגן הנצחה. ברחבה ניצבת האנדרטה המרכזית העשויה מצינורות פלדת אל-חלד ומתנשאת לגובה של 30 מטרים ובראשה נר זיכרון. האנדרטה המסמלת עץ, בנויה משני עמודים-ענפים - עמוד אלכסוני ורחב הנכרת בפתאומיות מסמל את השכול ועמוד צר יותר וגבוה היוצא ממנו אל על ומסמל את החיים. על בסיסה של האנדרטה חרוט פסוק מספר עזרא ”והקול נשמע עד למרחוק” (עזרא ג', י"ג). אל האתר מובילה שדרה (גן ההנצחה) מרחוב ויצמן שבה אנטנות עכביש ורדיו-טלפון הניצבות על בסיסי בטון שבורים, כסמל לשכול. עוד נמצא בשדרה הגלעד לזכר חללי החיל שהוקם ביער חרובית בשנת 1979 והועבר למקומו הנוכחי ב-2 ביוני 2010. בסיס האנדרטה המרכזית. הכניסה הראשית לגן ההנצחה. השדרה המוליכה אל האתר מרחוב ויצמן ובה אנטנות עכביש ורד"ט חלק מהמבנה במקום מדיה וקבצים בנושא אתר ההנצחה לחללי חיל הקשר והתקשוב בוויקישיתוף העמותה להנצחת חללי חיל הקשר והתקשוב המקום באתר קו לחינוך אתר הנצחה לחללי חיל התקשוב באתר יזכור
לארדו (טקסס)

לארדו (באנגלית: Laredo) היא עיר בדרום מדינת טקסס, ארצות הברית. לארדו היא העיר הגדולה ביותר והמרכז המנהלי של מחוז ווב. העיר שוכנת בסמוך לגדותיו של הריו גראנדה בסמוך לגבול עם מקסיקו. דרומית לה, בגדה הדרומית של הריו גראנדה, שוכנת העיר המקסיקנית נואבו לארדו השייכת למטרופולין של לארדו (וזאת אף על פי ששתי הערים במדינות שונות). במטרופולין של לארדו-נואבו לארדו חיים כ-800,000 תושבים. הכלכלה של העיר מתבססת בעיקר על מסחר עם מקסיקו. בין שתי הערים מחברים חמישה גשרים כאשר ארבעה מהם מיועדים לכלי רכב והולכי רגל ואחד מיועד לרכבות. לארדו אשר הוקמה בשנת 1755 גדלה מווילה מבודדת לעיר גדולה ומשגשגת ואף הפכה לבירתה של רפובליקת ריו גראנדה וכיום לעיר הנמל הגדולה ביותר על נהר הריו גראנדה. בשל סמיכותן של לארדו ונואבו לארדו, 47% מהיצוא של ארצות הברית למקסיקו עובר דרך לארדו וכן 36% מהיצוא של מקסיקו לארצות הברית. לארדו היא ביתה של Texas A&M International University, הקולג' הקהילתי של לארדו וקמפוס של אוניברסיטת טקסס בסן אנטוניו לימודי רפואה. בשנת 1755 הוקמה באזור שהיה שייך לסנטנדר החדשה 'וילה דה סן אגוסטין דה לארדו' על ידי דון תומאס סאנצ'ז. הוילה של דון סאנצ'ז נקראה על שם העיר לארדו הספרדית. אט אט החלו להיבנות סביב הוילה עוד ועוד בתים עד שהפכה לעיר. בשנת 1840 הפכה לארדו לבירתה של רפובליקת ריו גראנדה העצמאית, רפובליקה אשר הוקמה על ידי תושבים מקומיים אשר מרדו בשלטון של מרכז מקסיקו ושרדה פחות משנה לאחר שצבא מקסיקו כבש אותה. במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו העיר נכבשה על ידי טקסס רנג'רס. לאחר סיום המלחמה, חתמו שתי המדינות על הסכם גואדלופה אידלגו אשר קבע ששטח העיר יישאר בריבונות ארצות הברית. מיד לאחר ההחלטה נערך משאל של כל תושבי העיר, אשר הציג רוב מוחלט רוצים בעד החזרת העיר למקסיקו. למרות תוצאות המשאל, נותרה העיר בתחומי ארצות הברית, ורוב תושביה עזבו דרומה לשטחה של מקסיקו והקימו מעבר לנהר את נואבו לארדו. לארדו שוכנת לגדתו הצפונית של הריו גראנדה המפריד בין ארצות הברית ומקסיקו. הגבול עובר מדרום וממערב לעיר. שטחה של העיר הוא 218.96 ק"מ מרובע. האקלים באזור הוא חם ומדברי. מזג האוויר מושפע רבות מהרי 'סיירה מדרה אוריינטל' הנמצאים מדרום בשטחה של מקסיקו, מדבר סונורן ממערב ומפרץ מקסיקו ממזרח. בגלל שהעיר שוכנת בשטח מדברי בפנים הארץ ובשטח מישורי הקיץ מאוד חם בה. החורף קר יחסית לערי דרום טקסס והטמפרטורה הממוצעת בה היא 19 מעלות. הטמפרטורה הממוצעת בקיץ היא 37 מעלות צלזיוס. נמל התעופה הבינלאומי של לרדו נמצא 6 ק"מ צפונית מהעיר. ממנו יוצאות טיסות יומיות ליוסטון ודאלאס ושלוש טיסות בשבוע ללאס וגאס. נמל התעופה הוקם בשנות ה-70 במקומו של בסיס חיל האוויר שנסגר. בתחילת שנות ה-2000 נבנה טרמינל חדש והוגדל שטח הנמל. טייוואן טאינאן, טייוואן מדיה וקבצים בנושא לארדו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של לארדו (באנגלית) לארדו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
סלים תמרי

סלים תמרי (נולד ב-1945 ביפו) הוא סוציולוג פלסטיני, פרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטת ביר זית ומנהל המכון ללימודי ירושלים. תמרי נולד ביפו, ממנה ברחה משפחתו ב-1948, בשל אירועי מלחמת השחרור. הוא השיג תואר ראשון במדעי המדינה ב-Drew University בניו ג'רזי וקיבל תואר שני בסוציולוגיה מאוניברסיטת ניו המפשייר. את הדוקטורט שלו עשה בסוציולוגיה באוניברסיטת מנצ'סטר ב-1983 ושימש כמרצה אורח באוניברסיטת ניו יורק. תמרי היה חבר במשלחת הפלסטינית לדיונים בנושא הפליטים בוועידת השלום במדריד ב-1991. הוא עמית אורח בתוכנית מחקר לאדריכלות אסלמית ב-MIT, המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס. הוא מתגורר במזרח ירושלים ונשוי לסועאד עאמירי, סופרת וארכיטקטית, המתמחה בשימור ושחזור מבנים ומנהלת את ארגון 'ריאק' לשימור מבנים ערביים. שנת הארבה: יומנו של החייל אחסאן אלתורג'מאן, פלסטיני בצבא העות'מאני, 1915–1916, הוצאת מכון ון ליר בירושלים, ירושלים, 2018 “Jerusalem 1948: The Arab Neighborhoods and Their Fate in the War” “Palestinian Refugee Negotiations: From Madrid to Oslo II” “Mountain against the Sea: Essays on Palestinian Society and Culture” איזה סוג של התנגדות? (מאמר קצר) ביוגרפיה קצרה של תמרי (באנגלית) דינה קראפט, Palestinians Uncover History of the Nakba, Even as Israel Cuts Them Off From Their Sources, באתר הארץ, ‏17 באפריל 2018 (באנגלית) סלים תמארי (1945-), דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
המועצה השיפוטית העליונה

המועצה השיפוטית העליונה הוא גוף במערכת המשפט הפלסטינית. העומד בראשו הוא נשיא בית המשפט העליון של הרשות הפלסטינית. המועצה מכוננת על פי חוק המועצה העליונה לצדק משנת 2002. חברי המועצה הם נשיא וסגן נשיא בית המשפט העליון, שני שופטים עליונים, נשיאי בתי המשפט לערעורים של עזה, רמאללה וירושלים, התובע הכללי ושר המשפטים. אתר האינטרנט הרשמי של המועצה השיפוטית העליונה עלי ואקד, מהפכה שקטה ברשות: שלטון החוק בא לשכונה, באתר ynet, 14 באוגוסט 2010 ערך זה הוא קצרמר בנושא חוק ומשפט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גביע האיגוד בכדורסל

גביע האיגוד בכדורסל או גביע המדינה לליגות הנמוכות (שמו הרשמי: גביע איגוד הכדורסל) הוא טורניר כדורסל שנוסד בשנת 1975, שמשתתפות בו קבוצות הליגה הארצית, ליגה א', וטורניר נפרד לליגה ב'. משחקי הגביע משוחקים בשיטת גביע, כאשר המנצחת עולה לשלב הבא, והמפסידה מודחת. חצאי הגמר והגמר נערכים בשיטת שני משחקים, כל אחת מהקבוצות מארחת משחק אחד, כאשר המנצחת בסיכום שני המשחקים עולה לשלב הבא. מקור מחזיקות גביע האיגוד – גברים גמרי גביע האיגוד לגברים גביע האיגוד ליגה ב': יתרון קל לחולון סטלמך מחזיקת גביע האיגוד ב' תואר ראשון: בית"ר ירושלים זכתה בגביע האיגוד, באתר ONE‏, 21 במרץ 2013 הפועל תל אביב עודפים גביע האיגוד לליגה ב'
רמה חמאמי

רמה חמאמי (נולדה ב-1960 בדהראן, סעודיה) היא ראש החוג לאנתרופולוגיה באוניברסיטת ביר זית וראש המכון ללימודי נשים מאז הקמתו בשנת 1994. משפחתה של חמאמי במקור מיפו ובשנת 1948 אביה ברח בסירה לביירות. בשנת 1983 קיבלה תואר ראשון במדע המדינה בהצטיינות יתרה מאוניברסיטת סינסינטי, בשנת 1984 קיבלה תואר שני באנתרופולוגיה חברתית מאוניברסיטת טמפל שבפילדלפיה ובשנת 1994 סיימה באוניברסיטה דוקטורט בתחום. עבודתה הייתה בנושא " Between Heaven and Earth; Transformation in Religiosity and Labor among Peasant Refugee Women in South Coastal Palestine/Gaza Strip 1922-1992". קורות חיים ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ג'יימס סניידר

ג'יימס סניידר (באנגלית: James S. Snyder; נולד ב-1952, ארצות הברית) היה מנכ"ל מוזיאון ישראל בירושלים בשנים 1996-2016. ג'יימס ס' סניידר נולד למשפחה יהודית בעיירה בל ורנון, למרגלות הרי האפלצ'ים, בדרום מערב פנסילבניה. בעיירת הולדתו חיו רק חמש משפחות יהודיות. הוא היה תלמיד מצטיין, בעיקר במקצועות ההומניים, ולאחר שסיים את התיכון בשנת 1969, התקבל ללימודי תואר הראשון בספרות אנגלית ובהיסטוריה של האמנות באוניברסיטת הרווארד. בשנת 1972, עם תום לימודיו, התקבל לשנת התמחות במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק. סניידר עבד במוזיאון כ-22 שנה, שם מילא תפקידים שונים, שהאחרון בהם היה סגן המנהל ובין היתר ארגן במוזיאון תערוכות ענק ביניהן הרטרוספקטיבה של פבלו פיקאסו (1980) ושל אנרי מאטיס (1992). בשנת 1996, עם סיום תפקידו של מרטין וייל כמנהל מוזיאון ישראל, מונה סניידר למחליפו. לפני שקיבל את התפקיד, סניידר מעולם לא ביקר קודם לכן בישראל, דבר שעורר ביקורת על כך שלא נמצא מועמד ישראלי. במהלך כהונתו של סניידר עמד בראש המאמצים לגיוס ולשיפוץ רחב היקף במוזיאון בתקציב של 100 מיליון דולר. השיפוץ נמשך כ-5 שנים והושלם בשנת 2010. בשנת 2017 עורר סניידר ביקורת על כך שקיבל שכר כפול גם מהמוזיאון וגם מאגודת ידידי המוזיאון (בין השנים 2010 ל-2015 קיבל סניידר כ-8.3 מיליון דולר מאגודת הידידים עבור פעילותו כמגייס כספים). ביוני 2019, מונה ליושב ראש קרן ירושלים ארצות הברית (הארגון שאחראי על גיוס תרומות לקרן ירושלים בארצות הברית). בשנת 2004 קיבל את "מסדר הכוכב של הסולידריות האיטלקית" מטעם ממשלת איטליה, ובשנת 2010 קיבל את אות אביר מסדר האמנויות והספרות מטעם הרפובליקה הצרפתית. במרץ 2011 דורג כאחד מ-50 האנשים המשפיעים ביותר בעולם האמנות ברשימה השנתית של עיתון האמנות הצרפתי, "Journal des Arts". סניידר נשוי לטינה דייוויס סניידר, מעצבת גרפית והוא אב לבן ובת. נעמי דרום, הכישרון של מנכ"ל מוזיאון ישראל, באתר הארץ, 6 באוגוסט 2008 אביטל בורג ואלי ערמון אזולאי, ג'יימס סניידר, המנכ"ל של מרכז היקום - ריאיון, באתר הארץ, 14 במאי 2010 דפנה יעקובוס, עכבר העיר, ג'יימס סניידר: "אנחנו רואים בעצמנו המוזיאון הישראלי לעם בישראל", באתר הארץ, 4 בנובמבר 2015 דפנה יעקובוס, עכבר העיר, ג'יימס סניידר: "אנחנו רואים בעצמנו המוזיאון הישראלי לעם בישראל", באתר הארץ, 4 בנובמבר 2015 שרון שפורר, חגיגת ההוצאות של סניידר במוזיאון ישראל נחשפת: רבע מיליון שקל בשנה וחצי, באתר "המקום הכי חם בגיהנום", 19 בינואר 2017 שני ליטמן, ג'יימס סניידר יסיים את תפקידו כמנכ"ל מוזיאון ישראל בסוף 2016, באתר הארץ, 28 בפברואר 2016 רונן טל, ‏מסעות ג'יימס בארץ הקודש, באתר גלובס, 31 ביולי 2007 נטע אלכסנדר, עכבר העיר, 120 עיתונאים ו-100 מיליון דולר: מוזיאון ישראל נפתח מחדש, באתר הארץ, 21 ביולי 2010 אלי ערמון אזולאי, עכבר העיר, 50 אלף מבקרים כבר פקדו את מוזיאון ישראל המחודש, באתר הארץ, 10 באוגוסט 2010 שרון שפורר, תנאי השכר החריגים של מנכ"ל מוזיאון ישראל היוצא: מיליונים מההנהלה ומעמותת הידידים ודירה ב-20 אלף ש"ח, באתר "המקום הכי חם בגיהנום", 16 בינואר 2017 נעמה ריבה, אמנים בכירים בקריאה למוזיאון ישראל: סיימו ההתקשרות עם ג'יימס סניידר, באתר הארץ, 23 באפריל 2017 James S. Snyder Appointed Executive Chairman of the Jerusalem Foundation, Inc., דניאל ראוכוורגר, מנכ"ל מוזיאון ישראל ג'יימס סניידר דורג בין 50 המשפיעים באמנות, באתר הארץ, 8 במרץ 2011
רוז ביי

רוז ביי (באנגלית: Rose Bay) הוא פרוור בסידני, המנוהל על ידי מועצת וייברלי (Waverley Council). רוז ביי ממוקם כ-7 ק"מ מזרחית למרכז העסקים הראשי של סידני. הוא גובל בצפונו במפרצון רוז ביי, שלוחה של מפרץ ג'קסון, מצפון מזרח בווקלוז, ממזרח בדובר הייטס, מדרום בנורת' בונדיי, וממערב בדאבל ביי ופוינט פייפר. רוז ביי נקרא על שם ג'ורג' רוז, שהיה שר האוצר של בריטניה ב-1782. קיימת עדות לכינוי המפרצון רוז ביי החל משנת 1788, על ידי הקפטן ג'ון הנטר. בשנת 1834 נבנה במקום אחד מהבתים הבודדים דאז, מעון רוז ביי, על ידי האדריכל ג'ון ורג'. בית המגורים שימש את ג'יימס הולט, אז העוצר של אחוזת קופר, שהשתרעה בכל שטח הפרוור וחלק מהפרוורים הסמוכים לו, כגון פוינט פייפר. בשנת 1852 נבנה מעון קלרמונט על צוק גבוה לצד מפרצון רוז ביי. בשנת 1888 נקנה הבית והורחב, ובמקום הוקם מנזר הלב הקדוש (Sacred Heart Convent). המנזר קיים עד היום (2010) וניתן לראותו על הצוק למרחקים. המנזר תוכנן על ידי האדריכל ג'ון הורבורי האנט ונחשב לטוב מבין יצירותיו, עם צריח בסגנון התחייה הגותית. בתחילת המאה ה-20, החל משנת 1912 ועד 1927, עגנה במפרצון הספינה HMAS טינג'ירה, ששימשה לאימון מעל 3,000 מלחים אוסטרלים, רובם נשלחו למשימות צבאיות במסגרת מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1938 מטוסי ים נחתו במפרצון רוז ביי, הופכים את הפרוור לשדה התעופה הבינלאומי הראשון של סידני. במהלך מלחמת העולם השנייה שבויי מלחמה יפניים הובאו בספינות לרוז ביי, שם נאסרו. מרבית שטח הפרוור מנוצל על ידי מסלול הגולף רויאל סידני, מסלול גולף פרטי ותחרותי בן 27 גומות, ומסלול הגולף הוותיק ביותר בסידני. סמוך אליו מצוי מסלול הגולף וולהרה, מסלול ציבורי בן 9 גומות. בפרבר שני בתי ספר עצמאיים: בית הספר לבנות "קמבלה", ובית הספר "קינקופל-רוז ביי". קמבלה הוא בית ספר אנגליקני שנוסד לראשונה ב-1887 וכולל חינוך לבנות מגיל הגן ועד גיל 12. קינקופל-רוז ביי הוא בית ספר קתולי, הכולל בית ספר יסודי מעורב (בנים ובנות) ובית ספר תיכון לבנות בלבד. עד שנות השבעים היה בית הספר קינקופל מנזר וסיפק חינוך לבנות בלבד; אז הוא אוחד עם בית הספר היסודי רוז ביי ושינה את שמו ואת תוכנית הלימודים. פרט לכך, קיימים מספר מוסדות חינוך ציבוריים: מכללת רוז ביי (נוסדה ב-2004), ובית הספר היסודי רוז ביי (נוסד ב-1891). רוז ביי נגיש באמצעות אוטובוסים המגיעים ממרכז העסקים הראשי של סידני דרך קינגז קרוס (כמו מרבית הפרוורים המזרחיים), אך בנוסף קיים בפרוור מעגן מעבורות, בו עוגן קו המעבורת של סירקולר קווי. רוז ביי הוא פרוור מהגרים: במפקד האוכלוסין של שנת 2001, רק 59% מהדרים בו היו ילידי אוסטרליה (לעומת 61% בכלל אוכלוסיית ניו סאות' ויילס). המהגרים הגיעו ממגוון מדינות, עם ריכוזים גדולים לדרום אפריקה ובריטניה (7% כל אחת), ניו זילנד (3%), פולין (2%) וגרמניה (1%). בין המהגרים קיים ריכוז גבוה יחסית של יהודים (26% מדרי הפרוור הצהירו על זיקה ליהדות, לעומת 40% נוצרים ו-0.5 אחוז מוסלמים), בין השאר מדרום אפריקה, רוסיה וישראל. בפרוור בית כנסת אורתודוקסי (בית הכנסת סאות' הד) המשרת את הקהילה המקומית. מדיה וקבצים בנושא רוז ביי בוויקישיתוף רוז ביי באתר "Dictionary of Sydney" רוז ביי באתר "Sydney Suburbs" (אורכב 22.10.2011 בארכיון Wayback Machine) http://about.nsw.gov.au/view/census/Rose%20Bay/B13/?suburbs=Rose%20Bay Jewish Congregrations - Sydney - NSW Jewish Board of Deputies
ג'ורג'ו קינאליה

ג'ורג'ו קינאליה (באיטלקית: Giorgio Chinaglia; ‏ 24 בינואר 1947 – 1 באפריל 2012) היה כדורגלן איטלקי ששיחק בעמדת החלוץ. קינאליה נולד בקרארה שבטוסקאנה, אך ב-1955 עבר עם משפחתו לקארדיף שבויילס בשל המצב הכלכלי הקשה ששרר באיטליה לאחר מלחמת העולם השנייה. בהיותו בן 13 התגלה קינאליה על ידי סקאוט כאשר שיחק במסגרת נבחרת בתי הספר של קארדיף, והצטרף למחלקת הנוער של סוונסי סיטי מהליגה השלישית של הפוטבול ליג. בעונת 1964/1965 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, ושיחק בה במשך שנתיים. ב-1965 זכה קינאליה עם הקבוצה ב"גביע ותיקי מערב ויילס", לאחר שכבש שער בניצחון 0–3 במשחק הגמר. ב-1966 חזר קינאליה עם משפחתו לקרארה, בשל חוסר התעניינות מצדם של מועדוני כדורגל בריטיים והשירות הצבאי שהיה עליו לעבור. מאחר ששיחק כמקצוען מחוץ לגבולות איטליה הוא הושעה לשלוש שנים ממשחק בסרייה א', ובשל כך הצטרף לקבוצת מסזה 1919 מהליגה השלישית באיטליה. ב-1967 עבר קינאליה לקבוצת אינטרנאפולי, במדיה שיחק שנתיים וכבש 26 שערים ב-66 משחקים. לאחר סיום השעייתו, חתם קינאליה ב-1969 בלאציו, והיה מהשחקנים הבולטים של הקבוצה במשך שבע שנים בהן שיחק בה. הוא כבש במדיה 98 שערים ב-209 משחקים. ב-1974 הוא הוביל את הקבוצה לזכייה באליפות הסרייה א', וסיים גם כמלך השערים של הליגה. בתקופה בה שיחק בלאציו היה קינאליה חבר בסגל נבחרת איטליה. הוא היה מועמד להשתתפות במונדיאל 1970, אך לא נכלל בסגל הסופי של הנבחרת. לבסוף ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ב-1972. קינאליה השתתף בשני משחקים במסגרת מונדיאל 1974, אך לאחר שהוחלף במשחק מול נבחרת האיטי, קילל את מאמנו פאוריציו וקלרג'י. התקרית הביאה לסיום דרכו של קינאליה במדי הנבחרת, אחרי 14 הופעות וארבעה שערים. ב-1976 עזב קינאליה את לאציו ועבר לקבוצת ניו יורק קוסמוס מליגת הכדורגל הצפון אמריקאית (NASL). הוא שיחק בקבוצה לצידם של מספר כוכבים בולטים בכדורגל העולמי, כדוגמת פלה (עד 1977), פרנץ בקנבאואר וקרלוס אלברטו. קינאליה הוביל את ניו יורק לזכייה בארבע אליפויות ה-NASL בשנים 1977, 1978, 1980 ו-1982, ובארבע עונות שונות סיים כמלך השערים של הליגה. ב-1981 זכה בתואר השחקן המצטיין של ה-NASL. הוא פרש ממשחק ב-1982 ומחזיק בשיא כמלך השערים של כל הזמנים בליגה הצפון אמריקאית, עם 242 שערים ב-254 משחקים (כולל משחקי הפלייאוף). ב-1983 החל קינאליה לכהן כנשיא לאציו. תחתיו ירדה הקבוצה לסרייה ב' ב-1985, ומאוחר יותר הופחתו ממאזנה תשע נקודות בעקבות פרשיית שחיתות. ב-1984 לקח קינאליה חלק בבעלות על ניו יורק קוסמוס, אך ה-NASL נסגרה שנה מאוחר יותר. מספר ניסיונות שביצע קינאליה להחייאת הקבוצה במשך השנים לא צלחו. בשנת 2000 הוכנס קינאליה להיכל התהילה של הכדורגל האמריקאי. ב-1 באפריל 2012 נפטר קינאליה מהתקף לב בביתו שבפלורידה. מדיה וקבצים בנושא ג'ורג'ו קינאליה בוויקישיתוף ג'ורג'ו קינאליה, באתר Transfermarkt ג'ורג'ו קינאליה, באתר National Football Teams ג'ורג'ו קינאליה, באתר FootballDatabase.eu ג'ורג'ו קינאליה באתר היכל התהילה של הכדורגל האמריקאי תיאור הקריירה בארצות הברית מאת דיאן אקרמן ג'ורג'ו קינאליה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ג'ורג'ו קינאליה, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
משה לאופר

משה לאופר (נולד בשנת 1958) הוא מלחין, מנצח, מעבד ומפיק של מוזיקה חסידית. זוכה פרס אקו"ם. נולד בבלגיה למאיר ויפה לאופר, צאצא לשושלת אדמו"רי חסידות נדבורנה. בצעירותו עלה עם משפחתו לישראל והיא התיישבה בתל אביב. למד בישיבת עטרת ישראל בירושלים. את קריירת ההלחנה החל בעודו תלמיד בישיבה. חלק מלחניו הם "כיצד מרקדין" שיר שבוצע על ידי לייבלה השל, השיר "חזק" שבוצע על ידי אברהם פריד. לאחר מכן החל לעבוד גם כמעבד, ובין היתר עיבד אלבומים לגדולי הזמר החסידי מרדכי בן-דוד, אברהם פריד, יעקב שוואקי, האחים שמואל ואריה ברונר ואמנים בולטים נוספים. במהלך הקריירה שלו פיתח קשרים מיוחדים עם פריד, שלו עיבד כמעט את כל אלבומיו, שיתוף פעולה נוסף התקיים ומתקיים בין לאופר למלחין של המוזיקה החסידית יוסי גרין, כאשר גרין התבטא לא פעם אחת כי לאופר היחיד שהצליח לעבד את לחניו כפי שהוא עצמו דמיין אותם. בשנת 2011 זכה בפרס אקו"ם להישג מיוחד בתחום הזמר החסידי. לאופר מפעיל את פרויקט משה לאופר מנגן חב"ד. נשוי לחני כ"ץ, בתו של הרב יוסף כ"ץ, ומתגורר בבני ברק. גם בניו, אלי ובני, הם מעבדים, מנצחים ומלחינים במוזיקה החסידית. גיסו, אורי אזרחי (אחיו של הרב ברוך מרדכי אזרחי), כיהן כמנהל הישיבה שבה למד. משה לאופר, באתר ספוטיפיי משה לאופר, באתר MusicBrainz (באנגלית) משה לאופר, דף שער בספרייה הלאומית מאיר קליינר, אז ישיר משה, באתר ynet, 27 בפברואר 2011 נתנאל לייפר, ‏משה לאופר: לחן טוב יצליח גם בלי גימיקים, באתר כיכר השבת, 28 בספטמבר 2018 ליה פן, הוכרזו זוכי פרס אקו"ם למוזיקה פופולרית, באתר הארץ, 25 בינואר 2011 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ריק בירמן

הנרי ריק בירמן (1930 - 25 בדצמבר 2003) היה פסנתרן ג'אז ישראלי. בירמן נולד כהנרי בירמן להורים יהודים מרומניה - אלכסנדרו ופרידה בירמן. בשנת 1930. בימי מלחמת העולם השנייה או אולי אחריה הגיע לצרפת ומשם עלה בשנות ה-1950 לישראל. הוא היה מראשוני נגני הג'אז בישראל באותה תקופה. משרתו העיקרית הייתה כעובד משרד ממשלתי, ולא הייתה לו השכלה מוזיקלית רשמית. הוא הופיע רבות כמלווהו של ג'ימי לויד, ונהג להצטרף להופעות של רבים אחרים באופן ספונטני. הוא הציג בפני המוזיקאים בארץ את מוזיקת הג'אז בתקופה שעדיין לא הייתה ידועה כל כך, ונהג לעזור ולהדריך נגנים וזמרים צעירים בתחילת דרכם, בהם מארינה מקסימיליאן בלומין. היא מספרת: כל לילה הוא לקח אותי למועדון ג'אז והכיר לי את הסצנה... בגיל 16 כבר העליתי מופע סולו... באחת ההופעות הוא סיים לנגן, ואז נפטר ליד הפסנתר. הוא היה מלאך. עם הנגנים שניגן איתם נמנים מל רוזנברג, אהרל'ה קמינסקי, אלי מגן, ג'ס קורן, עדנה גורן ואחרים. בירמן לא הקליט אלבום משלו, אך קיימות הקלטות שלו כמלווה של ג'ימי לויד. הוא נפטר מדום לב תוך כדי נגינה בפסנתר. ג'אז ישראלי בן שלו, הידיים נשארו על הפסנתר, באתר הארץ, 6 בינואר 2004 ג'ימי לויד שר "שלום" מלווה על ידי ריק בירמן אלון הדר, הפנים האחרות של מרינה מקסימיליאן בלומין, באתר nrg‏, 14 באוקטובר 2008 אתר "נשמה"