laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
עמנואל דונאייבסקי

עמנואל (מוּנְיָה) דוּנָאיֶיבסקי (Dunayevsky;‏ 1906 – 9 בנובמבר 1968) היה אדריכל במשלחות ארכאולוגיות רבות שחפרו באתרי ארץ ישראל. נולד באודסה, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה). היה בעל השכלה של מהנדס בניין, ולאחר שעלה לארץ ישראל בשנת 1934 עבד במקצועו. לאחר שהשתתף בחפירותיו של בנימין מזר בבית שערים, בבית ירח ובתל קסילה עזב את העיסוק בהנדסת הבניין והתמסר לעבודה ארכאולוגית בחפירות של המשלחת של יגאל ידין בתל חצור (1955-1956). לאחר חפירות חצור הצטרף כחבר צוות במכון הארכאולוגי של האוניברסיטה העברית בירושלים, ובה פעל עד למותו. שימש כאדריכל או כאדריכל יועץ לחפירות בעין גדי (תל גורן), בחמת טבריה, במצדה, במגידו ובחפירות באתרים רבים אחרים. נוסף למדידות ולהכנה לפרסום של תוכניות המבנים שעלו בחפירות התעמק דונאייבסקי בניתוח סטרטיגרפי ואדריכלי של השרידים באתרים השונים, תחום שבו גילה כישרון יוצא דופן. תוך בדיקה בשטח של יחסי הגומלין בין קירות ורצפות הוא קבע את הרצף הסטרטיגרפי והכרונולוגי היחסי של השרידים באתר ואת ההיסטוריה האדריכלית שלו. ייתכן כי בגלל שלא היה בעל השכלה ארכאולוגית הוא היה חופשי מן הנטל של תאוריות ארכאולוגיות והיסטוריות קודמות. הוא היה בבחינת "אמן" בקריאת הכרונולוגיה היחסית של האתר כפי שהשתמרה בהיסטוריה האדריכלית שלו. תרומתו לבירור סוגיות אלה בחפירות חצור היא אולי הדוגמה הטובה ביותר לעבודתו. נפטר בבית החולים הדסה בירושלים, בתום מחלה קשה. בגיל 62 במותו. נקבר בהר המנוחות. בנימין מזר, טרודה דותן ועמנואל דונאייבסקי, "עין-גדי-חפירות ארכאולוגיות בשנים 1961-1962", ידיעות בחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, שנת כ"ז, א-ב, תשכ"ג, הוצאת החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, תשכ"ג. 'דברים לזכרו של עמנואל דונאייבסקי', ארץ-ישראל יא (ספר עמנואל דונאייבסקי) (תשל"ג), עמ' ז–יב. אהוד נצר, "מבחר מן התוכניות מעשי ידי עמנואל דונאייבסקי", ארץ-ישראל יא (תשל"ג), עמ' יג–כד. "עמנואל (מוניה) דוניבסקי (1906–1968) – קווים לדמותו ולעבודתו המדעית', בתוך: חנה כצנשטיין, אהוד נצר, אהרון קמפינסקי ורוני רייך (עורכים), האדריכלות בארץ-ישראל במימי קדם, מן התקופות הפריהיסטוריות עד התקופה הפרסית, ירושלים: החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, תשמ"ז, עמ' ז–י. מידע על דוניבסקי, עמנואל, 1906-1968 בקטלוג הספרייה הלאומית עמנואל דונייבסקי, דבר, 10 בנובמבר 1968 (עם פטירתו) עמנואל דוניבסקי (1906-1968), דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
כנסיית רובע

בהיררכיה הכנסייתית, כנסיית רובע (בלטינית: parochia) היא כנסייה המשמשת כמרכזו הדתי של הרובע הכנסייתי, המהווה את אבן היסוד בהיררכיה זו, והכפופה לדיוקסיה. אין זהות בין כנסיית רובע לרובע עירוני. כנסיית רובע יכולה להיות גם בכפר או באחוזה. ברובע עירוני יכולות להיות מספר כנסיות רובע. קיומה של כנסייה מתאימה אשר תתפקד ככנסיית הרובע הכנסייתי, הכרחי לתפקודו. על כנסיית הרובע לספק מענה לצרכים הליטורגיים, לכלול בדרך כלל אגן טבילה, תא וידוי (בזרמים הנוצריים שמקיימים וידוי) ובית קברות. מעבר לכך, אין כללים מחייבים בעניין גודלו ומראהו של מבנה כנסיית הרובע או הריהוט והעיטורים שבו, ואלה מושפעים מנסיבות שונות ובהן גודלו של הרובע, מספר המאמינים, מימון כלכלי ונתונים היסטוריים. תחילתם של הרבעים הכנסייתיים ושל כנסיות הרובע מתוארכת למאה ה-4, עת האמונה בנצרות התרחבה במידה כזו ששוב לא הייתה הצדקה לרכז את הפעילות הדתית בערים הגדולות בלבד, ואזורים כפריים זכו אט אט בכנסיות ובשירותי דת קבועים ועצמאיים משלהם. התהליך החל במזרח והתפשט עם הזמן למערב אירופה. בתחילה לא סומנו גבולות הרבעים ותחום שיפוטם. במהלך המאה ה-6 והמאה ה-7 הם זכו לכינויים "כנסייה כפרית" (ecclesia rusticana), "פרוכיטנה" (parochitana) או "דיוקסיס" (dioecesis), ולבסוף "פרוכיה" או "רובע" (parochia). החל במאה ה-8 החל תהליך של תיחום גבולות הרבעים, כך שהם כללו מבחינה גאוגרפית גם את אדמות המנזרים ואחוזות המלכים והאצולה; והיחידה הכנסייתית של הרובע הפכה למרכז החשוב ביותר של החיים הדתיים, ובמקרים רבים גם האזרחיים. פעמים רבות פעל גם בית ספר לצד כנסיית הרובע, ופעילות צדקה התרכזה בה. חלוקת הערים לרבעים הייתה איטית יותר, שכן באלה נשמר מעמדן של הקתדרלות או כנסיות האם. רק לקראת סוף המאה ה-11 החלו להיווצר רבעים כנסייתיים נפרדים בערים, וגם אלה לא מילאו תמיד אחר כל צורכי הרובע - בדרך כלל הטבילה המשיכה להתקיים רק בקתדרלה או בכנסיית האם. מדיה וקבצים בנושא כנסיית רובע בוויקישיתוף הרובע הכנסייתי באנציקלופדיה קתוליקה
גבירותיי ורבותיי

הביטוי "גבירותיי ורבותיי" הוא פתיחה רווחת לנאום, שבה פונה הנואם בנימוס אל קהל מאזיניו. לעיתים קודמת לפנייה זו, לכלל הקהל, פנייה ספציפית אל מאזינים חשובים במיוחד. כך, למשל, התחיל נאומה של עדה יונת, בטקס הענקת פרס נובל, במילים: "נכבדי בני משפחת המלוכה, נכבדי רמי הדרג, גבירותי ורבותי". ביטוי זה מקביל לביטויים דומים בשפות אחרות, שגם בהם קודמת הפנייה לנשים לפנייה לגברים, כגון: אנגלית: Ladies and Gentlemen (בתעתיק: ליידיז אנד ג'נטלמן) צרפתית: Mesdames et Messieurs (בתעתיק: מאדאם אה מיסיו) גרמנית: Damen und Herren (בתעתיק: דאמן אונד הררן) איטלקית: Signore e Signori (בתעתיק: סיניורה אה סיניורי) רוסית: Дамы и господа (בתעתיק: דאמי אי גוספודה) פולנית: Panie i Panowie (בתעתיק: פאני אי פנאוויה) סדר פנייה זה, המשמש גם כאשר בקהל יש רוב ניכר של גברים, משקף את ההעדפה הניתנת לנשים בכללי הנימוס. נוסח ארכאי של הביטוי "גבירותיי ורבותיי" הוא הביטוי "גבירותיי ואדוני". כאשר הנאום נישא בפני גברים בלבד, מקובלת הפתיחה "מוריי ורבותיי". אף שבשני הביטויים משמשת המילה "רבותיי", היא משמשת בהם בשתי משמעויות שונות שלה. "רבותיי" היא צורת הרבים-סמיכות של "רב"; בביטוי "גבירותיי ורבותיי", פירושה "אדוני", כך שנוצרת הקבלה בין הפנייה לנשים – "גבירותיי", לפנייה לגברים, "רבותיי"; בביטוי "מוריי ורבותיי" פירושה "מורי", כך שנוצרת הקבלה בין שני חלקיו של הביטוי. לעיתים, כאשר בקהל של גברים נוכחת אישה יחידה, מקפיד הנואם על הפנייה "גבירתי ורבותיי". דוגמה לכך היא סיפורה של כלת פרס נובל, ריטה לוי מונטלצ'יני, על חוויותיה באוניברסיטאות: "תקופה ארוכה המפגשים וההרצאות היו מתחילים בברכה 'גבירתי ורבותי'". כאשר הנאום ניתן בפני קהל רב-לאומי, שאין לו שפה משותפת, נעשית לעיתים פניית הפתיחה בשלל שפות, למשל Ladies and gentlemen, mesdames et messieurs ולאחריה נמשך הנאום בשפה אחת בלבד. אבי בליזובסקי, ‏נאום התודה של פרופ' עדה יונת במסגרת האירוע החגיגי בערב הענקת הפרס, באתר "הידען", 13 בדצמבר 2009 למשל: תרגום נאומו של בנימין זאב הרצל בקונגרס החמישי, באתר של פרויקט בן יהודה אריאלה בנקיר, רומא, זוכת פרס נובל הקשישה בעולם, ריטה לוי מונטלצ'יני, מתכוננת לחגיגות יום הולדתה המאה, באתר הארץ, 16 בינואר 2009
שלמה פלורנטין

שלמה (סלומון) יעקב פלורנטין (1864 – 10 בנובמבר 1946) היה קבלן ויזם ממוצא סלוניקאי שהקים בשנות השלושים של המאה העשרים את שכונת פלורנטין בתל אביב. פלורנטין נולד בשנת 1864 בסלוניקי, ליעקב ולסול, במשפחה אמידה שמוצאה מפירנצה (מקור שם המשפחה) וקיבל חינוך מסורתי. התעשר מעסקי ביטוח וטבק, ונישא לדורון בת חזקיה לוי. עם השנים רכש מעמד בקהילת סלוניקי והשפעה בחוגי ממשלת יוון. מגיל צעיר היה ציוני, ובעודו ביוון החל לרכוש קרקעות בפלשתינה. בשנת 1924 עלה לארץ ישראל ויחד עם סוחרים נוספים שעלו מסלוניקי, קנה אדמות באזור שלימים הפך לשכונת קריית שאול. הם הקימו מגדל מים ובאר וניסו להקים מושבה חקלאית. בשנת 1929 התחיל לבנות עם דוד אברבנאל שכונה מצפון יפו, היא שכונת פלורנטין. הבתים נמכרו במחירים נמוכים יחסית, ליהודים מחוסרי אמצעים - בעיקר בני הקהילה הספרדית מיפו. שלמה פלורנטין נפטר בתל אביב בט"ז בחשון תש"ז, 1946. הותיר אחריו שלוש בנות ובן. שכונת פלורנטין קרויה על שמו. דוד תדהר (עורך), "שלמה פלורנטין", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ד (1950), עמ' 1913
דורי

האם התכוונתם ל... דורי, צ'יף יג'ו – סגן הקיסר של האימפריה האתיופית במהלך המאה ה-19 דורים – בני שבט הלני יווני-עתיק הסדר הדורי – אחד משלושת הסדרים הקלאסיים באדריכלות יוון העתיקה דורי - מודוס מוזיקלי. מחנה דורי – בסיס צה"לי הממוקם בתל השומר מוריגן הכתם – מין דג ממחלקת מקריני סנפיר, נקרא גם "ג'ון דורי" דורי – עיר בבורקינה פאסו דורי – דמות בספר ההוביט דורי – חנית של הופליטים ביוון העתיקה אישים: גיורא דורי – כדורסלן עבר ישראלי דיקלה דורי – זמרת ישראלית, מוכרת בשם הבמה "דיקלה" ד"ר דרור דורי - מתרגם ישראלי. תרגם לעברית את מסותיו של מישל דה מונטן יורם דורי – דובר ויועץ לאסטרטגיה יעקב דורי – הרמטכ"ל הראשון של צה"ל ירחמיאל דורי – קצין הנדסה ראשי במלחמת ההתשה, בנו של יעקב דורי לטיף דורי – עיתונאי ופעיל פוליטי ישראלי מירב דורי – כדורסלנית ודוגמנית ישראלית דור דרי אישים ששמם הפרטי הוא דורי
כיכר פטרוס הקדוש

כיכר פטרוס הקדוש (באיטלקית: Piazza San Pietro) ממוקמת מול בזיליקת פטרוס הקדוש, בכניסה לקריית הוותיקן. הכיכר עוצבה על ידי ג'ובאני לורנצו ברניני בשנים 1656–1667 תחת פיקוחו של האפיפיור אלכסנדר השביעי. במרכזה ניצב אובליסק בגובה 25 מטרים שהובא ממצרים בשנת 37 לספירה בפקודת הקיסר קליגולה והוצב בכיכר בשנת 1585. הכיכר, שיכולה להכיל עד 400,000 איש, מוקפת משני עבריה באכסדרות עמודים מעוגלות. כל אכסדרה כוללת 4 שורות של עמודים דוריים ותקרה כדי להגן מפני הגשם והשמש. התכנון שביצע האדריכל ברניני יצר כיכר אליפטית בעלת מבנה של זרועות החובקות את המאמינים עם האכסדרות. תכנון הכיכר נעשה מתוך הבנה של נקודת המבט של מי שעומד מול הכנסייה, על מנת ליצור תחושה שהכיכר הרבה יותר גדולה מכפי שהיא באמת. הכיכר היא דוגמה קלאסית לאדריכלות הבארוק. תכנון הכיכרות בתקופת הבארוק התאפיין בכך שקודם כל תוכננה צורת החלל של הכיכר ולאחר מכן תוכננו הדפנות אשר מגדירות את החלל. כיכר פטרוס הקדוש, באתר "טריפי" Piazza of St. Peter's, Great Buildings ערך זה הוא קצרמר בנושא אדריכלות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
משולש קיונגה

משולש קיונגה (למפת מוזמביק מוגדלת)   מפוטו ביירה נמפולה צ'ימויו נקאלה טנזניה מלאווי זמביה זימבבואה דרום אפריקה אסוואטיני האוקיינוס ההודי משולש קיונגה (למפת מוזמביק רגילה)   מפוטו ביירה נמפולה צ'ימויו נקאלה טנזניה מלאווי זמביה זימבבואה דרום אפריקה אסוואטיני האוקיינוס ההודי משולש קיונגה משולש קיונגה (גרמנית: Kionga-Dreieck, פורטוגזית: Triângulo de Kionga) הוא שטח בצורת משולש קטן (כ-1,000 קמ"ר), בין מזרח אפריקה הגרמנית (כיום טנזניה) למוזמביק. שטח זה היה נושא לסכסוך טריטוריאלי בין האימפריה הקולוניאלית הגרמנית לפורטוגל בשנים 1894–1919. צלע אחת של המשולש היא חוף האוקיינוס ההודי, צלע שנייה היא נהר רובומה. הנקודה האסטרטגית החשובה במשולש היא עיר הנמל קיונגה. פורטוגל ראתה בכינון מושבה גרמנית במקום כיבוש שטח השייך לה, כיוון שהוא מדרום לנהר רובומה. ב-1916 כבשו כוחות פורטוגל את המשולש מידי הגרמנים והחזיקו בו עד ה-25 בנובמבר 1917. בעקבות השתתפות פורטוגל במלחמת העולם הראשונה נגד גרמניה זכתה פורטוגל להשתתף בועידת השלום בפריז (1919) והכניסה לחוזה ורסאי סעיף לפיו הגבול בין מוזמביק למזרח אפריקה הגרמנית הוא נהר רובומה, וכך הכלילה את הטריטוריה בשטח המושבה שלה. הנהר נותר הגבול בין המדינות גם לאחר שזכו לעצמאות וכיום קיונגה היא חלק ממוזמביק. ערך מורחב – הבולים של קיונגה ב-1916, כחלק מהתביעה הפורטוגלית על הטריטוריה, הוצא במפוטו, בירת מוזמביק, בול דואר עליו נרשם שם הטריטוריה והוא נכלל בקטלוגים כבול קיונגה. Thomas, H.B., "The Kionga Triangle" in Tanganyika Notes and Records, Volume 31 1951, pp. 47–50 ראו למשל באתר איגוד הבולאים הבינלאומי
מונטגיו פארקר

מונטגיו בראונלאו פארקר (באנגלית: Montague Parker; 13 באוקטובר 1878 – 28 באפריל 1962) היה איש צבא בריטי, בנו השני של הרוזן ממורלי, והרפתקן שקשור באחת החפירות הארכאולוגיות השערורייתיות ביותר שאירעו בארץ ישראל. לאחר שהשתחרר משירותו הצבאי נפגש עם הפיני ואלטר יובליוס שטען כי ידוע לו, מעיון בכתבי יד עתיקים, היכן בירושלים קבורים אוצרות בית המקדש שבנה המלך שלמה, ובעיקר ארון הברית. פארקר התלהב מהרעיון, גייס כספים רבים, ויצא בשנת 1909 לירושלים. כדי לחסום באיבן כל לשון רעה וביקורת שעלולות היו לצוץ בירושלים על המשלחת שהתנהלה בסודיות רבה, גייס פארקר למשלחתו את חוקר המקרא, תושב ירושלים האב לואי-איג וינסאן מבית הספר הצרפתי למקרא ולארכאולוגיה בירושלים. לווינסאן לא הייתה זכות החלטה בקביעת האסטרטגיה של החפירה, כלומר היכן בדיוק יש לחפור, אך הוא הורשה לתעד את השרידים שנמצאו בחפירות. תחילה התרכזה העבודה בגבעה שמעל למעיין הגיחון ובסביבתו. במערכת מחילות שנחפרו בעפר נתגלו קברים קדומים, קטע מביצור עבה, ופריטים נוספים. כן נוקתה נקבת השילוח מן הטין שהצטבר בה מימי קדם, וכאן נחשפו גם מנהרות קצרות נוספות. המשלחת גם חפרה את פיר וורן. משלא נמצאו האוצרות המבוקשים באזור המעיין פנו בשנת 1911 אל הר הבית עצמו. פארקר הצליח לשחד את מרבית שומריו המוסלמיים של המתחם הקדוש אך ככל הנראה לא את כולם. משעבדו בחשאי בלילות, גילה זאת מי מהשומרים שלא היה בסוד העניין והרים קול זעקה שהביאה למהומה רבתי של תושביה המוסלמים של ירושלים. פארקר ואנשיו נמלטו בעור שיניהם מן הארץ. הפרשה עוררה הדים בעיתונות המקומית והבין-לאומית. תגובה אחרת הייתה של הברון רוטשילד (הנדיב הידוע) אשר שנה לאחר מכן רכש חלקת קרקע גדולה על המדרון המזרחי של הגבעה ושלח את הארכאולוג היהודי הצרפתי ריימון וייל לחפור בה (1913–1914). זמן קצר לאחר שוך הסערה הוציא האב וינסאן לאור את דוח החפירה, בשתי גרסאות – צרפתית ואנגלית. למרבה האבסורד, מחפירה שערורייתית יצא דין וחשבון מדעי חשוב ביותר. כך יכול היה וינסאן לקבוע סופית כי הגבעה הדרומית מזרחית של העיר, שבה איתר קברים מתקופת הברונזה הקדומה I, היא אומנם הגבעה היחידה בכל הסביבה שיש בה שרידים כה קדומים, ולכן בהכרח יש לזהותה עם עיר דוד המקראית. ניקוי נקבת השילוח ובעקבות כך מדידתה המדויקת בידי וינסאן הייתה לתיעוד מדויק ביותר, המשמש את המחקר הארכאולוגי עד ימינו. י' בן חנניה, חלול קודש של משלחת ארכאולוגית בריטית, ידיעות החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, יד (תש"ח), עמ' 51–55. נירית שלו-כליפא, בעקבות אוצרות המקדש – סיפורה של משלחת פארקר שחפרה בעיר דויד בשנים 1911-1909, קדמוניות, 116 (תשנ"ט) עמ' 126–133 א' וינסאן, ירושלים של מטה, תגליות מעיר דוד 1911-1909, תרגום רוני רייך והוסיף פתח דבר והערכה לעבודתו של האב וינסאן בעת חפירות משלחת מ' פארקר בעיר דוד, הוצאת מגלי"ם, ירושלים 2008, 104 עמ' ,31 איורים, 18 לוחות. מדיה וקבצים בנושא מונטגיו פארקר בוויקישיתוף משה גלעד, מונטגיו פארקר, האיש שהקדים את אינדיאנה ג'ונס, באתר הארץ, 28 בנובמבר 2021 Found: one Ark of the Covenant? מאמר באנגלית המספר גם על חיפושי מונטגיו פארקר אחרי האוצר Excavations in the City of David Under Ottoman Rule משה גלעד, מונטגיו פארקר, האיש שהקדים את אינדיאנה ג'ונס, באתר הארץ, 28 בנובמבר 2021 אלעזר ליפא סוקניק, עיר דוד, הצפירה, 18 ביולי 1921
אבנזה

אֶבֶּנְזֶה (בגרמנית: KZ Ebensee) היה מחנה ריכוז נאצי לעבודת כפייה, שמבחינה מינהלית נחשב אחד ממחנות-המִשנה (מחנות חוץ) של מחנה הריכוז מאוטהאוזן. המחנה הוקם על ידי האס.אס בנובמבר 1943 בקרבת העיירה אבנזה שבאוסטריה עילית (שאז נקראה "רייכסגאו של הדנובה העילית"), למרגלות הרי האלפים. רוב עובדי הכפייה בו, כ-20,000 אסירים, הועבדו בו למוות. עם הקמתו היו כשליש מהאסירים במחנה יהודים, במשך השנים, על אף שהיהודים סבלו מהתנאים הגרועים ביותר והתמותה בקרבם הייתה הגבוהה ביותר, עלה אחוז היהודים במחנה לכ-40%. האסירים האחרים היו צוענים, רוסים, פולנים, צ'כוסלובקים וגם אסירים פוליטיים מגרמניה ואוסטריה. מטרת עבודות הכפייה במחנה הייתה חציבה ובנייה של מערכת מנהרות בצלע ההר, שנועדו למפעל לפיתוח טילי V-2 והרכבתם. חלק קטן של המנהרות שהושלמו היו בעומק של כמה קומות ובאורך של 250 מטר לעומק ההר, מדופנות בבטון. עבודת החציבה והעברת הסלעים הכבדים נעשתה באופן ידני, בכל תקופות השנה ובכל ימות השבוע, בתנאים לא הומניים של קור קיצוני, תת-תזונה ומחלות. רוב האסירים הגיעו מהמחנה הראשי וממחנות-המשנה האחרים של מאוטהאוזן. במחנה היו 25 צריפי מגורים, שלכל אחד מהם הוכנסו 750 אסירים. בנוסף היו במחנה בנייני מינהלה ומשרפה. למרות הצפיפות, היה מספר האסירים גבוה מיכולת האכלוס, וחלק מהאסירים נדרשו לשהות תחת כיפת השמים ללא הגנה. בתחילה נדרשו עובדי הכפייה במחנה לעבוד מ-04:30 בבוקר עד 18:00 בחציבת המנהרות והרחבתן. לאחר מספר חודשי עבודה הוחלט כי העבודה תיעשה במשמרות במשך כל שעות היממה. גם בחודשי החורף לא נעשה כל מאמץ להגן על האסירים מפני קור החורף האוסטרי שלמרגלות האלפים, והתמותה עלתה באופן מתמיד. האסירים לבשו כותנות אסיר מבד דק ונעלו כפכפי עץ, או הלכו יחפים לאחר שהכפכפים התפרקו, למרות הקור. לא הייתה כל אפשרות להיגיינה ולרחצת הגוף לאחר הפרשות. מנות המזון כללו: בבוקר חצי ליטר תחליף קפה; בצהריים: שלושת רבעי ליטר של מים חמים המכילים קליפות תפוחי אדמה; ובערב, 150 גרם לחם. למרות תזונה זו נדרשו האסירים לעבודה פיזית קשה וסיזיפית. הגופות נערמו בערימות, ואחת לשלושה ימים נלקחו למשרפה. האסירים לא הורשו ללכת לשירותים ונדרשו להמשיך לעבוד כשברקע, באופן קבוע, צחנת הגופות וההפרשות. אסירים שלא עמדו במכסות העבודה נרצחו. בשבועות האחרונים של המלחמה עלה שיעור התמותה ל-350 מתים ליום. הקרמטוריום לא היה מסוגל לעמוד בקצב שריפת הגופות, וגופות עירומות נערמו מחוץ לצריף כשהן חוסמות את הקרמטוריום עצמו. כדי לצמצם את העומס נחפרה תעלה מחוץ למחנה, והאסירים נדרשו להשליך אליה את הגופות, לשורפן ולכסותן בסיד. כוחות בעלות הברית הגיעו אל המחנה ב-6 במאי 1945. עבור חלק גדול מהאסירים היה זה מאוחר מדי, וחלקם נפטרו בשבועות שלאחר מכן עקב תת-תזונה ומחלות. באתר הוקמו אנדרטאות הנצחה ושלטי הסבר על המחנה. במלאת שבעים שנה לשחרור המחנה, התקיימו במאי 2015 טקסי זיכרון באתר המחנה. מדיה וקבצים בנושא אבנזה בוויקישיתוף אבנזה, בספרייה הווירטואלית של מטח היסטוריה של מחנה הכפייה אבנזה, מתוך אתר הזיכרון של אבנזה (באנגלית ובגרמנית) History of KZ Ebensee, Zeitgeschichte Museum und KZ-Gedenkstätte Ebensee
מחלק תה

מְחַלֵּק תה הוא אדם שתפקידו לחלק משקאות חמים (בדרך כלל תה או קפה) לעובדי משרד, לרוב באמצעות עגלת תה ובשעות קבועות. בעשורים האחרונים של המאה ה-20 החל מקצוע זה להיעלם מן העולם, שכן מנהלי החברות והגופים שבהם הועסקו מחלקי תה העדיפו לספק לעובדיהם שתייה חמה באמצעים זולים יותר כגון פינות קפה בשירות עצמי, מכונות אוטומטיות, או שהפסיקו לספק שתייה חמה כליל. בסקר שנערך בבריטניה בשנת 2005, נמצא כי רק 2% מהעובדים קיבלו את התה שלהם ממחלקי תה, בעוד 66% הכינו לעצמם את התה בקומקום חשמלי ו-15% רכשו אותו במכונת שתייה. חלוקת תה נחשבת למקצוע של צווארון ורוד, שכן רוב העוסקים בו הן נשים (בבריטניה אף מכונה התפקיד "Tea Lady"). בקומדיות בריטיות התבסס סטריאוטיפ של הנשים העוסקות במקצוע כנשים כבדות משקל בגיל המעבר. המקצוע נחשב גם לסמל לבזבזנות ולאי יעילות במגזר הציבורי, ובפרט בהסתדרות. בסדרה "כן, אדוני השר" אחת הדרכים שהוצעו תדיר לחיסכון כלכלי הוא קיצוץ בתקציב חלוקת התה, אף שלאורך חמש עונות הסדרה, לא נראתה אף לא מחלקת תה אחת. בסאטירות על הבירוקרטיה משמשת מחלקת התה גם כאנטי-תזה לבעלי התפקידים במשרד ולמנגנונים המנופחים. כך בבדיחה ידועה על אריה שהסתובב וטרף פקידי הסתדרות ואיש לא הבחין בדבר עד שנטרפה מחלקת התה. במחזה "שמו הולך לפניו" מאת אפרים קישון, אחת הדמויות המרכזיות, ציונה, היא מחלקת תה, המאופיינת בכך שחרף תפקידה הזוטר, היא היחידה שמבינה כיצד עובדים הדברים במשרד בו היא עובדת.
ג'יבוטי במשחקים האולימפיים

ג'יבוטי השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984). היא מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף. המשלחות ששלחה ג'יבוטי כללה ספורטאים בודדים, שבדרך כלל הגיעו להישגים נמוכים. יוצא דופן היה רץ המרתון חוסיין אחמד סלאח, שזכה במדליית ארד באולימפיאדת סיאול (1988). במשחקים הבאים לא הצליח לשחזר סלאח את הישגו. הוא סיים במקום ה-30 באולימפיאדת ברצלונה (1992) ובמקום ה-42 באולימפיאדת אטלנטה (1996). ספורטאי בולט נוסף מג'יבוטי היה מומין גאלה, שהעפיל לגמר ריצת 5000 מטר באולימפיאדת לונדון (2012), וסיים במקום ה-13. באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) היה איינאלה סוליימאן קרוב לזכות במדליה אולימפית, כשסיים במקום הרביעי בריצת 1500 מטר, 5 מאיות השנייה לאט מניק ויליס הניו זילנדי שזכה במדליית הארד. באולימפיאדות הקיץ: בענפי הקיץ: ג'יבוטי במשחקים הפאראלימפיים ג'יבוטי במשחקים האולימפיים לנוער "Medals by Games" [מדליות לפי משחקים]. Olympic Analytics (באנגלית). נבדק ב-16 במרץ 2022. {{cite web}}: (עזרה)תחזוקה - ציטוט: url-status (link) "Medals by Sports" [מדליות לפי ענפי ספורט]. Olympic Analytics (באנגלית). נבדק ב-16 במרץ 2022. {{cite web}}: (עזרה)תחזוקה - ציטוט: url-status (link)
כסף חנקתי

כסף חנקתי (ניטראט) הוא תרכובת כימית מסיסה של כסף וחנקה (ניטראט), שנוסחתה הכימית AgNO3. כסף חנקתי משמש כחומר מוצא להכנת תרכובות כסף אחרות, דוגמת אלו המשמשות לייצור סרטי צילום, וכן כטיטרציות ארגנטומטריות. תמיסת כסף חנקתי משמשת גם לחיטוי מים וכתכשיר נגד זיהום חיידקי. כך, למשל, מטפטפים תמיסת כסף חנקתי לעיני יילודים למנוע הדבקה בחיידקי זיבה בלידה. אלברטוס מגנוס תיעד במאה ה-13 הפרדה בין כסף לזהב על ידי המסת הכסף בחומצה חנקתית. הוא גם ציין שהתמיסה המתקבלת צובעת בשחור את העור. כסף חנקתי מתקבל מתגובה של כסף מתכתי עם חומצה חנקתית מרוכזת וחמה A g ( s ) + 2 H N O 3 ( a q ) ⟶ A g N O 3 ( a q ) + N O 2 ( g ) + H 2 O ( l ) {\displaystyle Ag_{(s)}+2HNO_{3(aq)}\longrightarrow AgNO_{3(aq)}+NO_{2(g)}+H_{2}O_{(l)}} .את התגובה יש לבצע במנדף בשל פליטת הגז NO2 תגובה עם חומצה מדוללת ובטמפרטורה נמוכה: 3 A g ( s ) + 4 H N O 3 ( a q ) ⟶ 3 A g N O 3 ( a q ) + 2 H 2 O ( l ) + N O ( g ) {\displaystyle 3Ag_{(s)}+4HNO_{3(aq)}\longrightarrow 3AgNO_{3(aq)}+2H_{2}O_{(l)}+NO_{(g)}} בתמיסה, יוני הכסף יחמצנו את רוב המתכות וייווצר כסף מתכתי. כך, למשל, בתגובת כסף חנקתי עם נחושת מתכתית בה נוצרים גבישי כסף על פני המתכת והתמיסה נצבעת בכחול בשל יצירת יוני נחושת. 2 A g N O 3 ( a q ) + C u ( s ) ⟶ 2 A g ( s ) + C u ( N O 3 ) 2 ( a q ) {\displaystyle 2AgNO_{3(aq)}+Cu_{(s)}\longrightarrow 2Ag_{(s)}+Cu(NO_{3})_{2(aq)}} בחימום מעל 250°C כסף חנקתי יתפרק לכסף מתכתי חנקן דו-חמצני וחמצן 2 A g N O 3 ( l ) ⟶ 2 A g ( s ) + O 2 ( g ) + 2 N O 2 ( g ) {\displaystyle 2AgNO_{3(l)}\longrightarrow 2Ag_{(s)}+O_{2(g)}+2NO_{2(g)}} כסף חנקתי הוא המלח הזול ביותר של כסף, ויתרונותיו ביציבותו היחסית לאור, הוא אינו היגרוסקופי (אינו סופח מים מהאוויר), מסיס במים ובממסים אחרים. לכן הוא חומר מוצא מועדף להכנת הלידי כסף AgX כש-X הוא יון פלואוריד, כלוריד, ברומיד או יודיד. כסף חנקתי הוא חומר גלם לחומרי נפץ מבוסס כסף דוגמת כסף פולמינאט - Silver fulminate (AgCNO), כסף אזיד AgN3 או כסף אצטיליד Ag2C2. יציבותה של התרכובת מאפשרת שימוש בה כסטנדרט אנליטי בארגנטומטריה. משמש כמקור לכסף מסוג Tollens' reagent(אנ') בציפוי מראות בתגובה הנקראת Silvering(אנ'). מדיה וקבצים בנושא כסף חנקתי בוויקישיתוף כסף חנקתי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא כימיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פריץ

האם התכוונתם ל... פָּרִיץ – כינוי יהודי לבני האצולה המזרח-אירופאית, בעיקר לשלאכטה בפולין-ליטא פריץ (תוכנת שחמט) – תוכנת שחמט שזכתה באליפות העולם בשחמט למחשבים פריץ החתול – סרט הנפשה אמריקני פריץ X – פצצה גולשת של גרמניה הנאצית פריץ הוא שם משפחה ושם פרטי (שם החיבה של "פרידריך") ממקור גרמני (Fritz). אישים אלכסנדר פריץ – עורך דין ושחמטאי גרמני טיילור פריץ – טניסאי אמריקאי מקצועני מיכאל פריץ – כדורגלן עבר גרמני קלמנס פריץ – כדורגלן עבר גרמני שרלוטה פריץ – חסידת אומות העולם מאוסטריה פרץ פריס (פירושונים)
חידת גפרורים

חידת גפרורים היא חידה גרפית המוצגת בעזרת גפרורים או רישומים המייצגים גפרורים. לצורך פתרון חידות אלו ניתן להשתמש גם בחפצים אחרים בעלי צורה דומה לגפרורים כמו למשל קיסמי שיניים. חידות הגפרורים מחולקות לפי תחומן והן: חידות חשבוניות המבוססות על כך שבאמצעות גפרורים ניתן לייצור משוואה או אי-שוויון המבוססים על ספרות, בעיקר ספרות רומיות וסימני ארבע פעולות החשבון. חידות הנדסיות שמרביתן עוסקות בהנדסת המישור ומיעוטן בהנדסת המרחב. חידות לשוניות המבוססות על כך שבאמצעות גפרורים ניתן לבנות אותיות. זה נכון עבור חלק מהאלפבית העברי ועבור חלק מהאלפבית הלטיני. חידות עומק ותנועה, לרוב עם חיות, כמו למשל חידה שבה יש לסובב את החמור וחידה שבה יש להזיז את רגלי ההיפופוטם במטרה לחמוק מחץ שנורה לעברו. חידות אחרות, שלא עוסקות בתחומים המתמטיים או הלשוניים השונים או משלבות בין התחומים ומשתמשות בגפרורים לשם הצגתן. שעשועי מתמטיקה מדיה וקבצים בנושא חידת גפרורים בוויקישיתוף חידות גפרורים (באנגלית) עוד חידות גפרורים (באנגלית) חידות גפרורים אחרות (באנגלית) חידת גפרורים באתר של הוצאת ענבר ערך זה הוא קצרמר בנושא מתמטיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ח'ייבר פח'טונח'ווה

ח'ייבר פח'טונח'ווה (באורדו: خیبر پختونخوا; בפשטו: خېبر پښتونخوا) הוא מחוז בצפון פקיסטן. בירת המחוז היא פשאוור. על פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2023, אוכלוסיית המחוז מנתה כ-40.856 מיליון בני אדם, רובם פתאנים. המחוז נוסד ב-26 באפריל 1902 כאשר הוא סופח מאמירות אפגניסטן. השפה המדוברת ביותר במחוז היא פשטו. שפות מדוברות אחרות הן אנגלית ואורדו. המחוז נקרא בעבר "מחוז הספר הצפון-מערבי", ובאפריל 2010 החליט הסנאט של פקיסטן להחליף את שמו לשם הנוכחי. בצפון המחוז נמצא מעבר ההרים החשוב מעבר ח'ייבר. באלף הראשון לספירה, לפני עלייתו של האסלאם, נשלט המחוז על ידי מלכי השאהי. השאהים הראשונים היו אפגנים-בודהיסטים ושלטו באזור עד 870 לספירה. ערבים-מוסלמים וטורקים כבשו את האזור באלף השני לספירה. עם הזמן, התאסלמו השבטים הפתאנים. בשנים 963 - 1187 היה המחוז חלק מאימפריות אסלאמיות גדולות יותר, כולל האימפריה הע'זנאווית. אחר כך נשלט המחוז על ידי פתאנים אפגנים מוסלמים מסולטנות דלהי כולל השושלת הממלוכית של דלהי (1206-90). ב-1526 הפכו השליטים הממלוכים של דלהי לחלק מהאימפריה המוגולית העולה. הבריטים, ששלטו ברוב תת-היבשת ההודית התקשו לשלוט באזור זה. האזור היה זירה לשלוש מלחמות בין בריטניה לאפגניסטן. המלחמה האנגלו-אפגנית הראשונה (1839 - 1842) המלחמה האנגלו-אפגנית השנייה (1878 - 1880) המלחמה האנגלו-אפגנית השלישית (6 במאי 1919 - 8 באוגוסט 1919) לאחר קבלת עצמאות האזור בחר ב-1947 במשאל עם להצטרף לפקיסטן. בתקופת הכיבוש הפלישה הסובייטית לאפגניסטן שימש האזור כבסיס אספקה ראשי למוג'אהדין שנלחמו בסובייטים. מדיה וקבצים בנושא ח'ייבר פח'טונח'ווה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ח'ייבר פח'טונח'ווה ח'ייבר פח'טונח'ווה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Pakistan: Administrative Division (Provinces and Districts) - Population Statistics, Charts and Map, citypopulation.de ערך זה הוא קצרמר בנושא פקיסטן ובנושא גאוגרפיה של אסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
AGM-169 JCM

AGM-169 JCM ובקצרה JCM, ראשי תיבות של Joint Common Missile, הוא כינוי לטיל אוויר-קרקע שפותח על ידי חברת לוקהיד מרטין האמריקנית. הטיל יועד להחליף את טילי ה-AGM-114 הלפייר וה-AGM-65 מאווריק הוותיקים. תוכנית הפיתוח של הטיל בוטלה במאי 2007. כלי הטיס שיועדו לשאת את הטיל בשלב הראשון היו: המסוקים אפאצ'י לונגבאו (AH-64D), סופר-קוברה (AH-1Z), בלק-הוק חמוש (סטרייק-הוק - MH-60R), והמטוס F/A-18 "הורנט". ראש הביות של הטיל משלב שלושה סוגי הנחיה במקביל: לייזר חצי אקטיבי, מכ"ם מילימטרי והדמיית א"א בדומה לטיל הג'אוולין. הדבר מאפשר לו יכולות שגר-ושכח מתקדמות ויכולת להיות משוגר מכל הפלטפורמות האוויריות, ולפיכך נחשב לפורץ דרך בתחומו. בנוסף הטיל חולק חלק מתכונות טיל הברימסטון. על הטיל מאתר המגזין defense-update(הקישור אינו פעיל)