laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מייק סטאם

מייקל יוג'ין "מייק" סטאם (באנגלית: Michael Eugene "Mike" Stamm; נולד ב-6 באוגוסט 1952) הוא שחיין אמריקאי בעבר. אלוף אולימפי בעל 3 מדליות, מהן 1 זהב, אלוף עולם ושיאן עולם. סטאם נולד בסן פדרו, לוס אנג'לס, קליפורניה. הוא למד באוניברסיטת אינדיאנה ושחה בהדרכתו של המאמן הנודע "דוק" קונסילמן, לצידו של מארק ספיץ. בתחרות שנערכה בלוס אנג'לס, ב-20 באוגוסט 1970 קבע סטאם במשחה ל-200 מטר גב שיא עולם חדש של 2:06.3 דקות, שיפור לשיא העולם בן השנה של רולנד מאתס ממזרח גרמניה (2:06.4 דקות). כעבור שלושה שבועות מאתס החזיר לעצמו את השיא והעמיד אותו על 2:06.1 דקות. באולימפיאדת מינכן (1972) זכה סטאם ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 כסף. מדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב ביחד עם, טום ברוס, כוכב המשחקים מארק ספיץ וג'רי היידנרייך בשיא עולם חדש של 3:48.16 דקות, לפני מזרח גרמניה (3:52.26 דקות) וקנדה (3:53.26 דקות), את סגנון הגב הוא שחה בתוצאה של 57.97 שניות. שיא עולם זה החזיק מעמד 4 שנים ונשבר על ידי רביעייה אמריקאית אחרת באולימפיאדת מונטריאול (1976). מדליות כסף במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 57.70 שניות, אחרי יריבו רולנד מאתס שקבע שיא אולימפי חדש של 56.58 שניות ולפני בן ארצו ג'ון מרפי (58.35 שניות) ובמשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:04.09 דקות, אחרי מאתס שקבע שיא עולם חדש של 2:02.82 דקות ולפני בן ארצו מיצ'ל איבי (2:04.33 דקות). באליפות העולם הראשונה בשחייה שנערכה בבלגרד באותה עת יוגוסלביה בשנת 1973 זכה סטאם בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב, ביחד עם ג'ון הנקן, ג'ו בוטם וג'ים מונטגומרי בתוצאה של 3:49.49 דקות, לפני מזרח גרמניה (3:53.24 דקות) וקנדה (3:56.37 דקות). מדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 58.77 שניות, אחרי מאתס (57.47 שניות) ולפני לוץ ואניה אף הוא ממזרח גרמניה (59.08 שניות). מדיה וקבצים בנושא מייק סטאם בוויקישיתוף התפתחות שיא העולם במשחה ל-200 מטר גב מייק סטאם, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי מייק סטאם, באתר olympedia.org מייק סטאם
קריוקי

קריוקי (ביפנית: ‏カラオケ‏Ⓘ‏, הגייה: קָרָאוֹקֶה, משמעות מילולית: "תזמורת ריקה") היא סוג של פעילות פנאי שמקורה ביפן, בה זמרים חובבים שרים בפני קהל בליווי פלייבק כאשר מילות השיר מוצגות על גבי מסך. כיום הקריוקי נפוץ בכל רחבי העולם. הקריוקי נעשה באמצעות מיקרופון, בליווי פלייבק והקרנת מילות השיר, כאשר תזמון המילים מסומן באופן ויזואלי (למשל, בצבע משתנה או בכדורים ש"מקפצים" מעל המילים). כך, יכול המבצע לשיר גם אם הוא אינו מכיר היטב את המילים ואת תזמונן. קריוקי נפוץ במועדוני קריוקי ובאירועים חברתיים שונים. ישנם זמרים שהחלו את דרכם המקצועית כששרו להנאתם במועדון קריוקי ו"צייד כישרונות" גילה אותם[דרוש מקור]. נכתבו תוכנות חופשיות להורדה לביצוע שירי קריוקי (דוגמת KaraFun). בישראל ישנם מפעילי קריוקי המקיימים ערבים במועדונים, בבתים ובאירועים משפחתיים כגון בר מצווה ימי הולדת ואף בחתונות. במגזר העסקי בישראל נהוגים ערבי גיבוש לעובדים במהלכם נעשה שימוש במכונות קריוקי כאמצעי גיבוש. בנוסף, מתקיימים "ערבי קריוקי" כבילוי פרטי בבתים ובמרפסות, לעיתים בפינת זולה במרפסת תוך ליווי השירה בכיבוד קל ואמצעי עישון למיניהם. ערבים אלו מתאפשרים כיום לאור שכיחותם של אמצעי בידור פרטיים במחירים זולים. ערב קריוקי שמתאפיין בסגנון ים־תיכוני נקרא גם "חפלה". שירה בציבור יובל פלוטקין, רגע לפני המלחמה, מצאתי מפלט מושלם מזוועות העולם. חזרתי אליו אחרי שפרצה, באתר הארץ, 2 בנובמבר 2023 קריוקי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ויקטור גרישין

ויקטור וסילייביץ' גרישין (ברוסית: Виктор Васильевич Гришин‏; 18 בספטמבר 1914 – 25 במאי 1992), מדינאי סובייטי, במשך 18 שנים היה המזכיר הראשון של סניף המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, האישיות הבכירה בעיר. ויקטור גרישין נולד בכפר בקרבת העיר סרפוחוב בקרב, מחוז מוסקבה למשפחת פועל. בשנת 1928 הוא סיים בית הספר המקצועי בתחום מסילות הברזל. בשנת 1933 סיים את בית הספר לטכנאים והוסמך כמודד. הוא עבד בתחום מספר שנים ואז החל ללמוד בבית הספר לטכנאי הרכבת. בשנת 1937 גרישין החל לעבוד במערכת מסילות הברזל הסובייטית. בשנים 1938-1940 גרישין היה בצבא האדום בו שירת כפוליטרוק. עם שחרור מהצבא הוא החל לעבוד במנגנון המפלגתי בעיר סרפוחוב ועבד בו כל תקופת מלחמת העולם השנייה. בשנת 1952, בהמלצת ניקיטה חרושצ'וב, גרישין התמנה למזכיר השני של סניף המפלגה במוסקבה. במקביל לקבלת תפקיד זה הוא נכנס כחבר לוועדה המרכזית של המפלגה. בשנים 1956-1967 גרישין היה יושב ראש איגוד מקצועי של ברית המועצות. כל אותה תקופה הוא היה גם סגן נשיא של האיגוד העולמי של האיגודים המקצועיים (ארגון בו היו חברים בעיקר ארגוני עובדים מהגוש הסובייטי). בשנת 1967 בהמלצת ליאוניד ברז'נייב הוא נבחר למזכיר ראשון של סניף המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות במוסקבה, האישיות הבכירה בעיר. גרישין כיהן בתפקיד זה במשך 18 שנים. במהלך השנים הוא תרם רבות לפיתוח העיר. גרישין התנגד נחרצות להקמת תחנת כוח גרעינית בקרבת העיר. בתקופתו כראש עיר בפועל הוא פעל רבות לפיתוח בנייה למגורים ותעשייה. גרישין פעל לבניית מספר תיאטראות חדשים, אך כמה יוזמות בתחום התרבות אסר ולא נתן לקדם. כל מאמר עם ביקרות על נעשה בעיר הוא ראה כביקורת אישית ופעל שמאמרים מסוג זה לא יופיעו כלל. בשנת 1971 גרישין התקבל כחבר בפוליטביורו והיה חבר בגוף זה עד לשנת 1986. בשנת 1979 גרישין היה בין תומכים לפלישה סובייטית לאפגניסטן. בשנת 1984 הק.ג.ב החל בחקירת מעשי שחיתות במערכת המסחר בעיר מוסקבה והסדרים חלוקת דירות בעיר. מספר בעלי תפקידים נעצרו ונשפטו. נפוצו שמועות שגרישין עצמו היה בקשר עם חלק מהמעורבים בפרשה. כתוצאה מכך מעמדו של גרישין נפגע. בשנת 1985 גרישין נחשב למועמד לרשת את קונסטנטין צ'רניינקו. על רקע זה התחיל מאבק כוחות בינו לבין מיכאיל גורבצ'וב. זמן קצר לאחר עלייתו של גורבצ'וב לשלטון בברית המועצות, גרישין פוטר מתפקידו ובמקומו מונה בוריס ילצין. בשנת 1987 החלה מערכה בעיתונות ואמצעי תקשורת אחרים בה תקופת הנהגתו של גרישין בעיר הוגדרה כשלילית. הוא פוטר מכל יתר תפקידיו במנגנון המפלגתי ואף בני משפחתו נותרו ללא עבודה. בני משפחתו טוענים שנלקחו ממנו כל ההטבות המגיעות והם נאלצו למכור את הדברים האישיים. על פעילותו המדינית והציבורית גרישין קיבל מספר עיטורים ופעמיים קיבל תואר גיבור העמל הסוציאליסטי. בהיותו בגמלאות כתב גרישין ספר זיכרונות שפורסם בשנת 1996. גרישין נפטר בשנת 1992 מהתקף לב במשרד לעזרה סוציאלית במהלך ביקורו להסדרת זכויות פנסיה. הוא נטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה. מדיה וקבצים בנושא ויקטור גרישין בוויקישיתוף ויקטור גרישין, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
יעקב פורת

יעקב פורת (נולד ב-18 בינואר 1935) הוא צייר ישראלי. יעקב פורת נולד בפולין ב-1935. עלה לישראל בשנת 1949, כנער בן 14. למד מוזיקה ונגינה בכינור בקונסרבטוריון רון שולמית בתל אביב. השלים לימודי תואר ראשון בספרות עברית ובמקרא. את לימודיו לתואר שני השלים בתורת הספרות הכללית בחוגים שבאוניברסיטת תל אביב. פורת נענה גם לנטייתו האמנותית, ובמקביל לעבודתו כמורה לספרות ומקרא בבי"ס תיכון סיים לימודי ציור והדפס אמנותי ב"מכון אבני" בתל אביב. כאמן הוא שולח ידו במוזיקה, בספרות ובציור. פורת הוא חבר באגודת הציירים והפסלים בישראל, ועובד בסטודיו שלו ביפו. פורת הציג במשך השנים תערוכות רבות. ציורו מתאפיין בחיפושיו אחר צורות הבעה שונות ומגוונות. תערוכותיו לאורך השנים מגלות את הקבוע והמשתנה בעבודותיו, מצד הטכניקות, הקומפוזיציות והנושאים. השכלתו הספרותית ניכרת בציוריו, אבל איננה הופכת אותם לאילוסטרציות ליצירות הספרות. גם לאיוריו יש חיים עצמאיים, והם משתלבים בתוך כלל עבודות הציור שלו מראשיתן עד היום. בין איוריו בולטים איורי היצירות של קפקא, שהוא מכנה בשם הכולל "שיחות עם קפקא". חיפושיו המתמידים של פורת קשורים בילדותו רבת-התהפוכות, הקשה והמגוונת, התחקותו אחר זהותו היהודית והישראלית, הפנמתו את מאורעות העבר וההיסטוריה המשפחתית, כמו גם אלה של ההווה והחברה בישראל ומקומו בתוכה. פורת מציג תערוכות גם בארץ וגם בחו"ל. בארץ הוצגו עבודותיו בגבעת חביבה, ביתן האמנים בתל אביב, מרכז עינב, ובגלריות רבות. בחוץ לארץ הוצגו עבודותיו בארצות הברית, הולנד, פולין, צ'כיה, פורטוגל, ברזיל, ספרד ואיטליה. פורת נישא באוגוסט 1959. במאי 1989 נישא בשנית. אב לשלוש בנות. מדיה וקבצים בנושא יעקב פורת בוויקישיתוף artporat.co.il - אתר האינטרנט של יעקב פורת ובו תמונותיו, עבודותיו ופירוט תערוכותיו הבלוג של יעקב פורת, שבו הוא מפרסם דרך קבע על יצירותיו ותערוכותיו נורית גוברין, שיחות עם קפקא, עיתון 77 - כה, 260, אוקטובר 2001 יעקב פורת במרכז המידע לאמנות ישראלית 'Porat, Jacob,' in: Men of Achievement 93-94, vol. 15, p. 628. ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מירלה גל

מירלה גל (נולדה ב-1958) היא מנהלת ישראלית, כיהנה כמנכ"לית ויצו, מנכ"לית המשרד לקליטת העלייה, סוכנת ומנהלת מחלקה במוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים. גל נולדה וגדלה בתל אביב, הוריה היו ניצולי שואה שהעפילו לארץ ישראל ב-1947. אמה, טובה גרנות, עבדה במשרד החוץ והייתה מראשוני העובדים במוסד. גל שירתה בצה"ל כקצינת ח"ן בחיל האוויר. לאחר שחרורה למדה לתואר ראשון בחוג לספרות אנגלית באוניברסיטת תל אביב. ב-1980 גויסה לארגון המוסד, תחילה מילאה תפקידים מנהלתיים, ולאחר מספר חודשים התנדבה לקורס מבצעי אותו עברה בהצלחה. מאז השתתפה במבצעים רבים מחוץ לגבולות המדינה. שימשה כראש ענף באגף "צומת", עברה לאגף "תבל" המופקד על הקשרים המודיעיניים והדיפלומטיים בו שירתה כראש השלוחה בפריז בשנים 1997 עד 1999, במסגרת זו נאלצה להתמודד עם השלכות תפיסת סוכני המוסד במהלך פעילות מבצעית בשווייץ ב-1998, גל הייתה מעורבת במאמצים לשחרור הסוכן שנותר במאסר בשווייץ ולהקטנת הנזק בעקבות הפרשה. לאחר שובה לישראל ניהלה מבצע גדול בתחום סיכול פעילות חבלנית עוינת. ב-2001 מונתה למנהלת המחלקה באגף תבל, האחראית לקשר עם סוכנויות המודיעין האמריקאיות. ב-2003 פרשה מהשירות במוסד. עם פרישתה, מונתה במאי 2003, על ידי ציפי לבני, חברת ילדותה, שכיהנה באותה עת כשרת הקליטה, למנכ"לית המשרד. כיהנה בתפקיד עד ספטמבר 2006. בשנים 2007–2008 שימשה כסמנכ"לית משאבי האנוש בחברת אפריקה ישראל להשקעות. בשנים 2008 עד 2010 כיהנה כיו"ר עמותת פידל לחינוך ושילוב חברתי של יוצאי אתיופיה. ביוני 2010 מונתה למנכ"לית ויצו וכיהנה בתפקיד עד יולי 2012. היא ממייסדי תנועת עורו, לקידום שינוי סדר היום האזרחי בישראל. גל ליוותה את לבני במערכת הבחירות לכנסת השמונה עשרה, הייתה ממקימי המטה שלה ושובצה במקום ה-92 ברשימת קדימה. לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה שובצה במקום ה-24 ברשימת התנועה. גל נשואה לעורך הדין דרור גל ואם לשני ילדים. יעל ולצר, ‏"יכולתי להיות ראש המוסד", באתר גלובס, 1 במרץ 2011 מינוי מנכ"לית לויצו העולמית אלי ברדנשטיין, מהמוסד למשרד, באתר nrg‏, 1 באוקטובר 2005 השתיקה יפה להן - נשים במודיעין, מבט מל"מ 51, פברואר 2008, עמ' 4 רשימת מועמדי קדימה באתר המכון הישראלי לדמוקרטיה רשימת מועמדי התנועה באתר ועדת הבחירות המרכזית
הצוק הפיסקלי

הצוּק הפִיסְקָלִי (באנגלית: Fiscal Cliff) הוא מונח בכלכלה המתייחס לתוצאות האפשריות של העלאת מיסים, קיצוץ בהוצאות הממשלה והפחתת הגירעון התקציבי. המונח נטבע בפברואר 2012 על ידי ראש הבנק הפדרלי של ארצות הברית, בן ברננקי, בהתייחסו לגירעון שייווצר בתחילת 2013, אם לא ישונה החוק הקיים המחייב זאת עד סוף 2012. גירעון הוא הפער שבין הכנסות הממשלה להוצאות. הגירעון בארצות הברית היה צפוי לקטון בכמחצית ב-1 בינואר 2013. הירידה החדה בטווח זמן מיידי נקראת "הצוק הפיסקלי". מחלקת התקציבים של הקונגרס (CBO) העריכה שהקיצוץ הפתאומי יוביל למיתון בתחילת 2013 כאשר הפעילות הכלכלית תמשיך לדעוך עד סוף 2013. החוקים הנוגעים לצוק הפיסקלי כוללים את חוק הבקרה התקציבית משנת 2011 שתוקפו צפוי לפוג ביום זה. החוק אושר בזמנו כפשרה בעניין תקרת החוב המותרת לממשל הפדרלי של ארצות הברית. מספר תוכניות מרכזיות, כמו הביטוח הלאומי, מדיקר, תשלומים פדרליים (כולל תשלומי שכר ופנסיה לחיילים) ורווחים וטרניים הוצאו מתוכנית הקיצוצים. מדיניות פיסקלית מטבע טריליון דולר השבתת הממשל בארצות הברית מדיה וקבצים בנושא הצוק הפיסקלי בוויקישיתוף חמי שלו, ניו יורק, מורה נבוכים - כל מה שרציתם לדעת על המצוק הפיסקלי, באתר הארץ, 7 בדצמבר 2012 ערך זה הוא קצרמר בנושא כלכלה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ריק קפלן

ריק קפלן היה מנכ"ל יבמ ישראל, הסניף הישראלי של חברת IBM בשנים 2012–2017. למד הנדסת מכונות באוניברסיטת בראון. בתחילת שנות ה-80 הגיע כמתנדב לקיבוץ נווה אור, ושהה בו שלוש שנים. בקיבוץ הכיר את אשתו. לקח קורסים במשפטים באוניברסיטת תל אביב, ואת לימודי המשפטים סיים באוניברסיטת קורנל שבמדינת ניו יורק. היה שותף במשרד עורכי דין בצפון מדינת ניו יורק, ולאחר שנים אחדות של עבודה במשפטים עבר בשנת 1989 לחברת IBM, כעורך דין בחטיבת התמיכה במחשבי מיינפריים. שימש בתפקידי ייעוץ משפטי בחטיבות התפעול והתמיכה בסטארט-אפים ועסקי ה-OEM של החברה. בספטמבר 1993 מונה ליועץ לאגף השיווק של החברה. ב-1995 מונה ליועץ לאזור אמריקה, וב-1999 מונה ליועץ המשפטי של חטיבת המחשוב האישי. בשנת 2000 מונה לסגן נשיא ויועץ משפטי של חטיבת השירותים העולמית (IGS) של החברה. במסגרת זו עבד בקשר הדוק עם ג'יני רומטי, אז מנהלת המכירות הגלובלית של IBM, ולימים מנכ"ל החברה, והוביל את הפעילות העולמית בנושאי נוהגים עסקיים, רגולציה ואתיקה מקצועית. באפריל 2012 מונה למנכ"ל יבמ ישראל, במקומו של מאיר ניסנסון, שמונה ליו"ר יבמ ישראל. על מעברו לישראל אמר: "יש לי קשר חזק עם החברה בכל העולם והמטרה שלי, בתור מנכ"ל יבמ ישראל, היא להביא את היכולת של יבמ לשוק פה ובמקביל להציג ולהוציא את היכולת של יבמ ישראל לשוק הבינלאומי". ב-1 בפברואר 2017 החליף דניאל מלכה את קפלן בתפקיד המנכ"ל. קפלן מונה להוביל את הפיתוח העסקי הגלובלי ביחידה לפתרונות חדשניים למגזר הפיננסי. יוסי הטוני, ‏מאיר ניסנסון פורש: ריק קפלן מונה למנכ"ל יבמ ישראל, באתר "אנשים ומחשבים", 23 באפריל 2012 ריק קפלן מונה למנכ"ל יבמ ישראל, באתר יבמ ישראל יהודה אלידע, ‏האמריקאי השקט: ראיון אישי עם ריק קפלן מנכ"ל IBM ישראל, באתר גלובס, 6 בדצמבר 2012 ריק קפלן, באתר "אנשים ומחשבים" מנכ"ל יבמ ישראל בהופעת בכורה: ריק קפלן השיק בארץ את המערכות החדשות מסדרת PureSystems, באתר "אנשים ומחשבים", 28 במאי 2012 אלירן רובין, מנכ"ל חדש ליבמ ישראל: דניאל מלכה יחליף את ריק קפלן, באתר TheMarker‏, 31 בינואר 2017
דב בר מלכין

דב בר מלכין (24 במאי 1901, מינסק – 12 בפברואר 1966, חיפה) היה סופר עברי ויידי, מבקר תיאטרון, עיתונאי ומסאי, מתרגם ועורך. מלכין נולד בשנת 1901 בעיר מינסק שברוסיה הלבנה. התחנך חינוך מסורתי יהודי, למד בישיבות, אך הניח את העולם הדתי מאחוריו ויצא ללימודים חילוניים באוניברסיטאות חרקוב וסנט פטרבורג. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה שב למינסק ובסופה יצא לוורשה והיה פעיל בתנועות הנוער של צעירי ציון, פועלי ציון והבונד. הוא החל לכתוב בעיתונות היהודית היידית מגיל צעיר, וכתב בנושאי תרבות ספרות תיאטרון ואמנות. הוא גם החל את הכתיבה בעברית בעודו בפולין, ואף פרסם מדבריו ביומון "דבר" בארץ ישראל. בשנת 1934 עלה לארץ ישראל. בארץ הצטרף דווקא לעיתונאים שפרסמו ביומון "משמר", שהפך בשנת 1943 ל"על המשמר". הוא כתב בעיקר בנושאי תרבות ואמנות אך השתתף גם בפולמוסים מענייני היום. בארץ החל גם לתרגם. עיקר תרגומיו לעברית היה מהיידיש וכן תרגם מעט מגרמנית ורוסית. ענף חשוב בתרגומיו היה תרגומים מעברית ליידיש. כך למשל תרגם את סיפורי יוסף חיים ברנר ליידיש. כתב גם בכתבי העת לאמנות ותרם לביקורת האמנותית. עוד בפולין יצא שמו כמרצה מעולה והוא היה יוצא למסעות הרצאות ממושכים. גם בארץ יצא לו שם של מרצה מאוד מבוקש והוא היה, בין השאר, מרצה נודד בקיבוצים ובמושבים במשך שנים רבות. עשה רבות לקירוב העברית אל היידיש ולקירוב היידיש אל העברית, בעיקר לאחר השואה. בנו היה פרופ' יעקב מלכין ונכדו הוא פרופ' עירד מלכין. האוניברסלי בשלום-עליכם, 1970 ילדים ואנשים, לקט פירקי סיפרות, 1965 ראליזם והומור, מבוא לשלום עליכם, 1966 בין סער לסער, מספרות אידיש בתפוצות, 1943 יוסף אופטושו, אנשים וחוצות, מיידיש, 1945 ליב אוליצקי, דודיה נפח, מיידיש, 1968 יוסף אופטושו, דרי מטה, מיידיש, 1946 גיאורג ברנדס, הכנסת הרומנטית בצרפת, מגרמנית, 1958 דוד ברגלסון, כתבי דוד ברגלסון, מיידיש, 1962 גיאורגי פלכנוב, המאטריאליזם ההיסטורי ומתנגדיו, מרוסית, 1950 משה גלזר, מתוך השמות של הקלויז הישן, מיידיש, 1965 גיאורג ברנדס, ראשי הזרמים בספרות המאה התשע עשרה, מגרמנית, 1941 רפאל מאהלר, תולדות היהודים בפולין, עד המאה ה-19, כלכלה, חברה, המצב, מיידיש בשיתוף אביגדור המאירי, 1946 אריה מרזר, דמויות מתמול, 15 רקועי כסף ונחושת, 1956 קרלו דונידה, מלחין שיר זמר בפרוטותיים, בתוך אלבום תווים, 1954 כתבי דב בר מלכין בפרויקט בן-יהודה אלישע פורת, "הם באו אל העיר" - והנה היא כפר!, באתר News1 מחלקה ראשונה, 17 ביולי 2012 דב בר מלכין, דף שער בספרייה הלאומית דב בר מלכין, בלקסיקון הספרות העברית החדשה י. ח. בילצקי, בין סער לסער, משמר, 3 בספטמבר 1943. ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סיסטרום

סיסטרום (בלטינית: sistrum, ברבים: sistra) הוא כלי נגינה ממשפחת כלי ההקשה, הנקשר בעיקר לעיראק ומצרים הקדומות. הכלי בנוי מידית ומסגרת מתכת בצורת פרסה, עשויה נחושת או ארד, שרוחבה נע בין 30 ל-76 ס"מ. בשעה שמטלטלים את הכלי, טבעות או לולאות קטנות ממתכת דקה, שנמצאות על שלבי הרוחב הניידים שלו מפיקות צלילים שבין נקישה חרישית לצלצול רם. מקור השם הוא בפועל היווני "סיו" ( σείω), לטלטל, ו-"סייסטרון", (σεῖστρον), המטולטל. במצרית עתיקה נקרא הכלי "סֶחֶם" (sḫm) או "סֶשֶשֶת" (sššt). סחם הוא הסיסטרום הפשוט יותר, בצורת לולאה, ואילו סששט (מילה אונומטופאית) הוא הכלי המעוצב כ"נאוס" - מקדש. הסיסטרום היה כלי מקודש במצרים העתיקה, שמקורו היה אולי בפולחן בסתת. הסיסטרום המצרי שימש במחולות וטקסים דתיים, בייחוד בפולחן האלה חתחור, בשל הדמיון בין צורת הפרסה של ידית הסיסטרום ומסגרתו לפנים ולקרניים של האלה-הפרה. טילטול הסיסטרום והשקשוק בו שימש גם להסיט את הצפות הנילוס ולגרש את האל סת. איזיס, בתפקידה כאם ובוראת תוארה כמחזיקה דלי, המסמל את עליית הנילוס על גדותיו, בידה האחת וסיסטרום בידה השנייה לסמל את תפקידה כאלת המחול, השמחה, והחגיגות. סיסטרה (רבים של סיסטרום) נמצאים עדיין בשימוש בטקסי התפילה בכנסיות הקופטיות והאתיופיות. לצד הנצחתו באמנות המצרית במחול וביטויי שמחה, מוזכר הסיסטרום גם בספרות המצרית העתיקה. המינואים השתמשו גם הם בסיסטרום, ומספר רב של דוגמאות עשויות מן החומר המקומי נמצאו באי כרתים. חמישה מן הממצאים הללו מוצגים במוזיאון הארכאולוגי של אגיה ניקולאוס. סיסטרום מתואר גם על "כד הקוצר", מוצג אמנות קדומה שנמצא באתר אגיה טריאדה. הסיסטרום הושב לחיים לתקופת מה במוזיקה התזמורתית המערבית של המאה ה-19, והוא בולט בעיקר במערכה הראשון של האופרה "הטרויאנים" (1856-1858) של המלחין הצרפתי הקטור ברליוז. כימינו, מכל מקום, מחליף אותו מקבילו המודרני, הטמבורין. האפקט שהסיסטרום נועד ליצור במוזיקה - כשמנענעים אותו בתנועות קצרות, חדות וקצובות - הוא לעורר תנועה ופעילות. הטילטול הרתמי של הסיסטרום, כמוהו כטמבורין, נקשר באירועים דתיים או אקסטאטיים, אם בטלטול ושקשוק כרעשן מקודש בפולחן האתור של מצרים העתיקה ואם בצלצלי הטמבורין הנוקבים באבנגליזם המודרני, בשירים וריקודים של בני הרומה, על הבמה בקונצרט רוק או לצורך העצמת הטוטי בתזמורת סימפונית גדולה. סיסטרום מצרי שבור סיסטרום מצרי אוסף סיסטרה בלובר מתוך מוזיאון וולטרס לאמנות, 380–250 BC אישה יושבת עם סיסטרום על מטבע מתקופת אדריאנוס איזיס בנוסח רומאי מחזיקה סיסטרום, גם היא מתקופת אדריאנוס מדיה וקבצים בנושא סיסטרום בוויקישיתוף art/sesheshet סיסטרום, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) סיסטרום, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית) Sistrum (Smith's Dictionary, 1875) מילון רנדום האוס, עמ' 1230 (בהוצאה האנגלית)isbn =0-394-43500-1 הארט, ".op.cit", עמ' 65 הארט, op.cit, עמ' 47 בורוף, op.cit עמ' 9 "חניכותו של אמנמופה אצל ליכטהיים, op.cit עמ' 149
דאנקן ארמסטרונג

דאנקן ג'ון דארצ'י ארמסטרונג, מדליה (OAM) (באנגלית: Duncan John D'Arcy Armstrong, OAM; נולד ב-7 באפריל 1968) הוא שחיין אוסטרלי בעבר. אלוף אולימפי ושיאן עולם במשחה ל-200 מטר חופשי. ארמסטרונג נולד ברוקהמפטון, קווינסלנד. התאמן בהדרכתו של לורי לורנס. במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו באדינבורו, סקוטלנד בשנת 1986 זכה ארמסטרונג בשתי מדליות זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:52.25 דקות ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:23.49 דקות. באולימפיאדת סיאול (1988) זכה ארמסטרונג בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 1:47.25 דקות, לפני אנדרס הולמרץ משוודיה (1:47.89 דקות) וכוכב המשחקים מאט ביונדי מארצות הברית (1:47.99 דקות). שיפור לשיא בן ה-4 שנים של מיכאל גרוס ממערב גרמניה (1:47.44 דקות). שיא זה החזיק מעמד שנה ונשבר על ידי ג'ורג'ו למברטי מאיטליה (1:46.69 דקות). מדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 3:47.15 דקות, תוצאה הטובה משיא העולם (3:47.38 דקות) ואחרי אווה דסלר ממזרח גרמניה שקבע שיא עולם חדש של 3:46.95 דקות ולפני שיאן העולם היוצא ארתור וודג'ט מפולין (3:47.34 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:15.23 דקות, כשחיין אחרון הוא שחה ב"זינוק שליחים" בתוצאה של 1:47.24 דקות. לאחר המשחקים האולימפיים למד ארמסטרונג באוניברסיטת פלורידה שבגיינסוויל בהדרכתו של רנדי ריס. עקב מחלת הנשיקה הוא נאלץ להימחק מתחרויות השחייה במשחקי חבר העמים שנערכו באוקלנד בשנת 1990. באולימפיאדת ברצלונה (1992) השתתף ארמסטרונג במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי וסיים במקום שמיני לאחר שהרביעייה האוסטרלית פסלה בשלב הגמר. לאחר משחקים אלו פרש משחייה תחרותית. בשנת 1988 זכה בתואר איש השנה הצעיר של אוסטרליה (אנ'). בשנת 1989 זכה במדליית מסדר אוסטרליה. בשנת 1996 זכה ארמסטרונג להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.[1] בשנת 2000 זכה במדליית הספורט האוסטרלית (אנ'). התפתחות שיא העולם במשחה ל-200 מטר חופשי דאנקן ארמסטרונג, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי דאנקן ארמסטרונג, באתר olympedia.org Young Australian of the Year, Honour roll, Young Australian of the Year 1988, Duncan Armstrong OAM ARMSTRONG, Duncan John D'Arcy, Award:Medal of the Order of Australia, It's an Honour Website ARMSTRONG, Duncan John, Award:Australian Sports Medal, itsanhonour.gov.au
ז'אן לרה

ז'אן לרה (בצרפתית: Jean Leray;‏ 7 בנובמבר 1906 - 10 בנובמבר 1998) היה מתמטיקאי צרפתי שעיקר עבודתו היה בתחומים טופולוגיה אלגברית ומשוואות דיפרנציאליות חלקיות. לרה נולד בשנטנה-סיר-לואר (כיום חלק מנאנט). בין השנים 1926–1929 למד באקול נורמל סופרייר, ובשנת 1933 קיבל תואר דוקטור מהאקול נורמל סופרייר דה ליון. הוא כתב מאמר חשוב שייסד את המחקר של הפתרונות החלשים למשוואות נאוויה-סטוקס, ויחד עם יוליוס שאודר גילה תכונה טופולוגית הקרויה כיום דרגת לרה-שאודר, ששימשה אותם כדי להוכיח את קיומם של פתרונות למשוואות דיפרנציאליות חלקיות מסוימות. ב-1938 הוענק לו פרס מאלאקסה, הפרס הראשון כשאת הפרס השני העניקו ליוליוס שאודר. משנת 1938 ועד 1939 כיהן כפרופסור באוניברסיטת נאנסי. הוא לא הצטרף לקבוצת ניקולא בורבאקי, הגם שהיה קרוב אל מייסדיה. בשנת 1932 נישא למרגריט טרומיה, ולזוג נולדו שלושה ילדים. בתחילת מלחמת העולם השנייה שירת כקצין בצבא, וב-1940 נפל בשבי והוחזק במחנה אדלבאך שבאוסטריה עד 1945. הוא הסתיר את מומחיותו במשוואות דיפרנציאליות מחשש שינוצל למאמץ המלחמתי, והתמקד בטופולוגיה. עבודה זו הניבה את ניצני הנושאים סדרות ספקטרליות ואלומות, נושאים אשר נחקרו רבות לאחר מכן והובילו ליצירת כלים חשובים באלגברה הומולוגית. בין השנים 1945 ועד 1947 כיהן כפרופסור באוניברסיטת פריז ולאחר מכן בקולז' דה פראנס עד שנת 1978. בשנת 1950 חזר לרה לחקור משוואות דיפרנציאליות חלקיות. בשנת 1979 זכה לרה בפרס וולף למתמטיקה, אותו חלק עם אנדרה וייל. משפט לרה כיסוי לרה משפט לרה-הירש מדיה וקבצים בנושא ז'אן לרה בוויקישיתוף ז'אן לרה, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה ז'אן לרה, באתר MacTutor (באנגלית) Armand Borel, Gennadi M. Henkin, and Peter D. Lax, "Jean Leray (1906–1998)", Notices of the American Mathematical Society, vol. 47, no. 3, March 2000. Leray, J. (1934). "Sur le mouvement d'un liquide visqueux emplissant l'espace" (PDF). Acta Mathematica. 63: 193–248. doi:10.1007/BF02547354. Leray, J.; Schauder, J. (1934). "Topologie et équations fonctionelles". Annales Scientifiques de l'École Normale Supérieure. 51: 45–78. JFM 60.0322.02. Zbl 0009.07301. Miller, Haynes (2000). "Leray in Oflag XVIIA: The origins of sheaf theory, sheaf cohomology, and spectral sequences" (PS).
ביר בורין

באר בורין (בערבית: بير بورين) היא באר מים עתיקה, המתוארכת לתקופת הברונזה המאוחרת, בעיר באקה אל גרביה שבמשולש הקטן. הבאר, בעומק 12 מטרים, שימשה עד לשנות ה-50 להשקיית שדות ומטעים של תושבי היישוב. עם הפיתוח המואץ שעבר על המקום והתפשטות שטחה הבנוי של העיר, הפכה הבאר למעגל תנועה. בעקבות שיתוף פעולה בין המתנ"ס העירוני וארגון "ידידי כדור הארץ" שהתקיים בשנת 2003, נוקתה הבאר, במסגרת פרויקט "מים ושכנות טובה", כיכר מאבן מקומית נבנתה סביבה ועצי זית ונוי נשתלו להנאת המבקרים. הוקם אתר ביקור עם שילוט מפורט המציג את סיפורה של הבאר ושל אתרים אחרים בעיר. בבאר בורין פעלה חלק ממערכת בארות מים אשר נמצאת באזור באקה והסביבה, פירוש המילה בורין הוא אוסף של בארות מים המעיד על ריבוי בארות מים במקום דבר זה הביא לעלייה בהתיישבות באזור. על פי הממצאים הבאר נחפרה בתקופה הכנענית ושימשה את תושביה בעיקר לשתייה. בסוף המאה ה-18 נחפרה הבאר לעומק מי התהום והורחבה על ידי תושבי באקה הוותיקים לעומק של 7 מטרים ולקוטר 5 מטרים. מי הבאר שימשו את התושבים לצורכי חקלאות, כביסה, ניקיון, רחיצה והשקיית העדרים. השימוש הרב בבאר ממיקומה של הבאר על דרך החקלאות המקומית ושטחי המרעה הפתוחים, ובמרחק סביר מגרעין הכפר אשר התבסס על באר באקה לצורכי מי השתייה. תושבי באקה השתמשו וניצלו את מי הבאר עד שנת 1952. בשנה זו חיברה חברת מקורות את באקה אל גרביה לקו המוביל הארצי ומים שמקורם בקידוחים. המועצה המקומית רישתה את הכפר במערכת מי שתייה, וכתוצאה מכך ניטשה הבאר והוזנחה במשך שנים רבות עד שיקומה. בסוף שנת 2010 יזם ביאדסי מוחמד נציג ארגון ידידי הארץ בקהילת באקה שיקום ושדרוג הבאר מחדש והפיכתה לתחנה הסבר ראשית של שביל השכנים באקה ג'ת אשר מעלה מודעות ציבורית לנושאי מים וסביבה. מדיה וקבצים בנושא ביר בורין בוויקישיתוף טיול - באקה אל גרביה באתר צופית