laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
וידוקלה

וידוקלה (בליטאית: Viduklė; בפולנית: Widukle) היא עיירה במחוז קובנה שבליטא שבה התקיימה קהילה יהודית עד לשואה. העיירה נזכרה לראשונה במאה ה-13. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-160 יהודים, ופעל בה בית ספר עברי של רשת "תרבות". ב-23 ביוני 1941 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו הטילו על יהודיה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב וחובת ביצוע עבודות כפייה משפילות. בד בבד, נעצרו ונלקחו ליעד לא ידוע מספר יהודים מהיישוב שהואשמו בקומוניזם. ביולי 1941 נכלאו כל הגברים היהודים בעיירה מגיל 14 ומעלה, כ-200 במספר, בתחנת הרכבת. ב-24 בחודש נרצחו כולם לצד יהודים מפאווידוקלה הסמוכה. הנשים והילדים היהודים שנותרו בעיירה רוכזו במעין גטו שהוקם בבית הכנסת המקומי ובארבעת הבתים הסמוכים לו, והועסקו בעבודות כפייה. ב-22 באוגוסט 1941 נרצחו כולם, כ-100 במספר, בידי משטרת העזר הליטאית בבית העלמין היהודי המקומי. מדיה וקבצים בנושא וידוקלה בוויקישיתוף "וידוקלה", באתר JewishGen (באנגלית) וידוקלה (Viduklė), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם אלכסנדר קרוגלוב (רו') ומרטין דין (אנ'), וידוקלה, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1140–1141), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בליטא. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
וילקי

וילקי (בליטאית: ‏Vilkija‏Ⓘ‏, וילקיה; בפולנית: Wilki) היא עיירה במחוז קובנה שבליטא, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית. וילקי נזכרת לראשונה בשנת 1364, ובהמשך הוענקו לה זכויות עיר. בין מלחמות העולם נמנו בווילקי כ-500 יהודים, כרבע מתושביה. בשנות השלושים פחת מספר היהודים בעיירה, בשל חרם ליטאי על עסקי היהודים בה. עם סיפוח ליטא לברית המועצות בשנת 1940, נסגרו המוסדות היהודיים והציוניים ביישוב. עם נסיגת הצבא האדום מהעיירה בפרוץ מבצע ברברוסה, ערכו הליטאים פוגרום בתושביה היהודים, תוך רצח של 23 אנשים. עם כניסת הגרמנים ליישוב, הוטלו על יהודיו גזירות שונות, והם רוכזו במספר מבנים ששימשו כגטו, תוך הפרדה בין נשים וגברים. מעת לעת נלקחו יהודי העיירה לעבודות כפייה. ב-28 באוגוסט 1941 נלקחו יהודי העיירה וסביבתה ליער פקרקלה, ושם נרצחו כולם, 402 איש, ונקברו בבורות. מדיה וקבצים בנושא וילקי בוויקישיתוף "וילקי", באתר JewishGen (באנגלית) וילקי (Vilkija), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם אלכסנדר קרוגלוב (רו'), וילקיה, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1144–1145), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בליטא. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
וירבאליס

וירבאליס (בליטאית: ‏Virbalis‏Ⓘ‏; בפולנית: Wierzbołów; ביידיש: ווירבאלן) היא עיירה במחוז מריאמפולה שבליטא, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית. העיירה נזכרת לראשונה בתחילת המאה ה-16. בשנת 1593 הוענקו לווירבאליס זכויות עיר. בשנת 1851 חוברו המסילה הפרוסית והמסילה הרוסית בסמוך לעיירה בשנת 1861 נבנתה בסמוך לעיירה תחנת רכבת בקו סנקט פטרבורג-ורשה. בעקבות הקמת תחנת הרכבת, הוקם מסוף מטען בעיירה הסמוכה קיבארט. שתי העיירות שכנו סמוך לגבול עם פרוסיה המזרחית (אז חלק מן הקיסרות הגרמנית) והמסוף שימש לאחסון סחורות. עקב כך, החלה קיבארט לצמוח ולהתפתח בעוד שפיתוחה של וירבאליס נעצר. במהלך מלחמת העולם השנייה, בקרבות בין הצבא האדום והוורמאכט הנסוג, פוצצו הגרמנים את כנסיית העיירה וזו לא נבנתה יותר מחדש. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-600 יהודים, ופעלו בה בית ספר עברי, שני בתי כנסת וחוגים ציוניים. פעילות זו הופסקה עם סיפוח ליטא לברית המועצות בשנת 1940. עם פרוץ מבצע ברברוסה, ב-22 ביוני 1941, נכנסו לעיירה הגרמנים, וכוננו בה שלטון ליטאי. עד מהרה הוטלו על יהודי היישוב גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב והגבלות תנועה. ב-10 ביולי 1941 ריכזו הליטאים את כל הגברים היהודים בני 16 ומעלה מהעיירה, ורצחו אותם בתעלות נגד טנקים מצפון לעיירה. יתר יהודי העיירה, נשים וילדים, רוכזו בגטו שהוקם בה, אליו הובאו גם יהודים מקיבארט הסמוכה. יושבי הגטו נלקחו מדי יום לעבודות כפייה, ולאחר זמן קצר נרצחו הנשים המבוגרות והחולות בו. ב-11 בספטמבר 1941, בשעת לילה, נרצחו כל יתר יהודי הגטו בתעלות. מדיה וקבצים בנושא וירבאליס בוויקישיתוף "וירבאליס", באתר JewishGen (באנגלית) וירבלן (Virbalis), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם אלכסנדר קרוגלוב (רו') ומרטין דין, וירבאליס, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1145–1146), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) וירבלן (ליטא), דף שער בספרייה הלאומית
וליקי ז'וונצ'יק

וליקי ז'וונצ'יק (באוקראינית: Великий Жванчик) הוא כפר במחוז חמלניצקי שבאוקראינה, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית. בשנת 1926 נמנו בכפר כ-600 יהודים, ובשנות ה-20 והשלושים פעלו במקום מועצה חקלאית יהודית ובית ספר יידי. באמצע יולי 1941 נכבש הכפר בידי הגרמנים, ועל יהודיו הוטלו גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב. מאות יהודי הכפר, יחד עם יהודים נוספים מהסביבה, נורו למוות ב-31 באוגוסט 1941 ליד יער סוקולץ הסמוך. יתר יהודי הכפר שניצלו מהאקציה רוכזו בגטו קטן שהוקם ביישוב, וממנו נלקחו מדי יום לעבודות כפייה. רבים מהם מתו בגטו בשל תנאי המחיה הקשים בו. ביוני 1942 נרצחו יהודי הגטו. מקצת מיהודי המקום הועברו לגטו דונייבצי, ושם נספו. וליקיי ז'וונצ'יק (Velikiy Zhvanchik), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "וליקי ז'וונצ'יק".
פונדקו של ירמיהו

פונדקו של ירמיהו היא נובלה דיסטופית מאת הסופר והפסל הישראלי בנימין תמוז. הנובלה פורסמה לראשונה בשנת 1984 בהוצאת כתר ספרים והיא ככל הנראה יצירת הספרות העברית הראשונה המזהירה מפני השתלטות קיצונים דתיים על מדינת ישראל, ובין הדיסטופיות הראשונות שנכתבו בישראל באופן כללי, לצד "הדרך לעין חרוד" מאת עמוס קינן ו"מלאכים באים" מאת יצחק בן-נר (שאף היא עוסקת בהפיכתה של ישראל לדיקטטורה דתית פונדמנטליסטית). הנובלה כתובה בהומור מקאברי וציני האופייני לתמוז, למשל: [...] וכך היינו הורגים ונהרגים הרבה דורות; ולא עלה בדעתו של שום ישמעאלי משכיל, שכל המלחמות ההן היו מיותרות. וכי מי זה יכול לנחש, כי בשביל לנצח אתכם היינו צריכים רק לשבת במנוחה, ולחכות עד שתסיימו לאבד זה את זה? או, במשפט הבא, המתייחס לירי באוויר ולערביי ישראל, המכונים בנובלה גם "ערטילאים": ומאחר שהערטילאים חיים באויר, פגעו בהם היריות וקטלו שלושה מהם... עלילת הנובלה מתרחשת במחצית הראשונה של המאה ה-21. ממדינת ישראל נותרו רק שלושה מעוזים מבוצרים: תל אביב, ירושלים, ונהריה, ויתר הארץ הפכה לשטח הפקר. השלטון, המונהג על ידי סנהדרין, הוא קיצוני ואכזרי, ועונשי מוות, כולל בסקילה, מקובלים גם עבור פשעים פחותים. החילונים המועטים שעוד נותרו מקיימים את אורחות חייהם בסתר ופונדקו האפונימי של ירמיהו הוא אחד ממקומות המסתור שלהם. בזמן התרחשות העלילה בית המקדש השלישי נמצא בבנייה. כתר, 1984 "הפרדס, משלי בקבוקים, פונדקו של ירמיהו", קובץ נובלות, ידיעות ספרים, 2008
וצ'וראישה

וצ'וראישה (באוקראינית: Вчорайше; בפולנית: Wczorajsze; ברוסית: Вчерайше, וצ'ראישה) הוא כפר במחוז ז'יטומיר שבאוקראינה, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. בתחילת המאה ה-20 נמנו בכפר כ-1,000 יהודים, אך בעקבות פוגרום שערכו ביישוב חיילי הצבא האדום בעת מלחמת העולם הראשונה וכן תהליכי עיור בתקופה הסובייטית, נותרו בו כ-500 יהודים ערב מלחמת העולם השנייה. ביישוב פעלה מועצה יהודית ממלכתית ובית ספר יידי. ב-16 ביולי 1941 נכבש הכפר בידי הגרמנים, ואלו רצחו תוך זמן קצר מספר יהודים בו, והטילו על יתר האוכלוסייה היהודית גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב. בהמשך, רוכזו יהודי הכפר בגטו שהוקם בו, אליו הובאו בהמשך יהודים מיישובים נוספים בסביבה. ב-1 במאי 1942 נרצחו כ-300 מיהודי הגטו שבכפר ביער סמוך. כעבור כחודש וחצי נרצחו יתר יהודי הגטו, למעט כ- 30 בעלי מלאכה. בסוף אוגוסט 1943 נרצחו גם אלו. מדיה וקבצים בנושא וצ'וראישה בוויקישיתוף וצ'ריאשה (Vcherayshe), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם אלכסנדר קרוגלוב (רו') ומרטין דין (אנ'), וצ'ראישה, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1575–1576), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
ורקליאני

ורקליאני (בלטבית: ‏Varakļāni‏Ⓘ‏; ביידיש: וארקליאן) היא עיירה במזרח לטביה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. ורקליאני נזכרת לראשונה בשנת 1226. בשנת 1928 הוענקו ליישוב זכויות עיר. בשנת 1897 היוו היהודים כ-75% מאוכלוסיית ורקליאני. בשנת 1935 נמנו בוורקליאני 950 יהודים, כ-60% מכלל תושביה, ופעלו בה שלושה בתי כנסת, תלמוד תורה, וכן חוגים ציוניים. פעילות זו הופסקה עם כניסת הסובייטים לאזור בשנת 1940. בתקופה זו הגיעו לעיירה פליטים יהודים. עם פרוץ מבצע ברברוסה, בסוף יוני 1941, נכנסו לעיירה הגרמנים, ועד מהרה הטילו על יהודי המקום גזירות שונות, ובהן החרמת רכוש, העסקה בעבודות כפייה משפילות, וריכוז בגטו. ב-4 באוגוסט 1941 רוכזו כ-540 יהודי הגטו שבעיירה, ונרצחו בבורות ירי שכרו בעצמם בבית העלמין היהודי בעיירה. בחודשים שלאחר מכן ערכו הגרמנים מצוד אחר יהודים מומרים בעיירה, והוציאו אותם להורג. טרם נסיגתם, ציוו הגרמנים על איכרים מקומיים לשרוף את גופות הנרצחים שבבורות הירי בעיירה. הוריו של שלום חנוך ואמו של חנן יובל עלו לארץ מוארקליאן בשנות ה-30. לאחר המלחמה חזרו לעיירה כ-20 משפחות יהודיות שהספיקו להימלט מזרחה טרם כניסת הגרמנים. במהלך שנות ה-50 וה-60 הקהילה היהודית בוארקליאן חדלה להתקיים עקב הגירת המשפחות לריגה ודווינסק, משם רובן ככולן עלו ארצה בשנות ה-70. כיום נותר בוארקליאן יהודי אחד בלבד. מדיה וקבצים בנושא ורקליאני בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ורקליאני ורקליאני (Varaklani), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "ורקליאני", באתר JewishGen (באנגלית) אלכסנדר קרוגלוב (רו') ומרטין דין (אנ'), ורקליאני, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1024–1025), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
בנבאו

בנבאו (אנגלית: BanBao) הוא משחק הרכבה דמוי לגו, המיוצר בגואנגדונג, סין. חלקי המשחק מודולריים, עשויים פלסטיק וכוללים קוביות, תיבות, דמויות וצורות נוספות. ניתן לחבר בין החלקים בדרכים שונות. חלקי בנבאו תואמים חלקית את אלו של לגו, אך אינם מהווים תחליף למשחק הדני. באוקטובר 2011, הגישה חברת לגו תביעה לבית המשפט הדני, בטענה כי בנבאו מפרה את זכויות היוצרים בכך שהדגמים שלה דומים מאוד לאלו של לגו, כולל עיצוב האריזה. החברה הדנית דרשה מבנבאו להפסיק לשווק מוצרים אלו. בית המשפט הכריע לטובת לגו. קונקס קונסטרקטס לגו אתר החברה Lego puts ban on Banbao (באנגלית) החלטת בית המשפט הדני (בדנית)
ורחובינה

ורחובינה (באוקראינית: Верховина; עד שנת 1962 באוקראינית: Жаб'є (ז'אבה) ובפולנית: Żabie) היא עיירה במחוז איוואנו-פרנקיבסק שבמערב אוקראינה, על גדת נהר צ'רמוש, המשמשת כבירת נפה, ושבה התקיימה עד השואה קהילה יהודית. העיירה נזכרת לראשונה בשנת 1424. בסוף המאה ה-18 נכלל היישוב בתחום אוסטריה, ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכלל בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה. יהודים ישבו ביישוב מסוף המאה ה-19, עת הותר ליהודי גליציה להתגורר בכפרים. בין מלחמות העולם התגברה בעיירה הפעילות הציונית, אך זו הופסקה עם הכיבוש הסובייטי. עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים בסוף יוני 1941, נמלטו ממנה יהודים רבים, רובם לבוקובינה ונותרו בה כ-500 יהודים. בדצמבר 1941 גורשו יהודי העיירה לגטו כפרי שהוקם לידה, ובד בבד, רכושם נשדד בידי האוקראינים המקומיים. ב-19 בחודש נרצחו כל יהודי גטו זה בידי גרמנים ואוקראינים בבורות ירי שכרו היהודים בעצמם, תוך התעללות מיוחדת בנשים טרם הרצח. לאחר מכן ערכו האוקראינים מצוד אחר יהודים שהסתתרו בעיירה, ורצחו אותם בנשק קר. מדיה וקבצים בנושא ורחובינה בוויקישיתוף ז'אביה (ורחובינה) באתר מרכז מורשת יהדות פולין "ורחובינה", באתר השטעטל הווירטואלי ז'ביה (אוקראינה), דף שער בספרייה הלאומית
ז'אבנו

ז'אבנו (בפולנית: Żabno; ידועה גם כדז'בנה) היא עיירה במחוז טרנוב שבפרובינציית פולין קטן בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית. ז'אבנו נזכרת לראשונה במאה ה-12, ובשנת 1385 הוענקו לה זכויות עיר. בשנת 1501 נשרפה העיירה בידי הטטרים, ובמחצית המאה ה-17 הוחרבה בידי גייסות האימפריה השוודית. בחלוקת פולין בשנת 1773 נכללה העיירה בשטח אוסטריה, ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה בתחומי הרפובליקה הפולנית השנייה. יהודים ישבו בז'אבנו מסוף המאה ה-16, וקהילה מאורגנת התקיימה במקום מסוף המאה ה-17. במהלך מלחמת העולם הראשונה נגרם נזק רב לבתי העיירה, ובשנת 1918 פרעו פולנים מקומיים ביהודי המקום. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-350 יהודים, כשליש מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית. עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים בספטמבר 1939, הוטלו על יהודיה גזירות שונות, לרבות עבודות כפייה, והגיעו למקום פליטים יהודים. במאי 1942 רוכזו כ-600 יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, אליו הובאו עוד כמאה יהודים מכפרי הסביבה. באמצע ספטמבר 1942 גורשו כל יהודי הגטו למחנה ההשמדה בלז'ץ. כ-40 חברי היודנרט בעיירה ובני משפחותיהם שהושארו בגטו לאחר האקציה, נמלטו ממנו, והגרמנים ערכו אחריהם מצוד. מדיה וקבצים בנושא ז'אבנו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ז'אבנו ז'אבנו באתר מרכז מורשת יהדות פולין ז'בנו (Żabno), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "ז'אבנו", באתר השטעטל הווירטואלי יואנה שליבה, ז'אבנו, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק A, עמ' 596–598), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) ז'אבנו (פולין), דף שער בספרייה הלאומית
פרנץ במה

גנרל פרנץ בֵּמֶה (בגרמנית: Franz Böhme;‏ 15 באפריל 1885 – 29 במאי 1947) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה ופושע מלחמה נאצי. במה התחמק מהעמדה לדין באשמת פשעי מלחמה על ידי התאבדות. במה נולד ב-15 באפריל 1885 בצלטווג, שהשתייכה לאימפריה האוסטרו-הונגרית. בשנת 1900 התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-95. בתחילת מלחמת העולם הראשונה לחם במה כחלק מהדיוויזיה ההונגרית המלכותית ה-38 בגליציה. ב-1 במאי 1915 הועלה במה לדרגת האופטמן, ולאחר מכן מונה לקצין מטה בארמיית הדרום, והשתתף עימה במתקפת גורליצה-טרנוב ובבלימת מתקפת ברוסילוב. בשנת 1917 מונה לקצין מטה בקורפוס ה-24, ולחם עמו בקרבות באזור לטביה, ולאחר מכן בקרבות הנהר איזונצו ה-10 וה-11 ובקרב קפורטו. בשנת 1918 לחם במה כחלק מארמיית האיזונצו הראשונה בקרב הנהר פיאווה, ולאחר מכן לחם עם הדיוויזיה ה-1 בצרפת כחלק מהקורפוס הגרמני ה-5. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918. לאחר המלחמה הצטרף במה לצבא האוסטרי, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-24 בדצמבר 1935 הועלה לדרגת גנרל מיור, ומונה למפקד חיל המודיעין האוסטרי. במסגרת הסעיף השמיני של הסכם ברכטסגאדן, מונה ב-17 בפברואר 1938 לראש המטה הכללי האוסטרי, זאת בעקבות דרישת היטלר מקנצלר אוסטריה שושניג לפטר את קודמו בתפקיד, הפלדמרשל-לויטננט אלפרד יאנזה שהיה אנטי־נאצי. לאחר סיפוח הצבא האוסטרי לורמאכט, מונה במה ב-10 בנובמבר 1938 למפקד אגד הרגלים ה-23, וב-1 ביוני 1939 הועלה לדרגת גנרל לויטננט. ב-1 ביולי 1939 מונה במה למפקד הדיוויזיה ה-30, וב-19 ביולי מונה למפקד הדיוויזיה ה-32. עם פרוץ המלחמה היה במה מפקד הדיוויזיה ה-32, ולחם עימה במהלך המערכה בפולין ובמהלך המערכה על צרפת כחלק מהקורפוס ה-2 במסגרת הארמייה הרביעית. ב-5 ביוני 1940 מונה במה למפקד הקורפוס ה-43, ולחם עמו במבצע אדום כחלק מהארמייה התשיעית במסגרת קבוצת ארמיות B, וב-15 ביוני מונה למפקד הקורפוס ה-18. ב-29 ביוני קיבל במה על פעולותיו בקרבות את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 באוגוסט 1940 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים. ב-1 בנובמבר 1940 הוסב הקורפוס שבפיקודו לקורפוס הררי, ובמהלך הקרב על יוון לחם במה עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה ה-12. מה-1 בספטמבר 1941 עד ה-2 בדצמבר באותה שנה היה במה גם המושל הצבאי של סרביה, ובמסגרת תפקידו הורה על פעולות תגמול חריפות מאוד נגד הסרבים - הרג מאה סרבים לכל גרמני שנהרג, וחמישים לכל גרמני שנפצע; מה שהוביל לטבח של אלפי אזרחים. במאי 1942 הועבר הקורפוס תחת פיקוד ארמיית לפלנד, שהפכה ביולי אותה שנה לארמייה ההררית ה-20. ב-10 בדצמבר 1943 מונה במה למפקד המחוז הצבאי ה-18, וב-10 בפברואר 1944 קיבל על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בזהב. ב-23 במרץ 1944 הומרה דרגתו לדרגת גנרל הכוחות ההרריים, וב-24 ביוני 1944 מונה למפקד ארמיית הפאנצר השנייה, שהייתה חלק מקבוצת ארמיות F בבלקן. ב-18 ביולי 1944 נפצע במה באורח קשה בתאונה, ולאחר החלמתו מונה ב-18 בינואר 1945 למפקד הארמייה ההררית ה-20 בנורווגיה, ובסוף המלחמה נפל בשבי הבריטי. לאחר המלחמה הוחלט להסגיר את במה ליוגוסלביה על פשעי המלחמה שביצע בסרביה, ומששמע על כך התאבד במה בקפיצה ב-29 במאי 1947 בכלא בנירנברג. מדיה וקבצים בנושא פרנץ במה בוויקישיתוף פרנץ במה באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית) פרנץ במה, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
ז'וליניה

ז'וליניה (בפולנית: Żołynia; ביידיש: זשעלין) הוא כפר במחוז לנצוט שבפרובינציית פודקרפצקיה בפולין, כ-28 ק"מ צפונית מזרחית לז'שוב, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. עד המאה ה-18 היה ז'וליניה כפר בבעלות אצולה. מעמד עירוני שהוענק ליישוב ניטל ממנו בין מלחמות העולם. במחצית השנייה של המאה ה-18 התקיימה בכפר קהילה יהודית מאורגנת, שהייתה כפופה לקהילת לנצוט הסמוכה. בשנות ה-80 של המאה ה-19 גדלה הקהילה היהודית ביישוב, בשל ישיבתו של האדמו"ר אברהם יוסף איגרא במקום. משנות ה-90 של המאה ה-19 היגרו רבים מיהודי היישוב לארצות הברית. בשנת 1905 הופצה נגד יהודי היישוב עלילת דם, ובדצמבר 1918 פרעו ביהודי היישוב תושביו הפולנים. בין מלחמות העולם התגברה ביישוב הפעילות הציונית, ונמנו בו 569 יהודים, רוב תושביו. עם כניסת הגרמנים לכפר בספטמבר 1939, גורשו חלק מיהודיו לתחום השליטה הסובייטי. על יתר בני הקהילה הוטלו גזירות שונות, ובהן עבודות כפייה, ובשלהי 1941 עד תחילת 1942 הועברו כולם לאתרי ריכוז היהודים באזור, מהם שולחו ברובם למחנה ההשמדה בלז'ץ. מדיה וקבצים בנושא ז'וליניה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ז'וליניה ז'וליניה באתר מרכז מורשת יהדות פולין "ז'וליניה", באתר השטעטל הווירטואלי
אניטה זרנוביצקי

אניטה רוזה זרנוביצקי-מיצקוביץ' (בשוודית: Anita Rosa Zarnowiecki-Mieczkovicz, נולדה ב-26 במאי 1954), היא שחיינית שוודית-יהודיה בעבר, בעלת מדליית ארד מאליפות אירופה בשחייה (ברצלונה 1970), אלופה ושיאנית שוודיה שייצגה את מדינתה באולימפיאדה (מינכן 1972) ובאליפות העולם (בלגרד 1973). אלופה ושיאנית ההמכביה התשיעית (1973), בעלת 8 מדליות אישיות מהן 7 זהב ו-1 כסף, מספר מדליות הזהב הרב ביותר שזכה בו ספורטאי כלשהו במכביה אחת. אחיה התאום ברנט, אף הוא אלוף ושיאן שוודיה, שייצג את מדינתו באולימפיאדת מינכן, באליפות העולם, אלוף ושיאן המכביה התשיעית, בעל 5 מדליות מהן 2 זהב ו-3 כסף וביחד זכו בתשע מדליות זהב ובארבע מדליות כסף (13 מדליות בסך הכל). באליפות אירופה בשחייה שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 1970 זכתה זרנוביצקי במדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בשיא שוודיה חדש של 4:07.4 דקות, אחרי מזרח גרמניה שקבעה שיא עולם חדש של 4:00.8 דקות והונגריה (4:02.7 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום 10 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא שוודיה חדש של 2:36.0 דקות ובמקום 12 במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בשיא שוודיה חדש נוסף של 5:28.4 דקות. באולימפיאדת מינכן (1972) סיימה זרנוביצקי במקום שישי במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 4:02.69 דקות, כשחיינית ראשונה היא שחתה את המשחה בתוצאה של 1:01.16 דקות ובמקום שמיני במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:32.59 דקות, כשחיינית אחרונה היא שחתה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 59.85 שניות, בשלב המוקדמות היא שחתה בתוצאה של 59.70 שניות והובילה את נבחרתה לתוצאה של 4:31.88 דקות. נוסף לכך, היא סיימה במקום 13 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:29.08 דקות ובמקום 12 במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:15.05 דקות. בתחרויות השחייה של המכביה התשיעית שנערכו ביולי 1973 זכתה זרנוביצקי ב-8 מדליות, מהן 7 זהב ו-1 כסף, מספר מדליות הזהב הרב ביותר שזכה בו ספורטאי כלשהו במכביה אחת. מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא מכביה חדש של 1:02.9 דקות, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:14.1 דקות, במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא מכביה חדש של 4:39.3 דקות, במשחה ל-100 מטר גב בשיא מכביה חדש של 1:12.6 דקות, במשחה ל-200 מטר גב בשיא מכביה חדש של 2:35.8 דקות, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא מכביה חדש של 2:32.6 דקות ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בשיא מכביה חדש של 5:19.3 דקות. מדליית כסף, במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 9:50.7 דקות באליפות העולם שנערכה בבלגרד יוגוסלביה בספטמבר אותה שנה סיימה זרנוביצקי פעמיים במקום 12, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:30.48 דקות ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:15.18 דקות. אניטה זרנוביצקי, באתר olympedia.org ברוך דגון, "דגי הזהב" בבריכת השחייה "גלי גיל", דבר, 11 ביולי 1973 אלוף פולין לשעבר בג'ודו במשלחת השוודית למכביה, דבר, 21 ביוני 1977 משה לרר, סוף סוף שיא ישראלי בבריכה, מעריב, 15 ביולי 1973 משה לרר, "תאומי הזהב" משוודיה, מעריב, 15 ביולי 1973 שמואל טל (עיתונאי), אניטה הקטנה - גדולה בבריכה, דבר, 11 ביולי 1973 שמואל טל (עיתונאי), יום של זהב לארצות הברית, דבר, 12 ביולי 1973 שמואל טל (עיתונאי), אתמול במכביה, דבר, 12 ביולי 1973 שמואל טל (עיתונאי), החמישית של אניטה והראשונה של ברנט, דבר, 13 ביולי 1973 שמואל טל (עיתונאי), אניטה לקראת הישג ללא תקדים: 8 מדליות זהב, דבר, 15 ביולי 1973 שמואל טל (עיתונאי), מדליית זהב ראשונה לישראל - "רק" כסף לאניטה, דבר, 16 ביולי 1973
ז'וראבנו

ז'וראבנו (באוקראינית: Журавно או Журавне (ז'וראבנה); בפולנית: Żurawno; ביידיש: זשיראוונע) היא עיירה במחוז לבוב שבמערב אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית. האזכור הראשון לז'וראבנו הוא משנת 1435, ובמאה ה-16 הוענקו ליישוב זכויות עיר. בשנת 1676 נחתם ביישוב הסכם בין הטורקים ובין האיחוד הפולני-ליטאי, לאחר קרב שנערך במקום. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה העיירה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,000 יהודים, והתקיימה בה פעילות ציונית ענפה. ב-3 ביולי 1941 נכנסו לעיירה הגרמנים, והטילו גזירות שונות על יהודי המקום, תוך לקיחתם לביצוע עבודות כפייה. ב-15 באוגוסט הובאו לעיירה כ-150 יהודים שגורשו מוויניליב. בחורף 1942-1941 מתו למעלה מ-150 מיהודי העיירה מרעב וממגפות. ב-12 במרץ 1942 ערכו אוקראינים מקומיים, בעידוד הגרמנים, פרעות ביהודי העיר. בתחילת ספטמבר 1942 שולחו מאות מיהודי העיירה למחנה ההשמדה בלז'ץ, תוך עריכת מצוד אחר יהודים מסתתרים. לאחר האקציה רוכזו יתר יהודי העיירה בגטו סגור, ותוך פחות מחודש הועברו רובם לגטו סטרי. עד תחילת יוני 1943 נרצחו כל היהודים שנותרו בז'וראבנו. מדיה וקבצים בנושא ז'וראבנו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ז'וראבנו ז'וּרוונו (Żurawno), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם ז'וראבנו באתר מרכז מורשת יהדות פולין "ז'וראבנו", באתר השטעטל הווירטואלי אלכסנדר קרוגלוב (רו') ומרטין דין (אנ'), ז'וראבנו, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק A, עמ' 853–854), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) ז'ורבנו (אוקראינה), דף שער בספרייה הלאומית
ז'ורומין

ז'ורומין (בפולנית: Żuromin) היא עיירה בפרובינציית מזוביה שבפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. האזכור הראשון של היישוב הוא מהמאה ה-13, ועד סוף המאה ה-18 היה בבעלות משפחות אצולה פולניות. בשנת 1765 הוענק ליישוב מעמד עירוני. בחלוקת פולין השלישית, בשנת 1795, נכלל היישוב בתחום פרוסיה, ובשנת 1815 נכלל בשטחי ממלכת פולין. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 1,902 יהודים, כמחצית מתושביה. בעיירה התקיימה פעילות ציונית, וכן של אגודת ישראל, שאנשיה נמנו ברובם על חסידות גור וחסידות אלכסנדר. כמו כן, פעל בעיירה סניף של הבונד. בראשית ספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ולאחר מעשי התעללות ביהודיה וסיפוח האזור לרייך השלישי, גורשו כל יהודי היישוב לשטחי הגנרל גוברנמן, ושם נספו בהמשך. מדיה וקבצים בנושא ז'ורומין בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ז'ורומין ז'ורומין באתר מרכז מורשת יהדות פולין "ז'ורומין", באתר השטעטל הווירטואלי
הנערה מהדואר

הנערה מהדואר (בגרמנית: Rausch der Verwandlung, בתרגום מילולי "השכרון שבשינוי הצורה") הוא רומן מאת הסופר האוסטרי היהודי שטפן צווייג. הספר נמצא בעיזבונו של צווייג ופורסם כמעט ארבעה עשורים לאחר מותו, בשנת 1982. בשנת 2013 תורגם לעברית על ידי טלי קונס ויצא לאור בהוצאת מודן. הרומן עוסק בקורותיה של פקידת הדואר כריסטינֶה הופלהנר בסניף הכפרי באוסטריה מוכת העוני שלאחר מלחמת העולם הראשונה. היא מקיימת את עצמה ואת אמה הקשישה והחולה בקושי רב. בגלל המלחמה וקשיי החיים שבאו בעקבותיה, היא איננה מוצאת פנאי וכסף שיאפשרו לה חיים סבירים. כך, בגיל 28 שנים, היא עדיין לא חוותה אהבה עם גבר. בהפתעה היא מוזמנת להצטרף לדודיה העשירים בחופשה באלפים השווייצרים. שם היא חיה בחלום כשהיא מאמצת תדמית של בת עשירים מהוגנת, מחוזרת על ידי גברים צעירים ומבוגרים, עד ששערורייה זוטא גורמת לסילוקה מאתר הנופש ולהחזרתה לכפר, שם האם נפטרה. לאחר שטעמה מחיי הרווחה חסרי הדאגה הכלכלית של המעמד העשיר היא אינה מסוגלת להתמודד עם החזרה לחייה הקודמים בכפר הדל. היא גם דוחה את חיזוריו של המורה הכפרי ומחפשת דרך אל העושר והאושר שהיו מנת חלקה באתר הנופש. לשם כך היא נוסעת בסופי שבועות לוינה, שם היא מתיידדת עם חייל נכה משוחרר שאיננו זוכה לקבל את גמולו מהממשלה, ונדחה במענים בירוקרטיים שוב ושוב. שניהם מגיעים למסקנה שאין תוחלת בחייהם, אלא אם כן היא תרוקן את קופת סניף הדואר והם יברחו למדינה אחרת. ההחלטה בדבר, כמו גם הסיכון כולו, הוא עליה. הספר זכה לשבחים עם צאתו, וקיבל ביקורות חיוביות בדיילי טלגרף ובגארדיאן. עם תרגומו לעברית, הספר זכה גם לביקורות חיוביות בעיתונות והתקבל בחיוב בקרב קהל הקוראים. הספר מציג את הקונטרסט בין העושר, המבוסס לעיתים על זיוף או על מעשים בלתי כשרים, לבין העוני המר של האדם העובד. במקביל, הוא מציג את אפסותו של האדם הפשוט מול המערכת הבירוקרטית, המבוססת על פרוטקציה. אילת נגב, הכסף כגיבור האמיתי ברומן האחרון של שטפן צווייג, באתר הארץ, 2 בדצמבר 2013 דוד רוזנטל‏, "הנערה מהדואר" התגלה בעזבונו של שטפן צוויג 40 שנים לאחר מותו, ועדיין רלוונטי - וואלה תרבות, באתר וואלה, 31 באוקטובר 2013 שירי לב-ארי, "הנערה מהדואר": מהדף אל המציאות, באתר ynet, 16 באוקטובר 2013 רבקה שאול בן צבי, סינדרלה מהמשרד, מקור ראשון, מוסף "שבת", 31 בינואר 2014 אריק גלסנר, על "הנערה מהדואר", של שטפן צוויג, המדור לספרות ב"7 לילות" של "ידיעות אחרונות", 1 בנובמבר 2013 עופרה עופר אורן, "הנערה מהדואר": מדוע אבדה התקווה?, בבלוג "סופרת ספרים", 21 באוקטובר 2020 הנערה מהדואר, באתר OCLC (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.