laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
קרל קלאוברג

קרל קְלַאוּברג (בגרמנית: Carl Clauberg‏; 28 בספטמבר 1898 – 9 באוגוסט 1957) היה פושע מלחמה נאצי ורופא גרמני שערך ניסויים בבני אדם במחנות הריכוז הנאציים במהלך מלחמת העולם השנייה. קלאוברג עבד יחד עם הורסט שומאן על ניסוי של עיקור בעזרת קרני רנטגן במחנה ההשמדה אושוויץ. קלאוברג נולד בעיר וופרהוף, בקרבת זולינגן שבגרמניה, למשפחת אמנים. במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת כחייל בחיל הרגלים הגרמני. קלאוברג למד רפואה ולבסוף הגיע לדרגת רופא ראשי במחלקה הגינקולוגית שבאוניברסיטת קיל. הוא הצטרף למפלגה הנאצית בשנת 1933, ומונה לראש מחלקת הגינקולוגיה של אוניברסיטת קניגסברג, שם קיבל דרגת אס.אס גרופנפיהרר של יחידת המילואים. בשנת 1942 פנה להיינריך הימלר וביקש ממנו לתת לו הזדמנות לעקר נשים לצורך ניסוייו. הימלר הסכים, וקלאוברג עבר למחנה ההשמדה אושוויץ בדצמבר 1942. חלק מביתן 10 של המחנה הראשי היה למעבדתו. קלאוברג תר אחר שיטה קלה וזולה לעיקור נשים. הוא הזריק חומצה נוזלית לתוך רחמן – בלי סם מאלחש. רוב קורבנות המחקר שלו היו נשים יהודיות או צועניות, והן סבלו מנזק בלתי הפיך ומזיהומים קשים עקב הניסויים האכזריים. שחלות פגומות הוסרו ממקומן ואז נשלחו לברלין לצורך מחקר נוסף. לפעמים הוקרנו הקורבנות בהקרנות רנטגן רבות. חלק מהקורבנות מתו כתוצאה מהניסויים והשאר נרצחו כדי שניתן יהיה לבצע בגופן נתיחה שלאחר המוות. ההערכה היא שמספר קורבנות הניסוי שלו ששרדו ועוקרו נע סביב 700 נשים. …בלוק 10 היה מאוכלס בעיקר על ידי נשים נשואות בין גילאי 20 ל-40, לרוב כאלו שטרם ילדו בחייהן. היה פחד מתמיד בבלוק 10 מלהיהרג, מלהתעקר או מלקבל זריקת זרע מקלאוברג. לרוב הוא התגרה באסירות ואמר להן שכולן יחויבו לעבור משגל עם אסיר שנבחר במיוחד למטרה זו. אישה יהודיה דתית אחת ששמעה שקלאוברג בחר בה להיות הזונה של בלוק 10, הרעילה את עצמה למוות. לאחר שהוא הפרה את האסירות שלו, קלאוברג לגלג עליהן ואמר שהוא החדיר זרע של בעלי חיים לרחם שלהן ושמפלצות גדלות אצלן ברחם. בסופו של דבר, הניסוי נערך על 300 אסירות בבלוק 10… — ברוך כהן, ניצול מחנה אושוויץ כאשר התקרב הצבא האדום לאושוויץ, עבר קלאוברג למחנה ראוונסבריק על מנת להמשיך בניסוייו, ושם נלכד על ידי מחלקה סובייטית בשנת 1945. לאחר המלחמה, בשנת 1948, הועמד קלאוברג למשפט בברית המועצות ונשפט ל-23 שנות מאסר. שבע שנים לאחר מכן הוא שוחרר בהסדר של החלפת שבויי מלחמה בין ברית המועצות למערב גרמניה. הוא הועבר למערב גרמניה והתפאר שם ב"הישגיו המדעיים". לאחר שקבוצה של ניצולים מחתה, קלאוברג נעצר במהרה בשנת 1955 ונידון למשפט. הוא מת מהתקף לב בתאו לפני תחילת המשפט. במהלך אוגוסט 2010 נמצאו במתחם מחנה ההשמדה אושוויץ יותר מ-150 מכשירים גינקולוגיים וכלי ניתוח, שכפי הנראה שימשו את קלאוברג. מדיה וקבצים בנושא קרל קלאוברג בוויקישיתוף הערך קרל קלאוברג בתוך האנציקלופדיה של השואה באתר יד ושם נמצאו כלי גניקולוג שביצע ניסויים באושוויץ, באתר וואלה, 26 באוגוסט 2010
השבתה

השבתה היא הפסקה מתוכננת של העבודה, בצורה מלאה או חלקית, שנעשית על ידי המעביד תוך שלילת משכורת מהעובדים, כדי להגשים מטרות בתחום יחסי העבודה. בדין הישראלי מותרת למעביד רק השבתת מגן, כלומר השבתה שבאה כמענה לשיבוש העבודה על ידי העובדים, ונועדה להתגונן מפני נזקי השביתה. במדינות אחרות מותרת גם השבתת התקף, שבאה ביוזמת המעביד, כדרך ללחוץ על העובדים. ערך מורחב – הפרת חוזה נישואין והפרת חוזה עקב שביתה והשבתה כחריג לגרם הפרת חוזה בעת השבתה עלול המעביד לגרום נזק לעובדיו, בכך שהוא מונע מהם לקיים את התחייבויותיהם כלפי צד שלישי, כגון מי שהעובד התחייב לשלם לו סכום כסף ונאלץ להפר את התחייבותו בשל אי תשלום משכורתו. הגישה הכללית בדיני נזיקין, כפי שהיא באה לידי ביטוי בישראל בסעיף 62(א) לפקודת הנזיקין, היא שניזוק מסוג זה רשאי לתבוע פיצוי בשל עוולת גרם הפרת חוזה. סעיף 62(ב) לפקודת הנזיקין מעניק הגנה מיוחדת בעת שביתה והשבתה, בקובעו שלעניין סעיף זה, "שביתה והשבתה לא ייחשבו כהפרת חוזה". המשמעות המעשית של החריג: מעביד או ארגון מעבידים שגרם להשבתה לא ייחשב כגורם הפרת חוזי העבודה האישיים בין העובד למעביד. מעבידים שגרמו בדרך השבתה להפרת חוזה עם צד שלישי לא ייחשבו כגורמי הפרת חוזה. בסעיף 37א לחוק יישוב סכסוכי עבודה מוגדרת השבתה בלתי מוגנת, שהיא השבתה של עובדים בשירות הציבורי בזמן שחל עליהם הסכם קיבוצי בו הם מתחייבים שלא לשבות בתמורה לתנאים שהם מקבלים מהמעסיק, או שההשבתה לא הוכרזה או אושרה בידי המוסדות המוסמכים לכך או שלא נמסרה עליהן הודעה מראש. על השבתה כזו לא חל החריג האמור בסעיף 62(ב) לפקודת הנזיקין, כלומר צד שלישי רשאי לתבוע פיצוי בגינה. תזכיר חוק דיני ממונות בא לאחד את החוקים העיקריים במשפט האזרחי תחת מטרייה אחת, שעתידה להיות הקודקס של המשפט האזרחי הישראלי. גם כאן ניתנת הגנה בעת השבתה - בסעיף 377 לתזכיר החוק נקבע כי "אדם לא ישא באחריות נזיקית בשל מעשה שעשה במסגרת שביתה או השבתה כדין, ובלבד שהמעשה נעשה במהלך הטבעי והישיר של שביתה או השבתה. הוראות סעיף זה לא יחולו לגבי מעשה שגרם נזק לגוף." רות בן ישראל, שביתה והשבתה בראי הדמוקרטיה, האוניברסיטה הפתוחה, 2003 השבתה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) חוק יישוב סכסוכי עבודה, התשי"ז–1957, באתר הכנסת
מעצמת-על

במדע המדינה, מעצמת-על היא מדינה בעלת חשיבות מכרעת בכלכלה, בביטחון וביחסי החוץ הבינלאומיים ולעיתים גם בתרבות. בתקופה שלאחר התפרקות ברית המועצות הפכה ארצות הברית למעצמת העל היחידה. לצרפת, לבריטניה, לגרמניה, לרוסיה ולסין יש כוח פוליטי וכלכלי רב, אך הן אינן נחשבות למעצמות-על. לרשות מעצמות-על עומד כוח צבאי וכלכלי רב מאוד, המאפשר להן להטיל את השפעתן הפוליטית ברחבי העולם. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. בעבר היו מספר מעצמות על. במאה ה-18 וה-19 נחשבו האימפריה הבריטית והאימפריה הצרפתית למעצמות-על, אך לאחר מלחמות העולם הן ירדו מגדולתן. גם האימפריה הרומית, האימפריה המונגולית, האימפריה הספרדית וברית המועצות היו מעצמות על בזמנן. ערך מורחב – המלחמה הקרה המושג "מעצמת על" מוזכר רבות בדיונים על המלחמה הקרה בין ברית המועצות לבין ארצות הברית אשר התרחשה מהימים שאחרי מלחמת העולם השנייה ועד התפרקותה של ברית המועצות בשנת 1991. שתי המדינות התנגדו אחת לשנייה מבחינה אידאולוגית, פוליטית, צבאית וכלכלית. ברית המועצות קידמה את האידאולוגיה הקומוניסטית: כלכלה מתוכננת ומשטר חד-מפלגתי, בזמן שארצות הברית קידמה את האידאולוגיה של דמוקרטיה ליברלית ושוק חופשי. הלחימה הקרה באה לידי ביטוי בבריתות הצבאיות ברית ורשה ונאט"ו, בהתאמה. רוב רובה של אירופה היה מיושר עם אחד הצדדים. מאז התפרקות ברית המועצות נחשבת ארצות הברית בידי רבים כמעצמת העל היחידה בעולם, זאת על שום העליונות הברורה שלה בכל תחומי הצבא, בכלכלה, בתרבות ובדיפלומטיה. עם זאת דיפלומטים רבים (ביניהם מזכיר המדינה לשעבר הנרי קיסינג'ר) טוענים כי כוחה של המדינה הולך ויורד עם השנים. מעצמה מדיה וקבצים בנושא מעצמת-על בוויקישיתוף מעצמת-על, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מדע המדינה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חגור

חֲגוֹר הוא מושב במועצה אזורית דרום השרון, השוכן בין ראש העין לכפר סבא. המושב נוסד בשנת 1949 כמושב שיתופי על ידי יוצאי גדוד 9 של הפלמ"ח, ועולים חדשים, בייחוד מבולגריה ופרס. בעבר תחום העיסוק המרכזי היה חקלאות. במושב ישנו מועדון נוער, מועדון חוגים, בית עם, בית כנסת, צרכנייה, גן ילדים, קופת חולים, ספרייה, בריכת שחייה ומגרשי טניס. ילדי המושב לומדים במספר בתי ספר שונים באזור השרון ("מתן", "צופית" שעבר לבית ברל). תלמידי חטיבת הביניים ותלמידי התיכון לומדים בבית חינוך ירקון שנמצא ליד מושב נווה ירק במתחם המועצה האזורית דרום השרון. במושב הוקם מרכז מיחזור לצורך הגברת המודעות לשמירה על איכות הסביבה בקרב הילדים והנוער. ממושב זה יצאו קצינים רבים, הבולטים שבהם הם שני הרמטכ"לים לשעבר, גבי אשכנזי ודני חלוץ. בשנת 1954 קבעה ועדת השמות הממשלתית את השם חגור למושב. מקור השם בפסוק ”חֲגוֹר חַרְבְּךָ עַל יָרֵךְ גִּבּוֹר הוֹדְךָ וַהֲדָרֶךָ” (תהילים, מ"ה, ד'). הגרעין המייסד של המושב כלל יוצאי בולגריה, אנשי מח"ל, שקבלו הכשרה בנהלל. המושב נוסד בנובמבר 1949. הקמת המושב תוארה במאי 1951: "לחבל ארץ זה הגיעו 7 בחורים משוחררי צה"ל אשר הוקסמו מנוף המקום. ...הציבו מספר אהלים צבאיים ויקראו למקום גדוד 9, בו שרתו במלחמת השחרור. חלוצים אלה ברובם יוצאי ארצות הבלקן עמדו בעקשנותם ובהעמידם את המוסדות בפני עובדה קיימת הצליחו להשיג מהמוסדות את שלשת הצריפים הראשונים - הגרעין לנקודה החדשה. ... שלשת אלפים דונם העמדו לרשותם. אולם היד העובדת חסרה. ... הצליח להתגבש במקום גרעין של עשרות צעירים וצעירות אשר הפכו תוך תקופה קצרה למשפחות". במסגרת תנועת מן העיר אל הכפר פעלה תנועת המושבים בסוף 1952 להביא למושב 30 משפחות נוספות. מדיה וקבצים בנושא חגור בוויקישיתוף חגור באתר מועצה אזורית דרום השרון חגור (ישראל), דף שער בספרייה הלאומית אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 שמות נכונים ליישובים, חרות, 5 במאי 1954 ש. אנגל, חגור לרגלי הרי אפרים, דבר, 7 במאי 1954 14 ישובים חדשים, העולם, 15 בדצמבר 1949 ברוך וויניצקי, ההתיישבות אשר על הגבול, חרות, 18 במאי 1951; המשך נתן דונביץ, חמישה חצים אל הכפר, הארץ, 24 באוקטובר 1952
חוק ליטל

חוק ליטְל (Little's law) הוא חוק יסודי בתורת התורים הסטטיסטית, הקובע שבמערכת יציבה, המספר הממוצע של הלקוחות E ( N ) {\displaystyle E(N)} , שווה לקצב ההגעה הממוצע שלהם λ {\displaystyle \lambda } , כשהוא מוכפל בזמן הממוצע שהלקוחות מבלים במערכת E ( T ) {\displaystyle E(T)} , דהיינו: E ( N ) = λ E ( T ) {\displaystyle E(N)=\lambda E(T)} בפרט, גורמים אחרים אינם יכולים להשפיע על המערכת. את החוק, הידוע גם כמשפט ליטל, או התוצאה של ליטל, הוכיח ג'ון ליטל בשנת 1961. אינטואיטיבית סביר לצפות שזמן ההמתנה במערכת יהיה תלוי בקצב ההגעה של הלקוחות ובזמן הטיפול בכל אחד מהם; אבל עקרונית, לא ברור שזמן ההמתנה הממוצע תלוי רק בקצב הממוצע ובזמן הטיפול הממוצע, ולא בהתפלגויות המעורבות. בפרט, החוק מראה שאין שום דרך לשפר את זמן ההמתנה על ידי ניווט מושכל של הלקוחות, או על ידי שינויים בדרכי הטיפול שאינם מורידים את הזמן הממוצע. החוק מתאים לכל מערכת, ואף למערכות בתוך מערכות אחרות. בבנק, לדוגמה, התור יכול להחשב כתת-מערכת אחת, וכל כספר כתת-מערכת נוספת, אך למרות זאת ניתן להפעיל את חוק ליטל על כל אחד מהם בנפרד או על כל המערכת המורכבת יחד. הדרישה היחידה היא שהמערכת יציבה - היא אינה במצב מעבר כמו אתחול או הפסקת פעולתה. בחנות קטנה יש אזור מדפים לעיון במוצרים, ודלפק מכירה שיש בו מקום לאדם אחד בלבד. כל לקוח עובר את אותו מסלול: כניסה ← עיון ← דלפק ← יציאה בעלי החנות ירצו מן הסתם להגדיל ככל האפשר את קצב מעבר הלקוחות בחנות (הנמדד במספר לקוחות בשעה). כדי לנתח את זמן השהות בחנות כזו, יש למדוד את הזמן הממוצע לאדם בדלפק, ניצולת הדלפק (שעור הזמן בו הקופאי אכן משרת לקוח), וקצב מעבר הלקוחות במערכת. בעלי החנות שואפים להביא למקסימום את הקצב הנ"ל. לפי חוק ליטל, מספר האנשים הממוצע בדלפק שווה לקצב ההגעה של לקוחות (שהוא גם קצב המעבר), כפול זמן השירות הממוצע. קצב ההגעה, אם כך, שווה למספר האנשים בדלפק חלקי זמן השירות. אבל מכיוון שבדלפק יש מקום רק ללקוח אחד, מספר האנשים הממוצע שווה לניצולת. בהנחה שאת זמן השירות לא ניתן לקצר, הדרך היחידה לשפר את קצב המעבר של לקוחות בחנות הוא להגדיל את הניצולת - למשל, על ידי קיצור זמן השהות באזור המדפים, והפניית אנשים להמתנה מול הדלפק. דוגמאות נוספות ניתן למצוא בפתרון מודלים שונים לתורים, ובפרט בפשוט ביותר מביניהם, תור M/M/1 ותור M/M/c. חוק ליטל, באתר MathWorld (באנגלית)
אמיל שירר

אמיל שירר (בגרמנית: Emil Schürer; ‏2 במאי 1844 – 30 באפריל 1910), היסטוריון ותאולוג גרמני פרוטסטנטי. מגדולי החוקרים של תקופת הבית השני. שירר נולד באאוגסבורג. למד באוניברסיטת ארלנגן נירנברג, באוניברסיטת הומבולדט, באוניברסיטת היידלברג בשנים 1866-1862. בשנת 1873 קיבל מינוי של פרופסור לברית החדשה באוניברסיטת לייפציג. ב-1876 ייסד וערך את כתב העת התאולוגי Theologis he Literaturzeitung. בשנים 1910-1881 ערך את כתב העת יחד עם אדולף הרמן. ב-1895 שירר התמנה לפרופסור באוניברסיטת גטינגן. ספרו של שירר מהווה עד היום בסיס להכרת תקופת הבית השני, יצא לאור בשלושה כרכים. ספרו הוא עיון ביקורתי ביהדות לענפיה השונים. הוא ניתח את ההיסטוריה, מפלגות, מוסדות, כיתות. הוא סוקר את הגאוגרפיה, היסטוריה וארכאולוגיה. שירר הניח כי הכרת היהדות חשובה להבנת הנצרות יוצאת חלציה. המהדורה הראשונה שלו התפרסמה בשפה הגרמנית בשנים 1890-1886 ונקראה "Geschichte des judischen Volkes im Zeitalter Jesu Christi". המהדורה הרביעית בגרמנית יצאה בשנים 1909-1901 ויצאה לאור במהדורה מחודשת בשפה האנגלית תחת הכותר "The History of The Jewish People in the Age of Jesus Christ :‏ (175 לפני הספירה עד 135 לספירה)", בעריכתם של גזה ורמש ומתיו בלאק, בין השנים 1987-1973. הספר תורגם ליידיש על ידי זליג קלמנוביץ', ונדפס בוילנא בשנות ה-20 של המאה ה-20; ספר זה הקנה לשירר תהילה והקנה לו שם של אחד מגדולי המלומדים הגרמנים בתקופתו; הספר טרם תורגם לעברית. The history of the Jewish people in the age of Jesus Christ 135 B.C. 175 - A.D/ by Emil Schurer; a new English version, revised and edited by Geza Vermes & Fergus Millar. Edinburgh: Clark, 1973 - 1987 Geshchichte des judischen Volkes im Zeitalter Jesu Christi/ Emil Schurer. imprint Hildsheim: G. Olms, 1970 The literature of the Jewish people in the time of Jesus. Edited with an introduction by Nahum N. Glatzer/ Emil Schurer. New York: Schocken Books, 1972 Geschichte des Judischen Volkes im Zeitalter Jesu Chirsti/ Emil Schurer. Hiddesheim: G. Olms, 1970 Theologische Literaturzeitung (journal). Leipzig: hinrichs, 1876 ואילך. Die gemeindeverfassung der Juden in Rom in der Kaiserzeit: nach den inschriften dargestelit nebst 45 judischen inschriften/ von Emil Schurer. Leipzig: J.C. Hinrichs, 1879 De controversiis paschalibus secundo p.Chr.n. saeculo exostis: commentatio historica.../ Amelilius Schurer. Lipsiae: A. Lorentz, 1869 מדיה וקבצים בנושא אמיל שירר בוויקישיתוף אמיל שירר (1844-1910), דף שער בספרייה הלאומית גאון ושבר., הצפירה, 21 בספטמבר 1886 ראו ביקורת מאת מנחם שטרן, "שירר, מהדורה אנגלית חדשה" (באנגלית), בתוך: מחקרים בתולדות ישראל בימי הבית השני, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשנ"א-1991, עמ' 610–615.
דמיטרי קולדון

דמיטרי קולדון (בבלארוסית: Дзьмітры Калдун, ברוסית: Дмитрий Колдун; נולד ב־11 ביוני 1985), זמר בלארוסי. קולדון נולד במינסק, בירת בלארוס. הוא למד בתיכון רפואה ואחר כך למד כימיה באוניברסיטה הממלכתית של בלארוס (2002). ב־2004 החל לשנות כיוון ונבחר להשתתף בעונה השנייה של תוכנית הכישרונות "Narodniy Artist", אולם סיים את התחרות טרם עלייתו לבמה. בשנים 2004–2005 היה לזמר ראשי בתזמורת הלאומית של בלארוס. כמו כן הופיע במספר פסטיבלי מוזיקה ארציים. הפריצה שלו הגיעה בשנת 2006, כשקולדון ניצח בעונה השישית של תוכנית המציאות "מפעל הכוכבים" (הגרסה הרוסית ל- Fame Academy הבריטי), אז קיבל חוזה הקלטות והפך לכוכב פופ אהוב ומוכּר. ב-22 בינואר 2007 ניצח קולדון ב-"Eurofest 2007", הקדם-אירוויזיון של בלארוס, עם השיר "Work Your Magic", שהולחן על ידי הזמר הנודע פיליפ קירקורוב, זאת לאחר שבחצי הגמר של הקדם ביצע שיר שונה. בחצי הגמר של האירוויזיון הגיש קולדון הופעה אנרגטית, הדומה לביצוע של דימה בילאן, שייצג את רוסיה שנה קודם לכן באירוויזיון. הוא עלה לגמר, ושם סיים במקום השישי, כשמדינתו מקבלת "דוז פואה" (12 נקודות) משלוש מדינות: רוסיה אוקראינה וישראל. מדיה וקבצים בנושא דמיטרי קולדון בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של דמיטרי קולדון דמיטרי קולדון, ברשת החברתית פייסבוק דמיטרי קולדון, ברשת החברתית אקס (טוויטר) דמיטרי קולדון, ביישום טלגרם דמיטרי קולדון, ברשת החברתית VK דמיטרי קולדון, סרטונים בערוץ היוטיוב דמיטרי קולדון, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) דמיטרי קולדון, באתר ספוטיפיי דמיטרי קולדון, באתר MusicBrainz (באנגלית) דמיטרי קולדון, באתר Yandex.Music (ברוסית) דמיטרי קולדון, באתר Discogs (באנגלית) חדשות ועדכונים על השתתפות בלארוס באירוויזיון 2007 גלריית תמונות
שאדיה

שאדיה הוא סרט דוקומנטרי ישראלי בבימויו של רועי וסטלר. הסרט, שיצא לאקרנים בשנת 2005, מספר את סיפור התבגרותה של שאדיה, נערה ערבייה-ישראלית, אלופת העולם בקארטה, על רקע הסכסוך הישראלי-פלסטיני ועיסוקה השנוי במחלוקת בקרב קהילתה. שאדיה זועבי היא נערה בת שבע עשרה ממשפחה מוסלמית אדוקה מהכפר טמרה שבגליל. תחביבה של שאדיה הוא בתחום אמנויות הלחימה, דבר שאינו מקובל בקרב בנות גילה המוסלמיות. למעט אביה, ואחותה אשר גם היא עוסקת בקארטה, רואים שאר בני משפחתה עיסוק זה כליברלי מדי שאינו עולה בקנה אחד עם המסורת. לאחר שהיא הפסידה בתחרות קראטה, הפסד זה מסיים את עידן הקארטה בחייה של שאדיה. לקראת סוף הסרט מודה אביה של שאדיה כי הייתה זו טעות לחתנה בגיל כה צעיר. הסרט מסתיים בהריונה של שאדיה. דוקאביב 2005 ,Golden Movie Squad – Doc U ציון לשבח בפסטיבל אידפא First Appearance – 2005 פרס סרט הטלוויזיה בטקס פרסי הקולנוע הדוקומנטרי ישראל 2006 פסטיבל הוט דוקס קנדה 2006 ZAGREBDLO קרואטיה 2006 One World צ'כיה 2006 פסטיבל יהודי סן פרנסיסקו 2006 פסטיבל Human Rights Watch ניו יורק 2006 פרס הסרט הטוב ביותר פסטיבל BUSTER דנמרק 2006 פסטיבל יהודי בריטניה 2006 פסטיבל דוקומנטרי TEMPO שוודיה 2006 פסטיבל KYIV אוקראינה 2006 פסטיבל Human Rights Watch בואנוס איירס 2006 פסטיבל One World סלובקיה 2006 "שאדיה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "שאדיה", באתר AllMovie (באנגלית) "שאדיה", באתר אידיבי שאדיה- אתר הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה קדימוניםלסרטים המשתתפים בפסטיבל דוקאביב 2006 ynet, פרס ל"הנסיכה שאדיה" בפסטיבל Idfa באמסטרדם, באתר ynet, 4 בדצמבר 2005 - על הזכייה בפסטיבל Idfa באמסטרדם הרשות השנייה - עידוד היצירה - ארכיון הפקות - רצועה מהחיים - רצועה מהחיים: "שאדיה" (תיעודי) (כ), באתר www.rashut2.org.il ""שאדיה" זוכה". Globes. 2006-05-09. נבדק ב-2021-09-12. "טקס פרסי הקולנוע התיעודי ישודר בערוץ 10". הארץ. נבדק ב-2021-09-12.
פרידריך ברגיוס

פרידריך קארל רודולף ברגיוס (גרמנית: Friedrich Karl Rudolf Bergius; ‏11 באוקטובר 1884 - 30 במרץ 1949) היה כימאי גרמני, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1931, במשותף עם קארל בוש, "על התרומה לשיטות כימיות בלחץ גבוה". ברגיוס נולד ליד ברסלאו (ורוצלב), בפרובינציה הפרוסית שלזיה, חלק מהאימפריה הגרמנית. אביו היה בעליו של מפעל כימי בגולדשמיידן, וברגיוס מצא עניין רב במפעל, ולמד את שיטות העבודה בו. ב-1903 החל בלימודי כימיה באוניברסיטת ברסלאו, שירת בצבא הגרמני במשך שנה, המשיך לאוניברסיטת לייפציג ב-1905, וסיים את לימודיו ב-1907. ברגיוס חקר שיווי משקל כימי בתגובות בפאזה גזית, במיוחד סינתזה של אמוניה. בין השאר, פיתח שיטת עבודה מעשית לביצוע תגובות בלחצים של עד 300 אטמוספירות. ב-1910 פתח מעבדה משלו בהנובר, בגלל חוסר בציוד מתאים במוסד בו עבד (Technische Hochschule, כיום אוניברסיטת לייבניץ בהנובר). המעבדה התרחבה בהדרגה, ותוך זמן קצר כללה מספר סדנאות ומעבדות, בהן העסיק כמה מעמיתיו. אחד מפירות המחקר בתקופה זו (1912-1913) הייתה ההידרוגנציה של פחם ושמנים כבדים בעזרת מימן, בתנאי טמפרטורה ולחץ גבוהים. ב-1914, עקב הקושי באחזקת מעבדה בגודל כזה, העביר את ניהולה לחברת Th. Goldschmidt A.G באסן, וקיבל תפקיד ניהולי בחברה. כדי להוכיח את אפשרות המסחור של שיטת ההידרוגנציה, קיים שיתופי פעולה עם חברות אחרות, כגון Shell Trust, וחברת בריטיות בתחום הפחם. ברגיוס סיים בהצלחה את עבודתו בתחום בשנת 1927. התהליך שפיתח ידוע כיום בשם תהליך ברגיוס, ובעזרתו ניתן להפיק דלק נוזלי מפחם. לאחר הצלחתו זו, התמקד בניסיונות להפיק סוכר מתאית שמהווה כ-50% מחומר הגלם עץ. ב-1931 זכה בפרס נובל לכימיה, במשותף עם קארל בוש, על תרומתם לפיתוח שיטות עבודה לכימיה בלחץ גבוה. לאחר מלחמת העולם השנייה, עקב קשריו ההדוקים עם חברות שהיו קרובות למשטר הנאצי, היגר לארגנטינה, ונפטר ב-1949 בבואנוס איירס. מדיה וקבצים בנושא פרידריך ברגיוס בוויקישיתוף פרידריך ברגיוס, באתר פרס נובל (באנגלית) פרטים אודות ברגיוס באתר NNDB פרידריך ברגיוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) פרידריך ברגיוס, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
בית החולים האיטלקי (חיפה)

בית החולים האיטלקי בחיפה הוא בית חולים המופעל על ידי נזירות פרנציסקניות ומתמחה באונקולוגיה, כירורגיה ואורתופדיה. בית החולים נוסד בשנת 1907 במימון Associazione Nazionale per Soccorrere i Missionari Italiani) ANSMI) (מאיטלקית: "אגודה לאומית לעזרה למיסיונרים איטלקים"), אגודה דתית איטלקית שהוקמה במטרה לסייע לאוכלוסייה נזקקת במזרח התיכון ומתן שירות לצליינים, בעיקר מאיטליה, בעת ביקורם בארץ הקודש. האגודה, בראשות המסיונר ארנסטו סקיפרלי, הקימה בתי ספר, בית יתומים, בתי חולים דומים בביירות ובקהיר ומאוחר יותר את בתי החולים האיטלקיים בנצרת ובירושלים. בעת היווסדו, במיקומו הקודם שברחוב שיבת ציון בחיפה, היה בית החולים חלוץ בתחום הניתוחים, ובית החולים הכירורגי היחיד בצפון הארץ. בית החולים עבר למקומו הנוכחי והמרווח יותר בשדרות המגינים 106 חיפה בשנות ה-30 של המאה ה-20, ונפתח ב-11 באוקטובר 1933. ב-1940 בתקופת מלחמת העולם השנייה הפך הבניין לבית חולים צבאי ובסיום המלחמה הוחזר לבעליו. אחר כך, עם הקמת המדינה, וכתוצאה מהיותו בית חולים המצויד בחדרי ניתוח טובים ובצוות מסור, הופקע בית החולים והפך לבית חולים צבאי, (בית חולים 10). בשנת 1953 כאשר נפתח מחדש כבית חולים אזרחי, עבר שיפוץ והתווספו בו מחלקת יולדות (נסגרה בשנות ה-80), מחלקה גריאטרית הקיימת עד היום וגולת הכותרת - מחלקה אונקולוגית שנחשבה כטובה מסוגה. בית החולים היה הראשון בארץ שרכש ביחד עם ד"ר אריה גליקר, שהיה הרדיולוג הראשי בבית החולים, מכשיר הקרנה קובלט לטיפול בגידולים ממאירים. בשנת 1966 הבניין שופץ והורחב לפי תכנון של שמי אלמוזנינו. כיום מבוצעים בו ניתוחים מסוגים שונים, כולל ניתוחים קוסמטיים מצד אחד וניתוחים אונקולוגיים מצד שני. כמו כן, ניתנים בו שירותי שיקום מנהלו הראשון של בית החולים היה הכירורג פרופסור וינצ'נצו קוסטרו (Vincenzo Costero), מראשית שנות ה-20 עד המחצית השנייה של שנות החמישים. בשנת 2013 עומד בראש הצוות הרפואי של בית החולים הפנימאי פרופסור אליאס טובי שמנהל גם את המחלקה לאימונולוגיה ואלרגיה קלינית במרכז הרפואי בני ציון שבחיפה. כמנכ"לית משמשת האחות הנזירה עמנואלה ורדקיה. צוות האחיות מורכב מתמהיל של אחיות-נזירות ממסדר הפרנציסקנים, שרובן אף מתגורר במקום ואחים ואחיות שכירים. בשנת 2007 חגג בית החולים 100 שנים לקיומו בתערוכה שערך לכבוד האירוע ובקונצרט חגיגי בשיתוף עיריית חיפה ואוניברסיטת חיפה. בית ספר נזירות כרמלית התיישבות נתיני המעצמות בחיפה מדיה וקבצים בנושא בית החולים האיטלקי בוויקישיתוף אתר בית החולים (באנגלית ואיטלקית) שמעון שטרן, התפתחות המערך העירוני של חיפה בשנים 1947-1918. עבודת דוקטורט שהוגשה לסנאט האוניברסיטה העברית, 1974 עמ' 198 בית חולים איטלקי - חיפה | שירותי בריאות כללית, באתר www.clalit.co.il בית החולים האיטלקי, באתר בתי חולים בישראל, ‏2011-08-02
חיבוץ

חיבוץ הוא תהליך שבו חלב גולמי או שמנת מעובדים לחמאה. בתהליך זה מטולטל החלב בחוזקה עד להפרדת השומנים מהנוזל. ככל הנראה, תהליך זה היה מוכר לאדם עוד מתקופות פרה-היסטוריות והוא אף מוזכר במקרא מספר פעמים. חלב ושמנת גולמיים מכילים זבדה, שהיא טיפות מיקרוסקופיות של שומן רווי המורחפות בנוזל בזכות ממברנות של פוספוליפידים וחלבונים המקיפות אותן. ממברנות אלו מאפשרות את המסת השומן בחלב ומונעות ממנו להיקוות לשכבה שומנית נפרדת. החמאה מיוצרת על ידי נענוע השמנת הגולמית עד קריעת הממברנות הפוספוליפדיות, כך ששומני השמנת מתאחדים ויוצרים שכבה נפרדת של זבדה. בימינו נעשה החיבוץ במחבצת סיבוב, אמצעי ממוכן, אשר מאפשר טלטול מבוקר של חומרי הגלם. שינויים קלים באופן ההכנה מובילים ליצירת חמאות בהרכבים שונים, בעיקר בשל שוני בהרכב הזבדה וכמותה במוצר הסופי. החמאה מכילה שומן בשלושה מופעים נפרדים: שומן חופשי, שומן גבישי וזבדה גולמית. במוצר הסופי, הבדלים בהרכבם ובריכוזם של שלושה מופעים אלו, גורמים למרקם שונה של החמאה. חמאות המכילות גבישי שומן רבים יותר קשות יותר מחמאות המולעטות בשומנים חופשיים. במהלך תהליך החיבוץ נוצרים גרגרי חמאה זעירים הצפים על פני השכבה המימית של השמנת. הנוזל המימי נקרא חובצה, חלב-חמאה; החובצה, שהיא תוצר-לוואי של ייצור החמאה, משמשת כיום כחלב דל-שומן. בשלב הבא החובצה מופרדת מהחמאה על ידי שפיית המים מן הגרגרים או על ידי ייבושם בחימום. או-אז, הגרגרים "מעובדים": נלחצים ונילושים יחדו. בהכנה ידנית מסורתית, תהליך זה נעשה בעזרת לוחות-עץ המכונים מחבטי-חמאה. תהליך זה מצמק את החמאה למסה מוצקה ומפרק כיסים נסתרים של חובצה או מים לטיפות זערוריות. החמאה המסחרית מכילה כ-80% שומן ו-15% מים; חמאה הנעשית בצורה מסורתית עשויה להכיל אף 65% שומן ו-30% מים. החמאה נעשית מעופשת כאשר מולקולות השומן מפורקות על ידי חיידקים לחומצות קרבוקסיליות ולקרבונילים, כגון חומצה בוטירית ודיאצטיל. צפיפות החמאה היא 0.911 גרם לסמ"ק (דומה לצפיפותו של קרח). חִבּוּץ במילון כלכלת הבית (תשל"ח), באתר האקדמיה ללשון העברית
הביקור

בנצרות, הביקור (באיטלקית: Visitazione della Beata Vergine Maria) הוא הכינוי לביקור שערכה מריה הקדושה אצל בת דודתה ואם יוחנן המטביל אלישבע, מיד לאחר שנתבשרה על ידי המלאך גבריאל כי הרתה לרוח הקודש וכי גם אלישבע הרה. לפי הברית החדשה היו יוחנן המטביל וישו קשורים בקשרי משפחה, בני אותו גיל (יוחנן המטביל מבוגר מישו בשישה חודשים), ומעשה נס הביא ללידת שניהם - במקרה של ישו התעברה אמו מרוח הקודש, ובמקרה של יוחנן המטביל הייתה אמו עקרה ובאה בימים: "ותקם מרים בימים ההם ותמהר ללכת ההרה אל-עיר יהודה; ותבוא בית זכריה ותברך את-אלישבע; ויהי בשמוע אלישבע את-ברכת מרים וירקד הילד במעיה ותמלא אלישבע רוח הקודש; ותקרא בקול גדול ותאמר ברוכה את בנשים וברוך פרי בטנך; ומה לי כי-אם אדני באה אלי; כי קול ברכתך בא באזני והנה רקד בשמחה הילד במעי;... ותשב מרים עימה כשלושה חודשים ותשב לביתה". — הבשורה על-פי לוקס, 1, 39-44, 57 כנסיית הביקור בעין כרם, שלפי המסורת היא "עיר יהודה" בה התגוררה אלישבע, מנציחה את האירוע בשמה. לפי הברית החדשה, במענה לברכת אלישבע שרה מרים שיר הלל הידוע כמגניפיקט, והתופס את עיקרו של תיאור הביקור: "רוממה נפשי את-יהוה; ותגל רוחי באלוהי ישעי; אשר ראה בעוני אמתו כי הנה מעתה יאשרוני כל-הדורות; כי גדולות עשה לי שדי וקדוש שמו; וחסדו לדור דורים על יראיו; גבורות עשה בזרעו פיזר גאים במזימות לבם; הרס נדיבים מכיסאותם וירם שפלים; רעבים מלא-טוב ועשירים שילח ריקם; תמך בישראל עבדו לזכור את-רחמיו; כאשר דיבר אל-אבותינו לאברהם ולזרעו עד-עולם". — הבשורה על-פי לוקס, 1, 46-56 נוסח המגניפיקט מופיע על לוחות בחצר כנסיית הביקור בעין כרם. התפילה הפכה לחלק מטקס הערבית הנאמר או מושר בכנסייה הקתולית ובכנסייה האנגליקנית מדי יום, ובכנסייה האורתודוקסית בימי ראשון. לידתו של חג הביקור במנהגם של הפרנציסקנים בימי הביניים. ב-1389 הפך אותו האפיפיור אורבנוס השישי ליום חג רשמי בכנסייה, והוא אושר ב-1441 בסינוד בזל. בתחילה נחוג חג זה ב-2 ביולי, אך כעת הוא נחוג ב-31 במאי, היינו בין יום הבשורה ללידתו של יוחנן המטביל. המגניפיקט כנסיית הביקור אפי זיו, הצופן הנוצרי באמנות, אור יהודה: כנרת, זמורה-ביתן, 2015, עמ' 198, מסת"ב 978-965-566-137-8 מדיה וקבצים בנושא הביקור בוויקישיתוף הביקור, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)