laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אברהם חנוך גליצנשטיין

המונח "חנוך גליצנשטיין" מפנה לכאן. לערך העוסק בצייר, ראו חנוך הנריק גליצנשטיין. הרב אברהם חנוך גליצנשטיין (כ"ה בטבת תרפ"ט, 7 בינואר 1929 - כ' באדר תשע"ה, 11 במרץ 2015) היה סופר חרדי-ישראלי ומתרגם, חסיד חב"ד. נולד בירושלים, לר' שמעון גליצנשטיין, מנהל ישיבת תורת אמת בירושלים ומזכיר הרב אברהם יצחק הכהן קוק. למד בישיבת תורת אמת ירושלים, בשנת תש"י התמנה למזכיר ישיבת תומכי תמימים בלוד, תחת הרב אפרים וולף, בה' באלול תשי"ב התחתן עם טובה בת ר' אברהם פריז, והמשיך עד שנת תשכ"ג, מאותה שנה ירש את תפקידו של אביו כמנהל ישיבת תורת אמת בירושלים. בהמשך עמד ברשימת עסקנים שפעלה להקמת בית הספר בית חנה ושימש כמזכיר בתיכון של המוסד עד פטירתו בכ' באדר תשע"ה. הרב גליצנשטיין הוציא לאור יותר משישים ספרים. חיבורו המרכזי הוא "ספר התולדות", המסקר את חייהם של אדמו"רי חב"ד. כמו כן היה מעורב בהוצאת הספרים "משנת חב"ד" שבסדרת "באר החסידות" של הסופר אליעזר שטיינמן, והיה עורך וכותב טורים בבטאון חב"ד שיצא בישראל משנת תשי"ב - תשל"ג. התגורר בשיכון חב"ד בירושלים והיה אב לבת יחידה. נפטר בכ' באדר תשע"ה ונקבר בהר המנוחות. סדרת אור החסידות (4 כרכים), 1962-1984 (תשכ"ב-תשמ"ד). סדרת ארעסט און באפרייאונג פון אלטן רבי'ן, (2 כרכים). 1961-1976 (תשכ"א-תשל"ו). חסידות, 1993 (תשנ"ג), כפר חב"ד. יחידות, 1989 (תשמ"ט), כפר חב"ד. סדרת ישראל בעל שם טוב (4 כרכים), 1960-1975 (תש"כ-תשל"ה). תומכי תמימים, 1969 (תשכ"ט), כפר חב"ד. שערי החכמה העליונה - ליקוט מתורת אדמו"רי חב"ד בנושא לימוד תורת החסידות. 1993 (תשנ"ג), כפר חב"ד. אוצר סיפורי חב"ד (17 כרכים) - סיפורי חסידים על אדמו"רי חב"ד. ספר התולדות (15 כרכים) - תולדות אדמו"רי חב"ד, הבעש"ט והמגיד ממזריטש. כפי שסופרו על ידי אדמו"רי חב"ד ובעיקר על ידי הרבי יוסף יצחק שניאורסון, אדמו"ר הרייצ. לקוטי דבורים, 1989 (תשמ"ט), כפר חב"ד. שיעורים בספר התניא (9 כרכים), 1982-1993 (תשמ"ב-תשנ"ג). תורת שלום, 1994 (תשנ"ד), כפר חב"ד. תורת שמואל, 1993 (תשנ"ג), כפר חב"ד. יוסף יצחק ושמעון וייספיש, אוצרות - סיפורים ועובדות, הוראות והדרכות מאת כ"ק אדמו"ר מליובאוויטש, סביב דמותו של ר' אברהם חנוך גליצנשטיין ע"ה, שהייתה מעורבת בהם באופן ישיר או עקיף, תשפ"ב ספריו של אברהם חנוך גליצנשטיין באתר WorldCat Identities רשימת הפרסומים של אברהם חנוך גליצנשטיין, בקטלוג הספרייה הלאומית הספר 'שערי החכמה העליונה' באתר היברו-בוקס 'מילה של חסיד' באתר שטורעם אברהם חנוך גליצנשטיין, דף שער בספרייה הלאומית בעלה הראשון שנפטר בעלה השני הנוכחי
פרשת עקב

פָּרָשַׁת עֵקֶב היא פרשת השבוע השלישית בספר דברים. לפי החלוקה המקובלת לפרקים, פרשה זו מתחילה בפרק ז', פסוק י"ב ומסתיימת בפרק י"א, פסוק כ"ה. בהמשך בפרשות הקודמות, ממשיך משה לדבר עם בני ישראל שישמרו את התורה לאחר מותו. משה מספר על דאגת אלוהים לעמו בהוציאו אותם ממצרים ובמדבר, מזהיר את העם מפני עבודה זרה ואומר לעם שאם ישמרו את מצוות התורה יזכו ישראל לשפע כלכלי בארץ ישראל ואם לא ישמרו יקבלו עונשים. פרשת עקב נקראת בין י"ח באב לכ"ג באב בכל שנה. פרשה זו ממשיכה את נאומו של משה רבנו אשר נשא לבני ישראל, לפני פטירתו. לקראת פירוט המצוות שיהיה בפרשות הבאות, הוא עוסק בפרשה זו בנושאים עקרוניים ורוחניים שהם בבחינת מבוא למצוות: ההתגברות על עמי ארץ ישראל וסילוק עבודת האלילים. שבחה של ארץ ישראל ואזהרה מפני שכחת עזרת האלוהים בהצלחה והסתמכות על "כוחי ועוצם ידי". סקירת חטא העגל ושאר חטאי בני ישראל. תורת הגמול: שכר על קיום המצוות ועונש על אי-קיומן. פרשה זו נושאת חשיבות יתירה שכן היא כוללת את פרשיית "וְהָיָה אִם שָׁמֹעַ" הנכללת בקריאת שמע, וכן נכלל בה הציווי על ברכת המזון ותיאור שבעת המינים. בפרשת עקב יש קי"א (111) פסוקים, המאוגדים ב-ו' פרשיות פתוחות, ועוד ד' סתומות. הפרשה מכילה 3 סדרים מלאים ועוד חלק מסדר רביעי. לפי החלוקה לפרקים כאשר פרשה מתחילה בתחילתו של סדר ומסתיימת באמצע סדר, כמו במקרה זה, היא גם תתחיל באמצעו של פרק ותסתיים באמצע פרק אחר. השבת בה קוראים את פרשת עקב יכולה לחול בארבעה תאריכים שונים: שנת זשה ושנת בחה, שנת בשה ושנת גכה - י"ח באב שנת השג ושנת זחג, שנת זשג ושנת בחג - כ' באב שנת החא, שנת השא ושנת זחא - כ"ב באב שנת הכז, שנת בשז ושנת גכז - כ"ג באב ההפטרה המקורית של פרשת עקב, הקשורה לפרשת השבוע, היא בספר ירמיהו, פרק ב', פסוק ב' ("הלוך וקראת") עד פרק ד', פסוק ב'. ההפטרה היא נבואת פורענות של ירמיהו. היא נבחרה כהפטרה כנראה בגלל פתיחתה, המתארת את לכתם של בני ישראל במדבר וקשיי הדרך, המתוארים בפרשה מפי משה. הפטרה זו מתועדת במשנה תורה לרמב"ם. אולם, בכל הקהילות החל בתקופת הראשונים התקבל מנהג לקרוא בשבתות לאחר תשעה באב סדרה של הפטרות העוסקות בנבואות נחמה ונקראות שבע דנחמתא. לכן, אין קוראים את הפטרת הפרשה, ובמקומה קוראים את ההפטרה השנייה משבע דנחמתא. מפטירים בספר ישעיהו, מפרק מ"ט, פסוק י"ד ("ותאמר ציון") (בנוסח רומניא התחילו בפסוק א') עד פרק נ"א, פסוק ג'. הטקסט: פרשת עקב, באתר ויקיטקסט פרשת עקב - הטקסט עם תרגום אונקלוס, באתר "מכון ממרא" פרשת עקב, באתר "מקראות גדולות הכתר" פרשת עקב, באתר "תורת אמת" פרשנות: גיליונות נחמה לפרשת עקב פרשת עקב, באתר אוניברסיטת בר-אילן פרשת עקב, באתר "כיפה" פרשת עקב עם פירוש רש"י, באתר "בית חב"ד" שיעורי תורה לפרשת עקב, באתר "ישיבה" שיעורים לצפייה על פרשת עקב, באתר "בינינו" פרשת עקב, באתר פרשת השבוע הערך "פרשת עקב", באתר ויקישיבה דברי תורה לפרשת עקב באתר ישיבת הר ברכה שיעורים לצפייה על פרשת עקב, באתר "התנועה הרפורמית" משנה תורה לרמב"ם, ספר אהבה, סדר התפילה, סדר ההפטרות.
ניב הקבוצה

ניב הקבוצה היה כתב עת של חבר הקבוצות, ולאחר מכן של איחוד הקבוצות והקיבוצים, שראה אור החל משנת תר"ץ 1930 ועד 1972. נושאי כתב העת היו החברה הישראלית, החיים בקיבוץ, ופרשיות מההיסטוריה של עם ישראל. כן הובאו בו פרוטוקולים של דיונים כלל-תנועתיים, כגון "תקנון הקיבוץ וחוקתו". בנוסף נכלל בו מדור "ממדף הספרים". רוב גיליונותיו ראו אור בדפוס הפועל הצעיר בתל אביב. תקופה ארוכה היה "ניב הקבוצה" רבעון. רוב המשתתפים בכתב העת היו חברי הקיבוצים של תנועת איחוד הקבוצות והקיבוצים, ומיעוטם שוחרי התנועה הקיבוצית; בהם: דוד בן-גוריון, סנטה יוספטל, יחיאל דובדבני, אמנון קרניאל, חיים גבתי, בן הלפרן, חנן שדמי, שמואל גדון, עמרם הישראלי, יוסף שפירא, קדיש לוז וצבי לוז. דניאל קארפי, מאיר בוכסוויילר (עורכים), ניב הקבוצה: מפתח לשנים 1929–1967, תל אביב: מפעל הביבליוגרפיה הקיבוצית, תשל"ה 1975. בספרות ובאמנות, דבר, 1 באוגוסט 1930 יעקב לזר, "הדף הירוק" לגיליונותיו, באתר הקיבוצים, 5 בינואר 2006 ערך זה הוא קצרמר בנושא תקשורת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בן ציון מיטבסקי

הרב בן ציון מיטבסקי (תרכ"ב, 1862 - חשוון תרס"ו, 1905) היה רבה של לבדובה שבליטא. נרצח על ידי שודדים יהודים מבני קהילתו. לאחר מותו יצא ספרו בני ציון. נולד בשאוולי שבליטא. למד בישיבת וולוז'ין. בשנת תרנ"ב, זמן קצר לפני סגירת הישיבה, הוסמך לרבנות על ידי ראש הישיבה הנצי"ב. נישא לחיה ינטל, בת הרב משולם ליברט. כעבור זמן התמנה לרב העיר לבדובה שבפלך וילנה. בשנת תרס"ו, בגיל 44, נרצח הרב מיטבסקי בידי כנופיית שודדים יהודים מבני קהילתו. באחד הערבים חדרו חברי הכנופיה כשהם רעולי פנים לביתו של אחד הגבירים היהודים בלבדובה במטרה לשדוד את כספו. הרב מיטבסקי ששהה במקום זיהה את קולו של השודד רעול הפנים ופנה אליו בבקשה להניח לבעל הבית, ובתגובה הוא ירה בו למוות. מקרה הרצח של רב בידי יהודי זעזע את יהודי האזור. הרב צבי הירש רבינוביץ מקובנה כותב כי "כל בית ישראל רגזו ואבלו בשומעם הרצח הנורא הזה". הרב חיים עוזר גרודזנסקי כותב: "על השמועה כי באה נמס כל לב ורפו כל ידיים, הזעקה הקיפה במחנה ישראל. הנשמע כזאת, רב וגדול בישראל נפל בידי בני עוולה ונרצח על ידי הסיקריקון השודדים והרוצחים. הכאב עוד חדש עמדי, כי ידעתי והכרתי פה אל פה את הרב הגאון... ופעמים אין ספורות היו לי איתו שעשועים דאורייתא". הרב מיטבסקי הותיר אחריו אלמנה וחמישה ילדים. ילדו השישי נולד לאחר מותו ונקרא על שמו - בן ציון. הוא עלה לישראל בשנת 1941 ועסק בהוראה. בן נוסף, משולם שרגא, חניך ישיבת סלובודקה, עלה לארץ ישראל בשנת 1926 ולמד בישיבת חברון בעיר חברון. נהרג בפרעות תרפ"ט. לאחר שדבר מותו נודע לאמו, היא כתבה להנהלת הישיבה: "שניים קדושים במשפחתי: בעלי הגאון ובני, שעתיד היה להיות גדול בישראל. אי צרי ואי תנחומים ללבי, אחרי שנשבר כלי יקר זה, משולם-שרגא מחמדי, באכזריות פרא?! רק בפלגי הדמעות אשר תזלגנה עיני עד אחרון יומי אמצא נוחם-מה". בשנת תרס"ח, שנתיים לאחר רצח הרב מיטבסקי, הוציאה אלמנתו את הספר "בני ציון", המכיל למעלה ממאתיים סימנים ובהם חידושי תורה מאת הרב מיטבסקי. מלבד עצם פרסום דברי תורתו של הנרצח, הוצאת הספר נועדה כדי לשמש מקור הכנסה למשפחתו. בהקדמה לספר היא כותבת: ”הנה במסתרים תבכה נפשי ועיני מקור דמעה על השבר הגדול שנשברתי בהילקח ממני עטרת ראשי. ומלבד התלאות הרבות וכוס היגון והצער ששתיתי במידה גדולה ומרובה על כל גדותיו בשעה שנגזר בעלי הרב ז"ל מארץ החיים, הנה נשארתי לבדי כאוניה בלב ים, שכולה וגלמודה, עם שישה ילדים קטנים ורכים, יתומים אומללים עזובים לנפשם בלי שום משען לחם ומים... המצב הקשה הביאני להוציא לאור את חידושי התורה הרבים שהניח אחריו ברכה, אולי תצמח להם ישועה ומקור נאמן ייפתח לפניהם, להחיות את נפשם שלא יגוועו חלילה ברעב מעוני וחוסר כל.” הספר זכה להסכמותיהם של הרבנים צבי הירש רבינוביץ, רפאל שפירא וחיים עוזר גרודזנסקי. בשל הנסיבות המיוחדות הם האריכו בדבריהם ופנו לציבור הרחב לרכוש את הספר כדי לסייע באחזקת משפחתו של הנרצח. הספר היה פופולרי בקרב תלמידי ישיבות ליטא. בהקדמה להוצאה השנייה, מספר הרב חיים מיליקובסקי כי בלומדו בישיבות סלונים ומיר "יד הכל הייתה ממשמשת בספר היקר הזה". בשנת תשס"ד יצא הספר במהדורה חדשה על ידי מכון "אבני שוהם". בנציון מיטבסקי, דף שער בספרייה הלאומית הערך 'רבי בן ציון מיטאווסקי' בלקסיקון הרבני 'אישי ישראל' בנו של הרב יצחק אלחנן ספקטור. דף לזכר משולם שרגא מיטבסקי, ב"לעד" – אתר לזכר האזרחים חללי פעולות האיבה אתר חברון עיר האבות הסכמתו של הרב גרודזנסקי יוצאת דופן באורכה והיא מכילה למעלה מ-300 מילים. אביו של האדמו"ר מאמשינוב.
פרו-טל

פרו-טל (proTELL), או בשמו הרשמי "החברה למען חוקי נשק ליבראלים", הוא ארגון שורשי שווייצרי הפועל כלובי למען זכות הציבור לשאת נשק. הארגון נוסד ב-1978 ומשרדיו ממוקמים בברן, שווייץ. שווייץ היא מדינה בעלת מסורת ארוכה של נשיאת נשק בידי הציבור, והחוק בה בנושא זה ייחודי מאוד. ייחודיותו נובעת מהתקנה המאפשרת לאזרחים להשאיר ברשותם את הנשק ששימש אותם במהלך השרות הצבאי (שרות חובה) גם לאחר השחרור. כלי נשק אלה כוללים החל מאקדחים וכלה ברובי סער. בנוסף, אחד מענפי הספורט הנפוצים במדינה הוא ענף הירי הספורטיבי, שמקורו עוד בימי עצמאותה של שווייץ. רבים מהאזרחים, נשים וגברים כאחד, רשומים למועדוני ירי הנפוצים במדינה. מכיוון שכך, פעילות הארגון מתקיימת בסביבה יחסית אוהדת, בניגוד לארגונים דומים במדינות אחרות. אמנם לאחרונה נשמע יותר ויותר קולם של מתנגדים לדעות הארגון, אולם כאמור דעת הציבור נותרה חיובית לגבי החזקת נשק בידי הציבור. שם המותג של הארגון, פרו-טל, מקורו בגיבור האגדה המפורסמת מתקופת העצמאות של הקשת השווייצרי, וילהלם טל, שאולץ לירות חץ בתפוח שהונח על ראשו של בנו. הארגון מתנגד לכל הצעת חוק או תוכנית שנועדות לכרסם בזכות הציבור להחזקת נשק או נשיאתו. עם זאת, על מנת להבטיח את תמיכת הציבור בדעותיו, הוא מקפיד לצאת נחרצות נגד עבריינות נשק או אלימות חמושה. הארגון היה מהמתנגדים העיקריים למשאל העם ב-2011 בנושא הגבלת כלי נשק, והיה ממארגני תעמולת ה"לא" בנושא זה. ההצעה שהובאה למשאל בפברואר אותה שנה נדחתה ברוב מכריע על ידי האזרחים ובכך נותרה על כנה זכותם לאחסן בביתם נשק, כולל צבאי. הוא גם ממובילי ההתנגדות להצעת חוק נוספת (שכדרכה של שווייץ גם כן תובא למשאל עם) הפועלת לביטול שרות החובה בשווייץ. אתר האינטרנט הרשמי של פרו-טל
הכנופיה הסגולה

הכנופיה הסגולה (באנגלית: The Purple Gang) או בשמה האחר כנופיית בית הסוכר הייתה כנופיית עבריינים שפעלה בדטרויט שבארצות הברית משנות העשרה של המאה ה-20, ושלטה בעולם הפשע של העיר מספר שנים, עד 1935. מרבית חבריה היו יהודים. היא פעלה בתקופת היובש ועסקה בהברחת אלכוהול, אך שלחה ידה גם בפשעים חמורים אחרים: הימורים סחיטה, גנבה, שוד מזוין, חטיפות ואף רצח). הכנופיה הבריחה אלכוהול דרך דטרויט בשל קרבתה לקנדה, בה לא שרר כל איסור על הפצתו. בראש הכנופיה עמדו ארבעת האחים ברנסטיין (אייב, ג'ו, ריימונד ואיזדור). הכנופיה קנתה לעצמה מוניטין באלימותה, ופשע שכיח שביצעה היה חטיפות משלוחי אלכוהול מוברחים תוך כדי פגיעה במי שהובילו אותם. מקור שם הכנופיה אינו ברור. לפי גרסה אחת הוא נבע מכך שאחד מחבריה, שהיה מתאגרף, נהג ללבוש מכנסיים סגולים במהלך קרבותיו. הכינוי "כנופיית בית הסוכר" דבק בה בשל קשריה עם שני אנשי מאפיה ותיקים בדטרויט, בעלי מפעל לסוכר תירס, ובשל העבירות שביצעה בשירותם. הכנופיה שימשה בידי מנהיגים מושחתים של איגודי עובדים בדטרויט ככלי להטלת פחד ומרות על חברי האיגודים, והרתעת מי שנתפסו כיריבי האיגודים. משפט שנערך לרבים מאנשי הכנופיה ב-1928 הסתיים בזיכוי כולם. הכנופיה הפכה לשליטת העולם התחתון של דטרויט למשך שבע השנים הבאות, תוך הטלת אימה על כל עד פוטנציאלי כנגדה. המאפיונר אל קפונה בעצמו החליט להישאר מחוץ לדטרויט ולנהל עסקים עם הכנופיה, שהפכה לספקית ויסקי קנדי מוברח לכנופייתו בשיקגו. נפילת הכנופיה החלה לאחר שאנשיה רצחו ב-1931 שלושה מאנשיהם, שנאשמו בהפרת המשמעת הפנימית בכנופיה. אחד מן העדים לרצח נתפס, הפך לעד מדינה והביא להרשעה ברצח של שלושה מבכירי הכנופיה. שרשרת של הרשעות נוספות בדין כנגד אנשי הכנופיה, וסכסוכי דמים פנימיים חיסלו בהדרגה את מאגר כוח האדם שלה והביאו לדעיכתה. ב-1959 הופק סרט קולנוע הנושא את שמה של הכנופיה, המתאר את עלילותיה. הכנופיה גם נזכרת במילות שירו של אלביס פרסלי "רוק בית הסוהר" (Jailhouse Rock). פול קאוויאף, הכנופיה הסגולה הידועה לשמצה מדטרויט, באתר Detroit News (באנגלית) הכנופיה הסגולה - פשע מאורגן יהודי, באתר J-GRIT (באנגלית) הסרט "הכנופיה הסגולה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) http://apps.detnews.com/apps/history/index.php?id=183. בשורה "The whole rhythm section was the Purple Gang".
מסדר הכתר היקר

מסדר הכתר היקר (ביפנית: 宝冠章; תעתיק: הוֹקָן-שׁוֹ) הוא מסדר יפני שיסד הקיסר מייג'י ב-4 בינואר 1888. במקור היו במסדר חמש דרגות, אך ב-13 באפריל 1896 נוספו עוד שלוש. מסדר זה שמור לרוב לנשים, אך גם גברים קיבלו את הכבוד בעבר. עם זאת, לרוב מקבלים גברים את עיטור מסדר השמש העולה. עיטור מסדר הכתר היקר הוענק ב-1917 לקבוצה של עשרים ותשעה חיילים אמריקאים שהשתתפו במלחמת רוסיה–יפן. מקבלי עיטור המסדר היו עשר אחיות מתנדבות ותשעה-עשר כתבים של עיתונים אמריקאים. עיטור הדרגה הראשונה של המסדר מוענק באופן מסורתי לבנות המשפחה הקיסרית. בניגוד למקביליו האירופאים, ניתן להעניק עיטור זה לאחר המוות. תג המסדר הוא אובל מוזהב, עם עיטורים פרחוניים בארבעת קצותיו; במרכז מופיע הכתר העתיק של יפן על רקע כחול, מוקף בטבעת אדומה. התג תלוי מתג קטן יותר, המשתנה בהתאם לדרגה, ומחובר לסרט צהוב בעל שוליים אדומים. בדרגה הראשונה נתלה העיטור כאבנט מכתף, ובשאר הדרגות - כעיטור מכתף שמאל. לכוכב המסדר, אותו עונדים רק חברי הדרגה הראשונה, יש חמש זרועות משובצות פנינים, ובניהם עיטורי פרחים. במרכז הכוכב מופיע הו-או, ציפור מיתולוגית הדומה לעוף החול, על רקע כחול ומוקף בטבעת אדומה. להלן רשימה חלקית של מקבלי עיטור המסדר: פארה דיבה פאולה, מלכת הבלגים סופיה, מלכת ספרד אן, הנסיכה המלכותית ג'ק לונדון יושיוקה יאיוי אליזבת גריי ויינינג מיצ'יו צוג'ימורה MIKADO HONORS AMERICANS, הניו יורק טיימס, 3 ביולי 1907. פירוט העיטורים באתר לשכת העיטורים טיימס.
אנטואן לקרואה

אנטואן פרנסואה אלפרד לקרואה (צרפתית: Antoine François Alfred Lacroix‏; 4 בפברואר 1863, מאקון (Mâcon) - ב-12 במרץ 1948, פריז). היה מינרלוג וגאולוג צרפתי. לקרואה היה בן למשפחה של רופאים ורוקחים. למד בבית ספר תיכון בעיר הולדתו. כבר שם התעניין במינרלוגיה ובגיל 18 התקבל כחבר בחברה המינרלוגית של צרפת. בשנים 1881 עד 1883 למד בבית הספר הגבוה לרוקחות בפריז והוסמך כרוקח. במקביל ללימודי הרוקחות המשיך לעסוק גם במינרלוגיה. ב-1886 התקבל לחבר בחברה הגאולוגית של צרפת. הקריירה האקדמית שלו החלה ב-1887 כשהתקבל לעבודה כאסיסטנט בקולז' דה פראנס. ב-1889 קיבל דוקטורט במדעי הטבע על עבודה שסיכמה את מחקרי השדה שערך בנסיעותיו הנרחבות. ב-1893 מונה לפרופסור בז'רדן דה פלאנט בפריז. ב-1896 מונה למנהל המעבדה למינרלוגיה ב-אקול פראטיק דה אוטז אטיד בפריז. ב-1904 נבחר לחבר האקדמיה הצרפתית למדעים. ב-1914 מונה למזכיר האקדמיה, תפקיד אותו מילא עד מותו ב-1948. היה נשיא הסקציה לגעשיות של האיגוד הבינלאומי לגאודזיה וגאופיזיקה, בשנים 1922 עד 1927. הוא התעניין במיוחד במינרלים הנוצרים בפעילות געשית ובסלעי יסוד, בתופעת ההתמרה ובעורקים של מינרלים במקומות שונים בעולם. במאמרים הרבים בכתבי העת המדעיים הוא עסק במינרלוגיה ובפטרולוגיה של מדגסקר, וב-1904 פרסם בספר מחקר מעמיק על ההתפרצויות הגעשיות של הר פלה במרטיניק: "Martinique, La Montagne Pele et ses éruptions". קצין גבוה של לגיון הכבוד הצרפתי. זוכה מדליית וולסטון (Wollaston) מטעם החברה הגאולוגית של לונדון-1917. חבר החברה המלכותית הבריטית 1919. זוכה מדליית פנרוז לשנת 1930. חבר באקדמיה המלכותית השוודית למדעים חבר האקדמיה למדעים המלכותית ההולנדית 1932. מדיה וקבצים בנושא אנטואן לקרואה בוויקישיתוף ביוגרפיה של לקרואה באתר של המוזיאון הצרפתי למדעי הטבע (בצרפתית) אנטואן לקרואה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ביוגרפיה של לקרואה באתר האקדמיה למדעים המלכותית ההולנדית ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יוהנה שאלר-קליר

יוהנה שאלר-קליר (בגרמנית: Johanna Schaller-Klier; נולדה ב-13 בספטמבר 1952) היא אתלטית מזרח גרמניה בעבר, אלופה אולימפית (מונטריאול 1976) ואלופת אירופה בריצת 100 מטר משוכות. שאלר-קליר נולדה בארטן שבתורינגיה. באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכתה שאלר-קליר במדליית זהב בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 12.77 שניות, לפני טטיאנה אניסימובה (12.78 שניות) ונטליה לבדבה (12.80 שניות), שתיהן מברית המועצות. באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה במילאנו, איטליה במרץ 1978 זכתה שאלר-קליר במדליית זהב בריצת 60 מטר משוכות בשיא תחרות חדש של 7.94 שניות. באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בפראג, צ'כוסלובקיה בספטמבר אותה שנה היא זכתה במדליית זהב בריצת 100 מטר משוכות בשיא תחרות חדש של 12.62 שניות ובמדליית ארד בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 43.07 שניות. באולימפיאדת מוסקבה (1980) זכתה שאלר-קליר במדליית כסף בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 12.63 שניות, אחרי ורה קומיסובה מברית המועצות שקבעה שיא אולימפי חדש של 12.56 שניות ולפני לוצינה לנגר מפולין (12.65 שניות) ולא הצליחה להגן על תוארה. לאחר איחוד גרמניה נחשפה תוכנית האימרוץ של גרמניה המזרחית, בה נתנו סטרואידים אנאבוליים באופן שיטתי לספורטאים רבים. שאלר-קליר זכתה 4 פעמים באליפות מזרח גרמניה בריצת 100 מטר משוכות (1976, 1977, 1978 ו-1980). ריצת 100 מטר משוכות: 12.56 שניות (1980) יוהנה שאלר-קליר, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי יוהנה שאלר-קליר, באתר olympedia.org יוהנה שאלר-קליר, באתר התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית יוהנה שאלר-קליר, באתר Track and Field (נשים)
מסדר האוצר הקדוש

מסדר האוצר הקדוש (ביפנית: 瑞宝章, תעתיק: זוּאיהוֹ-שׁוֹ) הוא מסדר יפני שיסד הקיסר מייג'י ב-4 בינואר 1888. למסדר שמונה דרגות, ובמקור היה שמו "מסדר מייג'י." עיטור המסדר מוענק לאלה שהגיעו להישגים בתחומי מחקר, בעולם העסקים, ברפואה, בתרומה חברתית, בשלטון המקומי או הכללי ולאלה שתרמו לשיפור חייהם של בעלי לקות. במקור הוענק עיטור מסדר זה רק לגברים, אך החל מ-1919 גם נשים יכולות לקבל אותו. בניגוד למקביליו האירופאים, ניתן להעניק עיטור זה לאחר המוות. סמלי המסדר הם שלושת האוצרות הקדושים: מראת יאטה הקדושה, שאפילו לקיסר אסור להביט בה; תכשיט יסקאני, העשוי אבן ירקן; וחרבו האישית של הקיסר. תג המסדר עבור הדרגות הראשונה עד השישית הוא צלב מלטה מצופה זהב (דרגות 4-1), זהב וכסף (דרגה 5) וכסף (דרגה 6), עם קרניים מצופות אמייל המייצגות את החרב. במרכז דיסקה כחולה, ובמרכזה כוכב כסוף בעל שמונה קצוות, המייצג את המראה, ומסביב עיטור נקודות אדומות מצופות אמייל, המייצגות את התכשיט. התג מחובר לשלושה עלי פאולוניה לבנים מצופים אמייל, ותלוי מסרט כחול בהיר בעל שוליים צהובים, הנתלה מכתף ימין בדרגה הראשונה, כעיטור צוואר עבור גברים בדרגה השלישית, ובצד שמאל של החזה בדרגות הרביעית עד השישית (עם רוזטה עבור הדרגה הרביעית). נשים מהדרגה השלישית עד השישית עונדות את התג כאבנט הנתלה מכתף שמאל. כוכב המסדר עבור שתי הדרגות הראשונות זהה לתג אך בעל שני זוגות צלבי מלטה, אחד מצופה זהב והשני מצופה כסף ומונח אלכסונית. את הכוכב עונדים בצד שמאל של החזה בדרגה הראשונה, ובצד ימין בדרגה השנייה. התג עבור הדרגות השביעית והשמינית הוא מדליה כסופה בעלת שמונה קצוות, מצופה חלקית בזהב עבור הדרגה השביעית, ועם ייצוג התכשיט והמראה בלבד. התג תלוי על סרט הדומה לשאר הדרגות, וגברים עונדים אותו בצד שמאל של החזה, בעוד שנשים עונדות אותו על כתף שמאל. ב-2003 נערכה רפורמה שבעקבותיה בוטלו שתי הדרגות התחתונות. פירוט העיטורים באתר לשכת העיטורים
פרוצרטוזאורוס

פרוצרטוזאורוס (שם מדעי: Proceratosaurus) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הפרוצרטוזאוריים, שחי בתקופת היורה לפני 165 מיליון שנה בקירוב. הפרוצרטוזאורוס התגלה באנגליה בשנת 1910 על ידי ארתור סמית' וודווראד. הפרוצרטוזאורוס היה תרופוד קטן יחסית באורך של 3 עד 4 מטרים והוא אופיין בבליטה קטנה דמוית קרן על אפו. במראהו הזכיר את האורניתולסט שחי באותה תקופה וכמותו הוא היה טורף זריז בעל זרועות ארוכות עם טפרים מעוקלות גדולות. בעבר חשבו שהוא היה קרוב של הצרטוזאורוס ומשם קיבל את שמו (מיוונית עתיקה: "קרוב לצרטוזאורוס"). בהמשך התברר שהצרטוזאורוס השתייך לקבוצה נפרדת - צרטוזאורים בעוד הפרוצרטוזאורוס היה קרובו של הגואלונג ושניהם השתייכו לקבוצת הטירנוזאורים, מאבות הטירנוזאוריים הענקיים. הפרוצטוזאורוס נראה כעובר מבחנה שנדרי גונב בסרט פארק היורה של סטיבן שפילברג. לא נראה פרט חי בזיכיון אך נאמר שמספר פרטים שרדו עד הסרט החמישי וכן באיורים בסדרה עולם היורה: מחנה הקרטיקון. הוא מופיע גם במספר משחקי מחשב של הסדרה ביניהם ב:עולם היורה: המשחק, Jurassic World Evolution 2, Jurassic World Evolution וJurassic World: Alive. הוא נראה גם במספר פרקים של תוכנית הילדים דינו דן. צרטוזאורוס גואלונג מדיה וקבצים בנושא פרוצרטוזאורוס בוויקישיתוף פרוצרטוזאורוס, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) פרוצרטוזאורוס, באתר GBIF (באנגלית) Oldest T. rex relative identified, באתר BBC News,‏ 4 בנובמבר 2009 ערך זה הוא קצרמר בנושא דינוזאורים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מסדר התרבות

מסדר התרבות (ביפנית: 瑞宝章, תעתיק: בּוּנקה-קוּנשׁוֹ) הוא מסדר יפני שנוסד ב-11 בפברואר 1937. למסדר דרגה אחת בלבד, ואת עיטורו מעניקים לנשים ולגברים בעבור תרומה לאמנות, לספרות ולתרבות היפנית. הקיסר מעניק את העיטור באופן אישי ביום התרבות - חג לאומי הנחוג ב-3 בנובמבר - וחברי המסדר מקבלים אנונה למשך כל ימי חייהם. תג המסדר מציג את פרח התפוז בזהב ובלבן מצופה אמייל, ובמרכזו שלושה אבני ירקן בצורת סהר. התג מחובר לסיכת אמייל וזהב של עלי התפוז ופירותיו, המחוברת לסרט סגול הנתלה על הצוואר. במקביל למסדר התרבות פועל מוסד אנשי התרבות המצטיינים שנוסד ב-1951 ופועל תחת משרד החינוך, התרבות, הספורט, המדע והטכנולוגיה. המוסד בוחר מדי שנה אנשי תרבות שתרומתם רבה ומעניק להם פנסיה ממשלתית. מדי שנה נבחרים מועמדים מתוך רשימת אנשי התרבות המצטיינים לקבלת עיטור מסדר התרבות, ולבסוף מחליטה ממשלת יפן למי יוענק העיטור. להלן רשימה חלקית של מקבלי העיטור: איסי מיאקי טדאו אנדו קנזאבורו אואה מקוטו קובאיאשי ריוקיצ'י אינאדה סאיטו מקוטו שוסאקו אנדו הידקי שירקאווה ריוג'י נויורי מסטושי קושיבה קואיצ'י טנקה קיושי איטו מקוטו קובאיאשי טושיהידה מסקאווה סייג'י אוזאווה אוסאמו שיממורה איסי מיאקי אי איצ'י נגישי יוקיו נינגאווה אקירה סוזוקי שיניה יאמאנקה טסוקו הונג'ו הירושי אמאנו איסאמו אקאסאקי מדיה וקבצים בנושא מסדר התרבות בוויקישיתוף פירוט העיטורים באתר לשכת העיטורים
המשפט העברי - תולדותיו, מקורותיו, עקרונותיו

המשפט העברי: תולדותיו, מקורותיו, עקרונותיו הוא חיבור בן שלושה כרכים מאת השופט פרופ' מנחם אלון (המשנה ה-11 לנשיא בית המשפט העליון), הנחשב לאחד מספרי היסוד בנושא המשפט העברי. המהדורה הראשונה של הספר ראתה אור בהוצאת מאגנס ב-1973, בעת כהונתו של אלון כראש הקתדרה למשפט עברי באוניברסיטה העברית בירושלים. מהדורה שנייה של הספר התפרסמה ב-1978. מהדורה שלישית ומורחבת ראתה אור ב-1998 ונתווסף לה חלק רביעי העוסק במשפט העברי במדינת ישראל. ב-1993 הופיע בהוצאת Jewish Publication Society (אנ') התרגום האנגלי של הספר בארבעה כרכים תחת השם "Jewish law: history, sources, principles" (מתרגמים: ברנרד אורבך ומלווין סייקס) וב-1994 זכה הספר בתרגומו האנגלי בפרס הספר היהודי הלאומי. הספר משמש לא פעם בחוות דעת משפטיות בארצות הברית. ב-1989 פורסם הספר בתרגום לרוסית (מתרגם: אברהם יהושע אלינסון). הספר פורס את תולדותיו ועקרונותיו של המשפט העברי החל מן המקרא, המשנה והתלמוד דרך ספרות השו"ת ועד הצורה בה נקלט המשפט העברי במערכת המשפטית הכללית של מדינת ישראל. אלון דן במקורות העבריים תוך הקבלה לדיסציפלינה המקובלת של תורת המשפטים הכללית. מלבד הוראת והצגת המשפט העברי משמש הספר ככלי בנושאי הלכה, תלמוד, היסטוריה של עם ישראל ומחשבת ישראל. עם צאתו לאור התקבל הספר בהערכה, השופט חיים כהן כתב בביקורת שפרסם: בחיי המשפט העברי - והם חיי שלושת אלפים שנה - אירע מאורע גדול עם יציאת ספרו המונומנטלי של מנחם אלון לאור. — פורסם לראשונה ב-1975, מובא בספר "להיות יהודי", עמ' 285, הוצאת דביר, 2006. על חשיבותו ארוכת הטווח של הספר כתב פרופ' שמואל שילה: הרוצה להכיר את המשפט העברי בכללו לתקופותיו השונות, או להתעמק ביסוד זה או אחר של השיטה המשפטית של עם ישראל, אחת דרכו - לפנות אל ספרו המונומנטלי של פרופסור אלון: המשפט העברי: תולדותיו, מקורותיו ועקרונותיו'. זהו ספר יסוד שאין לו אח ורע בספרות המשפטית הישראלית ובספרות של מדעי היהדות. היקפו המרשים, לשונו הבהירה והדיונים והניתוחים המצוינים שבו, מבטיחים את מקומו כספר בסיסי ויסודי, שליחו לא ינום שנים רבות. בעוד כמה עשרות שנים, כאשר משפטנים יחדלו לקרוא את פסקי־הדין הנכתבים בימינו, עדיין יימצא 'המשפט העברי' במקום של כבוד על מדפי הספרים, ואבק לא יערם על כרכיו. — שמואל שילה, השופט מנחם אלון; עם פרישתו מבית המשפט העליון', משפט וממשל, ינואר 1994 חיים כהן, על המשפט העברי בחיינו (ביקורת על הספר 'המשפט העברי' למנחם אלון), בתוך הספר: להיות יהודי, (ערכה: רות גביזון), הוצאת דביר, 2006 בן ציון אליאש, מנחם אלון - המשפט העברי, תולדותיו, מקורותיו, עקרונותיו, עיוני משפט, ד, 1975 משה שמיר, המשפט - כיסוד עולם (ביקורת על הספר 'המשפט העברי' למנחם אלון), מעריב, 15 בפברואר 1974 הדו"ח השנתי (2006) של המכון לתכנון מדיניות העם היהודי.
מדליית הכבוד (יפן)

מדליית הכבוד (ביפנית: 褒章, תעתיק: הוֹשׁוֹ) היא מדליה יפנית אותה החלה לחלק ממשלת יפן במאה ה-19. ישנם שישה סוגים שונים של מדליות, הניתנים עבור מגוון הישגים. הממשלה יסדה את מדליות הכבוד ב-7 בדצמבר 1881, והעניקה אותן לראשונה באותה שנה. עיצוב המדליה זהה לכל הסוגים, ומציג את הכיתוב 褒章, מוקף בעטרת פרחי דובדבן, על גבי מטבע מצופה זהב. ההבדל היחיד בין המדליות הוא צבע האות. את מדליות הכבוד מעניקים מדי שנה בשנה מועדים: ביום הולדתו של הקיסר הירוהיטו ב-29 באפריל, וביום הולדתו של הקיסר מוצוהיטו ב-3 בנובמבר. מדיה וקבצים בנושא מדליית הכבוד בוויקישיתוף פירוט העיטורים באתר לשכת העיטורים