laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
סקאניה

סקאניה (בשוודית: Scania AB) היא חברה שוודית המייצרת משאיות כבדות, אוטובוסים ומנועי דיזל. קבוצת פולקסווגן רכשה 68.6% ממניות החברה ובכך, הפכה את סקאניה לחברה-בת שלה. החברה הוקמה בשנת 1900 בעיר מאלמה בדרום שוודיה ונקראה על שם החבל הדרומי ביותר בשוודיה. בשנת 1911, התמזגה סקאניה עם חברת "ואביס". לאחר מלחמת העולם השנייה החלה לייבא רכבי "פולקסווגן" לשוודיה תחת השם "סוונסקה פולקסווגן". בשנת 1969 התמזגה חברת סקאניה-ואביס עם סאאב עד שנת 1995. סאאב המשיכה לייצר כלי רכב פרטיים, מסחריים ומשאיות וסקאניה המשיכה לייצר משאיות ואוטובוסים כבדים. סקאניה היא החברה השלישית בעולם ביצור אוטובוסים ומשאיות כבדות אזרחיות וצבאיות כאשר היא מוכרת אותם ל 70 מדינות כולל ישראל ומפעלים במדינות רבות ברחבי העולם: ארגנטינה, ארצות הברית, בוצוואנה, ברזיל, הולנד, טנזניה, זימבבואה, קוריאה ורוסיה. שתי מחזיקות המניות בסקאניה הן: פולקסווגן אשר מחזיקה בפלח הגדול של סקאניה, 68.8% מאן מחזיקה 17.01%, כאשר משנת 2007, פולקסווגן מחזיקה ב-29.9% מחברת מאן. סקאניה-ואביס L10/L40/L51 - סדרת משאיות בינוניות וכבדות אשר יוצרו בין השנים 1959–1944 סקאניה-ואביס L75 - סדרת משאיות כבדות אשר יוצרו בין השנים 1958–1963 סקאניה-ואביס L55/L56/L66 - סדרת משאיות בינוניות וכבדות אשר יוצרו בין השנים 1968–1959 סקאניה סדרה 0 - סדרת משאיות כבדות אשר יוצרו בין השנים 1968–1974 סקאניה סדרה 1 - סדרת משאיות כבדות אשר יוצרו בין השנים 1974–1981 סקאניה סדרה 2 - סדרת משאיות כבדות אשר יוצרו בין השנים 1980–1989 סקאניה סדרה 3 - סדרת משאיות כבדות אשר יוצרו בין השנים 1987–1998 סקאניה סדרה 4 - סדרת משאיות כבדות אשר יוצרו בין השנים 1995–2007 סקאניה סדרה P - סדרת משאיות בינוניות וכבדות שהושקה ב-2004 סקאניה סדרה G - סדרת משאיות כבדות לנסיעות ארוכות בתצורה אחודה או סמי-טריילר שהושקה ב-2007 סקאניה סדרה R - סדרת משאיות כבדות לנסיעות ארוכות בתצורה אחודה או סמי-טריילר שהושקה ב-2004 וזכתה בפרס משאית השנה ב-2005 ו-2010. המשאית הכבדה ביותר בסדרה זו היא הסקאניה R730 עם מנוע V8 בנפח 16.4 ליטר שמפיק 730 כוח סוס מטרי ששקול ל-720 כ"ס (540 קילוואט) ומומנט של 3,500 ניוטון-מטר. סקאניה סדרה S - סדרת משאיות כבדות עם קבינה גבוהה שהושקה ב-2016 סקאניה סדרה L - סדרת משאיות בינוניות שהושקה ב-2017, בעלות קבינה נמוכה ונועדו למסעות קצרים והפצה עירונית. שלדה "סקאניה" סדרה "Scania 4-series" (אנ') הורכבה בדגם אוטובוס דו-קומתי סקאניה אומנידקא אשר יוצר על ידי "East Lancashire Coachbuilders", אשר בשנת 2007 נרכשה על ידי "Darwen Group" ומ-12 במרץ 2008 היה קרוי "Optare" (אנ') (חברת בת של "Ashok Leyland" (אנ'). שלדת דגם "Scania N series" (אנ') הורכבה בדגם אוטובוס דו-קומתי אופטר אולימפוס משאית סקאניה R450 בישראל. סקאניה R500 ההיסטוריה של סקאניה (The history of Scania) אתר האינטרנט הרשמי של סקאניה (באנגלית) סקאניה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) סקאניה, סרטונים בערוץ היוטיוב סקאניה, באתר פליקר אתר סקאניה מוזיאון סקאניה(הקישור אינו פעיל) סקאניה - דגמים (היסטוריה) ballyveseyholdings.com/scania-celebrates-50-years-uk ערך זה הוא קצרמר בנושא יצרני רכב ובנושא שוודיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
משה פריבס

משה פריבס (3 בינואר 1914 - מרץ 1998) היה רופא ומחנך. הנשיא הראשון של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (1973 - 1975). משה פריבס נולד בוורשה, פולין, בן בכור למשפחה מיוחסת שהיוותה השראה לספרו של יצחק בשביס-זינגר "משפחת מושקאט"[דרוש מקור]. הוא למד רפואה במשך שנתיים בצרפת וסיים את לימודיו בבית הספר לרפואה בוורשה ב-1939. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ופלישת הגרמנים לפולין, גויס לצבא הפולני כרופא-קצין, ולאחר שבחר ליפול בשבי הרוסים ולא בשבי הגרמני, נשלח למחנה עבודה בסיביר אליו נשלחו מאוחר יותר גם אשתו ומשפחתה. הוריו, אחיו ואחותו נספו בשואה. לאחר המלחמה, היגר לצרפת ושימש במשך חמש שנים מנהל ארגון הבריאות היהודי OSE בפריז. בשנת 1962 הוענק לו אות אביר לגיון הכבוד הצרפתי. בשנת 1951 עלה לישראל, הצטרף לסגל האוניברסיטה העברית בירושלים ונמנה עם מקימי בית הספר לרפואה בו שימש דקאן משנה וראש המחלקה לחינוך רפואי. ב-1966 מונה לחבר בוועדה לאנרגיה אטומית. באוקטובר 1968 נתמנה לסגן נשיא האוניברסיטה. עם הקמת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב כיהן כנשיאה הראשון. בשנת 1973 הגשים את חזונו להקים בית ספר לרפואה, שבו שולבו לימודי הרפואה לצד טיפול במרפאות קהילתיות בכל שלבי הלימוד. הוא היה הדקאן הראשון של בית הספר לרפואה בנגב. בראשית 1975 התפטר מנשיאות האוניברסיטה כדי להתרכז בתפקידיו בתחום הרפואה. בשנת 1990 הוענק לו פרס ישראל במדעי החיים. לאחר שפרש מעבודתו בבאר שבע, שב לירושלים ושימש עד מותו עורך כתב העת הרפואי באנגלית Israel Journal of Medical Sciences. כמו כן היה חבר הנהלת המועצה הלאומית למחקר וחבר בארגון הבריאות העולמי (WHO). פרופ' פריבס פרסם את האוטוביוגרפיה שלו "אסיר תקווה" באנגלית ב-1996. ספר שמאוחר יותר תורגם לעברית, לספרדית ולרוסית. נפטר בז' אדר תשנ"ח ונטמן בהר המנוחות. היה נשוי לרופאת שיניים איזה פריבס שנפטרה בשנת 1965. מדיה וקבצים בנושא משה פריבס בוויקישיתוף הכנס הארצי בחינוך רפואי לזכר פרופ' משה פריבס, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב משה פריבס (1914-1998), דף שער בספרייה הלאומית חמישים מתוך 280 התקבלו ללימודי רפואה בירושלים, דבר, 21 באוקטובר 1955 תוחלת החיים של ילד ערבי בארץ כפולה מזו של ילד ערבי מעבר לגבול, דבר, 25 ביולי 1966 פרופ' פריבס מציע: קיצור לימודי הרפואה, מעריב, 5 ביולי 1971 א. פלג, בריאות הציבור בארצות מתפתחות, מעריב, 13 באוגוסט 1967 נבחרו 3 סגנים לנשיא האוניברסיטה העברית, דבר, 31 באוקטובר 1968 מקימי המכון לחקר המדבר נפגשו עם ב.ג., דבר, 4 באפריל 1973 נחום ברנע, מצרך החודש: פקולטה לרפואה, דבר, 5 בינואר 1973 רופאים בחלוקים הפגינו בכנסת, מעריב, 25 בנובמבר 1980 נשיא אונ' בן גוריון יתפטר מתפקידו, דבר, 2 בינואר 1975 איזה פריבס ז"ל, מעריב, 8 בנובמבר 1965
אברוצו

אברוצו (ידוע גם בצורה הישנה יותר: אברוצי) הוא מחוז במרכז-דרום איטליה. עד החקיקה בדצמבר 1963 היה המחוז, יחד עם מחוז מוליזה, חלק מהמחוז הגדול אברוצי-אה-מוליזה (אנ'). המחוז גובל במחוז מארקה בצפון-מערב, לאציו במערב, מוליזה בדרום-מזרח והים האדריאטי במזרח. המחוז משתרע על פני 10,794 קמ"ר ומתגוררים בו כ-1.3 מיליון תושבים. בירת המחוז היא העיר ל'אקווילה. המחוז מחולק לארבע נפות והן: ל'אקווילה, קייטי, פסקארה וטראמו. שטח נפת קייטי חופף פחות או יותר לשטח של "אברוצו צ'יטרו" (Abruzzo Citro). שמה של הנפה נגזר משם השבט הלטיני "אברוציום צ'יטרו פלומן פסקאריה" (Aprutium citro flumen Piscariae) שמשמעו "אברוצו על גדות נהר אטרנו-פסקארה (Fiume Aterno-Pescara)". שטח נפת טראמו חופף פחות או יותר לשטח של "אברוצו אולטריורה פרימו" (Abruzzo Ulteriore Primo). שמה של הנפה נגזר משם השבט הלטיני "אברוציום אולטרה פלומן פסקאריה "(Aprutium ultra flumen Piscariae) שמשמעו "אברוצו בצדו השני של נהר אטרנו-פסקארה". שטח נפת ל'אקווילה חופף פחות או יותר לשטח של "אברוצו אולטריורה סקונדו" (Abruzzo Ulteriore Secondo). שמה של הנפה נגזר משם השבט הלטיני "אברוציום אולטרה פלומן פיסקאריה" שמשמעו "אברוצו בצדו השני של נהר אטרנו-פסקארה". נפת אברוצו צ'יטרו בממלכת שתי הסיציליות בשנת 1860 באדום סמל נפת אברוצו צ'יטרו בממלכת שתי הסיציליות בשנת 1860 נפת אברוצו אולטריורה פרימו בממלכת שתי הסיציליות בשנת 1860 באדום סמל נפת אברוצו אולטריורה פרימו בממלכת שתי הסיציליות בשנת 1860 נפת אברוצו אולטריורה סקונדו בממלכת שתי הסיציליות בשנת 1860 באדום סמל נפת אברוצו אולטריורה סקונדו בממלכת שתי הסיציליות בשנת 1860 פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ב-6 באפריל 2009 התרחשה במחוז רעידת אדמה חזקה שמרכזה קרוב ללאקווילה, בעוצמה של 6.3 בסולם ריכטר. רעידת האדמה גרמה למותם של מעל 225 איש, ולוותה ברעשי משנה חזקים. האגם הפוקיני אתר האינטרנט הרשמי של אברוצו גרדה גלזר‏, חבל אברוצו, איטליה: יהלום לא מלוטש לאוהבי טבע ואוכל משובח, באתר וואלה, 24 באוקטובר 2013 הילה וייס טישלר, ‏הפארק הלאומי אברוצו - איטליה בטעם של פעם, באתר GoTravel אברוצו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) דוד שושן, אברוצו: המחוז האיטלקי היפה שחמק מגלגלי התיירות, באתר הארץ, 27 בספטמבר 2021 אברוצו (איטליה), דף שער בספרייה הלאומית אורן הרמן, רעידת האדמה באיטליה שמה את המדע על ספסל הנאשמים, באתר הארץ, 3 בדצמבר 2014 ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של איטליה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מונטפליין

מונטפליין (בהולנדית: Muntplein - "כיכר המטבעה") היא כיכר במרכז אמסטרדם שבהולנד. הכיכר היא מבנה של גשר רחב (הרחב בגשרי אמסטרדם) על תעלת הסינגל בשפך התעלה לנהר האמסטל. כל גשרי אמסטרדם ממוספרים, והגשר שעליו כיכר המטבעה נושא את מספר 1. בכיכר קרויה על שם המונטורן - מגדל המטבעה העומד בכיכר, ואשר היה אחד משני מגדלים אשר חלשו על שער העיר בימי הביניים. במהלך המאה ה-17 שימש מבנה המשמר הסמוך למגדל כמטבעה, ומכאן שמו של המגדל, ושמה של הכיכר החל משנת 1917. קודם לשנת 1877 נודעה הכיכר בשם שאפנפליין (Schapenplein - "כיכר הכבשים") ובין השנים 1877 - 1917 נודעה הכיכר בשם סופִיָפליין (Sophiaplein - "כיכר סופיה") על שם המלכה סופי מורטמברג, רעייתו הראשונה של המלך ויליאם השלישי, מלך הולנד. הכיכר מהווה צומת ראשי שבו נפגשים שישה רחובות ובהם רחוב הקניות קלוורסטראט ורחוב רוקין. בקצה המזרחי של הכיכר נמצא הבלומנמארקט - שוק הפרחים הצף על תעלת הסינחל. המבנה בפינת הרחובות קלווסטראט ורוקין תוכנן על ידי האדריכל ההולנדי הנדריק פטרוס ברלאחה. מבט על מונטפליין מכיוון רחוב הקניות קלוורסטראט מבט על כיכר מונטפליין והמונטורן מכיוון נהר האמסטל פסל "גברת המזל" ברחוב רוקין בסמוך למונטפליין מבנה בתכנונו ש הנדריק פטרוס ברלאחה בכיכר מונטפליין מדיה וקבצים בנושא מונטפליין בוויקישיתוף
תרמה

תֶרְמָה או תֶרְמֵה (ביוונית: Θέρμα, Θέρμη) הייתה עיר יוונית עתיקה, שהוקמה בסוף המאה ה-7 לפנה"ס על ידי מתיישבים מארטריה או מקורינתוס בחופו הצפון-מזרחי של מפרץ בצפון הים האגאי הנושא אותו שם. ב-316 לפנה"ס הקים קסאנדרוס מלך מוקדון בסמיכות מקום עיר חדשה ושמה תסאלוניקיאה (Thessalonikeia), היא סלוניקי של ימינו. בתרמה חנו הצבא והצי של קסרקסס מלך פרס, בעת מסע המלחמה ליוון שערך ב-480 לפנה"ס, לפני קרבות תרמופילאי וארטמיסיון. R.A. Tomlinston, From Mycenae to Constantinople. Chpater 9: Thessalonike. Online version . מטבעות עתיקים מתרמה הרודוטוס, ספר ז', 121. ערך זה הוא קצרמר בנושא יוון העתיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רוקין

רוקין (בהולנדית: Rokin) הוא רחוב ראשי במרכז אמסטרדם שבהולנד. מקור שמו של הרחוב במילה ההולנדית "Rak" שמשמעה גוף מים ישר- עד 1913 היה הרוקין חלק נהר האמסטל שנמצא במעלה הנהר מהסכר שנבנה עליו ואשר הפך לימים לכיכר דאם במרכז העיר (ונתן לעיר את שמה). בשנת 1913 הוקמו משני צידי הנהר רציפים אשר נקראו בשמו של הנהר. בשנת 1936 יובש מקטע הנהר שבין כיכר ספאו וכיכר דאם, ועליו נבנה הרחוב (במקביל יובש מורד הנהר שמעבר לכיכר דאם והפך לרחוב דאמראק). הרחוב רוקין ממשיך עד המונטפליין (כיכר המטבעה), לצד תעלה המהווה שריד לנהר. בשנים 1608–1609 הייתה ממוקמת במפגש הרוקין עם כיכר דאם, הבורסה הראשונה של אמסטרדם, במבנה שתוכנן על ידי הנדריק דה קייסר. המבנה, שנהרס בשנת 1835, שימש מנוף מרכזי לכלכלת העיר במהלך תור הזהב ההולנדי. ברחוב ממוקם מוזיאון אלארד פירסון לארכאולוגיה. מתחת לרחוב נבנית תחנת חדשה עבור הרכבת התחתית של אמסטרדם. מדיה וקבצים בנושא רוקין בוויקישיתוף
בלומנמארקט

הבלומנמארקט (בהולנדית: Bloemenmarkt) הוא שוק פרחים צף הממוקם במרכז אמסטרדם שבהולנד. השוק נוסד בשנת 1862 והוא ממוקם על תעלת הסינגל בין כיכר מונטפליין (Muntplein - כיכר המטבעה) לבין כיכר קונינגספליין (Koningsplein - כיכר המלכים), בחלקו הדרומי של אזור חגורת התעלות של אמסטרדם. החנויות בשוק מוכרות בעיקר בצלי פרחים, אך גם פרחים, כלי גינון ומזכרות. מדיה וקבצים בנושא בלומנמארקט בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא הולנד. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דוריסקוס

דוריסקוס (למפת יוון מוגדלת)   אתונה סלוניקי הרקליון פטרס לאריסה יואנינה קומוטיני מיטילנה פלופונסוס רודוס כרתים טורקיה אלבניה בולגריה מקדוניה הצפונית הים האגאי הים היוני הים התיכון דוריסקוס (למפת יוון רגילה)   אתונה סלוניקי הרקליון פטרס לאריסה יואנינה קומוטיני מיטילנה פלופונסוס רודוס כרתים טורקיה אלבניה בולגריה מקדוניה הצפונית הים האגאי הים היוני הים התיכון דוריסקוס דוריסקוס (ביוונית: Δωρισκος, בלטינית: Doriscus) הייתה עיר עתיקה בתראקיה, לחופו הצפוני של הים האגאי. העיר שכנה במישור רחב-ידיים בעל אותו שם, בשפך הנהר הֶבְּרוֹס (כיום מאריצה). דוריסקוס נפלה לידי הפרסים ללא התנגדות בסביבות 522 לפנה"ס, במהלך מסע המלחמה של דריווש הגדול מלך פרס אל סקיתיה וסיפוח ארצות הים השחור לתחומה של ממלכתו. דריווש אף בנה במקום מצודה מלכותית והשאיר בה חיל מצב פרסי גדול. הרודוטוס מספר כי במהלך מסע המלחמה של חשיארש הראשון אל ארץ יוון ב-480 לפנה"ס, הייתה דוריסקוס המקום הראשון בו סקר המלך הפרסי את צבאו לאחר שחצה את ההלספונטוס. לאחר כישלון המסע ליוון נותרה דוריסקוס המקום היחיד בתראקיה ובהלספונטוס שהפרסים הוסיפו לאחוז בו, למרות כל ניסיונות היוונים לסלקם. העיר, יחד עם תראקיה כולה, נותרה חלק מן האימפריה הפרסית עד 330 לפנה"ס. ההיסטוריון הרומי טיטוס ליוויוס מזכיר את המצודה (Castellum) של דוריסקוס בתיאור מאורעות שנת 200 לפנה"ס, וכפי הנראה העיר כבר לא הייתה קיימת בימיו. הרודוטוס, היסטוריה. תרגמו וכתבו מבואות: בנימין שימרון ורחל צלניק-אברמוביץ. פפירוס, בית ההוצאה - אוניברסיטת תל אביב, 1998 Livy, History of Rome. Translated by B.O. Foster and others. Loeb Classical Library. Cambridge, MA, Harvard University Press, and London, William Heinemann, 1919–1959 Amelie Kuhrt. The Persian Empire: A Corpus of Sources from the Achaemenid Period. Routledge, 2007 Christopher J. Tuplin, "Xerxes' March from Doriscus to Therme". Historia - Zeitschrift für Alte Geschichte, Bd 52, H. 4 (2003), pp. 385–409 מדיה וקבצים בנושא דוריסקוס בוויקישיתוף Doriskos, באתר Greek Travel Pages Kuhrt (2007), p. 209; הרודוטוס, ספר ז', 59 הרודוטוס, 7.59;‏ Tuplin (2003) הרודוטוס, ספר ז', 105–106 Titus Livius, 31.16
אקנתוס (יוון)

אקנתוס (ביוונית: Ἄκανθος, בלטינית: Acanthus) הייתה עיר יוונית עתיקה בחצי האי אתוס, האצבע המזרחית של כלקידיקה במזרח יוון. העיר נוסדה במאה ה-7 לפנה"ס על ידי מתיישבים יוונים מאנדרוס. כיום נמצא במקום הכפר יריסוס (Ierissos). לפי עדויות היסטוריות במהלך מלחמת פרס–יוון תושבי העיר בירכו את הצבא הפרסי ואף היו מוכנים לעזור לה בכריית תעלה. היישוב היה משגשג גם בתקופה הרומית ובהמשך בתקופה הביזנטית. מדיה וקבצים בנושא אקנתוס בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא יוון העתיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קריון

קריון (בצרפתית: carillon) הוא כלי מוזיקלי המורכב ממספר רב של פעמונים עשויים ברונזה המנוגנים יחדיו באמצעות מקלדת. מספר הפעמונים בקריון הוא 23 או יותר. מנגנים בקריון באמצעות לחיצה על מוט המכונה "באטון", אשר מותקן במקלדת או באמצעות לחיצה על דוושה. המוטות והדוושות מפעילות מערכת מנופים המקישה באמצעות מוט מתכת על הפעמון. עוצמת ההקשה בפעמון תלויה בעוצמת הלחיצה על מוט המקלדת או על הדוושה. קריונים מותקנים לרוב במגדלי פעמונים או במגדלים של כנסיות. הקריון הוא הכבד ביותר מבין כל כלי המוזיקה הקיימים, ויכול להגיע למשקל של 100 טונות. הקריון הכבד ביותר בעולם ממוקם בניו יורק בכנסיית ריברסייד, סט הפעמונים שלו שוקל 91 טון. הקריונים נפוצים בעיקר בהולנד, בלגיה וצפונה של צרפת. מגדלי הקריונים בבלגיה ובצרפת הוכרזו על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית. באירופה של ימי הביניים נעשה שימוש בפעמוני הכנסיות על מנת להודיע לתושבי הכפר או העיר על אירועים שונים, כגון שריפות, מלחמות, קריאה לגיוס לצבא וכדומה. לאירועים שונים יוחדו צלצולים שונים. לדוגמה, במקרה בו העיר הייתה נתונה תחת התקפה נהגו לצלצל בפעמונים על פי סדר הצלילים שלהם, מהנמוך לגבוה. רק במהלך המאה ה-14 נעשה שימוש לראשונה בפעמונים כאמצעי מוזיקלי. במהלך המאה ה-17 פיתחו פרנסואה המוני ופיטר המוני ובהמשך גם יוצקי הפעמונים מאנטוורפן, מלכיור דה האז, את הטכניקות של יציקת פעמונים כך שיצלצלו בתו מסוים. עם מותם אבד הניסיון שצברו, ורק במהלך המאה ה-19 פותחו שיטות אלו מחדש באנגליה, במפעל יציקת הפעמונים של טיילור (Taylor bellfoundry). כל אחד ואחד מהפעמונים של הקריון משמיע תו אחד, ולכן מנעד הקריון תלוי במספר הפעמונים שיש בו. קריונים בהם 23 עד 27 פעמונים מכונים קריונים בני שתי אוקטבות. קריון ובו לפחות 47 פעמונים (ארבע אוקטבות) מכונה "קריון קונצרטים". מנעד הקריון תלוי במחירו. מאחר שעלות יצור פעמונים רבים בגדלים שונה היא רבה, מחירם של קריונים רבי פעמונים הוא גבוה ביותר. מסיבה זו מספר הקריונים ברחבי העולם מועט, והמוזיקה הנכתבת להם מועטה. ניתן להתאים מוזיקה לקריונים, אולם יש להתייחס למנעד המוגבל של צלילי הקריון. המוזיקה לקריון נכתבת על שתי חמשות - התווים הנכתבים במפתח פה מסמלים את הצלילים המבוצעים באמצעות הרגלים (לחיצה על הדוושות), ואילו תווים הנכתבים בטרבל מסמלים את הצלילים המבוצעות באמצעות הידיים (לחיצה על המוטות). בשל עוצמת צלילי הפעמון כמעט בלתי אפשרי ליצור יצירות קונצרטיות המשלבות בין הקריון לכלים אחרים, למעט יצירות מוזיקה אלקטרונית הניתנות להגברה רבה ולהתאמה לעוצמת צלילי הקריון. בשל עוצמת הצלילים של הקריון וצורתו הפיזית, הקלטת יצירות קריון היא קשה ביותר. יש לסדר את מכשירי ההקלטה באופן מיטבי כך שצלילי הפעמונים יקלטו בהם מבלי להפריע אחד לשני, ותוך התחשבות בהדים מהמבנה בו מצוי הקריון, דבר האפשרי רק באמצעות ניסויים וטעיות רבים. ריכוז הקריונים הגבוה ביותר נמצא בארצות השפלה. בישראל יש קריון במגדל ימק"א ירושלים. בתי ספר לנגינה בקריון מצויים בהולנד ובמכלן שבבלגיה. כמו כן ניתן ללמוד נגינה בקריון באוניברסיטת קליפורניה בברקלי; באוניברסיטת מישיגן באן ארבור שבמדינת מישיגן (בה נמצאים שניים מתוך 27 הקריונים הקונצרטיים הקיימים ברחבי העולם); באוניברסיטת פלורידה; באוניברסיטת דנוור; ובאוניברסיטת מדינת מיזורי. מדיה וקבצים בנושא קריון בוויקישיתוף איגוד הקריונים הבינלאומי גילדת מנגני הקריון של צפון אמריקה בית הספר לקריון של הולנד גילדת הקריון הפלמית חברת הקריון ההולנדית גילדת הקריון של אוניברסיטת ייל קריון מגדל השלום, אוטווה, קנדה ההיסטוריה של הקריון תצלומים היסטוריים של מגדל הקריון במפלי הניאגרה קריון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
ארסמוס (פירושונים)

האם התכוונתם ל... אישים ארסמוס מרוטרדם – הומניסט הולנדי; ארסמוס מארקדיה – בישוף יווני אורתודוקסי; ארסמוס הקדוש מאנטיוכיה – קדוש נוצרי ארסמוס גראסר – פסל ממינכן שיצר בראשית המאה ה-16; אתרים אוניברסיטת ארסמוס – אוניברסיטה ברוטרדם שבהולנד; גשר ארסמוס – גשר המקשר בין שני חלקי העיר רוטרדם; תוכניות תוכנית ארסמוס – תוכנית החלפת סטודנטים בין אוניברסיטאות אירופה.
גשר ארסמוס

גשר ארסמוס (בהולנדית: Erasmusbrug) הוא גשר מעוגן כבלים העובר מעל נהר הניווה מאס, ומקשר בין שני חלקי העיר רוטרדם שבהולנד. הגשר תוכנן על ידי בן ואן ברקל והושלם בשנת 1996 בעלות של כ-165 מיליון אירו. אורכו של הגשר הוא 802 מטרים, ויש בו עמוד אסימטרי אליו מקושרים מיתרי הגשר. בשל צורת העמוד זכה הגשר לכינוי "הברבור". בחלקו הדרומי של הגשר מצוי גשר מתרומם שאורכו 89 מטרים ומטרתו לאפשר מעבר בנהר לספינות שאינן יכולות לעבר מתחת לגשר. גשר מתרומם זה הוא הגדול והכבד ביותר במערב אירופה. הגשר נחנך ב-6 בספטמבר 1996 בנוכחות ביאטריקס, מלכת הולנד, ונפתח לתנועה באוקטובר באותה שנה. הגשר קרוי על שם ארסמוס מרוטרדם – תאולוג הומניסט שחי בעיר בסוף המאה ה-15. מדיה וקבצים בנושא גשר ארסמוס בוויקישיתוף תיאור הגשר, באתר structurae
בזיליקטה

בזיליקטה (באיטלקית: Basilicata) הוא מחוז בדרום איטליה, הגובל בקמפניה במערב, פוליה במזרח ובקלבריה בדרום. למחוז שתי רצועות חוף קצרות, האחת בים הטירני והשנייה בים האיוני. המחוז משתרע על פני כ-10,000 קמ"ר ואוכלוסייתו מונה 597,768 תושבים. בירת המחוז היא העיר פוטנצה. מבחינה גאוגרפית, מאופיין המחוז בפני שטח הרריים ביותר. הנקודה הגבוהה ביותר בו היא "מונטה פולינו", הר בדרום האפנינים שגובהו 2,441 מטרים. בשל צורתו ההררית של המחוז, הייתה הגישה אליו קשה עד לתקופה המודרנית, דבר שהביא להיותו אחד המחוזות האחרונים להתפתח באיטליה. בתקופה הרומית נקרא המחוז "לוקאניה" וזאת על שם העם ה"לוקאני" אשר פלש לאזור בסביבות המאה ה-5 לפנה"ס וגירש את תושביו המקוריים אל ההרים שמצפון. הפולשים התיישבו במרכז האזור, וזאת עקב היות חופי המחוז מיושבים בצפיפות על ידי קולוניות יווניות חזקות ביותר. הלוקאנים דיברו שפה הדומה לשפת תושבי איטליה הקדומים. לפי תיאוריו של ההיסטוריון סטראבון, ניהלו הלוקאנים דמוקרטיה חוקתית. מעט הכתבים והמטבעות אשר נמצאו באזור ומתוארכים לתקופת הלוקאנים, משמשים ביוונית כשפת הכתיבה. החל מהמאה ה-3 לפנה"ס החלו הלוקאנים סובלים מהטרדות מצד שכניהם היוונים, אשר גובו בתמיכת מדינת אפירוס. בשנת 298 לפנה"ס הקימו הלוקאנים ברית עם רומא, שמיד החלה משפיעה על התרבות הלוקאנית. אולם, הפסדים חוזרים ונשנים של רומא במגוון מלחמות אשר התנהלו בארץ המגף העמידו את הלוקאנים בצד המפסידים והמוכים, דבר שהביא לבסוף לחיכוכים עם בת בריתם. כשפירוס מלך אפירוס נחת בחופי איטליה בשנת 281 היו הלוקאנים הראשונים להודיע על תמיכתם בו, אולם כשעזב פירוס במפתיע השתעבדה לוקאניה לרומא במלחמה אשר נמשכה כ-10 שנים. האיבה לרומא, שהפכה לטבעם של הלוקנים, הביאה אותם לתמוך בצבאותיו של חניבעל במהלך המלחמה הפונית השנייה (216 לפנה"ס), תמיכה שהביאה הרס רב על המחוז מצד שני הצבאות אשר ניהלו בו את קרבותיהם. לוקאניה מעולם לא התאוששה מהאסונות שניתכו עליה במהלך המלחמה הפונית השנייה, וסדרת קרבות מול רומא בשנת 90 לפנה"ס הכריעו אותה לחלוטין. מושבות היוונים שהחלו ננטשות, והמלריה אשר החלה פושטת בדרום איטליה, הביאו את המחוז לשפל כלכלי ותרבותי אשר נמשך למעשה עד לימינו. מדיה וקבצים בנושא בזיליקטה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בזיליקטה (באיטלקית) בזיליקטה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
חמור הזהב

חמור הזהב (לטינית: Asinus aureus) או המטמורפוזות (Metamorphoses) הוא רומן קומי מאת לוקיוס אפוליוס. הוא נכתב במחצית השנייה של המאה השנייה לספירה והוא הרומן היחיד בשפה הלטינית הקלאסית ששרד במלואו מאותה תקופה. החיבור כתוב בגוף ראשון ומגולל את סיפורו של לוקיוס, בן טובים מקורינתוס, אשר בעת ביקורו בתסליה שביוון, עיר שהייתה ידועה כמרכז מאגי, מנסה את כוחו בכישוף. כתוצאה משימוש לא אחראי בשיקוי הלא נכון, הופך לוקיוס לחמור. בדמותו החדשה הוא עובר תלאות וייסורים עד שהוא מצליח, בעזרתה של האלה המצרית איזיס, להשיב לעצמו את דמותו האנושית. הרומן משלב אלמנטים רבים מן המיתולוגיה הגרקו-רומית ומהתרבות העממית בת התקופה. ה"מטמורפוזות" של אפוליוס מבוסס על מקור יווני, שלא השתמר. עם זאת, קיים עיבוד אחר של אותו מקור, "לוקיוס או החמור", שנכתב בשפה היוונית בערך באותה תקופה, ויוחס, כפי הנראה בטעות, ללוקיאנוס מסאמוסאטה. שני החיבורים דומים בתוכנם, אך זה של אפוליוס כולל שתי תוספות: סיפור על אמור ופסיכה. סיפור התערבותה של איזיס למען לוקיוס. חמור הזהב. תרגם עמוס קינן. תל אביב, הוצאת ישראל, תשי"ד. (תורגם מאנגלית, על פי העיבוד של רוברט גרייבס.) חמור הזהב. תרגום מלטינית אריה חורשי. תל אביב, הוצאת ירון גולן, 2001. פסיכה וקופידון. תרגום מלטינית יואב גלבוע. תל אביב, הוצאת קתרזיס, 2021. מדיה וקבצים בנושא חמור הזהב בוויקישיתוף חמור הזהב בתרגום לאנגלית חמור הזהב, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שברון (הרלדיקה)

שֶׁבְֿרוֹן (Chevron) הוא מטען הרלדי בדוגמת האות הלטינית V הפוכה. ניתן להציגו במספר צורות או שינויים. שברון בעל קצוות חתוכים אשר נראים כמו פיסות עץ גדועות ודוגמת זיג זג נקרא אֵקלָטֶה (éclaté). שברון קטן מן הגרסה הרגילה נקרא שֶׁבְֿרוֹנֶל (chevronel). מקור הסימון הוא כנראה בצורת גג של בניין [דרוש מקור] והוא נמצא בשימוש מראשית ימיה של ההרלדיקה, במיוחד בנורמנדי. בסקנדינביה נקרא השברון סְפָּאר (spar) והוא בשימוש עוד מזמנם של מסעות הצלב. מדיה וקבצים בנושא שברון בוויקישיתוף שברון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא סמלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מדינתנות

במדע המדינה, מדינתנות היא התפיסה לפיה המדינה צריכה לשלוט במדיניות החברתית, הכלכלית, או בשתיהן. כלומר, האמונה שהמדינה צריכה להתערב באופן משמעותי בחיי הפרט, או לקיים מידה רבה של תכנון כלכלי ריכוזי. המונח מתייחס למספר אידאולוגיות שונות, שהמשותף להן הוא ההעדפה לתכנון ריכוזי המבוצע על ידי המדינה. בכלכלה, הגישה המנוגדת למדינתנות היא מערכת של כלכלת שוק שבה המדינה נמנעת מהתערבות ומאפשרת ביזור של התכנון הכלכלי על ידי גורמים פרטיים או בלתי-ממשלתיים. רוב זרמיו השונים של הסוציאליזם (סוציאליזם דמוקרטי, קומוניזם) והפשיזם הם אידאולוגיות התומכות במדינתנות, אם כי יש זרמים בסוציאליזם כמו אנרכו-קומוניזם, טרוצקיזם וכן תורות אוטופיסטיות וקומונליות אחרות שאינן דוגלות בגישה זו (ולמעשה, אינן רואות תפקיד כלשהו למדינה). תפיסה מדינתנית קיימת במשטרים אוטוריטריים וכן במשטרים דמוקרטיים שבהם המדינה מתערבת במערכות חברתיות וכלכליות במידה רבה יחסית. יש המבחינים בין פשיזם וקומוניזם כמערכות שבהן יש התערבות רבה מאוד של המדינה בחיי הפרט לבין גישה מדינתנית מידתית, שבה ההתערבות היא רבה אך מוגבלת, וכך ניתנת ליישום גם במשטרים דמוקרטיים. המונח "מדינתנות" נכנס לשימוש במאה ה-21. לפני כן, גישה זו כונתה אטטיזם (מצרפתית, Étatisme, מדינה בצרפתית נקראת état) או סטייטיזם (מאנגלית, Statism, מדינה באנגלית נקראת state). קפיטליזם מדיני ליברליזם לסה פר בעלות ממשלתית, דף שער בספרייה הלאומית מְדִינָתָנוּת במילון מדע המדינה (תשפ"ב), 2022, באתר האקדמיה ללשון העברית
מגנסיה

מגנֵסיה (ביוונית: Μαγνησία) היא יחידה אזורית של יוון, השייכת למחוז תסאליה, שבמרכז יוון. מגנסיה ממוקמת בדרום מזרח תסליה, על חצי אי שמקיף את מפרץ פאגסאי. שמה של מגנסיה נגזר משמם של שבט המגנטים (Magnetes), בני שבט יווני קדמון שהשתתף במלחמת טרויה, ולפי הומרוס, שכנו בחצי האי. מגנסיה גובלת בים האגאי בצפון, ביחידה האזורית של האיים הספורדיים במערב, במחוז מרכז יוון בדרום, ובלאריסה במזרח ובצפון מזרח. משנת 1948 ועד 2011 מגנסיה היוותה נומוס, וכללה בשטח השיפוט שלה את האיים הספורדיים. שטחה השיפוטי של מגנסיה עומד על 2,367 קמ"ר, ואוכלוסייתה, נכון ל-2011, עומדת על 190,010 נפשות. מגנסיה מחולקת לחמש רשויות מוניצפיאליות: וולוס, המשמשת כבירת מגנסיה, במרכז, אלימירוס בדרום, זגוריה-מורסי ודרום פיליון במזרח, וריגאס פראיוס בצפון. רוב תושבי היחידה האזורית חיים בחלקה המזרחי ומסביב למפרץ פאגאסאי, כאשר כ-70% מאוכלוסי המחוז מתגוררים בתחומי וולוס רבתי, שהיא העיר השנייה בגודלה בתסאליה והנמל המסחרי השלישי בהיקף פעילותו ביוון כולה. מדיה וקבצים בנושא מגנסיה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מגנסיה "פרותואוס בנו-של-טנתרדון מצביא את-חיל המגנטים, אלה החונים ביערות הרועשים סמוכים לפליון, אצל אפיקי פניוס...". הומרוס, איליאדה, 2.756-757 (בתרגום שאול טשרניחובסקי). ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של יוון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.