laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
שלמה קורן

שלמה קורן (Shlomo Koren;‏ 3 בספטמבר 1932 – 16 בנובמבר 2013) היה פסל וצייר ישראלי-הולנדי יליד גרמניה, שפעל בעיקר באמסטרדם. שלמה קורן נולד בקלן, גרמניה בשנת 1932. בשנת 1936 עלה לארץ ישראל עם משפחתו. ב-1954 החל ללמוד אמנות ב"בצלאל" בירושלים. בשנת 1960, לאחר שסיים את לימודיו, היגר עם משפחתו לאמסטרדם שבהולנד. יצירתו המוקדמת של קורן כללה בעיקר עבודות גרפיות, ובהן שרטוטי דיאגרמות ואיורים טכניים בדויים. בשנות ה-70 של המאה ה-20 החל לעסוק בפיסול גאומטרי, שאופיין במינימליזם ובשימוש במתכות כפלדת אל-חלד ואלומיניום. בשנות ה-90 החלו להיכנס לעבודותיו דימויים פיגורטיביים. בנו נמרוד קורן, שעלה לישראל, הוא צייר החי ופועל בכפר האמנות האקולוגי "ורטיגו" בקיבוץ נתיב הל"ה. 1958 בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. 1959 - גלריה צ'מרינסקי, תל אביב. 1964 - גלריה רינה, ירושלים. 1973 - "שלמה קורן: פסלים", מוזיאון ישראל, ירושלים. 1959-1958 -, פרס לעידוד אמנים צעירים, אגודת הציירים, תל אביב 1970 - פרס, תערוכת רישום בינלאומית, וינה, אוסטריה. מדיה וקבצים בנושא שלמה קורן בוויקישיתוף שלמה קורן, באתר מרכז המידע לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל רשימת תערוכות באתר RoGallery מול ביתו של רמבראנדט...: שיחה עם הצייר הישראלי שלמה קורן, מעריב, 16 באוקטובר 1964 מ. משב, צייר ישראלי מציג ב"סטדליק", מעריב, 22 בנובמבר 1968 Piet Heinkade, Monumenten van voorbijglijdende tijd, Nieuw Israëlietisch Weekblad, 30 September 2005 בן מיטלמן, ‏החברים נרתמים למען שלמה קורן, באתר ‏מאקו‏, 27 בספטמבר 2010
בצלאל טרייבר

בצלאל טרייבר (נולד ב-1952) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף. עד ראשית שנת 2018, אז פרש לגמלאות, שימש סמנכ"ל משרד הביטחון, כראש אמו"ן - האגף למבצעים לוגיסטיים ונכסים, וראש רח"ל. טרייבר נולד וגדל בבית יהושע, אחד משלושה בנים של מנחם ומינה טרייבר, ממייסדי היישוב. עם גיוסו לצה"ל התנדב לסיירת שקד. בסיירת עבר טרייבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס סיור. בהמשך עבר קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום קורס הקצינים שב לסיירת ושימש כמפקד צוות. במלחמת יום הכיפורים שימש כקצין המבצעים של הסיירת ולחם בחזית הדרום. במהלך המלחמה נפצע, אולם התאושש מפציעתו ושב לשירות. בהמשך שימש כסגן מפקד הסיירת וכמפקד גדוד 17. בתפקידו האחרון בצה"ל שימש כסגן קחצ"ר בדרגת אל"ם. בשירות המילואים שימש בין היתר כחונך למפקדי חטיבת גולני. לאחר פרישתו מצה"ל שימש סמנכ"ל לארגון ומינהל ברשות שדות התעופה. ב-2005 מונה לראש מנהלת המעברים היבשתיים. מונה לסמנכ"ל משרד ביטחון וראש אמו"ן (אגף מבצעים לוגיסטיים ונכסים), בתפקיד זה היה אמון על בניית בסיסי צה"ל, על בניית הגדר כנגד המסתננים בגבול ישראל מצרים, ועל פריקת אמצעי הלחימה מאוניית הנשק "קלוס סי". ביוני 2014 מונה טרייבר לממלא מקום ראש רח"ל. בנובמבר 2015 אישרה ממשלת ישראל את מינויו לראש רח"ל, לתקופת כהונה בת ארבע שנים. טרייבר שימש כראש רח"ל עד ינואר 2018, אז הודיע לשר הביטחון על רצונו לפרוש מהתפקיד. מדיה וקבצים בנושא בצלאל טרייבר בוויקישיתוף בצלאל טרייבר בארכיון לוחמי סיירת שקד אריאל נוי, קרן הלייזר של משרד הביטחון תוסט; "יביא לבניית אלפי דירות", באתר כלכליסט, 6 בספטמבר 2012 אמיר בוחבוט‏, סמנכ"ל משרד הביטחון מונה לראש הרשות לחירום לאומית, באתר וואלה, 13 ביוני 2014 עמוס הראל, יעלון קורא בפומבי לסגור את המשרד להגנת העורף: "בזבוז כספי ציבור", באתר הארץ, 22 בינואר 2014 איתי בונה, הגיל המקסימלי: ללא, באתר nrg‏, 21 במאי 2005. סיירת שקד – והצבא ככור היתוך, מתוך אתר "סיירת שקד יחידה 424". ערוץ 7, כצל'ה: "חופשי ומאושר", באתר ערוץ 7, 18 בפברואר 2013. פרוטוקול מס' 51 ישיבת הוועדה לבחינת בעיות העובדים הזרים, כפי שהועלה באתר הכנסת, 13 ביוני 2011. עמרי אסנהיים, קפטן יונס והנבוט, באתר nrg‏, 11 ביוני 2005 עומר ברק, "דגל ישראל - אל"ם (מיל') בצלאל טרייבר", במחנה, 11.05.2005, עמוד 16. מצטוותים, ביטאון "רוח צוות" של אגודת "צוות", גיליון 92, מרץ 2010, עמוד 19. אמיר בוחבוט, חטיבת גולני באימונים: "מוכנים למלחמה", באתר nrg‏, 4 ביולי 2007 זוהר בלומנקרנץ, התפטר מנהל נתב"ג ברש"ת, באתר הארץ, 27 ביוני 2001. איציק סבן, מסתמן: אשכנזי ייחקר, ברק ימסור עדות, באתר ישראל היום, 6 באפריל 2014 דרור מרמור, ‏בכיר במשרד הביטחון: "נפנה מיליוני מ"ר במרכז", באתר גלובס, 2 באפריל 2012 נמרוד בוסו, "משרד התחבורה מעכב פינוי קרקעות בשווי עשרות מיליארדי ש' לבניית יותר מ-60 אלף דירות", באתר TheMarker‏, 1 בינואר 2014 עמוס הראל, בלי בג"ץ ובצלם: ככה כן בונים חומה, באתר הארץ, 11 בנובמבר 2011 אמיר בוחבוט‏, ירידה חדה במספר המסתננים: אחדים חוצים בכל לילה, באתר וואלה, 22 ביולי 2012 אמיר בוחבוט‏, הושלמה פריקת המכולות מספינת הנשק באילת, באתר וואלה, 9 במרץ 2014 אמיר בוחבוט‏, סמנכ"ל משרד הביטחון מונה לראש הרשות לחירום לאומית, באתר וואלה, 13 ביוני 2014. החלטה מספר 670 של הממשלה, באתר משרד ראש הממשלה אמיר בוחבוט‏, הבולדוזר של משרד הביטחון: ראש הרשות הלאומית לחירום פורש, באתר וואלה, 11 בינואר 2018
דייגו דה סלינאס

דון דייגו אסטבאן גומס דה סלינאס אי רודריגס דה בייארואל (בספרדית: Diego Esteban Gómez de Salinas y Rodríguez de Villarroel; ‏ 3 באוגוסט 1649 - 27 בנובמבר 1720) היה המושל הספרדי האחרון של גיברלטר. הוא כיהן בתפקיד זה עד לכיבושה של גיברלטר על ידי הצי האנגלו-הולנדי באוגוסט 1704, במהלך מלחמת הירושה הספרדית. סלינאס אי רודריגס נולד במדריד, ספרד, לאביו פדרו גומס סלינאס (Pedro Gómez Salinas) ולאימו אוגוסטינה רודריגס דה בייארואל (Agustina Rodríguez de Villarroel), בני האצולה הזעירה (מבורגוס מצד אביו, ומואיאדוליד מצד אמו). הוא החל את שרותו הצבאי כמשרת אישי של איניגו פרננדס דה בלאסקו (Iñigo Fernández de Velasco), המשנה הצבאי למלך קסטיליה. הוא התקדם במהירות בקריירה הצבאית שלו, קודם לדרגת נושא דגל (דרגתו של קצין זוטר ברגלים או בצי, שהיה באופן מסורתי נושא את הדגל ומכאן הכינוי) ולאחר מכן לקפטן בחיל רגלים, זאת עוד לפני שהגיע לגיל 20. בשנת 1670 הוא מונה לקפטן בחיל הפרשים, לאחר מכן נטל חלק במלחמת צרפת-הולנד ונותר בהולנד עד לשנת 1673, אז חזר לספרד והועבר לצבא קטלוניה. בשנת 1675 הוא נפצע בקרבות שהתחוללו במתקפה צרפתית על העיר פגסרדה (Puigcerdà) הסמוכה לגבול עם צרפת. בדצמבר 1677 הוא חזר למורסיה. בשנת 1685 שירת סלינאס אי רודריגס כמרשל בחיל הרגלים הספרדי בפמפלונה, ובתקופה זו הוא הגיש בקשה להצטרף למסדר סנטיאגו; בקשתו התקבלה לאחר חקירה מעמיקה של אילן היוחסין שלו. בפמפלונה השתתף בקרבות של מלחמת תשע השנים על הגבעות של אלדידה (Alduide), שם הצליח להדוף את הפולשים הצרפתים. ביוני 1697, כעת בדרגת גנרל, פיקד סלינאס אי רודריגס על הכוחות הספרדיים שניסו להדוף את כוחותיו של הדוכס מוונדום הצרפתי, המתקדמים לעבר ברצלונה. אולם ב-7 ביולי נכנעה העיר וב-15 באוגוסט עזבו כוחותיו של סלינאס את האזור. בשנת 1698 מונה סלינאס למושל העיר ז'ירונה. בדצמבר 1701 מונה סלינאס אי רודריגס למושל הצבאי של גיברלטר על ידי פליפה החמישי, מלך ספרד. עם פרוץ מלחמת הירושה הספרדית והתגברות האיום על גיברלטר מצד הצי האנגלו-ספרדי, דרש סלינאס תגבורות לגיברלטר אך תגבורות מעולם לא נשלחו. ב-1 באוגוסט 1704, נחתו מלחים אנגלים בפיקודו של גאורג, נסיך הסן-דרמשטט האוסטרי, באיסתמוס צפונית לצוק ממפרץ גיברלטר. לאחר הכנתה של תוכנית תקיפה על גיברלטר, שלח גאורג מסמך ובו דרישה לכניעת חיל המצב הספרדי; אך סלינאס לא נענה לדרישה וב-3 באוגוסט החלו ספינותיו של גאורג להרעיש את גיברלטר. לאחר שהבין את חומרת המצב וכי התנגדות נוספת איננה אפשרית, נכנע סלינאס בבוקר ה-4 באוגוסט. למרות הביקורת שנמתחה על הכישלון בגיברלטר, שכעת נצטרף גם לכישלון בברצלונה ב-1697, בכל זאת החליט פליפה החמישי למנותו בשנת 1706 למושל בייאסקוסה דה הארו (Villaescusa de Haro) שבקואנקה, שם הוא נשאר כגולה מרצון כמעט עד ליום מותו. בסוף ימיו חזר למדריד וב-27 בנובמבר 1720 הוא מת שם, בהורישו את כל נכסיו לאחותו, פרנסיסקה. מסמך הכניעה עליו חתם מושל גיברלטר, דיאגו דה סלינאס, ב-4 באוגוסט 1704 (באנגלית) José María Lázaro Bruña. "Brevísima Biografía de Don Diego Gómez de Salinas". Retrieved 2012-09-03. Clive Finlayson; Darren Fa. " The Fortifications of Gibraltar 1068–1945" pp. 23–24. Retrieved 2012-09-03. Ignacio López de Ayala. "The history of Gibraltar: from the earliest period of its occupation by the Saracens". Retrieved 2012-09-03.
שלוש נקודות

שלוש נקודות (…) הוא סימן פיסוק המורכב משלוש נקודות בזו אחר זו. שימושו העיקרי הוא כציון מקומו של טקסט שלא נכתב במלואו מסיבות שונות. לסימן שלוש הנקודות מספר שימושים: במהלך פסיחה על מילה או מספר מילים בהבאת ציטוט. "...ואעשה עמו חסד אלהים ויאמר ציבא אל המלך עוד בן ליהונתן נכה רגלים" (ספר שמואל ב', פרק ט', פסוק ג'). כדי לציין שתיקה: "אמא: אתה שברת את האגרטל? יותם: …" במקום שבו על הקורא להשלים את המשך הכתוב בעצמו: "שלם את החשבון, אחרת…". כדי לבטא רגש או היסוס: "הייתי מדבר אתו… אבל הוא קצת מפחיד אותי…". כדי לסמן את סופה של בדיחה או הלצה: "הייתי רוצה לעזור אבל פחות משלא הייתי רוצה לעזור…". בתרבות האינטרנט, בפרט אצל בני נוער, משמשות לעיתים שלוש נקודות (או יותר) במקום סימן פיסוק אחר: "ענק… איזה קטעים…", פעמים רבות נכתבות רק שתי נקודות ".." במקום שלוש. במתמטיקה משתמשים בשלוש נקודות כדי לציין "וכך הלאה", לדוגמה, את המשכה של סדרה שיש בה חוקיות ידועה וברורה מאליו: 2, 4, 6, 8, … בשפת התכנות JavaScript נעשה שימוש בשלוש נקודות כדי לפרוס את האלמנטים של מערך או אובייקט לולאתי אחר. יש המשתמשים בשתי נקודות בלבד או בארבע נקודות או יותר, אך הצורות הללו אינן נחשבות כתקניות. מדיה וקבצים בנושא שלוש נקודות בוויקישיתוף רצף נקודות (…), באתר האקדמיה ללשון העברית Spread syntax, באתר MDN Web Docs
שלושה גברים בבומל

שלושה גברים בבּוּמֶל (באנגלית: Three Men on the Bummel) הוא ספר הומוריסטי מאת ג'רום ק. ג'רום. הספר ראה אור בבריטניה ב-1900, אחת עשרה שנה לאחר צאתו לאור של הספר "שלושה בסירה אחת", שפרסם את הסופר. גם הספר הזה זכה להצלחה רבה, ובגרמניה שימש זמן רב כספר לימוד בבתי הספר. הספר מתאר את מסעם של שלושת החברים הבריטים ג'רום, ג'ורג' והאריס במסע אופניים בגרמניה, אל אזור היער השחור. הספר מתאר מסע שני של אותם שלושה גברים מ"שלושה בסירה אחת". הפעם זהו מסע אופניים בגרמניה, שהייתה ב-1900 אומה חדשה לאחר איחוד גרמניה. הוא בנוי באופן דומה ל"שלושה בסירה אחת", כאשר בראש כל פרק מובאים מספר משפטים המתארים באופן אירוני את עלילת הפרק. רוב הספר משעשע וקליל. עם זאת, בניגוד ל"שלושה בסירה אחת", שכל כולו הומור, חלקים מסוימים מהספר אינם קומיים אלא מביעים באופן נחרץ ואף קודר את דעתו של המחבר על גרמניה בכלל והגרמנים בפרט. הוא דן באכזריותם הקטלנית, באופיים הצייתני לחלוטין ובכניעתם לכל צורה של חוק ומשטר בלי להפעיל שיקול דעת עצמי. בספר, למרות לשונו הקלילה וסגנונו ההומוריסטי של ג'רום, ניכרת גם המתיחות המחריפה בין העמים, השוני בין הבריטים לבין הגרמנים והתחזקות תפיסת הלאומנות הגוברת אצלם. בין היתר כותב ג'רום מספר משפטים אשר קולעים היטב אל המטרה: "מילוי החובה הוא נושא הלימוד האלמותי [בבתי הספר הגרמניים]... על פי השקפתם מדובר בציות עיוור לכל דבר עם כפתורים [כלומר, לובש מדים]...עד כה בורך הגרמני בממשלה טובה להפליא. אם דבר לא ישתנה הרי שחייו ימשיכו להיות טובים. צרותיו יחלו רק אם יקרה משהו למכונת הממשל." יחד עם הביקורת על הגרמנים, מגלה ג'רום גם אמונה בטוב לבם, וכמה הערות שלו היו מתקבלות היום בתמיהה. בתקופה שבה נכתב הספר, נראתה גרמניה בעיני האנגלים כארץ שוחרת שלווה ושלום, ואיש לא תיאר לעצמו את מה שעתיד להתחולל שנים לא רבות מאוחר יותר. ג'רום עצמו נחל מפח נפש כאשר היה עד לזוועות מלחמת העולם הראשונה כנהג אמבולנס מתנדב בצלב האדום הצרפתי. המילה "בּוּמֶל" היא מילה גרמנית שפירושה "טיול לשם הנאה". ג'רום משלב בספר עוד עשרות מילים בגרמנית, שאת חלקן הגדול הוא אינו מתרגם ואינו מסביר. שלושה בבומל, תרגם גבריאל רוזן, הוצאת גמיר, 1982. שלושה גברים בבומל, הוצאה מחודשת לספר שלושה בבומל. תרגם יונתן בר, הוצאת קמין, 2012. אריק גלסנר, על "שלושה בבומל", של ג'רום ק. ג'רום, המדור לספרות ב"שבעה לילות" של "ידיעות אחרונות", 29 באוגוסט 2012 שלושה גברים בבומל, באתר OCLC (באנגלית) גבריאל רוזן (רוזנבאום), מבוא ל"שלושה בבומל", תל אביב: גמיר, תשמ"ב, עמ' 5–6 תרגום יונתן בר, עמוד 245
ג'לואיט

ג'לואיט (במרשלית: Jaluit) הוא אחד האטולים של איי מרשל שבאוקיינוס השקט. נמצא כ-220 ק"מ דרומית מערבית לאטול מג'ורו בו ממוקמת בירת איי מרשל. האטול כולל 144 איי אלמוגים, השטח היבשתי שלו הוא 11.34 קמ"ר, רוב השטח היבשתי נמצא באי הגדול ביותר שגם שמו ג'לואיט. שטח הלגונה 689.74 קמ"ר. בג'לואיט חיים 1788 תושבים (נכון ל-2011). ב-1874 הכריזה ספרד על בעלותה על איי מרשל כולם וג'לואיט בכללם. ב-1884 העבירה ספרד את בעלותה על האיים לאימפריה הגרמנית שהחזיקה בהם במסגרת גינאה החדשה הגרמנית. בתקופת השלטון הגרמני הוקמו על האטול מספר תחנות סחר. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכלל האטול במנדט הדרום-פסיפי שהעניק חבר הלאומים ליפן. בעקבות מלחמת העולם השנייה עבר האטול לשליטתה של ארצות הברית, עד למתן העצמאות לאיי מרשל בשנת 1986. באטול קיים מנחת, מרובד חצץ, באורך כ-1500 מטר. את המנחת משרתת חברת התעופה של איי מרשל. ב-13 ביולי 2004 נקבעה ג'לואיט כאתר מים בעל חשיבות בינלאומית במסגרת אמנת ראמסאר. מדיה וקבצים בנושא ג'לואיט בוויקישיתוף מידע על ג'לואיט באתר איי מרשל (באנגלית). ג'לואיט באתר אמנת ראמסאר (באנגלית). ג'לואיט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מנחת ג'לואיט באתר FAA ערך זה הוא קצרמר בנושא איים ובנושא גאוגרפיה של אוקיאניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אוניברסיטת סיני

אוניברסיטת סיני (בערבית: جامعة سيناء) היא אוניברסיטה פרטית הממוקמת בעיר אל עריש שבחצי האי סיני, מצרים. האוניברסיטה הוקמה בשנת 2006. נכון לשנת 2014 נשיא האוניברסיטה הוא פרופסור חאתם מוסטפא אל-בולוק, ויו"ר חבר הנאמנים שלה הוא איש העסקים המצרי חסן כמאל ראתב. לאוניברסיטה שני קמפוסים; קמפוס בקנטרה (המזרחית) וקמפוס באל-עריש. האוניברסיטה מדורגת מבחינה אקדמית במקום ה-14,493 מבין כלל האוניברסיטאות בעולם, ובמקום ה-41 מבין האוניברסיטאות במצרים. האוניברסיטה כוללת 7 פקולטות: הפקולטה לרפואת שיניים הפקולטה למנהל עסקים הפקולטה למדעי ההנדסה הפקולטה למערכות מידע ולמדעי המחשב הפקולטה לטכנולוגיות מדיה הפקולטה למדעי הרוקחות הפקולטה למדעי הרוח אתר האינטרנט הרשמי של אוניברסיטת סיני (באנגלית) מידע מאתר האוניברסיטה מידע מאתר האוניברסיטה דירוג אקדמי של אוניברסיטת סיני ערך זה הוא קצרמר בנושא אוניברסיטאות ומכללות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אוניברסיטת זרקא

אוניברסיטת זרקא (בערבית: جامعة الزرقاء) היא אוניברסיטה פרטית הממוקמת בעיר זרקא, שבצפון ירדן. האוניברסיטה הוקמה בשנת 1994, כאשר בשנתה הראשונה כללה 150 סטודנטים בלבד. במהלך השנה האקדמית 2010/11, גדל מספר זה למעל 6,000 סטודנטים, הלומדים בקמפוסים השונים של האוניברסיטה. האוניברסיטה מדורגת מבחינה אקדמית במקום ה-16,506 מבין כלל האוניברסיטאות בעולם, ובמקום ה-30 מבין האוניברסיטאות בירדן גופה.[דרושה הבהרה] האוניברסיטה כוללת 11 פקולטות ובתי ספר: בית הספר למדעים ולטכנולוגיות מידע בית הספר לכלכלה וניהול בית הספר לרוקחות הפקולטה למדעי הבריאות הפקולטה לאומנות הפקולטה למדעי החינוך הפקולטה לענייני השריעה (לימודים אסלאמיים) הפקולטה לסיעוד הפקולטה למשפטים הפקולטה להנדסה הפקולטה לאומנות ועיצוב אתר האינטרנט הרשמי של אוניברסיטת זרקא אוניברסיטת זרקא, ברשת החברתית פייסבוק אוניברסיטת זרקא, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אוניברסיטת זרקא, ברשת החברתית אינסטגרם אתר האוניברסיטה(הקישור אינו פעיל) (בערבית) דירוג אקדמי של אוניברסיטת זרקא ערך זה הוא קצרמר בנושא אוניברסיטאות ומכללות ובנושא ירדן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פסיביות (הנדסה)

פסיביות היא תכונה של מערכות הנדסיות. המונח "פסיביות" משמש במגוון של תחומים הנדסיים, אך בעיקר באלקטרוניקה תקבילית ובמערכות בקרה. רכיב יתואר כפסיבי אם כניסותיו נחשבות ככניסות אות בלבד, ואין לרכיב כניסות ייעודיות המשמשות להזנת אנרגיה לרכיב לצורך פעולתו. בהקשר של מעגל חשמלי, הרכיבים הבאים נחשבים לפסיביים: נגד, קבל, ומטא-חומר. מעגל חשמלי המורכב מרכיבים פסיביים בלבד מכונה מעגל פסיבי ויש לו את אותם המאפיינים של רכיב פסיבי. רכיב שאינו פסיבי מכונה רכיב אקטיבי (פעיל). בין הרכיבים הפעילים ניתן למנות מקורות זרם ומתח, ורכיבים כדוגמת מגברים, המקבלים הזנת אנרגיה ייעודית, בנוסף לכניסות האות המוגבר. ערך זה הוא קצרמר בנושא הנדסה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
כנסיית אנדרו הקדוש

כנסיית אנדרו הקדוש (אנגלית: St. Andrew's church), המכונה לעיתים קרובות "הכנסייה הסקוטית", נמצאת ליד תחנת הרכבת ההיסטורית בירושלים והחאן הירושלמי על מורדות גבעת התנ"ך. הכנסייה שייכת לכנסייה של סקוטלנד, והיא נבנתה כמונומנט הנצחה לחיילים הסקוטים בצבא הבריטי, חללי מלחמת העולם הראשונה. ההחלטה על הקמת הכנסייה התקבלה עוד ב-1917 בשני הגופים הדתיים הראשיים שפעלו באותה תקופה בסקוטלנד: The United Free Church, The Church of Scottland. הכנסייה תוכננה על ידי קליפורד הולידיי, אחד ממתכנניה ומאדריכליה החשובים של ירושלים בתקופת המנדט הבריטי בתכנון השתתף האדריכל זולטן שמשון הרמט, שעבד במשרדו והפך לאחר מכן לאדריכל ידוע בפני עצמו. הכנסייה נבנתה על הגבעה שמול הר ציון (ממערב לסינמטק של היום). הכנסייה קרויה על שם פטרונה של סקוטלנד, אנדרו הקדוש (אחד משנים-עשר השליחים של ישו, אחיו של פטרוס שהיה במקצועו דייג), והיא נבנתה בשנים 1927–1930. הכנסייה מוקדשת לחללי הדיוויזיה ה-52, מרביתם חיילים סקוטים, שנהרגו במהלך כיבוש ארץ ישראל וירושלים בידי הבריטים. את אבן הפינה הניח הגנרל אדמונד אלנבי ב-1927. המיקום שנבחר היה יחסית גבוה, אפשר קשר עין עם העיר העתיקה והיה קרוב לתחנת הרכבת. השטח היה שייך עוד מהתקופה העות'מאנית לכנסייה האנגליקנית, שהקימה מעבר לכביש עוד קודם לכן את בית החולים למחלות עיניים סנט ג'ון (כיום מלון הר ציון). פטריק גדס, שגם הוא נמנה עם מתכנניה הראשונים של ירושלים, הציע להזיז את תחנת הרכבת דרומה יותר ולהקים בגבעה מתחם עירוני לשירות נוסעי הרכבת, שאז הייתה שער הכניסה המרכזי לעיר, אלא שתוכנית זו לא יצאה לפועל. אף כי הכנסייה מוקדשת לנופלים במלחמת העולם הראשונה, לא נפקד מקומה של מסורת קדומה יותר, ובכנסייה מצוי גם אתר זיכרון לרוברט הראשון, מלך סקוטלנד, שמת ב-1329. הוא ביקש שלאחר מותו יעקרו את לבו ויקברוהו בירושלים, אולם השליח, סר ג'יימס דאגלס, נהרג בדרכו לביצוע המשימה. לבו של המלך רוברט נלקח משדה הקרב שבו נהרג דאגלס ונקבר ב-Melrose Abbey שבסקוטלנד. מבחינה אדריכלית משלב הבניין מוטיבים מזרחיים ומערביים: מחד, מופיעים בו אלמנטים האופייניים לסגנון הבינלאומי, כדוגמת קווים ישרים, זכוכית, והימנעות מעיטורים. מאידך, יש בו מאפיינים של הסגנון המקומי כגון כיפה, מרפסות ממלוכיות וקרמיקה ארמנית, מעשה ידיו של דוד אוהנסיאן. לבניית הכנסייה נבחרה אבן שסופגת חזזיות, כיוון שזו משחירה מהר ומקנה למבנה חזות עתיקה יותר. בהיותה של הכנסייה מונומנט הנצחה לחללי הצבא הבריטי, קבורים בחצר הכנסייה גם שותפים מיוחדים במינם ללחימה שניהל הצבא הבריטי בארץ ישראל, שני כלבי גישוש בריטים. האקוסטיקה הטובה של הכנסייה הפכה אותה לאחד המקומות הפעילים ביותר מבחינה מוזיקלית בירושלים: מופיעים בה לרוב הרכבים קלסיים, קאמריים ומקהלות אקפלה. המתחם כולל בית הארחה וכנסייה, שמגדל מפריד ביניהם. בבית ההארחה פועל גם בית קפה לרווחת המבקרים. מן המדרגות העולות אל הכנסייה ניתן לראות את מערות הקבורה של כתף הינום, בהן נמצאה לוחית ברכת כהנים. בית הקברות הצבאי הבריטי בירושלים כנסיית הזיכרון ג'ורג' הקדוש מדיה וקבצים בנושא כנסיית סנט אנדרוז בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של כנסיית אנדרו הקדוש הסבר על התוכניות הראשונות של ירושלים ועל מתכנניה כולל גדס והולידיי מידע על אתר כנסיית אנדרו הקדוש, בארכיון המנדטורי באתר רשות העתיקות מידע על אתר כנסיית אנדרו הקדוש, בארכיון המנדטורי באתר רשות העתיקות
בובובה

בובובה (בפולנית: Bobowa, ביידיש: באבאוו) היא עיירה בדרום פולין, על נהר ביאלה טרנובסקה, באזור ההיסטורי של פולין קטן, 18 ק"מ ממערב לגורליצה ו-83 ק"מ דרום-מזרחית לבירת המחוז קרקוב. בובובה היא מקום ייסודה של חסידות בובוב. בבובובה היה יישוב סלאבי מבוצר, שככל הנראה נהרס במאה ה-13, עם פלישת המונגולים למזרח אירופה. בובובה קיבלה זכויות עיר ב-1339. ב-1346 כבר הייתה בעיר כנסייה, מאוחר יותר הוקם בה בית משפט, ועד 1460 הוקמו בעיר עוד שתי כנסיות עץ. באמצע המאה ה-16 הייתה בובובה מרכז של הרפורמציה הפרוטסטנטית. בעקבות חלוקת פולין הראשונה ב-1772 עברה בובובה לשטח גליציה שבשליטת אוסטרו-הונגריה. ב-1918 נכללה בובובה בשטח פולין, וב-1934 נשללו מבובובה זכויות העיר. ב-1939, עם פלישת גרמניה לפולין, כבשו הגרמנים את בובובה. ב-1945 כבש הצבא האדום את בובובה, והיישוב נכלל בתחומי פולין הקומוניסטית. ב-2009 שבה וקיבלה בובובה זכויות עיר. בעיירה כנסייה מהמאה ה-14, ובית קברות מהמאה ה-15, מוקף בחומה בעלת מאפיינים אמנותיים שנבנתה במאה ה-17. בעיירה גם בית אחוזה מהמאה ה-17, המכונה "הטירה" בפי המקומיים. הבניין היה במשך המאה ה-17 בידי מאמיני הכנסייה היוניטריאנית, אשר שרפו את מתיהם, והטמינו אותם בכדים, אשר עד היום נמצאים בקירותיו המסיביים של הבניין. כמו כן, בעיירה בית כנסת שנבנה ב-1778. בעיירה תעשיית תחרה ייחודית, ומאז שנת 2000 מתקיים בה פסטיבל תחרה שנתי. ב-1765 ישבו בבובובה כ-44 משפחות יהודיות, ומשפחות נוספות התגוררו בכפרים הסמוכים לעיירה. יהודי המקום התפרנסו בעיקר מרוכלות ומפונדקאות. בשנת 1893 קבע בעיירה את חצרו הרב שלמה הלברשטאם, מייסד חסידות באבוב. בנובמבר 1918 נפגעו יהודי העיירה מפרעות של איכרי הסביבה וחיילי הצבא הכחול, ובשנות השלושים נפגעה הקהילה מהחרם הפולני על המסחר היהודי. בין מלחמות העולם פעלו בעיירה מפלגות ציוניות שונות, וכן תנועות הנוער "השומר הדתי" ו"ברוריה". ערב מלחמת העולם השנייה חיו בבובובה 658 יהודים. בובובה נכבשה בידי הגרמנים ב-7 בספטמבר 1939. באותה עת הגיעו לעיירה מאות פליטים יהודים מהסביבה, ומספר תושבי המקום היהודים הגיע לכ-1,500. הפליטים הסתייעו בסניפי יס"ס וצנטוס שהוקמו בעיירה. באוקטובר 1941 הוקם בעיירה גטו, ובמספר מקרים רצחו בו אנשי אס-אס עשרות יהודים, ובהם נכבדי הקהילה. באוגוסט 1942 רצחו אנשי גסטפו כ-400 מיהודי הגטו ביער דוברי הסמוך. כ- 200 גברים יהודים הועברו למחנה עבודה בבייז'אנוב. יתר יהודי הגטו גורשו באותו החודש לגטו גורליצה, ומשם הועברו למחנה ההשמדה בלז'ץ. עלי אופקי אחד מניצולי השואה מבובובה הוא סמואל אולינר, פרופסור לפסיכולוגיה חברתית באוניברסיטת הומבולדט בקליפורניה וחוקר הפסיכולוגיה של האלטרואיזם כפי שהיא מתבטאת בפועלם של חסידי אומות העולם. שלמה הלברשטאם (הראשון) בן ציון הלברשטאם שלמה הלברשטאם (השני) נפתלי צבי הלברשטאם מדיה וקבצים בנושא בובובה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בובובה בובובה (Bobowa), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם בובובה באתר מרכז מורשת יהדות פולין "בובובה", באתר השטעטל הווירטואלי יולנטה קריימר, בובובה, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק A, עמ' 486–488), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) בובוב (פולין), דף שער בספרייה הלאומית
בוברינץ

בוברינץ (באוקראינית: Бо́бринець, ביידיש: בוברניץ) היא עיר במחוז קירובוגרד באוקראינה. ממצאים ארכאולוגיים מאזור בוברינץ מעידים על קיומה של התיישבות אנושית באזור לפני 15,000 שנה, בתקופת האבן. במאה ה-18 השתייכה בוברינץ לאימפריה הרוסית והייתה מרכז סחר וירידים אזורי. ב-1821 הוקם בה בסיס של צבא הצאר אלכסנדר הראשון. באמצע המאה ה-19 הוקמו בעיר כנסייה על שם ניקולאוס הקדוש וכן תיאטרון. בסוף המאה ה-19 החלה הקמתה של כנסיית תחיית ישו ועלייתו השמיימה (אנ') בעיר, והבנייה הסתיימה ב-1912. חלק מהחנויות בעיר השתייכו לדוד ברונשטיין, אביו של לאון טרוצקי. תושבי העיר התפרנסו ממסחר ומתעשייה, בעיקר תעשיית ברזל, תחבורה, עור וסבון. בעיר פעלו אמני מלאכה, בעיקר בתחומי הנפחות והחייטות. בשנת 1935 נפתחה בעיר אקדמיה לחקלאות. בעיר פועלים מרכזי תרבות, ספריות, בית ספר לאמנות, בית ספר למוזיקה ומוזיאון היסטורי. בראשית המאה העשרים התגוררו בבוברינץ כ-3,500 יהודים. במלחמת האזרחים ברוסיה נהרגו כ-160 יהודים מפוגרומים. רבים עזבו את העיר, וערב הכיבוש הגרמני ביולי 1941 היו בעיר 650 יהודים. בדצמבר 1941 הוקם גטו בעיר. בתחילת 1942 נורו יהודי הגטו ביער סמוך. מדיה וקבצים בנושא בוברינץ בוויקישיתוף בוברינעץ, בתוך: אליעזר דוד רוזנטל, מגילת הטבח, כרך ראשון עמ' 68, באתר היברובוקס בוברינץ (Bobrynets), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם אלכסנדר קרוגלוב (רו') ומרטין דין (אנ'), בוברינץ, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1619–1620), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) http://db.ukrcensus.gov.ua/PXWEB2007/ukr/publ_new1/2022/zb_Сhuselnist.pdf ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים באוקראינה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ולריאן גפרינדשווילי

ולריאן גַפּרינדַשווילי (בגאורגית: ვალერიან გაფრინდაშვილი;‏ 2 בינואר 1889 – 31 בינואר 1941) היה משורר ומתרגם גאורגי. ולריאן גפרינדשווילי נולד בשנת 1889 בכותאיסי שבחבל אימרתי, גאורגיה (שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית). אחרי סיום לימודיו בגימנסיה של כותאיסי, גפרינדשווילי נסע ללימודים אקדמיים ברוסיה. בשנת 1914 סיים את הפקולטה למשפטים באוניברסיטת מוסקבה וחזר לכותאיסי. גפרינדשווילי התחיל לכתוב שירים ברוסית בשנות לימודיו במוסקבה. הוא פרסם את שירו הגאורגי הראשון בשנת 1915 בעיתון "מֵגוֹבַּרי". בשנת 1918 עבר גפרינדשווילי לגור בטביליסי. בשנת 1919 ראה אור אוסף ראשון של שיריו: "שקיעות", שבו ניכרת השפעת האסתטיקה של שארל בודלר ופול ואלרי והמנייריזם של הסימבוליסטים הרוסים. בשנים 1924-1919 גפרינדשווילי ערך את כתב העת "מֵאוֹצנֵבֵּה ניאמוֹרֵבּי" (שהיה אחד הביטאונים של "הקרניים התכולות" - קבוצת משוררים וסופרים סימבוליסטים גאורגים). בשנת 1923 פרסם גפרינדשווילי כספר את תרגומיו לרוסית של שירי המשורר הגאורגי ניקולוז ברתשווילי. בשנת 1924 התחילה תקופה יצירתית חדשה של גפרינדשווילי, שבה הוא התרחק מהזרם הסימבוליסטי תחת הלחצים האידאולוגיים של השלטון הקומוניסטי. שיריו החדשים פורסמו בשני אוספים (1926, 1937). גפרינדשווילי פרסם מאמרים על יצירותיהם של המשוררים הגאורגים שותא רוסתוולי, דוד גורמישווילי וניקולוז ברתשווילי. גפרינדשווילי תרגם לגאורגית את יצירותיהם של יוהאן וולפגנג פון גתה, אלכסנדר פושקין, היינריך היינה, מיכאיל לרמונטוב, אדגר אלן פו, ויקטור הוגו, אז'ן פוטייה, אלכסנדר בלוק וולדימיר מאיאקובסקי. גפרינדשווילי היה יו"ר מחלקת התרגומים של התאחדות הסופרים הגאורגית; בנוסף, הוא ערך את מדור הספרות והאמנות של העיתון "זריה ווסטוקה", שהיה הביטאון בשפה הרוסית של השלטון הקומוניסטי בגאורגיה. גפרינדשווילי מת בשנת 1941 ונקבר בפנתאון דידובה שבטביליסי. בשנת 1956 התפרסם הספר "המובחרים" של אוסף שירי גפרינדשווילי. בשנת 1990 יצא לאור "האוסף", שבו מלבד שיריו נכנסו שירים שתרגם, מאסות מפרי עיטו ומכתביו מארכיונו האישי. מדיה וקבצים בנושא ולריאן גפרינדשווילי בוויקישיתוף ולריאן גפרינדשווילי, באתר "Find a Grave" (באנגלית)