laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
טוקומריוס

טוקומריוס (בלטינית: Thocomerius, ידוע לפעמים כ"טיכומיר", ברומנית Tihomir, מאה ה-12–13) היה המנהיג של ישות מדינית רומנית מדרום לקרפטים ששלט בערך בין השנים 1290–1310. נחשב ממקימי שושלת בסאראב ששלטה תקופה ארוכה בנסיכות ולאכיה. לפי תעודה משנת 1332 של המלך ההונגרי קארוי רוברט לבית אנז'ו טוקומריוס היה אביו של בסאראב הראשון, מייסדה של נסיכות ולאכיה או "ארץ הרומנים". יש שפירשו את השם טוקומריוס כגרסה לטינית של השם הבולגרי-סלאבי טיכומיר או טוגומיר. היסטוריונים אחדים מייחסים לו מוצא קומאני (ניאגו ג'ובארה) בגלל אסוציאציה הצלילית עם השמות טוכטמיש, טמיר, "טוק-טמיר" (במקרה האחרון התייחסות של הטורקולוג לאסלו ראשוני), יש מחברים (למשל, בהונגריה ואנגליה) שקישרו אותו לשושלת המונגולית-טטרית של ג'ינגיס חאן, אך השערה זו נראית לא סבירה. ייתכן כי טוקומריוס משל באולטניה בתקופה שבין 1290–1310, אולי בראש הוויבודויות המאוחדות של ליטובוי ושל סנסלב. לפי השערות שונות, היה אולי צאצא של ברבאט או חתנו (על ידי נישואים עם "אנה, בתו של ברבאט" , לפי אחרים, בנו של סנסלב. ההיסטוריונים ניאגו ג'ובארה וקונסטנטין קוגלניצ'אנו סברו שהוא זהה עם "נגרו וודה" או "ראדו נגרו", דמות חצי אגדתית הנחשבת במסורת העממית מייסד של ואלאכיה, אחרי שחצה את הקרפטים דרומה מאזור פגראש שבטרנסילבניה. הכרוניקה של אוטאקר אאוס דר גאל משטיריה מציינת שליט ולאכי שהיה בן ברית של וויבוד טרנסילבניה, לאסלו קאן או אפור, במאבק נגד אוטו לבית ויטלסבך מבוואריה, שנבחר למלך הונגריה. אוטו נעצר על ידי לאסלו ונשלח אל "שליט ולאכיה שמעבר להרים", שם הוחזק בכלא. הכרוניקה מוסרת שאותו שליט חלה בערך בשנת 1307 ובעם הלכו שמועות כי זה היה עונש מאלהים על כליאתו של אוטו מבוואריה. יש סבורים שטוקומריוס היה השליט הוולאכי המוזכר בכרוניקה של אוטוקר. Djuvara, Neagu: Thocomerius – Negru Vodă. Un voivod de origine cumană la începuturile Ţării Româneşti /Thocomerius – Negru Vodă: A Voivode of Cuman Origin at the Beginnings of Wallachia/, Humanitas, 2007 דינו ג'ורסקו -"הארץ הרומנית" (ולאכיה) Dinu Giurescu Ţara Românească Editura Ştiinţifică, Bucureşti, 1973 (ברומנית) כרוניקה של אוטאקאר און ליין ב-Monumenta Germaniae Historica Ottakars Oesterreichische Reimchronik, zweiter Halbband, "Deutsche Chroniken", Hannover,Hahnsche Buchhandlung 1893,(בגרמנית) גוגל בוקס David Hughes The British Chronicles Book.2,Westminster, Maryland, Heritage Books, 2007 (באנגלית) מאמר בעיתון הרומני "נגרו וודה" ו"טרה בלאכורום" 12-10-2010 "Alin Bujor" - Negru Voda şi Terra Blachorum II, "Monitorul de Făgăraş" (ברומנית) מאמר בעיתון קוריירול זיליי, במחוז ארג'ש - כולל ריאיון עם ההיסטוריון בוגדן מורג'סקו "הבסאראבים לא עשו עיניין ממוצאם האתני" Marius Achim Un mormânt ne poate schimba istoria, Curierul Zilei, Argeş, 28.07.2012 (ברומנית) D.Giurescu עמוד 280 ראו באילן יוחסין שבספר הגנאלוגיה "כרוניקות בריטיות" מאת David Hughes עמוד 598 D.Hughes עמוד 598 vol.II Monumenta Germaniae Historica עמוד 1434
פייר פובי דה שאבאן

פייר פובי דה שאבאן (בצרפתית: Pierre Puvis de Chavannes;‏ 14 בדצמבר 1824 – 24 באוקטובר 1898) היה צייר צרפתי, אשר את יצירותיו משייכים לזרם הסימבוליסטי, ממייסדי ונשיאה של האגודה הלאומית לאמנויות יפות בצרפת, ואמן משפיע בתקופתו. נולד כפייר-ססיל פובי דה שאבאן באמיין שבצפון צרפת. אביו היה מהנדס מכרות, וצאצא למשפחת אצולה מבורגון . פייר למד באמיין ואחר כך בתיכון יוקרתי בפריז ובבית הספר להנדסה האקול פוליטקניק. הוא תכנן ללמוד כמו אביו הנדסה, אולם מחלה קשה שיבשה את לימודיו. הוא נסע לאיטליה, שם נחשף לרעיונות חדשים וכשחזר לפריז בשנת 1844 החליט כי בכוונתו להיות צייר. הוא למד אצל אז'ן דלקרואה, תומאס קוטור ואצל הנרי שפר (Henry Scheffer). במונמארטר ניהל רומן עם אחת מהדוגמניות שלו, סוזאן ואלאדון, אשר הפכה להיות ציירת מפורסמת בזכות עצמה. היא נשוי לדוגמנית המודל מריה קנטקוזינו. בשנת 1890 היה ממייסדי האגודה הלאומית לאמנויות יפות בצרפת ושימש כנשיאה משנת 1891. במותו נחשב לאחד מהציירים הגדולים ביותר של זמנו. החל משנת 1928 מוענק לזכרו פרס לאמן (Prix Puvis de Chavannes). דה שוואן נחשב לצייר סימבוליסט ולא נהה אחר הזרמים האימפרסיוניסטים והריאליסטים שהחלו להיות מקובלים בתקופתו. עם זאת פעל כצייר עצמאי ולא היה משויך בזמנו לזרם או קבוצת אמנים מסוימת. הוא הכין מספר ציורי קיר, אשר מוצגים כיום בעיריית פריז, בסורבון, ובפנתאון של פריז, וכן בספריה הציבורית בבוסטון. יצירתו מוערכת על ידי הציירים מתנועת הנאבי, במיוחד מוריס דניס, וכן זכה להערכה ממשוררים סימבוליסטים כמו סטפאן מלארמה ואלפרד ז'ארי. בנוסף, יצירתו המוקדמת של פבלו פיקאסו הושפע מעבודותיו של דה שאבאן. מדיה וקבצים בנושא פייר פובי דה שאבאן בוויקישיתוף מיצירותיו פייר פובי דה שאבאן, באתר "Find a Grave" (באנגלית) פייר פובי דה שאבאן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) פייר פובי דה שאבאן, באתר MusicBrainz (באנגלית) פייר פובי דה שאבאן, באתר Discogs (באנגלית)
L'Histoire

L'Histoire הוא כתב עת חודשי צרפתי העוסק בהיסטוריה פופולרית. כתב העת נוסד בשנת 1978 על ידי מישל שודקיביץ' ומישל וינוק. עורכת העיתון כיום היא ולרי חנין (Valérie Hannin). הוא מעניק מקום גדול לחקר חדשות אך גם לפרסום, תערוכות, מדיה, אינטרנט וכו'. נושאים מיוחדים מיועדים למנויים: תצוגה מקדימה של סרטים, כנסים, ביקורים פרטיים במקומות יוקרתיים וכדומה. כיום שייכת ההוצאה של כתב העת לפרנסואה פינו (François Pinault), אשר מוציא לאור גם את העיתון Le Point. מדיה וקבצים בנושא L'Histoire בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של L'Histoire (בצרפתית) אתר האינטרנט הרשמי של L'Histoire L'Histoire, ברשת החברתית אקס (טוויטר) L'Histoire, סרטונים בערוץ היוטיוב אתר הבית של המגזין ארכיון כתב העת Abonnement magazine L'Histoire, fnac ערך זה הוא קצרמר בנושא תקשורת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סרז' למואן

סאז' למואן (צרפתית: Serge Lemoine; נולד ב-8 במרץ 1943) הוא חוקר אמנות והיסטוריון צרפתי. למואן, יליד לאן, עשה את לימודיו באוניברסיטת בורגון שבדיז'ון, ובעבודת הדוקטורט שלו התמחה באמנות מופשטת. בין השנים 1981 ל-1988 לימד בבית הספר שבלובר (École du Louvre). בין השנים 1996 ל-2001 שימש כמנהל מוזיאון גרנובל. בין השנים 2001 ל-2008 שימש כנשיא מוזיאון ד'אורסה. בשנת 1999 מונה לפרופסור באוניברסיטת פריז 4 (סורבון). בשנת 2005 מונה לחבר במסדר האמנויות והספרות ובשנת 2008 לקצין בלגיון הכבוד. Art constructif, Centre Georges Pompidou-Ircam, 1995 François Morellet, Flammarion, 1996 Pierrette Bloch, avec Lucile Encrevé, Réunion des Musées Nationaux, 1999 Collection du musée de Grenoble, avec Jean-Pierre Changeux, Réunion des Musées Nationaux, 1999 Bissière, avec W.Lewino et J.-F. Jaeger, Ides et Calendes, Neuchâtel, 2000 Art concret, Réunion des Musées Nationaux, 2000 L'Art dans le paysage du tramway d'Orléans, Réunion des Musées Nationaux, 2002 De Puvis de Chavannes à Matisse et Picasso, Flammarion, 2002 Dada, Hazan, 2005 Art moderne et contemporain (dir.), Larousse, 2006 Jules Bastien-Lepage, Nicolas Chaudun, 2007 Le mystère et l'éclat. Pastels du musée d'Orsay, Réunion des Musées nationaux, 2008 הבלוג האישי של למואן
ג'ורג' מין

ג'ורג' מין (בהולנדית: George Minne;‏ נולד כ-Georgius Joannes Leonardus Minne; ‏ 30 באוגוסט 1866 – 18 בפברואר 1941) היה פסל בלגי אשר השתייך לזרם הסימבוליסטי. נולד בגנט שבבלגיה לארכיטקט מצליח. הוא למד באקדמיה לאמנות יפה בגנט ארכיטקטורה ואחר כך החל לקחת קורסים בפיסול ובאמנות. הוא נסע לפריז, שם התחבר עם מוריס מטרלינק אשר חשף אותו לעולם האמנות סימבוליסטי. בשנת 1890 ניסה להתקבל לסטודיו של אוגוסט רודן, בלא הצלחה. הוא חזר לגנט, שם נישא ז'וזפינה, בת של המשורר נפוליאון דסטנברג. בגנט הקים בית מלאכה והחל לפסל בברונזה ולשרטט. בזמן מלחמת העולם הראשונה הוא נמלט לווילס, וחזר בסופה. יצירתו המפורסמת ביותר היא סדרת הפסלים "הנער המתכופף". הפסלים היו בבעלות של אדלה בלוך באואר ובעלה פרדיננד, הם הוחרמו על ידי הנאצים ורק לאחר מאבק משפטי ארוך הצליחה האחיינית שלהם לזכות בהם בתום המלחמה. לקראת שנת 1900 החל לזכות בהכרה והוא השפיע על אמנים בצרפת, בלגיה וגרמניה. בין תלמידיו, הפסל הישראלי עזריאל אברט. בשנת 1931 הוענק לו תואר הכבוד "ברון" על הישגיו. טורסו זכר במוזיאונים המלכותיים לאמנויות יפות של בלגיה מדיה וקבצים בנושא ג'ורג' מין בוויקישיתוף
יוהאן בוהין

יוהאן בוהין (נקרא גם: ז'אן בוהין) (Johann Bauhin) ‏ 12 בדצמבר 1514 - 26 באוקטובר 1613) הוא בוטנאי שווייצרי. יוהאן נולד בבזל לרופא ז'אן בוהין. אביו נולד בצרפת אך עבר לשווייץ לאחר שהמיר את אמונתו מהזרם הקתולי לזרם הפרוטסטנטי בנצרות. גם יוהאן עצמו חילק את חייו בין מדינות שונות באירופה. אחיו של יוהאן הוא הרופא והבוטנאי גספר בוהין. יוהאן למד בוטניקה באוניברסיטת טובינגן שבדרום גרמניה, בהדרכתו של לאונהארט פוקס. לאחר מכן עזב יחד עם קונרד גסנר לבזל, שם החל יוהאן את לימודי הרפואה שלו, ולאחר מכן קיבל תואר פרופסור לרטוריקה בשנת 1566. ארבע שנים לאחר מכן, הוזמן להיות רופאו האישי שלהדוכס נסיכות וירטמברג - פרדריק הראשון. הדוכס התגורר אז במונטבליה (כיום צרפת), שם נשאר יוהאן עד מותו. יוהאן התמקד בעבודתו בבוטניקה, וחיבורו המרכזי 'Historia plantarum universalis' (תולדות צמחי העולם), שאסף את כל הידוע עד אז על בוטניקה, לא הושלם עד מותו. חרף כך, פורסם החיבור ביוורדון שבשווייץ בשנת 1650. ספר זה נחשב לפלורה הבינלאומית הראשונה, וכולל תיאורים של 5,226 צמחים. בידיעותיו הרבות, הזין יוהאן גנים בוטניים אחדים, וגם הרבה לאסוף צמחים במהלך מסעותיו. הבוטנאי השוודי קארלוס לינאוס העניק את השם לסוג בוהיניה, לכבודם של האחים בוהין. Historia plantarum universalis, 1650 מדיה וקבצים בנושא יוהאן בוהין בוויקישיתוף יוהאן בוהין, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה Cincinnati Historical Society - Johann Bauhin
נחשוני ים

נחשוני ים (שם מדעי: Ophiuroidea) הם מחלקה של בעלי חיים השייכים למערכת קווצי עור, ומהווים את המחלקה העשירה ביותר במינים במערכה זו. נחשוני הים מזכירים בצורתם את כוכבי הים וקרובים אליהם מבחינה פילוגנטית. ההבדל המורפולוגי העיקרי בין שתי מחלקות אלו ניכר בצורת החיבור של הזרועות לגוף: זרוע כוכבי הים מהווה המשך של הגוף, ואילו לנחשוני הים זרועות בעלות בסיס דק, והגוף נראה כדיסקית מרכזית. לרוב לנחשוני הים זרועות דקות וארוכות, המחולקות לפרקים. פרקים אלה מאפשרים להם לנוע בגמישות, ומכאן גם נגזר שמם. מספר הזרועות הוא לרוב 5–7. נחשוני הים נפוצים מאזור הכרית ועד למעמקי הים. הם חיים בין סלעים בטין, בין אצות. הם ניזונים לרוב מסינון חומר אורגני מן המים וליקוטו בעזרת רגלי המים שלהם. ההפריה נעשית לרוב על ידי פליטת ביצים ותאי זרע למים. ישנם מינים המדגירים את הביצים בכיסים מיוחדים בשולי הגוף, ידועים גם מינים אנדרוגניים. לכריתנית ונדט התפתחה מערכת ראייה מיוחדת. קיימים כ-1900 מיני נחשוני ים, ו-230 סוגים המאורגנים בשלוש סדרות: Oegophiurida, Phrynophiurida ו-Ophiurida. גלדית ארוכת זרועות (אנ') דקרן Ophiothrix נחשונית Ophiactis נחשון Ophiura גרגירנית Amphiura סיכנית Ophiothrix נחשונית רבת-קוצים (אנ') נחשון מקושט (אנ') כריתנית מצוירת (אנ') נחשונק שיחני (אנ') האנציקלופדיה של החי והצומח בא"י, כרך 4: החיים במים מדיה וקבצים בנושא נחשוני ים בוויקישיתוף נחשוני ים, באתר ITIS (באנגלית) נחשוני ים, באתר NCBI (באנגלית) נחשוני ים, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) נחשוני ים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) נחשוני ים, באתר GBIF (באנגלית) נחשוני ים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) על נחשוני ים באתר WetWebMedia מה זה נחשונק? נחש ענק, צמח או יהושוע הפרוע?, באתר אנציקלופדיה אאוריקה אנציקלופדיית החי והצומח של ארץ ישראל, כרך 4 – "החי במים", בעריכת לב פישלזון, הוצאת משרד הביטחון , עמ' 64 נחשוני-ים, יעקב אורבך, האנציקלופדיה העברית כ"ה, תשל"ד, עמ' 42-41
כד

כד הוא כלי המיועד להכיל חומרים שונים, לרוב נוזלים המשמשים לשתייה כמו מים או יין. כד יכול לשמש גם לנוי, או בתור כלי לשתילת צמחים. לרוב מבנה הכד הוא עגול. חלקו העלון של הכד פתוח ולעיתים הוא בעל זרבובית המשמשת למזיגת הנוזלים. במקרים רבים מצורפת לכד ידית אחיזה אחת או יותר. הכד עשוי לרוב מחומר קשיח, כגון: חרס, מתכת, זכוכית נירוסטה ועוד. גודלו של הכד מותאם למטרת השימוש בו. בהתאם לכך הכד יכול להופיע במגוון גדלים. בדרך כלל הכד בעל צוואר ארוך ולעיתים גם בעל ידית. האדם החל לייצר ולהשתמש בכדים כבר בתקופות מוקדמות. ערך מורחב – קדרות יוון העתיקה קדרות יוון העתיקה היו אחד האלמנטים המוחשיים והאיקוניים באמנות היוונית העתיקה. הכדים ושאר כלי־החרס הצבעוניים של היוונים הקדומים שרדו בכמויות גדולות, וכיום משמשים כפריט אספנות יקר. דוגמאות לכדים מפורסמים מתקופה זו: כד בורגזה - כד העשוי שיש לבן, שפוסל במחצית השנייה של המאה הראשונה לפנה"ס ככד שנועד לעטר גן או מבנה. כד המוזה - כד מסוג ליקיטוס (lekythos) המיוחס לצייר המכונה "צייר אכילס" (Achilles Painter) ומתוארך למחצית המאה ה-5 לפנה"ס באטיקה, יוון. כד פרנסואה - כד יווני בגובה של כ-66 ס"מ מטיפוס קארטר, המתוארך לשנת 570 לפנה"ס. ישנם טקסים רבים המשתמשים בכדים לצרכים שונים. לדוגמה, בסיום טקס שריפת גווייה האפר נשמר בכד מיוחד או מפוזר במקומות שונים. אגרטל בקבוק דלי זרבובית כד וספל
חדירת הצוללת הצפון קוריאנית לחוף גאנגנונג

אזור החדירה (למפת קוריאה הדרומית מוגדלת)   סיאול פוסאן אינצ'ון דאיגו טג'אן קוואנגג'ו אולסן סוואן צ'נגוון צ'ג'ו קוריאה הצפונית יפן ים יפן הים הצהוב מצר קוריאה אזור החדירה (למפת קוריאה הדרומית רגילה)   סיאול פוסאן אינצ'ון דאיגו טג'אן קוואנגג'ו אולסן סוואן צ'נגוון צ'ג'ו קוריאה הצפונית יפן ים יפן הים הצהוב מצר קוריאה אזור החדירה חדירת הצוללת הצפון קוריאנית לחוף גאנגנונג התרחשה ב-18 בספטמבר 1996. במהלך התקרית, נאלץ צוות הצוללת, שעסק בפעולת ביון בקוריאה הדרומית, לנטוש אותה בשטח קוריאה הדרומית, ובמהלך השבועות שלאחר מכן ערך צבא קוריאה הדרומית מצוד אחריו. ב-15 בספטמבר 1996 הנחיתה צוללת צפון קוריאנית מדגם סאנג-או שלושה אנשי מודיעין בחוף בסמוך לעיר גאנגנונג שבצפון-מזרח קוריאה הדרומית, לשם איסוף מודיעין על בסיסי חיל הים הדרום קוריאני. ב-17 בספטמבר הגיעה הצוללת, שהמתינה במימי ים יפן, כדי לאסוף את השלושה, אך לא הצליחה בכך. ב-18 בספטמבר ניסתה הצוללת לאספם בשנית, אך נתקעה בקרקעית הים, ולא הצליחה להיחלץ. צוות הצוללת התחיל בהשמדת ציוד רגיש, נטש את הצוללת, והחל לעשות דרכו לכיוון האזור המפורז בין שתי המדינות. עוד קודם לכן הוצאו להורג 11 מאנשי הצוות, בשל אחריותם למחדל. יתר 14 אנשי הצוות התפצלו לקבוצות קטנות. על אף מאמצי הצוות להסוות עצמו, אזרח ערני הבחין בו, והזעיק את הרשויות, שהחלו בביצוע סריקות. בשעות אחר הצהריים הצליחה המשטרה המקומית ללכוד את אחד מאנשי הצוות. 7 אנשי צוות נוספים נהרגו למחרת בחילופי אש עם כוחות צבא קוריאה הדרומית. אנשי צוות נוספים נהרגו ב-21 בספטמבר, ב-22 בספטמבר, ב-28 בספטמבר וב-30 בספטמבר. שני אנשי צוות נוספים שהו בשטח קוריאה הדרומית 48 ימים, בטרם התגלו ב-5 בנובמבר, וזוהו. איש צוות אחד לא נתפס מעולם, ולפי ההערכות, הוא הצליח לשוב חזרה לקוריאה הצפונית. במהלך חילופי האש עם אנשי הצוות השונים, נהרגו 8 חיילים דרום קוריאנים ו-4 אזרחים, ו-27 חיילים דרום קוריאנים נפצעו. 4 חיילים נוספים נהרגו בתאונה במהלך החיפושים. ב-1 באוקטובר 1996 נרצח הקונסול הדרום קוריאני בוולדיבוסטוק, צ'וי דוק-גון, בזריקת רעל. על פי ההערכות, צ'וי נרצח כנקמה על מותם של החיילים הצפון קוריאנים, אף שממשלת קוריאה הצפונית לא הודתה בכך. איש הצוות היחיד שנלכד, לי קוואנג סו, סירב בתחילה לשתף פעולה עם חוקריו, אך בסופו של דבר סיפק מידע על פעילותו של הצוות, ואף גויס מאוחר יותר לחיל הים הדרום קוריאני. קוריאה הצפונית הכחישה בתחילה כי הצוללת עסקה במשימת ריגול, וטענה כי נסחפה לחוף עקב תקלה טכנית. עם זאת, ב-29 בדצמבר פרסמה התנצלות על התקרית. ביום שלמחרת הוחזרו לקוריאה הצפונית גופותיהם של אנשי הצוות. הצוללת נמשתה מהמים בידי חיל הים של קוריאה הדרומית, והועברה לאחד מבסיסיו. כיום מוצגת הצוללת לראווה ב"פארק האיחוד" שמדרום לגאנגנונג, והיא פתוחה למבקרים.
כנסיית סנט אנדרו שליד ארון הבגדים

כנסיית סנט אנדרו שליד ארון הבגדים (באנגלית: St. Andrew-by-the-Wardrobe) היא כנסייה אנגליקנית ברחוב המלכה ויקטוריה בסיטי של לונדון שבאנגליה, בסמוך לתחנת בלקפריירס. הכנסייה נזכרת לראשונה בתיאור משנת 1170 אולם קרוב לוודאי שנוסדה קודם לכן. במהלך המאה ה-13 הייתה הכנסייה חלק מטירת ביינארד - מגורי משפחת המלוכה באותה עת. ב-1361 העביר אדוארד השלישי ממצודת לונדון למבנה הסמוך לכנסייה את ארון הבגדים המלכותי - מחסן הבגדים הייצוגיים, השריונות, והכתר המלכותי. הכנסייה קיבלה את שמה בשל מבנה זה. הן ארון הבגדים המלכותי והן הכנסייה נשרפו כליל בשרפה הגדולה של לונדון. הכנסייה נבנתה מחדש לפי תכנונו של סר כריסטופר רן (אחת מ-51 הכנסיות שתכנן לאחר השריפה). הכנסייה היא הפשוטה בכנסיות שתכנן והקמתה נשלמה בשנת 1695. הכנסייה נהרסה בשנית במהלך הבליץ במלחמת העולם השנייה. רק הקירות החיצוניים ומגדל הכנסייה נותרו עומדים. היא שוקמה ונחנכה מחדש בשנת 1961. הכנסייה היא ניגוד לבנייני האבן מסביבה, בשל קירות הלבנים האדומות שלה. רוב עיטורי פנים הכנסייה נהרסו במהלך הבליץ, ולכן עוטרה בעיטורים רבים שהובאו מכנסיות אחרות שנהרסו. מקורה של שבשבת הכנסייה בכנסיית סנט מייקל באסישו שנהרסה ב-1900. ויליאם שייקספיר נהג להתפלל בכנסייה כשעבד בתיאטרון בלקפריירס הסמוך. לזכרו מוצב בכנסייה שלט זיכרון. מדיה וקבצים בנושא כנסיית סנט אנדרו שליד ארון הבגדים בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של כנסיית סנט אנדרו שליד ארון הבגדים
קו סירקל

קו סירקל (באנגלית: Circle Line; "הקו המעגלי") הוא קו במערכת הרכבת התחתית של לונדון. צבעו צהוב במפת הרכבת התחתית של לונדון והוא מסיע כ-114,609,000 נוסעים בשנה, השביעי בעומס מבין קווי הרכבת התחתית. רוב אורך הקו (27 ק"מ) בנוי בצורת קו עמוק מתחת לקרקע. סירקל היה קו "מעגלי" סביב מרכז לונדון עד דצמבר 2009, אז נפתחה הסתעפות בצפון-מערב הקו, אל תחנת האמרסמית'. רוב הדרך של הקו, וכל 36 התחנות, משותפות עם חלקים מהקווים דיסטריקט, האמרסמית' וסיטי, ומטרופוליטן; הקו המעגלי נקרא בשם זה רק משנת 1949. ב-1863 נפתח לראשונה קו רכבת בין פדינגטון לרחוב פרינגטון, על ידי חברת "Metropolitan Railway". באותה שנה המליצה ועדה על יצירת "קו פנימי מעגלי", וחברת "Metropolitan District Railway" החלה לבנות את החלק הדרומי של הקו. בשל סכסוך שפרץ בין שתי החברות, התעכבו העבודות עד 1884, אז הושלם הקו המעגלי. בשל סכסוך נוסף חל עיכוב גם בחישמול הקו, והוא הושלם ב-1905. ב-1933 התמזגו שתי החברות. עד אמצע שנות ה-40 הוצגו במפות הרכבת התחתית של לונדון רק הקווים מטרופוליטן ודיסטריקט שהרכיבו את המסלול. ב-1947 הופיעו קווים אלו במפות לראשונה באותו צבע, וב-1949 הופיע בהן לראשונה קו סירקל, כמופרד משני הקווים המרכיבים אותו. ב-7 ביולי 2005 התרחש פיגוע בשתי רכבות בקו סירקל - פיצוץ בתחנת אדגוור רואד, ופיצוץ נוסף בין תחנות ליברפול ואלדגייט. בפיגוע נהרגו 13 איש. בעקבות זאת נסגר הקו למשך ארבעה שבועות, למרות שרוב קווי הרכבת התחתית נפתחו מחדש כבר למחרת. ב-13 בדצמבר 2009 נפתחה הרחבה של קו סירקל בצד הצפון-מערבי שלו, מתחנת אדגוור רואד לכיוון האמרסמית'. הקו פועל במסלול משותף עם קו האמרסמית' וסיטי הנוסע בין תחנות אלו. בעקבות השינוי, לא ניתן עוד להמשיך בנסיעה בקו (באופן מעגלי) באזור תחנת אדגוור רואד, כי כל הרכבות פונות להסתעפות להאמרסמית', ויש צורך להחליף רכבת. יחד עם זאת, בשל השינוי הפכה תדירות הרכבות בקו לגבוהה יותר, ופחת העומס ברכבות קו האמרסמית' וסיטי. מדיה וקבצים בנושא קו סירקל בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קו סירקל קו סירקל, ברשת החברתית אקס (טוויטר) קו סירקל (באנגלית) מידע על קו סירקל (באנגלית) Circle Line extended to the west, אתר BBC
שרה בדישי

שרה בדישי (נולדה ב-1952) היא זמרת ישראלית שהתפרסמה בראשית שנות השבעים. בדישי הייתה סולנית "צוות הווי גולני", בו היו חברים בין היתר נורית גלרון, אבי בטלהיים ואריק סיני. ההרכב פורק בתום שתי תוכניות בלבד. בין שיריו בלטו במיוחד השירים "מוצאי שבת" ו"ג'בל רוס" (בעברית: הר דוב). התוכנית יצאה על תקליט משותף עם צוות הווי פיקוד צפון ותפסה צד אחד בו, שכלל שני שירים אלו וכן השירים "זה לא הולך ברגל", "המלאך של גולני", "גו גולני" ו"הלוך וחטוף". שיר נוסף שהיה חלק מהתוכנית, "עשר המכות", לא יצא על בתקליט זה, אלא כתקליט שדרים בודד לרדיו. בשנת 1973 כתבו אורי ברזילי ויהודה בדיחי את השיר "אגדת שלום שבזי" לפסטיבל הזמר המזרחי "למנצח שיר מזמור". השיר הוצע תחילה לירדנה ארזי, ועבר לבדישי לאחר סירובה. הוא הפך לשיר המזוהה איתה ביותר. השיר לא זכה בפסטיבל אך הושמע רבות ברדיו ובמצעדי הפזמונים, והגיע למקום ה-15 במצעד הפזמונים העברי השנתי באותה שנה. בשנת 1974 שבה בדישי אל הפסטיבל עם שירם של יורם טהרלב ואביבה אהרון "הביתה לחזור", שזכה לפופולריות. בשנת 1975 הקליטה את הביצוע המקורי לשירם של יהונתן גפן ומתי כספי "מקום לדאגה", כשכספי מלווה אותה בקולות רקע. היה זה שירה האחרון כזמרת מקצוענית. מעט אחר כך פרשה לחלוטין מעיסוקה כזמרת. שרה בדישי היא דודתם של הזמר והגיטריסט כפיר בן ליש, הזמר סער בדישי ושל אחיו, הסטנדאפיסט שאולי בדישי. שרה בדישי, באתר שירונט שרה בדישי, באתר MusicBrainz (באנגלית) שרה בדישי, דף שער בספרייה הלאומית שרה בדישי, באתר MOOMA (בארכיון האינטרנט)
שראל (חברה)

שראל – פתרונות לוגיסטיים ומוצרים לרפואה מתקדמת בע"מ היא חברה פרטית בבעלות עמותה והיא מספקת מוצרים ושירותים לבתי חולים ולמוסדות רפואיים בישראל בהם תרופות, מרכיבי חיסון, ציוד ומכשור רפואי ומעבדתי. חברת שראל הוקמה ב-1995 על ידי עמותת "בתי החולים הציבוריים למען הציבור" בהחלטת ממשלה כדי לשמש כזרוע הרכש המרכזית (GPO) עבור בתי החולים והמרכזים הרפואיים הממשלתיים בישראל, שירותי בריאות הציבור, לשכות הבריאות, האגף לשעת חירום במשרד הבריאות וגופים אחרים. בראש העמותה עומד פרופ' משה רווח, יו"ר הנהלת מכבי שירותי בריאות, לשעבר קצין רפואה ראשי ומנהל המרכז הרפואי רמב"ם בחיפה. מנכ"ל החברה הוא סא"ל במיל' מר אבי בוסקילה, לשעבר מנהל מערך הלוגיסטיקה הרפואית וחבר הנהלה בבית החולים תל השומר, ראש מחלקת ארגון של חיל הרפואה ומפקד המרכז הלוגיסטי לציוד רפואי ותרופות של צה"ל. יו"ר הדירקטוריון של החברה הוא שלמה גרופמן. בשנת 2023, דן אנד ברדסטריט דירגה את שראל במקום השני מהחברות המובילות במשק בקטגוריית הפצה סיטונאית, ציוד רפואי ותרופות. נכון לשנת 2024, היקף המכירות של שראל הוא כ-1.7 מיליארד ש"ח, והיא מעסיקה כ-180 עובדים במטה החברה בנתניה. שראל מספקת סל מלא של מוצרים ושירותים לבתי חולים ולמוסדות רפואיים וייעודה הוא לספק פתרונות ברכש מרכזי ובלוגיסטיקה רפואית למערכת הבריאות הישראלית. המרכז הלוגיסטי של החברה ממוקם במרכז הארץ ומערכת ההפצה ערוכה לאספקה ישירות למחסני הלקוחות בהם בתי חולים כלליים, מרכזי בריאות הנפש, מרכזים גריאטריים וגופים ממשלתיים כמו משרד הבריאות והאגף לשעת חירום. מחסני החברה זמינים 24 שעות ביממה למתן מענה לצורכי מערכת הבריאות באספקות דחופות של תרופות וציוד רפואי. בשראל מספר יחידות עסקיות: חטיבת התרופות – האחראית לאספקת תרופות כולל תרופות אשפוזיות ואמבולטוריות, חומרי חיטוי רפואיים, נסיובים ומוצרי דם, תמיסות עירוי, תרכיבי חיסון לפי תוכנית החיסונים הלאומית. חטיבה רפואית – האחראית לאספקת ציוד ואביזרים רפואיים לתפעול שוטף של בתי חולים כגון ציוד רפואי וכירורגי, ציוד לקרדיולוגיה, אנגיוגרפיה, אורתופדיה, מכשור למעבדות, ציוד מוסדי כגון אספקת ביגוד ומוצרי טקסטיל לצוות ולחולים, מוצרים ייחודיים לחדרי ניתוח, מערכות ציוד ייעודי למטבחים, מכבסות וכו'. חטיבת המכשור הרפואי – האחראית לאספקת מכשור רפואי מתקדם לבתי חולים, כגון מערכות הדמיה, רפואה גרעינית, אולטרה סאונד, חדרי צנתורים, חדרי ניתוח, ניטור והנשמה. חדשנות רפואית – אחראית בפיתוח פתרונות בתחום החדשנות הרפואית כגון הכנה אוטומטית של מנת התרופות בבית המרקחת בשיטת ה-unit dose, עיצוב ושיפור סביבת החולה ועוד. פרויקטים לאומיים – חברת שראל מתכננת ומתפעלת פרויקטים לאומיים בתחום הבריאות בתיאום עם משרד הבריאות כגון רענון מלאי תרופות וציוד לשעת חירום, סיוע למשלחות רפואיות והצלה לחו"ל, שפעת החזירים, 'מבצע קרנית' לקיצור תור הממתינים להשתלת קרנית ועוד. שראל - האתר הרשמי שי ניב, ‏האוצר חזר בו מדרישתו: שראל תוכל לספק תרופות ללא מכרז, באתר גלובס, 22 ביולי 2010 שי אספריל, אנחנו התרופה, באתר כלכליסט, 13 במרץ 2014 שראל שירותים ואספקה לרפואה בע"מ, בדן אנד בראדסטריט שראל שירותים ואספקה לרפואה בע"מ, בדן אנד בראדסטריט
קונוורז'ן

קוֹנְוֶורְז'ן הוא רומן מאת רביב יצחקי בהוצאת כנרת זמורה ביתן 2012. זהו רומן בשפה העברית החושף את הנעשה מאחורי הקלעים של תעשיית הפורנו וההימורים באינטרנט. דוד רוזנטל, בביקורת על הספר באתר וואלה כותב: קצת מוזר, אבל בעשרים שנות הקיום של האינטרנט (במתכונת שבה אנו מכירים אותו), לא נמצא כמעט אף רומן מכובד שיעסוק בנושא הזה ובמה שמסתתר מאחוריו. בדיוק מה שאמרו על אוננות עוד לפני עידן האינטרנט: כולם עושים את זה, אף אחד לא מדבר על זה. ...למרות הדומיננטיות הברורה הזו, איש כמעט לא העז להצביע על הפיל שעומד באמצע החדר. יצחקי עושה זאת, דרך מפרט מעניין של מושגים כמו אפיליאיישן, בוטים, קוד פתוח והמונח הנושא את שם הספר, קונוורז'ן. במרכזו של הרומן, סיפור אהבתו של מאתיו אנדרסון, האקר אמריקאי צעיר מניו ג'רזי, ל'דאקי' -יפהפייה דקיקה ומיוחדת המופיעה בחדרי צ'אט-חי. באחד הלילות הוא מקליט באקראי את אהובתו נאנסת באכזריות על ידי שני גברים. אחרי האונס היא נעלמת ללא עקבות. הקובץ המוקלט הופך לראיה רבת ערך כאשר מתבררת זהותו של אחד האנסים. כאן מתערבים כוחות גדולים ממנו: ה-CIA הנלחם ב-סחר בבני אדם ובהלבנות הון. חברות הימורים השייכות לאוליגרכים שחיי אדם חשובים בעיניהם כקליפת השום, ופוליטיקאים ציניים ומושחתים. מאתיו יוצא להציל את אהובתו במסע חוצה יבשות, במהלכו פוגש טיפוסים אקסצנטריים, האקרים, סוכנים, פעילי או"ם, דוגמניות פורנו ואנשי מדיה, הוא מגלה אמיתות מפתיעות על עצמו ועל נסיבות חייו. "קונוורז'ן" מתאר את התרבות הנסתרת של ההאקרים. האקרים שבנגוד לדעה הרווחת - אינם פושעים ורואים את עצמם כמקימי ומפתחי רשת האינטרנט כפי שאנחנו מכירים אותה היום. להאקרים, על פי הספר - שפה, סמלים וסולם ערכים ייחודי להם. הספר מעלה שאלות בנושא אפשרות הקשר הווירטואלי בין אנשים. האם ניתן להתאהב במישהי או במישהו דרך "צ'אט"? מה ניתן לדעת על אנשים כפי שהם מציגים את עצמם ברשת? האם השפה המדוברת ברשת היא קריטריון לזהות? שם הספר, קונוורז'ן, פירושו בעברית המרה שבשיווק אינטרנטי מתייחסת להמרת גלישת הגולשים לפעולות רווחיות עבור יוצרי האתר. בספר המילה קונוורז'ן מקבלת משמעויות נוספות, המתייחסות לתמורה שעוברים הגיבורים. פרק ראשון מקונוורז'ן העולם הבוקר - רשת(הקישור אינו פעיל) אסף גלעד, פורנו והימורים ברשת: "תעשייה ישראלית, שאיש לא מתגאה בה", באתר כלכליסט, 22 באוגוסט 2012 קונוורז'ן, באתר OCLC (באנגלית) דוד רוזנטל‏, "קונוורז'ן" של רביב יצחקי: עוסק בהיי טק ובלכלוך שמאחוריו, באתר וואלה, 26 באוגוסט 2012
גינוואן

גִינוֹוָאן (ביפנית: 宜野湾市) היא עיר במחוז אוקינאווה, יפן. בשנת 2003 נאמדה אוכלוסיית העיר בכ-94,693 תושבים,[דרוש מקור] עם 40,041 בתי אב וצפיפות אוכלוסייה של 4,854 אדם לקילומטר רבוע. השטח הכולל של העיר הוא 19.51 קילומטר רבוע. העיר גובלת בערים צ'טאן ממערב, אוקינאווה סיטי מצפון, יוראסוי מדרום ונישיהארה ממזרח. העיר הוקמה ב-1 ביולי 1962[דרושה הבהרה] והיא מנוהלת על ידי חבר נבחרים המורכב מ-28 אנשים. לגינוואן שני מוקדי משיכה לתיירים והם הריסות מבצרים שהושמדו כליל במלחמת העולם השנייה. בעיר שוכנת אוניברסיטת אוקינאווה. מדיה וקבצים בנושא גינוואן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של גינוואן ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים ביפן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.