אוניות המערכה מסדרת קינג ג'ורג' החמישי (1911)

אוניות המערכה מסדרת קינג ג'ורג' החמישי היו קבוצה של ארבע אוניות מערכה מטיפוס דרדנוט שנבנו עבור הצי המלכותי הבריטי בתחילת העשור השני של המאה ה-20, שלעיתים כונו "סופר-דרדנוט". הספינות האחיות בילו את רוב הקריירה שלהן כחלק משייטת אוניות המערכה השנייה של צי הבית וה"גרנד פליט" ("הצי הגדול"), לפעמים הן שימשו כאוניות דגל. באוקטובר 1914, אאודשיוס פגעה במוקש וטבעה. מלבד ההשתתפות בניסיון הכושל ליירט את הספינות הגרמניות שהפגיזו את סקרבורו, הרטליפול וויטבי בסוף 1914, קרב יוטלנד במאי 1916 והפעולה הבלתי מוכרעת של 19 באוגוסט, שירות האוניות ששרדו במהלך מלחמת העולם הראשונה בדרך כלל כלל סיורים שוטפים ואימונים בים הצפוני. שלוש האוניות ששרדו נשלחו לזמן קצר לעתודה ב-1919 לפני שהועברו לצי הים התיכון בשנים 1920–1921, שם מילאו תפקידים קלים בהתערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה ובמשבר צ'נקלה של 1922. האונייה הראשונה שחזרה לבריטניה, קינג ג'ורג' החמישי, הפכה לאוניית אימונים ב-1923, אך השתיים האחרות שובצו לעתודה עם שובן בשנה שלאחר מכן. ההשלמה הקרובה של שתי אוניות המערכה מסדרת נלסון בשנת 1927 אילצה את מכירת קינג ג'ורג' החמישי ואייג'קס לגרוטאות בסוף 1926, בעוד סנטוריון הוסבה לספינת מטרה כדי לעמוד במגבלות הטונאז' של הסכם הצי של וושינגטון. במהלך מלחמת העולם השנייה, סנטוריון חומשה מחדש בנשק קל והוסבה לספינת חסימה ולאחר מכן שונתה לספינת פיתיון עם צריחי תותחים דמה. סנטוריון נשלחה לים התיכון ב-1942 כדי ללוות שיירה למלטה, אם כי האיטלקים הבינו במהירות את ההונאה. הספינה הוטבעה בכוונה במהלך הפלישה לנורמנדי בשנת 1944 כדי ליצור שובר גלים. הספינות הוזמנו כחלק מהתוכנית הימית של 1910–1911, וסדרת קינג ג'ורג' החמישי הייתה גרסה מוגדלת של סדרת אוריון הקודמת עם שריון נוסף, מתווה מתוקן של החימוש המשני וסידורי בקרת אש משופרים. הספינות היו באורך כולל של 597 רגל 9 אינץ' (182.2 מטרים), רוחב של 90 רגל 1 אינץ (27.5 מטרים) ושוקע של 28 רגל 8 אינץ' (8.7 מטרים). הֶדְחֶק האוניות היה 25,420 טונות ארוכות (25,830 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-27,120 טונות ארוכות (27,560 טונות) במעמס מלא. הצוותים שלהם מנו כ-869 קצינים ומלחים עם השלמתם ו-1,114 ב-1916. ניסויים ימיים עם סיירת המערכה אה"מ לאיון הראו שמיקום הארובה הקדמית בין המבנה הקדמי לתורן הקדמי גרם לכך שסיגים חמים וגזי פליטה מהדוודים הפכו את החלק העליון של התורן הקדמי לבלתי ניתן לעבודה לחלוטין כאשר הדוודים הקדמיים דולקים ושהגשר העילי יכול בקלות להפוך לבלתי ראוי למגורים, בהתאם לרוח. גם סדרת קינג ג'ורג' החמישי השתמשה באותו הסדר והם שונו תוך כדי בנייה כדי לתקן את הבעיה בעלות של כ-20,000 ליש"ט לכל אונייה. הארובה הקדמית הוזזה מאחור ומאחד מתמוכות תורן החצובה המקורי נבנה תורן מאולתר. מגדל התצפית בחלקו האחורי של מגדל הניווט הוסר, מגדל הניווט הוגדל, ומד הטווח הוזז מהחלק העליון של התצפית הקדמית לגג של מגדל הניווט. הספינות של סדרת קינג ג'ורג' החמישי הונעו על ידי שני סטים של טורבינות קיטור עם הנעה ישירה של פארסונס. צירי המדחף החיצוניים חוברו לטורבינות הלחץ הגבוה בחדרי המנועים החיצוניים ואלה הוצאו לטורבינות בלחץ נמוך בחדר המכונות המרכזי שהניעו את הצירים הפנימיים. הטורבינות השתמשו בקיטור שסופק על ידי 18 דוודים. הם דורגו ב-27,000 כוחות סוס (20,000 קילוואט) ונועדו להעניק לספינות הקרב מהירות מרבית של 21 קשרים (39 קמ"ש). במהלך ניסויי הים שלהם, הספינות עלו על המהירות וכוח הסוס שתוכננו, והגיעו למקסימום של 22.9 קשרים (42.4 קמ"ש). הם נשאו לכל היותר 3,100 טונות ארוכות (3,150 טונות) של פחם ועוד 840 טונות ארוכות (853 טונות) של מזוט שהותז על הפחם כדי להגביר את קצב השריפה שלו. זה העניק להם טווח של 5,910–6,310 מיילים ימיים (10,950–11,690 ק"מ) במהירות שיוט של 10 קשרים (19 קמ"ש). סדרת קינג ג'ורג' החמישי צוידה בעשרה תותחי 45 קליבר BL‏ 13.5 אינץ' Mark V בחמישה צריחים עם זוג תותחים בעלי הפעלה הידראולית, לאורך קו האמצע, המסומנים 'A'‏, 'B'‏, 'Q'‏, ' X' ו-'Y' מלפנים לאחור. התותחים היו בעלי הגבהה מקסימלית של +20° מה שנתן להם טווח של 23,830 יארד (21,790 מטרים). הכוונות שלהם, לעומת זאת, הוגבלו ל-15°+ עד שהותקנו מנסרות סופר-גבוהות ב-1916 כדי לאפשר הגבהה מלאה. בניגוד לסדרת האוריון, מכונות ההעמסה של צריחים אלו שונו כדי להכיל פגזים 1,400 ליברות (635 קילוגרם), כ-150 ליברות (68 קילוגרם) יותר מאלו של סדרת האוריון, במהירות לוע של כ-2,500 רגל לשנייה (760 מטר לשנייה) בקצב של שני פגזים לדקה. הספינות נשאו 100 פגזים לכל תותח. תרגילי אימון הראו שטרפדות ומשחתות תקפו בתדירות גבוהה יותר מהקשת הקדמית, ולכן 16 תותחי ה-102 BL‏ 4 אינץ' (102 מ"מ)/50 קליבר Mark VII של החימוש המשני סודרו מחדש כדי לשפר את חלוקת האש קדימה. שמונה מהם הורכבו במבנה העל הקדמי, ארבעה במבנה האחורי, וארבעה בקזמטים בצד הגוף לצד צריחי התותחים הראשיים הקדמיים, כולם ברכיבים בודדים. התותחים בקזמטים של הגוף לא היו ניתנים לשימוש לעיתים קרובות בים סוער והוסרו מאוחר יותר במהלך המלחמה. לתותחי ה-Mark VII הייתה הגבהה מרבית של +15° מה שנתן להם טווח של 11,400 יארד (10,424 מטרים). הם ירו פגזים 31 ליברות (14.1 קילוגרם) במהירות לוע של 2,821 רגל לשנייה (860 מטר לשנייה). הם סופקו עם 150 פגזים לכל תותח. בנוסף, האוניות נשאו גם ארבע תותחי הצדעה 3 פאונד (47 מילימטרים (1.9 אינץ')). הספינות צוידו בשלושה צינורות טורפדו שקועים בגודל 21 אינץ', אחד בכל צד רוחב ואחר בירכתי האונייה, עבורם סופקו 14 טורפדות. האוניות של סדרת קינג ג'ורג' החמישי היו כמה מאוניות המערכה הראשונות בצי המלכותי שקיבלו את החבילה המלאה של ציוד בקרת אש ששימשו במהלך מלחמת העולם הראשונה. עמדת השליטה על החימוש הראשי הייתה ממוקמת במגדל הניווט. נתונים ממד טווח צירוף מקרים 9 רגל (2.7 מטרים) (מכשיר בר וסטראוד לא מיוצב על אה"מ קינג ג'ורג' החמישי ויחידות ארגו מיוצבות באוניות האחרות) על גג מגדל הניווט, יחד עם מידע המהירות והמסלול של המטרה. קלט למחשב מכני Dumaresq ומשודר חשמלית לשולחן בקרת אש של דרייר (מערכת Mark III באה"מ המלך ג'ורג' החמישי ו-Mark II Tables באחרים עם שעון טווח ארגו המחליף את דגם דרייר-אלפינסטון ב-Mark III) הממוקם בתחנת השידור הממוקמת על הסיפון הראשי. מהירות וכיוון הרוח נקראו למטה לתחנת השידור באמצעות צינור קול או טלפון המופעל על ידי קול. טבלת בקרת האש שילבה את כל הנתונים והמירה אותם לנתוני גובה והסטה לשימוש התותחים. נתוני המטרה גם תועדו בצורה גרפית על טבלת חיווי כדי לסייע לקצין התותחים לחזות את תנועת המטרה. כגיבוי, שני צריחים בכל ספינה יכלו להשתלט במידת הצורך. טכנולוגיית בקרת האש התקדמה במהירות במהלך השנים שקדמו למלחמת העולם הראשונה, ופיתוח מערכת הירי של מערכת הניהול היה התקדמות גדולה. היא כללה מנהל בקרת אש שהותקן גבוה בספינה שסיפק באופן חשמלי זוויות גובה ואימון לצריחים באמצעות מצביע על חוגה, שאנשי צוות הצריח היו צריכים רק לעקוב אחריו. התותחים ירו בו זמנית, מה שסייע באיתור נתזי הפגזים ומזער את השפעות הסבסוב על פיזור הפגזים. המשקל של מערכת ניהול האש והחלק העליון המוגדל הוכיח את עצמו כיותר ממה שהתורן הלא נתמך היה יכול לשאת, והיה צריך לחזק אותו כאשר מערכות ניהול האש הותקנו בשנים 1913–1914 על גג החלק העליון. התורן של קינג ג'ורג' החמישי השתמש באוגנים, אבל שלוש האוניות האחרות קיבלו רגלי חצובה בחצי הגובה. תורן הספינה לשעבר נבנה מחדש לחצובה בגובה מלא בשנת 1918. מקורות זמינים אינם מכירים בעובדה כי אה"מ אאודשיוס הצטיידה במערכת ניהול האש לפני אובדנה, אך עדויות מצולמות מראות בבירור אחד שנראה לעין כשהיא שוקעת. קינג ג'ורג' החמישי הייתה מוקפת חגורת שריון של קרופ בקו המים בעובי 12 אינץ' (300 מילימטרים) בין הברבטים הקדמיים והאחוריים. זה הצטמצם ל 2.5–6 אינץ' (64–152 מילימטרים) מחוץ למצודת השריון המרכזית, אך לא הגיע לחרטום או הירכתיים. החגורה כיסתה את צד הגוף מ 16 רגל 10.5 אינץ' (5.1 מטרים) מעל קו המים עד 3 רגל 4 אינץ' (1.0 מטר) מתחתיו. מעל זה היה רצועת שריון של 9 אינץ' (229 מילימטרים). המחיצות האלכסוניות הקדמיות והאחוריות בגודל 10 אינץ' (254 מ"מ) חיברו את קו המים וחגורות השריון העליונות לברבטים 'A' ו-'Y'. הפנים החשופים של הברבטים היו מוגנים על ידי שריון בעובי 9 עד 10 אינץ' מעל הסיפון הראשי שדולל ל-3–7 אינץ' (76–178 מילימטרים) מתחתיו. לצריחי התותחים היו לוחות שריון בעובי 11 אינץ' (279 מילימטרים) פונים לצדדים עם גגות בעובי 3 עד 4 אינץ'. התותחים במבנה העל הקדמי היו מוגנים על ידי שריון בעובי 3–3.5 אינץ' (76–89 מילימטרים). עובי ארבעת הסיפונים המשוריינים נע בין 1–4 אינץ' (25–102 מילימטרים) ובין האזורים המוגנים ביותר מחוץ למצודת השריון המרכזית. החזית והצדדים של מגדל הניווט היו מוגנים על ידי לוחות בעובי 11 אינץ', אם כי עובי הגג היה 3 אינץ'. למגדל הפיקוח על התותחים מאחורי ומעל מגדל הקונינג היו דפנות של 4 אינץ' ולמגדל הפיקוח על הטורפדו מאחור דפנות 6 אינץ' וגג של 3 אינץ'. שלא כמו סדרת האוריון, המחיצות נגד טורפדו הורחבו כדי לכסות את חדרי המכונות, כמו גם את המחסנים בעובי שנע בין 1–1.75 אינץ' (25–44 מילימטרים). הדוודים היו מוגנים על ידי לוחות שריון בעובי 1–1.5 אינץ' (25–38 מילימטרים). עד אוקטובר 1914, זוג תותחים נגד מטוסים QF‏ 3 אינץ' (76 מילימטרים) הותקנו על גבי כל ספינה. בערך 80 טונות ארוכות (81 טונות) של שריון סיפון נוספו לאחר קרב יוטלנד במאי 1916 וקינג ג'ורג' החמישי הותקנה לגרור בלוני תצפית בערך באותו זמן. עד אפריל 1917, הספינות החליפו תותח נ"מ בקוטר 4 אינץ' באחד מתותחי ה-3 אינץ' וארבעת תותחי ה-4 אינץ' בקזמטים של גוף הספינה הוסרו. צינור הטורפדו בירכתיים הוסר במהלך 1917–1918 ופלטפורמה אחת או שתיים הותקנו על גבי כל ספינה ב-1918; אלה הורכבו על גגות הצריח והורחבו על קנה התותחים. קינג ג'ורג' החמישי החזיקה אותם על צריחי 'B' ו-'Q', סנטוריון על צריחי 'B' ו-'X' ולאייג'קס היה אחד על 'B'. בזמן שערכה את ניסוייה הימיים בליל 9/10 בדצמבר, סנטוריון נגחה והטביעה בטעות את ספינת הקיטור האיטלקית SS Deena והיא נשלחה לתיקון עד מרץ 1913. כל ארבע האוניות מסדרת קינג ג'ורג' החמישי הוקצו לשייטת אוניות המערכה השנייה עם כניסתן לשירות, בפיקודו של תת-אדמירל סר ג'ורג' וורנדר, וקינג ג'ורג' החמישי הייתה ספינת הדגל של השייטת עד 18 בפברואר 1913. סנטוריון נכחה בספיטהד כדי לקבל את נשיא צרפת, רמון פואנקרה, ב-24 ביוני 1913. אוניות הסדרה ייצגו את הצי המלכותי במהלך חגיגות הפתיחה המחודשת של תעלת הקייזר וילהלם בקיל, גרמניה, 23–30 ביוני 1914, שהתקיימה במקביל לשבוע קיל. בין 17 ל-20 ביולי 1914, סדרת קינג ג'ורג' החמישי לקחו חלק בניסוי גיוס ובדיקת צי כחלק מהתגובה הבריטית למשבר יולי. לאחר מכן, הם נצטוו להמשיך עם שאר צי הבית לסקפה פלו כדי להגן על הצי מפני התקפת פתע אפשרית של הצי הקיסרי הגרמני. לאחר הכרזת המלחמה הבריטית על גרמניה ב-4 באוגוסט, צי הבית אורגן מחדש כ"גרנד פליט", והוצב בפיקודו של אדמירל ג'ון ג'ליקו. על פי הדוקטרינה שלפני המלחמה, תפקידו של ה"גרנד פליט" היה להילחם בקרב מכריע נגד צי הים הפתוח הגרמני. אולם הקרב הגדול הזה התעכב מלהתרחש בגלל חוסר הרצון של הגרמנים לשלוח את ספינות הקרב שלהם נגד הכוח הבריטי החזק יותר. כתוצאה מכך, ה"גרנד פליט" בילה את זמנו באימונים בים הצפוני, עם משימות מדי פעם ליירט פשיטה גרמנית או גיחת צי גדולה. בעוד שייטת אוניות המערכה השנייה ערכה אימוני ירי מול החוף הצפוני של אירלנד ב-27 באוקטובר, אדישיוס פגעה במוקש וטבעה; כל הצוות שלה חולץ בהצלחה לפני שהיא התהפכה. המלך ג'ורג' החמישי פיתחה בעיות עם המעבים שלה בנובמבר. זה אילץ את הספינה לשבות לסירוגין מפעילות במהלך החודשים הבאים בזמן שהצינורות שלהם הוחלפו. ערך מורחב – הפשיטה על סקרבורו, הרטליפול וויטבי חדר 40 של הצי המלכותי יירט ופיענח את תעבורת הרדיו הגרמנית המכילה תוכניות למתקפה גרמנית על סקרבורו, הארטלפול וויטבי באמצע דצמבר באמצעות ארבעת סיירות המערכה של קבוצת הסיור הראשונה של קונטר-אדמירל פרנץ פון היפר. הודעות הרדיו לא הזכירו שצי הים הפתוח עם ארבע עשרה דרדנוטים ושמונה פרה-דרדנוטים יחזק את היפר. הספינות של שני הצדדים יצאו מבסיסיהן ב-15 בדצמבר, כשהבריטים מתכוונים לארוב לספינות הגרמניות בהפלגתן חזרה. הם גייסו את ששת הדרדנוטים של שייטת אוניות המערכה השנייה, כולל שלושת האוניות מסדרת המלך ג'ורג' החמישי ששרדו, וארבעת סיירות המערכה של תת-אדמירל סר דייוויד ביטי. כוחות המיסוך של כל צד השתבשו זה בזה במהלך חשכת הבוקר המוקדמת ומזג האוויר הסוער של 16 בדצמבר. הגרמנים השתלטו על חילופי האש הראשוניים, וגרמו נזק חמור לכמה משחתות בריטיות, אך אדמירל פרידריך פון אינגנול, מפקד צי הים הפתוח, הורה לספינותיו להסתובב, מודאג מהאפשרות של מתקפה המונית של משחתות בריטיות באור השחר. סדרה של תקלות וטעויות של הבריטים אפשרו לספינות של היפר להימנע ממעורבות עם כוחותיו של ביטי. ערך מורחב – קרב יוטלנד בניסיון לפתות ולהשמיד חלק מה"גרנד פליט", צי הים הפתוח הגרמני עזב את מפרץ היאדה מוקדם בבוקר 31 במאי 1916 לתמיכה בסיירות המערכה של היפר שהיו אמורים לשמש כפיתיון. חדר 40 יירט ופיענח את תעבורת הרדיו הגרמנית שהכילה תוכניות של המבצע, ובעקבות כך האדמירליות הורתה על ה"גרנד פליט" לצאת לפעולה בלילה הקודם כדי לנתק ולהשמיד את צי הים הפתוח. לאחר שספינותיו של ג'ליקו נפגשו עם שייטת אוניות המערכה השנייה בפיקודו של מרטין ג'ראם, שהגיעה מקרומארטי, סקוטלנד, בבוקר 31 במאי, הוא ארגן את הגוף הראשי של ה"גרנד פליט" בטורים מקבילים של פלגות של ארבע דרדנוטים כל אחת. שתי הפלגות של שייטת אוניות המערכה השנייה היו משמאלו (מזרחה), שייטת אוניות המערכה הרביעית הייתה במרכז ושייטת אוניות המערכה הראשונה מימין. כאשר ג'ליקו הורה לצי הגדול להתפרס שמאלה וליצור מערך טורי בציפייה להיתקל בצי הים הפתוח, זה הציב באופן טבעי את שייטת אוניות המערכה השנייה בראש המערך. האוניות הצליחו לירות כמה מטחים לעבר סיירות המערכה של קבוצת הסיור הראשונה ללא השפעה בשלב מוקדם של הקרב, אך התמרונים של הסיירות הקלות המלוות חסמו תכופות את מבטן על הספינות הגרמניות. יחד עם בעיות הראות מהעשן והערפל, אף אחת מאוניות הסדרה לא הצליחה לירות יותר מ-19 פגזים מהתותחים העיקריים שלוה. ה"גרנד פליט" התייצב ב-18 באוגוסט 1916 כדי לארוב לצי הים הפתוח בזמן שהתקדם לדרום הים הצפוני, אך שורה של תקלות וטעויות מנעו מג'ליקו ליירט את הצי הגרמני לפני שחזר לנמל. שתי סיירות קלות הוטבעו על ידי צוללות גרמניות במהלך המבצע, מה שגרם לג'ליקו להחליט שלא לסכן את היחידות העיקריות של הצי דרומית ל-55° 30' צפון עקב שכיחות הצוללות והמוקשים הגרמניים. האדמירליות הסכימה וקבעה שה"גרנד פליט" לא יצא לפעולה אלא אם הצי הגרמני ינסה לפלוש לבריטניה או שתהיה אפשרות חזקה שניתן יהיה לכפות עליו קרב בתנאים מתאימים. יחד עם שאר ה"גרנד פליט", הם יצאו לפעולה אחר הצהריים של 23 באפריל 1918 לאחר ששידורי רדיו חשפו שצי הים הפתוח נמצא בים לאחר ניסיון כושל ליירט את השיירה הבריטית הסדירה לנורווגיה. הגרמנים הקדימו את הבריטים רחוק מדי מכדי להיתפס, ולא נורו יריות. האחיות נכחו ברוזית', סקוטלנד, כאשר הצי הגרמני נכנע שם ב-21 בנובמבר. האוניות נשארו עם שייטת אוניות המערכה השנייה בתחילת 1919, ולאחר מכן הפכה קינג ג'ורג' החמישי לספינת הדגל של שייטת אוניות המערכה השלישית עד שיחידה זו פורקה מאוחר יותר באותה שנה. לאחר מכן הפכה הספינה לספינת הדגל של צי המילואים ושירתה עד סוף 1920. בינתיים, אייג'קס הועברה לשייטת אוניות המערכה הרביעית של צי הים התיכון עד אמצע 1919 ולעיתים שימשה כספינת הדגל של הצי. סנטוריון עקבה אחריה בתחילת 1920, אף על פי שהיא בילתה זמן רב במילואים במלטה. האוניות מילאו תפקידים קטנים בהתערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה בים השחור בשנים 1919–1920. קינג ג'ורג' החמישי הצטרפה אליהם לשייטת אוניות המערכה הרביעית בתחילת 1921. לאחר שפגעה בשרטון בתחילת ספטמבר 1922, היא שהתה בסמירנה, טורקיה, וקיבלה תיקונים זמניים כאשר השריפה הגדולה של סמירנה התרחשה מאוחר יותר באותו החודש והיא פינתה כמה פליטים כשהפליגה לתיקונים קבועים במלטה. אחיותיה היו במימי טורקיה במהלך משבר צ'נקלה בערך באותו זמן. קינג ג'ורג' החמישי הייתה הראשונה מבין השלישייה שחזרה הביתה בתחילת 1923 והיא שירתה כספינת אימונים עד שנמכרה לגרוטאות בסוף 1926. אייג'קס וסנטוריון באו בעקבותיה באפריל 1924, אף על פי שהוצבו במילואים, כשהאחרונה אף שימשה כספינת הדגל של צי המילואים. כמו המלך ג'ורג' החמישי, אייג'קס נמכרה לגרוטאות בסוף 1926. קצבת הטונאז' הבריטית שהוענקה על ידי הסכם הצי של וושינגטון אפשרה להם להשאיר את שלוש האחיות בשירות עד ששתי אוניות המערכה מסדרת נלסון הושלמו ב-1927. בזמן שהמלך ג'ורג' החמישי ואייג'קס פורקו, סנטוריון פורזה על ידי הסרת חימושה והוסבה לספינת מטרה מבוקרת רדיו. בנוסף לשימוש כמטרה לספינות שטח, נעשה שימוש בסנטוריון להערכת היעילות של סוגים שונים של הפצצות אוויריות. במהלך מלחמת העולם השנייה, היא חומשה מחדש בנשק קל והוסבה לספינת חסימה ב-1941. כהכנה למבצע הזה (בוטל לאחר מכן), היא שונתה לספינת פיתיון עם צריחי תותחים דמה בניסיון לרמות את כוחות הציר. סנטוריון נשלחה לים התיכון ב-1942 כדי ללוות שיירה למלטה, אם כי ייתכן שהאיטלקים הבינו את ההונאה. הספינה הוטבעה בחוף אומהה ביוני 1944 כדי ליצור שובר גלים כדי להגן על נמל מאלברי שנבנה כדי להעלות את הכוחות לחוף. מדיה וקבצים בנושא אוניות המערכה מסדרת קינג ג'ורג' החמישי בוויקישיתוף