laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
המרכז לאמנות דיגיטלית

המרכז לאמנות דיגיטלית (לשעבר: המרכז הישראלי לאמנות דיגיטלית) הוא מרכז לאמנות עכשווית, קהילתית, פוליטית וחדשנית, הפועל בחולון. המרכז הישראלי לאמנות דיגיטלית הוקם בשנת 2001 על ידי גלית אילת ונוהל על ידה עד שנת 2010. אייל דנון, המשיך את פועלה של אילת וניהל את המרכז עד 2020. את המרכז מנהל היום אודי אדלמן. המרכז הוקם במטרה לקדם ולהפיץ את אמנות המדיה והווידאו בישראל. המרכז פונה לאוכלוסיות מגוונות ולשכבות גיל שונות ורואה כיעד חינוכי-חברתי את פיתוח הקשר עם תושבי חולון והסביבה והקניית כלים מעשיים ותאורטיים להבנת האמנות הדיגיטלית. במרכז מוצגות תערוכות נושא מתחלפות של אמנים מקומיים ובינלאומיים, סדרת אירועים לאמנות סאונד ומוזיקה חדשה, ארכיון וידאו המכיל עבודות של אמנים מקומיים ובינלאומיים, תוכנית אמן אורח, סדרות של הרצאות וסדנאות ועוד. כמו כן המרכז מוציא לאור את ”מארב” – מגזין אינטרנט לתרבות ואמנות ואת הרדיו האינטרנטי "חאלאס" (Halas - Holon Art Lab Audio Service). התחנה נוסדה ב-2008 על ידי דני מאיר ואורי קצנשטיין כערוץ עצמאי ולא מסחרי, ששם דגש על תכנים מוזיקליים מגוונים ואלטרנטיביים מישראל ומהעולם, שלא מיוצגים בערוצי הרדיו הציבוריים או המסחריים בישראל. בתחום הווידאו ארט היה המרכז שותף להקמתה של "וידאוזון", הביאנלה הבינלאומית לווידאו ארט. המרכז מכיל גם ארכיון וספרייה ליצירות וידאו ארט, ובו למעלה מ-1200 כותרים של יצירות מאת אמנים ישראלים ובינלאומיים. בין פעולותיו של המרכז בולטת המגמה לטשטוש גבולות בין סוגי האמנות השונים. במסגרת זו הוצג פסטיבל "הפזורה", אשר הציג מופעים ואירועי מוזיקה נסיונית ופרויקטים של סאונד. במקביל הציג המוזיאון תערוכה של יצירות סאונד ושל כאלו המשלבות דימוי חזותי עם סאונד. אתר האינטרנט הרשמי של המרכז לאמנות דיגיטלית מדיה וקבצים בנושא המרכז לאמנות דיגיטלית בוויקישיתוף אתר המרכז לאמנות דיגיטלית אתר מארב אתר רדיו חלאס מאי עומר, מקומות של שייכות, באתר "העוקץ", 13 בדצמבר 2015 המרכז הישראלי לאומנות דיגיטלית (חולון), דף שער בספרייה הלאומית כיום שטחי מקוה ישראל הם חלק מפארק אריאל שרון האלטרנטיבה החולונית, באתר הארץ, 13 בנובמבר 2008
אביעד יפה

אביעד (עדי) יפה (12 בספטמבר 1923 – 19 במאי 1977) היה איש ציבור ודיפלומט ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם המערך. יפה נולד בשנת 1923 ברחובות, בנם של המחנכים יצחק ובלהה יפה. כשהיה בן חודש עבר עם משפחתו להתגורר בירושלים, שבה היו הוריו ממייסדי שכונת בית הכרם. הוא למד בבית ספר התיכון בשכונה ולימודי מדעי הרוח באוניברסיטה העברית. בשנת 1936 הצטרף לארגון "ההגנה", וכן היה מראשי תנועת "המכבי הצעיר". בשנים 1942–1945 לימד יפה בתיכון בית הכרם ובמכללה למורים על שם דוד ילין. פעילותו בהגנה נמשכה כחבר המחלקה הערבית של הש"י, ובמלחמת העצמאות השתתף בקרב הקסטל ובמצור על ירושלים. לאחר הכשרתו בקורס לדיפלומטים הצטרף בשנת 1949 לשירות החוץ ושימש בו בתפקידים שונים: מזכיר ראשון בשגרירות ישראל בקנדה (1953–1956), קונסול בניו יורק והממונה על מרכז ההסברה בארצות הברית (1957–1962) ומנהל מחלקת ההסברה במשרד (1965–1966). במקביל, החל בשנת 1965, הושאל למשרד ראש הממשלה וכיהן כמזכיר המדיני וראש הלשכה של ראשי הממשלה לוי אשכול וגולדה מאיר אחריו. ביוני 1969, לקראת הבחירות לכנסת השביעית התפטר מתפקידו על מנת שיוכל להכלל ברשימת מפלגת העבודה לכנסת. ב-1970 היה ממייסדי יד לוי אשכול. בשנת 1972 נכנס יפה לכנסת השביעית במקומו של ראובן ברקת. החל ב-1973 כיהן כיו"ר האיגוד הישראלי לשחמט. כהונתו של יפה נמשכה לאורך הכנסת השמינית ובשנה האחרונה לכהונתה (1977) מונה לכהן כמנכ"ל הסוכנות היהודית וההסתדרות הציונית העולמית. הוא נפטר יומיים לאחר הבחירות לכנסת התשיעית. הותיר אחריו את אשתו ושתי בנות: דורית הוק, אדריכלית, ורויטל יפה-כ"ץ, שופטת ונשיאת בית המשפט המחוזי בבאר שבע. יפה היה נשוי לאורה, בתו של הדיפלומט ואיש הציבור אליהו ששון ואחותו של הדיפלומט משה ששון. היה אחיהם הצעיר של עמנואל יפה, מחנך שכיהן כמנהל המחלקה להכשרת מורים, כסמנכ"ל משרד החינוך וכיו"ר המזכירות הפדגוגית, ועמיקם יפה, מהנדס העיר ירושלים. בשנת 2017, גילם את דמותו של אביעד יפה (כמזכיר המדיני וראש לשכתו של לוי אשכול) השחקן אלון אופנהיים בדרמת הטלוויזיה "האיש שניסה למנוע מלחמה / נסיונותיו של לוי אשכול למנוע את מלחמת ששת הימים". את הסרט ביים גדעון גנני. את דמותו של לוי אשכול גילם דב גליקמן. הדרמה שודרה בערוץ הציבורי. מדיה וקבצים בנושא אביעד יפה בוויקישיתוף אביעד יפה, באתר הכנסת אביעד יפה, באתר כנסת פתוחה מת אביעד יפה, דבר, 20 במאי 1977 מפרי עטו: "אשכול קפץ ממקומו וגער בשגריר הרוסי": הימים האחרונים לפני מלחמת ששת הימים, דבר, 4 ביוני 1971 אביעד יפה נתמנה למזכיר מדיני של ראש הממשלה, חרות, 4 בינואר 1965. חגי אשד, א. יפה התפטר ויהיה מועמד לכנסת; ש. דיניץ במקומו, דבר, 16 ביוני 1969; אביעד יפה פרש משירות המדינה, דבר, 16 ביולי 1969. א. יפה הושבע כחבר-כנסת, דבר, 25 באפריל 1972. אליהו שחף, ח"כ אביעד יפה נבחר ליו"ר איגוד השחמט, דבר, 22 באוגוסט 1973. האיש שניסה למנוע מלחמה, / נסיונותיו של לוי אשכול למנוע את מלחמת ששת הימים" (53:43 דקות), יו-טיוב
תיכון הרטמן

התיכון התורני-ניסויי של מכון שלום הרטמן (על שם צוריאל סמית') הוא בית ספר תיכון דתי לבנים בירושלים. בית הספר, השוכן במתחם מכון שלום הרטמן, הוקם על ידי דוד הרטמן ביחד עם חגי בן ארצי ודוד דישון, והחל לפעול בשנת הלימודים תשמ"ו. רוב התלמידים מתגוררים באזור בית הספר, בשכונות: קטמון, בקעה, רחביה, ארנונה, תלפיות מזרח והמושבה הגרמנית. עם זאת, ישנם תלמידים המתגוררים ביישובים ובשכונות מרוחקות יותר, כמו: הר חומה, אפרת, רמות, גבעת זאב, פסגת זאב ובית הכרם. בבית הספר לומדים כ-350 תלמידים, מכיתה ז' עד י"ב. לאחר עשרים שנים תחת ניהולו של צבי ינאי, מנהל התיכון מאז שנת 2014 הוא שאול דוד. בשנת 2007 הוקם בית ספר תיכון לבנות, שנקרא "מדרשיית הרטמן לבנות" ברחוב דוד אלרואי הסמוך. בשנת 2010 זכה בית הספר בפרס החינוך הארצי.[דרוש מקור] בשנת 2021 נשיא המדינה ראובן ריבלין העניק לבית הספר לבנים את 'אות הנשיא לתקווה ישראלית'. בשנת 2022 זכה תלמיד בית הספר לבנים הלל כהן בחידון התנ"ך העולמי לנוער יהודי, שהתקיים ביום העצמאות ה-74. רשימת בוגרי בית הספר מדרשיית הרטמן לבנות אתר תיכון הרטמן לבנים "תיכון הרטמן", באתר הכל אודות מוסדות החינוך ערך זה הוא קצרמר בנושא חינוך. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו. נפתחת הרשמה לישיבה תיכונית חדשה ליד מכון שלום הרטמן ללימודי היהדות בירושלים, כל העיר, 22 בפברואר 1985 12 במרץ 2021, תיכון הרטמן לבנים זכה בפרס 'אות הנשיא לתקווה ישראלית', באתר מכון הרטמן-מרכז פלורליסטי למחקר, להגות, ולחינוך יהודי, ‏2021-03-12 מנהל בית הספר שאול דוד בהענקת פרס אות הנשיא לתקווה ישראלית, נבדק ב-2021-06-09 בתום דרמה: שני חתנים זכו בחידון התנ"ך לנוער, באתר "סרוגים", 5 במאי 2022 תמר טרבלסי חדד, קובי נחשוני, שני מנצחים בחידון התנ"ך העולמי: הלל מירושלים ודביר חיים מצפת, באתר ynet, 5 במאי 2022
מארק דייוויד צ'פמן

מארק דייוויד צ'פמן (באנגלית: Mark David Chapman; נולד ב-10 במאי 1955 בטקסס) הוא רוצחו של הזמר ג'ון לנון. בערב 8 בדצמבר 1980 רצח צ'פמן את ג'ון לנון בפתח ביתו. לדבריו של צ'פמן, הוא ההתגלמות הגשמית של הולדן קולפילד, גיבורו של הספר "התפסן בשדה השיפון", והוא רצח את לנון בטענה שהוא "מלך המזויפים". במהלך חייו היה צ'פמן מכור לסמים ומאושפז בבתי חולים פסיכיאטריים. צ'פמן היה צעיר נוצרי שהתנדב בארגון ימק"א. בשנים שלפני הרצח התגורר בהוואי, שם עסק בעבודות מזדמנות. עבודתו האחרונה הייתה שומר בבניין דירות. ביום עבודתו האחרון חתם ביומן נוכחות בשם "ג'ון לנון". ערך מורחב – רצח ג'ון לנון צ'פמן רכש בהונולולו אקדח תופי ב-169 דולר, אך משום מה לא רכש במקביל תחמושת. הוא הוציא רישיון להחזקת כלי נשק כחוק, ושמו האמיתי מופיע על הטופס. כאשר הגיע לניו יורק, גילה כי לא יוכל לרכוש בה תחמושת, והוא טס לעיר מולדתו באטלנטה כדי לרכוש תחמושת מחבר ילדות, לשם הגנה עצמית. ביום הרצח רכש צ'פמן עותק של הספר "התפסן בשדה השיפון", שעל עטיפתו רשם את המילים "This is my statement" ("זוהי הצהרתי"). בבוקר יום הרצח, 8 בדצמבר 1980, הגיע צ'פמן והמתין מחוץ לבניין הדקוטה. בשעה חמש בערך לנון, שסיים להתראיין לבי בי סי, ירד ביחד עם אשתו אל עבר מכוניתו בדרכם אל אולפן ההקלטות. צ'פמן עצר את לנון והושיט לו עותק של אלבומו האחרון של לנון "פנטזיה כפולה". המוזיקאי שאל את צ'פמן "אתה רוצה שאחתום על התקליט?" וחתם. את הרגע הזה הנציח הצלם הניו יורקי ומעריצו של לנון, פול גורש. בשעה 22:50 חזרו לנון ויוקו אונו מאולפן ההקלטות. הם יצאו מהמכונית והלכו לכיוון הכניסה של בניין דקוטה. לנון החזיק בידיו מספר קלטות שהביא מן האולפן. בעת שהבחין בו ירה לעברו צ'פמן חמישה כדורים. הכדור הראשון החטיא וניפץ את זגוגיות הכניסה של בניין דקוטה. ארבעה כדורים אחרים פגעו בגבו ובכתפו של לנון. הזמר עדיין המשיך להחזיק בקלטות, נכנס דרך דלת הכניסה אל תוך הבניין, הביט בשומר ונפל פרקדן על הרצפה כשבאותו זמן החלה אשתו לזעוק לעזרה. טיפול רפואי הגיע מהר מאוד, אך הפגיעה הרב מערכתית למעשה גרמה למותו של לנון עוד לפני הגיעו לבית החולים סנט לוקס-רוזוולט בניו יורק. מארק צ'פמן, לאחר שירה בלנון, זרק את אקדחו על המדרכה, הוציא מכיסו עותק של הספר "התפסן בשדה השיפון", והחל לקרוא לאור פנס הרחוב כשהוא ממתין לבוא המשטרה. כשנתפס, הועמד לדין בעוון רצח מדרגה שנייה. לאחר זמן קצר שבו טען עורך דינו לאי שפיות, בשל העבר הפסיכיאטרי והדיכאוני שלו, הוא חזר בו מטענה זו, והודה ברצח בטענה שאלוהים הורה לו לעשות כן. עונשו נגזר למאסר של 20 שנה עד מאסר עולם. את מאסרו הוא ריצה בכלא אטיקה, בית כלא באבטחה מרבית בארצות הברית, ובשנת 2012 הועבר לכלא אחר. בקשתו למאסר על תנאי ושחרור מהכלא נדחתה מספר פעמים. באוגוסט 2008 הביע צ'פמן חרטה על הרצח לאחר שבית המשפט דחה את בקשתו החמישית לשחרור. בשנת 2007 יצא הסרט פרק 27 בכיכובו של ג'ארד לטו. שם הסרט מתייחס לרומן התפסן בשדה השיפון, בו יש 26 פרקים. הסרט מתעד את התהליכים הנפשיים אותם עובר צ'פמן כשהוא מגיע לניו יורק ומחכה לג'ון לנון בכניסה לביתו, כדי לקבל ממנו חתימה על האלבום החדש שלו. מדיה וקבצים בנושא מארק דייוויד צ'פמן בוויקישיתוף מאמר על מארק צ'פמן (באנגלית) נדב הולנדר, יום בחיים, באתר nrg‏, 8 בדצמבר 2005 מארק דייוויד צ'פמן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מארק צ'פמן., רוצחו של ג'ון לנון לא ישוחרר מהכלא, באתר nrg‏, 6 באוקטובר 2004 מתנקשו של ג'ון לנון לא ישוחרר, news1
שישי בגאון

שישי בגאון הייתה תוכנית אירוח ישראלית בהנחיית הזמר והשחקן יהורם גאון אשר שודרה במשך 3 עונות בשנים 2003–2005 בערוץ הראשון. התוכנית שודרה בימי שישי בערב. פורמט התוכנית התבסס על אוצר הארכיון של הערוץ הראשון, כאשר לכל תוכנית הוקדשה שנה, וכך כל האורחים והאירועים של אותה תוכנית היו קשורים לאותה שנה. בעונה השלישית, השתנה במקצת הפורמט ובמקום שנה, כל תוכנית הוקדשה לעיר מסוימת ששם היא התארחה. באמצע שנת 2005 יצאה התוכנית לפגרה בת מספר חודשים. בזמן הפגרה התגלו ברשות השידור בעיות כלכליות, ובעקבות התקציב הרב שהושקע בתוכנית ולאחר התערבות של מבקר המדינה הוחלט שלא להפיק עוד עונה לתוכנית. התכנית הוקלטה באולפני מימד. "שישי בגאון", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית אור ברנע, המבקר: אי סדרים ב"שישי בגאון", באתר ynet, 9 במאי 2006
דידיוס יוליאנוס

מַרְקוּס דִידְיוּס סֶוֶורוּס יוּלִיָאנוּס אוֹגוּסְטוּס (בלטינית: Marcus Didius Severus Julianus Augustus; ‏133- 1 ביוני 193 לספירה) היה קיסר ושליט האימפריה הרומית למשך 66 יום, מה-28 במרץ עד ל-1 ביוני 193. הוצא להורג על ידי יורשו לכס הקיסרות, ספטימיוס סוורוס, במהלך מלחמת האזרחים של 193-197. יוליאנוס נולד לקוינטוס פטרוניוס דידיוס יוליאנוס ואמיליה קלרה בעיר מדיולאנום, תאריך לידתו המדויק אינו ידוע; דיו קסיוס מציין אותו ב-29 בינואר 133, ומחבר היסטוריה אוגוסטה מציין את יום לידתו ב-27 בפברואר 137. סביר להניח, עקב האמינות הירודה של ההיסטוריה אוגוסטה, כי התאריך הראשון הוא המדויק מבין השניים. יוליאנוס חונך בידי דומיטיה לוקילה, עם מרקוס אורליוס. הוא שירת במספר תפקידים אופייניים לבני המעמד הגבוה בדרכם לתואר הסנטורי. בגיל 20 היה לטריבון בלגיון הרומי, ואף זכה להיות קווסטור בשנת 157. בימי שלטון מרקוס אורליוס, זכה יוליאנוס לשרת כאחראי על המקדשים והמשחקים, היה לפראיטור, וכמו כן שירת כמשנה למושל אסיה ואפריקה, ועמד בראש אחד הלגיונות שהגנו על נהר הריין. כעבור זמן מה, מונה למושל גאליה בלגיקה והדף את פלישת שבטי הצ'אוצ'י, ניצחון שזיכה אותו במשרת הקונסול בשנת 175 (בגיל 42), יחד עם הקיסר העתידי פרטינקס. בתום ימיו כקונסול מונה למושל דלמטיה, ומאוחר יותר למושל של אזור בגרמניה. עם מות מרקוס אורליוס, ועליית בנו, קומודוס, לשלטון הוכרח יוליאנוס לפרוש מתפקידו ומונה לפרפקט ומאוחר יותר למושל אפריקה. הקיסר קומודוס נרצח בשנת 193, ואותו ירש פרטינקס. ברם, גם האחרון לא הצליח לשמור על משרתו לזמן ארוך לפני שנרצח אף הוא. יש הטוענים כי פרטינקס התבטא בעד ירושתו על ידי יוליאנוס, אך אין זו עובדה ברורה בשל המקור המפוקפק שמביא אותה. מכל מקום, לאחר רצח פרטינקס ערך המשמר הפרטוריאני מכירה פומבית לתפקיד הקיסר. טיטוס פלאביוס סולפיקיאנוס, שתפקידו הפוליטי אפשר לו לדרוש את הכתר, פנה למשמר הפריטוריאני עם הצעה של 20,000 מטבעות לכל חייל, אם יהפוך לקיסר. יוליאנוס מצידו הציג בפני המשמר הצעה של 25,000 מטבעות, והוכרז בידי המשמר כקיסר. פסקניוס ניגר, מושל סוריה, קלודיוס אלבניוס, מושל בריטניה וספטמיוס סוורוס, מפקד הצבא בפאנוניה התמרדו כנגד יוליאנוס. סוורוס צעד לרומא עם צבאו, בעוד שיוליאנוס ננטש על ידי חייליו. באחד ביוני הסנאט הכריז על סוורוס כקיסר, ויוליאנוס הוצא להורג. היסטוריה אוגוסטה: הקיסרים האנטונינים, דידיוס יוליאנוס, עמ' 235–248. תרגם מלטינית, הוסיף מבוא והערות דוד גולן. ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2007. (הספר בקטלוג ULI) מדיה וקבצים בנושא דידיוס יוליאנוס בוויקישיתוף דידיוס יוליאנוס באתר ליביוס דידיוס יולאנוס באתר "De Imperatoribus Romanis" דידיוס יוליאנוס, באתר "Find a Grave" (באנגלית) דידיוס יוליאנוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) דידיוס יוליאנוס, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית) ההיסטוריה אוגוסטה, חיי דידיוס יוליאנוס, 2.3
שלד חיצוני

שלד חיצוני (באנגלית: Exoskeleton) הוא מעטפת שריון חיצונית המותאמת מבחינה אנטומית לגופם של בעלי חיים, בניגוד לשלד פנימי רגיל המצוי בחולייתנים. בעוד שרבים מחסרי חוליות הם בעלי שלד חיצוני קשיח, כדוגמת חלזונות, המערכת מזוהה ביותר אצל פרוקי-רגליים (כדוגמת חרקים, עכבישנים וסרטנאים). שלדים חיצוניים מכילים חלקים עמידים אשר מגוננים, מפרישים, תומכים ומזינים את הגוף אותו הם עוטפים, בנוסף משמשים כחוצץ כנגד ספיגת נוזלים מבחוץ. השלד החיצוני משמש גם נקודת מעגן לשרירים כדי לאפשר תנועה. חסרונו הוא שהוא מונע גדילה וכאשר בעל החיים רוצה לגדול עליו להשיל את השלד החיצוני העשן ולגדל מהר שלד חיצוני חדש, תהליך שידוע בתור "התנשלות". שלד החיצוני מתועד במאובנים בני 550 מיליון שנה, והתפתחותם האבולוציונית היא חשובה לא פחות מזו של בעלי החיים בעקבות המפץ הקמבריוני שהתרחש באותה תקופה. עצם וסחוס, המצויים באוסטרקודרמים (דגי שריון נכחדים), צבים, צבים ביצתיים וצבי יבשה כיטין, המצוי בפרוקי-רגליים וחיידקים מסוימים תרכיבי סידן כדוגמת אלמוגים, קווצי עור, רכיכות ורב זיפיות מסוימות סיליקט, המצוי בצורניות ובקרנוניות חד תאיות השלד החיצוני מתואר בספרות המדע בדיונית כאמצעי עזר מלאכותי לבני אדם לצורך מיגון, בעיקר בעתות קרב, ולצורך הגדלת הכוח הפיזי, כדי לאפשר את הגברת עוצמת התקיפה ונשיאת משקלים כבדים. כיום מפותחים מספר עזרים מכניים לשימוש. בין הפיתוחים הראשונים בעולם בתחום הם שני פיתוחים ישראליים של ד"ר עמית גופר המסייעים לבעלי מוגבלויות ללכת. ReWalk, שהיא מערכת ביונית המסייעת לבעלי מוגבלויות להתנייד.. וכיסא גלגלים בעמידה של חברת UPnRIDE. בנוסף לזה, נעשים שימושים בעזרים חיצוניים ברפואה המודרנית (ר' אורתוטיקה). NC State University, General Entomology, External Anatomy - The Exoskeleton מדיה וקבצים בנושא שלד חיצוני בוויקישיתוף אריה אגוזי, אבטיפוס של שלד חיצוני הופך חיילים לעל אנושיים, באתר ynet, 17 בדצמבר 2007 טל פרוסט, איש הברזל כבר כאן: כך נהיה חצי-רובוטים, באתר ynet, 21 ביוני 2013 ניצן סדן, חליפת הכוח הרובוטית: איירון מן, גרסת העולם האמיתי, באתר כלכליסט, 5 באוגוסט 2014 אקונומיסט, בתעשייה, בצבא וביומיום: חליפות "איירון מן" הופכות למציאות, באתר הארץ, 24 בדצמבר 2015 "מאפשרים לאדם משותק לקום וללכת", באתר ynet, 9 באוקטובר 2016 שלד חיצוני, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) UC Berkley Human Engineering Laboratory, Welcome to the Bleex project, Berkley Lower Extremity Exoskeleton University of Washington, Wearable Robotics exoskeleton, Bio-Robotics Laboratory שחר סמוחה, ‏צעד קטן לאדם, באתר גלובס, 31 בדצמבר 2015 ד"ר איתי גל, המצאה ישראלית: שלד המאפשר לנכים ללכת, באתר ynet, 13 בינואר 2009 חברה ישראלית שמאפשרת למשותקים לעמוד שוב על הרגליים גייסה מיליון דולר באתר גיקטיים
וילהלמינה, נסיכת הסן-דרמשטאדט

וילהלמינה, נסיכת הסן-דרמשטאדט (Wilhelmine von Hessen-Darmstadt; ‏25 ביוני 1755 - 15 באפריל 1776), ידועה גם בשם נטליה אלכסייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, הייתה אשתו הראשונה של פאבל פטרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, הצאר פאבל הראשון לעתיד. הנסיכה וילהלמינה נולדה בעיר ברנדנבורג שבפרוסיה ללודוויג התשיעי, רוזן הסן-דרמשטאדט מבית הסן. אחת מאחיותיה, פרדריקה לואיזה, הייתה נשואה לפרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה. כשקיסרית רוסיה יקתרינה השנייה חיפשה בשנת 1773 כלה מתאימה לבנה פאבל, יורש העצר בן ה-19, היא התייעצה עם ידידה פרידריך השני, מלך פרוסיה, שהציע את אחת משלוש בנותיו הלא נשואות של לודוויג התשיעי. הקיסרית, שלא ידעה איזו מבין שלוש הנסיכות לבחור לבנה, הזמינה את וילהלמינה יחד עם אחיותיה אמליה ולואיזה יחד עם אימן, קרולינה, לביקור בחצר המלוכה הרוסית. הנסיכות נסעו דרך ברלין לנמל, בו ארבע ספינות רוסיות שנשלחו על ידי הקיסרית לקחו אותן לרוסיה. מפקד הצי הקטן היה חברו הטוב ביותר של הנסיך פאבל, הרוזן אנדריי רזומובסקי, שנשבה בקסמיה של הנסיכה וילהלמינה מיד. יומיים לאחר הגעתן לסנקט פטרבורג בחר הנסיך הגדול פאבל בווילהלמינה ככלתו. הנסיכה הצעירה הייתה יפה ומלאת שמחת חיים והנסיך חיבב אותה מיד. לפני חגיגות החתונה הראוותניות, שנערכו ב-29 בספטמבר 1773, וילהלמינה המירה את דתה לנצרות אורתודוקסית וקיבלה את שמה הרוסי - נטליה אלכסייבנה. בזמן הקצר שבילתה הנסיכה ברוסיה עליזותה וקלילותה החיו את חצר המלוכה. בהתחלה הייתה הקיסרית יקטרינה מרוצה ביותר מהשידוך, אולם לאחר זמן קצר החלו לצוץ בעיות. הנסיכה הספונטנית סירבה ללמוד רוסית ופעלה לפי רצונה ולא לפי העצות שקיבלה מאנשי החצר. נישואיה עם פאבל היו כושלים כמעט מן ההתחלה והיא פתחה ברומן עם חברו הטוב, אנדריי רזומובסקי, שהתאהב בה כבר במהלך הנסיעה לרוסיה. חצר המלוכה כולה ידעה על הרומן, ובאותו הזמן נטליה נכנסה להריון. נטליה עברה לידה קשה ב-15 באפריל 1776 ותינוקה נולד מת. למרות גודלו הרב של התינוק סירבו רופאי החצר לבצע ניתוח קיסרי והנסיכה נפטרה זמן קצר לאחר הלידה, בגיל 21. מדיה וקבצים בנושא וילהלמינה, נסיכת הסן-דרמשטאדט בוויקישיתוף
ספין-אוף (עסקים)

ספין-אוף (מאנגלית: Spin-off) הוא תהליך שבו חברה מנתקת מעצמה חברה בת על ידי חלוקת מניות החברה הבת כדיבידנד לבעלי המניות. פעמים רבות חברת אם סופגת הפסדים בדוחותיה כתוצאה מפעילות גרועה של חברת הבת. כדי להתמודד עם הבעיה מחלקת החברה האם את מניות החברה הבת כדיבידנד לבעלי המניות של החברה האם. החברה האם מוצגת כעת בניכוי החברה הבת, והפעילות של החברה הבת אינה משתקפת בדוחותיה הכספיים. ההון העצמי של החברה הבת נגרע מההון העצמי של החברה האם ולכן החברה האם שווה פחות לאחר ביצוע הספין אוף. עם זאת בעבור בעל המניות של החברה האם אין כל הבדל כי למרות הירידה בערך מניות החברה האם הוא מקבל מניה של החברה הבת השווה להפרש (דלתא) שנוצר. במצב החדש שנוצר תיבחן החברה הבת בנפרד מהחברה האם. כעת החברה האם יכולה להציג את הנתונים שלה ללא החברה הבת, והחברה הבת תידרש לשפר את ביצועיה. דירקטוריון החברה הבת יהיה מצוי כעת בביקורת משמעותית יותר מאשר היה בעבר. למרות שבעקרון הספין אוף הוא מהלך כשר ובריא, פעמים רבות הוא מנוצל כדי לעקוף כללים תאגידיים שונים בעיקר מתחום דיני ניירות הערך. ספין אוף היה טכניקה שאפשרה לחברות פרטיות להפוך לציבוריות וזאת ללא התהליך המפרך הנדרש לשם כך. חברה פרטית הייתה מוצאת שלד בורסאי או חברת שלד כלשהי ומתקשרת עימם בחוזה מורכב. ראשית, חברת השלד הייתה מקימה חברה בת. שנית, החברה הבת הייתה רוכשת מניות מהחברה הפרטית בעבור סכום הנמוך מערכן האמיתי. שלישית, חברת השלד הייתה מבצעת ספין אוף למניות החברה הבת ובכך הופכת את מניות החברה הפרטית למניות נסחרות. בדרך זו ניתן היה להחדיר לשוק מניות של חברות שלא הגישו למשל תשקיף או שלא עמדו בכללי הבורסה. רשמה קפאדיה, ‏תעודת הבגרות של חברות הספין-אוף, באתר גלובס, 4 ביוני 2013
עדה פיינברג-סירני

עדה פיינברג-סרני (נולדה ב-22 באפריל 1930) היא חברת הכנסת לשעבר מטעם המערך. פיינברג-סרני נולדה ברומא שבאיטליה, בתם היחידה של אנריקו סרני, בן למשפחת סרני הידועה באיטליה, ואחיו הבכור של אנצו סרני, ולדבורה אילון-סרני, נכדת הרב אליהו דוד רבינוביץ' תאומים, ילידת ירושלים, שהגיעה לאיטליה ללמוד באוניברסיטה. לאחר מות אביה והשלמת לימודיה של אמה, עלתה עם אמה לארץ ישראל ב-1934. היא למדה בבית החינוך ע"ש א"ד גורדון ("בית החינוך בצפון") שבתל אביב ובגימנסיה הרצליה ובנעוריה החלה בפעילות בתנועת הצופים. מטעם התנועה היא הייתה חברה בגרעין הכשרה וגויסה לפלמ"ח, לגדוד השלישי של חטיבת יפתח. שירתה בתקופת ההכשרה בנגב ובבית-שאן והוסבה למש"קית סעד. עם שחרורה מצה"ל הצטרפה ב-1949 למקימי קיבוץ יראון. לאורך השנים הייתה פיינברג-סרני חברה במוסדותיה המרכזיים של תנועת הקיבוץ המאוחד. היא עסקה בחינוך ובהוראה במסגרת בית הספר האזורי "פינת אנה פרנק". לקראת הבחירות לכנסת השביעית ביקשה חטיבת אחדות העבודה במפלגת העבודה להציב מטעמה ברשימת המפלגה לכנסת אישה מיישוב ספר. בעקבות סירובן של רחל רבין ושל חנה גורי, הסכימה פיינברג להיענות לפנייה. בשנת 1969 נבחרה לכהן בכנסת השביעית. בשנת 1972 הגישה עם חייקה גרוסמן הצעת חוק להנהגת נישואין אזרחיים בישראל. לקראת הבחירות לכנסת השמינית ויתרה על הכהונה בכנסת ולא הציגה את מועמדותה להמשיך לקדנציה נוספת. לאחר תום כהונתה נמשכה פעילותה במסגרת התנועה הקיבוצית, ובכללה כמרכזת אגף הצעירים של התנועה הקיבוצית המאוחדת (1983–1986). פיינברג-סרני נולדה באיטליה לאנריקו ודבורה סרני. נישאה לישראל (איזי) פיינברג (1930–1975). לזוג שלושה ילדים. עדה פיינברג-סירני, באתר הכנסת עדה פיינברג-סירני, באתר כנסת פתוחה רות בונדי, המורה דבורה וסמל הנמלה, דבר, 12 ביוני 1981 נורית ברצקי, סיפורם של שני מחזורים, מעריב, 3 באוקטובר 1975 משק יראון לא מוותר על עדה, מעריב, 3 באוקטובר 1969 הנהלת המערך דחתה הצעה לדון בהנהגת נישואין אזרחיים, מעריב, 18 בינואר 1972 בסוד השיבוצים, דבר, 13 ביולי 1973 צילה הארוך של המלחמה, דבר, 13 באפריל 1983 ערך זה הוא קצרמר בנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אברהם גיבלבר

אברהם גיבלבר (23 במרץ 1910 - 2 באוגוסט 2002) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת בכנסת השמינית מטעם המערך. גיבלבר נולד בפולין והיה פעיל מנעוריו בתנועות ציוניות. בשנים 1937–1940 כיהן כמזכיר תנועת "החלוץ" בפולין. בשנת 1941 עלה לארץ ישראל והתיישב בקיבוץ אפק. לאורך השנים היה גיבלבר פעיל במוסדות אחדות העבודה - פועלי ציון, ב-1958 מונה למזכיר ארגוני של המפלגה, וכיהן כמזכיר המפלגה בשנים 1959–1963 ובשנית בין 1966–1967. לאחר יצירת מפלגת העבודה ב-1969 כיהן בה כמזכיר משנה. לקראת הבחירות לכנסת השמינית שובץ במקום הרביעי ברשימת נציגי הקיבוץ המאוחד, ואחר כך במקום ה-46 ברשימת העבודה. העבודה זכתה ב-51 מנדטים וגיבלבר נבחר מטעמה לכנסת השמינית. בכהונתו הוא היה סגן יושב ראש הכנסת, חבר ועדת הפנים ואיכות הסביבה וחבר ועדת השירותים הציבוריים. לאחר סיום כהונתו בכנסת נבחר, בשנת 1979, לחבר עמית בוועד הפועל הציוני. מאוחר יותר נבחר גם לכהן כחבר מועצת "יד ושם" ושימש יו"ר הוועד המנהל של בית לוחמי הגטאות. במקביל המשיך להיות פעיל במרכז מפלגת העבודה. אברהם גיבלבר, באתר הכנסת אברהם גיבלבר, באתר כנסת פתוחה הקבר של אברהם גיבלבר בבית הקברות אפק, באתר BillionGraves אבי כצמן, מת אברהם גיבלבר, לשעבר סגן יושב ראש הכנסת, באתר הארץ, 6 באוגוסט 2002 נקבעו התפקידים בוועדה המרכזת של אחהע־פוע ""צ, למרחב, 6 ביוני 1958 הוועידה הפגינה ליכוד העם היהודי ומאבקו למען ישראל, למרחב, 3 במרץ 1971 נבחרו מועמדי הקיבוץ המאוחד ברשימה לכנסת, מעריב, 18 בספטמבר 1973 18 מועמדים חדשים ברשימת העבודה, על המשמר, 24 בספטמבר 1973 חנה קים, תה או קפה, שואל פרויק׳ה רבינסקי את העד, חדשות, 11 במאי 1990
יהודה חשאי

יהודה חשאי (נולד ב-3 בינואר 1934) הוא פוליטיקאי, פילוסוף וצלם ישראלי. חבר הכנסת לשעבר מטעם המערך. חשאי נולד בעיר א-דאלע (אנ') בירת מחוז א-דאלע שבתימן. עלה לארץ ישראל עם משפחתו זמן קצר לאחר לידתו. הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון טשרניחובסקי בנתניה. בגיל 17 התקבל ללימודים באקדמיה בצלאל, אך הוריו מנעו ממנו לממש את לימודיו. בשנים 1953–1961 שירת בצה"ל בחטיבת הצנחנים והשתחרר בדרגת רב-סרן. לחם במלחמת לבנון הראשונה במסגרת שירות המילואים, על אף היותו באותה תקופה חבר הכנסת. בשנת 1961 הצטרף חשאי למפא"י והחל לפעול במסגרתה. לאורך השנים הוא כיהן כמנהל מחלקת יוצאי תימן, מנהל המחלקה המוניציפלית ומשך 15 שנים יושב ראש האגף המוניציפלי. בשנת 1980 הוא נכנס לכנסת התשיעית במקומו של יגאל אלון. כהונתו נמשכה לאורך הכנסת העשירית ובשנות חברותו בכנסת הוא היה חבר ועדת הכספים, ועדת הכנסת וועדת הפנים ואיכות הסביבה. שימש סגן יושב ראש ועדת הבחירות המרכזית. לאחר פרישתו מהחיים הציבוריים היה חשאי מנכ"ל תאטרון מחול ענבל" והתמסר לתחביבו כצלם. בתחביב זה עסק מנעוריו ובשנות ה-50 הקים מעבדת צילום בביתו. בין מוריו בתחום נמנו רודי ויסנשטין ויעקב בורנשטיין. במהלך השנים הוצגו תצלומיו ביותר ממאה תערוכות צילום, ובעבור פועלו הוענק לו פרס ארגון הצלמים הבינלאומי (FIAP) (אנ'). כיום הוא מכהן, בהתנדבות, כיושב ראש "העמותה לאמנות הצילום תל אביב-יפו" ויושב ראש "העמותה הארצית לאמני הצילום בישראל", המאגדת כ-13 מועדוני צילום בארץ. במהלך השנים השלים תואר ראשון במדעי המזרח ואפריקה ובפילוסופיה כללית באוניברסיטת תל אביב, תואר שני בפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, ושנת לימודים לתואר שלישי באוניברסיטה העברית. בשנת 2023, הוציא את ספרו "אפשר גם אחרת", אוטוביוגרפיה על חייו החל מלידתו בתימן ועד היום. שיקום למופת, 1992 (עורך ראשי). אפשר גם אחרת, 2023 (כתב). מדיה וקבצים בנושא יהודה חשאי בוויקישיתוף יהודה חשאי, באתר הכנסת יהודה חשאי, באתר כנסת פתוחה דודי פטימר, ‏"גנץ הפשיל את המכנסיים והלך לנתניהו": חה"כ לשעבר יהודה חשאי שובר שתיקה, באתר מעריב אונליין, 18 בינואר 2024 דודי פטימר, ‏"גנץ הפשיל את המכנסיים והלך לנתניהו": חה"כ לשעבר יהודה חשאי שובר שתיקה, באתר מעריב אונליין, 18 בינואר 2024 ערך זה הוא קצרמר בנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.