laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
שלום עמאר

הרב שלום עמאר (ט"ו בכסלו ה'תרכ"ג, 1862 – כ"ג בתשרי ה'תר"ס, 1899) היה דרשן, פוסק הלכה ומשורר. דיין במקנס במחצית השנייה של המאה ה-19. נולד במקנס לאביו רבי שמואל שהיה מדייני העיר, ולאימו רבקה לבית טולידאנו, שהייתה דור חמישי למהרי"ט. נקרא בשם 'שלום' על שם השלום שהושג בין אביו הרב שמואל לשד"ר רבי מנשה ארזי. למד גמרא אצל רבי אברהם הלחמי. התחתן עם שמחה לבית אסודרי. לאחר נישואיו הצטרף לישיבה של תלמידי חכמים בעיר, בין חביריו ניתן למנות את רבי יוסף בירדוגו, רבי חיים מוריגון, רבי חיים בירדוגו ורבי שלמה בירדוגו. עם האחרון התיידד במיוחד. לאחר פטירת אביו בי"ח אלול ה'תרמ"ט, צירפו את רבי שלום לבית הדין בראשות הרב יעקב בירדוגו (ה'עדות ביעקב') והרב רפאל אבן צור. בכ"ח תשרי ה'תר"ן הוכתר באופן רשמי. יחד עם רבי שלום, הצטרפו דיינים נוספים. כחלק מפעילותו הציבורית, העלה את מס ה'גאבילה' שהיו משלמים הקצבים על בהמת בשר, בכדי לעזור לעניי הקהילה. תמך בעלייה לארץ ישראל, ובהקמת ישובים חקלאיים בה. כמו כן פנה לברון הירש לבקשת תמיכה לעניי קהילתו. בשנותיו הראשונות ברבנות סבל מאנשי מחלוקת שרצו לבזות את מעמדו. בשלהי שנת ה'תרנ"ט, תכנן לעלות לארץ ישראל יחד עם ידידו רבי חיים משאש, לאחר חג הסוכות בשנה הבאה. בשנת ה'תר"ס לקראת חג הסוכות, לאחר שעטף את האתרוג שבחר, לפתע ניטל הדד של האתרוג, רבי שלום התעלף, וראה בזה סימן שלא יגמור שנתו. ואכן בחג הסוכות נפל למשכב, ובשמחת תורה נפטר במקנס. בפטירתו ספד לו רבי חיים משאש. הרב ידידיה טולידאנו והרב אהרן חסין כתבו קינות לפטירתו. לרבי שלום ארבעה בנים ושתי בנות. בנו הרב מרדכי כיהן כדיין במקנס. בתו הגדולה מסעודא נישאה לרבי אהרן אסודרי מחכמי העיר מקנס. בתו הקטנה רחל נישאה לרבי רפאל ברוך טולידאנו. שאלות ותשובות דרושים חידושים על התנ"ך חידושים על הש"ס מקבץ מכתביו יצא לאור בספר 'דברי שלום ואמת' על ידי רבי אברהם עמאר ורבי מאיר עמאר, הוצאת אהבת שלום, תש"ס. ראו: שמע שמואל עמ' מו. ראו: תקנות חכמי מכנאס, תקנה מז. ראו הקדמה לדברי שלום ואמת עמ' 22. ראו: הקדמה ל'דברי שלום ואמת' עמ' 27. ראו מכתבו לברון רוטשילד, נדפס בהקדמה לדברי שלום ואמת עמ' 30. ראו הקדמה לדברי שלום ואמת עמ' 30. ראו הקדמה לדברי שלום ואמת עמ' 31-33. ראו בהקדמה ל'אוצר המכתבים' מאת הרב יוסף משאש. ראו בהקדמה לדברי שלום ואמת עמ' 38-40.
ג'יימס גאת'רי

ג'יימס גאת'רי (באנגלית: James Guthrie;‏ 10 ביוני 1859 – 6 בספטמבר 1930) היה צייר סקוטי, הקשור לחבורת גלאזגו. הוא נחשב כצייר של הריאליזם הסקוטי. גאת'רי נולד בגרינוק, בנם הצעיר של הכומר ג'ון גאת'רי, מכנסיית האיחוד האוונגליסטי. הוא נרשם במקור לאוניברסיטת גלאזגו כדי ללמוד משפטים, אך ב-1877 נטש זאת לטובת הציור. בניגוד לרבים מבני דורו, הוא לא למד בפריז, היה בעיקר אוטודידקט, אם כי למד תקופה קצרה אצל ג'יימס דראמונד בגלאזגו ולאחר מכן אצל ג'ון פטי בלונדון. ב-1879 הוא עבר ללונדון כדי ללמוד ציור. במהלך הקיץ הוא צייר במקומות כפריים. גאת'רי בילה עם חברו אדוארד ארתור וולטון שהתגורר בצ'לסי. גאת'רי חי את רוב חייו בגבולות סקוטלנד, מאז 1883 בברוויקשייר, שם צייר כמה מיצירותיו החשובות ביותר, כולל בתו של הינד (1883), וחבריו ללימודים (1884). הוא הושפע מאוד מהריאליסטים הצרפתים, במיוחד ז'ול בסטיאן-לפאג', והיה קשור לחבורת גלאזגו. ב-1888 הוא נבחר למקורב של האקדמיה המלכותית הסקוטית, וחבר מלא ב-1892. בנובמבר 1902 הוא נבחר פה אחד לרשת את סר ג'ורג' ריד כנשיא. והוא עבר עם משפחתו מגלזגו לאדינבורו. בשנת 1903 זכה לתואר אבירות. כחבר במועדון האמנות של גלאזגו, גאת'רי הציג לעיתים קרובות בתערוכות השנתיות של המועדון. בשנת 1919 הוזמן גאת'רי על ידי איש הכספים הדרום אפריקאי סר אברהם ביילי, הברונט הראשון, לצייר דיוקן קבוצתי של 17 פוליטיקאים ומדינאים של בריטניה ובעלות בריתה שכיהנו בתפקידם במהלך מלחמת העולם הראשונה. הציור, "מדינאי מלחמת העולם הראשונה", הושלם ב-1930, זמן קצר לפני מותו של גאת'רי. הציור נתרם לגלריה הלאומית לפורטרטים, לונדון. 17 ציורי ההכנה בשמן של גאת'רי נתרמו לגלריה הלאומית של סקוטלנד לפורטרטים. בשנת 1920, מלך בלגיה העניק לגאת'רי את צלב מפקד מסדר הכתר. בשנת 1921, הוא הצטרף לאגודה החדשה לאמנות גרפית, והציג איתם ב-1921. בסוף שנות ה-80 פגש גאת'רי את הלן ניוטון וויטלאו, אלמנה עשירה הם נישאו ב-1897 וב-1899 נולד בנם תומאס וויטלאו בויד גאת'רי בצ'לסי, לונדון. ב-20 באוקטובר 1912 אשתו נפטרה מסרטן בגיל 52. גאת'רי מת בבית אבות ב-1930. קברו תוכנן על ידי האדריכל אלכסנדר ניסבט פטרסון. בדרך לבית ספר רועת אווזים אמצע הקיץ מדינאים במלחמת העולם הראשונה מדיה וקבצים בנושא ג'יימס גאת'רי בוויקישיתוף ג'יימס גאת'רי, באתר "Find a Grave" (באנגלית) Brian Sewell. The Cabbage Patch Kids" (London Evening Standard, 18 Nov 2010). "GUTHRIE, Sir James". Who's Who. Vol. 59. 1907. p. 748. Donald Fullarton (14 August 2012). "Leader of the Glasgow Boys". Helensburgh Heritage Trust. Retrieved 18 January 2023. "Settlement and building: Artists and Chelsea Pages 102-106 A History of the County of Middlesex: Volume 12, Chelsea". British History Online. Victoria County History, 2004. Retrieved 21 December 2022. The Royal Scottish Academy". The Times. No. 36924. London. 13 November 1902. p. 10. The Glasgow Herald - Google News Archive Search, news.google.com No. 32095". The London Gazette. 22 October 1920. p. 10197. Donald Fullarton (14 August 2012). "Leader of the Glasgow Boys". Helensburgh Heritage Trust. Retrieved 18 January 2023.
שגרירות יפן בישראל

שגרירות יפן בישראל היא הנציגות הדיפלומטית העליונה של יפן בישראל. השגרירות שוכנת בתל אביב. השגריר הנוכחי הוא מיזושימה קואיצ'י. ב-1954 החל שגריר יפן בטורקיה לכהן במקביל כציר בישראל. ב-1 ביולי 1955 נפתחה צירות יפן בישראל. ב-1963 הועלה דרג הנציגות לשגרירות. מגדל המוזיאון קומה 19 ו-20, רחוב ברקוביץ 4, תל אביב. קונסוליית הכבוד הכללית של יפן בירושלים היא קונסוליה כללית של כבוד שהוקמה על ידי יפן בירושלים, בירת ישראל. היא נמצאת באחריותה של שגרירות יפן בישראל. הקונסוליה שוכנת ברחוב כורזים 15, ירושלים. קונסולים מדיה וקבצים בנושא שגרירות יפן בישראל בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של שגרירות יפן בישראל יפן, שגרירות (ישראל), דף שער בספרייה הלאומית イスラエル基礎データ, Ministry of Foreign Affairs of Japan (ביפנית) 法律第四十二号（昭三〇・七・一）, www.shugiin.go.jp Embassy of Japan in Israel: About Us (באנגלית) 国際連合や日本は、エルサレムをイスラエルの首都として認めていない。 [1] Consulate General of Japan in Jerusalem, Israel (באנגלית) 名誉（総）領事一覧 ｜ 外務省 (2017年7月4日時点のアーカイブ) 団体情報｜日本イスラエル総合研究所
ז'אן קאלה

זַ'אן קַאלָה (בצרפתית: Jean Calas‏; 1698 – 10 במרץ 1762) היה סוחר שחי בטולוז בצרפת, שנשפט, עונה והוצא להורג בגין רצח בנו, למרות מחאותיו על חפותו. קאלה היה פרוטסטנטי בחברה קתולית רשמית. ספקות לגבי אשמתו הועלו על ידי מתנגדי הכנסייה הקתולית והוא נוקה מאשמה בשנת 1764. בצרפת הוא הפך לקורבן סמלי של חוסר סובלנות דתית (אנ'), יחד עם פרנסואה-ז'אן דה לה בר (אנ') ופייר-פול סירבן (אנ'). קאלה, יחד עם אשתו, היה פרוטסטנטי. צרפת הייתה אז מדינה קתולית; הקתוליות הייתה דת המדינה, ללא זכות חוקית ליחידים לעסוק בדתות אחרות. אף שהדיכוי החריף של הפרוטסטנטים שיזם המלך לואי ה-14 (אנ') נמוג ברובו, הפרוטסטנטים היו, במקרה הטוב, נסבלים. לואי, אחד מבניו של קאלה, המיר את דתו לקתולית ב-1756. ב-13–14 באוקטובר 1761, אחד מבניו האחרים של קאלה, מארק-אנטואן, נמצא מת בקומת הקרקע של בית המשפחה. השמועות אמרו שז'אן קאלה רצח את בנו משום שגם הוא התכוון להמיר דתו לקתוליות. בחקירה, המשפחה טענה תחילה כי מארק-אנטואן נהרג על ידי רוצח. אחר כך הם הכריזו שמצאו את מארק-אנטואן מת, תלוי; מכיוון שהתאבדות נחשבה לפשע מתועב נגד עצמו, וגופות המתים של המתאבדים נטמאו, הם ארגנו שהתאבדות בנם תיראה כמו רצח. אף על פי שז'אן קאלה טען שהמוות היה התאבדות, ועדותה של ז'אן וינייר (Jeanne Vigneire), האומנת הקתולית של קאלה, פסק בית המשפט בטולוז שז'אן קאלה רצח את בנו. קאלה נידון גם לעינויים לאחר שנשפט ונמצא אשם. ידיו ורגליו נמתחו (אנ') עד שנעקרו מהתושבת שלהם. שבעה עשר ליטר מים נשפכו לגרונו. הוא נקשר לצלב בכיכר הקתדרלה שם כל אחד מאיבריו נשבר פעמיים על ידי מוט ברזל. גם עם כל העינויים הללו, הוא המשיך להכריז על חפותו. ב-9 במרץ 1762 גזר הפרלמנט של טולוז (אנ') (בית המשפט האזורי) גזר דין מוות על ז'אן קאלה באמצעות גלגל שבירה. ב-10 במרץ, בגיל 64, הוא מת בעינויים על הגלגל, תוך שהוא עדיין טוען בתקיפות לחפותו. דונה קאלה (Donat Calas), בנו הצעיר של ז'אן קלה נמלט לז'נבה, נפגש שם עם הפילוסוף הצרפתי וולטר וסיפר לו על האירוע. לאחר שהחשדות הראשוניים כי קאלה היה אשם בקנאות אנטי-קתולית התבדו, החל וולטר במסע לביטול עונשו של קאלה, בטענה שמארק-אנטואן התאבד בגלל חובות הימורים ואי יכולתו לסיים את לימודיו באוניברסיטה בשל דתו. מאמציו של וולטר הצליחו, ולואי החמישה עשר, מלך צרפת נפגש עם המשפחה וביטל את גזר הדין ב-1764. המלך פיטר את ה-Capitoul, השופט הראשי של טולוז, המשפט בוטל, ובשנת 1765 ז'אן קאלה זוכה מאשמה לאחר מותו בשל "פגם פרוצדורלי" (vice de procedure), כשהמשפחה קיבלה פיצוי בסך 36,000 ליברות מהמלך. וולטר, מבקר גלוי של הכנסייה הקתולית, ציטט את המקרה כדוגמה לחומרת הכנסייה בחיבורו משנת 1763, מסה על סובלנות דתית (אנ'). מדיה וקבצים בנושא ז'אן קאלה בוויקישיתוף ז'אן קאלה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) l'Affaire Calas (in French) Voltaire's Traité sur la Tolérance à l'occasion de la mort de Jean Calas (in French) Herbermann, Charles, ed. (1913). "The Calas Case". Catholic Encyclopedia. New York: Robert Appleton Company. Calas, Jean, 1911 Encyclopædia Britannica Lawrence Goldstone, Nancy Goldstone, Out of the Flames, Crown 2008, ISBN 9780307489241, Page 256
נבחרת קטלוניה בכדורגל

נבחרת קטלוניה בכדורגל לגברים היא נבחרת הכדורגל של הקהילה האוטונומית קטלוניה שבספרד. הנבחרת אינה חברה באופ"א או בפיפ"א, ולכן אינה מורשית להשתתף בגביע העולם בכדורגל או באליפות אירופה בכדורגל. בתחילת דרכה שיחקה הנבחרת רק משחקים נגד נבחרות אזוריות אחרות כמו נבחרת חבל הבסקים, אך כיום משחקת הקבוצה גם נגד הנבחרות המובילות בעולם, למשל נבחרות ספרד, ברזיל וארגנטינה. כיום מרבית שחקניה הם שחקני בית של ברצלונה ואספניול. שחקנים מודגשים הם פעילים. אסטניסלאו באזורה בויאן קרקיץ' ג'רארד פיקה דויד גרסיה ז'ואן סגארה ויקטור ואלדס ז'וזפ גוארדיולה לואיס גרסיה מריאנו מרטין ססאר רודריגס אלברס סרג'י רוברטו ססק פברגאס סרחיו בוסקטס סרחיו גונסאלס סרחיו גארסיה צ'אבי קרלס פויול קרלס רשאק ראול טאמודו רוג'ר גרסיה ריקרדו זאמורה קיקו קאסייה מכיוון שהנבחרת אינה פועלת תחת התאחדות כדורגל המסונפת לפיפ"א, שחקנים רבים שאינם קטלונים אך שיחקו באותה תקופה בברצלונה או באספניול התארחו במשחקי הנבחרת. רוב אותם שחקנים ייצגו בנוסף גם לפחות נבחרת לאומית אחת נוספת. כיום כל שחקני הנבחרת הם קטלונים, אולם בעבר נאלצו להשלים את הסגל עם שחקנים בני לאום אחר, כגון: ספרד קסטיליה-לה מנצ'ה אנדרס אינייסטה ספרד גליסיה לואיס סוארס מירמונטס ספרד קסטיליה ולאון ססאר רודריגס אלברס ספרד קהילת מדריד פפה ריינה ארגנטינה אלפרדו די סטפנו הולנד ז'ורדי קרויף בולגריה חריסטו סטויצ'קוב הולנד יוהאן ניסקנס הולנד יוהאן קרויף הונגריה צ'כוסלובקיה לאסלו קובאלה מדיה וקבצים בנושא נבחרת קטלוניה בכדורגל בוויקישיתוף אתר התאחדות הכדורגל הקטלאנית תוצאות משחקים עד 2004, אתר rsssf
יום הדין של פלוטו

יום הדין של פלוטו (באנגלית: Pluto's Judgement Day) הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי משנת 1935 שהופק על ידי וולט דיסני הפקות והופץ על ידי יונייטד ארטיסטס. למרות שצוין כסרט של מיקי מאוס, הכוכב הראשי הוא דווקא פלוטו. זהו הסרט הקצר ה-78 בסדרת סרטי "מיקי מאוס" שיצא לאקרנים והשביעי באותה השנה. פלוטו רודף אחר חתלתול דרך החלון ישר לחיקו של מיקי, וממשיך לדלוק אחריו באופן הגורם לבלגן בביתו של מיקי. מיקי נוזף בחומרה בפלוטו על יחסו המרושע והבריוני כלפי חתולים, ומוסיף כי יהיה לו הרבה מה לענות ביום הדין שלו אם ימשיך כך. מיקי מצפנה לרחוץ את החתלתול בעוד פלוטו נרדם מול האח. בעודו ישן, חתול פנטום מדרבן את פלוטו לרדוף אחריו, תוך התנגדותו של מיקי הפנטום, ופלוטו מתפתה היישר למלכודת שבה הוא נכבל ומועמד למשפט כשהחתולים מכריזים עליו כ"אויב הציבור מספר 1" על כל הפשעים שלו נגד חתולים. כל החתולים שסבלו תחת ידו של פלוטו מעידים נגדו: חתול גוץ ושמן מעיד על כך שפלוטו שיטח אותו באמצעות מכבש קיטור, חולה פסיכיאטרי מוצג בפני הקהל כדי להציג את הפרעת הדחק הפוסט-טראומטית שפיתח עקב נביחותיו של פלוטו ושלושה חתלתולות עם השחרת פנים שרות על איך פלוטו גנב את הארוחות שלהן והטביעו את הדוד שלהן, תום (כאשר תשע נשמותיו של תום מופיעות לזמן קצר). פלוטו, ללא מנוס, נמצא אשם ובהיותו מועמד להעלאה על המוקד בידי החתולים הזועמים, הוא מתעורר לאחר שגחלת לוהטת מהאח פוגעת בישבנו. כדי להקל על הכוויה, פלוטו האחוז בהלה אץ רץ לתוך גיגית המים שמיקי רוחץ בה את החתלתול. מיקי בתגובה מפציר בשניים להתפייס, ועד מהרה הצמד מלקק אחד את השני. מיקי מאוס – וולט דיסני פלוטו – פינטו קולביג החתול התובע – בילי בלטשר חתלתול והחתול השופט – קלרנס נאש סצנה מטרידה וידועה לשמצה שהוסרה מרוב שידורי הטלוויזיה, אך נשמרה בגרסאות וידאו ביתיות, הראתה שלישיית חתלתולות שרות על פלוטו המטביע את דודן תום ומביאות כראיה את קברו (שמתוכו צצות ורוקדות כל תשע נשמותיו האבודות). שלושת החתלתולות השחורות מזכירות את מראה השחרת הפנים, והדוד תום הוא התייחסות ברורה לדמות בעלת אותו השם מהרומן המפורסם, "אוהל הדוד תום". בילי בלטשר, המדבב הראשון של פיט, דיבב את החתול התובע (חתול בעל מראה שֵׁדִי הלבוש בגלימות אדומות), בעוד שקלרנס נאש, המדבב הראשון של דונלד דאק, דיבב את החתול השופט והחתלתול. הסרט מסמן את ההופעה הראשונה של מיקי מאוס בעיצובו החדש, שכעת יש לו גוף בצורת אגס כדי להיראות גמיש יותר. באחד השלטים שהחתולים-שדים מחזיקים כתוב: "Sic semper tyrannus", שמתורגם בדרך כלל מלטינית כ"כך תמיד לרודנים". באופן אירוני, לרוב מאמינים שהמילים הללו הן מה שאמר ברוטוס לפני שדקר את יוליוס קיסר וגם מה שאמר ג'ון וילקס בות' (שכוונתו הייתה לחקות את ברוטוס) לפני שירה בלינקולן בחלק האחורי של הראש. לסרט בוצעה מעין פרודיה בפרק של "משפחת סימפסון", "?How Munched is That Birdie in the Window", בכיכובם של איצ'י וסקראצ'י. "יום הדין של פלוטו", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "יום הדין של פלוטו", באתר AllMovie (באנגלית) "יום הדין של פלוטו", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) Kaufman, J.B.; Gerstein, David (2018). Walt Disney's Mickey Mouse: The Ultimate History. Cologne: Taschen. ISBN 978-3-8365-5284-4. "Disney's "Pluto's Judgement Day" (1935) |". "Pluto's Judgement Day (1935)". IMDb. 31 באוגוסט 1935. נבדק ב-4 באוגוסט 2014. {{cite web}}: (עזרה) Lenburg, Jeff (1999). The Encyclopedia of Animated Cartoons. Checkmark Books. pp. 108–109. ISBN 0-8160-3831-7. נבדק ב-6 ביוני 2020. {{cite book}}: (עזרה)
ליאורה בן-יצחק

ליאורה בן-יצחק (נולדה ב־13 בינואר 1950) היא משוררת וסופרת ישראלית. כתבה עד כה שישה ספרי שירה וספר ילדים אחד. צ'לנית בעברה. נולדה בקיבוץ העוגן. שיריה התפרסמו בכתבי עת, ביניהם "מֹאזנים", "שבו", "כרמל" ו"עתון 77". מנחה סדנאות לכתיבה יוצרת לילדים, לנוער ולמבוגרים. חברה באגודת הסופרות והסופרים העבריים. מתגוררת בהוד השרון. אם לשני בנים. כרית סביונים: שירים (ירושלים: כרמל, 1995) גלה גלגולה (קריית גת: דני ספרים, 1996) ידיים חולמות מילים (ירושלים: כרמל, 2004) עיר פנימית: שירים 2004–2012 (רעננה: אבן חושן, 2012) לו היה לי צ'לו (חיפה: פרדס הוצאה לאור ספרות עברית מתקדמת, 2015) געגועים למסעות שיהיו: שירה 2015–2017 (תל אביב: ספרי עיתון 77, 2018) מפרה את השקט: 2019-2018 (תל אביב: עמדה, 2020) מידע על ליאורה בן-יצחק בקטלוג הספרייה הלאומית הספרים של ליאורה בן-יצחק, באתר "סימניה" ליאורה בן יצחק באתר של נילי דגן מילים לשירים של ליאורה בן-יצחק, באתר "שירונט" ביקור בית עם המשוררת ליאורה בן יצחק: עיר פנימית באתר ספרים סופרים ומה שביניהם מתאריך 13.1.2013 ליאורה בן יצחק, עיר פנימית באתר אלי הירש קורא שירה מתאריך 11.1.2013 ליאורה בן יצחק – גיליון 12 ב' נתיבים שמחת הכתיבה / ליאורה בן יצחק באתר ליריקה מתאריך 18.2.2014 ליאורה בן יצחק באתר קפל - גיליון מספר 8, מאי 2018 יהודית מליק שירן, ידיים חולמות מילים באתר אימגו מתאריך 12.9.2012 ליאורה בן יצחק באתר איגוד כללי של סופרים בישראל עודד פלד, געגועים למסעות שיהיו באתר סלונה מתאריך 8.4.2018 עיר פנימית באתר אבן חושן ליאורה בן יצחק, שירה: "אני מודה על הנסים הצומחים מתוכי", באתר ynet, 7 בנובמבר 2012 רן יגיל, עַד קְצוֹת הַבֹּקֶר, באתר יקוד, 17.9.2020 רן יגיל, מפרה את השקט, באתר בננות, 18.7.2020 עודד פלד, געגועים למסעות שיהיו, עיתון 77, 5.3.2018 ליאורה בן-יצחק באתר גוגל ספרים ליאורה בן יצחק, צער העולם, ידיעות אחרונות / 24 שעות, 24.10.2012 ליאורה בן יצחק, בין הדורות, 'מִדּוֹר לְדוֹר' – אנתולוגיה פואטית באתר מגפון, 6.1.2014 ליאורה בן יצחק - פרוזה, באתר יקוד - כתב עת לספרות עברית רשימת חברים, באתר אגודת הסופרות והסופרים העבריים ליאורה בן יצחק, באתר לקסיקון הספרות העברית החדשה ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ליאורה בן-יצחק".
בשם האב

האם התכוונתם ל... בשם האב (סרט) – סרט דרמה משפטי-ביוגרפי משנת 1993 בשם האב - בשאר אל-אסד – ספר הסוקר את חייו של בשאר אל-אסד מאת אייל זיסר משנת 2004 בשם האב (סדרת טלוויזיה) – תוכנית טלוויזיה תיעודית של כאן 11 משנת 2023
בנימין טהירוביץ'

בנימין טהירוביץ' (בבוסנית: Benjamin Tahirović; נולד ב-3 במרץ 2003 בספגנה שבשוודיה) הוא כדורגלן בוסני יליד שוודיה המשחק בעמדת הקשר בקבוצת אייאקס ובנבחרת בוסניה והרצגובינה. טהירוביץ' גדל במחלקות הנוער של א.י.ק סולנה ודיורשולם. בשנת 2020 חתם בווסאלונדס מהליגה השוודית השלישית, במדיה ערך 27 הופעות ליגה. ב-1 בפברואר 2021 חתם טהירוביץ' על חוזה לחמש שנים וחצי ברומא מהסרייה א'. ב-13 בנובמבר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד טורינו במסגרת המחזור ה-15 בליגה לעונת 2022/2023. ב-21 ביוני 2023 חתם טהירוביץ' לחמש שנים באייאקס. ב-23 במרץ 2023 ערך טהירוביץ' את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בוסניה והרצגובינה, בניצחון 3-0 על נבחרת איסלנד במסגרת מוקדמות יורו 2024. מדיה וקבצים בנושא בנימין טהירוביץ' בוויקישיתוף בנימין טהירוביץ', באתר Transfermarkt בנימין טהירוביץ', באתר Soccerway בנימין טהירוביץ', באתר WorldFootball.net בנימין טהירוביץ', באתר National Football Teams בנימין טהירוביץ', באתר FootballDatabase.eu Benjamin Tahirović novi nogometaš Rome, igrat će u mlađim selekcijama באתר Klix, ‏ 1 בפברואר 2021 (בבוסנית)
אצבע משולשת

אצבע משולשת (לשון נקייה לתנועה, הידועה יותר בציבור בתור "לעשות זין") היא מחווה גופנית המביעה זלזול והתגרות, לעיתים בעלת אופי מיני, באמצעות האצבעות. צורתה הנפוצה היא זקירת האמה וכיפוף שאר האצבעות, כאשר גב היד פונה לאדם אחר. מכונה גם "תנועה מגונה". לזקירת אצבע לשם הבעת זלזול מתייחסים כתובים בני אלפי שנים. הרומאים כינו את התנועה דיגיטוס אימפודיקוס – אצבע מחוצפת. התנועה נזכרת באחת הגרסאות של המחזה "העננים", מאת המחזאי היווני אריסטופאנס (המאה החמישית לפנה"ס). יש המפרשים גם את דברי הנביא ישעיהו כמתייחס לתנועה כתנועה מעוררת מדון: ”אִם-תָּסִיר מִתּוֹכְךָ מוֹטָה, שְׁלַח אֶצְבַּע וְדַבֶּר-אָוֶן” (ישעיהו נ"ח, ט). יש המשערים כי מקור התנועה אינו רצון להעליב אלא להתגונן בפני קללותיו של הצד השני על ידי החווית תנועה המזכירה את איבר המין הזכרי, וכי היא נובעת מן התקופה שבה נעשה שימוש בפסלים של אברי מין כדי להביא מזל טוב. בארצות דוברות ערבית, וגם בישראל, נהוגה אצבע משולשת "הפוכה", שבה רק האמה מכופפת ושאר האצבעות ישרות, כאשר כף היד פונה מעלה או כלפי אדם אחר בטורקיה, רוסיה, סין, אינדונזיה ואזורים בהשפעתן, נהוג שילוב שלוש אצבעות כשהאגודל נתון בין האצבע המורה לאמה. בבריטניה סימן V שווה ערך לאצבע המשולשת. מפעם לפעם השימוש בתנועה מתפרסם באמצעי התקשורת. דוגמאות אחדות: ג'קי מייסון תבע את אד סאליבן על הוצאת דיבה (סאליבן טען שמייסון הפנה כלפיו אצבע משולשת), וזכה במשפט. ראש עיריית רמת גן, צבי בר, הניף "אצבע משולשת" כלפי חבר מועצה ב-2004. אלי אוחנה החווה את התנועה כלפי אוהדי בני יהודה במרץ 2005, כמו גם כדורגלנים אחרים. בגרסה המקורית של הקליפ Sorry, מחווה מדונה אצבע משולשת. קמפיין למלחמה באיידס, המציג גבר לבוש תחתונים המחווה אצבע משולשת שעליה כובעון, נתקל בהתנגדות של חברת התחבורה "דן" בשנת 2003. זין (סלנג) תנועה מגונה מדיה וקבצים בנושא אצבע משולשת בוויקישיתוף בלדד השוחי, מאיפה באה האצבע המשולשת?, באתר ערוץ עשר‏, ביוני 2004 (במקור, מאתר "nana10") "אצבע משולשת" אינה לשון הרע, באתר פרש אסף שקד, נחישות, אופי, קאלדרה וגם אצבע משולשת אבי לבקוביץ', מדונה מצונזרת, באתר nrg תביעה נגד "דן": סירבה לפרסם מודעות לקונדומים, באתר TheMarker‏, 23 בספטמבר 2003
אומומידיים

אומומידיים (שם מדעי: Omomyidae) היא משפחה של קופיפים שנכחדה. בני המשפחה חיו לפני 34 עד 50 מיליון שנה, בזמן האאוקן והאוליגוקן. מאובנים של בני המשפחה נמצאו בצפון אמריקה, אירופה, אסיה ואפריקה. האומומידיים, כאחת משתי הקבוצות המוכרות של פרימטים מתקופת האאוקן, לצד האדפיים, נמנים עם הפרימטים המוקדמות ביותר הידועות לנו, וקרויות לעיתים אופרימטים (Euprimates). בין המאפיינים של המשפחה ניתן למנות גלגלי עיניים גדולים, אצבעות לופתות ארוכות ואף קצר. נוסחת השיניים שלהם דומה לזו של הקופיפיים (בלסת התחתונה - חותכת אחת, ניב אחד, 3 קדם-טוחנות ו-3 טוחנות). הם שקלו כ-100 גרם. חוקרים מניחים שיצורים נכחדים אלו היו ליליים, ועיניהם הגדולות שימשו לראיית לילה. כמו רוב קרוביהם הפרימטים ששרדו, הם השתמשו באצבעותיהם הארוכות כדי לטפס. עקב פיותיהם הקטנים, ניתן להניח שהם ניזונו מחרקים. בעוד חלק מהחוקרים מאמינים כי האומומידיים הם אבותיהם הקדומים של ההאפלוריני, קבוצה הכוללת את הקופיפים ואת הקופים, אחרים מאמינים כי מדובר בנתיב ללא מוצא, או לכל היותר בקרוביהם של הקופיפיים בלבד. משפחת האומומידיים מורכבת משלוש תת-משפחות (כולן נכחדו): Anaptomorphinae ‏(15 סוגים) - בו הטייארינה Omomyinae ‏(12 סוגים) Microchoerinae ‏(4 סוגים) בנוסף, הסיווג של שני סוגים אינו ברור (incerta sedis): Arapahovius Loveina מדיה וקבצים בנושא אומומידיים בוויקישיתוף אומומידיים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) אומומידיים, באתר GBIF (באנגלית)
הומר

האם התכוונתם ל... הומר סימפסון – דמות מסדרת האנימציה "משפחת סימפסון" הומרוס – משורר יווני קדום, מחבר ה"איליאדה" וה"אודיסאה" הומר (אלסקה) – עיר באלסקה, ארצות הברית הומרוס – מכתש פגיעה הנמצא על כוכב חמה אישים: דיק הומר – אנימטור אמריקאי וינסלו הומר – צייר ומאייר אמריקאי המרה אישים ששמם הפרטי הוא הומר
האם פריז בוערת?

האם פריז בוערת? (באנגלית: Is Paris Burning?) הוא סרט קולנוע אמריקאי-צרפתי משנת 1966, מסוגת דרמה היסטורית, אשר בוים על ידי רנה קלמנט. הסרט עוסק בשחרור פריז בסוף מלחמת העולם השנייה. הסרט עוסק בימיו האחרונים של הכיבוש הגרמני בפריז במלחמת העולם השנייה. בעלות הברית מתקדמות במהירות מחזית המערב, אולם הן מתכוונות לדלג על פריז ולהסתפק בהטלת מצור עליה. היטלר ממנה את הגנרל דיטריך פון קולטיץ למושל פריז, ומורה לו כי במקרה שלא יצליח להגן על העיר, עליו להחריב אותה לחלוטין. במקביל, מתפתח מאבק בין המחתרת הצרפתית - הרזיסטאנס, לבין אנשי צרפת החופשית. הרזיסטאנס מעוניינים לפתוח במרד כנגד הגרמנים ולשחרר את פריז, בעוד נציגי צרפת החופשית דורשים לשמור על השקט עד שיגיעו בעלות הברית. בסופו של דבר שני הגופים פותחים בהתקוממות, והעיר הופכת לזירת קרבות בין המורדים הצרפתים לחיל המצב הגרמני. הצרפתים מצליחים לשלוח שליח אל מפקדת בעלות הברית, שמשכנע את הגנרל פיליפ לקלרק לנוע עם כוחותיו אל פריז. כאשר מתקרבים הכוחות של לקלרק, קולטיץ מבין שהוא עומד להפסיד את העיר. במקום למלא את פקודתו של היטלר להחריב את העיר, קולטיץ מחליט להיכנע ולהגן על העיר ועל אתריה ההיסטוריים. הסרט מסתיים כאשר קולטיץ נלקח למאסר, ומשפופרת הטלפון במשרדו בוקע קולו של היטלר שדורש לדעת בצרחות: "האם פריז בוערת?" "האם פריז בוערת?", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "האם פריז בוערת?", באתר נטפליקס "האם פריז בוערת?", באתר AllMovie (באנגלית) "האם פריז בוערת?", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "האם פריז בוערת?", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
טבח ארפורט

טבח ארפורט התרחש בקהילה היהודית בארפורט, גרמניה, בא' בניסן ה'ק"ט (21 במרץ 1349), כחלק מגזירות ק"ט בימי המוות השחור. במהלך הפרעות נטבחו כ-3,000 יהודים מבני הקהילה, והניצולים מבני הקהילה גורש מהעיר. חלק מהיהודים הציתו את בתיהם ורכושם ונספו בלהבות לפני שניתן היה להתקיף אותם. הטבח החל בשבת בבוקר, בעת תפילת שחרית, ואחד ממוקדי הטבח העיקריים היה בית הכנסת של הקהילה. בית הכנסת עצמו ניזוק בפרעות, אך שופץ והוא עומד על תלו עד היום. יש הסוברים שבין הנרצחים היה הרב אלכסנדרי זוסלין הכהן, מחבר "ספר האגודה". ר' ישראל ברבי יואל מארפורט, שניצל מן ההריגה, כתב קינה על האירוע, בשם: "ציון אֲרַיַוֵךְ בכי", ובה מוזכר ר' אלכסנדר זוסלין. כתבי יד עבריים רבים שהיו בידי הקהילה הושחתו במהלך הטבח ונבזזו בידי הפורעים. לאחר גירוש היהודים, הוחרמו כתבי היד בידי עיריית ארפורט, ואחדים מהם נמכרו על ידה לאורך השנים. אוסף גדול של כתבי יד עבריים שהיו בבעלות קהילת ארפורט התגלגלו לספריית הכנסייה האוונגליסטית בעיר. בשנת 1879 מכרה הכנסייה האוונגלית את כתבי היד היהודיים שברשותה לידי ספריית המדינה בברלין, תמורת 5,000 מרקים, ושם הם שמורים עד היום כ"אוסף ארפורט". בין כתבי היד באוסף ארפורט ספרי תורה, חומשים, מחזור וכן כתב יד ארפורט לתוספתא, אחד מכתבי היד החשובים של התוספתא. מקורות שונים מוסרים תאריכים שונים למועד הטבח: 21 במרץ 1349, 2 במרץ או באוגוסט של אותה שנה. עם זאת, מרבית המקורות מציינים את התאריך 21 במרץ, שחל באותה שנה בשבת, א' בניסן ה'ק"ט. תאריך זה אומת גם מהשוואה לממצאים שנמצאו על ספרי התורה שהושחתו ונבזזו מבית הכנסת במהלך הטבח. סימני השריפה וההשחתה שנמצאו על ספרי התורה מראים שספר תורה אחד היה גלול לפרשת תזריע ואחר לפרשת פינחס. קריאות אלה תואמות את הקריאות שהיו אמורות להקרא בשבת שבה אירע הטבח (פרשת תזריע הייתה פרשת השבוע באותה שבת, ומפרשת פינחס קראו לכבוד ראש חודש). כמו כן, על מחזור הקהילה שנבזז אף הוא נמצאו כתמי דם בעמוד היוצר לפרשת החודש שנאמר באותה שבת. 21.03.1349: Up to 3,000 Jews were killed in Black Death massacre in Efurt, timenote.info (באנגלית) Manjunath.R, Timelines of Nearly Everything, Manjunath.R, 2021-07-03. (באנגלית) "המוות השחור", במהדורת 1901–1906 של האנציקלופדיה היהודית (באנגלית). Heinrich Graetz (31 בדצמבר 2009). History of the Jews, Vol. IV (in six volumes): From the Rise of the Kabbala (1270 C.E.) to the Permanent Settlement of the Marranos in Holland (1618 C.E.). Cosimo, Inc. p. 109. ISBN 978-1-60520-946-3. In Erfurt, out of a community of 3000 souls, not one person survived. {{cite book}}: (עזרה) Marvin J. Heller (2004). The Sixteenth Century Hebrew Book: an abridged thesaurus. Brill. p. 615. ISBN 978-90-04-13309-9. מתוך ספר קינות דפוס לובלין שע"ז, מצוטט בהקדמה לספר האגודה בהוצאת הרב אברהם יוסף צ'יק. תיאור המכירה באתר הספרייה, רשומה 1.15.(הקישור אינו פעיל, 11.3.2020) אפרים כספי, "גווילים נשרפים בשבת ראש חדש פרשת החדש: על ספרי התורה באוסף ארפורט", ירושתנו ז (תשע"ד), עמ' רמ–רמב. (גרסה מוקדמת של המאמר בבלוג 'גילוי מילתא בעלמא' של עזרא שבט)