laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מדרחוב קרן קיימת לישראל

רחוב קרן קיימת לישראל הוא אחד הרחובות הראשונים בבאר שבע המודרנית שנבנתה על ידי העות'מאנים בתחילת המאה ה-20. הרחוב הנמצא בעיר העתיקה של באר שבע, הוסב למדרחוב והיה אחד הרחובות המרכזיים של העיר, עד אמצע שנות ה-90. בתקופת האימפריה העות'מאנית נקרא הרחוב "רחוב ה-20 מטרים" מאחר שרוחב הרחוב המקורי היה 20 מטרים והוא היה הרחוב הרחב ביותר בבאר שבע באותה תקופה. האורך המקורי של הרחוב הוא 600 מטרים וכיוונו הוא צפון מערב - דרום מזרח. בקצהו הצפוני של הרחוב, על גבעה, נמצא בית הסראייה ובקצהו הדרומי של הרחוב נמצאת באר אברהם. אחד המבנים שהיטיב להשתמר ברחוב היה בית אמידים טורקי כיום בית מרקחת הנגב. במחצית הראשונה של המאה ה-20, היה הרחוב הראשי של העיר ובנוסף, שימש כציר מרכזי שחיבר את הדרכים שהובילו לעזה, חברון ועוג'ה אל חפיר (ניצנה). לאורך הרחוב היו חנויות רבות ששימשו את תושבי העיר ואת עוברי האורח. בשנת 1917, לאחר כיבוש העיר על ידי הבריטים, החלו להופיע ברחוב בתי קפה, מסעדות, בתי מלון ותחנת אוטובוס מרכזית לעזה ולחברון. בשנות ה-80 הפך חלקו הצפוני של הרחוב למדרחוב אשר היה אחד הרחובות המסחרים המצליחים ביותר בבאר שבע עד אמצע שנות ה-90. קניון הנגב, שנפתח באותן שנים, ומאוחר יותר, מרכזים מסחריים נוספים, גרמו לנדידת הקהל אליהם ולסגירת חלק מהחנויות ברחוב קק"ל. באמצע שנות ה-90, היה הרחוב עזוב וניסיונות שנעשו מדי פעם לשפצו לא נחלו הצלחה מרובה. בתחילת שנות ה-2000 יצאה עיריית באר שבע בתוכנית חדשה בניסיון להפוך את העיר העתיקה למתחם בילויים. התוכנית הצליחה באופן חלקי. חלק מהבניינים העות'מאניים שופצו, נפתחו מסעדות וחנויות נוספות ברחוב ומדי פעם מארח הרחוב פסטיבלים שונים ומופעי רחוב. מדיה וקבצים בנושא מדרחוב קרן קיימת לישראל בוויקישיתוף
נחל גדורה

נַחַל גְּדוֹרָה (ידוע גם בשמו הערבי: פוארה) הוא נחל המנקז את שדות עמק זבולון, כפר ביאליק, קריית אתא והסביבה, זורם דרומה ונשפך אל נחל קישון. בנחל ועל גדותיו מתקיימים מגוון בעלי חיים וצמחי מים: בעלי כנף, חסרי חוליות וצמחייה טבולה. חיים בו שלושה מיני דגים, סרטן הנחלים ומקננות לאורכו להקות של סופיות. חתולים רבים מגיעים עד שפת הנחל משני צדדיו על מנת לצוד דגים או סרטנים. הנחל מזדהם תכופות בשל הזרמת מי ביוב ושפכים תעשייתיים לתוכו. לאחרונה[דרושה הבהרה] כוסה הנחל בצמח פולש "חסת המים". רשות נחל הקישון מבצעת עבודות לפינוי הצמח הפולש. לאורך הנחל בשטח השייך לחיפה ולקריית ביאליק וכן בהמשכו בשטח המועצה האזורית זבולון נסללה טיילת להולכי רגל ורוכבי אופניים הנקראת על שם שמעון פרס. עמק זבולון מדיה וקבצים בנושא נחל גדורה בוויקישיתוף נחל הגדורה (פוארה), באתר עיריית קריית ביאליק מסלול טיול מקרית מוצקין לנחל גדורה באתר טבע ונופים בישראל רותם כבסה, טיילת נחל הגדורה מתארכת, באתר בלינקר – הד הקריות, ‏5 בינואר 2018 ערך זה הוא קצרמר בנושא איכות הסביבה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הרכבת התחתית של מינסק

הרכבת התחתית של מינסק היא מערכת הסעת ההמונים החשובה ביותר בעיר הבירה של בלארוס, מינסק. הרכבת נפתחה ביוני 1984, ומורכבת משני קווים ומ-28 תחנות באורך כולל של 35.5 קילומטרים. בשנת 2005 נשאה 800 אלף נוסעים מדי יום. המטרו מנוהל על ידי עיריית מינסק. משנות ה-50 עד שנות ה-70 של המאה ה-20 צמחה אוכלוסיית העיר בכמיליון איש. צמיחה זאת הובילה לצורך ברכבת שתשרת את האוכלוסייה הגדלה. בניית הרכבת החלה ביוני 1977 והיא נפתחה, כאמור, ב-1984 כרכבת התחתית התשיעית בברית המועצות. בתחילה מנתה הרכבת שמונה תחנות בלבד. על אף קריסת ברית המועצות, בניית הרכבת המשיכה ללא הפרעות במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 בניגוד לתכנוני רכבות אחרות במדינה. ב-30 במאי 1999 התרחש "אסון נמיגה", בו 53 בני אדם נמחצו למוות במדרגות הכניסה לתחנת "נמיגה" של הרכבת התחתית של מינסק. ב-11 באפריל 2011 התרחש פיגוע טרור בתחנת "אוקטיאברסקאיה". מטען חבלה מאולתר, שהושאר בתחנה על ידי טרוריסטים מקומיים, התפוצץ וגרם למותם של 15 אנשים ולפציעתם של יותר מ-200. מבצעי הפיגוע נתפסו כעבור יומיים. הם נשפטו, נידונו למוות והוצאו להורג במרץ 2012. אתר האינטרנט הרשמי של הרכבת התחתית של מינסק הרכבת התחתית של מינסק, ביישום טלגרם
מבצר פרינסטנסן

מבצר פרינסטנסן (בדנית: Fort Prinsensten) הוא מבצר הנמצא בקטה שבגאנה, ושימש בעיקר כתחנת מעבר לסחר בעבדים. מבצרים רבים כאלו נבנו במערב אפריקה, אך פרינסטנסן הוא אחד מהיחידים שנמצאים ממזרח לנהר הוולטה. הוא נבנה בידי סוחרים דנים ב-1784, למטרות הגנה מפני האנלו אוו וכדי לשמור על האזור מפני אימפריות קולוניאליות אחרות. המבצר שימש כצינוק לעבדים שחיכו להעברתם לקריבים. דנמרק, עם האיסור על סחר בעבדים, איבדה מעמד, ולמעשה הציבה עצמה מחוץ לתבנית הסחר המקומית, שבמרכזה עדיין הייתה מרוכזת בסחר העבדים. עם המדיניות הפסיבית, ניסתה דנמרק לקנות זמן כדי להתחיל סוג חדש של כלכלה, ובמיוחד טבק וקפה כתחליף לסחר העבדים, אך התהליך היה קשה ומלחמות מקומיות הרסו את המטעים פעם אחר פעם. ב-1850 המבצר, יחד עם שאר חוף הזהב הדני, נמכר לבריטניה. המבצר שימש כבית כלא בתקופה שלפני הריסתו על ידי הים ב-1980. הריסותיו של המבצר הן מקור משיכה לתיירים. מדיה וקבצים בנושא מבצר פרינסטנסן בוויקישיתוף milhist.dk, Fort Prinsensten; frihedens forpost, ‏27-10-2013 ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הבית הלבן הקטן של הארי טרומן

הבית הלבן הקטן של הארי ס. טרומן הוא מבנה הממוקם במתחם טרומן בעיר קי וסט במדינת פלורידה שבארצות הברית. המבנה שימש את נשיא ארצות הברית הארי טרומן כבית חורף. טרומן שהה במבנה כ-175 ימים מתוך תקופת כהונתו (11 ביקורים). בעת שנבנה המבנה, בשנת 1890, הוא ניצב על קו החוף. המבנה הוקם בשטח בסיס הצוללות של צי ארצות הברית שבמקום, עבור מפקד הבסיס וסגנו - וכלל שתי דירות דו-קומתיות עבור משפחת המפקד וסגנו, הצמודות זו לזו. בשנת 1911 ייבשו את חוף הים כדי להרחיב את שטח גן הבית. לאחר מכן נבנה על השטח מבנה נוסף, המסתיר מהבית את קו החוף. נשיא ארצות הברית הראשון שביקר באתר היה ויליאם הווארד טאפט בדצמבר 1912. טאפט הגיע לקי וסט באמצעות מסילת הרכבת מעבר לים של פאלגלר בדרכו לסקור את בניית תעלת פנמה. בתקופת מלחמת העולם הראשונה התגורר במבנה תומאס אדיסון במהלך עבודתו עבור הצי. אדיסון פיתח 41 סוגי כלי נשק בעת שהותו במקום. בנובמבר 1946, לאחר 19 חודשי כהונה של הארי טרומן כנשיא ארצות הברית, הוא הגיע למצב של תשישות פיזית ונפשית. רופאו, וולאס גראהם (Wallace Graham), הציע חופשה באזור טרופי. טרומן הגיע למבנה בנובמבר 1946, שב לחופשה נוספת במרץ 1947, ולאחר מכן פעמיים בכל שנה (בחודשים נובמבר-דצמבר, ושוב בפברואר-מרץ). הפיתוחים הטכנולוגיים של אותה עת, שאיפשרו הן לצוות הבית הלבן להגיע בתוך מספר שעות מקי וסט בטיסה מוושינגטון הבירה והן קשר טלפוני רציף עם הנשיא בחופשתו, הביאו את הנשיא (ואת צוותו) למסקנה שהבית הלבן נמצא למעשה במקום שבו נמצא הנשיא, ולא בהכרח רק בוושינגטון, וטרומן חתם על מסמכיו בכתובת: "הבית הלבן, בסיס צי ארצות הברית, קי וסט, פלורידה." טרומן שהה 175 ימים מתוך תקופת נשיאותו בבית הלבן הקטן שבקי וסט. בשנת 1947 נערכו בבית הלבן הקטן פגישות שהביאו להקמת משרד ההגנה של ארצות הברית - פגישות שזכו לכינוי "הבנות קי וסט" (the Key West Accords). בעת שטרומן שהה בבית הלבן הקטן, התארחו אצלו חברי הממשלה, חברי בית המשפט העליון, וכן מבקרים ממדינות זרות, אשר יצאו לדיג עם טרומן, ובילו את הערבים במשחקי פוקר על שולחן מיוחד שנבנה על ידי נגרי הצי עבור הנשיא (שולחן עץ שמגירותיו עשויות מתרמילי תותחים). הנשיא הפך ליקיר העיר קי וסט, ושמו של רחוב דיויז'ן (Division Street) שונה ל"שדרות טרומן" לכבודו לאחר בחירתו המחודשת של טרומן בשנת 1948. לאחר שטרומן סיים את כהונתו שב לבקר בקי וסט, אולם התגורר במבנים אחרים. בשנת 1956 נפש במבנה הנשיא דווייט אייזנהאואר לצורכי הבראה מהתקף לב שעבר. במרץ 1961 נערכה במבנה ועידת פסגה בין הנשיא ג'ון קנדי לבין הרולד מקמילן, ראש ממשלת בריטניה. קנדי ביקר במבנה פעם נוספת בשנת 1962 בעקבות משבר הטילים בקובה. במרץ 1974 פורק בסיס הצוללות של הצי באזור, בשל המעבר מצוללות דיזל לצוללות גרעיניות. באותה שנה, ב-12 בפברואר הוכרז המבנה כמבנה היסטורי בעל חשיבות לאומית ונרשם במרשם המקומות ההיסטוריים הלאומי של ארצות הברית. ב-1 בינואר 1987 הועבר המבנה למשמרת מדינת פלורידה והוגדר כמוזיאון. כמיליון דולרים הושקעו בשחזור המבנה, וכיום הוא מציג את הרהיטים שהיו בו בשנת 1949 עת נפש בו טרומן. באפריל 2001 נערכה במבנה ועידת פסגה במסגרת שיחות השלום שנערכו בין נשיא ארמניה רוברט קוכארייאן לבין נשיא אזרבייג'ן היידר אלייב בתיווך מזכיר המדינה של ארצות הברית קולין פאוול. הבית הלבן הקטן מדיה וקבצים בנושא הבית הלבן הקטן של הארי טרומן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הבית הלבן הקטן של הארי טרומן תיאור המבנה באתר מחוז מונרו תיאור המבנה ברשימת האתרים ההיסטוריים הלאומית של ארצות הברית תיאור המבנה באתר מורשת פלורידה The White House, US Naval Station, Key West, Florida
נחל בזק

נַחַל בֶּזֶק (ואדי שובאש) הוא נחל אכזב הזורם מדרום לגלבוע, ומנקז את מימי הר הגלבוע והרי צפון-מזרח השומרון. הוא מפריד בין השומרון המזרחי ובין רכס הגלבוע. אורכו של הנחל הוא כ־25 ק"מ, ושטח אגן הניקוז שלו הוא כ־163 קמ"ר. שמו נגזר משמה של העיר המקראית הסמוכה בזק (ח'רבת אבזיק). הנחל יורד מאזור הכפר ראבא (בהר בזק, גובה 713 מטר) לכיוון צפון-מערב, פונה מזרחה ב"ברך", ונשפך לירדן מדרום לקיבוץ טירת צבי. באזור הנחל שתי שמורות טבע: שמורת נחל בזק – שטחה הוא 1,840 דונם. היא הוכרזה כשמורה ב-31 ביולי 1983. שמורת נחל בזק עילי – שטחה הוא 55,530 דונם. היא הוכרזה כשמורה ב-9 באפריל 1991. בשנת 1969, במהלך תקופת המרדפים בבקעת הירדן נהרגו שישה לוחמי צה"ל, ובהם מפקד גדוד 50, משה פלס, וסגנו דורון מנור, במרדף אחרי מחבלי פת"ח במעלה הנחל. בשנת 1984 התרחשה בו תאונת המסוק בנחל בזק. בזק (אתר מקראי) שמורת נחל בזק, באתר "טבע ונופים בישראל" שמורת נחל בזק עילי, באתר "טבע ונופים בישראל" ערך זה הוא קצרמר בנושא נהרות ונחלים ובנושא גאוגרפיה של ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בית הסראייה (באר שבע)

בית הסראייה ("בית הממשל" בתרגום מטורקית), הוא בית ממשל שנבנה בשנת 1901 בבאר שבע על ידי העות'מאנים. הבניין ממוקם על גבעה בחלק הצפוני של מדרחוב קרן קיימת לישראל שאז נקרא 'רחוב 20 מטר'. הוא היה הבניין הציבורי הראשון בעיר, ובתקופה זו ניתן היה לראות אותו מכל מקום בעיר. הבניין הוא דו-קומתי בעל שלוש קשתות, אולם גדול, והיה לו גג רעפים אדום. בכך ביטאה הבנייה סגנון אדריכלות טורקי ואירופאי משולב. הבניין שימש את הממשל המקומי. המושל הראשון שישב בבניין היה מוחמד ג'אראללה. ליד הבניין שכנו בניין המשטרה, עירייה, משרד הטאבו ובית המשפט. לצד הבניין עברה אחת הדרכים המרכזיות בנגב, הדרך מעזה, וכך כל העוברים בה היו נתונים לפיקוח המושל. כאשר הבריטים כבשו את באר שבע, הפך הבניין לבית המשפט הבדואי, בו נשפטו התושבים הבדואים של האזור על פי החוקים הבדואים. בשנת 1938, בתקופת המרד הערבי הגדול (מאורעות תרצ"ו - תרצ"ט), הוצת הבניין, וגגו העשוי עץ נשרף כליל. שלטונות המנדט הבריטי הקימו במקומו גג בטון, ושילבו את הבניין במכלול מבני ממשל, פקידות, משטרה ודואר שנבנו בצמוד אליו. במלחמת העצמאות ב-1948, התבצר הצבא המצרי בבית הסראייה, אך אנשיו נכנעו לאחר איום בהפגזה ישירה של תותח שהובא לעיר. דגל ישראל שהוצב בכניסה הראשית למבנה סימל את כיבוש העיר על ידי ישראל. הבניין נותר בידי צה"ל, אך לאחר איומי שביתה של המשטרה, הוחזר לה חלק ממכלול המבנים של בית הסראייה, וכיום שוכנים בו משטרת באר שבע לצד מפקדת פיקוד הדרום של צה"ל. באר שבע בשנת 1916. ניתן לראות את גן אלנבי ואת בית הסראייה בית הסראייה במסגרת מכלול מבני הממשל שנבנו לצידו, לאחר כיבושו במלחמת העצמאות, 22 באוקטובר 1948 מדיה וקבצים בנושא בית הסראייה בוויקישיתוף בניין הסראייה, באתר המועצה לשימור מבנים ואתרי התיישבות
דיסקורדיאניזם

דיסקורדיאניזם היא דת מודרנית שנוסדה ב-1958 או ב-1959 בארצות הברית. הדת נוסדה עם פרסום הטקסט הדתי העיקרי שלה, הפרינקיפיה דיסקורדיה מאת מלאקליפס הצעיר. דיסקורדיאניזם טוענת שאי-סדר הוא תכונה חשובה ורצויה לא פחות מסדר. המצב הטבעי זה כאוס , סדר ואי סדר הם המצאות אנושיות הקיימות בתוך הכאוס. בכך היא מבדילה את עצמה מרוב הדתות, המדגישות את החשיבות של הסדר וההרמוניה בעולם. רבים מחשיבים את הדת לפרודיה, ויש המזהים אותה כגרסה מערבית לזן בודהיזם. עם זאת, ישנם אנשים המזהים עצמם כדיסקורדיאניסטים, במידות שונות של רצינות. רבים מחזיקים בדיסקורדיאניזם יחד עם דת אחרת. האלה אריס, השאולה מהמיתולוגיה היוונית, משמשת לדיסקורדיאניזם כאלה וכמקור חוכמה וידע. לפיכך נקראת הדת לפעמים אריסיאניזם. רוברט אנטון וילסון מדיה וקבצים בנושא דיסקורדיאניזם בוויקישיתוף פרינקיפיה דיסקורדיה ערך זה הוא קצרמר בנושא דת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
טסטודו

הטסטודו (בלטינית: Testudo; מילולית: צב) הוא מבנה קרבי שהיה מקובל בצבא הרומי. זה היה מבנה פופולרי בקרב הלגיונרים באימפריה הרומית, יעיל במיוחד כנגד ירי חצים. בטסטודו, הלגיונרים סגרו את הפערים ביניהם; החיילים בשורה הראשונה שמו את מגיניהם לפניהם, להגן עליהם מכף רגל ועד ראש, הלגיונרים בצדדים שמו את מגיניהם לימינם או לשמאלם, ושאר הלוחמים, אשר נמצאו באמצע המבנה, החזיקו את מגיניהם מעל ראשם. החסרונות של הטסטודו הם פגיעותו הרבה מצד תוקפים למיניהם, במיוחד חיל הפרשים, העדר היכולת ההתקפית בגלל המבנה הצמוד והתנועה האיטית והמסורבלת. צדו האחורי היה חשוף ופגיע במיוחד. בדרך כלל המבנה שימש בעת הטלת מצור יותר מאשר בשדה הקרב באזור פתוח. מדיה וקבצים בנושא טסטודו בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא רומא העתיקה ובנושא אמצעי לחימה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שעון שבת

שעון שבת הוא התקן הכולל שעון ומפסק המאפשר לתכנן מראש את זמני ההפעלה של מכשירי חשמל באמצעות שליטה על מעבר זרם חשמלי אליהם. ההתקן משמש גם כפתרון הלכתי לשליטה על מערכות חשמליות בשבת, כתחליף להדלקתן וכיבויין בידי אדם, דבר האסור על פי ההלכה. לפי עדות אחת, הוא הומצא בסוף המאה ה-19 על ידי אברהם שכט, עקב הצורך של יהודים שומרי שבת להתמודד עם בעיית השימוש בחשמל בשבת. כיום נעשה שימוש רווח במונח זה כשם כולל לסוגים שונים של מתגי זמן לשימוש ביתי. הגרסה הנפוצה של שעון שבת היא התקן מכני עם מחזור פעולה של 24 שעות. שעון שבת קיים בגרסה ללוח חשמל המאפשר לשלוט על חלקים של מערכת החשמל הביתית, ובגרסה המתחברת לשקע חשמל ומאפשרת שליטה על מכשיר בודד. בשימושים שאינם קשורים להלכה היהודית, מכונה שעון השבת גם בשם "טיימר" או "קוצב זמן", כדי להבדילו משעון השבת המשמש את הציבור הדתי והחרדי בשבת ויום טוב, אף שהאחרון משמש לספירת הזמן לאחור. שעון שבת הנפוץ ביותר פועל מכנית. הוא מורכב בלוח החשמל או על הקיר או מחובר לשקע ובו שעון עם או בלי מחוגים. סביב השעון הנתון במעגל, יש מערכת זיזים אשר באמצעותה ניתן לקבוע את שעת ההפעלה או הכיבוי. זיז המוכנס לתוך המעגל קובע הפעלה. זיז המוצא מתוך המעגל קובע ניתוק. ניתן להתקין מספר שעוני שבת במקביל, באופן שתהיה הפרדה בין השליטה על מערכות שונות, כך שמכשיר חשמל שונים יופעלו בשעון נפרד. קיימים גם שעוני שבת עם כוונון דיגיטלי המתבצע על ידי לחצנים. שעון שבת שבועי יומי מכיל חוגה נוספת המחולקת ל-7, ומאפשרת שליטה גם לפי ימים. שעון זה משמש למשל למערכת צלצולים בבתי ספר. שעון שבת אסטרונומי מכיל את המידע המלא על שעות השקיעה והזריחה, ומאפשר תכנות מראש של הפעלה וניתוק מערכות לכל ימות השנה. שעון זה משמש למשל להפעלה וכיבוי של תאורת רחובות. כיום יש מכשירי חשמל ביתיים, כמו מזגנים, תנורי אפייה ובישול הכוללים תוספת מובנית של שעון שבת. התקני חשמל חכם (מתג חכם, שקע חכם), שבהם ניתן לקבוע מראש, באמצעות טלפון חכם, את זמני ההפעלה, מהווים תחליף לשעון שבת, שיתרונו באפשרות לקבוע זמנים שונים לכל מתג. ערך מורחב – שעון שבת (הלכה) שעון שבת, הוא פתרון הלכתי לכיבוי והדלקה מתוזמנים מראש של מכשירי חשמל בשבת ויום טוב, שנועד לחסוך את הצורך בפעולה ידנית של כיבוי והדלקת המכשיר החשמלי ביום השבת או יום טוב עצמו, דבר הכרוך לעיתים באיסור מלאכת מבעיר ומכבה. מדיה וקבצים בנושא שעון שבת בוויקישיתוף העיתונאי והפעיל הקומוניסטי הפולני חיים שכט; מתוך רשימותיו שתורגמו על ידי הסופר יצחק קומם.
אזיקים

אזיקים הם אמצעי כבילה שנועד לשמור על שני פרקי יד צמודים. הם מורכבים משני חלקים טבעתיים, המחוברים ביניהם בשרשרת או בציר. בכל אחד מהחלקים יש זרוע משוננת המסתובבת על ציר, כך שתינעל לצורת טבעת החובקת את פרק היד. ללא מפתח, לא יכול האדם הכבול באזיקים להפריד בין פרקי ידיו אלא כדי סנטימטרים בודדים, דבר המגביל משמעותית את יכולת הכבול לבצע פעולות בסיסיות, ובכלל זה להוות סיכון לסביבתו או להימלט. כבילת הידיים באזיקים מאחורי גבו של הכבול, מגבילה עוד יותר את תנועתו. האזיקים משמשים לרוב גורמי אכיפת חוק לכבילה זמנית של עצירים בעת החזקתם או ניודם מחוץ למתקן נעול. איזוקו של אדם נחשב לאמצעי כבילה משפיל, ועל כן החוק מגביל את האיזוק כך שיתבצע אך ורק במצב בו נשקפת סכנה מאי-אזיקתו של העציר. יש הטוענים כי שירות בתי הסוהר נוטה לאזוק עצירים באופן לא מידתי המנוגד לעולה מן החוק ואף פוגע בכבוד האדם שלהם, בין היתר בדיונים בפני בית המשפט. אזיקי רגל אזיקי אגודל אזיקון אזיקים אלקטרוניים מדיה וקבצים בנושא אזיקים בוויקישיתוף אזיקים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) עודד שלום, תא לחץ, באתר ynet, 8 במרץ 2018; במקור, מתוך "המוסף לשבת", ידיעות אחרונות דניאל דולב‏, הסנגוריה הציבורית נגד איזוק אסירים בבתי המשפט: "משפיל ומנוגד לחוק", באתר וואלה, 17 באוקטובר 2017 ערך זה הוא קצרמר בנושא טכנולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מבצע זעם דחוף

מבצע זעם דחוף (באנגלית: Operation Urgent Fury) היה מבצע צבאי שבמסגרתו התבצעה ב-25 באוקטובר 1983 פלישה על ידי ארצות הברית ומספר אומות אחרות מהקריביים למדינת האי גרנדה שבקריביים. הרקע לפלישה היה הדחה ורצח של ראש ממשלת גרנדה מוריס בישופ ותפיסת השלטון על ידי מפקד הצבא הדסון אוסטין. בישופ עצמו תפס את השלטון בהפיכה מספר שנים קודם לכן וכונן יחסים קרובים עם קובה, למורת רוחה של ארצות הברית. בראשות הכוח הצבאי המשולב הועמד מפקד הצי השני של ארצות הברית תת-אדמירל ג'וזף מטקאלף. ב-25 באוקטובר 1983 נחתו בגרנדה כוחות מארצות הברית, ברבדוס, ג'מייקה, והחברות בארגון מדינות מזרח הקריביים, והביסו את הכוחות הקובניים והגרנדינים בפיקודו של הדסון אוסטין. במהלך הפלישה הוצנחו הדיוויזיה המוטסת ה-82 ושני גדודים מחטיבת הריינג'רס ה-75 ותפסו שטחי מפתח ובהם שדה התעופה ריו-אטו. בסך הכל לחמו מצד ארצות הברית כ-7,000 חיילים, מצד בעלות בריתה כ-300 חיילים, ומולם התייצבו כ-1,500 חיילים מגרנדה. 19 מאנשי כוח הפלישה נהרגו ו-116 נפצעו. מעל 50 אנשים מהכוחות המקומיים נהרגו. הפלישה הייתה הפעולה המלחמתית המשמעותית הראשונה של ארצות הברית מאז מלחמת וייטנאם. היא זכתה לתמיכת דעת הקהל בארצות הברית ובגרנדה. 25 באוקטובר הוא יום חג בגרנדה שנועד להנציח את האירוע, ונקרא חג ההודיה. עם זאת, בבריטניה (בראשות מרגרט תאצ'ר), טרינידד וטובגו וקנדה נמתחה ביקורת על הפלישה. כמו כן גינו את הפעולה בעצרת האו"ם, כשמתוך תשע המדינות שהתנגדו לגינוי, רק ישראל לא הייתה מאזור הים הקריבי. חיילי הדיוויזיה המוטסת ה-82 בגרנדה, 1983 מסוק סיקורסקי סי סטאליון מרחף ליד תותח נ"מ סובייטי מדגם ZU-23-2 תותחי הוביצר M102 אמריקאיים במהלך הקרב מסוק בואינג CH-46F של הנחתים האמריקאים אשר הופל מאש נ"מ מדיה וקבצים בנושא מבצע זעם דחוף בוויקישיתוף Operation Urgent Fury גל פרל פינקל וסא"ל ירון,מבצע "קרנף": מה כדאי לחטיבת הקומנדו ללמוד מרגימנט הריינג'רס של צבא היבשה האמריקני, מערכות 488, יולי 2020, עמוד 42. שון ניילור "יום שלא טוב למות בו", תל אביב: המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה - המכון - לחקר הטקטיקה, הוצאת משרד הביטחון, 2007, עמוד 60. ערך זה הוא קצרמר בנושא צבא ובנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ירחמיאל אסא

ירחמיאל אסא (7 במרץ 1919 - 11 באוקטובר 2011) היה איש ציבור ישראלי. שימש שליח עלייה לעיראק והיה חבר הכנסת מטעם אחדות העבודה. אסא נולד בשם ירחמיאל אסאילוב בקווקז שבברית המועצות. לאחר שעלה עם משפחתו לארץ ישראל, בשנת 1924, התגורר בתל אביב. סיים את לימודיו בבית הספר לנערים עובדים ובסמינר הקיבוצים והיה פעיל בתנועת הנוער העובד והלומד. בשנת 1936 נמנה אסא בין מייסדי קיבוץ חולתה, שבו הוא התגורר עד למותו ובעבר שימש בו מורה ומחנך. בפעילותו הציבורית היה חבר תנועת אחדות העבודה ופעיל במוסדותיה. בשליחות המוסד לעלייה ב' שימש מנובמבר 1946 ועד יולי 1948 בעיראק ופעל להעלאת יהודיה, בהם שושנה ארבלי-אלמוזלינו. במבצע מייקלברג השני ב-1947 נלווה לעולים בטיסתם ארצה. בשובו ארצה היה חבר הנהלת המחלקה לענייני היהודים במזרח התיכון של הסוכנות היהודית, מטעמה יצא בשנים 1953–1954 לשליחות באיראן, בטורקיה ובעיראק. בשנת 1958 נבחר לכנסת השלישית מטעם אחדות העבודה במקום אברהם עבאס. בכנסת היה חבר בוועדת הכלכלה, ועדת הכנסת וועדת השירותים הציבוריים. חתן פרס יגאל אלון לחלוציות בשנת 2005. ירחמיאל אסא נפטר בגיל 92 ונטמן בקיבוצו. הותיר אחריו שלוש בנות ובן מרעייתו מרים. שלמה הלל, רוח קדים: בשליחות מחתרתית לארצות ערב, 1985. הוצאת ספריית יהודה דקל, ירושלים, 2013 (הוצאה מחודשת). מדיה וקבצים בנושא ירחמיאל אסא בוויקישיתוף ירחמיאל אסא, באתר הכנסת ירחמיאל אסא, באתר כנסת פתוחה תמונה ופרטים, באתר קיבוץ חולתה ערך זה הוא קצרמר בנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ברברה הקדושה

ברברה (ביוונית: Αγία Βαρβάρα, בקופטית: Ϯⲁⲅⲓⲁ Ⲃⲁⲣⲃⲁⲣⲁ, באוקראינית: святої варвари) היא קדושה נוצרייה בכנסייה הקתולית והאורתודוקסית אשר מתה על אמונתה במהלך המאה ה-3. קיומה ההיסטורי אינו מוכח. יום חגה הוא ה-4 בדצמבר אצל הקתולים וה-17 בדצמבר אצל האורתודוקסים. היא נימנית על ארבעה-עשר הקדושים המסייעים ומגינה מפני ברקים, סכנת אש, חום, דבר ומוות פתאומי. מקור השם ברברה ביוונית ומשמעותו – "הזרה". על פי המסורת הנוצרית, היא נולדה בסביבות שנת 300 לספירה באזור בעלבכ בלבנון. אביה עמד בראש משפחה אריסטוקרטית אמידה אך היה פגאני ואכזר, כולם אהבו את ברברה בשל יופייה חוכמתה וענוותה, לכן אביה החליט לנעול אותה בתוך חדר במגדל וזאת כדי לשמור עליה ממחזרים. היא הושפעה מכומר זוטר בשם ולנטיניוס (שאחר כך הפך לבישוף ומרטיר בעצמו) והמירה את דתה בחשאי לנצרות. על מנת שלא תלך לבתי הרחצה הציבוריים, אביה הורה לבנות לה בית רחצה פרטי ובו שני חלונות, ברברה ביקשה מהעובדים להוסיף עוד חלון על מנת שיהיה זה ציון סימבולי לשילוש הקדוש, כמו כן היא חצבה צלב ברצפת השיש של החדר. כאשר התוודע לכל השינויים שנעשו הבין האב כי בתו המירה את דתה לנצרות, הוא קצף עוד יותר כאשר זו ניסתה לשכנע אותו להמיר גם הוא את דתו לנצרות, הוא נעל אותה שוב במגדל, אך בעקבות תפילותיה נפער חור בקיר והיא הצליחה לברוח. אביה ושומריו רדפו אחריה והיא הצליחה למצוא מסתור בערוץ נחל בין ההרים, עד שבגד בה רועה והסגיר את מקומה (האגדה מספרת שהרועה הפך לפסל שיש והעדר שלו לחרגולים). אף על פי שעינו אותה במשך היום, כל לילה קרו ניסים נוספים – החשיכה נתמלאה באור יקרות ופצעיה החלימו באורח פלאי והלפידים בהם השתמשו מעניה כבו בכל פעם שהתקרבו לעורה. אך בסופו של דבר אביה הסגיר אותה לרשויות של האימפריה הרומית, אשר באותה תקופה אסרה על הפולחן הנוצרי, ודינה נגזר להוצאה להורג. אביה החליט לבצע את גזר הדין בעצמו, לקח אותה להר וערף את ראשה, לאחר המעשה נמלא פחד ונסה לברוח, אך ברק פגע בו והרג אותו. ברברה הקדושה משמשת כקדושה מגינה של כורים, גאולוגים, יצרני פעמונים, נפחים, פועלי בניין, סתתים, נגרים, אלקטרונאים, אדריכלים, חיילי ארטילריה, העוסקים בעבודות פירוטכניקה, זיקוקים וחומרי נפץ צבאיים, כבאים, קברנים, כובענים, אסירים ונערות. היא נחשבת לאחת מארבעה-עשר הקדושים המסייעים ומגינה מפני ברקים, סכנת אש, חום, דבר ומוות פתאומי. מאמינים כי גופתה החנוטה קבורה בכנסיית "מריה מגדלנה של הר הזיתים" (הכנסייה הרוסית או כנסיית הבצלים) בירושלים. עיד איל-בורברה (בערבית: عيد البربارة) הוא חג שנחגג מדי שנה ב-4 בדצמבר (על פי הלוח השנה הגרגוריאני), ב-17 בדצמבר (על פי הלוח השנה היוליאני). החג מצוין על ידי ערבים נוצרים שגרים לבנון, סוריה, ירדן והרשות הפלסטינית ובחלקים נוספים בלבנט. חגיגתו של החג חולקת אלמנטים רבים עם ליל כל הקדושים וזאת על אף היותו העובדה עיד איל-בורברה ציון עוד לפני ליל הקדושים. באופן מסורתי, מבוגרים וילדים לבושים בתחפושת ומסתובבים ברחבי הכפרים ואף רוקדים במקביל, כמו כן על פי המסורת לכל בית אשר מגיעים עליו אנשים בעלי הבית מציעים להם אוכל שהוכן במיוחד לאותה סעודה (ולפעמים גם כסף). הוא נחגג לכבוד הקדושה הנוצרית, ברברה הקדושה. האמונה הכללית בקרב הנוצרים הלבנונים היא שברברה הקדושה התחפשה לדמויות רבות ושונות כדי לחמוק מהרומאים שרודפים אותה. כנסיית ברברה הקדושה ברברה הקדושה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כנסיות הר הזיתים
אבידוס

האם התכוונתם ל... אבידוס (מצרים) – העיר הקדושה לאוסיריס אבידוס (דרדנלים) – עיר יוונית, נוסדה על ידי מילטוס כלי אבידוס – משפחת כלים קרמית בתקופת הברונזה הקדומה ב' ו-ג קרב אבידוס – היה קרב ימי בין אתונה וספרטה במאה ה-5 לפנה"ס
ערוגה

ערוגה היא תלולית אדמה שבתוכה זורעים זרעים או שותלים בה שתילים למטרת גידול ירקות (בגן ירק), פרחים או צמחי נוי (למשל, בגן צרפתי). הערוגות הן מקום מיטבי לגידול צמחים, בשל ניקוז המים המונע ריקבון של השורשים מעודף מים. לפני שתילת השתילים או הזריעה יש לתחח את האדמה, כדי להקל על השורשים להשתרש באדמה, דבר שמאץ את קצב ההתפתחות לצמח בוגר. יש לבדוק מדי יום האם האדמה לחה דיה, ולהשקות אותה בהתאם לצורך. ניתן לשלב בין גידולים שונים באותה ערוגה ובתנאי שמקפידים על חלוקה של שטחי הזריעה לפי גובה הצמחים או לפי מהירות הגדילה. כלי חקלאי הרתום לטרקטור, שמטרתו לסמן ערוגות בשדה חלק, למטרת שתילה או זריעה, נקרא: "מערג". גינון פרחים, דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא חקלאות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.