laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
סימין בהבהאני

סימין בהבהאני (בפרסית: سیمین بهبهانی; 20 ביולי 1927 – 19 באוגוסט 2014) הייתה משוררת, תמלילנית ופעילת זכויות אדם איראנית. הייתה ידועה בשיריה בסגנון הע'זל, סגנון שירה פרסי קלאסי בעל כללי חריזה ומשקל מובחנים. היא הייתה אייקון של שירה פרסית מודרנית, שכונתה "הלביאה האיראנית" והייתה ידועה בשירתה כמו גם בפעילותה לזכויות האדם והאישה. היא הייתה מועמדת פעמיים לפרס נובל לספרות. נולדה בשם סימין חלילי. עבאס חלילי (1893–1971) משורר, סופר ועורך עיתון ותרגם לערבית כ-1,100 בתים מהשאהנאמה של פירדוסי. אמה, פח'ר עוזמא ארע'ון (1898–1966), הייתה פעילה פוליטית ופמניסטית, משוררת, עיתונאית, ואשת חינוך. בעת שהוכשרה כמיילדת, היא הואשמה שכתבה מאמר נגד בית הספר וביקרה אותו. עקב האשמה כוזבת זו, היא הודחה מבית הספר והפכה לחברה במפלגה הקומוניסטית האיראנית. בנוסף לחברותה בהתאחדות הנשים של איראן, היא הייתה בשנת 1932 עורכת העיתון "איינדה-י איראן" (עתיד איראן). ואחר כך לימדה צרפתית בבתי הספר תיכוניים בטהראן. בהבאני התחילה לכתוב שירה בגיל שתים עשרה ופרסמה את שירה הראשון בגיל ארבע עשרה. היא השתמשה בסגנון "צ'אר פארה" של נימה יושיג 'ופנתה לאחר מכן לסגנון הע'זל. בהבאהני תרמה להתפתחות היסטורית על ידי הוספת נושאים תאטרליים, אירועים ושיחות יומיומיות לשירה תוך שימוש בסגנון שירת ע'זל. היא הרחיבה את מגוון צורות השירה הפרסית המסורתית וייצרה כמה מהיצירות המשמעותיות ביותר של הספרות הפרסית במאה ה-20. בתחילת מרץ 2010 היא לא יכלה לעזוב את איראן, כשעמדה לעלות על מטוס לפריז, המשטרה עיכבה אותה וחקרה אותה כל הלילה. היא שוחררה אך ללא דרכונה. המתרגם שלה לאנגלית (פרזנה מילאני) הביע הפתעה מהמעצר כמעצר מכיוון שבהבאני הייתה אז בת 82 וכמעט עיוורת. היא נישאה פעמיים, בפעם הראשונה עם חסן בהבהאני שממנו התגרשה. נולדו לה שלושה ילדים מנישואיה הראשונים, בת אחת ושני בנים. נישואיה השניים היו למנוצ'ר קושיאר והסתיימו כשמת ב-1984. מדיה וקבצים בנושא סימין בהבהאני בוויקישיתוף איל שגיא ביזאוי, מתה המשוררת הלאומית של איראן, סימין בהבהאני, באתר הארץ, 20 באוגוסט 2014 סימין בהבהאני, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) סימין בהבהאני, באתר Discogs (באנגלית) אורלי נוי, הלכה לעולמה המשוררת הלאומית של איראן, סימין בהבהאני, באתר "שיחה מקומית", 20 באוגוסט 2014
הצהרת זכויות הילד

הצהרת זכויות הילד (באנגלית: Declaration of the Rights of the Child, מכונה לעיתים "הצהרת זכויות הילד בז'נבה") היא מסמך בינלאומי משנת 1923 המקדם את זכויותיהם של ילדים. ההצהרה אומצה על ידי חבר הלאומים ומאוחר יותר על ידי האומות המאוחדות. עם כחמישה סעיפים: יש לתת לילד את האמצעים הנדרשים להתפתחותו התקינה, מבחינה חומרית ורוחנית. יש להאכיל את הילד הרעב, לסייע לילד החולה, לסייע לילד שנמצא במוגבלות שכלית התפתחותית, להחזיר למוטב את הילד העבריין, ולהגן על היתום. הילד חייב להיות הראשון שמקבל עזרה בעת מצוקה. יש להגן על הילד מפני כל סוג של ניצול. יש לגדל את הילד בתודעה כי עליו להקדיש את כישרונותיו לשירות עמיתיו. ההצהרה פורסמה לראשונה בפברואר 1923. ההצהרה אומצה על ידי חבר הלאומים ב-26 בנובמבר 1924 (ושנית בשנת 1934) ובצורה מורחבת על ידי האומות המאוחדות בשנת 1959. בהצהרת האומות המאוחדות נוסחו כעשרה עקרונות על בסיס החמישה המקוריים. ביום שבו האומות המאוחדות אימצו את ההצהרה, נקבע יום הילד הבינלאומי. על בסיס ההצהרה נוסחה בשנת 1989 אמנת זכויות הילד שאומצה אף היא באומות המאוחדות. מדיה וקבצים בנושא הצהרת זכויות הילד בוויקישיתוף
ההכרזה האמריקאית בדבר זכויות האדם וחובותיו

ההכרזה האמריקאית בדבר זכויות האדם וחובותיו (הידועה גם בקיצור הצהרת בוגוטה) הייתה המסמך הבינלאומי הראשון שנגע לזכויות האדם באופן כללי, שפורסמה מעט לפני ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם. ההכרזה אומצה על ידי מדינות היבשת אמריקה ב-2 במאי 1948. אמנם ההכרזה אינה אמנה המחייבת מבחינה משפטית, בית הדין האינטר-אמריקאי לזכויות אדם מתייחס אליה ככזו ביחס למדינות החברות בארגון מדינות אמריקה. בהמשך ההכרזה הוחלפה במידה מסוימת על ידי האמנה האמריקאית לזכויות אדם. הפרק הראשון מציג שורת זכויות מהן אמורים ליהנות אזרחי המדינות החותמות, בהן זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות. הפרק השני של ההכרזה מכיל רשימה של חובות תואמות. כמוסבר בהקדמה: "מילוי החובה על ידי כל אדם הוא תנאי מוקדם לזכויות כולן. זכויות וחובות קשורות זו בזו בכל פעילות חברתית ופוליטית של האדם. בעוד שזכויות מעלות את חירות הפרט, החובות מבטאות את כבוד החירות ההיא."
הצהרת הזכויות של אנשים עם מוגבלויות

הצהרת הזכויות של אנשים עם מוגבלויות (באנגלית: Declaration on the Rights of Disabled Persons, או כהחלטה 3447) היא הצהרה שאומצה על ידי העצרת הכללית של האומות המאוחדות ב-9 בדצמבר 1975 ועוסקת בזכויותיהם של אנשים בעלי מוגבלויות. כהחלטה של האספה, היא אינה מחייבת את המדינות החברות, אך היא מהווה מסגרת שעשויה לשמש לצורכי החוק הבינלאומי והפנימי. ההצהרה מורכבת מהקדמה ארוכה, ושלוש עשרה הכרזות, המקדמות באופן כללי את זכויותיהם של בעלי המוגבלות. על בסיס הצהרה זו נכתבה בשנת 2007 אמנת האו"ם בדבר זכויותיהם של אנשים עם מוגבלויות. הגדרת המונח "אדם נכה" – "כל אדם שאינו מסוגל להבטיח בעצמו, באופן מלא או חלקי, את צרכיו של אדם נורמלי ו/או חיי חברה, כתוצאה ממחסור, מולד או לא, לאור יכולותיו הפיזיות או הנפשיות". טענה כי זכויות אלו חלות על כל הנכים "ללא כל יוצא מן הכלל כלשהו וללא הבחנה או אפליה על רקע גזע, צבע, מין, שפה, דת, דעות פוליטיות או אחרות, מקור לאומי או חברתי, מצב כלכלי, או כל סיטואציה אחרת החלה על הנכה עצמו או על משפחתו". זכות לכבוד האדם. זכות לאותן זכויות אזרחיות ופוליטיות כמו בני אדם אחרים. זכות לאמצעים שנועדו לאפשר הסתמכות עצמית. זכות לטיפול רפואי, פסיכולוגי ותפקודי לפי הצורך. זכות לביטחון כלכלי וחברתי, כולל הזכות לתעסוקה. זכות לבחון צרכים מיוחדים בכל שלבי התכנון הכלכלי והחברתי. זכות הנכים לחיות עם משפחותיהם או עם הורי אומנה ולהשתתף בכל פעילויות חברתיות, יצירתיות או פנאי. זכות הגנה מפני ניצול, אפליה והתעללות. זכות לסיוע משפטי מוסמך. זכות להיוועץ בארגונים של אנשים עם מוגבלות. זכות לקבל מידע מלא על הזכויות המוצהרות בהצהרה. הצהרת הזכויות של אנשים עם מוגבלויות, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) United Nations Declaration on the Rights of Disabled Persons | Equality & Accessibility | Britannica, www.britannica.com (באנגלית)
דינה רבינוביץ'

דינה רבינוביץ' (באנגלית: Dina Rabinovitch‏; 9 ביוני 1962 – 30 באוקטובר 2007) הייתה עיתונאית יהודית בריטית ילידת ארצות הברית ובעלת טור בעיתון "הגרדיאן". רבינוביץ' נולדה בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית, בת חמישית מתוך שישה ילדים שנולדו לרב פרופסור נחום אליעזר רבינוביץ'. מאוחר יותר עברה המשפחה לטורונטו לתקופה קצרה, לפני שהתיישבה בלונדון. רבינוביץ' למדה בבית הספר התיכון "Hasmonean"(אנ'), ובבית הספר על שם הנרייטה ברנט (אנ'). בשנת 1993 קיבלה רבינוביץ' תואר ראשון ביחסים בין-לאומיים מבית הספר לכלכלה של לונדון, ובשנת 2000 סיימה לימודי תואר שני בכתיבה יוצרת באוניברסיטת מזרח אנגליה. היא קיימה אורח חיים אורתודוקסי. לאחר סיום לימודי התואר הראשון, רבינוביץ' עבדה כעיתונאית פרילנסרית עבור העיתון "אינדפנדנט", ואחר כך הצטרפה למערכת העיתון. לאחר לידת בנה הבכור, חזרה לכתוב כפרילנסרית, בעיקר ראיונות. מאוחר יותר הצטרפה לעיתון "הגרדיאן" וכתבה בו טור קבוע. רבינוביץ', שנפטרה מסרטן השד ב-30 באוקטובר 2007 בגיל 44, כתבה טורים קבועים ובהם תיארה את חוויות המחלה. הטורים האלו התפרסמו כספר בשם "Take Off Your Party Dress" במרץ 2007. מיליון לירות שטרלינג מתמלוגי מכירת הספר נתרמו לקרן לטיפול וחקר מחלת הסרטן (CTRT), לשם הקמת מרכז ניסויים ומחקר בבית החולים "מאונט ורנון" (אנ') שבלונדון. רבינוביץ' התגוררה בלונדון עם בעלה השני, עורך הדין אנתוני ג'וליוס שאיתו נולד לה בן אחד, וגידלה גם את ארבעת ילדיו מנישואיו הקודמים. מבעלה הראשון, הכלכלן גווידו ראוך, נולדו לה שלוש בנות. Katz, Ian (November 1, 2007). Dina Rabinovitch. The Guardian. Retrieved May 6, 2020 "Take Off Your Party Dress". JustGiving. Retrieved 6 May 2020.
מהפכה עולמית

מהפכה עולמית היא מושג בתאוריה המרקסיסטית המתאר הפלת הקפיטליזם בכל המדינות באמצעות פעולה מהפכנית מודעת של מעמד הפועלים המאורגן. מטרה סופית של מהפכה עולמית זו היא יצירת משטר סוציאליסטי בכל רחבי העולם, ואך יצירת חברה אנרכו-קומוניסטית. יש תאורטיקנים המתארים כי מהפכות אלה לא בהכרח יתרחשו בו זמנית, אלא כל אחת במיקום ובזמן המתאים. מושג זה נחשב למשמעותי במיוחד בזרמים רבים בקומוניזם, ובמיוחד בטרוצקיזם. הסטליניזם מתנגד לגישה זו, ותומך ברעיון הסוציאליזם בארץ האחת, שלפיו יש עדיף להתמקד בביסוס המהפכה במדינה אחת, אלא פני מהפכות רבות מקבילות. מהפכת אוקטובר שהתרחשה באימפריה הרוסית בשנת 1917 עוררה גל מהפכני ברחבי אירופה, ולמספר אירועים בולטים ובהם המהפכה הגרמנית, הקמת רפובליקה קומוניסטית בהונגריה, מאבקים מעמדיים באיטליה ומלחמת האזרחים הפינית. בתקופה זו חוגים מסוימים בחברה האירופאית חשבו כי הקפיטליזם יעלם מאירופה, ואולי אף מהעולם כולו. תקוות אלו חזרו להתקיים עם המחתן המסוימת של מספר מפלגות קומוניסטיות באירופה (המפלגה הקומוניסטית של צרפת והמפלגה הקומוניסטית האיטלקית) לאחר מלחמת העולם השנייה. למרות ההצלחה המסוימת בקלפיות, אף אחת ממפלגות אלו לא הקימה ממשלה בסופו של דבר. גל נוסף של תקוות קומוניסטיות בתרחש עם המאבקים החברתיים במהלך שנות ה-60 וה-70 כגון הפנתרים השחורים, יצירת השמאל החדש, מהפכת התרבות בסין והתנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח. עם תום המלחמה הקרה והתפרקות ברית המועצות יש שקברו את רעיון המהפכה העולמית. בשנת 1989 פרסם החוקר הפוליטי פרנסיס פוקויאמה את המאמר קץ ההיסטוריה והאדם האחרון (שבשנת 1992 הפך לספר), ובו טען כי הליברליזם ניצח בעולם וכי רעיון המהפכה העולמית הוא חסר תוחלת. אנרכו-קומוניזם המהפכה המתמדת ברית המועצות מדיה וקבצים בנושא מהפכה עולמית בוויקישיתוף
אלימות פוליטית בטורקיה (1976–1980)

האלימות הפוליטית בטורקיה, כמו במדינות מודרניות אחרות, נובעת ממתחים חברתיים, כלכליים, תרבותיים ופוליטיים הקשורים למבנה החברה, לדמוגרפיה, לגאוגרפיה ולמסורת הפוליטית הארוכה והקצרה של טורקיה. אחרי התפרקותה של האימפריה העות'מאנית, שצידוקה המרכזי היה המשך הרצף של שלטון כלל-מוסלמי על מרחב גאוגרפי עצום במשך מאות שנים, נוסדה טורקיה המודרנית שמטרה להפוך אותה למדינה חילונית ומפותחת. מאמץ זה שהונהג על ידי אתא-תורכ, הביא להישגים משמעותיים, אך לא פתר את המתחים הנזכרים, אלא אף העמיק כמה מהם. ב-1960 התחוללה בטורקיה הפיכה צבאית שנועדה לייצב את המתחים הנזכרים, אך החזרת הדמוקרטיה ב-1961 לא הביאה לרגיעה, ועל רקע זה התגברה האלימות הפוליטית, שנמשכה ברציפות מסוימת בין 1968 ועד לליל הגנרלים בשנת 1980. לשיא בולט הגיע האלימות הפוליטית בשנת 1976. במסגרת העימותים נלחמו זה בזה קבוצות קיצוניות מכל המפה הפוליטית והדתית, ובהן קבוצות טרור מרקסיסטי-לניניסטי והזאבים האפורים. בשנים אלו נהרגו בטורקיה למעלה מ-5,000 איש. במהלך שנות ה-70 טורקיה הייתה שרוייה במשבר כלכלי ופוליטי משמעותי, שהתאפיין בחוסר יציבות פוליטי. במהלך השנים 1976–1980 נרצחו בטורקיה כעשרה אנשים מדי יום בממוצע. בשנת 1978 בלבד בוצעו כ-3,319 פיגועים פשיסטיים, שגרמו למותם של 831 איש ולפציעתם של 3,121. בשנת 1979 החלה להירקם בצמרת הכוחות המזוינים של טורקיה והמועצה לביטחון לאומי קנוניה להפלת הממשל. קנוניה זו יצאה לפועל ב-12 בספטמבר 1980, והובילה לעלייתו לשלטון של קנן אוורן. המשטר הצבאי החדש הצליח להוריד משמעותית את מפלס ההרוגים במדינה, בעקבות מעצרם של מאות אלפי תושבים, והגליית כ-30,000 איש אל מחוץ לגבולות טורקיה. ניסיון ההפיכה הצבאית בטורקיה (2016) ליל הגנרלים בטורקיה (1980)
ההכרזה האוניברסלית על גיוון תרבותי

ההכרזה האוניברסלית על גיוון תרבותי היא הצהרה שאומצה על ידי הוועידה הכללית של אונסק"ו במושב השלושים ואחד שלה ב-2 בנובמבר 2001. הצהרה זו מורכבת מ-12 סעיפים העוסקים בחשיבותו של המגוון התרבותי בתרבות האנושית. סעיף 1 שכותרתו "מגוון תרבותי - המורשת המשותפת של האנושות" קובע כי "כמקור לחדשנות ויצירתיות, המגוון התרבותי הוא הכרחי לאנושות כמו המגוון הביולוגי הוא עבור הטבע. במובן זה זו המורשת המשותפת של האנושות". סעיף 4 מתאר כי המגוון התרבותי אינו פוגע בזכויות האדם המובטחות בחוק הבינלאומי. סעיף 5 מאשר את זכויות הלשון כזכויות תרבותיות בהתאם למגילת זכויות האדם הבינלאומית. סעיף 6 מאשר את חופש הביטוי, פלורליזם תקשורתי ורב-לשוניות. סעיף 12 מגדיר את תפקידה של אונסק"ו למען שימור הגיוון. יום הגיוון העולמי מגוון תרבותי
אריק וון דטן

אריק תומאס וון דטן (באנגלית: Erik Thomas von Detten; נולד ב-3 באוקטובר 1982) הוא שחקן אמריקאי. אריק תומרס וון דטן נולד ב-3 באוקטובר 1982 בסן דייגו, קליפורניה, בנם של וולקר וון דטן וסוזן וון דטן (לבית פרבר), צלמת. יש לו שלוש אחיות, דולי, בריטה ואנדריאה, ואח, טימותי. משפחתו עברה להתגורר באל סגונדו (אנ'), קליפורניה כשהיה צעיר. באל סגונדו, וון דטן למד בבית הספר היסודי הציבורי המקומי, והיה חבר בתנועת הצופים. אביו הוא מהגר מגרמניה ואמו היא ילידת ארצות הברית. סבו מצד אימו, פיליפ פרבר (בנם של אברהם פרבר וברטה נחבאום), הוא יליד ניו יורק, בנם של מהגרים יהודים רוסיים, וסבתו מצד אימו, ויולט מארי קרמייקל, ילידת ויצ'יטה, קנזס, היא ממוצא אנגלי, גרמני, סקוטי ואירי. בשנת 1992 החל לשחק באופרת הסבון "ימי חיינו" בה הוא הופיע עד 1993, ב-1995 דיבב בסרט "צעצוע של סיפור" את סיד פיליפס, הילד המתעלל בצעצועים, באותה שנה גם שיחק בסרט "Top Dog" עם צ'אק נוריס. ב-1996 שיחק ב-"Christmas Every Day", סרט טלוויזיה לחג המולד וב-1997 שיחק בסרט הקומדיה "Leave It to Beaver". בשנת 1998, שיחק את התפקיד הראשי בסרט של דיסני "Brink!". בשנת 1999 דיבב בסרט האנימציה "טרזן" ולאחר מכן בהמשכו "טרזן וג'יין" משנת 2002. בשנת 2001 שיחק בסרט "יומני הנסיכה", בו גילם את ג'וש בריאנט, הבחור בו מיה תרמופוליס מאוהבת. באותה שנה דיבב בסרט "להציל את החופש הגדול". בשנת 2007 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו על הבמה בהצגה לילדים"The Christmas Princess" בתיאטרון בסנטה מוניקה. בשנת 2009, הוא הופיע בקליפ "Wanted" של זמרת הפופ ג'סי ג'יימס (אנ'). בשנת 2010, הוא ביצע הופעת קמע לפני שפרש ממשחק בסרט "צעצוע של סיפור 3" וחזר על תפקידו כסיד פיליפס. החל משנת 2018, וון דטן עובד בתור מנהל מכירות עבור Rosland Capital, חברת ניהול נכסי מתכות יקרות. בשנת 2024, לאחר כחמש עשרה שנות היעדרות מהמסך, וון דטן גילם את מארק בסרט הטלוויזיה "Acting Coach Nightmare" של ערוץ הכבלים Lifetime (אנ'). ב-21 בספטמבר 2018, לאחר שנתיים של זוגיות, נישא אריק לאנג'לה צ'אן, סוכנת נדל"ן במקצועה, איתה יש לו שלושה ילדים. אנג'לה היא טייוואנית-אמריקאית. יש להם בת, קלייר אליזבת' (ילידת 2019), ושני בנים, תומאס הנרי (יליד 18 במרץ 2021) וניקולס (יליד 2022). אריק וון דטן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אריק וון דטן, באתר AllMovie (באנגלית) אריק וון דטן, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
הפארק הלאומי צפון מזרח גרינלנד

הפארק הלאומי צפון מזרח גרינלנד (בגרינלנדית: Kalaallit Nunaanni nuna eqqissisimatitaq) הוא הפארק הלאומי הגדול ביותר בעולם, המשתרע על מעט פחות מחצי של האי הגדול ביותר בעולם, גרינלנד. הפארק הוקם בשנת 1974 והורחב לשטח של 972,000 קילומטרים רבועים בשנת 1988. הפארק גדול מכל המדינות בעולם מלבד 29, והוא היה הפארק הלאומי הראשון אי פעם שהוקם בשטחה של ממלכת דנמרק. הפארק הלאומי הוא הצפוני ביותר בעולם. הפארק בנוי מגבולות שהם בעיקר קווים ישרים, עם הרשות המוניציפלית סרמרסוק מדרום ועם הרשות המוניציפלית אוונאטה ממערב (בהתאמה לקו האורך 45 מערב). הפארק הלאומי בנוי ברובו משכבת הקרח היבשתית הגרינלנדית, אך קיימים בו גם אזורים גדולים שאינם מכוסים בקרח לאורך החוף ובארץ פירי בצפון גרינלנד. הפארק הלאומי כולל את האזורים הגאוגרפיים של ארץ המלך פרידריק השמיני וארץ המלך כריסטיאן העשירי. מדי שנה, מאבדת שכבת הקרח היבשתית הגרינלנדית מתכולתה. הפארק הלאומי צפון מזרח גרינלנד הוכרז לראשונה ב-22 במאי 1974 כשנקרע מהחלק הצפוני והלא מיושב של הרשות המוניציפלית איטוקורטורמיט. ב-1988 הורחב הפארק כשנוספו לו עוד 272,000 קילומטרים רבועים, והוא הגיע לגודלו הנוכחי. בינואר 1977 הוצע הפארק כשמורת ביוספרה בינלאומית. הפארק מפוקח על ידי המחלקה לסביבה וטבע של ממשלת גרינלנד. כבש המושק נפוץ בכמויות של כ-15,000 פריטים בפארק הלאומי, בנוסף לדוב הקוטב ולכלבי ים המצויים בעיקר באזורי החוף של הפארק. יונקים נוספים המצויים בשטח הפארק הלאומי הם שועל השלג, ארנבת הקוטב, הרמין, למינג ואוכלוסייה קטנה אך משמעותית של זאב ארקטי. בגזרת היונקים הימיים, נפוצים בשטח הימי שמסביב לפארק בעיקר מיני לווייתנים, ובראשם לבנתן לבן. ניתן למצוא בפארק גם את מיני העופות: שכווי השלג, צוללן צפוני ועורב שחור, בז ארקטי, אוח השלג ועוד. מדיה וקבצים בנושא הפארק הלאומי צפון מזרח גרינלנד בוויקישיתוף Main park webpage Image gallery UN website on park ZERO - Zackenberg Ecological Research Operations Exploration History of Northeast Greenland Greenland Statistics 2009 Ramskov, Jens. "Climate models underestimate the melting of the ice cap " In English Ingeniøren, 26 December 2014. Accessed: 26 December 2014. Kalaallit Nunaat high arctic tundra, וורלדוויילדלייף, 2008
יחסי איי מרשל – ספרד

יחסי איי מרשל–ספרד הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת איי מרשל לבין ממלכת ספרד. המסע הראשון של אירופאי לאזור הארכיפלג של איי מרשל היה מסעו של החוקר הספרדי אלונסו דה סלסאר בשנת 1526 כחלק ממשלחת לואאיסה. חוקר ספרדי נוסף, אלברו דה סאבדרה סרון, שפיקד על הספינה "פלורידה", כבש את האזור בשמו של מלך ספרד ב-1528. סרון קרא לאזור "לוס פינטאדוס", ובשנים שאחרי משלחתו הגיעו לאזור משלחות נוספות. בשנת 1885 העבירה ספרד את איי מרשל לבעלות האימפריה הגרמנית, בעקבות תיווך האפיפיור ומתן פיצוי לספרד מהגרמנים. גרמניה הפכה את האיים למדינת חסות בשם גינאה החדשה הגרמנית, והקימה תחנות מסחר באיים ג'לויט ואבון לשם פיתוח מסחר הקופרה. מנהיגים מקומיים המשיכו לשלוט תחת הממשל הקולוניאלי הגרמני. איי מרשל עברה עוד מספר ידיים לפני שקיבלה עצמאות מוחלטת מארצות הברית ב-1986. בשנת 2008 ספרד תרמה 3.4 מיליון אירו לפרויקט שמטרתו שיפור התשתית האלקטרונית וקידום שיתוף המידע בקרב אוניברסיטאות בארגון מדינות האי הקטנות המתפתחות (SIDS) שאיי מרשל מהווה חלק בלתי נפרד ממנו. בנוסף לכך, ספרד העניקה 20,000 אירו לאיי מרשל באופן ישיר על מנת לתמוך במאמציה לארח את פורום מדינות האוקיינוס השקט. איי מרשל מיוצגת בספרד בדרג השגרירות, באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה במדריד, בירת המדינה. איי מרשל מיוצגת בספרד גם בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה בברצלונה. ספרד אינה מיוצגת באיי מרשל בדרג השגרירות. ספרד מיוצגת באיי מרשל בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה שהיא מחזיקה במג'ורו, בירת המדינה. בנוסף לכך, ספרד האמינה את שגרירותה שבמנילה, בירת הפיליפינים על איי מרשל. אודות איי מרשל, באתר משרד החוץ של ספרד Ficha de las Islas Marshall Office of Diplomatic Information. Ministry of Foreign Affairs and Cooperation. Section: Cooperation. Embajada de Hong Kong en España, www.visahq.es (בספרדית) Embassy in Madrid and consulate in Barcelona of the Marshall Islands. Islas Marshall, www.exteriores.gob.es Spanish embassy in Manila. Honorary consulate of Spain in the Marshall Islands Unidad Editorial Internet, España crea una oficina consular honoraria en las Islas Marshall, www.elmundo.es (בספרדית) España crea una oficina consular honoraria en las Islas Marshall, El Mundo (Spain), 9 de agosto de 2012.
ענת הלמן

ענת הלמן היא מרצה בחוג להיסטוריה של עם ישראל והמכון ליהדות זמננו באוניברסיטה העברית בירושלים. מחקריה עוסקים ביישוב היהודי בתקופת המנדט הבריטי ובשנותיה הראשונות של ישראל. היא משתמשת בגישת ההיסטוריה של היומיום לחקר הציונות והחברה הישראלית, אותה יישמה במחקריה על אופנה, תרבות עירונית ודפוסי הצריכה. את עבודת המאסטר, בהדרכת מיכאל הד (1993) כתבה על היחס ל"זמן-החיים" ברנסאנס האנגלי, על-פי טקסטים של מדריגלים, שירי לאוטה ובלדות בחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטה העברית. ספרה הראשון, "אור וים הקיפוה: תרבות תל אביבית בתקופת המנדט", מבוסס על עבודת הדוקטורט שלה (2000) שנכתבה בהדרכת חגית לבסקי ועמנואל סיון. הספר זכה בפרס מרדכי איש-שלום מטעם יד יצחק בן-צבי ובפרס שפירא מטעם האגודה ללימודי ישראל. ספרה השני, "בגדי הארץ החדשה", מנתח תהליכים ומגמות שאפיינו את החברה הישראלית בשנים הראשונות לאחר קום המדינה, תוך התבוננות בבגדים שלבשו אזרחיה במקומות שונים במהלך חיי יום יום ובאירועים שונים. הלמן היא מעורכות כתב העת Studies in Contemporary Jewry של המכון ליהדות זמננו בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד. דגניה פינת הוליבוד: תרבות צריכה ופנאי בראשית המדינה, ירושלים: מרכז זלמן שזר לחקר תולדות העם היהודי, תשפ"א 2020 בגדי הארץ החדשה: מדינת ישראל הצעירה בראי הלבוש והאופנה, ירושלים: מרכז זלמן שזר לחקר תולדות העם היהודי, 2012 . אור וים הקיפוה: תרבות תל אביבית בתקופת המנדט, חיפה: הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה, תשס"ח 2007. Anat Helman, Becoming Israeli National Ideals and Everyday Life in the 1950s, Waltham, Massachusetts: Brandeis University Press, 2014, The Schusterman Series in Israel Studies, ISBN 9781611685565,, 2014. ספר בעריכתה: Anat Helman, Jews and their foodways / edited by Anat Helman, Oxford: Oxford University Press, 2015, Studies in contemporary Jewry 28, ISBN 9780190265427. (באנגלית) גלעד מלצר, "בגדי הארץ החדשה": חולצה כחולה והיא עולה, באתר הארץ, 19 ביוני 2012 על ספרה becoming Israeli בפודקאסט Tel Aviv Review (באנגלית) ענת הלמן, דף שער בספרייה הלאומית רקפת סלע-שפי,"האפנה כשדה ייצור תרבותי וכוחה של הבורגנות בבניית התרבות הישראלית", ישראל 22, 2014, עמ' 201-207. מרגלית שילה, אָפנה וביגוד כביטויי ישראליות, קתדרה 151, ניסן ה'תשע"ד (2014), עמ' 184-188. תום שגב, "דגניה פינת הוליווד": כך השפיעה התרבות האמריקאית על הישראלים הראשונים, באתר הארץ, 18 באוגוסט 2021
קאפרוני Ca.311

Caproni Ca.311 היה מטוס סיור מפציץ קל, שיוצר באיטליה לפני מלחמת העולם השנייה ובמהלכה. מטוס זה היה בן למשפחה הגדולה של עיצובי קפרוני, שמקורו באב טיפוס של מטוס הנוסעים Ca. 306 משנת 1935, ובאופן ישיר יותר פיתוח של הפציץ Ca.310. המטוס היה נמוך כנף בעל עיצוב קונבנציונלי. עיצוב זה שילב את כן הנסע הראשי הנשלף של Ca.310, כמו גם את האף בעל זגוגיות רבות שנבדק על אב הטיפוס Ca.310 bis. מאפיינים חדשים כללו העברת צריח הגב אל מאחורי תא הטייס, וזגוגיות נוספות בכל גוף המטוס. משנת 1940 החל מטוס זה להחליף את ה-IMAM Ro.37 בשירות, והשלים את התהליך בשנה שלאחר מכן. Ca.311 - מטוסי סיור דו-מנועי. Ca.311M ( Modificato - "שונה") - גרסה עם פחות זיגוג Taylor, Michael J. H. (1989). Jane's Encyclopedia of Aviation. London: Studio Editions. p. 237. מדיה וקבצים בנושא קאפרוני Ca.311 בוויקישיתוף http://wmilitary.neurok.ru/caproni.ca311.html https://comandosupremo.com/caproni-ca-311/
לוקסמבורג באירוויזיון 1956

לוקסמבורג באירוויזיון 1956 השתתפה עם השירים, "Ne crois pas" ו-"Les amants de minuit" שבוצעו על ידי הזמרת הצרפתייה, מישל ארנו. בניגוד לרוב המדינות שהשתתפו באירוויזיון 1956, רשות השידור הלוקסמבורגית (RTL-CLT), הקימה ועדה מיוחדת הממונת על בחירת שני השירים שייצגו את לוקסמבורג בתחרות. מספר השירים שנשלחו אל הוועדה אינו ידוע. לבסוף, הכריזה הוועדה כי השירים שנבחרו לייצג את לוקסמבורג באירוויזיון הם, "Ne crois pas" ו-"Les amants de minuit". השיר "Ne crois pas" הושר שישי בסדר ההופעות, לפני איטליה ואחרי צרפת. השיר "Les amants de minuit" שובץ במקום ה-13 בסדר ההופעות, לפני איטליה ואחרי צרפת. מיקומם הסופי של השירים אינו ידוע היות שמארגני התחרות הכריזו על הזוכה בלבד. Eurovision 1956 Luxembourg: Michèle Arnaud - "Ne Crois Pas" Eurovision 1956 Luxembourg: Michèle Arnaud - "Les Amants De Minuit" Eurovision Song Contest 1956
איטליה באירוויזיון 1956

איטליה באירוויזיון 1956 השתתפה עם השירים, "Aprite le finestre" ו-"Amami se vuoi", שבוצעו על ידי הזמרות האיטלקיות, פרנקה ריימונדי וטונינה טוריאלי בהתאמה. גמר הקדם האיטלקי לאירוויזיון 1956, פסטיבל סן רמו, נערך ב-10 במרץ 1956, ואילו שני חצאי הגמר נערכו ב-8 וב-9 במרץ. בכל חצי גמר בוצעו עשרה שירים, ומתוכם העפילו לגמר חמישה שירים בלבד. הגמר הכיל עשרה שירים שזכו בחמשת המקומות הראשונים בכל חצי גמר. על פי תקנון אירוויזיון 1956, כל מדינה חויבה לשלוח שני נציגים, ולכן שני המקומות הראשונים שזכו בפסטיבל הסן רמו, זכו לטוס ללוגאנו, שווייץ, שם נערכה התחרות. השיר "Amami se vuoi", שבוצע על ידי פרנקה ריימונדי, זכה במקום הראשון, ואילו השיר "Amami se vuoi", שבוצע על ידי טונינה טוריאלי, זכה במקום השני. השיר "Aprite le finestre" הושר שביעי בסדר ההופעות, לפני הולנד ואחרי לוקסמבורג, ואילו השיר "Amami se vuoi" הושר אחרון בסדר ההופעות, אחרי לוקסמבורג. מיקומם הסופי של השירים אינו ידוע היות שמארגני התחרות הכריזו על הזוכה בלבד. www.festival.vivasanremo - in Italian ESC History - Italy 1956 Sanremo Music Festival Eurovision Song Contest 1956
כתר כהונה

האם התכוונתם ל... "כתר כהונה" – ספר על אבלות מרב יקותיאל יהודה גרינוולד "כתר כהונה" – ספר מרבי רחמים חי חויתה הכהן "כתר כהונה" – פירוש על ספרי מרבי צבי הירש הכהן וולק "כתר כהונה" – ספר על הקבלה מרבי אברהם הכהן יצחקי "כתר כהונה" – מילון תלמודי מרב דוד כהן די לארא "כתר כהונה" – ספר תולדות רבי שבתי כהן מאת חיים דב פרידברג "כתר כהונה" – ספר מאת אלכסנדר הלוי צדרבוים
לוק תומפסון

לוק תומפסון (באנגלית: Luke Thompson; נולד ב-4 ביולי 1988) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה אנגלי. בילדותו עברה משפחתו לפריז, צרפת, בגלל עבודתו של אביו ביורודיסני. בריאיון שנערך עמו במגזין גו לונדון בשנת 2013, אמר תומפסון כי בגלל זה, כשחזר לאנגליה היו לו בעיות עם השפה האנגלית. הוא למד באוניברסיטת בריסטול עד שנת 2010, ולאחר ששיחק את רומיאו במחזה רומיאו ויוליה מאת ויליאם שייקספיר. בקבוצת התיאטרון באותה שנה, הוא החליט שזה מה שהוא רוצה לעשות למשך שארית חייו. הוא התקבל לאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה, שם הוא למד מ-2010 עד 2013, וסיים תואר ראשון במשחק. תומפסון מסוגל לדבר במגוון מבטאים כמו מבטא דרומי אמריקאי, קוקני, אירי, סקוטי, וולשי ועוד. הוא בקיא בריקודי ואלס ובריקודים תקופתיים אחרים, הוא סיף, ומנגן על פסנתר. יש לו כישרון ציור, ובמהלך הצילומים לסדרה ברידג'רטון, הוא צייר דיוקן של פיבי דינבור. תומפסון שיחק במחזות רבים בתיאטרון. בין היתר הוא שיחק בתפקידים ראשיים במחזור המלך ליר, יוליוס קיסר, וחלום ליל קיץ.על הופעתו במחזה בחלום ליל קיץ, הוא נכלל ברשימת "הפנים החדשות בתיאטרון של העיתון "איבנינג סטנדרט" .הוא גם הופיע בסרטים כמו דנקרק ובסדרת הטלוויזיה "The Suspicions of Mr Whicher" בשנת 2020 לוהק לתפקיד בנדיקט ברידג'רטון בסדרת הטלוויזיה של שירות ההזרמה נטפליקס, ברידג'רטון. במלאת מאה שנה לסיום הקרב על הסום הוא קרא מכתב שנכתב על ידי סגן בוקסטון, שנהרג ביום הראשון של המלחמה, בטקס שנערך במנזר וסטמינסטר, בשנת 2016, בנוכחות המלכה אליזבת ובן זוגה הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו. בינואר 2022 לוהק תומפסון לתפקיד במיני סדרת הטלוויזיה אל מעבר האוקיינוס בהפקת נטפליקס. לוק תומפסון, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) צוות השחקנים של ברידג'רטון. אתר הסדרה Olivia Rook, 2024 Olivier Awards: Full list of winners, London Theatre, ‏2024-04-14 (באנגלית)