פרייזר (נהר)

הנהר פרייזר (באנגלית: Fraser River) הוא הנהר הארוך ביותר בפרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה. מוצא הנהר במעבר פרייזר ליד הר בלקרוק (אנ') בהרי הרוקי, והוא זורם לאורך 1,375 קילומטרים, לתוך מצר ג'ורג'יה, ממש דרומית לעיר ונקובר. זהו הנהר ה-11 באורכו בקנדה. הספיקה השנתית של הנהר בשפך היא 112 קילומטרים מעוקבים או בממוצע 3,550 מטרים מעוקבים בשנייה, והוא סוחף 20 מיליון טון של משקעים לתוך האוקיינוס השקט. הנהר נקרא על שמו של חוקר הארצות סיימון פרייזר (אנ'), שהוביל משלחת ב-1808 מטעם חברת נורת ווסט (אנ') מאתר פרינס ג'ורג' של ימינו כמעט עד לשפך הנהר. הפרייזר מנקז שטח של 220,000 קילומטרים רבועים. מקורו במעיין במעבר פרייזר בהרי הרוקי הקנדיים ליד הגבול עם אלברטה. הנהר זורם צפונה לכביש ילוהד (אנ') ומערבה על פני הר רובסון אל רוקי מאונטיין טרנץ' (אנ') ועמק רובסון (אנ') ליד ויילמאונט (אנ'). לאחר זרימה לכיוון צפון-מערב מעבר לקו רוחב54° צפון, הוא מבצע פנייה חדה דרומה בג'יזקום פורטאז' (אנ'). בעיר פרינס ג'ורג' נשפך לתוכו הנהר נצ'קו (אנ'), ואז הפרייזר ממשיך דרומה, מתחתר בהדרגה עמוק יותר לתוך רמת פרייזר (אנ') ויוצר את קניון פרייזר (אנ') בערך מהמפגש עם הנהר צ'ילקוטין (אנ'), ליד העיר ויליאמס לייק (אנ'), דרומה. הנהרות ברידג' (אנ') וסטון (אנ') נשפכים אליו בעיירה לילואט (אנ'), ולאחר מכן נשפך אליו הנהר תומפסון (אנ') בליטון, שם הוא ממשיך דרומה עד שהוא נמצא כ-64 קילומטרים צפונית לקו הרוחב 49, שהוא גבולה של קנדה עם ארצות הברית. מליטון דרומה הנהר זורם דרך קניון עמוק יותר ויותר בין רכסי לילואט (אנ') של הרי החוף (אנ') במערב ורכס קסקייד במזרח. קטע הנהר המכונה הלס גייט (אנ') ("שער הגיהנום"), הממוקם מיד במורד הזרם מהעיירה בוסטון בר (אנ'), הוא חלק מפורסם של הקניון שבו הקניון מצטמצם באופן דרמטי, ומאלץ את כל נפח המים בנהר לעבור דרך מרווח של 35 מטרים בלבד. רכבל מעביר את המבקרים אל מעבר לנהר. ניתן לראות את הלס גייט מכביש מהיר מספר 1 (אנ') של קנדה, כ-2 קילומטרים דרומית לרכבל. המשלחת של סיימון פרייזר נאלצה לשאת את הסירות שלה ברגל מעבר לקטע זה על מנת לעבור את הערוץ במסע שלה דרך הקניון ביוני 1808. בייל (אנ'), בתחילת הקטע של הנהר שבו ניתן לשוט בנהר, הקניון נפתח והנהר מתרחב, אם כי כמעט ללא מישורים מצדדיו עד הופ (אנ'), שם הנהר פונה מערבה ודרום-מערבה לעמק פרייזר (אנ'), עמק שפלה פורה, וחולף על פני צ'יליוואק (אנ') והמפגש עם הנהרות הריסון (אנ') וסומאס (אנ'), תוך שינוי כיוון לצפון מערב באבוטספורד (אנ') ובמישן (אנ'). לאחר מכן הפרייזר זורם על פני מייפל רידג' (אנ'), פיט מדוז (אנ'), פורט קוקיטלם (אנ') וצפון סארי. הוא פונה שוב לדרום-מערב ממש מזרחית לניו וסטמינסטר, שם הוא מתפצל לזרוע הצפונית, שהיא הגבול הדרומי של העיר ונקובר, והזרוע הדרומית, המפרידה את העיר ריצ'מונד (אנ') מהעיר דלתה מדרום. ריצ'מונד נמצאת על האי הגדול ביותר בפרייזר, האי לולו (אנ') וגם באי סי (אנ'), שהוא מיקומו של נמל התעופה הבין-לאומי ונקובר, שבו הזרוע התיכונה מסתעפת דרומה מהזרוע הצפונית. הקצה המזרחי הרחוק של האי לולו נקרא קווינסבורו (אנ'), והוא חלק מהעיר ניו וסטמינסטר. גם בפרייזר התחתון ביותר, בין שאר האיים הקטנים יותר, נמצא האי אנסיס (אנ'), אזור תעשייה ונמל חשוב, השוכן מדרום-מזרח לקצה המזרחי של האי לולו. איים בולטים נוספים בפרייזר התחתון הם האי ברנסטון (אנ'), האי מאצקוי (אנ'), האי ניקומן (אנ') והאי סי ברד (אנ'). איים אחרים שוכנים בצד החיצוני של שפך הנהר, בעיקר האי וסטהאם (אנ'), שמורת עופות בר, והאי איונה (אנ'), מיקומו של מתקן הביוב הראשי של העיר ונקובר. לאחר כ-100 קילומטרים הפרייזר יוצר דלתה שבה הוא נשפך לתוך מצר ג'ורג'יה בין היבשת לאי ונקובר. האדמות שמדרום לעיר ונקובר, כולל הערים ריצ'מונד (אנ') ודלתה, שוכנות על מישור הצפה שטוח. האיים של הדלתה כוללים את האיים איונה, סי, לולו, אנסיס ומספר איים קטנים יותר. בעוד שרוב מכריע של אגן הניקוז של הנהר נמצא בתוך קולומביה הבריטית, חלק קטן מאגן הניקוז נמצא מעבר לגבול הבינלאומי בוושינגטון בארצות הברית, כלומר הקצה העליון של היובלים צ'יליוואק וסומאס. רוב מחוז ואטקום של וושינגטון הוא חלק משפלת פרייזר (אנ') והוא נוצר גם על ידי משקעים שהושקעו על ידי הפרייזר, אם כי רוב המחוז אינו נמצא באגן הניקוז של פרייזר. בדומה לערוץ הנהר קולומביה ממזרח לפורטלנד באורגון, הפרייזר מנצל בקע טופוגרפי בין שני רכסי הרים המפרידים בין אקלים יבשתי יותר (במקרה זה, פנים קולומביה הבריטית) לבין האקלים המתון יותר ליד החוף. כאשר רמה ברומטרית ארקטית נעה לתוך פנים קולומביה הבריטית ושקע ברומטרי יחסית נבנה מעל אזור מפרץ פיוג'ט ומצר ג'ורג'יה, האוויר הארקטי הקר מאיץ לדרום-מערב דרך קניון פרייזר (אנ'). רוחות אלו יכולות לנשב במהירות שבין 97 עד 129 קמ"ש ולעיתים עלו על 160 קמ"ש. רוחות כאלה מגיעות לעיתים קרובות לבלינגהאם ולאיי סן חואן, ומתעצמות מעל המים הפתוחים של מצר חואן דה פוקה (אנ'). שפך הנהר הוא אתר בעל חשיבות ברשת שמורת עופות החוף של חצי הכדור המערבי (אנ'). סקר המים של קנדה (אנ') מפעיל כיום 17 תחנות מדידה, שבהן נמדדים הספיקה וגובה מפלס המים לאורך רוב הערוץ הראשי מרד פאס (Red Pass) ממש במורד הזרם של אגם מוס (אנ') בפארק הפרובינציאלי הר רובסון, ועד סטיבסטון (אנ') בוונקובר בשפך הנהר. עם ספיקה ממוצעת בשפך של כ-3,475 מטר מעוקב לשנייה הפרייזר הוא הנהר עם הספיקה הגדולה ביותר מבין הנהרות הנשפכים לחוף האוקיינוס השקט של קנדה והחמישי בגודלו במדינה. הספיקה הממוצעת היא מאוד עונתית; קצבי הספיקה בקיץ יכולים להיות גדולים פי עשרה מהספיקה במהלך החורף. הספיקה הגבוהה ביותר שנרשמה בפרייזר הייתה ביוני 1894, מוערכת ב-17,000 מטר מעוקב לשנייה בהופ (אנ'). היא חושבה באמצעות הסימון של גובה המים בשיא ליד התחנה ההידרומטרית בהופ ושיטות סטטיסטיות שונות. בשנת 1948 אימצה מועצת נהר פרייזר (Fraser River Board) את האומדן לשיטפון של 1894. זה נשאר הערך שצוין על ידי סוכנויות רגולטוריות עבור כל עבודות בקרת השיטפונות על הנהר. מחקרים נוספים ומודלים הידראוליים העריכו את הספיקה המקסימלית של נהר פרייזר, בהופ במהלך השיטפון של 1894, בטווח של כ-16,000 עד 18,000 מטר מעוקב לשנייה. ב-14 ביוני 1792 נכנסו ועגנו בזרוע הצפונית של הנהר פרייזר מגלי הארצות הספרדים דיוניסיו אלקלה גליאנו (אנ') וקאייטנו ואלדס (אנ'), והפכו לאירופים הראשונים שמצאו ונכנסו אליו. קיומו של הנהר, אך לא מיקומו, נגזר במהלך מסעו ב-1791 של חוסה מריה נרוואס (אנ'), תחת פרנסיסקו דה אליסה (אנ'). החלקים העליונים של הנהר פרייזר נחקרו לראשונה על ידי סר אלכסנדר מקנזי בשנת 1793, ונסקרו במלואם על ידי סיימון פרייזר בשנת 1808, שהוכיח שהנהר אותו חקר מקנזי אינו תחילתו של הנהר קולומביה, כפי שהייתה אז ההשערה המקובלת. בשנת 1828 סייר ג'ורג' סימפסון (אנ'), המנהל של חברת מפרץ הדסון בנהר, בעיקר כדי לבחון את פורט לנגלי (אנ') ולקבוע אם הוא יתאים כאתר המחסנים הראשי של חברת מפרץ ההדסון בחוף האוקיינוס השקט. סימפסון האמין שניתן לשוט בנהר פרייזר לכל אורכו, אף על פי שסיימון פרייזר תיאר אותו כבלתי ניתן לשיט. סימפסון שט במורד הנהר ודרך קניון פרייזר (אנ'), ולאחר מכן כתב "אני צריך להעריך שהמעבר למטה הוא מוות בטוח, בתשעה ניסיונות מתוך עשרה. לכן לא אדבר יותר על זה כנחל שניתן לשוט בו". הסיור שלו במורד הנהר שכנע אותו שפורט לנגלי לא יכול להחליף את פורט ונקובר כאתר המחסנים הראשי של החברה בחוף האוקיינוס השקט. חלק גדול מההיסטוריה של קולומביה הבריטית נקשר לנהר פרייזר, בין השאר משום שזה היה הנתיב החיוני בין פנים המדינה לחוף הדרומי לאחר אובדן האדמות מדרום לקו הרוחב 49 עם חתימת אמנת אורגון משנת 1846. זה היה המקום שבו תועדו לראשונה היישובים של הילידים, המסלול של המוני מחפשי הזהב בזמן הבהלה לזהב של קניון פרייזר (אנ') ואמצעי התעבורה הראשי של המסחר והתעשייה המוקדמים של המחוז. בשנת 1998 הוגדר הנהר כנהר מורשת קנדי (אנ') בשל מורשתו הטבעית והאנושית. הוא עדיין הנהר הארוך ביותר עם תואר זה. הפרייזר מנוצל מאוד על ידי פעילויות אנושיות, במיוחד בחלקים התחתונים שלו. גדותיו הן אדמות חקלאיות עשירות, המים שלו משמשים את מפעלי עיסת עץ, וכמה סכרים בחלק מהפלגים מספקים אנרגיה הידרואלקטרית. הזרימה העיקרית של הפרייזר מעולם לא נסכרה, בין השאר, משום שרמת כמות המשקעים הגבוהה שלו תגרום לסכר תוחלת חיים קצרה, אך בעיקר בגלל התנגדות עזה של דיג ודאגות סביבתיות אחרות. ההתיישבות סביב הנהר פרייזר החלה בשנת 1858 כאשר הבהלה לזהב הגיעה לקניון פרייזר ולנהר פרייזר. זהו גם מקום דיג פופולרי עבור תושבי האזור הקרוב לחוף. הדלתה של הנהר, במיוחד באזור מפרץ באונדרי (אנ'), היא נקודת עצירה חשובה עבור עופות חוף (אנ') נודדים. נהר פרייזר ידוע כאתר דיג של חדקן לבן, כל חמשת המינים של אלתית פסיפית (גמלונית, כסופה, צ'אם, דבשתית ואדומה), כמו גם סטילהד. חדקן לבן ממוצע יכול להגיע למשקל של 230 קילוגרם. חדקן לבן במשקל מוערך של 500 קילוגרם ואורך של 3.76 מטר נלכד ושוחרר על נהר פרייזר ביולי 2012. בשנת 2021, נתפס חדקן לבן על הנהר במשקל 400 קילוגרם, באורך של 352 סנטימטרים. על פי הערכות, גילו למעלה מ-100 שנה. הדג תויג ושוחרר. השיטפונות המשמעותיים ביותר בהיסטוריה המתועדת של הנהר פרייזר התרחשו בשנים 1894 ו-1948. לאחר ההתיישבות של האירופאים, השיטפון ההרסני הראשון בלואר מיינלנד (אנ') (עמק פרייזר (אנ') ומטרו ונקובר (אנ')) התרחש ב-1894. ללא הגנה מפני המים העולים של הנהר פרייזר, הוצפו במים הקהילות של עמק פרייזר ומטרו ונקובר החל מצ'יליוואק ובמורד הזרם. בשיטפונות של 1894, הגיע סימן גובה המים במישן ל-7.85 מטרים. לאחר השיטפון של 1894, נבנתה מערכת סוללות ברחבי עמק פרייזר. מיזמי סכרים וניקוז צמצמו מאוד את סכנת השיטפונות, אך עם הזמן הסוללות לא תוחזקו וצמחה עליהם צמחיית פרא של שיחים ועצים. חלק מהסוללות שנבנו משלד עץ, התמוטטו בשנת 1948 במספר מקומות, מה שאפשר את השיטפון ההרסני השני. השיטפונות מאז 1948 היו קלים בהשוואה. ב-1948 תועדו הצפות עצומות בצ'יליוואק ובאזורים אחרים לאורך הנהר פרייזר. סימן גובה המים במישן הגיע ל-7.5 מטרים. שיא הספיקה היה כ-15,600 מטרים מעוקבים לשנייה. ב-28 במאי 1948 נפרצה הסוללה של סמיאולט קריק (Semiault Creek). ב-29 במאי 1948 נפרצו הסוללות ליד גלנדייל (כיום קוטונווד קורנר), ובתוך ארבעה ימים, 49 קמ"ר של אדמה פורייה היו מתחת למים. ב-1 ביוני 1948 נפרצה סוללת קנור (Cannor Dyke מזרחית לתעלת ודר ליד הכביש המהיר חוצה קנדה) ושחררה טונות של מי הנהר פרייזר לאזור גרינדייל, שהרסו בתים ושדות. ב-3 ביוני 1948 סיפקה ספינת הקיטור גלדיס לצ'יליוואק מוכת השיטפונות אוהלים ומצרכים, כמו גם העבירה אנשים ובעלי חיים למקומות גבוהים. טמפרטורות קרירות במרץ, באפריל ובתחילת מאי עיכבו את הפשרת שכבת השלג העבה שהצטברה במהלך עונת החורף. כמה ימים של מזג אוויר חם וגשמים חמים במהלך סוף השבוע של החגים בסוף מאי האיצו את הפשרת השלג. נהרות ונחלים התמלאו במהירות עם נגר מעיינות, והגיעו לגבהים שבעבר נמדדו רק בשנת 1894. לבסוף, מערכות הסוללות המתוחזקות בצורה גרועה לא הצליחו להכיל את המים. בשיאו של השיטפון של 1948 שכנו 200 קמ"ר מתחת למים. סוללות נפרצו באגסיז, צ'יליוואק, האי ניקומן, עמק גלן ומאצקוי. עד שמי השיטפון נסוגו חודש לאחר מכן, פונו 16,000 בני אדם, ונגרמו נזקים בסך 20 מיליון דולר, כ-225 מיליון דולר ב-2020. שיטפונות גדולים התרחשו שוב בשנת 1972 עקב הפשרת שלגים משמעותית באביב, שהשפיעה בעיקר על אזורים סביב פרינס ג'ורג', קאמלופס, הופ (אנ') וסארי. עקב שיא שלג על ההרים באגן הניקוז של נהר פרייזר שהחלו להפשיר, בשילוב עם גשם כבד, עלה מפלס המים בנהר פרייזר ב-2007 לרמה שלא נמדדה מאז 1972. שטחים נמוכים באזורים במעלה הנהר כמו פרינס ג'ורג' סבלו מהצפות קלות. ניתנו התראות פינוי עבור השטחים הנמוכים שאינם מוגנים על ידי סוללות בלואר מיינלנד. עם זאת, עליית מפלס המים לא גרמה לפריצת הסוללות, ושיטפונות גדולים נמנעו. שיטפונות גדולים התרחשו בנובמבר 2021 כחלק מהשיטפונות של אזור הפסיפיק נורת' וסט בנובמבר 2021 (אנ'). מדיה וקבצים בנושא הנהר פרייזר בוויקישיתוף פרייזר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) "BC Geographical Names". North Arm Fraser River "Description". Western Hemisphere Shorebird Reserve Network. Ferguson, John W.; Michael Healey (במאי 2009). "Hydropower in the Fraser and Columbia Rivers". Catch and Culture (newsletter). Mekong River Commission. אורכב מ-המקור ב-15 בפברואר 2010. {{cite web}}: (עזרה) "Comprehensive Review of Fraser River at Hope: Flood Hydrology and Flows, Scoping Study Final Report" (PDF). BC Ministry of Environment. באוקטובר 2008. {{cite web}}: (עזרה) 15 Fraser River Facts: Find Out About This Mighty Canadian River! "Welcome". www.reifelbirdsanctuary.com. "Sturgeon Weight/Age Chart". Rivermen Rod and Gun Club. "Giant 12 foot Sturgeon caught on Fraser River « Great River Fishing Adventures". greatriverfishing.com. "Record sturgeon catch on Fraser River 'a lifetime moment' for ex-NHL goalie and friends". vancouversun. "PHOTOS: Looking back at the floods of 1894 and 1948 in Chilliwack". The Chilliwack Progress. 14 ביוני 2020. {{cite web}}: (עזרה) "River flooding part of Hope history". Hope Standard. 27 ביוני 2012. {{cite web}}: (עזרה) "Flooding events in Canada: British Columbia". Government of Canada. 2 בדצמבר 2010. The greatest Fraser River flood in the past century occurred in 1894, when the floodplain areas were in the very early stages of settlement and development. {{cite web}}: (עזרה) "North Delta history: The historic floods of May". Surrey Now Leader. 12 במאי 2019. In May of 1894, the Fraser River had its largest recorded flood; Abbotsford and Chilliwack were particularly hard hit. North Delta lay above the flood waters, but farmers in South Westminster to the north and Ladner to the south faced weeks of their land and homes inundated with murky silt-laden water. {{cite web}}: (עזרה)