laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
רינגטון

רינגטון או נְעִימוֹן הוא מנגינה המושמעת כצלצול של טלפון סלולרי, לציון שיחה נכנסת. המילה נכנסה לשימוש בשנות ה-90 של המאה העשרים עם תחילת השימוש במכשירים הסלולריים. בתחילת דרכם היו הרינגטונים מורכבים ממספר צלילים במנעד מצומצם, אשר הושמעו אחד בכל פעם ובאותו גון צליל, זאת בשל מגבלות טכנולוגיית הסלולר באותם ימים. עם התפתחות הטכנולוגיה נכנסו סוגים חדש של רינגטונים פוליפוניים בפורמט MIDI ומאוחר יותר פורמטים מתקדמים כמו mp3 (הנקראים גם טרוּטוֹנים - Truetones). הצלצולים ה"חדשים" של תקופה זו כללו רמות שונות של צלילים, כלים ואפילו דיבור. מאחר שלקוחות הסלולר מוכנים לשלם בעבור רינגטונים שונים התפתחה תעשייה רווחית. הערכות לרווחים ממכירות רינגטונים משתנות: חברת Consect העריכה כי ב-2004 נמכרו רינגטונים בעלות של ארבעה מיליארד דולר ברחבי העולם, על פי המגזין Fortune ב-2005 נמכרו רינגטונים ברחבי העולם בעלות כוללת של שני מיליארד דולר. בישראל, שוק המוזיקה הסלולרית, המורכב ברובו מרינגטונים, גלגל בשנת 2004 50 מיליון שקל. בעקבות עליה ביכולת הטכנולוגית של המכשירים המודרניים, כיום הטלפון יכול להשתמש כמעט בכל פורמט מוזיקלי כמנגינת צלצול ומשתמשים רבים מורידים שירים מהאינטרנט לצורך זה. דודי גולדמן, תעשיית המוזיקה בישראל מסתערת על הסלולר, באתר ynet, 13 בינואר 2005
סמל ירדן

סמל הממלכה ההאשמית של ירדן נגזר מהסמל ההאשמי והוא מסמל את שלטון המשפחה ההאשמית על האומה הירדנית. הסמל מכיל חלקים רבים: בראשו הכתר שמסמל את המונרכיה. מתחתיו מצוי הכיסוי שמטרתו לסמל את שלטון המשפחה ההאשמית על ירדן. צבעו האדום של הכיסוי מסמל את הקורבן ואילו הצבע הלבן בפנים מסמל את הטוהר. בתוך הכיסוי ישנם מספר אובייקטים. שני הדגלים של המרד הערבי באימפריה העות'מאנית, אשר מהווים בסיס לדגל ירדן ואשר שימשו בסיס לדגל של הממלכה ההאשמית של עיראק. העיט מסמל עוצמה ואומץ, והוא עומד על גלובוס שבא לסמל את התפשטות האסלאם בעולם. מתחת לנשר ולגלובוס יש מגן המוקף במגוון כלי נשק, ומטרתם לסמל את הרצון להגן על כל מה שצודק, ולהילחם בכל מה שלא צודק. מתחתיו כרזה שעליה כתוב בערבית (בסדר הבא: אמצע, ימין שמאל): "מלך הממלכה האשמית של ירדן, אשר מקווה לעזרה והצלחה מאלוהים, עבדאללה בן חוסיין" (לפני עלייתו לשלטון של עבדאללה, הכיתוב על הכרזה התייחס ל"חוסיין בן טלאל בן עבדאללה"). בתחתית הסמל, מתחת לכרזה, מופיעה מדליה שהיא האות הגבוה ביותר שניתן בממלכת ירדן. מצדי המדליה נמצאים עלי דקלים וחיטה. דגל ירדן המנון ירדן מדיה וקבצים בנושא סמל ירדן בוויקישיתוף סמל ירדן - באתר של המלך חוסיין
עננים אפורים

עננים אפורים בצרפתית: Nuages Gris)‏ S. 199 ברשימת סירל, היא יצירה לפסנתר סולו שחיבר פרנץ ליסט בשנת 1881. בשנותיו המאוחרות החל ליסט לעסוק בניסויים בהלחנה, ובניגוד לרוב יצירותיו, הווירטואוזיות מטבען, "עננים אפורים" קצרה למדי ופשוטה מבחינה טכנית. ההרמוניות מבוססות על מרווחים של קוורטות וקוורטות מוגדלות (טריטונים - כסמל לשטן) והיצירה מכילה טרצות מוגדלות רבות. ההרמוניות שונות מאוד מאלה שביצירותיו המוקדמות, נותנות ליצירה תחושה אפלה מאוד וכמעט מורבידית, ומייצגות את הדפרסיה, שליסט סבל ממנה בשלב מאוחר זה של חייו. "עננים אפורים" שימש בפסקול הסרט "עיניים עצומות לרווחה" - סרטו האחרון של הבמאי סטנלי קובריק. ליסט, הקלטה של היצירה(הקישור אינו פעיל), kunstderfuge.com
אברהם-חיים שאג

הרב אברהם-חיים שָאג (צְוֶובְּנֶר) (י"ב בתמוז ה'תרמ"ג 17 ביולי 1883 - כ"ד בכסלו ה'תשי"ט 6 בדצמבר 1958), היה חבר הכנסת מטעם החזית הדתית המאוחדת בכנסת הראשונה. נולד בירושלים, נינו של הרב אברהם שאג-צוובנר. למד ולימד בישיבת תורת חיים. היה ממייסדי "המזרחי" ומראשיו בארץ ומנהל לשכת "המזרחי" בירושלים בין השנים 1919–1921. ממייסדי כפר סבא, גאל את אדמות שכונת בית וגן, היה ממקימי אגודת בית וגן ועמד שנים רבות בראש הנהלת האגודה. ממייסדי שכונת רוממה ושכונת גאולה. מ-1936 שימש כיושב-ראש המועצה הדתית בירושלים ויושב-ראש חברה קדישא "קהילת ירושלים". היה מנהלו של בית חינוך עיוורים בירושלים, סגן יושב-ראש הנהלת בנק ארץ ישראל בריטניה, חבר הנהלת הוועד הלאומי ואספת הנבחרים הראשונה. לאחר קום המדינה נבחר לכהן בכנסת הראשונה והיה חבר ועדת הכספים וועדת השירותים הציבוריים. נפטר בשנת 1958 ונטמן בבית הקברות סנהדריה. בשנת 1900 (תר"ס) נשא לאשה את לאה צוובנר, הבת של דודו יעקב צוובנר. לרב שאג היו שמונה ילדים: יהודה ליב (אריה), מרים קפלן, שושנה באומגרטן (שבנה פרופ' יעקב אשל היה ממייסדי אוניברסיטת אריאל בשומרון, ונכדה פרופ' חנן אשל היה מבכירי הארכאולוגים בארץ). בתו אסתר הייתה נשואה לרב יוסף משה שכטר, ששימש כרב הכותל לאחר מלחמת ששת הימים. בניו האחרים: הרב יצחק צוובנר, אביגדור שאג, צבי שאג ובן הזקונים דוד, שהיה חובש ב"מחלקת ההר" של הפלמ"ח ומנופלי מחלקת הל"ה. בעקבות נפילת בנו היה אברהם-חיים שאג פעיל בתחום הנצחת חללי מערכות ישראל ושימש כיושב-ראש המועצה הציבורית להנצחת החייל. רחוב "הרב שאג" בשכונת בית וגן בירושלים קרוי על שמו. אברהם-חיים שאג, באתר הכנסת אברהם-חיים שאג, באתר כנסת פתוחה דוד תדהר (עורך), "אברהם-חיים שאג", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ד (1950), עמ' 1949 דוד תדהר (עורך), "אברהם-חיים שאג", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך י (1959), עמ' 3650 הרב א. ח. שאג, דבר, 7 בדצמבר 1958 (עם פטירתו) א. א., לזכר נעדרים: הרב א. ח. שאג, דבר, 28 בדצמבר 1959 בית חנוך עורים לבני ישראל בירושלים, הצופה, 4 באוגוסט 1944 ערך זה הוא קצרמר בנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
צאלח סלימאן

צאלח סלימאן (בערבית - صالح سليمان; ‏1888 - 24 בנובמבר 1980) היה איש ציבור ערבי ישראלי. סלימאן נולד בשנת 1888 בריינה. במערכת הבחירות לכנסת השלישית מוקם במקום השני ברשימת קידמה ועבודה ונבחר מטעמה לכהן כחבר הכנסת. במהלך כהונתו היה חבר ועדת הפנים וממלא מקום בוועדת פנקס הבוחרים. צאלח סלימאן, באתר הכנסת (לגרסה בערבית) צאלח סלימאן, באתר כנסת פתוחה ערך זה הוא קצרמר בנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אינמורטי

אינמורטי (באיטלקית: Innamorati) הוא מושג מן הקומדיה דל'ארטה, המתאר דמויות של אוהבים צעירים. מקור המונח בשם התואר האיטלקי, "מאוהב". באפיון דמויות האוהבים משולבים תשוקה, רומנטיקה, יהירות ושירה - ומעט מאוד התנהגות שקולה. במחזה טיפוסי של הקומדיה דל'ארטה, האוהבים עוברים חוויות שונות קשות לפני שהם מתאחדים בסוף המחזה. האוהבים בדרך כלל יהירים, ונראה לעיתים שהם מאוהבים בראש ובראשונה בעצמם (או באידאה של האהבה) מאשר בבני זוגם. הגברים בזוגות בדרך כלל חמושים, ואינם פחדנים (בניגוד לדמות אחרת של קומדיה דל'ארטה, איל קפיטנו); וחלקם גם נכונים לקרב. גם אם בן הזוג הוא בעל דרגת קפיטן, הוא אינו איל קפיטנו מעורר הגיחוך. פלמיניו סקאלה היה אחד ממעצבי הדמות של האוהב הצעיר פלאביו. איזבלה אנדריני עיצבה את דמותה של האוהבת, שסקאלה קרא אותה על שמה, איזבלה. ערך זה הוא קצרמר בנושא איטליה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בגטלה ללא טונאליות

בגטלה ללא טונליות (בצרפתית: Bagatelle sans tonalité)‏ S.216a ברשימת סירל, היא יצירה לפסנתר סולו שחיבר פרנץ ליסט בשנת 1885. הגם שהיצירה מבטאת חריגה מהטונליות היא נחשבת על פי רוב לחיזוי הכיוון של אמנות המוזיקה ולא כחלק מהתנועה האטונלית. על פי מספר מבקרי מוזיקה, ראוי לראות בבגטלה את הואלס החמישי בסדרת "ואלס מפיסטו". מידע על היצירה "בגטלה ללא טונאליות" באתר מיוזיק בריינז מידע על הקומפוזיציה "בגטלה ללא טונאליות" באתר AllMusic בגטלה ללא טונליות,youtube Walker, Alan (1997). Franz Liszt: The Final Years, (1861-1886). Cornell University Press, 446. ISBN 0-8014-8453-7. ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פארס חמדאן

פארס חמדאן (בערבית: فارس حمدان; 1910 – 29 בנובמבר 1966) היה חבר הכנסת מטעם חקלאות ופיתוח בכנסת ה-2 ובכנסת ה-3. חמדאן נולד בבאקה אל-גרביה, שם למד בבית ספר יסודי ולאחריו בבית ספר התיכון הלאומי בשכם. בבעלותו של חמדאן היה בכפר מפעל לשימור פרי הדר. בשנת 1944 נבחר לראשות המועצה המקומית באקה אל-גרביה. בשנים 1951–1959 כיהן חמדאן כחבר הכנסת מטעם מפלגת חקלאות ופיתוח. במהלך הכנסת השנייה הוא כיהן כחבר ועדת העבודה ובשלישית כחבר ועדת החינוך והתרבות. לאחר מלחמת סיני קיבל חמדאן לאפוטרופסות ילדה שנמצאה בסיני ליד גופת אימה המתה, וכונתה "סיניה". נחשב לאדם אמיד כלכלית ובעל רכוש רב. על פי מחקרו של הלל כהן עסק פארס חמדאן בהברחת בקר וייתכן כי המשיך בפעילות זו גם בתקופת פעילותו בכנסת. פארס חמדאן ומפלגתו תמכו בממשל הצבאי, כך למשל בשאילתה לשר הביטחון בשנת 1958 כינה השמעת סיסמאות בגנות הממשל הצבאי בהפגנת 1 במאי בנצרת כבגידה ותבע להילחם במשמיעי הסיסמאות ”ברצוני לשאול את כבוד ראש הממשלה, אם יש בדעת הממשלה להשתמש באמצעים החוקיים שברשותה אשר נועדו להלחם בפעולת הבגידה”. מדיה וקבצים בנושא פארס חמדאן בוויקישיתוף פארס חמדאן, באתר הכנסת (לגרסה בערבית) פארס חמדאן, באתר כנסת פתוחה מת פאר חמדאן, על המשמר, 30 בנובמבר 1966. בית חמדאן פארס בבאקה אל ג'רביה ח"כ פריס חמדן אפוטרופוס סיניה, דבר, 3 ביוני 1958 שמוליק דובדבני, מלכת המדבר, באתר ynet, 28 באפריל 2009 תום שגב, הערבים הראשונים, באתר הארץ, 23 באוגוסט 2006 איתן קלינסקי, בגידה -עדיין בשיח הציבורי ערך זה הוא קצרמר בנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רות הקטין

רות הַקְטִין (18 בדצמבר 1901 – 14 ביולי 1991) הייתה חברת הכנסת בכנסות השלישית עד השישית. הקטין נולדה בסוסניציה שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה) בשנת 1901. למדה בבית ספר תיכון, עבדה בפקידות והייתה פעילה במפלגה הציונית-סוציאליסטית (צ"ס). בשנת 1923 עלתה לארץ ישראל והצטרפה לקיבוץ תל יוסף. הייתה חברת מפלגת אחדות העבודה. בשנת 1930 הייתה בין מקימי מפא"י (שנוסדה כאיחוד בין מפלגות אחדות העבודה והפועל הצעיר). פרשה ממפא"י יחד עם סיעה ב' והשתייכה לתנועה לאחדות העבודה. לאחר מלחמת העולם השנייה יצאה לאירופה והייתה רכזת חברתית במחנות עולים. בשובה לארץ פרצה מלחמת השחרור והיא שימשה כקשרית בין התנועה הקיבוצית לבין הלוחמים ברחבי הארץ. באותן שנים פעלה במסגרות ההסתדרות והרצתה מטעם המפלגה בכל רחבי הארץ. בין מאבקיה באותן שנים גם הדרישה לספק סיוע רפואי לכל נקודות היישוב. בשנת 1948 הייתה בין מייסדי מפ"ם (שהוקמה כאיחוד בין מפלגת השומר הצעיר ובין התנועה לאחדות העבודה פועלי ציון). הייתה חברת מזכירות הקיבוץ המאוחד ובשנת 1952, עם הפילוג בקיבוץ המאוחד, עברה עם חברי מפ"ם לקיבוץ עין חרוד מאוחד. בשנת 1954 פרשה ממפ"ם יחד עם חבריה שהקימו מחדש את מפלגת אחדות העבודה - פועלי ציון. הייתה חברת מרכז נעמת וחברת ועדת הביקורת המרכזית של ההסתדרות. נבחרה מטעם אחדות העבודה - פועלי ציון לכנסות ה-3 ועד ה-5. נבחרה מטעם המערך הראשון לכנסת ה-6. כיהנה כסגנית יושב ראש הכנסת השישית. בין היתר הייתה מיוזמות "חוק יחסי ממון" ו"חוק נכסי משפחה", כמו כן קידמה חקיקה העוסקת ברכוש משותף לגברים ונשים, את חוק שירות חובה לרופאים בספר ואת האיסור על פיטוריהן של נשים בהריון ממקומות עבודה. בנוסף, הייתה מראשוני יוזמי נישואים וגירושים אזרחיים בישראל וגיוס בחורי ישיבות - שתי הצעות שהיו מתקדמות לשעתן, ויזמה את הרחבת חוק חינוך חובה לגילאי 4 ואת החמרת הענישה על עבירות סרסור. עם פרישתה מהכנסת היו המועמדות להחליפה רחל רבין, אחותו של יצחק רבין וחנה גורי אחותו של המשורר חיים גורי אך לבסוף נבחרה עדה פיינברג-סירני. בשנת 1973 הופיעה בפעם האחרונה ברשימת מועמדי המערך לוועידה ה-12 של ההסתדרות. רות הקטין הייתה אשת שלום הקטין, אימו של יצחק הקטין וסבתם של עמירם הקטין שנפל במלחמת יום הכיפורים ב-8 באוקטובר 1973, ושל אהוד הקטין. רות הקטין נפטרה בשנת 1991 ונקברה בקיבוץ חולתה, לצד נכדה עמירם הקטין. כברת הדרך שלי / רות הקטין, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1990. מדיה וקבצים בנושא רות הקטין בוויקישיתוף רות הקטין, באתר הכנסת רות הקטין, באתר כנסת פתוחה שביט בן-אריה, חברות הכנסת: נשים מובילות בישראל, תשע"א-2011 ערך זה הוא קצרמר בנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ויקטור ברינדץ'

ויקטור ברינדץ' (ברוסית: Виктор Бриндатч;‏ נולד ב-10 במאי 1941) הוא אמן יהודי ממוצא רוסי, המתגורר ופועל כיום בישראל. חבר באגודת האמנים והפסלים של ישראל, ולשעבר חבר אגודת האמנים הפלסטיים בברית המועצות. ברינדץ' נולד בעיר חרקוב שבאוקראינה למשפחה יהודית. אימו הייתה ספרנית. לאחר סיום התיכון, עבד ויקטור במשרה זמנית כשרטט בתיאטרון. הוא סיים את לימודי האומנות בהארט-קולג' באודסה בסוף שנות ה-80 ולמד אצל הצייר הלאומי גוסיבקה. החלטתו לפסל קשורה רבות בידידותו עם יוליאן רוקוביטשניקוב, פסל משנות ה-80. בשנת 1983 יצר את פסלו הקטן, בשם "אביב" אשר מציג דמות של בחורה חיילת. ב-1991 נולדה בתו השלישית קטרין (ורה) ברינדץ' מנישואיו עם אוקסנה. בשנת 1993 עלה ארצה. לפני נסיעתו העניק עשרות מעבודותיו לבית יתומים בווסקריסנסקי ו-12 עבודות נוספות, למוזיאון יהודי במוסקבה. עבודותיו שואבות הרבה מחיי היום יום והמנטליות הישראלית, מהפולקלור היהודי ומהמצב המשתנה בארץ. בציוריו הרבה מן הנושאים הפוליטיים האקלטואליים, ובעבודתיו יש הרבה מדעותיו הפוליטיות האישיות. עיקר סגנונו הוא ריאליסטי. בין יצירותיו תמונות המציגות מצבים ואירועים הקשורים ביהודים בארץ ובעולם: ציורי חגים וחוגגים, חיילים וקרבות, יהודי אירופה. לימים הפכו אשתו ובתו להשראות הגדולות ביותר של עבודותיו, כאשר תמונות רבות מציגות את הבת, מילדותה ועד בגרותה, ובחלקן את האישה, או את שתי הבנות יחד. 1985 – 1992: תערוכות שונות ברחבי ברית המועצות ומוסקבה. 1996: ״ברינדץ׳ ויקטור״, ברוקלין גלרי, ניו-יורק, סן-פרנסיקו. 1996: "גלריה של דוד המלך" במרכז התרבות בירושלים. 1999: "במעבדה" במרכז האומנות בתל אביב. 2004: "אלף בית" במרכז התרבות בירושלים. 2005: "גוונים יהודיים באמנות" - פסטיבל אמנות יהודית בירושלים. 2006: התערוכה הבינלאומית הראשונה בארגנטינה MIAD Venado Tuerto 2006. 2007: תערוכת ציוריו ב"בית התנ"ך". 2007: תערוכה במוזיאון "תלפיות". 2009-2014: ״אבני שנים-עשר שבטי ישראל״, המוזיאון היהודי באודסה ״מגדל שורשים״. אודסה, אוקראינה. 2014: ״אבני שנים-עשר שבטי ישראל״, בית רריך, אודסה, אוקראינה. אתר האינטרנט הרשמי של ויקטור ברינדץ' מידע על הצייר ועבודותיו
אברהם עבאס

אברהם עבאס (1912 - 17 בספטמבר 1958) היה חבר הכנסת בכנסת השלישית מטעם אחדות העבודה - פועלי ציון. עבאס נולד בדמשק שבסוריה ולמד ב"בבית הספר העברי" שהוקם על ידי גולים מארץ ישראל כמו יהודה בורלא ואברהם אלמליח בעת מלחמת העולם הראשונה. בצעירותו היה מייסדי תנועת "החלוץ" בסוריה. בשנת 1929 עלה לארץ ישראל והצטרף לקיבוץ כפר גלעדי. בשנים 1931–1934 הוא פעל כשליח מטעם התנועה הציונית בסוריה ובלבנון והיה פעיל בארגון העלייה מארצות אלו. בשובו לארץ ישראל היה עבאס פועל בניין, עד לשליחתו מחדש אל סוריה ולבנון בשנת 1941 לארגון ההעפלה. בשנת 1944 הוא נבחר מטעם התנועה לאחדות העבודה לאספת הנבחרים הרביעית וכיהן בה כחבר בוועד הלאומי. בשנת 1949 הוא נבחר לוועד הפועל של הסתדרות העובדים הכללית והיה פעיל מטעמה בקרב עדות המזרח ובמעברות. בשנת 1951 נבחר עבאס להנהלת ברית הקהילות הספרדיות. היה ממייסדי כתב העת הספרדי שבט ועם. בשנת 1955 נבחר עבאס לכנסת השלישית וכיהן בה עד לפטירתו במפתיע בשנת 1958, בגיל 46 בלבד. הוא היה חבר ועדת הפנים וועדת הכנסת. אברהם עבאס הראשון להאשים את הממשלה הישראלית באפליה כנגד עולי עדות המזרח. ב-1958, כשנה לפני אירועי ואדי סאליב, פרסם עבאס מסמך מפורט ורחב יריעה אשר עסק באי השוויון בין המזרחים לאשכנזים במדינה הצעירה. במסמך זה התייחס עבאס בין השאר למחנות העולים, החינוך ואף אי השוויון בשירות הצבאי. הוא נפטר לפני שהספיק להציג את דבריו בכנסת. המסמך תורגם לאנגלית על ידי המועצה הספרדית בירושלים, אשר קיוותה להפיץ את משנתו בקרב יהודי התפוצות. עבאס נפטר ב-1958 ונטמן בבית הקברות נחלת יצחק. רחוב בתל אביב קרוי על שמו, אחת מנכדותיו היא הסופרת הילה עמית. אברהם עבאס (ספר לזכרו), בהוצאת מפלגת אחדות העבודה פועלי ציון המרכז, 1958. אברהם עבאס, באתר הכנסת אברהם עבאס, באתר כנסת פתוחה ח"כ אברהם עבאס (אורכב 04.03.2016 בארכיון Wayback Machine) "מכאן ומשאם". אברהם עבאס באתר GRAVEZ ערך זה הוא קצרמר בנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מרדכי ביבי

מרדכי ביבי (1 ביולי 1922 – 5 בפברואר 2023) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם אחדות העבודה - פועלי ציון והמערך. ביבי נולד בשנת 1922 בבגדאד שבעיראק. בסיום לימודיו התיכוניים היה ממייסדי המחתרת הציונית בעיראק, בראשה עמד בשנים 1942–1945. בשנה האחרונה להיותו בתפקיד, עד עלייתו שלו ארצה, עמד מטעם המוסד לעלייה ב' בראש ועדת העלייה מעיראק. בישראל המשיך בפעילותו ולאחר קום המדינה היה ממארגני עליית יהודי עיראק במבצע עזרא ונחמיה. ביבי למד משפטים באוניברסיטת תל אביב והוסמך כעורך דין. בין השנים 1953–1959 עבד במשרד הביטחון. בשנת 1959 נבחר לכנסת הרביעית מטעם אחדות העבודה - פועלי ציון. היה חבר הוועדה למינוי קאדים בכנסת החמישית ובמהלך הכנסת השביעית היה חבר הוועדה לבחירת שופטים ושימש סגן יושב ראש הכנסת. עם האיחוד בין מפלגתו למפא"י, היה לחבר המערך ומפלגת העבודה. לקראת הבחירות לכנסת השמינית הודיע ביבי שלא יתמודד שוב על מקום בכנסת, על אף שפעילים מקרב עדות המזרח במפלגה דרשו את הצבתו במקום ריאלי. ביבי היה מארגן המחלקה לעדות המזרח במפלגתו והרבה לדבר על הקיפוח של בני עדות המזרח, וטען שמפא"י משאירה את בני עדות המזרח במצב נחשל. כן פעל להעלאת זכר הפעולות של המחתרת היהודית בעיראק. ביבי גם תמך במדיניות ההתנחלות של הממשלה. בשנת 1973 ניסה ללא הצלחה לקדם את הקמת ועדת המדע והטכנולוגיה. לאחר פרישתו מהכנסת המשיך ביבי להיות פעיל במפלגתו, ובין השאר היה חבר ועדת החוקה של המפלגה ונציג לקונגרס הציוני. כן שימש בורר במוסד לבוררות מוסכמת בשירות הציבורי. ב-1991 הוענק לו תואר יקיר העיר רמת גן. ביבי נפטר ב-5 בפברואר 2023, בגיל 100 והובא למנוחות בבית העלמין מנוחת עולם בנתניה. נכדתו היא הזמרת והשחקנית ענבל ביבי. מ-4 כנפות הנהריים (1983) המחתרת הציונית-חלוצית בעיראק (1988) מדיה וקבצים בנושא מרדכי ביבי בוויקישיתוף מרדכי ביבי, באתר הכנסת מרדכי ביבי, באתר כנסת פתוחה עופר אדרת, מרדכי ביבי, סגן יו"ר הכנסת לשעבר, מת בגיל 100, באתר הארץ, 6 בפברואר 2023 יהושע ביצור, שרות החיילות לא יקוצר, מעריב, 7 בפברואר 1962 יהושע ביצור, נגע השימוש בסמים מחמיר, מעריב, 21 במאי 1970 מ. מייזלס, אחדות העבודה לשעבר תתבע, מעריב, 22 ביולי 1973 היום תאושר רשימת המועמדים, דבר, 23 בספטמבר 1973 מרדכי ביבי, מעריב, 30 בנובמבר 1959 הסתה עדתית באסיפת אחה"ע, דבר, 13 בספטמבר 1959 דניאל דגן, התקפה נוספת הושמעה על הנהגת העבודה, מעריב, 10 בפברואר 1974 הודעה, דבר, 25 בדצמבר 1964 בעבודה נמשך הדיון על השטחים, דבר, 29 בדצמבר 1972 ועדה למדע וטכנולוגיה, דבר, 11 במרץ 1973 מ. שמריהו, היום תוכרע בעבודה שאלת בחירת המועמד, מעריב, 9 בינואר 1980 בוררות על 20 מפוטרי אל על, דבר, 25 בפברואר 1983 ברוך דיין האמת: מרדכי ביבי הלך לעולמו בגיל 100, באתר "סרוגים", 6 בפברואר 2023 מיכאל לוין, החלוץ בעירק, כותרת ראשית, 15 בפברואר 1984
חליל-סלים ג'בארה

ח'ליל-סלים ג'בארה (בערבית: خليل سليم جبارة; 1913–1999) היה איש ציבור ערבי-ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם אחדות העבודה - פועלי ציון בכנסת החמישית. ג'בארה נולד בשנת 1913 בטייבה ולמד בקולג' הערבי בירושלים. בשנים 1932–1948 עבד ג'בארה במחלקת המדידות של ממשלת המנדט הבריטי. לאחר קום המדינה החזיק בתפקידים ציבוריים שונים, בהם מנהל אגף מס הכנסה במשולש (1951–1955) ומנהל סניף קופת חולים בטייבה (1955 - 1958). היה פעיל במחלקה הערבית של מפלגת "אחדות העבודה - פועלי ציון", מטעמה התמודד לכנסת. לאחר התפטרותו של יצחק בן-אהרן, בשנת 1964, נכנס לכנסת החמישית ופעל בוועדת השירותים הציבוריים. חליל-סלים ג'בארה, באתר הכנסת (לגרסה בערבית) חליל-סלים ג'בארה, באתר כנסת פתוחה ערך זה הוא קצרמר בנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
36 מבטים על הר פוג'י

האם התכוונתם ל... 36 מבטים על הר פוג'י הן שמן של שתי יצירות אמנות יפנית: 36 מבטים על הר פוג'י (הוקוסאי) – סדרת הדפסים של האמן קצושיקה הוקוסאי אשר נוצרה בין השנים 1826–1833 36 מבטים על הר פוג'י (הירושיגה) – סדרת הדפסים של האמן אנדו הירושיגה אשר פורסמה לראשונה לאחר מותו של האמן, בשנת 1859
36 מבטים על הר פוג'י (הוקוסאי)

36 מבטים על הר פוג'י (ביפנית: 富嶽三十六景 - "פוּגַאקוּ סַאנְג'וּרוֹקֶּיי") היא סדרה של 46 הדפסי עץ גדולים בסגנון אוקיו-אה שהכין האמן היפני קצושיקה הוקוסאי, המתארים את הר פוג'י בעונות שונות של השנה, בתנאי מזג אוויר שונים, וממרחקים שונים. במקור נועדה היצירה לכלול 36 הדפסים, אולם 10 הדפסים נוספים נוספו לאחר שזכתה לפופולריות עם פרסומה הראשוני. ההדפסים נוצרו בין השנים 1826–1833. הר פוג'י הוא נושא נפוץ באמנות היפנית עקב חשיבותו התרבותית והדתית ביפן. יצירה זו של הוקוסאי היא סדרת האוקיו-אה המפורסמת ביותר המתמקדת בהר פוג'י, אך היא לא היחידה. האמן היפני הירושיגה שהושפע מעבודותיו של הוקוסאי יצר גם הוא סדרה באותו שם של הדפסי עץ המתמקדים בהר פוג'י. הוקוסאי עצמו יצר מאוחר יותר סדרה נוספת של הדפסי עץ בשם "100 מבטים על הר פוג'י". ההדפס המפורסם ביותר בסדרה הוא "הגל הגדול בסמוך לקאנאגאווה", המתאר גל ענק המאיים להטביע 3 סירות דיג כאשר הר פוג'י נראה ברקע. אתר המתאר את ההדפסים ביוגרפיה של הוקוסאי ותיאור ההדפסים מאמר של ג'ים ברין המתאר את ההדפסים
מחסן

מחסן הוא מבנה נפרד או חלק ממבנה אשר משמש להחזקה של סחורה, חמרי גלם וכדומה. וכן מבנה או חלק ממבנה המשמש להחזקה של חפצים שאין בהם צורך מיידי. נהוג להבחין בין מחסן סחורה למחסן ציוד. מחסנים משמשים גורמים מסחריים שונים, כמו יצרנים, יבואנים, יצואנים, סיטונאים, עסקי לוגיסטיקה ושליחויות, מכס, וכו' לאחסון סחורות. אחסון סחורות יכול להיות לטווחי זמן שונים, אך בגמר האחסון, סחורה שיצאה מהמחסן אינה חוזרת אליו. דוגמאות למחסנים בשימוש במפעלי ייצור: אחסון חומרי גלם. אחסון תוצרת בתהליך. אחסון תוצרת גמורה (בדרך כלל כאשר הביקוש למוצרים קטן מהתפוקה). עבור יבואנים, סיטונאים, וקמעונאים משמש המחסן להחזקת סחורה שטרם נמכרה לחוליה הבאה בשרשרת האספקה, על מנת לאפשר גמישות בהספקה על פי מודלים של צריכה צפויה. כלומר, סחורה שהלקוחות צפויים להזמין לפני שבעל המחסן יספיק להזמין את הסחורה מהספק שלו. מחסנים מסחריים נמצאים בבניינים גדולים באזורי תעשייה. הם מצוידים ברציפי העמסה למשאיות (או לעיתים לספינות); ולעיתים הסחורה מועמסת ישירות לנמל תעופה, נמל ימי או תחנת רכבת. לעיתים קרובות יש גם עגורנים ומלגזות המסייעות בשינוע הסחורה, שעל-פי תקני ISO מצויה על משטחי משא. בשל מורכבות ניהול מחסנים, הם דורשים לעיתים שימוש במערכת ניהול מחסן ממוחשבת. במחסנים כאלו יש לעיתים מערכת אחסון אוטומטית (אנ') המאפשרת אחסון וליקוט של הפריטים באמצעות מערכת רובוטית. בהתאם לסוג הסחורה או החומרים המאוחסנים בהם, מחסנים שונים נדרשים לעמוד בדרישות שונות, כגון בקרת טמפרטורה, בקרת לחות, איטום למניעת כניסה או בריחה של גזים שונים, ועוד. מחסני ציוד מיועדים בדרך כלל לכלי עבודה שהשימוש בהם אינו רצוף, ובגמר השימוש הם מוחזרים למחסן עד לשימוש הבא. מחסני ציוד משמשים כמעט בכל תחום פעילות אנושי - בתעשייה, במשרדים, במבני ציבור ובבתי מגורים. סוג נוסף של מחסנים הן יחידות אחסון לטווח ארוך (אנ') המופעלות על ידי גופים מסחריים. מחסנים אלה יכולים להיות תאים גדולים בארון, חדרים במבנה או אף מתחם של מכולות. היחידות מושכרות על ידי המשתמשים בהן, ועומדות לרשותם בכל עת. יחידות אלו מאפשרות אחסון של חפצים גדולים ורבים כגון ריהוט, כלי רכב קטנים ועוד. פעמים רבות משמשות יחידות אלו לאחסון של תכולת דירה עקב מעבר זמני. מחסן ערובה אסם מרכז הפצה ממגורה מזווה מדיה וקבצים בנושא מחסנים (בתוך מבנים) בוויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא בנייני מחסנים בוויקישיתוף אִכְסוּן ואִחְסוּן, באתר האקדמיה ללשון העברית, ‏29 במרץ 2011 מחסנים, דף שער בספרייה הלאומית
לינדזי דאנקן

לינדזי דאנקן (באנגלית: Lindsay Duncan; נולדה ב-7 בנובמבר 1950 באדינבורו) היא שחקנית סקוטית זוכת פרס טוני. דאנקן למדה בבית הספר לדרמה של אוניברסיטת לונדון. במהלך לימודיה השתתפה בכמה מחזות בתיאטראות קטנים, ומאוחר יותר, במהלך שנות ה-80, הופיעה גם במספר סדרות טלוויזיה. מאוחר יותר גילמה את דמותה של המרקיזה דה מרטיי במחזה "יחסים מסוכנים" בהפקת רויאל שייקספיר קומפני, לצדו של אלן ריקמן. המחזה הוצג בסטרטפורד אפון אייבון, בלונדון ובניו יורק. בשנות ה-90 המשיכה דאנקן להופיע במקביל בסדרות טלוויזיה, בקולנוע ועל בימות התיאטרון. בין היתר, השתתפה בסרט "זקוף ת'אוזן" (1987), בגרסה הטלוויזיונית של "אוליבר טוויסט", בסרט הקולנוע "מנספילד פארק" (בו גילמה תפקיד כפול) ובגרסה הקולנועית של "חלום ליל קיץ". בשנת 2002 זכתה דאנקן בפרס טוני בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר, על תפקידה במחזה "Private Lives", מאת נואל קאוורד. בין 2005 ל-2007 גילמה את דמותה של סרוויליה קפיאוניס בסדרת הטלוויזיה "רומא". בשנת 2009 שיחקה דאנקן לצד דייוויד טננט בתפקיד אדלייד ברוק בפרק "מי המאדים" של סדרת המדע בדיוני הבריטית המצליחה "דוקטור הו". מלבד פרס הטוני, זכתה דאנקן גם בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים של קטלוניה בסיג'ס ב-1990 על משחקה ב-"The Reflecting Skin", ובפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע של ברטיסלאבה ב-2004 על משחקה ב-"AfterLife". כן הייתה מועמדת שלוש פעמים לקבלת פרס באפט"א. בשנת 2013 גילמה את תפקיד אימו של טים בסרט "כל הזמן שבעולם" ושיחקה בסרט הדרמה הבריטי-צרפתי "סוף שבוע בפריז". בשנת 2014 שיחקה בסרט הקומדיה השחורה "בירדמן" שביים אלחנדרו גונסלס איניאריטו וזכה פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, בכיכובו של מייקל קיטון. בשנת 2016 שיחקה בסרט "אליס מבעד למראה" בהפקתו של טים ברטון, ובכיכובם של ג'וני דפ ואן האת'וויי. בשנת 2017 גילמה את אוולין אדלר בסרט "חיבור פשוט", בבימויו של מארק ווב. שיחקה גם בעונתה השלישית של סדרת המתח של HBO "הנותרים", בדמותה של גרייס. בשנת 2019 שיחקה בדרמה "לב שקט", שביים רוג'ר מיטשל (בין סרטיו נוטינג היל, אין סוף לאהבה), לצידן של סוזן סרנדון וקייט וינסלט. ב-2020 שיחקה בסרט "הבית באיטליה" לצדו של ליאם ניסן. בשנת 2021 שיחקה בסרט האימה הבריטי "A Banquet". בשנת 2009 הוענק לדאנקן תואר CBE (מפקדת במסדר האימפריה הבריטית). דאנקן נשואה לשחקן הילטון מקריי. לזוג בן אחד. מדיה וקבצים בנושא לינדזי דאנקן בוויקישיתוף לינדזי דאנקן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) לינדזי דאנקן, באתר AllMovie (באנגלית) לינדזי דאנקן, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) לינדזי דאנקן, באתר MusicBrainz (באנגלית) לינדזי דאנקן, באתר Discogs (באנגלית) לינדזי דאנקן, באתר Songkick (באנגלית)
סילוקית

סילוקית הוא מסמך בנקאי אשר ניתן ללווה על ידי בנק מסחרי, בנק למשכנתאות או גוף מממן מורשה אחר בעת סילוק הלוואה. בסילוקית מצוין: סכום ההלוואה, שיעור הריבית, סוג ההלוואה ולוח הסילוקין, הצמדה, סכום לסילוק, תאריך ההלוואה ותאריך מיועד לסיום. תאריך הנפקת הסילוקית הוא תאריך סילוק ההלוואה אלא אם צוין אחרת על ידי הגוף המלווה על גבי הסילוקית. חשבונית ערך זה הוא קצרמר בנושא כלכלה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.