laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אמה איימס

אמה איימס (אנגלית: Emma Eames; ‏13 באוגוסט 1865 - 13 ביוני 1952) הייתה זמרת סופרן אופראית. איימס, בתו של פרקליט טוען בבתי משפט בינלאומיים, נולדה בשאנגחאי שבסין. את הכשרתה בשירה קיבלה בבוסטון, אצל המורה המפורסמת מתילדה מרקזי, אם כי בהמשך ניסתה להמעיט בערך השפעתה של מרקזי על קולה. לאחר זמן הוזמנה לשיר בתפקיד הראשי ב"רומיאו ויוליה" של שארל גונו באופרה של פריז. לאחר הופעת הבכורה שלה בשנת 1889, המשיכה להופיע בתפקיד זה עוד פעמים רבות בשנתיים הבאות, עד שחדלה ממנו לבסוף ב-1891 מסיבות אישיות. באותה שנה הופיעה לראשונה במטרופוליטן אופרה בניו יורק, שוב בתפקיד יוליה. בניו יורק זכתה לתהילה הרבה ביותר, ושם המשיכה להופיע באופרות עד לפרישתה בשנת 1909. כמו כן, הופיעה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון. כשהתפנתה אחרי שפרשה מן המטרופוליטן אופרה, יצאה למסעות קונצרטים ברחבי ארצות הברית, עד שלבסוף הסתלקה מעסקי השירה מכול וכול בשנת 1916. בשנת 1929 כתבה איימס אוטוביוגרפיה, "זכרונות והרהורים". אומרים שאיימס לא הייתה מרוצה מקולה כפי שנשמע בהקלטות, אם כי ב-1939 הופיעה בתוכנית רדיו, השמיעה כמה מתקליטיה המפורסמים ביותר ודיברה עליהם שלא בצניעות יתירה. אפשר לשמוע את איימס גם ב"גלילי מייפלסון". הרפרטואר של איימס היה רחב יריעה וכלל את אאידה של ורדי, לוהנגרין של וגנר, טוסקה של פוצ'יני, אבירות כפרית של מסקאני, נישואי פיגארו ודון ג'ובאני של מוצרט ופאוסט של גונו. איימס נישאה פעמיים, תחילה לצייר ג'וליאן סטורי ואחר לבריטון המפורסם אמיליו די ג'יגורזה, שעמו הקליטה כמה תקליטים. בשני המקרים הסתיימו הנישואין בגירושין ובמרירות רבה. לא נולדו לה ילדים, אבל באוטוביוגרפיה שלה הודתה כי נכפה עליה "הליך רפואי". איימס עקרה את מושבה לניו יורק בשנת 1936, שם עשתה לה שֵם כמורה לפיתוח קול. בניו יורק נהנתה ללכת להצגות בתיאטראות ברודוויי. אמה איימס מתה בשנת 1952, בגיל 86. מדיה וקבצים בנושא אמה איימס בוויקישיתוף אמה איימס, באתר MusicBrainz (באנגלית) אמה איימס, באתר Yandex.Music (ברוסית) אמה איימס, באתר Discogs (באנגלית) אמה איימס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אמה איימס, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
אסון נאות הכיכר

אסון נאות הכיכר, שהתרחש ב-30 בדצמבר 1970, הוא אסון הטבע החמור ביותר שהתרחש במדינת ישראל עד השרפה בכרמל ב-2010. גושי סלע שניתקו מצוק מחצו מבנה ששימש כחדר אוכל בבסיס צבאי. באסון נספו 20 ישראלים (19 חיילים ואזרח אחד), ועשרה חיילים נפצעו (שלושה מהם קשה). בשנת 1968 התפרקה קבוצת נאות הכיכר, שהוקמה בסוף שנות החמישים, ונטשה תמורת פיצויים את הצריפים ששימשו אותה באזור המוצא של נחל אמציה למלחת סדום. מחנה הצריפים עבר לידי צה"ל, שהקים במקום, הסמוך לגבול עם ירדן, נקודת משמר. ביום רביעי, 30 בדצמבר 1970, בשעה 12:15 בצהריים, התמוטט לפתע חלק מצוק בגובה 12 מטר ופגע בצריף ששימש מטבח ושק"ם של היחידה. מיד לאחר מכן התמוטט כל הצוק, שהיה מורכב מסלעי חוואר הלשון, ונפל על חדר האוכל בשעה שחיילי הבסיס אכלו ארוחת צהריים. חיילים ששהו מחוץ לחדר האוכל הזעיקו עזרה, וכעבור פחות משעה כבר נחת במקום מסוק ראשון של חיל האוויר עם צוות רפואי. פינוי הסלעים שמחצו את הצריף (בגובה של כשלושה מטרים ורוחב של ארבעה עד חמישה מטרים) חייב שימוש בציוד מכני כבד. תחילה הגיע למקום ציוד מכני ממפעלי ים המלח הנמצאים בסמוך, ובהמשך הגיעו גם כלים של חיל ההנדסה. העבודות נמשכו ברציפות והתנהלו בלילה לאור זרקורים ולפידים. עד חצות הוצאו כל הפצועים וההרוגים שהיו קבורים מתחת ל-1,500 טונות של סלעים ועפר. במהלך פעולות ההצלה ביקרו במקום שר הביטחון משה דיין, הרמטכ"ל חיים בר-לב, אלוף פיקוד הדרום אריאל שרון והרב הצבאי הראשי שלמה גורן. אלוף פיקוד הדרום מינה ועדת חקירה לבדיקת נסיבות האירוע. ועדת החקירה, שכללה גם גאולוגים ומהנדסים, הגיעה למסקנה כי האסון נבע מתופעה מוכרת באזור: גשמים שירדו באזור בימים שלפני ההתמוטטות, ערערו את יציבות המצוק. בדיווחים עיתונאיים צוין כי עשר שנים לפני כן התמוטט סלע והרס צריף באכסניית הנוער בסדום (באירוע זה נפצעה אישה אחת). בעקבות זאת נאבק הממונה על מחוז הדרום במשרד הפנים כדי לפנות את כל המבנים שנמצאו בסמוך למצוקים שבאזור. ואכן, בסופו של דבר פונו כל המבנים האזרחיים מאזורי הסכנה. אמצעי התקשורת טענו שצה"ל היה חייב להיות מודע לסכנה ולפנות את המבנים מבעוד מועד, פעולה שהייתה מונעת את האסון. הבסיס הצבאי עמד במקומו עד 1997. במקום האסון תחת הסלעים שהתמוטטו הוקמה אנדרטה לזכר הנופלים. תושבי היישובים נאות הכיכר ועין תמר עורכים מדי שנה את טקס יום הזיכרון לחללי צה"ל במקום. בראשית שנות ה-70 הוקם מושב נאות הכיכר במקומו הנוכחי, ליד מוצא נחל הערבה. האסון בנאות הכיכר היה אסון רב-נפגעים שני שהתרחש באותה שנה בפיקוד הדרום. קדם לו אסון משאית התחמושת באילת (24 בינואר 1970). מדיה וקבצים בנושא אסון נאות הכיכר בוויקישיתוף אנדרטה לניספים בהתמוטטות הסלע באתר יזכור אלי לנדאו ושלמה גבעון, עשרות טונות של אבן קברו תחתיהן את הצריף וחדר האוכל, מעריב, 31 בדצמבר 1970 18 חיילים ואזרח נספו במפולת סלע ליד נאות־הכיכר, דבר, 31 בדצמבר 1970 אלי אלון, 50 שנה לאסון נאות הכיכר, באתר News1 מחלקה ראשונה, 21 בדצמבר 2021 חמישים שנה לאסון נאות־הכיכר, כתבה בערוץ "כאן 11", באתר יוטיוב (אורך: 12:57), 18 בדצמבר 2020
מרי גארדן

מרי גארדן (באנגלית: Mary Garden‏; 20 בפברואר 1874, אברדין – 3 בינואר 1967, אינברורי) הייתה זמרת סופרן סקוטית חשובה, בעלת קריירה נכבדה בצרפת ובאמריקה בשליש הראשון של המאה ה-20. היא תוארה כ"שרה ברנאר של האופרה". מרי גארדן נולדה בסקוטלנד והיגרה עם משפחתה לשיקגו, אילינוי בארצות הברית כשהייתה בת תשע. כזמרת צעירה נראה שצפונה בה הבטחה ואחרי הכשרה אצל טובי המורים בשיקגו נשלחה לפריז להמשיך בהשתלמותה שם. הופעתה הפומבית הראשונה הייתה באפריל 1900, בתפקיד הראשי ב"לואיז" של גוסטב שרפנטייה באופרה קומיק, תפקיד שעמו זוהתה במידה רבה. כעבור שנתיים, בחר בה קלוד דביסי לשחק את התפקיד הנשי הראשי בהצגת הבכורה באופרה קומיק של "פליאס ומליסנד" שלו. הופעותיה של גארדן זכו לשבחים רבים מצד הביקורת. היא עוררה סנסציה גם בהופעתה כ"סאלומה" של ריכרד שטראוס בגרסה הצרפתית של האופרה. מרי גארדן הופיעה לראשונה בארצות הברית בבית האופרה של מנהטן ב-1907 בתפקיד הראשי ב"תאיס" של ז'יל מאסנה. גארדן כיכבה באופרה העירונית של שיקגו משנת 1910 עד 1931, השנה שבה פרשה מבימת האופרה. היא המשיכה להופיע ברסיטלים, בהרצאות ובכיתות אמן במשך עוד עשרים שנה. כפי שתואר הן באוטוביוגרפיה שלה והן בביוגרפיה של מייקל טרנבול (ראו להלן), גארדן הייתה דיווה טיפוסית, שידעה בדיוק איך להשיג את חפצה. היו לה כמה וכמה סכסוכים קשים עם עמיתים שונים מעולם המוזיקה, שמהם יצאה תמיד וידה על העליונה ובסופו של דבר החזיקה בידה את השליטה באופרה של שיקגו. בהיותה תועמלנית חסרת-רחם לפרסומה היא, אירע לעיתים קרובות, שתשומת הלב לברק הרעשני של חייה האישיים העיבה על זו שקיבלו הופעותיה הפומביות ופרשיות האהבים שלה עם גברים, אמיתיות או מדומות, נטו להתפרסם כשמועות שערורייתיות בעיתונות. האוטוביוגרפיה שלה, "סיפורה של מרי גארדן" (1951) נגועה באי-דיוקים. מאז ומתמיד נטתה לקשט ולהגזים, וכשכתב היד היה בשלבי הכנה, כבר גלשה לטירוף דעת. מרי גארדן מתה באיברורי, סמוך לאברדין, שם עשתה את 30 השנים האחרונות בחייה. גן זיכרון קטן מוקדש לה בקצה המערבי של אברדין, ובו אבן קטנה חרותה וספסל. מרי גארדן הקליטה מספר רב של תקליטים בין 1903 ל-1929, לחברות G&T, קולומביה וויקטור. תקליטיה מופצים עדיין ומעוררים עניין בקרב חובבי אופרה היסטורית, אף כי גארדן עצמה, לפי הנאמר, הייתה מאוכזבת מתוצאות עבודתה באולפן ההקלטות. (עניין מיוחד יש בהקלטות עם פסנתר מאת המלחין קלוד דביסי). מרי גארדן הופיעה בשני סרטים אילמים - "תאיס" (1917) ורומנס של ימי מלחמת העולם הראשונה בשם "החוטאת המזהירה" (1918). ללא קול שירתה, התקבל משחקה בביקורתיות ושני הסרטים כאחד לא נחלו הצלחה. Fletcher, J B: Garden, Mary in 'The New Grove Dictionary of Opera', ed. Stanley Sadie (London, 1992) ISBN 0-333-73432-7 Garden, M and Biancolli, L: Mary Garden's Story (New York, 1951) Turnbull, Michael TRB: Mary Garden (Portland, Oregon, 1997) מדיה וקבצים בנושא מרי גארדן בוויקישיתוף מרי גארדן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מרי גארדן, באתר AllMusic (באנגלית) מרי גארדן, באתר MusicBrainz (באנגלית) מרי גארדן, באתר Discogs (באנגלית) מרי גארדן, באתר Songkick (באנגלית) מרי גארדן, זמרת סופרן סקוטית-אמריקאית, אתר הכולל תמונות רבות מרי גרדן באתר Jules-Massenet.com, ביוגרפיה קצרה עם תמונה יוצאת דופן הקלטות של מרי גארדן כולל דוגמאות שמע מרי גארדן, באתר "Find a Grave" (באנגלית) מרי גארדן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
גלאון (פירושונים)

האם התכוונתם ל... גלאון – קיבוץ בישראל גליאון – סוג של ספינה זהבה גלאון – חברת כנסת לשעבר ויושבת ראש מפלגת מרצ לשעבר אילן גילאון – חבר כנסת אילן גלאון (יהלומן) – יקיר תעשיית היהלומים הישראלית גלון גליאון
המנון זימבבואה

ברוכה תהיה אדמת זימבבואה (באנגלית: Blessed be the Land of Zimbabwe, בשונה: Simudzai Mureza wedu WeZimbabwe) הוא ההמנון הלאומי של זימבבואה. ההמנון נכתב בשנת 1994 על ידי סולומון מוצוואיירו והולחן על ידי פרד צ'נגונדגה במסגרת תחרות שמטרתה הייתה לכתוב המנון, שיחליף את ההמנון הקודם הכלל־אפריקאי בהמנון לאומי. ההמנון אומץ רשמית באותה שנה. ההמנון מושר בשתי שפות הרשמיות בזימבבואה, אנגלית ושונה, וכמו כן הוא תורגם גם לשפת הנדבלה, שמעמדה הוא שפה אזורית מוכרת. דגל זימבבואה סמל זימבבואה מדיה וקבצים בנושא המנון זימבבואה בוויקישיתוף מידע על היצירה "המנון זימבבואה" באתר מיוזיק בריינז
זלאגרסגי ט.א.

זלאגרסגי ט.א. (בהונגרית: Zalaegerszegi TE) הוא מועדון כדורגל מהוותיקים ביותר בהונגריה מהעיר זאלאגרסג, בירת מחוז זאלה שבמערב הונגריה. המועדון הוקם בשנת 1912 וזכה בשני תארים מקומיים בתולדותיו – האליפות ההונגרית בעונת 2001/02, וכן בגביע ההונגרי בעונת 2022/2023. כמו כן המועדון הגיע לגמר הגביע ההונגרי בשנת 2010 והפסיד. המועדון ירד מליגת העל ההונגרית לליגה השנייה בסוף עונת 2011/2012 לאחר 18 שנה בליגת העל ההונגרית. בסיום עונת 2018/2019 חזרה לליגת העל ההונגרית. הקבוצה הוקמה כבר בשנת 1912, עוד בימי האימפריה האוסטרו-הונגרית. תחילה הקבוצה לא כללה כדורגלנים מקצוענים אלא שימשה כקבוצה של סופרים ואנשי רוח. הקבוצה הייתה מצויה בפריחה מתמדת בתחילת המאה ה-20 אך הפריחה נקטעה על ידי מלחמת העולם הראשונה בה הייתה מעורבת האימפריה האוסטרו-הונגרית. בשנת 1920 זלאגרסגי TE, או "מועדון האתלטיקה של זלאגרסג", הוקם באופן רשמי. ההיסטוריה של הקבוצה בסבב הליגות של הונגריה, החלה בשנת 1924, אז נרשמה הקבוצה לליגה השנייה בהונגריה. המועדון זכה עשר שנים לאחר מכן, בשנת 1934 בתואר "אלופת ליגת המשנה" והקבוצה עלתה לראשונה בתולדותיה לליגה הבחירה בהונגריה. במהלך מלחמת העולם השנייה, וההרס הרב שהיא גרמה בהונגריה, הקבוצה נפגעה קשות, מבחינת ציוד ומתקנים בעיקר, ולכן השנים שלאחר מלחמת העולם השנייה היו עונות שפל יחסית בשביל הקבוצה. בשנת 1957 התאחדה הקבוצה עם עוד שני מועדונים מקומיים ובכך בעצם סימלה את נקודת המפנה בהתנהלותה מקבוצה קטנה וחלשה לקבוצה משמעותית יותר בהונגריה. למרות ההתחזקות הקבוצה עדיין לא התרוממה מבחינת הישגים ממשיים שכן הליגה נשלטה בעיקר על ידי קבוצות פרנצווארוש, MTK הונגריה, אויפשט ובודפשט הונבד ולכן עד שנת 1994 לערך לא נחשבה זלאגרסג לקבוצה צמרת משמעותית בליגה ההונגרית. הקבוצה זכתה באליפות היסטורית בעונת 2001/02 כאשר הקבוצה עוקפת לקראת סיום הליגה את פרנצווארוש הגדולה בדרך לתואר הראשון הממשי שלה בהונגריה. מאז הקבוצה התאזנה מעט והפכה לקבוצת מרכז טבלה רגילה בהונגריה עם נטייה למעלה הטבלה. הקבוצה החלה את הופעותיה באירופה בעונת 2002/03 במוקדמות ליגת האלופות, אז הוגרלה בסיבוב השני המוקדם מול קבוצת NK זאגרב מקרואטיה ועברה אותה אך בסיבוב השלישי המוקדם הוגרלה מול קבוצת מנצ'סטר יונייטד מאנגליה ולמרות ניצחון ביתי 0–1 הקבוצה הפסידה באנגליה 5-0 ועברה לסיבוב הראשון של גביע אופ"א במקום. בסיבוב הראשון של גביע אופ"א הוגרלה הקבוצה מול קבוצת דינמו זאגרב מקרואטיה והפסידה לה הפסד ביתי 1–3 והפסד חוץ 0–6 והודחה מהמפעל. מדיה וקבצים בנושא זלאגרסגי ט.א. בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של זלאגרסגי ט.א. (בהונגרית) זלאגרסגי ט.א., ברשת החברתית פייסבוק זלאגרסגי ט.א., ברשת החברתית אינסטגרם פרופיל, באתר Transfermarkt פרופיל, באתר Soccerway פרופיל, באתר WorldFootball.net פרופיל, באתר FootballDatabase.eu
אורי כהן-מינץ

אוּרי יוסף כהן-מינץ (נולד ב-1 באוגוסט 1973) הוא כדורסלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת הפאוור פורוורד. בנו של הכדורסלן תנחום כהן-מינץ. כהן-מינץ גדל בקבוצת הנוער של מכבי תל אביב. הוא שיחק עונה אחת בקבוצה הבוגרת, בעונת 1992/1993, העונה בה הפסידה את אליפות המדינה, ועזב בסיום העונה. אחרי עונה אחת בהפועל גבת, עבר לליגת המכללות האמריקאית ושיחק עונה אחת (1995) במדי נבחרת הכדורסל של אוניברסיטת קונטיקט, לצדם של דורון שפר וריי אלן. הקבוצה זכתה באותה עונה באליפות ליגת הביג איסט. לאחר מכן חזר לישראל, והחליף קבוצה מדי עונה. בין השנים 2003–1996 שיחק במכבי ירושלים, בעירוני רמת גן, בבני הרצליה, שוב בעירוני רמת גן, בהפועל ירושלים, ובאליצור אשקלון. בעונת 2001/2002 הגיע להפועל תל אביב, ששיחקה בליגה הלאומית. כהן-מינץ מונה לקפטן הקבוצה, שעלתה לליגת העל בסיום העונה. בשנת 2003 עבר לצרפת, בה שיחק בקבוצת אלאן שאלון במשך שלוש עונות. ב-2006 חזר לישראל והצטרף לקבוצת הפועל עפולה, ובעונת 2007/2008 שיחק בשורותיה של עירוני קריית אתא מהליגה הלאומית איתה העפיל לליגת העל. בעונת 2008/2009 החל לשחק בקבוצת הפועל עפולה מהליגה הלאומית, עימה העפיל לליגת העל והמשיך עונה נוספת. כהן-מינץ שיחק בנבחרות הנוער והעתודה של ישראל. הוא גם שותף ב-67 משחקים של הנבחרת הבוגרת בין השנים 1997–2005, וקלע במדיה 192 נקודות. במקביל להיותו שחקן כדורסל, סיים בשנת 2000 לימודי צילום בקמרה אובסקורה ואף זכה בפרס ע"ש שרת מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל. פרופיל, באתר Sports-Reference פרופיל, באתר eurobasket פרופיל, באתר פיב"א פרופיל שחקן, אתר המנהלת
ששת

"ששת" היה הרכב רוק מתקדם ישראלי, אשר פעל במשך תקופה קצרה ב-1977. עם חבריו נמנו, בין השאר, שם-טוב לוי ויהודית רביץ, אז בתחילת דרכה. "ששת" היה גם שם אלבומו היחיד של ההרכב, אשר למרות כישלונו המסחרי עם צאתו, זכה עם השנים להכרה ולהערכה על איכותו ומקוריותו. משירי האלבום היותר ידועים, נמנים: "ענבלים" ו"בלילות הסתיו". הרכב "ששת" הוקם בתל אביב, בסוף 1976, על ידי שם-טוב לוי. לוי כבר היה אז מוזיקאי בעל שם, אך פרט לשמוליק ארוך, נגן בס מנוסה אף הוא, היו שאר חברי ההרכב צעירים בני 20–21, משוחררים טריים מלהקות צבאיות. ההרכב במלואו כלל את יהודית רביץ (שירה וגיטרות), שם-טוב לוי (שירה, חליל צד וחליליות), עדי רנרט (קלידים), שמוליק בודגוב (גיטרה), שמוליק ארוך (בס), ואיקי לוי (תופים). מיד עם הקמתו השתתף ההרכב בהקלטת הפסקול לסרטו של ג'אד נאמן, "מסע אלונקות" (באותו שם: מסע אלונקות), אשר הולחן ועובד כולו על ידי שם-טוב לוי והיווה למעשה את הקלטת הבכורה שלהם. באלבום הפסקול שולבו גם קטעים בעיבוד יתר חברי ההרכב, אליהם הצטרפו בין השאר מתי כספי בכלי הקשה וגידי גוב כסולן שיר הנושא. לאחר שישה חודשי עבודה גיבשו חברי "ששת" תוכנית מופע, אך נתקלו בקושי שיווקי עקב טענת האמרגנים כי החומר המוזיקלי אינו מסחרי, בהכירם את קהל המאזינים באותה תקופה אשר לא היה פתוח לחידושים. היחיד שעמד לרשותם ונתן בהם אמון היה שאול גרוסברג, מפיק ההופעות במועדון הרוק האלטרנטיבי בבית ליסין, אשר איפשר להם להופיע במקום. הרכב "ששת" הופיע פעמים ספורות בלבד לפני שהתפרק עוד באותה שנה וחבריו פנו איש לדרכו המוזיקלית העצמאית. ב-2007 אלבום ההרכב יצא בהוצאה מחודשת, בסדרת "סימני דרך", של חברת NMC. ששת (1977) יהודית רביץ (גיטרה אקוסטית, כלי הקשה, קולות ושירה) שם טוב לוי (חליל, חליליות, קולות ושירה) שמוליק בודגוב (גיטרה חשמלית ואקוסטית, קולות) עדי רנרט (פסנתר, פנדר רודס, האמונד, סינתיסייזר, קולות) שמוליק ארוך (בס, כלי הקשה, קולות) איקי לוי (תופים וכלי הקשה) ששת, באתר MusicBrainz (באנגלית) ששת, באתר Discogs (באנגלית) ששת, באתר MOOMA (בארכיון האינטרנט) "ששת" באתר הרוק המתקדם העברי "ששת" במדור התרבות של אתר מעריב רוני ורטהיימר, 40 שנה לאלבום המופת של ששת, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי יוסי חרסונסקי, להקה ושמה ששת, מעריב, 31 בינואר 1977 תמר סוקניק, הוצאה מחודשת לאלבומים של דני ליטני, מתי כספי ו"ששת", באתר הארץ, 6 בפברואר 2007
ים הרוגע

ים הרוגע (בלטינית: Mare Serenitatis; באנגלית: Sea of Serenity) הוא ים ירחי הנמצא מזרחית לים הגשמים, המכתש השני בגודלו בירח. הקואורדינטות הסֶלֶנוֹגרפיות של ים הרוגע הן ‎28° 00'‎ צפון, ‎17° 30'‎ מזרח, וקוטרו 707 קילומטרים. ים הרוגע הוא חלק מאגן הרוגע שהתהווה בעידן הנקטריאני. חומר המכתש הוא בן עידן האמבריאני העליון, והחומר המקיף אותו הוא בן עידן האמבריאני התחתון. הבזלת המכסה את רובו של ים הרוגע גולשת אל אגם החלומות הנמצא מצפון-מזרח לו. התוואי הבולט ביותר בים הרוגע הוא מכתש פוסידון הנמצא בשוליו הצפון-מזרחיים. התצורה הטבעתית ממערב לים הרוגע אינה מצטיינת במאפיינים מיוחדים מלבד הרי הימוס. ים הרוגע מתחבר אל ים השלווה מדרום מזרח וגובל בים האדים מדרום מערב. ים הרוגע הוא דוגמה של ריכוז מסה (אנ'), אזור בעל חריגוּת כבידתית על הירח. החלליות לונה 21 ואפולו 17 נחתו שתיהן בקרבת הגבול המזרחי של ים הרוגע באזור הרכס הרי טאורוס. ים הרוגע מוזכר בסיפור "הזקיף", מאת סופר המדע הבדיוני ארתור סי. קלארק. הגשושית הישראלית בראשית של SpaceIL, תוכננה לנחות ב-11 באפריל 2019 בים הרוגע אך לבסוף, עקב תקלה, התרסקה. הגאולוגיה של הירח סלנוגרפיה מדיה וקבצים בנושא ים הרוגע בוויקישיתוף
וימייל

וימייל הייתה שיטה להעברת דואר מהחיילים האמריקנים בחזית אל העורף במהלך מלחמת העולם השנייה. שיטת ההתכתבות בווימייל כללה צילום כמויות גדולות של דואר מצונזר, הקטנת כל התמונות לגודל מזערי ואז הכנסתן לתוך סלילים של מיקרופילם, אשר משקלו היה זניח לעומת משקלו המקורי של הדואר. סלילי הפילם הועברו לארצות הברית שם הם נשלחו ליעדים מוגדרים מראש לצורך פיתוח והדפסה. הדפסת המכתבים בוצעה על גבי נייר צילום קל משקל. השחזור של המכתבים היה לגודל של בערך רבע מהגודל המקורי. הדואר המוקטן נשלח אל הנמען. הווימייל היה מכתב שהתקפל לכדי מעטפה. כותב המכתב היה כותב את הודעתו באזור מוקצה מראש, לאחר מכן היה מקפל את המכתב וממען אותו. לטענת מוזיאון הדואר הלאומי של ארצות הברית "וימייל הבטיח שאלפי טונות של נפח מטען נחסכו לצורך העברת אספקה חיונית. 37 שקי דואר שנדרשו להעברת 150,000 מכתבים בעלי דף אחד הוחלפו על ידי שק דואר בודד. המשקל של הדואר הופחת דרסטית מ 2,575 פאונד לכדי 45 פאונד בלבד." לא זו בלבד ששיטת הווימייל הפחיתה משקל וחסכה נפח מטען אלא שהשיטה גם הפחיתה את הסיכון שמרגלים ישלחו דוחות באמצעות מיקרו נקודות או דיו נעלם. אילו היה נעשה שימוש במיקרו נקודה הצילום לא היה מתעד אותה בשל מגבלות רזולוציה. אף על פי ששיטת הווימייל הבטיחה העברת כמות גדולה יותר של דואר, חיילים רבים לא מצאו די מקום לכתוב את אשר על לבם באזור המצומצם שהוקצה. Smithsonian Magazine, March, 1994, Around the Mall, vol 24:12 pg 16 מדיה וקבצים בנושא וימייל בוויקישיתוף וימייל וימייל במוזיאון הדואר מוזיאון המהנדסים המלכותיים המקורות של האירגרף הבריטי
משה מרק

משה מרק (1904, מוסקבה - 1998, קבוצת כנרת) עלה לארץ בשנת 1922 והיה מאז חבר קבוצת כנרת. היה מפקדה של ספינת המעפילים יגור. הוא התמנה לתפקיד על ידי שאול אביגור, ראש המוסד לעלייה ב'. בחודש יולי 1946 יצאה הספינה ממרסיי שבצרפת לכיוון ארץ ישראל ועליה כ־750 מעפילים, רובם ככולם ניצולי מחנות ההשמדה. לא רחוק מחופי הארץ נעצרה הספינה על ידי הבריטים ואנשיה הוגלו לאחר מאבק לקפריסין. משה מרק הוברח מהמחנה על ידי אנשי ההגנה והגיע עם עוד אחדים בסירה קטנה לחופי נהריה. דגם של הספינה "יגור" הובא ב-2006 לארץ והוצב בעתלית. בשנים 55–1954 היה נספח בשגרירות ישראל במוסקבה ועסק ביצירת ושמירת קשר עם היהודים שם. עקב פעילות זו, נדרש על ידי השלטונות הסובייטיים לעזוב את מוסקבה באיום שיוכרז "אישיות לא רצויה". משה מרק היה ממייסדי ענף המדגה בארץ, הקים את חוות הניסיונות לגידול דגים על יד גנוסר והדריך דורות של מגדלי דגים. ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
איוואן שישמן, קיסר בולגריה

איוואן שישמן (בבולגרית Иван Шишман;‏ 1350 – 3 ביוני 1395) היה קיסר האימפריה הבולגרית השנייה בין השנים 1371 ל-1395, בן לאם יהודיה שהתנצרה. איוואן שישמן היה בנם הבכור של איוואן אלכסנדר קיסר בולגריה ואשתו השנייה שרה תאודורה, קיסרית בולגריה, אשר הייתה יהודייה שהתנצרה. אף שכבר היה לאביו בן קודם, מנישואיו הראשונים, איוואן סרצימיר, הוא מינה את איוואן שישמן כיורש רשמי והצהיר עליו כקיסר משותף בשנת 1355. המינוי הביא לפילוג המלכות הבולגרית בין בניו של איוואן אלכסנדר לאחר מותו. איוואן שישמן ירש את האזורים המרכזיים של בולגריה, כולל עיר הבירה וליקו טרנובו ואילו אחיו למחצה קיבל את דוברוג'ה במזרח ווידין בצפון בולגריה. בשנת 1386 הביס איוואן שישמן והרג את דן הראשון מלך ולאכיה, שהייתה בעבר חלק מבולגריה, אך גם לאחר מלחמה זו הוא לא הצליח להחזיר את דוברוג'ה. בשנת 1371, שנת עלייתו של שישמן לשלטון, אצילי סרביה ובולגריה הובסו בקרב מריצה בידי העות'מאנים. איוואן שישמן נאלץ עם עלייתו להיות וסאל של האימפריה העות'מאנית, כאשר הסולטאנים מורט הראשון ובאיזיט הראשון ממשיכים לכבוש את ערי ממלכת בולגריה. ניצחון של הסרבים והבוסנים על העות'מאנים בקרב פלוצ'ניק ב-1387 גרם לו להחליט למרוד בהם. הסולטאן מורט הראשון הגיב מיד למרד ושלח צבא ענק כדי להכניע את הקיסר הבוגד. שישמן נאלץ להסכים לקבל שוב את תואר וסאל הסולטאן. זה מצדו החזיר לו את כל האזורים שאיבד, חוץ מהעיר סיליסטרה. שישמן ניסה למרוד שוב נגד הסולטאן, אך גם הפעם נכשל וכתוצאה מכך, חיל מצב עות'מאני הוצב דרך קבע, בכל הערים והמצודות בבולגריה. לאחר הניצחון בקרב קוסובו הסולטאן באיזיט הראשון, החל להתכונן לכיבוש סופי של בולגריה. בשנת 1393 הוא פלש וצר במשך שלושה חודשים, על עיר הבירה וזו נפלה לאחר קרב קשה ועקוב מדם. שישמן ברח לניקופול (בולגריה) ושלט בעיר בתקווה שמסע הצלב נגד האימפריה העות'מאנית יחזיר לו את ממלכתו שאבדה לו, אבל אחרי ההפסד בוולאכיה, באיזיט הראשון ציווה לערוף את ראשו של שישמן. מדיה וקבצים בנושא איוואן שישמן, קיסר בולגריה בוויקישיתוף
איה (פסוק)

אַ֫יַה (آيَة, תעתיק מדויק: אַאיַה), ברבים אַיַא֫ת (آيَات, תעתיק מדויק: אַאיַאת), היא מילה ערבית שפירושה "אות" או "מופת". המילה מתייחסת בדרך כלל ל-6,232 פסוקי הקוראן (6,384 אם סופרים גם את הבסמאללה שפותחת כל סורה). המוסלמים מאמינים כי כל איה היא סימן מאללה. מאחר שהקוראן אינו מסודר לפי סדר כרונולוגי, קיים קושי לתעד מה הייתה הסורה (ולפיכך האיה) הראשונה שנמסרה למוחמד. עם זאת, מרבית חוקרי האסלאם מסכימים כי האיה הראשונה שנמסרה למוחמד הייתה מסורת אל-עַלַק (סורת טיפת הדם): "1קרא בשם ריבונך אשר ברא.2ברא את האדם מטיפת דם מעוּבה." רבים מאמינים כי סורת א-נַצְר (סורת הניצחון) הייתה הסורה האחרונה שקיבל מוחמד, שהאיה האחרונה שלה היא: "אז שבח והלל את ריבונך ובקש מחילה, כי רוצה הוא בתשובת עבדיו" ולפיכך הייתה זו האיה האחרונה שקיבל מוחמד מהאל. סורה אייתוללה מדיה וקבצים בנושא איה בוויקישיתוף הקוראן, תרגום אורי רובין, ההוצאה לאור של אוניברסיטת תל אביב, 2005 ערך זה הוא קצרמר בנושא אסלאם. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קת

קת הוא החלק המשמש לאחיזה בכלי עבודה או בכלים אחרים בזמן השימוש. החל מהתקופה הפלאוליתית התיכונה, החלו לייצר קתות ממגוון חומרים, כגון עץ, עצם, קרניים וגם משנהב, ומאוחר יותר, אף ממתכת. בימים אלו הקת עשויה גם מחומרים פלסטיים שונים או מגומי לאחיזה טובה, למניעת החלקה וכן לבידוד תרמי או חשמלי לפי הצורך. קת מהודרת של הג'מביה (פגיון מסורתי תימני), עשויה מקרן של קרנף והיא סמל של מעמד חברתי גבוה. קת היא בפרט החלק האחורי של נשק קל (כגון רובים, מקלעים קלים וכו'), המשמש לאחיזתו. הקת נתפסת על ידי שקע הכתף, כדי לספוג את הרתע ולהגדיל את הדיוק בירי. פעמים רבות מחוברת אל הקת רצועה, המאפשרת את תליית הרובה על הכתף. לעיתים מיוצרת קת מתקפלת, המאפשרת טלטול נוח של הרובה כאשר היא מקופלת. ברובה M16 ניתנה לקת פונקציה נוספת: על מנת לענות על הצרכים של חיילי צבא ארצות הברית במלחמת וייטנאם, עוצבה הקת כך שתשמש את החיילים כמשוט בנהרות. בדגמים המקוצרים והמודרניים יותר של ה-M16, כגון ה-M4, הקת היא טלסקופית, כלומר, ניתנת לקיפול פנימה בזמן שהנשק לא בשימוש. קיימת אפשרות לפתוח את הקת למספר מצבי ביניים, הרלוונטיים לטכניקות ירי שונות. עד סוף מלחמת העולם השנייה היו רוב הקתות עשויות מעץ ונמצאו בגובה נמוך מן הקנה, על מנת לאפשר ליורה להשעין את הלחי על הקת כך שהעין תהיה בגובה הכוונת. עם המעבר לרובים אוטומטיים נתגלה חיסרון מרכזי בקונפיגורציה זו: הרתע גרם לרובה להסתובב סביב הידית האחורית וכך להוצאת הרובה מכיוון על המטרה. כדי להתגבר על בעיה זו כללו הרובים החדשים קת בגובה הקנה, כך שהרתע עובר בקו ישר אל הקת ומשם אל שקע הכתף, דבר המאפשר דיוק רב יותר בירי אוטומטי. מדיה וקבצים בנושא קת בוויקישיתוף
מחרדזה

האם התכוונתם ל... מחרדזה (עיר) – ה שמה הקודם של העיר אוזורגתי, עיר תעשייתית בנפת אוזורגתי, במחוז גוריה שבגאורגיה פיליפ מחרדזה – היה נשיא גאורגיה הסובייטית בשנים 1938-1941 וראש ממשלתה בשנים 1923-1928 נפת מחרדזה (מחרדזה ראיוני) - נפת אוזורגתי, נפה בגאורגיה בתקופת גאורגיה הסובייטית בשנים 1934-1990
מסגד קטן בערבה

מסגד קטן בערבה (Little Mosque on the Prairie) היא קומדיית מצבים קנדית. סדרה זו מתרחשת בעיירה הבדיונית "מרסי" בססקצ'ואן אשר ממוקמת בערבות קנדה. הסדרה עוקבת אחרי קהילה של מוסלמים אדוקים המונהגים על ידי קבלן בניין מקומי בשם יאסיר חמודי אשר נשוי לשרה, נוצרייה לשעבר העובדת כיחצ"נית ראש העיירה. דמויות נוספות בסדרה הן רופאה פמיניסטית בשם ריאן, בתם הבכורה של יאסיר ושרה, פרקליט לשעבר בשם עמאר ראשיד המתפקד כאימאם העיירה ומרצה לכלכלה בשם באבר סדיקי המתואר כמוסלמי שמרני מאוד. הסדרה עוקבת אחרי מערכות היחסים בתוך הקהילה וכן בין הקהילה לקהילה נוצרית סמוכה. הפרק הראשון שודר ב-9 בינואר 2007. יוצרת הסדרה היא זרקא נוואז, קנדית ממוצא פקיסטני. הפרק הראשון והשני צולמו בססקצ'ואן, ושאר הסדרה מצולמת בטורונטו. הסדרה מופקת על ידי שירות השידור הקנדי. רשת הטלוויזיה פוקס בארצות הברית הודיעה שבכוונתה להפיק גרסה משלה לסדרה. ב-2 באפריל 2012 שודר הפרק האחרון של הסדרה. ארבע העונות הראשונות שודרו בישראל ב-yes ובערוץ 33. שם הסדרה הוא משחק מילים על הסדרה האמריקאית הפופולרית "בית קטן בערבה" ששודרה בשנות ה-70 וה-80. אין קשר בין הסדרות, פרט לעיצוב דומה של אותיות הכותרת בתחילת כל פרק. אתר האינטרנט הרשמי של מסגד קטן בערבה "מסגד קטן בערבה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "מסגד קטן בערבה", באתר Metacritic (באנגלית) "מסגד קטן בערבה", באתר Prime Video (באנגלית) "מסגד קטן בערבה", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) העונה הראשונה מתורגמת לעברית, לצפייה ישירה ערך זה הוא קצרמר בנושא טלוויזיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.