laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
איגוד הקהילות היהודיות של איטליה

איגוד הקהילות היהודיות של איטליה (באיטלקית: Unione delle Comunita Ebraiche Italiane; בראשי תיבות: UCEI) הוא ארגון-גג של הקהילות היהודיות באיטליה, שבסיסו ברומא. תפקידו של האיגוד מעוגן בחוק האיטלקי מאז שנת 1930, ולפיו עליו לייצג את כלל הקהילות היהודיות באיטליה בפני השלטונות. חוק זה התקבל על ידי השלטון הפשיסטי, שחייב את כל היהודים להשתייך לאחת הקהילות ולשלם את המיסים הנדרשים מהם. מאז תחילת שנות ה-60 בוטלה חובה זו. הארגון מייצג את היהדות האיטלקית גם ברמה הלאומית-פוליטית. הוא אחראי למינוי רבנים, לניהול תקציבי הקהילות והוא אף מספק שירותי דת, תרבות וחינוך לקהילות. אף כי קהילות איטלקיות יהודיות רבות פועלות באופן עצמאי, הן שומרות על קשר הדוק עם הארגון. מימון צורכי הקהילות מגיע מהשתתפות החברים בארגון ומתקציב ממשלת איטליה. לפני שכוננו יחסים דיפלומטיים בין ישראל לקריית הוותיקן בדצמבר 1993, הארגון מילא תפקיד חשוב בקשר בין הוותיקן ליהדות העולמית. מאז שנת 2009 מפעיל הארגון את הפורטל היומי "מוקד" (Moked). באתר ניתן למצוא בין היתר רשימת פרויקטים, הקשורים בקהילות היהודיות, שמימן הארגון בכספיו. הנשיאה הנוכחית היא נעמי די סניי, שמשמשת בתפקיד מאז 2016. לפניה שימשו בתפקיד רנצו גטנייה (אנ') ‏(2006–2016), עמוס לוצאטו (1998–2006) וטוליה צבי (1983–1998). המבנה הארגוני והניהולי של האיגוד כולל את: הקונגרס - כולל נציגים של כל הקהילות ומתכנס אחת לארבע שנים. הנשיא - מייצג את הקהילה ומנהל את מוסדותיה. המועצה המבצעת (giunta) - נבחרת על ידי המועצה המייעצת ומורכבת מחברים בה, מראשי ארגון הקהילות, מרבנים ומיועצים. המועצה המייעצת - כוללת 18 יועצים שנבחרו על ידי הקונגרס, כולל רבנים. אספת רבנים - כוללת את רבני קהילות איטליה ואחרים. מועצה רבנית - כוללת שלושה רבנים שנבחרו על ידי הקונגרס. אתר האינטרנט הרשמי של איגוד הקהילות היהודיות של איטליה (באיטלקית) אתר האינטרנט הרשמי של איגוד הקהילות היהודיות של איטליה (באיטלקית) דניאל קארפי, הקהילה היהודית באיטליה עד 1960, באתר דעת הפורטל האינטרנטי "מוקד", שמפעיל הארגון (באיטלקית) The Jewish Community of Italy, World Jewish Congress, June 22, 2012 רשימת פרויקטים, באתר Moked
גברים בצד

גברים בצד (באנגלית: Boys on the Side) הוא סרט דרמה קומית אמריקאי משנת 1995 בבימויו של הרברט רוס (סרטו האחרון לפני מותו שש שנים לאחר מכן). בסרט משחקים וופי גולדברג, מרי-לואיז פרקר ודרו ברימור. תסריט הסרט נכתב על ידי דון רווס. זהו סרט מסע פמיניסטי. זמרת לסבית שחורה וצעירה לבנה, אשר מעוניינות שתיהן להגיע מהחוף המזרחי לחוף המערבי, חולקות רכב על מנת לחסוך בהוצאות, ונוסעות ביחד למסע ארוך. בדרך מצטרפת אליהן צעירה פרועה שנמלטת מהחבר האלים שלה. ביחד הן חוות ידידות אמת. בסרט רגעים מצחיקים לצד רגעים מלודרמטיים סוחטי דמעות. וופי גולדברג - ג'יין דלוקה מרי-לואיז פרקר - רובין ניקארסון דרו ברימור - הולי פולצ'יק מתיו מקונוהיי - אייב לינקולן ג'יימס רימר - אלכס בילי ווירת' - ניק אניטה ג'ילט - איילין ניקארסון דניס בוטסיקריס - מאסרלי אסטל פרסונס - לואיס איימי אקווינו - אנה הסרט זכה לביקורות חיוביות עם ציון של 73% באתר Rotten Tomatoes. בנוסף, הסרט זכה בפרס "GLAAD Media" לסרט הטוב ביותר. הסרט היה גם מועמד לפרס ה-"Image" לשחקנית הטובה ביותר (וופי גולדברג) ולפרס ה-"Golden St. George" לבמאי הטוב ביותר (הרברט רוס). למרות ההצלחה הביקורתית של הסרט, הוא לא הצליח בקופות אך הוא כיסה את תקציבו. פסקול הסרט מורכב בכולו מזמרות רוק/פופ ואף מזמרות לסביות כמו מליסה אתרידג' וג'ואן ארמטריידינג. גרסת הכיסוי של השיר "You Got It" של רוי אורביסון שבוצע על ידי בוני ראייט הגיע למקום ה-34 במצעד "בילבורד הוט 100". בוני ראייט - "You Got It" מליסה אתרידג' - "I Take You With Me" שריל קרואו - "Keep On Growing" אינדגו גירלס - "Power Of Two" סטיבי ניקס - "Somebody Stand By Me" הפריטנדרס - "Everyday Is Like Sunday" הקרנבריז - "Dreams" אנני לנוקס - "Why" שרה מקלכלן - "Ol' '55" ג'ואן ארמטריידינג - "Willow" ג'ונל מואסר - "Crossroads" וופי גולדברג - "You Got It" "גברים בצד", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "גברים בצד", באתר נטפליקס "גברים בצד", באתר AllMovie (באנגלית) "גברים בצד", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "גברים בצד", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "גברים בצד", באתר Metacritic (באנגלית) "גברים בצד", באתר אידיבי "גברים בצד", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
טימי טרנר

טימותי טיבריוס "טימי" טרנר (באנגלית: Timothy Tiberius "Timmy" Turner; נולד ב-21 במרץ 1992) הוא הדמות הראשית בסדרת האנימציה האמריקאית "קסם של הורים". בדיבוב לאנגלית של הסדרה דמותו של טימי דובבה על ידי טרה סטרונג, אם כי בסרטונים הקצרים כחלק מרצועתOh Yeah! Cartoons הוא דובב על ידי מרי קיי ברגמן. בגרסתה העברית של ערוץ ניקלודיאון מדובבת דמותו של טימי על ידי שיר כהן, ובגרסה של ערוץ דיסני מדובבת דמותו על ידי דנה אברהם-סמו. את דמותו של טימי בסדרת הסרטים גילם השחקן דרייק בל; בדיבוב לעברית של הסרטים, דמותו דובבה על ידי איטן גרינברג. טימי טרנר הוא ילד ממוצע המאופיין בשיניים בולטות. הוריו הם רפי שכל הכושלים בחינוכו. לטימי שמרטפית אכזרית בשם ויקי שמציקה לו ומכנה אותו "טמבל". המחנך של טימי, דנזל קרוקר, אובססיבי לציד פיות ולהכשלת תלמידיו במבחנים. בעקבות סיבות אלו, טימי קיבל שני סנדקי פיות: וונדה וקוזמו. מטרתם של וונדה וקוזמו היא להגשים כל משאלה שטימי יבקש (כל עוד היא לא נוגדת את חוקי הפיות). טימי ילד אנוכי, ופעמים רבות הגשמת משאלותיו של טימי מהוות סיכון לתושבי העיר הבדיונית דימסדייל, בה הוא גר. טימי מאוהב בתלמידה הלומדת בכיתתו, טריקסי טנג, שהיא הילדה המקובלת ביותר בבית ספרו של טימי. אחותה של השמרטפית ויקי, טוטי, מאוהבת בטימי, ונראה כי בחדרה כי הכינה "מקדש" לטימי; טימי לא אוהב את טוטי, אם כי בסרט "טימי טרנר, תתבגר!", מתאהב טימי בטוטי והופך לבן זוגה. טימי מתנדב בצופי הסנאים של דימסדייל, מעין תנועת נוער אותה אביו מנהל ומדריך בה. טימי נוהג לקרוא חוברות קומיקס של שני גיבורי על בדיוניים: "קראש נבולה" ו"הסנטר האדום"; כמו כן, הוא משמש גם כעוזרו של הסנטר האדום. החל מהעונה השישית, נוסף לטימי סנדק פיה - פוף, המשמש כבנם של וונדה וקוזמו, שטימי עצמו ביקש שייוולד. בעונה התשיעית, טימי מאמץ כלב-פיה העונה לשם ספארקי. בעונה העשירית הוא מתיידד עם ילדה בשם קלואי קרמייקל, ואף חולק עמה את פיותיו. בסדרה "קסם של הורים - מוזר למדי" טימי נותן את הפיות שלו לשני דודניו. עונה 0, פרק 5 עונה 4, פרק 15; "Channel Chasers"
טיחון חרניקוב

טיחוֹן חְרֶניקוֹב (ברוסית: Ти́хон Никола́евич Хре́нников; ‏10 ביוני 1913 – 14 באוגוסט 2007) היה מלחין רוסי וסובייטי. כיהן במשך כ-40 שנים כיושב ראש אגוד המלחינים הסובייטי. טיחון חרניקוב נולד ביילץ (עיירה במחוז ליפצק) למשפחת סוחרים. הוא היה הילד העשירי והצעיר במשפחה וכבר בגיל צעיר החל להתעניין בנגינה ובהלחנה. בחורף 1928-1927 הגיע למוסקבה והראה את היצירות שלו למלחין. הוא קיבל התייחסות חיובית והמלצה לחזור הביתה ולהשלים את הלימודים בבית הספר לפני שיגיע למוסקבה פעם נוספת. ב-1929 הוא הגיע למוסקבה והחל ללמוד במכללה מוזיקלית. בשנים 1932-1936 למד חרניקוב בקונסרבטוריון של מוסקבה אצל היינריך נויהאוס. ב-1939 הלחין חרניקוב את האופרה הראשונה שלו "בסערה" (В бурю). באופרה זו הועלה לראשונה דמותו של ולדימיר לנין על במת האופרה. במהלך שנות ה-30 נכלל חרניקוב בקבוצת מלחינים סובייטיים צעירים. הוא כתב מאמר בעיתון פראבדה נגד המלחינים דמיטרי שוסטקוביץ' וסרגיי פרוקופייב. בתקופת מלחמת העולם השנייה עבר חרניקוב עם משפחתו לאזור הרי אורל. בתקופה זו הוא כתב מוזיקה למספר סרטים. בהמשך הוא עבר לחזית והשתתף במספר קונצרטים לחיילים הלוחמים. ב-1948, לפי בקשה ישירה של יוסיף סטלין, התמנה חרניקוב ליושב ראש ארגון המלחינים הסובייטים. קיימת סברה שבתקופתו כראש הארגון סבלו המלחינים פחות מרדיפת השלטונות ואיש מחברי הארגון לא הוצא להורג. יחד עם זאת, חרניקוב היה שותף פעיל בכול המערכות של השלטונות כנגד מוזיקאים שסר חינם בעיני השלטון. אומנם הם לא הוצאו מחוץ לשורות הארגון ועל פי רוב אף המשיכו לקבל הזמנות לביצוע עבודות, אך קיימות גם דוגמאות אחרות; כך למשל, המלחין הצעיר אלכסנדר לוקשין, שספג ביקורת קשה מחרניקוב, לא הצליח להתקבל לעבודה באף מוסד. בנובמבר 1979 נאם חרניקוב בוועידת הארגון ומתח ביקורת קשה על שבעה מלחינים צעירים. במשך שנים לאחר נאום זה לא יכלו מלחינים אלו להשתתף בהופעות ולא קיבלו הזמנות להלחנה. בשנת 1961 החל חרניקוב ללמד בקונסרבטוריון של מוסקבה ובשנת 1966 התמנה לפרופסור. במקביל לפעילות ציבורית ועבודה בקונסרבטוריון, המשיך חרניקוב בהלחנה. הוא כתב מספר אופרות ומוזיקה לסרטים. חרניקוב לא תמך במנהיגי המדינה בתקופת הפרסטרויקה. בשנת 1998 הוא ציין בראיון כי הוא רואה במיכאיל גורבצ'וב בוגד וכי סטלין היה מנהיג דגול. כל זאת למרות שבתקופת הטיהורים הגדולים אחיו נשפטו, אחד מהם הוצא להורג והשני שוחרר כעבור שנתיים. עבור פעילותו בשטח ההלחנה ופעילותו הציבורית הענפה קיבל חרניקוב ארבע פעמים את פרס ברית המועצות, פרס לנין (1974), תואר גיבור העמל הסוציאליסטי, ארבעה עיטורי לנין, פעמיים עיטור הדגל האדום ועיטורים נוספים של ברית המועצות ומדינות אחרות. בשנת 1963 הוענק לחרניקוב תואר אמן העם. לפי בקשתו הוא נטמן בחצר הבית בו נולד ביילץ. בבית זה נפתח עתה מוזיאון על שמו. מדיה וקבצים בנושא טיחון חרניקוב בוויקישיתוף טיחון חרניקוב, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) טיחון חרניקוב, באתר AllMusic (באנגלית) טיחון חרניקוב, באתר MusicBrainz (באנגלית) טיחון חרניקוב, באתר Discogs (באנגלית) טיחון חרניקוב, דף שער בספרייה הלאומית חגי חיטרון, "הוא היה כלב דם". האומנם? מבט מחודש על המלחין שהיה מקורבו של סטאלין, באתר הארץ, 7 בינואר 2019 טיחון חרניקוב, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
פרנק שרשל

פרנק שרשל (באנגלית: Frank Scherschel;‏ 1907 – 23 במאי 1981) היה צלם אמריקאי. שרשל, שעבד במשך שנים רבות עבור המגזין לייף, התפרסם בזכות צילומיו ממלחמת העולם השנייה. שרשל ליווה והנציח את מאבק הישוב העברי להקמת מדינת ישראל ותמונותיו הנציחו אירועים בהעפלה ובמלחמת העצמאות בצורה אוהדת לצד הישראלי. ב-1926 החל שרשל לצלם עבור העיתון "מילווקי ג'ורנאל" (Milwaukee Journal) ועבד בו עד שנת 1942, בה עבר לעבוד במגזין לייף. הוא צילם עבור לייף את המערכה באוקיינוס השקט ואת הלחימה באירופה המערבית ושחרור פריז. פרויקטים נוספים שעשה שרשל עבור לייף היו: נישואי הנסיכה אליזבת השנייה ב-1947, יהדות ג'רבה בתוניס, ועידת המפלגה הדמוקרטית האמריקאית ב-1956, חקלאות שיתופית בצ'כוסלובקיה, סיקור של דמויות כמו וינסטון צ'רצ'יל (מספר פעמים), מיס ון דר רוהה ואספנית האמנות פגי גוגנהיים ותחרויות ספורט שונות כגון: מרוץ האופניים טור דה פראנס, מרוץ המכוניות 24 השעות של לה-מאן, אגרוף, בייסבול, פוטבול ואפילו תחרות בגידול זקנים שנערכה במישיגן. גם אחיו, ג'ו, היה צלם מקצועי שעבד עבור "לייף". לאחר מלחמת העולם השנייה ביקר שרשל מספר פעמים בארץ ישראל והנציח את מאבק היישוב העברי להקמת מדינת ישראל. הוא צילם את הגעתה של אוניית המעפילים אקסודוס ולאחר מכן, את הכרזת העצמאות, קרב יד מרדכי, הפצצת התחנה המרכזית בתל אביב על ידי חיל האוויר המצרי ועוד מקומות ואירועים במלחמת העצמאות. ב-1950 העניקה לו ההתאחדות הלאומית (האמריקאית) לצלמי עיתונות פרס על מצוינות לזכר ג'וזף ספראגו (Joseph A. Sprague). ב-1955 היה שרשל אחד ממאות הצלמים שצילומיהם הוצגו בתערוכת הצילום ההיסטורית, "משפחת האדם", שהוצגה תחילה במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק ולאחר מכן הוצגה ברחבי העולם. ב-1962 היה שרשל הממונה על מעבדת הצילום של סוכנות המידע האמריקאית (אנ') בוושינגטון. ב-1972 הוא פרש ושב לעיר מגוריו, בראבו (אנ') שבוויסקונסין ופתח שם חנות לצורכי צילום. הוא נפטר ב-1981 בהיותו בן 74. מדיה וקבצים בנושא פרנק שרשל בוויקישיתוף פרנק שרשל, אתר מגזין "לייף" (באנגלית) Frank Scherschel, Photographer For Life Magazine, Is Dead at 74, אתר הניו יורק טיימס, 25 במאי 1981 (באנגלית) סדרה 1 של צילומי ארבעה צלמים של מגזין "לייף", ובהם פרנק שרשל, במלחמת העצמאות סדרה 2 של צילומי מגזין "לייף" במלחמת העצמאות Before and After D-Day: Rare Color Photos, מצגת באתר "לייף" Elizabeth and Philip: Photos From the Royal Wedding, 1947, מצגת באתר "לייף" אוסף מצילומיו של שרשל את קהילת יהודי ג'רבה (תוניס) ב-1955 Architect Mies van der Rohe and the Poetry of Purpose Tour de France ’53: Rare Photos of a Sport Spectacle
היכל המשפט חיפה

היכל המשפט חיפה הוא מקום משכנם של בתי המשפט של חיפה. ההיכל שוכן בקריית הממשלה שברחוב פלי"ם בעיר התחתית בחיפה, בגבול שכונת ואדי סאליב. הוא משכן את בית המשפט המחוזי, בית משפט השלום, בית המשפט למשפחה ובית הדין לעבודה, ששכנו לפני כן באתרים נפרדים בעיר. שטח ההיכל, הבנוי מבטון, אלומיניום וזכוכית, הוא 90 אלף מטרים מרובעים (כמחציתם שטחי חנייה) וככזה הוא היכל המשפט הגדול בישראל. הוא מכיל בסך הכול 73 אולמות משפט ו-100 לשכות שופטים, וכן שטחי מזכירויות ושטחי עזר. צורתו הכללית של ההיכל היא כשל אונייה, כאזכור להיות חיפה עיר נמל. הוא כולל שני אגפים עיקריים: האגף השיפוטי, שהוא האגף הדרומי, והאגף המנהלי מצפון. בין שני האגפים מצויה מבואה, המשתרעת לכל אורך הבניין ולמלוא גובהו. חלל המבואה נחצה על ידי מספר גשרי מתכת המקשרים בין שני אגפי ההיכל. ההיכל תוכנן על ידי האדריכלים ברכה ומיכאל חיוטין, שתוכניתם להיכל נבחרה בשנת 1994. בתי המשפט החלו לפעול בו בסתיו 2003. עלות הקמת ההיכל הגיעה ל-400 מיליון שקלים, למרות שהתקציב היה קצת מעל 500 מיליון. בשנת 2006 זכו שני האדריכלים בפרס רכטר לאדריכלות על תוכניתם להקמת ההיכל. על ההיכל נמתחה ביקורת, שלפיה תכנונו הוא גרנדיוזי, במיוחד על רקע בתי שכונת ואדי סאליב הצמודה אליו, ושתנאי הנגישות בו לבעלי מוגבלויות הם לקויים. הכניסה המערבית להיכל מבואת ההיכל ההיכל על רקע בתי ואדי סאליב מדיה וקבצים בנושא היכל המשפט חיפה בוויקישיתוף אסתר זנדברג, היכל הפולחן האדריכלי, באתר הארץ, 16 במאי 2007 הדס מגן, ‏שנת המשפט נפתחה ללא כל תקלות; נחנך היכל המשפט בחיפה, באתר גלובס, 1 בספטמבר 2003 אסתר זנדברג, פרס רכטר לאדריכלים ברכה ומיכאל חיוטין, באתר הארץ, 13 במרץ 2007 אסתר זנדברג, ביקורת על הענקת פרס רכטר למתכנני היכל המשפט בחיפה, באתר הארץ, 13 במאי 2007
מיכל בירן

האם התכוונתם ל... מיכל בירן (היסטוריונית) – היסטוריונית ופרופסור בחוג ללימודי מזרח אסיה ובחוג ללימודי אסלאם והמזה"ת באוניברסיטה העברית בירושלים מיכל בירן (חברת הכנסת) – חברת הכנסת, בעבר יושבת ראש המשמרת הצעירה במפלגת העבודה
הוביט (פירושונים)

האם התכוונתם ל... ההוביט – ספר פנטזיה שכתב ג'ון רונלד רעואל טולקין הוביט – גזע דמיוני של דמויי אדם זעירים המופיע בספרים שכתב ג'ון רונלד רעואל טולקין ההוביט (1977) – סרט אנימציה מוזיקלי המבוסס על הספר מאת טולקין ההוביט (טרילוגיית סרטים) – סדרת סרטים המבוססת על ספרו של ג'ון רונלד רעואל טולקין בעל אותו שם ההוביט: מסע בלתי צפוי – הסרט הראשון בטרילוגיה ההוביט: מפלתו של סמאוג – סרט ההמשך ההוביט: קרב חמשת הצבאות – הסרט החותם את הטרילוגיה הומו פלורסיינסיס – מין בסוג אדם שחי בעבר באזור אינדונזיה, התפרסם בתקשורת בכינוי "הוביט"
חנינה נשיאותית בארצות הברית

בחוק הפדרלי של ארצות הברית, סמכות החנינה על פשעים פדרליים ניתנת לנשיא ארצות הברית לפי פרק 2 לחוקת ארצות הברית, הקובעת כי לנשיא "תהיה סמכות לתת חנינות וחנינות על עבירות נגד ברית המדינות, למעט במקרים של הדחה". בית המשפט העליון של ארצות הברית פירש את לשון החוק ככוללת את הסמכות להעניק חנינה, חנינה מותנית, חילופי גזר דין, חילופי גזר דין מותנים, הפסקות קנסות וחילוט, פטור וחנינה. כל בקשות החנינה הפדרליות מופנות לנשיא, המעניק או שולל את הבקשה. בדרך כלל, בקשות החנינה מופנות להמלצה לא מחייבת לפרקליט משרד החנינות, נושא משרה במשרד המשפטים של ארצות הברית. אחוז החנינות והאחוזים המוענקים משתנה מנשיא לנשיא; עם זאת, פחות חנינות ניתנו מאז מלחמת העולם השנייה. כוח החנינה שנוי במחלוקת מאז חוקק בחוקת ארצות הברית. אחת החנינות הידועות והשנויות במחלוקת היא זו שהעניק ג'רלד פורד לקודמו ריצ'רד ניקסון שהתפטר בעקבות פרשת ווטרגייט. חנינה נוספת שספגה ביקורת, היא זו של מארק ריץ' (שנחשב פושע נמלט), שניתנה בסוף כהונתו של ביל קלינטון ואף הובילה לחקירה בידי ג'יימס קומי. בעקבות מלחמות הוענקו חנינות מרובות. בשנת 1977 ביומו השני בתפקיד העניק הנשיא ג'ימי קרטר חנינה גורפת לכל משתמטי הגיוס ממלחמת וייטנאם בהתאם להבטחתו במסע הבחירות. קודמו ג'רלד פורד העניק חנינה מותנית למשתמטי מלחמת וייטנאם שדרשה מהם להשלים את יתרת השירות הצבאי בשירות אזרחי. אחת הסוגיות שלא הובהרו היא האם נשיא יכול לחון את עצמו. נאמר בחוקה כי אינו יכול לבטל הדחה, אולם לא ברור מה מעמד הפשעים לאחר סיום תפקידו. בתקופת ניקסון הנושא עלה ומשרד המשפטים סבר כי הנשיא אינו יכול לחון עצמו כי אין אדם דן את עצמו; אולם מאידך הציע דרך שהנשיא יוכל לקבל חנינה: הוא יכריז על נבצרות על פי התיקון העשרים וחמישה לחוקה, סגן הנשיא יהיה הנשיא בפועל ואז הסגן יחון אותו ולאחר מכן הנשיא יחזור לתפקידו. סמכות החנינה של הנשיא משתרעת רק על עבירות על החוק הפדרלי. עם זאת, למושלים של רוב ה-50 המדינות יש את הסמכות להעניק חנינה או ארכה על עבירות על פי החוק הפלילי של המדינה. במדינות אחרות, כוח זה מוענק לסוכנות או למועצה ממונה, או למועצה ולמושל בהסדר משולב כלשהו. לפחות שלוש פעמים, מושלי מדינה - ג'ורג' ראיין מאילינוי ב -2003, טוני אנייה מניו מקסיקו ב -1986 ומרטין או'מלי ממרילנד ב -2014 - המירו את עונשם של כל הנידונים למוות במדינתם למאסר עולם לפני עזיבתם את המשרד. ערך מורחב – חנינת תרנגול הודו חנינה זו, מבוצעת בדרך כלל סמוך לחג ההודיה שבמסגרתה מעניק הנשיא "חנינה" לתרנגול הודו. מדיה וקבצים בנושא חנינה נשיאותית בארצות הברית בוויקישיתוף Presidential or Legislative Pardon of the President
תעלומה במכולה הירוקה

תעלומה במכולה הירוקה הוא סרט דוקו-בלשי של הבמאי טל חיים יופה שבו הבמאי עוקב אחרי תולדות משפחה, שלא הכיר קודם, בעקבות מציאה מקרית של תמונות ומסמכים משפחתיים במכולת אשפה ירוקה. במהלך הסרט מתגלה לנו משפחה, משפחת וולקוביץ, שסיפורה הוא למעשה סיפורה של המדינה: ההורים הם זוג ניצולי שואה שהגיעו לארץ לאחר המלחמה, בנם יליד הארץ, בחור יפה תואר, נהרג במלחמת יום הכיפורים ובתם, ממייסדי שלום עכשיו, נפטרה עקב רשלנות רפואית בניסיונה להיכנס להריון. בסרט נשמע רק קולו של הבמאי, גם כשהוא משוחח עם בני המשפחה נשמע ברקע קולו שלו שמתאר את תוכן השיחה. זהו סרטו השני של טל יופה. גם סרטו הבא, "קלמנטינה" עוסק בחקירת תולדות משפחה - הפעם משפחתו שלו. יום אחד באפריל בשנת 2007 ברוכבו על האופנוע ברחובות פלורנטין שם לב טל יופה לערימת מסמכים ותמונות ישנות המבצבצת מתוך פח אשפה. טל מסתקרן ומחליט לקחת את המסמכים אליו הביתה שם הוא פורס אותם על השטיח ומנסה לגלות מידע על האנשים מאחורי התמונות. על אחורי אחת התמונות כתוב "הלה רוזן שנת 1940", טל מסיק שזו תמונה מהמלחמה והוא מחפש את השם במאגר השמות באתר יד ושם. בהמשך הוא עוד יחזור לאתר הזה. בנוסף הוא מוצא בין המסמכים מכתב ממדינת ישראל להורים שכולים המבשר להם על נטיעת עץ ביער קק"ל לזכר בנם שנפל שוע וולקוביץ. בעקבות המכתב מחפש טל באתר ההנצחה לחיילי צה"ל מידע על שוע. הוא מוצא את מקום קבורתו ומגיע לשם ביום הזיכרון לחללי צה"ל כדי לנסות ולפגוש את בני משפחתו של שוע. בבית העלמין הוא פוגש את הגרוש של ריבי וולקוביץ, אחותו של שוע, שממשיך לפקוד את קברו של שוע גם 34 שנה לאחר המלחמה וכן חברים מהפנימייה בה למד שוע. תחילה מתייחסים אליו בחשדנות, לא מבינים למה בחור שלא שייך למשפחה שואל אותם כל כך הרבה שאלות. עם הזמן הם נפתחים אליו, ומספרים לו את סיפוריהם. לכאורה הסרט היה יכול להסתיים כאן אבל אז טל מבין שבני המשפחה לא מכירה ענפים רבים מהמשפחה שהושמדו בשואה. למשל, על קברה של האם, פולה וולקוביץ, רשום שם אביה בלבד ללא שם אמה שנספתה בשואה - כלומר אפילו בעלה לא ידע את שמה של אמה. טל לא מוותר והוא פונה למדור לחיפוש קרובים ברדיו, במטרה לגלות מידע על ההורים פולה ויעקב וולקוביץ', מהתקופה בה גרו בפולין או ברוסיה. בעקבות הפנייה אכן פונים אליו אנשים שהכירו את ההורים. במהלך המסע טל משתמש באמצעים נגישים לכל אחד ובזכות הנחישות שלו מצליח לגלות מידע רב. האמצעים הם: אינטרנט (אתר יד ושם, אתר ההנצחה לחללי צה"ל, גוגל לחיפוש מידע על מחנות בשואה), המדור לחיפוש קרובים ברדיו, מעבר על כל עיתוני מעריב בבית אריאלה משנתיים מסוימות כדי למצוא כתבה על המשפחה ולבסוף נסיעה לחו"ל לאזור הקווקז כדי למצוא את הקבר של בת המשפחה שמתה זמן קצר לאחר השואה. הסרט למעשה מתאר את המסע שעושה הבמאי ביחד עם הצופים, כאשר לאט לאט מתגלים לנו עוד ועוד פרטים. שיא הסרט הוא בגילוי שמה של הבת שרה שנפטרה בגיל שנה בקווקז והשלמת העץ המשפחתי של משפחת וולקוביץ. בסופו של עריכת הסרט מסר טל את כל החומרים שאסף לסיון בן ארי ביתם של ריבי וולקוביץ ומתי בן ארי שהיא השריד האחרון למשפחה. פרס ע"ש יוהנה פרנר בפסטיבל ראש פינה פרס יד ושם. "תעלומה במכולה הירוקה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "תעלומה במכולה הירוקה", באתר AllMovie (באנגלית) "תעלומה במכולה הירוקה", באתר אידיבי קישור לסרט באתר ynet ענת אור, סינמה בלש, באתר הארץ, 25 ביוני 2008 תיאור הסרט באתר הקרן החדשה לקולנוע ולטלוויזיה מאמר על מקרה המוות של ריבי בן ארי עקב רשלנות רפואית
עמוס 1

עמוס 1 הוא לוויין תקשורת ישראלי, הראשון בסדרת לווייני התקשורת "עמוס". עמוס 1 שוגר ממרכז החלל הגיאני בגיאנה הצרפתית ב־16 במאי 1996 באמצעות טיל אריאן 4. הלוויין נבנה על ידי התעשייה האווירית לישראל והיה בבעלותה, והוא שווק ותופעל בידי החברה הפרטית חלל תקשורת. משקלו היה 961 קילוגרמים. עמוס 1 היה ממוקם במסלול גיאוסינכרוני בקו אורך 4° מערב. בהמשך הוצב בקרבתו לוויין התקשורת הישראלי עמוס 2 ששוגר באמצעות משגר סויוז-פרגאט בסוף 2003. עמוס 1 היה לוויין התקשורת הישראלי הראשון. הוא פותח על ידי התעשייה האווירית לישראל החל משנות ה-80, הלוויין כלל תתי-מערכות שפותחו בידי החברות DASA הגרמנית ו־Alcatel Espace הצרפתית. הוא שימש, בין השאר, לשירותי טלוויזיה ישירות לבתים (DTH/DBS) על ידי חברת YES ואחרים בארץ ועל ידי HBO וחברות נוספות באירופה. לאחר שיגורו עתרה חברת "בזק" לבית המשפט שאסר זמנית על העברת שידורי טלוויזיה ורדיו של רשות השידור באמצעות הלוויין, זאת בטענה שהמכרז בו זכתה חברת חלל תקשורת לא היה תקין. עד שיגור עמוס 1, חברת בזק הפעילה את מערך תקשורת הלוויינים של ישראל, באמצעות לווייני תאגיד אינטלסאט (בזק גם החזיקה במניות התאגיד בשיעור של כ-0.7%). מכיוון שהלוויין עמוס 1 מוקם בסמוך מאוד ללווין עמוס 2, הם שימשו למטרות קליטה ושידור בכדור הארץ כלוויין אחד. מכיוון שמכל הדלק של הלוויין הספיק לשימוש של 12 שנים בלבד, הוחלט שעמוס 1 יפעל עד שנת 2008 ואז הוחלף על ידי הלוויין עמוס 3 ששוגר באפריל 2008. העיתון Space News דיווח ב-24 באוגוסט 2009 על מכירת הלוויין עמוס 1 לתאגיד התקשורת הלוויינית אינטלסאט, שמתכוון להציב אותו בנקודה חדשה בחלל, שם ישמש כ"גרוטאת חלל" וישמור על מקום פנוי בחלל העמוס בלוויינים, עד להצבת לוויין אחר במקומו ואילו עמוס 1 יושמד בזהירות כדי שלא יותיר רסיסים בחלל. עמוס (לוויין תקשורת) יוסי גרינשטיין, פרס: לוויין התקשורת "עמוס" יכניס את ישראל לתעשיית החלל, מעריב, 4 ביוני 1989 ריכוז הידיעות אודות לוויני עמוס, באתר "הידען" שי שלו, ‏מבקר המדינה קבע: עמוס 1 הישג טכנולוגי, אך כישלון כלכלי, באתר גלובס, 17 במאי 2000 הטיל "סויוז" שיגר את הלוויין לגובה של 36 אלף ק"מ, באתר הארץ, 27 בדצמבר 2003 אברהם פלג, שני לוייני תקשורת "כחול לבן" ייצרו על ידי התעשייה האוירית, מעריב, 11 בנובמבר 1984 דרור מרום, ‏HBO תרכוש שירותים מלווין התקשורת עמוס, באתר גלובס, 31 בדצמבר 1996 יצחק דנון, ‏בזק: רשות השידור סיכמה על העברת שידורים בלוויין "עמוס" עוד לפני המיכרז, באתר גלובס, 22 בינואר 1997 יצחק דנון, ‏צומצם צו המניעה על העברת שידורי רשות השידור באמצעות הלוויין עמוס, באתר גלובס, 23 בינואר 1997 בזק תרוויח 31 מיליון דולר ממכירת אחזקותיה באינטלסאט ו-NSS, באתר TheMarker‏, 18 בנובמבר 2004 הארץ,יובל אזולאי,שירות "", לאחר הדחייה: הלווין "עמוס 3" ישוגר היום מקזחסטאן, באתר הארץ, 27 באפריל 2008
כיכר הדגל הלאומי

כיכר הדגל הלאומי (באזרית: Dövlət Bayrağı Meydanı) היא כיכר השוכנת ברובע "באייל" בדרומה של באקו, בירת אזרבייג'ן וממוקמת בבסיסו של חצי אי קטן, הבולט מן היבשה אל הים הכספי. על חצי האי, סמוך ממזרח לכיכר, שוכן אולם הקריסטל של באקו. צורתה של הכיכר היא כשל מלבן והיא משתרעת על פני שטח של 600 דונם. היא בנויה משלושה מפלסים שביניהם מקשרים ארבעה גרמי מדרגות, אחד בכל צד, ורמפה היקפית. על המפלס העליון ששטחו 30 דונם שוכן בסיסו של תורן הנושא את דגל אזרבייג'ן. הבסיס המתומן משתרע על פני שטח של שלושה דונם וקבועים בו לוחות הנושאים את המנון אזרבייג'ן, את סמלה ואת מפתה. תורן הדגל מתנשא לגובה של 162 מטרים, והוא היה תורן הדגל הגבוה בעולם, עד שאיבד את התואר עם הקמת תורן דגל גבוה בשני מטרים בעיר דושנבה, בירת טג'יקיסטן. שטחו של הדגל עצמו הוא 2,450 מ"ר, אורכו 70 מטרים, רוחבו 35 מטרים והוא שוקל 350 ק"ג. אבן הפינה לכיכר, הונחה בידי נשיא אזרבייג'ן, אילהם אלייב, ב-30 בדצמבר 2007; והיא נחנכה מקץ שלוש שנים, ב-1 בספטמבר 2010‏. עוד הוקם באתר מוזיאון המוקדש לדגל הלאומי. מדיה וקבצים בנושא כיכר הדגל הלאומי בוויקישיתוף Azerbaijan: Baku welcomes the world's highest flag… and a strong wind Azerbaijan celebrates National Flag Day ערך זה הוא קצרמר בנושא אזרבייג'ן ובנושא מבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.