ארסיסטרטוס

ארסיסטרטוס (ביוונית: Ἐρασίστρατος;‏ 304 – 250 לפנה"ס) היה יווני שעסק באנטומיה. הוא היה רופא מלכותי תחת סלאוקוס הראשון ניקטור מסוריה. יחד עם עמיתו, הרופא הרופילוס, הוא ייסד בית הספר לאנטומיה באלכסנדריה, שם הם ביצעו מחקר אנטומי. כמו כן, מייחסים לו השתתפות בייסוד האסכולה המתודית (אנ') לתורת הרפואה באלכסנדריה, תוך התנגדות לתיאוריות הומוריות מסורתיות של אידאולוגיות היפוקרטיות. היסטוריונים גם מייחסים לו יחד עם הרופילוס, את ייסוד מדעי המוח בשל ההכרה שלו בעצבים ובתפקידיהם ובשליטה מוטורית דרך שרירי המוח והשלד. יתר על כן, ארסיסטרטוס נתפס כאחד הרופאים/המדענים הראשונים שערכו ניתוחים מתועדים וניתוחים בבעלי חיים לצד הרופילוס. נאמר על שני הרופאים על ידי מספר, בעיקר אוגוסטינוס, סלסוס וטרטוליאנוס, שהם ביצעו ניסיונות שנויים במחלוקת ביצורים חיים ובפושעים כדי לחקור את האנטומיה והפיזיולוגיה האפשרית של איברים אנושיים בזמן שהותם באלכסנדריה. בגלל מחקריהם, ארסיסטרטוס והרופילוס ספגו ביקורת חריפה על השימוש שלהם בשיטות אלו. במיוחד, מאת המחבר טרטוליאנוס שפעל לפי ערכים נוצריים. ארסיסטרטוס והרופילוס נחשבים לרופאים היחידים שביצעו ניתוחים שיטתיים בגוף האדם עד לתקופת הרנסאנס. לארסיסטרטוס מייחסים את תיאור שסתומי הלב. הוא גם הגיע למסקנה שהלב לא היה מרכז התחושות, אלא שהוא מתפקד כמשאבה. הוא היה בין הראשונים שהבחין בין ורידים לעורקים, מתוך אמונה שהעורקים מלאים באוויר ושהם נושאים את "רוח החיה" ("הנשמה"). הוא ראה באטומים את היסוד החיוני בגוף, והוא האמין שהם מוזנים על ידי הנשמה שמסתובבת בעצבים. הוא גם חשב שהעצבים הניעו רוח עצבית מהמוח. לאחר מכן הוא הבדיל בין תפקוד העצבים התחושתיים והמוטוריים, וקישר אותם למוח. משייכים לו את אחד התיאורים המעמיקים הראשונים של המוח הגדול והמוח הקטן. יש המחשיבים אותו כמייסד הפיזיולוגיה. באופן כללי משערים שארסיסטרטוס נולד בלואליס (אנ') שבאי קאוס, אם כי, כפי שמוזכר במילון היווני רומאי לביוגרפיה ולמיתולוגיה,, סטפנוס מביזנטיון מתייחס אליו כאל יליד קוס, גלנוס, כאל יליד כיוס, והקיסר יוליאן כאל יליד סאמוס. פליניוס אומר שהוא היה נכדו של אריסטו על ידי בתו פיתיאס, אבל זה לא אושר על ידי אף סופר עתיק אחר. ולפי הסודא, הוא היה בנם של קרטוקסנה, אחותו של הרופא מדיוס, וקלאומברטוס. מהאחרונים לא ממש ברור אם קלאומברטוס היה אביו או דודו. הוא היה תלמיד של כריסיפוס מקנידוס (אנ'), מטרודורוס, וככל הנראה תאופרסטוס. הוא התגורר זמן מה בחצרו של סלאוקוס הראשון ניקטור, שם רכש מוניטין רב על ידי גילוי מחלתו של אנטיוכוס הראשון סוטר, בנו הבכור של המלך, כנראה ב-294 לפנה"ס. סלאוקוס בזקנתו נישא לסטרטוניקה, בתו הצעירה והיפה של דמטריוס פוליורקטס, ואף ילדה לו ילד אחד. אנטיוכוס התאהב בחזקה באמו החורגת, אך לא חשף את תשוקתו, ובחר דווקא לערוג אליה בשתיקה. הרופאים לא הצליחו ממש לגלות את הגורם והטבע של מחלתו, וארסיסטרטוס עצמו היה אובד עצות בהתחלה, עד כשלא מצא שום דבר רע בגופו, הוא החל לחשוד שוודאי הנפש שלו הייתה חולה, וכי אולי הוא מאוהב. ארסיסטרטוס אישר את השערתו זו כאשר הבחין שעורו של אנטיוכוס מתחמם יותר, צבעו עמוק יותר והדופק שלו מהיר יותר בכל פעם שסטרטוניצה התקרבה אליו, בעוד שאף אחד מהתסמינים הללו לא התרחש בשום הזדמנות אחרת. לפיכך, הוא אמר לסלאוקוס שמחלת בנו חשוכת מרפא, כי הוא מאוהב, ושאי אפשר לספק את תשוקתו. המלך תהה מה יכול להיות המכשול, ושאל מיהי הגברת. "אשתי," ענה ארסיסטרטוס, למשמע התשובה הזו, סלאוקוס החל לשכנע אותו למסור אותה לבנו. הרופא שאל אותו אם הוא היה עושה כך בעצמו לו זו הייתה אשתו שלו שבה הנסיך היה מאוהב. המלך ענה במופגן שהוא היה עושה כך בשמחה. אז אמר לו ארסיסטרטוס שאכן אשתו שלו היא שהניעה את תשוקתו, ושהוא בחר למות ולא לחשוף את סודו. סלאוקוס עמד בדברו, ולא רק שויתר על סטרטוניצה, אלא גם ויתר לטובת בנו על כמה מחוזות באימפריה שלו. הסיפור המהולל הזה מסופר בווריאציות שונות על ידי סופרים עתיקים רבים, אנקדוטה דומה סופרה על היפוקרטס, גלנוס, אבן סינא, (ואם השמות אינם בדויים) פנאקיוס ואקסטינוס. אם זו האנקדוטה שאליו מתייחס פליניוס, כפי שכנראה הוא המקרה, אומרים כי ארסיסטרטוס קיבל מאה כישרונות על היותו האמצעי להשבת בריאותו של הנסיך, אשר הסתכם בשכר טרחה רפואי מהגדולים ביותר המתועדים. מעט מאוד ידוע בנוסף על ההיסטוריה האישית של ארסיסטרטוס: הוא חי זמן מה באלכסנדריה, שהחלה באותה תקופה להיות בית ספר לרפואה מהולל, וויתר על העיסוק בזקנתו, כדי שיוכל להמשיך את לימודיו האנטומיים בלי הַפרָעָה. הוא ועמיתו הרופא הרופילוס עסקו באנטומיה בהצלחה רבה, ובלהט כזה שהניחו שהם נתחו פושעים בחיים. פושעים אלה סופקו כביכול על ידי המלך לבקשת הרופילוס. על ידי ביצוע ניתוחים אלה על נבדקים חיים הם הצליחו לראות את הצבע והצורה האמתיים של איברים פנימיים שהיו שונים בנבדקים שנפטרו. עם זאת, עריכת בדיקות אלה לא הובילו לגילוי שקיים דם ולא רק "נשמה" בעורקים, מה שהיה צריך להיות ברור בנתיחה של אדם חי. נראה כי ארסיסטרטוס מת באסיה הקטנה, מכיוון שהסודא מזכירה שהוא נקבר על יד הר מיקאל (אנ') באיוניה. תאריך מותו המדויק אינו ידוע, אך הוא כנראה חי עד זקנה טובה, שכן, לפי אוסביוס, הוא היה בחיים ב-258 לפנה"ס, כארבעים שנה לאחר נישואי אנטיוכוס וסטרטוניקה. היו לו תלמידים וחסידים רבים, ובית ספר לרפואה הנושא את שמו המשיך להתקיים בסמירנה שבאיוניה כמעט עד לתקופתו של סטראבון, בערך בתחילת המאה ה-1. להלן שמות הרופאים המפורסמים ביותר השייכים לכת שנוסדה על ידו: אפומאנטס, אפולוניוס ממפיטס, אפולופנס ארטמידורס, חרידמוס, כריסיפוס, הרקלידס מסמירנה, הרמוגנס, היססיוס, מנוסיאוסט, מאריאסטיוס, פיסיוס, מאריאסטיוס, סטרטו, קסנופון. התקפה על ארסיסטרטוס וחסידיו שמורה בפפירוס שנמצא במוזיאון הבריטי, אנונימוס לונדינסיס (אנ'). ארסיסטרטוס כתב יצירות רבות על אנטומיה, רפואה מעשית ורוקחות, מהן נותרו רק הכותרות, יחד עם מספר רב של קטעים קצרים שנשמרו על ידי גאלינוס, קייליוס אורליאנוס (אנ') וסופרים עתיקים אחרים. אולם, די בכך כדי לאפשר לנו לגבש מושג סביר לגבי דעותיו כרופא והן כאנטומיסט. הפרסום שלו נובע בעיקר מעיסוקו באנטומיה. ייתכן שאין אף רופא קדום אחר שעשה יותר ממנו על מנת לקדם את הענף הזה של מדע הרפואה. נראה שהוא היה קרוב מאוד לגילוי מחזור הדם, שכן בקטע שנשמר על ידי גאלינוס הוא אומר: הווריד נובע מהחלק שבו מקורם של העורקים, המופצים לכל הגוף, והוא חודר לחדר הסנגוויני [או הימני] [של הלב]. העורק [או הווריד הריאתי] נובע מהחלק שבו מקורם של הוורידים, וחודר לחדר הפנאומטי [או השמאלי] של הלב. התיאור לא מאוד ברור, אבל נראה שהוא מראה שהוא הניח שהמערכת הוורידית והעורקית קשורות באופן אינטימי יותר ממה שסברו בדרך כלל. רעיון זה מאושש על ידי קטע אחר בו נאמר שהוא היה שונה משאר חוקרי האנטומיה הקדומים, אשר האמינו כי הוורידים נובעים מהכבד, העורקים נובעים מהלב והלב הוא המקור הן של הוורידים והן של העורקים. עם הרעיונות האלה, יכול להיות שרק האמונה שלו שהעורקים מכילים אוויר ולא דם, היא שהפריעה לו לצפות את הגילוי של הארווי. דעות אלו תמכו גם באמונתו שייצור הדם התחיל בכבד, ולא בלב לארסיסטרטוס הייתה תיאוריה שאם הייתה פגיעה בעורק שגרמה לו לטראומה, אז ניתן יהיה למצוא דם בשלב זה, לא כיוון שדם נמצא בתוך העורק עצמו, אלא בגלל שהגוף מתפקד כמו ואקום. כאשר נוצר חור בעורק, הוא היה יוצר ואקום שימשוך אליו דם מוריד סמוך. עם גילוי התפקוד של ארבעת השסתומים העיקריים של הלב, הוא ראה שכאשר מוציאים חומר מהלב, חומר חדש נכנס פנימה, אבל זה לא קורה ברצף כמו בצינור מים. ברגע שחומר יצא מהלב הוא לא יכול לחזור פנימה, וחומר שנכנס ללב לא יכול לזרום בחזרה החוצה באותו כיוון. זה מושג על ידי ממברנות הפותחות וסוגרות את פיהם על שסתומי הלב. עם זאת, על פי ארסיסטרטוס החומר שנע דרך השסתומים הללו הוא הנשמה - פנאומה. בדרך כלל אומרים שהשסתומים התלת-צדדיים (אנ') של הלב קיבלו את שמם מארסיסטרטוס. עם זאת, נראה כי מדובר בהתעלמות לא מכוונת של העובדות, שכן גאלינוס מייחס זאת לא לו, אלא לאחד מחסידיו. ארסיסטרטוס גם ערך תצפיות על המורפולוגיה של הלב, ותיאר את עורק הריאה ואת אבי העורקים בצורה סיגמואידית, כינוי שנמצא בשימוש גם כיום. נראה כי ארסיסטרטוס הקדיש גם תשומת לב מיוחדת לאנטומיה של המוח, ובקטע מיצירותיו שנשמרו על ידי גאלינוס הוא מדבר כאילו ניתח בעצמו מוח אנושי. גאלינוס אומר שלפני שארסיסטרטוס בדק יותר מקרוב את מקור העצבים, הוא דמיין שהם נבעו מהחומר הקשה ולא מהחומר של המוח; וכי רק כשהתקדם בחייו הסתפק בבדיקה ממשית ובה מצא שלא כך היה. לפי רופוס מאפסוס (אנ'), הוא חילק את העצבים לאלה של תחושה ולאלה של תנועה, כך שהראשונים הם חלולים ונובעים מקרומי המוח והאחרונים מחומר המוח עצמו ושל המוח הקטן. הוא טען שהטחול, המרה, ועוד כמה חלקים בגוף, הם חסרי תועלת לחלוטין לבעלי חיים. ארסיסטרטוס האמין כי כאשר שותים נוזלים, הם עוברים דרך הוושט לתוך הקיבה. בתקופתו, הייתה מחלוקת שהתנהלה בשאלה האם נוזלים בשתייה עוברים דרך קנה הנשימה אל הריאות, או דרך הוושט אל הקיבה. הוא גם נחשב כאדם הראשון שהוסיף למילה "arteria", שעד אז סימנה את התעלה המובילה מהפה אל הריאות, את הכינוי "tracheia" (קנה הנשימה), כדי להבחין בינה לבין העורקים, ומכאן נוצר המקור של השם המודרני קנה הנשימה. הוא ייחס את תחושת הרעב לריקנות של הקיבה, ואמר שהסקיתים היו רגילים לקשור חגורה בחוזקה סביב האמצע שלהם, כדי לאפשר להם להימנע מאוכל לזמן ארוך יותר מבלי לסבול מאי נוחות. הפנאומה (החומר הרוחני) מילאה תפקיד חשוב מאוד הן במערכת הפיזיולוגיה והן בפתולוגיה שלו: הוא הניח שהיא תיכנס לריאות דרך קנה הנשימה, משם תעבור דרך ורידי הריאה אל הלב, ומשם תתפזר בכל רחבי הגוף באמצעות העורקים. הוא גם הניח שהשימוש בנשימה היה למילוי העורקים באוויר, וכי פעימת העורקים נגרמה מתנועות הפנאומה. הוא התייחס למחלות באותו האופן, והניח שכל עוד הפנאומה ממשיכה למלא את העורקים והדם מוגבל לוורידים, האדם במצב בריאותי טוב; אבל שכאשר הדם מסיבה כלשהי נדחף לתוך העורקים, התוצאה היא דלקת וחום. בין שיטות הריפוי שלו, הראויה ביותר לציון הייתה הסלידה שלו מתרופות להקזת דם ותרופות מטהרות: נראה שהוא הסתמך בעיקר על תזונה ומשטר, רחצה, פעילות גופנית, חיכוך וירקות פשוטים ביותר. ארסיסטרטוס היה נגד הקזת דם ככל הנראה בשל התיאוריה שלו על "גודש יתר". זה היה מונח רפואי שהיה נפוץ ביוון ההלניסטית, וארסיסטרטוס האמין שזה המקום שבו חלקי הגוף של האדם המלאים בשברי מזון לא מעוכלים, מה שגורם לגוף לתפקד א בצורה לא תקינה. תאוריית גודש היתר הזו הייתה הסיבה שרבים מהטיפולים שלו התייחסו לדיאטה, צום ושימוש בתרופות שישנו את העיכול. בניתוח הוא נחגג על המצאת קטטר שנשא את שמו, ואשר היה בצורת האות S. על רקע המחלוקת שהייתה לגאלינוס לגבי דעותיו של ארסיסטרטוס בנוגע להקזת דם, גאלינוס אמר בעבודתו שכותרתה, "הקזת דם נגד הארסיסטרטים ברומא", כי הרופא האלכסנדרוני התעלם מחשיבות השיטה והציע שיטות חלופיות. ארסיסטרטוס מציע לחבוש את בתי השחי והמפשעה של המטופל כדי להשיג את התוצאות הרצויות הקשורות להקזת דם. גם על נקודת מבט זו, גאלינום ממשיך בעבודתו למתוח ביקורת רבה, ומצביע על כך שארסיסטרטוס לא נתן הציג די ראיות כדי לתמוך בהימנעות מהקזת דם לטיפולים אחרים. ארסיסטרטוס מוזכר לעיתים קרובות במסמכים היסטוריים עם דמויות משמעותיות אחרות הן בתקופת הזמן שלו מהמאה ה-4 וה-3 לפני הספירה ואחריה הודות להישגיו והתקדמותו בתחום הרפואה. האדם הבולט ביותר שאליו מתייחסים מתקופת חייו היה הרופילוס, רופא נוסף שהיווה חלק חשוב ברפואה האלכסנדרונית העתיקה יחד עם ארסיסטרטוס. יחד, ארסיסטרטוס והרופילוס תרמו לצמיחה המהפכנית של הידע בתקופה ההלניסטית לא רק במדע אלא גם בתרבות בהתאם לכתביהם של היסטוריונים מהעת העתיקה. עם זאת, ארסיסטרטוס והרופילוס לא חלקו אידאולוגיות דומות במדע הרפואה כמו גם ביישום שלה. על נושא אחד השניים לא הסכימו: איזה חומר נישא בפועל על ידי העורקים. הרופילוס האמין שהעורקים נושאים תערובת של פנאומה ודם, בעוד ארסיסטרטוס האמין שהם נושאים אך ורק פנאומה. לארסיסטרטוס מייחסים השקפות פילוסופיות טבעיות בהשוואה לאחרים במהלך הזמן, מה שסלל את הדרך להוראה של מתודולוגים בתחום הרפואה. הפרסומים של חלק מעבודותיו של גאלינוס, שמהן יש אזכורים רבים של והרופילוס, הובילו להבנה נוספת של האידאולוגיות השונות. ארסיסטרטוס וגאלינוס תמכו שניהם בתאוריית הפנאומה, אולם האמונות שלהם לגבי האופן שבו פנאומה רכשה את האוויר הדרושה לו היו שונות. ארסיסטרטוס האמין שפנאומה קיבלה את האוויר הדרושה לו מהריאות. גאלן הסכים שהאוויר מהריאות שימש לדלקת ריאות, אולם גם בהוצאת אוויר ככל שנשף פנימה לא היה מספיק אוויר כדי להסביר את כל הפנאומה הדרושה לתפקוד. גאלן גם האמין שאוויר מוכנס דרך נקבוביות העור, ודרך האף שיעבור לחללים הגרמיים של המוח כדי לשמש כפנאומה נפשית. גאלינוס ציין את המחלוקת שלו עם ארסיסטרטוס והרופילוס לגבי השקפתם על הרכב גופים אורגניים. הם אימצו השקפה אריסטוטלית על גופים אורגניים המורכבים משלוש רמות: אלמנטים, חלקים אחידים ובלתי אחידים. יסודות מורכבים מהיסודות, אדמה, רוח, מים ואש. חלקים אחידים היו מורכבים מהטבע של בעלי חיים כמו עצם ובשר. לבסוף, חלקים לא אחידים בטבע היו דברים כמו פנים או יד. ארסיסטרטוס והרופילוס האמינו שרופאים צריכים להתייחס לרמות האחידות והלא אחידות של הגוף, אך לא לאלמנטים שכן זה היה תפקידם של פילוסופים ומדענים. זה עולה בקנה אחד עם התפקיד שהוטל על רופאי התקופה לא לפעול כמדענים. אולם גאלינוס האמין שכדי להבין את גוף האדם צריך להבין את תערובת היסודות שלו. הרבה ממה שידוע על ארסיסטרטוס ועל עבודתו שעשה במאה ה-4 וה-3 לפנה"ס נודע דרך העבודה שעשה גאלינוס. גאלינוס מציין לעיתים קרובות את רעיונות העבר שהפכו נפוצים מעבודתו של ארסיסטרטוס כאשר הוא משווה אותה לזו של עבודתו ורעיונותיו. כמה היסטוריונים הציעו שבשל חילוקי הדעות של ארסיסטרטוס עם האידאולוגיות המצויות בתורות ואמונות היפוקרטיות, כמו גם בפלבוטומיה, נראה שגאלן לועג לעבודה כלשהי שארסיסטרטוס סינתז. עם זאת, ישנן פעמים רבות שגאלן תומך גם ברעיונותיו של ארסיסטרטוס, מה שמוביל לטענות מנוגדות שגאלן היה בדרך כלל שלילי כאשר דן באידאולוגיות שהפיק ארסיסטרטוס. עד שמתו ארסיסטרטוס והרופילוס, בית הספר האמפיריציסטי לרפואה באלכסנדריה נחשב כאידאולוגיה והשיטה המקובלת ביותר לעיסוק ברפואה במשך כמה מאות שנים. אירוע בולט אחד שההיסטוריונים מייחסים לנפילת רעיונותיו והשפעתו של ארסיסטרטוס היה זה של המלחמה הסורית שהתרחשה בין השנים 246-241 לפנה"ס בשל השפעתה השלילית על החברה האלכסנדרונית, ואת הפחתת יכולתה לממן תוכניות שימשיכו את תורתו של ארסיסטרטוס. אף על פי שעוד לפני שמלחמת סוריה הרסה את התרבות והכלכלה של החברה האלכסנדרונית, בשנת 145 לפנה"ס תלמי מלפקטור, השפיע לרעה על המשך תורתו ורעיונותיו של ארסיסטרטוס, כמו גם על תורות אלכסנדרוניות אחרות, כאשר הוא דחף להרחקת שכבת האינטליגנציה האלכסנדרונית מהחברה האלכסנדרונית לחלוטין. בסופו של דבר, הרס של יצירות רבות, כולל זו של ארסיסטרטוס והרופילוס, בשריפה שפרצה בספרייה הגדולה בשנת 391 לספירה, עשויה להיות הסיבה המהותית ביותר לכך שיש מקורות מוגבלים של חומר להבנת תורתו ועבודתו של ארסיסטרטוס מלבד ההתייחסויות לרופא האלכסנדרוני מכתביו של גאלינוס. יתר על כן, ייתכן שזה גם האירוע שהביא לכך שאף אחד מהכתובים המקוריים של ארסיסטרטוס לא נשארו. חלק ניכר מהתיעוד של יצירותיהם של ארסיסטרטוס והרופילוס לא התגלה עד סוף המאה ה-20, כך שחשיבותו של ארסיסטרטוס בקידום הידע הרפואי לא הובנה במלואה. האוסף המהותי היחיד של מידע על עבודתם היה כמה קטעים מכתביהם שנאספו על ידי KFH Marx ור' Fuchs מתוך טקסטים גרמניים. לפני כן, הדרך היחידה כמעט ללמוד על עבודתם הייתה על ידי ניתוח יצירותיו של גאלינוס, המזכירות את ארסיסטרטוס. סטים דומים של טקסטים מקוטעים נאספו גם באנגלית על ידי JF Dobson. בסוף שנות השמונים ותחילת שנות התשעים, ה. פון סטאדן וגרופלו מצאו גם מקורות מידע חשובים רבים על הרופאים האלכסנדרונים. מדיה וקבצים בנושא ארסיסטרטוס בוויקישיתוף ארסיסטרטוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Adrian Wills, MD, Herophilus, Erasistratus, and the birth of neuroscience, The Lancet VOLUME 354, ISSUE 9191, NOVEMBER 13, 1999, עמ' 1719-1720 doi: 10.1016/S0140-6736(99)02081-4 Ferngren, Gary. “Vivisection Ancient and Modern.” History of Medicine 4, no. 3 (July 2017): 211–21. doi:10.17720/2409-5834.v4.3.2017.02b. H. von Staden, The discovery of the body: human dissection and its cultural contexts in ancient Greece., The Yale Journal of Biology and Medicine 65, 1992, עמ' 223–241 Connor T. A. Brenna, Bygone theatres of events: A history of human anatomy and dissection, The Anatomical Record 305, 2022-04, עמ' 788–802 doi: 10.1002/ar.24764 Tieleman, Teun. “Head and Heart.” Religion & Theology 21, no. 1/2 (March 2014): 86–106. doi:10.1163/15743012-02101003. Erasistratus Of Ceos | Greek physician | Britannica, www.britannica.com (באנגלית) Erasistratus | Encyclopedia.com, www.encyclopedia.com Erasistratos - The Suda on Line, www.cs.uky.edu William Smith, A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. By various writers. Ed. by William Smith. Illustrated by numerous engravings on wood., כרך 2, עמ' 42-44 Diogenes Laertius, 186, Lives of Eminent Philosophers, כרך 7, R.D. Hicks Sextus Empiricus, adv Mathem. i. 12, Galen, de Sang, in Arter. c. 7, vol. iv. p. 729. Mavrodi, Alexandra. "Morphology of the Heart Associated with Its Function as Conceived by Ancient Greeks." International Journal of Cardiology. 172, no. 1 (2014): 23-28. Plutarch, Demetr. c. 38; Appian, de Rebus Syr. c. 59. Appian, de Rebus Syr. c. 59-61; Galen, de Praenot. ad Epig. c. 6. vol. xiv. p. 630; Julian, Misopogon; Lucian, de Syria Dea, §§ 17, 18; Pliny, Hist. Nat. xxix. 3; Plutarch, Demetr. c. 38; Suda, Erasistratos; John Tzetzes, Chil. vii. Hist. 118; Valerius Maximus v. 7 Soranus, Vita Hippocr. in Hippocr. Opera, vol. iii. p. 852 Galen, de Praenot. ad Epig. c. 6. vol. xiv. p. 630 Aristaen.. Epist. i. 13 Heliod. Aethiop. iv. 7. Pliny, Hist. Nat., xxix. 3 Galen, de Hippocr. et Plat. Decr. vii. 3, vol. v. p. 602. Celsus, de Medic. i. praef. Balalykin, Dmitry A, What Do We Know about Erasistratus? Part 1.doi:10.17720/2409-5834.v5.1.2018.01a., History of Medicine 5 1, (January 2018), עמ' 3–13 doi: 10.17720/2409-5834 Strabo, xii. Galen, de Venae Sect. adv. Erasistr. c. 2, vol. xi. p. 151 Caelius Aurelianus, de Morb. Acut. ii. 33 Galen, de Usu Part. vi. 12, vol. iii. p. 465 The pulmonary artery, which received the name phleps arteriodorus from Herophilus. See Rufus of Ephesus, de Appell. Part. Corp. Hum. p. 42 Galen, de Hippocr. et Plat. Decr. vi. 6, vol. v. p. 552. Boylan, Michael., Galen: On Blood, the Pulse, and the Arteries, Journal of the History of Biology 40, no. 2, 2007, עמ' 207-230 Smith, William, ed., Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology, Boston: Little, Brown and Company,, 1867, עמ' 43 Galen, De Hippocr. et Plat. Decr. vi. 6, vol. v. p. 548. Galen, De Hippocr. et Plat. Decr. vii. 3, vol. v. p. 603 Galen, De Hippocr. et Plat. Decr. vii. 3, vol. v. p. 602 Rufus of Ephesus, De Appell. Part. etc. p. 65. Galen, de Atra Bile, c. 7. vol. v. p. 131 Galen, de Facult. Natur. ii. 2, vol. ii. p. 78 Galen, Comment, in Hippocr. De Alim. iii. 14. vol. xv. p. 308 Plutarch, Symposium, vii. 1; Aulus Gellius, xvii. 11; Macrobius, Saturn. vii. 15. Aulus Gellius, xvi. 3. Galen, de Differ. Puls. iv. 2, vol. viii. p. 703, et alibi Galen, de Usu, Respir. c. 1. vol. iv. p. 471 Galen, de Venae Sect. adv. Erasistr. c. 2. vol. xi. p. 153, etc.; Pseudo-Plutarch, de Philosoph. Plac. v. 29. Galen, Introd. c. 13. vol. xiv. p. 751. Balalykin, Dmitry A., What Do We Know about Erasistratus? Part 2, History of Medicine 5/2, (April 2018), עמ' 154–67 doi: 10.17720/2409-5583 Leith, David., Elements and Uniform Parts in Early Alexandrian Medicine, Phronesis, 4 60, 2015, עמ' 462–91 doi: 10.1163/15685284-12341293