laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
זאכי אלחדיף

יצחק זאכי אלחדיף (25 בדצמבר 1890 - 27 באוקטובר 1938) היה ראש העירייה היהודי הראשון בארץ ישראל (פרט לעיר תל אביב) . הוא כיהן בראשות עיריית טבריה משנת 1923 עד הירצחו בטבח בטבריה בשנת 1938. זאכי אלחדיף היה מאנשי היישוב הישן, בן למשפחה ממגורשי ספרד, אשר השתקעה בשנת 1492 באי רודוס, ובשנת 1740 עלתה לטבריה יחד עם הרב חיים אבולעפיה ותלמידיו. סבו הרב אהרן בכור אלחדיף היה רבה הראשי (חכם באשי) של טבריה. אביו הרב חיים אהרן היה ראש ישיבת רבי מאיר בעל הנס, וראש הכוללים הספרדי בעיר. אמו שמחה באה ממשפחה ספרדית מיוחסת. אלחדיף למד בחדר ובישיבה של אביו וגם בבית הספר כי"ח בעיר. אלחדיף החל לעסוק במסחר ב-1911 ועבר לשם כך לבית שאן שם החל בפעילותו הציבורית כראש ועד היהודים של הקהילה המקומית. בשנת 1914 עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה חזר לטבריה ומיד נרתם גם שם לפעילות ציבורית כשסייע לפליטים שגורשו מתל אביב וממושבות השפלה לטבריה על ידי השלטון העות'מאני. בשנת 1923 החל לכהן כראש עיריית טבריה. בתפקידו זה פעל לפיתוח העיר עם חיבורה לרשת החשמל וסלילת כבישים נרחבת. כמו כן מסר את הזיכיון להפעלת חמי טבריה לחברה יהודית ויזם הקמת בתי מלון וכן את שכונת "קריית שמואל". עקב פעילותו הציבורית לפיתוח טבריה היה מקובל על יהודים וערבים כאחד. במאורעות תרפ"ט חתם על הסכם רגיעה עם מנהיגם של ערביי טבריה והסביבה, סעיד א-שיח' שהכריז: "כל עוד אני חי לא יעז ערבי להרים ידו על יהודי". למרות שקיבל איומים על חייו, סירב להלך בלווית שומר ראש. חיים ארלוזורוב כתב על אלחדיף: "שוחחנו על ענייני הערבים, שהוא בקי בהם בתכלית. אני בטוח כי יוכל לסייע הרבה. כשנגענו בשאלה מה יש לעשות - הביע, לדעתי, דעות נבונות, המעידות על שכל בריא". בשנת 1938, מספר שבועות לאחר הטבח בטבריה, נורה אלחדיף לאור היום, על ידי בנו של בעל מסעדה ערבי טברייני, שארב לו וירה בו מטווח קצר, בסמוך למסגד א-זידאני בעיר. כעבור יומיים מת אלחדיף מפצעיו. הוא נטמן בבית העלמין בעיר והותיר אחריו את רעייתו אסתר (מבית יהודה כהן), בן ובת. בעקבות הרצח הודח מפקד "ההגנה" בטבריה, ומפקדת "ההגנה" החליטה על פעולה נגד כמה מהאחראים לפיגועים נגד יהודים בה חוסל אחד ושנים נפצעו קשה. מאוחר יותר נתפס הרוצח, הועמד לדין והוצא להורג בכלא עכו. זכרו של אלחדיף מונצח באחד מרחובותיה המרכזיים של טבריה וכן באנדרטה שהקימה קבוצת אמנים ביוזמת העירייה ביוני 2009 במקום בו נרצח, סמוך למסגד א-זידאני. 'אלחדיף, זכי', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 46. (הספר בקטלוג ULI) מדיה וקבצים בנושא זאכי אלחדיף בוויקישיתוף דוד תדהר (עורך), "זאכי אלחדיף", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ד (1950), עמ' 1860 דף לזכר זאכי אלחדיף, ב"לעד" – אתר לזכר האזרחים חללי פעולות האיבה זכי אל-חדיף, ראש עירית טבריה, מת מפצעיו, דבר, 30 באוקטובר 1938 לזכר נעדרים - זכי אל-חדיף, דבר, 29 בנובמבר 1938 קובי דוד, הקמת האנדרטה לזכר אלחדיף, באתר ynet Jewish Telegraphic Agency, Jew Replaces Arab As Mayor of Tiberias, ‏1923-10-24 סוכנות הידיעות היהודית, Jew Replaces Arab As Mayor of Tiberias (עמ' 3), ‏24 באוקטובר 1923 (באנגלית) דוד תדהר, "זאכי אלחדיף", באתר http://www.tidhar.tourolib.org/tidhar/view/4/1860 ביומנו, 6 באוקטובר 1931
פטרס

פטרס, או פטרה (ביוונית: Πάτρα) היא העיר השלישית בגודלה ביוון, בירת מחוז מערב יוון, ובירת היחידה האזורית של אכאיה. העיר נמצאת בצפון-מערב חצי האי פלופונסוס, על חוף הים היוני. בפטרס למעלה מ-210,000 תושבים. היא מרכז מסחרי ויש בה נמל משגשג וגדול. העיר מרכזת נתיבי סחר ימיים מהים האדריאטי והיוני, קו מעבורות קבוע מאיטליה, ואת התנועה מגשר ריו–אנטיריו. כ-1000 שנה לפנה"ס נוצרה העיר מאיחוד של שלושה כפרים מיקניים. לאחר הפלישה הדורית השתלטו עליה שבטים איכאים מלאקוניה, בהנהגת פטרוס, שעל שמו נקראת העיר. עד לתקופה הרומאית הייתה העיר אזור חקלאי נידח, אולם הרומאים הפכו אותה לנמל חשוב. בתקופה הביזנטית המשיכה פטרס להיות נמל חשוב, וכן מרכז תעשייתי. הטורקים פלשו לפטרס ב-1460. בתקופה הראשונה של שלטון הטורקים (1460-1687) הדרדרה פטרס ואיבדה את מעמדה הכלכלי והמסחרי, אולם החל מ-1715 החל המסחר, ואיתו העיר, להתחדש. בין השנים 1687 ו-1715 הייתה פטרס תחת שלטון ונציה, וב-1715 עברה בחזרה לידיים טורקיות. לאורך המאה ה-18 הפכה פטרס לעיר משגשגת, שכלכלתה מבוססת על חקלאות ומסחר. במהלך מאבק העצמאות של יוון נגד הטורקים (1821) הייתה פטרס אחד ממרכזי המאבק היווני. העיר הייתה "בירת התרבות של אירופה" לשנת 2006. העיר כיום מחולקת לעיר עלית ועיר תחתית, שמחוברות ביניהן בגרמי מדרגות רחבות, ורחובות מדורגים. החלק הגבוה של העיר הוא החלק הוותיק והציורי יותר, בעוד החלק התחתון מכיל את המוסדות הציבוריים של העירייה, לשכת המסחר, ובית המשפט המקומי. החלק התחתון מאופיין בעיקר על ידי הכיכרות שלו, שהבולטים בהם הם כיכר גורג הראשון, וכיכר "פסילה אלאוניה" מול קו החוף של פטרס יש רחובות מקבילים, עמוסים בבנייה לא חוקית של חנויות. אזור התעשייה של פטרס ממוקם כ-20 קילומטר ממרכז העיר ליד הכביש המהיר. האתר הבולט ביותר בפטרס הוא התיאטרון הרומאי, ששוקם ומשמש כתיאטרון פתוח להצגות וקונצרטים בתקופות הקיץ. כמו כן ישנם הריסות מצודה ונציאנית, שריד משלטונה בעיר במהלך המאה ה-18, ששולטת על העיר ומשמשת כיום כאתר פתוח. תיאטרון אפולו בכיכר ג'ורג' הראשון, ספרייה עירונית, אוניברסיטה, שני בתי חולים ממשלתיים (סנט אנדרוס הוותיק יותר בצדה הדרומי של העיר, והאוניברסיטה הרפואית של ריו בחלק הצפוני מזרחי שלה), ופארק עירוני. העיר משופעת במסעדות בתי קפה, פאבים ומרכזי קניות. קיים בה גם שוק שפועל בסופי שבוע ליד כיכר "פסילה אלאוניה", גן שעשועים באזור העיר, וקרנבל מפורסם שנערך בעיר בין חודשי פברואר-מרץ. לפטרס 22 ערים תאומות: פולין בידגושץ', פולין מולדובה קישינב, מולדובה איטליה בארי, איטליה איטליה אנקונה, איטליה סרביה אלכסינאץ, סרביה צפון קפריסין פמגוסטה, צפון קפריסין בוסניה והרצגובינה באניה לוקה, בוסניה והרצגובינה לבנון גבל, לבנון ניו סאות' ויילס רובע קנטרברי, סידני, ניו סאות' ויילס רומניה קראיובה, רומניה רומניה פוקשאן, רומניה אלבניה ג'ירוקסטרה, אלבניה אוקראינה חרקוב, אוקראינה קפריסין לימסול, קפריסין מקדוניה אוחריד, מקדוניה הרפובליקה העממית של סין ליני, הרפובליקה העממית של סין איטליה רג'ו די קלבריה, איטליה צרפת סנט אטיין, צרפת קרואטיה ספליט, קרואטיה ליטא וילנה, ליטא ג'ורג'יה סוואנה, ג'ורג'יה הונגריה דברצן, הונגריה לאה בורנשטיין מקובצקי וברכה ריבלין, "פטרס", בתוך: הנ"ל (עורכת), פנקס הקהילות: (10) יוון, ירושלים: יד ושם, תשנ"ט 1998, עמ' 310–318. אתר האינטרנט הרשמי של פטרס פטרה (יוון), דף שער בספרייה הלאומית פטרס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
המחלקה הדתית בפלמ"ח

המחלקה הדתית הייתה אחת ממחלקות הפלמ"ח, שנודעה בשל חלקה באירוע ההיסטורי המכונה העלייה לביריה בשנת 1946. המחלקה הוקמה בשנת 1942 ועם הקמתה ישבה בקיבוץ גן יבנה. באוקטובר 1942 עברה המחלקה ל"משק הפועלות הגדול" בעיינות - (כיום - כפר הנוער עיינות). חניכי המחלקה עבדו בימים בשדות משק הפועלות ובלילות התאמנו יצאו לסיורים רגליים להכרת הסביבה ולאיסוף חומר על הכפרים הערבים שמסביב. עיינות שימשה כמקום לאימוני נשק וירי. הנשק הוסתר בסליק ברפת, בתוך בור התחמיץ או בבור החליבה. בשנת 1944 מונה למפקד המחלקה יהודה ניצן (בלום), אשר לאחר הקמת צה"ל הגיע לדרגת אלוף-משנה, ושימש בתפקיד היועץ הכספי לרמטכ"ל. תחת פיקודו של בלום עלתה המחלקה בינואר 1945 אל הגליל העליון, והקימה את היישוב ביריה, במסגרת מבצע שנועד להקים נקודות יישוב במקומות מבודדים בגליל, הן על מנת לסייע ליישובים כצפת בה היו היהודים מיעוט בעיר ערבית, והן על מנת לסכל את המגבלות על ההתיישבות שהטיל הספר הלבן וחקיקת הקרקעות המפלה שנחקקה בעקבותיו. אנשי המחלקה שהתיישבו בביריה לא ראו את ייעודם בהתיישבות, אלא ראו ביישוב המקום מטרה צבאית. במקום הוקמה מצודה, במתכונת הדומה למצודות שהוקמו ברמות נפתלי וחוקוק. את זמנם העבירו בני המחלקה הדתית בביריה באימונים, סיורים, ועבודות ייעור מטעם הקרן הקיימת לישראל. כן היוותה ביריה נקודה בדרכם של המעפילים הבלתי חוקיים שהגיעו דרך סוריה, בשיירות שלוו על ידי אנשי הפלמ"ח. ב-6 בפברואר 1946 השתתפו כמה מבני המחלקה הדתית במתקפה על משטרת הר כנען, מכיוון שסברו כי 11 חברי הפלמ"ח שנעצרו כמה ימים לפני כן בעת שהתכוונו לסייע למעפילים נמצאים במעצר במקום. בעקבות המתקפה הוטמן נשק רב בסליק בביריה, ולאחר מתקפה נוספת שביצע הפלמ"ח, על מחנה הלגיון הערבי בהר כנען, נערך במקום חיפוש, ב-28 בפברואר 1946, ומשנמצאו שני סליקים ובהם כמות רבה של נשק ותחמושת, וכן מסמכים הקושרים את התושבים אל תנועת המרי העברי, נעצרו כל 24 תושבי ביריה. לאחר מעצרם של אנשי המחלקה הדתית הכריז הצבא הבריטי על ביריה כשטח כבוש, ואסר על מגורי יהודים ביישוב. בתגובה לכך, בליל י"א באדר התש"ו, הוא 14 במרץ 1946, עלו אלפי צעירים אל היישוב, ולאחר מאבק בבריטים הצליחו להביא להסכמה על מגורי קבע של יהודים בביריה. אנשי המחלקה הדתית שנעצרו עברו עינויים ואף שבתו שביתת רעב במחאה על היחס הברוטאלי שקיבלו מהמשטרה הבריטית. ב-30 במאי 1946 התקיים משפטם בפני בית דין צבאי בריטי באשמה של החזקת נשק בלתי חוקית. על העצורים לימד סנגוריה הרב מאיר בר-אילן, שהופיע בפני השופטים והסביר את זכות תושבי הנקודות המבודדות בגליל להגנה עצמית. לאחר מכן הודו כל הנאשמים באשמות המיוחסות להם. רובם נדונו לארבע שנות מאסר, ומיעוטם, שהיו קטינים, נדונו לשנה או לשנתיים מאסר. בסופו של דבר, ריצו חברי ביריה שנה ורבע מתקופת המאסר שהוקצבה להם. ב-11 ביוני 1947 שוחררו 22 האסירים שעדיין נותרו כלואים בעקבות חנינה לרגל "יום הולדתו של המלך". יחד עמם שוחררו 8 מחברי קיבוץ בית הערבה שנאסרו במסגרת אירועי השבת השחורה. שחרורם של אסירי ביריה היה תוצאה של פניותיהם של חוגים נרחבים בציבור היהודי. לאחר השחרור צורפו אנשי המחלקה הדתית כיחידים ל'רזרבה' (מילואים) של הפלמ"ח. יוצאי המחלקה הדתית, הן בוגרי אירועי ביריה, והן כאלו שפרשו ממנה בטרם אירעו האירועים, סייעו בהתיישבות במקומות נוספים בארץ, כמושב תקומה, כפר עציון ועין צורים שבגוש עציון. אתר ההיסטוריה וההנצחה של גוש עציון אמנון שפיגל, המחלקה הדתית של הפלמ"ח ופרשת ביריה, אתר מוזיאון הפלמ"ח צביקה דרור, המסתערבים של הפלמ"ח, הוצאת משרד הביטחון, 1986, עמ' 125
ימי התום

ימי התום הוא שם האלבום השני של הזמרת ריטה, אשר יצא לחנויות ב-22 במרץ 1988. האלבום הופק מוזיקלית על ידי רמי קלינשטיין בחברת התקליטים הליקון-כנען. בגרסת התקליט כלולים 10 שירים ואילו הדיסק כולל בנוסף שני קטעי בונוס: "העלמות אסורה" ו"תחת ירח ערבי" – שיר שהוקלט באותה שנה אך יצא רק על גבי סינגל. האלבום נמכר עד היום בכ-120 אלף עותקים ונחשב לאחד האלבומים הישראלים הנמכרים ביותר בכל הזמנים. מהאלבום יצאו הסינגלים "בוא", "כמו בתמונה", "עטוף ברחמים" ו"אני חיה לי מיום ליום". השירים שזכו להצלחה הם "בוא" (שחידש בהמשך עברי לידר), "עטוף ברחמים", "נוצה ברוח", "אני חיה לי מיום ליום" (ששרה במקור בלחן שונה תיקי דיין) ו"חברה". השיר "חברה" נכתב עוד בנעוריה של ריטה, כמכתב לחברתה פנינה עסיס (לימים טורנה), אשר עזבה את ישראל ועברה לגור בצרפת. בעקבות צאת האלבום יצאה ריטה לסיבוב הופעות בשם "ריטה בהופעה". מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי ביקר באופן חיובי את האלבום באומרו "היא ממשיכה להיות השתקנית הגדולה של שיריה. סערת החושים המלודרמטית של הכאב. את זה אי אפשר לקחת ממנה. ריטה כנראה אינה מסוגלת לשיר בהבעה נטולת פתוס. התערטלות רינשית, אינטרפרטציות של חיים. היא לא מספרת סיפורים כמו זמרות השנסון הגדולות אלא זועקת רגשות, ובסערתם – אתה מאבד לעיתים את הסיפור של השיר ונותר נפעם מעצם ההבעה...ימי התום הם עוד מחזמר של ריטה. מונולוגים עתירי חושניות וכאב. סול מיוסיק". תופים וכלי הקשה: אלון הלל, רמי קלינשטיין תכנות תופים ב"העלמות אסורה". "תחת ירח ערבי" ז'אן פול זימבריס צלחות ב"העלמות אסורה". גיטרה: נאור דיין, ליאור יקותיאלי ב"קונצ'רטו לארנחואז" (שיר הקשת). בס: בנצי גפני, צוף פילוסוף ב"ימי התום", "העלמות אסורה", "תחת ירח ערבי". קלידים: רמי קלינשטיין. בזוקי וסאז: יהודה פוליקר ב"אני חיה לי מיום ליום", "הנסיכה והרוח". אקורדיון: משה לוי ב"ימי התום". אבוב: חיים יובל ב"קונצ'רטו לארנחואז" (שיר הקשת). חליל: אלברט אליאס ב"חברה". הוקלט באולפני "טריטון" ו-D.B, מיקס באולפני "טריטון" טכנאי הקלטה ומיקס: ראובן שפירא עוזרי טכנאי: מירון יניב, אמיר קרטס, עומר שפי עריכה דיגיטלית: יואב גרא מפיקה בפועל: תמי סטמרי. יחסי ציבור: נעמי אלשיך, מירי בן יוסף ימי התום, ברשת החברתית פייסבוק מידע על האלבום ימי התום באתר MusicBrainz האלבום ימי התום באתר Discogs האלבום ימי התום באתר ספוטיפיי האלבום ימי התום באתר אפל מיוזיק האלבום ימי התום באתר יוטיוב ימי התום באתר סטריאו ומונו ימי התום, באתר "פזמונט" ימי התום, באתר אקו"ם ימי התום, רשימת השמעה, באתר יוטיוב בועז כהן, כמעיין המתגבר, כותרת ראשית, 7 בספטמבר 1988 ריטה חוזרת ל"ימי התום": "הפחידו אותי, הרגשתי שזה למוות או לחיים", באתר מעריב אונליין, 5 בספטמבר 2016 ריטה‏, "הכוכבים היו מסודרים בסדר קוסמי": ריטה חוגגת 30 שנה ל"ימי התום" בטור מיוחד, באתר וואלה, 13 בינואר 2019 ספיישל גלגלייב עם ריטה - הופעה חגיגית לרגל 30 שנה לאלבום ימי התום, סרטון באתר יוטיוב (אורך: 27:14) ריטה, שנתיים אחרי, מעריב, 17 בפברואר 1988 ימי התום של ריטה, מעריב, 22 במרץ 1988 ימי התום, באתר ריטה יוסי חרסונסקי, ריטה: כניעה לסערת חושים, מעריב, 15 באפריל 1988 טל פרי, רבי מכר, מעריב, 30 במרץ 1988 טל פרי, רבי מכר, מעריב, 8 במרץ 1989 דירוג סופעשור, מעריב, 29 בספטמבר 1989
PM (עיתון)

PM היה עיתון אמריקאי שפעל בשנות הארבעים של המאה העשרים. החל מ-18 ביוני 1940 ועד ל-22 ביוני 1948, הופיע בעיר ניו יורק עיתון חדשני בשם PM, שם שהוא המונח באנגלית למחצית השנייה של היממה. השם נבחר משום שההופעה היומית של העיתון הייתה בשעות אחר הצהריים. העיתון היווה משקל נגד לעיתונים השמרניים של ניו יורק ונקט בעמדות ליברליות. בין היתר היה העיתון אנטי-פשיסטי ותמך בנשיא רוזוולט. העיתון הופיע ללא מודעות פרסומת, התגאה כי מקור הכנסתו הבלעדי הוא קוראיו, והצהיר על עצמו כבלתי מפלגתי, חופשי ולא מצונזר. בין הכותבים בעיתון היו עיתונאים מן השמאל וסופרים ידועים כארנסט המינגוויי, ואף ד"ר סוס שבמשך כשנתיים, במהלך מלחמת העולם השנייה, צייר את "מאמר המערכת המאויר" של העיתון, ובסך הכל צייר מעל 400 קריקטורות. בטרם כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, התנגד העיתון לבדלנות, קרא לתמוך במאבקה של בריטניה וראה את המלחמה בגרמניה הנאצית כבלתי נמנעת. העיתון נקט בקו אוהד לציונות ולהקמת מדינת ישראל. בין היתר שלח את כתבו י. פ. סטון, ללוות את מסעה של ספינת המעפילים "ביריה", שהובילה כאלף מעפילים בתנאים הומניטריים קשים אל מול התנגדות הבריטים, ולאחר מכן פרסם העיתון סדרת מאמרים אוהדת מאת סטון, שסוכמה במילים "דבר לא יעצור את האנשים עמם נסעתי מלבנות מחדש קהילה יהודית גדולה בארץ ישראל". למרות חדשנותו, רמתו ותחקיריו לאחר שמונה שנות הופעה הפך העיתון לבלתי רווחי. ב-22 במאי 1948 יצא הגיליון האחרון, ולאחר מכן נמכר העיתון לבארטלי קראם, העיתונאי האמריקאי ידיד הציונות, אשר שינה את שמו ל"ניו יורק סטאר" (New York Star). שינוי השם והחלפת הבעלים לא עזרו, והניו יורק סטאר נסגר ב-28 בינואר 1949.
IR

האם התכוונתם ל... תת-אדום – קרינה אלקטרומגנטית (באנגלית: Infra Red) ir היא סיומת האינטרנט הלאומית של שמות התחום של איראן קשרי משקיעים (Investor Relations)- פעילות שמבצעת חברה ציבורית על מנת לידע את בעלי מניותיה ומשקיעיה בהתפתחויות בחברה ובביצועיה. אירידיום – יסוד כימי שסמלו Ir
הרולד הראשון, מלך אנגליה

הרולד הראשון "קל הרגליים" (1016 – 17 במרץ 1040) היה מלך אנגליה מ-1035 ועד מותו. הרולד היה בנו הבלתי-חוקי של המלך הדני קאנוט הגדול, שכבש את אנגליה. הוא כונה "קל-רגליים" בשל זריזותו וכישרונו כצייד. אחיו למחצה של הרולד, הארדיקאנוט, שהיה בנם של קאנוט ואמה מנורמנדיה, נועד לרשת את כס המלוכה הדני וגם את האנגלי, אך לאחר מותו של קאנוט ב-1035, השתלט הרולד על אנגליה בכוח הזרוע, בזמן שאחיו שהה בדנמרק. ב-1037 שב לאנגליה אלפרד, בנם של המלך אתלרד השני ואמה מנורמנדיה, יחד עם אחיו אדוארד, כדי להשיב לעצמו את כס המלכות. הרולד שבה את אלפרד, ניקר את עיניו ולאחר מכן הוציאו להורג, אך אדוארד הצליח להימלט. הרולד לא נישא מעולם, אך היה לו בן בלתי-חוקי בשם אלפווין, שהיה לנזיר. הרולד מת ב-1040, בדיוק בזמן שהארדיקאנוט תכנן פלישה לממלכת אנגליה. הוא נקבר בווסטמינסטר, אך מאוחר יותר הוציא הארדיקאנוט את גופתו מקברה והשליכה לביצה. מדיה וקבצים בנושא הרולד הראשון, מלך אנגליה בוויקישיתוף הרולד הראשון, מלך אנגליה, באתר "Find a Grave" (באנגלית) הרולד הראשון, מלך אנגליה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
היונה והפרג

היונה והפרג (בפינית: Kyyhky ja unikko) הוא שם הרומן האחרון שכתב הסופר והמשורר הפיני טימו ק. מוקה. היצירה, תיעוד ארוטי, פיוטי ונועז של מערכת יחסים, אשר גורפת נערה תמימה וגבר בשל ומתוסכל למערבולת מסחררת של כמיהה, תשוקה ואובדן חושים על רקע נופי האגמים והיערות של לפלנד, ראתה אור בשנת 1970, שלוש שנים לפני מות כותבה, ותרגומה העברי התפרסם בשנת 2002‏. בתשתית "היונה והפרג" קיימת בלדה צפונית, המתעדת קשר בעייתי, שבחורה צעירה ותמימה וגבר מבוגר נסחפים בה יחדיו לאבדון. סיפור הבסיס שברומן מתרחש בסוף שנות השישים, בתקופה שתהליכי ההגירה והעיור המהירים אשר פינלנד עברה בעקבות התוצאות המתמשכות של מלחמת העולם השנייה הגיעו לשיאם. תהליכים אלה גרמו שינויים חברתיים רבים, שעיקרם נבע מנטישת כפרים רבים בגלל נהירת תושביהם העירה. טימו ק. מוקה לא עסק בתיעוד היסטורי, אך רבות מיצירותיו - ואולי יותר מכול "היונה והפרג" - משמשות עדות חיה לחיי הכפרים שהלכו והתרוקנו מאחרוני תושביהם. ברומן "היונה והפרג" קיימת מודעוּת חברתית, אך ניתן לראות את עיקרו בסיפור האישי של המספר, המועבר כמעט תמיד בגוף ראשון. סיפור "היונה והפרג" ממוקם כולו בלפלנד: הדרום ואמריקה מופיעים בו כמקומות רחוקים ובלתי-נתפסים, הצפון הנידח והמסתורי הוא זירת ההתרחשויות וסביבתן הטבעית. הרומן מספר על אהבה - האמנם אהבה? תוהה הסופר במבוא ליצירה - אהבתם של פייטי המתקרב לאטו לגיל העמידה ושל דריה הצעירה ממנו בעשרים שנה. הרומן מספר גם על הסוף הטראגי של אהבה זו ועל הגורמים שהביאו להשתלשלות האירועים בקשר בין השניים. בעיתון הארץ, ספר זה תואר כ-"בלדה אפלה" המתארת מערכת יחסים "קרה", של אנשים בעלי נכות רגשית, ספר שסגנונו דומה יותר לשירה מאשר לפרוזה, ומעצים את תחושת הריחוק מגיבורי העלילה; "חוסר ההזדהות הזה, הריחוק והאי-נוחות אינם בשום פנים כישלון של המחבר, אלא כוונתו הישירה והמדויקת, שאותה הוא משיג בעזרת עידון לשוני וצורני ראויים לציון." השיר על ילדי סיביר טימו ק. מוקה, היונה והפרג. תרגום מפינית, מבוא והערות: רמי סערי, הוצאת כרמל, תשס"ז-2002. ISBN 965-407-393-5 טימו ק' מוקה, היונה והפרג, כרמל, 2002 "גורלם נחרץ". הארץ. 2003-01-26. נבדק ב-2022-03-28.
בית פולישוק

בית פולישוק הוא בניין משרדים הנמצא בכיכר מגן-דוד בתל אביב, בקרן הרחובות אלנבי ומדרחוב נחלת בנימין. במיקום בו נמצא הבניין, נבנה בשנת 1922 בית עבור בעלי השטח, יהודה ודבורה פולישוק, על ידי האדריכל יהושע צ. טבצ'ניק. בשנת 1934 החליטה משפחת פולישוק להרוס את הבית, ובמקומו לבנות את בניין המשרדים, שנחנך בשנת 1937. הבניין נבנה על ידי האדריכלים שלמה ליאסקובסקי ויעקב אורנשטיין בסגנון הבינלאומי והוא מוכר כמבנה לשימור של העיר הלבנה. עיצוב הבניין נעשה בהשפעת מבנים פינתיים דומים אשר תכנן האדריכל אריך מנדלסון הן בארץ והן בגרמניה. יחד עם בית הדר הוא נחשב לאחת הדוגמאות המוצלחות של מבני משרדים בסגנון הבנייה הלבנה. רבים מכנים את המבנה "בית פיל" עד היום על שם חנות יצרן הנעליים, "פיל", ששכנה במרכז קומת המסחר שלו למשך שנים רבות. איכותו האדריכלית של המבנה נובעת בעיקר מתפקידו כנקודת ציון עירונית המסמנת את הכיכר בה נפגשים מספר צירים עירוניים חשובים ככיכר ציבורית חשובה. הבניין בנוי בצורת האות 'V' שפינתו פונה אל הכיכר באופן סימטרי. החזית הראשית כוללת קרניזים אנכיים המדגישים את מרכז הבניין ויוצרים רציפות חזותית עם פרגולת הבטון שעל גג הבניין שנראית כממשיכה של אותן קרניזים. פרגולת הבטון מעניקה לחזות הבניין את מראהו הציבורי והיא אלמנט אופייני של מספר בניינים נוספים של העיר הלבנה. בין אלו גם "בית גוטגולד" הסמוך הנמצא בצידו השני של אלנבי בפינת רחוב שינקין אשר תוכנן על ידי האדריכל יהודה מגידוביץ' ב-1938. חלק מקירות המבנה מחופים בקרמיקה אפורה שאינה אופיינית לסגנון הבנייה אך דווקא אלמנט זה סייע לשמור הבניין אשר החלקים בו חזיתו מחופה נשמרו יחסית היטב לעומת שאר חלקי הבניין הסובלים משנים רבות של הזנחה. גם חלונות הראווה ודלתות הכניסה לחנויות, אשר עוצבו במקור ברוח הבאוהאוס, נהרסו והוחלפו עם השנים. בשנת 2015 נפתח בבניין בית מלון פוליהאוס של רשת מלונות בראון. כחלק מפתיחת המלון שופץ הבניין ושוחזר וכן התווספה בריכה בגג הבניין. מדיה וקבצים בנושא בית פולישוק בוויקישיתוף בית פולישוק, באתר תל אביב 100 האנציקלופדיה העירונית ניצה מצגר-סמוק, בתים מן החול, הוצאת משרד הביטחון, 1994, עמ' 290
כאוס (סרט, 2001)

כאוס (Chaos) הוא סרט דרמה דובר צרפתית דרמה, שנכתב ובוים על ידי הבמאית קולין סראו (אנ') והופץ לראשונה בשנת 2001. הסרט מתאר את חייה של צעירה שנאלצה להתמודד עם חברה עבריינית, עם סחר בנשים, ועם יחס מפלה כלפי נשים מצד החברה המוסלמית, אולם מצליחה להתמודד ולגבור על הקשיים. סרט זה היה בין הראשונים שהעלו לדיון הציבורי בארצות המערב את הנושא הכאוב של סחר בנשים ואילוצן בכפייה לעסוק בזנות, ומציג את היחס המפלה כלפי נשים, הן בחברה המוסלמית והן בחברה המערבית. הסרט זכה בפרס סזאר בשנת 2002' הן בפרס השחקנית הטובה והן בפרס שחקנית המשנה הטובה. אפליית נשים "כאוס", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "כאוס", באתר AllMovie (באנגלית) "כאוס", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "כאוס", באתר Metacritic (באנגלית) "כאוס", באתר אידיבי "כאוס", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אגסי

האם התכוונתם ל... אליהו אגסי – פעיל הסתדרות אנדרה אגאסי – טניסאי עבר אמריקני יהודית בובר אגסי – סוציולוגית ישראלית יוסף אגסי – פילוסוף ישראלי יעקב אגסי – אלוף-משנה בחיל האוויר לואי אגאסי – מדען שווייצרי-אמריקאי רב תחומי מאיר אגסי – אמן ישראלי נלי אגסי – אמנית ישראלית עוזי אגסי – היסטוריון ישראלי קרין אגסי – כדורסלנית ישראלית שי אגסי – איש עסקים ישראלי ומייסד חברת בטר פלייס שמעון אגסי – רב יהודי עיראקי פרג אגסי – צמח חד שנתי ממשפחת הפרגיים
מנזר הצלב

מנזר הצלב או מנזר ג'ווארי (בגאורגית: ჯვრის მონასტერი, ג'וואריס מוֹנאסטֶרי) הוא מנזר גאורגי אורתודוקסי מהמאה השישית ליד העיר מצחתה שבמחוז מצחתה מתיאנתי בגאורגיה. המנזר הוא אתר מורשת עולמית של אונסק"ו. המנזר שוכן על גבי צוק המשקיף על העיר ונבנה במקביל למנזר המצלבה שבירושלים. על פי המקורות נאמר כי בתחילת המאה הרביעית, נינו הקדושה, המסיונרית שעל פי האמונה ניצרה את הגאורגים, עמדה במקום זה כדי להתפלל, ובנתה צלב על ההר הגבוה ביותר באזור מצחתה. הכנסייה הראשונה, שהייתה קטנה יחסית, הוקמה בסביבות שנת 545 ונקראה כנסיית ג'ווארי הקטנה (כנסיית הצלב הקטנה). כנסייה גדולה יותר, שנקראה כנסיית ג'ווארי הגדולה (כנסיית הצלב הגדולה), נבנתה בקרבת מקום בין השנים 586 לבין 605. מבנה הכנסייה מייצג היטב את הארכיטקטורה המרובעת שהייתה נפוצה בכל דרום הקווקז. הסגנון האדריכלי של הכנסייה שימש מודל להרבה כנסיות אחרות בגאורגיה. חזית הכנסייה עוטרה בתבליטים שונים ובלתי רגילים. החשיבות של מתחם ג'ווארי עלתה במשך הזמן ומשכה צליינים רבים. הכנסייה הגדולה עדיין משמשת לחגיגות דתיות חשובות, וחלק מהצלב שנינו הקדושה בנתה נותר במקום גם בימים אלה. במהלך השנים ספג מבנה המנזר נזקים מסחיפה ואחזקה לקויה. ב-2004 הוא סווג בין 100 האתרים המצויים בסיכון הגבוה ביותר. מדיה וקבצים בנושא מנזר הצלב בוויקישיתוף מנזר ג'ווארי גיימס פ. קראמר (2006), אלמנך הארכיטקטורה והעיצוב 2006, ISBN 0975565427 תמילה מגלובלישווילי (1998), הנצרות הקדומה בקווקז, עמ' 13, ISBN 070070633X, (אנגלית) ג'ולי היל (2006), ביקור נוסף בדרך המשי: שווקים, סוחרים ומינרטים, עמ' 244, ISBN 1425972802, (אנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא גאורגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הקשת הגאודזית של שטרובה

הקשת הגאודזית של שטרובה (באוקראינית ורוסית: Дуга Струве; בשוודית: Struves meridianbåge; בנורווגית: Struves meridianbue; בפינית: Struven ketju; בליטאית: Struvės geodezinis lankas) היא שרשרת של נקודות טריאנגולציה אשר הוקמו לאורך קשת בת 2,821.833 קילומטרים שהם שווי ערך ל-"08 '20 25° מעלות רוחב; מפוגלנסס ליד המרפסט שבנורווגיה בצפון 70°40′11″N 23°38′48″E﻿ / ﻿70.66972°N 23.64667°E﻿ / 70.66972; 23.64667, ועד לסטארה נקרסיבקה (Stara Nekrasivka) שבאוקראינה בדרום 45°20′48″N 28°55′48″E﻿ / ﻿45.34667°N 28.93000°E﻿ / 45.34667; 28.93000. נקודות התצפית לאורך הקשת הוקמו על ידי האסטרונום פרידריך פון שטרובה, שעל שמו נקרא האתר, בין השנים 1816 ו-1855 במטרה לחקור ולקבוע את גודלו וצורתו המדויקת של כדור הארץ. הקשת הייתה למפעל המדידה המדויק הראשון לאורך מקטע רחב היקף של מרידיאן, וסימנה ציון דרך בתולדות מדעי כדור הארץ והמיפוי. הקשת כללה 258 משולשים ו-265 נקודות תצפית ראשיות אליהן הצטרפו יותר מ-60 נקודות משניות. קשת שטרובה היוותה דוגמה לשיתוף פעולה מדעי בינלאומי אף כי בעת הקמת נקודות התצפית הן השתרעו רק בשטחם של האיחוד השוודי-נורווגי והאימפריה הרוסית. כיום, משתרעת הקשת בתחומן של נורווגיה, שוודיה, פינלנד, אסטוניה, לטביה, ליטא, בלארוס, רוסיה, אוקראינה ומולדובה. בערך באותה תקופה ערכו הבריטים בהודו מדידות דומות בהיקפן, במסגרת המיפוי הטריגונומטרי הגדול. תוצר לוואי של מדידות אלו היה מדידת גובהו של הר האוורסט והכרתו כהר שפסגתו היא הגבוהה בעולם. ב-15 ביולי 2005 הוכרזה קשת שטרובה כאתר מורשת עולמית ו-34 מנקודות התצפית נכללו בהכרזה. אלה מסומנות בשטח במגוון דרכים, ובין היתר בדמות צלב פלדה, חור בסלע, גל אבנים או אובליסק מעשה ידי אדם. בשתי נקודות בלבד ניצבים מבנים - במצפה טרטו מהמאה ה-19 שבאסטוניה ובכנסיית העץ באלאטורניוס (Alatornios) משנת 1686 בפינלנד. הקשת היא ה"מכשיר המדעי" הראשון ברשימת אתרי המורשת העולמית. גאודזיה מדיה וקבצים בנושא הקשת הגאודזית של שטרובה בוויקישיתוף עלון אודות קשת שטרובה (PDF) מאתר הפדרציה הבינלאומית לגאודטים The Struve Geodetic Arc מאת ג'יי. אר. סמית
שטיין אם ריין

שטיין אם ריין (בגרמנית: Stein am Rhein) היא עיירה בקנטון שפהאוזן בשווייץ, בנקודה בה אגם קונסטנץ שוב הופך לנהר הריין. מרכז העיר הוא מימי הביניים ומשמר את מבנה הרחובות העתיקים. השתמרו גם חומת העיר ושעריה, על אף שבמקום שבו עמדה חומת העיר ניצבים כיום בתים. המרכז ההיסטורי של העיר הוא כיום מדרחוב שלו. על רבים מהבניינים העתיקים צוירו פרסקאות. בין המראות של שטיין אם ריין ניתן למצוא את מנזר סנט ג'ורג', אחד ממתחמי המנזרים מימי הביניים השמורים ביותר, מוזיאון לינדווורם המתאר את חיי הבורגנות והחקלאות מהמאה ה -19 וכן יעדי טיול הכוללים את קבוצת האי ורד וטירת Hohenklingen שנבנתה גבוה מעל העיירה בשנת 1225. בשטיין אם ריין נולד יוהאן היינליין (בסביבות 1425–1496), שפתח את בית הדפוס הראשון בצרפת. ב-22 בפברואר 1945 הפציצו בנות הברית את העיר, במלחמת העולם השנייה, אף על פי ששווייץ לא הייתה צד במלחמה. על פי בעלות הברית מדובר היה בטעות ניווט, אך נטען בשווייץ שמדובר היה באמצעי לחץ על המדינה. הרחוב הראשי בעיר פרסקאות בעיר פתח ניקוז בעיר שטיין אם ריין מדיה וקבצים בנושא שטיין אם ריין בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של שטיין אם ריין MYSWITZERLAND.COM, Stein am Rhein ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בשווייץ. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.