laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
חיים תדמור

חיים תדמור (18 בנובמבר 1923 – 11 בדצמבר 2005) היה פרופסור ומייסד החוג לאשורולוגיה ולימודי המזרח הקרוב הקדום באוניברסיטה העברית בירושלים. תדמור נולד בשם חיים פרומשטיין בחרבין שבסין, שם התיישב אביו כסוחר פרוות טרם מלחמת העולם הראשונה. מוצאו של האב מקרים. ב-1935 לאחר שאביו נפטר עלה עם אמו לארץ ישראל וסיים את לימודיו בגמנסיה העברית בירושלים. ב-1943 החל את לימודיו באוניברסיטה העברית. במלחמת השחרור שירת בירושלים. בשנת 1950 סיים את עבודת המוסמך ולאחר מכן יצא להתמחות באשורולוגיה באוניברסיטת לונדון ובאוניברסיטת שיקגו, שם שהה מ-1954 עד 1957. עבודת הדוקטורט שלו שהגיש ב-1954 עסקה בכרונולוגיה של המזרח הקדום בתקופת המקרא תוך שילוב חקר המקרא ומקורות אשוריים. ב-1958 החל להרצות באוניברסיטה העברית בחקר המקרא ובתולדות המזרח הקדום, וב-1965 ייסד את החוג לאשורולוגיה ועמד בראשו. בשנת 1971 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין. בשנת 1993 יצא לגמלאות. במשך 35 השנים שעסק בתחום הפך את האוניברסיטה העברית למרכז בינלאומי לחקר מסופוטמיה ותולדות המזרח הקדום. החוג לאשורולגיה משך תלמידים מהארץ ומחו"ל. כגולת הכותרת של מחקריו נחשבות עבודותיו על הכתובות של תגלת פלאסר השלישי, מלך אשור, שנחשבו קשות ביותר להבנה ופירושו לספר מלכים ב' בסדרת Anchor Bible, שכתב עם מרדכי כוגן. כן ערך את הכרכים האחרונים של האנציקלופדיה המקראית. בשנת 1985 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, וכיהן כסגן נשיא האקדמיה מ-1996 עד 2004. הוא נבחר לעמית כבוד של האקדמיה האמריקנית ללימודי היהדות ושל החברה האמריקנית למזרחנות, וכן זכה להוקרה מהאקדמיה הסינית של מחוז הולדתו. בשנת 2000 הוענק לו פרס רוטשילד על מפעל חייו. זכה בחייו לשני קובצי כבוד של מאמרים (Festschrift), שהשני בהם הוקדש גם לאשתו הארכאולוגית, מרים תדמור. לבני הזוג תדמור שני ילדים: דוד ונעמי. ארכיונו האישי הופקד בספרייה הלאומית על ידי אלמנתו בשנת 2008, הוא שמור במחלקת הארכיונים של הספרייה. אשור, בבל ויהודה - מחקרים בתולדות המזרח הקדום, בעריכת מרדכי כוגן, הוצאת מוסד ביאליק. The Inscriptions of Tiglath-pileser III, King of Assyria: Critical Edition with Introduction, Translations and Commentary, Jerusalem: The Israel Academy of Sciences and Humanities, 1994 (second printing with addenda et corrigenda 2007). לזכרו של חיים תדמור, בעריכת יעקב קליין וישראל אפעל, האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, תשע"א. כרטיס אישי ואודותיו, האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים רשימת המאמרים של חיים תדמור באתר רמב"י בני ציפר, אנשים יקרים, באתר הארץ, 23 בדצמבר 2005 נתן וסרמן, מה היה התרתן או הרבשקה? עם מותו של האשורולוג חיים תדמור, באתר הארץ, 23 בדצמבר 2005 נופי ארץ ישראל של שנות ה-40 בתערוכת צילום(הקישור אינו פעיל) נקרולוג, באתר ה-American Academy for Jewish Research] (באנגלית) חיים תדמור (1923-2005), דף שער בספרייה הלאומית מינויים חדשים באוניברסיטה העברית, דבר, 29 באוגוסט 1971 ארכיון חיים תדמור, בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פאול באדר

גנרל פאול באדר (בגרמנית: Paul Bader;‏ 20 ביולי 1883 – 28 בפברואר 1971) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה. באדר נולד ב-20 ביולי 1883 בלאהר, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1903 התגייס באדר לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-66 (באדן ה-4). בשנת 1912 הועבר לרגימנט הארטילריה ה-80, ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה. ב-18 באפריל 1915 הועלה לדרגת האופטמן, ובסתיו 1915 מונה לשליש חטיבת הארטילריה ה-39. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה שנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918. לאחר המלחמה הצטרף באדר לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באפריל 1930 הועלה באדר לדרגת אוברסט לוטננט, ובפברואר 1931 מונה לראש מטה רגימנט הארטילריה ה-6. ב-1 ביוני 1931 מונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הארטילריה ה-6, וב-1 בפברואר 1933 הועלה לדרגת אוברסט, ומונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-5. ב-15 באוקטובר 1935 מונה למפקד אגד הארטילריה ה-2, וב-1 בדצמבר 1935 הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-1 באפריל 1937 מונה באדר למפקד הדיוויזיה ה-2, שהוסבה בסתיו 1937 לדיוויזיה ממונעת, וב-1 בינואר 1938 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. עם פרוץ המלחמה היה באדר מפקד הדיוויזיה הממונעת ה-2, ופיקד עליה במהלך הפלישה לפולין כחלק מהקורפוס הממונע ה-19 במסגרת הארמייה הרביעית. במהלך המערכה על צרפת לחם באדר עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-14 ולאחר מכן במסגרת הקורפוס ה-19 במסגרת קבוצת הפאנצר קלייסט, ובשלב השני כחלק מהקורפוסים הממונעים ה-15 וה-16 במסגרת קבוצת הפאנצר קלייסט. ב-1 באוקטובר 1940 מונה באדר למפקד הדיוויזיה הממונעת ה-3, וב-25 במאי 1941 מונה למפקד הקורפוס ה-65 שפעל בסרביה. ב-1 ביולי 1941 הועלה באדר לדרגת גנרל חיל התותחנים, ובמרץ 1942 ולאחר מכן מונה למושל הצבאי בסרביה. ב-29 בינואר 1943 קיבל באדר את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-25 באוגוסט 1943 מונה למפקד הקורפוס ההררי ה-21, שהיה חלק מארמיית הפאנצר השנייה במסגרת קבוצת ארמיות F בבלקן. ב-10 באוקטובר 1943 פרש באדר מתפקידו והועבר לעתודת המילואים, וב-31 במרץ 1944 פרש לביתו. לאחר המלחמה התגורר באדר בעיר אמנדינגן, עד למותו ב-28 בפברואר 1971, והוא בן 87 שנים. מדיה וקבצים בנושא פאול באדר בוויקישיתוף פאול באדר באתר lexikon-der-wehrmacht בגרמנית ליתר דיוק - הפיקוד המיוחד הגבוה ה-65 (Höheres Kommando z.b.V. LXV.)
ז'לובין

ז'לובין (בבלארוסית: Жло́бін, ברוסית: Жло́бин, בפולנית: Žlobin) היא עיר במחוז הומל שבבלארוס, על גדת נהר דניפר, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית. ז'לובין נזכרת לראשונה בתחילת המאה ה-16. בחלוקת פולין השנייה בשנת 1793 נכללה העיר בתחום האימפריה הרוסית. בשנת 1880 פרצה דליקה גדולה בעיר, אשר כילתה את כל בתי הכנסת בה. טרם מלחמת העולם השנייה חיו בעיר כ-3,700 יהודים, כחמישית מכלל תושביה. בתקופה הסובייטית פעל בעיר בית ספר יידי. ב-14 באוגוסט 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואלו הטילו עד מהרה גזירות שונות על יהודיה. בהמשך, רוכזו יהודי העיר בשני גטאות שהוקמו בה. בכ"ה בניסן ה'תש"ב, 12 באפריל 1942 נרצחו כ-1,200 היהודים שנותרו בעיר ליד הכפר הסמוך לבדווקה. מדיה וקבצים בנושא ז'לובין בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ז'לובין ז'לובין (Zhlobin), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם לאוניד סמילוביצקי (רו'), ז'לובין, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1750–1752), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
זלינקה

זלינקה (ברוסית: Злы́нка) היא עיירה במחוז בריאנסק שבמערב רוסיה, על גדת נהר זלינקה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית. זלינקה נוסדה בשנת 1702, ובשנת 1925 הוענקו לה זכויות עיר. טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה חיו בעיירה כ-450 יהודים. ב-25 באוגוסט 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו רצחו תוך זמן קצר 27 מיהודיה, לאחר שנכלאו כשבוע ללא מזון ושתייה. כעבור כחודש רוכזו כ-200 עד 230 היהודים שנותרו בעיירה במבנה תחזוקה סגור בסמוך לעיירה. ב-15 בפברואר 1942 נרצחו כל יושבי המבנה בתעלות נגד טנקים בידי גרמנים ושוטרים מקומיים. מדיה וקבצים בנושא זלינקה בוויקישיתוף "זלינקה", באתר JewishGen (באנגלית) זלינקה (Zlynka), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם אלכסנדר קרוגלוב (רו') וסוניה איסרד, זלינקה, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1839), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים ברוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
זמבין

זמבין (בבלארוסית: Зе́мбін; ברוסית: Зембин, בפולנית: Ziembin) הוא כפר במחוז מינסק שבבלארוס, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. היישוב נזכר לראשונה בשנת 1526, עת היה בבעלות משפחת רדזיוויל. בשנת 1783 הוענקו ליישוב זכויות עיר, אשר ניטלו ממנו בהמשך. בחלוקת פולין השנייה בשנת 1793 נכלל היישוב בתחום האימפריה הרוסית. בשנות העשרים של המאה ה-20 חיו ביישוב כ-800 יהודים, כמחצית מתושביו. בתקופה הסובייטית פעל בכפר בית ספר יידי. בתחילת יולי 1941 נכבש הכפר בידי הגרמנים, ותוך שבוע הוטלו על יהודיו גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב, חובת תשלום סכומי כופר, חובת ביצוע עבודות כפייה ואיסור על קשר עם לא יהודים. בד בבד, רוכזו יהודי הכפר בגטו קטן שהוקם בו, אשר הוקף בגדר תיל. ב-18 באוגוסט 1941 פשטו על הגטו שביישוב אנשי ס"ס ושוטרים בלארוסים, ורצחו את כל יושביו בסמוך לכפר. מדיה וקבצים בנושא זמבין בוויקישיתוף זמבין (Zembin), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם לאוניד סמילוביצקי (רו'), זמבין, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1749–1750), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
טינה סטרובוס

טינה סטרובוס (בהולנדית: Tina Strobos, ובמקור - Tineke Buchter)‏ (19 במאי 1920 – 27 בפברואר 2012) הייתה פעילת המחתרת ההולנדית בתקופת מלחמת העולם השנייה וחסידת אומות העולם מהולנד. סטרובוס באה ממשפחת אתאיסטים סוציאליסטים שקלטו פליטים בלגים ואוסטרים בשנות מלחמת העולם הראשונה. סטרובוס דיברה גרמנית שוטפת. לתקופה קצרה, היא הייתה מאורסת לפיזיקאי יהודי בשם אברהם (בראם) פאיס, אך אירוסיהם בוטלו בשנת 1943. למרות ביטול האירוסין שניהם נשארו חברים טובים וטינה ארגנה את הסתרתו של אברהם ב-19 במרץ 1943. טינה גם הצליחה להסתיר את הוריו בחווה, שם היא ביקרה אותם לעיתים קרובות. בשנות מלחמת העולם השנייה הייתה טינה סטרובוס סטודנטית לרפואה באמסטרדם שבהולנד. ביחד עם אמה וסבתה היא סייעה במציאת מקלט ליותר ממאה פליטים יהודים - ארבעה או חמישה בכל פעם - במסגרת פעילותה במחתרת ההולנדית שהתנגדה לכיבוש הנאצי. כך היא הצילה למעלה מ-100 יהודים, ביניהם היה האמן היהודי מרטין מוניקנדם (אנ'). הפליטים השתכנו לתקופת מה בביתה, ששכן כעשר דקות הליכה מביתה של אנה פרנק. כמו כן, היא העבירה ליהודים שהסתתרו בחוות מחוץ לעיר תלושי מזון וידיעות, וכן העבירה לפעילי המחתרת ההולנדית מכשירי רדיו וכלי נשק. היא נתפסה על ידי הגסטפו ונחקרה תשע פעמים במהלך המלחמה, אך היא לא מסרה כל מידע ושוחררה מפאת חוסר ראיות. לאחר המלחמה היגרה סטרובוס לארצות הברית והייתה רופאה ופסיכיאטרית ילדים. בשנת 1989 הכיר יד ושם בטינה סטרובוס ובאמה, מרי סכוטה (Marie Schotte), כחסידות אומות העולם. בשנת 1998 זכתה במדליית אליזבת בלקוול (אנ'). מדיה וקבצים בנושא טינה סטרובוס בוויקישיתוף טינה סטרובוס, באתר יד ושם (באנגלית) סרטון דוקומנטרי על טינה סטרובוס - HHREC - Tina Strobos Tribute Video. כתבה על דיוקנה של ד"ר טינה סטרובוס. כתבה באנגלית על ד"ר טינה סטרובוס. כתבת עיתון מ-2009 על ד"ר טינה סטרובוס.(הקישור אינו פעיל) סרטון הנאום של טינה סטרובוס ב-HHREC, סרטון באתר יוטיוב מתה הולנדית שהצילה יותר מ-100 יהודים בשואה, באתר ynet, 29 בפברואר 2012 Elizabeth Blackwell Award, The American Medical Women’s Association
יום הסטטיסטיקה העולמי

יום הסטטיסטיקה העולמי נקבע בהחלטת עצרת האו"ם בשנת 2010 וביוזמת יחידת הסטטיסטיקה של האו"ם כיום המצוין אחת לחמש שנים ב-20 באוקטובר. מטרותיו של יום זה הן: להעלות את המודעות הציבורית לחשיבות הסטטיסטיקה הרשמית ככלי לקבלת החלטות המבוססות על מידע עדכני ומהימן, לשפוך אור על ההישגים הרבים של המערכות הסטטיסטיות הלאומיות והבינלאומיות, לחזק את המודעות לסטטיסטיקה הרשמית של המדינות ולהגביר את אמון הציבור בה. מטרות אלה עולות בקנה אחד עם המגמה במגזר הציבורי ובמגזר הפרטי, לקבל החלטות על סמך מידע, החל בנושאים הקשורים לחיי הפרט, דרך החלטות עסקיות וכלה בהחלטות מדיניות. יום הסטטיסטיקה העולמי הראשון צוין לראשונה ב-20 באוקטובר 2010, ובפעם השנייה ב-20 באוקטובר 2015, במגוון אירועים בקהילה הסטטיסטית במדינות החברות באו"ם. הסטטיסטיקן הממשלתי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה אתר האינטרנט הרשמי של יום הסטטיסטיקה העולמי (בספרדית) אתר האינטרנט הרשמי של יום הסטטיסטיקה העולמי (באנגלית) אתר האו"ם לציון יום הסטטיסטיקה העולמי מכתב מזכ"ל האו"ם באן קימון לציון יום הסטטיסטיקה העולמי 2015
ולטר ליכל

גנרל ולטר ליכל (בגרמנית: Walter Lichel;‏ 1 במאי 1885 – 10 בדצמבר 1969) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה. ליכל נולד ב-1 במאי 1885 בשטולפ, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1903 התגייס ליכל לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-83 (הסן ה-3 - פון ויטיך). בשנת 1906 הועבר לרגימנט הרגלים ה-147 (המזורי ה-2), ובשנת 1906 הועבר לרגימנט הרגלים ה-144 (לורן ה-5), עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה. ב-18 ביוני 1915 הועלה לדרגת האופטמן, ואף נפצע כמה פעמים במהלך הקרבות. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918. לאחר המלחמה הצטרף ליכל לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באוקטובר 1929 מונה ליכל למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הרגלים ה-10 (הסקסוני), וב-1 באוקטובר 1932 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. ב-1 באוקטובר 1933 מונה לראש מטה המפקח הכללי של חיל הרגלים במשרד המלחמה, וב-1 בספטמבר 1934 הועלה לדרגת אוברסט. ב-1 באוקטובר 1934 מונה ליכל למנהל אקדמי באקדמיה הצבאית במינכן, וב-6 באוקטובר 1936 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-22. ב-1 בפברואר 1938 הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-10 בנובמבר 1938 מונה למפקד הדיוויזיה ה-3. עם פרוץ המלחמה היה ליכל מפקד הדיוויזיה ה-3, ופיקד עליה במהלך הפלישה לפולין כחלק מהקורפוס ה-2 במסגרת הארמייה הרביעית, וב-1 בפברואר 1940 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. במהלך המערכה על צרפת לחם ליכל עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-3 במסגרת הארמייה ה-12, וב-5 באוקטובר 1940 מונה למפקד הדיוויזיה ה-123. במהלך מבצע ברברוסה לחם ליכל עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-28, ולאחר מכן כחלק מהקורפוס ה-2 במסגרת הארמייה ה-16. ב-5 באוגוסט 1941 נפצע ליכל באורח קשה מאוד במהלך הקרבות, ופונה לבית חולים שם שהה עד ה-31 באוגוסט 1944. ב-18 בספטמבר 1941 קיבל ליכל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 בדצמבר 1942 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים. ב-1 בנובמבר 1944 מונה ליכל למפקד המחוז הצבאי ה-11 בהנובר, וב-13 באפריל 1945 נפל בשבי בעלות הברית. ליכל שוחרר מהשבי בשנת 1947. לאחר שחרורו התגורר ליכל בעיר ברנאו, עד למותו ב-10 בדצמבר 1969, והוא בן 84 שנים. ולטר ליכל באתר lexikon-der-wehrmacht בגרמנית
איוניה

איוניה (יוונית Ιωνία, טורקית İyonya) הייתה ברית ערים בקצה המערבי של אסיה הקטנה, סביב העיר איזמיר בטורקיה של ימינו, אשר כללה גם את האיים כיוס וסמוס. איוניה גבלה באיוליס (Aeolis) מצפון, בלידיה ממזרח ובקאריה מדרום, ולפי המסורת היוונית נוסדה על ידי מהגרים איונים שהגיעו מתחום מושבם באטיקה שביוון, ואשר העניקו לה את שמה. לפי מסורת זו התיישבו האיונים באיוניה 140 שנה לאחר מלחמת טרויה, היינו בסביבות שנת 1040 לפנה"ס. סביר שלא רק איונים אלא גם שבטים הלנים אחרים התיישבו באיוניה, והעיר סמירנה (איזמיר) עצמה הייתה במקור יישוב איולי. ברי בכל אופן שהשבטים ההלנים התערבבו אלה באלה ובאוכלוסייה ההודו-אירופית המקומית. בשנת 800 לפנה"ס לערך הקימו 12 ערי איוניה את "הליגה האיונית", ברית תרבותית-דתית, ללא מאפיינים מדיניים-צבאיים, ומאוחר יותר הצטרפה אליה גם סמירנה, היא איזמיר. איוניה עצמה הייתה חבל ארץ גאוגרפי קטן למדי, וחלק מערי הברית שכנו בחבלים הגאוגרפיים של קאריה ולידיה ושתיים מהן היו היישובים ההלנים באיים כיוס וסאמוס. בשל האדמה הפורייה והשטחים החקלאיים בשפכי נהרות מערב אסיה הקטנה, נחשבה איוניה לעשירה מבין הממלכות ההלניות בחוף המזרחי של הים האגאי. העיר מילטוס התבלטה הן כמרכז מסחרי והן כמוקד תרבותי אשר שגשג בין 700 ל-500 לפנה"ס, וממנו יצאה האסכולה המילטית. ערים חשובות נוספות היו אפסוס ופוקיאה (Phocaea). כשכנותיה סבלה גם איוניה מפלישת הקימרים לאסיה הקטנה בתחילת המאה ה-7 לפנה"ס. המלך גיגס מלידיה (מלך עד 657 או 652 לפנה"ס), המזוהה לעיתים עם גוג המקראי, פלש לערי איוניה וכבש את שטחן של סמירנה ומילטוס. עם זאת רק בתקופת קרויסוס, מלך לידיה בין השנים 560 עד 545 לפנה"ס, השלימה האחרונה את השתלטותה על ערי איוניה. קרויסוס בנה את מקדש ארטמיס באפסוס שהיה לאחד משבעת פלאי תבל בעולם העתיק. עם תבוסת קרויסוס לכורש, נכבשה גם איוניה על ידי הפרסים והייתה לחלק מהממלכה האחמנית. ערי איוניה נהנו ממידה רבה של אוטונומיה תחת השלטון הפרסי, אך סבלו מזרועם הקשה של שליטים מקומיים שמונו לתפקידם על ידי הפרסים, מעול המיסים ומחובת השירות הצבאי שנכפה עליהן. בשנת 500 לפנה"ס לערך, מרדו ערי איוניה בפרסים בסיוען של אתונה ושל ארטריה, והמרד התפשט לאורך כל חופי הים האגאי. עם זאת המרד דוכא תוך מספר שנים והוכרע באופן סופי בקרב לאדה בשנת 494 לפנה"ס. מילטוס הושמה במצור וחרבה. הפרסים לא הענישו את הערים המורדות, אלא הרגיעו את התסיסה שגרמה למרד על ידי הדחת שליטיהן הטיראנים וכינון משטר דמוקרטי בחלק מהן. המרד האיוני מדיה וקבצים בנושא איוניה בוויקישיתוף איוניה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) איוניה, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית)
קטרפילר די-6

קטרפילר די-6 (באנגלית: CAT D6) הוא דחפור זחלי בינוני תוצרת קטרפילר. זהו דחפור בינוני בגודלו עם 207 כוחות סוס (154 קילוואט) ומשקל של כ-21 טון. ה-D6 פותח ב-1935 ומאז עבר שורה של שיפורים ושכלולים. ה-D6 נועד לעבודות בינוניות ולא גדולות במיוחד, כגון במשקים חקלאיים והנדסה בשטח עירוני. על ה-D6 ניתן להתקין מגוון כפות, בהתאם לעבודה הנדרשת, מעקר אחורי (רוטר), מחרשות או כננת. ה-D6 פותח ב-1935 ונקרא RD6. הוא היה מצויד במנוע D6600 בעל 3 צילינדרים ועוצמה של 45 כוחות סוס. ב-1937 שונה שמו ל-D6. ב-1941 פיתחה חברת קטרפילר דחפור D6 חדש לחלוטין, ביחד עם סדרת ה-4R וה-5R. דחפור ה-D6 החדש צויד במנוע D6400 עם עוצמה מוגברת של 55 כוחות סוס. ב-1947 הוחלפה סדרת ה-4R/5R בסדרת D6 8U & 9U שלה היה מנוע D318 עם 6 צילינדרים שסיפק 66 כוחות סוס. ב-1959 השיקה קטרפילר את הדגם החדש D6B אחרי ייצור של למעלה מ-60,000 כלים של D6 מדגמים ישנים יותר. ב-1963 החליף אותו הדגם D6C. ב-1977 החליף אותו הדגם D6D בעל מנוע עם 140 כוחות סוס, וגרסת D6D SA לחקלאות בעלת מנוע 125 כוחות סוס. ב-1986 החליף אותו הדגם D6H, ביחד עם 3 טרקטורים זחליים מדור/סדרה H. דחפור D6 זה היה דחפור ה-D6 הראשון עם גלגל-הינע מוגבה. ב-1996 החליף אותו הדגם D6R, שגם לו גלגל הינע מוגבה. מאז הוצגו גם הדגמים D6K עם 125 כוחות סוס ומשקל 12,886 ק"ג, D6N עם 150 כוחות סוס ומשקל 16,547 ק"ג וה-D6T עם 165 כוחות סוס ומשקל 20,985 ק"ג, והם עדיין בייצור. בעשור השני של המאה ה-21 שיפרה קטרפילר את העוצמה של ה-D6T ל-207 כוחות סוס. ב-2020 ארגנה קטרפילר את קו הדחפורים שלה מחדש ושינתה את שיטת השיום. הדגמים הקטנים יותר של ה-D6 הופרדו וקיבלו שם חדש: הדגם D6K2 נהפך ל-D4 וה-D6N נהפך ל-D5. נכון ל-2020, דחפור ה-D6T הוא אחד משלושת הדחפורים (לצד הקטרפילר די-9 והקטרפילר די-10) שקטרפילר משווקת בישראל דרך חברת טרקטורים וציוד ITE. קטרפילר D6R קטרפילר D6R קטרפילר D6R קטרפילר D6M קטרפילר D6M LGP ללא כף קטרפילר D6N קטרפילר D6M XL מדיה וקבצים בנושא קטרפילר די-6 בוויקישיתוף D6T, באתר קטרפילר עלון מוצר ב-PDF מאתר קטרפילר דחפור די-6 צבאי במוזיאון צבא בארצות הברית Drawbar pull, במהירות 0.1 קמ"ש. ערך זה הוא קצרמר בנושא הנדסה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אן אנרייט

אן אֶנרייט (באנגלית: Anne Enright; נולדה ב-11 באוקטובר 1962) היא סופרת אירית חברת האגודה המלכותית לספרות. אנרייט היא ילידת דבלין, ובוגרת פירסון קולג' של רשת United World Colleges. היא בעלת תואר ראשון כפול בספרות אנגלית ובפילוסופיה מטריניטי קולג' שבעיר, ותואר שני בכתיבה יוצרת מאוניברסיטת מזרח אנגליה. אנרייט עבדה משך שש שנים כמפיקה ובמאית בתאגיד השידור האירי RTÉ, והחלה לכתוב במשרה מלאה בשנת 1993, לאחר שעזבה את העבודה בטלוויזיה בעקבות התמוטטות עצבים. ספרה "המפגש" משנת 2007 זיכה אותה בפרס בוקר לאותה שנה ובפרס רומן השנה של אירלנד לשנת 2008. הספר תורגם לעברית על ידי נגה אלבלך ומנחם פרי ויצא לאור בשנת 2009 במסגרת סדרת הספריה החדשה של הוצאת הקיבוץ המאוחד. ספריה האחרים זיכו אותה במספר פרסים נוספים, לרבות מדליית קרנגי, וכן במועמדות נוספת ברשימה הקצרה של הבוקר ולפרס בייליז לסיפורת מאת נשים. מדיה וקבצים בנושא אן אנרייט בוויקישיתוף אן אנרייט, ברשת החברתית Goodreads אן אנרייט, מפגש פסגה, באתר ynet, 10 במאי 2009 אילנה, ייזר-סנש, אבנים בכיסים | המפגש, אן אנרייט, באתר הארץ, 3 ביוני 2009
אבקוויר

אבקוויר (באנגלית: Abacavir) היא תרופה אנטי-ויראלית המשמשת למניעה וטיפול באיידס (AIDS) ו-HIV בשיטת NRTI (משביתי רוורס טרנסקריפטאז). זנים ויראלים העמידים לזידובודין או למיבודין יהיו בדרך כלל, אך לא תמיד, רגישים לאבקוויר. כ-90% מהמטופלים בתרופה לא יסבלו מתופעות לוואי מיוחדות. תופעת הלוואי העיקרית לתרופה היא רגישות יתר שעשויה לעיתים נדירות להיות קשה ואף לגרום למוות. בדיקות גנטיות יכולות להצביע האם אדם עשוי לפתח תגובת רגישות יתר לתרופה. התרופה נמצאת ברשימת התרופות החיוניות של ארגון הבריאות העולמי. התרופה זמינה בישראל בשמות מסחריים שונים ומגיעה בדרך כלל בשילוב תרופות אנטי-ויראליות אחרות. אבקוויר בגלולות או בתמיסה אורלית בשילוב עם תרופות אנטי-ויראליות אחרות ניתנת לטיפול כנגד זיהום ב־HIV-1. אבקוויר לא תינתן לבד ללא שילוב של תרופות אנטי-ויראליות אחרות. אבקוויר הוא אנלוג גואנוזיני, שהוא נוקליאוזיד ממשפחת הפורינים. יעד המטרה של התרופה הוא האנזים רוורס טרנסקריפטאז. לאחר שאבקוויר עובר תהליך של זירחון ומתווספות אליו 3 קבוצות זרחן, הוא מתחרה עם הנוקליאוזיד גוואנוזין בשילוב ב־DNA. כשהאנזים רוורס טרנסקריפטאז משלב את תוצר האבקוויר בחומר הגנטי, תהליך השעתוק מסתיים והאנזים לא מצליח להשלים את פעילותו. השלמת השעתוק הכרחית לשכפול הווירוס בגוף וכך מעכבת התרופה את ההתפשטות הווירוס ויותר מאוחר את המחלה. אבקוויר ניתן דרך הפה ומגיע לזמינות ביולוגית גבוהה של 83%. המטבוליזם של התרופה מתבצע בעיקר דרך האנזים אלכוהול דהידרוגנאז. התרופה יכולה לחצות את מחסום דם-מוח. האבקוויר פותח בשנות ה-1980 על ידי רוברט וינס וסוזן דלוג' יחד עם מיי הואה, מדען אורח מסין, במעבדות אוניברסיטת מינסוטה התרופה אושרה על ידי FDA ב-18 בדצמבר 1998 והפכה לתרופה האנטירטרוויראלית ה-15 שאושרה בארצות הברית. תוקף הפטנט שלה בארצות הברית פג בדצמבר 2009. מדיה וקבצים בנושא אבקוויר בוויקישיתוף הערך "Abacavir", באתר "ויקיתרופות" דרכי פעולת התרופה, באתר PharmGKB (באנגלית) אבקויר, באתר infomed הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
פרידריך-וילהלם פון רוטקירך אונד פנטן

גנרל פרידריך-וילהלם פון רוטקירך אונד פנטן (בגרמנית: Friedrich-Wilhelm von Rothkirch und Panthen;‏ 16 בפברואר 1884 – 24 בדצמבר 1953) היה מפקד בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה. פון רוטקירך נולד ב-16 בפברואר 1884 בדרמשטט, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1902 התגייס פון רוטקירך לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הדרגונים ה-8, ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה שנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918. לאחר המלחמה הצטרף פון רוטקירך לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-15 באוקטובר 1935 הועלה לדרגת אוברסט לויטננט, וב-1 במרץ 1937 הועלה לדרגת אוברסט. ב-12 באוקטובר 1937 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-49, וב-1 באוגוסט 1939 הועלה לדרגת גנרל מיור. עם פרוץ המלחמה היה פון רוטקירך מפקד רגימנט הרגלים ה-49, ופיקד עליו במהלך הפלישה לפולין כחלק מהדיוויזיה ה-28 במסגרת הקורפוס ה-8, וב-1 בנובמבר 1939 מונה למפקד הדיוויזיה הממונעת ה-13. במהלך המערכה על צרפת לחם פון רוטקירך עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-14 במסגרת קבוצת הפאנצר קלייסט, ובשלב השני כחלק מהקורפוס הממונע ה-16 במסגרת קבוצת הפאנצר קלייסט. ב-15 באוגוסט 1940 קיבל פון רוטקירך על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-11 באוקטובר 1940 הפכה הדיוויזיה שבפיקודו לדיוויזיית הפאנצר ה-13. במהלך מבצע ברברוסה לחם פון רוטקירך עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-3 במסגרת ארמיית הפאנצר הראשונה, וב-27 ביוני 1941 פרש מתפקידו. ב-1 באוגוסט 1941 הועלה פון רוטקירך לדרגת גנרל לויטננט, וב-1 באפריל 1943 מונה למפקד דיוויזיית המילואים ה-148, שהייתה חלק מקורפוס המילואים ה-66 בעתודת קבוצת ארמיות D. ב-25 בספטמבר 1943 פרש פון רוטקירך מתפקידו, וב-30 בנובמבר 1943 פרש מהצבא ושב לביתו. לאחר המלחמה התגורר פון רוטקירך בעיר טריר, עד למותו ב-24 בדצמבר 1953, והוא בן 70 שנים. פרידריך-וילהלם פון רוטקירך אונד פנטן באתר feldgrau
מחנה המצבות

מחנה המצבות (למפת הרי ירושלים מוגדלת)   מחנה המצבות (למפת הרי ירושלים רגילה)   מחנה המצבות (למפת ישראל רגילה)   ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מחנה המצבות (למפת ישראל מוגדלת)   ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מחנה המצבות מחנה המצבות היה מחנה צבאי של הלגיון הירדני באל עזרייה שבמורד המזרחי של הר הזיתים. מבני המחנה, בכללם שירותי כריעה, רוצפו במצבות שנלקחו מבית הקברות היהודי בהר הזיתים. חלק גדול מהמצבות הונחו כשפניהן למעלה, כך שהכיתוב בהן הושחת. אחרי מלחמת ששת הימים ועד שהשטח הועבר לשליטת הרשות הפלסטינית הוכר המחנה כמקום קדוש וניתן היה לבקר בו. שרה ברנע, סקר הוועדה לבדיקת חילול בתי העלמין בהר הזיתים ובחברון - חלק ב' באתר mountofolives.co.il יובל פוקס, סיור לילי בהר הזיתים לקברי הנופלים במערכות ישראל בהדרכת שרה ברנע, באתר Ventura Daniel Wiki מוטקה סופר, "סיור בהר הזיתים", בתוך: אלי שילר (עורך, בהשתתפות: ספי בן-יוסף, נתן שור, מרדכי סופר), "הר הזיתים", הוצאת אריאל, ירושלים, 1978, עמוד 46 משרד הדתות, חוזר מנכ"ל 87/2, מרץ 1978 (בכתובת: http://dat.gov.il/hozrim/031987[1].pdf), עמוד 22 ערך זה הוא קצרמר בנושא ירושלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אברהם ארליך

האם התכוונתם ל... אברהם אבל אדולף ארליך – רב ומחנך בלטביה ובפרוסיה המזרחית, מראשי הקהילה היהודית בקורלנד אבל (אברהם) ארליך – מלחין ישראלי, פרופסור למוזיקולוגיה, חתן פרס ראש הממשלה (1987) וחתן פרס ישראל (תשנ"ז) אברהם אורלי (ארליך) – אלוף בצה"ל, מראשוני הצנחנים בצבא, מתאם פעולות הממשלה בשטחים אברהם אריה ארליך – חבר מועצת פועלי תל אביב ויפו וחבר סיעת "העובד הדתי" בתוך ההסתדרות