laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
בית הייסמן

בית הייסמן - מהבתים הראשונים שהוקמו בראשון לציון ב-1882. נבנה על ידי שרגא פייבל הייסמן עבור משפחתו. לאחר מספר שנים נמכר למשפחת אמציסלבסקי ולבסוף נמכר לעיריית ראשון לציון ששיקמה אותו. משמש מאז שיפוצו כמוזיאון ומהווה חלק ממוזיאון ראשון-לציון. במרתפו של הבית התגורר, תקופה מסוימת, נפתלי הרץ אימבר. בית הייסמן הוקם ב-1882 במרכזה של ראשון לציון והיה אחד משלושת הבתים הראשונים שהוקמו במושבה. הבית הוקם על ידי שרגא פייבל הייסמן שהיה אחד מעשרת מייסדי המושבה. הייסמן, יליד ניקולייב, היה סוחר אמיד בעירו ולאחר שנתפס לרעיון הציוני עלה לארץ (עם אשתו ציפורה), רכש בראשון לציון 6 דונם והקים את ביתו כשאת ההוצאות מימן מכספו. לאחר הגיעו למושבה הפך לאיכר ונטע מטעים בשטחו. הייסמן חי בראשון לציון במשך חמש שנים. ב-1887 היה מעורב ב"מרד" של האיכרים כנגד שרירות לבם של פקידי הברון. מרד זה הביא לגירושו של האיכר יוסף פיינברג והייסמן גם הוא החליט לעזוב ולכן מכר את ביתו ואת נחלתו ליהודה לייב אמציסלבסקי. הייסמן עבר לירושלים שם הצטרף לנטורי קרתא, חי בבתי אונגרין עד שנפטר ונקבר בהר הזיתים. משפחת אמציסלבסקי החזיקה בבית במשך 90 שנה. ב-1977 רכשה עיריית ראשון לציון (בתקופתו של חנניה גיבשטיין) את הבית מתוך כוונה לשמר אותו. במשך 25 שנים נוספות עמד הבית מוזנח עד שב-2003 שופצה המעטפת החיצונית של הבית ובהמשך שופץ גם חלקו הפנימי וכיום הוא שייך למוזיאון ראשון-לציון וחדרי הבית הפכו למוזיאון. מרתף הבית, שיועד במקור להיות מחסן, הותאם למגורים והושכר למגורים. בין הדיירים שגרו במרתף היה גם נפתלי הרץ אימבר. אימבר שסבל משחפת קיבל את המלצת רופאיו ועבר לראשון לציון והגיע למרתף בית הייסמן שם חיבר את שני הבתים הראשונים של שיר הפועלים "תקוותנו" שהפך אחר כך להמנון הלאומי של ישראל, התקוה. כיום נמצאת במרתף תערוכה על אימבר. לפני שנתיים תקפתני מחלה עזה ואיומה בירושלים...כאשר חלפה מחלתי אמרו הרופאים כי נחוץ לי...להחליף האוויר, והאדון אליפאנט שלחני להאדון הייסמאן לשבת בביתו שלשה ירחים בהמושב 'ראשון לציון' וזה לי שלוש רגלים אשר הייתי שם משך שנתיים שנים — נפתלי הרץ אימבר . הבית כולל שתי קומות ומרתף (שיועד לאחסון) ונבנה בסגנון מזרח אירופאי. נבנה מאבני כורכר שנחצבו משטח הנחלה של הייסמן וחוזקו בתערובת של בוץ וקש. על מנת לחזק את המבנה הוקמו בפינות עמודים מאבן מחצבות. תקרת המרתף חוזקה בקורות מתכת. אל הקומה הראשונה המוגבהת הוביל גרם מדרגות חיצוני בעוד שאל הקומה השנייה הוביל גרם מדרגות פנימי. גג הבניין כוסה ברעפים. חצר הבית הייתה מוקפת בחומה על מנת להגן על הבית ועל השוהים בחצר. רחל גיסין, בית הייסמן - בית האיכרים הראשון במושבה, בתוך: זאב ענר (עורך), סיפורי בתים: סיפורם של שבעים בתים בתולדות ההתיישבות, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1988, עמ' 200–202 רן אהרנסון, לכו ונלכה: סיורים במושבות העלייה הראשונה, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשס"ד (2004), עמ' 27–28, מסת"ב 965-217-230-8 דוד הכהן, שוקם הבית בו נכתבה 'התקווה', באתר ynet, 21 בינואר 2004 הבית נמצא בכיכר המייסדים 8, בקרן הרחובות רוטשילד ונורדאו (סמוך לבית הכנסת הגדול) תרשים חלקות ראשון לציון בשנת תרמ"ב כולל סימון חלקות בבעלות 'פ. היסמן' מתוך ספר היובל למושבה, 1907, באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור קיימות מספר גרסאות נוספות לגבי המקום בו נכתבה "התקווה" כולל בראש פינה, יסוד המעלה, בית אוליפנט וכן בדירה שכורה ביאסי שברומניה
פרנקולין שחור

פרנקולין שחור (שם מדעי: Francolinus francolinus) הוא מין בסוג פרנקולין שבמשפחת הפסיוניים. כמו רוב מיני הפרנקולין, הפרנקולין השחור נפוץ בחלקים מסוימים של דרום האזור הפלארקטי באירופה ובאסיה, לרוב במטעים, בסבכי-צמחים ובקרבת בריכות דגים. פרטים של פרנקולין שחור יציבים ומקננים בישראל, בעיקר בעמק בית-שאן, ארץ כינרות ואגן הקישון,עד העבר הקרוב המין היה שכיח בכל הארץ, אך הוא ניצוד בהמוניו, ונתון כיום בסכנה מתמדת. אורכו של הזכר 33-36 ס"מ ומשקלו עד 453 גרם. אצל הפרנקולין קיימת דו-צורתיות זוויגית בולטת. הזכרים ניכרים בטבעת צבעונית על צווארם ובגוף בעל נקודות לבנות. הנקבות מתאפיינות בגוף חום המתאים לצורכי הסוואה. בעת תקופת הייחום, החלה בחודש מרץ, מתחילים משחקי-החיזור של הזכרים כאשר הם משמיעים קולות רעשניים במיוחד. הנקבה מטילה בין 8 ל-12 ביצים ודוגרת לבדה כ-21-24 ימים. מדיה וקבצים בנושא פרנקולין שחור בוויקישיתוף פרנקולין שחור, באתר ITIS (באנגלית) פרנקולין שחור, באתר NCBI (באנגלית) פרנקולין שחור, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) פרנקולין שחור, באתר GBIF (באנגלית) פרנקולין שחור באתר הרשימה האדומה של IUCN
קרב חמש מודרני במשחקים האולימפיים

קרב חמש מודרני הוא ענף במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת סטוקהולם (1912). נשים מתחרות בענף מאז אולימפיאדת סידני (2000). קרב החמש המודרני הומצא על ידי מייסד המשחקים האולימפיים המודרניים, הברון פייר דה קוברטן, כמעין גרסה מודרנית לקרב החמש ("פנטאתלון") שהיה נהוג במשחקים האולימפיים ביוון העתיקה. בגרסה הקדומה, התחרו הספורטאים בריצה, היאבקות, הטלת כידון, קפיצה לרוחק וזריקת דיסקוס. בגרסה המודרנית נותרה רק הריצה, ואליה נוספו שחייה, רכיבה, קליעה וסיף. בפעם הראשונה בה נערכו התחרויות, באולימפיאדת סטוקהולם (1912), נערכו תחרויות לגברים בלבד. האלוף האולימפי הראשון היה השוודי יסטה אוסברינק באולימפיאדת הלסינקי (1952) החלו לחלק מדליות גם לנבחרות. ניקוד הנבחרות התבסס על הניקוד המצטבר של שלושת הספורטאים שהתחרו מטעמן. שיטה זו הונהגה עד אולימפיאדת ברצלונה (1992), ובוטלה החל מאולימפיאדת אטלנטה (1996). באולימפיאדת סידני (2000) החלו להיערך גם תחרויות לנשים. באולימפיאדת לונדון (2012) שולבו לראשונה תחרויות הריצה והקליעה זו בזו, במתכונת דומה לביאתלון: שלושה סבבי ריצה של קילומטר, שאחרי כל אחד מהם מקצה קליעה. בנוסף, נעשה לראשונה שימוש באקדחי לייזר. שינוי נוסף חל החל מאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016), כאשר הריצה, שהיא כיום ריצת שדה, תיערך במסלול. כל מדינה רשאית לשלוח לכל היותר שני ספורטאים מכל מגדר. כל חמש התחרויות המרכיבות את קרב החמש המודרני נערכות ביום אחד. בטורניר הסיף, מתחרים כל הספורטאים נגד כולם, ומקבלים ניקוד בהתאם לאחוזי הניצחונות שלהם. בתחרות השחייה שוחים הספורטאים משחה של 200 מטרים בסגנון חופשי, והניקוד מתבסס על הזמנים אותם קבעו. תחרות הרכיבה היא תחרות של קפיצות ראווה, והניקוד מבוסס על זמן, בניכוי נקודות עונשין בגין אלמנטים שונים. תחרויות הריצה והקליעה משולבות מאז אולימפיאדת לונדון (2012) זו בזו, ומורכבות משלושה מקטעי ריצה של קילומטר כל אחד (הניקוד הכללי מתבסס על הזמן המצטבר של שלושתם), ולאחר כל אחד מכן זמן של 70 שניות מוקצה לירי של חמישה כדורים במטרה. ניקוד הקליעה מבוסס על רמת הדיוק. הניקוד המצטבר בכל חמש התחרויות הוא הניקוד הסופי. מי שצבר את מספר הנקודות הגבוה ביותר זוכה במדליית זהב, השני במדליית כסף והשלישי במדליית ארד. ספורטאים מ-21 מדינות זכו לאורך השנים במדליות אולימפיות בקרב חמש מודרני. עד אולימפיאדת מלבורן (1956), היו הספורטאים השוודים המובילים בענף, והם זכו ב-8 מתוך 11 מדליות הזהב שחולקו בתקופה זו. באולימפיאדת רומא (1960) עברה השליטה להונגריה, שעד אולימפיאדת מינכן (1972) זכתה ב-5 מדליות זהב מתוך 8 אפשריות. בשנים הבאות התחלקו הזכיות בין מספר מדינות. הונגריה ושוודיה עדיין מוליכות את טבלת המדליות. מדיה וקבצים בנושא קרב חמש מודרני במשחקים האולימפיים בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קרב חמש מודרני במשחקים האולימפיים
אלאלוף

משפחת אלאלוף או בשמה המקורי אלעלוף מקורה בעיר קורדובה שבספרד, לאחר הגירוש התפצלו בני המשפחה לארצות שונות בהם טורקיה, סלוניקי שביוון, ומרוקו, חלק מבני המשפחה שהגיעו למרוקו התיישבו בתטואן כפי המתועד ולאחר מכן עברו לפאס, וחלקו השני של המשפחה התיישב באסואירה בני משפחה אלו שינו את שמם לאלוף, חלק מבני המשפחה אשר עלו לארץ מפאס בסוף המאה ה-19 שינו את שמם כיום לאלוף, שאר בני המשפחה בעולם שינו לאללוף או אלאלוף מעטים נשארו באיות המקורי אלעלוף. אלעלוף הוא שם משפחה יהודי יש הטוענים שפירושו המילולי הוא "שמן" בעברית. השם הוא כינוי לאדם אמיד או מבורך בילדים. האם התכוונתם ל... אלי אלאלוף – חבר הכנסת מטעם כולנו ועדת אלאלוף – ועדה ציבורית שהוקמה בשנת 2013 שם המלצה על דרכים להתמודדות עם העוני והגברת שוויון ההזדמנויות בישראל, בראשות אלי אלאלוף אלאלוף ספנות – היא סוכנות ספנות ישראלית הוותיקה ביותר במדינת ישראל. דליס אלאלוף מימון – משוררת ומבקרת ספרות יניב אלאלוף – ראש מחלקת התכנון באג"ת ציון אלוף – היה שופט ישראלי שכיהן כמנהל בתי המשפט הראשון שמואל אלעלוף – מראשי ועד העדה המערבית בירושלים ועסקן ופעיל ציבורי אתר בית התפוצות
יורי כץ

יורי כץ (נולד ב-19 בפברואר 1974) הוא צייר, מרצה לאמנות ואוצר ישראלי. במרכז עבודותיו האקספרסיביות ניצבות דמויות אנוש ללא תווים ברורים, נושאות הבעות של מצבים רגשיים שונים. כץ היה ראש מסלול ציור בבית הספר "בסיס" לאמנות ותרבות שבהרצליה. הוא אוצר תערוכות יחיד וקבוצתיות בחללים מובילים ומכהן כראש ועדת שיפוט פרס אוסקר הנדלר לאמן צעיר. כץ נולד בקייב שבברית המועצות (בהמשך עברה לשטחי אוקראינה). הוא למד אמנות בתיכון בקייב ועלה לישראל בתחילת שנות ה-90. כץ הוא בוגר תואר שני באמנות והוראה מטעם אוניברסיטת חיפה. מלמד אמנות בתיכון "מנור כברי" שבקיבוץ כברי. לימד ציור במחלקה לתקשורת חזותית במרכז האקדמי לעיצוב ולחינוך ויצו חיפה ובמכללה האקדמית עמק יזרעאל. החל משנת 2015 הוא מרכז את מסלול לימודי הציור בבית-הספר "בסיס" לאמנות בהרצליה. כץ שימש כאוצר במספר גלריות נחשבות הממוקמות בפריפריה. הוא אצר תערוכות קבוצתיות ותערוכות יחיד רבות בגלריה של קיבוץ לוחמי הגטאות, בגלריה של קיבוץ ראש הנקרה וכן אצר את תערוכות בוגרי האקדמיות במסגרת יריד "צבע גליל". כץ הציג תערוכות יחיד והשתתף בתערוכות קבוצתיות רבות וזכה במספר פרסים: בשנת 1999 זכה בפרס אמן צעיר מטעם משרד החינוך. בשנת 2014 זכה בפרס שרת התרבות והספורט באמנות פלסטית. במסלול הציור אותו הוא מוביל בבית הספר לאמנות "בסיס", פיתח כץ תוכנית לימודים ייחודית המאפשרת מבט רחב ומקיף על תחום הציור, בגישה המעודדת את הלומדים לבחור לעצמם את המקום והדרך כבר מתחילת לימודיהם. כצייר, כץ מתאפיין בציור פיגורטיבי. ממדי הציורים לא גדולים וחזותם הראשונית היא של ציור פשוט, ישיר, אפילו מסורתי. בצפייה שנייה ושלישית עוברים וחווים הצופים הבנה מטלטלת; הציור שעורר את החשדות מטיב להפר אותן ומה שנתפס כמוכר מתבהר כרענן, לא שמרני וטרי. התהיות הרבות מתקיימות בגוף הציור ומחיות אותו. הספקנות והפקפוק משותפים לצייר ולצופים. מתקבל ריאליזם חושפני, מביך, חודר, חסר נוסטלגיה, לא הפגנתי ולא וירטואוזי - מתבונן ומציאותי. כץ מיוצג על ידי גלריה גורדון שבתל אביב, בה נערכו תערוכות היחיד שלו מאז שנת 2010. כץ חי ויוצר בקיבוץ אדמית. קרני עם-עד, פרס שרת התרבות לאמן יורי כץ מאדמית, באתר mynet‏ קיבוץ, 4 בדצמבר 2014
מרים טלאלי

מרים מַסולי טְלאלי (באנגלית: Miriam Tlali;‏ 11 בנובמבר 1933 - 24 בפברואר 2017) הייתה סופרת דרום אפריקאית. טלאלי הייתה האשה השחורה הראשונה בדרום אפריקה שפרסמה רומן. הרומן פורסם בשנת 1979, בתקופת האפרטהייד, ושמו Muriel at Metropolitan. היא אף הייתה אחת הראשונים שכתבו על סווטו. הספר שלה Amandla הוצאה לאור בדרום אפריקה בשנת 1980 ונאסר זמן קצר לאחר פרסומו. טלאלי נולדה בדורנפונטיין, יוהנסבורג, דרום אפריקה. למדה בבית ספר אנגליקני, ואחר כך החלה לימודים באוניברסיטת ויטווטרסראנד, עד שזו נחסמה בפני שחורים בימי האפרטהייד. לימים המשיכה את לימודיה באוניברסיטת רומא בלסוטו, אך נאלצה להפסיקם בשל מחסור כלכלי, ולהתחיל לעבוד כפקידה משרדית. ספרה הראשון של טלאלי, Muriel at Metropolitan‏ (1979) הוא אוטוביוגרפי בחלקו, ונקודת המבט בו "חדשה בספרות הדרום אפריקאית", לדברי המבקרת מרי דייר. ספרים נוספים פרי עטה הם Amandla‏ (1980); Mihloti‏ (1984), ו-Footprints in the Quag‏ (1989). בשנת 1998 היא זכתה בפרס ספרותי דרום אפריקאי ובשנת 2005 היא זכתה לעיטור מהנשיא. נפטרה ב-24 בפברואר 2017. ערך על טלאלי (אנגלית), בתוך בריאן שייפר (עורך), The Encyclopedia of Twentieth-Century Fiction, הוצאת וויילי-בלאקוול, 2011, עמ' 1366-1368. רשומה ביוגרפית (אנגלית) על טלאלי, באתר Women's Words - African Worlds. האנס מ' צל, קרול באנדי, וירג'יניה קולון, A New Reader's Guide to African Literature, הוצאת Heinemann Educational Books,‏ 1983, עמ' 499. מרי דייר, Reality, כרך 7, גיליון 6, עמ' 15. על פי הערך על טלאלי ב-The Columbia Electronic Encyclopedia, מהדורה ששית, 2007.
רקוויאם (דבוז'אק)

הרקוויאם ברה מינור של דבוז'אק (אופוס 89), היא יצירה פרי עטו של המלחין הצ'כי אנטונין דבוז'אק לטקסט הרקוויאם הקתולי. היצירה מיועדת לתזמורת מלאה, מקהלה ולארבעה סולנים: בס, טנור, אלט וסופרן. הרקוויאם הולחן בשנת 1890. היצירה הוזמנה מדבוז'אק לפסטיבל המוזיקה בברמינגהאם בשנת 1888, אולם בשל העובדה שדבוז'אק היה עסוק באותה עת ביצירות אחרות הוא כתב את הרקוויאם רק שנתיים מאוחר יותר. היצירה הועלתה על במה לראשונה ב-9 באוקטובר 1891 בברמינגהאם, בניצוחו של המלחין עצמו. היצירה כבר בהלחנתה נועדה לאולמות הקונצרטים ולא לכנסיות, ואכן ממעטים להשמיע אותה במיסות בכנסיות, אך היא מושמעת רבות בקונצרטים קלאסיים. היצירה נכתבה לתזמורת גדולה הכוללת: כלי קשת - כינורות ראשונים ושניים, ויולות, צ'לים וקונטרבסים. כלי נשיפה - פיקולו, שני חלילים, שני אבובים, שני קלרינטים, קלרינט בס, קרן אנגלית, שני בסונים, קונטרבסון, ארבע קרנות יער, ארבע חצוצרות, שלושה טרומבונים (שני טנור ואחד בס) וטובה אחת. כלי הקשה - טימפני, טם טם ופעמון. עוגב. נבל (באופרטוריום ובהוסטיאס בלבד). בנוסף כוללת היצירה מקהלה בת ארבע קולות (בס, טנור, אלט וסופרן) וארבעה סולנים: בס, טנור, אלט וסופרן. אורך היצירה בביצוע סטנדרטי הוא קצת יותר משעה וחצי. Requiem aeternam Graduale Dies irae Tuba mirum Quid sum miser Recordare, Jesu pie Confutatis maledictis Lacrimosa Offertorium Hostias Sanctus Pie Jesu Agnus Dei עדה ברודסקי (עורכת), ספר הליטורגיקה, (מילים לצלילים חלק ד'), ירושלים: הוצאת כרמל, תשע"ג, עמ' 204-211.
טרגופן פניני

טרגופן פניני (שם מדעי: Tragopan satyra) הוא מין דמוי תרנגול מקושט ואדום מהסוג טרגופן ממשפחת הפסיוניים החי באזורים הררים בדרום אסיה ובעיקר בהרי ההימלאיה ובמדינות הודו, טיבט, נפאל ובהוטן. הוא חי ביערות הרריים של עצי אלון ורודודנדרון לחים וכן בין עצי במבוק שונים. הם חיים בגובה שבין 8,000 ל-14,000 מטר. כמו אצל פסיונים רבים הזכרים גדולים בהרבה מהנקבות, משקלם 1.6-2.1 ק"ג ואורכם 67-72 ס"מ, כשהנקבות שוקלות 1-1.2 ק"ג ואורכם כ-57.5 ס"מ. הזכר גם מקושט מהנקבה המוסווית והאפורה, צבע נוצותיו אדום חזק והוא מנוקד בנקודות לבנות וראשו כחול ומעוטר בנוצות שחורות. בעונת הרבייה הזכר מחכה מאחורי סלעים ושיחים, למטרות הגנה עד שרואה נקבה הוא מתנפח ופורש את נוצותיו וגם זוקף את צווארו במטרה למשוך אותה. הטרגופנים מאוימים מעט על ידי כריתת יערות ופגיעה באזור חיותם. מדיה וקבצים בנושא טרגופן פניני בוויקישיתוף טרגופן פניני, באתר ITIS (באנגלית) טרגופן פניני, באתר NCBI (באנגלית) טרגופן פניני, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) טרגופן פניני, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) טרגופן פניני, באתר GBIF (באנגלית) טרגופן פניני באתר הרשימה האדומה של IUCN ערך זה הוא קצרמר בנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שובל מלכותי

שובל מלכותי (שם מדעי: Syrmaticus reevesii) הוא מין של פסיון גדול וזהוב ובעל זנב ארוך, האנדמי לסין. שמו של המין באנגלית ניתן לו על שמו של החוקר ג'ון ריווס (John Reeves). אורך הזכרים 210 סנטימטרים ומשקלם 1,529 גרם. נוצות הזכר זהובות, עם בטן אדומה וכנפיים לבנות מרושתות בשחור. הראש לבן עם פס שחור באזור עיניים, הגבות אדומות והמקור לבן. הזנב הארוך לבן-כסוף עם פסים שחורים. אורך הזנב יכול להגיע ל-2.4 מטרים. הנקבות קטנות ומסוות הרבה יותר: אורכם עד 75 סנטימטרים ומשקלם עד 949 גרם. השובל המלכותי חי בעיקר ביערות הממוזגים של סין המרכזית והמזרחית, אף שהוא הופץ על ידי האדם למדינות נוספות. העוף בסכנת הכחדה בשל ציד, ודלדול אזורי החיות שלו. מדיה וקבצים בנושא שובל מלכותי בוויקישיתוף שובל מלכותי, באתר ITIS (באנגלית) שובל מלכותי, באתר NCBI (באנגלית) שובל מלכותי, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) שובל מלכותי, באתר Internet Bird Collection (באנגלית) שובל מלכותי, באתר GBIF (באנגלית) שובל מלכותי באתר הרשימה האדומה של IUCN
ברושי

האם התכוונתם ל... אביבה ברושי – מתרגמת, עורכת וסופרת ישראלית אברהם ברושי – משורר ישראלי אברהם ברושי (ראש מועצה אזורית) – ראש מועצה אזורית הגליל העליון איתן ברושי – מזכ"ל התנועה הקיבוצית וחבר הכנסת מטעם המחנה הציוני מגן ברושי – ארכאולוג והיסטוריון, לשעבר הארכאולוג הראשי של מוזיאון ישראל עזריאל ברושי – מחנך ישראלי מחלוצי הטיולים וידיעת הארץ ברוש (פירושונים)
ניקולה פטקוב

נִיקוֹלָה דִימִיטְרוֹב פֶּטְקוֹב (בבולגרית: Никола Димитров Петков;‏ 8 ביולי 1893, סופיה, נסיכות בולגריה – 23 בספטמבר 1947, סופיה, הרפובליקה העממית הבולגרית) היה פוליטיקאי בולגרי, ממקימי חזית המולדת של בולגריה ומראשי מפלגת האיחוד הלאומי של חקלאי בולגריה. ב-1947 הועמד פטקוב לדין על ידי השלטון הקומוניסטי ונשפט במשפט ראווה, אשר בסופו נגזר עליו דין מוות בעוון חתרנות. בספטמבר 1947 הוצא ניקולה פטקוב להורג. ניקולה פטקוב נולד ב-1893 בסופיה לדימיטר פטקוב אשר כיהן בהמשך כראש ממשלת נסיכות בולגריה ונרצח בכדורי מתנקש. הוא רכש השכלה אקדמית בסורבון ובהמשך שב לבולגריה ולחם במלחמת הבלקן הראשונה והשנייה. לאחר מלחמת העולם הראשונה שב לפריז והמשיך בלימודיו האקדמיים. ב-1924 נרצח אחיו פטקו פטקוב, ככל הנראה בידי חברי מיליציה שפעלה מטעם משטרו של אלכסנדר צאנקוב. ב-1929 שב לבולגריה והצטרף למפלגת האיכרים הבולגרית. ב-1938 נבחר לפרלמנט הבולגרי וכיהן מספר חודשים בתפקיד. במהלך מלחמת העולם השנייה נמנה עם מייסדי חזית המולדת. פטקוב נמנה עם "קבוצת ה-63" של פוליטיקאים, אנשי רוח ואקדמיה שנאבקו נגד כוונת בוריס השלישי, מלך בולגריה וממשלתו, לגרש את יהודי בולגריה למחנה ההשמדה טרבלינקה. ב-9 בספטמבר 1944 חוללה חזית המולדת הפיכה בבולגריה והמשטר הפרו-מלוכני הודח. פטקוב מונה לשר בלי תיק בממשלת חזית המולדת וכיהן בתפקידו עד אוגוסט 1945. מנובמבר 1946 כיהן שוב כחבר הפרלמנט הבולגרי. לאחר כינון הרפובליקה העממית של בולגריה נמנה ניקולה פטקוב עם בולטי המתנגדים להשתלטות האלימה של המפלגה הקומוניסטית על השלטון. ביוני 1947 נעצר פטקוב על ידי אנשי מנגנון ביטחון הפנים הבולגרי. בהמשך, הועמד לדין ונדון למוות. ב-23 בספטמבר 1947 הוצא להורג בתלייה. ב-1990 טוהר שמו. מדיה וקבצים בנושא ניקולה פטקוב בוויקישיתוף משבר בבולגריה, דבר, 17 באוגוסט 1945 במשפט ניקולה פטקוב, המשקיף, 11 באוגוסט 1947 פטקוב הוצא להורג, המשקיף, 25 בספטמבר 1947 חיים קשלס, קורות יהודי בולגריה, כרך ד' – מאחורי מסך הברזל, הוצאת דבר, תל אביב, 1969, עמודים 305–314.
גבי (אנטומיה)

גַּבִּי (בלטינית: dorsal מהמילה dorsum גַּב) הוא מונח באנטומיה המתאר את צידו העליון של יצור ההולך, עף, שוחה או זוחל בצורה אופקית, או הצד האחורי (גבי) ביצורים ההולכים זקוף כמו בני אדם. המונח גבי מתייחס גם למבנים אנטומיים המופנים בכיוון הגב או צומחים ממנו כגון גב הכנף או זיפים גביים בהתאמה. באנטומיה צידו האחר של היצור נקרא גחוני למשל זיפיים גחוניים. אצל בני אדם המונח גבי בדרך כלל נרדף למילה אחורי, למשל הלב הוא גבי לעצם החזה ועמוד השדרה גבי ללב. קיימים גם כמה יוצאי דופן למשל גב כף היד, גב כף הרגל וגב הלשון (צידה העליון) שאינם אחוריים. כמו כן, כאשר מתייחסים לאזורים בחלקים העליונים של המוח, המונח גבי מתייחס לצד העליון של המוח והמונח גחוני מתייחס לצידו התחתון. אצל כל בעלי החוליות החלק הגבי מכיל את עמוד השדרה. בעברית המונח גב dorsum וגב במשמעות back הומונימיות לכן יכולות לבלבל, במיוחד בזמן תיאור מורפולוגי, לכן במקרים רבים מעדיפים כותבים בעברית להשתמש בתעתיק דורסום (dorsum) או דורסלי (dorsal). אנטומיה - מונחים
הצבעת מחאה

הצבעת מחאה היא הצבעה בבחירות המפגינה חוסר שביעות רצון מרשימת המועמדים או הבעת התנגדות למערכת הבחירות הקיימת. במקרה האחרון, המחאה יכולה להיות בצורה של הצבעה לגיטימית, אך במקום להצביע עבור מועמדים מרכזיים, היא הצבעה עבור מפלגה אזוטרית, ולפעמים למועמד שוליים מהשמאל הרדיקלי, הימין הרדיקלי או מועמד עצמאי אשר אינו מזוהה עם המערכת. לעיתים הצבעת מחאה יכולה להיות למועמד או מפלגה סאטירית כדוגמת מפלגת הקרנפים בקנדה או למועמד שאינו מתמודד בבחירות (אפילו למועמדים ביזאריים, כך לדוגמה ברבות מערכות הבחירות באירלנד מצביעים מאות ואף אלפי בוחרים לדסטין תרנגול ההודו). לצד הימנעות אשר היא פשוט חוסר הצבעה, היא עלולה לשקף סימן לחוסר בפופולריות לגיטימית של דמוקרטיה מייצגת, שכן מצביעים מיואשים המצביעים הצבעת מחאה עלולים לסכן את אמינות מערכת הבחירות כולה. בישראל, הצבעת מחאה בצורה של פתק ריק המכונה גם "פתק לבן" נחשבת כקול פסול ביחד עם מעטפות שנמצאו בהן פתקי הצבעה שונים או יותר משלושה פתקי הצבעה זהים, ועל כן אינה נספרת במניין הקולות הכשרים. מטרת הפתק היא רק להוות כ'פתק חלופי' כאשר המצביע אינו מוצא את הפתק הנבחר, רושם עליו בכתב ידו את האותיות של הרשימה החסרה, מכניס אותו למעטפה ומשלשלו לקלפי. דנה בלאנדר, חשבון לא פשוט: איך הקולות הופכים למנדטים?, המכון הישראלי לדמוקרטיה, 17 במרץ 2015 ערך זה הוא קצרמר בנושא בחירות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
לדר

לֶדֶר (מגרמנית: Leder, עור; קיצור של Fruchtleder, "עור-פרי") הוא ממתק של פרי מיובש. במקור, יוצר על ידי שיטוח הפרי ליבוש בשמש. מקובל במיוחד לדר משמש, אבל לדר נעשה גם מפירות נוספים, כגון תות. היום מקובל לייבש על יריעת פלסטיק ולמכור אותו מגולגל איתה. בערבית הממתק נקרא ''קמר אל-דין'' قمر الدين" (תרגום: "ירח הדת") ומקובל לההגישו בחודש הרמאדן. למקור השם בשפה הערבית ישנם מספר השערות אחת מהם טוענת שנקרא בזמן שקידוש החודש בלוח השנה המוסלמי נעשה על פי מולד הירח ושיא עונת המשמשים הייתה ברמאדן ולכן נקרא על שם הירח. השערה נוספת למקור השם היא בשמו של ממציא המאכל. ככל הנראה מקור המאכל בעולם הערבי הוא סוריה ומשם התפשט לשאר מדינות האסלאם. בסוריה ובטורקיה גדלים זן המשמשים המתאים ביותר להכנת הקמרדין. נהוג להכין מיריעת המשמש המיובש משקה עי בישול במים משקה זה אף הוא נקרא קמרדין. לעיתים כל מחית של משמשים מיובשים נקראים אף הם קמרדין אפילו אם אינם מיובשים לגליל אלא מיוצרים עבור הכנת המשקה או לעוגות שונות וכדומה( בדומה למחית תמרהינדי או מחית תמרים) בסדרה "הפיג'מות", בפרק "פרדי על הבוקר" גילה נאג'י (קובי פרג') ששמו האמצעי הוא "קומרדין" על שם הלדר. בסדרה "אליס במאפיית הפלאות" האטי, צאצא של הכובען המטורף, מכין באחד הפרקים כובעים מלדר. טק'לאפי רועי בן יוסף, אבא, תכין לי: ממתקי לדר, באתר ynet, 11 במאי 2011 הכנת לדר | מייבש מזון | מכשיר לייבוש פירות, באתר מייבש מזון | מכשיר לייבוש פירות, ‏21 באוגוסט 2014 מתכון להכנת לדר באתר השולחן ערך זה הוא קצרמר בנושא מזון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בית כנסת האלשיך

בית כנסת האלשיך הוא בית כנסת בעיר העתיקה של צפת הקרוי על שמו של רבי משה אלשיך שהתפלל בו. בית הכנסת מכונה גם כניס אל-אסטמבוליה ובית הכנסת של בעלי תשובה. לפי המסורת, בבית כנסת זה התפלל רבי משה אלשיך - "האלשיך הקדוש". שחי בצפת במאה ה-16 ונפטר בשנת 1600. אך אפשר שבית הכנסת קדום יותר - בבית הכנסת שמור כתר תורה שהכתובת עליו מספרת שהוקדש בשנת צד"ק (1434) לבית הכנסת של בעלי תשובה. המסורת בצפת היא ש"בעלי התשובה" המוזכרים בכתובת הם אנוסים שנמלטו מספרד והגיעו לצפת, ושם חזרו בתשובה וחזרו ליהדותם. בשנת 2001 נגנב ספר התורה על ידי חוליה של גנבי יודאיקה, לבסוף נמצא הכתר והושב לבית הכנסת. הקמרונות שמחזיקים את גגו בנויים לרוחב המבנה, בניצב לצלע ההר. ייתכן שעובדה זו סייעה לבית הכנסת לשרוד את רעידות האדמה הקשות שפקדו את צפת ב-1759 וב-1837, משום שצורת בניה זו יכלה להחזיק את הכובד של בתי העיר שקרסו אחד על גבי השני. כתובת בחזית בית הכנסת מעידה על שיפוץ שנעשה בו לפני "הרעש הגדול" בשנת 1837, וסביר להניח ששיפוץ זה עזר גם הוא למבנה. בית כנסת האלשיך הוא בית הכנסת היחיד בצפת ששרד את שתי רעידות האדמה הגדולות. בנוסף לכתר התורה העתיק, בבית הכנסת שמורים מספר רב של ספרי תורה עתיקים - כמעט כולם במצב כשר לקריאה. על פי המסורת בבית הכנסת, חלק מספרי התורה במקום בני למעלה מאלף שנה. בית הכנסת סגור במהלך השבוע ונפתח לתפילות בשבתות וחגים ולביקורי קבוצות במקום. מדיה וקבצים בנושא בית כנסת האלשיך בוויקישיתוף בית הכנסת האלשיך באתר "סורקים את הגליל". כולל סרטון הדרכה על המקום. בתי כנסת ספרדיים, באתר ynet, 11 באוגוסט 2003 בית הכנסת אלשיך באתר "צפת עיר הקודש" (אורכב 15.09.2017 בארכיון Wayback Machine) בית הכנסת של יוצאי איסטנבול אלי אשכנזי, מי גונב את הספרים של זקני צפת, באתר הארץ, 18 במאי 2012.
הכוחות המזוינים של ליטא

הכוחות המזוינים של ליטא (בליטאית: Lietuvos ginkluotosios pajėgos) מורכבים מ-15,800 בני אדם. גיוס החובה בוטל בספטמבר 2008 והוחזר שוב בשנת 2015 בעקבות התערבות צבאית רוסית באוקראינה. ההגנה בליטא מבוססת על התפישה "הגנה מוחלטת וללא תנאים" ומטרתה היא להכין את האוכלוסייה להגנה כללית, ולשלב את ליטא בכוחות ההגנה המערביים. משרד הביטחון אחראי על הכוחות הלוחמים, יחידות חיפוש והצלה ופעולות מודיעין. 4,800 אנשי משמר הגבול נמצאים תחת אחריות משרד הפנים. הכוחות המזוינים של ליטא כוללים את צבא ליטא (אנ'), חיל האוויר של ליטא (אנ'), חיל הים של ליטא (אנ'), הכוחות המיוחדים של ליטא (אנ') ויחידות נוספות: מפקדה לוגיסטית, מפקדת אימונים והדרכה, מפקד הגדוד ומשטרה צבאית. כפופים ישירות לראש מטה ההגנה הם הכוחות המיוחדים של ליטא והמשטרה הצבאית. חיל האוויר של ליטא סמל חיל הים של ליטא סמל צבא ליטא הליבה של צבא ליטא מורכבת מחטיבת חיל רגלים, המכילה שלושה גדודי חיל רגלים ממוכן וגדוד ארטילריה. ב-2007 הצטייד הצבא ברובי הקלר וקוך G36 במטרה להחליף את רובי ה-AK-4 הישנים. בנוסף מתכנן הצבא לרכוש נגמ"שי לחימה חדשים. ליטא שמה לעצמה מטרה לבנות מחדש את מערך כוחות הצבא, כך שמסוף 2014 ניתן יהיה לפרוס עשירית מכוחות היבשה לצורך פעילות בינלאומית, בכל זמן נתון. חיל האוויר הוא חלק אינטגרלי מהכוחות המזוינים של ליטא. החיל מורכב מחיילי קבע ואזרחים. חיל האוויר של ליטא הוקם בשנת 1992, בתחילה הוסבו 20 מטוסי An-2 משימוש אזרחי לשימוש צבאי. בהמשך נרכשו ארבעה מטוסי תקיפה ואימונים מסוג L-39C Albatros (אנ'). מסוקי מיל מי-8 עברו שיפורים על ידי חיל האוויר הליטאי, וב-2008 נרכשו שני מכ"מים לטווח בינוני. במרחב האווירי מסיירים מטוסי קרב של חברות נאט"ו אחרות. בחיל משרתים יותר מ-600 אנשים. החיל מורכב משייטת ספינות מלחמה, מערכת מעקב חוף-ים, צוות צוללנים לסילוק פצצות, לוגיסטיקה ימית, מרכז אימונים ומרכז תיאום להצלה ימית. מפקדת הצי ממוקמת בעיר קלייפדה. אתר האינטרנט הרשמי של הכוחות המזוינים של ליטא (באנגלית) האתר הרשמי של הכוחות המזוינים של ליטא מדיה וקבצים בנושא הכוחות המזוינים של ליטא בוויקישיתוף רמי אברהם שוורץ, ‏מודלי גיוס לצבא בישראל ובעולם: סקירת חלופות, באתר מרכז המחקר והמידע (ממ"מ) של הכנסת