laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אוטו מריקה

אוטו מריקה (בגרמנית: Otto Emil Mörike;‏ 1897, דירוואנגן (אנ') שבמערב בוואריה – 1978, שורנדורף; (אנ') שבבאדן-וירטמברג), היה כומר, מתנגד המשטר הנאצי וחסיד אומות העולם מגרמניה. מריקה היה בנו של כומר. הוא לחם בצבא הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה למד תאולוגיה באוניברסיטת טיבינגן. ב-1925 התמנה לתפקיד כומר בקהילת ברגלן (Berglen) (אנ') שבבאדן-וירטמברג. בשנת 1935 התמנה לכהונה בקהילת קירכהיים אונטר טק (Kirchheim unter Teck) (אנ'), גם היא בבאדן-וירטמברג. מריקה היה כומר ב"כנסייה האוונגלית-לותרנית בווירטמברג" (אנ'), בווירטמברג. בראשית תקופת השלטון הנאצי בגרמניה אהדו מריקה ואשתו את המשטר הנאצי עקב תוכניות הרווחה שלו ועקב חיזוק הלאומיות, אך בהמשך התאכזב מריקה מהנטיות הלאומניות והאנטישמיות של המשטר וכן מתוכניות החימוש וההתפשטות שלו, והטיף מעל דוכן כנסייתו נגד המפלגה הנאצית. בין היתר מחה על מעצר הבית שבו הושם תאופיל וורם (אנ'), כומר ממתנגדי הנאצים, ועל האנשלוס. הגסטפו עקב אחריו, השעה אותו מכנסייתו לתקופת מה עקב דבריו, שלל באופן זמני את רישיון ההוראה הדתי שלו והמשיך לעקוב אחריו גם מששב להטיף. למרות זאת היה מריקה פעיל אנטי-נאצי באופן עקבי ומתמשך. בתקופת מלחמת העולם השנייה היה מריקה חבר בכנסיית הווידוי (אנ') - כנסייה שהתנגדה למשטר הנאצי. הוא היה כומר בפלאכט (אנ') שבחבל ריינלנד-פפאלץ, כ-70 ק"מ ממערב לווירטמברג. מריקה שיתף פעולה עם אלפרד דילגר, שביתו בקנשטט (אנ') הסמוכה היה מקום מפגש סודי לחברי כנסייתם בווירטמברג. חברי הכנסייה הזו השתייכו לארגון סודי בשם "האחווה" (גר'), ארגון שחבריו תכננו פעילויות לסיוע לנרדפי הנאצים. בסוף 1943 הפנו חברי כנסייתו של מריקה בברלין יהודים נרדפים אל אזור מגוריו של מריקה. הקבוצה בה פעלו מריקה ועמיתיו, אלפרד דילגר ותאודור דיפר, העניקה מקלט ליהודים נרדפים אלה. לימים הוכרו גם דילגר ודיפר בתור חסידי אומות העולם. בסוף 1943 קלטו מריקה ואשתו בביתם את בני הזוג קרקאואר (Krakauer), תחת השם הבדוי אקרמן (Ackermann). הם עשו זאת למרות סכנת המוות שאיימה על מסתירי יהודים, ולמרות שעמם גרו חמשת ילדיהם ועוד מספר אנשים. כדי להרגיע את חשדות השכנים הציגו בני הזוג מריקה את היהודים המסתתרים בתור תושבי ברלין, ממוצא ארי, שאיבדו את ביתם ואת כל רכושם בהפצצות האוויריות של בעלות הברית. בני הזוג קרקאואר נותרו בביתם של בני הזוג מריקה כחודש. שהות של היהודים לתקופה ממושכת יותר הייתה מחייבת את מריקה לרשום את היהודים במשטרה המקומית, ועל כן הועברו היהודים למקומות מסתור אחרים. מריקה לקח על עצמו את ארגון מקומות המסתור הבאים של בני הזוג קרקאואר - 41 מקומות מסתור בסך הכל, עד תום המלחמה. אחרי המלחמה מונה מריקה לתפקיד כמוּרה בכיר באזור באדן-וירטמברג. בשנת 1959 פרש מתפקידו והחל לפעול במסגרת ארגון אות הכפרה והשלום ובמסגרות ארגוני שלום אחרים. בשנת 1970 הכיר יד ושם באוטו מריקה ובאשתו גרטרוד בתור חסידי אומות העולם. בשנת 2006 נקראו על שמו של מריקה אחד הבניינים וכן דרך באחת הכנסיות בשטוטגרט. פעילותו של אוטו מריקה, באתר יד ושם (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא השואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אלטייב ע'נאים

אלטייב ע'נאים (בערבית: الطيب غنايم; נולד ב-1982) הוא משורר, מתרגם ועיתונאי ערבי-ישראלי. אלטייב ע'נאים נולד בבאקה אל-גרבייה למשורר מוחמד חמזה ע'נאים. לומד לדוקטורט בספרות עברית באוניברסיטת תל אביב. ע'נאים הוא חבר מערכת מגזין "ארץ אחרת". הוא כותב בעברית ובערבית. כמשורר, השתתף בפסטיבלי שירה בישראל ומחוצה לה. ב-2012 הוענק לו פרס טבע לשירה במסגרת פסטיבל המשוררים הישראלי ה-15 במטולה. ע'נאים תרגם את "לקט מהשירה הפלסטינית החדשה", בהוצאת מטען. כמו כן תרגם את האנתולוגיה השירית "שירה מפרקת חומה" ואת אסופת השירים "לא נעזוב". אלטייב ע'נאים זכה בפרס טבע לשירה, אתר הבמה, 29/05/2012 אילן ברקוביץ', אלטייב ע'נאים מצווה על עצמו ללכת "עם שבילי לבך הטהור, כחלב עז כפרית", באתר הארץ, 9 במרץ 2021 אלטייב ע'נאים, שירים: שְׁטֵעטֶל פלסטיני (וחֲזִיזִים של גורל); תיאורים, מלים נרדפות וחייל לא־אלים חושב על תוקף טעמו האנין, באתר הארץ, 1 ביוני 2021 אלטייב ע'נאים, שיר: אני ערבי סטרייט, לא מחפש גברים ולא דייט, באתר הארץ, 19 ביולי 2021 אלטייב ע'נאים, דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים ובנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
עונת 2000/2001 בליגת העל בכדורסל

עונת 2000/2001 בליגת העל בכדורסל הייתה העונה ה-47 של הליגה הישראלית הבכירה בכדורסל, והראשונה בשמה החדש "ליגת העל". זו הייתה עונה של שינויים חוקתיים משמעותיים במאפייני המשחק, כאשר פיב"א החליטה לאמץ חלק מחוקי ליגת ה-NBA שכללו בין היתר: חלוקה של המשחק ל-4 רבעים בני 10 דקות, במקום לשני חצאים של 20 דקות עד כה. שעון ההתקפה קוצר מ30 שניות ל-24 שניות, והזמן בו חויבה הקבוצה התוקפת לעבור את קו מחצית המגרש קוצר מ-10 שניות ל-8 שניות. הוחלט על שיתופם של שני "שחקני בוסמן" בכל קבוצה, מה שחולל מהפך בסגלי הקבוצות. כמו כן חל שינוי במבנה הליגה: הליגה הוגדלה ל-16 קבוצות בסך הכל וכללה את הקבוצות בשתי הליגות העליונות, שחולקו בתחילה ל-2 בתים בני 8 קבוצות כל אחד. בתום השלב הראשון שארך 14 מחזורים - עלו ארבע הראשונות מכל בית להתחרות בליגת העל על האליפות, בעוד שאר שמונה הקבוצות שנשארו התמודדו בליגה הלאומית על 2 כרטיסים בלבד שיעלו אותם לליגת העל לעונה הבאה. ארבע הקבוצות הראשונות בבית העליון הועלו לסדרות חצי הגמר ואחר כך לגמר בסדרה של טוב מ-5 כאשר המנצחת בסדרת הגמר זוכה באליפות. על ניצחון במשחק הוענקו שתי נקודות ונקודה בודדת הוענקה על ההפסד במשחק. לליגה העליונה עלו אליצור קריית אתא, מכבי גבעת שמואל, אליצור אשקלון, מכבי חדרה, מכבי כרמיאל והפועל צפת. העונה הסדירה החלה ב-15 באוקטובר 2000 הסתיימה ב-16 במאי 2001. לאחר הפלייאוף, העונה הסתיימה בניצחון של מכבי תל אביב בפעם השמינית ברציפות ובפעם ה-41 בתולדות המועדון. בהתאם לתוצאות העונה ולאור החלטה לצמצם את הליגה ל-10 קבוצות בלבד אליצור אשקלון, בני הרצליה, מכבי חדרה, הפועל חיפה, הפועל חולון, מכבי כרמיאל והפועל צפת ירדו ליגה. אדריאן פלדג'ר מהפועל צפת היה מלך הסלים עם 23.7 סלים למשחק. יואב ספר מהפועל גליל עליון היה מלך הסלים הישראלי עם 16.1 סלים למשחק גביע המדינה בכדורסל 2000/2001 מידע מאתר מנהלת הליגה
ואיאקו

ואיאקו הוא כפר הממוקם בסמוך לחופו הדרומי של האי פונגפל (Fongafale) במדינת טובאלו. כל מוסדות ורשויות המדינה, הכוללים את הבנק הלאומי של טובאלו והמלון היחיד בוואיאקו - מלון "ואיאקו לאנגי", ממוקמים בוואיאקו. על פי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2002 בכפר חיים 516 תושבים מתוך 4,492 תושבים באטול פונאפוטי כולו. פעמים רבות נאמר כי ואיאקו היא בירת טובאלו אך באופן רשמי כל האטול פונאפוטי משמש כבירה. מדיה וקבצים בנושא ואיאקו בוויקישיתוף ואיאקו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מפת מרכז פונאפוטי - פונגפל מוטו.‏ Tuvaluislands.com. ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים באוקיאניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סועאד זכי

סועאד זכי (או סועד זאכי, בערבית: سعاد زكي; 1915–2004) הייתה זמרת ושחקנית יהודייה-מצרייה שהתפרסמה בעיקר בשנות השלושים והארבעים של המאה העשרים. משפחתה השתייכה למעמד הבינוני, אביה יצחק היה דיין ושם אמה היה בלה. זכי למדה נגינה אצל שניים מהמוזיקאים המפורסמים ביותר באותה תקופה: דאוד חוסני וזכריא אחמד (אנ'). זכי ביצעה כמה משיריו של ריאד אל סונבאטי, אחד המוזיקאים המצריים הבולטים ביותר בתקופה זו. תחנת הרדיו הממלכתית של קהיר, שהוקמה בשנת 1934, הרבתה להשמיע את שיריה. זכי שיתפה פעולה עם נגן הקאנון המפורסם מוחמד אל-עקאד, והשניים הופיעו יחד במקומות רבים, ביניהם חיפה (בהזמנת ראש עיריית חיפה חסן שוכרי). בתחילת שנות הארבעים הם התחתנו ובשנת 1944 נולד להם בן, משה (מוסטפא). בשנת 1950 עזב מוחמד אל-עקאד את מצריים ועבר לארצות הברית. זמן קצר לאחר מכן הם התגרשו. באותה שנה, עלתה סועאד זכי למדינת ישראל יחד עם בנה. בישראל עבדה זכי בקול ישראל בערבית כזמרת, אך מכיוון שהייתה זקוקה להכנסה נוספת החלה לעבוד כמנהלת מזנון וכמנקה בבנק החקלאות לישראל. בשנת 1983, לאחר מות אשתו השנייה של מוחמד אל-עקאד קתרין, נסעה סועאד לביקור בניו יורק. השניים נפגשו והחליטו לחדש את נישואיהם. בשנת 1989 הזוג החליט לעלות למדינת ישראל, והם עברו לגור בחיפה. בשנת 1993 נפטר מוחמד אל-עקאד ונקבר בבית הקברות המוסלמי בעיר. סועאד זכי נפטרה בשנת 2004 ונקברה בטירת כרמל. בנה משה הוא פרופסור והיה קצין בכיר בחיל האוויר. נכדה אורי זכי, הוא פעיל זכויות אדם, לשעבר מנכ"ל בצלם בארצות הברית ונציג Human Rights Watch, וכעת נשיא ועידת מרצ ובן זוגה של השרה תמר זנדברג. נכדתה איריס זכי היא יוצרת סרטים דוקומנטריים ופרסמה סרט על סבתה ומשפחתה בשם "מצרים, שיר אהבה" בשנת 2022. בנוסף להצלחתה כזמרת, זכי השתתפה בסרטים מצריים, הן כזמרת והן כשחקנית. 1942 – בחבח בבגדאד (بحبح في بغداد), במאי: חוסין פאוזי. 1942 – על בימת החיים (على مسرح الحياة), במאי: אחמד בדרח'אן. 1944 – סלאמה (سلامة), במאי: תוגו מזרחי. מדיה וקבצים בנושא סועאד זכי בוויקישיתוף איל שגיא ביזאוי, זמרת מפורסמת במצרים, מנקה בתל אביב: חייה הכפולים של סועאד זכי, באתר הארץ, 25 בספטמבר 2015 להאזנה למבחר משיריה של סועאד זכי, באתר לחן ערבי. הסרט "מצרים, שיר אהבה" (2022) של איריס זכי, נכדתה, ומבוסס על חייה איל שגיא ביזאוי, זמרת מפורסמת במצרים, מנקה בתל אביב: חייה הכפולים של סועאד זכי, באתר הארץ, 25 בספטמבר 2015 דברים של אורי זכי באתר מרצ
תאודור דיפר

תאודור דיפר (בגרמנית: Theodor Dipper;‏ 1903, אונטרגרופנבאך (אנ') שבבאדן-וירטמברג – 1969, אימפריה (אנ') שבמערב איטליה), היה כומר, מתנגד המשטר הנאצי וחסיד אומות העולם מגרמניה. דיפר החל את לימודי הכמורה בשנת 1921. הוא למד בסמינרים תאולוגיים בבלאוברן (Blaubeuren) (אנ') שבדרום באדן-וירטמברג וכן בטיבינגן. בשנת 1925 הוסמך לכמורה. דיפר היה ויקאר באבינגן (Ebingen) (אנ'), בהיילברון, בשטוטגרט וב"כנסייה האוונגלית-לותרנית בווירטמברג" (אנ'), בווירטמברג. בשנת 1930 החל לכהן בתור כומר. בתקופת השלטון הנאצי בגרמניה הטיף דיפר מעל דוכן כנסייתו נגד המפלגה הנאצית. הוא היה חבר בכנסיית הווידוי (אנ') - כנסייה שהתנגדה למשטר הנאצי. בדצמבר 1937 נאסר עליו לפרסם דברים ולשאת דברים בכנסייתו. ב-1938 נכלא ל-21 יום במחנה הריכוז ולצהיים (Schutzhaftlager Welzheim) (גר'). משנת 1938 היה דיפר כומר של קהילת רייכנבאך אן דר פילס (Reichenbach an der Fils) (אנ'). דיפר שיתף פעולה עם אלפרד דילגר, שביתו בקנשטט (אנ') הסמוכה היה מקום מפגש סודי לחברי כנסייתם בווירטמברג. חברי הכנסייה הזו השתייכו לארגון סודי בשם "האחווה" (גר'), ארגון שחבריו תכננו פעילויות לסיוע לנרדפי הנאצים. בסוף 1943 הפנו חברי כנסייתו של דיפר בברלין יהודים נרדפים אל אזור מגוריו של דיפר. הקבוצה בה פעלו דיפר ועמיתיו, אלפרד דילגר ואוטו מריקה, העניקה מקלט ליהודים נרדפים אלה. לימים הוכרו גם דילגר ומריקה בתור חסידי אומות העולם. באביב 1944 קלטו דיפר ואשתו בביתם את בני הזוג מקס ואינס קרקאואר (Krakauer) (גר'), תחת השם הבדוי אקרמן (Ackermann). הם עשו זאת למרות סכנת המוות שאיימה על מסתירי יהודים. כדי להרגיע את חשדות השכנים הציגו בני הזוג דיפר את היהודים המסתתרים בתור תושבי ברלין, ממוצא ארי, שאיבדו את ביתם ואת כל רכושם בהפצצות האוויריות של בעלות הברית. בני הזוג קרקאואר נותרו בביתם של בני הזוג דיפר כחודש. שהות של היהודים לתקופה ממושכת יותר הייתה מחייבת את דיפר לרשום את היהודים במשטרה המקומית, ועל כן הועברו היהודים למקומות מסתור אחרים - גם זאת בסיוע הכומר דיפר. בדצמבר 1944 שבו בני הזוג קרקאואר לביתם של בני הזוג דיפר, והסתתרו שם שוב כחודש, עד ינואר 1945. זאת למרות שדיפר היה תחת מעקב של הגסטפו, בתור חשוד בהתנגדות למשטר. משנת 1945 היה דיפר כומר בכנסייה בנירטינגן (Nürtingen) (אנ'). משנת 1959 עד 1969 היה כומר בכנסייה בלודוויגסבורג. משנת 1956 היה יושב ראש הכנסייה האוונגלית בגרמניה (אנ'). בספר זכרונות שפרסם מקס קרקאואר אחרי המלחמה תיאר את הכומר דיפר בתור דמות מרכזית בהצלתו. בשנת 2003 נקראה כיכר ברייכנבך אן דר פילס על שם דיפר. בשנת 2008 הכיר יד ושם בתאודור דיפר ובאשתו הילדגארד בתור חסידי אומות העולם. פעילותו של תאודור דיפר, באתר יד ושם (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא השואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פרס הרב עובדיה יוסף לכתיבה הלכתית

הפרס לכתיבה הלכתית על שם הרב עובדיה יוסף הוא פרס הניתן בנושא הכתיבה ההלכתית. הפרס מחולק מטעם עיריית תל אביב-יפו. פרס זה נוסד ביוזמתו של נתן אלנתן, סגן ראש עיריית תל אביב-יפו, כדי להנציח את הרב יוסף, שכיהן כרב הראשי של העיר תל אביב-יפו (1968–1972), לפני עלותו לכהן כראשון לציון וכרבה הראשי של ישראל. הפרס ניתן החל משנת 2015 לשם "עידוד מצוינות בכתיבה הלכתית בקרב הצעירים" (עד גיל 45) תושבי תל אביב-יפו בלבד העוסקים בתחום הכתיבה התורנית הלכתית ובעקבות כך מבנה הפרס מחולק לשתי קטגוריות: פרסים עיקריים ופרסי משנה. החל משנת 2017 יתאפשר גם ללומדים ברחבי העיר תל אביב-יפו להשתתף בתחרות גם ללא מגורים בפועל על פי התקנון המלא. גובה הפרס בשנים 2015–2022 הוא: פרס ראשון - 9,000 ש"ח, פרס שני - 6,000 ש"ח, פרס שלישי -3,000 ש"ח, פרסי משנה: 1,500 ש"ח כל אחד. ועדת השיפוט בפרס הרב עובדיה יוסף מורכבת משני שלבים: שלב א': צוות שיפוט של תלמידי חכמים תושבי העיר תל אביב-יפו המבצע בדיקה על המאמרים המשתתפים העומדים בתקנון ומגיש את המלצותיו למועמדים לוועדה העליונה. שלב ב': ועדה עליונה המורכבת משלשה נציגים: הראשון לציון המכהן - יו"ר הוועדה נציג הרבנות תל אביב-יפו. נציג הרבנות הראשית לישראל. נציגי ועדה זו קובעת את הזוכים בפרס. אירוע חלוקת הפרס לזוכים בשנת התשע"ח - 2017 התקיים בחול המועד סוכות ב"היכל מנורה מבטחים - אצטדיון יד אליהו" ושולב באירוע שמחת בית השואבה עם הזמר יעקב שוואקי. פרס "הרב עובדיה יוסף" של עיריית תל אביב יפו לשנת תשפ"ד חולק בטקס מרשים - תנועת שס תל אביב יפו, באתר תנועת שס תל אביב יפו, ‏5 באוקטובר 2023 שלמה זינגר, ‏מעמד מפואר בטקס פרס ת"א לכתיבה הלכתית: "גם מרן עצמו היה מורה להנציח כך את זכרו", באתר JDN‏ פרס הרב עובדיה יוסף - תנועת שס תל אביב יפו, באתר תנועת שס תל אביב יפו, ‏20 בנובמבר 2023 "טקס חלוקת פרס מרן הגאון הגדול רבי עובדיה יוסף זיע"א - רדיו קול חי". רדיו קול חי. 2017-10-09. נבדק ב-2017-10-19.
עונת 2001/2002 בליגת העל בכדורסל

עונת 2001/2002 בליגת העל בכדורסל הייתה העונה ה-48 של הליגה העליונה בכדורסל והעונה השנייה של ליגת העל החדשה. הליגה צומצמה ל-10 קבוצות. העונה התחילה עם 27 מחזורים, כאשר כל הקבוצות נפגשו שלוש פעמים. ארבעה הראשונות הועלו לסדרות חצי הגמר ואחר כך לגמר בסדרה של טוב מ-5 כאשר המנצחת בסדרת הגמר זוכה באליפות. על ניצחון במשחק הוענקו שתי נקודות ונקודה בודדת הוענקה על ההפסד במשחק. לליגה העליונה עלתה קבוצת מכבי גבעת שמואל. העונה הסדירה החלה ב-21 באוקטובר 2001 הסתיימה ב-9 במאי 2002. לאחר הפלייאוף, העונה הסתיימה בניצחון של מכבי תל אביב בפעם התשיעית ברציפות ובפעם ה-42 בתולדות המועדון. בהתאם לתוצאות העונה מכבי ראשון לציון הייתה צריכה לרדת ליגה, אך לאור ויתור קבוצת ראש העין לעלות היא נותרה בליגה עליונה. בני הרצליה ירדה, אך התאחדה עם מכבי רעננה. כולל ניצחון טכני על הפועל ירושלים הפועל ירושלים נענשה בהפסד טכני 20:0 ללא נקודות מול מכבי תל אביב עקב ירידתה מהמגרש במחצית הראשונה למכבי רעננה הופחתו 3 נקודות בשל עבירה על חוקי הבקרה התקציבית (28 במאי 2002) רואן בארט ממכבי ראשון לציון היה מלך הסלים עם 25.5 סלים למשחק. שרון ששון מהפועל גליל עליון היה מלך הסלים הישראלי עם 14.2 סלים למשחק מאיר טפירו מהפועל ירושלים נבחר לשחקן העונה. גביע המדינה בכדורסל 2001/2002 מידע מאתר מנהלת הליגה
וג'דה (סרט)

וג'דה (בערבית: وجدة) הוא סרט דרמה סעודי-גרמני משנת 2012 שנכתב ובוים בידי הייפא אל-מנסור. וג'דה הוא הסרט באורך מלא הראשון שצולם כולו בערב הסעודית, והראשון שבוים בידי אישה סעודית. וג'דה, ילדה סעודית בת 11, מתגוררת בעיר ריאד וחולמת לקנות לעצמה זוג אופניים ירוקים מחנות אותה היא מבקרת מדי בוקר בדרכה לבית הספר. וג'דה רוצה להתחרות בחברה עבדאללה, ילד המתגורר באותה השכונה, אך רכיבה על אופניים אינה מקובלת בקרב בנות ונשים באזור, ואמה של וג'דה מסרבת לקנות אותם עבורה. וג'דה מנסה להרוויח את הכסף בעצמה במכירת צמידים שהיא מכינה, בשליחויות ובמכירת קלטות, פעילויות שלא מקובלות על מנהלת בית הספר הנוקשה. אמה של וג'דה מתמודדת בינתיים עם תנאי עבודה קשים, ועם העובדה שבעלה מחפש לו אישה שנייה, משהיא לא יכולה ללדת לו עוד ילדים. בהמשך הסרט מחליטה וג'דה להשתתף בתחרות קוראן, ולנסות לזכות בפרס הראשון של 1,000 ריאל, כדי שתוכל לקנות את האופניים הירוקים העולים 800 ריאל. מאמציה של וג'דה מרשימים את מורותיה, אך כשהיא זוכה בתחרות, היא מכריזה שבכוונתה לקנות בכסף אופניים להפתעת המנהלת, שמחליטה לתרום את הכסף בשמה של וג'דה לטובת המאבק הפלסטיני. כשווג'דה שבה מהתחרות לביתה היא מגלה שאביה נישא לאישה שנייה, ושאמה קנתה לה את האופניים הירוקים. למחרת, וג'דה מנצחת את עבדאללה במרוץ אופניים. הבמאית הייפא אל-מנסור מספרת שעבדה על הסרט וג'דה במשך חמש שנים. מרבית הזמן הושקע בחיפוש אחר מימון וקבלת אישורי צילום, מכיוון שהתעקשה לצלם בערב הסעודית על-מנת לשמור על האותנטיות של הסרט. לבסוף, קיבלה תמיכה מחברת קוטנה של הנסיך אל-וליד בן טלאל. בהמשך יצרה אל-מנסור קשר עם חברת ההפקה הגרמנית Razor Film שהפיקה בעבר סרטים במזרח התיכון (לרבות "ואלס עם באשיר" ו"גן עדן עכשיו"), וקיבלה תמיכה ממספר קרנות קולנוע גרמניות. חלקים רבים מהסרט וג'דה צולמו ברחובות ריאד, מה שאילץ את הבמאית לביים מתוך רכב מסחרי כשהיא רואה את השחקנים על מוניטור ולתקשר באמצעות מכשיר ווקי-טוקי על מנת לא להיראות בחברת הגברים על הסט. מבחר מהפרסים בהם זכה הסרט: הסרט הטוב ביותר - פסטיבל הסרטים של ונציה - 8 בספטמבר 2012. השחקנית הטובה ביותר - ואאד מוחמד - פסטיבל הסרטים הבינלאומי בדובאי - 18 בדצמבר 2012. פרס הסרט הטוב ביותר - פסטיבל הסרטים הבינלאומי באינסברוק - 1 ביוני 2013. הבמאית הטובה ביותר - הייפאא אל מנסור - פסטיבל הקולנוע הבינלאומי בפאלם ספרינגס - 13 בינואר 2014. אתר האינטרנט הרשמי של וג'דה אתר האינטרנט הרשמי של וג'דה וג'דה, ברשת החברתית פייסבוק "וג'דה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "וג'דה", באתר AllMovie (באנגלית) "וג'דה", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "וג'דה", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "וג'דה", באתר Metacritic (באנגלית) "וג'דה", באתר אידיבי "וג'דה", תסריט הסרט באתר Scripts.com (באנגלית) "וג'דה", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ג'ולי בלום, "וג'דה": הסרט הסעודי הנשי הראשון, באתר הארץ, 7 בנובמבר 2013 שמוליק דובדבני, "וג'דה": לצופה המערבי, לא הערבי, באתר ynet, 18 בנובמבר 2013
עונת 2002/2003 בליגת העל בכדורסל

עונת 2002/2003 בליגת העל בכדורסל הייתה העונה ה-49 של תחרות ארצית בישראל והעונה השלישית של ליגת העל. הליגה כללה 12 קבוצות. העונה התחילה עם 22 מחזורים, כאשר כל הקבוצות נפגשו פעמים. לאחר מכך הליגה חולקה לבית העליון ובית התחתון וקבוצות נפגשו פעם נוספת. ארבעה הראשונות של הבית העליון הועלו לסדרות חצי הגמר ואחר כך לגמר בסדרה של טוב מ-5 כאשר המנצחת בסדרת הגמר זוכה באליפות. על ניצחון במשחק הוענקו שתי נקודות ונקודה בודדת הוענקה על ההפסד במשחק. לליגה העליונה עלו עירוני נהריה, הפועל חיפה/רמת השרון, והפועל תל אביב. העונה הסדירה החלה ב-29 בספטמבר 2002 הסתיימה ב-8 במאי 2003. לאחר הפלייאוף, העונה הסתיימה בניצחון של מכבי תל אביב בפעם העשירית ברציפות ובפעם ה-43 בתולדות המועדון. בהתאם לתוצאות העונה אליצור קריית אתא/מוצקין ירדה ליגה. בעונה זו הוקמה מנהלת ליגת העל בכדורסל, וניהול הליגה הבכירה הועבר מאיגוד הכדורסל למנהלת. צ'ארלס מינלנד ממכבי גבעת שמואל היה מלך הסלים עם 25.3 סלים למשחק. מאיר טפירו מהפועל ירושלים היה מלך הסלים הישראלי עם 17.1 סלים למשחק צ'ארלס מינלנד ממכבי גבעת שמואל נבחר לשחקן העונה. עידו קוז'יקרו מהפועל גליל עליון נבחר לשחקן הישראלי של העונה. גביע המדינה בכדורסל 2002/2003 מידע מאתר מנהלת הליגה
צ'אנגשה IFS מגדל T1

צ'אנגשה IFS מגדל T1 הוא גורד שחקים אשר נמצא בעיר צ'אנגשה שבמחוז חונאן, סין. הבניין מתנשא לגובה של 452 מטרים (1,482.9 רגל) וכולל 94 קומות (+5 קומות תת-קרקעיות). בניית הבניין החלה בשנת 2013 והיא הסתיימה רק אחרי 4 שנים - בשנת 2017. המגדל משמש כמגדל משרדים וכולל בנוסף גם כ-250 חדרי מלון. זהו הבניין ה-19 ברשימת גורדי השחקים הגבוהים בעולם. מדיה וקבצים בנושא צ'אנגשה IFS מגדל T1 בוויקישיתוף Changsha IFS Tower T1 - The Skyscraper Center, www.skyscrapercenter.com ערך זה הוא קצרמר בנושא סין ובנושא גורדי שחקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
Landmark 81

Landmark 81 הוא גורד שחקים בעיר הו צ'י מין סיטי בווייטנאם. טקס הנחת אבן הפינה התקיים ב-13 בדצמבר 2014, והבנייה הושלמה ב-10 באפריל 2018. בבניין 81 קומות וגובהו 462 מטר. הוא ניצב על גדת נהר הסייגון (אנ') ליד גשר סייגון ברובע Bình Thạnh. הבניין הוא חלק מתוכנית שעלותה נאמדת ב-1.5 מיליארד דולר, היוצרת שטח אקולוגי עירוני שנקרא 'וינהומס סנטרל פארק' (Vinhomes Central Park). גורד השחקים כולל בין היתר מלונות, דירות מגורים, מרכזי קניות, מסעדות, ברים, ומצפה כוכבים. הבניין נבנה על ידי קבוצת וינקום, חברה וייטנאמית. מדיה וקבצים בנושא Landmark 81 בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של Landmark 81 ערך זה הוא קצרמר בנושא גורדי שחקים ובנושא וייטנאם. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סונאטה דה קאמרה

סונאטה דה קאמרה (באיטלקית: Sonata da camera) משמעה באופן מילולי "סונאטה קאמרית" והיא מתארת קבוצה של קטעים אינסטרומנטליים, המקובצים יחדיו לשלושה או ארבעה פרקים שונים, המתחילים בפרלוד, או סונאטה קטנה, מעין פתיחה לפרקים הבאים. מקור המונח סונאטה דה קאמרה" ברומא בשלהי המאה ה-17, כאשר ארכאנג'לו קורלי כתב שתי וריאציות שונות של סונאטה. אלה נודעו בשמות "סונאטה דה קאמרה" וסונאטה דה קייזה בהתאמה. בספרו "אוקספורד, תולדות המוזיקה המערבית" מתאר ריצ'רד טארוסקין את הסונאטה דה קאמרה כ... סוויטת מחולות במהותה, שקורלי התאים למתכונת המקובלת אז של ארבעה פרקים ("פרלוד" ושלושה מחולות או פרקי קישור)." פרקי המחול הבאים קיבלו על פי רוב שמות שנגעו לסגנון, כגון פרטיטה, סוויטה, אוברטורה ואייר (כמו בהוצאות מחודשות של הסונאטות הקאמריות של קורלי). לדברי ברוסארד (מילון למוזיקה, 1703), "מדובר למעשה בסוויטות של כמה קטעים קטנים, מתאימים לריקוד, כולם באותו מודוס או סולם הסונאטות של קורלי נחשבו לדוגמה מובהקת למתכונת זו, אבל בתקופה שבין 1650 ל-1700 יצרו מלחינים גרמנים יותר סונאטות כאלה מן האיטלקים. וסנאטה דה קאמרה של יוהאן רוזנמילר (ונציה, 1667) משקפת מסורת גרמנית זו, שלא נמצאו לה מחקים ישירים באיטליה. למעשה, רק לאחר הופעת אופוס 2 של קורלי בשנת 1685 החלו האיטלקים לבכר את המונח "סונאטה דה קאמרה" לתיאור קבצים ספציפיים של פרקי מחולות. האינסטרומנטאציה השכיחה ביותר בסונאטה דה קאמרה הייתה שני כינורות ובסו קונטינואו. רוב ההרמוניות הושלמו בתפקיד הבס ושני כלי הסופרן ניגנו מעליו. מבנה זה הוכר גם כטריו סונאטה, הואיל והיה מורכב משלושה תפקידים זהים בחשיבותם. אבל לפעמים נדרש נגן רביעי (על פי רוב צ'לן) להכפיל את קו הבסו קונטינואו. עם זאת, מחקר עדכני מגלה את מגוון הכלים שבהם נהגו בני תקופתחו של קורלי להשתמש לתפקיד הבס, בהם תאורבו, גיטרה ועוגב. ניסוח דו-משמעי על דף השער של קובץ הסונאטות של קורלי הביא רבים למסקנה, שהקונטינואו היה או צ'מבלו או צ'לו, ולא שניהם יחדיו כפי שהניחו קודם לכן. אחרי 1700, נעלמה כל הבחנה בין הסונאטה דה קייזה לסונאטה דה קאמרה, כאשר פרקים בינאריים תפסו את מקום הפוגות בסונאטות כנסייתיות, ופרקים איטיים וחדורי רגש עמוק הופיעו בסונאטות קאמריות. סונאטה דה קאמרה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ג'יימס גולוויי וויליאם מאן, "מוזיקה בכל הזמנים", עמ' 90 סנדרה מנגסן, "סונאטה דה קאמרה" במילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין מנגסן, גרוב
הנס יוטנר

הנס יוטנר (בגרמנית: Hans Jüttner;‏ 2 במרץ 1894 – 24 במאי 1965) היה גנרל באס אס ופושע מלחמה נאצי. שירת כראש המשרד הראשי להנהגת האס אס וכגנרל בוואפן אס אס. יוטנר נולד בעיר שמיגל (אז בפרוסיה, כיום בפולין). עם סיום לימודיו בגימנסיה התנדב לשירות צבאי והשתתף במלחמת העולם הראשונה. בשנת 1915 קודם לדרגת סגן משנה, ובשנת 1920 שוחרר מהצבא בדרגת סגן. לאחר השחרור עבד כסוכן מכירות, ומשנת 1928 עבד כסוכן מכירות עצמאי. בשנת 1933 החל לעבוד כמורה לספורט באוניברסיטת ורוצלב. באותה שנה הצטרף לאס אה, ובשנת 1934 מונה לראש יחידת האימון של הארגון במינכן. במאי 1935 עבר לשרת ביחידה הקרבית של האס אס (SS-VT), שהתפתחה בהמשך לוואפן אס אס. ב-1 בספטמבר 1936 קודם לדרגת שטורמבאנפיהרר (רב-סרן) והוצב במחלקת הביקורת של היחידה בברלין. בשנת 1939 מונה למבקר כוחות המילואים של היחידה, ובתחילת 1940 מונה לראש משרד הפיקוד של היחידה. בקיץ 1940 מונה לראש המטה של המשרד הראשי להנהגת האס אס, שהיה אחראי על הוואפן אס אס. בתפקיד זה הצליח להעביר את השליטה ביחידות הצבאיות של יחידות גולגולת המת מפיקוד מחנות הריכוז לוואפן אס אס. ביוני 1942 קודם לדרגת אובר-גרופנפיהרר (גנרל) באס אס וגנרל בוואפן אס אס. ב-30 בינואר 1943 מונה בידי מפקד האס אס היינריך הימלר לראש המשרד הראשי להנהגת האס אס, מפקד כוחות המילואים של הארגון ואחראי על החימוש. למעשה שימש סגנו של הימלר בנושאים אלה. בין השאר, היה אחראי לבניית מחנות שבויים ומחנות ריכוז. ב-17 במאי 1945 נשבה בידי כוח בריטי, ובשנת 1948 נשפט בנירנברג. ב-30 באפריל 1948 העיד לטובתו ישראל קסטנר, לאחר שהגיע מיוזמתו עם קורט בכר (היה ראש המחלקה הכלכלית של האס אס בהונגריה) למטרה זו. קסטנר העיד כי יוטנר ששהה בבודפשט התנגד בתקיפות לצעדת המוות שנכפתה על יהודי הונגריה בסתיו 1944, והביא להפסקתה. עדות זו סייעה להקלה בגזר דינו של יוטנר, והוא נידון לעשר שנות מאסר בלבד (במשפט קסטנר הוכח כי הצעדה הופסקה מסיבה אחרת - הכבישים עליהם צעדו המגורשים נחסמו בידי הכוחות הגרמנים הנסוגים). בהליכי ערעור בשנת 1949 קוצר עונש המאסר לארבע שנים. לאחר השחרור גר בבאד טולץ שבבוואריה, שם היה בבעלותו בית הבראה. בשנת 1961 כתב תצהיר בנוגע לצעדת המוות במסגרת משפט אייכמן, לבקשתו של אב בית הדין משה לנדוי. מדיה וקבצים בנושא הנס יוטנר בוויקישיתוף עדותו של יוטנר, שניתנה במסגרת משפט אייכמן, 1961. ראו: שמואל תמיר, בן הארץ הזאת, הוצאת זמורה ביתן, כרך שני, עמ' 1109–1110. וכן אזכורים נוספים