laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מריה בהם

מריה בֶּהם (בגרמנית: Maria Böhm) הייתה תושבת וינה, שהוכרה על ידי יד ושם כחסידת אומות העולם על סיועה להצלת רוזליה וסרשטיין בתקופת השואה. מריה בהם התגוררה בווינה ברובע ה-12, ברחוב Theergasse 12, בקומה החמישית. מריה בהם תרמה להצלתה של רוזליה וסרשטיין (Rosalia Wasserstein; עם נישואיה שמה הפך איסתה (Ista)). רוזליה ילידת ה-13 בדצמבר 1918, הייתה נערה יהודייה שחיה בווינה במהלך מלחמת העולם השנייה והועסקה כתופרת ב-Jersey-Modelle. אביה גורש כבר בשנת 1939 ורוזליה ומשפחתה נאלצו לעבור לגור בדירת חדר ברחוב Novaragasse 32 ברובע השני בווינה. ב-19 במאי 1942 הגיעו חילי האס אס שפינו באלימות את כל יושבי הבית היהודיים. רוזליה הייתה בעבודה כשאמה גורשה. באותה עת אחותה עבדה במשמרת לילה במפעל לקרטון. רוזליה פנתה לקהילה היהודית שם נודע לה כי אמה גורשה לטרזיינשטט וכי גם היא נכללת ברשימת המיועדים לגירוש לפולין. רוזליה בקשה להסתתר. על מנת להקטין את הסכנה בחשיפתה בשל פשיטות תכופות של האס אס וחשש מהלשנות השכנים, רוזליה שינתה לעיתים קרובות את מקום המסתור, בין היתר היא גרה בדירותיהן של החברות פרנציסקה צכל, אנה קוכאר ומריה בהם. שלוש הנשים סיפקו לה גם מזון ובגדים. תחילה פנתה רוזליה תחילה אל צכל שהסתירה אותה למשך זמן קצר עד שהועברה לדירה ברחוב פצמניטנאסה (Patzmanitengasse), בה שהתה עד יולי 1942. היא נעצרה על ידי הגסטפו, אך הצליחה להימלט. רוזליה פנתה שוב אל פרנציסקה, שנעתרה שוב לבקשתה והחביאה אותה בביתה ודאגה לכל מחסורה כולל ביקורים תכופים בבית יתומים, של ילד שאומץ על ידי משפחתה של רוזליה. לאחר ביקור של פקיד אס אס בכיר בביתה של פרנציסקה, היא החליטה להעביר את רוזליה למקום מסתור חלופי – לביתה של חברתה מריה בהם. מריה ידעה על מצוקתה של רוזליה וכן הבינה היטב את הסכנה הנשקפת לה כאשר החליטה להסתירה כדי למנוע ממנה להיעצר על ידי הגסטפו, כל זאת בלי לבקש שום דבר בתמורה. מאוחר יותר רוזליה הועברה לביתה של אנה קוכאר, אותה הכירה לפני המלחמה. לכשהסכנה גברה ואנה חששה כי ייערך חיפוש בדירתה, הועברה רוזליה חזרה לביתה של פרנציסקה צכל, שם נראה המצב בטוח יותר. רוזליה וסרשטיין המשיכה לחיות בווינה לאחר המלחמה. אחותה של רוזליה, שהסתתרה בבית אישה אחרת, התאבדה ב-1973 משום שאמה לא שבה מטרזיינשטט. הילד, שאומץ על ידי משפחת וסרשטיין, שרד בבית היתומים היהודי. רוזליה לקחה אותו לביתה אחרי המלחמה, הוא נשאר איתה עד נישואיו. ב-25 בדצמבר 1984 הכיר יד ושם בפרנציסקה צכל, אנה קוכאר ומריה בהם, כחסידות אומות העולם על תרומתן להצלת רוזליה וסרשטיין. טקס הענקת המדליות התקיים בווינה ב-4 בדצמבר 1985 באולם בית האיגודים המקצועיים, בנוכחות שגריר ישראל אורי פרושאור ובנוכחות נשיא הפרלמנט ויושב ראש האיגודים המקצועיים באוסטריה, מר אנטון בניה. רוזליה וסרשטיין, באתר יד ושם מתוך תיק חסיד אומות העולם מספר 3037, חטיבה M.31 בארכיון יד ושם
אנה קוכאר

אנה קוכאר (בגרמנית: Anna Kuchar) הייתה אוסטרית חסידת אומות העולם. סייעה ותרמה להצלתה של רוזליה וסרשטיין בתקופת השואה. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. אנה קוכאר הייתה תושבת וינה, נשואה לפועל ואם לשני ילדים. מריה בהאם תרמה להצלתה של רוזליה וסרשטיין (Rosalia Wasserstein; עם נישואיה שמה הפך איסתה (Ista)), ילידת ב-13 בדצמבר 1918, צעירה יהודייה שחיה בווינה במהלך מלחמת העולם השנייה והועסקה כתופרת ב-Jersey-Modelle. אביה גורש כבר בשנת 1939 ורוזליה ומשפחתה נאלצו לעבור לגור בדירת חדר ברחוב Novaragasse 32 ברובע השני בווינה. ב-19 במאי 1942 הגיעו חילי האס אס שפינו באלימות את כל יושבי הבית היהודיים. רוזליה הייתה בעבודה כשאמה גורשה. באותה עת אחותה עבדה במשמרת לילה במפעל לקרטון. רוזליה פנתה לקהילה היהודית שם נודע לה כי אמה גורשה לטרזיינשטט וכי גם היא נכללת ברשימת המיועדים לגירוש לפולין. רוזליה בקשה להסתתר. על מנת להקטין את הסכנה בחשיפתה בשל פשיטות תכופות של האס אס וחשש מהלשנות השכנים, רוזליה שינתה לעיתים קרובות את מקום המסתור, בין היתר היא גרה בדירותיהן של החברות פרנציסקה צכל, אנה קוכאר ומריה בהם. שלוש הנשים סיפקו לה גם מזון ובגדים. תחילה פנתה רוזליה תחילה אל פרנציסקה צכל שהסתירה אותה למשך זמן קצר עד שהועברה לדירה ברחוב פצמניטנאסה (Patzmanitengasse), בה שהתה עד יולי 1942. היא נעצרה על ידי הגסטפו, אך הצליחה להימלט. רוזליה פנתה שוב אל פרנציסקה, שנעתרה שוב לבקשתה והחביאה אותה בביתה ודאגה לכל מחסורה כולל ביקורים תכופים בבית יתומים, של ילד שאומץ על ידי משפחתה של רוזליה. לאחר ביקור של פקיד אס אס בכיר בביתה של פרנציסקה, היא החליטה להעביר את רוזליה למקום מסתור חלופי – לביתה של חברתה מריה באהם. לאחר ביקור של פקיד אס אס בכיר בביתה של פרנציסקה, היא החליטה להעביר את רוזליה למקום מסתור חלופי – לביתה של חברתה מריה באהם. מריה ידעה על מצוקתה של רוזליה וכן הבינה היטב את הסכנה הנשקפת לה כאשר החליטה להסתירה כדי למנוע ממנה להיעצר על ידי הגסטפו, כל זאת בלי לבקש שום דבר בתמורה. מאוחר יותר רוזאליה הועברה לביתה של אנה קוכאר, אותה הכירה לפני המלחמה. אנה הציעה לה מיד מקלט. היא ידעה שלרוזליה אין כרטיס הקצבת מזון והונה עמד על מאתיים מארק בלבד. אף על פי שגם לאנה ולבעלה הפועל לא היו אמצעים מרובים, אנה קוכאר שיתפה איתה ועם הילדים את המעט שהיה לה. היא הסתירה את רוזליה על אף הפשיטות הסדירות של האס אס והחשש המתמיד מהלשנות השכנים. אנה אמרה להם שרוזליה היא חברתה המאורסת. לכשהסכנה גברה ואנה חששה כי ייערך חיפוש בדירתה, הועברה רוזליה חזרה לביתה של פרנציסקה צכל, שם נראה המצב בטוח יותר. רוזליה וסרשטיין המשיכה לחיות בווינה לאחר המלחמה. אחותה של רוזליה, שהסתתרה בבית אישה אחרת, התאבדה ב-1973 משום שאמה לא שבה מטרזיינשטט. הילד, שאומץ על ידי משפחת וסרשטיין, שרד בבית היתומים היהודי. רוזליה לקחה אותו לביתה אחרי המלחמה, הוא נשאר איתה עד נישואיו. ב-25 בדצמבר 1984 הכיר יד ושם בפרנציסקה צכל, אנה קוכאר ומריה בהם, כחסידות אומות העולם על תרומתן להצלת רוזליה וסרשטיין. טקס הענקת המדליות התקיים בווינה ב-4 בדצמבר 1985 באולם בית האיגודים המקצועיים, בנוכחות שגריר ישראל אורי פרושאור ובנוכחות נשיא הפרלמנט ויושב ראש האיגודים המקצועיים באוסטריה, מר אנטון בניה. רוזליה וסרשטיין, באתר יד ושם הערך מבוסס על תיק חסידי אומות עולם ב"יד ושם".
משפחת פריסנג

משפחת פריסנג: אנה ולודוויג פריסנג (בגרמנית: Anna Stecher- Friessnegg;‏ 1899 – 1 בינואר 1965; ו-Ludwig Friessnegg;‏ 1897 – 1 בינואר 1966); בתם אנה מנצר (פריסנג) (בגרמנית: Manzer Anna) ואדי שטחר (בגרמנית: Stecher Edi) הם חסידי אומות העולם מאוסטריה שהצילו אישה יהודייה בזמן מלחמת העולם השנייה. אנה שטחר-פריסנג נולדה בווינה, אוסטריה בשנת 1899 והתגוררה שם ביחד עם אחיה, אדי שטחר. אנה נישאה ללודוויג פריסנג שהיה מפקח במקצועו ולבני הזוג הקתולים נולדה בת בשם אנה. אנה ולודוויג פריסנג עם בתם אנה ואחיה של אנה, אדי שטחר, התגוררו בווינה כאשר אנה דויטש יצרה איתם קשר. אנה מלווינה רוזנברג, יהודייה ילידת שנת 1919, התגוררה בבודפשט, הונגריה, עם בעלה הרמן רוזנברג. עם התגברות הנאציזם באירופה, הוא החליט לשנות את שם משפחתם לדויטש. עם כניסת הנאצים להונגריה ב-1944, אנה הופרדה מבעלה ונשלחה בטרנספורט יהודים לווינה. מאחר שמרבית הגברים האוסטרים גויסו לצבא, נוצר בעיר מחסור חמור בעובדי תעשייה ושירותים עירוניים. לצורך זה הובאו משלוחי יהודים, שהועסקו בעבודות כפייה. אנה דויטש צורפה ליחידה שנדרשה לפנות את ההריסות שנותרו ברחובות העיר לאחר הפצצות אוויריות. בגרמניה הנאצית, עובדי הכפייה היהודים נאלצו לעבוד מאוד קשה, קיבלו מנות מזון קטנות מאוד ולכן סבלו מרעב תמידי. עם הזמן אנה דויטש יצרה קשר עם משפחת פריסנג. אנה פריסנג התחילה להביא מזון לאנה דויטש על בסיס קבוע, כשהשומרים לא הביטו. יום אחד, פריסנג העבירה לדויטש פתק עם כתובתה ואמרה לה לפנות אליה אם היא תהיה בסכנה. בפברואר 1945 היהודים ההונגרים בווינה הועברו ברגל בצעדות המוות, למחנה הריכוז מאוטהאוזן. לפני תחילת הצעדה, דויטש הצליחה לברוח ממקום העבודה שלה ולהגיע לבית משפחת פריסנג. הם קיבלו אותה בזרועות פתוחות ודאגו להחביאה במרתף הפחם בביתם ולספק לה את כל מחסורה, למרות העוני ומיעוט המזון שהיה ברשותם. כל בני משפחת פריסנג ואדי שטחר, נטלו על עצמם את משימת ההסתרה המסוכנת של אנה דויטש, אף על פי שהדבר היה כרוך בסיכון חיים. בזמן ההפצצות האוויריות על וינה, צרפו בני משפחת פריסנג את דויטש כשברחו למקלט הציבורי אף על פי שלא היו לה מסמכים מתאימים. אנה דויטש שרדה את המלחמה בווינה, ועם סיומה חזרה לבודפשט. בעלה, הרמן דויטש, גויס לגדוד עבודה צבאי הונגרי וניצל. בני הזוג דויטש עלו לישראל. אנה פריסנג נפטרה ב-1 בינואר 1965 ולודוויג נפטר בדיוק שנה לאחר מכן. ב-29 באוגוסט 1984, יד ושם הכיר בלודוויג ואנה פריסנג, בתם אנה ואדי שטחר כחסידי אומות העולם. אדי ואנה הוזמנו לטקס קבלת התעודה. הטקס נערך באוסטריה ובסופו, ד"ר ליאון זלמן, מנהל מרכז המבקרים בווינה, הודיע כי יעמיד לרשות מקבלי האות שני כרטיסי טיסה כדי שיוכלו לנטוע את העץ בשדרת חסידי אומות העולם.  Friessnegg Family Anna Friessnegg, יד ושם תיק חסידי אומות עולם, ארכיון יד ושם. ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "משפחת פריסנג".
פהקיואס דמטריוס

פהקיואס דמטריוס (ביוונית: Παχάκης Δημήτριος;‏ 1 בינואר 1889 – 5 במרץ 1948, אתונה, יוון) היה עורך דין וחסיד אומות העולם, שהציל משפחה יהודית באתונה. דמטריוס יליד כרתים אשר התגורר באתונה, היה עורך דין ידוע. בין היתר, שימש כיועצו המשפטי של הסוחר ואיש העסקים היהודי, חיים בנרובי. חיים בנרובי היה סוחר אמיד בסלוניקי. ידוע לנו כי היו לו לפחות שני בנים: אשר, ששרד את השואה ומילא אודות אביו את דף העד ביד ושם ושמואל. במרץ 1942 משפחת בנרובי נאלצה לברוח מסלוניקי לאתונה, בשל פעילות הגסטפו בעיר. משפחת בנרובי מצאה מקלט אצל דמיטריוס ומשפחתו. דמיטריוס הפגין אומץ וחברות בכך שלקח על עצמו את העסקים של משפחת בנרובי, דאג ושמר עליהם. כאשר הגסטפו עלו על עקבותיהם של בני משפחת בנרובי, דימיטריוס הבריחם אל מחוץ לאתונה. הוא הביאם לבית חמו, ד"ר קוסטס אנגאסטפוליס [Dr. Kostas Anagnostopoulos] אשר היה רופא מנתח ידוע בפטרס, ושם הסתתרו במשך שנה וחצי. לאחר המלחמה השיב דימיטריוס למשפחת בנרובי את רכושם ואף סירב לקבל כל תשלום עבור עזרתו. לאחר המלחמה המשיך דימיטריוס במשרתו כעורך דין. ב 4 באוקטובר 1989 הכירה יד ושם בפהקיואס דימיטריס כחסיד אומות העולם ושמו נחקק בקיר הכבוד. The Righteous Among The Nations, באתר יד ושם (באנגלית) Sarah Gensburger, The Righteous among the Nations as elements of collective memory, International Social Science Journal 62, 2011-03, עמ' 135–146 doi: 10.1111/j.1468-2451.2011.01799.x The Righteous Among The Nations-Pahakis Dimitrios, באתר יד ושם (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים ובנושא השואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פיאטרס באובליס

פיאטראס באובליס (בליטאית: Petras Baublys;‏23 במאי 1914 – 16 בדצמבר 1973) היה רופא ילדים ומנהל בית יתומים ליטאי, מחסידי אומות העולם, שבמהלך מלחמת העולם השנייה הציל עשרות ילדים יהודים ממוות בידי הנאצים. באובליס נולד בלידא, ליטא. סיים את לימודיו באוניברסיטת ויטאוטאס מגנוס שבקובנה בשנת 1936. עבד כמרצה באוניברסיטת וילנה וכרופא ילדים מוביל בליטא. באובליס ניהל  בית יתומים ששכן בקרבת גטו קובנה. ב-1942, אמהות יהודיות שהיו פעילות במחתרת היהודית בגטו קובנה שנרדפה על ידי הנאצים, ביקשו מבאובליס  להסתיר את ילדיהן ולהצילם. האימהות נהגו להשאיר את תינוקן על מפתן בית היתומים, ואחת מהאחיות הייתה אוספת את התינוק. סוכם עם ד"ר באובליס שבתוך החיתול של התינוק, תוטמן הוכחה למוצאו של הילד כמו תעודת הטבלה או תעודת לידה. ילדים דוברי ליטאית נשלחו במהירות למשפחות ליטאיות, ואילו ילדים ששליטתם בשפה הליטאית הייתה מועטה, שהו בבית היתומים לתקופת זמן ארוכה יותר. במקביל לצירוף הילדים לבית היתומים, באובליס דאג להנפיק עבור ילדים רבים תעודות זהות מזויפות, שאיפשרו את אימוצם על ידי ליטאים. באובליס שימש כרופא הילדים הראשי של משרד הבריאות הליטאי בין השנים 1950–1958. כתב שני ספרים על גידול ילדים והורות בליטאית. באובליס נהרג בתאונת מטוס ב-16 בדצמבר 1973. ב-5 במאי 1977, הוכר ד"ר באובליס על ידי יד-ושם כחסיד אומות העולם בטקס ביד ושם בירושלים בנוכחות אחיו של ד"ר באובליס, ריצ'רדס באובליס. בטקס  גם הוכרו אחיו וגיסתו, סרג'יוס באובליס וידויגה באובלין על הסתרת ילד יהודי בביתם. האנציקלופדיה האוניברסלית הליטאית Hidden In Thunder אודות פיאטרס באובליס, באתר GENI Petras Baublys פיטרס, באובליס, באתר מרכז המידע אודות השואה, יד ושם
זופיה בוצ'קובסקה

זופיה בוצ'קובסקה (בפולנית: Zofia Boczkowska; 1906 – ?) הייתה אגרונומית פולנייה מלבוב, שהצילה יהודים בתקופת השואה והוכרה כחסידת אומות עולם. זופיה למדה את לימודיה היסודיים בוורשה. ולאחר מכן, למדה בפקולטה לחקלאות. בשנת 1936 התחתנה עם סטניסלב בוצ'ובסק, ועברה לגור אצל משפחתו. בשנת 1938 זופיה ובעלה סטניסלב (Boczkowski Stanisław), עברו להתגורר ולעבוד כאגרונומים באחוזתו של הרוזן באדני ליד בוסקו-זדרוי. ב-1942 זופיה הייתה בדרכה הביתה ולפתע הבחינה באסירים יהודים שעסקו בחפירת בורות שנועדו לגופות של היהודים לאחר הוצאתם להורג. זופיה הבחינה בילדה קטנה כבת חמש, שהשתייכה לקבוצת עובדי הכפייה. לבה של זופיה יצא אל הילדה וזופיה החליטה להציל אותה. היא פנתה אל קצין המשטרה הגרמני האחראי וביקשה ממנו לכאורה בתמימות, לקחת את הילדה מכיוון שהילדה מוכרת לה כבת להורים נוצרים. הקצין ביקש ממנה טפסים המאשרים כי הילדה היא נוצרייה אולם גם רמז שתמורת שוחד, יסכים לשחרר אותה. אף על פי שלבני הזוג הייתה כבר ילדה יהודיה שאספו לביתם ואף על פי שלא היה להם כסף רב הם החליטו להשתמש בחסכונותיהם המעטים על מנת להציל גם אותה. מעבר לבעיה הכספית, סטניסלב חשש מאוד מפני הלשנה מצד שכנים ועוברי אורח. למרות חששותיו, זופיה הייתה נחושה לפעול להצלת הילדה. היא נסעה ללבוב, הסדירה את התיעוד המתאים ובעזרתו הוכיחה שהילדה לכאורה אכן בת להורים נוצרים. לאחר מתן שוחד לקצין הנאצי הוא מסר לה את הילדה. הילדות, ינקה שטיגליץ (חנה שמולביץ) הנקה פודושין (מרי ברון), נשארו בחיים הודות לטיפול המסור של בני זוג, שדאגו לכלתן ולבושן, והסיתרו אותן במקומות שונים ודאגו לבריאותן. בנוסף לטיפול המסור עזרו ליהודים רבים נוספים בכך שסיפקו להם מזון והסתירו אותם בדירות מכריהם. הנקה פודושין עלתה לישראל בשנת 1957 ומסרה את עדותה בשנת 1961. גם ינקה שטינגליץ עלתה לארץ ומסרה את עדותה ליד ושם. השתיים התגוררו בחיפה. ב -31 במאי 1966 זופיה וסטניסלב הוכרו כחסידי אומות עולם. בנוסף נטעו עץ לכל אחד מהם. נחום בוגנר, בחסדי זרים: הצלת ילדים בזהות שאולה בפולין. ירושלים: הוצאת יד ושם, 2000, עמ' 54–55. חלקים מעדותה של זופיה בוצ'קובסקה, תיק חסידי אומות העולם, ארכיון יד ושם. מכתבה של חנה שטיגליץ אל מדור חסידי אומות העולם, חיפה, 18 באפריל 1966, ועדותה של אנקה פודושין, תיק חסידת אומות העולם, ארכיון יד ושם. Boczkowska, Zofia., VIAF ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
לוצ'יה "לוצי" פולריס

לוצ'יה "לוצי" פולרייס (בגרמנית: Lucia „Luci“ Pollreiss) הייתה תופרת ואשת עסקים וינאית מחסידי אומות העולם, שהצילה במלחמת העולם השנייה יהודים ממוות בידי הנאצים. לוצ'יה פולרייס הייתה תופרת ובבעלותה חנות חייטים קטנה ברודולף-הים-פונפהאוס, ברובע ה-15 של וינה, בטרנרגאסה. לוצ'יה הייתה נשואה לחייל ששרת בארמייה השנייה הגרמנית. מקס ארנולד היה חייט יהודי שחי ברובע פרסבאום, מחוץ לווינה. ב-1942 קיבל הודעה מן השלטונות שעליו לעבור לווינה ולהירשם במשרדי הקהילה היהודית. מקס ציית חלקית לפקודה, כשעבר לווינה אולם בחר לא להרשם כנדרש. בווינה נשא לאישה את יוהנה, היהודיה. כאשר ניתנה הפקודה לגירוש יהודי וינה מזרחה, החליטו בני הזוג מקס יחד עם אחותו של ארנולד ליאופולדין שטרן, להסתתר בעיר. הם חיפשו מקום מקלט ופנו אל לוצ'יה פולרייס, שהסכימה להעסיק את ארנולד כחייט ולעזור לשלושה למצוא מקום מסתור. השלושה נעו בין מקומות מסתור בווינה מ-1942 עד סוף המלחמה. מחודש ספטמבר עד אפריל 1943, התחבאו בביתה של מריה שאוור. לקראת הקיץ הגיעה למקום בעלת הבית של שאוור, שהייתה פעילה נאצית ולכן למשך הקיץ הוסתרו השלושה בביתה של לוצ'יה שדאגה להם למקום לינה, למזון ולשאר צורכי קיומם. בעלה של לוצ'יה, ששירת בצבא הגרמני והגיע רק לחופשות, ביקש ממנה להפסיק לעזור ליהודים. למרות בקשתו והסכנה לחיי שניהם, המשיכה בפעילותה. יום אחד כאשר שהו השלושה בביתה של לוצ'יה, הגיעה הגסטאפו על מנת לברר אם מישהו נוסף מתגורר בביתה. תשובתה השלילית הנחרצת, שכנעה אותם שלא לבדוק את הבית. לוצ'יה סיכנה את עצמה בהסתרת יהודים, פשע שהיה עלול להוביל לגירוש למחנה ריכוז, ובסופו של דבר למוות. היא לא קיבלה כל תמורה על פעילותה ועל כך שחלקה את מזונה ובגדיה עם היהודים, בתקופה של מחסור. לאחר המלחמה המשיכו ליאופולדין שטרן מקס ויוהנה ארנולד לחיות בווינה. ב-8 ביולי 1982 הכיר יד ושם בלוצ'יה פולרייס כחסידת אומות העולם. Die Gerechten Österreichs Eine Dokumentation der Menschlichkeit von Mosche Meisels, Luci Pollreis - 1982, Gestapo-Leute THE RIGHEOUS OF AUSTRIA, Hardcover The Righteous Among The Nations, באתר יד ושם (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו. ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "לוצ'יה "לוצי" פולריס".
משפחת בוקמה

משפחת בוקמה (בהולנדית: Bockma) הייתה משפחה הולנדית שפעלה למען הצלת ילדים יהודים בזמן מלחמת העולם השנייה, בשיתוף עם התנועה המחתרתית ההולנדית ה-N.V. הרמן בוקמה (Harmen Bockma;‏ 1901–1981), שרה בוקמה (Sara Bockma;‏ 1898–1977) ורינס קנוק-בוקמה (Knook Rins;‏ 1922). משפחת בוקמה הייתה משפחה הולנדית שגרה בחווה על דרך צדדית, מחוץ לאזור העירוני של הירלן, לימבורג. למשפחת בוקמה היו שמונה ילדים. הרמן, אב המשפחה, עבד כאיכר וככורה פחם. הרמן ושרה השתייכו ל-.N.V - תנועה מחתרתית הולנדית שפעלה בזמן מלחמת העולם השנייה בעיקר למען הצלת ילדים יהודים מידי הנאצים. הקשר בין משפחת בוקמה לתנועת ה-N.V נוצר על ידי יאפ מוש (Jaap Musch). לפני הצטרפותם לקבוצה, המשפחה הסתירה את ליאו בראון בעקבות בקשת הכומר פונטייר, ראש הכנסייה הקלוויניסטית בהרלן. הרמן ושרה החלו לקלוט אנשים ולהסתירם, עוד לפני שהוסדרה עבורם אספקת כרטיסי מזון, על מנת להזין את המוסתרים. במהלך השנים 1942–1944 הפך ביתם בהדרגה לבית מעבר לצורך הסתרת עשרות יהודים, בעיקר ילדים. נוסף על כך הם הסתירו סטודנטים שפעלו במחתרת ההולנדית. כל המשפחה נרתמה לפעולת ההצלה. ילדי המשפחה נשלחו להחליף ביגוד תמורת מזון. חלקם גם נאלצו לגנוב חיטה לשם הזנת המוסתרים. בחורף 1942 חלו כמה מבני הבית וביניהם ילדי המשפחה וחלק מהילדים היהודים המוסתרים. שרה והרמן בוקמה כרעו תחת העומס שכן פרט לדאגה למוסתרים הם נאלצו להמשיך ולעסוק בעבודתם לפרנסת המשפחה. לפיכך הם ביקשו את עזרת בתם הבכורה, רינס קנוק-בוקמה, שעבדה כמנהלת משק בית אצל משפחה עשירה בהרלן. רינס נענתה לבקשת הוריה ונחלצה לעזרתם. היא עזרה להוריה בדאגה לאספקת כרטיסי מזון, בהעברת נשק ובקשר עם המוסתרים. באחד המקרים, אספה יחד עם אביה 5 ילדים, תוך כדי התרחשות של אקציה באמסטרדם, ואיתרה תינוק שנשאר בבית ריק לאחר שמשפחתו שולחה. הבן הבכור של משפחת בוקמה נמלט לאנגליה, שם הצטרף לכוחות המיוחדים של בריטניה ונהרג בהולנד בפעולת מחתרת בשנת 1944. בבית שרר מתח רב עקב היעדרויות תכופות של הרמן, והמחלות שחזרו ופקדו את הילדים. נוסף על כך, שרה הלכה ונחלשה מיום ליום וכולם חיו בפחד מתמיד להיתפס. הבת רינס הייתה שרויה בקושי נפשי, לחץ ובדידות, אך בעיני המוסתרים היא הייתה דמות משרה ביטחון. בני משפחת בוקמה שרדו את המלחמה פרט לבנם הבכור שמצא את מותו בחזית ב־1944. אף על פי שכל המשפחה השתתפה במעשה ההצלה רק שלושה מהם הוכרו כחסידי אומות עולם על ידי יד ושם - הרמן בוקמה, שרה בוקמה, רינס קנוק-בוקמה. טקס הענקת התואר מיד ושם התקיים בהאג שבהולנד. ב-14 במאי 1967 יד ושם הכיר בהרמן ושרה בוקמה כחסידי אומות עולם. ב-8 במרץ 1987 יד ושם הכיר ברינס קנוק-בוקמה כחסידת אומות עולם. לכבוד שלושתם ניטעו עצים בשדרת חסידי אומות העולם ביד ושם. Bockma Harmen, Shoah Resource Center, The International School for Holocaust Studies N.V. Group, Shoah Resource Center, The International School for Holocaust Studies the Bockma family, Shoah Resource Center, The International School for Holocaust Studies Knook Rins, Shoah Resource Center, The International School for Holocaust Studies Bockma Sara, Shoah Resource Center, The International School for Holocaust Studies ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "משפחת בוקמה".
קארל איבן דניאלסון

קארל איבן דניאלסון (בשוודית: Carl Ivan Danielsson; ‏13 באוגוסט 1880 - 21 ביולי 1963) היה דיפלומט שוודי, שהוכר על ידי יד ושם כחסיד אומות העולם על מעורבותו בהצלת יהודי בודפשט בשנה האחרונה של המלחמה. דניאלסון נולד ב-13 באוגוסט 1880 בעיר מאלמו שבשוודיה. הוא מונה לראשונה לתפקיד במשרד החוץ השוודי ב-1903 והיה הממונה על היחסים עם פולין ובירתה ורשה. בשנת 1919 מונה כקונסול שוודיה במדריד וליסבון למשך שנה ולאחר מכן שימש כקונסול השוודי בווינה ובבודפשט למשך שלוש שנים. מאוחר יותר כיהן למשך 12 שנה, עד שנת 1937, כקונסול בקהיר ולאחר מכן שב לשלוש שנים נוספות במדריד. אז שב לבודפשט ושם שהה עד שנת 1945. במהלך מלחמת העולם השנייה, היה הדיפלומט השוודי קארל איבן דניאלסון השגריר בשגרירות השוודית שבבודפשט, הכבושה בידי הגרמנים. הוא ידע על כל הפעולות שנעשו על ידי הנאצים ואף תמך בהן. ביוני 1944 ביקש דניאלסון אישור מהממשלה ההונגרית, כי יותר לצלב האדום השוודי לסייע לצלב האדום ההונגרי להאכיל ילדים יתומים ונטושים. ההונגרים הסכימו. בדצמבר, עם התקדמות הצבא האדום לכיוון בודפשט, נסוגו הנאצים למערב הונגריה והורו לשגרירות השוודית לנוע עמם על מנת לזכות בהגנה מצידם. דניאלסון החליט להישאר בבודפשט הנצורה, כדי לא לזנוח את היהודים וכך הצליח להציל רבים מהם כשסיפק להם מחסה, הגנה ואוכל. דניאלסון חזר לשוודיה, לעיר הולדתו מאלמו, שם נפטר בשנת 1963. לאחר המלחמה שלחה לו הקהילה היהודית בסטוקהולם מכתב הוקרה על פעולותיו. דניאלסון הוכר כחסיד אומות העולם בשנת 1982, כ-19 שנה לאחר מותו, בטקס שנערך ביד ושם. Danielsson FAMILY, באתר יד ושם (באנגלית) United States Holocaust Memorial Museum, www.ushmm.org
אדם אימריך

אדם אימריך (בסלובקית: Adam Imrich;‏ 1 בנובמבר 1897 – 11 בנובמבר 1975) היה יערן סלובקי. בעקבות תרומתו להצלת בני משפחה יהודית בתקופת מלחמת העולם השנייה והשואה, יד ושם הכירה בו כחסיד אומות העולם. אדם אימריך נולד ב־1 בנובמבר 1897, התגורר בעיירה סבינוב שבסלובקיה, והיה נשוי לאמה. לזוג הייתה בת, יוזפינה. אימריך עבד כיערן וכמפקח ראשי בעיירת סבינוב. אליזבטה טאקאובה, אחותה של אמה, שמוצאה נוצרי קתולי, הייתה נשואה לדסידריוס גרוסמן, רופא עיניים יהודי בעיר קושיצה. כאשר קושיצה נכבשה על ידי הונגריה ב־2 בנובמבר 1938 עברו דסידריוס ואליזבטה לפרשוב, שנשארה בידי סלובקיה. בשנת 1943 נולדה בתם סוזנה. עם פרוץ המרד הסלובקי עברה המשפחה לעיירה הסמוכה, סבינוב, בה התגוררו אמה ובעלה אדם אימריך. בני הזוג אימריך הסתירו את אליזבטה ואת דסידריוס בביתם. בשל קרבת המקום לחזית הלחימה, עובדה אשר הפכה את האזור למסוכן מאוד, עבר גרוסמן להסתתר בהרים. אליזבטה וביתה סוזנה נשארו בבית אחותה, והתחבאו במרתף לאורך היום. אימריך סיפק לגרוסמן מזון ומדי פעם החזיר אותו לביתו על מנת שינוח. האזור שוחרר על ידי הצבא האדום ב־19 בינואר 1945. לאחר המלחמה נשארו גרוסמן ומשפחתו בסלובקיה עד 1968 אז היגרו לגרמניה. אדם אימריך נפטר ב־11 בנובמבר 1975. ב־2007 פנתה סוזנה, בתו של גרוסמן, ליד ושם בבקשה להכיר תודה לאדם אימריך אשר הציל את חייה ואת חיי הוריה. ב־18 ביוני 2007 הוכר אדם אימריך על ידי יד ושם כחסיד אומות העולם. הטקס התקיים בברטיסלבה שבסלובקיה. The Righteous Among The Nations, באתר יד ושם (באנגלית) Adam Imrich (1897 - 1975 ), באתר יד ושם (באנגלית)
המשחקים העולמיים לנשים 1930

המשחקים העולמיים לנשים 1930, הם אירוע השלישי, שנערך בין ה-6 ל-8 בספטמבר 1930 בגנרלי ארנה, פראג, צ'כוסלובקיה. המשחקים אורגנו על ידי אליס מיליאט והתאחדות ספורט הנשים הבינלאומי (FSFI) Fédération Sportive Féminine Internationale. התחרויות נפתחו בטקס רשמי כמו במשחקים האולימפיים בנוכחותם של כ-15,000 אנשים. בתחרויות השתתפו 200 אתלטיות מ-14 מדינות ב-12 תחרויות שונות ונקבעו מספר שיאי עולם. מדליה מיוחדת הונפקה למשתתפות. ב-8 בספטמבר נערך משחק יחיד בכדורסל בין קנדה לצרפת. קנדה ניצחה 18–14. סטניסלבה ואלשביץ' (פולין פולין), זכתה ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 ארד קינואה היטומי (יפן יפן), זכתה ב-4 מדליות, 1 זהב, 1 כסף ו-2 ארד Plakietka III Ženske Světove Hry v Praze, 1930 (בצ'כית)
אריק מירגרן

אריק מירגרן (בשוודית: Erik Myrgren; ‏2 בינואר 1914 – 20 באוקטובר 1996) היה כומר ממוצא שוודי בזמן מלחמת העולם השנייה, שהציל יהודים מפני הנאצים במהלך השואה והוכר כחסיד אומות העולם. בזמן המלחמה שימש ככומר בצי הימי השוודי בעיר שצ'צ'ין בפולין. לקראת סוף שנת 1944 הופצצה כנסיית קראוטמרקט. מירגרן החליט לחזור הביתה לאשתו ובתו בסטוקהולם כדי לחגוג איתם את חג המולד. מסלול החזרה עבר בברלין. כאשר הגיע לתחנת הרכבת בברלין, קידם את פניו הכומר אריק פרווה, שהיה ממלא מקומו של כומר הכנסייה השוודית בברלין. הוא ביקש ממירגרן להישאר בברלין, ולמלא את מקומו בהיעדרו לתקופה של שבועיים. מירגרן הסכים בתנאי שיגיע הביתה עד חג המולד. עקב תאונת מטוס שבה נהרג פרווה, נאלץ מירגרן להישאר בברלין. לאחר שנודע לו שאריק פרווה ניהל פעילות סודית ומורכבת להצלת יהודים מפני הנאצים, הוא נרתם להמשיך את דרכו. מירגרן גילה ש-15 יהודים הוסתרו במרתף הכנסייה. הוא המשיך להסתירם, הוא דאג להם למזון, לתרופות, למסמכים מזויפים, לבגדים, ועזרה רפואית בעת הצורך. לעיתים החביא במשך הלילה כ-50 יהודים במרתף הכנסייה. בסוף 1944 הוצע לו לחזור לשוודיה, אך הוא סירב והעדיף להמשיך את עבודת ההצלה, למרות הסכנות הנשקפות לו. במרץ 1945 הצליח לשלוח קבוצה של יהודים עם מסמכים מזויפים דרך נמל התעופה טמפלהוף לשוודיה. במאי 1945 נכבשה ברלין על ידי הצבא האדום, והכנסייה השוודית הועלתה באש על ידי חיילים רוסים. מירגרן מצא מקלט בבניין המשלחת הדיפלומטית, ובהמשך חזר לשוודיה דרך ברית המועצות. מירגרן התגורר בקהילה כפרית בשוודיה. הוא מילא בשנות ה-50 תפקיד בפיקוח על חילופי שבויים בקוריאה. נפטר ב-20 באוקטובר 1996. ב-11 בדצמבר 1986 הכיר מוסד יד ושם באריק מירגרן כחסיד אומות העולם. בנוסף ניטע ביד ושם עץ לכבודו של מירגרן. סילבר, אריק. צדיקים בסתר: ספר חסידי אומות העולם, הוצאת עידנים, 1992 פרק רביעי עמ' 89–96. אריק סילבר, תרגום: יואב הלוי, הצדיקים בסתר, הוצאת עידנים/ ידיעות אחרונות, 1992, עמ' 89 The Righteous Among The Nations, באתר יד ושם (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא שוודים ובנושא אנשי דת נוצרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.