laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מאה שנים של בדידות

הרומן מאה שנים של בדידות (בספרדית: Cien años de soledad) יצא לאור בשנת 1967, והוא ספרו הבולט של גבריאל גארסיה מארקס שהקנה לו תהילה בינלאומית, ואף זכייה בפרס נובל לספרות. הספר מופיע במקום הרביעי ברשימת 100 הספרים הטובים ביותר בכל הזמנים ותורגם לעברית בידי ישעיהו אוסטרי-דן. הספר מביא את סיפורה של שושלת בואנדיה, המתפרשת על פני כמאה שנה, ומרכזה בעיירה הדמיונית מקונדו. במקביל לשינויים ולתמורות בחייהם של בני המשפחה, הספר עוקב כבדרך אגב אחר השינויים הדרמטיים בקולומביה עצמה. הרומן שייך לזרם הריאליזם המאגי והוא אחד מהספרים מחוללי סוגה זו. העלילה מצעידה את בני המשפחה בתוך רצף של אירועים ומהפכות, שחלקם מעשה ידי אדם וחלקם מעולם הדמיון. חוקי העולם וחוקי הטבע מכופפים לעיתים בספר, מתרחשים לעיתים דברים על טבעיים, ובתוך כל זה פועלים יצרים עזים, המתוארים ביד האמן של גארסיה מארקס. קורות המשפחה הבדיונית הזאת נראים כה אמיתיים ומציאותיים לעיתים, עד שהם נראים כגוללים את גורל האנושות כולה. דרמות וטרגדיות סובבות סביב המשפחה, הנראית כאילו היא חיה במעגל בדידות החוזר על עצמו ללא הרף. המוטיב המרכזי בעלילה, הבדידות, חוזר על עצמו במשך כל הסיפור, ורק מתגבר בעזרת מלחמות, מרידות, אהבה, שנאה, בגידה, שמתחילים ומסתיימים במרכז המשפחה. אף שלרומן הייתה השפעה אדירה על התרבות העולמית לא הופקו סרטי קולנוע על היצירה מאחר שגרסיה מרקס מעולם לא הסכים למכור את זכויות ההפקה. במרץ 2019 בנו, רודריגו גרסיה ברצ'ה, הודיע כי נטפליקס מפתחת סידרת טלוויזיה המבוססת על הספר שתעלה לשידור בשנת 2024. דף הספר, באתר הוצאת עם עובד אורי לוטן, הכמיהה לבדידות והצורך באהבה, באתר nrg‏, 17 באוקטובר 2004 חיה תדמור, הרומן מאה שנים של בדידות - ניתוח ספרותי - תיכון מקיף ע"ש שיפמן, טירת כרמל, באתר עמל-נט אסתי סגל, ‏"מאה שנים של בדידות" נבחר לספר המשפיע ביותר ב-25 השנים האחרונות, באתר גלובס, 29 בספטמבר 2009 ירין כץ‏, יובל ל"מאה שנים של בדידות": הספר שהצליח להדהים פרופסורים וזונות, באתר וואלה, 4 במאי 2017 אלן בארה The Wall Street Journal, ‏סיפור בלתי נשכח על זיכרונות שאבדו, באתר גלובס, 23 בדצמבר 2023 מאה שנים של בדידות, באתר OCLC (באנגלית) מאה שנים של בדידות, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) The Greatest Books - אתר ששואב מידע מלמעלה מ-120 רשימות של "100 הספרים הטובים ביותר" מעיתונים, אוניברסיטאות, איגודי סופרים ואתרים שונים, ויצר שיטת ניקוד שמדרגת ספרים לפי כמות הפעמים שהם מופיעים ברשימות השונות, איכות הרשימה, נימוקי הדירוג וכיוצא בזה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אונה מרקל

אונה מרקל (באנגלית: Una Merkel;‏ 10 בדצמבר 1903 – 2 בינואר 1986) הייתה שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית זוכת פרס טוני ומועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1961 על הופעתה בסרט "קיץ ועשן". מרקל נולדה לבסי ואלברט מרקל בקובינגטון, קנטקי. אביה היה סוכן מכירות ועל כן עברה בילדותה עם הוריה ממקום למקום ברחבי דרום ארצות הברית. בגיל 15 גרה עם משפחתה בפילדלפיה למשך שנה והמשיכה לניו יורק. שאבה את אהבתה למשחק ואת הרצון להפוך לשחקנית מכוכבת הקולנוע ליליאן גיש. מרקל החלה את דרכה במספר סרטים אלמים ולאחר מכן פנתה לתיאטרון. בתחילת שנות ה-30 חזרה מרקל לשחק בהוליווד ושיחקה לראשונה בסרטים מדברים כגון: "אברהם לינקולן" בתפקיד אן רותלדג' אהובתו הראשונה של הנשיא אברהם לינקולן (וולטר יוסטון), בגרסה הקולנועית הראשונה לספר "הנץ ממלטה", במיוזיקל המצליח "רחוב 42", בקומדיה "אישה אדומת שיער", במותחן "הלוחשים לעטרף" ובסרטו של ויקטור פלמינג "פגז". בהמשך העשור שיחקה מרקל בקומדיות המוזיקליות המצליחות "האלמנה העליזה" של ארנסט לוביטש" בתור המלכה דולורס, "מלודית ברודוויי של 1936" בתפקיד קיטי קורבט מזכירתו של המפיק רוברט גורדון (רוברט טיילור), "נולד לרקוד" בתפקיד ג'ני סקאס ובדרמות "אוולין פרנטיס", "ריפרף", "בזמן שאול" ו"סראטוגה". בשנות ה-40 השתתפה מרקל בקומדיות "הדרך לזנזיבר" לצידו של בינג קרוסבי ובוב הופ, "בנק הבלש" ו"זהו הצבא". ב-1952 שיחקה מרקל בעיבוד הקולנועי השני לאופרה "האלמנה העליזה" בתפקיד קיטי ריילי והשתתפה במיוזיקל "עם שיר בלב שלי" בתפקיד האחות מרי. ב-1956 זכתה מרקל בפרס טוני על הופעתה בתפקיד אדנה ארל פונדר במחזה "הלב המהורהר". ב-1959 הופיעה בקומדיה "משחק ההזדווגות" לצידו של פול דאגלס בהופעתו האחרונה. ב-1961 השתתפה מרקל בקומדיה "אבא מתארס" ובדרמה הרומנטית "קיץ ועשן" בתפקיד גברת ויינמילר עליו הועמדה לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר. שיחקה את תפקידיה האחרונים בסרטים קסם קיצי ו"ספיינאוט" בכיכובו של אלביס פרסלי. מרקל הייתה נשואה במשך כ-15 שנה לרונלד בורלה. קיבלה כוכב על שמה בשדרת הכוכבים של הוליווד בשנת 1960. מרקל מתה מנסיבות שאינן גלויות ב-2 בינואר ,1986 בגיל 82 בלוס אנג'לס. נטמנה לצד הוריה בפורט מיטשל, קנטקי. אברהם לינקולן (1930) הלוחשים לעטרף (1940) הנץ ממלטה (1931) חיים פרטיים (1931) איש מבוקש (1932) אישה אדומת שיער (1932) רחוב 42 (1933) פגז (1933) בולדוג ברומונד מכה שנית (1934) אוולין פרנטיס (1934) האלמנה העליזה (1934) מלודית ברודוויי של 1936 (1935) ריפרף (1936) נולד לרקוד (1936) ספיד (1936) נולד לרקוד (1936) סראטוגה (1937) שובו של דיסטרי (1939) ארבע נשים בלבן (1939) בזמן שאול (1939) בנק הבלש (1940) הדרך לזנזיבר (1941) זהו הצבא (1943) הכלה משתגעת (1948) האיש מטקסס (1948) גן העדן הכחול שלי (1950) להרוג את השופט (1950) עשירה, צעירה ויפה (1951) עם שיר בלב שלי (1952) האלמנה העליזה (1952) אני אוהבת את מלווין (1953) הקנטקי (1956) צרור של אושר (1956) משחק ההזדווגות (1959) אבא מתארס (1961) קיץ ועשן (1961) קסם קיצי (1963) הליכת נמר (1964) ספיינאוט (1969) מדיה וקבצים בנושא אונה מרקל בוויקישיתוף אונה מרקל, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אונה מרקל, באתר AllMovie (באנגלית) אונה מרקל, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) אונה מרקל, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
עמך (פירושונים)

האם התכוונתם ל... עמך – עמותה ישראלית לתמיכה נפשית וחברתית בניצולי השואה ובני משפחותיהם עמך - מפלגה בראשות ויקטור תייר, שלא עברה את אחוז החסימה עמך (מחזה) – קומדיה מאת שלום עליכם. המחזה הועלה בתיאטרון האהל ב-1965
מוסא בן נציר

מוסא בן נציר (בערבית: موسى بن نصير; 640–716) היה מושל ומצביא ערבי בתקופת שלטון ח'ליף בית אומיה וליד הראשון. מוסא בן נציר שלט על המחוזות המוסלמיים בצפון אפריקה (Ifriqiya), וניהל את הכיבוש המוסלמי של הממלכה הוויזיגותית בחצי האי האיברי. הועלו השערות שונות באשר למוצאו: יש הטוענים שאביו היה שייך לשבט Lakhmid שבט נוודי בחלקו, שחי מזרחית לנהר פרת והיו בעלי ברית של האימפריה הסאסאנית, ואילו אחרים טענו שהוא השתייך לשבט בנו בכר. מדיה וקבצים בנושא מוסא בן נציר בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פרדוקס הערך

פרדוקס הערך הוא פרדוקס בתאוריה הכלכלית שמתבסס על ההבחנה בין ערך השימוש (use value) של מוצר מסוים וערך החליפין (exchange value) של אותו המוצר. הבחנה זו, שהייתה מקובלת כבר בעת העתיקה העלתה את השאלה מדוע למוצר אחד יכול להיות ערך שימוש גבוה מאוד וערך חליפין נמוך מאוד, בעוד שמוצר אחר נהנה מערך חליפין גבוה – על אף שאין לו שום ערך שימוש. בעוד שתאוריות כלכליות עד המאה ה-20 נטו להזניח את ערך השימוש ולהתמקד בגורמים הקובעים את ערך החליפין, תאוריות בנוגע לחשיבות המושג יעילות שולית בהליך הכלכלי, שהתפתחו בסוף המאה ה-19, הציעו פתרון לפרדוקס על ידי שילוב ערך השימוש בתוך המערכת התאורטית שהם הציגו. על אף שפרדוקס הערך היה מוכר לכלכלנים עוד לפני אדם סמית, הוא נחשב הראשון שנתן לפרדוקס ביטוי מלא בספרו "עושר האומות" (1776). בפרק 4 בחלק הראשון של הספר הציע סמית גרסה לפרדוקס הערך שמתייחסת למים ויהלומים. סמית טען כי על אף שכל אחד זקוק למים כדי לחיות, המחיר שלהם נמוך למדי, בעוד שאיש לא באמת זקוק ליהלומים, אבל הרבה אנשים היו מוכנים לשלם המון תמורתם: "למלה ערך, כפי שניתן לשים לב, יש שתי משמעויות שונות, שלעתים מובעות כיעילות של מוצר מסוים, ולעתים מובעות ככוח הקנייה שמעניק מוצר לבעליו כלפי מוצרים אחרים. הראשון יכול להיקרא 'ערך השימוש'; השני – 'ערך החליפין'. לדברים עם ערך השימוש הגדול ביותר יש לעתים קרובות ערך חליפין מאוד נמוך או לא קיים בכלל; ולחילופין, אותם דברים עם ערך החליפין הגדול ביותר לעתים קרובות אינם בעלי ערך שימוש כלל. שום דבר אינו שימושי יותר ממים, אך לא ניתן לרכוש באמצעותם כמעט דבר; יהלום, מהצד השני, אינו שימושי כלל, אך ניתן לרכוש באמצעותו הרבה מוצרים אחרים" בסוף המאה ה-19 פיתחו במקביל הלוגיקן הבריטי ויליאם סטנלי ג'בונס, הכלכלן האוסטרי קרל מנגר והכלכלן והמתמטיקאי הצרפתי לאון ואלרה רעיונות דומים בנוגע לחשיבות של "הערך השולי" או "היעילות השולית" במסגרת הניתוח הכלכלי. מושג "התועלת השולית" מתייחס לתועלת שניתן להפיק מהיחידה האחרונה של המוצר, או מהנתח האחרון של ההשקעה שבוצעה (הנתח השולי). מושג התועלת השולית איפשר להסביר את ערך החליפין על בסיס ערך השימוש (שמתייחס לתועלת מהמוצר), ולמעשה הציע פתרון לפרדוקס הערך שעבור כלכלנים כמו אדם סמית, דייוויד ריקרדו וקרל מרקס נראה בלתי פתיר. ניתן להדגים את רעיון התועלת השולית בדוגמת המים והיהלום שהציג אדם סמית. בעוד שסמית ראה ביחס ההפוך בין ערך שימוש לערך חליפין של מים ויהלומים פרדוקס בלתי פתיר, תאוריית התועלת השולית מסבירה את ערך החליפין הנמוך של מים בשפע היחסי של המוצר במערכת הכלכלית. לפי תאוריה זו, התועלת השולית שאדם מסוים מפיק ממים הולכת ופוחתת ככל שההיצע של המוצר גדול יותר. את הליטר הראשון של מים עשוי אדם לשתות; באמצעות הליטרים הבאים הוא עשוי להתקלח, ולאחר מכן להשקות את הגינה. אולם, ככל שהיצע המים אינו קטן, התועלת שניתן להפיק מכל יחידה נוספת של מים פוחתת והולכת. למעשה, תאוריית התועלת השולית הפוחתת מסבירה את פרדוקס הערך בכך שכלכלנים בתקופות קודמות בחנו את ערך השימוש של מוצר לפי היחידה הראשונה שלו, ואילו ערך החליפין נקבע לפי היחידה האחרונה. עם זאת, ערך החליפין של היחידה האחרונה (השולית) נקבע לפי ערך השימוש של היחידה הראשונה, בשקלול נתונים נוספים כמו היצע וזמינות של המוצר. Joseph A. Schumpeter, History of Economic Analysis, Oxsford University Press, 1994, עמ' 97 doi: 10.4324/9780203983911 עושר האומות, אדם סמית, 1.4.13 Schumpeter, p.827-829 Schumpeter, p.911-912
אוטובוס תלמידים

אוטובוס תלמידים (באנגלית: School Bus) הוא אוטובוס המשמש להסעת תלמידים. אוטובוס התלמידים הראשון הוצג בשנת 1827 בתור עגלה רתומה לסוס, על ידי ג'ורג' שילביר עבור האקדמיה לבנות, בבית ספר קוקר, בצפון מזרח לונדון, והוא נועד להסיע 25 ילדים. ברחבי העולם משתמשים באמצעים שונים להסעת תלמידים כמו אוטובוסים ומיניבוסים, חלקם מופעלים על ידי חברות פרטיות וחלקם מופעלים על ידי חברות תחבורה ציבורית. בארצות הברית וקנדה לאוטובוס תלמידים מראה ייחודי ושונה מזה של אוטובוס רגיל, וכולל מאפיינים ממשלתיים המעוגנים בחוק, כגון צביעת האוטובוס בצהוב, חגורות בטיחות ועוד, הם נרכשים ומופעלים על ידי מוסדות החינוך ומיוצרים אך ורק למטרה זו. בצפון אמריקה מייצרים אוטובוסים בארבעה סוגים שונים. כל האוטובוסים בצפון אמריקה הם עם קומה אחת. סוג A (אוטובוס קצר) סוג B (מרכב על שלדה עם מנוע קדמי) סוג C (מרכב על שלדת משאית) סוג D (מרכב על שלדה עם מנוע אחורי) בישראל נעשה שימוש באוטובוסים של החברות הפרטיות, של המועצות האזוריות וכן של חברות התחבורה הציבורית, גם להסעת תלמידים. בניגוד לארצות הברית וקנדה, לא נעשה שימוש בישראל באוטובוס או כלי רכב שיוצר במיוחד למטרה זאת. לרוב אוטובוסי התלמידים אמצעי בטיחות רבים. בארצות הברית האוטובוס צבוע בצבע צהוב, המכונה "School bus yellow", כדי שיבלוט גם בחושך, קיימים על האוטובוס אורות אזהרה רבים, כשהנהג עוצר ומוריד ילדים הוא מוריד גם זרוע מכנית שמטרתה לסמן לתנועה לעצור (כלומר מותר לאוטובוס לחסום לחלוטין את כל הכביש שבו הוא חונה כדי להוריד או להעלות תלמידים), בנוסף לדלת הכניסה קיימת דלת אחורית שמשמשת כיציאת חירום, בכל אוטובוס קיימות מצלמות שמטרתן לדעת מה קרה אם הייתה תאונה. בישראל תקנות בטיחות פחות מחמירות. עם זאת, התלמידים עולים ויורדים מהדלת הקדמית בלבד. בכל האוטובוסים הבינעירוניים/תיירותיים והמיניבוסים קיימים אורות מהבהבים מקדימה ומאחור כאשר הנהג פותח את הדלת הקדמית, על מנת לסמן שהאוטובוס אוסף או מוריד תלמידים. באוטובוסים הבין עירוניים, אשר מהווים את האוטובוס העיקרי להסעת תלמידים, מותקנות חגורות בטיחות. כמו כן, האוטובוסים של המועצות האזוריות, אשר משמשים אך ורק להסעת תלמידים, צבועים בצהוב. עד אמצע 1940, ברוב המדינות בארצות הברית לא היו חוקי תעבורה שמחייבים את הנהגים לעצור כשהאוטובוסים מעלים או מורידים ילדים. אוטובוס התלמידים הראשון בשנת 1912 אוטובוס תלמידים אמריקאי ארוך אוטובוס תלמידים אמריקאי מקוצר האוטובוס מאובזר במכשירים מיוחדים אוטובוס מדיה וקבצים בנושא אוטובוס תלמידים בוויקישיתוף אתר מגזין אוטובוסי תלמידים (באנגלית) אתר אוטובוסי תלמידים (באנגלית) "National School Transportation Specifications and Procedures 2015 Edition" (PDF). pp. 342–343. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2017-06-30. נבדק ב-2017-10-02.
מוטל בן פייסי החזן

"מוטל בן פייסי החזן" (ביידיש: מאׇטל פייסע דעם חזנס) הוא הרומן האחרון של קלאסיקון ספרות היידיש שלום עליכם. חלקו הראשון עוסק בהווי העיירות היהודיות באירופה ובהגירה מערבה, וחלקו השני מתרחש בארצות הברית, שאליה היגרו גיבוריו. דרך עיניו התמימות של הילד מוטל שהתייתם מאביו וחוויותיו המשעשעות (לפחות מתוך זווית ראייתו הילדותית), אנו למדים על חיי הקהילה, שאיפותיהם ומצבם הכלכלי והלאומי של היהודים במזרח אירופה לקראת תחילת המאה ה-20, ועל דרך הטלטלות שעברה על אלו שהחליטו להגר לאמריקה, כדי למצוא את דרכם בעולם החדש. בפרק ה-18 של החלק השני נקטע הספר עקב מותו של שלום עליכם, שעסק בכתיבת הספר עד ארבעה ימים לפני מותו. על כתיבת פרק זה סיפר שלום עליכם: "אני שוכב לי ושוכב לילה שלם. לישון אינני יכול, המחשבות טורדות ומציקות... מה הטעם לשכב כך? אומר אני לאמא: למה אני שוכב בבטלה? עוד היום רחוק, בבקשה הבי לי את העט ואת תיק הנייר, אכתוב לפחות, הכתיבה נעימה הרבה יותר, ובין כה וכה המחשבות מציקות, אינן מניחות לי... וכך לאט לאט כתבתי פרקים אחדים ממוטל...". כמרבית ספריו של שלום עליכם, ספר זה נכתב ביידיש, בשם "מאָטל פייסע דעם חזנס". הוא תורגם לעברית לראשונה בידי י"ד ברקוביץ, חתנו של שלום עליכם. תרגומים נוספים לעברית יצאו בידי אוריאל אופק בשנת 1976, בידי אברהם יבין בשנת 1999 ובידי אריה אהרוני בתוך סדרת כל כתביו שבהוצאת ידיעות אחרונות. בשנת 1997, יצא הספר, על ידי הוצאת מאגנס, בלשון המקור במהדורה חדשה, מתוקנת ומלאה, בכתיב מודרני תקני (על פי תקנות ייוו"א). אחד המשפטים הידועים שמרבים לצטט מתוך הספר, הוא המשפט של המספר, מוטל, שאביו פייסי החזן זה עתה נפטר: "אשרַי, יתום אני!" (במקור: "מיר איז גוט — איך בין אַ יתום") הסמיכות שבין האסון שאירע לגיבור (מות אביו) וה"אושר" שכביכול מתואר - כאילו מרמזים על סמיכות הכאב והצחוק בכל כתביו של המספר, שלום עליכם. מבחינה ההגדרה של תורת הספרות, המשפט מהווה דוגמה קלאסית לאוקסימורון - צירוף של שני חלקי משפט שמתנגדים זה לזה לתוך משפט אחד. שטעטל (עיירה מזרח אירופאית) נס בעיירה מוטל בן פייסי החזן באתר עברית
Evince

Evince הוא מציג מסמכי PDF, PostScript, DjVu, TIFF ו־DVI, אשר מיועד בעיקר לשימוש בסביבת שולחן העבודה GNOME. מטרתו של Evince לשמש תחליף למציגי מסמכים שונים ולרכזם בתוכנה אחת. GNOME כוללת את Evince החל מגרסה 2.12, בספטמבר 2005. כמו כן, מספר רב של הפצות לינוקס, ביניהן אובונטו, פדורה ומינט, משתמשות ב־Evince כמציג המסמכים בברירת מחדל. Evince משוחרר תחת הרישיון הציבורי הכללי של גנו (GNU GPL). כתיבת Evince החלה בשכתוב GPdf, אשר מפתחיה החליטו שהיא כתובה בצורה מסורבלת המקשה את התחזוקה שלה. מהר מאוד Evince פותח ועלה ביכולתיו על GPdf. בספטמבר 2005 הוא החליף את GPdf ואת GGV והפך למציג המסמכים הרשמי של GNOME. בין שאר תכונותיו של Evince, ניתן למצוא מספר תכונות שימושיות במיוחד: תצוגה צדית ממוזערת של הדפים, לעיון וניווט מהיר במסמך. כאשר ישנו מפתח עניינים במסמכי PDF,‏ Evince יציג אותו בתצוגת עץ. פתיחת מסמכי PDF מוצפנים. חיפוש המציג את מספר התוצאות שנמצאו ומדגיש אותן על הדף. העתקה והדפסת מסמכים Evince תוכנן במיוחד לתמוך בתבניות הקבצים הבאים: PDF באמצעות Poppler Postscript באמצעות libspectre TIFF DVI DjVu באמצעות DjVuLibre ספרי קומיקס (cbr,cbz,cb7 ו־cbt) OpenDocument תמונות דיגיטליות Microsoft PowerPoint באמצעות libpreview (כיום בשלבי אלפא) Adobe Reader, תוכנה המאפשרת צפייה במסמכי PDF GNOME מדיה וקבצים בנושא Evince בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של Evince (באנגלית) דף הבית באתר GNOME תבניות קבצים נתמכים ב־Evince תכונות Evince ויקי Evince הודעת שחרור GNOME 2.12
Noob

נוּבּ או נְיוּבִּי (מאנגלית: nub, Newbie, Newb, n00b או Noob) הוא מונח סלנג המתייחס לטירון או למישהו אשר אינו מיומן או חסר כל ניסיון בתחום מסוים (במקרה של משחקי מחשב). אף על פי שנוב יכול לשמש גם ככינוי גנאי, השימוש בו פעמים רבות תיאורי ואינו כולל שיפוטיות ערכית. כיום הביטוי פופולרי בהקשר של משתמשים חדשים בקהילות וירטואליות מקוונות כגון משחקי וידאו מקוונים, פורומים, בלוגים, קבוצות דיון או רשתות חברתיות. בעברית התפתחו עם הזמן עוד מילות סלנג כגון: "נעב"(עיוות לשוני של המושג המקורי) "בוט", "חדשניק" וכו'. ניתן להשתמש במילה נוב במשפט כגון "ישראל ישראלי הוא נוב". מקור הביטוי אינו ודאי. ייתכן שהגיע מהמילה "newie" (חדיש) שמופיעה בכתבים משנות החמישים של המאה ה-19 בארצות הברית ואוסטרליה במשמעות דומה. ייתכן גם שמקורו צירוף "new boy" (ילד חדש) ששימש בבתי הספר בבריטניה ככינוי לתלמידי שנה ראשונה. "Newbie" שימש חיילים אמריקאים במלחמת וייטנאם ככינוי לחיילים חדשים ביחידה. הביטוי נהיה נפוץ עם עלייתה של רשת האינטרנט. גיימר ניובי, באתר מילון מרים ובסטר נוב, באתר Urban Dictionary דוגמה לשימוש במילה, מתוך אתר anime-IL. דוגמה שמשתמשת ב"בוט" ככינוי לנוב, מתוך אתר FXP המילה "חדש" בצירוף הסיומת -ניק; נפוץ לאו דווקא אצל גיימרים ומשמשת לתיאור כל שחקן חדש בלי קשר לכישורי המשחק שלו.
ארמיית הפאנצר השישית (ורמאכט)

ארמיית הפאנצר השישית (מגרמנית: 6. Panzer-Armee) הייתה ארמיית שריון גרמנית בוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה. הארמייה, שהוקמה בסתיו 1944, השתתפה בקרב על הבליטה שם פעלה בגזרה הצפונית ביותר של זרוע המתקפה הגרמנית. לאחר מכן היא הועברה להונגריה בתחילת 1945 ונטלה חלק בפעולות התקפיות והגנתיות באזור. לקראת סיומה של המלחמה עוד הספיקה להילחם באוסטריה, עד שלבסוף נכנעו שאריות הארמייה לצבא ארצות הברית. מפקדה היחיד של הארמייה היה הגנרל יוזף דיטריך. ארמיית הפאנצר השישית ידועה בעיקר בזכות החלק שנטלה בהובלת המתקפה הגרמנית בקרב על הבליטה (16 בדצמבר 1944 - 25 בינואר 1945). ב-2 באפריל 1945 היא הועברה לואפן אס.אס., ושמה שונה ל"ארמיית הפאנצר השישית של האס-אס" (6. SS-Panzerarmee). שם זה הפך לשמה הרשמי של הארמייה בספרות הצבאית שלאחר המלחמה. המתקפה של ארמיית הפאנצר השישית בארדנים בדצמבר 1944 כשלה בהבקעת קווי ההגנה האמריקאים. אף על פי שהוקצו לה דיוויזיות פאנצר מהאס אס, שנחשבו למובחרות, ארמיית הפאנצר השישית הצליחה לחדור רק מעט לתוך קווי ההגנה הצפוניים של הקורפוס ה-8 האמריקאי. בתום המתקפה בארדנים הועברה הארמייה להונגריה, שם נלחמה כנגד כוחות הצבא האדום המתקדמים. בחודש מרץ 1945, לאחר נפילת בודפשט, פתחה הארמייה במתקפת אגם בלטון סביב אגם בלטון, המתקפה הגרמנית האחרונה במלחמה. מטרת המבצע הייתה להגן על מקורות הנפט באזור, שהיו עתודות הנפט האחרונות שנשלטו על ידי גרמניה. המתקפה הפתיעה את הצבא האדום והשיגה התקדמות מרשימה בשלב מאוד מאוחר של המלחמה. אולם כשהבינו הסובייטים כי יחידות עלית של האס.אס משתתפות במבצע (דיוויזיית האס אס לייבשטנדרטה) הגיבו בעוצמה. ב-17 במרץ נהדפו הגרמנים לנקודת ההתחלה שלהם ערב המבצע. מפקדה של ארמיית הפאנצר השישית, הגנרל יוזף דיטריך, התלוצץ ואמר כי "שמה של ארמיית הפאנצר השישית מדויק - נותרו לנו רק שישה טנקים". במציאות נותרו לדיוויזיות הפאנצר אס.אס ה-1, ה-2, ה-9 וה-12 כ-31 כלי שריון מבצעיים או יותר ב-15 במרץ 1945. שארית הכוחות הגרמניים נסוגו תחת הלחץ הסובייטי לעבר אוסטריה במטרה להגן על וינה. באפריל 1945 לא עלה בידי ארמיית הפאנצר השישית של האס-אס למנוע את נפילתה של וינה לידי הסובייטים. כשהסתיימה המלחמה ב-8 במאי 1945, שהתה הארמייה בין וינה ללינץ, שם נכנעה לבסוף לכוחות אמריקאים.
אפרים מרכוס

אפרים מרכוס (1920 - ט' באב תשע"א, אוגוסט 2011) היה נגן חלילית ומחנך ישראלי. אפרים מרכוס נולד בעיר ברסלאו שבגרמניה (כיום ורוצלב, בפולין). אביו, יוסף מרכוס, היה משפטן ומחנך, מייסד תנועת הנוער היהודית-גרמנית בלאו וייס. אמו, קֶטֶה אפרים מרכוס, הייתה ציירת ופסלת. בשנת 1930 עברה משפחת מרכוס לדיסלדורף, שם שר במקהלה בבית הספר והחל ללמוד נגינה בחלילית אצל המורה פראנץ יוליוס גיסברט. בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה בבית הכרם בירושלים. אפרים למד בגימנסיה העברית רחביה ומאוחר יותר החל ללמוד באקדמיה למוזיקה בירושלים. בתקופה זו למד נגינה בחליל אצל אורי טפליץ ותאוריה מוזיקלית אצל יוסף טל. בתחילת שנות הארבעים היה מרכוס חלילן בתזמורת האופרה הארץ-ישראלית. בשנת 1952 נסע לאנגליה להשתלם בנגינה בחלילית בארוק ובהדרכה של מקהלות ילדים. בישראל הקים את מקהלת הילדים "שרונית", ששיתפה פעולה עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית במשך 18 שנים (1962–1980) ובין השאר השתתפה בשלוש זמריות עולמיות. ב-1953 ייסד את "נגני רננים" – קבוצה של כ-12 תלמידים מצטיינים, בני 13–17, שניגנו בחליליות בגדלים שונים, מהסופרנינו ועד לסוב-בס. במשך השנים ערך אנסמבל זה שבעה סיורים באירופה וארצות הברית. לאחר כל סיור הקליט ההרכב תקליט, שבו 38 קטעי נגינה ישראליים מקוריים. בשנות ה-60 וה- 70 לימד מוזיקה בתיכון עירוני י"א בתל אביב והקים שם תזמורת. בשנים 1972–1985 לימד במדרשות למורים למוזיקה בסמינר לוינסקי בתל אביב ובסמינר עליה (למורים מהמגזר הדתי) בפתח תקווה. מרכוס הופיע כנגן חלילית סולן עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית ועם תזמורות קאמריות שונות בניצוחם של נעם שריף, גיל שוחט ועוד. כמו כן ניגן מוזיקה קאמרית. בין הקלטותיו: סונטות וטריו סונטות של באך וטלמן. בשנות ה-80 הגיש תוכנית ללימוד הנגינה בחלילית בטלוויזיה החינוכית בשם "מי בחלילית" (15 פרקים). ב-1992, לכבוד יום הולדת המאה של אמו של אפרים, האמנית קטה אפרים מרכוס, הסריטה הטלוויזיה החינוכית סרט עם 80 מפסליה, בליווי קטעי נגינה בביצוע "נגני רננים". חוברת "רוני חלילית א'" יצאה לאור לראשונה בשנת 1956 וחודשה במהדורה שנייה בשנת 1963. גם שתי החוברות הבאות - "רוני חלילית ב'" ו"רוני חלילית ג'" - פורסמו בשנת 1956 מרכוס כתב ארבע חוברות לימוד ועוד 14 חוברות נגינה, בהן ערך ועיבד מאות שירים ישראליים ויצירות קלאסיות – וכן יצירות ישראליות מקוריות לחליליות, שנכתבו במיוחד עבור החוברות – ללימוד ונגינה בחליליות, החל מהלימוד הבסיסי ועד הנגינה הקבוצתית ברמה המקצועית הגבוהה ביותר. תקליטורים מרכוס יצר גם סדרת תקליטורים, הכוללת אוסף ניגון "הרננים", יצירות מימי הרנסאנס ויצירות ישראליות ראה: "קישורים חיצוניים" מדיה וקבצים בנושא אפרים מרכוס בוויקישיתוף אפרים מרכוס, דף שער בספרייה הלאומית חיותה דביר (מנחה), על פועלו ויצירותיו של אפרים מרכוס, קול המוסיקה, ספטמבר 2010 (תוכנית מיוחדת ליום הולדתו ה-90; שידור חוזר במלאת שנה למותו, 9 באוגוסט 2011) רננים - קונצרט בגן פסלים: חלק א', חלק ב' מי בחלילית באתר הטלוויזיה החינוכית אינטרמצו - https://www.youtube.com/watch?v=aOrgVAU-ELo אוסף התקליטורים של אפרים מרכוס - https://www.youtube.com/watch?v=pCd_m2m1ETc&list=PLbTnayNTRL8ylUPEQNhSLKaTXQS2c6EdE מי בחלילית באתר הטלוויזיה החינוכית. דרורה ברוק, "חוברות ללימוד חלילית כסוכנות תרבות בישראל, 1966-1943", עבודת גמר לתואר מוסמך, אוניברסיטת תל אביב, 2018, עמ' 27
מייק שרון

שרון אוזן (נולד ב-26 בנובמבר 1971), המוכר בשם הבמה שלו מייק שרון, הוא זמר ישראלי. שרון הוא בן להורים יוצאי תוניס. שם הבמה שלו, מייק שרון, הוא מחווה לזמר מייק ברנט. בגיל 17, החל להופיע באירועים ובמועדונים, ובהמשך הקליט אלבום שנקרא "OK לאהבה". האלבום כלל חידושים לשיריו של מייק ברנט, אנריקו מסיאס, גבי שושן, שימי תבורי וניסים סרוסי. בהמשך, הוציא למכירה אלבום נוסף, שכלל את להיטי שנות ה-70 בשפה הצרפתית. כמו כן שיתף פעולה בדואטים עם שימי תבורי ועם צביקה פיק. השיר שאותו שר עם פיק, נכלל באלבומו "הלילה". בנובמבר 2006 הקליט את הדיסק "מייק שרון - ההופעה", שהיה שונה בסגנונו לעומת הקודמים. הדיסק זכה להצלחה ובמשך ארבעה חודשים לאחר יציאתו נמכרו 10,000 עותקים שלו. בשנת 2011 החל שרון את המופע נשיקה צרפתית הופעת מחווה ללהיטים הגדולים של צרפת במועדון הזאפה ובפסטיבל צרפת שהתקיים בשנת 2013 בים המלח. במרץ 2019 שחרר את השיר "רוצה" מייק חושף כי השיר החדש מדבר על ההתעללות הקשה שעבר בילדותו ועל הפוסט טראומה שמלווה אותו מאז. בחודש מרץ 2021 שחרר מייק שרון את "חריף מתוק" - מחרוזת שירים ישראלים בניחוח ים תיכוני יחד עם הזמר ליאור פרחי. הקליפ של המחרוזת הפך ללהיט רשת והמחרוזת זכתה למאות אלפי צפיות ברשתות החברתיות ולהצלחה בתחנות הרדיו. בעקבות ההצלחה הקים מייק את המופע "חריף מתוק" בו הוא מארח את ליאור פרחי. באפריל 2021, לקראת יום הזיכרון פרסם מייק שרון את השיר "געגועים לאבא", שנכתב לזכר אביו שנפטר שנה קודם. רועי ברקן, בנו של השחקן יהודה בארקן, שנפטר אף הוא באותה השנה האזין לשיר ומאוד התחבר אליו לקח חלק פעיל והשתתף בצילומי הקליפ כמחווה לאביו המנוח. כך נוצרה שותפות גורל בין מייק שרון ורועי בארקן, והקליפ זכה למעל למיליון צפיות ביוטיוב. מדיה וקבצים בנושא מייק שרון בוויקישיתוף מייק שרון, ברשת החברתית פייסבוק מייק שרון, ברשת החברתית אינסטגרם מייק שרון, סרטונים בערוץ היוטיוב מייק שרון, באתר שירונט מייק שרון, באתר MOOMA (בארכיון האינטרנט)
פרדיננד ברוקנר

פרדיננד ברוקנר (במקור תיאודור טאגר, בגרמנית: Ferdinand Bruckner;‏ 26 באוגוסט 1891 – 5 בדצמבר 1958) היה סופר ומחזאי אוסטרי-גרמני ומנהל תיאטרון. פרדיננד ברוקנר נולד בסופיה שבבולגריה שם-"תיאודור טאגר". אביו של ברוקנר היה איש עסקים אוסטרי ואמו הייתה מתרגמת צרפתיה. ברוקנר בילה זמן רב בווינה, בפריז ובברלין בלימודי מוזיקה. בשנת 1916 עזב ברוקנר את נושא המוזיקה והתחיל לעסוק בשירה. במשך השנים הוציא כמה אוספי שירה. בשנת 1917 הקים את המגזין - "Marsyas", מגזין ספרותי שבו כתבו סופרים רבים וחשובים. בשנת 1922 הקים ברוקנר את תיאטרון הרנסאנס בברלין ובשנת 1928 הוא העביר את האחריות על התיאטרון לגוסטב הרטונג. בשנים 1929- 1930 הוא הוציא שלושה מחזות. את שלושת המחזות הוא הוציא תחת שם בדוי - "פרדיננד ברוקנר" אך לאחר שראה את הצלחת המחזות האלו הוא פרסם את שמו האמיתי ואף על פי כן ב-1946 הוא שינה את שמו לשם הבדוי. במשך השנים הוא הוציא לאור כמה וכמה מחזות נוספים. בשנת 1933 הוא עבר לפריז, ומשם, ב-1936 עבר לארצות הברית, שם עבד ונחל הצלחה. ב-1953 חזר ברוקנר לברלין ועבד שם כיועץ בתיאטרון "שילר". ברוקנר נפטר בברלין ב-1958. איש הערפילים, 1917. מחלות של בני נוער, 1926. הפושעים, 1929. אליזבת מאנגליה, 1930. הגזעים, 1933. סימון בוליבר, 1945. פירוס ואנדרומכה, 1951. מדיה וקבצים בנושא פרדיננד ברוקנר בוויקישיתוף פרדיננד ברוקנר, באתר "Find a Grave" (באנגלית) פרדיננד ברוקנר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) פרדיננד ברוקנר, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) פרדיננד ברוקנר, בארכיון הבימה