laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מרכז סיור ולימוד סוסיא

מרכז סיור ולימוד סוסיא הוקם בשנת 1985 בסוסיא כבית ספר שדה לאזור הר חברון. פעילותו משתרעת מגוש עציון ואזור חברון בצפון, עד הנגב הצפוני בדרום, וממדבר יהודה במזרח עד לשפלת יהודה במערב. המרכז מבצע את המסלולים הבאים: חוצה מדבר יהודה מהר חברון לחופי ים המלח, חוצה מכתשים: המכתש הקטן, המכתש הגדול ומכתש רמון וסיור נודד מעיינות בהרי ירושלים. כמו כן הוא מקיים סיורי הגות, הליכה ועיון בחבליה הגאוגרפיים של ארץ ישראל לאור התנ"ך וספרות חז"ל באזורים הבאים: מהר הכרמל בצפון, שער הגיא במרכז והר צין בדרום. מרכז סיור ולימוד סוסיא מקיים קורסים למורים בידיעת הארץ, המוכרים כגמול השתלמות למורים. המרכז מפעיל את אתר העתיקות סוסיא, מדריך את המטיילים הבאים לבקרו, מקיים פעילויות מיוחדות בחול המועד ומנהל את החפירות הארכאולוגיות בו. מאז שנת 2005 בחג החנוכה מקיים מרכז סיור ולימוד סוסיא כנס שנתי בנושא ספר המדבר בארץ ישראל. לקראת כל כנס יוצאת חוברת המסכמת את המאמרים אשר נמסרו בכנס השנה שקדם לה. לבית הספר אכסניה ובה 240 מיטות. אתר האינטרנט הרשמי של מרכז סיור ולימוד סוסיא תקציר ההרצאות בכנס 2007
מלך הקומדיה

מלך הקומדיה (אנגלית: The King of Comedy) הוא סרט של מרטין סקורסזה משנת 1982 בכיכובם של רוברט דה נירו וג'רי לואיס. הסרט לא זכה להצלחה קופתית מרשימה אך עם הזמן זכה להערכה מחודשת על הצורה הצינית בה הוא מציג את עסקי השעשועים. במרכז העלילה רופרט פאפקין (רוברט דה נירו), אספן חתימות לא יוצלח בן 34 החי עם אימו, אשר חולם להיות סטנדאפיסט מפורסם. לצורך כך הוא חוטף את ג'רי לנגפורד, מנחה מפורסם של תוכנית אירוח לילית מצליחה הנערץ עליו (ג'רי לואיס המשחק דמות הדומה לו עצמו) בעזרתה של מעריצה מעורערת נוספת של לנגפורד מאשה (סנדרה ברנרד). השניים מחזיקים במנחה המפורסם כבן ערובה בתמורה להזדמנות להופיע בקטע הסטנד-אפ בתוכנית של לנגפורד. ג'וקר "מלך הקומדיה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "מלך הקומדיה", באתר נטפליקס "מלך הקומדיה", באתר AllMovie (באנגלית) "מלך הקומדיה", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "מלך הקומדיה", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "מלך הקומדיה", באתר Metacritic (באנגלית) "מלך הקומדיה", באתר אידיבי "מלך הקומדיה", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ביקורות רחל נאמן, ביקורת - דיוקנו של פסיכופאט כגיבור תרבות - "מלך הקומדיה", כותרת ראשית, 5 בינואר 1983 איקי שובל, מלך ליום אחד, מעריב, 10 בינואר 1983 ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נקודה משולשת

הנקודה המשולשת היא שילוב של תנאים, שבהם יכול חומר להמצא בו-זמנית בשלושת מצבי הצבירה – מוצק, נוזל וגז. בתנאים אלו, האנרגיה של החומר בשלושת מצבי הצבירה זהה, לכן המצבים שקולים אנרגטית. נקודה זו מאופיינת בערכים מסוימים של צפיפות, לחץ וטמפרטורה הנקבעים על פי משוואת המצב של החומר. לכל חומר נקודה משולשת משלו. כאשר מסתכלים על מעברים בין מצבי צבירה בלחץ של אטמוספירה אחת, מקבעים את הלחץ ומשנים את הטמפרטורה. אז ניתן לדבר באותה מידה על טמפרטורת רתיחה כמו על נקודת רתיחה, על טמפרטורת קיפאון כמו על נקודת קיפאון (או נקודת התכה). עם זאת, כאשר הלחץ משתנה, הטמפרטורה של נקודות אלו משתנה. אם כן, נקודת הרתיחה היא עקומת דו-קיום של שני מצבי צבירה, במישור המתאר את הטמפרטורה והלחץ. בהתייחסות זו היא קרויה עקום הניזול. גם נקודת הקיפאון היא עקומה במישור זה. נקודת החיתוך של שתי העקומות היא הנקודה המשולשת. הנקודה המשולשת למעשה מייצגת את הלחץ המינימלי שבו הפאזה הנוזלית יכולה להתקיים. בלחצים שמתחת לנקודה המשולשת (כמו בחלל החיצון), קרח מוצק שמחומם מומר ישירות לאדי מים, בתהליך שנקרא המראה. בלחצים שמעל לערך הלחץ בנקודה המשולשת, קרח שמחומם ניתך תחילה למים נוזליים, ולאחר מכן (בטמפרטורה גבוהה עוד יותר) רותח ויוצר אדים. האנתלפיה של תהליך ההמראה בסביבת הנקודה המשולשת שווה לסכום האנתלפיות של תהליך ההתכה ותהליך הרתיחה בקרבת הנקודה המשולשת. כיוון שכך, ניתן להסיק את משוואת עקומת ההמראה בסביבת הנקודה המשולשת מהתנהגות עקומת הרתיחה ועקומת הקיפאון, זאת באמצעות שימוש בקשר קלאוזיוס קלפרון. חשיבותה של הנקודה המשולשת היא רבה, בייחוד מהבחינה המעשית. באמצעותה אפשר לכייל תרמומטר (מד-חום) או מכשירי מדידה אחרים. באמצעות הנקודה המשולשת של המים כוילה סקלת צלזיוס של הטמפרטורה. הנקודה המשולשת של מים היא בטמפרטורה של 273.16 קלווין (או 0.01 מעלות צלזיוס) ולחץ של 611.2 פסקל (כ-0.006 אטמוספירות). צפיפות המים, שהיא קבועה, היא כ-1,000 קילוגרם למטר מעוקב. למים יש דיאגרמת פאזות לא טיפוסית – לעקום הקיפאון (המפריד בין הפאזה הנוזלית למוצקה) יש שיפוע שלילי – כאשר הטמפרטורה יורדת הלחץ שהם יוצרים עולה. אפקט זה הוא הודות לתכונה ייחודית של המים הנקראת "האנומליה של המים", והוא בא לידי ביטוי בכך שמים במצב צבירה מוצק (קרח) צפופים פחות ממים נוזליים. מעבר פאזה עקומת דו-קיום מים דיאגרמת פאזות של מים טבלה של ערכי הטמפרטורה והלחץ בנקודה המשולשת של חומרים שונים, מאתר hyperphysics ערך זה הוא קצרמר בנושא פיזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אל-כרמל

אל-כרמל (בערבית: الكرمل או خربة الكرمل) הוא כפר פלסטיני בנפת חברון. מספר תושביו של הכפר הגיע בסוף 2006 ל-2,934. הכפר מזוהה בתור מקומו של האתר המקראי כרמל. בתקופה הביזנטית היה במקום יישוב נוצרי גדול. לפי המסורת המקומית תושבי הכפר, רובם מחמולת מח'אמרה, הם יהודים שהתאסלמו. המילה כַּרְמֶל נגזרה מן המילה כֶּרֶם, ופירושה הוא: מְקוֹם כרמים, מְקוֹם גידול ענבים ובהקשר רחב יותר: מְקוֹם מטע של כל פרי. הכפר ממוקם במקומה של "חירבת אל-כרמל", כפר בת של הכפר הפלסטיני הגדול באזור - יטא. במפקד האוכלוסין שנערך בימי המנדט הבריטי בשנת 1931 היישוב לא היה קיים. בסקר מיפוי מטעם הצבא הבריטי שנערך בשנת 1944 נכתב כי במקום מצויה "חורבה". במפקד האוכלוסין שנערך על ידי ממלכת ירדן בנובמבר 1961 היה מספר התושבים 146. במפקד הישראלי משנת 1967 ירד מספר התושבים ל-76 נפש. כיום, כאמור, מספרם 2,934 תושבים. גורם חשוב שהייתה לו השפעה על מיקומו של היישוב בעבר היה המעיין - עיון אל-כרמל, מצפון לחורבה. בשוליו של מכתש טבעי נובעים כמה מעיינות נקרה קטנים שמימיהם נוקזו לבריכת ביטון שנבנתה על ידי שלטונות המנדט הבריטי. כיום הבריכה מלאה מי גשם - מכוסה ירוקת - ומהווה מקום שתייה לעדרי הצאן. המעיינות מטפטפים משכבות חוואר מתקופת הטורון - כמו מעיינות אחרים מסוג זה בהרי חברון. ערך מורחב – ח'ירבת אל כרמל (חברון) שם המקום מופיע בתנ"ך כמקום בו הציב שאול המלך מצבה לאחר ניצחונו על העמלקי - ”בָּא-שָׁאוּל הַכַּרְמֶלָה וְהִנֵּה מַצִּיב לוֹ יָד” (שמואל א' טו יב). מדרום למעיין מתנשאת חורבה בולטת: שרידי כנסייה מהתקופה הביזנטית ומגדל צלבני קדום. מחלקת העתיקות הירדנית מצאה מדרום ליישוב שרידים של שתי כנסיות נוספות, המעידות על קהילה נוצרית גדולה כאן בתקופה הביזנטית בתקופות הרומית, ביזנטית וגם בתקופה צלבנית שימש המקום כבסיס צבאי, מִנהלי וכלכלי חשוב - יחד עם היותו צומת דרכים חשוב. זאב משל, דרום-מזרח הר-חברון (בתוך) נופים ואתרים - פרסומי מטכ"ל/קצין חינוך ראשי, ענף ההשכלה - משרב הביטחון - ההוצאה לאור - מהדורה שלוש עשרה - 1983. William G. Dever, A Middle Bronze I Cemetery at Khirbet El-Kirmil, ארץ-ישראל: מחקרים בידיעת הארץ ועתיקותיה י"ב, 1975, עמ' 18*–33* מדיה וקבצים בנושא אל-כרמל בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אל-כרמל גדעון לוי קופצים בראש - הארץ - על בריכת המים ח'רבת אל-כרמל, באתר Palestine Remembered עמליה וולף, היהודים של הר חברון, כותרת ראשית, 19 בדצמבר 1984 כרמל, באתר האקדמיה ללשון העברית, ‏2019-03-26 מקור:זאב משל
ואסיל גבשווילי

ואסיל גָבַּשווילי (בגאורגית: ვასილ გაბაშვილი;‏ 1853–1933) הידוע גם בשמו הרוסי ואסילי דוידוביץ' גבייב (ברוסית: Василий Давидович Габаев) היה איש צבא גאורגי, מפקד בשירות האימפריה הרוסית והרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה. כבן למשפחת אצילים שירת גבשווילי כקצין בצבא האימפריה הרוסית ולקח חלק במלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), שנערכה מול האימפריה העות'מאנית. לאחר מכן לחם גבשווילי במלחמת העולם הראשונה וקודם, בשנת 1916, לדרגת לוטננט גנרל (דרגה אחת נמוכה מגנרל). הוא שירת כמפקד הצבאי של טביליסי משנת 1916 ועד לשנת 1917 בה מונה כמפקד הכוח הצבאי הגאורגי החדש שהיה הבסיס לצבא הגאורגי שהוקם מאוחר יותר. הוא כיהן בתפקידים בכירים בצבא גאורגיה בתקופת העצמאות הקצרה של הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה בשנים 1918–1921 ופרש לאחר פלישת הצבא האדום לגאורגיה בשנת 1921. ניקו ג'ווחישווילי (2003), גאורגים תחת הדגל הרוסי: המנהיגים הצבאיים והפוליטיים של גאורגיה בתקופת שירותם תחת רוסיה 1703-1917 (Грузины под Российским Флагом: Грузинские военные и государственные деятели на службе России в), עמ' 95 (ברוסית) מדיה וקבצים בנושא ואסיל גבשווילי בוויקישיתוף
סינוד

סינוד (מיוונית: Σύνοδος) הוא ועידה כנסייתית בכירה, המתכנסת לשם הכרעה בענייני אמונה, פולחן ומנהל. מקור המילה במונח היווני שמשמעותו "אספה" או "מפגש", דומה במשמעותו לביטוי הלטיני "Concilium" ("קונקיליום" או "קונציליום"). במקורו היה הסינוד מפגש שבו כינס בישוף את הכמרים הכפופים לו, ואילו הקונסיליום היה כינוס בו הארכיבישוף כינס את הבישופים הכפופים לו. בכנסיות הקתולית והאורתודוקסית נעשה כיום שימוש במושג סינוד לכל כינוס דתי בו מתקבלות החלטות הקשורות לאמונה. בעת החדשה נוצל השם על ידי יהודים לתרגום המושג "סנהדרין" ללועזית, ובמובנו זה שימש בין היתר לתיאור אסיפות הרפורמים. ועידה אקומנית היא סינוד כלל-כנסייתי (ומכאן השם "אקומני", דהיינו כלל-עולמי), אם כי למעשה מדובר בביטוי סובייקטיבי הקובע את גבולות הכנסייה הכלל-עולמית בהתאם להשקפת מכנסי הוועידה. ועידה אקומנית מכונה לעיתים גם "סינוד כללי", ובכנסייה הקתולית גם בכינוי "סינוד קדוש" (בלטינית: sancta synodus). החלטה של קונסיליום או של סינוד אקומני נקראת "קאנון" (חוק), ומכאן – החוק הקאנוני הוא סך כל ההחלטות שהתקבלו במהלך ההיסטוריה הנוצרית בקונציליומים שונים במקומות שונים ובוועידות האקומניות השונות. החוק הקאנוני מכתיב את האמת הכנסייתית (ה"דוגמה"). ברוח דומה קיימים סינודים לאומיים או אזוריים, בהתאם להיקף ההשתתפות בהם, והמושג מתייחס גם למועצות קבועות של בישופים נושאי תפקיד בכנסיות מסוימות, המכונות לעיתים "סינוד קבע". סוג ייחודי של סינוד הוא "סינוד דיוקסיה", בו מכנס הבישוף המופקד על הדיוקסיה את הכפופים לו, ולסינוד זה אופי של מתן הנחיות ולא של ועידה המתכנסת לשם הכרעה בעניין מסוים. במושב הרביעי של ועידת הוותיקן השנייה הוכרז על הקמת מועצה מצומצמת קבועה של בישופים, כחלק מן הקוריה הרומאית המכונה "הסינוד הקתולי הבינלאומי", המתכנסת אחת לשנתיים. סינוד קבוע זה נועד לקדם את שיתוף הפעולה בין הבישופים לבין האפיפיור. אהרון לירון, הנצרות וארץ הקודש, הוצאת צ'ריקובר, 1997, ISBN 9651601094, עמ' 226 מדיה וקבצים בנושא סינוד בוויקישיתוף סינוד באנציקלופדיה קתוליקה סינוד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
וילהלם גוסטלוף

וילהלם גוסטלוף (בגרמנית: Wilhelm Gustloff‏; 30 בינואר 1895 – 4 בפברואר 1936) היה המנהיג הגרמני של המפלגה הנאצית בשווייץ, אותה ייסד בדבוס ב-1932. גוסטלוף, שעבד כמטאורולוג בשירות ממשלת שווייץ, הצטרף ב-1929 למפלגה הנאצית, ה-NSDAP, והשקיע מאמצים רבים בהפצת הספר האנטישמי "הפרוטוקולים של זקני ציון", עד כדי כך שחברי הקהילה היהודית בשווייץ תבעו את מפיץ הספר, המפלגה הנאצית השווייצרית, על הוצאת דיבה. גוסטלוף נורה ונהרג בפברואר 1936 על ידי דוד פרנקפורטר, סטודנט יהודי שביקש לשים קץ לפעילותו האנטישמית הנמרצת. הוא נקבר בהלווייה ממלכתית בעיר הולדתו שוורין שבמקלנבורג (גרמניה), בה נכחו אדולף היטלר, יוזף גבלס, הרמן גרינג, היינריך הימלר, מרטין בורמן ויואכים פון ריבנטרופ. אלפים מחברי הנוער ההיטלראי ניצבו לאורך מסע ההלווייה. ארונו, שהובל ברכבת מיוחדת מדבוס אל שוורין, עצר בתחנות שטוטגרט, וירצבורג, ארפורט, האלה, מגדבורג וויטנברג. אלמנתו, אמו ואחיו נכחו בהלווייה וקיבלו ברכות ניחומים אישיות מהיטלר עצמו. ארנסט וילהלם בולה היה ראשון המספידים. הנאצים, שרתחו מזעם, לא הגיבו בפוגרום לרצח גוסטלוף, שהפך מרטיר של הרעיון הנאצי והבליגו, כיוון שהתאריך היה בסמוך לאולימפיאדת ברלין (1936), שהתקיימה ארבעה חודשים לאחר ההתנקשות, והיטלר חשש מכך שהאולימפיאדה תבוטל. עם זאת, רציחתו הייתה מאוחר יותר חלק מן התעמולה ששימשה אמתלה לביצוע פוגרום ליל הבדולח ב-1938. המשטר הנאצי קרא על שמו את אוניית הנוסעים "וילהלם גוסטלוף", שהוטבעה ב-1945 תוך אובדן של למעלה מ-9,000 נפש. כמו כן נקראו על שמו קרן וילהלם גוסטלוף (Wilhelm-Gustloff-Stiftung) ובית החרושת לאקדחים "וילהלם גוסטלוף ורקה" (Wilhelm Gustloff Werke, שם ביהח"ר הוחלף במלחמת העולם ה-2). עלילת הנובלה "בהילוך של סרטן" מאת הסופר הגרמני גינטר גראס נסובה סביב קורותיה וגורלה של האונייה "וילהלם גוסטלוף" הקרויה על שמו. Peter Bollier, 4. Februar 1936: das Attentat auf Wilhelm Gustloff; in: Roland Aergerter (Hrsg.), Politische Attentate des 20. Jahrhunderts, Zürich, NZZ Verlag, 1999. Matthieu Gillabert, La propagande nazie en Suisse, L'affaire Gustloff 1936, Lausanne, presses polytechniques et universitaires romandes, 2008. Emil Ludwig; Peter O. Chotjewitz; Helmut Kreuzer (Hrsg.), Der Mord in Davos, Herbstein, März, 1986. גינטר גראס. בהילוך של סרטן - נובלה. מגרמנית: רחל בר-חיים. תל אביב, זמורה-ביתן, מוציאים לאור, תשס"ה-2004. מדיה וקבצים בנושא וילהלם גוסטלוף בוויקישיתוף A Survey of Nazi and Pro-Nazi Groups in Switzerland: 1930-1945. האתר Wilhelm Gustloff (באנגלית ובגרמנית), המוקדש למחקר ההיסטורי של האסון הימי שנשכח.
רוח הקודש

האם התכוונתם ל... רוח הקודש (יהדות) – שם לְאמצעי המקשר בין האל לאדם רוח הקודש (נצרות) – אחד מהפנים של השילוש הקדוש המהווה את האל השלם בנק רוח הקודש – בנק מדינת האפיפיור בשנים 1605–1992 (התמזג לבנק רומא) שער רוח הקודש – אחד מכתביו של הרב חיים ויטאל על בסיס משנת האר"י, ראו כתבי האר"י
איגנץ פון פופיל

איגנץ פון פופיל (בפולנית: Ignatz (Ignacy) von Popiel;‏ 27 ביולי 1863, גליציה – 2 במאי 1941) היה שחמטאי פולני-אוקראיני. פון פופיל החל את הקריירה השחמטאית שלו בלבוב בשנת השמונים של המאה ה-19. בשנת 1886 הגיע למקום העשירי בתחרות וינה. בשנת 1887 הגיע למקום השני בתחרות וינה. בשנת 1889 חלק מקום 3–4 בתחרות וינה, וחלק מקום 5–6 בתחרות ברסלב (ניצח: עמנואל לסקר). בתחרות זו ניצח פון פופיל את אלוף העולם עמנואל לסקר בכלים השחורים. בשנת 1892 חלק מקום 1–3 בשלב המוקדמות וסיים שביעי בתחרות דרזדן. בשנת 1895 ניצח בתחרות לבוב. בשנת 1896 חלק מקום 2–3 בתחרות אייזנך, הגיע למקום ה-13 בתחרות בודפשט וניצח בתחרות לבוב. בשנת 1897 חלק מקום 1–2 בתחרות המוקדמות וניצח בתחרות ברלין. בשנת 1898 חלק מקום 10–11 בתחרות קלן. בתחרות זו ניצח פון פופיל את דוד ינובסקי. בשנת 1899 הגיע למקום התשיעי בתחרות וינה. בשנת 1900 חלק מקום 11–12 בתחרות מינכן. בשנת 1902 הגיע למקום ה-18 בתחרות הנובר ולמקום ה-16 בתחרות מונטה קרלו. בתחרות זו ניצח פון פופיל את גאורג מרקו. בשנת 1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה, הגיע למקום השישי בתחרות וינה. לאחר המלחמה נחשב פון פופיל לאחד משחקני השחמט החזקים ביותר בלבוב. בשנת 1925 הגיע למקום השני באליפות לבוב. איגנץ פון פופיל, באתר צ'סגיימס (באנגלית) אומדן מד כושר של פון פופיל על תרומתו של פון פופיל לגמביט בלקמר-דימר Emanuel Lasker vs Ignatz Von Popiel, Berlin 1889, באתר chessgames.com Ignatz Von Popiel vs David Janowski, 1898, באתר chessgames.com Ignatz Von Popiel vs Georg Marco, Monte Carlo 1902, באתר chessgames.com ערך זה הוא קצרמר בנושא שחמטאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שמואל ליפשוץ

שמואל ליפשוץ (בגרמנית: Samuel Lipschütz;‏ 4 ביולי 1863, אוז'הורוד בירת חבל זקרפטיה, או רוסיה הקרפטית באוקראינה – 30 בנובמבר 1905, המבורג) היה שחמטאי יהודי-הונגרי-אמריקאי. היה אלוף ארצות הברית בין השנים 1889-1890 ובשנת 1902. ליפשוץ היגר לארצות הברית בשנת 1880, בגיל 17. בזמן קצר נודע שמו בחוגי השחמט ובשנת 1883 הוא נבחר לקבוצה שתייצג את ניו-יורק בתחרות שחמט מול פילדלפיה. ליפשוץ זכה בשני משחקיו. בשנת 1885 זכה ליפשוץ באליפות מועדון ניו-יורק ושנה לאחר מכן השתתף בתחרות הבינלאומית שהתקיימה בלונדון, שם ניצח את יוהנס צוקרטורט וג'ורג' הנרי מקנזי . בתחרות האמנים בניו-יורק, בשנת 1889 ליפשוץ הגיע שישי והיה לשחקן האמריקאי היחיד שזכה בפרס. ליפשוץ ניצח באליפות ארצות הברית בשנת 1890 ו-1892. ליפשוץ הבטיח למועדון מנהטן את הגביע של "Staats-Zeitung" לצמיתות לאחר שזכה בו שלוש פעמים ברציפות (תיקו בודד מול וילהלם שטייניץ). בשנת 1900 ניצח ליפשוץ באליפות מועדון מנהטן בהקדימו את פרנק מרשל וג'קסון שוואלטר. ליפשוץ שיחק פעמיים מול עמנואל לסקר ושני המשחקים הסתיימו בתיקו. מספר משחקים ששיחק ליפשוץ פורסמו כדוגמאות למשחקי אמנים. ליפשוץ עדכן את הספר The Chess-Player's Manual וערך את ספר התחרות The Rice Gambit. לאחר שלקה במחלת ריאות נסע ליפשוץ להמבורג לצורך טיפול ומת לאחר ניתוח. סיום משחק שהתקיים בלונדון, בשנת 1886 בין ליפשוץ בלבן לאמיל שאלופ בשחור. הלבן מנצל את חולשת הקו האחורי של השחור 1. מהג4 צ:ג4 2. צ:ו8 מט. אם 1... מהה6 2. מה:ה6 צ:ה8 3. מהז8 מט). Anthony J. Gillam, Samuel Lipschütz, ISBN 1-901034-37-9, שנת 2000 שמואל ליפשוץ, באתר צ'סגיימס (באנגלית) מידע כללי
כיכר המושבות

כיכר המושבות היא כיכר עירונית בדרום תל אביב. כיכר המושבות היא אחת הכיכרות הוותיקות בעיר המהווה צומת דרכים ורחובות מרכזיים אשר סביבם מסחר. היא נקראה על שם המושבות היהודיות בארץ ישראל, מפני שסביבה מוקמו קווי האוטובוסים שיצאו מתל אביב אליהן. בכיכר נפגשים חמישה רחובות: רחוב אלנבי מצפון והמשכו כרחוב העלייה מדרום, דרך בגין ממזרח והמשכה כ"דרך יפו" במערב, ורחוב החשמל המוביל לשכונת רמת השרון וגן החשמל בצפון מזרח. הכיכר גובלת בשכונת פלורנטין, שכונת נווה שאנן ובקרבתה נמצא שוק לוינסקי. בסוף שנות ה-30 נבנה בכיכר מעגל תנועה שכלל מזרקה ומדשאה עם מפרץ חנייה עבור קווי אוטובוסים שיצאו אל מחוץ לעיר. בסוף שנות החמישים שונו פני הכיכר, ובדומה לכיכר מגן-דוד, בוטל מעגל התנועה ונבנה מעבר תת-קרקעי להולכי רגל. המנהרה נבנתה בשל עומס התנועה הרב החוצה את הצומת בעורקי התחבורה הראשיים, אך ספגה ביקורת בטענה שאין בה צורך והיא בזבוז של כספי ציבור. במאי 1965 נחנכו במנהרות דרגנועים. לאחר תקופה ארוכה של הזנחה, שבמהלכה הייתה לאתר מקובל בקרב דרי רחוב, שופצה הכיכר יחד עם כיכר מגן-דוד ב-2007 והמעברים התת-קרקעיים נסגרו ונאטמו כדי לאפשר שם הקמה של קו רכבת קלה בעתיד. השיפוץ בוצע על ידי החברה העירונית אחוזות החוף והסתיים בפברואר 2008 בעלות של שבעה מיליון ש"ח. במהלך העבודות חודשו פניה של הכיכר, אולם מרבית הבניינים הסובבים אותה סובלים עדיין מהזנחה. במרכז הכיכר הוצב לוח מודעות בסגנון ישן, עליו תמונות ומידע על הכיכר של פעם ועל תל אביב בתקופת המנדט. סמוך לכיכר נמצאת תחנת אלנבי של הקו האדום, ובעתיד הקו הסגול יחצה את הכיכר, מרחוב אלנבי לרחוב העלייה (שיסגרו לתנועת כלי רכב). עיריית תל אביב הציבה שתי לוחיות זיכרון בכיכר המושבות: מול הבית באלנבי 138 - לוחית זיכרון של אצ"ל לזכר פיצוץ משרדי העלייה של המנדט שהיו שם ב-12 בפברואר 1944. בכיכר, במפגש הרחובות החשמל ואלנבי - לוחית זיכרון של לח"י ללוחם שלום צדוק שנפל בקרב עם משוריינים בריטיים במקום ב-9 בדצמבר 1947. בקרב זה נהרגה מאש הבריטים גם הנערה ציפורה בסמני בת ה-14. כיכר המושבות 1949 כיכר המושבת 2008 לוחית זיכרון של לח"י לוחית זיכרון של אצ"ל מדיה וקבצים בנושא כיכר המושבות בוויקישיתוף אודות השיפוץ, באתר Themarker תוכנית הכיכר לאחר השיפוץ יואל מרקוס, המנהרה החלמאית, דבר, 10 ביוני 1958 המנהרות בכיכר המושבות בתל אביב יפתחו בעוד חודש, מעריב, 12 באפריל 1965 דרך בגין (תל אביב)
בראג

האם התכוונתם ל... ויליאם הנרי בראג – פיזיקאי וכימאי אנגלי, זוכה פרס נובל לפיזיקה ויליאם לורנס בראג – פיזיקאי אנגלי, בנו של ויליאם הנרי בראג אשר זכה יחד אתו בפרס נובל חוק בראג – חוק פיזיקלי העוסק בעקיפת קרני רנטגן ריק בראג – עיתונאי וסופר אמריקאי
משה אפרתי

משה אפרתי (1934 – 26 בספטמבר 2020) היה רקדן וכוריאוגרף ישראלי, חתן פרס ישראל למחול. נולד בשם בשם משה גיאט בירושלים לאפרים ורבקה, דור שישי בארץ ישראל, וזמן קצר לאחר לידתו ננטשה המשפחה על ידי אביו. אמו עבדה בבית הקונסול המצרי בארץ ישראל, מחמוד פאוזי. חמשת אחיו הבוגרים היו חברי המחתרות בארץ, שלושה מהם נפצעו בפעילותם. אפרתי למד בבית הספר "תחכמוני" ובגיל צעיר החל לעבוד כמכונאי וכפועל במחצבה. בנעוריו החל לעסוק במחול ככלי ספורטיבי לפיתוח הגוף ולמד בסטודיו בהנהלת חסיה לוי-אגרון. אל הסטודיו חזר בתום שירותו הצבאי, במהלכו נפטרה אמו. הוא הופיע בסטודיו בשנת 1958 בפני מרתה גרהם, בעת ביקורה בישראל, ולאחר מכן נענה להצעתה למלגת לימודים בבית ספרה לריקוד בניו יורק. בשנת 1962 התאפשרה נסיעתו מבחינה כלכלית ואפרתי הוכשר בבית הספר של גרהם במשך שנתיים. בתקופה זו למד גם אצל לואיס הורסט, אנתוני טיודור ודן פורוורת'. אפרתי התגורר בהארלם ונחשף לתרבות האפרו-אמריקאית. בשנת 1964 הוזמן לשוב לישראל ולהצטרף ללהקת המחול "בת שבע", בה שימש רקדן ראשי לצד רנה שיינפלד ואהוד בן-דוד, וכעבור זמן היה לכוריאוגרף הראשי שלה. על הופעתו בלהקה כתבה אירנה גטרי: "ההפתעה הגדולה של הערב היווה עבורי סוליסט גברי בשם משה אפרתי. לרקדן זה יש כל הנתונים הדרושים: כשרון, משמעת, ריכוז, קצב וכח דרמטי, ובעל גוף אידיאלי לרקדן־גבר. אישיותו חזקה ואינה יכולה להישבר, לדעתי, או להשתנות". בשנת 1971 ייסד אפרתי את להקת המחול "דממה" שהורכבה מרקדנים חירשים, במהלך השנים הצטרפו לשורותיה רקדנים בעלי יכולת שמיעה, חברי "להקת מחול אפרתי", שייסד בשנת 1974, ושם הלהקה הוסב ל"קול ודממה". בין הרקדנים היה אמנון דמתי שהיה רקדן ראשי בלהקה, במשך 15 שנים. הלהקה פורקה על ידו בשנת 2001, עקב הפסקת התמיכה התקציבית שניתנה לה ממשרד החינוך והתרבות וקשייו הכלכליים האישיים. אפרתי היה נשוי לתמר גוטשלק. באמצע שנות ה-60 הכיר את אביבה פז. בסוף שנות ה-60 נישאו ונולד להם בן. לאחר שפז הכירה את שוקי לוי ועזבה את הבית נפרדו בני הזוג והתגרשו לאחר מכן. משנות השבעים ועד שנת 2000 היה נשוי לרקדנית להקת "בת שבע", אסתי נדלר. בשנת 2001 לקה אפרתי בשבץ, והשתקם משיתוק שנותר בפלג גופו הימני. אפרתי נפטר ב-26 בספטמבר 2020. נטמן בבית העלמין ירקון. פרס רשות השידור על יצירתו "וזרח השמש ובא השמש" 1975 - פרס כינור דוד על יצירתו "אדם מתחיל יומו" 1975 - פרס השיקום עבור הישגיו בשילוב חרשים במסגרת אמנותית 1980 - פרס ורד הזהב 1984 - אות הוקרה בפסטיבל סרוואנטינו עבור הישגיו האמנותיים 1986 - פרס אייזיק שטרן עבור תרומתו הייחודית לעיצוב פני אמנות המחול בישראל 1991 - פרס הצילינדר מטעם "אומנות לעם" 1996 - פרס ישראל למחול 1999 - יקיר האקדמיה למוסיקה ולמחול ע"ש רובין 2018 - פרס מפעל חיים מטעם אמ"י אתר האינטרנט הרשמי של משה אפרתי ארכיון משה אפרתי, בספרייה הלאומית מידע על משה אפרתי בקטלוג הספרייה הלאומית ראיון באתר עיתון תל אביב יעקב בר-און, ‏סולן "בת שבע" האגדי: "בגיל מסויים הבמה מקיאה את הרקדנים", באתר מעריב אונליין, 1 בינואר 2018 טל לוין, "איש פרא מרתק, אינטלקטואל" — הרקדן משה אפרתי מת בגיל 86, באתר הארץ, 27 בספטמבר 2020 עדי חבין, הַמּוּסָךְ מוסף לספרות, אנטי־מחיקון: על הארכיון של הרקדן והכוראוגרף משה אפרתי, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, 20.01.2021 משה אפרתי, דף שער בספרייה הלאומית להקת המחול בת שבע, על המשמר, 25 בדצמבר 1964 אירנה גטרי, "שלוחה" של מארתה גראהם (לילידים ישראלים), חרות, 1 בינואר 1965
שייח' שעלה

שֵׁיח' שֻׁעְלֵה היא כיפה הסמוכה לכפר א-נאקורה שבשומרון. הכיפה נמצאת בגובה 552 מטר מעל פני הים, מול התל של שומרון העתיקה. במקום שרידים של מבנה עתיק. מעל שער הכניסה למבנה נמצאת כתובת יוונית מהמאה ה-4 (התקופה הביזנטית בארץ ישראל) המספרת על הבניין המפואר שהוקם במקום לזכרו של אליהו הנביא: "ישו המושל הגדול בעולם, עזור לסטפאן... אשר בנה את הבית הנהדר הזה לאליהו הנביא..." אליהו הנביא מכונה בפי הערבים גם בשם "נביא האש". משמעות השם שעלה, "בעל השלהבת" בערבית, מרמזת למסורת המקומית המייחסת לכאן את אירוע האש שירדה ושרפה את שליחי אחזיה מלך ישראל שבאו אל אליהו הנביא. האירוע המדובר מתואר בספר מלכים ב': וַיִּשְׁלַח אֵלָיו שַׂר-חֲמִשִּׁים, וַחֲמִשָּׁיו; וַיַּעַל אֵלָיו, וְהִנֵּה יֹשֵׁב עַל-רֹאשׁ הָהָר, וַיְדַבֵּר אֵלָיו, אִישׁ הָאֱלֹהִים הַמֶּלֶךְ דִּבֶּר רֵדָה. וַיַּעֲנֶה אֵלִיָּהוּ, וַיְדַבֵּר אֶל-שַׂר הַחֲמִשִּׁים, וְאִם-אִישׁ אֱלֹהִים אָנִי, תֵּרֶד אֵשׁ מִן-הַשָּׁמַיִם וְתֹאכַל אֹתְךָ וְאֶת-חֲמִשֶּׁיךָ; וַתֵּרֶד אֵשׁ מִן-הַשָּׁמַיִם, וַתֹּאכַל אֹתוֹ וְאֶת-חֲמִשָּׁיו. — מלכים ב, א', ט'- י"ב פסגה סמוכה, הממוקמת ממזרח לשייח' שעלה, קרויה זהרת א-שייח' שעלה וגובהה 642 מ'. אולם המצודה המשקוף עם הכתובת ביוונית שייח' שעלה - מבט כללי מבט משומרון העתיקה לעבר שייח' שעלה (התל משמאל). למטה ממנו הכפר א-נקורה מבט על שומרון העתיקה, הגבעה הנמוכה מצד שמאל, ליד הכפר הערבי סבסטיה מדיה וקבצים בנושא שייח' שעלה בוויקישיתוף חנן גרינווד, פגיעה בשרידים ודגל אש"ף מונף: הושחת אתר מורשת ביו"ש, באתר ישראל היום, 4 ביולי 2022, מתאר פגיעה באתר שייח' שעלה, כולל צילום אוויר מרחפן זאב וילנאי, אריאל - אנציקלופדיה לידיעת ארץ ישראל, עם עובד, 1980. זאב וילנאי, אגדות ארץ ישראל חלק א', קריית ספר, 1988: "מקום האש שירדה בימי אליהו הנביא", עמוד 349. יהודה זיו, תרמיל צד, כתר, 1988, עמוד 258.
העדפת הבן הבכור

העדפת הבן הבכור מתייחסת לזכויות יתר של הבן הבכור בירושת הוריו. בשיטות משפט מסוימות ההעדפה באה לידי ביטוי באופן מוחלט, כאשר הבן הבכור זוכה במלוא הירושה. בשיטות משפט אחרות העדפת הבכור היא יחסית, וגם אחיו של הבכור זוכים לחלק מהירושה. גישה כזו נמצאת בהלכה היהודית, בה הבכור מקבל חלק כפול בירושה. זכות מוחלטת לבכור, או פרימוגנטורה (באנגלית: Primogeniture) היא כלל במשפט המקובל לפיו רק הבן הבכור יורש את משפחתו. מקורה של מסורת זו במסורת הנורמנית והיא הובאה אל המשפט המקובל לאחר כיבוש אנגליה על ידי הנורמנים בשנת 1066. בהתאם לכלל זה, יורש הבן הבכור, או ראשון הבנים (אם יש בת בכורה לפניו בסדר ההורשה). בהיעדר ילדים, יורשים בני משפחת המוריש לפי כלל זה (כלומר אחיו הבכור של המוריש יירש אותו). כלל זה נשמר כאשר מתרחקים מהמוריש בחיפוש אחר יורש, כך כשמוריש ללא בנים נפטר – יירשו אותו בניו הבכורים של אחיו הבכור, או בניו הבכורים של דודו הבכור, וכן הלאה. ישנם כללי הורשה דומים, כגון זה שהיה נהוג בבית המלוכה הבריטי עד שנת 2011 לפיו בהיעדר בן בכור יורשת העצר היא הבת הבכורה. שבע מונרכיות באירופה ביטלו את העדפת הבן: שוודיה ב-1980, הולנד ב-1983, נורווגיה ב-1990, בלגיה ב-1991, דנמרק ב-2009, לוקסמבורג וממלכות חבר העמים הבריטי ב-2011. במדינות הבאות יש כיום נסיכה יורשת עצר: שוודיה (הנסיכה ויקטוריה), הולנד (הנסיכה קתרינה אמיליה), בלגיה (הנסיכה אליזבת) וספרד (הנסיכה לאונור). המלוכה בממלכות ישראל בתקופת המקרא הייתה עוברת לאחד הבנים הזכרים, לאו דווקא לבכור שביניהם, אולם הייתה העדפה לבכור, וכך גם נפסק להלכה. ערך מורחב – בכור במשפט העברי, הבכור אינו יורש מוחלט אלא זוכה בחלק כפול מאשר כל אחד מאחיו. לדוגמה, אם אדם נפטר והשאיר אחריו ארבעה בנים, מחלקים את רכושו לחמישה חלקים, והבכור נוטל שני חלקים בעוד שכל אחד מהאחים האחרים נוטל חלק אחד. העדפת הבן הצעיר (אולטימוגנטורה/פוסטרמוגנטורה) (אנ') החוק הסאלי בנות צלפחד שיטות הורשה פרופ' נחום רקובר, זכות היוצרים במקורות היהודיים זכות הבכור בירושה, כלפי קניין רוחני, 95. הוצאת ספרית המשפט העברי; משרד המשפטים ומורשת המשפט בישראל, תשנ"א-1991. נילי סמט, הבכור במקרא ובמזרח הקדום, סגולה, ניסן תשע"ב העדפת הבן הבכור, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ספר דברי הימים ב', פרק כ"א, פסוק ג' תלמוד בבלי, מסכת כריתות, דף ה', עמוד ב'; משנה תורה לרמב"ם, ספר שופטים, הלכות מלכים ומלחמות, פרק א', הלכה ח'