laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Freenode

Freenode (פְרינוֹד) היא רשת IRC פופולרית שנוצרה כדי לדון בפרויקטים מבוזרים. זוהי רשת ה־IRC הפופולרית ביותר עבור פרויקטי תוכנה חופשית. לרשת כ־17 שרתים באירופה ובארצות הברית והם כולם זמינים בשם chat.freenode.net. ב־IRC התקשורת מתנהלת בדרך כלל בערוצים. שם ערוץ מתחיל כרגיל בסולמית (#). רשת Freenode מאפשרת לכל אחד לרשום ערוצים כדי למנוע השתלטות עליהם. אולם היא באופן כללי שומרת שמות "רגילים" (שמתחילים בסולמית אחת) לפרויקטים אמיתיים באותו שם. כמו כן אסור לרשום שם שמתחיל בשם של פרויקט קיים ללא הסכמת אותו הפרויקט. ערוצים שלא שייכים לדברים שהם פרויקטים רשמיים, מקבלים תחילית של שתי סולמיות (##). לדוגמה: הערוץ של פרויקט ויקיפדיה הוא #wikipedia. יש לא מעט ערוצים אחרים שקשורים לוויקיפדיה, כגון #wikipedia-de בגרמנית. הערוץ לדיבורים על פילוסופיה נקרא ##philosophy עם שתי סולמיות מכיוון שזה אינו פרויקט מוגדר. המרכז לפרויקטים מבוזרים (Peer-Directed Projects Center, בקיצור PDPC) הוא מלכ"ר שהוקם בשנת 2002 ומיועד להוות ישות משפטית שתוכל לטפל בענייני רשת Freenode. בניגוד לרשתות IRC אחרות,[דרוש מקור] רשת Freenode אינה סתם אוסף של שרתים. כל השרתים ברשת מנוהלים על ידי אנשי הרשת. במקור השתמשה הרשת בתוכנת השרת היפריון, אולם בתחילת 2010 היא עברה להשתמש בשרת משלה בשם ircd-seven. מדיה וקבצים בנושא Freenode בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של Freenode (באנגלית) Freenode, ברשת החברתית אקס (טוויטר) דף הבית של רשת Freenode http://irc.netsplit.de/networks/details.php?net=freenode&submenu=years מידע על ה־PDPC דרישות הרשת לארוח שרתי IRC מאתר Freenode על שרת ה־IRC של רשת Freenoce מאתר Freenode
עברי (רקטה)

עברי (נקראת גם: MAR-290) היא רקטה ארטילרית קרקע-קרקע חד-שלבית המונעת בדלק מוצק מתוצרת תעש, הרקטה התבססה על רקטת ה-240 מ"מ (הקטיושה) מתוצרת ברית המועצות. בתקופה שלפני מלחמת יום כיפור הרקטה הוצבה בחרמון במטרה לאיים על דמשק, כדי להרתיע ובמידת הצורך להגיב להתקפת טילים סורית. בזמן מלחמת יום הכיפורים, כתוצאה מכיבוש מוצב החרמון לא נעשה שימוש ברקטה. ניתן לראות היום משגרי עברי במוזיאון בתי האוסף ובאתר יד לשריון בלטרון. בעקבות לקחי מלחמת ששת הימים ותפיסת שלל של נשק רקטי שהיה בשימוש בצבאות סוריה ומצרים, הוחלט בצה"ל לפתח משגר רקטי שיתן מענה לצורכי שדה הקרב החדש. התעשייה הצבאית למדה את כל הנדרש ופיתחה את המשגר על תובת טנק שרמן שהוסבה במיוחד למשימה זאת. הכלי פותח כנשק רקטי לטווחים שמעל לטווח הארטילריה הקנית. בשנת 1973 הסתיים הפיתוח של הרקטה, שהייתה הרקטה הארטילרית הראשונה והיחידה עד אז במערב. בעקבות אותו פיתוח ואותו ידע החלה תעש לפתח ולייצר עבור חיל התותחנים את הרקטה הארטילרית "עברי-1", רקטה חד שלבית המונעת בדלק מוצק. הרקטה כללה ראש נפיץ רסו"מ (ריסוס מבוקר), ייצוב בעזרת כנפים וייצוב בסחרור בתוך המשגר. ראש הרקטה כלל מרעום הקשה (31-DM), וכן, מסיבי זכוכית המכיל 38 ק"ג של חנ"מ ובהיקפו 42,000 כדוריות בקוטר ¼ אינץ' יצוקות בתוך אפוקסי. משקלו הכללי של הראש היה 113 ק"ג, וטווח הריסוס האפקטיבי של הראש הוא 80 מטר. הטווח המרבי של הרקטה היה 42 ק"מ. הרקטה נישאה על גבי משגר מתנייע "אפיסקופי" 4 קני, תוצרת ישראל, המבוסס על תובת שרמן. הרקטה שימשה כחלק מסוללה בת 4 עד 6 משגרים, ומשגר הופעל על ידי צוות בן 5 לוחמים. בדיון ב-3 באוקטובר אצל ראש הממשלה אמר שר הביטחון, משה דיין כי במקרה והסורים יירו רקטות פרוג או יפגעו קשות ביישובים בצפון הרי שבידי ישראל טיל בשם עברי המסוגל להגיע למבואות דמשק. הרמטכ"ל אמר כי מדובר ביכולת תגמול מיידית: ..אני סבור שכמות טנקים וכמה סוללות ארטילריה וכוננות חיל האוויר כפי שהיא אצלנו וכן - יש לנו טיל חדש "עברי", שאפשר להגיע אתו למבואות דמשק, במקרה ויפעילו את ה"פרוג", או לפגוע באופן חמור ביישובים, יש לנו תגמול מיידי, ואני חושב שאלה אמצעים סבירים. ב-6 באוקטובר בדיון שנערך בלשכת שר הביטחון שאל שר הביטחון, משה דיין, האם העברי מוכן לירי. העברי אמור היה להיות מוצב במוצב החרמון ומשם יכול היה להגיע למבואות דמשק. הסוללה נפרסה בתחילת המלחמה, אולם לפני כיבוש החרמון על ידי הסורים ירדה הסוללה ולא נעשה בה שימוש במלחמה. רונן ברגמן פרסם כי על-פי התקשורת הזרה "עברי" הוא שם נוסף לטיל הקרקע-קרקע "יריחו" המסוגל לשאת גם חימוש גרעיני, אולם לתאוריה הזו אין ביסוס נוסף. לאחר מלחמת יום הכיפורים, החלה האספקה השוטפת לחיל התותחנים. ה"עברי" השתתף בצורה פעילה ויעילה במלחמת שלום הגליל. כלי זה ולקחים מהפעלתו במלחמה היווה בסיס לפיתוח נשק רקטי בעולם המערבי שעד אז לא הפעיל נשק רקטי בתצורת קליבר-גדול על משגר רב-קני במערך הארטילריה. מערכת רקטה קרקע-קרקע 290 מ"מ, בתוך: יוסף עברון, התעשייה הביטחונית בישראל, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1980, עמ' 248-251 ארטילריה רקטה מלחמת יום כיפור מדיה וקבצים בנושא משגרי עברי בוויקישיתוף מידע רב כולל תמונות של העברי בשיגור בפורום צבא וביטחון של אתר Fresh העברי באתר Israeli Weapons סימן טוב שמעון שגיא, רקטה ארטילרית 290 מ"מ, תמיד תותחן 21 https://www.archives.gov.il/product-page/2310435 (עמ' 9) רונן ברגמן וגיל מלצר, הסוד הגרעיני של מלחמת יום כיפור, באתר ynet, 24 בספטמבר 2004
לה קופול

לה קופול (בצרפתית: La Coupole) הוא בראסרי הנמצא במונפרנאס ברובע הארבעה-עשר של פריז ויחד עם בית הקפה לה רוטונד שמולו היה מקום המפגש של הבוהמה בתקופה שבין שתי מלחמות העולם. לה קופול נפתח ב-20 בדצמבר 1927, בידי ארנסט פרו ורנה לאפון וזכה להצלחה בין לילה. אירוע הפתיחה היה מהודר מאוד ונכחו בו כל שמנה וסלתה של העיר פריז. היה זה הבראסרי הגדול בפריז באותה עת. נבנה בו מועדון ריקודים, טראסה פנתה לרחוב והוא הכיל בר אמריקני. המסעדה עוצבה בסגנון אר דקו, ציירים שונים עיטר את עמודי המסעדה, בהם אלכסנדר אופרה. בין האמנים והאינטלקטואלים שנכחו בו ניתן למנות את ז'אן קוקטו, ג'וזפין בייקר, מאן ריי, ז'ורז' בראק ובראסאי. בשנות השלושים הפכו לבאי המקום ז'אן-פול סארטר וסימון דה בובואר (שהיה להם שולחן שמור), פיקאסו, סוניה דלונה, אנדרה מאלרו, ז'אק פרוור, מרק שאגאל ואדית פיאף. בשנות הארבעים והחמישים נהגו לפקוד את המקום ארנסט המינגוויי, מרלן דיטריך ואווה גרדנר. בספרו, A Moveable Feast, מספר ארנסט המינגוויי על שנותיו בפריז, ומתאר את לה קופול. לה קופול נרכש ב-1987 בידי תאגיד פלו, שבבעלותו בראסרי רבים נוספים. הבעלים החדש שיפץ את המקום על מנת להשיב לו את תהילתו הגסטרונומית. ב-1995 ז'אן פול בושה (Jean Paul Bucher) מכר את תאגיד פלו לאיש העסקים הבלגי אלבר פרר (Albert Frère). לה קופול נבחר למסעדה ה-13 בטיבה בעולם במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם שערך המגזין רסטורנט בשנת 2002. אביטל ענבר, תענוגות פאריס, הוצאת בבל, 2003; עמ' 55, 56, 64, 242, 250, 311. Larousse Gastronomique, Clarkson Potters Publishers, New York, 2001, p. 349. Françoise Planiol, La Coupole : 60 ans de Montparnasse, Denoël, coll. « Documents histoire », Paris, 1986, 234 p. (ISBN 2-207-23171-2) Pierre-Jean Rémy, Alain Weill et Emmanuelle Corcellet, La Coupole, Albin Michel, Paris, 1988, 33 p. (ISBN 2-226-03546-X) Des artistes à la Coupole : Montparnasse 1918-1940, Paris Musées, Paris, 1990, 64 p. (ISBN 2-901784-15-1) : catalogue de l'exposition, 1er juin-30 septembre 1990, musée Bourdelle Thomas Dufresne et Georges Viaud, ABCdaire de La Coupole en Montparnasse, Le Cherche midi, Paris, 2007, 168 p. (ISBN 978-2-7491-0918-3) מדיה וקבצים בנושא לה קופול בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של לה קופול האתר תאגיד פלו האתר של לה קופול לה קופול לה קופול במקום ה-13 בעולם במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם לשנת 2002
בראסרי ליפ

ליפ (בצרפתית: Lipp) הוא בראסרי הנמצא בשדרות סן ז'רמן ברובע השישי של פריז. ב-27 באוקטובר 1880 פתח לאונרד ליפ ביחד עם אשתו את בראסרי ליפ בשדרות סן ז'רמן. לאונרד ליפ, שהיה ממוצא אלזסי, פתח בראסרי בו הוגשו שוקרוט ובירה. המקום היווה מקום מפגש פופולרי לאמנים ואינטלקטואלים, נהגו לפקוד את המקום אלבר קאמי, רומן גארי, מרסל פרוסט, פול ורלן, אנטואן דה סנט-אכזופרי, ארנסט המינגוויי, אנדרה מאלרו וברנאר פיבו. מאז שנת 1935 מוענק מדי שנה, בבראסרי ליפ פרס ספרותי. הבראסרי מעוצב בסגנון בל אפוק. הוא הוכרז בידי משרד התרבות הצרפתי כאתר היסטורי מוגן. אביטל ענבר, תענוגות פאריס, הוצאת בבל, 2003; עמ' 51, 53, 56, 64, 196, 242. La Perleuse . In BOURGEADE, Pierre. Cybersex et autres nouvelles, recueil de nouvelles. Paris, Éditions Blanche, janvier 1997, p. 93-94. ISBN 2-911621-09-3 Histoire de Chimène, Senso, mars-avril 2004, n° 13, p. I-VIII, ill. Christine Lesueur. ISSN 1630-6775 Chimène chez Lipp (extrait d'Éloge des fétichistes, Tristram, 2009). Les Lettres françaises, avril 2009, nouvelle série n° 58, p. XVI. Suppl. à L'Humanité, samedi 4 avril 2009. ISSN 0242-6870 מדיה וקבצים בנושא בראסרי ליפ בוויקישיתוף בראסרי ליפ, ברשת החברתית פייסבוק בראסרי ליפ, ברשת החברתית אינסטגרם אתר בראסרי ליפ, באתר "Chateaux & Hotels de Charme" רשימת הזוכים בפרס הספרותי הניתן בבראסרי ליפ
דרום אסיה

דרום אסיה הוא האזור הדרומי של יבשת אסיה. הוא כולל את השטח שמדרום להרי ההימלאיה ועל פי חלק מההגדרות חבלי ארץ נוספים ממזרח וממערב לתת-היבשת ההודית. דרום אסיה גובל במערב אסיה, במרכז אסיה, במזרח אסיה, בדרום-מזרח אסיה ובאוקיינוס ההודי. בדרום אסיה חיים מעל ל-1.5 מיליארד בני אדם, מה שהופך את אזור זה למאוכלס ביותר מאזורי העולם. המדינות והחבלים הנכללים באזור זה הם: ארגון כלכלי חשוב הפועל באזור, הוא איגוד דרום אסיה לשיתוף פעולה אזורי (SAARC), ארגון לשיתוף פעולה כלכלי המורכב ממדינות דרום אסיה. דרום אסיה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של אסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
לז אמבסאדר

לז אמבסאדר (בצרפתית: Les Ambassadeurs) היא מסעדה בפריז. המסעדה שוכנת במלון קריון, וניבטת אל כיכר הקונקורד בליבה של פריז. לז אמבסאדר, שנבנתה ב-1758, פעלה כמסעדה מאז אמצע המאה ה-19. לז אמבסאדר מעוצבת בסגנון הרוקוקו של המאה ה-18, היא הגיעה לשיא תהילתה כמסעדה ומועדון לילה (מסוג ה-Café chantant, בית קפה המשלב הופעות בין כתליו) בשנות השבעים, השמונים והתשעים של המאה ה-19, מאות מטרים ספורים מהאופרה גרנייה. המסעדה היוותה מרכז בידור עבור האצולה, בשנות השבעים של המאה ה-19 היא הייתה מוקד משיכה לדמויות נודעות באמנות ובבוהמה. אדגר דגה, ואנרי דה טולוז-לוטרק ציירו את באי מועדון הלילה. זמר הקברט הצרפתי אריסטיד ברואן הופיע במקום. המסעדה החזיקה בשני כוכבים במדריך מישלן האדום תחת השף ז'אן-פרנסואה פיאז'. נכון ל-2011 היא מחזיקה בכוכב אחד תחת השף כריסטופר האש. לז אמבסאדר נבחרה במקום 50 בטיבה בעולם במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם לשנת 2007, נבחרה במקום 45 בשנת 2008, ובמקום 47 בשנת 2009. בשנת 2010 היא זכתה בפרס ממדריך 50 המסעדות הטובות בעולם. George E. Smith, III. James, Degas, and the Modern View. NOVEL: A Forum on Fiction, Vol. 21, No. 1 (Autumn, 1987), pp. 56-72 Michael Steinberger, Au Revoir to All That: The Rise and Fall of French Cuisine, Bloomsbury Publishing PLC, 2010; pp. 117, 184-185, 186. מדיה וקבצים בנושא לז אמבסאדר בוויקישיתוף לז אמבסדור באתר dininginfrance כנרת רוזנבלום, יוקרתית ואיכותית: Les Ambassadeurs,‏ parisait.com‏, 25 במאי 2009 ג'ון מאריאני, ביקורת על לז אמבסדור פול גולדברגר, "חדרים פריזאיים מפוארים בכיכר אגדית", הניו יורק טיימס, 7 ביולי 1985 למשל ציורו של טולוז-לוטרק Fashionable People at Les Ambassadeurs, המוצג במוזיאון טייט בריטניה, טולוז לוטרק וסביבתו הבריטית, שנות התשעים של המאה ה-19, אתר מוזיאון טייט. ראו גם קברט (1876-77), של אדגר דגה. מסעדת לז אמבסדור במקום 50 במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם לשנת 2007 מסעדת לז אמבסדור במקום 45 במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם לשנת 2008 מסעדת לז אמבסדור במקום 47 במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם לשנת 2009 פרס למסעדת לז אמבסדור ממדריך 50 המסעדות הטובות בעולם 2010 ערך זה הוא קצרמר בנושא מזון ובנושא פריז. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מליסה בלוט

מליסה לואיז בלוט המלין (באנגלית: Melissa Louise Belote-Hamlin; נולדה ב-16 באוקטובר 1956) היא שחיינית עבר אמריקאית, אלופה אולימפית בעלת 3 מדליות זהב, אלופת עולם ושיאנית עולם שהתמחתה בסגנון גב. בלוט נולדה בוושינגטון די. סי. במבחנים האמריקאים למשחקים האולימפיים שנערכו בשיקגו, אילינוי בתחילת אוגוסט 1972 הפתיעה בלוט במשחה ל-200 מטר גב את שיאנית העולם סוזי הטווד כשקבעה שיא עולם חדש של 2:20.64 דקות. באולימפיאדת מינכן (1972) זכתה בלוט ב-3 מדליות זהב. במשחה ל-100 מטר גב בשיא אולימפי חדש של 1:05.78 דקות, לפני אנדריאה גיארמטי מהונגריה (1:06.26 דקות) ובת ארצה הטווד (1:06.34 דקות). בשלב חצי הגמר היא קבעה שיא אולימפי חדש של 1:06.08 דקות, במשחה ל-200 מטר גב בשיא עולם חדש של 2:19.19 דקות, לפני הטווד (2:20.38 דקות) ודונה-מארי גור מקנדה (2:23.22 דקות) בשלב המוקדמות היא קבעה שיא עולם חדש של 2:20.58 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בשיא עולם חדש נוסף של 4:20.75 דקות, לפני מזרח גרמניה (4:24.91 דקות) ומערב גרמניה (4:26.46 דקות). באליפות העולם בשחייה שנערכה בבלגרד, לשעבר יוגוסלביה בשנת 1973 זכתה בלוט במדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:20.52 דקות, לפני אניט בריגיטה מהולנד (2:22.15 דקות) וגיארמטי (2:22.48 דקות) ובשתי מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:06.11 דקות, אחרי אולריקה ריכטר ממזרח גרמניה (1:05.42 דקות) ולפני ונדי קוק מקנדה (1:06.27 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:25.80 דקות, אחרי מזרח גרמניה שקבעה שיא עולם חדש של 4:16.84 דקות ולפני מערב גרמניה (4:26.57 דקות). במסגרת תחרויות השחייה של כינוס הפועל שנערכו בבריכת השחייה בת גלים בחיפה בתחילת מאי 1975 זכתה בלוט במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:08.2 דקות. באולימפיאדת מונטריאול (1976) סיימה בלוט במקום חמישי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:17.27 דקות. בלוט פרשה משחייה תחרותית בשנת 1979. בלוט קבעה 4 שיאי עולם חדשים, 3 שיאי עולם במשחה ל-200 מטר גב ושיא עולם אחד במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב. בלוט זכתה ב-6 תוארי אליפות ארצות הברית בשחיה וקבעה 9 שיאי ארצות הברית בשחייה. בשנת 1983 זכתה בלוט להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.[1] מדיה וקבצים בנושא מליסה בלוט בוויקישיתוף התפתחות שיא העולם במשחה ל-200 מטר גב מליסה בלוט, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי מליסה בלוט, באתר olympedia.org מליסה בלוט, באתר Swimrankings מליסה בלוט(הקישור אינו פעיל) באתר sports123 (באנגלית) Melissa Belote Bio, Stats, and Results | Olympics at Sports-Reference.com, web.archive.org, ‏2020-04-17 סיום מרשים ב"בת גלים", דבר, 5 במאי 1975
המשרד לחקירת תאונות ימיות (צרפת)

המשרד לחקירת תאונות ימיות (בצרפתית: Bureau d'enquêtes sur les événements de mer או BEAmer) הוא סוכנות ממשלתית צרפתית המופקדת על ניהול חקירות טכניות בעת אירועים ימיים או תאונות בין אוניות ועל קביעת סטנדרטים, עריכת מחקרים והפצת מידע בתחום פעולתה, במטרה להגביר את הבטיחות הימית. הסוכנות איננה עוסקת בקביעת אחריות פלילית לאירועים ימיים. המשרד הוקם ב-1997 ומהווה זרוע של משרד האקולוגיה, הפיתוח בר הקיימא, התחבורה והשיכון הצרפתי. סמכות המשרד משתרעת על אירועים שבהם היו מעורבים כלי שיט אזרחיים הרשומים בצרפת וכן על אירועים ללא מעורבות של כלי שיט צרפתיים, שהתרחשו במים הטריטוריאליים של צרפת. בנוסף מוסמך המשרד לחקור אירועים שאינם בגדר המנויים לעיל, אך גרמו לפגיעה גופנית באזרח צרפתי, או היה בהם כדי לגרום פגיעה חמורה בתשתית או בסביבה שלצרפת יש סמכות שיפוט עליהם. המשרד פועלת באמצעות צוות קבוע של חוקרים השוכן במטה הראשי בפריז, באמצעות נציגים אזוריים ובסיוע יועצים חיצוניים ששירותיהם נשכרים לפי הצורך. למשרד יש גם מועצה מדעית מייעצת לענייני בטיחות. מאז הקמתה טיפלה הסוכנות ב-3,000 אירועים מדי שנה בממוצע. ביחס לכ-200 אירועים בשנה בממוצע נפתחת חקירה טכנית מלאה, והמשרד מפרסם דו"ח רשמי בנוגע לכ-40 מהם. מרביתם הם אירועים המערבים ספינות דיג והיתר נוגעים לספינות סוחר וכלי שיט לנופש ופנאי. המשרד לחקירת תאונות תחבורה יבשתית (צרפת) המשרד לחקר וניתוח ביטחון התעופה האזרחית (צרפת) אתר האינטרנט הרשמי של המשרד לחקירת תאונות ימיות (בצרפתית)
המשרד לחקירת תאונות תחבורה יבשתית (צרפת)

המשרד לחקירת תאונות תחבורה יבשתיות (בצרפתית: Bureau d'Enquêtes sur les Accidents de Transport Terrestre, BEA-TT) הוא ארגון חקירות ממשלתי בצרפת הכפוף לממשלת צרפת ועוסק בחקירת תאונות יבשתיות ותאונות בדרכי מים (כגון תעלות). המשרד הוקם ב-26 בינואר 2004. קודם להקמת המשרד כל חקירת התאונות היבשתיות נעשו באמצעות ועדות חקירה זמניות שנתמכו על ידי המועצה הראשית להנדסה אזרחית (Conseil général des ponts et chaussées - ארגון ותיק שקיים כבר מה-25 באוגוסט 1804). בשל כך הוחלט להקים ארגון חקירות עצמאי שיעסוק בחקירת תאונות יבשתיות וב-2002 יצא לדרך חוק על חקירות טכניות בפרלמנט הצרפתי והמשרד קיבל סמכויות גישה לכל תחום שהוא על מנת לחקור גורמים לתאונות יבשתיות והנפקת המלצות בטיחות. המשרד לחקר וניתוח ביטחון התעופה האזרחית (צרפת) המשרד לחקירת תאונות ימיות (צרפת) אתר האינטרנט הרשמי של המשרד לחקירת תאונות תחבורה יבשתית (באנגלית) המשרד לחקירת תאונות תחבורה יבשתית (צרפת) (FR)
השולחנות הגדולים בעולם

השולחנות הגדולים בעולם: מסורת ואיכות (בצרפתית: Les Grandes Tables du Monde: Traditions & Qualité) הוא ארגון שנוסד ב-1954 בידי קבוצת מסעדנים פריזאים במטרה לקדם את תחום הגסטרונומיה. הארגון מצרף לשורותיו את המסעדות המובילות בתבל ומוציא לאור מדי שנה מדריך הכולל את המסעדות החברות בארגון. המסעדנים שהקימו את הארגון הם רמון אוליבר ממסעדת לה גראן ופור, קלוד טראי ממסעדת לה טור ד'ארז'אן, רנה לאסר ממסעדת לסר, אנדרה ורינה ממסעדת טייוואן, ז'אן ברנאגו ממסעדת פרונייה ולואי וודאבל ממסעדת מקסים. ב-1957 החלו לקבל חברים חדשים, ב-1959 ז'אן קוקטו צייר תרנגול על מפת שולחן בלה גראן ופור, והציור נהפך לסמל הארגון. נכון ל-2010 חברות בארגון 144 מסעדות מ-23 ארצות ברחבי תבל. הקריטריונים לקבלה הם שמים בבחירתם דגש על מסורת, הכוללת יציבות עסקית, מספר שנות פעילות, רוח המקום, שמירה על רמה אחידה במהלך השנים ויכולת הקולינארית. חלק נכבד מהמסעדות הן בעלות שניים ושלושה כוכבים במדריך מישלן האדום. פעם בשנה נערך כנס של כל המסעדות החברות בארגון. המדריך מופץ בחינם על ידי המסעדות החברות בארגון ב-150,000 עותקים. נשיא הארגון הנוכחי הוא מארק אברלין. מסעדת מול ים מישראל חברה במדריך החל משנת 2003. נשיאי הארגון ז'אן ברנאגו 1972-1954 פול אברלין 1996-1972 ז'אן-קלוד ורינה 2001-1996 מארק אברלין - הנשיא הנוכחי אתר האינטרנט הרשמי של השולחנות הגדולים בעולם המסעדות המופיעות במדריך ההיסטוריה של איגוד השולחנות הגדולים בעולם השולחנות הגדולים בעולם, ברשת החברתית אקס (טוויטר) רוי רגב, שבע בום: מסעדת מול ים במדריך הצרפתי, nrg‏, 24 במרץ 2009
Tracfin

הטיפול המודיעיני כנגד מסלול החשאיות הפיננסית (בצרפתית: Traitement du Renseignement et Action contre les Circuits FINanciers clandestins, בראשי תיבות: TRACFIN) הוא השם הרשמי לארגון הצרפתי למאבק בהלבנות הון, שהוא למעשה היחידה הצרפתית למודיעין פיננסי. זוהי סוכנות ביון שעוסקת באיסוף מידע כלכלי. הארגון הוקם ב-1990 כחלק מן המינהל הראשי למיסים ומכס (Direction générale des douanes et droits indirects), של משרד האוצר הצרפתי והוא משתף פעולה עם סוכנות של DGSE שנאבקת במימון טרור וגופים מקבילים כמו FINTRAC הקנדי. אתר האינטרנט הרשמי של Tracfin ערך זה הוא קצרמר בנושא צרפת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ציפה

האם התכוונתם ל... ציפה (פרי) – החלק הבשרני (העסיסי) של פרי ציפה (כלי מיטה) – מעטפת העשויה בד המשמשת לכיסוי שמיכה ציפוך (ציפה לפוך)- מעטפת עשויה בד המשמשת לכיסוי שמיכת פוך הנקראת ציפוך ציפוף (ציפה לפוף) מעטפת בד עם ריצ'רץ' המשמשת לכיסוי פוף הנקראת ציפוף ציפה (פיזיקה) – הינשאות של גוף אל פני נוזל מאזן ציפה – בגד בצורת וסט המסייע לצולל לשלוט על הציפה מיכל ציפה – מתקן אטום לאור ולקול המאפשר למשתמשים בו להתנסות בחסך חושי שלפוחית ציפה – איבר אצל דגים המסייע לדג לשלוט בציפה שלו ללא צורך בבזבוז אנרגיה חוק ארכימדס צוללת ציפוי
גנציינאים

גנציינאים (שם מדעי: Gentianales) היא סדרה במחלקת דו-פסיגיים. היא כוללת למעלה מ-16,000 מינים שמסווגים ב-1,138 ים בחמש משפחות, כש-80% מתוכם במשפחת הפואתיים. מקור שם הסדרה מהסוג גנציאנה, שנקרא על שמו של מלך אילירי. נציגים חשובים בסדרה הם קפה, פלומריה, הרדוף הנחלים ווינקה. משפחת ההרדופיים (424 סוגים) משפחת Gelsemiaceae (אנ') (3 סוגים) משפחת הערבזיים (87 סוגים) משפחת הלוגניים (13 סוגים) משפחת הפואתיים (611 סוגים) מדיה וקבצים בנושא גנציינאים בוויקישיתוף גנציינאים, באתר ITIS (באנגלית) גנציינאים, באתר NCBI (באנגלית) גנציינאים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) גנציינאים, באתר Tropicos (באנגלית) גנציינאים, באתר GBIF (באנגלית) גנציינאים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא בוטניקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
האחים טביאני

האחים טביאני (Taviani) הם ויטוריו (Vittorio) טביאני (20 בספטמבר 1929 – 15 באפריל 2018) ואחיו הצעיר פאולו (Paolo) טביאני (8 בנובמבר 1931 – 29 בפברואר 2024), היו צמד קולנוענים איטלקיים ידועים, אשר בחלק מסרטיהם הביעו את מחאתם נגד המלחמה, הפאשיזם, אודות חיי הנישואים והגירושין, המסורתיות נגד המודרניזם וחיי הפועלים העניים. האחים טביאני למדו באוניברסיטת פיזה שבאיטליה. בתחילת הקריירה שלהם, עבד ויטוריו על קטעים קצרים בסרטיו של אחיו פאולו. בהמשך עבדו השניים במשותף, כאשר ב-1954 הוציאו את סרטם "סן מיניאטו" המספר על אירועי עירם תחת השלטון הנאצי. בתחילת שנות ה-60 יצרו את הסרטים "Un Uomo da bruciare", ו-"I Fuorilegge del Matrimonio" המביעים את סלידתם מטיפשותה של המלחמה, וזאת בבימוי משותף עם ולנטינו אורסיני. את סרטיהם יצרו כך שאת כתיבתם ביצעו האחים יחד ואילו את מלאכת הבימוי ביצעו בנפרד וללא התערבות האחד בעבודת השני. בשנות ה-70 ביימו את הסרטים "Allonsanfan", ו"פדרה פדרונה" (1979), שזכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן. ב־1982 זכו בפרס חבר השופטים בפסטיבל קאן על סרטם "הלילה של סן לורנצו". ב-1984 הוציאו את סרטם "קאוס", שנחשב לאחד הסרטים הטובים ביותר של הקולנוע האיטלקי, וב-1987 את סרטם הראשון באנגלית, "Good Morning Babylon". ב-1994 שיחק ויטוריו תפקיד משנה בסרט "The True Life of Antonio H". בשנת 2007 ביימו האחים את סרט הדרמה אודות רצח העם הארמני "חוות העפרונים" בכיכובם של מוריץ בלייבטרוי, פאס וגה ומוחמד בכרי. ב-2012 זכה סרטם "קיסר חייב למות" בפרס דב הזהב. ויטוריו נפטר ב-15 באפריל 2018, ופאולו נפטר ב-29 בפברואר 2024. מדיה וקבצים בנושא האחים טביאני בוויקישיתוף ויטוריו טביאני, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) פאולו טביאני, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אריאלה בנקיר, האחים טביאני מציינים 50 שנה לפעילותם כבמאים, באתר הארץ, 25 באוקטובר 2010 אמיר בוגן, האחים טביאני: "גם רוצחים הם בני אדם", באתר ynet, 29 ביולי 2013 עופרה עופר אורן, האמנם יצר לב האדם רע מנעוריו? (על "הלילה של סן לורנצו"), בבלוג סופרת ספרים, 29 ביולי 2014 האחים טביאני, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
ברוך מרקוס

הרב ברוך מרקוס (תר"ל, 1870 - י"ט בסיוון תשכ"א, 3 ביוני 1961) היה הרב הראשי הראשון של העיר חיפה בעידן המודרני (1906–1961) ודמות בולטת בניהול ענייני הדת והרבנות בארץ ישראל. נולד בעיירה רִייֵטַוָס (Rietavas) שבפלך קובנה של האימפריה הרוסית (כיום בליטא), והיה תלמידו של הרב שמחה זיסל זיו, אחד מאבות תנועת המוסר, וכן למד מספר שנים בישיבת סלובודקה. בליטא גם הוסמך לרבנות. נשא את אסתר בתו של הרב נתן גינזבורג שהיה מהנדיבים בעיר העתיקה בירושלים בעל טחנת הקמח הממונעת הראשונה בעיר העתיקה. לאחר נישואיו עלה לארץ ישראל על סמך רישיונות עלייה של משפחת אשתו ולכן נקרא בתחילה מאיירס. לאחר תקופה בה התגורר ביפו, עבר לירושלים, ייסד וניהל, יחד עם הרב שמואל הלל שינקר, את "בית המוסר" "אור חדש" שבחצר שטרויס, ושימש כר"מ בישיבת תורת חיים. בשנת תרס"ז (1906) התמנה כרב הראשי האשכנזי של חיפה, וכיהן בתפקידו כ-55 שנה. בתרע"ד (1913) השתתף במסע המושבות שארגנו הרב קוק והרב יוסף חיים זוננפלד, ובו ביקרו עשרה רבנים בעשרים ושישה יישובים שהוקמו בצפון ארץ ישראל. הרב מרקוס כיהן כיושב ראש הראשון של בית הדין הרבני בחיפה. היה בין מייסדי ועד הישיבות בארץ ישראל, סייע לישיבת תפארת ישראל בחיפה שהצטרפה למסגרת ועד הישיבות, ואף שימש בה כרב וכבוחן. היה חבר מועצת הרבנות הראשית לארץ ישראל. בשנותיו האחרונות נבחר לנשיאות הכבוד של תנועת המזרחי בחיפה. הרב מרקוס כתב את הספר "אמרי ברוך" (חיפה, תר"ץ). ייסד את בית הכנסת "שערי צדק הגליל" המצוי ברחוב חסן שוקרי 18 בחיפה. העירייה הציבה עליו שלט לזכרו. נפטר בשנת ה'תשכ"א ונקבר בחיפה בבית הקברות היהודי כפר סמיר. שנתיים לאחר מותו, בתשכ"ג (1963), נקרא על שמו רחוב הרב ברוך מרכוס בחיפה, בשכונת ואדי סאליב. בתו ציפורה נישאה לישראל עמיקם יושב ראש גדוד מגיני השפה העברית בחיפה, והאחראי להכנסת השפה העברית למברקה הארץ-ישראלית בזמן המנדט הבריטי. נכדו בועז עמיקם נפל חלל במלחמת העצמאות כחובש במבצע יפתח בעת שהגיש עזרה לפצועים שנשארו מאחור לאחר נסיגת הכוחות. שתיים מנינותיו הן העיתונאית והסופרת סמדר פרי ומירב הלפרין. מרקוס נפטר ב-3 ביוני 1961 ונקבר בבית הקברות היהודי חוף הכרמל. ברוך מרקוס, דף שער בספרייה הלאומית דוד תדהר (עורך), "הרב ברוך מרכוס", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ד (1950), עמ' 1770 'מרקוס, ר' ברוך ב"ר מאיר־פלק', בתוך: דב ליפץ (מרכז המערכת), נתן גורן [ואחרים] (מערכת), יהדות ליטא, כרך ג, ספר א: "אישים", תל אביב: עם הספר, תשכ"ז, עמ' 69–70 (ספר יזכור לקהילת ליטא, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 1267–1268). אמציה פלד, רחוב הרב ברוך מרכוס, בתוך "מדריך רחובות חיפה", באתר האינטרנט של עיריית חיפה על הרב ברוך מרכוס, בחוברת "הפרדס" שיצאה בשנת פטירתו. על פי חוברת הפרדס נולד בתרכ"ו (1866). מאגר הזהויות הארצי - הספרייה הלאומית, באתר aleph.nli.org.il אמציה פלד, רחוב הרב ברוך מרכוס, בתוך "מדריך רחובות חיפה", באתר האינטרנט של עיריית חיפה ברוך מרקוס באתר GRAVEZ ערך זה הוא קצרמר בנושא חיפה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.