laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
טרנגנו

טרנגנו (במלאית: Terengganu) היא מדינה במלזיה. בראש המדינה עומד סולטאן. נמצאת בחלקה המערבי של מלזיה, בחצי האי המלאי, והיא גובלת בקלנטן בצפון-מערב, ים סין הדרומי במזרח ופהנג בדרום-מערב. בירתה, המשמשת גם כבירה המלכותית שלה (מקום מושבו של הסולטאן), היא קואלה טרנגנו. שמה המורחב של המדינה הוא טרנגנו דרול אימן (במלאית: Terengganu Darul Iman, בג'אווי: ترڠڬانو دار الإيمان). מיקומה של טרנגנו בחוף ים סין הדרומי הפך אותה למרכז מסחרי חשוב כבר במאה ה-6. האזור המשיך לשגשג במאות שלאחר מכן תחת שליטת אימפריית סריביג'איה (Srivijaya) ובהמשך תחת אימפריית מג'פהיט. בשלב מסוים טרנגנו הפכה למדינה וסאלית של סולטנות מלאקה, אך היא הצליחה לשמור על מידה רבה של אוטונומיה. בתחילת המאה ה-18 צמחה בטרנגנו סולטנות אשר הייתה נתונה להשפעה רבה של סולטנות ג'והור. במאה ה-19 טרנגנו נהפכה למדינה וסאלית של סיאם, אם כי בפועל היא קיבלה מידה רבה של אוטונומיה. הסיאמים קראו לאזור טרנגקנו (ตรังกานู). ב-1909 נחתם חוזה בין בריטניה וסיאם במסגרתו הועברו מספר שטחים סיאמיים, בהם טרנגנו, לידי הבריטים. התושבים המקומיים לא קידמו בברכה את שלטון בריטניה ואף ביצעו ניסיון מרידה ב-1928 שדוכא על ידי הבריטים. ב-1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, טרנגנו נכבשה כמו יתר חצי האי המלאי על ידי האימפריה היפנית. היפנים העבירו את טרנגנו עם עוד מספר שטחים מלאים לבעלת בריתם תאילנד, שהשיבה את השם טרנגקנו. ב-1945, עם סיום המלחמה, טרנגנו הוחזרה לבריטניה. ב-1946 טרנגנו צורפה לאיחוד המלאי, שהפך ב-1948 לפדרציית מלאיה. ב-1957 פדרציית מלאיה קיבלה את עצמאותה והיא הייתה בין הישויות שהרכיבו את מלזיה ב-1963. כלכלת טרנגנו מסתמכת על הפקה ועיבוד של נפט וגז טבעי, המנוהלים בעיקר על ידי חברת הנפט הלאומית פטרונס, תיירות, דיג וחקלאות, הכוללת בין היתר גידול בננות, רמבוטן ואבטיחים. מדיה וקבצים בנושא טרנגנו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של טרנגנו טרנגנו, ברשת החברתית פייסבוק טרנגנו, ברשת החברתית אקס (טוויטר) טרנגנו, סרטונים בערוץ היוטיוב טרנגנו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
גביע דייוויס 1969

גביע דייוויס 1969 הייתה התחרות ה-58 במניין מאז ייסוד התחרות. מחזיקי הגביע היו נציגי ארצות הברית ומשחק הגמר נערך בקליבלנד, ארצות הברית. לתחרות נרשמו 51 נבחרות שחולקו ל-3 בתים: "בית אמריקה", "בית אירופה", ו"בית המזרח". בין מנצחי הבתים נערכו משחקים על הזכות להתמודד עם מחזיקת הגביע על התואר. המשחק על התואר נערך ב-19–21 בספטמבר 1969 בקליבלנד, ארצות הברית. המשחק נערך בין נבחרת רומניה לבין נבחרת ארצות הברית והסתיים בניצחון של נבחרת ארצות הברית עם התוצאה 0:5. בכך נבחרת ארצות הברית זכתה בתואר בפעם השנייה ברציפות ובפעם ה-21 בסך הכל. הבית כלל 9 קבוצות כולל אוסטרליה ששובצה בתת-הבית הצפוני. המשחק על ראשות הבית נערך בחודש יוני בסאו פאולו, ברזיל. נבחרת ברזיל ניצחה את נבחרת מקסיקו עם התוצאה 4:1. הבית כלל 34 קבוצות כולל קנדה, ניו זילנד, דרום אפריקה, מצרים, רודזיה, איראן וישראל. לאחר משחקים מוקדמים החלו משחקי רבע הגמר. לאור מספר גדול של הקבוצות הוחלט לפצל את הבית ל-2 ומנצחות תת-הבתים קיבלו זכות לעלות למשחקים בין מנצחי הבתים. הבית כלל 8 נבחרות שחולקו ל-2 תת-בתים. בתת-הבית הראשון המשחקים נערכו במהלך מרץ 1969. תת-הבית השני כלל 5 קבוצות. המשחק בין מנצחות תת-הבתים התקיים בפונה, הודו, ונבחרת יפן הפסידה לנבחרת הודו עם התוצאה 5:0. המשחקים נערכו במהלך יולי–אוגוסט 1969. הערה: המשחק החמישי הופסק עקב פרישתו של יון ציריאק. בשנת 1969 נבחרת ישראל שובצה בתת-הבית אירופה א' ושיחקה נגד נבחרת פורטוגל. כמו בשנת 1966, נבחרת ישראל הצליחה לגבור על היריבה. אלעזר דודמן ניצח במשחקי יחידים והיה שותף לניצחון במשחקי זוגות. לאחר הניצחון על פורטוגל הנבחרת התייצבה למשחק נגד רומניה. הרומנים ניצחו עם התוצאה 5:0. נתונים על התחרות
רוהר (נהר)

רוהר (גרמנית: Ruhr) הוא נהר במערב גרמניה, וזורם כולו בתחומי מדינת נורדריין-וסטפאליה. יובלו הימני של נהר הריין. מוצאו של הנהר סמוך לעיירה וינטרברג באזור זאוארלאנד ההררי, בגובה של 674 מטרים מעל פני הים. שפך הנהר לתוך הריין לעומת זאת נמצא בגובה של 17 מטרים בלבד. ספיקתו של הנהר דומה לזו של הנהר אמס בצפון גרמניה או לתמזה באנגליה. הרוהר נחשב לגבולו הדרומי של חבל הרוהר וזורם דרך ערים רבות, ביניהן האגן, דורטמונד, בוכום, אסן, מילהיים על הרוהר ודואיסבורג. בנוסף, לאורך הנהר מספר אגמים המשמשים כמקומות נופש. הנהר הוא מקור מי השתייה של האזור כולו, ואיכות מימיו גבוהה. מדיה וקבצים בנושא רוהר בוויקישיתוף נהר הרוהר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של גרמניה ובנושא נהרות ונחלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רולנד האנטפורד

רולנד האנטפורד (באנגלית: Roland Huntford; נולד ב-1927) הוא סופר, בעיקר של ביוגרפיות של חוקרי קוטב. הוא חי בקיימברידג' והיה בעברו כתב של "האוברזבר" לענייני סקנדינביה וכן בנושאי ספורט חורף. ב-1987-1986 כיהן כפרופסור חבר בקתדרה ע"ש אליסטייר הורן בסנט אנטוני קולג', אוקספורד. האנטפורד כתב ביוגרפיות של רוברט פלקון סקוט, ארנסט שקלטון וזוכה פרס נובל לשלום פריטיוף ננסן. לספרו השנוי במחלוקת של האנטפורד, "המקום האחרון עלי אדמות" (שיצא במקור בשם "סקוט ואמונדסן") הציג לציבור את שני האישים האלה, שתפסו מקום של כבוד בחקר הקוטב הדרומי, במירוץ להגיע ראשונים אל הקוטב. האנטפורד העלה את נקודת ההשקפה, לפיה הצלחתו של רואלד אמונדסן בכיבוש הקוטב הדרומי נעזרה בתכנון מעולה לאין ערוך, בעוד שטעויותיו של סקוט (וראשונה להן ההסתמכות על גרירת מזחלות בכוח אדם במקום על ידי כלבים) הביאו בסופו של דבר למותו של סקוט וחבריו. מליצי היושר לפעולותיו של סקוט, ובראש ובראשונה ראנולף פינז, טוענים שהאנטפורד, החסר התנסות ישירה במסע קוטבי ובגרירת מזחלות, איננו מוסמך להסיק את המסקנות שהגיע אליהן על מגרעותיו הטכניות של סקוט. בביוגרפיה שלו "קפטן סקוט", פינז סותר כמה מקביעותיו של סקוט לגבי מגרעותיו של סקוט. "חודש מרץ הקר ביותר" (2001) מאת סוזן סולומון מכחיש רבות ממסקנותיו של האנטפורד על מנהיגותו של סקוט ועל כישוריו באמצעות ניתוח נתונים מדעיים, בייחוד מטאורולוגיים. בשנת 2012, גילתה קארן מיי מחדש את ההוראה הכתובה של סקוט, להשתמש בצוותי הכלבים כדי לסייע לו בדרכו לבסיס (הוראה שלא הוצאה לפועל), ובכך מזימה את טענתו של האנטפורד מ-1979, שההוראה הזאת ניתנה רק בעל פה ומטילה חלק גדול יותר מן האשמה על אנשי סקוט במחנה הבסיס. ספריו של האנטפורד שאינם פולמוסיים כוללים את "ים העלטה", "אמרות הנרי איבסן" ו"שני קרשים והתלהבות: ההיסטוריה הדרמטית של גלישת סקי". ספרו הפולמוסי, "הטוטליטרים החדשים", הוא ביקורת על הסוציאליזם בשוודיה, הכתוב מנקודת ראות של התרבות הפוליטית המערבית. התזה העיקרית שלו הייתה, שמפלגה הסוציאל-דמוקרטית השוודית, כמו ה"טוטליטרים החדשים" בעולם חדש מופלא של אלדוס האקסלי, לא נקטו באמצעי האלימות והפלת המורא של הטוטליטרים הישנים אלא בשידול ערמומי ותמרון עדין, כדי להשיג את מטרותיהם. רולנד האנטפורד, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ראנולף פינז, "קפטן סקוט", 2004, הוצאת קורונר, בריטניה, isbn=9780340826997 עמ' 426-416
מעריב אונליין

מעריב אונליין הוא אתר חדשות ישראלי, המופעל על ידי הג'רוזלם פוסט שבשליטת אלי עזור. באתר מתפרסמים סיקורי חדשות, לצד כתבות מערכת וטורי דעה של עיתונאים בישראל, בהם: בן כספית, קלמן ליבסקינד, אלון בן דוד וחיים אתגר. עורך האתר הוא דורון כהן. בשנת 2014, לאחר המשבר שפקד את העיתון "מעריב", פעל האתר תחת המותג "דה-פוסט" מבית ה"ג'רוזלם פוסט". לאחר איחודם של שבועון האקטואליה "מעריב סופהשבוע" והעיתון "מעריב" שינה האתר את שמו והחל לפרסם את תכניו תחת המותג : מעריב / מעריב אונליין / מעריב on-line / מעריב online. האתר פועל בשם המתחם www.maariv.co.il - בשל הכרעת השופט דוד מינץ, בבית המשפט המחוזי בירושלים ביוני 2014. זאת לאחר דרישתו של העיתון "ישראל היום" להפעיל את אתר nrg, תחת שם זה. חדשות מבזקי חדשות עסקים ספורט רכילות (מפנה לאתר הבת של מעריב "TMI") תרבות לייף סטייל הורות בריאות האתר מפעיל את אתר חדשות הרכילות והסלבס "TMI" המכיל בתוכו פינות שונות כגון OMG, WTF, Bling, Style, The Lounge, כשאחת הכתבות הבולטות והוותיקות של המדור היא מיקי לוין. באוגוסט 2017 פורסם באייס כי האתר לוקה בחוסר רגישות עקב פרסום לפיו הדוגמנית שלומית מלכה היא הנפצעת בתאונת הקורקינט, לפני קבלת אישור רשמי ממשפחתה, לצד המשפט "היא פונתה לאיכילוב שם תפגוש את השחקנית לוסי דובינצ'יק". עם כי, בהמשך הסיר האתר את שמה. לצד החומר המקורי שכותבים ומפיקים עובדי האתר, מעריב אונליין משתף פעולה עם האתרים האחרים בקבוצת ג'רוזלם פוסט ומשלב בתכניו גם את תוכני אתר וואלה ותוכני הספורט של אתר ספורט1 ותכני הרדיו של התחנות 103FM ו־99FM . אתר האינטרנט הרשמי של מעריב אונליין מעריב אונליין, ברשת החברתית פייסבוק מעריב אונליין, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מעריב אונליין, ברשת החברתית אינסטגרם מעריב אונליין, סרטונים בערוץ היוטיוב TMI – מעריב לי-אור אברבך, ‏ביהמ"ש: הדומיין "מעריב" יעבור לרשות "מעריב השבוע", באתר גלובס, 5 ביוני 2014 אלכסנדר כץ, TMI ועיתונאים לא התאפקו - וחשפו שמה של שלומית מלכה, באתר אייס, 14 באוגוסט 2017
בית טאלי

בית טאלי הוא אחד מבתי משפחות האצולה בסדרת הפנטזיה שיר של אש ושל קרח מאת ג'ורג' ר. ר. מרטין. קייטלין סטארק, אשתו של אדארד סטארק ואחת הדמויות המרכזיות בסדרה היא בת למשפחת טאלי. בית טאלי שלט אלפי שנים בארצות הנהר (נהרן) שבו משכנם של מספר בתים, ביניהם: בית פריי, בית מאליסטר, בית בלאקווד, ובית בראקן. בית טאלי קיבל את השליטה בארצות הנהר בעקבות הדחתו של המלך "הארן השחור" מבית הואר ששלט בהארנהול. בתקופת שלטונו של המלך המשוגע, ראש בית טאלי היה הלורד הוסטר טאלי. ללורד הוסטר היו שלושה ילדים: אדמור, קייטלין וליסה. אשתו מיניסה טאלי מבית וואנט נפטרה בעת לידתה של קייטלין. לורד הוסטר תמך ברוברט באראתיאון ובנד סטארק כאשר מרדו במלך המשוגע. בתו קייטלין הייתה נשואה לנד, בעוד בתו ליסה נישאה לג'ון מבית ארין. במהלך מלחמת חמשת המלכים לורד הוסטר נוטה למות, ואדמור הוא ראש הבית בפועל. בית טאלי תומך במלך הצפון רוב סטארק. רוב סטארק נאלץ לשדך את אדמור לרוסלין פריי, כפיצוי על ששיקר לאביה, הלורד וולדר פריי ששולט בטירת התאומים. במהלך החתונה (שמקבלת לאחר מכן את הכינוי החתונה האדומה) הורג פריי את רוב סטארק, ואדמור טאלי מושלך לצינוק. בית פריי מקבל את נהרן וקייטלין נרצחת בברוטליות על ידי בנו של וולדר פריי, הלורד החדש של ארצות הנהר. ליסה טאלי אלמנתו של ג'ון ארין שולטת בקן הנשרים. היא נשאת לפיטר בייליש, ימים אחדים אחר נישואיהם משליך אותה בייליש מבעד לדלת-הירח אל מותה. טאלי הוא אחד מהבתים הגדולים של שבע הממלכות, והוא הבית העיקרי בארצות הנהר (Riverlands). מקום מושבם המרכזי הוא בנהרן (Riverrun). סמל הבית מציג טרוטה כסופה מזנקת מעל פסים כחולים ואדומים מעוקלים סיסמת הבית היא "משפחה, חובה, כבוד". שיר של אש וקרח אילן קפרוב, ‏ד' זה דרקון גדול: מילון משחקי הכס השלם, באתר ‏מאקו‏, 31 במרץ 2013
הקונגרס ה-114 של ארצות הברית

הקונגרס ה-114 של ארצות הברית, התכנס בוושינגטון ב-6 בינואר 2015 וסיים את כהונתו עם כינוס הקונגרס ה-115 ב-3 בינואר 2017. הסיעה הרפובליקנית החזיקה ברוב בסנאט (אותו נטלה מידי המפלגה הדמוקרטית בעקבות הבחירות ב-2014) וברוב בבית הנבחרים. הקונגרס כלל 541 חברים: 435 חברים בבית הנבחרים, שנבחרו בבחירות לקונגרס ב-2014. חלוקת המושבים בבית הנבחרים למדינות ארצות הברית נעשתה על פי תוצאות מפקד האוכלוסין שנערך ב-2010. 100 סנאטורים, ש-33 מהם נבחרו בבחירות לקונגרס ב-2014. 34 סנאטורים שנבחרו בבחירות ב-2010 ו-33 שנבחרו בבחירות ב-2012 מוסיפים לכהן בסנאט. שישה חברים ללא זכות הצבעה המייצגים את האזורים המבודדים ואת מחוז קולומביה. בסנאט נכללו 54 חברים מהמפלגה הרפובליקנית, 44 חברים מהמפלגה הדמוקרטית ושני חברים עצמאים (החוברים עם הדמוקרטים). נשיא הסנאט: ג'ו ביידן (סגן נשיא ארצות הברית, דמוקרט) הנשיא הזמני של הסנאט: אורין האץ' (רפובליקני) נשיא זמני אמריטוס: פטריק ליהי (דמוקרט) מנהיג הרוב: מיץ' מקונל (רפובליקני) מנהיג המיעוט: הארי ריד (דמוקרט) בבית הנבחרים נכללו 247 חברים מהמפלגה הרפובליקנית, 188 חברים מהמפלגה הדמוקרטית. יושב ראש בית הנבחרים: פול ראיין (רפובליקני) החליף באוקטובר 2015 את ג'ון ביינר מנהיג הרוב: קווין מקארתי (רפובליקני) מנהיגת המיעוט: ננסי פלוסי (דמוקרטית) 6 בינואר 2015 - פתיחת המושב הראשון של הקונגרס ובחירת יושב ראש בית הנבחרים. 20 בינואר 2015 - מושב משותף של שני בתי הקונגרס לכבוד נאום מצב האומה השנתי. 3 במרץ 2015 - נאום ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו בפני מליאת הקונגרס. הוא הוזמן לנאום על ידי יושב ראש בית הנבחרים ביינר ללא התייעצות עם הנשיא ברק אובמה. 25 במרץ 2015 - נשיא אפגניסטן אשרף גאני אחמדזאי נואם בפני מושב משותף של הקונגרס. 29 באפריל 2015 - ראש ממשלת יפן שינזו אבה נואם בפני מושב משותף של הקונגרס, הנאום הראשון של מנהיג יפני. 22 במאי 2015 - נתקבל חוק בחינת ההסכם הגרעיני עם אירן שהוגש על ידי הסנאטורים בוב קורקר ובן קרדין. 17 בספטמבר 2015 - תם פרק הזמן על פי חוק קורקר-קרדין, בו הייתה לקונגרס הזכות לבחון את הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית, וההסכם נכנס לתוקפו. 24 בספטמבר 2015 - האפיפיור פרנציסקוס ערך נאום היסטורי בפני מליאה משותפת של שני בתי הקונגרס. בנאום נכחו גם שופטי בית המשפט העליון וחברי הקבינט הנשיאותי. היה זה הנאום הראשון בקונגרס בו נאם אפיפיור. 25 בספטמבר 2015- ג'ון ביינר הודיע כי יתפטר מתפקיד יו"ר בית הנבחרים בסוף אוקטובר. קווין מקארתי, המועמד שנראה כיורשו המובטח הודיע שלא יתמודד. 29 באוקטובר 2015 - פול ראיין נבחר לתפקיד יושב ראש בית הנבחרים ברוב של 236 קולות (54.3%) 12 בינואר 2016 - נאום מצב האומה 2016. נאום מצב האומה האחרון של הנשיא ברק אובמה. 8 ביוני 2016 - ראש ממשלת הודו נרנדרה מודי נואם בפני מושב משותף של הקונגרס. הקונגרס ה-113 של ארצות הברית מדיה וקבצים בנושא הקונגרס ה-114 של ארצות הברית בוויקישיתוף אנגוס קינג וברני סנדרס
מיכאל גור

מיכאל אליהו גוֹר (13 בספטמבר 1898 – 21 באפריל 1969) היה שחקן תיאטרון ישראלי, ממייסדי "התיאטרון הארץ ישראלי" (התא"י) ושחקן התיאטרון "הקאמרי". נולד בי' בתשרי תרנ"ט למנחם ורחל לבית כהן ברוקישקיס שבליטא, אז חלק מן האימפריה הרוסית. בילדותו למד בחדר מתוקן והמשיך לימודיו בגימנסיה בריגה שבלטביה. סבו עלה ארצה ב-1906, התיישב בחברון ונפטר שם ב-1910. בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה הגיע כפליט ב-1915 לסמולנסק וסיים בגימנסיה שם את לימודיו. במהלך לימודיו הצטרף לחבורת תלמידים שעסקה בפעילות ציונית, בין השאר הפיקו עיתון ציוני מחתרתי. בשנת 1918 החל לימודיו באוניברסיטת מוסקבה ועבר משם לאוניברסיטת חרקוב. הצטרף בחרקוב לתיאטרון היידי "אונזער ווינקל" שהוקם אז וכן שיתף פעולה עם צבי פרידלנד ופאני לוביץ' בעריכת נשפים עבריים. בנוסף, הקים עם אברהם לוינסון את אגודת "הזמיר" לאמנות ותרבות עברית. בשנת 1919 עזב את "אונזער ווינקל" ואת חרקוב ושב לריגה. גור עלה לארץ ישראל בשנת 1921, בגיל 24, והתיישב בתל אביב. בשנים 1922-1923 הופיע ב"תיאטרון העברי" עם מרים ברנשטיין-כהן, ארי קוטאי, מאיר תאומי ויוסף אוקסנברג. בשנת 1922 הקים בגימנסיה הרצליה חוג דרמטי. ב-1924 הצטרף לתיאטרון הארץ ישראלי והופיע בין היתר במחזות "הדיבוק", "קשה להיות יהודי" ו"אין מזל" מאת שלום עליכם, "רוחות", "אל נקמות" לשלום אש ו"יזרעאל" של הנרי ברנשטיין. בשנת 1925 יצא עם מספר שחקנים לשנת השתלמות מקצועית בברלין. שם העלו את המחזה "בלשאצר". גור הוזמן על ידי רשת החינוך העברית תרבות לקובנה ב-1926 כדי לייסד שם תיאטרון עברי. בהיותו בקובנה נישא בשנת 1929 למרים ברנשטיין-כהן. בשנת 1935 שבו בני הזוג לארץ ישראל והקימו את תיאטרון "קומדיה ארץ ישראלית". הם העלו את המחזות "הילד הזר" מאת שקורקון, "המכשפה" מאת גולדפדן וכן מחזה ארצישראלי ראשון "גיטל מחפשת עבודה" מאת לאופולד לינדטברג. ייסד עם יוסף גולנד ומיה ארבטובה בשנת 1939 את להקת הרביו - "אף על פי" וביים חלק מהצגותיה. בשנת 1944 הצטרף לתיאטרון לי לה לו. בשנת 1949 הצטרף לתיאטרון הקאמרי והופיע בו עד לפטירתו. במהלך הקריירה שלו הופיע גם במחזות ז'אן ד'ארק, הטירה, הקמצן, וויצק, מהומה רבה על לא דבר, הצל, אדם לכל עת, אופנהיימר, רומיאו ויוליה, האדרת, הנרי הרביעי, חלק שני, המבול, תעלולי נאסר א-דין, האיש שבא לסעוד, פונדק בדרך, אני והסרג'נט, אין ברירה להובסון, הקיצו ורננו, לאחר הנפילה, המטאור, נוכלים ואוהבים, רומנוב וג'ולייט, גיבור היום, גנרל קישוט, שועלים קטנים. גור השתתף ב-1953 בסרט דני ועליזה וב-1963 בקומדיה רק בלירה. מיכאל גור נפטר מהתקף לב בג' באייר תשכ"ט, בגיל 70 ונטמן בבית העלמין הדרום. הותיר אחריו את רעייתו מרים ברנשטיין-כהן ובת משותפת, שחקנית הקאמרי אביבה גור. עיריית תל אביב הנציחה את זכרם בשלט בחזית הבניין בו התגוררו בני הזוג ברחוב ביל"ו 5. מדיה וקבצים בנושא מיכאל גור בוויקישיתוף מיכאל גור, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מיכאל גור, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי מיכאל גור, בתוך: שמעון לב-ארי, "מדריך 100 שנה לתיאטרון העברי", באתר החוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב דוד תדהר (עורך), "מיכאל אליהו גור", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ג (1949), עמ' 1242 מיכאל גור, בתוך: שמעון לב-ארי, "מדריך 100 שנה לתיאטרון העברי", באתר החוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב
סימור מיין

סימור מיין (באנגלית: Seymour Mayne; נולד ב-1944 במונטריאול, קנדה), משורר יהודי-קנדי בלשון האנגלית, מתרגם, עורך, מורה ומרצה. סימור מיין הוא מהבולטים מהדור השני של משוררים יהודים-קנדים בלשון האנגלית, שהידוע שבהם הוא לאונרד כהן. למד והתחנך במונטריאול. השלים לימודיו באוניברסיטת מקגיל ובאוניברסיטת קולומביה הבריטית. משמש כפרופסור לאנגלית ולספרות אנגלית באוניברסיטת אוטווה. בילדותו שמע ודיבר ביידיש, ולימים תרגם משירת היידיש לאנגלית. תרגומו לשירת אברהם סוצקבר קנה לו אוהדים לא מעטים. מיין כותב שירה אישית מודרנית, הנעה בין מולדתו הקנדית ומסורת התרבות האנגלית, לבין יהדותו וציונותו, זיקתו העזה אל לשונות היהודים, העברית והיידיש. בשנות השמונים ניסה סימור מיין להיאחז בארץ, ושהה בירושלים עם משפחתו למעלה משנה, בתקווה ללמד במרכז לתרבות קנדית באוניברסיטה העברית. הדברים לא נסתייעו והוא נאלץ לשוב לקנדה ולמשרתו שבאוטווה. סימור מיין הוא מתרגם פורה שתרגם עשרות משוררים לאנגלית. הוא רב לשונאי, ותרגם מיידיש, עברית, ספרדית ופולנית. הוא פרסם גם קרוב לחמישים כרכים של שירה, תרגומי שירה, שירה לילדים וממוארים. בין הספרים שערך גם הכרך "ירושלים, אנתולוגיה של שירה יהודית-קנדית". בספר בולטת הפואמה הלא ידועה של לאונרד כהן "ישעיה". בין השאר תרגם מיידיש לאנגלית מבחר משירי אברהם סוצקבר. Burnt Pearls, Ghetto Poems, יצא לאור בקנדה, בשנת 1981. וכן מבחר משירי מלך ראוויטש, זכריה ברגנר - בשם Night Prayer, יצא לאור בקנדה, בשנת 1993. ארבה הדממה, שירים, תרגם משה דור, ספרי עתון 77, תל אביב, 1993. טקס פשוט, שירים, תרגמו משה דור ושלמה וינר, הקיבוץ המאוחד, 1990. מבשר החלומות, מבחר שירים, תרגם משה דור, ספרית פועלים, תל אביב, 1984. עיר הנסתר, שירים, תרגם משה דור, גוונים, תל אביב, 1998. למסוק לתוך האור הכי חזק, מבחר שירים, תרגם משה דור, קשב לשירה, תל אביב, 2009. רפי וייכרט, מתוך הקרקע הקרושה (על ארבעה משוררים יהודים-קנדים), מקור ראשון, יוני 2006 סימור מיין, דגים התהפכו כמפציצי כסף, באתר ynet, 24 במאי 2009 סימור מיין (1944-), דף שער בספרייה הלאומית רשימת תרגומים לשירים של סימור מיין באינדקס "פואטרנס" לתרגומי שירה
סטוקטון (קליפורניה)

המונח "סטוקטון" מפנה לכאן. לערך העוסק בכדורסלן, ראו ג'ון סטוקטון. סטוקטון (באנגלית: Stockton) היא עיר ובירת מחוז סן חואקין שבמדינת קליפורניה בארצות הברית. סטוקטון נמצאת בצפון-מרכז המדינה, על שפת נהר הסן חואקין. על פי מפקד האוכלוסין של שנת 2014, אוכלוסיית העיר מונה 300,899 תושבים. סטוקטון נוסדה על ידי קרלוס מריה וובר בשנת 1849, כאשר קליפורניה הייתה עדיין חלק ממקסיקו, לאחר שרכש שטח אדמה לצורך כך. העיר נקראת על שם רוברט סטוקטון (אנ')‏ (1795–1866), קצין מעוטר במלחמת ארצות הברית–מקסיקו ובהמשך סנאטור אמריקאי. כאשר נוסדה, הייתה הקהילה הראשונה בקליפורניה ששמה לא התבסס על מקור ספרדי או אינדיאני. נמל הים של סטוקטון, נבנה במהלך הבהלה לזהב בקליפורניה, ומשמש כשער לצפון מרכז המדינה. הנמל סיפק גישה נוחה למסחר ולתחבורה למכרות הזהב הדרומיים. אוניברסיטת הפסיפיק (UOP) (אנ'), שנוסדה בשנת 1851, היא האוניברסיטה הוותיקה ביותר בקליפורניה, וממוקמת בעיר סטוקטון מאז 1923. בשנת 2012 הגישה העיר סטוקטון את הבקשה לפשיטת הרגל העירונית הגדולה ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית, לאחר כניסה לחובות עתק שלא יכלה לכסות. היו לכך מספר גורמים, ביניהם ניהול פיננסי כושל של העיר בשנות התשעים, הטבות נדיבות לעובדי העיר המאוגדים, והמשבר הכלכלי של שנת 2008. לאחר 3 שנים של שיקום כלכלי מרשים, סטוקטון יצאה בהצלחה מפשיטת רגל בפברואר 2015. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. לסטוקטון 7 ערים תאומות: יפן שיזואוקה, יפן ניגריה הסבה, ניגריה איטליה פארמה, איטליה הפיליפינים אילוילו, הפיליפינים מקסיקו אמפלמה, סונורה, מקסיקו הרפובליקה העממית של סין פושאן, הרפובליקה העממית של סין קמבודיה באטאמבאנג, קמבודיה מדיה וקבצים בנושא סטוקטון בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סטוקטון (באנגלית) סטוקטון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דלית אורבך

דלית אורבך (נולדה ב-26 במאי 1966) היא קופירייטרית וסופרת ישראלית - פרסמה 7 ספרי פרוזה בהוצאות לאור: ידיעות ספרים, כתר, זמורה. אורבך נולדה ברמת גן. למדה בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. אורבך עבדה מעל 25 שנים במשרדי פרסום המובילים בישראל, משרד פרסום. עבדה עשר שנים במשרד הפרסום מקאן תל אביב, שלוש שנים במשרד הפרסום באומן-בר-ריבנאי., ארבע שנים במשרד הפרסום גיתם וארבע שנים במשרד הפרסום אריאלי, ומאז עובדת כפרילאנסרית עצמאית. היא אם לשלושה, מתגוררת בגבעתיים. קונפטי (זמורה ביתן, 2002) קיפודים (ידיעות ספרים, 2005) וזה הסוף (ידיעות ספרים, 2007) בדידותו של קורא המחשבות (ידיעות ספרים, 2010) יותר מדי נינה (ידיעות ספרים, 2011) חתיכת סיפור (ידיעות ספרים, 2014) נפש מסכות (כתר, 2019) מדיה וקבצים בנושא דלית אורבך בוויקישיתוף האתר של דלית אורבך הבלוג של דלית אורבך, באתר "סלונה" דלית אורבך, דף שער בספרייה הלאומית דלית אורבך, בלקסיקון הספרות העברית החדשה דלית אורבך, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" דלית אורבך, ב"לקסיקון הקשרים לספרות ישראלית" הייתי רוצה לקרוא את ספרי כמו שאני קוראת ספר אחר, באתר הארץ, 7 במאי 2007 שירי לב-ארי, דלית אורבך: "לא להרגיש זה למות", באתר ynet, 17 בספטמבר 2011 אישי נשי - ריאיון עם הסופרת דלית אורבך, באתר YouTube מאיה נחום שחל, "לכתוב זה כמו טריפ", באתר כלכליסט, 10 בדצמבר 2014 רותי זוארץ, הסופרת והקופירייטרית דלית אורבך בכמה עצות לפרסומאים לקראת הבחירות (אורכב 16.12.2014 בארכיון Wayback Machine), "מעריב", 15 בדצמבר 2014 דלית אורבך, קופירייטרית מוערכת בענף משיקה רומן חדש בשם חתיכת סיפור, באתר "מזבלה", 27 בנובמבר 2014 דלית אורבך, במיזם "סופרים קוראים" של המרכז לספריות וספרות בישראל רשימת הפרסומים של דלית אורבך, בקטלוג הספרייה הלאומית הספרים של דלית אורבך, באתר "סימניה" מרכז הספר והספריות - https://www.icl.org.il/activity/mifgashim/ספרות-ותרבות/דלית-אורבך-2 מכּתביה: בדידותו של קורא המחשבות, באתר "טקסט" שרי שביט, ‏ידע הוא לא תמיד כוח: פרק מ"בדידותו של קורא המחשבות", באתר ‏מאקו‏, 25 בפברואר 2010 על ספריה: עלית קרפ, חתיכת סיפור: רומן מצוין על נבכי הנפש האנושית, באתר הארץ, 6 בינואר 2015 מאיה נחום שחל, "לכתוב זה כמו טריפ", באתר כלכליסט, 10 בדצמבר 2014 שירי לב-ארי, דלית אורבך: "לא להרגיש זה למות", באתר ynet, 17 בספטמבר 2011 קיפודים, באתר עברית בדידותו של קורא המחשבות, באתר טקסט יאשים טוגלו, וזה הסוף/ דלית אורבך, באתר ynet, 8 באוגוסט 2007 קונפטי/ אתר סימניה / תקציר הספר / [1] קונפטי/ ביקורת / אתר [BOOKME / https://www.bookme.co.il/מוצרים/קונפטי--דלית-אורבך-3–13360(הקישור אינו פעיל)] "נפש מסכות" מאת דלית אורבך: פרק לקריאה, באתר הארץ, 19 בספטמבר 2019 פרסום וקריאייטיב: מי גאון של אמא - מטרנה הכי בבית בעולם - אל על הגבינה עם הבית - תנובה נפלה עליך עז - יילו עברתי דירה - נישארתי בבית - 'משען' תשעה מיליון זה לא כסף לא איטונג - לא קונה איזה יופי את ניראית - קרליין לא סחבק - אהוד ברק - בחירות מילים יכולות להרוג - [סימוס בנהיגה] - משרד התחבורה מתוך עמוד הפייסבוק של דלית אורבך דלית אורבך עוזבת את באומן-בר-ריבנאי, באתר גלובס, 1 בדצמבר 2008 הספרים שכתבה דלית אורבך / אתר סימניה / https://simania.co.il/authorDetails.php?itemId=1656
קובריג

קובריג (ברומנית: Covrig) או סימיט (בטורקית: Simit) הוא לחם פריך, דומה לבייגלה בצורתו, אך עובר הכנה שונה במקצת (הבצק של הבייגלה מורתח קצרות לפני האפייה - הבצק של הקובריג לא). ברומניה קיימת תרבות שלמה סביב הקובריג לסוגיו השונים (קוֹבְריג ביחיד, קובריג'י ברבים). בכל רחוב מסחרי יש חנויות לממכר קובריגים הקרויות בשם "סימיג'ריה" (simigerie), שם הנגזר מה"סימיט" הטורקי או "קובריגריה" (covrigărie), שם הנגזר מה"קובריג" הבולגרי, הן בצורת שלובית (בייגלה) והן בצורת טבעת עבה, הן פשוטים, בתוספת זרעוני שומשום או פרג והן במילויים שונים, כגון זיתים, שוקולד ועוד. ליד כל חנות כזאת, המצוידת בחלון ממכר קטן ובשלט המציין את סוגי הקובריגים השונים ומחיריהם, מתעכבים קונים רבים וממשיכים בדרכם תוך אכילת הקובריג הטרי מתוך שקית הנייר, ולעיתים אף נושאים עמם מחרוזת של קובריגים בצורות ובגדלים שונים. עם זאת, מסורת הבייגל טוסט המקובל בישראל איננה מוכרת שם כלל. הרומנים חוגגים ב-26 באפריל את יום הקובריג. ב-2014, ברומניה היו רשומות כארבעת אלפים סימיג'ריות, 480 מתוכן בבוקרשט. במטבח הטורקי מקובל להגיש סימיט בצירוף כוס תה, ריבת פירות או גבינה. אין ודאות לגבי מקור הקובריגים, אך מרבית ההיסטוריונים מסכימים, שהם הומצאו על ידי נזירים גרמנים. על פי "היסטוריית המדע והטכנולוגיה" מאת Bryan Bunch ו-Alexander Hellemans הקובריג הומצא בשנת 610 על ידי נזיר איטלקי, כדי לתגמל בו ילדים שלמדו את התפילות וכונה Pretiola. ייתכן שאיור מהמאה ה-12, מאלזס, בשם Hortus deliciarum מציג לראשונה קובריג. מדיה וקבצים בנושא קובריג בוויקישיתוף Covrigul – semnificatii si traditii (ברומנית) Covrigul. O istorie împletită (VIDEO) (ברומנית) Am descoperit inca o zi aniversara (ברומנית) Cel mai vândut produs al crizei: nu duce lipsă de clienţi şi aduce marje de profit de 25% (ברומנית) Covrigul. O istorie împletită (VIDEO) (ברומנית)