laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
לילנגני

לילנגני (בסוואזית ובאנגלית: Lilangeni; סימון לפי תקן ISO 4217: SZL) הוא ההילך החוקי של מדינת אסוואטיני שבדרום אפריקה. והוא מחולק ליחידות משנה של 100 סנט. הלילנגני (ברבים: אמלנגני) הוצג לראשונה בשנת 1974 בשווה לראנד הדרום אפריקאי, אליו הוא נותר קשור בשער חליפין קבוע של אחד לאחד. ב- 6 בספטמבר 1974 הציגה הרשות המוניטרית של סווזילנד שטרות בערכים של 1, 2, 5 ו-10 אמלנגני, ובשנת 1978 התווסף אליהם השטר של 20 אמלנגני. בשנת 1981 הבנק המרכזי של סווזילנד (כיום אסוואטיני) השתלט על ייצור שטרות הנייר, והדפיס שטרות מיוחדים לציון 60 שנות מלוכה של המלך סובהוזה השני (אנ'). בין 1982 ל-1985 הדפיס הבנק שטרות חדשים בערכים של 2, 5, 10 ו-20 אמלנגני. וב-1990 הדפיס הבנק גם שטר של 50 אמלנגיני. שטרות ה-2 וה-5 אמלנגני הוחלפו במטבעות ב-1995. שטר ה-100 אמלנגני נכנס למחזור בשנת 1996 ואחריו ב-1998 נכנס למחזור גם שטר ה-200 אמלנגני. כאשר שטרות ה-200 אמלנגני מציינים את יום השנה ה-30 לעצמאותה של אסוואטיני. ב-5 בספטמבר 2008 הוציא הבנק המרכזי של סווזילנד שטרות של 100 ו-200 אמלנגני לציון יום הולדתו ה-40 של המלך מסוואטי השלישי ולציון 40 שנות עצמאות. וב -1 בנובמבר 2010 הוציא הבנק המרכזי של סווזילנד סדרת שטרות חדשה עם תכונות אבטחה משופרות. מדיה וקבצים בנושא לילנגני בוויקישיתוף Swaziland new 100- and 200-lilangeni notes (B229a and B230a) confirmed – BanknoteNews (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא כלכלה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רעידת האדמה בסומטרה (2009)

רעידת האדמה בסומטרה, אינדונזיה, התרחשה ב-30 בספטמבר 2009, באי סומטרה, שהוא האי הגדול ביותר באינדונזיה ומהגדולים בעולם. מוקד הרעש היה בחוף האי, כ-45 ק"מ מהעיר פדאנג. הרעידה התרחשה בשעה 17:16 (שעון מקומי) בדרגה 7.9 בסולם מגניטודה לפי מומנט, וגרמה למפולות של בוץ, סלעים, עצים ובניינים ולהרס רב. לפחות 1,300 אנשים נספו ברעש האדמה, וכ-3,000 נוספים הוכרזו כנעדרים. יותר מ-2,400 פצועים אושפזו בבתי החולים. לפחות 20,000 בתים נפגעו ברעש, לאורך קו החוף שאורכו כ-100 קילומטרים. מדיה וקבצים בנושא רעידת האדמה בסומטרה בוויקישיתוף אינדונזיה: מעל 1,000 הרוגים ברעש האדמה, באתר וואלה, 2 באוקטובר 2009 סוכנויות הידיעות, 4 ימים אחרי הרעש: האינדונזים חופרים בידיים, באתר ynet, 4 באוקטובר 2009
דגל קורסיקה

דגל קורסיקה אומץ עם הקמת הרפובליקה הקורסיקנית בשנת 1755 על ידי המייסד פסקוואלה פאולי. הדגל מבוסס על דגלים עממיים שהיו נפוצים באי. הוא מציג ראש מורי (סמל האי) בצבע שחור עם בנדנה לבנה סביב מצחו. הבנדנה מעל עיניו של הראש מסמלת את החירות שהשיגה הרפובליקה הקורסיקנית. בקורסיקה נקרא הדגל a bandiera testa mora, כלומר "הדגל עם הראש המורי". לאחר סיפוח השטח לצרפת בשנת 1769 נאסר השימוש בדגל באופן מעשי, אולם פטריוטים קורסיקנים המשיכו להניפו. אולם במשך השלטון הצרפתי הונף הדגל כפעולת מחאה כשהבנדנה מכסה את העיניים, כדי להדגיש את העצמאות שנלקחה מתושבי האי. במשך תקופת השלטון הקצרה של הממלכה האנגלו-קורסיקאית הונף הדגל ללא כיסוי העיניים בתוספת סמל הממלכה המאוחדת. עד שנות השמונים של המאה העשרים לא היה הדגל בשימוש, ומאז הוא משמש כדגל מחוז קורסיקה בצרפת. מדיה וקבצים בנושא דגל קורסיקה בוויקישיתוף דגל קורסיקה, באתר דגלי העולם (באנגלית) Thrasher, Peter Adam. Pasquale Paoli: An Enlightened Hero 1725–1807. Hamden, CT: Archon Books, 1970. p. 178. ISBN 0208010319 ערך זה הוא קצרמר בנושא סמלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פרנק קונגולזי

הפרנק הקונגולזי הוא ההילך החוקי של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו (לשעבר - זאיר) מאז 1998. מאז שקונגו קיבלה את עצמאותה מבלגיה ב-1960 ועד 1967, המטבע שהיה בשימוש נקרא 'פרנק' (והיה מחולק ל-100 סנטימים, כמו הפרנק הבלגי). ב-1967 הוחלף הפרנק בזאיר (Zaire), ביחס של 1000 פרנק לזאיר אחד. הזאיר היה בשימוש עד ל-1993 שעה שאינפלציה קשה אילצה את המדינה להחליף אותו בזאיר חדש, ביחס של 1 לשלושה מיליון. ב-1998, בעקבות שינוי שמה של המדינה מ'זאיר' ל'קונגו', הוחלף המטבע שוב: הזאיר החדש הוחלף, ביחס של אחד למאה אלף, בפרנק. מדיה וקבצים בנושא פרנק קונגולזי בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ובנושא כלכלה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קוואצ'ה זמבי

קוואצ'ה זמבי הוא ההילך החוקי של זמביה מאז 1968. לפני כן היו המטבעות מחולקים לפי השיטה הבריטית: 12 פני בשילינג, ו-20 שילינג בלירה זמבזית אחת. משמעות המילה קוואצ'ה (Kwacha) בשתיים מן השפות המדוברות בזמביה היא "שחר". גם המטבע במלאווי השכנה נקרא קוואצ'ה. בשטר שבתמונה, 500 קוואצ'ה מ-1974, מוצג דיוקנו של קנת' קאונדה, שהיה נשיאה של זמביה מאז קיבלה את עצמאותה מבריטניה ב-1964, ועד מועד הבחירות הדמוקרטיות הראשונות במדינה, ב-1991. במרכז סמל זמביה, ומאחור עבד משתחרר משלשלאותיו. ב-1992, לאחר חילופי השלטון, הוסרה דמותו של קאונדה מן השטרות והוחלפה בדמות עיט ממין עיט דגים אפריקני. ערך המטבע צנח לאורך השנים, מיחס של 1.2 דולר אמריקני לקוואצ'ה ב-1968, ל-3400 קוואצ'ה לדולר ב-2008. כיום משתמשים בעיקר שטרות בערכים של 50 עד 50,000 קוואצ'ה. שטרות בערך 20 קוואצ'ה וכן מטבעות בעריכים נמוכים ביותר עדיין מהווים הילך חוקי, אך כמעט אינם בשימוש. הקוואצ'ה נחלק ליחידות של 100 נגואה (ngwee) אך הן אינן בשימוש. בשנת 2003 הוחל בהדפסת שטרות עשויים פולימר, לראשונה באפריקה. מדיה וקבצים בנושא קוואצ'ה זמבי בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא כלכלה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יוסף גטניו

יוסף גטניו (1939 – 9 בפברואר 2016) היה צייר ישראלי ומורה לאמנות וציור. יוסף נמנה עם ראשי קבוצת "קבוצת +10", ביניהם רפי לביא ומשה גבעתי. גטניו נולד בבולגריה. עלה לישראל ב-1940 ובשנת 1963 נשלח מטעם משרד החינוך לביאנלה של הצעירים בפריז. ב-1965 זכה בפרס רכישה מטעם מוזיאון תל אביב בתערוכת צעירים ונשלח שוב לביאנלה בפריז. גטניו זכה במלגת קרן שרת להשתלמות בחו"ל מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל. במסגרת לימודיו בפריז, השתלם בבתי הספר הנחשבים: אקול נסיונל סופרייר דה בוזאר ו-Ecole superieure des metiers d'art. עם שובו לישראל, באמצע שנות ה-70 של המאה ה-20, החל ללמד ציור במכונים שונים, ביניהם מכון "אבני", המכון לאמנות בת-ים והאוניברסיטה "העממית". ב 9 בפברואר 2016 נפטר גטניו בביתו ברמת גן עקב מחלת סרטן הלבלב. בנו, דוד גטניו, הוא קצין בקבע. תערוכת יחיד בביתן אגודת הציירים והפסלים, תל אביב. תערוכת "צורת היום", מוזיאון בצלאל, ירושלים. תערוכת יחיד בגלריה דוגית. תערוכת יחיד בגלריה לאמנות בבית לייויק, תל אביב. תערוכת יחיד במוזיאון העירוני של חולון. תערוכת יחיד בגלריה שלוש, תל אביב. תערוכת יחיד בגלריה אפרת, תל אביב. סלון קבוצתי באוסטנד, בלגיה. תערוכה קבוצתית, Centre Berger, פריז. סלון קבוצתי בשרבורג, צרפת. תערוכת יחיד בגלריה Yves Brun, פריז. תערוכת יחיד בגלריה De Sfinx, אמסטרדם. תערוכת יחיד בחסות ובארגון הברון דה רוטשילד, צרפת. תערוכת יחיד בגלריה Ardeche Torrier, צרפת. מדיה וקבצים בנושא יוסף גטניו בוויקישיתוף הם לא היו עשרה, באתר הארץ, 5 במרץ 2008 אתר גלריה אישי- יוסף גטניו ערך זה הוא קצרמר בנושא אמנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
צבי חרמון

צבי חרמון (10 בפברואר 1912–1996) היה נציב בתי הסוהר, עוד כששירות בתי הסוהר היה תחת חסות משטרת ישראל, מ-1952 ועד 1958. נולד כהרמן אוסטפלד בגרמניה וגדל בעיר המבורן (כיום חלק מדויסבורג). חרמון היה עובד סוציאלי ורב ליברלי בהכשרתו, קצין מבחן ובעל תואר דוקטור בתחום הפנולוגיה (תורת הענישה). ב-1938 עלה לארץ ישראל. למד בבית הספר לשירות סוציאלי שהקימה סידי ורונסקי. ב-1942 עבר לחיפה והפך אחר כך לקצין המבחן היהודי הראשון בעיר. לאחר הקמת המדינה עבר לעבוד במשרד הסעד והיה מנהל המדור לשיקום נוער. בספטמבר 1952 מונה לנציב בתי הסוהר, תוך שהוא מתנה את הסכמתו לקבל את התפקיד בכך שהוא לא יהיה אחראי לביטחון בו, לטענתו, הוא אינו מבין. לאחר שמונה לנציב בתי הסוהר חרמון שינה נהלים בשירות בתי הסוהר שהיו מושרשים מתקופת המנדט הבריטי והכניס לראשונה עובדים סוציאליים וגורמים חינוכיים. חרמון הנהיג חופשות לאסירים; הקים מחלקה פסיכיאטרית לאסירים הסובלים ממחלות נפש ומרכז מיון אסירים בכלא רמלה; וביטל את השימוש באלה אצל הסוהרים. ב-1954 קבע תשלום לאסירים תמורת עבודתם. הגישה הכללית הפכה להיות גישה שיקומית. ב-1958, בעקבות מרד האסירים בכלא שטה קבעה ועדת חקירה בראשות השופט ד"ר משה עציוני, שחרמון "לא עמד באחריות הכללית המוטלת עליו" וכי למרות ששר המשטרה התריע בפניו על המצב הביטחוני הירוד בבתי הסוהר לא פעל לתיקון הליקויים. הוועדה קבעה שלאור אי הסכמתו להיות אחראי לנושאי ביטחון לא היה מקום למנותו לנציב בתי הסוהר. עם זאת, ציינה הוועדה לחיוב את עבודתו בשטחים אחרים. בעקבות זאת, באוקטובר 1958, מונה אריה ניר לנציב בתי הסוהר וחרמון הועבר לתפקיד המנהל המדעי המרכז למיון, הסתכלות ומחקר של בתי הסוהר, וכן ליועץ למשרד המשטרה לענייני טיפול בעבריין ושיקומו, ללא שינוי בדרגתו. בשנת 1964 היה חבר בהנהלה של הוסטל לאסירים משוחררים בנתניה. החלפת תפקידים זו הביאה לשינוי מהותי בגישת השירות לאסירים, ובמדיניות שירות בתי הסוהר וסדרי העדיפויות בו. גישתו הטיפולית-שיקומית של חרמון שבה והתממשה עם הקמתו של בית סוהר חרמון הקרוי על שמו. בשנת 1959 היה מראשוני חברי הסגל של המכון לקרימינולוגיה, שהוקם במסגרת הפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים, ועמד בראש מחלקת העונשין. משה רבי, להצלת ילדים עזובים בחיפה, הד-המזרח, 17 במאי 1946 דב שובל, חיפה העברית למען הילד העזוב, משמר, 17 ביולי 1947 האמת על הצבעה אחת בעירית פ"ת, שערים, 31 במאי 1951 עמל בחיפה מרחיב את שעריו, דבר, 5 באוקטובר 1951 מלאכה לנערים עולים, חרות, 31 ביולי 1952 נציב בתי הסוהר נכנס לתפקידו, מעריב, 15 בספטמבר 1952 דו"ח שטה מאשים: הזנחה ורשלנות בכלא, מעריב, 27 באוגוסט 1958 אסירים יקבלו שכר בעד עבודתם, מעריב, 3 באוקטובר 1954 ד"ר חרמון נתמנה יועץ לטיפול בעבריין, הצופה, 15 באוקטובר 1958 אכסניה לקליטת אסירים משתחררים תוקם בנתניה, מעריב, 25 ביוני 1964 הדס שפר, ואלה שמות: מ"חרמון" ועד "קישון", באתר nrg‏, 2 בדצמבר 2007
דולר זימבבואי

דולר זימבבואי היה ההילך החוקי של זימבבואה, מאז הקמתה בשנת 1980 ועד אפריל 2009 והוא החליף את הדולר הרודזי שהונהג בשנת 1970. סימנו של המטבע הוא Z$. דולר זימבבואי אחד מורכב מ-100 סנטים, וערכו המקורי היה שווה לזה של לירה שטרלינג. בעקבות אינפלציה והתמוטטות הכלכלה, החלו ארגונים רבים להשתמש בדולר אמריקני במקומו. נכון ל-7 במאי 2005, היו 6,174.95 דולר זימבבואי שווים דולר אמריקני אחד. השטר הגדול ביותר במחזור היה של 1,000 דולר זימבבואי. ב-1 באוגוסט 2006 שונה המטבע הזימבבואי כך שדולר זיממבואי משוערך אחד RZD שווה ל-1,000 דולרים ישנים. שער החליפין בספטמבר 2006 היה כ-1,000 דולרים חדשים לדולר אמריקני אחד. האינפלציה גאתה ועלתה על 1,000%. ביולי 2008 דולר אמריקני אחד היה שווה כ-70 מיליארד דולר זימבבואי והונפק אז שטר של 100 מיליארד דולר זימבבואי שלא הספיק אפילו לרכישת כיכר לחם. בהמשך אף הונפקו שטרות של 10, 50 ו-100 טריליון דולר זיממבואי. החל מאוגוסט 2008 מחק הבנק המרכזי של זימבבואה 10 אפסים מהמטבע ולפיכך דולר זימבבואי חדש אחד היה שווה 10 מיליארד דולרים ישנים. בפברואר 2009 שונה המטבע בפעם השלישית, ונמחקו 12 אפסים מהמטבע. האינפלציה השנתית הגיעה ל-11.2 מיליון אחוז. הדולר הזימבבואי בוטל ב-12 באפריל 2009, זאת לאחר שצעדים לייצוב המטבע לא צלחו. משרד האוצר המקומי החליט לעבור באופן רשמי לשימוש במטבע זר במדינה דוגמת הדולר האמריקאי, האירו, הלירה שטרלינג, הפולה הבוטסואני והראנד הדרום אפריקאי, זאת כיוון שלא נותר כמעט אף אחד שהמשיך להשתמש במטבע וכן מכיוון שהירידה בערך המטבע המקומי הייתה גבוהה מקצב הדפסתו על ידי הבנק המרכזי המקומי. מדיה וקבצים בנושא דולר זימבבואי בוויקישיתוף אתר הבנק המרכזי של זימבבואה https://www.cato.org/zimbabwe נכון לנובמבר 2008 האינפלציה האסטרונומית הכניעה את זימבבווה: ביטלה את המטבע המקומי, באתר כלכליסט, 12 באפריל 2009 ערך זה הוא קצרמר בנושא כלכלה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אבא יודן

אַבָּא יוּדָן היה חכם מחכמי ארץ ישראל בדור הראשון של האמוראים, משמשיו של רבי יהודה הנשיא. במדרש רבה הוא נקרא אבא יודן, ובתלמודים הבבלי והירושלמי הוא מכונה "אַבְדָּן" (אַבְּדָן), ומסביר התוספות שמדובר באותו אדם, אלא שאבדן זו "לישנא קלילא", לשון קלה. התלמוד מספר כי לאבא יודן קרו כמה צרות ביום אחד. הוא נצטרע - לקה בצרעת (בדומה למרים הנביאה). שני בניו טבעו. שתי כלותיו מיאנו - (התאלמנו לפני שנולדו להם ילדים ולא הסכימו להתחתן עם האחים של בעליהן). התלמוד מספר כי אבא יודן העליב את רבי ישמעאל בן רבי יוסי, כשזה בא ללמוד תורה, בבית מדרשו של רבי יהודה הנשיא, ועל כן נענש ובאו עליו הצרות הללו. פסקיו של אבא יודן הובאו תמיד בשם רבו, רבי: תפילת מוצאי שבת בשבת על ידי הציבור – מספר התלמוד בשם "אבידן" (אבא יודן): "בשבת אחת, התכסו השמים בעננים, הציבור חשב שכבר חשכה ונכנס לבית הכנסת להתפלל ערבית. כשהתבהרו השמים וזרחה השמש שנית, הסתבר שעדיין יום. פסק אבא יודן בשם רבי כי שונה הדין בציבור ואין מטריחין אותו לחזור ולהתפלל. תפילת ערב שבת – לגבי תפילת ערב שבת, מסופר בפסיקתא, כי רבי יהודה הנשיא, ציווה על אבא יודן, להכריז בציבור כי יש להתפלל ערבית של שבת, כל עוד עדיין יום, כדי להוסיף מן החול על הקודש. תפילה מתוך דבר הלכה – בימיהם נהגו ללמוד הלכה אחת קודם התפילה. אבא יודן ידע לבחור לשם כך הלכות קצרות ומיד קם והחל בתפילה. סגולות - אישה אחת באה לפני רבי יהודה הנשיא והתלוננה שבכל פעם שהיא מקיימת יחסי אישות עם בעלה, היא מדממת ונאסרת עליו. הלך אבא יודן, בעצת רבו, הפחיד אותה והתופעה חלפה. המדרש מספר על רבי אליעזר ורבי יהושע ורבי עקיבא שהלכו לאסוף צדקה ופנו לאבא יודן שהיה גר בחולות אנטוכיה. אולם, לא מדובר באבא יודן תלמידו של רבי, שכן הוא עדיין לא חי בתקופתם של תנאים אלו. "אַבָּא יְהוּדָה (או אבא יודן)", יהודה דוד אייזנשטיין (עורך), אנציקלופדיה אוצר ישראל, ניו יורק: פרדס, תשי"ב, חלק א, עמוד 8, באתר היברובוקס "אַבְדָּן", יהודה דוד אייזנשטיין (עורך), אנציקלופדיה אוצר ישראל, ניו יורק: פרדס, תשי"ב, חלק א, עמוד 14, באתר היברובוקס הרב אהרן הימן, "אבדן", תולדות תנאים ואמוראים, לונדון, תר"ע, באתר ויקיטקסט תוספות, מסכת יבמות, דף ק"ה, עמוד ב', ד"ה אבא יודן, ומה שהשתמש התוספות במילה ירושלמי, כוונתו למדרש רבה, שכן הראשונים נהגו לכנות את מדרש רבה - ירושלמי. תלמוד בבלי, מסכת יבמות, דף ק"ה, עמוד ב' תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף כ"ז, עמוד ב' פסיקתא רבתי, פרשה כ"ג. ירושלמי מסכת ברכות פרק ה', דף ל"ז, הלכה א'. תלמוד בבלי, מסכת נדה, דף ס"ו, עמוד א' דברים רבה ד', ח'.
תחות

תחות הוא אל החוכמה, הכתיבה, המדע, השירה והקסם במיתולוגיה המצרית. הוא מכונה גם איביס ומתואר לעיתים כגבר בעל ראש של ציפור מגלן (Threskiornis aethiopicus), או בעל ראש של בבון. על פי המסורת, האל תחות והאל הורוס הם אלה העומדים משני צידי הסירה של האל רע, כאשר היא עוברת בשאול במהלך הלילה. תחות, כמו האלות חתחור וסח'מת, נוצר למעשה מאיבר מסוים בגופו של האל רע - אל השמש וראש פנתאון האלים המצרי. במקרה של תחות, הוא נחשב לנציג ליבו ולשונו של רע, ובשל כך גם לדובר שלו. המקבילה הנשית של תחות היא האלה סשהת. תחות, או דג׳חותי, מתואר ברוב המיתוסים כאל החוכמה והלמדנות, אשר המציא את הכתב והעבירו לאדם, כלומר לבני העם המצרי. תחות משתתף במספר לא-מבוטל של מיתוסים ואגדות במיתולוגיה המצרית, ונטל חלק בכמה מהקרבות הגדולים במיתולוגיה המצרית. למשל, בקרב הראשון בין האל רע לבין הנחש אפופיס, ובקרב הגדול שהתרחש בין האל הורוס ובין סת. בדרך כלל, אם אל נפצע בצורה קשה בקרב, תחות היה זה שמרפא אותו. תחות השתתף באופן משמעותי בלידתם של האלים המלכותיים: אוסיריס, איסיס, סת ונפתיס. לפי האגדה, אחרי שרע גילה את דבר נשואיהם של גב ונות- אל האדמה ואלת השמיים, שהתקיימו בלי אישורו, הוא זעם וקילל את הזוג, שלא ייוולד להם ילד במשך שנה, שכללה אז 360 ימים. נות, נחושה בדעתה ללדת ילדים, אתגרה את תחות למשחק סנת (משחק מצרי המזכיר קצת שחמט), ניצחה בעזרת תכסיס, ותחות נתן לה כפרס זכות להביע משאלה. נות ביקשה להוסיף עוד כמה ימים לשנה, ותחות מילא את בקשתה, והוסיף לשנה עוד חמישה ימים. כיוון שהם לא היו כלולים בלוח השנה המקורי, רע לא ידע עליהם, ובחמשת הימים הנוספים ילדה נות את האלים המלכותיים. בסיפור מותו של אוסיריס, תחות, יחד עם נפתיס, עזר לאיסיס להקים את אוסיריס המת לתחייה. אחרי שאיסיס אספה את חלקי גופתו של בעלה, נתן לה תחות את לחש הקסם שיגרום לאוסיריס לקום לתחייה. שמו של תחות, נכתב בהירוגליפים המצריים כ"ג'חוטי" (𓅝𓏏𓏭𓁟 ḏḥwty), שנשאב מהמילה ג'חו (ḏḥw)- הכינוי העתיק לציפור האיביס (מגלן), שנכתב בדרך כלל כ-הבי (hbj). צורת הכתיבה הזו מרמזת על סוג של הוקרה לציפור האיביס, ושמו מתורגם כ"זה הדומה לאיביס" (בנפשו ובגופו). לתחות יש שמות חלופיים וכינויים רבים בהם: ג'הוטי, תהוטי, טאהוטי, זהוטי, טצ'ו ו-טטו. השם "תחות" הוא למעשה, הגרסה היוונית לשם המצרי המקורי "ג'חוטי". כמו כן הוא מכונה גם "הנאדר שלוש פעמים", "הדומה לאיביס" ו-"האל הסנדק". אלוהויות במצרים העתיקה מדיה וקבצים בנושא תחות בוויקישיתוף topic/Hermes-Trismegistos-Egyptian-god תחות, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) תחות, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית)
פרידריך וילהלם פון ארדמנסדורף

הברון פרידריך וילהלם פרייהר פון ארדמנסדורף (בגרמנית: Friedrich Wilhelm Freiherr von Erdmannsdorff‏; 18 במאי 1736 - 9 במרץ 1800) היה אדריכל ותאורטיקן גרמני בתחום האדריכלות, ואחד מהמייצגים הבולטים של האדריכלות הנאו-קלאסית בגרמניה. ארדמנסדורף נולד בדרזדן לברון ארנסט פרדיננד ולאשתו הנרייטה מרגריט פון הסלר. לאחר שהשלים את לימודיו באקדמיית קווליאר בדרזדן (1750–1754) הוא החל ללמוד באוניברסיטת האלה-ויטנברג, שם פגש את הנסיך פרנץ פון אנהלט-דסאו, והחל לעבוד עבורו החל מ-1758. בהתאם לאידיאלים של עידן האורות רצה הנסיך להפוך את אדמותיו ל"ממלכת גן" (גרטנרייך) אחידה. בנוסף להגברת היופי של הנוף היו אמורים להיבנות מבנים רבים, כגון מקדשים וגשרים, שיהיו נגישים עבור כולם. הוא העסיק את ארדמנסדורף על מנת לבצע את התכנון של השטח. בין 1761 ל-1775 הוא ערך סיורים רבים באיטליה, הולנד, אנגליה, צרפת ושווייץ, ובמהלכם ספג השראה לתכנון ממלכת הגנים של דסאו-ורליץ. הוא התלווה לנסיך, והכיר את סגנונם של האדריכלים הסקוטיים רוברט וג'יימס אדם, וצפה גם בסגנון הבנייה של האדריכל ויליאם צ'יימברס. בעת ששהה ברומא הוא התוודע להיסטוריון של תולדות האמנות. האמנות והתרבות של אנגליה באותה תקופה השפיעו על ארדמנסדורף ועל הנסיך פרנץ. האדריכלות הפלדיאנית של אנגליה, ששורשיה הם בין היתר מהווילות הפלדיאניות בוונטו, באה לידי ביטוי ביצירותיו המאוחרות של ארדמנסדורף והייתה אחת ההשפעות החזקות על עבודתו לצד האדריכלות של עיצוב פנים מתקופת רומא העתיקה. הוא בנה את הבית הכפרי בוורליץ בסגנון זה. למרות שארדמנסדורף העדיף את הסגנון האדריכלי הזה, הוא הקים מבנים גם בסגנון התחייה הגותית שהיה חביב על הנסיך פרנץ. בין היתר הוא המיר את ההשפעות שספג במהלך טיולו באנגליה לכדי מעשה במהלך בניית הבית הגותי באדמות ורליץ. ב-1781, בעת שהותו באנהלט-דסאו, הוא נישא לווילהלמינה פון אהלימב. לזוג נולדו שתי בנות. ב-1786 זומן ארדמנסודף על ידי המלך פרידריך וילהלם השני מפרוסיה, על מנת שיעצב מחדש את הקישוטים בחדרי השינה והעבודה שלו בארמון סנסוסי שבפוטסדאם, כמו גם בברלינר שטאדשלוס. הוא נשאר בברלין ובפוטסדאם עד 1789, והתמנה לחבר כבוד באקדמיה המלכותית לאמנויות ומדעים מכניים בברלין. מעבר לעבודתו זו הוא היה פעיל בברנדנבורג כיועץ בתחומי האמנות, תרבות וחינוך. בין 1789 ל-1790 הוא התגורר באיטליה פעם נוספת, שם התוודע למספר ציירים ופסלים. לאחר טיול בוויימאר ב-1791 ביחד עם הנסיך פרנץ, הוא ביקר בחצרות המלוכה של גותה, קאסל וקרלסרוהה. ב-1796 הוא החל לעבוד בחברה בדסאו שמטרתה להפוך יצירות אמנות לפופולריות באמצעות תצריבים. בתקופה זו הוא גם הרצה בבית הספר לאדריכלות של ברלין, בו לימד בין השאר את פרידריך גילי, לימים מורו של קארל פרידריך שינקל. ארדמנסודף מת בדסאו בגיל 63, ונקבר בבית הקברות החדש של העיר. מדיה וקבצים בנושא פרידריך וילהלם פון ארדמנסדורף בוויקישיתוף פרידריך וילהלם פון ארדמנסדורף בקטלוג הספרייה הלאומית של גרמניה
ג'ודוקא

ג'וּדוֹקָא או ג'וּדַאי (ביפנית: 柔道家) הוא אדם המתאמן בג'ודו. ההבדלים בין הג'ודאים הם בחגורות – כאשר הג'ודוקא מתקדם, הוא מקבל חגורה לפי מספר השנים שבהן הוא מתאמן או לפי הצלחה בתחרויות (בחגורות הגבוהות יותר). הג'ודוקא מתחיל בחגורה לבנה, וצריך להתאמן כ-14 שנה (בממוצע) בג'ודו על מנת לקבל את החגורה השחורה - החגורה שהיא כמעט הגבוהה ביותר בג'ודו. בין חגורות אלו, על הג'ודוקא לקבל את חגורות הקיו (級 ,kyū; הפירוש המילולי: "דרגה"), או חגורות החניך. צבען של החגורות מצביע על רמת הג'ודוקא בתחום. החגורות, מהדרגה הנמוכה לגבוהה, הן: צהובה, כתומה, ירוקה, כחולה וחומה. לעיתים עליו לקבל גם את חגורות הביניים, שהן: צהובה-לבנה, צהובה-כתומה, כתומה-ירוקה וירוקה-כחולה. על מנת לקבל את החגורות יש לעבור מבחן. עם כל חגורה מתווספים עוד תרגילים בהם הג'ודוקא צריך להראות מיומנות ועליו לקבל ציון גבוה יותר. לעומת ארצות אחרות בהן ניתן לעבור לחגורה חומה כבר בגיל 12 ללא ניקוד בתחרויות, לחגורות חומה ושחורה בישראל צריך גם להתקדם בתחרויות בהצטיינות (המעבר מחגורה כחולה לחומה עשוי להימשך בין 5 ל-6 שנים) ולהיות בגיל 15 ומעלה. כמו כן, על הג'ודוקא לעבור את המבחן עם ציון כמעט מקסימלי (בערך 100%). לאחר שהג'ודוקא עובר את המבחן, הוא מקבל את החגורה השחורה בדרגת דאן-1 (一段 ,Ichidan). "דאן" (段 ,dan) פירושו ביפנית "דרגה" או "שורה". על מנת לעבור את כל דרגות הדאן, על הג'ודוקא להתקדם בתחרויות במשך כ-20 שנה ואף יותר. רק מעטים מקבלים את חגורת "דאן השיש", היא החגורה האדומה-לבנה. מעטים עוד יותר קיבלו את החגורה האדומה (דאן 9–10), ואת הדרגה הגבוהה ביותר, דאן 12, קיבל לאחר מותו רק מייסד הג'ודו, פרופסור ג'יגורו קאנו (嘉納治五郎 ,Kanou Jigorou; ביפנית שם המשפחה, במקרה זה קאנו, מופיע לפני השם הפרטי). מדיה וקבצים בנושא ג'ודוקא בוויקישיתוף בנקבה: ג'וּדָאִית, ברבים: ג'וּדָאִים, ברבות: ג'וּדָאִיוֹת מקור המילה בשפה היפנית, ואין למונח זה (על פי כללי הדקדוק היפני) הטיות של רבים או זכר ונקבה ג'וּדַאי, באתר האקדמיה ללשון העברית ערך זה הוא קצרמר בנושא ספורטאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
האוניברסיטה הפתוחה אל-קודס

האוניברסיטה הפתוחה אל-קודס (בערבית: جامعة القدس المفتوحة) היא האוניברסיטה הפלסטינית הגדולה ביותר והמוסד היחיד ללמידה מרחוק ברשות הפלסטינית. היא הוקמה בשנת 1991 על פי החלטה של ארגון השחרור הפלסטיני בעמאן. כיום לומדים דרכה מעל 58,920 סטודנטים (מתוכם 40.2% נשים) ב-24 סניפים הפזורים ביהודה ושומרון וברצועת עזה. האוניברסיטה הפתוחה היא אוניברסיטה ציבורית. היא נמצאת בשליטה ובפיקוח ישיר של המשרד לחינוך ולהשכלה גבוהה של הרשות הפלסטינית, האחראי לגיוס מורים ולתשלום משכורות. אתר האינטרנט של האוניברסיטה הוקם מכספי סיוע של האו"ם, ומרבית הלמידה נעשית דרך רשת האינטרנט. בנוסף, האוניברסיטה מוציאה ספרי לימוד ומקליטה הרצאות. מרבית הסטודנטים באוניברסיטה לומדים הוראה, כלכלה או מדעי החברה, וישנן גם תוכניות לימוד במדע וטכנולוגיה, חקלאות וניהול. הסניפים הגדולים ביותר נמצאים ברמאללה, שכם, טולכרם, חברון וקלקיליה. לאוניברסיטה גם סניפים בערב הסעודית ובאיחוד האמירויות. בנייני המנהלה נמצאים ברמאללה ובחברון. שתי הספריות המרכזיות נמצאות בעזה ובבית לחם והן כוללות גם מעבדות מחשבים. באוניברסיטה פקולטות למדעים ולמדעי הרוח. הפקולטות למדעים כוללות: פקולטה למדע פקולטה להנדסה פקולטה לחקלאות פקולטה לרוקחות פקולטה לווטרינריה פקולטה לטכנולוגיית מידע הפקולטות למדעי הרוח כוללות: פקולטה לאמנויות פקולטה ללימודי אסלאם פקולטה לכלכלה ולמדעי המנהל פקולטה למדעי החינוך פקולטה לאמנויות היצירה פקולטה למשפטים אתר האינטרנט הרשמי של האוניברסיטה הפתוחה אל-קודס אתר האוניברסיטה (באנגלית) שעות פתיחה ארנון רגולר, צה"ל פשט על אוני' ברמאללה, באתר הארץ, 20 בינואר 2003 יולי חרומצ'נקו, גם הגדר לא עוצרת ההשכלה בקלקיליה, באתר הארץ, 30 ביולי 2004 ברוך קרא, לפעמים יורים גם בעיתונאים, באתר הארץ, 1 באוגוסט 2001
בסילוזאוריים

בסילוזאוריים (שם מדעי: Basilosauridae; "לטאות מלכותיות") היא משפחה נכחדת של לווייתנים קדומים. הם חיו בסוף האאוקן (לפני כ-35 עד 40 מיליוני שנים). תזונתם התבססה על דגים. מאובני בסילוזאוריים נמצאו בפקיסטן, במזרח התיכון (במיוחד במצרים) ובצפון אמריקה. חוליות הגב התחתון היו מוארכות, וגופם היה ארוך (עד 16 מטרים) ודמוי נחש. זנבם דמה ככל הנראה לזנבם של הלווייתנאים המודרניים - אופקי ומחולק לשתי אונות. אולם, נראה כי זנבם לא שימש אותם כדרך ההנעה העיקרית, בשונה מצאצאיהם המודרניים, ובמקום זאת הם הניעו עצמם בעזרת ביצוע תנועות גליות בגבם. רגליהם האחוריות עדיין בולטות מן הגוף, אולם הן קטנות משמעותית מאלו של קודמיהן (פקיצטיים, אמבולוצטיים, רמינגטונוצטיים ופרוטוצטיים). בכפות הרגליים האחוריות היו רק שלוש אצבעות. הגפיים האחוריות יחד עם אגן הירכיים התנתקו מעמוד השדרה. שינויים מבניים אלו מצביעים על כך שחיו במים, כי רק שם הם יכלו לשאת את משקלם. תפקיד הרגליים, אם כן, הצטמצם לאחיזת הנקבה בעת ההזדווגות. תת-משפחה Basilosaurinae סוג בסילוזאורוס (Basilosaurus) Basiloterus Basilotritus Eocetus Platyosphys תת-משפחה דורודונטידים (Dorudontinae) - לעיתים משויכת למשפחה עצמאית Ancalecetus Chrysocetus Cynthiacetus דורודון (Dorudon) Masracetus Ocucajea Pontogeneus Saghacetus Stromerius Supayacetus זיגוריזה (Zygorhiza) לעיתים משויך לפה גם הסוג קקנודון (Kekenodon), אשר נחשב גם לסוג במשפחה נפרדת. מדיה וקבצים בנושא בסילוזאוריים בוויקישיתוף בסילוזאוריים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) בסילוזאוריים, באתר GBIF (באנגלית) בסילוזאוריים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מידע מורפולוגי
אליזבת לודוויקה, נסיכת בוואריה

אליזבת לודוויקה מבוואריה (בגרמנית: Elisabeth Ludovika von Bayern‏; 13 בנובמבר 1801 – 14 בדצמבר 1873) הייתה נסיכה בווארית ואשתו של פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה. אליזבת נולדה ב-13 בנובמבר 1801 במינכן, למקסימיליאן הראשון, מלך בוואריה ואשתו קרולינה מבאדן. היא הייתה תאומה זהה של המלכה אמליה מסקסוניה (אשתו של יוהאן, מלך סקסוניה) ואחותה של סופי, נסיכת בוואריה, אמם של הקיסרים פרנץ יוזף הראשון מאוסטריה ומקסימיליאן הראשון ממקסיקו. בקרב משפחתה היא נקראה אליזה (Elise). ב-29 בנובמבר 1823 היא נישאה לפרידריך וילהלם, נסיך הכתר הפרוסי, ותמכה בעיסוקיו האינטלקטואליים כגון עבודות אמנות. בשנת 1830 המירה את דתה לנצרות פרוטסטנטית, לאחר שטרם הנישואים סירבה לעשות זאת והסכימה רק להסתיר את אמונתה הקתולית. היא הפכה למלכה הרעייה של פרוסיה בשנת 1840, והייתה מעורבת בפוליטיקה הפרוסית בכך שפעלה לשימור הברית בין פרוסיה לאימפריה האוסטרית. היא הייתה קרובה מאוד לבעלה, ובמהלך מחלתו הארוכה שהתה לצדו. לאחר מותו ב-2 בינואר 1861 היא התגוררה בבתיה בסנסוסי, שארלוטנבורג ושטולצנפלס, והקדישה את עצמה לעבודת צדקה לזכרו של בעלה. היא מתה בדרזדן ב-1873 במהלך ביקור אצל אחותה אמליה. ב-21 בדצמבר היא נקברה לצד בעלה בכנסיית השלום שבפוטסדאם. 13 בנובמבר 1801 - 29 בנובמבר 1823: הוד מעלתה המלכותית הנסיכה אליזבת לודוויקה מבוואריה 29 בנובמבר 1823 - 7 ביוני 1840: הוד מעלתה המלכותית הנסיכה אליזבת לודוויקה מפרוסיה, נסיכת בוואריה 7 ביוני 1840 - 2 בינואר 1861: הוד מלכותה מלכת פרוסיה 2 בינואר 1861 - 14 בדצמבר 1873: הוד מלכותה המלכה האלמנה של פרוסיה אליזבת לודוויקה, נסיכת בוואריה, באתר "Find a Grave" (באנגלית) אליזבת (1801-1873), מלכה, בת זוגו של פרידריך וילהלם ה-4, מלך פרוסיה, דף שער בספרייה הלאומית