laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
גדעון לבינסון

גדעון לבינסון (נולד ב-13 בדצמבר 1954) הוא מלחין, מנצח, מוזיקאי, צ'לן ונגן קונטרבס ישראלי המשמש כיום כפרופסור וראש התוכנית לקומפוזיציה במחלקה למוזיקה באוניברסיטת בר-אילן. לבינסון נולד בירושלים, בנם של רות (צ'לנית), ואברהם לבינסון (צייר ובעל משרד פרסום). לבינסון למד קומפוזיציה בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב, שם היה תלמידו של אנדרה היידו. בשנת 1986 סיים לימודי דוקטורט בניצוח בקונסרבטוריון פיבודי באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, בבלטימור. הוא השתלם אצל המנצח סרג'יו צ'ליבידאקה ואצל רמי שבלוב. בשנת 1995 חזר לארץ והחל ללמד באוניברסיטת בר-אילן, שם ייסד את המסלול לקומפוזיציה. יצירותיו כוללות מוזיקה קאמרית, מוזיקה תזמורתית, מוזיקה לתיאטרון ומוזיקה אלקטרו-אקוסטית. הוא ניצח על הרכבים בישראל ומחוצה לה. יצירותיו של גדעון לבינסון בוצעו על ידי מיטב התזמורות וההרכבים, בניהן התזמורת הקאמרית של מינכן, תיאטרון הבלט של מינכן, אנסמבל סולני תל אביב, התזמורת הסימפונית ירושלים, הסינפונייטה הישראלית באר שבע, התזמורת הקאמרית הישראלית, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, אנסמבל 2E2M בפריז, רביעיות קרונוס, אוריין, אביב, דאנל, ברניני, ועוד. השתתף כמלחין בפסטיבל ישראל, פסטיבל שלזוויג-הולשטיין ופסטיבל שווצינגן למוזיקה חדישה שניהם בגרמניה, בסדרה "יצירות חדשות" של הרדיו הצפון גרמני. לבינסון היה מלחין אורח באקדמיה הבאוורית לאומניות יפות במינכן באוניברסיטת וייטן-הרדקה בגרמניה ובקונסרבטוריון על שם ורדי בפארמה. לבינסון זכה בפרסים שונים בארץ ובעולם, ביניהם פרס ראשון בתחרות בינ"ל של האקדמיה האיטלקית לאמנויות יפות בשנת 2000, פרס אקו"ם בשנת 2001, פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים בשנת 2003, פרס שני בתחרות מוצרט מטעם שגרירות אוסטריה בשנת 2006, ועוד. בשנת 2002 יצא אלבומו Odradek בהוצאת ECM, והיה למלחין הישראלי הראשון שנבחר על ידי חברה זו להפקת פרופיל מוזיקלי. היצירה המרכזית באלבום היא רביעיית מיתרים "אודראדק" שחוברה ב-1999, על שם דמות חידתית בסיפור של פרנץ קפקא. לבינסון חזר בתשובה ונמנה עם חסידי אמשינוב. נשוי לחיה, ולהם שמונה ילדים. אחיו הם הבמאי מיכה לבינסון, איש גלי צה"ל עודד לבינסון וג'ימי - יועץ שיווק לחברות. כיום מתגורר בכפר שבי ציון. גדעון לבינסון, באתר MusicBrainz (באנגלית) גדעון לבינסון, באתר Discogs (באנגלית) גדעון לבינסון, דף שער בספרייה הלאומית חגי חיטרון, גדעון לבינסון: "ליבוביץ' היה סטנדאפיסט ששכנע את החילונים שהוא ליברל", באתר הארץ, 19 באוקטובר 2019 גדעון לבינסון, באתר "הבמה" ביוגרפיה (באנגלית)
מכון כרם

מכון כרם הוא מכון להכשרת מורים במרכז ירושלים. המכון מכשיר מורים בתחומי הרוח, היהדות והאמנויות ברוח הומניסטית יהודית. המכון הוקם במטרה להוות אלטרנטיבה להכשרות המורים הקיימות במכללות להכשרת מורים ובאוניברסיטאות. החל משנת 2005, המכון פועל במסגרת המכללה לחינוך ע"ש דוד ילין. מכון כרם נוסד בשנת 1974 בידי ארגון כל ישראל חברים, ביוזמתם של ז'ול בראונשווייג (Jules Braunschweig), מרדכי כהן ואליעזר שביד. בראונשווייג וכהן שהיו קציני צבא צרפת לשעבר שנפגשו במחנה גרמני במלחמת העולם השנייה. המכון מעניק תעודת הוראה לבתי הספר העל יסודיים במקצועות רבים. מדי שנה לומדים בו כ-150 סטודנטים. בנוסף להכשרת המורים, פועל במכון מרכז "מלמדים ולומדים" לפיתוח מקצועי למורים, ובו פועלות, בין היתר: תוכנית אשכולות, לקידום הוראת המקצוע תרבות יהודית ישראלית. לצד אלו מתקיימים במכון קורסים ואירועים בתחומי תרבות שונים ומגוונים, המיועדים למורים בשבתון, לעובדי הוראה ולציבור הרחב. במכון ספרייה הכוללת כ-18,000 ספרים וכתבי עת העוסקים בנושאים כמו יודאיקה, פילוסופיה, חינוך, היסטוריה ואמנויות, ובה נמצאים חפציה של המשוררת זלדה וספרייתו של מרדכי שלו. משנת 2005 פועלת הכשרת המורים במכון במסגרת המכללה לחינוך ע"ש דוד ילין. שאר התוכניות פועלות במסגרת ארגון כל ישראל חברים. מנהלת המכון היא ד"ר רחל וולפיש. המכון חבר באיגוד ההתחדשות היהודית “פנים״. מדיה וקבצים בנושא מכון כרם בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מכון כרם מכון כרם, ברשת החברתית פייסבוק 'על הוראה משמעותית' - ריאיון עם ד"ר ענבר גלילי-שכטר, מנהלת מכון כרם, בתוך: ד"ר לאה מזור, על מקרא הוראה וחינוך יולי חרומצ'נקו, המורים שהוכשרו ב"כרם" מבוקשים בתיכונים, אך אין תקציב להמשך פעילות המוסד היוקרתי, באתר הארץ, 6 במרץ 2005 יונית נעמן , דווקא החזקים צריכים לשכב על הגדר, באתר "העוקץ", 25 באוקטובר 2019 Kerem Institute for Teacher Training, the Jerusalem Foundation website (באנגלית אמריקאית)
חוק שימור המטען החשמלי

חוק שימור המטען החשמלי הוא חוק שימור הגורס שלא ניתן ליצור או להשמיד מטען חשמלי, אלא רק להעבירו ממקום למקום. המטען החשמלי הכולל של מערכת מבודדת נותר קבוע, ללא תלות בשינויים המתרחשים בתוך המערכת. חוק שימור זה מתקיים בכל התהליכים הידועים בפיזיקה או כימיה, וניתן לגזור אותו (בצורתו המקומית) משדה כיול של פונקציית הגל. בצורה דיפרנציאלית, שימור המטען מקביל למשוואת הרציפות למטען-זרם. משוואת הרציפות מתארת מבחינה מתמטית את העובדה שהשינוי המרחבי של צפיפות הזרם יכול לנבוע רק מהשינוי בזמן של צפיפות המטען. ∇ → ⋅ J → = − ∂ ρ ∂ t {\displaystyle {\vec {\nabla }}\cdot {\vec {J}}=-{\frac {\partial \rho }{\partial t}}} באופן אינטגרלי, השינוי נטו בצפיפות המטען   ρ {\displaystyle \ \rho } בתוך נפח האינטגרציה   V {\displaystyle \ V} שווה לאינטגרל המשטחי של צפיפות הזרם   J {\displaystyle \ J} על המשטח   S {\displaystyle \ S} , הוא הזרם החשמלי   I {\displaystyle \ I} : − d d t ∭ V ρ d V = ∬ S J ⋅ d S = J S cos ⁡ θ = I {\displaystyle -{\frac {d}{dt}}\iiint _{V}\rho \,\mathrm {d} V=\iint _{S}\mathbf {J} \cdot \mathrm {d} \mathbf {S} =JS\cos \theta =I} על כן, שימור המטען החשמלי, כפי שמבוטא על ידי משוואת הרצף, נותן את התוצאה: I = − d Q d t {\displaystyle I=-{\frac {dQ}{dt}}} כאן   I {\displaystyle \ I} הוא הזרם היוצא נטו דרך משטח סגור, ו-   Q {\displaystyle \ Q} הוא המטען החשמלי הכלוא בנפח המוגדר על ידי המשטח. חוק שימור המטען החשמלי נובע מסימטריית כיול. במסגרת חוקי קירכהוף, חוק הזרמים מתבסס על חוק שימור המטען החשמלי. חוק שימור המטען החשמלי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא פיזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הזרע סידס

הזרע סידס בע"מ (אנגלית: Hazera Seeds Ltd.‎; בעבר: הזרע ג'נטיקס בע"מ) היא חברה העוסקת בהכלאה, טיפוח, פיתוח, ייצור ושיווק מגוון רחב של זרעי ירקות לחקלאות ברחבי העולם, הנחשבת כחלוצה עולמית בתעשיית הזרעים לירקות. חברת "הזרע" נוסדה בשנת 1939 על ידי צדוק (צשק) רוזנטל מקיבוץ גן שמואל ועמו חברי מזכירות ארגון מגדלי הירקות: אריה פרצי, מנחם פרוכטר ויהודה גרינקר, במטרה לפתח חוות ניסיוניות וזרעים לחקלאים בארץ והתאגדה כחברה בשנת 1955. בשנת 1998 פוצלה החברה לחברת "הזרע ג'נטיקס", שהמשיכה לעסוק בטיפוח זרעים ולחברת "הזרע 1939", אשר מחזיקה בחוות ובשאר הנדל"ן של החברה. בשנות ה-50 הוקם המפעל המרכזי בחיפה, באזור הצ'ק פוסט בשם "המשביר זרעים". לאחר מכן שונה שמו אל "הזרע" עד שנהרס בשנת 2010 לצורך הקמת רובע מת"מ 2. בשנת 1992 אורי לויט הוביל השקעה של בנק הפועלים בחברת "הזרע 1939" בעקבות כך היא הצליחה להגדיל את היקף המכירות והפכה לחברה רווחית. בשנת 2003 רכש הקונצרן הצרפתי 'לימגרין' (Limagrain), תאגיד חקלאי בינלאומי שבסיסו בצרפת, את השליטה בחברת הזרע ג'נטיקס. ב-2008 מוזגה הזרע עם חברת ניקרסון זוואן ההולנדית. בספטמבר 2014 שונה שם החברה ל"הזרע סידס" (שמה המשפטי) ולמעשה שם החברה ושם המותג מאז הם "הזרע"[1]. החברה ממוקדת בטיפוח ופיתוח של זני ירקות רבים, הבולטים בהם: עגבניות, בצל, פלפל, כרוב, אבטיח, מלפפון, מלון, צנונית וכרובית. החברה משקיעה מעל כ-17% ממחזור המכירות שלה במחקר ופיתוח ו-30% מעובדיה עובדים מועסקים באגף המו"פ. קבוצת "לימגרין" היא קואופרטיב חקלאי שהוקם על ידי 2,000 חקלאים במרכז צרפת המתמחה בזרעי ירקות, זרעי גידולי שדה ובמוצרי דגנים ומאפה.  "לימגרין" היא חברת הזרעים הרביעית בגודלה בעולם והשנייה בגודלה בתחום זרעי הירקות. בלימגרין מועסקים 10,000 עובדים ומחזור המכירות נאמד בכ- 2.5 מיליארד יורו. חברת הזרע סידס מעסיקה כ-900 עובדים בעולם מהם כ-450 עובדים בישראל, 250 בהולנד והשאר בחברות הבנות שלה (נכון לינואר 2018). ל"הזרע" משרד ראשי בישראל (חוות ברורים) ובהולנד (MADE) וחברות בנות ב-12 מדינות, לצד רשת הפצה נרחבת במעל מאה שווקים נוספים. מטה החברה ומרכז הפיתוח של החברה בחוות ברורים מפעל בשדרות מטה החברה ומרכז טיפוח עגבניות ב-MADE מרכז טיפוח בצל – RILLAND מרכז טיפול בדלועיים – WARMENHUIZEN אתר האינטרנט הרשמי של הזרע סידס ייסוד אגודה שיתופית הזרע, יומני כרמל אוגוסט 1953 (התחלה 1:55) חגי עמית, ההורים של דניאלה וגבריאלה לא מחפשים אקזיט, באתר TheMarker‏, 15 בינואר 2015 עגבניות דניאלה וצ'רי: המהפכה האדומה, באתר "חדשנות ישראלית" רשימת חוות בבעלות 'הזרע 1939', באתר הזרע 1939
טוניק

האם התכוונתם ל... מי טוניק – משקה קל מוגז המכיל את החומר כינין, אשר מקנה לו טעם מריר אישים ששם משפחתם טוניק: יצחק טוניק (מבקר המדינה) – עורך דין, מבקר המדינה השלישי של מדינת ישראל יצחק טוניק (עיתונאי) – עיתונאי, שדרן רדיו ומפקד גלי צה"ל בשנים 2007–2011 ספנסר טוניק – אמן וצלם אמריקאי ממוצא יהודי טוניקה
אילנית מצויה

אילנית מצויה (שם מדעי: Hyla savignyi) היא המין היחיד מהסוג אילנית, השייך למשפחת האילניתיים, החי בישראל. תפוצתה בישראל היא מהנגב הצפוני ועד צפון הארץ. בעבר הייתה האילנית נפוצה בישראל אולם בעשורים האחרונים הצטמצם מאוד מרחב המחיה שלה נוכח הפיתוח והעיור והיא הוכרזה כבעל חיים מוגן. תפוצתה רבה בקווקז ובמזרח התיכון ושם מצבה הוא ללא חשש. אורכה הממוצע של האילנית הוא כ-4 ס"מ, צבעה משתנה בהתאם לצבעי הסביבה, מירוק עד ירקרק וצהבהב או חום-אפור בגוונים שונים. לאורך גופה של האילנית פס כהה מתמשך מאזור הנחיריים אל העיניים ואל צידי הבטן. תחת סנטרו של הזכר, עור דק מתוח וצהוב המשמש לקרקורו האופייני ובכך הוא נבדל מהנקבה. כמו כן הוא הזכר לרוב קטן מהנקבה. לאילנית רגליים ארוכות ודקות יחסית, רגליה הקדמיות קצרות ורגליה האחוריות ארוכות וחזקות יותר ומשמשות לקפיצה ולטיפוס. אצבעותיה של האילנית דביקות ומותאמות לטיפוס על צמחים ובין אצבעות רגליה האחוריות קרום חלקי המקנה לה מיומנויות שחייה. האילנית חיה במשך רוב זמנה על גבי עצים (ומכאן שמה), היא יורדת אל מקורות המים שעל הקרקע בעיקר לצורכי רבייה. האילנית ניזונה מחרקים. היא מאתרת אותם בזכות כושר ראייה מצוין וצדה אותם בעזרת לשון ארוכה ודביקה בקדמת הפה. האילנית דוחסת את הטרף לפיה הרחב בעזרת רגליה הקדמיות, ובולעת אותו בעזרת לחץ פיזי הנוצר בעזרת גלגלי העיניים. בשעת החיזור, העור תחת סנטרו של הזכר מתנפח ומשמש כתיבת תהודה לקרקורים רמים הנשמעים למרחק רב. ההפריה מתרחשת בחורף במקווי מים רדודים כאשר הזכר מחבק את הנקבה מעל גבה וכך הם שוחים יחד במים. הנקבה מטילה גושי ביצים עטופות ריר דביק והזכר מפריש תאי זרע המפרים אותם. בזכות הריר הדביק נדבקות הביצים לאבנים וצמחים במים. לאחר כשבועיים בוקעות הביצים ובמשך חודשיים-שלושה מתפתחים הראשנים במים. באביב הראשנים עוזבים את המים ומגיעים לבגרות לאחר שנה. האילנית חיה כ-20 שנה. אילנית מצויה בחום מבט תחתון זכר בעת קרקור בקיעת הביצים אילנית מצויה סמוך למושב בית אלעזרי, בנובמבר 2020 אביעד בר, גיא חיימוביץ ואמיר ארנון, זוחלים ודו-חיים בישראל - מדריך שדה, מהדורה שלישית 2022. ISBN 978-965-91880-2-4, עמודים: 259–262 מדיה וקבצים בנושא אילנית מצויה בוויקישיתוף אילנית מצויה, באתר ITIS (באנגלית) אילנית מצויה, באתר NCBI (באנגלית) אילנית מצויה, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) אילנית מצויה, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) אילנית מצויה, באתר GBIF (באנגלית) אילנית מצויה באתר הרשימה האדומה של IUCN
מהוד הלמהולץ

מהוד הלמהולץ הוא חלל תהודה בו נוצרים גלים עומדים של אוויר. מהוד כזה נבנה על ידי הרמן פון הלמהולץ במאה ה-19, אך התופעה מתרחשת גם בעת נשיפה לעבר פיית בקבוק. כאשר אוויר נדחס אל תוך חלל, הלחץ בתוכו גדל. כאשר הכוח הדוחס את האוויר נפסק, אוויר יזרום החוצה מן האזור בו הלחץ גדול כך שהלחץ שם יקטן, אך בשל עקרון ההתמדה הלחץ יקטן אל מעבר לנקודת שיווי המשקל. לאחר מכן לחץ האוויר יגדל שוב ויקטן באופן מחזורי דועך, והמהוד מתפקד בקירוב כמתנד הרמוני. תדירות התנודות הטבעית, או תדירות התהודה, היא: f H = v 2 π A V 0 L {\displaystyle f_{H}={\frac {v}{2\pi }}{\sqrt {\frac {A}{V_{0}L}}}} כאשר v מהירות הקול באוויר, A שטח החתך של צוואר הבקבוק או החלל, L אורכו ו- V 0 {\displaystyle V_{0}} נפח חלל התהודה. מהודי הלמהולץ משמשים לזירוז חילוף האוויר במנוע בעירה פנימית, והם מצויים ברמקולים ובכלי מיתר. האוקרינה והדג'מבה הם למעשה מהודי הלמהולץ. כמו כן, מהודי הלמהולץ משמשים להקטנת רעשי מנוע במטוסים ולבליעת רעשים צרי סרט בחדרים. מדיה וקבצים בנושא מהוד הלמהולץ בוויקישיתוף
ג'יי ג'יי גולדברג

ג'ונתן ג'רמי (ג'יי ג'יי) גולדברג (באנגלית: Jonathan Jeremy Goldberg,‏ J.J. Goldberg, נולד ב-6 בנובמבר 1949) הוא עיתונאי ובעל טור יהודי-אמריקאי, עורך השבועון היהודי-אמריקני "The Forward" מאז שנת 2000. היה פעיל בתנועת הנוער "הבונים דרור", שהה שנה בישראל בתוכנית "Habonim Workshop" בקיבוץ אורים והיה חבר בקיבוץ גזר. היה ראש המערכת של ה"ג'רוזלם ריפורט" בארצות-הברית ועורך בפועל של ה"ניו-יורק ג'ואיש ויק". כתב כשלושה ספרים העוסקים ביהודי ארצות הברית. גולדברג הוא חבר הוועדה המעניקה את פרס פוליצר וחבר הנהלת הקרן לעיתונות יהודית. Jewish Power: Inside the American Jewish Establishment. Addison-Wesley Publishing Co., 1996. Builders and Dreamers: Habonim Labor Zionist Youth in North America. Cornwall Books, 1993. The Jewish Americans. Bantam-Doubleday-Dell, 1992. ג'יי ג'יי גולדברג, ברשת החברתית אקס (טוויטר) הבלוג של ג'יי ג'יי גולדברג (אורכב 24.03.2010 בארכיון Wayback Machine) (באנגלית) על אודות גולדברג, באתר The Forward (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סרנדה (אלבניה)

סרנדה (באלבנית: Sarandë או Saranda, ביוונית: Άγιοι Σαράντα, באיטלקית: Santi Quaranta) היא עיר בדרום אלבניה, לחוף הים היוני, מול האי היווני קורפו. מאז נפילת המשטר הקומוניסטי באלבניה התפתחה העיר כמרכז תיירות, ובשנת 2008 התגוררו בה כ-42 אלף תושבים. העיר היא בירתה של נפת סרנדה במחוז ולורה. בעת העתיקה, הייתה במקום בו שוכנת היום סרנדה עיר יוונית-חאונית בשם אונכסמוס, ששימשה כעיר הנמל של פואניקה. במאה השישית הוקם בה מנזר ביזנטי שנקרא על שם ארבעים הקדושים מסבסטיה. ביוונית, נקרא המנזר אָגִיאוֹי סָרָנְטָה (Άγιοι Σαράντα), ומשם זה נגזר שמה הנוכחי של העיר. לאחר כיבושה של בוטרינט והריסתה בידי האוסטרוגותים בשנת 550, הגיעו לסרנדה תושבים מעיר זו, אך ככלל, בימי הביניים דעכה העיר ואיבדה מחשיבותה. בחפירות ארכאולוגיות שערכו בעיר בראשית המאה ה-21 אהוד נצר וגדעון פרסטר מהאוניברסיטה העברית, התגלו שרידי בית כנסת, שהתקיים במאות הרביעית והחמישית לספירה, המעידים על נוכחות יהודים בעיר באותה העת. בין היתר, נמצאה רצפת פסיפס המכילה סמלים יהודיים כמנורה, אתרוג ושופר. ב-1912 הוכרזה עצמאות אלבניה, ולאחר קביעת גבולותיה הסופיים בפרוטוקול פירנצה (1913), נכללה בה סרנדה. עם זאת, יוון כבשה אותה עוד באותה שנה, אך נאלצה לסגת בעקבות הסכם לונדון. במהלך מלחמת העולם הראשונה נכבשה העיר שוב בידי היוונים, והיא הייתה חלק מהרפובליקה האוטונומית של צפון אפירוס אותה כוננה יוון בדרומה של אלבניה בין 1914 ל-1916. ב-1916 כבש את הרפובליקה כוח של מעצמות ההסכמה, ובאזור סרנדה שלט צבא איטליה. בוועידת השלום בפריז (1919) הוחלט להחזיר את האזור ליוון, אך לחץ איטלקי וחולשתה של יוון בעקבות תבוסתה במלחמת יוון–טורקיה הביאה לכך שהשטח יהיה בריבונות אלבנית. באפריל 1939 כבשה איטליה תוך ימים ספורים את אלבניה כולה. בהוראת השלטונות האיטלקים הוחלף שמה של סרנדה לפורטו אדה (Porto Edda), על שם אדה מוסוליני, בתו של בניטו מוסוליני. במהלך מלחמת איטליה–יוון כבשו היוונים מחדש את העיר, ב-6 בדצמבר 1940, אך הם נסוגו עם פלישתה של גרמניה ליוון באפריל 1941, והעיר חזרה לידי איטליה. עם שחרורה של אלבניה מהכיבוש האיטלקי במהלך מלחמת העולם השנייה, חזרה העיר לריבונותה. במהלך המלחמה נחרב מנזר אגיאוי סרנטה, על שמו נקראת העיר. לאחר נפילת השלטון הקומוניסטי במדינה ופתיחתה לזרים בראשית שנות ה-90, היא החלה להתבסס כמרכז תיירותי, בזכות חוף הים שלה וקרבתה לעתיקות בוטרינט, שהוכרזו בידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית ב-1992. תיירים רבים מגיעים לעיר מקורפו, ובתי מלון רבים הוקמו בה. בעשרים השנים שחלפו מאז נפילת המשטר הקומוניסטי, הכפילה העיר את אוכלוסייתה, מכ-16 אלף לכ-32 אלף. כ-10% מהתושבים הם יוונים. התיירות מהווה כיום את מקור ההכנסה המרכזי בעיר, ואחריה הדיג. מפת קורפו מ-1595. סרנדה מסומנת כ-"Santi 40" קו החוף של העיר הטיילת כנסייה יוונית-אורתודוקסית מדיה וקבצים בנושא סרנדה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סרנדה אלבניה - נחשפו שרידי בית כנסת עתיק, באתר ערוץ 7, 20 באוקטובר 2004 אהוד נצר וגדעון פרסטר, בית הכנסת והכנסייה בסרנדה, אלבניה – סיכומים זמניים, באתר רשות העתיקות, 2009 סרנדה (אלבניה), דף שער בספרייה הלאומית
Mathematische Annalen

Mathematische Annalen (מילולית בגרמנית: דברי ימים מתמטיים) הוא כתב עת מדעי למתמטיקה היוצא לאור בגרמניה. כתב העת נוסד בשנת 1868 על ידי המתמטיקאים אלפרד קלבש וקרל נוימן באוניברסיטת גטינגן. קלבש ערך את כתב העת עד למותו הפתאומי בשנת 1872, ונוימן המשיך בכך עד 1876. בשנה זו החל פליקס קליין לערוך את כתב העת, והתמיד בכך עד לשנת 1924. עריכתו זכה כתב העת למוניטין עולמי. קליין ארגן קבוצת עורכים קטנה שנפגשה באופן סדיר, וקיבלה החלטות באופן דמוקרטי. כתב העת התמקד באנליזה מרוכבת, גאומטריה אלגברית ותורת האינווריאנטים. כן עסק כתב העת באנליזה ממשית ובתורת החבורות. המוניטין של כתב העת נשמר גם על ידי העורך הבא, דויד הילברט. בחצי השני של שנות ה-20 של המאה ה-20 התקיים ויכוח חריף על אופיו ותוכנו של כתב העת, בין הילברט וריכרד קוראנט מחד באוניברסיטת גטינגן, ובין לודוויג ביברבך באוניברסיטת ברלין ולויצן אגברטוס יאן בראואר מאידך. עד לשנת 1920 כתב העת יצא לאור על ידי הוצאת טאובנר, ומאז הוא יוצא לאור על ידי הוצאת שפרינגר. עד לשנות ה-60 של המאה ה-20 הייתה השפה העיקרית של כתב העת גרמנית, ומאז - אנגלית. מדיה וקבצים בנושא Mathematische Annalen בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של Mathematische Annalen אתר האינטרנט הרשמי של Mathematische Annalen Mathematische Annalen(הקישור אינו פעיל), ארכיון באוניברסיטת גטינגן
מלגת גוגנהיים

מלגת גוגנהיים (באנגלית: Guggenheim Fellowship) היא מלגה כספית המוענקת מדי שנה החל מ-1925 על ידי קרן הזיכרון לג'ון סימון גוגנהיים. המלגה מוענקת לאישים אשר "הוכיחו יכולות אקדמאיות יוצאות דופן או יצירתיות יוצאת דופן בתחומי האמנות". בממוצע זוכים במלגה כ-220 מועמדים כל שנה. על המלגה ניתן להתחרות בשני מסלולים, הראשון מיועד לאזרחי ארצות הברית וקנדה, והשני לאזרחי אמריקה הלטינית והאיים הקריבים. גובה המלגה משתנה מזוכה לזוכה לפי החלטת הקרן. הממוצע למלגה בשנת 2008 עמד על 43,200 דולר. מדיה וקבצים בנושא מלגת גוגנהיים בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מלגת גוגנהיים (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של מלגת גוגנהיים (באנגלית) רשימת זוכים באתר הקרן
קול דויד

"קול דויד" היא פינת השידור בשפה העברית של רדיו איראן, שבה משודרים דברי תעמולה המיועדים למאזינים במדינת ישראל. העברית שבפי השדרים נשמעת במבטא פרסי, וככל הנראה נמצאים בהם גם יהודים איראנים. מנהל השידור אמיר בהג'תי הסביר בריאיון לעיתון ירדני, שהובא באתר האינטרנט בעברית של הקהילה היהודית בטהראן, כי השידור נקרא על שמו של דוד המלך, שהיה "נעים זמירות". בניגוד לסגנון המקובל בכלי התקשורת האיראנים, השידור קורא לישראל בשמה ולא בכינוי "היישות הציונית". עם זאת, אין הוא משתמש בביטוי "עולים", אלא בביטוי "מהגרים", ולמשרד הביטחון הישראלי הוא קורא "משרד המלחמה", עם זאת בניגוד למקובל בממשל האיראני בתחנה מחבלים מתאבדים נקרא "מחבלים מתאבדים ולא "שאהידים" דבר שנחשב יוצא דופן. התחנה משדרת פעם ביום במשך חצי שעה, בין השעות 12:00 ל-12:30 לפי שעון גריניץ' ושידור חוזר בין השעות 4:30 ו-5:00 לפי שעון גריניץ'. במשך שלושה עשורים, החל משנות ה-50 של המאה ה-20, שררו יחסי ידידות בין ישראל לאיראן. נציגים דיפלומטיים רשמיים ובלתי רשמיים ייצגו את האחת כלפי השנייה, ובין שתי המדינות נוצרו קשרים ביטחוניים ומסחריים. מנהיגי ישראל אף דיברו על "ברית הפריפריה" של המדינות הלא ערביות במזרח התיכון, ישראל, טורקיה ואיראן. לאחר המהפכה האיראנית של שנת 1979 חל מפנה לרעה ביחסי איראן–ישראל, ואיראן הפכה למדינה עוינת לישראל. לשיא השפל הגיעו היחסים בשנת 2005, עם בחירתו של מחמוד אחמדינז'אד לנשיא איראן, אז הפכה איראן למעשה למדינת אויב, שנשיאה קורא להשמדת מדינת ישראל וחותר לייצור נשק גרעיני. כדוגמת מדינות אויב ערביות, בעבר ובהווה, ששידרו דברי תעמולה בשפה העברית המיועדים למאזינים בישראל, כ"קול הרע"ם מקהיר" ו"השידור העברי מרדיו קול דמשק", מצאה איראן לנכון לשדר, במסגרת שידורי החוץ של רדיו איראן, דברי תעמולה בעברית. ב-11 ביוני 2002 החל הרדיו הממלכתי האיראני לשדר מטהראן שידור עברי יומי בן מחצית השעה, שכונה בשם "קול דויד". לתחנה אף אתר אינטרנט בשפה העברית, שבו מוגדר השידור העברי כ"קול האמת, הצדק והשלום". השידור נעשה בגלים קצרים, שיטת שידור למרחק רב שהייתה מקובלת בעבר לשידורים לארצות חוץ והפכה כמעט לבלתי רלוונטית בעידן האינטרנט. אתר האינטרנט של ה-BBC מסר מפי כתבו בטהראן כי השידור העברי מאיראן הוא צעד גומלין של האיראנים מול שידורי קול ישראל בשפה הפרסית, הזוכים להאזנה רבה באיראן, ביחד עם שידורי קול אמריקה, ה-BBC ושאר תחנות השידור הזרות. אתר האינטרנט הרשמי של קול דויד ריאיון עם מנהל השידור באתר של הקהילה היהודית בטהראן. אתר ה-BBC על "קול דויד" אתר טורקי על "קול דויד" גל מור, רשות השידור האיראנית השיקה אתר בעברית, באתר ynet, 28 בדצמבר 2004 מאת ג'לאל בנא, ברדיו האיראני "קול דוד" מראיינים פוליטיקאים ישראלים בעברית, באתר הארץ, 10 באוקטובר 2002
תיאופילוס השלישי מירושלים

תיאופילוס השלישי מירושלים (ביוונית: Θεόφιλος Γ΄ Ιεροσολύμων; נולד ב-4 באפריל 1952) הוא הפטריארך של הכנסייה היוונית אורתודוקסית בירושלים. תוארו הרשמי הוא "פטריארך עיר הקודש ירושלים וכל ארץ ישראל, סוריה, ערב, עבר הירדן, כנא שבגליל, וציון הקדושה". תיאופילוס נולד במסניה, בדרום מערב הפלופונסוס ביוון בשנת 1952. שם נעוריו היה איליאס ייאנופולוס (Ηλίας Γιαννόπουλος). בשנת 1964 הוא עקר לירושלים והחל ללמוד בבית הספר של הפטריארכיה. הוא סיים לימודיו התיכוניים בשנת 1970 ובאותה שנה מונה לנזיר בכנסייה. שמו החדש, תיאופילוס, נקבע על ידי הפטריארך בנדיקטוס. הוא שימש כארכידיקון לפטריארך בנדיקטוס. בין השנים 1991–1996 הוא שימש ככומר הכנסייה בכפר כנא בגליל. בשנת 1997 נשלח כשליח הכנסייה לקטר כדי לסייע לבני הקהילה הפלסטינים העובדים שם. תיאופילוס למד תאולוגיה באוניברסיטת אתונה והשלים לימודי תואר שני באוניברסיטת דורהם באנגליה. הוא אף למד באוניברסיטה העברית בירושלים. בנוסף לשפת אימו, יוונית, הוא אף דובר אנגלית, ערבית ועברית. בין השנים 2000–2003 הוא שימש כשליח הכנסייה לפטריארכיה של מוסקבה, אולם כמעט ולא נכח בעיר. בשנת 2003 שב בשליחות הכנסייה לקטאר. בטרם התמנה לתפקיד הפטריארך, שימש תקופה קצרה בתפקיד הארכיבישוף של תבור. ב-22 באוגוסט 2005 נבחר תיאופילוס לתפקיד הפרימאט ה-141 של הכנסייה היוונית אורתודוקסית בירושלים, על ידי הסינוד הקדוש של ירושלים, ומינויו אושר על ידי הסינוד הכללי האורתודוקסי בקונסטנטינופול. ב-24 בספטמבר 2005 הודיעה הממלכה ההאשמית על תמיכתה במינוי, כאחת משלוש הממשלות אשר הכנסייה היוונית אורתודוקסית בתחומן כפופה למרותו. טקס כניסתו לתפקיד נערך ב-22 בנובמבר 2005, למרות התנגדות ממשלת ישראל למינויו. תיאופילוס מונה לתפקידו לאחר הדחת הפטריארך אירינאוס הראשון על רקע חשדות לאי-סדרים במכירת קרקעות כנסייה ליהודים. בטקס הכתרתו לפטריארך נכחו שליחים מכל קהילות הכנסייה היוונית אורתודוקסית במזרח התיכון ומכובדים רבים, בהם נשיא יוון, ונציגי ממשלות ירדן, קטר, והרשות הפלסטינית. ביום 16 בדצמבר 2007 החליטה ממשלת ישראל, בהחלטתה מס' 2775, להכיר בתיאופילוס השלישי כפטריארך היווני-אורתודוקסי של ירושלים. מדיה וקבצים בנושא תיאופילוס השלישי בוויקישיתוף האתר הרשמי של הפטריארכיה היוונית אורתודוקסית בירושלים יהודה יפרח, כמה צריך לשלם כדי להתמנות לפטריארך?, באתר News1 מחלקה ראשונה, 29 ביולי 2011, פורסם במקור ראשון תומר זרחין, רפי איתן, הפטריארך היווני והחשדות לשוחד, באתר הארץ, 23 בנובמבר 2011 עותק מאתר jerusalem-patriarchate.info משה ברדה, ‏סוגיית ההכרה של ממשלת ישראל בפטריארך היווני-האורתודוכסי של ירושלים הנבחר תיאופילוס ג'אנופולוס, באתר מרכז המחקר והמידע (ממ"מ) של הכנסת, 7.1.2008
פריזירו ארנה

פריזירו ארנה (גרמנית: Prezero-Arena; קודם לכן, ריין-נקר ארנה) הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בעיר זינסהיים שבגרמניה, ומכיל 30,164 מקומות ישיבה. האצטדיון משמש את קבוצת הכדורגל הופנהיים מהבונדסליגה. האצטדיון נבנה במטרה להחליף את אצטדיונה הקודם של הופנהיים, אצטדיון דיטמאר הופ, אשר לא עומד בתקני הבונדסליגה. האצטדיון תוכנן על ידי משרדי האדריכלים היים מבל וזאטלר אירופה, בנייתו עלתה כ-60 מיליון אירו והוא נחנך ב-24 בינואר 2009. המשחק הראשון שהתקיים באצטדיון נערך ב-31 בינואר 2009 בין הופנהיים לאנרגי קוטבוס. האצטדיון אירח מספר משחקים במסגרת מונדיאל 2011 לנשים שנערך בגרמניה. מדיה וקבצים בנושא פריזירו ארנה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פריזירו ארנה פריזירו ארנה, ברשת החברתית פייסבוק האצטדיון באתר World Stadiums (באנגלית) האצטדיון באתר Stadionwelt (בגרמנית)
העין הכחולה

העין הכחולה (באלבנית: Syri i Kaltër, תעתיק: "סירי אי קלטר") הוא מעיין קרסטי במורדותיו המערביים של רכס מאלי אי ג'רה בדרום אלבניה, 17 ק"מ מזרחית לסרנדה ו-16 ק"מ דרומית לג'ירוקסטרה, בגובה של 180 מטר מעל פני הים. המים נובעים מאבן הגיר בקצב של 6 מ"ק לשנייה, הגבוה ביותר באלבניה. טמפרטורת המים 12.75°C, והיא נתונה לשינויים קלים בלבד (לא יותר מ-0.15°C). עומקו של המעיין לא נמדד מעולם, אך ידוע כי הוא עמוק מ-50 מטר. צבעם הכחול של מימיו הוא שנתן לו את שמו. המעיין מצוי בתוך יער של עצי אלון, אורן, דובדבן, אגוזי מלך וערמונים. סביב המעיין הוכרזה שמורת טבע בשטח של כ-1,800 דונם, אך חרף זאת, מאז 1990 הוקמו בסמוך לו שתי מסעדות ומספר חדרי אירוח. מי המעיין זורמים לנהר ביסטריצה, שמימיו נאגרים בסכר קילומטרים ספורים מהמעיין. בהמשך, נשפך הנהר לאגם בוטרינט, כ-25 ק"מ דרומית-מערבית למעיין. מדיה וקבצים בנושא העין הכחולה בוויקישיתוף העין הכחולה באתר BalkanTravellers (באנגלית)