laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ג'ו וולש

ג'ו וולש (באנגלית: Joe Walsh;‏ נולד ב-20 בנובמבר 1947) הוא גיטריסט, מחלוצי הרוק המודרני וידוע בעיקר כחבר להקת הרוק-קאנטרי העיטים. וולש נולד בקנזס ועבר לניו ג'רזי שם למד בבית ספר תיכון. התחיל את פעילותו כבר בסוף שנות השישים וניגן בלהקות שונות כמו ה"ג'יימס גנג" ועוד עד שהצטרף לאיגלס ב-1975. וולש פעל גם במיזמים והופיע עם מוזיקאים חשובים כמו רינגו סטאר (הביטלס), ג'ון לורד (דיפ פרפל), ביל וויימן (האבנים המתגלגלות), ופיט טאונסנד, גיטריסט להקת המי. ב-1980 הופיע - למספר שניות - כאסיר שמצית מהומה בכלא בסצנת הכותרות של הסרט "האחים בלוז". ב-2005 הופיע וולש לצד גיטריסטים רבים בערב מחווה לחברת הגיטרות "פנדר", על אף שהגיטרה המרכזית בה השתמש היא גיבסון לס פול משנת 1959 אותה נתן לגיטריסט לד זפלין ג'ימי פייג'. ג'ו וולש פועל עד היום ומוכר כווירטואוז בעולם המוזיקה. ג'ו וולש נודע, בין השאר, בהבעות הפנים שלו כאשר הוא מנגן ובסגנון ההופעה הייחודי לו. מדיה וקבצים בנושא ג'ו וולש בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ג'ו וולש (באנגלית) ג'ו וולש, ברשת החברתית פייסבוק ג'ו וולש, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ג'ו וולש, ברשת החברתית אינסטגרם ג'ו וולש, סרטונים בערוץ היוטיוב ג'ו וולש, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג'ו וולש, באתר AllMovie (באנגלית) ג'ו וולש, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) ג'ו וולש, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ג'ו וולש, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) ג'ו וולש, באתר ספוטיפיי ג'ו וולש, באתר סאונדקלאוד (באנגלית) ג'ו וולש, באתר Last.fm (באנגלית) ג'ו וולש, באתר AllMusic (באנגלית) ג'ו וולש, באתר MusicBrainz (באנגלית) ג'ו וולש, באתר דיזר ג'ו וולש, באתר Yandex.Music (ברוסית) ג'ו וולש, באתר Discogs (באנגלית) ג'ו וולש, באתר Songkick (באנגלית) ג'ו וולש, באתר SecondHandSongs ג'ו וולש, באתר בילבורד (באנגלית) ג'ו וולש, באתר טיידל (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הונגצון

הונגצון (סינית: 宏村, פין-יין: Hóngcūn) הוא כפר בפרובינציית אנחווי שברפובליקה העממית של סין, השוכן למרגלות הר חואנגשאן. הכפר הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 2000, ביחד עם הכפר שידי. הכפר הוקם בשנת 1131 על ידי ואנג ון, גנרל בשושלת האן, ביחד עם קרובת משפחה בשם ואנג יאנג'י. השניים היגרו לאזור שבו הוקם הכפר ביחד עם בני משפחותיהם, והקימו את 13 הבתים הראשונים. בדברי ימיו של הכפר שתי תקופות של שגשוג - האחת בין 1401 ל-1620, והאחרת בין 1796 ל-1908. בני משפחת ואנג החלו לעבוד כפקידי ממשל וכסוחרים, וצברו עושר רב בדומה למשפחת הו מהכפר שידי. הם ניצלו את הממון הרב שלהם על מנת לבנות בניינים רבים בכפר. בשנת 1405 בקירוב נחפרה תעלה על מנת להזרים לכפר מים מתוקים מהנחל שממערב לו. מאתיים שנים לאחר הוקם האגם הדרומי, ובכך הושלמה בניית תשתית אספקת המים אל הכפר. רוב מבני הציבור בכפר נבנו בשלהי המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. בין המבנים האלה ניתן למנות את אקדמיית האגם הדרומי שנבנתה ב-1814, ואת היכל המעשים הראויים לשבח שנבנה ב-1888. משמעות המילה היכל, שהוצמדה לשם של חלק מהמבנים, נועדה לציין כי הם בנויים בפאר רב יותר. מעמדו של הכפר דעך עם הקמת הרפובליקה העממית של סין, זמן מה לאחר הדעיכה במעמדו של הכפר שידי. הכפר משתרע על פני שטח של 191.1 דונם, ושוכן למרגלות הר ליגאנג. הוא פונה לכיוון דרום, וחלקו המרכזי מאוגף על ידי ההרים והנהרות המקומיים. הכפר בנוי בצורת שור. הגבעה הסמוכה לו (גבעת ליגאנג) נחשבת לראש השור, ואילו שני הרחובות המטפסים עליה מסמלים את קרניו. ארבעת הגשרים החוצים את הנחל ג'י-יין מסמלים את רגלי השור, ובתי הכפר את גופו. תבנית לוח השחמט של הרחובות והסמטאות מבוססת סביב התעלה. תעלת המים עוברת בין רוב בתי הכפר, ויוצרת שתי בריכות הנקראות "בריכת הירח" ו"האגם הדרומי". הסגנון האדריכלי והתגליפים מתוארכים לתקופת שושלת מינג ושושלת צ'ינג. בכפר נמצא גם מוזיאון מקומי, השוכן בהיכל צ'נזי שהוא אחד מהבתים הגדולים ביותר בכפר ופתוח לתיירים. מדיה וקבצים בנושא הונגצון בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הונגצון מאמר על שידי והונגצון באתר China.com
ערבה

האם התכוונתם ל... ערבה (צמח) – עץ או שיח; אחד מארבעת המינים ערבה (גאוגרפיה) – אזור צחיח הערבה – אזור בדרום ארץ ישראל נחל הערבה חטיבת הערבה – חטיבה מרחבית בצה"ל ערבה (מטוס) – מטוס תובלה מתוצרת התעשייה האווירית בית הערבה – קיבוץ בצפון ים המלח ליד העיר יריחו עראבה – מועצה מקומית במחוז הצפון בישראל עראבה (שומרון) – עיירה בנפת ג'נין מעבר יצחק רבין – מעבר גבול יבשתי סמוך לאילת הידוע עדיין בשמו הקודם "מעבר ערבה" עריבה - סוג של כלי מצוות ערבה במקדש ערווה
טיבור סקיי (אספרנטיסט)

טיבור סקיי (בסרבית וקרואטית Tibor Sekelj, בהונגרית: Székely Tibor;‏ 14 בפברואר 1912, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 20 בספטמבר 1988, סובוטיצה, יוגוסלביה) היה חוקר ארצות, איש תרבות אספרנטו, סופר, עיתונאי ועורך דין יהודי-הונגרי. ערך מסעות ביבשות דרום אמריקה, אסיה ואפריקה. שלט בשפות הונגרית, קרואטית, גרמנית, ספרדית, אנגלית, צרפתית ואספרנטו. הוא היה חבר האקדמיה לאספרנטו (La Akademio de Esperanto) וחבר כבוד בארגון האספרנטו העולמי (UEA), לאחר שחיבר מספר ספרים בשפה זו. ספרו "קומוואוה, בן הג'ונגל" (באספרנטו: Kumeŭaŭa, la filo de la ĝangalo), ספר ילדים על חיי הילידים הברזילאים, תורגם לשפות רבות. טיבור סקיי נולד בשנת 1912 בספישקה סובוטה (Spišská Sobota) שבאימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום חלק מן העיר פופרד שבסלובקיה). אביו היה וטרינר, ומשפחתו נדדה במקומות רבים בילדותו. חודשים ספורים לאחר לידתו עקרה משפחתו לרומניה, ובשנת 1922 עקרה שוב לסרביה. לאחר שסיים את לימודי בית הספר היסודי עקרה משפחתו פעם נוספת למונטנגרו, שם סיים את לימודיו בבית ספר תיכון. את לימודי המשפטים למד בעיר זגרב, שם עבד מאוחר יותר כעיתונאי. בשנת 1939 נסע לארגנטינה כדי לדווח לעיתונו על מהגרים יוגוסלבים למדינה. סקיי נשאר בארגנטינה 15 שנה, שבמהלכן שימש כעיתונאי וחוקר ארצות בדרום אמריקה. בשנת 1944 הוא טיפס לפיסגת אקונקגווה, הגבוהה ביבשת דרום אמריקה. ניסיונו שימש השראה לספרו "סערה על האקונקגווה". הוא שב ליוגוסלביה בשנת 1954 וחי בבלגרד, אף שהמשיך לצאת למסעות בעולם. החל משנת 1972 התגורר בסובוטיצה ושימש מנהל מוזיאון בעיר עד יום מותו. Tempestad sobre el Aconcagua. Buenos Aires: Ediciones Peuser, 1944, 274 pages. Por tierras de indios. Buenos Aires: Ediciones Peuser, 1946. Excursión a los indios del Araguaia. Buenos Aires: Instituto de Ciencias Antropológicas, 1948. Window on Nepal. London: Robert Hale, 1959. Kumeŭaŭa, la filo de la ĝangalo. Antwerp, 1979. Nepalo malfermas la pordon. La Laguna: Régulo, 1959, 212 pages. Ĝambo rafiki. La karavano de amikeco tra Afriko. Pise: Edistudio, 1991, 173 pages, ISBN 88-7036-041-5. מדיה וקבצים בנושא טיבור סקיי בוויקישיתוף חיי טיבור סקלי, באתר esperanto.net. דקל נופל בחצות, סיפור קצר של טיבור סקלי בסרבית.
אסכולת נוטרדאם

אסכולת נוטרדאם (באנגלית: Notre Dame school או "האסכולה הפוליפונית של נוטרדאם") הוא כינויה של קבוצת מלחינים, שעבדה בקתדרלת נוטרדאם בפריז או בשכנותה, מ-1160 בקירוב עד 1250. הכינוי מתייחס גם למוזיקה שחיברה קבוצה זו. המלחינים היחידים ששמם עבר במשך הדורות והגיע עד ימינו הם לאונין ופרוטין. שניהם נזכרו בכתבי סטודנט אנגלי אלמוני, הידוע בכינויו "אנונימוס IV", שעבד או למד בנוטרדאם בהמשך המאה ה-13. נוסף לכך שנקב בשמות שני המלחינים ותיאר אותם כ"מלחיני האורגנום הטובים ביותר", והוסיף וציין, כי ערכו את ספר האורגנום הגדול, הידוע בשם "מגנוס ליבר אורגני", הוא מביא אי-אילו פיסות מידע מעוררות סקרנות על המוזיקה והעקרונות שהיו כרוכים בחיבור האורגנום. פרוטין הוא המלחין הראשון של "אורגנום קוודרופלום" - פוליפוניה בארבעה קולות - או לפחות הראשון, שהמוזיקה שלו שרדה, שכן הסיכויים למצוא כתבי יד שלמים של מוזיקה כתובה בתווים מתקופה זו קלושים, במקרה הטוב. לאונין, פרוטין ועוד מלחינים אלמונים, שהמוזיקה שלהם שרדה עד ימינו, מייצגים את התקופה הידועה בתולדות המוזיקה האירופאית כארס אנטיקווה. המוטט פותח לראשונה במהלך תקופה זו מן הקלאוזולה, שהיא מטיפוסי היצירה השכיחים ביותר ב"מגנוס ליבר אורגני". מוזיקה בכתב תווים שרדה בכמויות ניכרות, אך פרשנות למוזיקה זו, בייחוד בכל הנוגע למקצב, עודנה נתונה במחלוקת. שלושה תאורטיקאים של מוזיקה מתארים את נוהל התקופה: יוהאנס דה גרלנדיה, פרנקו מקולון ואנונימוס IV; עם זאת, כולם כתבו שני דורות ויותר אחרי חיבור המוזיקה, וייתכן שכפו את הנוהל של זמנם, שהלך והתפתח במהירות, על מוזיקה שהובנה אחרת. בחלק גדול מן המוזיקה של אסכולת נוטרדאם הקולות התחתונים שרים ערכי תווים ארוכים בעוד שהקול או הקולות העליונים שרים קווים עתירי קישוטים, המרבים להשתמש בתבניות חוזרות של תווים ארוכים וקצרים, הידועים בשם "מודוסים ריתמיים". בכך צוינה ראשיתו של כתב תווים, המסוגל להציג משכי זמן יחסיים של תווים בתפקידי קולות וביניהם (הופין 1978, עמ' 221). מלחינים בני ימינו, כמו סטיב רייך וארוו פרט, מציינים את המוזיקה של אסכולת נוטרדאם כהשפעה על יצירתם. Richard H. Hoppin, Medieval Music. New York, W.W. Norton & Co., 1978. (ISBN 0-393-09090-6) Harold Gleason and Warren Becker, Music in the Middle Ages and Renaissance (Music Literature Outlines Series I). Bloomington, Indiana. Frangipani Press, 1986. (ISBN 0-89917-034-X) Articles "Notre Dame School," "Organum," "Léonin," "Pérotin," The New Grove Dictionary of Music and Musicians, ed. Stanley Sadie. 20 vol. London, Macmillan Publishers Ltd., 1980. (ISBN 1-56159-174-2) הרולד גליסון ווארן בקר, "מוזיקה בימי הביניים וברנסאנס", בלומינגטון, אינדיאנה, הוצאת פרנג'יפאני 1986 ערכים "אסכולת נוטרדאם", "אורגנום", "לאונין", "פרוטין", מילון גרוב החדש למוזיקה ולמוזיקאים בעריכת סטנלי סיידי, כרך 20, לונדון, מקמילן ושות' 1980. מדיה וקבצים בנושא אסכולת נוטרדאם בוויקישיתוף אסכולת נוטרדאם, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ג'יימס גולוויי וויליאם מאן, "מוזיקה בכל הזמנים", עמ' 31
המיסיונים הישועיים של הגוארני

במהלך המאות ה-17 וה-18 הקימו הישועים כ-30 מיסיונים ורדוקסיונים באזור הנהרות אורוגוואי ופרנה, שנועדו לבני הגוארני ועמים נוספים שהתגוררו באזור. רוב שרידי המיסיונים מצויים כיום בשטחה של ארגנטינה (מרביתם בפרובינציית מיסיונס הקרויה על שמם ומקצתם בקוריינטס), והיתר בברזיל ובפרגוואי. ב-1983 ו-1984 הכריז אונסק"ו על חמישה מהם כאתר מורשת עולמית. המיסיונרים הגיעו ליבשת אמריקה בהזמנת הספרדים בראשית המאה ה-17, במטרה לסייע בהמרת דתם של הילידים, והיו ביניהם ישועים, פרנציסקנים ודומיניקנים. הישועים התמקדו בשני אזורים עיקריים: צ'יקיטוס שבמזרח בוליביה של ימינו, והאזור הכולל את דרום ברזיל, צפון-מזרח ארגנטינה ומזרח פרגוואי של ימינו. באזורים אלה הקימו המיסיונרים רדוקסיונים - יישובים שבהם רוכזו הילידים, והתקיימה פעילות המיסיון. מלבד לימודי התרבות הספרדית ועקרונות הנצרות, סיפקו הרדוקסיונים רווחה כלכלית וכן הגנה מפני סוחרי העבדים הספרדים והפורטוגלים. ב-1750 נחתם חוזה מדריד ששינה את הגבולות באזור, ונהר האורוגוואי נקבע כגבול בין האימפריה הפורטוגזית לבין האימפריה הספרדית. ממזרח לנהר, עתה בשטחה של ברזיל, נותרו שבעה רדוקסיונים ישועיים באזור המכונה מיסיונס אוריינטאלס ("המיסיונים המזרחיים"). ב-1756 התקוממו תושבי הרדוקסיונים נגד הסיפוח לברזיל, ופרצה מלחמת הגוארני. כוח משותף לספרד ולפורטוגל נשלח לאזור והביס את התושבים המקומיים. בשיאם, התגוררו ב-30 הרדוקסיונים כ-84 אלף תושבים. בגדול שבהם, סאו מיגל דאס מיסואס התגוררו כ-6,600 תושבים. ב-1759 הורתה ממשלת פורטוגל, בהשראתו של שר הממלכה סבשטיאאו דה מלו, על סגירתם של כל המיסיונים הישועיים שבשטח ברזיל. באותה העת חלק ניכר ממיסיונס היה חלק מברזיל, וגם מיסיונים אלה נסגרו. ב-1767 גורשו הישועים גם מהטריטוריות הספרדיות. רבים מבני הגוארני ששהו ברדוקסיונים היו לעבדים העובדים במטעים. הרדוקסיונים עצמם ננטשו מיושביהם, מבניהם התפוררו וצמחייה כיסתה אותם. במהלך המאה ה-20 הוחל בשיקומם ובשחזורם של כמה מהם. ב-1983 הכריז אונסק"ו על סאו מיגל דאס מיסואס במדינת ריו גראנדה דו סול שבברזיל כאתר מורשת עולמית. שנה לאחר מכן הצטרפו לסאו מיגל ארבעה שרידי רדוקסיונים נוספים בארגנטינה: נואסטרה סניורה דה לורטו, נואסטרה סניורה דה סנטה אנה, סן איגנסיו מיני וסנטה מריה לה מז'ור. חמשת האתרים מהווים יחד אתר מורשת עולמית אחד. סאו מיגל דאס מיסואס וסן איגנסיו מיני נחשבים לשמורים מביניהם. המיסיונים הישועיים בצ'יקיטוס מדיה וקבצים בנושא המיסיונים הישועיים של הגוארני בוויקישיתוף
בוקרא תקשורת

בוקרא תקשורת בע"מ (בערבית: بكرا תעתיק: בכרא) היא חברה ישראלית, המפעילה פורטל אינטרנט ישראלי ערבי באותו שם. החברה, בבעלות משפחת זועבי ובניהול ג'אדה זועבי, נוסדה בנצרת בשנת 2006. האתר בניגוד למתחריו א-סינארה, פאנט, אל-ערב, הוא פורטל עצמאי שאינו קשור לעיתון מודפס. האתר עוצב מחדש בשנת 2009. הפורטל נוסד בעקבות מלחמת לבנון השנייה כאשר מייסדיו, ובראשם המנכ"לית ג'אדה זועבי, הגיעו למסקנה כי חסר מידע זמין בערבית לדוברי ערבית ישראלים שאינם צרכני תקשורת או פורטלים ופורומים בעברית. אתר האינטרנט הרשמי של בוקרא תקשורת טלי חרותי-סובר, ג'אדה זועבי: "הדיסאינפורמציה הזו הורגת אותי", באתר TheMarker‏, 3 בינואר 2010 סטלה קורין-ליבר ומשה ליכטמן, ‏"סיקור נכון של החברה הערבית היה מצמצם את הניכור והפחד", באתר גלובס, 4 באפריל 2018
אפונסו אלווס

אפונסו אלווס מרטינס ז'וניור (בפורטוגזית: Afonso Alves Martins Júnior; נולד ב-30 בינואר 1984 בבלו הוריזונטה) הוא כדורגלן עבר ברזילאי. אלווס נולד בבלו הוריזונטה, העיר השלישית בגודלה בברזיל. אביו נפטר בהיותו בן 9. לאלווס אח ואחות. החל לשחק כדורגל באתלטיקו מיניירו מברזיל. בשנת 2002 עזב את ברזיל והחל לשחק במועדון השוודי אורגריט מהעיר גטבורג. שנתיים מאוחר יותר עבר למאלמה, וזכה עמה באליפות ליגת העל השוודית. לאחר הזכייה המשיך לשחק במאלמה, כאשר בשנת 2005 הבקיע 14 שערים ב-24 משחקי ליגה, שזיכו אותו בתואר מלך השערים בפעם השנייה ברציפות. באותה עונה סיימה מאלמה במקום החמישי. ב-2006 עבר להירנביין תמורת 4.5 מיליון אירו, מה שהפך אותו להעברה היקרה ביותר בתולדות הירנביין. בשנת 2007, לאחר שבשנה הקודמת סיים כסגן מלך השערים, הצליח לסיים כמלך השערים של ליגת העל ההולנדית עם 34 שערים. מספר זה הוא גם שיא מועדון לשחקן הירנביין. אלווס הוא הברזילאי השלישי שמסיים כמלך שערי הליגה ההולנדית, לאחר חלוצי פ.ס.וו. איינדהובן בעבר רומאריו ורונאלדו. כמו כן, הוא סיים שני "במירוץ" לזכייה בנעל הזהב האירופית, נקודה אחת פחות מפרנצ'סקו טוטי מרומא. בסיום עונת 2007 זכה בתואר כדורגלן השנה בהולנד. במהלך משחקו השני בלבד בקבוצה, ב-7 באוקטובר 2007, הבקיע 7 שערי ליגה במהלך ניצחונה של הירנביין 0-9 נגד הראקלס אלמלו, ובכך קבע שיא למספר השערים שנכבשו על ידי שחקן אחד במשחק אחד בליגה ההולנדית. בסוף חלון ההעברות של ינואר 2008 חתם במידלסברו מהפריימר ליג ל-4.5 שנים, לאחר שהנהלת הקבוצה שילמה תמורת כרטיס השחקן שלו 12.7 מיליון לירות שטרלינג. ערך את משחק הבכורה שלו ב-9 בפברואר, לאחר שעלה כמחליף במשחק מול פולהאם. הופעת הבכורה שלו בהרכב הפותח הייתה במשחק גביע ה-FA מול שפילד יונייטד. במשחק מול מנצ'סטר יונייטד הוא הבקיע את שני שערים הראשונים עבור מידלסברו, ובסיום העונה הבקיע שלושער מול מנצ'סטר סיטי. סיים את העונה עם ארבעה שערים, ולא הצליח למנוע את ירידתה של מידלסברו לצ'מפיונשיפ. ב-4 בספטמבר 2009 חתם במועדון א-סד מקטר. ב-31 בינואר 2010 הושאל למועדון הקטרי א-ריאן וב-15 במאי חתם במועדון על חוזה לשנתיים נוספות. ב-5 באוקטובר 2015 הודיע על פרישה מכדורגל בחשבון האינסטגרם שלו. ב-17 במאי 2007 זומן לראשונה לסגל של נבחרת ברזיל, לקראת צמד משחקי הידידות מול נבחרת אנגליה ונבחרת טורקיה. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-1 ביוני במשחק מול אנגליה, לאחר שעלה כמחליף בדקה ה-73 במקום קאקה. אלווס נכלל בסגל ברזיל לקופה אמריקה 2007. ב-12 בספטמבר 2007 הבקיע את שערו הראשון בנבחרת במשחק מול נבחרת מקסיקו. מדיה וקבצים בנושא אפונסו אלווס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אפונסו אלווס אפונסו אלווס, באתר Transfermarkt אפונסו אלווס, באתר Soccerway אפונסו אלווס, באתר BDFutbol אפונסו אלווס, באתר WorldFootball.net אפונסו אלווס, באתר National Football Teams אפונסו אלווס, באתר FootballDatabase.eu
סאו מיגל דאס מיסואס

סאו מיגל דאס מיסואס (בפורטוגזית: São Miguel das Missões) היה רדוקסיון ישועי שפעל במאה ה-18 במדינת ריו גראנדה דו סול בברזיל של ימינו. בשנת 1983 הכריז אונסק"ו על שרידיו של הרדוקסיון כאתר מורשת עולמית. סאו מיגל דאס מיסואס הוקם ב-1632 בידי מיסיונרים ישועים, כחלק ממערך של כ-30 רדוקסיונים שהוקמו עבור בני הגוארני. הישועים הוזמנו ליבשת החדשה בידי הספרדים, וסאו מיגל (שנקרא אז בספרדית סן מיגל) הוקם באזור שהיה בתווך בין אזורי השליטה של האימפריה הספרדית והאימפריה הפורטוגזית. הוא הוזז ממקומו מספר פעמים, עד שהוקם באופן סופי במקומו הנוכחי ב-1687. בשיאו התגוררו בסאו מיגל כ-6,600 תושבים, והוא היה הגדול מבין הרדוקסיונים שהקימו הישועים באזור. ב-1750 נחתם חוזה מדריד ששינה את הגבולות באזור, ונהר האורוגוואי נקבע כגבול בין האימפריה הפורטוגלית לבין האימפריה הספרדית. ממזרח לנהר, עתה בשטחה של ברזיל, נותרו שבעה רדוקסיונים ישועיים באזור המכונה מיסיונס אוריינטאיס ("המיסיונים המזרחיים"), ובהם סאו מיגל. ב-1756 התקוממו תושבי הרדוקסיונים נגד הסיפוח לברזיל, ופרצה מלחמת הגוארני. כוח משותף לספרד ולפורטוגל נשלח לאזור והביס את התושבים המקומיים. במהלך הקרבות נהרגו 1,511 בני גוארני, בעוד בקרב הספרדים והפורטוגלים עמד מספר האבדות על שלוש בלבד. ב-1759 הורתה ממשלת פורטוגל, בהשראתו של שר הממלכה סבשטיאאו דה מלו, על סגירתם של כל המיסיונים הישועיים שבשטח ברזיל. ב-1767 גורשו הישועים גם מהטריטוריות הספרדיות. רבים מבני הגוארני ששהו ברדוקסיונים היו לעבדים העובדים במטעים. לאחר נטישת הרדוקסיון החלו המבנים שבו להתפורר, וצמחייה החלה לכסותם. עבודות שיקום ראשונות החלו ב-1925, והן נמשכות מאז לסירוגין. כיום אין במקום אף מבנה שעומד על תלו בשלמותו, אך ניתן להבחין בשרידיהם של מספר מבנים, בהם הכנסייה, בית הכמרים, בית הספר, מספר בתי מגורים וחומת בית הקברות. תכנונה של הכנסייה, שנבנתה בסגנון הבארוק, מיוחס לאדריכל הישועי ג'אן בטיסטה פרימולי, שבנה גם מבנים בבואנוס איירס ובקורדובה. ב-1983 הכריז אונסק"ו על סאו מיגל דאס מיסואס כאתר מורשת עולמית. שנה מאוחר יותר הוכרזו ארבעה שרידי רדוקסיונים נוספים בארגנטינה, והחמישה מהווים יחדיו אתר מורשת עולמית אחד. בסמוך לשרידי המיסיון הוקמה ב-1988 עיירה הנושאת אף היא את השם סאו מיגל דאס מיסואס. בשנת 2008 התגוררו בה כ-7,600 תושבים. בעיירה מוזיאון המכיל ממצאים משרידי הרדוקסיון. מדיה וקבצים בנושא סאו מיגל דאס מיסואס בוויקישיתוף
לטס

לָאטְס (בלטבית: Lats) היה ההילך החוקי של לטביה מאז עצמאותהּ ב-1991 ועד ל-2013. בשנות עצמאותהּ בין השנים 1918–1940 היה הלטס מטבעהּ הלאומי החל משנת 1922. ב-1 בינואר 2014, הלטס הוחלף באירו כהילך החוקי של לטביה, עם הצטרפותה לגוש האירו. הלטס הלטבי הונפק לראשונה בשנת 1922, כאשר התאוששה לטביה מהמשבר הכלכלי שפקד את אירופה כתוצאה ממלחמת העולם הראשונה. הלטס החליף את הרובל הלטבי שהונפק ב-1919 בשער המרה של לטס אחד ל-50 רובל. השימוש בלטס נפסק עם פלישת ברית המועצות ללטביה ב-1940 והנהגת השימוש ברובל הרוסי. הלטס הונהג שנית כהליך לטבי רשמי ב-1993 עם הכרזת העצמאות הלטבית. 1סניטמיס 2 סנטימי 5 סנטימי 10 סניטמי 20 סנטימי 50 סנטימי 1 לטס 2 לטי מדיה וקבצים בנושא לטס בוויקישיתוף אתר הבנק הלאומי של לטביה (בלטבית)
אליפות העולם בשחייה 1998

אליפות העולם השמינית בשחייה נערכה בפעם השנייה בפרת', אוסטרליה לאחר 7 שנים, ב-8–17 בינואר 1998. האליפות כללה את ארבעת המקצועות האולימפיים: שחייה, קפיצה למים, שחייה צורנית וכדורמים, ובנוסף התקיימה תחרות שחייה במים פתוחים. בתחרות השתתפו 1,371 ספורטאים, מ-121 מדינות. האליפות החלה בשערורייה, לאחר שספורטאים מסין נשלחו חזרה לארצם עקב חומרים אסורים שנמצאו אצלם כבר בשדה התעופה של פרת'. ארצות הברית (ארצות הברית) ניצחה באליפות עם 16 מדליות זהב ו-30 בסך הכול. רוסיה (רוסיה) סיימה שנייה עם 11 מדליות זהב (10 מדליות זהב שצברה רוסיה הגיעו מקפיצות למים, שחייה צורנית ושחייה במים פתוחים) ו-16 בסך הכול. אוסטרליה (אוסטרליה) סיימה שלישית עם 7 מדליות זהב, כולן בשחייה (סיימה במקום השני בשחייה) ובסך הכול צברה 24 מדליות. ג'ני תומפסון (ארצות הברית ארצות הברית), זכתה ב-5 מדליות (4 זהב כולל המשחים היוקרתיים ל-100 מטר חופשי ול-100 מטר פרפר ו-2 כסף), אמי ואן דיקן (ארצות הברית ארצות הברית), זכתה ב-3 מדליות זהב, קירסטי קואל (ארצות הברית ארצות הברית) זכתה ב-3 מדליות (2 זהב ו-1 כסף), ליאה לאבלס (ארצות הברית ארצות הברית) זכתה ב-2 מדליות זהב. יאן צ'ן (הרפובליקה העממית של סין  סין) זכתה ב-3 מדליות (2 זהב 1 כסף). ברוק בנט (ארצות הברית ארצות הברית) זכתה ב-3 מדליות (1 זהב, 2 כסף), סוזי אוניל (אוסטרליה אוסטרליה) זכתה ב-4 מדליות (1 זהב, 1 כסף ו-2 ארד) ודאגמר האסה (גרמניה גרמניה) זכתה ב-3 מדליות (1 זהב, 1 כסף ו-1 ארד). מייקל קלים (אוסטרליה אוסטרליה), זכה ב-7 מדליות, 4 זהב, 2 כסף ו-1 ארד. בנוסף, בלטו השחיינים לני קרייזלברג (ארצות הברית ארצות הברית), זכה ב-3 מדליות (2 זהב, 1 כסף), גרנט האקט (אוסטרליה אוסטרליה), 3 מדליות (2 זהב 1 כסף) ואיאן ת'ורפ (אוסטרליה אוסטרליה), השחיין הצעיר ביותר בהיסטוריה של אליפויות העולם שזכה במדליית זהב, בגיל 15 ו-3 חודשים, 3 מדליות (2 זהב 1 כסף). מרסל ואודה (הולנד הולנד) זכה ב-3 מדליות (1 זהב ו-2 כסף), אלכסנדר פופוב (רוסיה רוסיה) זכה ב-3 מדליות (1 זהב ב-100 מטר חופשי, 1 כסף ו-1 ארד), קורט גרוט (ארצות הברית ארצות הברית), זכה אף הוא ב-3 מדליות, (1 זהב, 1 כסף ו-1 ארד). באליפות זו, לראשונה, לא נקבע אף שיא עולם, אך נקבעו 8 שיאי תחרות חדשים (3 לנשים ו-5 לגברים) במשחי הגמר. אגנס קובאץ' (הונגריה הונגריה) קבעה שיא תחרות חדש במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:25.45 דקות. ג'ני תומפסון (ארצות הברית ארצות הברית) קבעה שיא תחרות חדש במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 58.46 שניות. יאניאן הו (הרפובליקה העממית של סין  סין) קבעה שיא תחרות חדש במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:10.88 דקות. לני קרייזלברג (ארצות הברית ארצות הברית) קבע שיא תחרות חדש במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 55.00 שניות. מייקל קלים (אוסטרליה אוסטרליה) קבע שיא תחרות חדש במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 52.25 שניות. אלכסנדר פופוב (רוסיה רוסיה) קבע שיא תחרות חדש במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 49.93 שניות. רביעיית השליחים האמריקאית (ארצות הברית) קבעה שיא תחרות חדש במשחה ל-4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:16.69 דקות. רביעיית השליחים האוסטרלית (ארצות הברית) קבעה שיא תחרות חדש במשחה ל-4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:12.48 דקות. 3 שחיינים יצגו את ישראל באליפות. איתן אורבך סיים במקום ה-7 במשחה ל-100 מטר גב, יואב ברוק סיים במקום ה-15 במשחה ל-50 מטר חופשי ומיקי חליקה סיים במקום ה-13 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי.
קופולה

האם התכוונתם ל... קופולה – מבנה כיפתי מעוטר המופיע על ראש מבני ציבור. קופולה (מודול) – מודול בתחנת החלל הבינלאומית, יחידת תצפית המאפשרת לאנשי הצוות לצפות בזרוע הרובוטית של התחנה, וכן לצפות בכני העגינה של התחנה ובכדור הארץ הוראסיו קופולה – צלם וקולנוען ארגנטינאי משפחה של קולנוענים ממוצא איטלקי בארצות הברית - קרמיין קופולה – מוזיקאי העוסק בהלחנה לסרטים. אביו של פרנסיס פורד קופולה. פרנסיס פורד קופולה – במאי אמריקאי. סופיה קופולה – שחקנית ובמאית אמריקאית. בתו של פרנסיס פורד קופולה. קופולה (מערכת לוויינים) – מערכת לוויינים רוסים לקבלת התרעה על שיגור טילים.
קרמיין קופולה

קרמיין ולנטינו קופולה (באנגלית: Carmine Valentino Coppola; ‏11 ביוני 1910 – 26 באפריל 1991) היה מוזיקאי אמריקאי שעסק בהלחנה לסרטים. שיתוף הפעולה האמנותי שלו עם בנו, במאי הקולנוע פרנסיס פורד קופולה, זכה להצלחה רבה, והביא את קופולה לזכייה בפרס האוסקר. קופולה נולד בניו יורק, וגילה כישרון מוזיקלי שהביא לקבלתו לבית הספר היוקרתי ג'וליארד, שם למד נגינה בחליל. לאחר מכן השלים את לימודי המוזיקה בבית הספר למוזיקה במנהטן. במהלך שנות ה-30 ושנות ה-40 שימש כחלילן בתזמורות רדיו שונות, ביניהן התזמורת של רשת השידור NBC (שעיקר פעולתה היה אז הפעלת תחנת רדיו) עליה ניצח ארתורו טוסקניני. באמצע שנות ה-50 עזב את הנגינה על מנת להיות למלחין ומנצח. בתחילה עבד כמנצח בתזמורות בברודוויי, ולאחר מכן החל לעבוד עם בנו, הבמאי פרנסיס פורד קופולה. שיתוף הפעולה האמנותי ביניהם הביא ליצירת מוזיקה לסרטים כשלושת סרטי "הסנדק", "אפוקליפסה עכשיו" וההקרנה המחודשת של האפוס "נפוליאון" של אבל גאנס, שנוצר בשנת 1927, והוקרן מחדש ביזמת פרנסיס פורד קופולה בשנת 1980. על המוזיקה לסרט "הסנדק 2" (1974) זכה בפרס האוסקר בשיתוף עם המלחין נינו רוטה. על המוזיקה לסרט "הסנדק 3" (1989) היה מועמד לפרס האוסקר. קופולה נישא לאיטליה קופולה, בתו של המוזיקאי יליד איטליה פרנצ'סקו פנינו. נישואי הזוג נמשכו עד מותו של קופולה ב-1991. רבים מצאצאי הזוג זכו להצלחה בתחום הקולנוע, ומשפחת קופולה, לצד משפחתו של ג'ון יוסטון, הן המשפחות היחידות שבהן שלושה דורות שונים במשפחה זכו בפרס האוסקר. קופולה הוא אביהם של הבמאי פרנסיס פורד קופולה והשחקנית טליה שייר. בן נוסף של קופולה הוא חוקר הספרות אוגוסט קופולה. בין ילדיו של אוגוסט קופולה נמצאים השחקנים ניקולס קייג' ומארק קופולה, והבמאי כריסטופר קופולה. בין ילדיו של פרנסיס פורד קופולה נמצא המפיק ג'אנקרלו קופולה, והבמאים רומן קופולה וסופיה קופולה, ובין ילדיה של טליה שייר נמצאים השחקן ג'ייסון שוורצמן והצלם ג'ון שוורצמן. קרמיין קופולה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) קרמיין קופולה, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי קרמיין קופולה, באתר AllMovie (באנגלית) קרמיין קופולה, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) קרמיין קופולה, באתר MusicBrainz (באנגלית) קרמיין קופולה, באתר Discogs (באנגלית) קרמיין קופולה, באתר SecondHandSongs קרמיין קופולה, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
הגשר (קבוצת ציירים)

קבוצת הגשר (בגרמנית: Die Brücke) היא קבוצת ציירים אקספרסיוניסטים גרמנים אשר התקיימה בין השנים 1905–1913. הקבוצה הוקמה ב-1905 בדרזדן על ידי פריץ בלייל, אריך הקל, ארנסט לודוויג קירכנר וקרל שמידט-רוטלוף. ב-1906 הצטרפו לקבוצה הציירים אמיל נולדה ומקס פכשטיין וב-1910 הצטרף אוטו מולר וולטר גרמטה. חברי הקבוצה נפגשו בבית הספר לאדריכלות, מהר מאוד הלימודים נמאסו עליהם והם מצאו את עצמם כבולים בתוך חוקים לא להם. בהדרגה הם עברו לציור ולבסוף החליטו להתמסר לו. הם שכרו מבנה ברובע פועלים, שבה הם גרו ופעלו. הם חיו כמו בקומונה והציגו את עבודותיהם ביחד. נושאי ציוריהם היו מראות הרחוב בו הם גרו: נופי עיר והדמויות שבה. סגנון ציוריהם היה הפוך מהסגנון האקדמי הקלאסי. הם למדו אינטואיטיבית והושפעו מאוד מהאמנים האוונגרדים של התקופה. חברי הגשר היו בעלי אידאולוגיה משותפת, שכללה רעיונות חברתיים ואמנותיים. הם התנגדו לחברה הבורגנית השבעה. האמנות שלהם מתארת את חיי הפועל ומצוקתו במטרה שתיאור המציאות הקשה תביא את האנשים לפעול. חברי הקבוצה הוציאו לאור כתב עת – חוברת בטכניקה של הדפס עץ שבה פרסמו את יצירותיהם. בצורה זו, הם רצו שגם לאדם הפשוט תהייה גישה לאמנות. בחוברת הראשונה שהדפיסו נראה גשר (ומכאן שם הקבוצה) המחבר שני חלקים ולצדו כתבו את המניפסט של הקבוצה: הם רוצים ליצור גשר בין כל הכוחות המהפכניים והאנטי-ממסדיים. במניפסט שפרסמו הם לא מצהירים מה יהיה הסגנון האמנותי שלהם אלא מה לא יהיה להם. עצם השימוש בטכניקה של הדפס מדגיש את הגסות והחספוס המנוגד לאקדמיה, במידה רבה המשיכו חברי התנועה את גישת תנועת הזצסיון הווינאי והיוגנדסטיל. מדיה וקבצים בנושא הגשר בוויקישיתוף ההדפסים של תנועת הגשר, אתר של המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק. הגשר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)