laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אליהו ברלין

אליהו מאיר ברלין (Berligne; י"ד באדר תרכ"ו, 1 במרץ 1866, מוהילב, רוסיה הלבנה – י"ז באדר א' ה'תשי"ט, 25 בפברואר 1959, תל אביב) היה ממנהיגי היישוב; חבר אספת הנבחרים, הוועד הלאומי ומועצת המדינה הזמנית, זקן חותמי מגילת העצמאות. נולד במוהילב שברוסיה הלבנה, אז באימפריה הרוסית (כיום בלארוס), לאברהם, משכיל אמיד. קיבל חינוך יהודי, למד בגימנסיה רוסית ולאחר מכן סיים לימודי משפטים באוניברסיטת מוסקבה. השתקע בעיר צאריצין (וולגוגרד), והקים שם מפעל לבולי עץ לבניין מעצי הרפסודות שהושטו על נהר הוולגה. היה פעיל ב"חובבי ציון" והשתתף בקונגרסים הציוניים הראשונים, ובחמישי נמנה עם חברי הפרקציה הדמוקרטית. בשנת 1905 ביקר בארץ ישראל, ובשובו לרוסיה הקים חברת-השקעות לפיתוח התעשייה בארץ בשם "עתיד". בשנת 1907 עלה לארץ ישראל והתיישב ביפו. הקים מפעלים לייצור שמן זית וסבון באזור חיפה וגוש דן, ובהם שמר על עקרון העבודה העברית. עסק גם בפיתוח החקלאות ונטע פרדס בנס ציונה, וכן קיבל רישיון מפיק"א לנטיעת אקליפטוסים. נמנה בין מייסדי אחוזת בית והיה חבר ועדה הקהילה בתל אביב. 35 שנים שימש יו"ר הוועד המפקח של גימנסיה הרצליה. בין השנים 1921–1925 מנהל בנק הפועלים הראשון. כן היה יו"ר הוועד המנהל של הטכניון. השתתף בהקמת בית משפט השלום העברי, היה ממנהיגי אוצר היישוב והשתתף בייסוד מוצא עילית. ברלין השתתף באופן פעיל בהתארגנות מוסדות היישוב, היה ממנסחי חוקת הבחירות לאספת הנבחרים וכיהן בארבע אספות הנבחרים (1920–1948). כיהן בהן כחבר מטעם מפלגת המתקדמים, התאחדות הדמוקרטים, הציונים הכלליים המאוחדים והעובד הציוני. בכל השנים היה חבר הנהלת הוועד הלאומי. כיהן כחבר מועצת המדינה הזמנית והיה בין חותמי מגילת העצמאות. אף על פי שהיה אמור להגיע לטקס מירושלים הנצורה באמצעות מטוס, חלה ובסופו של דבר חתם על המגילה כמה שבועות לאחר מכן. היה ממייסדי המפלגה הפרוגרסיבית, והוצב כמועמד אחרון מטעמה בבחירות לאספה המכוננת ובבחירות לכנסת השנייה. היה נשוי לציטה לבית פוליאקוב, בתו של לזר פוליאקוב. בתו, נינה ברלין, רופאת עיניים במקצועה, הייתה מקורבת לזאב ז'בוטינסקי, ונישאה למשה שלוש. נפטר בשנת 1959 ונקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב. על שמו רחוב בצפון-מערב תל אביב. 'ברלין, אליהו מאיר', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 112–113. (הספר בקטלוג ULI) מדיה וקבצים בנושא אליהו ברלין בוויקישיתוף אליהו ברלין במגזין תל אביב, 23 באפריל 2004 דוד תדהר (עורך), "אליהו מאיר ברלין", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ד (1950), עמ' 1736 דוד הכהן, המוהיקני האחרון: לדמותו של אליהו ברלין ז"ל, דבר, 5 במרץ 1959 אליהו ברלין, בקטלוג הארכיון הציוני המרכזי בירושלים עופר אדרת, מאחורי הקלעים של טקס הכרזת המדינה, באתר הארץ, 25 בדצמבר 2014 המפלגה הפרוגרסיבית, באתר הספרייה הלאומית המפלגה הפרוגרסיבית, באתר הספרייה הלאומית במכון ז'בוטינסקי שמורים שבעים ותשעה מכתבים שכתב לה ז'בוטינסקי בין השנים 1918 - 1930
ג'בל בארוכ

ג'בל בארוכּ (בערבית: جبال الباروك; בעברית נקרא גם ג'בל ברוך) הוא הר בלבנון המתנשא עד לגובה 1,943 מטרים. ההר הוא חלק מרכס הר הלבנון והפסגה השנייה בגובהה בהרי השוף. ג'בל בארוכ הוא אחד המקומות הבודדים בלבנון בהם שרדו עדיין יערות הארזים שלא נכרתו. בשל עובדה זו הוכרז ההר כחלק משמורת הטבע הגדולה בלבנון המשמרת את היערות. במהלך מלחמת לבנון הראשונה התחוללו סביב ההר מספר קרבות. הכוח הראשון שהשתלט על המקום היה כוח מחטיבת גולני בפיקוד הסמח"ט, גבי אשכנזי. לאחר המלחמה השתלט צה"ל על מבנה שהיה מיועד להיות בית מלון אך בנייתו הופסקה עקב מלחמת האזרחים ומיקם בו את מפקדת החטיבה המרחבית, שכונתה חטיבת ארזים. במפקדת החטיבה המרחבית שכנה גם מפקדת הגיס הצפוני. כ-4 קילומטרים צפונית למפקדת החטיבה שכן מוצב נוסף, שמוקם במבנה שנבנה כתחנת ממסר לתקשורת אלחוטית. גם מבנה זה ננטש עקב מלחמת האזרחים. המבנה כונה על ידי חיילי צה"ל "האנטנה", על שם האנטנה הגבוהה שבו. המוצב הצפוני ביותר על ההר, שהיה גם הוא באחריות החטיבה המרחבית היה מוצב חבצלת. בתחילת אפריל 1985 ננטש המוצב ששימש את מפקדת החטיבה ורוב חייליה עברו למוצב האנטנה. כשלושה שבועות לאחר מכן, ב-24 באפריל 1985, ננטש גם מוצב האנטנה וכל החיילים שאיישו אותו יצאו באותו יום מלבנון. רובם ירדו מההר בכלי רכב (משוריינים, משאיות וג'יפים), וקבוצה קטנה עשתה את הדרך ברגל, ועלתה על כלי הרכב בתחתית ההר. היו דיווחים שעל פסגת ההר נמצאת עמדה של החזבאללה.[דרוש מקור] בשנת 2010 חשף צבא לבנון כי גילה מתקני ריגול ישראליים על ההר. מבט מבעד לארזים שעל ההר, לעבר הבקאע מבט אל ההר מהכפר ג'וב ג'נין עצי ארז על מורדת ההר קואורדינטות: 33°38′42.6″N 35°41′13.8″E﻿ / ﻿33.645167°N 35.687167°E﻿ / 33.645167; 35.687167 קואורדינטות: 33°40′34.9″N 35°41′57.3″E﻿ / ﻿33.676361°N 35.699250°E﻿ / 33.676361; 35.699250 יוסי פלד, זיכרונות ולקחים ממלחמת שלום הגליל, מערכות 413, יולי 2007, עמ' 53. רון בן ישי, לבנון בחרדת בית הדין: נזק מודיעיני לישראל, באתר ynet, 16 בדצמבר 2010 ערך זה הוא קצרמר בנושא הרים ובנושא גאוגרפיה של לבנון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הקורפוס ה-68 (ורמאכט)

הקורפוס ה-68 (בגרמנית: LXVIII. Armeekorps) היה קורפוס של הוורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה. הקורפוס הוקם ב-23 בספטמבר 1942, וכמפקדו מונה הלמוט פלמי. בתחילה פעל הקורפוס בקווקז כחלק מארמיית הפאנצר הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות A ולאחר מכן פעל כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות דון, ובהמשך כחלק מפלגת הארמייה הולידט במסגרת קבוצת ארמיות דרום. ביוני 1943 הועבר הקורפוס תחת פיקוד קבוצת ארמיות E ביוון, ובנובמבר 1944 עבר הקורפוס תחת פיקוד ארמיית הפאנצר השנייה במסגרת קבוצת ארמיות F ביוגוסלביה. בהמשך לחם הקורפוס בהונגריה ובאוסטריה, וב-8 במאי 1945 נכנע לכוחות בעלות הברית. הלמוט פלמי (23 בספטמבר 1942 - 1 בדצמבר 1944) פרידריך-וילהלם מילר (1 בדצמבר 1944 - 27 בינואר 1945) ארתור שוורצנקר (27 בינואר 1945 - 29 בינואר 1945) רודולף קונרד (29 בינואר 1945 - 8 במאי 1945) ב-26 בנובמבר 1944 כלל הקורפוס את היחידות הבאות: דיוויזיית היגר ה-117 דיוויזיית הרייכסגרנדיר ה-44 דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ברנדנבורג הדיוויזיה ההררית ה-1 דיוויזיית המתנדבים ה-31 דיוויזיית האס אס ה-13 חטיבת הגרנדירים ה-92 הקורפוס ה-68 באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית)
הקורפוס ה-69 (ורמאכט)

הקורפוס ה-69 (בגרמנית: LXIX. Armeekorps) היה קורפוס של הוורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה. הקורפוס הוקם ב-8 ביולי 1943 בשם "קורפוס המילואים ה-69", וכמפקדו מונה ארנסט דהנר. הקורפוס פעל בקרואטיה כחלק מארמיית הפאנצר השנייה במסגרת קבוצת ארמיות F, וב-20 בינואר 1944 הפך הקורפוס לקורפוס ה-69. הקורפוס לחם בקרבות השונים בקרואטיה כנגד הפרטיזנים היוגוסלבים, וב-8 במאי 1945 נכנע לכוחות בעלות הברית. ארנסט דהנר (8 ביולי 1943 - 1 באפריל 1944) יוליוס רינגל (1 באפריל 1944 - 24 ביוני 1944) הלגה אולב (24 ביוני 1944 - 8 במאי 1945) ב-26 בנובמבר 1944 כלל הקורפוס את היחידות הבאות: דיוויזיית הקוזקים ה-1 רגימנט המילואים של הסקי-יגר ה-1 קורפוס המילואים ה-69 באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית) הקורפוס ה-69 באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית)
הקורפוס ה-70 (ורמאכט)

הקורפוס ה-70 (בגרמנית: LXX. Armeekorps) היה קורפוס של הוורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה. הקורפוס הוקם ב-25 בינואר 1943 בנורווגיה על בסיס הפיקוד המיוחד הגבוה ה-70 (Höheres Kommando z.b.V. LXX), וכמפקדו מונה ולנטין פויירשטיין. הקורפוס לחם בקרבות השונים בנורווגיה, וב-8 במאי 1945 נכנע לכוחות בעלות הברית. ולנטין פוירשטיין (25 בינואר 1943 - 22 ביוני 1943) הרמן טיטל (22 ביוני 1943 - 8 במאי 1945) הקורפוס ה-70 באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית)
הקורפוס ה-91 (ורמאכט)

הקורפוס ה-91 (בגרמנית: LXXXXI. Armeekorps) היה קורפוס של הורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה. הקורפוס הוקם ב-10 באוגוסט 1944 בידי האוברבפסלהאבר זידאוסט. הקורפוס הוכפף לקבוצת ארמיות E שפעלה בבלקן והייתה בתורה כפופה לקבוצת ארמיות F. הקורפוס הוצב ביוון ובסרביה, ועם הנסיגה של הכוחות הגרמניים מהבלקן באביב 1945, השתתף הקורפוס בקרבות ההגנה בקרואטיה, שהותקפה בו זמנית בידי הצבא הבריטי והצ'טניקים בפיקודו של טיטו. הקורפוס נכנע לבעלות הברית ב-8 במאי 1945. גנרלוטננט אולריך קלימן (18 בספטמבר 1944 - 9 באוקטובר 1944) גנרל חיל הרגלים ורנר פון אדמנסדורף (9 באוקטובר 1944 - 8 במאי 1945) עם פירוקו, כלל הקורפוס את היחידות הבאות: דיוויזיית היגר ה-104 הדיוויזיה הקרואטית ה-13 הדיוויזיה הקרואטית ה-4 הקורפוס ה-91 באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית)
קוני למל בתל אביב

קוני למל בתל אביב (באנגלית: Kuni Leml B'Tel Aviv) הוא סרט ישראלי מסוגת מחזמר קומי משנת 1976. בסרט מגלם מייק בורשטיין שתי דמויות במקביל (קוני ומוני - אחים תאומים) בקומדיה של טעויות. הסרט כולל שירים וריקודים, שהידוע שבהם הוא שירו של קונילמל "אני קוני קוני למל" בביצועו של בורשטיין. פסקול הסרט יצא בתקליט. הסרט נמצא במקום 10 במאה הסרטים הישראליים הנצפים ביותר בכל הזמנים, עם כ-771,000 כרטיסי קולנוע שנמכרו. לכבוד יום הולדתו התשעים, מכריז קוני למל הסב, שהנכד הראשון מבין שני התאומים - קוני ומוני, שיעלה לארץ ישראל ויתחתן עם יהודייה, יקבל מיליוני דולרים. קוני, אברך צעיר, ומוני, דתל"ש שחי עם בדרנית מפוקפקת וגויה, מנסים את מזלם ומגיעים לארץ... מוני שואל את זהותו של קוני, וקוני בדרכו לארץ מתאהב במרילין ג'ונז, חברתו הגויה של מוני. בהתחלה מרילין משתפת פעולה עם מוני, וזאת כדי לזכות בירושת המיליונים על חשבונו של קוני, אך בהמשך החיבור של מרלין עם קוני מובילה לאהבה גדולה שאף גורמת לה להתגייר, ואף להתחתן איתו. מאידך מוני נפרד ומוותר על מרלין, ומתאהב במלכה ביתו השמרנית של 'שמש' הישיבה, העובדת כחדרנית ב"מלון דן". בסוף מגיע גם סבא קוני למל לארץ לאחר ששמע ששני נכדיו נישאו. קומדיית טעויות עם סוף מתוק. "קוני למל בתל אביב", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "קוני למל בתל אביב", באתר ספר הקולנוע הישראלי "קוני למל בתל אביב", באתר אידיבי "קוני למל בתל אביב", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "קוני למל בתל אביב", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית מייק בורשטיין – קוני למל בתל אביב (1976), באתר סטריאו ומונו
ולנטין פוירשטיין

גנרל ולנטין פוירשטיין (בגרמנית Valentin Feurstein;‏ 18 בינואר 1885 – 8 ביוני 1970) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה. פוירשטיין נולד ב-18 בינואר 1885 בברגנץ, שהשתייכה לאימפריה האוסטרו-הונגרית. בשנת 1906 התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי, והצטרף לרגימנט הקייזר-יגר ה-2. במהלך מלחמת העולם הראשונה לחם פוירשטיין עם יחידתו, וב-15 במאי 1915 הועלה לדרגת האופטמן. לאחר המלחמה הצטרף פוירשטיין לצבא האוסטרי, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בספטמבר 1924 הועלה פוירשטיין לדרגת אוברסט לויטננט, ובסתיו 1928 הועלה לדרגת אוברסט. ב-25 ביוני 1935 הועלה לדרגת גנרל מיור, ומונה למפקד הדיוויזיה האוסטרית ה-3. לאחר סיפוח הצבא האוסטרי לורמאכט, מונה פוירשטיין ב-1 באפריל 1938 למפקד הדיוויזיה ההררית ה-2, וב-1 ביוני 1939 הועלה לדרגת גנרל לויטננט. עם פרוץ המלחמה היה פוירשטיין מפקד הדיוויזיה ההררית ה-2, ולחם עימה במהלך המערכה בפולין כחלק מהקורפוס ה-22 במסגרת הארמייה ה-14. במהלך המערכה בנורווגיה לחם פוירשטיין עם הדיוויזיה שבפיקודו בטרונדהיים ובנרוויק, וב-4 במרץ 1941 הועבר לעתודת המילואים. ב-1 בספטמבר 1941 הועלה פוירשטיין לדרגת גנרל הכוחות ההרריים, וב-25 בינואר 1943 מונה למפקד הקורפוס ה-70 בנורווגיה. ב-15 באוגוסט 1943 מונה פוירשטיין למפקד הקורפוס ההררי ה-51 באיטליה, וב-12 באוגוסט 1944 קיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. בינואר 1945 פרש פוירשטיין מתפקידו, ובאפריל 1945 נפל בשבי בעלות הברית. בקיץ 1948 שוחרר פיירשטיין מהשבי. לאחר שחרורו התגורר פוירשטיין באינסברוק, עד למותו ב-8 ביוני 1970. מדיה וקבצים בנושא ולנטין פוירשטיין בוויקישיתוף ולנטין פוירשטיין באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית)
הקורפוס ה-71 (ורמאכט)

הקורפוס ה-71 (בגרמנית: LXXI. Armeekorps) היה קורפוס של הוורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה. הקורפוס הוקם ב-26 בינואר 1943 בנורווגיה על בסיס הפיקוד המיוחד הגבוה ה-71 (Höheres Kommando z.b.V. LXXI), וכמפקדו מונה וילי מוזר. הקורפוס לחם בקרבות השונים בצפון נורווגיה כחלק מארמיית נורווגיה, ולאחר מכן כחלק מהארמייה ההררית ה-20, וב-8 במאי 1945 נכנע לכוחות בעלות הברית. וילי מוזר (26 בינואר 1943 - 15 בדצמבר 1944) אנטון ריכרד פון מאוכנהיים גנאנט בכטולסהיים (15 בדצמבר 1944 - 8 במאי 1945) הקורפוס ה-71 באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית)
בניין בנק הפועלים (ירושלים)

מגדל בנק הפועלים הוא מבנה בכיכר ציון בירושלים המשמש את מלון הרברט סמואל ובעבר גם את בנק הפועלים. הוא נבנה על חורבותיו של קולנוע ציון. בשנת 1964 חברות ההשקעות של בנק הפועלים והיזם ציון לוי קנו את בניין קולנוע ציון, ששכן במקום מאז 1912 בשמות שונים ובבעלויות שונות. הן תכננו להקים במקומו סניף בנק ובניין משרדים. בתחילה הגישו היזמים לרשויות התכנון הצעה למגדל בגובה 16 קומות בתכנון האדריכל אברהם יסקי, אך הוועדה אישרה בניית 13 קומות בלבד. לאחר מכן הגישו היזמים הצעה חדשה, נמוכה יותר, בתכננו של האדריכל זאב שיינברג וזו אושרה בוועדה. התוכנית החדשה כללה בניין בגובה 11 קומות כשקומת הקרקע היא קומת עמודים מפולשת. המבנה עצמו הוא מעין קוביית זכוכית ובארבע פינותיו ארבעה מגדלים מחופים אבן ירושלמית. שיינברג הסביר שהמבנה, עם ארבעת מגדלי האבן נועד להוות גרסה עכשווית של קתדרלה גותית בעידן שבו היכלי הממון תופסים את מקומם של היכלי הדת. בית הקולנוע נסגר בשנת 1972. ב-1979, לאחר מאבק משפטי עם בעלי החנויות ששכנו בחזיתו, נהרס בניין הקולנוע, אך השלמת המגדל התעכבה עד אמצע שנות ה-80. הבניין נבנה בנסיגה של כ-30 מטרים מקו החזית המקורי של בית הקולנוע וכך איפשר מקום לכיכר ציבורית בשטח שהתפנה. קומת העמודים של הבניין תוכננה כך שתהווה המשך של הכיכר. במהלך השנים לא תפקדה הרחבה התחתונה כמצופה. בתחילה נסגרה הכניסה אליה מכיוון כיכר ציון ובשנת 2004 אושרה תוכנית לסגירתה של הקומה וצירופה לבניין. מאז הקמת הבניין שכן בו מלון בשם "מלון כיכר ציון", שהשתמש בחלקו האחורי של הבניין ובקומותיו העליונות. בשנת 2016, לאחר שיפוץ מסיבי, נפתח במקום מלון הרברט סמואל בניהול רשת מלונות אורכידאה. המלון החדש כולל 134 חדרים ו-3 סוויטות. בקומת הגג של הבניין נבנתה מסעדה חדשה ולובי המלון נמצא בקומת העמודים שנסגרה בשיפוץ. היום שייך המלון לרשת מלונות הרברט סמואל שבבעלות קבוצת החזקות ג'ורדאש ישראל. בבנין שכן סניף של בנק הפועלים מאז הקמתו ועד לשנת 2019 כאשר סניף הבנק נסגר והפעילות בו הועברה לסניף ראשי ירושלים ברחוב המלך ג׳ורג 16. חנה אקרמן, הענק הצומח בכיכר ציון, מעריב, 6 ביולי 1984, (המשך הכתבה), מעריב, 6 ביולי 1984 שרון היבש, עם תקרה רקומה בזהב: מסעדת הרברט סמואל החדשה בכיכר ציון, באתר Xnet‏, 31 ביולי 2016 חברות ההשקעה של בנק הפועלים רוכשות את בנין קולנוע ציון בירושלים, חרות, 14 ביוני 1964 דוד קרויאנקר, רחוב יפו ירושלים, ביוגרפיה של רחוב - סיפורה של עיר, ירושלים: כתר, 2005, עמ' 229-228, מסת"ב 9650713808 מגדל רב־קומות יוקם במקום קולנוע "ציון" בבירה, מעריב, 20 בפברואר 1967
וילי מוזר

וילי מוזר (בגרמנית: Willi Moser;‏ 2 בנובמבר 1887 – 18 באוקטובר 1946) היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה. מוזר נולד ב-2 בנובמבר 1887 בברסלאו, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1906 התגייס מוזר לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-8, עמו לחם במלחמת העולם הראשונה, וב-25 בנובמבר 1916 הועלה מוזר לדרגת האופטמן. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918. לאחר המלחמה הצטרף מוזר לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בפברואר 1934 הועלה מוזר לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 באוקטובר 1935 הועלה לדרגת אוברסט. ב-15 באוקטובר 1935 מונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-25, ב-1 במרץ 1938 מונה למפקד אגד הארטילריה ה-17, וב-1 באוגוסט 1939 הועלה לדרגת גנרל מיור. במהלך הפלישה לפולין לחם מוזר עם אגד הארטילריה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-13 במסגרת הארמייה השמינית, וב-6 באפריל 1940 מונה למפקד הדיוויזיה ה-299. במהלך המערכה על צרפת לחם מוזר עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-7 במסגרת הארמייה ה-16, ונשאר עמה כחיל כיבוש בצרפת, ולאחר מכן הועבר עמה לפולין. במהלך מבצע ברברוסה לחם מוזר עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-29 במסגרת הארמייה השישית, והשתתף בקרב קייב ובקרב חרקוב הראשון. ב-1 באוגוסט 1941 הועלה מוזר לדרגת גנרל לויטננט, וב-26 באוקטובר 1941 קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-27 במאי 1942 קיבל מוזר את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-1 בדצמבר 1942 הועלה לדרגת גנרל חיל התותחנים. ב-26 בינואר 1943 מונה מוזר למפקד הקורפוס ה-71 בנורווגיה, וב-15 בדצמבר 1944 פרש מתפקידו. ב-5 בפברואר 1945 מונה מוזר למפקד המשטרה הצבאית בשלזיה, ותחת פיקודו נכללו הדיוויזיות ה-193, ה-404 וה-463. בסוף המלחמה נפל מוזר בשבי הרוסי, וב-18 באוקטובר 1946 מת מוזר במהלך שהותו בשבי ברוסיה. וילי מוזר באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית)
דוריס בורס

דוריס בורס (בגרמנית: Doris Bures, נולדה ב-3 באוגוסט 1962) היא פוליטיקאית סוציאל-דמוקרטית אוסטרית, המשמשת כיושבת ראש השנייה של המועצה הלאומית של אוסטריה, הבית התחתון של הפרלמנט האוסטרי. קודם לכן כיהנה כיושבת ראש הפרלמנט, וכן הייתה זמנית יחד עם קרלהיינץ קופף ונורברט הופר חברה בקולגיום משולש שמילא את מקום נשיא אוסטריה בין 8 ביולי 2016 - 26 בינואר 2017 כשנכנס לתפקיד הנשיא אלכסנדר ואן דר בלן, בעקבות בחירתו בבחירות נשיאותיות חוזרות. דוריס בורס נולדה בווינה ולמדה בבית ספר מקצועי. בשנת 1980 הייתה מזכירה של ארגון הנוער הסוציאליסטי, ובמסגרת התפקיד מצאה תעסוקה לצעירים מובטלים. בשנת 1987 הצטרפה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית, ונבחרה לפרלמנט המחוזי של מחוז מגוריה בווינה. בשנים 1995 עד 2000 הייתה יו"ר ועד שוכרי הדירות של אוסטריה. מ-2000 עד 2008 הייתה מזכירת המפלגה. בשנת 2007 שימשה כשרה בממשלתו של אלפרד גוזנבאואר, תחילה כשרה בלי תיק ולאחר מכן כשרה לענייני נשים ותקשורת. משנת 2008 עד 2014 הייתה שרת התחבורה, החדשנות והטכנולוגיה בשתי ממשלות בראשותו של ורנר פיימן. ב-2 בספטמבר 2014 נבחרה ליושבת ראש הפרלמנט האוסטרי, לאחר מותה של ברברה פראמר (אנ'), שכיהנה בתפקיד משנת 2006. ב-8 ביולי 2016, לאחר סיום הקדנציה השנייה של היינץ פישר כנשיא אוסטריה, הוחלט לחלוק את התפקיד בין הנציגים של שלוש המפלגות הגדולות במסגרת קולגיום זמני שכלל את דוריס בורס, קרלהיינץ קופף ונורברט הופר. בפברואר 2016 היה אמור להיערך בפרלמנט האוסטרי אירוע הוקרה לנשים ששרדו את מלחמת העולם השנייה, בהן הדי אפשטיין (אנ'), יהודיה אוסטרית אנטי ציונית הפעילה בתנועת הסולידריות הבינלאומית. האירוע התבטל ברגע האחרון. אפשטיין נפטרה במאי 2016. ב-26 בספטמבר 2016 ביקרה בורס ביקור רשמי במשכן הכנסת ונפגשה עם יושב ראש הכנסת, יולי אדלשטיין, ועם אגודת הידידות הבין פרלמנטרית ישראל-אוסטריה בראשות חבר הכנסת עמיר פרץ. ב-30 בספטמבר 2016 הייתה בין המשתתפים בהלוויית שמעון פרס. משנת 1984 דוריס בורס הייתה במערכת יחסים זוגית עם איש העסקים וולפגנג יאנסקי ליארט, ולשניים בת. הם נפרדו בתחילת שנת 2008. מדיה וקבצים בנושא דוריס בורס בוויקישיתוף דוריס בורס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) Austrian parliament nixes event honoring pro-Hamas, anti-Israel Jew who fled Nazis, באתר הג'רוזלם פוסט, ‏21 בפברואר 2016 (באנגלית). יו"ר הכנסת: נשמח לסייע לאוסטריה בתחום ההגירה; יו"ר פרלמנט אוסטריה: נקים צוות משותף, באתר הכנסת, ‏26 בספטמבר 2016.
אצטדיון לה קרטוחה

האצטדיון האולימפי בסביליה (בספרדית: Estadio Olímpico de Sevilla) הוא אצטדיון רב תכליתי הנמצא בסביליה, ספרד. האצטדיון, בעל 60,000 מושבים, דבר ההופך אותו לאצטדיון השישי בגודלו בספרד, נחנך במסגרת אליפות העולם באתלטיקה שהתקיימה בשנת 1999. בשנת 2003 התקיים באצטדיון משחק גמר גביע אופ"א בו גברה פורטו על סלטיק בתוצאה 3-2. האצטדיון נכלל בהצעה שהגישה סביליה לאירוח המשחקים האולימפיים בשנת 2004 ו-2008. לאחר שלא זכתה באירוח נותר האצטדיון לא בשימוש שכן קבוצות הכדורגל העירוניות סביליה וריאל בטיס העדיפו להמשיך ולשחק באצטדיוניהן הביתיים. נבחרת ספרד קיימה באצטדיון מספר משחקים, כאשר האחרון שבהם התקיים בנובמבר 2020, אז אירחה את נבחרת גרמניה במסגרת ליגת האומות. האצטדיון הוא אחד מ-11 האצטדיונים שנבחרו לארח את טורניר יורו 2020. האצטדיון מנוהל על ידי "חברת האצטדיון האולימפי של סביליה" (Sociedad Estadio Olímpico de Sevilla) הנמצאת בבעלות הקהיליה האוטונומית בסביליה (40%), ממשלת ספרד (25%), עיריית סביליה (19%), מחוז אנדלוסיה (13%). 3% הנותרים מתחלקים בין שתי קבוצות הכדורגל העירוניות. ב-9 באוקטובר 1999 הופיע באצטדיון לואיס מיגל מול קהל של 35,000 צופים. ב-16 בספטמבר 2008 הופיעה באצטדיון מדונה מול קהל של 47,712 צופים כחלק ממסע ההופעות Sticky & Sweet Tour. ב-30 בספטמבר 2010 הופיעה באצטדיון להקת U2 מול קהל של 76,159 צופים כחלק ממסע ההופעות 360°. מדיה וקבצים בנושא אצטדיון לה קרטוחה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אצטדיון לה קרטוחה
הקורפוס ה-72 (ורמאכט)

הקורפוס ה-72 (בגרמנית: LXXII. Armeekorps) היה קורפוס של הוורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה. הקורפוס הוקם ב-13 בפברואר 1944, וכמפקדו מונה זיגיסמונד פון פרסטר. הקורפוס לחם בקרבות השונים ברומניה, ובכלל זה במבצע יאשי-קישינב. לאחר מכן לחם הקורפוס בקרבות השונים בהונגריה ובאוסטריה, וב-8 במאי 1945 נכנע לכוחות בעלות הברית. זיגיסמונד פון פרסטר (13 בפברואר 1944 - ספטמבר 1944) גאורג צוואדה (ספטמבר 1944) אוגוסט שמידט (ספטמבר 1944 - 22 בינואר 1945) אנטון גרסר (22 בינואר 1945 - אפריל 1945) ורנר שמידט-האמר (אפריל 1945 - 8 במאי 1945) הקורפוס ה-72 באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית)
אנטון גרסר

אנטון גרסר (בגרמנית Anton Grasser;‏ 11 בנובמבר 1891 – 3 בנובמבר 1976) היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה. גרסר נולד ב-11 בנובמבר 1891 בבוסנדורף, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1913 התגייס גרסר לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הגרנדירים של המשמר ה-109. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הועבר גרסר לרגימנט הרגלים ה-132 (אלזס התחתית ה-1), עמו לחם במהלך המלחמה. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918. עם סיום המלחמה השתחרר גרסר מהצבא, והצטרף למשטרה הגרמנית. בשנת 1936 הצטרף גרסר לוורמאכט, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-110. ב-1 במרץ 1938 הועלה גרסר לדרגת אוברסט לויטננט, וב-10 בנובמבר 1938 מונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-119. ב-6 בפברואר 1940 מונה גרסר למפקד רגימנט הרגלים ה-119, ובמהלך המערכה על צרפת לחם עמו כחלק מהדיוויזיה ה-25 במסגרת הקורפוס ה-18. ב-16 ביוני 1940 קיבל גרסר על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 במרץ 1941 הועלה לדרגת אוברסט. במהלך מבצע ברברוסה לחם גרסר עם הרגימנט שבפיקודו כחלק מהדיוויזיה הממונעת ה-25 במסגרת הקורפוס הממונע ה-3, וב-4 בפברואר 1942 מונה למפקד הדיוויזיה הממונעת ה-25. ב-1 באפריל 1942 הועלה גרסר לדרגת גנרל מיור, וב-1 בינואר 1943 הועלה לדרגת גנרל לויטננט. ב-23 ביוני 1943 שונה שמה של הדיוויזיה שבפיקודו לדיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-25, וב-14 בנובמבר 1943 מונה גרסר למפקד קורפוס הפאנצר ה-56, שהיה חלק מהארמייה השנייה. ב-15 בפברואר 1944 מונה גרסר למפקד הקורפוס ה-26, שהיה חלק מהארמייה ה-18, וב-1 במאי 1944 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים. ב-3 ביולי מונה גרסר למפקד פלגת הארמייה נארווה, שהפכה ב-25 בספטמבר לפלגת הארמייה גרסר. ב-22 בינואר 1945 מונה גרסר למפקד הקורפוס ה-72, שהיה חלק מהארמייה השישית, ופיקד עליו עד ה-20 באפריל, וב-8 במאי 1945 נפל בשבי בעלות הברית. ב-1 ביולי 1947 השתחרר גרסר מהשבי. לאחר שחרורו התגורר גרסר בשטוטגרט, ובשנת 1951 מונה למפקד משמר הגבול הפדרלי. בשנת 1953 פרש גרסר מתפקידו, וב-3 בנובמבר 1976 מת והוא בן 85 שנים. אנטון גרסר באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית) הגוף שקדם לבונדסוור
Searx

Searx הוא מנוע חיפוש-על מבוזר ומודולרי, שנוצר בהשראת הפרויקט Seeks (אנ'), הזמין תחת AGPL. ישנם מעל ל-70 מנועי חיפוש הנתמכים ב-Searx נכון לשנת 2016. בניגוד למנועי חיפוש אחרים, searx הוא מנוע מבוזר וגמיש שכל אחד יכול לאחסנו. אחד מהדגשים העיקריים לפיתוח הפרויקט הוא לספק מנוע חיפוש עם דגש על שמירת פרטיות המשתמשים, כדי לענות על מטרה זו כל שאילתות החיפוש נעשות באמצעות POST כברירת מחדל, לא נשמרות עוגיות, ונעשה שימוש בפרוטוקול ה-HTTPS. בנוסף ניתן לגשת אל מנוע החיפוש באמצעות רשת השירותים הנסתרים של Tor. במידה ומשתמש מסוים אינו סומך על בעלי האתר, הוא יכול לאחסן בעצמו את מנוע החיפוש. דגש נוסף לפיתוח הפרויקט הוא מתן מנוע חיפוש שהיה גמיש ומודולרי ויאפשר חופשיות והתאמה רבה למשתמשים. מדיה וקבצים בנושא Searx בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של Searx (באנגלית) Searx, ברשת החברתית אקס (טוויטר) Searx, הבלוג הרשמי דף הפרויקט ב-GitHub רשימת אתרים המאחסנים את Searx
רפובליקת מצרים

רפובליקת מצרים (בערבית: جمهورية مصر) היה שמה הרשמי של מצרים מביטול ממלכת מצרים וסודאן בשנת 1953 ועד האיחוד בין מצרים לסוריה לרפובליקה הערבית המאוחדת בשנת 1958. ההכרזה על הרפובליקה באה בעקבות מהפכת הקצינים החופשיים בשנת 1952, אשר נבעה מחוסר הפופולריות של המלך פארוק, אשר נתפס כחלש מדי מול הבריטים, ומהאכזבה מהתבוסה המצרית במלחמה נגד ישראל. מיד עם הכרזת הרפובליקה, מוחמד נגיב הושבע כנשיא הראשון של מצרים, ושירת בתפקיד זה במשך קצת פחות משנה וחצי, בטרם אולץ להתפטר על ידי חבריו למהפכה. לאחר התפטרותו של נגיב, תפקיד הנשיא היה ריק עד בחירתו של גמאל עבד אל נאצר ב-1956. ערך מורחב – מהפכת הקצינים החופשיים הרוחות הלאומיות כנגד השלטון הבריטי, וההתמרמרות על התבוסה שנחלה מצרים מידי ישראל במלחמת העצמאות הובילה למהפכת הקצינים החופשיים בשנת 1952. התנועה הדיחה את מלך מצרים פארוק הראשון, שנשלח לגלות, והעלתה לשלטון את מוחמד נגיב כנשיא. שיטת השלטון המצרית עברה משיטה מלוכנית לשיטה רפובליקנית, אם כי נשארה לא דמוקרטית. נגיב נותר נשיא מצרים למשך זמן קצר בלבד. עד מהרה הדיח אותו גמאל עבד אל נאצר ונבחר כנשיא בבחירות בהן היה המועמד היחידי. מהפכת הקצינים החופשיים, שגרמה לשינויים נרחבים במצרים, השפיעה גם על שאר מדינות העולם הערבי. ב-1 בינואר 1956 הכריזה סודאן על עצמאותה, והכוחות המצריים פינו את המדינה. נאצר הוביל קו של לאומנות ערבית סוציאליסטית וקשרים חמים עם ברית המועצות (למרות השתייכות רשמית לקבוצת המדינות הבלתי-מזדהות). ב-26 ביולי 1956 הכריז בתגובה על ביטול הסיוע הכספי של הבנק העולמי לבניית סכר אסואן על הלאמת תעלת סואץ על מנת להשתמש ברווחיה לבניית הסכר. בתגובה רקחו בריטניה צרפת וישראל תוכנית לפיה ישראל תתקוף את מצרים ואילו בריטניה וצרפת יכנסו לאזור כדי להפריד כביכול בין הניצים, ובכך ישתלטו על אזור התעלה. מבצע קדש החל בנחיתת צנחנים ישראלים במעבר המיתלה שבחצי האי סיני ב-29 באוקטובר, כוחות בריטניה וצרפת הצטרפו ב-1 בנובמבר, ותוך כמה ימים נכבש כל חצי האי סיני. אולם בלחץ ברית המועצות וארצות הברית נאלצו הכוחות הפולשים לסגת (ראו: נסיגת צה"ל מסיני ועזה (1956 - 1957)), והתעלה הוכרה כרכוש מצרים. בשנת 1958 התאחדה מצרים עם סוריה ליצירת "הרפובליקה הערבית המאוחדת - רע"ם". המילה "רעם", שהייתה לה גם משמעות סמלית, לא נראתה ראויה בישראל, ובעיתונות הכתובה ובשידורי קול ישראל כונה האיחוד בשם "קע"מ" (קהילייה ערבית מאוחדת). מדיה וקבצים בנושא רפובליקת מצרים בוויקישיתוף הרפובליקה המצרית הרפובליקה המצרית דגל הרפובליקה המצרית ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.