laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
פאמיוט

פאמיוט (בגרינלנדית: Paamiut) בעבר נקראה פרדריקסהוב (Frederikshåb) היא עיר השוכנת בדרום-מערב גרינלנד, לחופי ים לברדור. לפי מספר התושבים בעיר, מדורגת פאמיוט במקום השמיני באי. בספטמבר 2013 התגוררו בעיר 1,515 תושבים. ממצאים ארכאולוגיים שנמצאו באזור פאמיוט, מעידים על התיישבות בני אדם במקום לפני כ-3,500 שנה. בשנת 1742 הקים הסוחר הדני יאקוב סברין (Jacob Severin) באזור העיר תחנת מסחר, והוא קרא לה פרדריקסהוב, על שם פרדריק החמישי, מלך דנמרק. ההתיישבות במקום שגשגה הודות לסחר ענף בפרוות ובליוויתנים, העיר נודעה גם באמני הסטיאטיט שישבו בה. בשנת 1909 הוקמה בעיר כנסייה מעץ בסגנון נורווגי והכנסייה נחשבת לאחת היפות בגרינלנד. כתוצאה מהתחממות העולמית החלו להגיע לחופים הסמוכים לעיר דגי הקוד (מין בקלה). משנות החמישים ועד לסוף שנות השמונים שגשגה תעשיית הדייג בעיר, דבר שהביא רבים להתגורר בעיר, ואת הרשויות לפתח את פאמיוט כעיר ראשית לאזורה. במסגרת תוכנית הפיתוח שכונתה G60, נבנו בעיר בית חולים, אולם ספורט הגדול בגרינלנד, ומבני תעשייה גדולים. בסוף שנות השמונים הצטמצמה אוכלוסיית דגי הקוד, ותושבים רבים עזבו את פאמיוט. במרכז העיר נמצא מוזיאון מקומי, השוכן בנגריה ומחסן מלח מהמאה ה-19. קו המעבורת Arctic Umiaq המקשר בין נארסאק לאילוליסאט, עוצר בעיר. בשנת 2007 נפתח שדה התעופה של העיר, ובו מסלול טיסה שאורכו 799 מטרים. חברת התעופה אייר גרינלנד מפעילה טיסות סדירות באמצעות מטוסי ה-STOL שלה לנרסארסואק ולנוק. מרבית התושבים בעיר מתפרנסים מדייג. כשאר הערים במערב גרינלנד, גם חופה של העיר אינו קופא בחורף. זרם מערב גרינלנד הנגרם מזרם מזרח גרינלנד, סוחף עמו בעונת הסתיו דובי ים. בשנת 2013 התגוררו בעיר 1,515 תושבים, נתון המציב את העיר במקום השמיני במספר תושביה בגרינלנד. בשנת 2005 דורגה פאאמיוט במקום השביעי, בשני העשורים האחרונים אוכלוסיית העיר מדלדלת כמעט מדי שנה, משנת 1990 ירדה אוכלוסיית העיר בשיעור של 31 אחוזים. האקלים בעיר הוא אקלים קוטבי, עם חורף מושלג וקיץ קר. לפאאמיוט הסכם ערים תאומות עם: דנמרק פרדריקסהאבן (אנ'), דנמרק מדיה וקבצים בנושא פאמיוט בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פאמיוט פאמיוט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) האקלים בפאאמיוט באתר המכון המטאורולוגי הדני
יחיאל בכר

חכם יחיאל בכר, יליד חברון, איש היישוב הוותיק, ומחלוצי היישוב היהודי ביפו. היה בין רוכשי הפרדס ביפו שלימים נמכר למשה מונטיפיורי ונודע בשם פרדס מונטיפיורי. בשנת 1842 רכש חכם יחיאל יחד עם הרב יהודה הלוי מרגוזה, רבה של העיר יפו, וחכם אברהם פנסו, חלקת אדמה בגודל של 103 דונם על גדות נחל איילון (ואדי מוסררה), צפונית-מזרחית ליפו. שם נטעו על השטח פרדס 5,310 עצים, מהם 2,210 עצי הדר. בבאר בפרדס הותקנה אנטיליה ונבנה בו מבנה שנועד לשמש כמחסן. חכם יחיאל בכר, עבר מחברון והתיישב ביפו בשנת 1855. בביתו הקים תלמוד תורה בו היה המלמד. נפטר בשנת ה'תרכ"ו ונטמן בבית העלמין היהודי ביפו. פנחס גרייבסקי, "זיכרון לחובבים הראשונים", חוברת יג', ירושלים תרפ"ח. משה מונטיפיורי קונה את פרדס מונטיפיורי, באתר עיריית תל אביב-יפו תל אביב ואתריה, "אריאל, כתב עת לידיעת ארץ ישראל", 48-49, מרץ 1987, עמ' 57 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
עומאר (סרט)

עומאר (בערבית: عمر, תעתיק מדויק: "עמר") הוא סרט קולנוע פלסטיני משנת 2013 שנכתב ובוים על ידי האני אבו אסעד. הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בשנת 2014. זהו הסרט השני שייצג את פלסטין ושנבחר כמועמד לפרס זה; הסרט הראשון, "גן עדן עכשיו", גם הוא סרטו של אבו אסעד. עלילת הסרט נסובה סביב דמותו של עומאר (אדם בכרי), אופה פלסטיני צעיר המאוהב בנדיה (לים לובאני), אחות חברו הטוב והמיליטנטי טארק (איאד חוראני). בעקבות רצח חייל ישראלי שעומאר משתתף בו, יחד עם צעיר נוסף בשם אמג'ד ובהנהגתו של טארק, הוא נלכד ונעצר על ידי השב"כ. הוא נאלץ להפוך למשת"פ, ובינו לבין מפעילו הישראלי רמי (וואליד זואיטר) מתפתח משחק חתול ועכבר, ועומאר עומד בפני קונפליקט של בגידה בעמו וחבריו לבין אהבתו לנדיה. אבו אסעד סיפר כי את התסריט לסרט כתב תוך ארבעה ימים, ולאחר שנה של מימון, החלה הפקת הסרט. הסרט צולם בישראל בנצרת ובשטחי הרשות הפלסטינית בשכם ובמחנה הפליטים אל-פארעה. הסרט לא נשען בהפקתו על גופים ישראליים כלשהם, וצוות ההפקה והשחקנים היו רובם פלסטינים. הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל קאן, בו זכה בפרס חבר השופטים בקטגוריית "מבט מסוים". בנוגע למועמדותו לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, ראויה לציון העובדה כי בניגוד לסרטו הקודם של אבו אסעד, "גן עדן עכשיו", אשר האקדמיה האמריקאית לקולנוע הציגה אותו כנציג "הרשות הפלסטינית", מועמדות זו הוצגה כמועמדות של "פלסטין". הסרט הושווה על ידי מבקרים שונים לסרט הישראלי "בית לחם", שעוסק בנושאים דומים והיה נציג ישראל במועמדות לפרס האוסקר לסרט הזר, אך לא נבחר כמועמד לפרס. אתר האינטרנט הרשמי של עומאר "עומאר", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "עומאר", באתר נטפליקס "עומאר", באתר AllMovie (באנגלית) "עומאר", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "עומאר", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "עומאר", באתר Metacritic (באנגלית) "עומאר", באתר אידיבי "עומאר", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) עומאר, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית נחום מוכיח, גן עדן אחר כך: ריאיון עם במאי "עומאר", באתר nrg‏, 24 בינואר 2014 אמיר בוגן, האני אבו-אסעד: "סוכני שב"כ הם אנשים טובים שעושים עבודה רעה", באתר ynet, 7 בינואר 2014 יעל שוב, ‏גן עדן עכשיו, באתר "Time Out ישראל", 8 בינואר 2014 הארץ, "Palestinian film 'Omar' nominated for Oscar",‏ 16 בינואר 2014 שמוליק דובדבני, "עומאר": סיכול ממוקד של הכיבוש, באתר ynet, 10 בינואר 2014 רעיה מורג, המציאות הבלתי אפשרית של המשת"פ, באתר הארץ, 2 בפברואר 2014 Nancy Tartaglone, Foreign Language Oscar Preview: A Long List Of Strong Contenders For Such A Shortlist Of Possible Nominees, Deadline, 15 December 2013 Alex Ritman, Hany Abu-Assad presents a direct hit from the West Bank at DIFF, TheNational,3 December 2013 נחום מוכיח, גן עדן אחר כך: ריאיון עם במאי "עומאר", אתר nrg,‏ 24 בינואר 2014 The Times Of India, Academy drops 'territories' in Palestine reference, 17 January 2014 ראו למשל: שמוליק דובדבני, "עומאר": סיכול ממוקד של הכיבוש, באתר ynet, 10 בינואר 2014; נחום מוכיח, רומיאו הפלסטיני: איך "עומאר" הגיע לאוסקר?, אתר nrg,‏ 21 בינואר 2014
ג'ון שרימפטון

מייג'ור גנרל ג'ון שרימפטון (באנגלית: John Shrimpton) היה מושל גיברלטר מה-24 בדצמבר 1704 ועד ל-24 בדצמבר 1707. שרימפטון מונה למייג'ור במשמר הגרנדירים. בשנת 1693, במהלך מלחמת תשע השנים, הוא נפצע בקרב לאנדן שהתרחש בפלנדריה.. בשנת 1701 נבחר לפרלמנט של אנגליה מטעם מחוז וויטצ'רץ'. בשנת 1704, לאחר שגיברלטר נכבשה על ידי צי אנגלי-הולנדי במלחמת הירושה הספרדית, גבר האיום עליה מצד כוחות ספרדיים-צרפתיים שרצו לשוב ולשלוט בה. ב-9 באוקטובר 1704 הטיל כוח צרפתי-ספרדי מצור על גיברלטר; למעלה מ-7,000 חיילים ספרדים וצרפתים צרו על כ-2,000 מגינים בריטים והולנדים הנאמנים לקרל השישי. בדצמבר של אותה השנה פיקד שרימפטון על תגבורת של 2,200 חיילים בריטים והולנדים שנשלחו לגיברלטר בדרך הים, במטרה לתגבר את חיל המצב של גיברלטר בכח אדם, מזון ותחמושת. שרימפטון היה המושל בפועל של גיברלטר באותה התקופה, על אף שמונה רשמית לתפקיד רק ב-1705. ב-31 במרץ נכשלה המתקפה הצרפתית-ספרדית, והמרשל דה טסה הצרפתי נאלץ להפסיק את המצור על גיברלטר. ב-1705 מינה קרל השישי רשמית את שרימפטון, בעצתה של אן, מלכת בריטניה, למושל גיברלטר. שרימפטון נותר בתפקיד עד ה-24 בדצמבר 1707, אז הוחלף על ידי מייג'ור גנרל רוג'ר אליוט. " The War of the Succession in Spain: During the Reign of Queen Anne, 1702-1711 By Arthur Parnell, Page 87", BiblioBazaar, 2009, ISBN 978-1-103-17076-0 מלחמת הירושה הספרדית הייתה עימות בין פיליפה דוכס אנז'ו מבית בורבון הצרפתי לבין קרל השישי מבית הבסבורג על השליטה בספרד. לעימות הצטרפו מדינות שונות, בהם אנגליה והולנד שצידדו בקרל השישי.
בית הספר למדע המדינה, ממשל ויחסים בינלאומיים, אוניברסיטת תל אביב

בית הספר למדע המדינה, ממשל ויחסים בינלאומיים פועל במסגרת הפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת תל אביב. בחוג מתקיימות תוכניות לימודים לתואר בוגר (ראשון) לתואר מוסמך (שני) ולתואר דוקטור. מטרת בית הספר להקנות לתלמידים ידע, כלי ניתוח ודרכי חשיבה בתחומי ההתמחות השונים של מדע המדינה: פוליטיקה ומשטר בישראל; יחסים בינלאומיים ואסטרטגיה; מנהל ומדיניות ציבורית; התנהגות וכלכלה פוליטית; מחשבה מדינית ותורת המשטרים. פוליטיקה ישראלית ופוליטיקה השוואתית – תחום זה עוסק במחקר המדינה המודרנית נושאים מרכזיים: ריבונות; משטר, תרבות פוליטית, בחירות; תנועות חברתיות, אידאולוגיות, זהות; ביורוקרטיה; שסעים בחברה הישראלית; הסכסוך הישראלי-פלסטיני; דת ומדינה; מיעוטים בחברה הישראלית; פוליטיקה ומשפט; נשים בפוליטיקה הישראלית; אלימות פוליטית; תקשורת פוליטית. יחסים בינלאומיים ואסטרטגיה – תחום זה עוסק בהבנת תהליכים בינלאומיים: התפתחות היחסים הבינלאומיים; מבנה הסדר הכלכלי הבינלאומי; גלובליזציה; דיפלומטיה וקבלת החלטות; מדיניות ותקשורת; משא ומתן ושיתוף פעולה בין מדינות; סוגיות של מלחמה; הסדרים בינלאומיים ושלום; תפוצת נשק ומדיניות בעידן הגרעיני; הרתעה ופיוס; עיצוב מדיניות החוץ והביטחון של ישראל; יחסי ארצות הברית-ישראל; טרור בינלאומי; תקשורת בינלאומית ועוד. מנהל ומדיניות ציבורית – תחום זה עוסק בהבנת ארגונים מבניים של המנהל הציבורי: תהליך קביעת מדיניות ציבורית; מודלים של קבלת החלטות בהקשרים פוליטיים, חברתיים וארגוניים; היחסים בין מדיניות הממשלה והשלטון המקומי בנושאים של כספים, חינוך, תקציב ותכנון; הפרטה; קבוצות אינטרס ;פוליטיקה ומדיניות אורבנית; רפורמות מנהליות ואופנות ניהול בסקטור הציבורי; מדיניות בריאות ועוד. מחשבה מדינית – במסגרת זו עוסקים בהוגי דעות פוליטיים מרכזיים מהתקופה העתיקה ועד ימינו כגון: אפלטון, אריסטו, מקיאבלי, הובס, רוסו, מרקס, ובר. ידונו נושאים כמו עצמה, אנרכיה, לאומיות, דמוקרטיה, פאשיזם, נאציזם, סוציאליזם ועוד. התוכנית ללימודי ביטחון התוכנית ללימודי דיפלומטיה התוכנית לתקשורת פוליטית למנהלים התוכנית האקזקוטיבית לדיפלומטיה וביטחון התוכנית הבינלאומית לביטחון ודיפלומטיה התוכנית הבינלאומית במדע המדינה ותקשורת פוליטית תוכנית הפכ"מ פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. אתר האינטרנט הרשמי של בית הספר למדע המדינה, ממשל ויחסים בינלאומיים, אוניברסיטת תל אביב
דידייה בורקהלטר

דידייה בורקהלטר (Didier Burkhalter; נולד ב-17 באפריל 1960) הוא פוליטיקאי שווייצרי מן המפלגה הליברלית השווייצרית, אשר כיהן כשר החוץ של שווייץ. במהלך שנת 2014 כיהן גם כנשיא שווייץ. בורקהלטר נולד וגדל בכפר אוברנייר על שפת אגם נשאטל. השלים לימודים לתואר אקדמי בכלכלה, ולפני שעבר לפוליטיקה מילא מספר תפקידים בעולם האקדמי והמגזר הפרטי. בשנת 1985 הצטרף בורקהלטר למפלגה הדמוקרטית הרדיקלית (כיום המפלגה הליברלית הדמוקרטית, או ה-FDP). בשנים 1990 עד 2001 כיהן בפרלמנט של קנטון נשאטל. מ-1991 ועד 2005 היה חבר מועצת עיריית נשאטל ועמד בראשה במשך שלוש תקופות. ב-2003 נבחר בורקהלטר לחבר המועצה הלאומית, הבית התחתון של אספת הברית של שווייץ. ב-2007 נבחר למועצת הקנטונים, הבית העליון של אספת הברית. במהלך תקופה זו שימש כחבר במספר ועדות פרלמנטריות פדרליות והיה גם חבר במשלחת השווייצרית לאספה הפרלמנטרית של הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה (OSCE). ביולי 2009 הכריז על מועמדותו לכהן במועצת הברית (ממשלת שווייץ) ובנובמבר אותה שנה נבחר לתפקיד. שימש שר הפנים (ראש המחלקה לענייני פנים) בשנים 2009–2011 ולאחר מכן היה לשר החוץ (ראש המחלקה לענייני חוץ), תפקיד בו שימש גם כמקביל לכהונתו כנשיא. במאי 2013 ביקר בורקהלטר בישראל. במהלך שנת 2013 שימש בורקהלטר כסגנו של נשיא שווייץ באותה שנה, אולי מאורר. ב-4 בדצמבר 2013 בחרה בו אספת הברית לשמש כנשיא שווייץ במהלך שנת 2014. בתום השנה פינה את מקומו לסימונטה סומרוגה. בורקהלטר פרש ממועצת הברית ב-31 באוקטובר 2017. במקומו נבחר למועצה איניאציו קאסיס, שגם ירש את תפקידו כשר החוץ. באפריל 2018 התבטא בורקהלטר כי היה חלוק על עמיתיו למועצת הברית במספר עניינים ערכיים יסודיים, ובהם יצוא נשק לאזורי קונפליקט וכן סגירת פערי השכר בין גברים לבין נשים. בורקהלטר נשוי לאשה ממוצא אוסטרי ואב לשלושה ילדים. מדיה וקבצים בנושא דידייה בורקהלטר בוויקישיתוף דידייה בורקהלטר באתר מועצת הברית של שווייץ ביוגרפיה של בורקהלטר באתר המחלקה לענייני חוץ של שווייץ פגישת בורקהלטר וראש הממשלה נתניהו בישראל באתר משרד ראש הממשלה Didier Burkhalter, OSCE מקור: Ex-foreign minister differed from government on ‘fundamentals’.
המרכז לטניס בישראל - טבריה

המרכז לטניס בישראל - טבריה, הוא אחד מ-14 המרכזים ברחבי הארץ של המרכז לטניס בישראל. המרכז נפתח בשנת 1989 בשיכון ד' בעיר - אחת משכונות המצוקה הגדולות (בהמשך שונה שם השכונה לרמת אגוז). הסיבה למיקומו של המרכז בשכונה זו הייתה לתת נגישות לאוכלוסייה הקרובה בעלת המצב הסוציו אקונומי הקשה, על מנת שהילדים יוכלו לבלות את אחר הצהרים והחופשות שם במקום להישאר ברחובות. המרכז היה כמובן נגיש לכל תושבי העיר והאזור שהגיעו כדי ללמוד את משחק הטניס. ביל ליפי, אחד מששת המייסדים של המרכז לטניס בישראל, סיפר את הסיפור של הקמת המרכז בטבריה: "לארי קרוליק היה איש נפלא שאהב ילדים. הוא לא שיחק טניס. במהלך טיול בישראל, בזמן שנסע ברכבת מת"א לירושלים, הוא הודיע שהוא מעוניין לתרום מיליון דולר כדי לבנות מרכז טניס בטבריה. כאשר התקיים טקס חנוכת המרכז, קרוליק כבר גסס מסרטן. הוא טס במיוחד עם משפחתו ורופאו האישי מארצות הברית לישראל והגיע לטבריה עם מסוק כדי להיות בטקס. כמה ימים לאחר מכן הוא נפטר". במרכז בטבריה שישה מגרשים, קיר אימון מקורה, מועדון לילדים, שלושה מקלטים ניידים, כיתת לימוד, מקלחות ושירותים וגישה לנכים. במרכז תוכניות טניס מגוונות לילדים, נוער ומבוגרים: תוכנית לגני ילדים ופיתוח מוטורי מגיל 3-6, תוכנית מיני טניס לגילאי 6-8, טניס לגילאי 8-18 ותוכנית תחרותית לילדים מצטיינים המשלבת גם אימוני כושר ואימונים מנטליים. למבוגרים יש חוגי טניס וקרדיו טניס. השחקנים הבולטים שגדלו בטבריה במהלך השנים וזכו באליפויות ישראל לנוער: ויקטור קוליק, גיא קובי, אלירן דויב ואיגור סמילנסקי. במרכז מתקיימות תחרויות ארציות, אזוריות ופנימיות במהלך השנה וימי כיף לתושבי העיר. המרכז בטבריה מקיים תוכניות רבות למען הקהילה שממומנות על ידי תורמים יקרים בחו"ל: תוכניות למען ילדים ונוער בסיכון, תוכנית לאנשים בעלי מוגבלות שכלית, תוכנית לדו קיום (חיים משותפים) ותוכנית לעולים חדשים. במלחמת לבנון השנייה ב-2006 נאלץ המרכז להפסיק את פעילותו בעקבות ירי קטיושות על טבריה. כדי להרחיקם מקו האש, הוזמנו ילדי המרכז להתארח במרכז לטניס בישראל - רמת השרון שם התאמנו וישנו אצל משפחות מהאזור. מנהל המרכז הראשון בטבריה היה שמוליק טלר ואחריו ניהלו קרול לובל וישה אקסנוב, כאשר המנהל משנת 2009 ועד היום הוא טל אמסלם. מדיה וקבצים בנושא המרכז לטניס בישראל - טבריה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של המרכז לטניס בישראל - טבריה המרכז לטניס בישראל - טבריה, ברשת החברתית פייסבוק המרכז לטניס בישראל - טבריה, באתר המרכז לטניס בישראל
מפרץ נעמה

מפרץ נעמה (בערבית: خليج نعمة) הוא מפרץ טבעי במצרים, וכפר הנופש המרכזי של העיר שארם א-שייח' שבדרום חצי האי סיני. המקום מפורסם באיכות המלונות, בתי הקפה, הבזארים והמסעדות שבו. כפר הנופש במפרץ נעמה הוקם לראשונה בתקופת ההתיישבות הישראלית במקום, כ-6 קילומטרים צפונית מזרחית לבתי העיר אופירה ששכנה במקום. המקום לא נהרס והשליטה בו הועברה למצרים שהמשיכה לפתח אותו. מדיה וקבצים בנושא מפרץ נעמה בוויקישיתוף Al-Mukhtar, Rima (23 בנובמבר 2012). "Sharm El-Sheikh, city of peace". Arab News. נבדק ב-23 במאי 2018. {{cite news}}: (עזרה)
שיקום הידרותרפי

שיקום הידרותרפי הוא שיקום פיזיולוגי המשתמש בטכניקות מים לא פולשניות על מנת לשקם פגיעות גוף או לסירוגין לעזור להתמודד עם מומים מולדים או פציעות כרוניות. מגוון האפשרויות השונות לטיפול הידרותרפי מקנות ספקטרום רחב של תוכניות טיפול למגוון רחב של אוכלוסיות. שחייה טיפולית - מותאמת בדרך כלל מגיל שש ומעלה ומתמקדת בעיקר בטיפול לאנשים עם פתולוגיות נוירולוגיות ואורתופדיות. למים יש שש תכונות עיקריות שעוזרות לטיפול: משקל סגולי, ציפה, צמיגות, לחץ הידרוסטטי, טמפרטורה והתנגדות. המטפל במים בשחיה שיקומית ישתמש בתכונות האלה לפי מצב המטופל ויבחר את סוג הטיפול, מים עמוקים או רדודים, הרפיה או מתיחה. בריכה טיפולית שבה יש מים חמים או בריכה בטמפרטורה רגילה. וישלב במהלך הטיפול לפי צרכיו של המטופל שיטות שונות כגון: שחיה שיקומית, תרגולים במים, וואטסו, הליוויק, באד ראזאז, ג'הארה, שיאצו, ווטר דאנס (ריקוד במים) ועוד בעיקר לילדים בעלי צרכים מיוחדים עוזרת הן לגוף והן לנפש. יתרונות גופניים: חיזוק והגמשת שרירים, שיפור ושימור טווחי תנועה, שיפור קואורדינציה, יציבות וגמישות, שיפור הנשימה, פיתוח סיבולת לב-ריאה וסיבולת שרירית. יתרונות נפשיים: חיזוק הביטחון והדימוי העצמי, עזרה בהתמודדות עם חרדות ומצבי מתח ולחץ, הרפיה נפשית וגופנית. שיקום הידרותרפי הוא כלי יעיל כפיזיותרפיה לספורטאים, אתלטים בעיקר, להחלמה מנזקי הספורט באשר הוא. השיקום אינו רק פיזי, אלא אמור לסייע לאדם להתמודד טוב יותר עם תנועתו ומכאוביו גם מחוץ לבריכה הטיפולית ולפתח חוסן נפשי לבעיות המנטליות שנוצרות עקב מוגבלות פיזית. נפגעי תאונות אשר סובלים מ CRPS (תסמונת כאב כרוני) מוצאים נחמה בטיפול הידרותרפי, מאחר שהמים מקלים על ההתנגדות ומבטלים משקל הם חווים פחות כאב מהטיפול, דבר המאפשר משך טיפול ארוך יותר ויעיל. כמו כן ניתן ליישם טיפול הידרותרפי למגוון פגיעות ומחלות נוספות כגון החלפות מפרקים, אירוע מוחי (CVA), טרשת נפוצה, נפגעי עמוד שדרה (SCI), דלקות מפרקים, פרקינסון, פוליו, מחלות שרירים, לקויות התפתחותיות, פגיעות ראש וכן שיקום מניתוחים בגב, בכתף, בברכיים ועוד . סוגי טיפול נפוצים ומטרתם: הליוויק - שיטת טיפול הידרותרפי המעודדת את עצמאות המטופל, שיטה זו מטיבה במיוחד עם מטופלים הזקוקים לתחושת ביטחון ושליטה על חייהם, ניתן לומר שזו השיטה הנפוצה ביותר לטיפול הידרותרפי ובין השיטות הוותיקות בתחום.[דרוש מקור] באד רגץ - (טכניקת הטבעות) זוהי שיטת טיפול הכרוכה בהצפה של המטופל על גבי מצופים ייעודיים חלקיים, התומכים בגוף. במהלך הטיפול מבצע המטפל מניפולציות שונות בגוף המטופל. שיטה זו מתאימה במיוחד לשחרור שרירים ומיועדת לאנשים הסובלים מטונוס שרירים גבוה, כגון חולי שיתוק מוחין (cp). מטרתו המקורית של הטיפול הייתה לחזק את שרירי פלג הגוף העליון ולהאריך את טווחי התנועה. ברבות השנים השתכללה השיטה וכיום היא מופעלת במישור האופקי והאנכי ונעזרת בתרגילי התנגדות ויציבה. וואטסו - זוהי שיטת טיפול שהתפתחה במקור מטיפולי השיאצו ולמעשה מדובר במעין טיפול שיאצו במים חמימים. השיטה מעולה לשחרור מתחים והרפיה, אידיאלי לסובלים מבעיות טונוס שרירים וילדים בעלי שיתוק מוחין. Bruce E. Becker, MD, MS, Aquatic Therapy: Scientific Foundations and Clinical Rehabilitation Applications,January 19, 2009; accepted May 28 [1] [2]
יצחק טאוב

יצחק טַאוּבּ (17 בינואר 1927 – 17 בינואר 2014) היה עיתונאי, כלכלן ומנהל ישראלי. שימש פרשן כלכלי וכתב בנושאי כלכלה במספר כלי תקשורת בהם קול ישראל, "על המשמר" ו"דבר". היה דוברו ומזכירו הכללי של בנק ישראל, יו"ר רשות ניירות ערך ומנהל מוסד ביאליק. יצחק טאוב נולד בשנת 1927 בעיר ברטיסלאבה שבצ'כוסלובקיה (כיום בירת סלובקיה). ב-1939 עלה לארץ ישראל. בשנת 1944, כשהיה בן 17, התגייס לפלמ"ח ושירת במסגרת פלוגות ו' וי"א בהכשרת החושלים (גבע, 1945). בוגר החוג כלכלה ומוסמך במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים. טאוב היה כתב ופרשן לענייני כלכלה בעיתונים "על המשמר" ו"דבר". במשך שנים רבות הגיש ביחד עם העיתונאים יצחק טישלר, צבי קסלר ואחרים את תוכנית הרדיו היומית לענייני כלכלה ומשק "על מספרים ואנשים" בקול ישראל. בראשית שנות ה-60, בתקופת כהונתו של דוד הורוביץ כנגיד בנק ישראל, החל טאוב לשמש בתפקיד דובר הבנק ולאחר מכן עוזר לנגיד. החל באמצע אותו עשור כיהן כמזכירו הכללי של הבנק עד 1972, לאחר שזנבר החליף את הורוביץ כנגיד הבנק. ב-1972 מונה לעמוד בראש הוועדה לריסון ולייעול ההוצאות בתחום ההסברה והפרסומים (ועדת טאוב) שהסדירה את תחום ההסברה לציבור הישראלי, קבעה כללים לפרסום חומרים בידי משרדי הממשלה, קבעה את תפקידם של מרכז ההסברה ושירות הסרטים הישראלי בהקשר זה, והמליצה על סיום הופעתו של שנתון הממשלה. על אף שלא כל מסקנות הוודעה מומשו בפועל נודע לה חשיבות רבה בעיצוב תחום ההסברה בעשורים הבאים. בין השנים 1974–1979 כיהן בתפקיד יו"ר רשות ניירות ערך. בשנת 1974 מונה לעורך "רבעון לכלכלה", כתב עת מדעי ישראלי לנושאי כלכלה, וערך אותו במשך שנים רבות. החל מתחילת שנות ה-80 כיהן טאוב במשך שנים רבות בתפקיד מנכ"ל "מוסד ביאליק", וגם לאחר פרישתו מתפקיד זה המשיך לשמש חבר בדירקטוריון המוסד. בנוסף, היה חבר בהנהלותיהם של ארגוני תרבות וחינוך, בהן מליאת מועצת העיתונות, אגודת העיתונאים בירושלים, יו"ר הנהלת תיאטרון החאן, הנהלת התאחדות הוצאות הספרים בישראל, חבר בחבר הנאמנים ובוועד המנהל של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, חבר הנהלת המכון לתרגום ספרות עברית וחבר מועצת המנהלים של הוצאת עם עובד. טאוב התגורר במושב בית זית ונמנה עם ותיקיו. נפטר בבוקר יום הולדתו ה-87, בינואר 2014. נקבר בבית העלמין של מושבו. הותיר אשה, מרית, ושלושה ילדים: גדי טאוב (עיתונאי וסופר), הגר (עובדת סוציאלית) ונועה (מפיקה). אלי אלון, העיתונאי יצחק טאוב מת בגיל 87, באתר News1 מחלקה ראשונה, 18 בינואר 2014 'Taub, Yitzhak Julius,' in: Itzhak Ben, Who's Who in Israel and in the Work for Israel Abroad, 1972, p. 345. תמר אבידר, מסך ומסכה | החאן הירושלמי ער – הירושלמים ישנים, מעריב, טור 1, 4 במרץ 1969. יצחק טאוב, באתר "אבלים".
אבנט (חברה)

אבנט היא אחת מהחברות הגדולות בעולם בתחום שיווק רכיבי אלקטרוניקה ומחשבים, עם מחזור מכירות עולמי של 27 מיליארד דולר (2013). החברה הוקמה על ידי מהגר יהודי מרוסיה בשם צ'ארלס אבנט, שפתח בברוקלין בתחילת שנות ה-60 חנות למוצרי אלקטרוניקה (כגון רדיו, שפופרות וכדומה). מאז, החברה עברה עשרות רכישות ומיזוגים, אך שמרה על שמה המקורי. החברה נסחרת בבורסה לניירות ערך בניו יורק מאז 1959. החברה מעסיקה כ-19,000 עובדים. בישראל מיוצגת אבנט על ידי אבנט ישראל, הנמצאת בתל-מונד עם כ-110 עובדים ובניהולו של דני קורן. אבנט ישראל מפיצה רשמית של כ-150 יצרני רכיבים. מדיה וקבצים בנושא אבנט בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אבנט אבנט, ברשת החברתית פייסבוק אבנט, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אבנט, ברשת החברתית אינסטגרם אבנט ישראל
יוסף רפאל בן נון

הרב יוסף רפאל בן נון (ה'תקפ"א 1821, ירושלים – 1906, יפו) היה מרבני ירושלים, ורבה הספרדי של יפו בשלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. נולד בירושלים בשנת ה'תקפ"א (1821) לרבי יעקב וללאה. בצעירותו למד בישיבות הספרדיות, ובסיום לימודיו הוסמך לרבנות ונישא לשרה פרסייאדו. בשלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 שימש כרבה של העדה הספרדית ביפו, ופעל לגיבושה. נודע בעמדתו התקיפה בסכסוך שפרץ סביב מגרש מונטיפיורי, שהוקדש לעדה המערבית ביפו, ושהביא להתערבותם של העסקנים נסים בכר, חיים אמזלג ויוסף נייגו. במסגרת הסכסוך, חתם בשנת ה'תרנ"ה על פסק דין בנושא. מאמריו התורניים פורסמו בכתב העת המאסף. חיבורו התורני הגדול, המכונה "יאיר מבין", עוסק בכללים והגדות בש"ס ובפוסקים. בשל מצבו הכלכלי, שלא איפשר לו להוציא לאור את הספר, פרנסי יפו ייסדו ועדה להדפסתו, בהם אהרון שלוש, נסים קורקידי, יוסף בן שמחון ועוד, שהחלו בהוצאתו בשלבים בחוברות. חלק גדול מהחיבור עודנו בכתב יד בלבד. בשער החוברת תואר החיבור כך: ”יאיר מבין, כולל כללים בתורת חז"ל, ונושאי כליהם, ראשונים ואחרונים. מאת הרב המאור הגדול, לממשלת תורת הקודש ויראת ה' היא אוצרו, מוהר"ר יוסף בן נון, השוכן כבוד בעיה"ק יפו ת"ו.”. בתשרי ה'תרס"ה, שהה בג'רבא. הלך לעולמו ביפו בכ"ב באדר ה'תרס"ו (1906). בניו: יעקב וחיים. בתו זינבול נישאה לאברהם מויאל. דוד תדהר (עורך), "יוסף רפאל בן נון", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ג (1949), עמ' 1421 משה דוד גאון, "יהודי המזרח בארץ ישראל" חלק ב' עמ' 169. חיבורו, יאיר מבין, באתר אוצר החכמה יוסף רפאל בן נון (1821-1906), דף שער בספרייה הלאומית נפטרה ביפו ב-י"ג באלול תרנ"ג כגון המאסף שנה ב' סימן א', כ"ב, ל"ו, ועוד. נרכש על ידי האספן הרב יצחק ניסים רחמים. ראו: שו"ת ברית כהונה, מהד' ג'רבא ה'תשכ"ז, דף קסה א. ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פסניארי

פסניארי (Песняры, מבצעי שירים) הוא אנסמבל ווקאלי ואינסטרומנטלי נודע שנוסד במינסק בשנת 1969 ופעל בברית המועצות ובלארוס עד לשנת 1998. הבסיס לשירי הלהקה היה הפולקלור הבלארוסי. שירי הלהקה בוצעו בבלארוסית וברוסית. היא הגיעה לשיא הפופולריות בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20. הלהקה נוסדה ב-1 בספטמבר 1969 כאשר קבוצת מבצעים ממינסק קיבלה הכרה רשמית כלהקה. אומנם כבר בשנת 1968 הקבוצה הופיע במספר הופעות כליווי לזמרים וגם עם שירים שבוצעו על ידי חבריה. השם של הלהקה היה "ליאבוני". מייסד ומנהלה היה ולדימיר מוליאבין. בשנת 1970 הלהקה השתתפה בתחרות זמר כלל ארצית וזכתה במקום השני. באותה שנה הוחלט לשנות את שמה ל"פסניארי". בשנת 1970 ללהקה הצטרף לאוניד בורטקביץ'. באביב 1971 הוצא התקליט הראשון של הלהקה. הלהקה המשיכה להשתתף בהצלחה בתחרויות זמר בברית המועצות ואף נשלחה לתחרויות מחוץ לגבולות ברית המועצות. בשנת 1976 היא לראשונה הופיע עם סדרת הופעות בארצות הברית. בשנים 1973-1976 הלהקה שולבה במספר סרטים בה בוצעו שיריה הפופולריים. בשנת 1976 הלהקה הופיע עם אופרת רוק ובשנת 1978 עם אופרת רוק נוספת. האופרות התבססו על פולקלור בלארוסי. בשנת 1979 למייסד הלהקה ולדימיר מוליאבין הוענק תואר אמן העם. רפרטואר הלהקה כלל בעיקר שירים שנכתבו על ידי ולדימיר מוליאבין על פי מילים של שירי עם בלארוסים. בנוסף לכך היו שירים שהולחנו על ידי אלכסנדרה פחמוטובה, אוסקר פלצמן ונוספים. בתחילת שנות ה-80 לאוניד בורטקביץ' עזב את הלהקה. לקראת סוף שנות ה-80 רק מוליאבין ונגן סקסופון ולאדיסלב מיסביץ' נותרו מההרכב המקורי של הלהקה. בשנת 1998 ולאדיסלב מיסביץ' מונה למנהל הלהקה. כצעד מחאה מוליאבין פנה לאלכסנדר לוקשנקו והנשיא החליט על הקמת להקה חדשה בראשות מוליאבין. ללהקה זו חזר גם לאוניד בורטקביץ'. אומנם בשנת 2003 מוליאבין נהרג בתאונת דרכים ולהקה התפרקה. בשנת 2013 קיימות מספר להקות שמבצעות שירי הלהקה המקורית וטוענות להיות יורשים של הלהקה המקורית. מדיה וקבצים בנושא פסניארי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פסניארי פסניארי, באתר MusicBrainz (באנגלית) פסניארי, באתר Discogs (באנגלית) אתר הלהקה אתר על היסטוריית הלהקה