laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
תמר גטר

תמר גטר (נולדה באפריל 1953) היא אמנית וציירת ישראלית. תמר גטר נולדה בתל אביב, בת יחידה לבת שבע, מורה, ואליהו, מהנדס רנטגן וממקימי תשתית הרנטגן בישראל. בילדותה עסקה במחול, ובנעוריה התאמנה בריצה למרחקים קצרים אצל המאמן דוד קושניר. בשנים 1971–1972 הייתה תלמידתו של רפי לביא. בהמשך למדה במדרשה לאמנות בבית ברל, ולוותה במשך שנים ארוכות על ידי האמן משה קופפרמן. סיימה תואר ראשון בספרות כללית מאוניברסיטת תל אביב. בשנת 1973 החלה להציג בתערוכות ובלטה כאחת האמניות הצעירות המובילות בארץ[דרוש מקור]. בראשית יצירתה עסקה בנושאים מונומנטאליים כמו מיתוס תל-חי. בהקשר הזה הפעילה ביצירה אחת אמצעי מדיה שונים (צילום, רישום וכדומה) ותפיסות חלל שונות. גטר השתמשה ברפרטואר שלם של קונבנציות-סימון ויזואלי והציגה את דרך הטיפול שלה בנושא הזה כנושא של העבודות עצמן. בציוריה איחדה רכיבים הזרים זה לזה – תפיסה קולאז'יסטית שהייתה משותפת לאמנים רבים מחוגה, כדוגמת: מיכל נאמן, דגנית ברסט, יאיר גרבוז ורפי לביא (ייתכן שהוא היה זה שהנחיל את הגישה לעמיתיו-תלמידיו). גטר טיפלה במיתוס הרואי מופשט בדרכים חזותיות באופן שהפך את יצירתה לייחודית. ב-1982 ייצגה את ישראל, לצד מיכל נאמן, בביאנלה של ונציה. משנת 1986 ובמשך 9 שנים שהתה גטר בפרנקפורט גרמניה. כיום מלמדת אמנות בבצלאל ומתגוררת בשכונת בורוכוב בגבעתיים בבניין קובייתי שתכנן[דרוש מקור] סבה, שמואל גרוסברג. בשנת 2014 יצא לאור ספרה רוגטקה: סיפורים, בהוצאת רסלינג. 1971–1972 - למדה אצל רפי לביא. 1975-76 למדה במדרשה לאמנות והכשרת מורים לאמנות, רמת השרון 1975–1979 - למדה באוניברסיטת תל אביב בחוג לתולדות הספרות הכללית. 1983–1984 - השתלמה בניו יורק. 1986 - גרמניה. מלמדת בבצלאל. 1979 - מלגת שנה אחרונה באוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת תל אביב 1981 - פרס ז'אק וגניה אוחנה לאמן ישראלי צעיר, מוזיאון תל אביב 1989 - פרס בית האמנים מוסונטורם קונסטלרהאוס, פרנקפורט, גרמניה 1994 - פרס שרת המדע והאמנויות ליוצרים בתחומי האמנויות הפלסטיות 1995 - פרס בית האמנים מוסונטורם קונסטלרהאוס, פרנקפורט, גרמניה 1995 - פרס סנדברג לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל, ירושלים 2003 - פרס עידוד היצירה, משרד החינוך והתרבות. 2019 - זוכת פרס דיזנגוף נערת רוגטקה בכחול נערת רוגטקה בכחול המוות והעלמה 2001 כניסות כפולות 1995 קנטאורומאכיה - 10 פאנלים - 2018 GO2 פאנל 8 - 2010 הצופה - 2002 החצר הפנימית של חצר תל חי 1978 מדיה וקבצים בנושא תמר גטר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של תמר גטר (באנגלית) תמר גטר, באתר מרכז המידע לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל תמר גטר בארכיון אמנות ציבורית ומדיה מוקדמת, המרכז הישראלי לאמנות דיגיטלית תמר גטר בארופיאנה אלון הדר, מפלצות התהילה: ריאיון עם תמר גטר, באתר nrg‏, 27 במרץ 2010 דליה קרפל, התשוקה הגדולה לאמנות צמחה אצל תמר גטר בצל נכותה. את ספר האמן שלה נאלצה לממן מכיסה, באתר הארץ, 3 באפריל 2009 גדעון עפרת, ‏האמה ואמת המידה : נכות ואוטופיה צורנית ביצירתה של תמר גטר, מטעם 20, דצמבר 2009, עמ' 47–52 תמר גטר, דף שער בספרייה הלאומית תמר גטר, בלקסיקון הספרות העברית החדשה אירית חמו ותמר גטר הן הזוכות בפרס דיזנגוף, באתר ערב רב הוכרזו הזוכות בפרס דיזנגוף לאמנות ציור ופיסול לשנת 2019, באתר תל אביב
מיכאל גיטלין

מיכאל גיטלין (נולד ב-23 באפריל 1943) הוא צייר, פסל ורשם ישראלי. גיטלין נולד בדרום אפריקה ועובד בישראל ובארצות הברית ומתגורר בניו יורק. גיטלין מפעיל גישה דומה לזו של יהושע נוישטיין בתחום הפיסול החל מהשנים 1973-1974. ביצירתו הוא משתמש בלוחות עץ אותם הוא מפרק בידיו לכדי יחידות הדורשות מן הצופה לשחזר בדמיונו את צורתו של הלוח המקורי. עקרון העבודה שהנחה אותו הוא שמירה על החומר תוך שינוי ארגונו הצורני. הוא מזיז חלקים חתוכים, פורש אותם, ומחליף את מקומם. לעבודותיו ממד אקספרסיבי בשל היותן מבוקעות לאבריהן השונים באמצעות מכות גרזן, כפי שלעבודותיו של נוישטיין אופי לירי-פואטי, הנוצר מקריעות הנייר שהוסיפו להן נופך של רגישות לא מנוכרת. תואר מוסמך, מכון פראט, ניו יורק, 1972-1970 האוניברסיטה העברית, ירושלים, 1967-1964 האקדמיה לאמנות ולעיצוב "בצלאל", ירושלים, 1967-1963 אוניברסיטת קולומביה מ-1987 בצלאל, ירושלים, 1978-1977 ו-1985 בית הספר פארסונס לעיצוב, ניו יורק, 1977-1976 ו-1981-1984 ניו סקול, ניו יורק, 1974-1973 מכון פראט, ניו יורק, 1972-1971 1984 - מענק לאומי לאמנויות, תרומה לאומית לאמנויות, ארצות הברית 1984 - מלגת פגי גוגנהיים, ניו יורק, ארצות הברית 1987 - מלגת גוגנהיים בפיסול ורישום, ניו יורק, ארצות הברית 1988 - מענק אוגוסט סנט גאודנס 1989 - פרס סנדברג, מוזיאון ישראל, ירושלים 1991 - מענק קרן פולוק-קרסנר 2000 - פרס ג'נט ג'פין, קרן התרבות אמריקה-ישראל 2005 - מענק קרן ניו יורק לאמנות הגדרת דף מדיה וקבצים בנושא מיכאל גיטלין בוויקישיתוף אתר הבית של מיכאל גיטלין יצירות של מיכאל גיטלין באוספי מוזיאון ישראל מיכאל גיטלין, באתר מרכז המידע לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל יצירות של מיכאל גיטלין באתר אירופיאנה. מיכאל גיטלין, דף שער בספרייה הלאומית
נרקוקורידו

נַרְקוֹקוֹרידוֹ (בספרדית: Narcocorrido, פירוש: "שיר סמים" או "בלדת סמים") הוא סגנון מוזיקה מקסיקנית. שירי הנרקוקורידו התפתחו מסגנונות מקומיים מסורתיים כמו המריאצ'י, והפכו להיות פופולריים עם הגידול בסחר בסמים במדינה, בעיקר במדינות הצפוניות של מקסיקו ולאורך הגבול עם ארצות הברית, ומהווים כיום חלק מהתרבות הסובבת סביב הסחר בסמים. הנושא העיקרי של שירי הנרקוקורידו הוא מעלליהם של מבריחי סמים וסוחרי סמים, אשר מתוארים כגיבורים עממיים שנלחמים ברשויות החוק למען העם. הטקסטים לרוב מתייחסים למקרים ספציפיים וכוללים תאריכים ומקומות אמיתיים. שירים אלו נוטים להציג בחיוב ואף להלל פשעים כמו רצח, סחיטה, הברחת סמים, עינויים והגירה בלתי חוקית. חלק מהשירים גם מבטאים מחאה נגד שחיתות הממשלה. בשל החשש שהשירים מעודדים צעירים לראות עבריינים כמודלים לחיקוי, ובמסגרת המלחמה בסחר בסמים במקסיקו, הועלו בשנים האחרונות מספר הצעות לחוקים שיאסרו הפצה והשמעה של נרקוקורידוס במספר מדינות במקסיקו. דפנה ארד, חטיפות, רציחות, סחר סמים וברוני קרטלין: תכירו את הנרקוקורידוס, הז'אנר המקסיקני שמהלך אימים על עולם המוזיקה, באתר הארץ, 6 בנובמבר 2015 ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הכרתי והפלתי

הַכְּרֵתִי וְהַפְּלֵתִי היו גדודי חיילים המוזכרים בתנך בזמן מלכותו של דוד המלך בלבד. כמעט תמיד הם מוזכרים בצמוד לשר הצבא בניהו בן יהוידע, למעט פעם אחת שבה הם מוזכרים עם יואב בן צרויה (שמואל ב כ, ז). יחידה זאת הייתה נפרדת משאר הצבא, כנראה יחידה מובחרת בראשותו של בניהו בן יהוידע. על פי הפסוקים יש להניח כי הכרתי והפלתי היו יחידה אחת שחולקה לשתי תתי-יחידות: הכרתי והפלתי. יחידה זאת כאמור הייתה בתקופת דוד בלבד והייתה ייחודית לו, כנראה בגלל שדוד יכול היה לסמוך עליהם - במרד אדוניה נשארו הכרתי והפלתי בצדו של דוד למרות ששר הצבא דאז, יואב בן צרויה, נטה אחרי אדוניה. אזכורם הראשון מופיע בעת שדוד כבר מולך, והם לא נזכרים בזמן בריחתו משאול אך יכול להיות שניצני היחידה התחילו אז, אולי כשפשט דוד על נגב הכרתי. יש לציין שחיילים זרים, עם שם מאד דומה ("כתים") מוזכרים גם בתקופה מאוחרת של ממלכת יהודה. בחרסי ערד (מכתב מספר 1) מוזכרים ה"כתים", ולכן יש להניח שלוחמים שכירים היו נפוצים בתקופת ממלכת יהודה. נגב הכרתי היה חלקה הדרומי של "ארץ פלשתים". ישנם חוקרים הרואים בהם, אם כן, יחידה המורכבת מלוחמים זרים, המורכבים מיושבי אזור זה: הכרתי והפלשתי, אשר שמו שובש ונשמטה ממנו האות ש', אולי בהשפעת "הכרתי". הקשר בין הכרתי והפלשתים חוזר גם בדברי הנביא צפניה: "הוי יושבי חבל הים גוי כרתים דבר ה' עליכם כנען ארץ פלשתים" ובדברי הנביא יחזקאל: "הנני נוטה ידי על פלשתים והיכרתי את כרתים והאבדתי את שארית חוף הים" (כ"ה, טז). יונתן בן עוזיאל בתרגומו מפרש כרתי ופלתי - קשתים וקלעים, כלומר שנקראו כך על שם תפקידם ולא על שם מקום מוצאם. הרד"ק כותב: "ויש מפרשים: שתי משפחות שהיו מישראל שהיו סרים אל משמעת המלך ורואים פניו תמיד, ובניהו היה בראשם". כמוהו סבור גם הרלב"ג, ואילו אחרים סוברים שהיו אלה שתי משפחות שאינן מישראל, כמו שהיו לדוד גם גיבורים-לוחמים כאיתי הגתי, צלק העמוני ועוד, או שהיו אנשים שהתגיירו מבין הפלשתים ויוצאי כרתים, ובאו לשבת בישראל. חז"ל דרשו לגביהם שהיה בניהו בן יהוידע ראש הסנהדרין, ואילו הם הסנהדרין עצמו: במסכת ברכות מסופר כיצד פעלה "שרשרת הפיקוד" במלכות דוד – לא רק זו הצבאית, אלא גם זו של החכמים והיועצים במלכותו: ביציאה למלחמה היה דוד פוסק ראשון, כאשר לאחר מכן היו מתייעצים עם אחיתופל לגבי הפרטים, נמלכין בסנהדרין כדי לקבל היתר הדרוש למלחמת רשות, ולבסוף שואלים באורים ותומים. בהקשר לכך נאמר: "בניהו בן יהוידע" – זו סנהדרין; "הכרתי והפלתי" – אלו אורים ותומים. ולמה נקרא שמם הכרתי והפלתי? כרתי – שכורתין את דבריהם ["חותכים" ופוסקים דברים]; פלתי – שמופלאין במעשיהן. — תלמוד בבלי, סנהדרין: א, ה (טז,א) "הכרתים", במהדורת 1901–1906 של האנציקלופדיה היהודית (באנגלית)
מדליית מעבר לים

מדליית מעבר לים (בצרפתית: Médaille d'Outre-Mer) היא מדליה אשר מוענקת לחיילי צבא צרפת על השתתפות במבצעים מחוץ לאדמת צרפת. מדליה זו מחליפה את המדליה הקולוניאלית מ-6 ביוני 1962. הסרט הוא בצבע כחול שמיים עם שלושה פסים לבנים, שני הפסים שבצדדים הם בעובי 2 מ"מ והאמצעי הוא בעובי של 7 מ"מ. המדליה היא עגולה ועשויה מכסף. בחזיתה מוטבעת מריאן עם הכיתוב "République française" (הרפובליקה הצרפתית). בצדה השני מוטבע גלובוס עם הכיתוב "Médaille d'Outre-Mer" (מדליית מעבר לים). על לוח המתכת שמוצמד לסרט חרוט שם המדינה שבה השתתף במבצע צבאי מקבל המדליה. קיימות כיום כ-13 מדינות: קמבודיה לבנון צ'אד מאוריטניה המזרח התיכון הורמוז הרפובליקה המרכז-אפריקאית הרפובליקה של חוף השנהב הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו / זאיר הרפובליקה של קונגו רואנדה סומליה מדיה וקבצים בנושא מדליית מעבר לים בוויקישיתוף
חלון שיגור

חלון שיגור (באנגלית: Launch window) הוא מונח המשמש בטיסות חלל כדי לתאר פרק זמן בו על רכב חלל להיות משוגר. אם רכב החלל אינו משוגר במהלך ה"חלון", הוא יאלץ להמתין ל"חלון" הבא. בשיגורים למסלול סביב כדור הארץ, כמעט כל זמן מתאים לשיגור, אם כי לעיתים מזג האוויר משפיע על עיתוי השיגור. אולם במידה ורכב החלל מיועד לחבור אל רכב חלל אחר (לדוגמה אל תחנת החלל הבינלאומית) שכבר נמצא במסלול, על השיגור להיות בעיתוי מדויק על מנת ששני רכבי החלל יוכלו להיפגש בחלל. בשיגורים אל מעבר למסלול לווייני נמוך, השיגור עשוי להתגמש אם משתמשים בחניית ביניים במסלול הלווייני הנמוך, ורק לאחריה מפעילים שלב נוסף שמביא את רכב החלל למסלול הרצוי. כדי להגיע אל גרם שמים אחר עם שימוש במסלול הוהמן, חלונות השיגור הם תקופתיים לפי התקופה הסינודית. לדוגמה, במקרה של מאדים, חלון השיגור מגיע אחת ל-2.135 שנים (780 ימי ארץ). במקרים מסובכים יותר, כולל בשימוש במקלעת כבידתית, חלונות השיגור אינם סדירים. לעיתים צצות הזדמנויות נדירות, כמו במקרה וויאג'ר 2 שניצלה התקבצות המתרחשת אחת ל-175 שנים, כדי לבקר את צדק, שבתאי, אוראנוס ונפטון. כאשר הזדמנות שכזו מוחמצת, תיבחר בדרך כלל מטרה אחרת, לדוגמה הגשושית רוזטה תוכננה לחקור את השביט 46P/Wirtanen, אך עקב בעיה במשגר, השיגור נדחה והשביט 67P/Churyumov–Gerasimenko נבחר כמטרה חדשה עבור הגשושית. המונח "חלון שיגור" משמש באופן מטאפורי בכלכלה כדי לתאר שחרור לשוק של מוצר חדש, כאשר ה"חלון" מתאר את הזדמנות המפתח לשחרור המוצר. לדוגמה, עבור סרטי קולנוע, עונת הקיץ נחשבת לחלון שיגור רווחי, אך בשל עיכובים בהפקת הסרט, הוא עלול לפספס את חלון השיגור ולהיות פחות רווחי. ערך זה הוא קצרמר בנושא מדעי החלל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פורינה

פורינה (בלטינית: Furrina או Furina) הייתה אלת המעיינות, הבארות והמים הזורמים במיתולוגיה הרומית. בדת הרומית נהגו לקבץ יחד חגי אלים ואלות הקשורים לאותו נושא, ובהתאם נחוג חג הלוקריה ב-19 ביולי, חג הנפטונליה ב-23 ביולי וחגה של פורינה, הפורינליה, ב-25 ביולי. בחג זה הקריב הפלאמן (כהן דת רומאי) הייחודי של פורינה (flamen Furinalis) קורבן לאלה. מקדש לפורינה מהמאה השביעית לפנה"ס, התגלה בארפינום (ארפינו של ימינו). ככל הנראה מדובר באלה קדומה, אשר התפתחה מאמונה אטרוסקית. בתקופה מאוחרת יותר נהפכה גם לאלת השודדים, והייתה קשורה ללוורנה, אלת הגנבים, וזאת בשל הדמיון בין שמה למילה "furvus" שמשמעה בלטינית "חשוך". עם השנים נחשבה לאלת מוות או אלת שאול. עם השנים פחת מספר המאמינים בה, ובמאה הראשונה לפנה"ס נחשבה לאחת הפוּרִיות (אלות הנקם). פלוטרך התייחס אליה בכתביו כאל נימפה. מקדשה של פורינה בעיר רומא היה ממוקם על מורדותיו הדרום מערביים של גבעת יאניקולום, על גדתו של נהר הטיבר (בגני וילה סקיארה של ימינו). חפירות ארכאולוגיות שבוצעו במקום בשנת 1910 גילו באר ומערכת תעלות מים תת-קרקעיות. פורינה והפורינליה פורינה
נמל התעופה הבין-לאומי בוריספיל

נמל התעופה הבינלאומי בוריספּיל (באוקראינית: "Міжнародний аеропорт "Бориспіль) הוא נמל תעופה בינלאומי הממוקם כ־6 ק"מ מערבית לבוריספיל וכ־29 ק"מ מזרחית לקייב, בירת אוקראינה. הנמל הוא הגדול באוקראינה. הוא משמש את מרבית הטיסות הבינלאומיות אליה וממנה, והוא אחד משלושת נמלי התעופה המשרתים את קייב, יחד עם נמלי התעופה נמל התעופה הבינלאומי קייב ז'וליאני ואנטונוב. ב־22 ביוני 1959 הורתה ממשלת הרפובליקה האוקראינית על הקמת מתקן תעופה אזרחית לשדה התעופה ששכן סמוך לבוריספיל, ושימש עד אז לתעופה צבאית בלבד. ב־7 ביולי באותה שנה נפתח הנמל לטיסות אזרחיות ונקרא "קייב צנטרלני" (מילולית: "קייב מרכז"). הטיסה הסדירה הראשונה הייתה של מטוס טופולב Tu-104 ממוסקבה, שנשא 100 נוסעים וכ־1,600 ק"ג של מטען. קווי הטיסה הסדירים הראשונים שהוקמו אל נמל היו אל וממוסקבה וסנקט פטרבורג (אז לנינגרד). בנובמבר 1960 הפך הנמל באופן רשמי לבסיסם של מספר מטוסי Tu-104 ו־An-10, בניגוד למטוסים הקודמים שבסיסם היה במוסקבה ובערים אחרות בברית המועצות. בשנת 1963, הקים מינהל התעופה האוקראיני מחלקה שכללה את נמל התעופה בוריספיל ואת קבוצת המטוסים שסופחו אליו. במהלך שנות ה־60 וה־70 קבוצת מטוסים זו גדלה לאין ערוך, ובשנת 1974 כללה ארבעה ציים של מטוסי טורבו־מניפה (טופולב Tu-104, טופולב Tu-134 וטופולב Tu-154) ושני ציים של מטוסי טורבו־פרופ (איליושין Il-18). בשנת 1965 נפתח טרמינל נוסעים חדש, ומאוחר יותר באותה שנה הותקנה בנמל מערכת סיוע נחיתה אוטומטית. בשנות ה־80 החל הנמל לקבל טיסות בינלאומיות, ולצורך כך הוקמו בו גופי ביקורת הגבולות ומכס. עם זאת, אזרחים סובייטים מן השורה לא הורשו לטוס מקייב אל מחוץ לברית המועצות, ולצורך כך נדרשו לטוס ממוסקבה בלבד. עד שנותיה האחרונות של המלחמה הקרה, הנמל שימש גם את חיל האוויר הסובייטי וחנה בו רגימנט תובלה אווירי שהורכב ממטוסי איליושין Il-76. בשנת 1993, במסגרת רה־ארגון במשרד התחבורה של אוקראינה, הוקמה מחלקה ייעודית של חברת אייר אוקראינה להפעלת טיסות מהנמל. ההגבלות על היעדים והנוסעים הוסרו, ומאז כמות הטיסות והנוסעים העוברים בנמל נמצאת בנסיקה מתמדת. כיום הנמל הוא אחד העמוסים במזרח אירופה, ובשנת 2008 עברו בו מעל שישה מיליון נוסעים, והוא מחזיק באופן מתמשך בנתח של בין 60% ל־70% משוק התעופה באוקראינה. הנמל משמש כבסיסן של חברות התעופה האוקראיניות Windrose Airlines ואוקראין אינטרנשיונל איירליינס. ומשמש כשער כניסה (האווירית) לאוקראינה לרוב הנוסעים לאומן. החל מ-2018 מקשרת רכבת מהירה, בוריספיל אקספרס, את שדה התעופה לתחנת קייב פסז'רסקי. ב-24 בפברואר 2022, ממשלת אוקראינה סגרה את מרחב האווירי לטיסות אזרחיות בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה. נמל התעופה הבינלאומי בוריספיל נפגע מטילים רוסיים שכוונו לתשתיות אוקראינה. כיום פועלים בנמל ארבעה בתי נתיבות: טרמינל B - בית הנתיבות הישן שמשמש כיום לטיסות שכר מישראל לקבר רבי נחמן מברסלב באומן בראש השנה. טרמינל C - משמש למטוסי עסקים ואח"מים. טרמינל D - נפתח במאי 2012 ומשמש את רוב הטיסות הבינלאומיות. טרמינל F - נפתח ב־21 בספטמבר 2010 ומשמש בעיקר חברות לואו קוסט. אתר האינטרנט הרשמי של נמל התעופה הבין-לאומי בוריספיל נמל התעופה הבין-לאומי בוריספיל, ברשת החברתית פייסבוק נמל התעופה הבין-לאומי בוריספיל, ברשת החברתית אינסטגרם האתר הרשמי של נמל התעופה (באנגלית, ברוסית ובאוקראינית) אתר רכבת ברוספיל אקספרס
השבוע בספורט

השבוע בספורט (בערבית: الرياضة في أسبوع) היא תוכנית ספורט שבועית בערבית אשר משודרת מדי שבוע במַכַּאן 33. התוכנית נחשבת לאחת התוכנית הוותיקות ביותר בטלוויזיה הערבית. המנחה הראשון של התוכנית היה סולומון מוניר אחריו הנחה ג׳אודאת עודה את התוכנית עד היום. התוכנית עלתה לראשונה בשנות השמונים, ושודרה בשעה המוקצבת לערבית בטלוויזיה הישראלית. התוכנית אז שודרה בימי שני בשעה 18:30 ועד היום היא משודרת באותו זמן. לאחר סיום השידורים בערבית בערוץ 1 והקמת ערוץ לווייני מיוחד לשידורים בערבית בשנת 2002 עברה התוכנית לערוץ זה. אחר כך עם איחוד ערוץ 33 והערוץ הלווייני עברה לערוץ 33. המהדורה מסכמת את אירועי השבוע שעבר בספורט בשפה הערבית עם פרשנים מהמגזר הערבי וגם עם כתבות בשפה הערבית . בעבר שודרו תקצירים של מרוצי פורמולה 1.
תומאס סרג'נט

תומאס סרג'נט (באנגלית: Thomas John "Tom" Sargent; נולד ב-19 ביולי 1943) הוא כלכלן אמריקאי, המתמחה במקרו-כלכלה, כלכלה מוניטרית וסדרות עיתיות באקונומטריקה. הוא ידוע כאחד ההוגים הבולטים ב"מהפכת הציפיות הרציונליות" ומחברם של מאמרים חדשניים רבים. על פי מדדים שונים בתחום הביבליומטריקה סרג'נט הוא אחד הכלכלנים המשפיעים ביותר בעולם בתחילת המאה ה-21. סרג'נט הוא חתן פרס נובל לכלכלה לשנת 2011 יחד עם כריסטופר סימס. סרג'נט סיים לימודי בוגר אוניברסיטה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי בשנת 1964. בסיום לימודיו זכה במדליה על היותו התלמיד הטוב ביותר. בשנת 1968 סיים לימודי דוקטור באוניברסיטת הרווארד. שירת כקצין בצבא האמריקאי, בלשכת העוזר למזכיר ההגנה. הוא לימד באוניברסיטת פנסילבניה (1970–1971), באוניברסיטת מינסוטה (1971–1987), באוניברסיטת שיקגו (1991–1998), באוניברסיטת סטנפורד (1998–2002), ובאוניברסיטת פרינסטון בשנת 2009. נכון לשנת 2011 הוא משמש פרופסור לכלכלה ולעסקים באוניברסיטת ניו יורק. ב-1983 נבחר סרג'נט כעמית באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ובאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית וב-1996 זכה בפרס נמרס לכלכלה. על תלמידיו הרבים נמנה פרופסור צבי אקשטיין, לשעבר המשנה לנגיד בנק ישראל. מדיה וקבצים בנושא תומאס סרג'נט בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של תומאס סרג'נט (באנגלית) תומאס סרג'נט, באתר פרס נובל (באנגלית) תומאס סרג'נט, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה תומאס סרג'נט, באתר dblp דף הבית של תומאס סרג'נט באוניברסיטת ניו יורק תומאס סרג'נט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Economist Rankings Nobel prize for economics awarded to two Americans, אתר BBC https://files.nyu.edu/ts43/public/personal/flower_2009_version.pdf ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ז'אן-קלוד טרישה

ז'אן-קלוד טרישה (שם מלא בצרפתית: Jean-Claude Trichet;‏ נולד ב-20 בדצמבר 1942 בליון, צרפת) הוא בנקאי צרפתי, אשר שימש כנשיא הבנק המרכזי האירופי החל משנת 2003 ועד לשנת 2011. כמו כן, הוא מכהן כחבר בדירקטוריון הבנק להסדרי סליקה בינלאומיים. הוא מכהן כיו"ר הקבוצה האירופאית בוועד השלישייה. טרישה דורג חמישי ברשימה שערך ניוזוויק של האישים המשפיעים ביותר בעולם, כחלק משלשת הכוח הכלכלית הכוללת את בן ברננקי (דורג רביעי) ומסאקי שיראקאווה (דורג שישי). טרישה חונך ב- École des Mines de Nancy, היכן שהוא השלים את לימודיו בשנת 1964. הוא עבר ללמוד בסיאנט פו, עד לשנת 1966, ולאחר מכן בבית הספר הלאומי למנהל (École Nationale d'Administration; ENA) בשנים 1969-1971, שני מוסדות צרפתיים להשכלה גבוהה בתחום מדע המדינה והמנהל הממשלתי. בשנת 1987 טרישה נהפך לחבר בגוף ייעוץ פיננסי בר-השפעה המבוסס בוושינגטון, ה- Group of Thirty. מאוחר מכן, בשנת 1993 הוא מונה לנגיד הבנק המרכזי בצרפת. ב-1 בנובמבר 2003 בא במקומו של ווים דויסנברג כנשיא הבנק המרכזי האירופי. בשנת 2008, טרישה זכה בפרס ה- Vision for Europe Award עבור תרומתו לקידום אינטגרציה אירופאית רחבה יותר. בינואר 2003 טרישה הועמד למשפט יחד עם שמונה נוספים באשמת אי-סדירויות בבנק קרדי ליונה, אחד מהבנקים הגדולים בצרפת. טרישה היה ממונה על האוצר הצרפתי באותה התקופה. הוא נוקה מאשמה ביוני 2003, מה שפינה עבורו את הדרך להתקדם לתפקיד נשיא בנק המרכזי האירופי. טרישה ייחס את משבר הבנקאות של שנת 2009 להערכת חסר של סיכונים בקרב הקהילה הפיננסית הבינלאומית. הוא קרה לרפורמה להפחתת החשיבה לטווח-קצר בקרב הבנקים ולהגברת השקיפות. טרישה היה קורבן לביקורת על תגובתו של הבנק המרכזי האירופי למיתון הגדול, שהתמקדה ביציבות מחירים על פני התאוששות וצמיחה. ב- 31 באוקטובר 2011, הוחלף טרישה בתפקידו כנשיא הבנק המרכזי האירופי, על ידי הבנקאי והכלכלן האיטלקי מריו דראגי. מדיה וקבצים בנושא ז'אן-קלוד טרישה בוויקישיתוף קורות חיים של ז'אן-קלוד טרישה, באתר הבנק המרכזי האירופי (באנגלית) נאום על 'הממדים החיצוניים והפנימיים של התחרותיות האירופאית', ב- IIEA, ב-26 בפברואר 2009 (באנגלית) השלישייה הכלכלית, Samuelson, Robert J. ‏ (December 20, 2008), ניוזוויק
כריסטופר סימס

כריסטופר סימס (באנגלית: Christopher Albert "Chris" Sims; נולד ב-21 באוקטובר 1942) הוא כלכלן אמריקאי בתחום האקונומטריקה ומקרו-כלכלה. הוא משמש כפרופסור לכלכלה ולבנקאות באוניברסיטת פרינסטון. יחד עם תומאס סרג'נט הוא חתן פרס נובל לכלכלה לשנת 2011. סימס סיים תואר דוקטור בכלכלה בשנת 1968 באוניברסיטת הרווארד. בעבר לימד באוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת מינסוטה, ובאוניברסיטת ייל, ומאז 1999 מלמד באוניברסיטת פרינסטון. סימס הוא חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים מאז 1988 ובאקדמיה הלאומית למדעים מאז 1989. בשנת 1995 כיהן כנשיא החברה האקונומטרית, ארגון בינלאומי בולט בתחום זה. הוא נבחר לכהן כנשיא האגודה האמריקאית לכלכלה לשנת 2012. סימס פרסם מאמרים בולטים רבים בתחום מחקריו: אקונומטריקה, תאוריה ומדיניות מקרו-כלכלית. הוא אף סייע בפיתוח רעיון "התאוריה הפיסקלית של רמת מחיר" לפיה המדיניות הפיסקלית הממשלתית משפיעה על רמת המחיר וכדי להשיג רמת מחיר יציבה (ולשלוט על אינפלציה), התקציב הממשלתי חייב להיבנות לפי עקרונות של קיימות. מדיה וקבצים בנושא כריסטופר סימס בוויקישיתוף כריסטופר סימס, באתר פרס נובל (באנגלית) כריסטופר סימס, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה כריסטופר סימס, באתר גוגל סקולר דף הבית של כריסטופר סימס באוניברסיטת פרינסטון כריסטופר סימס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Nobel prize for economics awarded to two Americans, אתר BBC A Simple Model for Study of the Detarmination of the Price Level and the Interaction of Monetary and Fiscal Policy
אמרה בלוזוגלו

אמרה בלוזוגלו (בטורקית: Emre Belözoğlu; תעתיק מדויק יותר: אמרה בלזואולו; נולד ב-7 בספטמבר 1980) הוא כדורגלן עבר טורקי ששיחק בעמדת הקשר. לזכותו 101 הופעות במדי נבחרת טורקיה. בשנת 2004 נבחר בלוזוגלו על ידי פלה לאחד מ-125 השחקנים הטובים ביותר בכל הזמנים. בלוזוגלו החל את הקריירה בקבוצת הנוער של גלאטסראיי בה גדל והצטרף לקבוצה הבוגרת בשנת 1996. בשנת 2001 לאחר כמה עונות מרשימות, עבר לאינטר מילאנו ושיחק בה עד 2005. בין השנים 2005 ל-2008 שיחק בניוקאסל יונייטד, ובסוף אותה שנה חתם בפנרבחצ'ה. בעונת 2011/2012 שיחק בלוזוגלו באתלטיקו מדריד. בינואר 2013 חזר לפנרבחצ'ה. בשנת 2015 עבר לשחק בקבוצת איסטנבול בשאקשהיר. ביולי 2019 חזר לפנרבחצ'ה. ב-2020 פרש ממשחק פעיל, ונשאר בפנרבחצ'ה כמנהל ספורטיבי. אמרה בלוזוגלו, באתר Transfermarkt אמרה בלוזוגלו, באתר Fussballdaten.de (בגרמנית) אמרה בלוזוגלו, באתר Soccerway אמרה בלוזוגלו, באתר BDFutbol אמרה בלוזוגלו, באתר WorldFootball.net אמרה בלוזוגלו, באתר National Football Teams אמרה בלוזוגלו, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגלנים ובנושא טורקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ז'אן-מרי פפאף

ז'אן מארי פּפַאף (בצרפתית: Jean-Marie Pfaff; נולד ב-4 בדצמבר 1953) הוא שוערה לשעבר של נבחרת בלגיה ואחד השחקנים שנבחרו על ידי פלה לרשימת מאה הכדורגלנים הגדולים בכל הזמנים. רוב הקריירה שיחק פפאף בבוורן (1973–1982) והוא זכה איתה באליפות ובגביע. בשנת 1982 עבר לבאיירן מינכן ושיחק בקבוצה עד 1988, כאשר הוא עוזר לה לזכות בשלוש אליפויות רצופות ובשני גביעי גרמניה. פפאף שיחק עונה אחת בלירסה וסיים את הקריירה בטרבזונספור הטורקית ב-1990. בנבחרת בלגיה רשם 64 הופעות, והשתתף עימה ביורו 1980, יורו 1984, מונדיאל 1982 ומונדיאל 1986. מדיה וקבצים בנושא ז'אן-מרי פפאף בוויקישיתוף ז'אן-מרי פפאף, באתר Transfermarkt ז'אן-מרי פפאף, באתר Fussballdaten.de (בגרמנית) ז'אן-מרי פפאף, באתר WorldFootball.net ז'אן-מרי פפאף, באתר National Football Teams ז'אן-מרי פפאף, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגלנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ז'וניור (1954)

ליאובז'ילדו לינס דה גאמה ז'וניור (בפורטוגזית: Leovegildo Lins da Gama Júnior; נולד ב-29 ביוני 1954) המוכר גם כג'וניור הוא כדורגלן עבר ברזילאי אשר שיחק בנבחרת ברזיל 74 משחקים וכבש שישה שערים. ג'וניור היה שותף בשני מונדיאלים (1982, 1986). ברוב הקריירה שיחק בקבוצת פלמנגו מברזיל בשתי תקופות שונות (1974–1984 ו-1989–1993) והוא שיאן ההופעות שלה בכל הזמנים. בנוסף שיחק גם באיטליה בקבוצות טורינו ופסקארה. ג'וניור נבחר על ידי פיפ"א לאחד מ-125 השחקנים הגדולים בכל הזמנים. לאחר פרישתו ממשחק החל לאמן את קבוצתו הקודמת פלאמנגו. בשנת 2003 אימן לתקופה קצרה את קורינתיאס. כמו כן, שיחק ז'וניור לאחר פרישתו בנבחרת ברזיל בכדורגל חופים. משמש בימינו כפרשן כדורגל. מדיה וקבצים בנושא ז'וניור בוויקישיתוף ז'וניור, באתר Transfermarkt ז'וניור, באתר WorldFootball.net ז'וניור, באתר National Football Teams ז'וניור, באתר FootballDatabase.eu