laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
נסכא דרבי אבא

נסכא דרבי אבא היא סוגיה הלכתית מפורסמת, העוסקת בתסבוכת משפטית שאירעה במקרה מסוים בו לא נמצא פסק דין מתאים, בעקבות בעיות שונות שבפסקים האפשריים, מה שמוביל למבוי סתום. את פירוטה של הבעיה העלה רבי אמי, אך את המוצא ממנה הביא רבי אבא, ולכן נקראת הסוגיה על שמו. מעשה שהיה באדם שחטף מחבירו גוש מתכת (בארמית: נסכא) של כסף בנוכחות עד אחד. אותו החוטף נתבע לדין בפני רבי אמי, וכאשר העיד העד על החטיפה, טען החוטף כי אכן חטף את אותה חתיכת הכסף, אך שלו היא, ובצדק חטפה. מוקד הבעייתיות במקרה זה נובע מן הפער בין טענות הצדדים, שכל אחד מהם טוען שהחפץ שייך לו, ובין הראיות המובאות בדיון, שאינן נוגעות במישרין לבעלות על החפץ אלא לאירוע החטיפה, שממנו ניתן להסיק ראיות נסיבתיות לגבי בעלות החפץ. ביד בית הדין שלוש אפשרויות לפסיקה, במישור הראיות - בעניין החטיפה, ושלשתן בעייתיות: הייתה חטיפה - החוטף ישיב את החפץ. הבעיה: אין עדות קבילה (שני עדים) שהעידו על החטיפה. אילו היו שני עדים לחטיפה, אף שלא היה ידוע של מי החפץ, ההנחה המשפטית הייתה שהוא שייך לזה שחטפו ממנו, משום חזקת מטלטלין, דהיינו שחפצים המצויים אצל אדם נחשבים באופן בסיסי כשייכים לו. היות שהחוטף הוציא את החפץ מחזקת בעליו, צריך הוא להשיבו להם, ואינו נאמן לטעון שהחפץ שלו. אמנם בהיעדר עדות אין אפשרות לדרוש את החזרת החפץ. לא הייתה חטיפה - המוחזק לא ישיב את החפץ. הבעיה: קיים עד אחד המעיד כי החפץ הגיע לידי החוטף בגזילה. אילו לא היה כל עד על החטיפה, הרי שמציאות החפץ בידי החוטף היא כחזקה ונחשב כשלו. הראשונים מסבירים כי הוא נאמן בטענה שחטף והחפץ שלו מדין מיגו: שאילו היה טוען שלא היו דברים מעולם ולא חטף, היה נאמן שהרי הוא מוחזק, ולכן נאמן אף במקרה שהודה שחטף ואמר ששלו חטף. אך במקרה של עד אחד בדיני ממונות אין הנתבע נפטר בלא כלום, אלא מוטלת עליו חובת שבועה. ייתכן שהייתה חטיפה, משום שעד אחד מעיד שהייתה - ישבע החוטף, כדי להתמודד עם העד המעיד נגדו. הבעיה: מכיוון שהודה שחטף הרי הוא כגזלן, הפסול לשבועה. המובן הפשוט של בעייתיות זו, הוא שהודאתו שהחפץ עבר לידיו בצורה שאינה חוקית (הגם שטען גם שהחפץ הוא שלו), מגדירה אותו כגזלן - ואין משביעים גזלן כל שבועה בבית דין (כך פירש רבינו גרשום). אמנם רוב הראשונים מסבירים כי הבעיה כאן אחרת, והיא שבמקרה של עדות אחד, מוטל על הנתבע להישבע שהעד אינו דובר אמת (רשב"ם: "לא יקום עד אחד באיש לכל עוון ולכל חטאת" - לשלם ממון שהוא כופר והעד מחייבו לא יקום, אבל קם הוא לשבועה - להכחיש את העד..."). אלא שבמקרה זה אין הנתבע יכול להישבע שלא חטף את החפץ, שהרי הוא עצמו מודה בעובדה זו. ולפיכך הוא פסול להישבע שלא חטף, כמו דין גזלן הפסול בשבועה (ואין הוא יכול להישבע שהחפץ שלו, שאין זו השבועה המוטלת עליו). בסופו של דבר, ההתנגשות בין הטענה של החוטף - שהמדובר בחפץ שלו, ובין הראייה עמה הוא אמור להתמודד - אירוע החטיפה, מביאה לידי מצב אבסורדי, בו נדרש מאדם להכחיש בשבועה את מה שטען כדי שינצח בדין. למצב זה לא מצא רבי אמי פתרון. רבי אבא מציע מוצא לתסבוכת, והוא הכלל: "שכל המחויב שבועה שאינו יכול להישבע, משלם", ומשום שאין הנתבע רשאי להישבע את השבועה המוטלת עליו, הדין הוא שישלם. לפי רבי אבא אין להתחשב אלא בראיות שהובאו, ומכיוון שהנתבע נתחייב שבועה, ידו על התחתונה בעניין זה וחייב בתשלומים כל עוד לא הוכיח אחרת. מאמר בנושא נסכא דרבי אבא, הרב ישועה רטבי באתר ישיבת מצפה יריחו. ניתוח עיוני של סוגיית נסכא דרבי אבא, באתר בית המדרש הווירטואלי של ישיבת הר עציון. תלמוד בבלי, מסכת בבא בתרא, דף ל"ד, עמוד א'
מוזיאון דגון

מוזיאון דגון היה מוזיאון שהוקדש לתולדות הדגן ומוצריו. המוזיאון שכן במבנה המשרדים בכיכר פלומר, בכניסה המזרחית אל ממגורות דגון בחיפה. עיקר אוסף המוזיאון הוקדש לממצאים ארכאולוגים מארץ ישראל ושכנותיה. במוזיאון אגף המוקדש לתהליך העבודה של הממגורות באמצעות דגמים של מנופים ומכשירים. תחילתו של המוזיאון באוספו של ראובן הכט. במשך השנים נוספו אליו מוצגים שהושאלו מרשות העתיקות. המוזיאון נפתח בשנת 1955 וקיבל בשנת 1966 מעמד רשמי מטעם המועצה הבינלאומית למוזיאונים. המוזיאון ניסגר ומוצגיו הועברו למוזיאון הכט באוניברסיטת חיפה. המוצגים הארכאולוגים עוסקים בתולדות גידול החיטה והשעורה ובהתפתחות הכלים והמתקנים החקלאיים החל בתקופה הנאוליתית. האוסף כולל גם מגלי פולחן מברונזה שמקורם במקדשים מתחילת האלף השני לפנה"ס, כלי כתישה שונים שבו כתשו את הגרגרים לגריסים, כלי רחיים ששימשו לטחינה, כלים מתקופות שונות לאפיית לחם, כולל חותמות לחם מתקופות שונות, מתקני איסום שונים, בהם כלי אגירה שונים, קנקני אגירה, בור אגירה מערד, קנקנים כנעניים, קנקני אגירה גדולים שנמצאו בתל חצור. גלוסקמאות ששימשו לקבורה בצורת סילו מהתקופה הכלקוליתית, לוחות של כתב יתדות המתארות מסחר תמורת דגנים מאור בשומר. במוזיאון אוסף גדול של צלמיות שהם ביטוי לפריון ביניהן צלמיות עמוד שהיו נפוצות ביהודה במאה ה-8 לפנה"ס, צלמיות נקב ועוד. ציורי קיר ממצרים העתיקה. אוסף בולי דואר ומטבעות הכוללים ציורי ועיטור דגנים, אוסף מנורות שמן המעוטרות בשיבולי שעורה וממצאים נוספים. אגף נפרד מוקדש לדגמים אלקטרו מכניים של המתקנים והפורקים המשמשים את ממגורות דגון. הדגמים מדגימים את אופן הפעולה של הפורקים השונים, שבעזרתם מוציאים את הדגנים מבטן האניה. במקום מוקרנים סרטים המספרים על ההיסטוריה של הממגורות והמוזיאון ומדגימים את אופן הפעולה של המתקנים. דגם אלקטרו מכני מונע של מדלה מבטן הספינה. פועל בשאיבה תבליט ממתכת בחזית המוזיאון קנקן אגירה עם פכית דלייה גלוסקמה דמוית סילו מהתקופה הכלקוליתית מבן שמן קנקנים לאגירת תבואה מקפריסין מתקופת הברזל אבני רחיים מבזלת מצפון ארץ ישראל מהתקופה הרומית - ברקע חלון ויטראז' בעיצוב גבעולי דגן מקלעת שיבולים עם השתקפות של קיר הוויטראז' של נעמי הנריק רבקה גונן, מוזיאון דגון חיפה, הוצאת שקמונה, 1979 חיפה ואתריה, ירושלים: הוצאת אריאל, 1985, עמ' 177–1787 מדיה וקבצים בנושא מוזיאון דגון בוויקישיתוף מוזיאון דגון באתר "מוזיאונים בישראל" (אורכב 21.07.2018 בארכיון Wayback Machine) דוד זוהר, לתבואה יש היסטוריה ארוכה, מעריב, 12 ביוני 1966
צבא הדרום

האם התכוונתם ל... צבא הקונפדרציה – צבא קונפדרציית המדינות של אמריקה (מדינות דרום ארצות הברית במלחמת האזרחים האמריקאית) צבא דרום וייטנאם בעת מלחמת וייטנאם
פרך

פֶּרֶךְ היה יישוב יהודי מתקופת המשנה שהתקיים בשומרון. היישוב פרך נודע בזכות אגוזיו המפורסמים, המוזכרים במשנה ובתלמוד כדוגמה לדבר שבמניין, כלומר דברים שמפני חשיבותן נמכרים במספר ולא במשקל או במידה. אגוזי-פרך אלו נודעו בפריכותם עד אשר הפכו כינוי לאנשים נוחים וקלים, והוזכרו במדרש כדוגמה לדבר יקר המציאות שכמעט בלתי ניתן להשגה. חוקרים מזהים את מיקומו של היישוב פרך עם הכפר הפלסטיני בית פוריכ שבנפת שכם, כשלושה קילומטרים צפונית ליישוב איתמר ושני קילומטרים מזרחית לעיר שכם, בקירוב. חיזוק להשערה זו עולה מן הקרבה הפיזית למקום מוצאם של בני הזוג של אגוזי הפרך - "רימוני בדן", המזוהה עם החורבה ואתר המעיינות עין באד'אן, צפונית מזרחית לשכם. כמו כן, בכפר תועד גידול אגוזים מסוג משובח עוד בשלהי המאה ה-19. הסיבה לאיכותם של האגוזים היא כי קור גורם להשבחת האגוזים, יחד עם אדמת סחף עמוקה. האזור מצוי בבקעת בית דגן, שהיא עמק גבוה וקריר, עם אדמת סחף עמוקה. מכיוון שההרים מסביב לעמק גבוהים יותר, אוויר קר גולש מההר לתחתית העמק והטמפרטורות בו בלילה נמוכות מההרים שסביבה. שם היישוב מוזכר בזמירת שבת האשכנזית "שבת היום לה', מאוד צהלו ברינוני", בה הוא מוזכר במשפט "אגוזי פרך ורימונים". ז' וילנאי, אריאל - אנציקלופדיה לידיעת ארץ ישראל, תל אביב, 1980, כרך א', 799. משנה, ערלה פרק ג' משנה ז': "ואלו הם אגוזי פרך ורמוני בדן" תורה תמימה שיר השירים פרק ו' מדרש רבה, פרשת פנחס, כ: "ולא היה שולחנו חסר מכל מטעמים שבעולם אלא אגוזי פרך" מזמירות שבת ליום
ישראל זופניק

ישראל זופניק (או זשופניק; ה'תרס"ה 1905 - כ"ו בחשוון ה'תשמ"ד נובמבר 1983 ניו יורק) היה תורם בולט של מוסדות העדה החרדית בישראל והקהילות החרדיות בישראל ובארצות הברית, ושמו מונצח בבנייני מוסדות שונים. זופניק נולד בקאשוי שבצ'כוסלובקיה למשפחת חסידי סטרופקוב. מגיל צעיר עבד כאיש עסקים. בפרוץ מלחמת העולם השנייה שהה לרגל עסקיו בארצות הברית. מאמציו להוציא מאירופה את אשתו וששת ילדיו עלו בתוהו, והם נספו בשואה. לאחר השואה נישא בשנית, והתקרב לאדמו"ר מסאטמר שקבע שם את משכנו. זופניק הקים מפעלים בניו יורק ובהם מפעל גדול לייצור שמן כשר. הוא נודע כתורם חשוב למוסדות חסידות סאטמר בניו יורק, ולמוסדות העדה החרדית בישראל. שלושה בניינים מרכזיים בירושלים נתרמו על ידו וקרויים על שמו: בניין זופניק - מרכזה של העדה החרדית - ובו מוסדות הנהלת העדה, בית הדין שלה, תלמוד תורה ומקווה הנקרא על שמו "מקוה ישראל". אחד מבנייני ישיבת יוסף צבי - שנוסדה על ידי הרב יוסף צבי דושינסקי, ברחוב שמואל הנביא. בית הכנסת נר ישראל - זופניק בשכונת גבעת שאול, שבו כמה חדרי תפילה (שטיבלך) ומקווה. על לוח בהיכל המרכזי בבניין מונצחים אשתו הראשונה וששת ילדיו שנספו בשואה. במלאת לו שבעים שנה, בשנת תשל"ה, יצא לכבודו הספר "ישראל עושה חיל - ספר יובל מוקדש לפעולותיו בתורה וחסד ולטהרת ישראל של הרב... ישראל זופניק", בעריכת מנחם מנדל גרליץ. זופניק נפטר בארצות הברית ונקבר בבית הקברות היהודי בברוקלין, ניו יורק. כך תוארה הלווייתו ב"דבר ההתאחדות" של תלמידי ישיבת יוסף צבי: המשביר הגדול הרה״ח ר' ישראל זופניק זצ״ל נסתלק מאתנו האי גברא רבה מגדולי תלמידי רבינו הגה״ק מהרי״ץ זיע״א דמות מפוארת הרבני המפואר עמוד החסד שבדור רבי ישראל זופניק זצ״ל. היה הוא שעמד בראש המוסדות בתור נשיא הישיבה בברוקלין רבות בשנים והנו כאחד מעמודי התוך של מוסדות ״בית יוסף צבי״. בראשית צעדיו על אדמת הקודש אחרי מלחמת העולם השני', כאשר התרוקן העולם התורה מחורבן אירופה על גדולי' ורבני', עמד רבי ישראל בשארית כוחותיו אימץ את רוחו וחישל אחריו את כל חמחנה ובנה הנהרסות והקים את התרבות מוסדות עולם לשם ולתפארת באין דוגמתם, הן הכא בארץ הקודש והן התם בארץ אמריקא, כאשר לנוכח פניו מטרה אחת, לחזק את שארית הפליטה של היהדות החרדית הצרופה, ועליה נתן את נפשו... — דבר ההתאחדות, 1984] [http://www.hebrewbooks.org/pdfpager.aspx?req=13238&pgnum=37
ג'סיקה סטרופ

ג'סיקה לי סטרופ (באנגלית: Jessica Leigh Stroup; נולדה ב-23 באוקטובר 1986) היא שחקנית אמריקאית, ידועה בעיקר מגילום הדמות ארין סילבר בסדרת הנוער "90210", גילום הדמות מקס הארדי בסדרה "המעקב" ובתור ג'וי מיצ'ם בסדרה "איירון פיסט" המבוססת על חוברת הקומיקס "איירון פיסט" מבית מארוול. סטרופ זכתה לתואר "מלכת הצרחות", זאת בעקבות כיכובה בסרטי האימה "ערפדי עטלפים", "Left in Darkness", "גבעת הפחד 2", "ליל הבכורה" ו-"השיבה הביתה". סטרופ נולדה בשם באנדרסון, קרוליינה הדרומית לג'ודית ולדון סטרופ, סגן נשיא בכיר בוואקוביה, וגדלה בשארלוט. אמו של חבר אשר עסקה בגילוי דוגמניות, הציעה לסטרופ להתחיל לדגמן. סיימה את בית הספר התיכון בשנת 2004, וזמן קצר לאחר מכן הוצעה לה מלגה באוניברסיטת ג'ורג'יה. היא דחתה את ההצעה כדי לפתח את קריירת המשחק שלה. כיום מתגוררת סטרופ בלוס אנג'לס, קליפורניה. תפקידה הראשון של סטרופ היה בסדרה "לא מדהימה", בה ביצעה הופעת אורח. מאז הופיעה במספר סדרות טלוויזיה, בהן "האנטומיה של גריי", "בחזרה לשורשים" ו"דם אמיתי". בשנת 2007 הופיעה ב-4 פרקים בסדרה מלאך המוות, בדמותה של חברתו לשעבר של הגיבור הראשי. במהלך השנים שיחקה במספר סרטים עצמאיים, כמו "עזובה בחשיכה", "להתפלל לבוקר", "ערפדי עטלפים" ו-"Southern Comfort". במרץ 2007 כיכבה בתפקיד הנשי הראשי בסרט "גבעות הפחד 2", בו גילמה את דמותה של עובדת במשמר הלאומי, אמבר, שנאבקת על הישרדותה נגד קבוצה של אנשים שנעשו למוטציות. סרט זה הוא סרט המשך לסרט "גבעות הפחד", חידוש לסרט משנת 1977 בעל אותו שם. על אף הביקורות השליליות עליו, גרף הסרט מעל ל-67 מיליון דולר ברחבי העולם. באותה שנה כיכבה סטרופ בסרט חג המולד. בשנת 2007 שיחקה בדרמה הקומית "חג שכזה" בכיכובו של כריס בראון. באפריל 2008 לוהקה לתפקיד בסדרה "90210", ספין אוף של הסדרה "בברלי הילס 90210". בסדרה גילמה את דמותה של ארין סילבר, אחותם הצעירה של דייוויד סילבר וקלי טיילור, שדמויותיהם הופיעו ב"בברלי הילס 90210". הפיילוט של הסדרה הוקרן ב-2 בספטמבר 2008 לעיניהם של 4.65 מיליון צופים. עם זאת, על אף אחוזי הצפייה הגבוהים זכה לביקורות מעורבות מהמבקרים. בשנת 2010 זכתה סטרופ "ביצוע נוצץ" בפרסי הוליווד הצעירה. ב-2008 גילמה את דמותה של קלייר בגרסה המחודשת לסרט "ליל הבכורה". באותה שנה שיחקה בסרט אימה נוסף, השיבה הביתה, שעוקב אחר בחורה צעירה שנחטפת על ידי חברתו לשעבר של בן זוגה. על אף שצילומי הסרט הסתיימו בפברואר 2008, הוא יצא לאקרנים רק ביולי 2009, למספר מצומצם של בתי קולנוע. ב-2008 שיחקה גם בסרט לילות אל. איי. בשנת 2011 ביצעה הופעת אורח בסדרה ההנפשה "איש משפחה", בשני פרקים בהם דיבבה מספר דמויות. זמן קצר לאחר מכן לוהקה לסרטו הראשון של סת' מקפרלן "טד", בו גילמה דמותה של טרייסי, חברתה לעבודה של לורי (מילה קוניס). בשנת 2014 הצטרפה לעונתה השנייה של סדרת הפשע "The Following". דמותה בסדרה, מקס, היא אחייניתו של ראיין הארדי (קווין בייקון), שוטרת בNYPD שעובדת בחטיבת אינטל. היא מחדשת קשר עם דודה ויוצרת איתו ברית. ב-2015 חזרה עם דמותה לעונה השלישית של הסדרה, שהיא גם האחרונה. בשנת 2017 לוהקה לסדרת הטלוויזיה "איירון פיסט" מבית מארוול קומיקס בדמותה של ג'וי מיצ'ם, בתו של הרולד וחברת ילדות של דני רנד. ב-2018 שבה הסדרה לעונה שנייה כמו כן גם סטרופ. מדיה וקבצים בנושא ג'סיקה סטרופ בוויקישיתוף ג'סיקה סטרופ, ברשת החברתית פייסבוק ג'סיקה סטרופ, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ג'סיקה סטרופ, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג'סיקה סטרופ, באתר AllMovie (באנגלית) ג'סיקה סטרופ, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
גביע אפריקה לאומות 2004

גביע אפריקה לאומות 2004 היה הטורניר ה-24 של גביע אפריקה לאומות. הטורניר נערך בתוניסיה, בחסות קונפדרציית הכדורגל של אפריקה. בטורניר זכתה נבחרת תוניסיה כאשר ניצחה את נבחרת מרוקו בגמר, 2–1. הייתה זו זכייתה הראשונה של תוניסיה בגביע. חמישה שערים קמרוןפטריק מבומה מאליפרדי קאנוטה ניגריהג'יי ג'יי אוקוצ'ה תוניסיהפרנסילדו סנטוס מרוקויוסף מוכתרי מדיה וקבצים בנושא גביע אפריקה לאומות 2004 בוויקישיתוף
המבשר

האם התכוונתם ל... עיתונים המבשר (יומון) – עיתון חרדי יומי המזוהה עם סיעת שלומי אמוני ישראל באגודת ישראל. נוסד ב-2009 המבשר (שבועון) – שבועון עברי שיצא לאור באיסטנבול בין השנים 1909–1911 ("המבשר" שבועון עברי היוצא בקושטא, הצבי, 9 בדצמבר 1909) המבשר (עיתון) – עיתון שראה אור בלבוב שבגליציה בין השנים 1861–1866 המבשר (כתב עת) – כתב עת מהמאה העשרים שיצא לאור למשך מספר שנים בלמברג אחרים המבשר – מחזה של יוסף מונדי מרקוס המבשר – קדוש נוצרי מהמאה ה-1 ומיוחסת לו הבשורה על-פי מרקוס המבשר (סרט) – סרט תיעודי של דורון ערן משנת 2015
נמלת קציר

נמלת קציר (שם מדעי: Messor) היא סוג במשפחת הנמלים. זהו סוג עשיר במינים ואחד מסוגי הנמלים הבולטים ביותר בנוף ארץ ישראל. בישראל מצויים כ-23 מינים ותת-מינים. הנמלים נראות לרוב כשהן נעות בשיירות ארוכות על פני שבילים, נושאות זרעים לאגירה בקן הנמצא בתוך הקרקע. הקינים עשויים להגיע לעומק של 3 מטרים ויותר. הקן בנוי ממחילות ומחדרים. ברוב המינים הפועלות שונות זו מזו בגודלן. המלכות גדולות מן הפועלות והן מכונפות ואילו הזכרים שעירים מאוד, קטנים מן המלכות, ראשם ובטנם קטנים. מעוף הכלולות חל בסתיו, אחרי הגשמים הראשונים. נמלת הקציר ניזונה בעיקר מזרעים ובמידה מועטה מחרקים. היא אוספת את הזרעים על פני הקרקע או עולה על צמחים. בתוך הקן נאגרים הזרעים המשמשים להזנת הדיירים בתקופה שאין למצוא מזון בחוץ. הכמויות שנאגרות בקן אחד נאמדות בקילוגרמים, לפיכך נחשבות נמלות הקציר כמזיק חקלאי. נמלת הקציר כוללת יותר ממאה מינים. בישראל יש כ-20, וביניהם ניתן למנות: נמלת קציר שחורה (Messor ebeninus) – נמלה שחורה ומבריקה הנפוצה באזורים רבים בארץ. אורכן של הפועלות נע בין 4–10 מילימטרים, ושל החיילות בין 10–11 מילימטרים. נמלת קציר חולית (Messor arenarius) – נמלה שחורה ושעירה, הנפוצה במישור החוף ובאזורים המדבריים בארץ. אורך הפועלות נע בין 5–13 מילימטר, ואורך החיילות הוא כ-15 מילימטר (ראו בתמונה) נמלת קציר דוגונית (Messor hebraeus) – נמלה בעלת ראש וחזה אדומים, ובטן שחורה, הנפוצה בשפלה, בהרי המרכז ובצפון. אורך הפועלות, בדומה לאורך הפועלות של נמלת הקציר השחורה, נע בין 4–10 מילימטרים. נמלת קציר מחוספסת (Messor rugosus) – נמלה שחורה הנפוצה בכל רחבי הארץ. אורכה קטן יחסית למינים האחרים: כ-5 מילימטרים. נמלת קציר מצרית (Messor aegyptiacus) – נמלה שחורה ושעירה הנפוצה בנגב ובערבה. אורכה נע בין 5–10 מילימטרים. ניתן לזהות אותה על פי הזיפים הארוכים שמתחת לראשה, ושני קוצים קטנים הנמצאים על חזה. יעקב עופר, נלך אל נמלה: מדריך נמלים בישראל, הוצאת יובל עופר, ירושלים, 2000. תחת: נמלת קציר שחורה, נמלת קציר חולית, נמלת קציר מצרית, נמלת קציר דוגונית, נמלת קציר מחוספסת. צבי אבידב, נמלת הקציר בישראל, בהוצאת "ספריית השדה", תש"ח 1968 מדיה וקבצים בנושא נמלת קציר בוויקישיתוף נמלת קציר, באתר ITIS (באנגלית) נמלת קציר, באתר NCBI (באנגלית) נמלת קציר, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) נמלת קציר, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) נמלת קציר, באתר GBIF (באנגלית)
בחיפוש אחר נשיקת חצות

בחיפוש אחר נשיקת חצות (במקור: In Search of a Midnight Kiss) הוא סרט עצמאי אמריקאי משנת 2008, בבימויו של אלכס הולדרידג'. הסרט, שהוגדר כקומדיה רומנטית נחשב אחד הסרטים העצמאיים הבולטים ב-2008. הוא הוצג לראשונה בפסטיבל הסרטים טרייבקה ב-2007 וזכה בפרס אינדפנדנט ספיריט על שם ג'ון קאסווטס ב-2009. הסרט הוצג בפסטיבלי סרטים נוספים סביב לעולם ובחלקם קיבל פרסים. הוא הוצג בצורה מסחרית באנגליה, ארצות הברית, ספרד, פולין, יוון ואוסטרליה. וילסון הוא רווק בן 29 שעבר לאחרונה מטקסס ללוס אנג'לס. הוא מסכם את השנה הגרועה בחייו; הוא בודד, חסר פרוטה וללא כיוון ממשי בחייו. הוא מתכנן לבלות את ערב השנה החדשה במיטתו, אלא שאז חברו ושותפו לדירה משכנעו לפרסם מודעת היכרות באתר האינטרנט קרייגסליסט. הוא מיד מקבל פניות ונפגש עם אחת מהן, ויויאן, צעירה בוטה הנחושה לברור את הגבר ה"נכון" איתו תבלה בליל השנה החדשה. השניים נפגשים ולאורך הסרט, על רקע רחובותיה של לוס אנג'לס, הם מפתחים קשר רגשי העובר עליות ומורדות במשך הלילה. סקוט מק'ניירי - וילסון שרה סימונדס - ויויאן בריאן מקגווייר – ג'ייקוב (חברו של וילסון ושותפו לדירה) קתלין לונג - מין (חברתו של ג'ייקוב) הסרט הופק על ידי קבוצת חברים שכללה את במאי הסרט, השחקנים הראשיים שבו, העורכים, הצלם ואף מבצעי השירים שבסרט. חבורה זו עבדה ביחד במשך כ-10 שנים עוד לפני הפקת הסרט. חלק נכבד מהצלחת הסרט נזקף לצילום רחובות ובנייני דאונטאון לוס אנג'לס בשחור לבן המקנים לסרט אווירה מיוחדת המשמשת כרקע לעלילה. עבודת הצילום של רוברט מרפי הייתה עבודת הבכורה שלו כצלם קולנוע. רוב הביקורות נטו לאהוד את הסרט. רוג'ר איברט מציין במיוחד את הצילום ואת משחקם הכנה של שני השחקנים הראשיים. הוא אף מתייחס לכך שהמפיקה, אן ווקר-מקביי, הייתה גם המפיקה של הסרט לפני הזריחה בכיכובם של אית'ן הוק וז'ולי דלפי, שיצא למסכים ב-1995 ותיאר צעיר וצעירה המתוודעים זה לזה בלילה אחד אותו הם עוברים ברחובותיה של וינה. איברט טוען כי למרות שהרעיון דומה ולמרות שניתן קרדיט בכתוביות הסרט להשפעת הסרט מ-1995, שני הסרטים שונים בכך שגיבורי "לפני הזריחה" הם גיבורים מושלמים בעוד שגיבורי סרט זה מציגים דמויות בעלות חולשות שלצופה קל להזדהות איתן. מרק קרמוד, מבקר הקולנוע של האובזרבר, מציין כמו רבים אחרים את הדמיון לסרטו של וודי אלן "מנהטן" שמשתמש בצילום שחור-לבן ובתפאורה של מנהטן כחלק בלתי נפרד מהסרט. אולם, הוא משבח את יוצרי הסרט על כך שבחרו כתפאורה דווקא באזור הישן והמוזנח של מרכז לוס אנג'לס היוצר הקבלה בין שקיעתם של התיאטראות ובתי הקולנוע ברובע ובין מות האהבה הרומנטית בימינו. הוא אף משבח את הבמאי על האקט האחרון בסרט שמאזן את תחושות חרדת הנטישה והחשש מאלימות המלוות את הצופה במשך הסרט. אתר האינטרנט הרשמי של בחיפוש אחר נשיקת חצות "בחיפוש אחר נשיקת חצות", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "בחיפוש אחר נשיקת חצות", באתר נטפליקס "בחיפוש אחר נשיקת חצות", באתר AllMovie (באנגלית) "בחיפוש אחר נשיקת חצות", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "בחיפוש אחר נשיקת חצות", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "בחיפוש אחר נשיקת חצות", באתר Metacritic (באנגלית) "בחיפוש אחר נשיקת חצות", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) In Search of a Midnight Kiss, קדימון הסרט באתר יוטיוב ראיון עם סקוט מק'ניירי ושרה סימונדס בפסטיבל AFI, וידאו קליפ של השיר באתר יוטיוב In Search of a Midnight Kiss, האתר הרשמי של רוג'ר איברט, 21 באוגוסט 2008 DVD of the week: In Search of a Midnight Kiss, אתר הגרדיאן, 5 באוקטובר 2008
בית הכנסת ברמניקו סראט

בית הכנסת ברמניקו סראט (ברומנית: Sinagoga din Râmnicu Sărat, בעבר נקרא לפעמים גם ה"טמפל" היהודי ברמניקו סראט - Templul israelit din Râmnicu Sărat או "בית הכנסת הגדול") הוא בית כנסת לא פעיל בימינו השוכן בפינת הרחובות ז'יאילור מס. 1/ גאורגיצה לופסקו מס. 3 בעיר רמניקו סראט במחוז בוזאו ברומניה. בעבר היו קיימים ביישוב שלושה בתי כנסת ובתי תפילה יהודים. בית כנסת זה נבנה בשנת 1855. הבניין, צנוע בממדיו ופשוט למדי בסגנונו, נמצא בתוך חצר. גגו עשוי מפח עם ארבעה מדרונים חלקים. יש לו שורת חלונות בעלי מבנה קשתי מחודד עם מוטיבים של מגיני דוד. אפסיס חצי-מעגלי בקיר המזרחי מסמן את מיקומו של ארון הקודש. באולם אין עמודים, כשהקומה העליונה מורכבת מגלריות של עזרת נשים, תלויות במוטות סולידיים. הבימה נמצאת על פלטפורמה מיד ממול הארון. פנים הבניין, שנשמר היטב, מקושט בקישוטים עשירים יחסית. הקירות והתקרה מכוסים ציורים. צבעי התקרה נותנים רושם של שמים עם כוכבים. הריהוט עשוי מעץ מסיבי. * Arh.Aristide Streja, Arh.Lucian Schwarz Sinagoga in România, Editura Hasefer, Bucureşti, 2009 ISBN 978-973-630-198-8(אדריכל ארסטידה סטרז'ה, אדריכל לוצ'יאן שוורץ - בית הכנסת ברומניה הוצאת הספר, בוקרשט, 2009) (ברומנית) nagogue in danger - Ramnicu Sarat, Romania site bet-tfila/info - 2/05 בית כנסת בסכנה - רמניקו סראט, רומניה - באתר בית תפילה פברואר 2005, גישה ב 28 בפברואר 2011
מיאגי (מחוז)

מחוז מיאגי (ביפנית: 福島市; תעתיק לטיני: Miyagi-ken) הוא מחוז ביפן הנמצא באי הונשו שבחבל טוהוקו. עיר הבירה של מחוז מיאגי היא סנדאי. אוכלוסייתו של המחוז מעל ל-2 מיליון ורבע בני אדם. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. ערך מורחב – רעידת האדמה והצונמי בסנדאי (2011) ב-11 במרץ 2011 התרחשה רעידת אדמה בסנדאי בשעה 14:46 (שעון יפן) מול חופי צפון-מזרח האי הונשו. רעידת האדמה הכתה בעוצמה 9.0 בסולם ריכטר, ונחשבת לרעידה החזקה ביותר שפקדה את יפן ב-140 השנים האחרונות והשביעית בעוצמתה בעולם מאז החלו המדידות. מחוז מיאגי נמצא במרכז חבל טוהוקו לחוף האוקיינוס השקט. הרים גבוהים נישאים במערב המחוז ובחוף הצפון-מזרחי. אולם המישור המרכזי סביב סנדאי, העיר הגדולה בחבל, הוא נרחב. מצושימה ידוע כאחד משלושת אתרי הנוף היפים ביותר ביפן. הוא מפרץ עם 260 איים קטנים, מכוסים בעצי אורן. חצי האי אושיקה נמצא בחוף הצפוני של המחוז. היגשימאצושימה (42,762 - נפגעה ברעידת האדמה) אישינומאקי (164,294 -העיר שנפגעה הכי קשה ברעידת האדמה) איוואנומה (44,379) קאקודה (31,905) קסנומה (31,905 - נהרסה ברעידת האדמה) קוריהארה (77,012) נאטורי (72,757 - שדה התעופה סנדאי) אוסאקי (135,129) סנדאי (1,031,704 - בירת מחוז מיאגי) שיאוגאמה (59,429) שירואישי (37,432) טאגאג'ו (63,256) טומה (84,070) נפת איגו, נפת קאמי, נפת קטה, נפת קורוקאוואה, נפת מיאגי, נפת מוטויושי, נפת אושיקה, נפת שיבטה, נפת טודה ונפת ווטארי. דייג וחקלאות הם מקורות פרנסה חזקים במחוז מיאגי, בין השאר גידול אורז וגידול בעלי חיים בכמות גדולה. בנוסף, סביב סנדאי מתקיימת תעשייה, במיוחד של מוצרי אלקטרוניקה, מכשירי חשמל, ועיבוד מזון. מצושימה במחוז מיאגי מצושימה במחוז מיאגי מדיה וקבצים בנושא מיאגי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מיאגי (ביפנית) מיאגי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
יששכר יואל

יששכר ברנהרד יואל (Joel; ב' באייר תר"ס, 30 באפריל 1900 המבורג, גרמניה – כ"ו בניסן תשל"ז 14 באפריל 1977, ירושלים) היה ספרן בבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי במשך 42 שנים. יששכר יואל נולד בעיר המבורג שבגרמניה. את חינוכו קיבל בעיר הולדתו – בתחילה בתלמוד תורה ואחרי כן בגימנסיה הריאלית ע"ש היינריך הרץ. לימודיו הגבוהים היו באוניברסיטאות פרנקפורט, מינכן והמבורג. הוא למד שפות שמיות, כשערבית הייתה המקצוע הראשי שבו התרכז. ב-1923 קיבל תואר דוקטור. נושא הדיסרטציה שכתב היה: מבוא לביקורת היסטורית פילולוגית של תרגום התורה הערבי לרב סעדיה גאון. לאחר מכן למד בכמה ישיבות באזור סלובקיה ובהמבורג. אחרי הסמכתו לרבנות ב-1924 עלה לארץ ישראל. אחרי עלייתו עסק בהוראה בבית הספר תחכמוני ובשנת 1926 קיבל משרה במכון למדעי המזרח באוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1927 הוזמן על ידי הוגו ברגמן, מנהל בית הספרים הלאומי, לעבוד בבית הספרים כממלא מקום של דוד צבי בנעט ובאותה שנה התמנה למנהל מחלקת היהדות במקומו של גרשם שלום שהתמנה למרצה באוניברסיטה. ברוב שנות עבודתו בספרייה היה סגן המנהל. ב-1947 וב-1968 היה מנהל זמני אחרי שגוטהולד וייל פרש, ומאוחר יותר כשקורט דוד וורמן פרש. בכל פעם עד שנמצא מנהל אחר. הוא התנה את מינוייו, בשתי הפעמים, בכך שיהיו זמניים, משום שהעדיף להתרכז בנושאים הספרניים ולא הניהוליים. יואל היה נשוי לרות לבית אופנהיימר (1905-1979), ואב לשתי בנות ושני בנים. יואל בנה את שיטת העמדת הספרים על המדף באולם קריאה יהדות, שיטה הקיימת עד היום. בעבודתו במחלקת היהדות גם הרחיב והתאים לצרכים המשתנים את שיטת מיון ספרי היהדות שפיתח גרשם שלום – שיטת שלום. כמו כן התאים את שיטת דיואי לצורכי הספריות הציבוריות בארץ. הוא ערך את הביבליוגרפיה הלאומית "קריית ספר" במשך 41 שנים, עסק בהכנת הביבליוגרפיה בנושאי יהדות בכתב העת ועוד. בנוסף לרישום הפריטים הביבליוגרפיים שהגיעו לספרייה כלל כתב העת גם מאמרים מחקריים של מיטב חוקרי היהדות בארץ. יואל גם היה עורך המאמרים. כמו כן היה אחראי על פיתוח אוסף כתבי היד בספרייה. ב-1969 ייסד את כתב העת רמב"י, שאותו ערך עד מותו. היה זה אחד משיאי פעילותו כספרן. מאז 1956, כשנפתח בית הספר לספרנות באוניברסיטה העברית, ועד אמצע שנות השבעים לימד יואל בבית הספר. המקצועות שלימד היו: מיון יהודי, מבוא לתולדות הספרות היהודית וקריאה בכתבי יד. כתבי-היד העבריים הנמצאים בבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי בירושלם (יחד עם גרשם שלום), תר"ץ. סדור רב סעדיה גאון. יוצא לאור על ידי ישראל דוידזון, שמחה אסף, יששכר יואל. ירושלים: מקיצי נרדמים, תש"א. תקציר המיון העשרוני מאת מלויל דיואי. מותאם לצורכי המיון בישראל; ערך וצרף מפתח: יששכר יואל. תל אביב : מרכז לתרבות ולחינוך - המדור לספריות, תשי"ד. רשימת המאמרים של יששכר יואל באתר רמב"י מרדכי נדב. 'ד"ר יששכר יואל ז"ל (שנה לפטירתו)', יד לקורא: כתב עת לספרנות, לביבליוגרפיה ולארכיונאות, יז, תשל"ח, עמ' 123–126. קורט דוד וורמן. 'ד"ר יששכר ברנהרד יואל ז"ל (אייר תר"ס - ניסן תשל"ז. קריית ספר: רבעון ביבליוגרפי של בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי בירושלים, נב, תשל"ח, עמ' 6-5. יששכר יואל (1900-1977), דף שער בספרייה הלאומית