עבדות ברוסיה

העבדות ברוסיה הסתיימה ב-19 בפברואר 1861, כאשר הקיסר הרוסי אלכסנדר השני הוציא הצו להטלת האמנציפציה של הצמיתים הרוסיים, ובגינו הוא מכונה אלכסנדר המשחרר. המונח צמית מייצג אדם לא חופשי, שבניגוד לעבד, ניתן למכור אותו רק עם האדמה שאליה הוא "קשור". בשנת 2013, מדד העבדות העולמי דיווח על תנאי מחיה לא מספקים של מהגרי עבודה אשר, ממספר סיבות, אינם יכולים לקבל אישורי עבודה ברוסיה, אלא ממשיכים לעבוד במדינה באופן בלתי חוקי ועבור שכר מינימום. ברוס של קייב ובנסיכות מוסקבה, מערכות משפט מכנות בדרך כלל עבדים כחולופים. לאדון של חולופ היה כוח בלתי מוגבל על חייו: הוא יכול להרוג אותו, למכור אותו או להשתמש בו כתשלום על חוב. עם זאת, לאדון הייתה האחריות בפני החוק למעשיו של חולופ. אנשים עלולים להפוך לחולופ כתוצאה מלכידה, מכירת עצמם, מכירתם לחובות, ביצוע פשעים או נישואין לחולופ. עד סוף המאה העשירית, החולופים ייצגו רוב בקרב המשרתים שעבדו באדמות אדוניהם. אדמות רוסיה המשיכו בתפקודן ההיסטורי כמקור עבדים מבחוץ. למשל, בשנת 1382 אורדת הזהב תחת חאן טוכטמיש עזב את מוסקבה, שרפה את העיר והפכה אלפי תושבים לעבדים; פשיטות דומות התרחשו באופן שגרתי עד למאה ה-16. בשנת 1521, הכוחות המשולבים של הח'אן של קרים מהמד הראשון גיראי ובני בריתו מקאזאן תקפו את מוסקבה ותפסו אלפי עבדים. בשנת 1571 תקפו הטטרים של קרים את מוסקבה, שרפו הכל חוץ מאת הקרמלין ולקחו אלפי שבויים כעבדים. בחצי האי קרים, כ-75% מהאוכלוסייה היו עבדים. פשיטות קרים-נוגאי לארצות המזרח הסלאביות נמשכו עד המאה ה-18. לעבדות רוסית לא היו מגבלות גזעיות. על פי החוק הורשו נערות רוסיות להימכר בנובגורוד לטטרים של קאזאן בשנות ה-1600 על פי החוק הרוסי. הורשו למכור גרמנים, פולנים וליטאים לטטרים של קרים במוסקבה. בשנת 1665 הורשו לטטרים לקנות מהרוסים, את העבדים הפולנים והליטאים. לפני 1649 ניתן היה למכור רוסים למוסלמים על פי החוק הרוסי במוסקבה. זאת בניגוד למקומות אחרים באירופה מחוץ לרוסיה שבהם המוסלמים לא הורשו להחזיק נוצרים. במאה השש עשרה אוכלוסיית העבדים של הדוכסות הגדולה במוסקבה הייתה מורכבת בעיקר מאלה שמכרו את עצמם לעבדות בגלל עוני. הם עבדו בעיקר כעבדי משק בית, בקרב המשפחות העשירות ביותר, ואכן בדרך כלל ייצרו פחות מכפי שצרכו. חוקים אסרו על בעלי עבדים לשחרר עבדים בעת רעב כדי להימנע מהאכלתם ועבדים נותרו בדרך כלל אצל משפחתם הבעלים זמן רב; ספר עצות שפורסם באותה מקופה, דיבר על הצורך לבחור עבדים בעלי אופי טוב ולספק אותם כראוי. העבדות נותרה מוסד מרכזי ברוסיה עד 1723, אז פיוטר הגדול הפך את עבדי הבית לצמיתים. ממשלתו של הצאר פיודור השלישי המירה רשמית עבדים חקלאיים רוסיים לצמיתים קודם לכן, בשנת 1679. עמים ילידים בסיביר - בעיקר יאקוטים ובוריאטים ממזרח סיביר - נשלחו לעבדות בקנה מידה קטן. עם כיבוש סיביר במאות ה-16 וה-17, הרוסים שלחו עבדים לפעולות צבאיות ואלה השתתפו בפשיטות הקוזאקים. היו מקרים שבהם היו נשים שהוחזקו כפילגשות, לעיתים משועבדות לגברים אחרים ונסחרו ברווח מסחרי. ממשלת האימפריה הרוסית התנגדה בדרך כלל להמרת הילידים לנצרות מכיוון שהיא תשחרר אותם מתשלום היאסאק, מס הפרווה. הממשלה קבעה שיש לשחרר את העבדים שאינם נוצרים. זה בתורו הביא בעלי רוסים מקומיים של עבדים לעתור לממשלה לניצורם ואף היו כרוכים בהמרה דתית כפויה של העבדים שלהם. הכללים קבעו כי המומר הילידי הפך לצמית של הממיר. כאינדיקציה למידת מערכת העבדות, ווייווד אחד דיווח בשנת 1712 כי "אין כמעט קוזאק מיקוטסק שאין לו ילידים כעבדים". כיבוש הקווקז על ידי רוסיה הביא לביטול העבדות בשנות ה-1860 וכך גם כיבוש הח'אנות האסלאמית במרכז אסיה של בוכרה, סמרקנד וחיווה עד שנות 1870. הממשל הרוסי שחרר את עבדי הקזחים בשנת 1859. שוק עבדים ידוע לשמצה לעבדים רוסים ופרסיים שנתפסו התרכז בח'אנות חיווה בין המאה ה-17 למאה ה-19. בתחילת המאה ה-21 צ'צ'נים ואינגושטים שמרו על שבויים רוסים כעבדים או בתנאים דומים לעבדות בהרי צפון הקווקז, מרביתם היו חיילים שנשבו במהלך מלחמת צ'צ'ניה הראשונה והשנייה. בשנים 2009–2012, היו דיווחים שזיהו סחר בבני אדם ועבדות של אזרחים אוזבקים וקזחים בחברה הרוסית המודרנית, בעיקר מהגרי עבודה שזכו לתשלום זעום על ביצוע עבודות. הטמעה תרבותית אפליה הזכות לשוויון ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם Gorshkov, Boris B., ed. A Life Under Russian Serfdom: Memoirs of Savva Dmitrievich Purlevskii, 1800–68. Budapest & New York, 2005 Nikitenko, Aleksandr. Up from Serfdom: My Childhood and Youth in Russia, 1804–1824 (2001)