אמנון רובינשטיין

אַמְנוֹן רוּבִּינְשְׁטֵיין (5 בספטמבר 1931 – 18 בינואר 2024) היה משפטן, פובליציסט, סופר ופוליטיקאי ישראלי. כיהן כחבר הכנסת ושר בממשלות ישראל, חתן פרס ישראל למשפטים לשנת תשס"ו (2006) וחתן פרס חשין למצוינות אקדמית במשפט לשנת 2010. היה פרופסור למשפטים ודיקן באוניברסיטת תל אביב, ובמאה ה-21 - בבית ספר רדזינר למשפטים של אוניברסיטת רייכמן. רובינשטיין נולד בתל אביב לאהרן, קבלן בניין מייסד "קבוצת רובינשטיין", ורחל, שעלו מפולין לארץ ישראל בתחילת שנות ה-20. משפחתו התנגדה לתנועת העבודה ובצעירותו היה תומך האצ"ל. רובינשטיין היה פעיל ציבור מגיל צעיר, ובתחילת שנות ה-50 היה חבר בשורת המתנדבים, ארגון ציבורי ששם לו למטרה להילחם בשחיתות ולסייע לעולים חדשים. רובינשטיין למד בתיכון למסחר גאולה שבתל אביב, ולאחר מכן בבית ספר תיכון בבולטימור שבארצות הברית. בצה"ל שירת כקצין בחיל התותחנים. לאחר מכן עבר הסבה ושירת במערך הנ"מ, והוסיף לשרת במערך גם בשירות מילואים. לאחר סיום שירותו הצבאי פנה רובינשטיין ללימודי משפטים, כלכלה ויחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים את התמחותו בעריכת דין עשה בפרקליטות המדינה וכן אצל עורך הדין חיים צדוק (לימים שר המשפטים). הוסמך כעורך דין בשנת 1961. את תואר דוקטור למשפטים קיבל מבית הספר לכלכלה בלונדון (LSE) ב-1960. עבודת הדוקטורט שלו, בנושא "Void and voidable actions in administrative law", פורסמה כספר בהוצאת אוקספורד. בגיל 25, במהלך לימודיו, נישא לרוני (נכדתם של יעקב ופרלה שלוש, ממייסדי תל אביב), סטודנטית גם היא. השניים הכירו בקיבוץ אפיקים, לשם נשלח לעבודות ביצורים לפני מבצע קדש. לימים הפכה גם רעייתו לעורכת דין. לשניים נולדו בן ובת. רובינשטיין חזר לפעילות ציבורית לאחר מלחמת יום הכיפורים כשבמרץ 1974 היה ממייסדי תנועת שינוי כחלק מתנועות המחאה שקמו בתקופה זו. מאוחר יותר חבר עם יגאל ידין והקים את מפלגת ד"ש - התנועה הדמוקרטית לשינוי. עיקר מצעה של המפלגה התמקד בשינוי שיטת הבחירות ותמיכה בהנהגת בחירות אזוריות, מלחמה בשחיתות וחלוקה שווה בנטל, כינון חוקה והפרדת דת ומדינה. מפלגת ד"ש זכתה ב־15 מנדטים בבחירות 1977, אולם תקוותה כי תהיה לשון מאזניים נכזבה ומנחם בגין הצליח להרכיב ממשלה בלעדי ד"ש. לאחר מספר חודשים הסכימה ד"ש להצטרף לממשלת בגין אך רובינשטיין סירב להיכנס לממשלה, מפני שלדעתו חלק גדול ממצעה של ד"ש לא בא לידי ביטוי בהסכם הקואליציוני. ב-14 בספטמבר 1978 התפצלה ד"ש, ורובינשטיין עמד בראש החלק שנקרא "התנועה לשינוי ויוזמה" שלאחר פיצול נוסף קיבל את השם "שינוי – מפלגת מרכז". סיעת שינוי נבחרה לכנסות ה־10, ה־11 וה־12. בשנת 1992 אוחדה מפלגת שינוי עם מפלגת רצ ומפלגת מפ"ם והוקמה מפלגת מרצ כרשימה משותפת של מפלגות השלום והרפורמה החברתית-כלכלית. רובינשטיין תרם משמעותית לקידום פרויקט חוקה לישראל. בעת כהונת הכנסת השתים עשרה יזם רובינשטיין את הצעת חוק יסוד זכויות האדם והציע את פיצולו לארבע הצעות חוק נפרדות, בהן חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו וחוק יסוד: חופש העיסוק. פיצול זה הביא לפריצת דרך, ושתי הצעות החוק נתקבלו על ידי הכנסת והפכו לחוקי־יסוד. ב-1977 נבחר לראשונה לכנסת התשיעית וכיהן ברציפות עד 2002. במסגרת כהונתו כחבר הכנסת, שימש כיושב-ראש ועדת החוקה, חוק ומשפט (בכנסת ה-15), יושב ראש ועדת הכלכלה (בכנסת ה-14), יושב ראש הוועדה לענייני ביקורת המדינה (בכנסת ה-15) וכן כיהן כחבר הוועדה לבחירת שופטים. בשנת 1999, במה שנחשב לאחד מהאירועים המביכים בתולדות הכנסת, ובעקבות הודעת כזב שקיבל אברהם בורג, יו"ר הכנסת, מזלמן שושי, עמדו חברי-הכנסת דקת דומייה לזכרו של רובינשטיין בעודו חי ונושם. בורג נשא הספד ואף נשא את תפילת אל מלא רחמים לזכרו. ביולי 2002 הודיע רובינשטיין כי יפרוש מהכנסת. ההתפטרות נכנסה לתוקף בסוף אוקטובר אותה שנה. רובינשטיין שימש כפטרון של האינטרנציונל הליברלי, ובעבר אף שימש כסגן-נשיא הארגון. עם הקמת ממשלת האחדות בראשות שמעון פרס בשנת 1984 מונה רובינשטיין לשר התקשורת, תפקיד בו כיהן עד לשנת 1987, בממשלות ה-21 וה-22. במסגרת תפקידו הנהיג מספר רפורמות, בהן הקמת הטלוויזיה המסחרית והטלוויזיה בכבלים, הקמת הרדיו האזורי והפיכת "בזק" לחברה מסחרית. לאחר הקמתה של ממשלת רבין, בבחירות של 1992, מונה לשר המדע והטכנולוגיה ולשר האנרגיה והתשתיות. במסגרת תפקידו יזם רובינשטיין את חוק משק החשמל, התשנ"ו 1996 המורה על הקמתה של הרשות לשירותים ציבוריים–חשמל, ופעל לביטול מונופול חברות הדלק באמצעות הכנסת תחרות בייבוא הדלק. בשנת 1994, לאחר ששולמית אלוני, מנהיגת מרצ, הוכרחה להתפטר ממשרד החינוך לאחר שהכעיסה גורמים דתיים בממשלה בגלל התבטאויותיה על מוצא האדם, התמנה רובינשטיין לתפקיד שר החינוך, התרבות והספורט. בתפקיד זה כיהן עד לשנת 1996. כשר חינוך זכה לפופולריות בזכות הליברליות שלו, במיוחד כלפי נבחני הבגרות, וכן דעותיו על הבחינה הפסיכומטרית, בהצהרתו שלו היה המבחן מתקיים בימיו, לא היה מגיע ללימודי משפטים. כשר חינוך, יזם רובינשטיין, שתי רפורמות האחת עסקה במתכונת בחינות הבגרות. משרד החינוך בראשותו הגדיל את שעור התלמידים העוברים את בחינות הבגרות בהצלחה. הדבר נעשה בין היתר על ידי שיטת ההגרלות בה הוגרלו מספר מקצועות חובה בהם לא היה צורך בבחינה חיצונית. כך, בין שנת הלימודים תשנ"ד (1994) לשנת הלימודים תשנ"ו (1996) עלה שיעור הזכאות לבגרות ביותר מ-5% לשיעור של כ-45% מהמחזור הזכאים לבגרות. הרפורמה השנייה שיזם רובינשטיין היא הקמת המכללות האקדמיות, הן המתוקצבות, כדוגמת המכללה האקדמית תל אביב יפו והלא מתוקצבות כמו המרכז הבינתחומי הרצליה. רפורמה זו הנגישה את ההשכלה גבוהה לאוכלוסיות מוחלשות. בשנת 2016, דיווחה הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה על 89,944 סטודנטים בעלי תואר ראשון ממכללות אקדמיות. מדיווחי המל"ג(המועצה להשכלה גבוהה), 97,580 סטודנטים לומדים כיום במכללות אקדמיות - 66% מכלל הסטודנטים בישראל. לאחר פרישתו מהפוליטיקה, בנוסף לביקורתו את הימין הישראלי, הפך למבקר חריף של השמאל הישראלי שלטענתו עבר תהליך של הקצנה שנובע מרצונו לרצות את הפלסטינים. בעקבות חתימת הסכם ז'נבה על ידי מנהיג מרצ יוסי ביילין רובינשטיין פרש ממרצ מכיוון שהתנגד לפשרה בעניין זכות השיבה שנכללה בהסכם. במחלוקת שפרצה בקהילה המשפטית בישראל בשנת 2007, סביב תוכניותיו של שר המשפטים, דניאל פרידמן, לשינויים במערכת המשפט, התייצב רובינשטיין לצדו של פרידמן במספר נושאים, ונמנה עם יוזמיה של עצומת תמיכה בו. הוא נימק את צעדו זה: "המטרה שלי הייתה לְהָזֵם את הרושם שהפרופסורים באוניברסיטאות יצרו, כאילו האקדמיה כולה מתנגדת ליוזמות של פרידמן. צריך לבחון כל דבר לגופו של עניין ולא בהתקפות אישיות". בשנת 1963 מונה רובינשטיין לדיקן הראשון של הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, תפקיד בו כיהן עד לשנת 1970. מחקריו התמקדו במשפט החוקתי של מדינת ישראל - בצביונה של מדינת ישראל, ציונות, מעמדו של חוק השבות וזכויות האזרח של ערביי ישראל. בשנת 2006 זכה בפרס ישראל לחקר המשפט. חבר השופטים קבע כי רובינשטיין הוא - אבי המשפט החוקתי של ישראל. בכתיבתו המחקרית המעמיקה ובפעילותו הציבורית המגוונת הוא מקדם ערכי דמוקרטיה, שוויון וזכויות אדם. בחיי המשפט והציבוריות בישראל מעטים הם האנשים היכולים להשתוות בתרומתם למדינת ישראל כפרופ' אמנון רובינשטיין, כאיש ציבור, כחבר ברשויות המחוקקת והמבצעת, כחוקר וכמשפטן מבריק. לאחר שסיים את כהונתו בכנסת, בשנת 2002, כיהן רובינשטיין כדיקן בית הספר רדזינר למשפטים במרכז הבינתחומי הרצליה (2002–2004) ואף מונה לתקופה קצרה לנשיא המרכז הבינתחומי הרצליה. רובינשטיין שימש כפרופ' אורח במוסדות אקדמיים מחוץ לישראל, ביניהם אוניברסיטת סטנפורד ואוניברסיטת קולומביה. לרובינשטיין קריירה תקשורתית כפובליציסט. בשנות ה-60 כתב מאמרים בעיתונות נגד מה שהוא כינה כפייה דתית וכניעה לדתיים ונודע כפובליציסט ומרואיין פופולרי. בין השנים 1969 ל-1972 הגיש תוכנית ויכוחים בטלוויזיה החינוכית בשם "בומרנג". משנת 1964 ועד לשנת 2004 היה חבר במערכת "הארץ" וכותב קבוע בעיתון, שם עסק בשיטתיות בנושאי דת ומדינה ובמאבק באנטישמיות, בייחוד באנטישמיות שהוא מייחס לשמאל הפוליטי באירופה. כמו כן כתב בקביעות במוסף לשבת של עיתון מעריב ובעיתונים שונים בעולם ובהם ה-New York Times. בתחילת 2005 יצא לאור רומן ביכורים פרי עטו של רובינשטיין, "השמיכה", המתאר סיפורי חיים נפרדים ומחוברים של דמויות ישראליות מימי טרום הקמת המדינה ועד ימינו אנו. דרך עלילות מורכבות בחייהן נפרשת יריעה רחבה העוסקת בנושאים הנוגעים למהותה של החברה הישראלית. בתחילת 2006 יצא לאור רומן נוסף פרי עטו, "כביש מספר חמש". בשנת 2007 יצא לאור רומן שלישי, "הים שמעלינו", ולאחריו שני רומנים נוספים - "כניסה נפרדת" (2009), "אהבות אסורות" (2010) ו"השמש השחורה" (2013). בשנים האחרונות הנחה רובינשטיין תוכנית רדיו בתחנת קול המוסיקה – "שחרית מוזיקלית לנהגי משאיות ואוטובוסים" (2014-2015). ב-2022 יצא לאור הרומן מתושלח. רובינשטיין פרסם מספר מאמרים בנושא חקירות והעמדה לדין של אישי ציבור בישראל, וטען כי גופי האכיפה בישראל מחזיקים בכח רב מידי כלפי נבחרי הציבור, כח שאינו מרוסן, והצביע על מספר מקרים בהם ייתכן ונעשה שימוש כזה. בשנת 2020 התראיין רובינשטיין ל"ארכיון העתיד", מיזם תיעוד דור המייסדים של אנשי הרוח שהטביעו חותם משמעותי על התרבות הישראלית. רובינשטיין התגורר בתל אביב. נפטר ב-18 בינואר 2024. הותיר אחריו בן ובת. רובינשטיין היה חתן פרס ישראל לחקר המשפט (2006). בשנת 2003 קיבל את תואר אביר איכות השלטון (בקטגוריית מפעל חיים) מטעם התנועה לאיכות השלטון. הוא זכה בפרסים רבים ובהם פרס חשין למצוינות אקדמית במשפט (2010) ופרסים ואותות נוספים, כגון פרס גורני למשפט ציבורי לשנת 2016, על תרומה למשפט הציבורי; אות אייסף על תרומה חברתית, בשנת תשע"ג, פרס הרצוג על תרומה ייחודית למדינת ישראל (2018) ופרס עיריית רמת גן לספרות (2015). בשנת 2022 הוענק לו פרס א.מ.ת. בתחום המשפטים. בשנת 2022 נקרא על שמו באוניברסיטת רייכמן "מרכז רובינשטיין לאתגרים חוקתיים". ספרי עיון: 1965: Jurisdiction and Illegality (הוצאת אוקספורד) (באנגלית) 1969: המשפט החוקתי של מדינת ישראל, הוצאת שוקן (מהדורה שישית יצאה ב-2005 עם ד"ר ברק מדינה). 1975: אכיפת המוסר בחברה מתירנית, הוצאת שוקן. 1997: מהרצל עד רבין והלאה, הוצאת שוקן. 1998: ניסיון פוליטי מסוים, הוצאת ידיעות אחרונות. 1982: מהרצל ועד גוש אמונים ובחזרה, הוצאת שוקן. 1984: The Zionist Dream Revisited, הוצאת ספריי שוקן, ניו יורק, וקלמן לוי פריז (באנגלית) (יצא לאור גם בצרפתית). 1993: חוק יסוד: הכנסת, בסדרת פירוש לחוקי היסוד, מכון הארי סאקר, יחד עם רענן הר-זהב. 2000: from Herzl to Rabin: The Changing Image of Zionism, הוצאת הולמס ומאיר ניו יורק (באנגלית) (יצא לאור גם ברוסית). 2001: Geschichte des Zionismus: Von Theodor Herzl bis Heute 2001: דעת יחיד, הוצאת שוקן. 2003: ישראל ומשפחת העמים (יחד עם אלכסנדר יעקובסון), הוצאת שוקן. 2009: Israel and the family of nations - (עם אלכסנדר יעקבסון), הוצאת ראוטלידג', לונדון. (באנגלית) (יצא לאור גם בצרפתית). 2012: באין ממשלה - איך לתקן את קלקולי המשטר (עם אדם וולפסון), הוצאת זמורה ביתן. 2014: סדקים באקדמיה: חופש אקדמי, עצמאות האוניברסיטה, מעמד הסטודנט והזכות להשכלה גבוהה (עם יצחק פשה), הוצאת נבו והוצאת דביר. 2017: שבטי מדינת ישראל: ביחד ולחוד - ליברליזם ורב-תרבותיות בישראל, הוצאת דביר. 2019: סיפורם של היהודים החילונים, הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר רומנים: השמיכה, הוצאת שוקן, 2005. כביש מספר חמש, הוצאת שוקן, 2006. הים שמעלינו, הוצאת שוקן, 2007. כניסה נפרדת (סיפורים קצרים) הוצאת זמורה ביתן, 2009. אהבות אסורות, הוצאת זמורה ביתן, 2010. השמש השחורה, הוצאת זמורה ביתן, 2013. "חותם אישי, עם פרופ' אמנון רובינשטיין", דן מרגלית. יעקב דימנט, לא היה זה חלום, תל אביב: הוצאת ירון גולן, תשס"ו-2006, עמ' 203. אתר האינטרנט הרשמי של אמנון רובינשטיין אמנון רובינשטיין, באתר הכנסת אמנון רובינשטיין, באתר כנסת פתוחה מידע על אמנון רובינשטיין בקטלוג הספרייה הלאומית אמנון רובינשטיין, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" אמנון רובינשטיין, ב"לקסיקון הקשרים לספרות ישראלית" פרופ' אמנון רובינשטיין, באתר של אוניברסיטת רייכמן פרופ' אמנון רובינשטיין, באתר פרס ישראל הארכיון של אמנון רובינשטיין באתר ארכיון המדינה אמנון רובינשטיין בארכיון העתיד, סרטון באתר יוטיוב מתינות היא עניין יחסי, דבר, 2 בינואר 1970; המשך דליה קרפל, עצמאי בשטח, באתר הארץ, 18 ביולי 2001 שבתאי קור, משפט ימי, באתר nrg‏, 4 ביולי 2007 עלית קרפ, 3 ספרים בקצרה: סוכה מול הים, כניסה נפרדת, צרות ומזל רע, באתר הארץ, 6 ביולי 2009 מיכאל טוכפלד, מתקפת המשובטים, באתר News1 מחלקה ראשונה, 27 ביולי 2010 נילי כהן, מתחת למסכת החייל הבריטי, באתר הארץ, 17 בפברואר 2011 עלית קרפ, על הספר "אהבות אסורות", באתר הארץ, 26 בינואר 2011 דיאנה בחור ניר, פרופ' אמנון רובינשטיין: "אכזבתי את אבא כשלא רציתי להמשיך בעסקי הבנייה", באתר כלכליסט, 24 במרץ 2011 משה בר-ניב, מישאל חשין, דניאל פרידמן, שיחה אישית עם פרופ' אמנון רובינשטיין, משפט ועסקים י"ד, ספטמבר 2012, עמ' 31–76 עופר ברנדס משפטן אוהב אדם: אמנון רובינשטיין מגדיר מחדש את מטרות החינוך משפט ועסקים יד, ספטמבר 2012 זיוה שמיר, נזיר אחיו – על אמנון רובינשטיין הסופר, משפט ועסקים י"ד, 2012, עמ' 882-869 אבישי מתיה, ‏רובינשטיין: "הקמנו מפלצת שפוגעת באינטרסים של ישראל", באתר גלובס, 26 ביולי 2013 מזל מועלם, הפרופ' רובינשטיין: החינוך הממלכתי-דתי הולך לכיוון לאומני, באתר אל-מוניטור, 26 ביוני 2014 עמרי זרחוביץ', ‏"היה פה קרטל של אוניברסיטאות שגרם נזק אדיר לחברה", באתר גלובס, 13 באוקטובר 2018 נעמה לנסקי, "יש אכזבה עצומה מהתנהלות הפלשתינים, והבנה שגם אם ניסוג, המלחמה לא תיגמר", באתר ישראל היום, 18 באפריל 2019 שיר זיו, אמנון רובינשטיין: "אני לא מפחד למות. אני מפחד להיות מאושפז בבית חולים בצורה לא אנושית", באתר ישראל היום, 21 באוקטובר 2021 ניצה בן-דב, "בין הים שמעלינו של אמנון רובינשטיין לבין גאות הים של א.ב. יהושע", בתוך: אל מקום שהלב מושך, הוצאת שוקן, 2022, עמ' 89–95 מכּתביו: אמנון רובינשטיין בעיתון "גלובס" אמנון רובינשטיין, רוזה מרציפן, באתר ynet, 10 באפריל 2009 נולדתי אשכנזי עיוור צבעים, באתר ישראל היום, 4 באפריל 2010 חופש הביטוי האקדמי, 2010 סיפורם של חוקי-היסוד, משפט ועסקים י"ד, 2012, עמ' 109-79 בעקבות מותו: זיוה שמיר, אמנון רובינשטיין - איש המעלה, אתר מב"ע, ינואר 2024 דיאנה בחור-ניר, פרופ' אמנון רובינשטיין: "אכזבתי את אבא כשלא רציתי להמשיך בעסקי הבנייה", באתר כלכליסט, 24 במרץ 2011 חותם אישי – אמנון רובינשטיין, סרטון בערוץ "כאן חינוכית", באתר יוטיוב (אורך: 25:02) מוסמך למשפטים, חרות, 2 במאי 1957 הערכה לפרקליטות המדינה בהסמכת 72 עורכי דין חדשים, דבר, 6 באוקטובר 1961 קורות חייו באתר פרס ישראל כנס יסוד של תנועת "שינוי", דבר, 27 במרץ 1974 יוסי ביילין, מחאה על פרשת דרכים, דבר, 12 ביולי 1974 אמנון רובינשטיין, סיפורם של חוקי־היסוד, משפט ועסקים י"ד, ספטמבר 2012 אפרת וייס, זלמן שושי לא יישפט על הודעת "מותו" של רובינשטיין, באתר ynet, 16 בינואר 2003. לירון מרוז‏, אמנון רובינשטיין פורש מהכנסת, באתר וואלה, 1 ביולי 2002 כל השרים במשרד התקשורת, באתר הכנסת משה בר-ניב, מישאל חשין, דניאל פרידמן, שיחה אישית עם פרופ' אמנון רובינשטיין, משפט ועסקים י"ד, ספטמבר 2012, עמ' 31–76 חוק משק החשמל, התשנ"ו–1996 עופר ברנדס, משפטן אוהב אדם: אמנון רובינשטיין מגדיר מחדש את מטרות החינוך, משפט ועסקים י"ד, ספטמבר 2012, עמ' 761–766 דפנה סחייק, ‏בחינות הבגרות – סקירת השינויים שחלו בבחינות הבגרות במהלך השנים ודיון במטרותיהן, באתר מרכז המחקר והמידע (ממ"מ) של הכנסת, 1 בינואר 2003 המהלכים הראשונים להקמת המכללות (המתוקצבות על ידי המדינה) תוכננו ובוצעו על ידי פרופסור אמנון פזי יו"ר ות"ת וצוות ות"ת. תוכניתו המפורטת של פזי לפיתוח המכללות הוגשה לות"ת בשנת 1993 ואושרה על ידי המועצה להשכלה גבוהה. התוכנית אומצה אחר כך על ידי הממשלה ונוצלה בעזרת חוק להרחבתה למכללות פרטיות: החלטת ממשלה מס. 3964 מיום 28.9.1994. נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה לקט נתונים לקראת פתיחת שנת הלימודים האקדמית תשע"ו – 2015/16, המועצה להשכלה גבוהה. ארי שביט, מה קרה לי? מה קרה לכם!, באתר הארץ, 14 בפברואר 2007 יובל יועז, עצומת הפרופסורים נגד פרידמן פורסמה; משפטנים אחרים פירסמו עצומת תמיכה בו, באתר הארץ, 13 באוגוסט 2007 יעקב בן אמיר, חברי המלומד אתה מיותר, דבר, 20 בדצמבר 1969 קציני משטרה סיימו קורס לבכירים, דבר, 26 ביולי 1974. פרופ' אוריאל רייכמן, "ברכות לאמנון רובינשטיין", משפט ואדם – משפט ועסקים י"ד, ספטמבר 2012, 25-29. האדמו"ר קולק כראש עיריית ירושלים, דבר, 17 בנובמבר 1965 שלמה גרודזנסקי, מטבחו של ד"ר רובינשטיין, דבר, 7 ביוני 1966; המשך יהושע ביצור, מרחוק תראה את הארץ, מעריב, 10 בפברואר 1967 צבי לביא, תוהו ובוהו, מעריב, 10 בדצמבר 1968 בומרנג שהכזיב, דבר, 4 בינואר 1973 אמנון רובינשטיין, האנטישמיות של השמאל הליברלי, האתר של רובינשטיין, במקור פורסם בהארץ, 30 באוקטובר 2003. זיוה שמיר, "נזיר אחיו – על אמנון רובינשטיין הסופר", משפט ועסקים י"ד, (2012). הצגת בוקר עם נתיב רובינזון, רשת ב', 21 במרץ 2012 גילי איזיקוביץ, רומן עתידני המוקדש לאשתו הסיעודית ועוסק בגבר נאה בן 200 שמפסיק לקחת מעכבי זיקנה, באתר הארץ, 14 במרץ 2022 אמנון רובינשטיין, כח משחית, ‏10 בנובמבר 2006 אמנון רובינשטיין, פרשת רפול חיה וקיימת, באתר nrg‏, 18 באוגוסט 2007 אמנון רובינשטיין, צחוק משלטון החוק, ‏16 בפברואר 2007 אמנון רובינשטיין, באתר ארכיון העתיד, ‏נלקח ב-26 בספטמבר 2024 חבר כנסת, שר וחתן פרס ישראל: פרופ' אמנון רובינשטיין הלך לעולמו, נבדק ב-2024-01-20 אתר התנועה לאיכות השלטון (ארכיון) פרס השופט שניאור זלמן חשין למצוינות אקדמית במשפט, באתר הפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים פרופ' אמנון רובינשטיין, באתר פרס א.מ.ת. אנו נרגשים לבשר על פתיחתו של מרכז חדש: "מרכז רובינשטיין לאתגרים חוקתיים", באתר של אוניברסיטת רייכמן שלמה אבינרי, "שבטי מדינת ישראל: ביחד ולחוד": אין סתירה בין רב-תרבותיות ובין מדינת לאום, באתר הארץ, 6 בספטמבר 2017 שאול בן שושן, אינסטינקט של יהודי, באתר ישראל היום, 28 ביוני 2019