laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
האחד והיחיד

האחד והיחיד (באנגלית: My One and Only) הוא סרט קולנוע מסוגת קומדיה, בבימויו של ריצ'רד לונקריין. הסרט יצא לאקרנים ב-21 באוגוסט 2009. בסרט משתתפים השחקנים רנה זלווגר, לוגן לרמן, מארק רנדל, ניק סטאל וקווין בייקון. הסרט מבוסס על ילדותו של השחקן ג'ורג' המילטון, שבה אביו בוגד באימו והם יוצאים למסע לחפש מישהו שיעזור להם. המילטון סיפר את הסיפור למרב גריפין, והלה השתתף בהפקת הסרט עד מותו ב-2007, אך חברתו המשיכה להפיק את הסרט. אתר האינטרנט הרשמי של האחד והיחיד (באנגלית) "האחד והיחיד", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "האחד והיחיד", באתר נטפליקס "האחד והיחיד", באתר AllMovie (באנגלית) "האחד והיחיד", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "האחד והיחיד", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "האחד והיחיד", באתר Metacritic (באנגלית) "האחד והיחיד", באתר אידיבי "האחד והיחיד", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ערך זה הוא קצרמר בנושא סרטים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אהמט מוחתאר פאשא

אהמט מוחתאר פאשא (בטורקית: Ahmet Muhtar Paşa‏; 1 בנובמבר 1839, בורסה, האימפריה העות'מאנית – 21 בינואר 1919, איסטנבול) היה גנרל, מפקד הכוחות העות'מאניים באזור הקווקז בעת המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), ומדינאי אשר לתקופה קצרה בשנת 1912 כיהן כווזיר הגדול, מורה ומחנך. מוחתאר פאשא נולד בעיר בורסה, התחנך באקדמיה הצבאית באיסטנבול, מונה לתפקידי הוראה באקדמיה ולבסוף ניהל אותה. ב-1856, במהלך מלחמת קרים, שירת בתפקידי שלישות, ב-1862 שימש כקצין מטה בעת המלחמה במונטנגרו, ובשנים 1870–1871 השתתף בדיכוי המרידה בתימן. ב-1873, הוא הועלה לדרגת גנרל, מונה לפאשא וקיבל פיקוד על הקורפוס השני העות'מאני. ב-1875 הוא פיקד על הכוחות העות'מאניים בעת ההתקוממות בבוסניה והרצגובינה, ובפרוץ המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הוצב לפקד על חזית ארזורום. אמנם עם תום הקרבות נוצחו העות'מאנים, אולם סדרת הניצחונות שלו בתחילת הקרבות זיכתה אותו בתואר "ראזי", תואר כבוד של "לוחם קודש", הניתן ללוחמים עתירי ניסיון שהוכיחו את גבורתם בקרב. ב-1879 מונה מוחתאר פאשא למפקד החזית היוונית וב-1885 לנציב העליון העות'מאני במצרים, אף על פי שרשמית, עוד ב-1882 הכריזו הבריטים על מצרים כמושבה בריטית. ביולי 1912 מונה לווזיר הגדול של האימפריה הדועכת. ב-8 באוקטובר 1912 פרצה מלחמת הבלקן הראשונה, העות'מאנים ספגו תבוסות קשות ונתפסו לא מוכנים ברמת הפיקוד והמטה וברמת החיילות. האחריות לכשלונות הוטלה על מוחתאר פאשא והוא התפטר מתפקידו ב-29 באוקטובר של אותה השנה. מוחתאר פאשא הלך לעולמו באיסטנבול בראשית 1919. מדיה וקבצים בנושא אהמט מוחתאר פאשא בוויקישיתוף
אניס פארקר

אניס דאנֵט פארקר (באנגלית: Annise Danette Parker; נולדה ב-17 במאי 1956) היא פוליטיקאית אמריקאית מהמפלגה הדמוקרטית, שכיהנה כראש עיריית יוסטון, טקסס, בשנים 2010–2016. היא כיהנה בתפקיד מבקרת העיר משנת 2003, וחברה במועצת עיריית יוסטון משנת 1997. פארק היא לסבית מוצהרת הראשונה לכהן בתפקיד. אניס פארקר נולדה וגדלה בספרינג בראנץ' שביוסטון לאב שעבד בצלב האדום ולאם מנהלת חשבונות. בשנת 1971, בהיותה בת 15, עברה עם משפחתה לבסיס צבאי אמריקאי שבמנהיים שבמערב גרמניה למשך שנתיים. בגרמניה היא התנדבה בבית חולים, ועבדה בספרייה הצבאית במסגרת ארגון נוער של הצלב האדום. בשנת 1978 סיימה את לימודיה לתואר ראשון באנתרופולוגיה וסוציולוגיה באוניברסיטת רייס שביוסטון. לפני כניסתה לחיים הציבוריים עבדה פארקר בתעשיית הדלק (נפט וגז) במשך למעלה מ-20 שנה, מהן 18 שנים בחברת האנרגיה מוסבצ'ר (Mosbacher Energy). בנוסף, הייתה שותפה עסקית בחנות ספרים. בשנת 1986 הייתה נשיאת הוועידה הפוליטית של קהילת הלהט"ב ביוסטון. משנת 1995 עד 1997 שימשה כנשיאת המינהל האזרחי בנירטאון יוסטון. פארקר חברה במועצת המנהלים של מוזיאון השואה שביוסטון. פארקר ובת זוגה משנת 1990, קאתי הובארד, מגדלות יחד את שני ילדיהן אשר אימצו. בבחירות לראשות עיריית יוסטון שנערכו בנובמבר 2009 זכתה פארקר במקום הראשון אך לא זכתה ברוב של הבוחרים. בדצמבר נערך הסיבוב השני שבו התמודדה מול היועץ המשפטי של העיר, ג'ין לוק. היא זכתה בתמיכתם של 53% מהבוחרים, ובכך הייתה ב-2 בינואר 2010 לאישה השנייה בהיסטוריה של העיר הרביעית בגודלה בארצות הברית המכהנת בתפקיד, וראש העיר הראשונה שהיא לסבית מוצהרת בעיר בסדר גודל כזה בארצות הברית. סיימה את תפקידה בינואר 2016, ובמקומה נבחר הדמוקרט סילבסטר טרנר. מדיה וקבצים בנושא אניס פארקר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אניס פארקר אניס פארקר, ברשת החברתית פייסבוק אניס פארקר, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אניס פארקר, ברשת החברתית אינסטגרם אניס פארקר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ארה"ב: יוסטון בחרה לראשונה ראש עיר לסבית, באתר וואלה, 13 בדצמבר 2009
חונה שלביץ'

חוֹנֶה סַאמוּילוֹביץ' שְלֶבִיץ' (בליטאית: Šlėvičius Chone Samuilos, ברוסית: Шлевичус Хоне Самуилович ‏;1 בינואר 1915 - 11 בינואר 1958), יהודי ממוצא ליטאי, היה פעיל פוליטי קומוניסטי-ליטאי ועיתונאי. שלביץ' נולד למשפחה יהודית ענייה מרובת-ילדים (היו לו שלושה אחים ושתי אחיות) בווילנה. ב־1918 עבר עם משפחתו לשאולאי. הוא למד בבית ספר של רשת אורט, במגמת נפחות. בשנת 1929, בגיל 14, הצטרף לתנועת-הנוער הקומוניסטית הליטאית המחתרתית (הקומוניזם היה מחוץ לחוק באותה תקופה בליטא). באוגוסט 1931 נאסר בשל פעילותו הקומוניסטית, ולפי חוקי ליטא דאז גזר עליו בית דין צבאי שמונה שנות עבודת פרך. הוא ריצה את עונשו בבית-הכלא לעבודות פרך בשאולאי, שם נדבק בשחפת. משנתפס בהפצת תעמולה קומוניסטית בין כותלי הכלא נשלח לצינוק, דבר שהחמיר את מצבו הבריאותו הרעוע בלאו-הכי. בתגובה, פתחה אוכלוסיית האסירים בשביתת רעב בדרישה להיטיב את תנאיו - שביתה שהביאה להוצאתו של שלביץ' מהצינוק. במרץ 1940 השתחרר מהכלא, והצטרף למפלגה הקומוניסטית הליטאית, עדיין במחתרת. עם סיפוח ליטא לברית המועצות נבחר כחבר מועצת המפלגה המקומית בשאולאי. לקראת סוף אותה שנה נשא לאישה את בוּניָה, אותה הכיר דרך פעילותם הקומוניסטית המשותפת בעודו בכלא. ב־1945 נולד בנם לָזָר. עם תחילת הלחימה בין ברית המועצות לגרמניה הנאצית הייתה שאולאי 30 ק"מ מהחזית, ושלביץ' התפנה, כמו רבים אחרים, לרוסיה. בדצמבר 1941 התגייס מרצונו לצבא האדום, אף שלא היה מחויב לכך בשל מצבו הבריאותי, שכלל שחפת קלה וליקויי ראייה. הוא נשלח לדיוויזיית חיל רגלים ה־16, אגד ארטילרי ה־224, בתחילה שירת כקצין פוליטי, ולאחר מכן הועבר לתפקיד פיקודי, לחם בחזית המזרחית באזור מרכז רוסיה כחלק מכוחות נגד-טנקים. בשנת 1942 נפצע באופן קל יחסית - רסיס-פגז חדר לריאתו - אך לאחר מכן התדרדר מצב השחפת בה לקה. לאחר אשפוז ממושך, שוחרר מהצבא באוגוסט 1942. שלביץ' עבר לטשקנט בירת אוזבקיסטן, לשם התפנה חלק ממשפחתו עוד קודם לכן. בטשקנט החל לעבוד בבית יתומים בו חיו ועבדו רק יוצאי ליטא, רובם יהודים. בשנת 1944, עם שחרור ליטא מידי הגרמנים, חזר לווילנה בירת ליטא, והחל לעבוד בעיתונות המקומית. בתחילה, הועסק ברשות הטלגרף הליטאית (ELTA, המקבילה המקומית לסוכנות "רויטרס"), ומאוחר יותר כעורך בעיתון "טֶסָה" (Tiesa - מקבילתה הליטאית של פראבדה הרוסית). בשנים 1950–1953 מונה לממלא מקום העורך הראשי של העיתון המקומי בקובנה. בפועל, שימש כעורך ראשי, אך כיהודי לא יכול היה לקבל את התואר הרשמי. בשנת 1953 חזר לווילנה, וכיהן כממלא-מקום מנהל רשות הטלגרף הליטאית. בשל אופיו הטוטליטרי של השלטון באותה תקופה, ריכז שלביץ' שליטה רבה בידיו בכל הנוגע לתפוצת המידע בליטא. למרות משרתו הרמה, סירב למותרות להן זכו בדרך-כלל בכירי המפלגה בברית המועצות, וחי בדלות בה חיו המוני העם, נאמן לראייתו הקומוניסטית. לאורך הקריירה שלו כעורך התמיד ופרסם כתבות פרי עטו. לקראת סוף שנת 1956 התפטר מתפקיד זה בשל בריאותו הלקויה, וב־11 בינואר 1958 נפטר ממחלת השחפת. שלביץ' היה אידיאליסט קומוניסטי כל ימי חייו, ולכן, בשנותיו האחרונות, התאכזב מרות כשראה את פרצופה האמיתי של המפלגה הקומוניסטית, שלא היה בינה לבין קומוניזם דבר, להבנתו.
כנסת יחזקאל (פירושונים)

האם התכוונתם ל... רבנים שכונו "כנסת יחזקאל" על שם ספרם: ר' יחזקאל קצינאלפוגין (1667–1749) – רבה של קהילת אה"ו, מגדולי התורה במאה ה-17 ר' יחזקאל פנט (1869–1929) – אדמו"ר מדעעש רומניה ר' יחזקאל רבינוביץ – האדמו"ר מראדומסק, חי בתחילת המאה ה-20 רבנים נוספים שחיברו ספר בשם זה: ר' יחזקאל עזרא רחמים – רב ספרדי ירושלמי, אחיו הגדול של הראשון לציון, הרב יצחק נסים ר' יחזקאל גרובנר – רבה של דטרויט אחר: ישיבת כנסת יחזקאל
מהמט עלי פאשא

מהמט עלי פאשא (בטורקית: Mehmet Ali Paşa‏; 18 בנובמבר 1827, ברנדנבורג, פרוסיה - 7 בספטמבר 1878, דאקוביצה, קוסובו, האימפריה העות'מאנית) היה איש צבא עות'מאני ממוצא גרמני, עם שורשים צרפתיים, אשר כיהן בין השאר כמפקד הכוחות העות'מאניים באזור בולגריה של ימינו, בעת המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), בטרם הוחלף על ידי סולימאן חוסני פאשא. עלי פאשא נולד במגדבורג שבפרוסיה בשם לודוויג קארל פרידריך דטרואה (Ludwig Karl Friedrich Detroit או Detroy), עזב את ביתו בגיל צעיר, נסע לשטחי האימפריה העות'מאנית, התאסלם ונשלח ללימודים באקדמיה הצבאית. הוא קיבל מינוי לצבא העות'מאני וב-1853 השתתף במלחמת קרים. ב-1865 קודם עלי פאשא לדרגת בריגדיר גנרל וזכה לתואר פאשא. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית פיקד על הכוחות העות'מאניים בגזרת בולגריה, והוחלף על ידי סולימאן חוסני פאשא. בהמשך, מונה מהמט עלי פאשא לאחד משלושת נציגי האימפריה העות'מאנית לקונגרס ברלין. לאחר מכן נשלח לפקד על הכוחות באזור אלבניה של ימינו, שם ב-7 בספטמבר 1878 בעיר דאקוביצה, נרצח בלינץ' שביצעו מתקוממים. מהמט עלי הוא הסבא רבא של המשורר והמחזאי הטורקי הנודע נאזים היקמט (אנ'). מדיה וקבצים בנושא מהמט עלי פאשא בוויקישיתוף מהמט עלי פאשא במהדורה המקוונת של הביוגרפיה הגרמנית החדשה
ויטסאנדיי

האי ויטסאנדיי (אנגלית: Whitsunday) הוא הגדול ביותר בקבוצת איי ויטסאנדיי, הממוקם באוקיינוס השקט סמוך לחופה של קווינסלנד, במזרח אוסטרליה. האי, כשאר האיים בקבוצה, עשוי חול לבן, שנוצר כתוצאה מסחיפה של אלמוגים משונית המחסום הגדולה. המים הרדודים במפרץ היל שלחופו של האי, מאפשרים ניווט כלי שיט בין דיונות החול הלבן, החורצות את השטח הימי. המראה הנאה הפך את האי ויטסאנדיי ואת קבוצת האיים שסביבו ליעד מבוקש לתיירים ושייטים. היעדים הנודעים של האי הם מפרץ היל, מפרץ גלנר וחוף וייטהֵבֵן (Whitehaven Beach). האי התגלה על ידי ג'יימס קוק בתחילת יוני 1770, והוא קרא לו בשם זה. מדיה וקבצים בנושא ויטסאנדיי בוויקישיתוף ויטסאנדיי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של אוסטרליה ובנושא איים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קטלאז

קטלאז הוא אנזים המצוי כמעט בכל האורגניזמים הנחשפים לחמצן, המפרק מי חמצן (H2O2), שהם תרכובת המזיקה לאורגניזם, למים ולחמצן. הקטלאז נמצא בבעלי חיים, בצמחים, בפטריות ובמיקרואורגניזמים רבים. באדם מצוי הקטלאז כמעט בכל תאי הגוף ואיבריו, ונמצא בכמות גדולה בכבד, בכליות ובדם. קטלאז הוא אחד האנזימים בעלי זמן המחזור (turnover number) הגבוהים ביותר: מולקולת קטלאז אחת מסוגלת לפרק מדי שנייה עד ל-200,000 מולקולות מי חמצן. הקטלאז הוא חלבון המורכב מארבע תתי-יחידות (טטרהמר), כל אחת באורך של יותר מ-500 חומצות אמינו. הוא מכיל ארבע קבוצות הם (ברזל) המאפשרות לאנזים להגיב עם מי חמצן. ה-pH האופטימלי לקטלאז באדם הוא 7. במינים אחרים משתנה ה-pH האופטימלי ועשוי לנוע בטווח של 4 עד 11, תלוי במין. כאמור, קטלאז מכיל קבוצת הם, ולפיכך מיוצג בנוסחת התגובה כ-FeCat. לימין סימון הברזל (Fe) מצוין מספר החמצון שלו בספרות רומיות. תגובה זו מתרחשת בשני שלבים:   H 2 O 2 + F e ( I I I ) C a t → H 2 O + O F e ( I V ) C a t {\displaystyle \ \mathbf {H_{2}O_{2}+Fe(III)Cat\rightarrow H_{2}O+OFe(IV)Cat} }   H 2 O 2 + O F e ( I V ) C a t → H 2 O + F e ( I I I ) C a t + O 2 {\displaystyle \ \mathbf {H_{2}O_{2}+OFe(IV)Cat\rightarrow H_{2}O+Fe(III)Cat+O_{2}} } בשלב הראשון של התגובה אטום חמצן מתנתק ממי החמצן ונקשר לאנזים; מי החמצן הופכים למים. בשלב השני אטום חמצן מתנתק ממולקולה אחרת של מי חמצן, וכן אטום החמצן הקשור לאנזים מתנתק ממנו; שני האטומים חוברים ליצירת מולקולת חמצן, מי החמצן שוב הופכים למים. התוצאה הסופית היא שתי מולקולות מים ומולקולת חמצן אחת:   H 2 O 2 + H 2 O 2 → 2 H 2 O + O 2 {\displaystyle \ \mathbf {H_{2}O_{2}+H_{2}O_{2}\rightarrow 2H_{2}O+O_{2}} } לואי ז'אק טנאר אשר גילה את מי החמצן היה הראשון שהבחין ב-1811 בקיומו של חומר האחראי לפירוק מי החמצן. ב-1900 הכימאי הגרמני אוסקר לאו העניק לקטלאז את שמו, וכן גילה כי האנזים נמצא בצמחים ובבעלי חיים רבים. ב-1937 ג'יימס בטשלר סאמנר גיבש קטלאז מבקר וב-1938 פרסם את משקלו המולקולרי של האנזים. ב-1969 רוצף קטלאז של בקר. המבנה התלת־ממדי של החלבון התגלה ב-1981. מבחן קטלאז מדיה וקבצים בנושא קטלאז בוויקישיתוף קטלאז, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) קטלז, דף שער בספרייה הלאומית Boon EM, Downs A, Marcey D. "Catalase: H2O2: H2O2 Oxidoreductase". Catalase Structural Tutorial Text. נבדק ב-2007-02-11.{{cite web}}: תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link) Sumner JB, Gralén N (במרץ 1938). "The molecular weight of crystalline catalase". Science (journal). 87 (2256): 284. doi:10.1126/science.87.2256.284. PMID 17831682. {{cite journal}}: (עזרה) Schroeder WA, Shelton JR, Shelton JB, Robberson B, Apell G (במאי 1969). "The amino acid sequence of bovine liver catalase: a preliminary report". Arch. Biochem. Biophys. 131 (2): 653–5. doi:10.1016/0003-9861(69)90441-X. PMID 4892021. {{cite journal}}: (עזרה)תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link) Murthy MR, Reid TJ, Sicignano A, Tanaka N, Rossmann MG (באוקטובר 1981). "Structure of beef liver catalase". J. Mol. Biol. 152 (2): 465–99. doi:10.1016/0022-2836(81)90254-0. PMID 7328661. {{cite journal}}: (עזרה)תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link) ערך זה הוא קצרמר בנושא ביולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מסורן ארוך-שן

מסורן ארוך-שן (שם מדעי: Pristis perotteti) הוא מין של דג במשפחת המסורניים. עיקר תפוצתו היא באזור האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט. לעיתים מזדמן לו להגיע לחופי ישראל. רובץ רוב הזמן בלא תנועה במים רדודים בקרבת החוף. שמו ניתן לו בשל אורכה הייחודי (בקרב מיני הסוג מסורן) של לסתו התחתונה שעשויה סחוס. הלסת דומה ללהב שטוח, וקבועה בה שורת בליטות, הדומות לשיניים חזקות, אשר בולטות בצדדים. אורכו של מסורן ארוך-שן מגיע עד כ-6–8 מטרים (20–26 רגל), רוחבו עד 30 סנטימטרים, ומשקלו המקסימלי כ-590 קילוגרם (1,300 ליברות). צבע גבו אפור בהיר וזנבו דומה לזנב כריש. החרטום מוארך מאוד ודומה ללהב שטוח. קבועה בו שורת בליטות, מעין שיניים חזקות, הבולטות מכל הצדדים. החרטום עצמו עשוי מסחוס. המסורן ארוך-השן משתמש בחרטומו לחיטוט בקרקעית בשעת חיפוש אחר מזון. הוא ניזון מרכיכות, מסרטנים ומקיפודי ים. שיניו דומות לכתרים זעירים והן ערוכות שורות שורות. הוא ניזון גם מדגים שהוא לוכד תוך כדי שחייה אל תוך להקה והכאה במסורו מצד אל צד. הדגים ההמומים והפצועים משמשים לו טרף. הנקבה משריצה בין 15 ל-25 דגיגים. ההיריון נמשך כשנה. החרטום מתפתח אצל העובר בחודשי ההיריון האחרונים, ובשעת הלידה הוא רך וגמיש ובעל שיניים לא מפותחות. למרות זאת, מכוסה החרטום בקרום מגן עד הלידה, כדי למנוע את פציעתה של האם. מדיה וקבצים בנושא מסורן ארוך-שן בוויקישיתוף מסורן ארוך-שן, באתר ITIS (באנגלית) מסורן ארוך-שן, באתר NCBI (באנגלית) מסורן ארוך-שן, באתר FishBase (באנגלית) מסורן ארוך-שן, באתר GBIF (באנגלית)
יהושע בכרך

הרב יהושע בכרך (3 באוקטובר 1914 - 15 במאי 2002) היה רב ואיש חינוך, חתן פרס ישראל לספרות תורנית. יהושע בכרך נולד בוהלין, צאצאו של הרב יאיר חיים בכרך ותלמידו של הרב שמעון שקופ. לאחר עלייתו לארץ ישראל ניהל את מוסד עלייה בפתח תקווה לעולים יתומים וניצולי שואה. בשנים הראשונות לאחר הקמת מדינת ישראל החל בהוצאה מחדש של ספרי הרב יאיר חיים בכרך והוסיף בהם חלקים שנשמרו במשפחה ולא פורסמו מסיבות שונות במועד כתיבתם. במהלך השנים הורה תנ"ך במוסדות שונים - ישיבות ובתי ספר תיכוניים. לאחר שהוקמה מכללה ירושלים צירף הרב יהודה קופרמן את הרב בכרך לצוות המרצים במכללה. עיקר עיסוקו היה בהוראת נביאים ראשונים. כמורה נהג בכרך לדון בסיפורי התנ"ך ולפרשם. במאמר פרי עטו כתב כי "בלימוד זה אני רוצה להביא את תלמידי לידי הכרה, כי את אשר למדו בתורה אשתקד, וגם יפים היו הדברים בשעתם, הנה היום הם נראים באור חדש, מסביר יותר, מעניין ומוסיף. כי הלא זאת הכוונה וזאת החובה בעברנו שנה שנה על התורה — להתרומם בלימודנו ולראות בה תמיד אופקים חדשים מאירים ושמחים". הוציא סדרת ספרים העוסקים בפירושו הפשוט אך המעמיק לספרי הנביאים והכתובים, עליהם זכה בפרס ישראל לספרות תורנית. לימד בין היתר בישיבת מרכז הרב, בישיבת אור עציון, ובכולל מר"ץ. הוא זכה בפרס הרב בר שאול. חי בערוב ימיו בקרית משה, נפטר בחיפה ונקבר בהר המנוחות בירושלים. בעקבות עידודו של הרב קופרמן פרסם הרב בכרך סדרת ספרים לביאור התנ"ך לאור מדרשי חז"ל, ובהם: "אמה של מלכות" - על מגילת רות כתבוני לדורות - על מגילת אסתר יונה בן אמיתי ואליהו - על ספר יונה אחד היה אברהם יפיות מלכות וזמירות - על שירת דוד וספר תהלים מה בין שאול לדוד - על ספר שמואל ומלכים, מחר חדש מן הרמתים צופים. עבור סדרת ספרים זו זכה בפרס ישראל לספרות תורנית לשנת ה'תשנ"ז (1997). מעשי אבות, בתוך חמיאל, חיים, מאסף לענייני חנוך והוראה: חלק א מידע על בכרך, יהושע בקטלוג הספרייה הלאומית הספד הרב דרוקמן לרב בכרך על ההקשר של פטירתו ערב חג השבועות, וגילוי משמעות מגילת רות, בספרו "אמה של מלכות". (אתר ערוץ שבע) חלק מספרו מה בין שאול לדוד במאמר המשך בתוך המעיין (כתב עת), עיתון פועלי אגודת ישראל, כרך ט' גיליון ד' ה'תשכ"ט (דעת (אתר אינטרנט)) יהושע בכרך (1914-2002), דף שער בספרייה הלאומית אתר האינטרנט הרשמי של ניצן בכרך - לזכר יהושע בכרך תשלומי בר־מצווה ל־40 ילד במוסד "עליה" בפ"ת, הצופה, 18 באפריל 1945 הקדמה למאמר שפורסם במסגרת מאסף לענייני חינוך והוראה
דגש (מעבד תמלילים)

דגש הוא מעבד תמלילים בעל תמיכה בריבוי שפות, שהיה נפוץ בישראל בשנות השמונים ובראשית שנות התשעים. יתרונותיה של דגש על תוכנות עיבוד תמלילים אחרות, מתבטאים בעיקר בתמיכה בריבוי שפות ובכתיבה דו-כיוונית, בניקוד אוטומטי (תוכנת הניקוד של דגש היא חצי אוטומטית) ובתמיכה בטעמי המקרא, במאגר טקסטים יהודיים ובמיקום ניקוד מדויק. מעבד התמלילים פותח בחברת "אקסנט תוכנה" על ידי ג'פרי רוזנשיין ואחיו בוב רוזנשיין, והיה הראשון שפעל בעברית על מערכת ההפעלה Microsoft Windows וגם מעבד התמלילים הישראלי הראשון שתמך בעריכת מסמכים בשיטת WYSIWYG, בניגוד למקביליו מבוססי ה-DOS בהם היה ניתן לראות את המסמך הסופי רק לאחר הדפסתו. הפורמט הסטנדרטי לשמירתם של מסמכי דגש הוא פורמט DGS, אם כי היא מאפשרת לקרוא ולשמור מסמכים בפורמטים אחרים כגון DOC, HTML, איינשטיין ו-Qtext. כבכל מעבד תמלילים, גם דגש תומך בתכונות אלו: עיצוב טבלאות, סידור מלל בטורים, יצירת קובצי תבנית, הערות שוליים והערות סיום, יצירת טפסים ושדות, חיפוש והחלפת טקסט, בדיקת איות ושגיאות כתיב. תכונות ייחודיות, המקנות יתרונות לדגש על פני מעבדי תמלילים אחרים הן: בדגש מוטמעת התוכנה AutoNikud המאפשרת לנקד טקסטים שלמים בצורה חצי אוטומטית (דהיינו באופן שהתוכנה מנקדת מילה-מילה לפי בחירת המשתמש, לעומת ניקוד אוטומטי מלא בו מנקדת התוכנה את כל הטקסט בהתאם להקשר, ולמשתמש נותר רק להגיהו) ניתן להוסיף טעמי המקרא ללא צורך בגופנים מיוחדים. ניתן למקם את הניקוד בצורה מדויקת, ללא תלות בגופני OpenType השוואה בין מעבדי התמלילים בעברית: וורד, קיוטקסט ודגש, באתר גלובס, 8 באפריל 1998 גילעד נס, ‏איבדו כיוון, באתר גלובס, 11 בפברואר 2001
סולימאן חוסני פאשא

סולימאן חוסני פאשא (בטורקית: Süleyman Hüsnü Paşa; ‏1838, איסטנבול האימפריה העות'מאנית - 11 באוגוסט 1892, בגדאד, האימפריה העות'מאנית) היה גנרל בצבא העות'מאני ומפקד גיזרת הבלקן בעת המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878). סולימאן פאשא נולד באיסטנבול ובה התחנך באקדמיה הצבאית. ב-1867, כשהוא בדרגת רב-סרן, הוצב חוסני פאשא בכרתים והשתתף בדיכוי המרד באי. ב-1873, הועלה לדרגת קולונל ומונה למדריך באקדמיה הצבאית ושנה מאוחר יותר לסגן המנהל בדרגת בריגדיר גנרל. בקיץ 1876, קיבל סולימאן פאשא את הפיקוד על גזרת הבלקן, לא בשל יכולתו הצבאית אלא כאות הוקרה מצד הסולטאן מוראט החמישי על סיועו להדחת הסולטאן אבדילאזיז ותמיכתו בו. כישוריו המוטלים בספק נחשבים לאחד הגורמים העיקריים לכישלון ולקיבעון הפיקודי ברמת מטה שהפגין הצבא העות'מאני במהלך המלחמה. עוד יוחס לו כישלון אישי בשל התבוסה בקרב על מעבר שיפקה. לאחר המלחמה הודח מהצבא, נכלא למשך שנה, דרגותיו ועיטוריו נשללו ממנו והוא נדון למוות בסופו של משפט צבאי ארוך ומתוקשר. גזר הדין הומתק על ידי הסולטאן עבדול חמיד השני והומר לגלות בבגדאד, שם הלך לעולמו ב-1892 ונקבר בסמוך למסגד אבו יוסף שבעיר. מדיה וקבצים בנושא סולימאן חוסני פאשא בוויקישיתוף Robert Devereux: Süleyman Paşa's "The Feeling of the Revolution“. Middle Eastern Studies, Bd. 15 1979, pages 5-10. Quataert, Donald, the Ottoman Empire, 1700 – 1922, New York: Cambridge University Press, 2000. Encyclopedia of Islam," Abd Al-Hamid Ii "
אתחול אמצעי לאחסון נתונים

אתחול (או פרמוט, מלשון format) הוא תהליך הכנת אמצעי לאחסון נתונים מסוים (כגון דיסקט, דיסק קשיח או זיכרון הבזק) או מחיצה לשימוש. בפעולה זו כותב המחשב את מערכת הקבצים שנבחרה לתוך אמצעי האחסון. במקרים רבים האתחול משמש למחיקת מערכת הפעלה קיימת, או את כל הנתונים אשר קיימים באותו הכונן. למעשה, האתחול אינו דריסה של המידע שבתוך המחיצה או התקן האחסון, אלא מחיקה של מערכת הקבצים הכוללת את רישום הקבצים שבה. מסיבה זו, במקרים רבים ניתן להשתמש בכלים מתקדמים על מנת לשחזר חלקים מהנתונים בכונן שעבר אתחול, כל זמן שלא נכתבו על ההתקן או המחיצה נתונים אחרים. קיימות מספר דרכים לפקוד על המחשב לבצע אתחול. חלקם דרך ה-BIOS או דרך פקודה פשוטה ב-DOS. תחת מערכת חלונות ניתן לבצע אתחול דרך חלון שורת הפקודה, דרך מאפייני הכונן (אם המחיצה אינה מחיצת מערכת) או בעזרת דיסק התקנה של חלונות. אתחול אפשרי גם דרך תקליטון אשר הוכן מראש, הכולל מערכת הפעלה אשר נטענת בעליית המחשב ומכילה כלי אתחול. לדיסקים אלו מוכנסים לרוב גם כלים ועזרים שונים המסייעים בשחזור מערכת הפעלה הקודמת, או מסייעים בהתקנה של מערכת הפעלה חדשה. אתחול ברמה נמוכה (אנגלית: Low level formatting) הוא השלב האחרון בתהליך ההכנה הפיזי של אמצעי לאחסון נתונים דיגיטלי (בעיקר דיסק קשיח) והפיכתו לכשיר לקליטת נתונים לוגיים. בשונה מאתחול רגיל הרושם את מערכת הקבצים הלוגית על ההתקן (דבר המאפשר להתקן לתקשר עם מערכת ההפעלה), הרי שאתחול ברמה נמוכה נעשה בדרך כלל עוד במפעל, ומטרתו היא רישום של ארבעת מאפייני הכתובת הפיזית: מקטעים, צילינדרים, ומסלולים על פני החומר המגנטי. הדיסקים הקשיחים הראשונים שיוצרו על ידי חברת IBM דרשו ביצוע אתחול ברמה נמוכה על ידי משתמש הקצה. ערכות שבבי BIOS מסוימות הכילו אופציה לביצוע אתחול ברמה נמוכה עד לראשית שנות ה-90. בדיסקים קשיחים רבים הייתה קיימת פקודה מובנית (50h) בערכת השבבים שלהם, שניתנה לביצוע מתוך מערכת ההפעלה הלוגית. בדיסקים קשיחים חדשים יותר, אופציה זו אינה נתמכת, אך קיימת אפשרות לביצוע אתחול ברמה נמוכה על ידי תוכנות מיוחדות, דבר הנעשה במעבדות מחשבים כאמצעי לתיקון סקטורים פגומים שאינם פגומים פיזית. מחיקת החומר הכתוב מהדיסק הקשיח במהלך ביצוע אתחול ברמה נמוכה היא בלתי הפיכה ואינה ניתנת לשחזור. כאשר מגיעים לאתחל, צריך לוודא שישנו אחסן אתחול מתאים שמשם מגדירים את האתחול, ויש באפשרות האתחול לא רק להתחיל מההתחלה אלא אפילו רק לתקן את מערכת הקבצים ולהשלים את הקבצים הפגומים.
מלך הרועים

"מלך הרועים" הוא שמם של שני פסלים, שהם גרסה קטנה וגרסה גדולה של אותו פסל, מאת הפסל הישראלי יצחק דנציגר. הפסלים נוצרו בין השנים 1964–1966. הפסל עשוי מעמוד דו-חרוטי שבראשו צינור מכופף ומעוקל וכדור דמוי עין עליו דיסקה ניצבת. מקובל לטעון שהעמוד מייצג את מטה הרועה, הכדור דמוי העין מייצג את עין הרועה או עין הכבש, והצינור המכופף מייצג את קרן האיל, המייצג את השופר או כלי נשיפה אחר. ביחד מזכיר הפסל טוטם, כשהצינור והכדור דמוי העין מייצגים ראש של כבש. העמוד הדו-חרוטי מזכיר אלמנט דומה ביצירה "מלך המלכים" של קונסטנטין ברנקושי. הפסל פורש כמייצג קו של אידיליה תנ"כית עם רמז למלכותו של דוד שבצעירותו היה רועה. האיקונוגרפיה של פסל הפליז המופשט "מלך הרועים" נקשרת אל מוטיב הכבשים ואל "חגיגות גז הצאן" שנערכו בשנות הארבעים של המאה ה-20 ב"מערת גדעון" שליד מעין חרוד. שרטוט מוקדם של הפסל שכלל עמוד טוטם שבראשו ראש איל הוכן על ידי דנציגר כבר ב-1938 כתוכנית לעמוד מרכזי של אוהל שנועד לארח מופעי פולקלור בעמק יזרעאל. במקור תוכנן פסל הרועים להיות פסל ענק בגובה 17 או 27 מטר שיוצב בגן הפסלים על שם בילי רוז במוזיאון ישראל, שעיצב האמן האמריקאי-יפני איסמו נוגוצ'י. אולם עם מותו של בילי רוז נגנז הרעיון לבנות את פסל הענק. הפסל הגדול, שגובהו 236 ס"מ, הוצג בתערוכת הסתיו 1966 בביתן הלנה רובינשטיין. הפסל נמכר לאוסף פרטי, והושאל למוזיאון ישראל. בשנת 2010 הוצב הפסל בכניסה אל תצוגת הקבע המחודשת של המוזיאון, כשהפסל "נמרוד" הוצב בכניסה השנייה. הגרסה הקטנה יותר של הפסל מוצגת כיום במוזיאון ליהדות דוברת גרמנית שבמוזיאון הפתוח תפן. בשנת 2011 הוצגה הגרסה הקטנה במוזיאון תל אביב לאמנות במסגרת תערוכת מחווה למרדכי עומר. גדעון עפרת, השיבה אל השטעטל: היהדות כדימוי באמנות ישראל, מוסד ביאליק, 2011, עמוד 232 Dan Urian, Efraim Karsh, In Search of Identity: Jewish Aspects in Israeli Culture, Routledge, 1999, page 203 גדעון עפרת, ביקורי אמנות: פרקים על אמנים ישראלים, עמוד 151 תמר אבידר, תערוכת הסתיו בלי שברים, מעריב, 23 בספטמבר 1966
טירת ביינארד

טירת ביינארד (באנגלית: Baynard's Castle) הייתה טירה שהייתה ממוקמת בקצה הדרום־מערבי של העיר לונדון, בירת אנגליה במשך כשש מאות שנים, החל מכיבוש העיר על ידי ויליאם הכובש במאה ה-11 ועד השרפה הגדולה של לונדון בשנת 1666. מקור שמה של הטירה בשמו של ראלף ביינארד, אציל נורמני אשר קיבל את השטח עליו נבנתה הטירה מויליאם הכובש. טירה זו, וכן מצודת לונדון וטירת מונטפיצ'ט, נבנו על ידי ויליאם על גדת התמזה על מנת להבטיח את שליטתו של ויליאם בעיר לונדון. מצודת לונדון הוקמה במזרח העיר על מנת להגן על העיר (ולשלוט בה) ממזרח וטירת ביינארד נבנתה ממערב לעיר על מנת להגן על העיר (ולשלוט בה) ממערב. הטירה הוקמה על גדת הנהר, בשפך נהר פליט אל נהר התמזה. הטירה עמדה על מכונה עד ערב יום שני, ה-3 בספטמבר 1666, כאשר השרפה הגדולה של לונדון הפילה את חומות הטירה, והטירה עלתה באש ונשרפה בלילה שבין ה-3 וה-4 בספטמבר. שמה של הטירה נזכר בשמו של הרחוב שעובר במקום בו עמדה - רחוב טירת ביינארד (Castle Baynard Street), וכן על שמה נקרא אחד מהאזורים שבסיטי של לונדון. הטירה מוזכרת במחזה "ריצ'רד השלישי" של המחזאי האנגלי ויליאם שייקספיר. הסצנה השביעית במערכה השלישית מתרחשת בטירה. כיום ניצב במקום שבו עמדה הטירה בניין משרדים בשם בית ביינארד (Baynard House). מדיה וקבצים בנושא טירת ביינארד בוויקישיתוף Walter Thornbury, Old and New London: Volume 1, 1878 מיקום הטירה ויליאם שייקספיר, ריצ'רד השלישי, מערכה שלישית, סצנה שביעית