משלחת פולריס

משלחת פולריס (באנגלית: Polaris expedition), שפעלה בשנים 1871–1873, הייתה משלחת אמריקנית שהייתה אחד הניסיונות הרציניים הראשונים להגיע לקוטב הצפוני. אחרי שמשלחת של קצין הצי הבריטי סר ויליאם אדוארד פארי, הגיעה לקו רוחב -82 ° 45 'N ב-1827. ההישג הבולט של המסע היה להגיע לקו הרוחב 82 ° 29 'N בספינה, שיא באותה עת. המשלחת הייתה בפיקודו של החוקר הארקטי המנוסה צ'ארלס פרנסיס הול, שחי בעבר בין האינואיטים באזור הארקטי בעודו מבצע מסעות אובססיביים, כדי לקבוע את גורלה של המשלחת האבודה של ג'ון פרנקלין שנעלמה ב־1845. הול היה בעל כישורים הישרדותיים הכרחיים, אך חסר רקע אקדמי, ולא היה לו ניסיון בהנהגת צוות וקצינים על ספינה. הוא הצליח להשיג את עמדת מפקד המשלחת על סמך היותו בר סמכות בנושא הארקטי. האוניה פולריס יצאה מניו-יורק ביוני 1871. מתחילת הדרך, נקלעה המשלחת לבעיית מנהיגות לקויה. סרבנות והתנשאות, בעיקר בהנחייתו של המדען הראשי שצורף למשלחת אמיל בסלס והמטאורולוג פרדריק מאייר - שניהם גרמניים. בסלס ומאייר נתמכו על ידי המחצית הגרמנית של הצוות, והגבירו את המתחים בקרב הצוות שכבר חולק על פי הלאום. בחודש אוקטובר הם עגנו בחוף הצפוני של גרינלנד, וערכו הכנות לקראת הנסיעה לקוטב. הול חזר אל האונייה ממסע במזחלות אל הפיורד "מפרץ ניומן", והתמוטט מיד. לפני מותו הוא האשים את אנשי הצוות של האוניה ברצח שלו, האשמה שהופנתה במיוחד לבסלס. בדרך דרומה עזבו 19 חברי המשלחת את האונייה, ונסחפו על קרח במשך שישה חודשים 2900 ק"מ לפני שניצלו. הפולריס הפגועה התנפצה סופית באוקטובר 1872. שאר חברי המשלחת הצליחו לשרוד את החורף וניצלו בקיץ הבא. ועדת חקירה של חיל הים חקרה את מותו של הול, אך מעולם לא הוטלו אישומים. עם זאת, נתיחה של גופתו בשנת 1968 גילתה כי הוא בלע כמות גדולה של ארסן בשבועיים האחרונים של חייו. יחד עם מכתבים מלאי חיבה ואהבה שהתגלו, שנכתבו על ידי הול ובסלס לפסלת הצעירה הניו-יורקית ויני ריאם, שפגשו בעת שהמתינו להכנת הפולריס, מציעים הסבר שייתכן שבסלס היה מניע, מלבד האמצעים, להרוג את הול. בשנת 1827, סר ויליאם אדוארד פארי הוביל משלחת של חיל הים המלכותי הבריטי במטרה להיות האנשים הראשונים שיגיעו לקוטב הצפוני. בעקבות ניסיונו של פארי, בחמשת העשורים הבאים ניהלו האמריקנים שלוש משלחות כאלה: אלישע קנט קין ב - 1853–1855, יצחק ישראל חיס בשנים 1860–1861, וצ'ארלס פרנסיס הול עם הפולריס בשנים 1871–1873. הול היה איש עסקים מסינסינטי ללא רקע אקדמי או ניסיון בשייט. הוא עבד בעבר כנפח, חוקר, ובמשך כמה שנים הוציא לאור את העיתון שלו - "סינסינטי אקזיונל" (ששמו שונה מאוחר יותר ל"דיילי פרס"). הוא היה אנרגטי ומלא יוזמה, כתב בהתלהבות על החידושים הטכנולוגיים האחרונים. במידה מסוימת הוא היה קורבן לתאוותו לחקר האזור הארקטי. התמקדותו באזור התחילה סביב 1857, לאחר שהבין שהמשלחת הארקטית של ג'ון פרנקלין ב -1845, קרוב לוודאי, לעולם לא תחזור הביתה. הוא בילה את השנים הבאות בחקר הדיווחים של חוקרים קודמים וניסה לגייס כסף למשלחת. בעזרת הכריזמה והאישיות שלו, הוא הצליח בסופו של דבר להוציא שני מסעות בחיפוש אחר פרנקלין והצוות שלו. אחד בשנת 1860, והשני בשנת 1864. מסעות אלה פרסמו אותו כחוקר ארקטי מנוסה, ונתנו לו קשרים יקרי ערך בין אנשי האסקימוסים האנואיטים. המוניטין שהוא קיבל איפשר לו לשכנע את ממשלת ארצות הברית לממן משלחת שלישית בניסיון להגיע אל הקוטב הצפוני. ב־1870 הציג הסנאט האמריקני הצעת חוק בקונגרס למימון משלחת לקוטב הצפוני. הול, בסיועו של מזכיר הצי של ארצות הברית, ג'ורג' רובסון, הצליחו לשכנע את הקונגרס והול קיבל, מענק בסך 50,000 דולר לפיקוד על המשלחת. הוא החל בגיוס כוח אדם בסוף 1870. הוא תכנן לצאת עם ספינת הצי, "פריווינקל", ספינת קיטור של 387 טון. במספנות הצי בוושינגטון, הספינה שופצה כמפרשית ושמה שונה לפולריס. היא הייתה מוכנה לשירות באזור הארקטי על ידי תוספת של ציפוי עץ אלון מלא על כל גוף הספינה, והתחתית הייתה מכוסה בברזל. מנוע חדש נוסף, ואחד הדודים הוסב לשרוף שמן לווייתן. הספינה הייתה מצוידת גם בארבע סירות, באורך 6.1 מטר וברוחב של מטר וחצי, ותחתית שטוחה. במהלך מסעותיו הקודמים בארקטי, הול התפעל מהאינואיטים שהיו להם - סירות קלות עשויות עץ סחוף, עצמות ועורות - והוא הביא סירות בנויות בצורה דומה, שיכולות להכיל 20 אנשים. המזון הארוז היה מורכב מחזיר משומר, בשר מומלח, לחם, ביסקוויטים. הם נועדו למנוע צפדינה על ידי השלמת הדיאטה שלהם עם בשר טרי, בשר דובי הקוטב. ביולי 1870 מינה נשיא ארצות הברית יוליסס ס. גרנט את הול כמפקד הכללי של המשלחת, שקיבל דרגת סרן. אף על פי שלהול היה ניסיון ארקטי עשיר, הוא היה חסר ניסיון בשייט. בבחירת קצינים וימאים, הול הסתמך מאוד על ציידי לוויינים בעלי ניסיון במים הארקטיים. הדבר היה שונה במידה ניכרת מהמסעות הקוטביים של האדמירליות הבריטית, שנטו להשתמש בקצינים ימיים ובצוותים ממושמעים. לבחירת מפקד השייט, הול פנה תחילה לסידני אודינגטון ולג'ורג' א'טייסון. שניהם סירבו עקב התחייבויות לציד לווייתנים. לבסוף בחר הול את בודינגטון, ואחריו את טייסון - הראשון נבחר להיות מפקד השייט וטייסון כנווט ראשי. לבודינגטון ולטייסון היו עשרות שנות ניסיון בצייד לווייתנים. למעשה, לפולריס היו עכשיו שלושה קפטנים, עובדה שתקבע את גורל המשלחת. כדי לסבך עוד יותר את העניינים, בודינגטון והול התווכחו לפני כן, ב־1863, במהלך החיפוש המוקדם של הול את המשלחת של פרנקלין. באותו זמן, בודינגטון התכחש לאישור של הול להביא צפונה את המלווים האינואיטים שלו. כוח האדם הנותר היה מורכב מאמריקנים ומגרמנים. הראשון האברד צ'סטר, השני ויליאם מורטון, האסטרונום והכומר ריצ'רד בריאן, והמהנדס השני אלווין אודל - היו אמריקנים. המדען הראשי והמנתח אמיל בסלס ומהנדס הראשי אמיל שומאן היו גרמנים, כמו רוב הימאים. המטאורולוג פרדריק מאייר היה סמל יליד גרמניה מחיל הקשר האמריקני. בנוסף ל -25 הקצינים, הצוות והצוות המדעי, הול הביא את חבריו האינואיטים שעל עזרתם הוא סמך במהלך מסעותיו הקודמים. מדריך וצייד איפרוויק, מתורגמנית ותופרת טקוליטוק, וכן את בנם התינוק. מאוחר יותר, באופרנאוויק, גם הצטרף לשורותיהם הנס הנדריק, צייד ידוע מגרינלנד שהועסק בעבר על ידי אלישע קנט קין ויצחק ישראל הייז במסעותיהם, ואשר מומחיותו הייתה חיונית להישרדות בתנאי האזור. בסלס התנגד לצירוף הצייד ומשפחתו למשלחת. אנשי הצוות לא הסכימו להגדיל את מספרם ב"ארבעה פיות חסרי תועלת" - האשה ושלושת הילדים. עוד לפני שעזב את מספנות הצי בברוקלין ב־29 ביוני 1871, התחילו צרות עם צוות המשלחת. הטבח, אחד הימאים, הכבאי ועוזרו של המהנדס עזבו. אחד נוסף התברר כשיכור ונשאר בנמל. האונייה עצרה בניו-לונדון, לאסוף מהנדס משנה חלופי, ועזבה ב־3 ביולי. עד שהספינה הגיעה לסנט-ג'ונס, נוצרו כבר חילוקי דעות בין הקצינים והצוות המדעי. בסלס, דחה בגלוי את סמכותו של הול על הצוות המדעי. חילוקי הדעות התפשטו לצוות, שחולק לפי לאום. ביומנו כתב טייסון כי עד שהגיעו לאי דיסקו, "[...] דברו כבר בחופשיות כי הול לא יקבל שום אשראי מהמשלחת הזאת, וכמה מהם החליטו לחזור הביתה." הול התייעץ עם קפטן הנרי ק. דוונפורט מאוניית ההספקה של הצי האמריקאי "הקונגרס" שליוותה אותם. דוונפורט איים שיכפה את עושי הצרות על סרבנות וישלח אותו לארצות-הברית, ואז איימו כל הגרמנים על פרישה. הול ודוונפורט נאלצו לסגת, אם כי דוונפורט נשא נאום חריף על המשמעת הימית לצוות. לאחר אירוע נוסף של חילוקי דעות, דודי הספינה טופלו על ידי אחד מאנשי הצוות. הדודים המיוחדים שלהם נעלמו, ככל הנראה הושלכו לים. ב־18 באוגוסט הגיעה האונייה לנמל אופרנאוויק בחוף המערבי של גרינלנד, שם אספו את הצייד האינואי ואת המתורגמן הנס הנדריק. הפולריס המשיכה צפונה דרך סמית סאונד ומיצר נארס, ועברו את הנקודה הצפונית הרחוקה ביותר שחצו אותה הספינות של משלחות קודמות. ב־2 בספטמבר הגיעה פולריס לנקודה הצפונית ביותר שלה, 82 ° 29' המתח בתוך האונייה התלקח שוב כאשר שלושת הקצינים הבכירים לא רצו להמשיך הלאה. הול וטייסון רצו להמשיך לשוט צפונה, כדי לקצר את המרחק שהם יצטרכו לנסוע לקוטב במזחלות עם כלבים. בודינגטון לא רצה לסכן את הספינה. בסופו של דבר, הם הפליגו לתוך פיורד ב -10 בספטמבר, והטילו עוגן למשך החורף על החוף של גרינלנד הצפוני. בתוך שבועות ספורים, הול התכונן למסע המזחלות במטרה לעבור את השיא הצפוני ביותר של ויליאם פרי. חשדנות בין אנשי הצוות שוב נוצרה כאשר הול אמר לטייסון כי "אני לא יכול לבטוח [בוודינגטון], אני רוצה שתלך איתי, אבל לא יודע איך להשאיר אותו לבד עם הספינה". הייתה עדות שבודינגטון היה אלכוהוליסט. לפחות בשלוש הזדמנויות הוא פשט על חדרי הספינה ולקח אלכוהול, כולל אלכוהול שנשמר על ידי המדענים לשימור דגימות. הול התלונן על התנהגותו השיכורה של בודינגטון, והיא באה לידי ביטוי מאוחר יותר, בעדויות של צוות החקירה בעקבות אירועי המשלחת. הוא השאיר את טייסון להשגיח על האונייה, ולקח שתי מזחלות עם איש צוות נוסף ואת המדריכים הילידים והנדריק ועזב ב-10 באוקטובר. יום אחרי שעזב, שלח הול את הנדריק בחזרה לספינה כדי להביא כמה פריטים שנשכחו. הול העביר גם תזכורת לבסלס, והזכיר לו לטפל בכרונומטרים בזמן הנכון בכל יום. ריצ'רד פארי כתב על כך, כי פתק כזה מאדם חסר ההשכלה (הול) חייב היה לטלטל את בסלס, שהחזיק במספר תוארים מאוניברסיטת שטוטגרט, מהיידלברג. זו הייתה דוגמה נוספת לכישלון יחסי האנוש של הול במסע. לפני שיצא למסע היבשתי, הול נתן לבודינגטון רשימה מפורטת של הוראות בדבר אופן ניהול הספינה בהיעדרו. סביר להניח כי אלה לא התאימו לרב חובל עם 20 שנות ניסיון בים. עם שובם לספינה ב -24 באוקטובר, הול חלה פתאום לאחר שתיית כוס קפה. הסימפטומים שלו התחילו עם כאבים בקיבה ולאחר מכן התחילה הקאה. הול האשים כמה מאנשי הספינה, כולל בסלס, שהרעילו אותו. בעקבות האשמות אלה, הוא סירב לקבל טיפול רפואי מבסלס, ושתה רק נוזלים שנשלחו ישירות על ידי חברו האינואיטי. נראה שמצבו השתפר לאחר כמה ימים ואפילו הוא עלה לסיפון. בסלס לחץ על בריאן, כומר הספינה, לשכנע את הול לאפשר לרופא לראותו. ב־4 בנובמבר התרכך הול, ובסלס המשיך בטיפול. זמן קצר לאחר מכן החל מצבו של הול להתדרדר. הוא סבל מהקאות והתמוטט. בסלס, הרופא, אבחן את המוות כדימום פנימי. ב-8 בנובמבר. הול נלקח לחוף לקבורה. על פי הפרוטוקול שמסר מזכיר הצי, רובסון, הועבר הפיקוד על המשלחת לבודינגטון, שבמסגרתה המשמעת פחתה עוד יותר. הפחם היקר נשרף בקצב גבוה: 2,873 ק"ג בנובמבר, 724 ק"ג יותר מאשר בחודש הקודם, וקרוב ל 3,800 ק"ג בדצמבר. בודינגטון נראה לעיתים קרובות שיכור, אבל הוא היה רחוק מלהיות היחיד שרוקן את מאגר האלכוהול. על פי עדותו בזמן החקירה, טייסון נראה גם שיכור, ושומאן הרחיק לכת ויצר עותק של המפתח של בודינגטון, כדי שיוכל לקחת לעצמו גם אלכוהול. לא משנה איזה תפקיד שיחק האלכוהול, אבל היה ברור כי שדרת הפיקוד של הספינה נשברה. השכרות התלוות במשחקי קלפים ובמאבקים בתוך הצוות. למטרות לא ברורות בודינגטון בחר לחלק את כלי הנשק של הספינה לצוות. יש כמה ראיות שהיה תכנון לבצע תוכנית מפוקפקת שהתגבשה בין הקצינים הבכירים בחורף. ב -1 בינואר 1872 כתב טייסון ביומנו: "בחודש שעבר נראתה לי הצעה מדהימה כזאת, שלא הפסקתי לחשוב עליה מאז [...] היא צמחה מתוך דיון באשר לכדאיות הניסיון" הוא חזר אל הנושא ב 23 באפריל: "דיברתי עם צ'סטר על ההצעה המדהימה שחשבתי עליה בחורף, הסכמנו שזאת הצעה מפלצתית וצריך למנוע את ביצועה. צ'סטר אמר שהוא נחוש בדעתו לחשוף את העניין". הסופר פארלי מוואת הציע שייתכן והקצינים שקלו לזייף את המסע לקוטב, או לפחות לקו רוחב גבוה. תהא אשר תהא התוכנית שלא נבחרה, בכל זאת נשלחה משלחת לנסות להגיע לקוטב ב־6 ביוני. צ'סטר הוביל את המשלחת בסירה קלה שנמחצה במהרה על ידי קרח במרחק של כמה קילומטרים מהפולריס. צ'סטר ואנשיו חזרו אל הספינה ושכנעו את בודינגטון לתת להם את הסירה הנוספת. עם סירה הזאת ועם טייסון, הם יצאו לצפון שוב. בינתיים איתרה הפולריס מים פתוחים וחיפשה נתיב דרומה. בודינגטון, שלא היה להוט לבלות עוד חורף בקרח, שלח את איפרוביק - המדריך האינואיטי, צפונה עם פקודות לטייסון ולצ'סטר לחזור לאנייה מיד. הגברים נאלצו לנטוש את הסירות וללכת 20 קילומטר חזרה לפולריס. עכשיו אבדו שלוש מסירות ההצלה היקרות של הספינה, ורביעית - הקטנה תמחץ על ידי קרח בחודש יולי. המשלחת נכשלה במשימתה העיקרית להגיע לקוטב הצפוני. מרישומי היומן של טייסון נראה שהוא, צ'סטר, ובסלס היו בין אלה עם הנטייה החזקה ביותר להמשיך לדחוף צפונה. באחד לאוגוסט טייסון כתב: "הזדמנות אבדה, והמשלחת תצא חזרה רק כדי לדווח על מספר תגליות גאוגרפיות [...] אילו היינו נוהגים יותר בסבלנות אולי היינו עולים מעבר למפרץ ניומן, אין לדעת עד כמה רחוק יותר". הוסיף טייסון:" יום אחד מישהו יגיע לקוטב הצפוני, ואני אקנא שלא עשינו זאת כי כמה אנשים מהפולריס מנעו זאת." כאשר המטרה העיקרית של המשלחת נעזבה, פנתה הפולריס דרומה הביתה. בנמל סמית סאונד, ממערב לקרחון הומבולדט, היא נתקעה בקרחון רדוד ולא ניתן היה לשחררה. בליל 15 באוקטובר, כאשר הקרחון מאיים על האונייה, דיווח שומאן כי מים נכנסים והמשאבות לא יכלו לעמוד בקצב. בודינגטון נתן פקודה להשליך מטען מהאוניה על הקרח כדי לעזור לספינה לצוף. האנשים התחילו לזרוק בלי הבחנה ציוד החוצה, כפי שניסח זאת טייסון, "בלי שום תשומת לב לאופן או למקום שבו נזרקו הדברים האלה." חלק גדול מן המטען שהושלך אבד. כמה אנשי צוות היו על הקרח הסמוך במהלך הלילה, כאשר האוניה נפגעה. כשהגיע הבוקר, הקבוצה, שהייתה מורכבת מטייסון, מאייר, שישה מהימאים, הטבח, וכל האינואיטים, מצאו את עצמם תקועים על הקרחון שזז. הם יכלו לראות את הפולריס במרחק של 13 עד 16 ק"מ משם, אבל ניסיונות למשוך את תשומת לב הספינה עם דגל שחור גדול היו חסרי תועלת. האינואיטים הקימו על הקרח איגלו, וטייסון העריך שיש להם 860 ק"ג של מזון. היו להם גם שתי סירות קלות ושני קיאקים. קיאק אחד אבד במהרה. מאייר הניח שהם נסחפים בצד של גרינלנד אל מיצרי דייוויס, ובקרוב יהיו בקרובים אל האי דיסקו. הוא טעה. הניצולים היו למעשה בצד הקנדי של המיצר. הימאים פרקו עד מהרה את אחת הסירות לעצי הסקה . הקבוצה נסחפה מעל 2,900 ק"מ על הקרח במשך ששת החודשים הבאים, לפני שחולצה בחוף ניופאונדלנד על ידי הספינה "טיגרס" ב -30 באפריל 1873. כולם היו כנראה מתים אילו הקבוצה לא הייתה כוללת את הציידים האינואיטים המיומנים איפרויק והנדריק, שהיו מסוגלים לצוד מזון בכמה הזדמנויות. ב־16 באוקטובר 1872, כשמאגר הפחם נמוך, החליט בודינגטון לעגון את פולריס ליד אטה. לאחר שהפסידו הרבה מהמצעים, הבגדים והאוכל, כשנזרקו באקראי מהאונייה ב-12 באוקטובר, היו 14 האנשים הנותרים במצב גרוע, בלי ציוד לעמוד בתנאים של חורף נוסף. הם בנו צריף מעצים שהובאו מהאונייה, וב־24 באוקטובר כיבו את הדוודים כדי לשמור על פחם. הספינה נטתה על צדה מחציתה מעל המים. האינואיטים באטה עזרו לניצולים לשרוד את החורף ועם סיומו בנו אנשי הצוות שתי סירות מהעץ של האונייה, וב־3 ביוני 1873 הפליגו דרומה. הם נצפו וניצלו על ידי אוניית ציד לווייתנים בחודש יולי, ושבו לביתם דרך סקוטלנד. ב־5 ביוני 1873 החלה עבודתה ועדת חקירה של הצי האמריקני. בשלב זה חולצו אנשי הצוות האינואיטים מהקרח, אך גורלו של בודינגטון, בסלס, ושאר הצוות עדיין לא היה ידוע. הוועדה כללה את האדמירל לואיס מ. גולדשבורו, מזכיר הצי ג'ורג' מ. רוביזון, קומודור ויליאם ריינולדס, קפטן הצבא הנרי והווגה, וספנסר פולרטון בירד מהאקדמיה למדעים. טייסון היה הראשון שהופיע לחקירה וחיבר את החיכוך בין הול, בודינגטון ובסלס, והאשמות לגבי הרעלה כסיבת המוות של הול. הוועדה גם ביררה על מקום המצאות היומן והרשומות של הול. טייסון השיב כי בעוד הול נזהר, הוא הורה לבודינגטון לשרוף חלק מהיומן והשאר נעלם. מאוחר יותר התגלו רשימות של אנשי צוות אחרים באתר של הספינה פולריס, אבל הקטעים על מותו של הול נחתכו מהם. מאייר העיד על שתייתו של בודינגטון. סטיוארט ג'ון הרון העיד כי לא הכין את הקפה שהול חשד שהוא קשור בהרעלתו. הוא הסביר שהטבח הכין את הקפה ושהוא לא עקב אחר מספר האנשים שנגעו בכוס לפני שהובאה להול. לאחר שבודינגטון ושאר אנשי הצוות חולצו וחזרו לארצות הברית, המשיך צוות החקירה. בודינגטון תקף את אמינותו של טייסון, וחשד בטענתו של טייסון כי הוא הפריע למאמציו של הול להפליג בספינה צפונה. הוא גם התווכח לגבי הדיווחים על שתייתו, ואמר שהוא "עשה את זה, אבל בפועל שתה מעט מאוד". בסלס נחקר על סיבת המוות של הול. בסלס קבע כי "הרעיון שלי על סיבת ההתקפה הראשונה היה שהוא נחשף לטמפרטורה נמוכה מאוד בזמן שנמצא במסע המזחלות. הוא חזר ונכנס לתא חם בלי להוריד את בגדי הפרווה הכבדים שלו ואחר כך לקח ספל קפה חם, וכל אחד יודע מה ההשלכות של זה יכולות להיות." בסלס העיד כי הול "מת מדימום וזרועו השמאלית והצד השמאלי שלו היו משותקים". עוד סיפר בסלס שהוא הזריק להול כינין כדי להוריד את הטמפרטורה הגבוהה שלו לפני מותו. לנוכח עדיות סותרות, היעדר רישומים רשמיים, וללא גופה לנתיחה שלאחר המוות, לא נקבעו כל האשמות בקשר למותו של הול. בדו"ח הסופי של החקירה כתב המנתח הכללי של הצבא והצי: "מהנסיבות והתסמינים המפורטים על ידו, והשוואתם עם העדויות הרפואיות של כל העדים, אנו מקבלים את הדעה כי קפטן הול מת מגורם טבעי, וכי הטיפול במקרה על ידי ד"ר בסלס היה הטוב ביותר בנסיבות הקיימות." ישנן ספקולציות מדוע בודינגטון והאנשים על סיפון הפולריס לא ניסו להציל את אלה שננטשו על הקרח. טייסון נבוך מדוע הספינה לא ראתה אותם במרחק של שלושה עשר קילומטרים - קבוצה של גברים ואספקה המנופפת בדגל כהה בים של קרח לבן. למחרת הסערה, הראות הייתה צלולה ורגועה, ואנשי הספינה יכלו לראות את האונייה עם האדים והמפרשים. על סיפונה של האונייה, סיפר לו צ'סטר, כי הוא יכול לראות, אולם מעולם לא היו פקודות לאחזר את האספקה או לחפש את האנשים. ההחלטה של בודינגטון לנטוש בחוף את הפולריס, לא ברורה באותה מידה. בודינגטון אמר כי "הוא האמין שהמדחף מרוסק וההגה נשבר". הדו"ח הרשמי של המשלחת קובע כי צריך היה לנטוש את הספינה כי "היה מלאי פחם מספיק רק כדי לשמור על הקיטור רק למשך כמה ימים." עם זאת, אותו דו"ח קובע כי המדחף וההגה התגלו כשלמים לאחר שהספינה חזרה לשוט והדוד של הספינה ומפרשיה היו זמינים. גם אם אזל לה הפחם, הספינה הייתה מסוגלת בהחלט לשוט עם מפרש בלבד. כדי להגן על החלטתו של בודינגטון, כשגאות נמוכה חשפה את תחתית הספינה, גילו האנשים כי היא ניזוקה. בודינגטון כתב ביומנו כי הוא "הפנה את תשומת לבו של הקצין לשבר, ורק תהה שהיא המשיכה לצוף לאורך זמן רב כל כך." באשר לגורלו של הול, החקירה הרשמית שבאה לאחר מכן קבעה כי סיבת המוות הייתה אפופלקסית (מונח מוקדם לשבץ). חלק מהסימפטומים של הול - שיתוק חלקי, דיבור מטושטש - בהחלט מתאימים לאבחנה זו. ואכן, הכאבים שאליהם התלונן הול על צד אחד של גופו, שאותו ייחס להצטברות של חיים שנים רבות באיגלו, אולי נבעו משבץ קטן קודם. עם זאת, בשנת 1968, כאשר עבד על הביוגרפיה של הול, הסתקרן הסופר צ'אנסי לומיס מהאפשרות שייתכן שהול הורעל, וביקש אישור להגיע לקבר שלו בגרינלנד, להוציא את הגופה ולבצע נתיחה שלאחר המוות. בשל הפארמאפרוסט, השתמרו היטב גופתו של הול, תכריכי הדגלים, הבגדים והארון. בדיקות של דגימות רקמות העצם, הציפורניים ושיער הראו כי הול קיבל מנות גדולות של ארסן בשבועיים האחרונים לחייו. הרעלת ארסן חריפה מופיעה באופן עקבי עם הסימפטומים שדיווחו אנשי המשלחת: כאבי בטן, הקאות, התייבשות, קהות חושים ומאניה. לארסן יש טעם מתוק, והול התלונן שהקפה היה מתוק מדי, ושורף את בטנו. נראה גם שלפחות לשלושה מאנשי הצוות - בודינגטון, מאייר ובסלס - הייתה הקלה במותו של הול והם אמרו שהמשלחת תהיה טובה יותר בלעדיו. חוקר אחר, פייר ברטון, הציע כי יש אפשרות שהול לקח בטעות בעצמו את הרעל, כי ארסן היה נפוץ בערכות הרפואיות של אותו הזמן. עם זאת, סביר יותר שנרצח על ידי אחד מחברי המשלחת, אולי בסלס, שהיה נוכח כל הזמן כאשר הול חלה. יתר על כן, נראה כי בסלס והול התחרו על לבה של פסלת הצעירה ויני ריאם, שככל הנראה העדיפה את הול. כאשר הוכנה האוניה פולריס למסע בוושינגטון ובניו יורק, ניהלו שניהם קשרים עם ריאם. זמן קצר לפני עזיבתם לקוטב הצפוני הביע בסלס במכתב את רצונו לראותה שוב. קנאה כלפי הול בתחרות על רגשותיה של ריאם יכולה להתפרש כמניע אך לא הוגשו כתבי אישום. האי האנה שבמצר נארס נקרא על שם האנה (טוקוליטו), שהייתה המדריכה האינואיטית שהצטרפה למשלחת. Berton, P. F. (1988). The Arctic Grail: The Quest for the North West Passage and the North Pole. New York: Viking Press, pp. 97-102 Fleming, F. (2011). Ninety Degrees North: The Quest for the North Pole. London: Granta Books,pp. 10-49 Fleming, F. (2011). Ninety Degrees North: The Quest for the North Pole. London: Granta Books, pp. 62-78 Loomis, C. C. (2000). Weird and Tragic Shores: The Story of Charles Francis Hall. New York:pp. 32-34 Berton, P. F. (1988). The Arctic Grail: The Quest for the North West Passage and the North Pole. New York:, p. 345 Parry, R. L. (2009). Trial By Ice: The True Story of Murder and Survival on the 1871 Polaris Expedition. New York, p. 15 Davis, C. H. (1876). Narrative of the North Polar Expedition of U.S. Ship Polaris. Washington, p. 19-21 Davis, C. H. (1876). Narrative of the North Polar Expedition of U.S. Ship Polaris. Washington,p. 43 Mowat, F. M. (1973). The Polar Passion: The Quest for the North Pole. Toronto,p. 113 Davis, C. H. (1876). Narrative of the North Polar Expedition of U.S. Ship Polaris. Washingto,pp.28-29 Parry, R. L. (2009). Trial By Ice: The True Story of Murder and Survival on the 1871 Polaris Expedition. New York, pp. 24-27 Davis, C. H. (1876). Narrative of the North Polar Expedition of U.S. Ship Polaris. Washington:pp. 283-284 Grant, U. S. (1870). The Papers of Ulysses S. Grant: November 1, 1869 – October 31, 1870. Carbondale ,p. 209 Berton, P. F. (1988). The Arctic Grail: The Quest for the North West Passage and the North Pole. New York, p. 384 Parry, R. L. (2009). Trial By Ice: The True Story of Murder and Survival on the 1871 Polaris Expedition. New York, p. 30-31 Blake, E. V. (1874). Arctic Experiences: A History of the Polaris Expedition. New York, p. 130 Blake, E. V. (1874). Arctic Experiences: A History of the Polaris Expedition. New York, p.170 Blake, E. V. (1874). Arctic Experiences: A History of the Polaris Expedition. New York,p. 146 Mowat, F. M. (1973). The Polar Passion: The Quest for the North Pole. Toronto, p.89 Parry, R. L. (2009). Trial By Ice: The True Story of Murder and Survival on the 1871 Polaris Expedition. New York,p. 48 Berton, P. F. (1988). The Arctic Grail: The Quest for the North West Passage and the North Pole. New York, p. 387 Mowat, F. M. (1973). The Polar Passion: The Quest for the North Pole. Toronto, p. 120 Parry, R. L. (2009). Trial By Ice: The True Story of Murder and Survival on the 1871 Polaris Expedition. New York, p. 61 Mowat, F. M. (1973). The Polar Passion: The Quest for the North Pole. Toronto, p. 121 Berton, P. F. (1988). The Arctic Grail: The Quest for the North West Passage and the North Pole. New York, p. 389 Blake, E. V. (1874). Arctic Experiences: A History of the Polaris Expedition. New York, p. 470 Parry, R. L. (2009). Trial By Ice: The True Story of Murder and Survival on the 1871 Polaris Expedition. New York: p. 33 Parry, R. L. (2009). Trial By Ice: The True Story of Murder and Survival on the 1871 Polaris Expedition. New York:, p.99 Berton, P. F. (1988). The Arctic Grail: The Quest for the North West Passage and the North Pole. New York, p. 390 Blake, E. V. (1874). Arctic Experiences: A History of the Polaris Expedition. New York, p. 162 Parry, R. L. (2009). Trial By Ice: The True Story of Murder and Survival on the 1871 Polaris Expedition. New York, p. 115 Blake, E. V. (1874). Arctic Experiences: A History of the Polaris Expedition. New York,p. 341 Parry, R. L. (2009). Trial By Ice: The True Story of Murder and Survival on the 1871 Polaris Expedition. New York, p. 139 Loomis, C. C. (2000). Weird and Tragic Shores: The Story of Charles Francis Hall. New York, p. 302 Parry, R. L. (2009). Trial By Ice: The True Story of Murder and Survival on the 1871 Polaris Expedition. New York, pp. 133–134 Fleming, F. (2011). Ninety Degrees North: The Quest for the North Pole. London, p. 145 Mowat, F. M. (1973). The Polar Passion: The Quest for the North Pole. Toront, p.126 Mowat, F. M. (1973). The Polar Passion: The Quest for the North Pole. Toronto, p. 135 Blake, E. V. (1874). Arctic Experiences: A History of the Polaris Expedition. New York,pp. 184–185 Blake, E. V. (1874). Arctic Experiences: A History of the Polaris Expedition. New York. p. 192 Berton, P. F. (1988). The Arctic Grail: The Quest for the North West Passage and the North Pole. New York, p. 396 Mowat, F. M. (1973). The Polar Passion: The Quest for the North Pole. Toronto: p. 128 Parry, R. L. (2009). Trial By Ice: The True Story of Murder and Survival on the 1871 Polaris Expedition. New York, pp. 199–200 Mowat, F. M. (1973). The Polar Passion: The Quest for the North Pole. Toronto p. 152 Davis, C. H. (1876). Narrative of the North Polar Expedition of U.S. Ship Polaris. Washington, p. 572 Berton, P. F. (1988). The Arctic Grail: The Quest for the North West Passage and the North Pole. New York, p. 399 Parry, R. L. (2009). Trial By Ice: The True Story of Murder and Survival on the 1871 Polaris Expedition. New York, pp. 232-233 Davis, C. H. (1876). Narrative of the North Polar Expedition of U.S. Ship Polaris. Washington, pp. 511–519 Parry, R. L. (2009). Trial By Ice: The True Story of Murder and Survival on the 1871 Polaris Expedition. New York, p. 265 Parry, R. L. (2009). Trial By Ice: The True Story of Murder and Survival on the 1871 Polaris Expedition. New York, p. 156 Parry, R. L. (2009). Trial By Ice: The True Story of Murder and Survival on the 1871 Polaris Expedition. New York,p. 269 Parry, R. L. (2009). Trial By Ice: The True Story of Murder and Survival on the 1871 Polaris Expedition. New York, p. 272 Parry, R. L. (2009). Trial By Ice: The True Story of Murder and Survival on the 1871 Polaris Expedition. New York, p. 285 Parry, R. L. (2009). Trial By Ice: The True Story of Murder and Survival on the 1871 Polaris Expedition. New York, p. 290 Parry, R. L. (2009). Trial By Ice: The True Story of Murder and Survival on the 1871 Polaris Expedition. New York, pp. 291-293 Davis, C. H. (1876). Narrative of the North Polar Expedition of U.S. Ship Polaris. Washington, pp. 182-183 Parry, R. L. (2009). Trial By Ice: The True Story of Murder and Survival on the 1871 Polaris Expedition. New York, p. 133 Mowat, F. M. (1973). The Polar Passion: The Quest for the North Pole. Toronto:, p. 154 Davis, C. H. (1876). Narrative of the North Polar Expedition of U.S. Ship Polaris. Washington, p. 442 Parry, R. L. (2009). Trial By Ice: The True Story of Murder and Survival on the 1871 Polaris Expedition. New York:, p. 211 Henderson, B. B. (2001). Fatal North: Adventure and Survival Aboard USS Polaris. New York, p. .85 Barr, W. (2016). Polaris: The Chief Scientist's Recollections of the American North Pole Expedition. UCalgary Press, p. 537 Barr, W. (2016). Polaris: The Chief Scientist's Recollections of the American North Pole Expedition. UCalgary Press, pp. 538-9 Fleming, F. (2011). Ninety Degrees North: The Quest for the North Pole. London, p. 140 Berton, P. F. (1988). The Arctic Grail: The Quest for the North West Passage and the North Pole. New York, pp. 380-389 Barr, W. (2016). Polaris: The Chief Scientist's Recollections of the American North Pole Expedition. UCalgary Press, p. 541 Berton, P. F. (1988). The Arctic Grail: The Quest for the North West Passage and the North Pole. New York, p. 380-392