laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
בית הסראייה הישן (יפו)

בית הסארייה הישן ביפו העתיקה הוא מבנה הניצב ברחוב מפרץ שלמה, אשר שימש בעבר כמקום מושבו של המושל העות'מאני בעיר. הבניין הוקם בראשית המאה ה-18 בשנת 1724, על שרידיה של מצודה צלבנית, והוא שימש בתחילה כחאן. בשנת 1811 קבע מושל יפו, מחמוד אגא א-שאמי, את משרדי הממשל בעיר בבניין וזה שימש גם כבית דואר וכבית מעצר. עוד היו בו באר, מסגד וחמאם. המבנה חדל מלשמש כבית מעצר בשנות ה-70 של המאה ה-19, ובית הממשל הועבר ממנו ב-1897, כאשר נחנך בית הסראייה החדש בכיכר השעון הסמוכה. חלק מהבניין נרכש על ידי משפחת דמיאני הנוצרית, ובמקום החל פועל בית חרושת לסבון משמן זית. בית החרושת נסגר במלחמת העצמאות והמבנה ננטש. הוא הוכרז כרכוש המדינה וכמבנה לשימור. החמאם היה פעיל במבנה עד שנות ה-50 ולאחר מכן שימש כמועדון החמאם, בבעלות דן בן אמוץ. בשנות ה-70 של המאה ה-20 נפתח במקום מוזיאון יפו לעתיקות. המוזיאון שבו ממצאים מהחפירות הארכאולוגיות ביפו, פעל במשך מספר שנים ונסגר, אך האוסף נותר בבניין וניתן לבקר בו על פי תיאום מראש. על המוצגים במקום נמנים מזוזות שער העיר יפו המצרית שעליהן שמו של רעמסס השני, צלמיות, כלי עבודה, מכלי אגירה, כלי בית, מנורות שמן ועוד. חלק מהפריטים יוצרו במקום ואחרים הובאו מערים אחרות לחופי הים התיכון. כן שמורות במוזיאון מצבות מבית העלמין היהודי ביפו. בשנת 1998 החל לפעול התיאטרון הערבי-עברי ביפו בחלק אחר של המבנה. מאפיין ייחודי של המבנה הוא מושבת העטלפים המתגוררים באחד מאולמותיו, והניתנת לצפייה דרך פתחים מסורגים. מדיה וקבצים בנושא בית הסראייה הישן בוויקישיתוף המבנה באתר החברה לפיתוח יפו העתיקה באתר ArchNet
יון גודז'ו

יון גודז'ו (רומנית: Ion Gudju;‏ 14 ביולי 1897 – נובמבר 1988) היה שחמטאי רומני. גודז'ו ייצג את רומניה באולימפיאדת השחמט 1924, אולימפיאדת השחמט הלא רשמית הראשונה שהתקיימה במקביל לאולימפיאדת פריז, הן כשחקן שצבר 6 נקודות וחלק מקום 21-31 בבית התנחומים והן כנציג המשלחת הרומנית למשחקים. גודז'ו הוא אחד מ-15 המייסדים של איגוד השחמט הבינלאומי פיד"ה. באולימפיאדת השחמט 1928, אולימפיאדת השחמט השנייה שאורגנה על ידי פיד"ה ואשר התקיימה בהאג בין 21 ביולי לבין 6 באוגוסט 1928, בלוח הרביעי השיג תוצאה של +8 -3 =5 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו). באולימפיאדת השחמט 1930, אולימפיאדת השחמט השלישית שאורגנה על ידי פיד"ה והתקיימה בהמבורג בין 13 ביולי לבין 27 ביולי 1930, השיג בלוח המילואים תוצאה של +3 -6 =1. באולימפיאדת השחמט 1931 שיחק גודז'ו בלוח הרביעי של הנבחרת, תוצאה של +3 -8 =2. גודז'ו הגיע למקום הרביעי בתחרות הייסטינגס 1926/27 (דרג ב', ניצח: ג'ורג' קולטנובסקי ), הגיע למקום השני, אחרי וקסלר, בתחרות בוקרשט 1927, הגיע למקום הרביעי בתחרות בוקרשט 1928 (ניצחו: זיגמונד הרלנד ווקסלר), חלק מקום שני, אחרי אלכסנדרו טירולר בתחרות יאשי 1929 (אליפות רומניה), ניצח בתחרות בוקרשט 1929 וחלק מקום 2-5 בתחרות בוקרשט 1930 (ניצח: י. מנדלסון גודז'ו היה סגן נשיא פיד"ה בשנים 1982–1988. יון גודז'ו, באתר צ'סגיימס (באנגלית) תוצאותיו של גודז'ו באולימפיאדות מידע כללי Chess Olympiad: Paris 1924 - Consolation Cup, באתר OlimpBase 2nd Chess Olympiad: The Hague 1928, Romania, באתר OlimpBase 3rd Chess Olympiad: Hamburg 1930, Romania, באתר OlimpBase 4th Chess Olympiad: Prague 1931, Romania, באתר OlimpBase
קבר פיר

קבר פיר הוא סוג של קבר, שהיה נהוג בעת העתיקה. תחילה נחצב פיר בקרקע עד לעומק הרצוי, בעומק זה, בהתאם לסוג הקבר, מונחת הגופה. לעיתים החציבה מתרחבת לכדי חלל גדול שבו מתבצעת הקבורה. קברי פיר מסוגים שונים היו נפוצים במקומות שונים בעולם, בהם: ארץ ישראל, מקסיקו ויוון. בארץ ישראל, היו קברי הפיר נפוצים בתקופת הברונזה הקדומה, טרם הופעתן של מערות הקבורה. בשונה ממסורת הקבורה המשפחתית שהתפחתה באזור לאחר מכן, היו קברים אלה קברי יחידים. רבים מהקברים הכילו מנחות קבורה, כמו גם עדויות מוקדמות למנהג "איסוף העצמות", בכך שבחלק מהקברים ניכר שלא גווייה הופקדה בקבר, אלא עצמות הנפטר לאחר ששהו זמן מה במקום אחר. אתר קבורה יוצא דופן הוא באב א-דרע שבפתחת לשון ים המלח, בו נחצבו אלפי קברי פירים בחוואר הלשון הרך. המקום שימש לא רק בית קברות ליושבי המקום המועטים, אלא שימש כנראה כבית קברות מרכזי, שאליו היו באים מכל עבר. הפירים במקום מאופיינים בכך שהם חתומים בלוחות אבן, ורבים מאוד מהנקברים נקברו במקום בקבורה משנית. עם זאת, המקום לא נחפר ונחקר כיאות, שכן מציאות הקברים וכלי החרס התמימים שהושארו כמנחות קבורה סיפקו כר פורה לשודדי עתיקות למשך עשרות בשנים. קברים וקבורות בתקופת הברונזה הביניימית קברי הפיר במיקנה
אודיטוריום סמולרש

אודיטוריום סמולרש הוא אודיטוריום השוכן באוניברסיטת תל אביב ברמת אביב. האודיטוריום, שהוא הגדול ביותר באוניברסיטה, משמש לעריכת אירועים וכנסים, והוא הוקם בראשית המאה ה-21 מכספי תרומות של אדולפו ומרים סמולרש ושל משפחת קוקי וסרחיו גרוסקופ. בנוסף לאירוח אירועים של האוניברסיטה, מושכר האודיטוריום לאירועים עסקיים וציבוריים נעדרי זיקה לאוניברסיטה. המבנה תוכנן על ידי האדריכל אברהם יסקי והמעטפת החיצונית שלו עשויה סגסוגת אלומיניום. אל האולם מובילה מבואה בשטח של 800 מ"ר שרצפתה עשויה מאבן טבעית. החזית הצפונית של המבואה עשויה מזכוכית והיא פונה אל מרפסת הצופה אל הים התיכון. מרפסת נוספת נמצאת בצדו האחר של המבנה ושטח שתי המרפסות ביחד הוא 500 מ"ר. באולם 20 שורות ובהן 916 מושבים, ומעליו יציע שבו 255 מושבים נוספים הערוכים בתשע שורות. במת האולם אליפטית, היא עשויה עץ ורוחבה נע בין 21 ל-29 מטר. עוד קיימים במבנה חדרים לאמנים, חדרי מקלחת ושירותים, חדרי הלבשה, חדר הקרנה ומסך הקרנה. חזית הזכוכית של המבואה והמרפסת מראה האודיטוריום מזווית אחרת מראה צדו המערבי של הבניין פאנל המומחים שהשתתף בהקרנת טרום-בכורה של הסרט הדוקומנטרי אפולו 11 לרגל יום השנה ה-50 שנה לנחיתה על הירח, שנערך באודיטוריום, מימין: נציג שגרירות ארצות הברית, פרופ' יצחק בן ישראל, פרופ' שי צוקר, פרופ' ליאו קורי, ד"ר דוד פולישוק וד"ר יואב פרומר, יולי 2019 מדיה וקבצים בנושא אודיטוריום סמולרש בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אודיטוריום סמולרש מיכאל יעקובסון: סקירה אדריכלית על בניין אודיטוריום סמולרש, באתר 'חלון אחורי', 25 בדצמבר 2013
גני הטבע (תל אביב)

גני הטבע הם גן בוטני שנמצא בשכונת אבו כביר בחלק ההיסטורי-חקלאי של יפו המייצג את חברות הצומח הים-תיכוני בישראל ומטרתו שימור הטבע העירוני האופייני לעיר תל אביב-יפו ולמישור החוף. בעבר היה קיים בגן גם גן זואולוגי שפעל עוד מתקופת קום המדינה, אך ב-2015 סגרה עיריית תל אביב-יפו את הגן הזואולוגי. הגנים נחשבו למוסדות אוניברסיטאיים, ומהם התפתחו החוגים לזואולוגיה ולבוטניקה של אוניברסיטת תל אביב. כשהוקם קמפוס האוניברסיטה ברמת אביב, הוקמו לידו הגנים הבוטניים של אוניברסיטת תל אביב והגן הזואולוגי של אוניברסיטת תל אביב, ומהגנים באבו כביר הוסרה החסות האוניברסיטאית. בגן הבוטני גובל בית הספר לטבע שתלמידיו חווים בזכות הגן התנסות בהחייאה, שימור, פיתוח, הפצה והנגשה של בתי גידול של טבע עירוני. לאחר הקמתו ובשנים שבהן פעלו במלואם, גני הטבע בדרום תל אביב שכללו את הגן הזואולוגי, את הגן הבוטני ובית חולים קטן לבעלי חיים, היוו מערך חינוכי, ציבורי ואקולוגי וגם אתר נופש וריאה ירוקה בשטח של כ־16 דונם. ראשיתו של הגן הזואולוגי ב"מכון הביולוגי-פדגוגי" שנוסד ב-1931 בידי יהושע מרגולין ברחוב יהודה הלוי 12 בעיר. המכון עסק בהכשרת מורים למדעי הטבע, ולאחר מלחמת העצמאות הועבר לשכונת אבו כביר. בשנת 1953 הפך המוסד למכון אוניברסיטאי למדעי הטבע בראשותו של פרופ' היינריך מנדלסון, וב-1956, כאשר הוקמה אוניברסיטת תל אביב, שימש המכון כגרעין להתפתחות המחלקה לזואולוגיה וכמרכז לחקר חיות הבר בישראל. בהמשך נמסר המקום לידי החברה להגנת הטבע אך נקלע לקשיים כלכליים, ועקב כך נטלה על עצמה בשנת 2002 חברת גני יהושע את ניהולו ושיקומו. בגן היו חיות בר האופייניות לארץ ישראל, ובהן גם כאלה על סף הכחדה. במקום היו 40 מיני יונקים, כ-58 מיני עופות ו־27 מיני זוחלים הגן הפעיל "גרעין רבייה" לעופות הנמצאים בסכנת הכחדה, וגוזליהן מוחזרים בהדרגה לסביבתם הטבעית. הגן גם טפח חדר לדגי חושך. לאחר סגירתו של הגן הועברו החיות לגן הזואולוגי של אוניברסיטת תל אביב ואת תפקיד בית חולים לחיות קיבל הספארי ברמת גן. הגן הבוטני ניטע בשנת 1940 על ידי יעקב גליל (גלימצ'ר) בחורשת השקמים בגן יעקב. בשנת 1952 הועבר הגן לשטח הנושק לכנסיית פטרוס הקדוש באבו כביר. גם גן זה שימש בשנות ה-60 וה-70 כגן לימודי לתלמידי האוניברסיטה. שטח הגן הוא 16 דונם ובו מאות צמחי בר האופייניים לארץ ישראל. בגן בריכות מים וביצה שבהם גדלה צמחייה הידרופילית, וחיים דגים וצבים. עוד בגן שלולית חורף ובוסתן שבו גדלים ארבעת המינים ושבעת המינים. כיום נמצא בשטח הגן גם "בית בינה", הישיבה החילונית של התנועה ליהדות חברתית ובמקום הוקמו מרחבי לימוד, עשייה חברתית, ואירועים הפתוחים לקהל. מדיה וקבצים בנושא גני הטבע בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של גני הטבע צפריר רינת, הגן הזואולוגי הוותיק בישראל ייסגר משיקולים תקציביים של העירייה, באתר הארץ, 28 באוגוסט 2015 ליה גוטמן, הגן הבוטני והגן הזואולוגי בתל-אביב, באתר מסע אחר צפריר רינת, הגן הזואולוגי באבו כביר ייסגר עקב גירעון, באתר הארץ, 30 ביוני 2002 צפריר רינת, החיות בגן הזואולוגי ביפו יישארו בבית: חברת גני יהושע תפעיל את הגן, באתר הארץ, 21 בנובמבר 2002 הישיבה החילונית בתל אביב, באתר bina.org.il
תיכון עירוני ד'

עירוני ד' על שם אהרן קציר הוא בית ספר תיכון עיוני בצפון תל אביב. בית הספר נוסד בשנת 1944 בשם "בית חינוך תיכון", והיה מזוהה עם זרם העובדים. מרבית התלמידים היו חניכי תנועות הנוער השומר הצעיר והנוער העובד. בשנים הראשונות בית הספר פעל בצריפים של משק הפועלות לשעבר, ברחוב אדם הכהן בתל אביב. המחזור הראשון, ובו עשרים וארבעה תלמידים, סיים את לימודיו ביוני 1947. בשנת 1950 עבר בית הספר לידי עיריית תל אביב-יפו, ושמו שונה לתיכון עירוני ד'. אז עבר בית הספר למבנה הסמוך לנחל הירקון, ברחוב ועידת קטוביץ פינת רחוב בני דן. בשנות השישים עבר בית הספר למבנה העיקרי שלו כיום, בפינת הרחובות יהודה המכבי, ויצמן ורב צעיר. בשנת 1971 נוספה חטיבת ביניים שכללה בשנה הראשונה כיתות ז' בלבד. בסוף שנות השמונים צורף המבנה ברחוב ועידת קטוביץ מחדש לבית הספר. בתחילה למדו במבנה זה תלמידי כיתות ז' בלבד, ולאחר שיפוצו והרחבתו עברו לשם גם כיתות ח'. לאחר שיפוץ נוסף שהסתיים ב-2018 לומדות בו גם כיתות ט'. זהו המבנה העיקרי של החטיבה הצעירה, והוא מופרד מהמבנה של החטיבה העליונה, אך תלמידי החטיבה הצעירה לומדים גם במבנה המרכזי מעת לעת. החל משנות התשעים נקרא בית הספר על שם פרופ' אהרן קציר. כיום לומדים בבית הספר כ-1,500 תלמידים בכיתות ז' עד יב', וצוות בית הספר מונה כ-160 מורים. לבית הספר קשר ארוך-שנים עם בית ספר לא יהודי בעיר בון שבגרמניה במסגרת פרויקט "רעות". קשר נוסף שנוצר הוא עם בית הספר היהודי "ליכטיגפלד" שבפרנקפורט במסגרת "רשת בתי הספר התאומים". אהרון שכטמן (לימים שמיר) יעקב בן יוסף בצלאל זריצקי שלמה נצר (ממלא מקום) א. נוימן דן לוין אברהם ענבי (ממלא מקום) זאב דגני נעמי טיסונה נתי שטרן אורי לס (מנהל נוכחי) בבית הספר פועלת תוכנית לימודים למחוננים במתכונת מלאה. לתוכנית מגיעים תלמידים מתל אביב-יפו והערים הסמוכות. התלמידים זוכים לתוכנית העשרה מעמיקה. רוב התלמידים הם בוגרי בית הספר 'רוקח' ו'גרץ', שם התחילו ללמוד בתוכנית המחוננים עוד בכיתה ג'. סגנית מנהלת בית הספר, יפה גוטווירץ, עם מורים מבית הספר "ליכטיגפלד" בפרנקפורט תלמידי בית הספר מארחים תלמידים יהודים מגרמניה במסגרת "רשת בתי הספר התאומים" שלט על אהרן קציר, שעל שמו נקרא בית הספר בית הספר עירוני ד' רשימת בוגרי בית הספר אתר האינטרנט הרשמי של תיכון עירוני ד' תל אביב: מוסד תיכון לזרם העובדים, דבר, 4 ביולי 1943 תל אביב: נמסר דגל לבית חינוך תיכון עם סיום מחזור א', דבר, 22 ביוני 1947 בית החינוך התיכון ישפיע בחידושיו על החינוך התיכון כולו, דבר, 7 במאי 1950 נחנך הבית החדש של תיכון ד' בתל אביב, דבר, 31 במרץ 1960
אלפרד וינר

אלפרד וינר (בגרמנית: Alfred Wiener;‏ 16 במרץ 1885, פוטסדם – 4 בפברואר 1964, לונדון) היה עיתונאי וחוקר יהודי-גרמני אשר הקדיש חלק ניכר מחייו לחקר פשעי הנאצים. וינר ידוע בעיקר בזכות העובדה שצפה את הסכנה הגלומה בנאציזם, וייסד אוסף שנודע לימים כאוסף וינר. האוסף שמור מאז 1980 בספריית וינר לחקר התקופה הנאצית והשואה באוניברסיטת תל אביב. וינר נולד בפוטסדאם בשנת 1885. בגיל 3 עברה משפחתו לגור בעיירה ליד פוזנן, קרוב לגבול עם פולין, וכשהיה בן 11 חזרו לפוטסדאם, שם סיים את לימודיו בתיכון בגימנסיום ויקטוריה האוונגליסטי (Evangelische Victoria-Gymnasium). בגיל 18 החל ללמוד לימודי דת בברלין בבית המדרש הגבוה למדעי היהדות, אך ויתר בסופו של דבר על מסלול ההכשרה לרבנים. הוא החל ללמוד מזרחנות, היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטת ברלין. ב-1907 נסע למזרח התיכון מטעמי בריאות, וניצל את שהותו שם כדי לטייל באזור וללמוד עליו. כאשר חזר המשיך את לימודיו באוניברסיטת ברלין, וסיים לבסוף את לימודיו בשנת 1913. בשנת 1915 הוא גויס לצבא הגרמני ונלחם במלחמת העולם הראשונה. הוא זכה לעיטור צלב הברזל על פועלו, ולאות סהר הברזל שהוענק למי שלחם במזרח הקרוב. בזמן רפובליקת ויימאר מצא וינר עבודה בתור מזכיר באגודה המרכזית של אזרחים גרמנים בני הדת היהודית, שם הפך במהרה לאחד החברים הבולטים. עד עזיבתו את גרמניה ב-1933 נשאר וינר בתפקיד בכיר באגודה. וינר זיהה את הסכנה הגלומה בתנועות הימין הקיצוניות בגרמניה כבר בשנת 1925. ב-1926 ערך ביקור בארץ ישראל מטעם האגודה, ובעקבותיו כתב ספר על האזור הכולל מידע על ההתיישבות הציונית. ב-1928 ייסד את "לשכת וילהלמשטראסה" (Büro Wilhelmstrasse) שתיעדה את הפעילות הנאצית בגרמניה ופרסמה חומר אנטי-נאצי עד שנת 1933. באותה שנה נמלט וינר מגרמניה הנאצית לאמסטרדם, ושם, יחד עם ד"ר דוד כהן מאוניברסיטת אמסטרדם, ייסד את "המשרד היהודי המרכזי למידע" (אנגלית Jewish Central Information Office, בראשי תיבות: JCIO), שהיה לימים לאוסף הקרוי על שמו. ב-1939 עקר וינר עם האוסף ללונדון. במשך רוב שנותיה של מלחמת העולם השנייה שהה וינר בארצות הברית, עסק באיסוף חומר ועבד בשירות ממשלות ארצות הברית והממלכה המאוחדת. ב-1945 הפך את מרכז המידע לספרייה ולמרכז מחקר. בשנת 1955 הוענק לווינר "צלב השירות הפדרלי" (Bundesverdienstkreuz), העיטור האזרחי הגבוה ביותר שהוענק בגרמניה המערבית. וינר נפטר בלונדון בשנת 1964. בשנת 1997 יצאה לאור ביוגרפיה של וינר, מאת בן בארקו (Barkow). Ben Barkow: Alfred Wiener and the making of the Holocaust Library. London: Vallentine Mitchell 1997. ISBN 0-85303-328-5 אתר ספריית וינר באוניברסיטת תל אביב(הקישור אינו פעיל) Barkow, Ben (1997). Alfred Wiener and the making of the Holocaust Library. London: Valentine Mitchell. pp. 3-7. ISBN 0-85303-328-5. Barkow, Ben (1997). Alfred Wiener and the making of the Holocaust Library. London: Valentine Mitchell. pp. 10-11. ISBN 0-85303-328-5. Wiener, Alfred. 'Muessen wir "abruecken"?' (27 February, 1925), CV Zeitung in http://www.compactmemory.de נצפה לאחרונה ב: 8 בספטמבר 2014 (גרמנית) ספרו של וינר ב-World Cat
וינר (פירושונים)

האם התכוונתם ל... וינר (באנגלית: Winner) – תוכנית הימורי ספורט המופעלת בישראל על ידי הטוטו. וינר (בגרמנית: Wiener) – שם משפחה ממקור גרמני, שפירושו: "יוצא העיר וינה". ליגת ווינר – השם של הליגה הבכירה בכדורגל, כדורסל, כדורעף וכדוריד. וינר (להקה) – להקת בנים קוריאנית אישים ששמם וינר: אהוד וינר – שמו המקורי של אהוד מנור, פזמונאי ומתרגם ישראלי אלפרד וינר – עיתונאי וחוקר יהודי-גרמני אשר הקדיש חלק ניכר מחייו לחקר פשעי הנאצים אשר וינר – מנהל ישראלי, מנכ"ל משרד הבינוי והשיכון בשנים 1979–1985 דורון וינר – אמן גרפיטי ישראלי דייוויד וינר – סגן הסניגורית הציבורית הראשית ומורה מן החוץ לאתיקה משפטית באוניברסיטת בר-אילן דנה וינר (אנ') – זמרת בלגית יהודה וינר – כדורסלן ישראלי יוליה וינר – משוררת, סופרת ומתרגמת ישראלית בשפה הרוסית ליאו וינר – בלשן והיסטוריון אמריקאי הרולד וינר – משפטן וחוקר מקרא יהודי-אנגלי שנרצח בפרעות תרפ"ט נורברט וינר – מתמטיקאי יהודי-אמריקאי, הידוע בעיקר כמייסד הקיברנטיקה, בנו של ליאו וינר תהליך וינר – תהליך סטוכסטי ממשי ורציף הקרוי על שמו של נורברט וינר שלמה וינר – משורר עברי, מורה ומתמטיקאי ואיש חינוך מתמטי שלמה בר וינר – יהודי שברח ממחנה ההשמדה חלמנו בתקופת השואה וכתב דו"ח על מחנה זה לפני שנרצח בשואה.
ביל פילקצ'וק

ויליאם "ביל" פילקצ'וק (באנגלית: William Bill Pilczuk נולד ב-14 בספטמבר 1971) הוא שחיין עבר אמריקאי. אלוף עולם שהתמחה במשחה ל-50 מטר חופשי. פילקצ'וק נולד בקייפ מיי פוינט, ניו ג'רזי. הוא למד באוניברסיטת אובורן, אלבמה והתאמן בהדרכתו של המאמן הראשי דייוויד מארש. במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו במאר דל פלאטה, ארגנטינה בשנת 1995 זכה פילקצ'וק במדליית כסף במשחה ל-50 מטר חופשי אחרי המנצח פרננדו שירר מברזיל ולפני בן ארצו השיאן העולמי טום ג'אגר. אותה שנה הוא זכה גם במדליית כסף באוניברסיאדה שנערכה בפוקואוקה, יפן במשחה ל-50 מטר חופשי אחרי פרננדו שירר ולפני בן ארצו ג'ייסון רוזנבאום. באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בפוקואוקה, יפן בשנת 1997 זכה פילקצ'וק במדליית זהב ביחד עם ריקרדו בוסקה מפוארטו ריקו במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.42 שניות לפני בן ארצו דייוויד פוקס (22.69 שניות). באליפות העולם שנערכה בפרת', אוסטרליה בשנת 1998 זכה פילקצ'וק במדליית זהב במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.29 שניות לפני אלכסנדר פופוב שסיים במקום השני (22.43 שניות) ובמקום השלישי השחיינים ריקרדו בוסקה מפוארטו ריקו ומייקל קלים מאוסטרליה (22.47 שניות). בשלב המוקדמות הוא שחה תוצאה של 22.70 שניות ועלה מהמקום הרביעי לשלב הגמר. באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בסידני, אוסטרליה בשנת 1999 זכה פילקצ'וק במדליית ארד במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.52 שניות אחרי המנצח ברנדון דדקינד מדרום אפריקה (22.06 שניות) וגארי הול ג'וניור בן ארצו (22.26 שניות). פילקצ'וק זכה 5 פעמים בתואר אליפות ארצות הברית במשחה ל-50 מטר חופשי. ביל פילקצ'וק, באתר Swimrankings
FAI

האם התכוונתם ל... פדרציית האנרכיסטים האיברית פדרציית האנרכיסטים האיטלקית הפדרציה הבינלאומית לאווירונאוטיקה התאחדות הכדורגל של אירלנד נמל התעופה הבינלאומי פיירבנקס
תודרה

תודרה (שם מדעי: Sisymbrium) הוא סוג צמח ממשפחת המצליבים (Brassicaceae) חד-שנתי, דו-שנתי או רב-שנתי, קירח או שעיר. בעל גבעול זקוף ועלים שסועים-מנוצים, לעיתים דמויי כינור או תמימים. התפרחת היא אשכול. פרחי הצמח גדולים או קטנים. עלי-הגביע זקופים או מפושקים, שניים מהם דמויי שק בבסיסם. עלי-הכותרת כאורך הגביע או ארוכים ממנו, צבעם על פי רוב צהוב. ישנם שישה אבקנים. עמוד העלי קצר, בראשו צלקת בלתי מחולקת או מחולקת לשתי אונות. הפרי הוא מעין תרמיל ארוך, צר, גלילי או פחוס, נפתח בהבשלה. הזרעים ערוכים בטור אחד. בארץ צומחים שבעה מינים של צמח התודרה: מצויצת רפואית מעובה סיגית נאה דמשקאית מזרחית נעמי פינבורון-דותן, אבינועם דנין, 'המגדיר לצמחי בר בארץ ישראל', הוצאת כנה, ירושלים תשנ"א. (הספר בקטלוג ULI) תודרה, באתר ITIS (באנגלית) תודרה, באתר NCBI (באנגלית) תודרה, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) תודרה, באתר צמח השדה תודרה, באתר Tropicos (באנגלית) תודרה, באתר GBIF (באנגלית) תודרה, באתר IPNI (באנגלית) תודרה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
מתתיהו וינוקור

מתתיהו וינוקור (1872, באלטה, אוקראינה – 5 בדצמבר 1961, תל אביב) היה תעשיין, סוחר ועסקן ציבורי. ממייסדי תל אביב וממייסדי בית הכנסת הגדול בעיר. וינוקור נולד בעיירה באלטה שבאוקראינה. עד גיל 15 למד בתלמוד תורה, ולאחר מכן עבר לסייע לאביו ולמד את מקצוע החבתנות (עשיית חביות עץ). ב-1905 עלה לארץ ישראל בעלייה השנייה, עבד בבציר במושבות ראשון לציון, חדרה ורחובות. לאחר כשנה פתח מפעל לייצור חביות עבור היקבים במושבות אלה (בשותפות עם מרדכי וייסר). במסגרת נסיעותיו לרוסיה בענייני עסקי החביות העלה לארץ ספרי תורה. ב-1909 היו וינוקור, רעייתו תרצה ושבעת ילדיהם, בין 66 המשפחות באגודת אחוזת בית להקמת תל אביב. בהגרלת המגרשים זכו במגרש ברחוב יהודה הלוי 31 ובנו בו את ביתם. כן היה וינוקור בין מייסדי מרכז בעלי מלאכה ובנק קופת עם. בין השנים 1924–1944 כיהן כיו"ר מרכז בעלי המלאכה בתל אביב. כנציג בעלי המלאכה נבחר לציר בקונגרס הציוני ה-14 שהתקיים בווינה. הוא ארגן את המניין הראשון לתפילה בתל אביב ופעל להקמת בית הכנסת הגדול ברחוב אלנבי, שהיה ממייסדיו. על שמו רחוב מתתיהו שבשכונת "מרכז בעלי מלאכה" בבני ברק. וינוקור נפטר ב-5 בדצמבר 1961 ונקבר בבית הקברות טרומפלדור. תירצה ומתתיהו וינוקור באתר מייסדי תל אביב מרדכי נאור, עמית לוינסון, מי היו 66 מייסדי תל אביב?, תל אביב בראשיתה : 1909-1934 : מקורות, סיכומים, פרשיות נבחרות וחומר עזר, יד יצחק בן-צבי 1984. באתר מט"ח מתתיהו וינוקור, דבר, 6 בדצמבר 1961 מדרכי נאור, מי היו 66 מייסדי תל אביב? מתתיהו וינוקור באתר GRAVEZ
דרום תל אביב

"דרום תל אביב" הוא מונח המתייחס לאזורה הדרומי של העיר תל אביב. הגדרת האזור אינה חד משמעית, ובדומה ל"צפון תל אביב" נתונה לפרשנויות שהשתנו עם הזמן. ההגדרות הרשמיות של דרום תל אביב, על פי חלוקת הרבעים המוניציפלית הוא רובע 8 (דרום) רוב שכונות רובע 9 (דרום מזרח) ורובע 7 בלי יפו. על אף שיפו נמצאת בדרומה של "תל אביב-יפו" – לא נהוג להתייחס אליה כ"דרום תל אביב". מבחינה זו, הגבול בין מרכז תל אביב ולבין דרומה הוא קו רחוב הרכבת, רחוב יהודה הלוי ודרך יפו-תל אביב, ועל פי גבול זה כוללת דרום תל אביב את שכונות נווה שאנן, פלורנטין, קריית שלום, שכונת שפירא, נווה עופר, גבעת הרצל, שכונת התקווה, כפר שלם, יד אליהו, תל חיים, נווה צה"ל, ונווה צדק. אזורים מסוימים ושכונות מסוימות הנכללות ברבעים 5 ו-6 (מרכז תל אביב) נתפשים בציבור באופן סובייקטיבי ומוגדרים אף הן כדרום. רחוב אלנבי לדוגמה, הנחשב על ידי תושבי מרכז תל אביב כרחוב מרכזי בליבה של העיר, נתפש מבחינות רבות, ועל ידי תושביה הצפוניים יותר של העיר, כגבולו הצפוני של דרום תל אביב. כך גם סביבת רחוב המסגר ואזור מתחם הרכבת. הסיבה לכך שאזורים בלתי דרומיים נכנסים תחת ההגדרה "דרום תל אביב" היא הזיהוי של דרום תל אביב עם האזורים העניים והמוזנחים יותר של העיר, אך עם תנופת השיפוצים בעשור האחרון, הגבולות הולכים ומטשטשים, ורחובות תעשייתיים כמו רחוב הארבעה הופכים לאזורי בילוי מטופחים. מסיבה זו ובדומה ל"צפון תל אביב", המושג "דרום תל אביב" הוא מושג סוציו-אקונומי הרבה יותר מאשר הגדרה גאוגרפית. שנים רבות נחשב אזור דרום תל אביב לאזור החלש ביותר של העיר מבחינה כלכלית, ואזורים רבים בו סובלים מהזנחה ממושכת. בנוסף, מוקדי הפשיעה העיקריים של העיר וכן אזורי המגורים של אוכלוסיות שוליים, מהגרים מאפריקה ועובדים זרים אחרים המרוכזות בשכונות דרום העיר. ג'נטריפיקציה יפו צפון תל אביב האתר הקהילתי של שכונות דרום תל אביב שרון רוטברד, "עיר לבנה, עיר שחורה", הוצאת בבל 2005 מוקי צור ושרון רוטברד (עורכים), לא ביפו ולא בתל אביב: סיפורים, עדויות ותעודות משכונת שפירא, בינ"ה והוצאת בבל, 2009 שחר סמוחה‏, אלימות, סמים וגניבות: מסע בדרום תל אביב, באתר וואלה, 12 בינואר 2013 צבי גיל, היי דרומה - תל אביב, באתר News1 מחלקה ראשונה, 8 בפברואר 2013 מאיה לקר, אזעקת אמת - פי ארבעה יותר בלבול, באתר הארץ, 17 באוקטובר 2013 ארי ליבסקר, 48 שעות עם תושבי דרום תל אביב, שמדברים על האשמים האמיתיים במצב השכונות, באתר כלכליסט, 8 בפברואר 2018 דנה ספקטור, בין הפטיש לסודן, באתר "ידיעות אחרונות", 9 במאי 2018 שחר סמוחה, ‏היום שאחרי ביטול המתווה: הכאוס חזר לרחובות דרום תל אביב, באתר גלובס, 19 במאי 2018
טכנופוביה

טכנופוביה (מילולית, מיוונית: בעת מפני טכנולוגיה) היא הימנעות קיצונית משימוש מיומן בטכנולוגיה ומפני רכישת מיומנויות טכניות. מיוחסת לרוב לחרדה מפני עולם ההיי-טק בכלל, ומפני עולם המחשבים והמחשוב בפרט. טכנופוביה היא תופעה פסיכולוגית הגורמת לתגובת הימנעות מוגזמת שאינה הולמת את המצב, לאובייקטים ומצבים המערבים טכנולוגיה. כל חרדה עלולה להוביל לתגובה של הימנעות ממצבים יומיומיים מקובלים ושכיחים. במקרה של טכנופוביה, הסובלים מהתופעה יעדיפו לעיתים קרובות להימנע ממגע עם המחשב או עם גאדג'טים ומכשירים אחרים (דוגמת די.וי.די, טלפון סלולרי וכדומה), גם במחיר של השקעת זמן רב, מאמצים, או אי-נוחות. לדוגמה, טכנופובים יעדיפו לעמוד בתור לבנק או לדואר על-מנת להימנע משיחה עם מענה קולי ממוחשב. הטכנופוב מנהל יומנים עבי-כרס ומסורבלים ונושא עמו ספרי טלפונים כבדים, שהחיפוש בהם אורך זמן ממושך, רק כדי שלא יאלץ להתמודד עם הטלפון הסלולרי והיומן הממוחשב. כיום, כאשר התקשורת מבוססת-המחשב הופכת מקובלת יותר ויותר, עלולה חרדה זו להרחיק את הסובלים ממנה מקשר עם בני משפחה וחברים שאינם טכנופובים. החרדות הבולטות יותר שיכולות להסתתר מאחורי התסמונת הכוללת טכנופוביה: חרדת הזר והבלתי צפוי: הלא-מוכר, הבלתי-ניתן לתפיסה מעורר תחושות מעורבות בבני-אדם. חרדת הזר עומדת בבסיס המכלול העוין של הדעות הקדומות, של הסטריאוטיפים. חרדת אובדן השליטה: המקרה שבו תוצאות הישג טכנולוגי עוררו חרדה וגיוס המוני של התנגדות היה ביצירת פצצת האטום. החרדה מתלות, למשל החשש מ"באג 2000". חרדת היריבות: קיימת ישות שכישוריה עולים על אלו שלנו, ובכך יש איום על הזהות ועל הביטחון העצמי. החרדה מהתנוונות והתיישנות: העבודה היא ערך עליון בתפיסת העולם של רוב האנשים, הפקדת המטלות בידי מכונות לא "תשחרר את האדם לעשייה אנושית נאורה" אלא תוביל אותו לבטלה ולניוון. הפחד לדעת יותר מדי: כבר במיתולוגיה היוונית, פרומתאוס נענש על שהביא את האש. כיוון שהתגובה הטכנופובית נתפסת כלא-הגיונית גם בעיני הסובל ממנה, מרבית הטכנופובים מאמצים לעצמם תירוצים: מבוגרים רבים טוענים שהם "לא שייכים לדור הזה" או "מבוגרים מכדי ללמוד", וצעירים רבים אומרים כי "מחשבים הם דבר מנוכר", "תמיד הייתי גרוע במחשבים" וכדומה. ואולם, בניגוד לסברה המקובלת, תופעת הטכנופוביה אינה קשורה לגיל, מעמד, או השכלה. לארי ד. רוזן, ומישל מ. וויל, זוג חוקרים אמריקניים, פרסמו מאמר בנושא בשנת 1995, במגזין הפסיכולוגי-מדעי Computers in Human Behavior. המאמר, שכותרתו "תחכום טכנולוגי וטכנופוביה אצל תלמידי אוניברסיטה מ-23 מדינות", הציג ממצאי מחקר בן כשלוש שנים, בהשתתפות 3,392 סטודנטים מ-38 אוניברסיטאות ברחבי העולם. מהמחקר עולה שאף על פי שהגיל הממוצע של הנחקרים היה 21, מידת ההצלחה של כל אחד מהם להשתמש במחשב הייתה שונה במידה רבה, והייתה קשורה יותר מכל לאופן שבו תפסו הם את הטכנולוגיה. אלו שחשו מאוימים הצליחו פחות. מי שהשיג את התוצאות הטובות ביותר היו, הסטודנטים הישראליים. לודיטים טכנופיליה אמיתי זיו, אז איך זה לחיות בלי סלולר? יש כמה אנשים שישמחו לספר לכם, באתר הארץ, 16 באוקטובר 2016