laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
היכל התהילה של כדורסל הנשים

היכל התהילה של כדורסל הנשים (באנגלית: Women's Basketball Hall of Fame) הוא היכל תהילה שכולל מוזיאון, הממוקם בעיר נוקסוויל שבטנסי, ארצות הברית. מונצחים בו אישים שתרמו לכדורסל הנשים ברחבי העולם, בהם כדורסלניות, מאמנים, שופטים ותורמים אחרים. החברוּת בהיכל אינה מוגבלת לנשים בלבד, אך הגברים הכלולים בו הם מיעוט; עד וכולל מחזור 2020 (אשר יונצח ביוני 2021) מוצגים בהיכל 178 חברים בסך הכול, בהם 155 נשים ו-23 גברים. בשנתיים הראשונות של טקס הצגת החברים החדשים, 1999 ו-2000, הצטרפו להיכל 25 ו-24 חברים, בהתאמה, ומאז 2001 נוספים בכל שנה בין 6 ל-10 חברים. ההיכל עצמו נבנה בתוך הקמפוס של אוניברסיטת טנסי, כהוקרה לקבוצת כדורסל הנשים של האוניברסיטה; הקבוצה זכתה ב-8 אליפויות ליגת המכללות תחת המאמנת פט סאמיט, הנחשבת לאחת ממאמנות כדורסל הנשים הטובות בהיסטוריה. הקטגוריות בהן נבחרים החברים בהיכל הן: "שחקנית", "שחקנית ותיקה", "שחקנית בינלאומית", "מאמן", "מאמן ותיק", "שופט" ו"תורם". כמו כן מעניק ההיכל מאז שנת 2010 את פרס "סוללות הדרך" ("Trailblazers of the Game") לקבוצות או ליגות אשר תרמו להתקדמות ולהצלחה של כדורסל הנשים בעולם. היכל התהילה של הכדורסל היכל התהילה של כדורסל המכללות אתר האינטרנט הרשמי של היכל התהילה של כדורסל הנשים (באנגלית) חברות היכל התהילה לפי שנה, באתר הרשמי בגיל 64 - פט סאמיט הלכה לעולמה, באתר ynet, 28 ביוני 2016 ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורסל ובנושא אצטדיונים ומתקני ספורט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ערן הלפרין

ערן הלפרין הוא פרופסור לביואינפורמטיקה באוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. הלפרין למד לתואר ראשון במדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב (1993) ותואר שני (1996). סיים את הדוקטורט בשנת 2001 בהנחיית פרופסור אורי צוויק. נושא עבודת המחקר שלו הייתה: Approximation algorithms for optimization problems. בשנים 2001–2003 למד לפוסט-דוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס בשנים 2003–2004 שימש כחוקר עמית באוניברסיטת פרינסטון. בשנת 2011 מונה לפרופסור במחלקה למיקרוביולוגיה מולקולרית בפקולטה למדעי החיים ובבית הספר למדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב. החל משנת 2016 מכהן כפרופסור באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. הלפרין עורך מחקרים פורצי דרך על שינוי גנטיקה אנושית, במטרה למצוא את הגורמים הגנטיים האחראים למחלות שונות, דוגמת סרטן ואלצהיימר, שיאפשרו פיתוח תרופות מותאמות אישית לחולה. כמו כן מפתח מתודות חישוביות וסטטיסטיות לניתוח יעיל של מידע גנטי. בשנת 2012 היה שותף בצוות מחקר שפיתח שיטה המאפשרת לאתר את המוצא הגאוגרפי של בני אדם לפי DNA שלהם ברזולוציה גבוה. 2014 פרס מחקר מקרן ע"ש יולודן (Juludan) 2012 נבחר על ידי The Marker לאחד מארבעים הצעירים המשפיעים מתחת לגיל 40. 2010 קתדרה לפיתוח קריירה על שם ריימונד ובברלי סאקלר. 2010 פרס קריל (Krill) למצוינות במחקר מדעי. 2001 מלגת רוטשילד לפוסט-דוקטורט. 2000 פרס אינטל לדוקטורנטים, אוניברסיטת תל אביב. 2000 פרס צ'קפוינט לדוקטורנטים, אוניברסיטת תל אביב. 1999 פרס מאוס לדוקטורנטים, אוניברסיטת תל אביב. 1993 מקום 24 בתחרות פונטם למתמטיקה. ערן הלפרין, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה ערן הלפרין, באתר dblp ערן הלפרין, באתר גוגל סקולר אתר האינטרנט של ערן הלפרין דף אישי באתר אוניברסיטת תל אביב למצוא את מוצא האדם בדנ"א באתר אוניברסיטת תל אביב אסף שטול-טראורינג, חוקרים מישראל פיתחו שיטה המאפשרת לאתר מוצא של בני אדם לפי דנ"א, באתר הארץ, 10 ביוני 2012 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הצל ואני

הצל ואני הוא שיר עברי שנכתב והולחן על ידי יהודה פוליקר. השיר נכלל באלבומו הרביעי של פוליקר, פחות אבל כואב, בשנת 1990, והוא השיר הראשון שאת מילותיו כתב פוליקר עצמו. השיר הוצג כמועמד למצעדי הפזמונים השבועיים של רשת ג' ב-4 בדצמבר 1990, זכה להצלחה, וצעד 21 שבועות, עד 11 ביוני 1991. שבוע אחד אף עמד בראש המצעד (18 בדצמבר 1990), ובמצעד השנתי תשנ"א (1991) של רשת ג' דורג במקום ה־16. נושא השיר הוא הצל והאדם ה"נושא" אותו. צֵל הוא אזור שבו מוסתר מקור האור הראשי, כך שהוא חשוך יותר בהשוואה לסביבתו. בפסיכולוגיה האנליטית, הצל הוא ארכיטיפ המתאר את החלקים באישיות האדם שאותם הוא מסרב לקבל ולכן מדחיקם. חלקים אלו נתפסים בעיניו כזרים לו וכ"אחרים", ולעיתים קרובות הוא מגיב אליהם בכעס או בשנאה. השיר, שמתחיל במילים "הצל שלי ואני יצאנו לדרך", מאניש את הצל ומנהל עמו דיאלוג (הצל שואל אותו: "לאן אתה לוקח?" המשורר משיב: "לאן אתה בורח?" וכו'). קיימים הסברים שונים למושג "הצל" בשיר. יש הרואים אותו כשיקוף החרדות והפחדים של האדם, יש הרואים אותו כיצר הרע באדם, ויש הרואים אותו כסוד אישי שהוא חלק מהאדם אך אינו גלוי כלפי חוץ. יציאתו מהארון של כותב השיר, יהודה פוליקר, בשנת 2010, עשויה לרמז כי ה"ארון" הוא אחד הפירושים למושג "הצל" כפי שמופיע בשיר. מילות השיר באתר שירונט ביצוע השיר המקורי באתר "מוזיקה ישראלית", יוטיוב מנשה כהן, טיפול פסיכולוגי: הצל שלי ואני 2011 יפית גולד, ‏הצל ואני / יהודה פוליקר, באתר כיפה, 10 בינואר, 2019
סולם מל

סולם מל (באנגלית: Mel scale) הוא סולם המבוסס על הדרך שבה בני אדם תופסים שמיעתית את גובה הצליל. בסולם מל, בניגוד לסולם הרץ הסטנדרטי, ההפרשים בין הגבהים נשמעים שווים על ידי המאזינים, כך שעלייה מ-500 ל-1000 מל תשמע זהה לעלייה מ-1000 ל-1500 מל. סולם מל הוא מונח שנטבע לראשונה בשנת 1937 על ידי שלושה חוקרים אמריקאים: סטיבנס, וולקמן וניומן. השם מל מגיע מן המילה האנגלית Melody. נקודת הייחוס בין סולם זה לסולמות אחרים היא ההקבלה ש-1000 הרץ יהיו שווים תמיד 1000 מל. מעל כ-500 הרץ, האוזן האנושית תצטרך מרווחים הולכים וגדלים כדי להבחין בעליות בגובה הצליל. לכן, סולם מל (שמטרתו לחקות את תפיסת הצליל של האוזן האנושית) יראה כי אם נעלה ארבע אוקטבות מעל 500 הרץ בסולם הרץ נעלה רק שתי אוקטבות בסולם מל מעל אותה נקודה. ישנן מספר נוסחאות מקובלות כדי להמיר בין תדירות בהרץ לתדירות במל. הנוסחא המקובלת ביותר בשימוש כיום היא הנוסחא של שאוגנסי: m = 2595 log 10 ⁡ ( 1 + f 700 ) {\displaystyle m=2595\log _{10}\left(1+{\frac {f}{700}}\right)} מדיה וקבצים בנושא סולם מל בוויקישיתוף Stevens, Stanley Smith; Volkmann; John; Newman, Edwin B. (1937). "A scale for the measurement of the psychological magnitude pitch". Journal of the Acoustical Society of America. 8 (3): 185–190. Bibcode:1937ASAJ....8..185S. doi:10.1121/1.1915893. אורכב מ-המקור ב-2013-04-14. W. Dixon Ward (1970). "Musical Perception". In Jerry V. Tobias (ed.). Foundations of Modern Auditory Theory. Vol. 1. Academic Press. p. 412. no one claims yet to have determined 'the' mel scale. Douglas O'Shaughnessy (1987). Speech communication: human and machine. Addison-Wesley. p. 150. ISBN 978-0-201-16520-3.
נאוכרוס

נֵאוֹכֵרוּס (שם מדעי: Neochoerus; מילולית: "חזיר חדש") הוא סוג מכרסם נכחד ממשפחת הקביתיים שחי באמריקה הדרומית ובאמריקה הצפונית בסוף הפליסטוקן. בני הסוג היו קרובים לקפיבארה והיו גדולים יחסית כשהגדולים מביניהם עלו על 200 ק"ג. רוב המינים חיו בדרום אמריקה מבוליביה עד לארגנטינה המין נאוכרוס פינקניי הוא היחיד שהיגר צפונה ונמצא עד למקסיקו ודרום ארצות הברית. כמו הקפיברות הם היו אוכלי צמחים רגועים אשר חיו חצי מזמנם במים. ייתכן שגם חיו בעדרים גדולים. Neochoerus aesopi Neochoerus occidentalis Neochoerus cordobai נאוכרוס פינקניי (Neochoerus pinckneyi) Neochoerus sirasakae Neochoerus sulcidens Neochoerus tarijensis מדיה וקבצים בנושא נאוכרוס בוויקישיתוף נאוכרוס, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) נאוכרוס, באתר GBIF (באנגלית)
כביש 653

כביש 653 הוא כביש רוחב אזורי בבקעת הנדיב, שמתחיל בצומת בנימינה, עובר דרך בנימינה-גבעת עדה ונגמר בכניסה לקיבוץ רגבים, לאחר מעבר מתחת לגשר עליו עובר כביש 6. אורכו הכולל של הכביש הוא כ-11 ק"מ. לקראת סוף 1929 הוחל בסלילת הכביש על ידי פיק"א, כדי להקל על החיבור בין גבעת עדה לבנימינה, והוא נסלל במהלך שנת 1930. בין סוללי הכביש היו חברי קיבוץ השומר הצעיר בבנימינה. כבישי ישראל לקראת חוסר ידים עובדות, הארץ, 22 ביולי 1929 כביש בנימינה - גבעת עדה, דואר היום, 15 בנובמבר 1929 למצב העבודה במושבה, הארץ, 15 באוגוסט 1930 נשלם מפעל הכבישים בעמק, דבר, 22 בינואר 1931 תבנית:השומר הצעיר
אלגה

אלגה (בקזחית: Алға; ברוסית: Алга́) היא עיירה שנמצאת במחוז אקטובה, קזחסטן. על שם העיירה, נקרא מכתש במאדים בשם אלגה. אלגה נמצאת כ-1,019 קילומטרים מעיר הבירה אסטנה וכ-45 קילומטרים מבירת המחוז אקטובה. העיירה נמצאת על גדות נהר האילק (אנ'). העיירה ממוקמת ליד כביש A27. התחבורה הציבורית העיקרית של התושבים באלגה הם מיניבוסים קטנים. ב-10 בפברואר 1934 התקבלה אלגה ככפר עבודה, וב-1961 הוכרזה אלגה כעיירה. בתקופה הסובייטית, פעל בעיירה מפעל כימי שבו יצרו דשן. הוא נסגר ונהרס מאחר שגרם לנזק סביבתי חמור[דרוש מקור]. בעיירה ישנם בתי ספר, בית יתומים, בריכת שחייה, מכללה תעשייתית-טכנית ובית ספר לנוער שבו נלמד רק ספורט. מדיה וקבצים בנושא אלגה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אלגה Alǵa (City, Kazakhstan) - Population Statistics, Charts, Map and Location, citypopulation.info "АЛГА (город)". Энциклопедический словарь. נבדק ב-2012-10-30. ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בקזחסטן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ביג בנד

ביג בנד (באנגלית: Big Band, בתרגום לעברית: להקה גדולה) או תזמורת ג'אז הוא הרכב מוזיקלי גדול שמנגן מוזיקת ג'אז, בעיקר סווינג. תזמורת הביג בנד מחולקת למספר חטיבות (סקציות), על פי כלי הנגינה. בכל מחלקה יש בדרך כלל 4 נגנים או יותר. לכל התזמורות יש בדרך כלל חטיבת קצב, שמכילה מערכת תופים, קונטרבס או טובה (לעיתים הקונטרבס מוחלף בגיטרה בס), פסנתר ולפעמים גם גיטרה או בנג'ו. חטיבת כלי נשיפה ממתכת המונה חצוצרות וטרומבונים וחטיבת כלי נשיפה מעץ המונה 4–5 סקסופונים (סופרן, אלט, טנור, בריטון ולעיתים בס) וקלרינט בסקציה זו משולב בדרך כלל נגן המסוגל לנגן על כלי נשיפה שונים נוספים כגון חליל צד, אבוב, קרן אנגלית וכדומה. לפעמים למחלקות אלו נוספת מחלקת כלי הקשה, בעיקר אם התזמורת מנגנת ג'אז לטיני או סלסה. מוזיקת הביג בנד הגיעה לשיאה בשנות השלושים, והיוותה חלק מהמיינסטרים אז. התזמורות הגדולות ביותר הונהגו על ידי קאונט בייסי, דיוק אלינגטון, פלטשר הנדרסון, ג'ימי דורסי, טומי דורסי, בני גודמן, ארטי שו, וודי הרמן, לס בראון, סטן קנטון, גלן מילר ועוד רבים. גם היום מוזיקת ביג בנד מנוגנת ונשמעת, בעיקר בזכות הפופולריות של הרכבים כאלו בתיכונים ובמגמות המוזיקה. ישנן גם תזמורות ביג בנד שמנהיגן הקודם נפטר, אך הוא הוחלף בידי מישהו אחר והן עדיין ממשיכות לפעול, כמו למשל תזמורת הביג בנד של צ'ארלס מינגוס. תזמורות הביג בנד של היום מנגנות סגנונות שונים, הנעים בין הסווינג הישן שאותו ניגנו בשנות ה-30 וה-40 לבין פיוז'ן וג'אז מודרני. רשימת מובילי ביג בנד Lewis A. Erenberg, Swingin’ the Dream: Big Band Jazz and the Rebirth of American Culture, Chicago: University of Chicago Press, 1998. David W. Stowe, Swing Changes: Big-Band Jazz in New Deal America, Cambridge, MA: Harvard University Press, 1994. מדיה וקבצים בנושא ביג בנד בוויקישיתוף Big Band Library
אפיקיון

אפיקיון (שם מדעי: Epicyon; מילולית: "יותר מכלב") הוא סוג טורף נכחד ממשפחת הכלביים שהיה דומה לזאב המודרני, אך היה גדול ממנו, ולמעשה היה הגדול שבכל הכלבים מעולם. הוא השתייך לתת-המשפחה הנכחדת בורופגיים (Borophaginae) אשר דמתה לצבועים ויכלו לרסק עצמות במלתעותיהם החזקות. מאובניו נמצאו ב-1858 באמריקה הצפונית מפלורידה עד אלברטה ועד קליפורניה. במקור שייכו אותו לסוג כלב, אך בהמשך העבירו אותו לסוג חדש ששייך לקבוצת כלבים אחרת. האפיקיון הגיע לאורך 1.5 מטר והגיע למשקל 60–170 קילוגרם, שהגדול מביניהם היה המין Epicyon haydeni, מה שהופך אותו לכלב הגדול ביותר מעולם. הא היה בעל לסתות חזקות המזכירות לסתות אריה שהיו בעלות יכולת נשיכה חזקה מהרבה מכל כלב מודרני ועזרו לו לרסק עצמות. האפיקיון חי בערבות אמריקה הקדומה לצד טורפים נוספים כמו דוביים, שנחרבים, ברבורופליים וכלבים דומים אליו כמו הבורופאגוס (Borophagus). כלב זה היה מטורפי-העל של אמריקה ונראה שצד בקבוצות, איתם היה יכול להפיל טרף כבד ממנו בהרבה בדומה לזאבים רגילים. כמו כן סביר להניח שהוא חטף טרף של טורפים אחרים אשר צדו לבדם. הטרף העיקרי שלו היה גמליים נכחדים כמו האייפיקמלוס הגבוה, סוסיים קדומים וקרנפיים שרעו בערבות אמריקה של המיוקן. להקות של כלב זה מופיעות בסדרה מפלצות חוזרות לתחייה שם הן הורגות אמפיקיונים צעירים. מדיה וקבצים בנושא אפיקיון בוויקישיתוף אפיקיון, באתר GBIF (באנגלית)
לרסקי

לרסקי (Lerski) הוא שם משפחה. האם התכוונתם ל... הולי לרסקי (אנ') – זמר ופזמונאי אנגלי הֶלְמַר לֶרְסקי – צלם וצלם קולנוע יהודי-שווייצרי-אמריקאי-ישראלי, שנודע בתצלומי תקריב הדיוקנאות שלו יז'י לרסקי – משפטן פולני-אמריקאי, חוקר מדע המדינה, היסטוריון וחסיד אומות העולם
רמוצ'רוס

רמוצ'רוס (שם מדעי: Ramoceros) הוא סוג נכחד שלמעלה גירה ממשפחת האנטילוקפריים, בה מצויה היום רק האנטילוקפרה האמריקאית. יונק קדום זה חי בערבות אמריקה הצפונית בתקופת המיוקן והפליוקן. המאובנים של הסוג התגלו ב-1937. יונק זה דמה במראהו לאנטילוקפרה אך היו לו קרניים עבות, מעוצות וארוכות יותר, אשר היו כנראה אמצעי של הזכרים להתחרות זה בזה על נקבות. בדומה לאיילים ולאנטילוקפרות המודרניות הקרניים נשרו כל שנה וצמחו מחדש. הוא היה קטן בהרבה מהאנטילוקפרה והגיע לאורך מטר אחד ולמשקל 10-20 קילוגרם. מבנה גופו עוצב כנראה למהירות כדי להתחרות בטורפיה הקטלניים של אמריקה הצפונית במהלך המיוקן. יונק קדום זה הופיע בסדרה מפלצות חוזרות לתחייה. מדיה וקבצים בנושא רמוצ'רוס בוויקישיתוף רמוצ'רוס, באתר GBIF (באנגלית)
שמעון לביא (פרופסור)

שמעון לביא (Lavee;‏ 29 בינואר 1931 – 25 באפריל 2016) היה פרופסור לחקלאות, חוקר, מפתח ומדריך חקלאי ישראלי. שמעון לביא נולד בברלין בירת גרמניה. ב-1931. בגיל שלוש, עלה לארץ ישראל עם משפחתו (על רקע עליית הנאצים לשלטון) והתגורר בתל אביב. התגייס לצה"ל בגיל 17 ונמנה עם המחזור הראשון של הנח"ל. בהמשך היה ממקימי קיבוץ תל קציר. למד חקלאות באוניברסיטה העברית בירושלים עד תואר דוקטור והתמחה בפיזיולוגיה של הצמח. את הפוסט-דוקטורט שלו עשה באוניברסיטת מדיסון שבוויסקונסין, גם כן בתחום זה. בשנים 1975–1978 כיהן כמנהל המכון למטעים במכון וולקני ובשנים 1983–1985 כיהן כסגן ראש מנהל המחקר החקלאי. פרופסור לביא היה חוקר ומדריך מטעים (עצי פרי נשירים, זית וגפן). הוא עסק בהשבחת הזית וייצר מספר זנים ייחודיים; הנפוץ ביניהם – "ברנע". בתחום אחר, היה מהראשונים לגדל ולשלב תרביות תאים במחקר של עצים, והכניס לארץ את השימוש בגידול רקמות צמחיות בתרבית. היה בין מקימי האגודה הישראלית לגידול רקמות ושימש כנשיאה הראשון במשך 8 שנים. בשנת 1953 נישא לאיה ויזל והיה אב לשלושה. נפטר ב-25 באפריל 2016. פרופסור שמעון לביא באתר הפקולטה לחקלאות, מזון וסביבה ע"ש רוברט ה. סמית, האוניברסיטה העברית בירושלים פרופסור שמעון לביא באתר מינהל המחקר החקלאי, מרכז וולקני שמעון וילנאי, היכן הם היום? פרופ' שמעון לביא, "יבול שיא", 93 (מרץ 2014), עמ' 48–49 שמעון לביא (1931-2016), דף שער בספרייה הלאומית שמעון וילנאי, היכן הם היום? פרופ' שמעון לביא, "יבול שיא", 93 (מרץ 2014), עמ' 48–49. הילה אלפרט, חברים במועדון הזיתים, באתר ישראל היום, 10 במרץ 2023 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אנטואן בורנונביל

אנטואן בורנונביל (בצרפתית: Antoine Bournonville ‏ 19 במאי 1760 - 11 בינואר 1843) היה רקדן בלט וכוריאוגרף צרפתי, שעבד בבלט המלכותי השוודי ובבלט המלכותי הדני ועם הזמן התמנה למנהל בלט בזה האחרון. הוא מילא מקום חשוב בפיתוח הבלט בסקנדינביה. אנטואן היה אביו של אוגוסט בורנונביל. בורנונביל היה בנם של השחקנים לואי-אמאבל בורנונביל וז'אן אברארד, אח תאום לגיום. בשנת 1769, בגיל תשע, החל ללמוד אצל ז'אן-ז'ורז' נובר, ובהמשך יצא למסעות הופעות בווינה, פריז ולונדון, עד 1782, אז הוזמן לעבוד בבלט המלכותי השוודי שליד האופרה המלכותית השוודית בסטוקהולם עם אחותו ז'ולי אליקס דה לה פיי. בורנונוויל היה רקדן ראשי ומדריך בלט באופרה המלכותית השוודית בסטוקהולם עד 1792. בתקופת שהותו בשוודיה, תואר כיפה-תואר כאפולו: "הופעתו הייתה כשל אפולו לכל דבר. נוסף לכך, היה לו נוהג וירטואוזי בכל סוגי המחול, שבו השתמש בטעם המעודן והמשובח ביותר." גוסטב השלישי, מלך שוודיה התלהב פעם כל כך מאיכות הביצוע שלו ומיופיו, עד שקרא אליו להתיר את הסרט שעל שערו כדי שיוכל לראות את קווצות השיער מתנופפות תוך כדי הפירואט. תלמידתו הנבחרת ובת-זוגו לריקוד בשוודיה הייתה שרלוטה שלוטסברג, שעמה יצר צמד מצליח בבלטים. הוא זה שביקש לצוות אותה אליו כבת-זוגו, לאחר שהכיר בכשרונה כאמנית; ב-1784 נתן לה ביוזמתו הוא תפקיד בבלט Les Meunieres Provencaux, שנחשב לראשית בגרותה האמיתית של סלוטסברג כאמנית. בורנונביל היה פעיל גם כשחקן, זמר וכוריאוגרף. במהלך שנותיו בשוודיה כתב את הבלטים Les Meuniers provençaux ‏ (1785) ו- Les Pêcheurs ‏ (1789). בורנונביל עזב את שוודיה בשנת 1792, לאחר ההתנקשות בחיי המלך גוסטב השלישי, והתקבל לעבודה בבלט המלכותי הדני בקופנהגן, לאחר הופעת אורח במקום. בת-הזוג שביהר להופעותיו בדנמרק הייתה מארי כריסטין ביורן. בשנים 1823-1816 כיהן כמנהל הבלט בבלט המלכותי הדני. בורנונביל נישא בראשונה לרקדנית הדנית מריאן ינסן. בפעם השנייה נשא לאישה את סוכנת הבית השוודית שלו, לוויסה זונדברג (אמו של אוגוסט בורנונביל. כמו כן הביא לעולם ילד עם הרקדנית הדנית קארו אולסן. מדיה וקבצים בנושא אנטואן בורנונביל בוויקישיתוף אנטואן בורנונביל, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
נבחרת ארצות הברית בכדורסל באולימפיאדת רומא

נבחרת ארצות הברית בכדורסל באולימפיאדת רומא (1960) (באנגלית: United States men's Olympic basketball team‏ 1960), הייתה הקבוצה החמישית של נבחרת ארצות הברית בכדורסל אשר לקחה חלק במשחקים האולימפיים. הנבחרת זכתה במדליית הזהב בטורניר הכדורסל של אולימפיאדת רומא (1960), לאחר שניצחה בכל שמונת משחקיה בהפרש ממוצע של כ-42 נקודות. בשנת 2010 הוצגה הנבחרת כולה כחברה בהיכל התהילה של הכדורסל. מכיוון שבאותה תקופה לא הורשו כדורסלנים מקצוענים להשתתף בתחרויות בינלאומיות, ערכה הקבוצה מיונים תחרותיים לקביעת שחקני הסגל. המיונים נערכו בעיר דנוור שבקולורדו, והשתתפו בהם שמונה קבוצות לא־מקצועיות, בהן קבוצת אוניברסיטת המדינה של אוהיו (אלופת טורניר המכללות), קבוצת כוכבי ליגת המכללות, קבוצת כוכבי ליגת המכללות הקטנות (NAIA) וקבוצת "פאוריה קאטרפילרס" (אלופת ליגת החובבים). קבוצת כוכבי ליגת המכללות ניצחה במשחקי המיונים, ומאמנה פיט ניואל, שהיה אז מאמן אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, נבחר לאמן את נבחרת ארצות הברית. באותן שנים נאבקו ביניהן ליגת המכללות וליגת החובבים על השליטה בארגון "USA Basketball" – הגוף המנהל של הכדורסל בארצות הברית – והרכבת הנבחרת ייצגה מעין פשרה ביניהן; הנבחרת הסופית כללה שבעה שחקנים מליגת המכללות, ארבעה שחקנים מליגת החובבים ושחקן אחד ששירת אז בצבא ארצות הברית (אדריאן סמית'). פשרה זו הביאה לכך שנשארו מחוץ לקבוצה מספר שחקני מכללות מצטיינים, כגון ג'ון האבליצ'ק, סאץ' סנדרס ולני וילקינס. במשחק הראשון של הטורניר האולימפי הביסה ארצות הברית את נבחרת איטליה בתוצאה 88–54, ובהמשך שלב הבתים גברה בקלות גם על נבחרת יפן (125–66) ונבחרת הונגריה (107–63). בסיבוב השני ניצחה את נבחרת יוגוסלביה בהפרש של 62 נקודות (104–42), לאחר שפתחה את המשחק ביתרון 32–1. לאחר מכן הביסה את נבחרת אורוגוואי (108–50), וגברה על נבחרת ברית המועצות החזקה בתוצאה 81–57. במשחק חצי הגמר קלע ג'רי לוקאס 26 נקודות, והוביל את קבוצתו לניצחון על נבחרת איטליה בתוצאה 112–81. במשחק הגמר גברה ארצות הברית על נבחרת ברזיל בתוצאה 90–63, הודות להתעלות נוספת של לוקאס שקלע 23 נקודות. לאורך הטורניר קלעה נבחרת ארצות הברית ממוצע של כ-102 נקודות למשחק, וספגה כ-60 נקודות בממוצע למשחק. הקלעים המובילים של הנבחרת היו אוסקר רוברטסון (17.0 נקודות למשחק), ג'רי לוקאס (16.8), ג'רי וסט (14.3), טרי דיסינג'ר (11.5), אדריאן סמית' (10.9), וולט בלאמי (8.1) ובוב בוזר (7.0). נבחרת ארצות הברית באולימפיאדת רומא נחשבת בעיני רבים ל"קבוצה החובבנית" הטובה בתולדות הכדורסל. שמונה משחקני הקבוצה השתתפו לאורך הקריירה במשחק האולסטאר של ה-NBA, וארבעה מהם – רוברטסון, וסט, לוקאס ובלאמי – הוצגו בהיכל התהילה של הכדורסל. כמו כן חברים בהיכל התהילה מאמן הנבחרת פיט ניואל, ומנהל הנבחרת דאץ' לונבורג. בשנת 2010 הונצחה הנבחרת בשלמותה כחברה בהיכל התהילה, כשהוצגה בו לצד נבחרת ארצות הברית באולימפיאדת ברצלונה (ה"דרים טים"). נבחרת ארצות הברית בכדורסל באולימפיאדת ברצלונה עמוד הנבחרת באתר היכל התהילה Collegians Were the Olympic Basketball Show in 1960, באתר הניו יורק טיימס, 7 באוגוסט 2010 נבחרת ארצות הברית באולימפיאדת רומא, באתר USA Basketball סטטיסטיקות המשחק בין ארצות הברית לאיטליה, באתר basketball-reference.com סטטיסטיקות המשחק בין ארצות הברית לברזיל, באתר basketball-reference.com נבחרת ארצות הברית באולימפיאדת רומא, באתר basketball-reference.com השחקנים הם רוברטסון, וסט, לוקאס, בלאמי, דיסינג'ר, סמית', בוזר ואימהוף.
ברבורופליים

ברבורופליים (שם מדעי: Barbourofelidae) היא משפחה של טורפים נכחדים מתת-סדרת דמויי חתול שדמו במראם לחתולים שנחרבים גדולים ובעבר היו חלק ממשפחת החתוליים. הם חיו באפריקה, אירואסיה ואמריקה הצפונית במשך תקופת המיוקן ומילאו את הגומחות של הטורפים הגדולים כמו האריות והטיגריסים של ימינו. משפחה זו התפתחה מבני משפחת הנימרווידיים הקטנים יותר אך דומים לברבורופליים. המאפיין העיקרי שלהם היא שהם היו בעלי ניבי חרב גדולים והיו גם בעלי נדנים בלסתם התחתונה לשיניים אלה. הם השתמשו בהם כדי להרוג את טרפם שכלל מיני פרסתנים. הגדול שבבני המשפחה הוא הברבורופליס (Barbourofelis) שהגיע לגודל 400 ק"ג והיה בעל הניבים הארוכים מכל הטורפים לאחר הסמילודון. Ginsburgsmilus Afrosmilus Prosansanosmilus סנסנוסמילוס (Sansanosmilus) Syrtosmilus Vampyrictis ברבורופליס (Barbourofelis) אלבנוסמילוס (Albanosmilus) מדיה וקבצים בנושא ברבורופליים בוויקישיתוף ברבורופליים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) ברבורופליים, באתר GBIF (באנגלית)
אמנת הירח

אמנת הירח (באנגלית: Moon Treaty) היא אמנה המסדירה את פעילותן של המדינות על הירח ועל גרמי שמים נוספים. אמנת הירח נחתמה ב-18 בדצמבר 1979 בניו יורק, בעקבות יוזמה של ברית המועצות. ב-5 בדצמבר 1979 אימצה העצרת הכללית של האומות המאוחדות את ההסכם בהחלטה 34/68, ונכנסה לתוקף ב-11 ביולי 1984. 11 מדינות שותפות להסכם ועוד ארבע חתומות עליו.[דרושה הבהרה] האמנה נועדה להפוך את הירח לבין לאומי ולהסדיר את הפעולות המתבצעות עליו. בנוסף לכך, היא נועדה לכך שלא ייווצר סכסוך בין מדינות וממשלות. בין היתר, האמנה קובעת שכל מדינה שרוצה להנחית חללית על הירח צריכה לנהוג על פי אמצעים מסוימים וחוקים מיוחדים כדי למנוע שיבוש באיזון הירח עקב זיהום, שינויים שליליים בסביבה ועוד. אמנת הירח גם אוסרת על כל שימוש בכלי נשק או אמצעי צבאי בכלל על הירח. כפי שמתבטא בהוראות אמנה זו, הירח ומשאבי הטבע שלו הם המורשת המשותפת של האנושות. הירח אינו כפוף לניכוס לאומי על ידי כל טענת ריבונות, באמצעות שימוש או כיבוש, או בכל דרך אחרת. לא פני השטח ולא תת-קרקעית הירח, ואף חלק ממנו או משאבי הטבע שלו, אינם יכולים להיות נחלתם של מדינה, ארגון בין-ממשלתי או לא-ממשלתי בינלאומי, ארגון לאומי או ישות לא-ממשלתית, או של אדם מסוים. בפועל, אמנת הירח היא הסכם כושל, כיוון שהוא לא אושר על ידי אף אחת מהמדינות העוסקות בחקר חלל והטסת חלליות אל הירח ואל החלל בכלל כגון ארצות הברית וברית המועצות. האמנה בדבר אחריות בחלל מדיה וקבצים בנושא אמנת הירח בוויקישיתוף אמנת הירח, באתר האמריקני לחקר החלל NTI, Agreement Governing the Activities of States on the Moon and Other Celestial Bodies (Moon Agreement) ערך זה הוא קצרמר בנושא אמנות והסכמים ובנושא מדעי החלל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אוניברסיטת סטוקהולם

אוניברסיטת סטוקהולם (בשוודית: Stockholms universitet) היא אוניברסיטה ציבורית בסטוקהולם, שוודיה, שנוסדה כמכללה בשנת 1878, עד שנת 1960 כשהוענק לה מעמד של אוניברסיטה. היא אחד המוסדות האקדמיים הגדולים בסקנדינביה, עם למעלה מ-39,000 סטודנטים (2007) ב-4 פקולטות שונות: משפטים, מדעי הרוח, מתמטיקה ומדעי הטבע, והאוניברסיטה ה-4 הוותיקה ביותר בשוודיה. האוניברסיטה דורגה במקום ה-84 בדירוג האקדמי של אוניברסיטאות בעולם (ARWU). אוניברסיטת סטוקהולם מציעה כ-1,200 קורסים בתחומים שונים כגון משפטים, כלכלה, מדע המדינה, דרמטורגיה, פיזיקה, כימיה וגאוגרפיה. היוזמה להקמת אוניברסיטה בסטוקהולם נלקחה על ידי מועצת העיר סטוקהולם. התהליך הושלם בדצמבר 1865 כשהוחלט להקים קרן ועדה להקמת "מוסד להשכלה גבוהה בעיר הבירה". 9 חברי הוועדה היו אזרחים בולטים ומכובדים, אשר סייעו בהתפתחות המדע והחברה. הצעד החשוב הבא התרחש באוקטובר 1869, כשאגודת מכללת האוניברסיטה של סטוקהולם הוקמה. כמה מחברי הוועדה הפכו לחברי האגודה, מתוכם פרופסור פר הנריק מאלסטן (Pehr Henrik Malmsten). משימתה של האגודה הייתה להקים אוניברסיטה בעיר סטוקהולם, אשר "לא תתמוסס עד להקמת המכללה ועתידה יובטח". תזכיר המכללה אומץ במאי 1877, וכבר בסמסטר הסתיו של השנה הבאה החלה פעילותה. בשנת 1878 החלה מכללת האוניברסיטה Stockholms högskola בפעילותה, עם סדרת הרצאות פתוחות לקהל בנושא מדעי הטבע. ציון דרך משמעותי בתולדות האוניברסיטה הוא מינויה של סופיה קובלבסקיה במחלקה למתמטיקה ב-1889, מה שהפך אותה לפרופסורית השלישית באירופה. ב-1904 הפכה המכללה למוסד רשמי להענקת תארים. תחילה, היה מתחם האוניברסיטה ממוקם במרכז סטוקהולם באובזרווטוריילונדן, אך עם עלייה מתמדת במספר הנרשמים, נדרש להעתיק את קמפוס האוניברסיטה למקום גדול יותר. מאז 1970, מתקיימות רוב פעילויותיה של האוניברסיטה במתחם הקמפוס העיקרי בצפון מרכז העיר, שהיה בשימוש האקדמיה המלכותית לחקלאות ויעור. בשנת 1988 נבנה בקמפוס בניין אאולה מגנה. המקום נבחר לארח בשנת 2019 את הויקימניה, הכנס השנתי הבינלאומי של קרן ויקימדיה. סוונטה ארהניוס - כימאי שוודי, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1903. הנס פון אוילר-שלפין - ביוכימאי שוודי, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1929. ג'ורג' דה הוושי - חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1943. גונאר מירדאל - חתן פרס נובל לכלכלה לשנת 1974. תומאס טראנסטרמר - סופר ומשורר, חתן פרס נובל לספרות לשנת 2011. אינגמר ברגמן - במאי ושחקן. קארל בילדט - פוליטיקאי ודיפלומט, ראש ממשלת שוודיה לשעבר. הנס בליקס - שר החוץ השוודי וראש הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית לשעבר. דאג המרשלד - דיפלומט שוודי. מדלן, נסיכת שוודיה אולוף פלמה - ראש ממשלת שוודיה לשעבר. אנדראס פפנדראו - כלכלן, מדינאי ופוליטיקאי יווני. יורגוס פפנדראו - ראש ממשלת יוון לשעבר. פרדריק ריינפלט - פוליטיקאי וכלכלן שוודי, ראש ממשלת שוודיה לשעבר. פיטר לינדגרן - מוזיקאי שוודי. כריסטר פוגלסנג - פיזיקאי ואסטרונאוט שוודי. ספריית אוניברסיטת סטוקהולם היא אחת הספריות הגדולות למחקר ואחד ממוסדות התרבות הפופולריים ביותר בסטוקהולם, עם כ-1.5 מיליון מבקרים בשנה. הספרייה מהווה גם כן מקום מפגש בקמפוס ומרכז לזרימת מידע באוניברסיטה. מדיה וקבצים בנושא אוניברסיטת סטוקהולם בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אוניברסיטת סטוקהולם (בשוודית) אוניברסיטת סטוקהולם, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אוניברסיטת סטוקהולם, ברשת החברתית אינסטגרם Top 100 Universities in the World: Best Colleges, www.ulinks.com Stockholms högskolas matrikel, Elise Adelsköld, 1969, עמ' 52. (בנורווגית)