laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מני פאר

מני פאר (6 בספטמבר 1946 – 3 בספטמבר 2014, י' באלול ה'תש"ו – ח' באלול ה'תשע"ד) היה שחקן תיאטרון וקולנוע, שדרן רדיו ומנחה טלוויזיה ישראלי. נולד בשם מנחם באואר בקיבוץ תל יצחק, וגדל בתל אביב. למד באוניברסיטת תל אביב וקיבל תואר ראשון בתולדות האמנות ופילוסופיה. הוא בוגר מחזור ב' של הסטודיו למשחק ניסן נתיב. באפריל 2014 חשף בעמוד הפייסבוק שלו כי הוא חולה בסרטן. ב-3 בספטמבר 2014 נפטר מהמחלה, שלושה ימים לפני שמלאו לו 68 שנים. מני פאר היה בן זוגה של קרני, איתה ערך מסיבת חתונה בספטמבר 1972 (אשר לא כללה טקס נישואין), ולהם שלושה בנים. פאר שיחק בתיאטראות האהל, תיאטרון באר שבע, תיאטרון בית ליסין ובמסגרות תיאטרון אחרות. הופיע במספר סרטי קולנוע, בהם "חסמבה ונערי ההפקר", "סלומוניקו", ובסרט ההמשך "יהיה טוב סלומוניקו", "שרית", "בדרנית בחצות" ו"דמיונות". היה בעל טור קבוע בשם "ממני אליכם" בשבועון המוזיקה והבידור "להיטון". בחנוכה 2008 השתתף בהצגה "טופלה טוטוריטו" בבימויו של מנחם גולן. השתתף בתפקיד עצמו בסדרות "השיר שלנו" ו"דני הוליווד". בשנת 2013 החל לשחק במחזמר "אלדורדו" בתפקיד הקצין בוגנוב, הפקה של מנחם גולן, לפי מחזה של יגאל מוסינזון, שנודע בעיקר כסרט קולנוע. הנחה תוכניות רדיו וטלוויזיה בקול ישראל ובערוץ הראשון, בהן "עלי כותרת", "שעה טובה", "סיבה למסיבה", "אולפן קיץ", "ממני", "אצל מני" ו"בין הכיסאות". הוא הנחה כנסים וערבי בידור, כגון תחרות מלכת היופי, טקסי סיום באקדמיה, והיה כרוז במכירות פומביות. בשנת 2008 הנחה את התוכנית "שיחות חיות" ברצועת הילדים והנוער של הערוץ הראשון. תוכנית שעסקה בבעלי חיים. בשנותיו האחרונות הנחה מופעי זמר שונים ברחבי הארץ, שבהם שילב סיפורים שהם פרי התחקירים שערך בשידורי הרדיו ובטלוויזיה. בין המופעים: "לי כל שיר נושא סיפור" - על תולדות הזמר העברי, "קומה פרימה" – שירי פסטיבל סן רמו ו"קרייזי לאב" – תרבות שנות ה-60. הוא הרצה בנושא זיוף בתולדות האמנות ובנושא תרבות היין, כמו המופע "נכנס יין, יצאה תרבות". ביוני 2010 מונה לעורך המגזין "יין, גורמה & אלכוהול". פאר הרצה בבית הספר לתקשורת של אוניברסיטת אריאל. מני פאר, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית מני פאר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מני פאר, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי מני פאר, באתר MusicBrainz (באנגלית) הטור הקבוע של מני פאר באתר "בקבוק" במטבח עם מני פאר, ראיון באתר אפוק טיימס, 2 באוגוסט 2013 בעקבות מותו: רן בוקר, מני פאר הלך לעולמו, באתר ynet, 3 בספטמבר 2014 שגיא בן נון‏, משפחה וחברים נפרדים ממני פאר: "אבא נלחם כמו גיבור", באתר וואלה, 3 בספטמבר 2014 האיש שנכנס אל הלב: הרגעים הגדולים של מני פאר, באתר ‏מאקו‏, 3 בספטמבר 2014 עמית קוטלר, בדרן ומראיין רציני: פרידה ממני פאר, באתר ynet, 3 בספטמבר 2014 מני פאר: "אני נאבק במחלת הסרטן", באתר וואלה, 15 באפריל 2014 מערכת, הפנים האמיתיות של מני פאר, באתר nana10‏, 29 במאי 2014 סגל מרצים אוניברסיטת אריאל
טען ביניים

טען ביניים הוא הליך משפטי שהיה ניתן לנקוט בעבר בישראל. במסגרת ההליך בעל דין, שנתבע, או שצפוי להיתבע, על ידי צדדים שונים בתביעות סותרות, ואשר אין לו עניין במחלוקת גופה, רשאי לפנות לבית המשפט בבקשה שיכריע בתביעות הסותרות. לדוגמה, אדם המחזיק בנכס ללא שהוא טוען לבעלות עליו, הנתבע בידי שני תובעים שונים שכל אחד מהם טוען לבעלות בנכס. ככל שהמחזיק אינו יודע עם מי הצדק, הוא רשאי לפנות לבית המשפט בהליך של טען ביניים כדי שבית המשפט יכריע למי הבעלות בנכס. מקרה נפוץ נוסף הוא מי שמחזיק כספים שאינם שלו ויש מספר אנשים או מעקלים אשר טוענים לכספים אלו. בעל הדין המגיש טען ביניים, מכונה "מבקש", ומי שטוען לזכות באותו עניין נקרא "טוען". על המבקש בטען ביניים להצהיר כי הוא אינו תובע טובת הנאה בנושא השנוי במחלוקת, אינו בקנוניה עם אחד הצדדים, ומוכן לפעול כפי שייפסק (לרבות העברת נושא התביעה לבית המשפט). על הטוען להגיש הודעת הסתלקות לפיה הוא אינו תובע דבר, או הודעת פרטים, אשר מפרטת את נימוקי תביעתו. בית המשפט רשאי לתת צו גודר כנגד טוען. אם הטוען הגיש הודעת הסתלקות, הצו יחסום כל תביעה עתידית שלו כנגד כל הצדדים בטען הביניים. אם הטוען לא הגיש הודעת הסתלקות, הצו יהיה תקף כנגד המבקש בלבד, וכנגד כל מי שבא מכוחו. סדרי הדין בטען ביניים בישראל נקבעו בסעיפים 224-233 לתקנות סדר הדין האזרחי, התשמ"ד-1984. ההליך בוטל עם כניסתן לתוקף של תקנות סדר הדין האזרחי החדשות (תקנות סדר הדין האזרחי, התשע״ט–2018) בתאריך 01.01.2021. אבעיה ערך זה הוא קצרמר בנושא חוק ומשפט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו. הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו ייעוץ משפטי.
סברין

סֶבְרִין (בצרפתית: Séverine; נולדה ב־10 באוקטובר 1948) היא זמרת צרפתייה, שניצחה באירוויזיון 1971 כשייצגה את מונקו. סברין נולדה בפריז, צרפת בשם ז'וזיאן גריזוֹ (בצרפתית: Josiane Grizeau). סברין ייצגה את מונקו באירוויזיון 1971 שנערך בדבלין, אירלנד עם השיר Un banc, un arbre, une rue (בתרגום לעברית: "ספסל, עץ, רחוב"), וזכתה במקום הראשון עם 128 נקודות. זו הייתה הפעם היחידה בה מונקו זכתה באירוויזיון. בהמשך הוקלט שיר בשלוש שפות נוספות: באנגלית (Chance in time), בגרמנית (Mach die Augen zu) ובאיטלקית (Il posto). ב-1972 הופיעה באולם האולימפיה בפריז. היא לימדה תקופה בבית ספר למוזיקה. מדיה וקבצים בנושא סברין בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סברין סברין, סרטונים בערוץ היוטיוב סברין, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) סברין, באתר AllMusic (באנגלית) סברין, באתר MusicBrainz (באנגלית) סברין, באתר Discogs (באנגלית) סברין, באתר Genius ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים ובנושא צרפתים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שמואל בן פלטיאל

שמואל בן פלטיאל היה שר הכספים והמסים באיטליה (בה התגורר) בממלכתו של הח'ליף הפאטמי אבו תמים מעד אל-מועיז. שמואל היה בנו של פלטיאל הנגיד, מי שהיה ראש השרים בממלכתו של הח'ליף אל-מועיז. קורותיו מסופרים ב"מגילת אחימעץ", שחיבר בן דודו אחימעץ בן פלטיאל. שמואל בן פלטיאל נהג לתרום כספים רבים למטרות צדקה. כל בניו נפטרו מלבד אחימעץ בן פלטיאל. בשנת 976[דרוש מקור] נפטר אביו, פלטיאל הנגיד, והוא קבר אותו בירושלים. בנוסף העלה לקבורה בירושלים את עצמות אמו ואת עצמות דודו חננאל. ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ברקוק

אל-מלכּ א-ט'אהר סיְף א-דין בַּרקוּק (בערבית: المالك الظاهر سيف الدين برقوق) היה הסולטאן הממלוכי הראשון בשושלת הבורג'ית, שלט במשך השנים 1382–1389 ו-1390–1399. הסולטאן ברקוק, צ'רקסי במוצאו, נשבה בקווקז בהיותו נער ונמכר לעבדות ב-1363. הוא גויס לצבא הממלוכי ועלה בו בסולם הדרגות בזכות יכולות הלחימה והפיקוד שהפגין. הכינוי "ברקוק" (שזיף) דבק בו במצרים. עם השתלטות הממלוכים הצ'רקסים והאבחזים על השלטון, החל ברקוק לצבור כוח ולהשיג מעמד בקרבם. ב-1382 הדיח ברקוק את הסולטאן חאג'י, האחרון בשושלת הבחרית, ותפס את מקומו. לחיזוק שליטתו מינה ברקוק מקורבים ובני משפחה לתפקידי מפתח. ברקוק איבד את כסאו ב-1389 במרד שהנהיגו מושלי מלטיה וחלב ובמהלכו הוחזר הסולטאן המודח לשלטון. המרד דוכא על ידי צבא הצ'רקסים והבדואים שהצליח ברקוק לגייס אחרי שנמלט ממקום גלותו בכַּרַכּ שבעבר הירדן. בשובו לקהיר החליף ברקוק את כל המושלים בסולטנות בנאמניו. במהלך כהונתו התקרבו הכוחות המונגולים-טורקים בראשות טימור לנג לשערי הסולטנות. ברקוק הוציא להורג את שליחיו של טימור, שביקשו ממנו להכיר בחסותו של המנהיג המונגולי, והותיר ליורשו את ההתמודדות עם הכיבושים של טימור. ברקוק מת ב-1399 ואת מקומו ירש בנו בן ה-12, נאצר א-דין, שהיה לסולטאן הבורג'י פרג' (1398–1405, 1406–1412). בתקופתו נבנה השוק המרכזי של קהיר, ח'אן אל-ח'לילי, על הריסות בית קברות פאטמי. ברקוק הקים בקהיר מכלול מבנים מפואר (אנ') הכולל מסגד, מדרסה, ח'אנקה (ער')(אנ') ומאוזוליאום. בניית חאן אל-סולטאן וגם השיפוץ של בריכת הסולטאן (בשנת 1392) בירושלים מיוחסות לסולטאן ברקוק. מדיה וקבצים בנושא ברקוק בוויקישיתוף צביקה צוק, מים בקצה המנהרה - לטייל במפעלי המים הקדומים, הוצאת יד יצחק בן צבי David Samuel Margoliouth, Cairo, Jerusalem, and Damascus: three chief cities of the Egyptian sultans, 1907, Ch. Seven: "The Early Circassian Mamelukes", pp. 170-205 Philip K. Hitti, History of the Arabs New York:St.Martin's Press, 1985, p.701 במאוזוליאום זה קבורה בתו של ברקוק; הוא ובנו פרג' קבורים בצפון "עיר המתים" של קהיר
תותח 76 מ"מ M1902

תותח ה-76.2 מ"מ הדיוויזיוני מודל 1902 (רוסית : 76-мм дивизионная пушка образца 1902 года) היה תותח שדה רוסי קל שנעשה בו שימוש רב במלחמת רוסיה–יפן, מלחמת העולם הראשונה, מלחמת האזרחים ברוסיה וסכסוכים נוספים באזורי האימפריה הרוסית. גרסאות משופרות של התותח שירתו אף בשלביה הראשונים של מלחמת העולם השנייה התותח, שכונה "שלושה אינץ'" (трёхдюймовка) פותח במפעלי פוטילובסקי בסנקט פטרסבורג בשנת 1902. המתכננים הראשיים היו ל.א בישליאק, ק.מ סוקולובסקי וק.א ליפניצקי. בתכנון התותח יושמו חידושים רבים לאותה תקופה: כן עם התקנים לשיכוך רתע, מנגנוני הנמכה וצידוד, כוונות מדויקות לירי בכינון ישיר ועקיף, בריח תבריג חלקי ידני ופגז אחוד. על מנת לאפשר יצור פשוט וזול של התותח, נעשה שימוש מקסימלי בפלדת פחמן פשוטה עם שימוש מזערי בתוספים נדירים ויקרים יחסית כניקל, מנגן וכרום. התותח ירה פגזי חומר נפץ מרסק, רסיסים או כדוריות נגד אדם. היו גם פגזי עשן, הצתה ואף פגזי נשק כימי. פגזים רבים היו צרפתיים במקורם, אך התאימו לירי גם בתותח זה. תותח זה היה כלי הארטילריה העיקרי של האימפריה הרוסית ומאפייניו דמו לתותחי ה-75 מילימטר הצרפתיים והגרמניים בני זמנו. לאחר התמוטטות האימפריה הרוסית ב-1917, נעשה שימוש בתותח בצבא האדום, בקרב מתנגדיו ה"לבנים", כוחות לאומניים שונים כשל הפולנים והפינים ואף בידי קבוצות אנרכיסטיות שהצליחו לשים ידן על תותחים אלו. במלחמת האזרחים ובמלחמת רוסיה-פולין (1920) הופעל ה-M1902 בהצלחה כנגד טנקי רנו FT-17 וטנקים בריטיים כ-MARK V ו"וויפט" שכן אלו ניחנו בשריון דק שהגן בעיקר בפני קליעים קלים, ואילו ה-M1902 היה בעל מהירות לוע גבוהה ומדויק בכינון ישיר. לאחר מלחמת העולם הראשונה שיכללו רוסיה ופולין את מלאי ה-M1902 שהיה ברשותן. בפולין נוצר בשנת 1926 הדגם wz. 02/26 שהותאם מחדש לירי פגזי 75 מ"מ. בברית המועצות המשיכו בייצור המוני של התותח עד 1931, אז הוחלף בדגם המשופר שקנהו הוארך מקליבר 30 ל-40 M1902/30 וזווית הגבהתו שופרה. מדיה וקבצים בנושא תותח 76 מ"מ M1902 בוויקישיתוף
אדוארד החמישי, מלך אנגליה

אדוארד החמישי (באנגלית: Edward V of England; ‏2 בנובמבר 1470–1483 לערך) היה מלך אנגליה למשך כחודשיים, ב-1483, בגיל שתים-עשרה, בעיצומן של מלחמות השושנים. הוא לא הוכתר מעולם, וכעבור תקופה קצרה הוכרז כממזר והוחלף על ידי דודו, ריצ'רד השלישי. אדוארד ואחיו, ריצ'רד משרוסברי, דוכס יורק, שוכנו או נכלאו במצודת לונדון. שני הנסיכים שבמצודה לא נראו עוד לאחר שנת 1483. אדוארד החמישי נולד בכנסיית וסטמינסטר שבלונדון בעת שאמו קיבלה שם מחסה מאנשי בית לנקסטר, בשעה שאביו, אדוארד הרביעי, איבד את השלטון במהלך מלחמות השושנים. אדוארד החמישי הוכרז כנסיך ויילס ביוני 1471, לאחר שאביו השיב את השלטון לידיו, ונהג להופיע עם הוריו באירועים ממלכתיים. אדוארד הרביעי הקים מועצה להסדרת ענייניה של ויילס, ושלח את בנו אדוארד, אז בן 3, אל טירת לדלו על גבול ויילס, על מנת שיעמוד בראש המועצה, כנשיאה הרשמי, תחת השגחתו של אנתוני וודוויל (אנ'). בטירת לדלו קיבל אדוארד החמישי את הידיעות על מותו הפתאומי של אביו, באפריל 1483. דודו, אחי אביו, ריצ'רד דוכס גלוסטר, מונה לעוצר ולאחראי על אדוארד החמישי ועל אחיו בן התשע, ריצ'רד דוכס יורק. ריצ'רד פגש את שיירתם של אחייניו בדרכה מוויילס ללונדון והמשיך ללוות את השיירה, אשר הגיעה ללונדון ב-4 במאי 1483. אדוארד השתכן במצודת לונדון (אז אחד מארמונות בית המלוכה ולא רק בית כלא). הכתרת המלך הצעיר נדחתה מספר פעמים, עד שב-25 ביוני התכנס הפרלמנט, והכריז כי אדוארד הוא ממזר, בהסתמך על ראיות שאדוארד הרביעי התארס לאישה בשם אלינור טלבוט, בטרם נישא לאמו של אדוארד, אליזבת וודוויל. עובדה זו הפכה את נישואי הוריו של אדוארד לבלתי חוקיים, ואת אדוארד ואחיו לממזרים שאינם ראויים לשאת את הכתר. יורשו של המלך המת, אדוארד הרביעי, לא היה אם כן אדוארד החמישי, כי אם אחיו ריצ'רד, אשר הוכתר כ"ריצ'רד השלישי". אדוארד ואחיו, שני הנסיכים שבמצודה, לא נראו עוד מחוץ למצודה. אין לדעת מה אירע להם, ומניחים כי נרצחו. לאחר העלמות הנסיכים הייתה אי ודאות רבה באשר לגורלם. ב-1495 הכריז אדם בשם פרקין וורבק כי הוא ריצ'רד, דוכס יורק, אשר נעלם בטאואר תריסר שנים קודם לכן. היו שקיוו כי אכן הוא הנסיך האמיתי, והראו כי הסימפתיה לבית יורק עודה רוחשת אף תחת שלטונו של הנרי השביעי לבית טיודור הסמכותי. ב-1674, בעת שיפוצים שנעשו בטאואר בתקופת מלכותו של צ'ארלס השני, נמצאו שני שלדי אדם קטנים. בתחילה נזרקו השלדים אל ערימה של זבל, אך לאחר מספר שבועות נזכר מאן דהוא כי אלו יכולים להיות שלדי הנסיכים. השלדים נאספו, ונשמרו בכד קבורה בכנסיית וסטמינסטר. בשנת 1933 נבדקו השלדים, ולאחר מכן הושמו בכוך שמתחת לכנסיית וסטמינסטר. המומחים לא הצליחו להגיע להסכמה לגבי גילם של בעלי השלדים, או אף לגבי מינם. שלד אחד היה גדול מן השני, ורבות מן העצמות היו חסרות. מדיה וקבצים בנושא אדוארד החמישי, מלך אנגליה בוויקישיתוף אדוארד החמישי, מלך אנגליה, באתר "Find a Grave" (באנגלית) אדוארד החמישי, מלך אנגליה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אולף השני

האם התכוונתם ל... אולף השני, מלך נורווגיה אולף השני, מלך דנמרק
חומצה בנזואית

חומצה בנזואית היא החומצה הקרבוקסילית הארומטית הפשוטה ביותר, המורכבת מקבוצת בנזן שלאחד מאטומי הפחמן שלה קשורה קבוצת קרבוקסיל. החומר הוא מוצק גבישי בטמפרטורת החדר ונוסחתו הכימית C6H5COOH. החומצה הבנזואית משמשת כחומר שימור במזון. כתוסף מזון תסומן בקוד E210, מלחים של החומצה יסומנו כE211 (מלח הנתרן), E212 (מלח האשלגן) ו E213 (מלח הסידן). החומר מונע התפתחות עובש, שמרים וחיידקים. מנגנון הפגיעה באורגניזמים הוא ספיחה של החומצה לתא ובעקבותיה ירידה ביכולת הפירוק האנאירובי של גלוקוז באמצעות האנזים פוספופרוקטוקינאז (phosphofructokinase). ב pH נמוך מ 5 (חומצי) מתקבל עיכוב של 95% בפרוק הגלוקוז. היעילות, תלויה בחומציות המזון ולכן משתמשים בחומצה ובמלחיה לשימור של מזונות חומציים כמיצי פירות המכילים חומצת לימון, משקאות מוגזים (שהם חומציים בשל הפחמן הדו-חמצני המומס בהם), חמוצים ומזונות חומציים אחרים. ריכוז אופייני של חומר השימור במזון : 0.05–0.1%. תגובת קניצרו מדיה וקבצים בנושא חומצה בנזואית בוויקישיתוף גיליון בטיחות חומרים - MSDS של חומצה בנזואית (אנגלית) חומצה בנזואית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
רודולף קלאוזיוס

רודולף יוליוס עמנואל קלאוזיוס (בגרמנית: Rudolf Julius Emanuel Clausius; ‏2 בינואר 1822 – 24 באוגוסט 1888), היה פיזיקאי ומתמטיקאי גרמני ונחשב לאחד האבות המייסדים של התרמודינמיקה. בעקבות קריאת מאמרו של סאדי קרנו מ-1824 "הרהורים על כוחה המניע של האש", ומאמרים נוספים, פרסם את העבודה החשובה ביותר שלו על התאוריה המכנית של חום ב-1850, אשר כללה רעיונות יסודיים בעניין החוק השני של התרמודינמיקה. ב-1865 הציג את מושג האנטרופיה. ב-1888 נפטר בבון שבגרמניה. קלאוזיוס נולד בסלין (כיום קושאלין) בפומרניה. את השכלתו הבסיסית רכש מאביו. ב-1844 סיים ללמוד מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטת הומבולדט (אז אוניברסיטת ברלין), וכן למד היסטוריה. ב-1847 השיג את הדוקטורט שלו באופטיקה מהאוניברסיטה של ויטנברג. בתזה של קלאוזיוס לדוקטורט שלו באופטיקה הציע כי צבעם הכחול של השמיים במשך היום וגוני האדום בעליית השמש ושקיעתה (בין תופעות אחרות) נובעים מהשתקפות ושבירה של אור. במחקריו השתמש קלאוזיוס בגישה מתמטית יותר מקודמיו. עבודתו החשובה ביותר, "Huber die bewagged Kraft der Warm" (בגרמנית: על כוחו המניע של החום) פורסמה ב-1850. בעבודה זו הוא הראה שהייתה סתירה בין העיקרון של קרנו לחוק שימור האנרגיה. קלאוזיוס ניסח מחדש את שני חוקי התרמודינמיקה, כדי להתגבר על סתירה זאת (החוק השלישי של התרמודינמיקה פותח על ידי ולטר נרנסט, במשך השנים 1906–1912). ב-1857 תרם קלאוזיוס לתאוריה הקינטית של הגזים אחרי שהוסיף למודל של אוגוסט קרוניג תנודה סיבובית של מולקולות הגז. באותה עבודה הסביר את המושג "מהלך חופשי ממוצע של חלקיק". בנוסף הגה את נוסחת קלאוזיוס קלפרון בתחום התרמודינמיקה, הנקראת על שמו. לאחר מכן התמנה לפרופסור לפיזיקה באקדמיה המלכותית ובבית ספר להנדסה בברלין ומרצה באוניברסיטה של ברלין. ב-1855 מונה לפרופסור במכון הטכנולוגי של ציריך, שם נשאר עד שנת 1867. בשנה זו עבר לוירצבורג ושנתיים אחר כך, ב-1869, לבון. ב-1870 ארגן קלאוזיוס סגל רופאים למלחמת צרפת–פרוסיה. הוא נפצע בקרב והפך לנכה. הוענק לו עיטור צלב הברזל על שירותיו. אשתו, אדלהייד רימפם, מתה בלידה ב-1875, והותירה אחריה שישה ילדים, ועקב כך נאלץ קלאוזיוס להקדיש פחות זמן למחקר. מדיה וקבצים בנושא רודולף קלאוזיוס בוויקישיתוף רודולף קלאוזיוס, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה רודולף קלאוזיוס, באתר MacTutor (באנגלית) רודולף קלאוזיוס, באתר "Find a Grave" (באנגלית) רודולף קלאוזיוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כתבי רודולף קלאוזיוס בפרויקט גוטנברג (באנגלית)
אמברקיה

אמבּרקיה (ביוונית: Ἀμβρακία, לעיתים: אמפּרקיה, Ἀμπρακία) הייתה עיר עתיקה בצפון-מערב יוון. היא הוקמה במאה ה-7 לפנה"ס על ידי מתיישבים מקורינתוס באמצעו של מישור פורה ומיוער בעיקול הנהר ארכאתוס, מרחק 7 מילין מהמפרץ הנושא את שמה. לאחר כיבושה ב-189 לפנה"ס על ידי הרומאים איבדה העיר את חשיבותה, ובראשית המאה ה-1 לספירה ננטשה. סמוך לחורבותיה הוקמה בתקופה הביזנטית עיר חדשה בשם ארטה. מדיה וקבצים בנושא אמברקיה בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא יוון העתיקה ובנושא יישובים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שארל, קרדינל לורן

שארל, קרדינל לורן (17 בפברואר 1524 - 26 בדצמבר 1574) היה מדינאי צרפתי. שארל נולד בז'ואנוויל (שבצפון חבל בורגון) לקלוד, דוכס גיז ולאשתו אנטואנט דה בורבון. אחיו הבכור היה פרנסואה, דוכס גיז ואחותו, מארי דה גיז שנישאה לג'יימס החמישי, מלך סקוטלנד, הייתה אמה של מרי סטיוארט. ב-1538, בהיותו בן ארבע עשרה שנה בלבד, התמנה לארכיבישוף של ריימס. ב-27 ביולי 1547, יום אחד בלבד אחרי שהכתיר את אנרי השני למלך צרפת בקתדרלה של ריימס, התמנה לקרדינל לורן. יחד עם אחיו פרנסואה, דוכס גיז, שימש כיועצו הראשי של המלך. כאחד ממנהיגי בית גיז הקתולי, היה אויבם המושבע של הפרוטסטנטים והתנגד לוויתורים של קטרינה דה מדיצ'י שנועדו לפייסם. ב-10 ביולי 1559 מת אנרי השני ובנו פרנסואה, שהיה ילד חולני, עלה על כס המלוכה בשם פרנסואה השני. מאורע זה היה ניצחון גדול בעבור בית גיז ושארל, קרדינל לורן השתלט על ענייני הכספים של הממלכה. הוא נחשב לאחד האחראים למלחמות הדת בצרפת בין קתולים לבין הוגנוטים, וכמי שניסה להחדיר את האינקוויזיציה לצרפת. ב-1563 אחרי רצח אחיו, פרנסואה דוכס גיז, הפך שארל קרדינל לורן לראש בית גיז ולמנהיג הקתולים שלחמו נגד ההוגנוטים, והאשים את מנהיגם גאספאר דה קוליני השני ברצח אחיו. ב-1569 ניהל משא ומתן שהביא לנישואיו של שארל התשיעי, מלך צרפת לאליזבט מאוסטריה. ב-1570 ניסה לבקש את ידה של מרגריט דה ולואה, בתה של קטרינה דה מדיצ'י, אך ללא הצלחה. ב-1572 התנגד לנישואיו של אנרי מלך נווארה (אנרי הרביעי, מלך צרפת לעתיד) למרגריט דה ולואה - נישואים שנועדו להשכין שלום בין הצדדים הלוחמים - וניסה לשכנע את האפיפיור גרגוריוס השלושה עשר שלא לתת את הסכמתו לנישואים אלה. בהיותו ברומא, משנודע לו על טבח ליל ברתולומאוס הקדוש (שהחל ב-24 באוגוסט 1572) הביע את שמחתו וניסה לשוב לפריז כדי לתפוס שוב את מקומו במועצת המלך שארל התשיעי, אולם קטרינה דה מדיצ'י הודיעה לו כי איננו רצוי בחצר המלכות. שארל, קרדינל לורן מת באביניון ב-1574. שארל, קרדינל לורן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
מיראז' (משפחת מטוסים)

מיראז' (מצרפתית: Mirage – חזיון תעתועים) היא משפחת מטוסים צבאיים על־קוליים מתוצרת חברת דאסו תעופה הצרפתית. במשפחה פותחו מטוסי קרב, מטוסי תקיפה ומפציצים. תכנון מטוסי המשפחה החל בשנות ה־50 של המאה ה־20 והם יוצרו בצרפת ובמדינות נוספות במגוון דגמים ופיתוחים. ייצור מטוסים במשפחה נמשך עד שנת 2007. המטוס הסדרתי הראשון במשפחה זאת, המיראז' 3, היה בין מטוסי הקרב של הדור השני המוצלחים והנפוצים. המטוס נמכר לחילות אוויר רבים ברחבי העולם תוך שהוא מיוצר במשך למעלה מעשור. ישנם חילות אוויר המשתמשים בדגם זה כמטוס קו ראשון גם כיום, ובהם חילות האוויר של ארגנטינה, צ'ילה, קונגו, מצרים, גבון, לוב, פקיסטן ופרו. בישראל היה מטוס זה בשנות ה-60 של המאה ה-20 מטוס הקרב העיקרי של חיל האוויר הישראלי. במשפחה זו יוצרו הרבה דגמים, בהם נסיוניים כגון מטוס הקרב ממריא אנכית מיראז' 3V, שנבנו מהם רק אבות טיפוס ולא נכנסו לקו ייצור. הדגמים העיקריים שיוצרו בייצור המוני הם: מיראז' 3 – מטוס קרב. הוצג ב־1961 ויוצרו 1,422 מטוסים. מיראז' 4 – מפציץ אסטרטגי. הוצג באוקטובר 1964 ויוצרו 62 מטוסים. מיראז' 5 – מטוס תקיפה שפותח על בסיס מיראז' 3 לבקשת חיל האוויר הישראלי. הוצג ב־1967. מיראז' G (אנ') – סדרת מטוסי קרב ניסיוניים בעלי כנף משיכה משתנה. טסו לראשונה בשנת 1967. מיראז' F1 – מטוס קרב לעליונות אווירית. הוצג ב־1973 ויוצרו כ־700 מטוסים. מיראז' 2000 – מטוס קרב רב-משימתי. הוצג ביוני 1984 ויוצרו 611 מטוסים. מיראז' 4000 – מטוס קרב. הוצג בסלון האווירי בפארנבורו בשנת 1980. מדיה וקבצים בנושא מיראז' בוויקישיתוף מיראז', באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ניצן סדן, מחץ הדלתא: הרומן של ישראל עם המיראז' הצרפתי, באתר כלכליסט, 18 בנובמבר 2017 Mirage 2000, דאסו תעופה (בצרפתית)
צוגשפיצה

צוּגְשְׁפִּיצֶה (בגרמנית: Zugspitze, נהגה: צוּקשְפִּיצֵה) הוא ההר הגבוה ביותר בגרמניה. הוא נמצא בגבול אוסטריה, בקרבת העיירה גרמיש-פרטנקירכן אשר במדינת בוואריה. ההר הוא חלק מרצועת הרי האלפים הבוואריים. גובהו 2,962 מטר מעל לגובה פני הים (2,963 מטר על פי נתוני ה-CIA). שמו של ההר נגזר מהמילה הגרמנית שמשמעותה מפולות שלגים המאפיינות את המורדות הצפוניים (הגרמניים) שלו. הניסיון המוצלח המתועד הראשון לטפס לפסגתו התרחש ב-27 באוגוסט 1820, אם כי מעריכים כי תושבים מקומיים עשו זאת קודם לכן כבר ב-1770. רק חמישים שנה מאוחר יותר, בשנת 1870, מופה ושורטט באופן מקצועי במפת גרמניה. ב-7 בינואר 1882 הצליחה משלחת מטפסים לכבוש לראשונה את פסגתו בתקופת החורף. ההר מהווה מוקד משיכה תיירותי הן בקיץ בשבילי ההליכה הרבים שלו, והן בחורף במסלולי הגלישה, המאפשרים פעילות סקי עד לסוף חודש מאי. על פסגת ההר בנוי מבנה תיירותי מרווח ומשוכלל ותחנת חיזוי למזג אוויר. הגישה לפסגה מתאפשרת בשתי דרכים: במעלה ההר מותקנת רכבת נוסעים הררית הפועלת באמצעות "מסרק וגלגל משונן" ועוברת במנהרה חצובה בבטן ההר בדרכה לפסגה. בנוסף לרכבת ההררית, מותקן רכבל דו-כיווני אל הפסגה, הן מן הצד הגרמני והן מן הצד האוסטרי של ההר. מדיה וקבצים בנושא צוגשפיצה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של צוגשפיצה (בגרמנית ובאנגלית) צוגשפיצה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) צוגשפיצה באתר bavaria.by גרמניה, באתר ספר העובדות העולמי מדוע נקרא כך שמו של ההר? (גרמנית) ההר בחורף ובקיץ - מתוך אתר zugspitze.com ערך זה הוא קצרמר בנושא הרים ובנושא גאוגרפיה של אירופה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חישה

האם התכוונתם ל... חוש – היכולת לקלוט מידע תחושתי מהסביבה או מהגוף ולהמירו לקוד חשמלי-כימי כדי שהמוח יוכל לעבד אותו תחושתיות (באנגלית: sentience, בתרגום לעברית נקראת לעיתים בשם "חישה") היא היכולת להרגיש, לתפוס או להתנסות באופן סובייקטיבי חישה מרחוק – מונח כולל למגוון שיטות לאיסוף מידע מאזור נתון על פני כדור הארץ ללא מגע ישיר עמו, שמתבצע באמצעים מכניים, אלקטרוניים ואופטיים, במטרה לגלות ולזהות מטרות מסוגים שונים
עוררות

עוֹרְרוּת היא מצב פיזיולוגי ופסיכולוגי של ערנות. מצב זה מערב אקטיבציה של מערכת ההפעלה הרשתית שבגזע המוח, של מערכת העצבים האוטונומית ושל המערכת האנדוקרינית, אשר מביאה להגברת קצב הלב ולחץ הדם, ולמצב של דריכות חושית ונכונות לנוע ולהגיב. רמת העוררות הכללית יכולה להשפיע על זיכרון העבודה, אשר נפגע ממצבים של עייפות ולחץ. מערכות עצביות רבות ושונות מעורבות במה שנודע ביחד כמערכת העוררות. התלמוס הוא אחד הרכיבים המעורבים בתהליכי העוררות. התצורה הרשתית ממלאת תפקיד חשוב בשליטה על מנגנונים הקשורים לעוררות ושינה. דחק חרדה עוררות מינית חרדה פרודקטיבית רמת עוררות ועקומת ה-U ההפוך, באתר פסיכולוגיית ספורט Ranganath, A., & Jacob, S. N. (2016). Doping the mind: dopaminergic modulation of prefrontal cortical cognition. The Neuroscientist, 22(6), 593-603. Mai, J. K., & Paxinos, G. (Eds.). (2012). The human nervous system. Academic Press. Mark R. Rosenzweig, Arnold L. Leiman, S. Marc Breedlove (1999). Biological psychology: an introduction to behavioral, cognitive, and clinical neuroscience. 2nd ed. Sunderland, Massachusetts: Sinauer Associates. ערך זה הוא קצרמר בנושא פיזיולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ז'וזפ סוניול

ז'וזפ סוניול גאריגה (בקטלאנית: Josep Sunyol i Garriga‏; 21 ביולי 1898 – 6 באוגוסט 1936) היה עורך דין, עיתונאי ופוליטיקאי קטלאני, ונשיאה של קבוצת הכדורגל ברצלונה. סוניול נולד בברצלונה, והגיע ממשפחה עשירה ואף משורה ארוכה של פוליטיקאים קטלאנים לוחמניים. הוא היה חבר בקבוצת השמאל "אצ'יו קטלוניה" ובמפלגת רפובליקה השמאלנית של קטלוניה. ב-1928 סוניול מונה לתפקיד מנהל ברצלונה, וב-1930 ייסד עיתון שמאלני בשם "La Rambla", שהתנגד למשטרו של מיגל פרימו דה ריברה. ב-1931 הוא נבחר לקורטס (הפרלמנט) כנציג מפלגת הרפובליקה השמאלנית של קטלוניה. הוא נבחר שוב בשנים 1933 ו-1936. הוא שימש גם כנשיאם של קבוצת "Reial Automòbil Club de Catalunya" ושל פדרציית הכדורגל הקטלאנית. בשנת 1935 מונה סוניול לתפקיד נשיא ברצלונה, ונתלו בו תקוות שישקם את המועדון מהמצב הכלכלי הקשה בו שרר. בתקופתו בה זכתה הקבוצה באליפות קטלוניה, ואף הגיעה לגמר הגביע הספרדי מול ריאל מדריד. ב-6 באוגוסט 1936, במהלך ימיה הראשונים של מלחמת האזרחים בספרד, נעצר סוניול בידי גדודיו של השליט פרנסיסקו פרנקו ברכס גוואדרמה, ומאוחר יותר נרצח על ידם. גופתו הוצאה מהקבר בשנות ה-90 לאחר ש"Els Amics de Josep Sunyol" (חבריו של ז'וזפ סוניול) מסרו אותה לידי קבוצת ברצלונה לציון יום השנה ה-60 למותו. מדיה וקבצים בנושא ז'וזפ סוניול בוויקישיתוף ז'וזפ סוניול (1935-1936) באתר הרשמי של מועדון הכדורגל ברצלונה