אוניות המערכה מסדרת ברנדנבורג

אוניות המערכה מסדרת ברנדנבורג כללה ארבע אוניות מערכה פרה-דרדנוט שנבנו עבור הצי הקיסרי הגרמני, והיו אוניות המערכה המודרניות הראשונות של הצי. ארבע אוניות הסדרה - ברנדנבורג, ורת, וייסנבורג וקורפירסט פרידריך וילהלם - היו אוניות הראשה הראשונות עם יכולת הפלגה באוקיינוס שנבנו עבור הצי הגרמני מזה כמעט שני עשורים, בגלל חוסר הרצון של הרייכסטאג למימון פרויקטים גדולים. הם עקבו אחר סדרה של ספינות הגנת חופים קטנות, ולמרות שבדיעבד הם צפו את ההצטברות שיצרה את צי הים הפתוח, הם הוזמנו כחלק מתוכנית בנייה ששיקפה את הבלבול האסטרטגי והטקטי שהשפיע על ציים רבים בשנות ה-80 של המאה ה-19. תהליך התכנון שהביא לבניית סדרת ברנדנבורג היה ארוך מאוד, עם הצעות שנעו בין ספינות קזמטים מיושנות לגרסאות עם שני צריחי תותחים מונחים זה לצד זה. המתכננים החליטו בסופו של דבר על אוניות שהיו חמושות בסוללה ראשית יוצאת דופן של שישה תותחי 28 ס"מ (11 אינץ') בזמן שכל אוניות המערכה הזרות נבנו עם ארבעה או פחות תותחים כבדים. כל ארבע האוניות שירתו עם שייטת אוניות המערכה I של הצי הגרמני במשך השנים הראשונות לקריירה שלהן, עם קורפירסט פרידריך וילהלם כאוניית הדגל של השייטת. במהלך תקופה זו, הם ערכו אימונים שגרתיים וביקרו במדינות זרות, לעיתים קרובות בחברה עם הקייזר וילהלם השני על סיפון היאכטה שלו. בשנת 1900, הם נפרסו לסין כדי לסייע בלחימה במרד הבוקסרים, אך הם הגיעו לאחר שעיקר הלחימה הסתיימה ולכן ראו מעט פעולה שם. לאחר שחזרו לגרמניה הם זכו לחידוש החל משנת 1902, ולאחר מכן חידשו את פעילותם בזמן השלום. ברנדנבורג וורת נשארו בשירות הצי הגרמני עד 1912, אז הוצאו משירות. בשנת 1910, קורפירסט פרידריך וילהלם ווייסנבורג נמכרו לצי העות'מאני ושמן שונה לח'יר א-דין ברברוסה וטורגוט רייס. האוניות העות'מאניות זכו לשירות נרחב במהלך מלחמת הבלקן הראשונה, סיפקו תמיכה באש לכוחות הקרקע העות'מאניים שנלחמו בתראקיה, וכן לחמו בצי היווני בקרבות אלי ולמנוס בדצמבר 1912 ובינואר 1913, בהתאמה. לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, האוניות הגרמניות נכנסו לשירות מחדש לשימוש כספינות שמירה המגנות על חוף הים הצפוני הגרמני. האוניות העות'מאניות שימשו בינתיים לתמיכה במבצרים השומרים על הדרדנלים במהלך מערכת הדרדנלים נגד הכוחות הבריטיים והצרפתים. ח'יר א-דין ברברוסה טורפדה והוטבעה על ידי הצוללת הבריטית אה"מ E11 באפריל 1915, אולם שאר אוניות הסדרה שרדו את המלחמה. ברנדנבורג וורת פורקו מנשקן והצטמצמו לתפקידים משניים, ובסופו של דבר נגרטו ב-1919, בעוד טורגוט רייס נותרה כספינת אימונים עד 1933. היא הפכה לספינת בסיס עד 1950, אז נמכרה לגרוטאות, ונגרטה באיטיות במהלך העשור הבא. במרץ 1883, הגנרל לאו פון קפריבי מונה לראש האדמירליות) בעקבות התפטרותו של אלברכט פון שטוש. קפריבי נדרש להגיש תזכיר לרייכסטאג על תוכניותיו עד מרץ 1884. כגנרל של צבא הקיסרות הגרמנית, הוא היה חסר ניסיון בענייני צי והוא כינס מועצה עם קציני צי בכירים ב-16 בינואר 1884 כדי לאסוף דעות על תוכניות בנייה ימיות עתידיות. באותו זמן, הוא היה מוגבל על ידי תוכנית הצי משנת 1873 שנוצרה בהנחייתו של שטוש ואושרה על ידי הרייכסטאג. התוכנית קבעה את גודלו והרכבו של הצי הגרמני, וקראה לארבע עשרה אוניות מחופות שריון, דבר שהושג עם השקתה של אוניית הקזמטים אולדנבורג ב-1884. ההשלמה הנומינלית של תוכנית 1873 ריסנה עוד יותר את קפריבי, כמו לדעת רבים מחברי הרייכסטאג, ניתן היה לצמצם את תקציבי הצי, מכיוון שלא יהיה צורך באוניות חדשות עד שהאוניות מחופות שריון הוותיקות ביותר יתחילו להגיע לגיל שלושים באמצע שנות ה-90. בישיבת המועצה בינואר הדגיש קפריבי את הצורך בבחינה מדוקדקת של תכנונים חדשים, וציין כי הצי אינו יכול להרשות לעצמו את "המותרות של ניסויים כושלים", עקב סירוב הפרלמנט לאשר מימון לאוניות חדשות. החששות ממלחמה דו-חזיתית נגד צרפת ורוסיה שלטו בחשיבתו של קפריבי, מה שהביא להחלטתו לבחור באסטרטגיה של הגנת החוף בתזכיר; הוא ציין שללא צי קרב רב עוצמה, לאוניות המחופות שריון של הצי תהיה תועלת מועטה מול הצי הצרפתי המעולה מבחינה מספרית. הוא גם הצביע על כך שבאותה תקופה, מעצבי פגזים ויצרני שריון התחרו זה בזה כדי להביס זה את זה, מה שחייב את הגברת העלויות עבור ציים שניסו לעמוד בקצב ההתפתחויות הטכנולוגיות האחרונות. הוא גם ראה שניתן להשתמש בטורפדו כדי להטביע בקלות ספינות מלחמה משוריינות גדולות מה שיהווה נשק יעיל להגנת החוף. כתוצאה משיקולים אלו המליץ קפריבי לבנות מספר רב של ספינות הגנת חוף קטנות יותר וסירות טורפדו כדי להגן על קו החוף של גרמניה במקרה של מלחמה. בהיותו מודע להתנגדויות הפרלמנטריות להגדלת ההוצאות הימיות, הוא נמנע מתוכניות לבניית אוניות מערכה יקרות. במקרה, הצי הצרפתי, שהיה אז בשיא הדומיננטיות של ה-Jeune École (האסכולה הצעירה), הגיעו לאותן מסקנות ביחס לתחרות שלהם עם הצי המלכותי הבריטי. ואכן, שנות ה-70 וה-80 סימנו תקופה של בלבול טקטי ואסטרטגי בחשיבה הימית בציים הגדולים בעולם מאותן סיבות שקפריבי הדגיש בתזכירו. למרות התזכיר שהוגש לרייכסטאג שנמנע מבניית אוניות ראשה, קפריבי דן בהרחבה בסתר על אוניות מחופות שריון חדשות עם קציני צי בכירים. הוא הורה לקונטר-אדמירל מקס פון דר גולץ, אז מנהל המחלקה הימית של האדמירליות, להכין רשימה של שלוש עשרה שאלות הנוגעות למאפיינים של אוניית ראשה חדשה ולאחר מכן להפיץ אותן בין קציני הצי כדי לאסוף דעות בנושא. השאלות כללו דרישות למהירות, רדיוס שיוט, שוקע מקסימלי, האם יש לכלול אסדות שיט, מספר, סוג וסידור תותחי הסוללה הראשיים, וסוג השריון והפריסה. גולץ נפגש עם כמה קצינים אחרים, כולל הנס פון קסטר, אוגוסט פון תומזן, הנס זאק, וילהלם ביכסל, קרל ברנדון, קונרד פון בודנהאוזן, גוסטב שמידט וקורט פון מלצאן ב-20 באוקטובר 1885 כדי לדון בשאלות. הם החליטו על אונייה חמושה בארבעה תותחי 30.5 ס"מ (12 אינץ') מסודרים בתבנית הלוז'נס המועדפת על מעצבי אוניות הראשה הצרפתיות באותה העת, חגורת שריון עבה וסיפון משוריין, ויכולת הפלגה ל-5,000 מיל ימי (9,300 קילומטרים; 5,800 מיל). שאלות אחרות, כולל המהירות וגודל הצוות, נותרו ללא מענה. במקביל, קפריבי ביקש הצעות תכנון ממשרד הבנייה הימי, שהגיש תוכניות לאוניות שגודלן נע בין ספינות הגנת החוף בהדחק של 2,500 טונות, חמושות בסוללה של שני תותחי 21 ס"מ (8.3 אינץ') לאוניות מערכה בהדחק של 10,000 טון חמושות בכבדות עם יכולת הפלגה באוקיינוס, מצוידות בשבעה תותחי 30.5 ס"מ. הרייכסטאג עדיין סירב לאשר אוניות חדשות יקרות, במיוחד לאור עלות יצירת תעלת הקייזר וילהלם, למרות שקפריבי הצליח לשכנע מספיק חברים שהכניסות אל התעלה יהיו חשופות להתקפה ושיש צורך בספינות הגנת החוף לשמירה על הכניסות. בהתאם לכך הרייכסטאג אישר כספים לעשר ספינות כאלה, שהפכו בסופו של דבר לשש אוניות מסדרת זיגפריד ושתי אוניות מסדרת אודין; שני הכלים האחרונים בוטלו מאוחר יותר ב-1893. האונייה הראשונה, SMS זיגפריד, אושרה לשנת התקציב 1887–1888. בתחילת 1887, קפיטן צור זי פרידריך פון הולמן, שהיה באותה העת הרמטכ"ל של קפריבי, הציג תוכניות לשנת התקציב 1889–1890 שכללה בניית אחת מאוניות המערכה עם יכולת הפלגה באוקיינוס שהתבקשה על ידי ועדת גולץ, עם אונייה שנייה שתוכננה לשנת התקציב 1892–1893. קפריבי השיב כי המימון יצטרך להיות מאושר על ידי הרייכסטאג, וכי עדיין יש צורך בבדיקות כדי לקבוע איזה סוג של שריון הם צריכים לשאת. בשנת 1888, הקייזר וילהלם הראשון מת ויורשו, החולה הסופני הקייזר פרידריך השלישי, נשאר על כס המלכות רק 99 ימים לפני שמת גם הוא. הקייזר החדש, וילהלם השני, היה תומך נלהב של הצי, מה שהיה אמור להשפיע עמוקות על עתיד השירות. זמן קצר לאחר מכן, קפריבי התפטר והוחלף על ידי ויצה-אדמירל אלכסנדר פון מונטס ביולי; במרץ 1889, וילהלם השני ארגן מחדש את מבנה הפיקוד הימי, והקים את משרד הצי הקיסרי (גר') (RMA), ששלט כעת בבנייה הימית. הצי ביקש בתחילה זוג אוניות מערכה בהתאם לתקציב החזוי של הולמן, אך וילהלם השני התערב כדי לדרוש ארבע אוניות חדשות עבור התקציב של 1889–1890. קנצלר גרמניה אוטו פון ביסמרק הבטיח מימון לאוניות באמצעות הצעת חוק הרחבת הצבא הגדול יותר, אם כי הרייכסטאג עיכב את המימון לשלושת אוניות הסדרה האחרונות. העיצוב למה שעתיד להפוך לסדרת ברנדנבורג הוכן על ידי הבנאי הראשי אלפרד דיטריך; הוא השתמש במקור ב"אולדנבורג" כנקודת מוצא. בתזכיר הראשון שלו על הפרויקט, הוא ציין כי יהיה צורך להגדיל את העיצוב של אולדנבורג כדי לספק מקום למכונות הנעה חזקות יותר ואחסון פחם מוגבר, והשריון יהיה חייב להתחזק, בין היתר. ההדחק נקבע במקור על 8,500 טון. במזכר שלאחר מכן מיום 8 באוגוסט 1888 העלה דיטריך את האפשרות להגדיל את קליבר הסוללה הראשית מתותחי 24 ס"מ (9.4 אינץ') עד לתותחי 26 ס"מ (10 אינץ'). דיטריך נפגש עם מונטס ב-15 באוגוסט, שביקש שהאונייה החדשה תהיה חמושה בארבעה תותחי 28 ס"מ (11 אינץ'), מאחר שתותחי ה-26 ס"מ נתפסו כקטנים מכדי לירות ביעילות על האוניות הרוסיות האחרונות שנבנו באותה העת. גרסה זו הוגשה יומיים לאחר מכן לוילהלם השני, שאישר אותה. דיטריך בחן בתחילה את אוניות המערכה הרוסיות האחרונות שנבנו - סדרות יקטרינה השנייה והאימפרטור אלכסנדר השני - שסידרו את הסוללה הראשית שלהן כדי להדגיש את אש הקצה. הוא בחן בקצרה את האפשרות להרכיב שני צריחי תותחים מקדימה, בדומה לתכנון של יקטרינה השנייה, אבל נרוחב הדרוש כדי להכיל תותחים בקוטר זה יחד עם שריון גוף האונייה היה הופך את האונייה לגדולה מכדי לעגון ברוב המבדוקים הגרמניים היבשים. הוכנו גם גרסאות עם ארבעה עד שישה צריחים עם תותח יחיד, כמו גם גרסה עם שני צריחים דו-קניים ושני צריחים עם תותח אחד. בשלב זה, גבול ההדחק הועלה ל-10,000 טון, אם כי משרד הצי הסכים לאפשר עלייה ל-11,400 טון, שכן זו הייתה התפוסה המקסימלית שניתן היה להכיל על ידי תשתית קיימת. בעוד דיטריך המשיך לעבוד על התוכניות, הוא בחן תוכניות של מדינות זרות מאותה התקופה, כולל האוניות מחופות השריון הצרפתיות מסדרת "אמירל בודין", שנשאו שלושה תותחי סוללה ראשיים בברבטות בודדות, כולם על קו האמצע. הוא הציע חימוש של שישה תותחים כבדים בשלושה צריחים עם שני תותחים באותו סידור. למרות שזה יפחית את יכולת אש הקצה, משרד הצי קבע שמטח הדופן הכבד יותר גובר על ההפחתה בקשתות הירי לפנים או לאחור. האוניות היו אמורות לשאת סוללה אחידה של שישה תותחי 28 ס"מ MRK L/35, אך במהלך הבנייה הפכה זמינה גרסת 40 קליברים הארוכה יותר, גרסת MRK L/40. הצריחים הקדמיים והאחוריים קיבלו את התותחים הארוכים יותר, אך לצריח המרכזי לא היה מספיק מקום להתאים אותם בגלל סמיכות המבנה האחורי, ולכן התותחים הקצרים יותר נשמרו. אוניות הסדרה היו האוניות הראשיות הראשונות עם יכולת הפלגה באוקיינוס שנבנו עבור הצי הגרמני מזה כמעט עשרים שנה. בנייתן עוררה דאגה משמעותית ברוסיה, שהייתה יריב ימי אפשרי בים הבלטי; הרוסים החליטו לחזק את הצי הבלטי שלהם עם עד עשר אוניות מערכה חדשות, אם כי המימון התברר כלא מספיק והתוכנית צומצמה באופן משמעותי. הסדרה הייתה קטנה משמעותית ופחות חזקה מסדרת רויאל סובריין הבריטית המקבילה אליה, אך שווה בערך לסדרת אוניות המערכה הצרפתיות שהתחילו עם שארל מרטל ועם נבארין הרוסית (האוניות הצרפתיות היו מהירות יותר אך הרבה פחות חמושות בכבדות והאונייה הרוסית איטית יותר אבל חמושה בתותחים ראשיים כבדים יותר). למרות שהן היו אוניות המערכה המודרניות הראשונות שנבנו בגרמניה, שהקדימו את צי הים הפתוח מתקופת טירפיץ, ההרשאה לאוניות הגיעה כחלק מתוכנית בנייה ששיקפה את הבלבול האסטרטגי והטקטי של שנות ה-80 של המאה ה-19 שנגרם על ידי תיאוריות כמו Jeune École ("האסכולה הצעירה"). אוניות הסדרה היו באורך 108 מטר (354 רגל 4 אינץ') בין הניצבים, אורך 113.9 מטר (373 רגל 8 אינץ') בקו המים, ואורך כולל של 115.7 מטר (379 רגל 7 אינץ'). היה להן רוחב של 19.5 מטר (64 רגל) שהוגדל ל-19.74 מטר (64 רגל 9 אינץ') עם תוספת של רשתות טורפדו, והיה להן שוקע של 7.6 מטר (24 רגל 11 אינץ') מקדימה ו-7.9 מטר (25 רגל 11 אינץ') מאחורה. הדחק האוניות היה 10,013 טון (9,855 טון ארוך) בתפוסה הסטנדרטית, ועד 10,670 טון (10,500 טון ארוך) במעמס מלא. כפי שהיה התקן של ספינות מלחמה גרמניות של התקופה, גוף אוניות הסדרה נבנה ממסגרות פלדה רוחביות ואורכיות, שעליהן היו מרותקות לוחות הצד מפלדה. לכלי השיט היו שלושה עשר תאים אטומים למים ותחתית כפולה שנמשכה לאורך 48% מגוף האונייה. הגופים היו צרים יותר מעל הסיפון הראשי מאשר בקו המים, וכפי שהיה מקובל עבור ספינות מלחמה של התקופה, חרטום איל. לאוניות היה סיפון חזית מוגבה שנמשך אל הארובה האחורית, ולאחר מכן הצטמצם למפלס הסיפון הראשי. הצי הגרמני ראה באוניות סירות ים מצוינות ולאוניות הסדרה הייתה תנועה קלה. הם גם נענו לפקודות מהגשר והיה להם מעגל סיבוב מתון. למרות מאפייני הטיפול החיוביים בדרך כלל, האוניות היו "רטובות" במהירויות גבוהות למרות סיפון החזית וסבלו מהתנדנדות חמורה. האוניות איבדו עד 30% מהמהירות שלהן בהגה קשה. גובהם המטאצנטרי היה 1.05 מטר (3 רגל 5 אינץ'), ומומנט היציבות המרבי שלהם היה 31.5 מעלות. צוות האוניות מנה 38 קצינים ו-530 מלחים, אם כי בזמן ששירתו כאוניית הדגל של השייטת, הצוות הסטנדרטי תוגבר ב-9 קצינים ו-54 מלחים נוספים. לאחר החידוש שלהן, הצוות הסטנדרטי שלהן כלל 30 קצינים ו-561 מלחים, עם 9 קצינים ו-48 מלחים נוספים כאוניות דגל. הם נשאו מספר סירות קטנות, כולל זוג סירות כלונסאות, שתי סירות מנוע, פיננס אחת, שני קאטרים, שתי מפרשיות ושתי סירות. מערכת ההנעה של האוניות כללה שני מנועי 3 צילינדרים תלת דרגתיים עם קיטור שסופק על ידי 12 דוודים סקוטים רוחביים של מארין. לכל המנועים היו חדרי מנועים משלהם והם הניעו שני מדחפים בעלי 3 להבים בקוטר 5 מטר (16 רגל). הדוודים פוצלו גם לשני חדרי דוודים והם הועברו לזוג ארובות. חשמל סופק על ידי שלושה גנרטורים. הציוד היה שונה מאונייה לאונייה; תפוקת הכוח נעה בין 72.6 ל-96.5 קילוואט ב-67 וולט. לכל אחת מהאוניות היה הגה יחיד. המנועים דורגו ב-10,000 כוחות סוס והעניקו מהירות מרבית של 16.5 קשרים (30.6 קמ"ש). אם כי במהלך השירות האוניות השתנו הן בהספק והן במהירות. קורפירסט פרידריך וילהלם, האונייה בעלת ההספק הנמוך ביותר, 9,686 כוחות, בכל זאת הגיעה למהירות של 16.9 קשרים (31.3 קמ"ש), אותה מהירות כמו ורת, האונייה עם תפוקת ההספק הגבוהה ביותר, 10,228 כוחות סוס. ברנדנבורג הייתה האונייה האיטית ביותר בסדרה, ולא הגיעה למהירות המיועדת של 16.3 קשרים (30.2 קמ"ש). אחסון הפחם הסתכם ב-650 טון (640 טון ארוך) בתנאים של ימי שלום, אך ניתן היה להשתמש בחללי גוף נוספים כדי להגדיל את הקיבולת ל 1,050 טון (1,030 טון ארוך) בזמן מלחמה. לאוניות היה טווח שיוט של 4,500 מיילים ימיי (8,300 ק"מ) במהירות שיוט של 10 קשרים (19 קמ"ש). אוניות הסדרה נשאו סוללה של שישה תותחי 28 ס"מ משני קליברים שונים; הצריחים הקדמיים והאחוריים הרכיבו תותחים של 40 קליבר ואילו הצריח באמצע האונייה דרש שימוש בתותחים קצרים יותר של 35 קליבר כדי לאפשר לצריח להסתובב. הצריחים היו מורכבים מפלטפורמה מסתובבת שהחזיקה את התותחים, מוגנת על ידי ברבטה משוריינת מכל הצדדים. תא משוריין עם דפנות מעוקלות מעל הברבטה הגן על התותחים והצוותים, אך הצורה המעוקלת של קדמת התא חייבה פתחים גדולים דרכם ניתן להעלות ולהנמיך את התותחים, מה שהתברר כבעיה שכן פגזי אויב יכלו להיכנס דרכם, כפי שקרה לח'יר א-דין ברברוסה (לשעבר קורפירסט פרידריך וילהלם) בשנת 1913. לתותחים בקליבר 35 הייתה מהירות לוע של 685 מטר לשנייה (2,250 רגל לשנייה), בעוד שלתותחים הארוכים יותר הייתה מהירות של 715 מטר לשנייה (2,350 רגל לשנייה); המהירויות השונות יצרו בליסטיות שונה, אך המתכננים לא היו מודאגים מהבעיה, בגלל הטווחים הקצרים שבהם האוניות היו צפויות להילחם והמצב הפרימיטיבי של בקרת האש בשנות ה-80. המטענים ההודפים כללו אבקה חומה. שני סוגי התותחים השתמשו באותה תושבת ברבטה C/92 שאפשרה הנמכה עד -4 מעלות והגבהה ל-25 מעלות. לתותחים בקליבר 35 היה טווח מרבי של 11,450 מטר (37,570 רגל), בעוד שהמהירות הגבוהה יותר של התותחים הארוכים יותר הגדילה את הטווח שלהם ל-15,090 מטר (49,510 רגל). הצריחים הופעלו הידראולית וחייבו את בתי התותחים המסתובבים לחזור לקו האמצע כדי לטעון מחדש את התותחים. בתצורתם המקורית, התותחים היו בעלי קצב אש של ירייה אחת כל שלוש דקות, אך לאחר חידוש האוניות בתחילת שנות ה-1900, ציוד הטעינה של האוניות עבר מודרניזציה כדי לשפר את הקצב ליריה אחת לדקה. מחסני תחמושת אחסנו בסך הכל 352 פגזים; אלה היו פגזים במשקל 240 ק"ג (530 ליברות) עם מטען הודף במשקל 56.6 ק"ג (125 ליברות). החימוש המשני של אוניות הסדרה כלל בתחילה שישה תותחי 10.5 ס"מ (4.1 אינץ') SK L/35 בקזמטים בודדים המסודרים בסוללה משוריינת מתחת למבנה העילי הקדמי. תותחים אלו הותאמו לאחרונה על ידי קרופ מהתותחים הקיימים לשימוש בטכנולוגיית ירי מהיר. התותחים היו בתושבות ציר MPL C/91 שאפשרו הגבהה ל-30.3 מעלות, לטווח מקסימלי של 10,800 מטר (35,400 רגל). קצב האש שלהם היה תאורטית 10 פגזים לדקה, אך בפועל הוא הוגבל ל-7.5 פגזים לדקה. מהירות הלוע הייתה 600 מטר לשנייה (2,000 רגל לשנייה), אם כי עם פגזי C/07 שהוצגו ב-1907, זה גדל ל-620 מטר לשנייה (2,000 רגל לשנייה). במהלך המודרניזציה שלהם, נוסף זוג תותחים נוסף ואחסון התחמושת גדל מ-600 פגזים ל-1,184 פגזים, שהיו תערובת של פגזים חודרי שריון ופגזים סופר נפיצים (HE). להגנה מטווח קרוב נגד סירות טורפדו, האוניות נשאו גם שמונה תותחי 8.8 ס"מ (3.5 אינץ') ירי מהיר SK L/30. אלו הורכבו גם בקזמטים, ארבעה בספונסרים לצד צריח הסוללה הראשי הקדמי וארבעה במבנה העילי האחורי. הם נישאו בתושבות MPL C/89 עם טווח גובה של -10 עד 20 מעלות; בהגבהה מרבית, התותחים יכלו לירות למטרות בטווח של 7,300 מטר (24,000 רגל). מהירות הלוע הייתה 590 מטר לשנייה (1,900 רגל לשנייה). תותחים אלו סופקו עם סך של 2,000 פגזים, אם כי כמו בתותחי 10.5 ס"מ, אחסון התחמושת הוגדל במהלך המודרניזציה, ל-2,384 פגזים. קצב האש היה תאורטית 14 פגזים לדקה, אך בפועל הוא הוגבל לעשרה פגזים בדקה. בשנות ה-80, הטקטיקנים הימיים הניחו שרוב הקרבות יתפתחו לקרב מטווח קצר, שם הטורפדות יהפכו לנשק המכריע, מכיוון שהם עלולים לפגוע בספינה משוריינת כבדה מתחת לקו המים במקום שבו חגורת השריון לא הגן עליה. בזמן שהאוניות היו בשלבי בנייה, הולמן טען בתזכיר מפברואר 1891 שחימוש הטורפדו המקורי אינו מספיק. הוא הציע להתקין שני צינורות טורפדו בחרטום מתחת לקו המים כדי להגביר את כוח האש מקדימה בתגרה הצפויה. עם זאת, לא היה מקום בחרטום להתאים לשני צינורות טורפדו, ולכן הם הותקנו בהרכבים מעל המים. במקביל, ציים זרים רבים אימצו טורפדות גדולים יותר, כולל הצי המלכותי, שעבר מטורפדו בקוטר 35.6 ס"מ (14 אינץ') לטורפדו בקוטר 45 ס"מ (17.7 אינץ'). הגרמנים הלכו בעקבותיהם; הטורפדו הוותיק יותר בקוטר 35 ס"מ (14 אינץ') C/84 הוחלף בטורפדו בקוטר 45 ס"מ (17.7 אינץ') C/91 הרבה יותר חזק. האוניות קיבלו שש צינורות טורפדו בקוטר 45 ס"מ, שארבעה מהם הורכבו על דפנות האונייה בתושבות מסתובבות מעל המים. השניים האחרים היו בחרטום, גם הם מעל קו המים. הצינורות סופקו עם סך של 16 טורפדות, שנשאו ראש נפץ במשקל 87.5 ק"ג (193 ליברות). הייתה להם מהירות מרבית של 32 קשרים (59 קמ"ש) בהשוואה למהירות הטורפדו C/84 שהייתה 24 קשרים (44 קמ"ש); זה אפשר לטורפדות לעבור מרחק של 400 מטר (1,300 רגל) ב-24 שניות במקום 30 שניות שהיה לוקח לטורפדות הישים יותר, מה שהפך את ההכוונה למטרות נעות לקלה משמעותית. הטווח המרבי שלהם היה 500 מטר (1,600 רגל) במהירות של 32 קשרים; כאשר הם הוגדרו למהירות של 26 קשרים (48 קמ"ש), הטווח שלהם גדל ל-800 מטר (2,600 רגל). שתי האוניות הראשונות, ברנדנבורג וורת, קיבלו שריון מורכב, שהיה אז הסוג הסטנדרטי של שריון פלדה, שיוצר על ידי Dillinger Hütte, אבל באותה תקופה, קרופ התנסו בשריון חדש מפלדת ניקל שהוזמנה עבור וייסנבורג וקורפירסט פרידריך וילהלם. השריון המורכב נבנה על ידי ריתוך פלדה מוקשה יחד עם לוחות ברזל מחושל גמישים יותר כדי לנצל את הקשיות של הפלדה והגמישות הגדולה יותר של ברזל מחושל להתפרק ואז להכיל פגזים נכנסים. שריון הפלדה ניקל של קרופ התבסס על תהליך הארווי, שהעשיר את השכבות העליונות של הפלדה בפחמן. התהליך הקשיח את השכבה החיצונית תוך שמירה על גמישות רבה יותר בחלק האחורי של הלוחות; העובדה שלוחית השריון החדשה הייתה מורכבת מחשיל אחד במקום מלוחות מרובים המרותכים זה לזה העניקה לו חוזק רב יותר. זה איפשר שימוש בחגורות שריון דקות יותר (ולפיכך קלות יותר) שסיפקו את אותה רמת הגנה, אשר בתורה אפשרה הגנה מקיפה יותר על אותו משקל שריון. כמה מהחלקים של ברנדנבורג אכן קיבלו את השריון החדש של קרופ, כולל הברבטות שהחזיקו את צריחי הסוללה הראשיים הקדמיים והמרכזיים. כל ארבע האוניות שמרו על חיפוי טיק לחגורות השריון שלהן. עץ הטיק שימש כדי לסייע בבלימת ההלם של טורפדו או פיצוץ מוקשים ימיים. מערכת ההגנה הצדדית פעלה לפי מה שנקרא "העיקרון הצרפתי", תוך שימוש בחגורת שריון צרה באורך מלא כדי להגן על גוף האונייה, במקום מערכת מצודה קצרה יותר שהגנה רק על מחסני התחמושת וחללי מכונות ההנעה של האונייה. החגורה התפרסה מ-0.8 מטר (2 רגל 7 אינץ') מעל קו המים עד 1.6 מטר (5 רגל 3 אינץ') למטה מקו המים, אם כי לכיוון החרטום היא הורחבה עוד למטה כדי לחזק את איל הניגוח. מעל קו המים, חגורת השריון הייתה בעובי 300 מ"מ (11.8 אינץ') מקדימה וכשהחגורה נעה יותר מאחור, היא עלתה ל-330 מ"מ (13 in), ואז ל 380 מ"מ (15 אינץ'), ולבסוף עד 400 מ"מ (15.7 אינץ') בחלק המרכזי של האונייה, שם הגנה על מרחבי מחסני התחמושת והמכונות. יותר מאחור היא הצטמצמה ל-350 מ"מ (13.8 אינץ') ולאחר מכן ל-300 מ"מ לכיוון הירכתיים. מתחת לקו המים, חגורת השריון הייתה דקה משמעותית; כמו החגורה העליונה, היא התחדדה לכיוון הקצוות. זה התחיל ב-150 מ"מ (5.9 אינץ') בחרטום, התרחב ל-180 מ"מ (7.1 אינץ'), ואז ל-190 מ"מ (7.5 אינץ'), ולאחר מכן ל-200 מ"מ (7.9 אינץ') באמצע האונייה, והצטמצם עד 180 מ"מ (7.1 אינץ') בקצה האחורי של החגורה. החיפוי מעץ טיק לחגורה הסתכם ב-200 מ"מ, וכל המכלול היה מוברג יחד. לאוניות הסדרה היה סיפון משוריין בעובי 60 מ"מ (2.4 אינץ') שהיה מחובר לקצה העליון של החגורה; הוא היה יעיל רק בהסטת פגזים מטווח קצר ולא יכול היה לעמוד בפני אש צוללת או פגז שהתפוצץ בעת הפגיעה. במגדל הניווט הקדמי היו דפנות בעובי 300 מ"מ וגג בעובי 30 מ"מ (1.2 אינץ'). הברבטים עבור צריחי הסוללה הראשיים היו בעובי 300 מ"מ ועם חיפוי בעובי 210 מ"מ (8.3 אינץ') של טיק. צריחי התותחים בסוללה הראשית היו עם גגות בעובי 50 מ"מ (2 אינץ') ודפנות שהורכבו משלוש שכבות בעובי 40 מ"מ (1.6 אינץ'), בסך הכל 120 מ"מ (4.7 אינץ'). תותחי ה-10.5 ס"מ וה-8.8 ס"מ קיבלו מגני תותחים שהורכבו משני לוחות פלדה המוברגים זה לזה; כל מגן היה מורכב מלוח בעובי 20 מ"מ (0.79 אינץ') ולוח בעובי 22 מ"מ (0.87 אינץ'). במהלך הקריירה שלהן, האוניות עברו סדרה של שינויים. לאחר שנכנסו לשירות בשנים 1894–1895, גובהם של כלי השיט גדל ב-1.5 מטר (4 רגל 11 אינץ') ל-3 מטר (9 רגל 10 אינץ') כדי לצמצם הפרעות עשן עם עמוד התורן המרכזי. החל משנת 1896 החל הצי הגרמני לרכוש תותחי 3.7 ס"מ (1.5 אינץ') מקסים להשלמת תותחי ה-8.8 ס"מ בהגנה נגד סירות טורפדו. למרות שאלו היו כלי נשק קלים מאוד, וירו פגזים במשקל 0.66 ק"ג (1.5 ליברות), הגרמנים האמינו שברד אש ימנע מצוותי סירות הטורפדו להתקרב מספיק כדי לשגר את הטורפדות שלהם. התותחים היו בעלי קצב אש מקסימלי של 100 פגזים לדקה, אבל באמצעות אש מכוונת הקצב היה 33 פגזים לדקה. ארבעה מהתותחים הללו הותקנו בצמרות הלחימה של תרני האוניות. לפני פריסתן למזרח אסיה בשנת 1900, כל ארבע האוניות קיבלו מערכות טלגרפיה אלחוטיות, מה שהפך אותן לאוניות הראשונות של הצי הגרמני שנשאו מכשירי רדיו. בין 1902 ל-1904, ארבע האוניות שונו רבות. במהלך המודרניזציה, נוסף מגדל ניווט משוריין שני במבנה העילי האחורי, יחד עם גשרון. למגדל החדש היו דפנות בעובי 120 מ"מ (4.7 אינץ') וגג בעובי 20 מ"מ (0.79 אינץ'). העבודה כללה הגדלת יכולת אחסון הפחם של האונייה והוספת זוג נוסף של תותחי 10.5 ס"מ. התוכניות קראו בתחילה להחליף את הצריח המרכזי של תותחי ה-28 ס"מ בסוללה משוריינת של תותחים בקליבר בינוני, אך זה הוכיח את עצמו כיקר באופן בלתי רגיל. חימוש הטורפדו של האוניות הצטמצם משמעותית; שניים מהצינורות בצד הרוחב הוסרו, וכך גם שני צינורות החרטום, בעוד שצינור אחד מעל המים הותקן בירכתיים במתקן שניתן לסובב. אחסון הטורפדו הכולל הסתכם בחמש טורפדות. מהתרנים שלהן הוסרו משטחי הזרקורים שלהם. התיקון הפחית את התפוסה של האוניות ב-500 עד 700 טון (490 עד 690 טון ארוך). בהמשך הקריירה שלה, ורת קיבלה שני זרקורים שהורכבו על גג החלק העליון של התורן הקדמי שלה, יחד עם זרקור שלישי על גג הגשר האחורי שלה. משטח תצפית סגור הותקן ב-1915. גם היא וגם ברנדנבורג פורקו מנשקן ב-1916 לאחר שהוצאו משירות פעיל. כאשר אוניות הסדרה נכנסו לשירות בסוף 1893, הן ערכו ניסויים ימיים שנמשכו עד 1894. הבדיקות של קורפירסט פרידריך וילהלם גילו בעיות במכונות ההנעה שלה שדרשו תיקונים ממושכים במשך רוב שנת 1894. ברנדנבורג סבלה מפיצוץ דוד במהלך ניסויים ימיים ב-16 בפברואר 1894, שבו נהרגו 44 איש: 25 אנשי צוות, 18 עובדי מספנה ואחד מהוועדה שהעריכה את הניסויים. התאונה נגרמה כתוצאה משסתום שיוצר באופן שגוי במנוע הימני. ארבע האוניות היו בין כלי השיט הגרמניים האחרונים שעברו ניסויים של המספנות לפני הקבלה רשמית על ידי הצי הקיסרי הגרמני; אחרי ורת, רוב אוניות הראשה הגרמניות עברו בדיקות לאחר כניסתן לשירות. כאשר אוניות הסדרה נכנסו לשירות החל משנת 1894, הם שובצו לפלגה I של שייטת אוניות המערכה I, קורפירסט פרידריך וילהלם הפכה לאוניית הדגל של השייטת. במהלך שאר שנות ה-90 של המאה ה-19 ערכו האוניות אימונים שגרתיים, ביקורים במדינות זרות והפלגות אימונים. התמרונים כללו אימונים טקטיים, אימון ירי ופעולות משותפות עם יחידות הצבא הגרמני הקיסרי לתרגול הגנת החוף. האוניות היו מעורבות במספר תאונות: ברנדנבורג התנגשה באויסו יאגד באוגוסט 1896 ובנובמבר 1899, ורת פגעה בסלע שקוע וניזוקה קשות. בתור ספינות המלחמה הגדולות ביותר של הצי הגרמני, הן ליוו לעיתים קרובות את היאכטה של וילהלם השני הוהנצולרן בביקורים ממלכתיים או בעת ריגטות שייט, בעיקר Cowes Week בבריטניה. במהלך מרד הבוקסרים בשנת 1900, לאומנים סינים הטילו מצור על השגרירויות הזרות בבייג'ינג ורצחו את הברון קלמנס פון קטלר, השגריר הגרמני. האלימות הנרחבת נגד מערביים בסין הובילה לברית בין גרמניה לשבע מעצמות גדולות אחרות: בריטניה, איטליה, רוסיה, אוסטריה-הונגריה, ארצות הברית, צרפת ויפן. כוחות בעלות הברית במדינה לא הספיקו כדי להביס את המתאגרפים, ולכן הקייזר הורה על כוח משלחת, שהורכב מארבעת אוניות הסדרה ברנדנבורג, שש סיירות, 10 ספינות משא, שלוש סירות טורפדו ושישה רגימנטים של נחתים, בפיקודו של גנרל-פלדמרשל אלפרד פון ולדרזה, לפרוס לסין. כשהצי הגרמני הגיע בסוף אוגוסט 1900, המצור על בייג'ינג כבר הוסר על ידי כוחות מחברות אחרות בברית שמונה המדינות שהתגבשו כדי להתמודד עם המורדים. כתוצאה מכך, כוח המשימה דיכא התקוממויות מקומיות סביב מפרץ ג'יאוז'ו, שם שמרה גרמניה על הטריטוריה המוכרת של מפרץ ג'יאוז'ו. בסופו של דבר, המבצע עלה לממשלת גרמניה יותר מ-100 מיליון מארק. ב-26 במאי 1901 החזיר הפיקוד העליון הגרמני את כוח המשלחת לגרמניה, והכוח הגיע חזרה באמצע אוגוסט. לאחר שחזרו מסין, חידשו האוניות את שגרת השלום האופיינית להן. בשלב זה, אוניות המערכה מסדרות קייזר פרידריך השלישי וויטלסבאך החלו להיכנס לשירות, ולכן ארבעת האוניות מסדרת ברנדנבורג הוצאו משימוש כדי להותיר צי מודרני. עד סוף 1907, כל ארבעת אוניות הסדרה צומצמו לשייטת המילואים, כאשר קורפירסט פרידריך וילהלם שוב שירתה כאוניית הדגל. האוניות פעלו שם יחד במשך שלוש השנים הבאות לפני שקורפירסט פרידריך וילהלם ווייסנבורג נמכרו לאימפריה העות'מאנית בספטמבר 1910. ברנדנבורג וורת נשארו בשייטת המילואים עד 1911, והופעלו מחדש מעת לעת כדי להשתתף בתמרוני צי שנתיים בשייטת אוניות המערכה השלישית. ברנדנבורג שירתה לזמן קצר ביחידת ספינות ההדרכה והניסוי באמצע 1911. בסוף השנה הם הוצאו משירותם פעם נוספת, את מקומם ביחידה תפסו אוניות מערכה אחרות עם כניסת אוניות המערכה העדכניות ביותר לשירות. הן הוקצו ל-Marinestation der Ostsee (תחנה ימית של הים הבלטי) והתבססו בקיל. הם גויסו באוגוסט 1914 בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה. הם הוקצו לשייטת אוניות המערכה V, שהופקדה על הגנת החוף בים הצפוני כדי להגן מפני התקפות של הצי המלכותי הבריטי. שייטת V הועברה לאזור הבלטי בספטמבר כדי לתמוך בהתקפה אמפיבית נגד כוחות רוסים בווינדאו, אך מחסור באוניות תובלה הוביל לביטול המבצע. מחסור בצוות אילץ את הצי לבטל את אוניות שייטת אוניות המערכה V בקיל בתחילת 1915, אך לאחר שהכוחות הגרמניים השתלטו על נמל ליבאו, ברנדנבורג וורת הופעלו מחדש והועברו לשם כדי לשמור על הנמל. לאחר מכן ברנדנבורג הוסבה לזיקוק מים וספינת בסיס ותותחיה הוסרו. ורת נשארה בתפקיד כאוניית הדגל של קונטר-אדמירל אלפרד בגאס, מפקד שייטת V, אבל היא לא ראתה שום פעולה בליבאו. שייטת V פורקה בינואר 1916, וורת הפליגה לדנציג שם היא הוצאה משירות והוסבה לאוניית בסיס. גם היא פורקה מנשקה, ותותחיה נבנו מחדש כתותחי רכבת. התותחים של ברנדנבורג נועדו להישלח לאימפריה העות'מאנית כחלפים עבור טורגוט רייס, אבל אין ראיות שהם נשלחו בפועל. היא הייתה אמורה לעבור הסבה לספינת מטרה, אבל המלחמה הסתיימה לפני שהעבודה הושלמה. בשל המחסור החמור בספנות סוחר לאחר המלחמה, הוצעו תוכניות לבנות מחדש את ורת כספינת משא, אבל התוכניות עלו בתוהו. שתי האוניות נמחקו מרשימות הצי ב-13 במאי 1919 ונמכרו לגריטת ספינות, ושתי האוניות נגרטו בדנציג. בכניסתן לשירות בצי העות'מאני, קורפירסט פרידריך וילהלם ווייסנבורג הפכו לח'יר א-דין ברברוסה וטורגוט רייס בהתאמה. לאחר שנכנסו לשירות בצי העות'מאני, האוניות סבלו מבעיות מכונות כרוניות, מכיוון שצוותיהן לא הוכשרו לתחזק כראוי את מערכות ההנעה שלהם, מה שהפחית את מהירותן ל-8–10 קשר (15–19 קמ"ש; 9–12 מייל לשעה). עם פרוץ המלחמה האיטלקית–עות'מאנית בספטמבר 1911, הצי העות'מאני נסוג לביטחונם של הדרדנלים כדי להימנע מעימות עם הצי המלכותי האיטלקי החזק הרבה יותר. לאחר שהוזנחו על ידי הצוותים שלהם במהלך הסכסוך, הן היו במצב גרוע עוד יותר בסוף המלחמה באוקטובר 1912, כאשר מערכות הטלפון שלהם יצאו מפעולה ורבות מהדלתות האטומות שלהם לא היו מסוגלות להיסגר. מד הטווח שלהם ומנופי התחמושת עבור תותחי הסוללה העיקריים שלהם הוסרו. עם סיום המלחמה האיטלקית–עות'מאנית בתחילת אוקטובר, הליגה הבלקנית הכריזה מלחמה על העות'מאנים, לאחר שהתעודדה מהניצחון הקל של איטליה. שתי האוניות נשלחו לפעולה, בתחילה כדי לתמוך בכוחות העות'מאניים שהגנו מפני התקדמות הכוחות הבולגרים בתראקיה. בדצמבר, הצי אורגן מחדש כדי לאתגר את הצי המלכותי ההלני בים האגאי; ח'יר א-דין ברברוסה הייתה אוניית הדגל של פלגת האוניות המשוריינות. הפלגה יצאה לתקוף את הצי היווני בדצמבר, והובילה לקרב אלי, שם הסיירת המשוריינת היוונית גאורגיוס אברוף השתמשה במהירות המעולה שלה כדי לתמרן את השייטת העות'מאנית, והציבה אותה באש צולבת בין גאורגיוס אברוף בצד אחד ושלושת האוניות המחופות שריון מסדרת הידרה בצד השני. העות'מאנים נסוגו בחזרה לדרדנלים בחוסר סדר. ניסיון שני לשבור את המצור היווני על הדרדנלים התרחש ב-18 בינואר 1913, והביא לקרב למנוס. ח'יר א-דין ברברוסה וטורגוט רייס שתיהן נפגעו מספר פעמים אך סבלו מנזק קל יחסית לפני שנסוגו שוב לדרדנלים. הצי העות'מאני בילה את שארית המלחמה בפעילות בים מרמרה ובים השחור נגד כוחות בולגריים, ועזר להגן על חיל המצב צ'טלקה עד מרץ. באוגוסט 1914, כשפרצה מלחמת העולם הראשונה באירופה, העות'מאנים נותרו תחילה נייטרליים, אך הם נכנסו למלחמה לצד מעצמות המרכז בנובמבר. ח'יר א-דין ברברוסה וטורגוט רייס פורקו חלקית מנשקן בסוף 1914 ובתחילת 1915 כדי לשפר את ההגנות בדרדנלים, אם כי הן שמרו על הסוללות העיקריות שלהם כדי שיוכלו לשמש כסוללות צפות לתמיכה במבצרי הדרדנלים במהלך מערכת הדרדנלים. עד מרץ 1915, הפיקוד העות'מאני החליט להחזיק רק כלי שיט אחד בתחנה בכל פעם כדי שניתן יהיה למשוך את כלי השיט לצורך תחזוקה ואספקה מחדש. באפריל פתחו הצי הבריטי והצי הצרפתי במערכת גליפולי. הצוללת הבריטית אה"מ E11 טרפדה והטביעה את ח'יר א-דין ברברוסה ב-8 באוגוסט כאשר עברה לעמדה להפגיז את כוחות מדינות ההסכמה הנלחמים בגליפולי. הטביעה גרמה לעות'מאנים להסיג את טורגוט רייס, והיא נותרה מחוץ לשירות עד ינואר 1918, אז הופעלה מחדש כדי לגרור את סיירת המערכה יבוז סולטן סלים, שעלתה על שרטון לאחר קרב אימברוס. טורגוט רייס שוב הוצאה משירות באוקטובר ונותרה מחוץ לשירות עד שעברה שיפוץ בשנים 1924–1925, ולאחר מכן שימשה כספינת אימונים, בשלב זה עם רק אחד מצריחי הסוללה העיקריים שלה על סיפון האונייה. היא הוצאה משירות בפעם האחרונה ב-1933, היא בילתה את שבע-עשרה השנים הבאות כספינת בסיס, ובסופו של דבר נגרטה לאט בין השנים 1950 ל-1957. מדיה וקבצים בנושא אוניות המערכה מסדרת ברנדנבורג בוויקישיתוף