מיזורי (BB-63)

אוניית המערכה מיזורי (BB-63) (באנגלית: USS Missouri (BB-63)) היא אוניית מערכה מסדרת איווה ששירתה בצי ארצות הברית. האונייה הייתה השלישית בצי ארצות הברית שנקראה על שמה של מדינת מיזורי ואוניית המערכה האחרונה שהוכנסה לשירות על ידי ארצות הברית. היא קיבלה את פרסומה בהיותה המקום בו התקיים טקס הכניעה של האימפריה היפנית אשר הביא לסיומה של מלחמת העולם השנייה. "מיזורי" הוזמנה ב-1940 והוכנסה לשירות ביוני 1944. היא השתתפה בקרב איוו ג'ימה ובקרב אוקינאווה שהיה חלק מהמערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה וכן במלחמת קוריאה שהתנהלה בשנים 1953-1950. היא הוצאה משירות בשנת 1955 והפכה לחלק מצי העתודה של ארצות הברית אך ב-1984 היא הוחזרה לשירות פעיל מחדש לאחר שעברה שיפוץ יסודי כחלק מתוכנית צי 600 הספינות. ב-1991 לקחה "מיזורי" חלק במלחמת המפרץ הראשונה. לאורך שנות שירותה, קיבלה "מיזורי" 11 כוכבי שירות. היא הוצאה משירות באופן סופי ב-31 במרץ 1992 ונמחקה מרשומות הצי האמריקאי בינואר 1995. ב-1998, הפכה "מיזורי" לספינת מוזיאון והוצבה בבסיס הימי של ארצות הברית בפרל הארבור. ערך מורחב – אוניות המערכה מסדרת איווה סדרת אוניות המערכה המהירות איווה תוכננה בסוף שנות ה-30 בתגובה לציפיות הצי האמריקני למלחמה עתידית עם האימפריה היפנית. אוניות המערכה האחרונות שנבנו על ידי ארצות הברית, הן היו גם כלי השיט הגדולים והמהירים ביותר של הצי האמריקאי. קצינים אמריקאים העדיפו אוניות מערכה איטיות יחסית אך חמושות בכבדות ומשוריינות, אך מתכנני חיל הים קבעו שצי כזה יתקשה להביא את הצי הקיסרי היפני המהיר יותר לקרב, במיוחד את סיירות המערכה מסדרת קונגו ואת נושאות המטוסים של הצי האווירי הראשון. לימודי התכנונים שהוכנו במהלך הפיתוח של סדרות קרוליינה הצפונית ודקוטה הדרומית הדגימו את הקושי לפתור את הרצונות של קציני הצי עם אלו של צוות התכנון במסגרת מגבלות ההדחק שהוטלו על ידי מערכת האמנה הימית של וושינגטון, ששלטה בבניית אוניות ראשה מאז 1923. סעיף מדרגות נעות באמנת הצי השני של לונדון משנת 1936 אפשרה הגדלה מ-35,000 טון ארוך (36,000 ט') ל-45,000 טון ארוך (46,000 ט') במקרה שאומה חברה כלשהי סירבה לחתום על האמנה, מה שיפן סירבה לעשות. אורכה של מיזורי היה 887 רגל 3 אינץ' (270.4 מ') בסך הכל ו-860 רגל (262.1 מ') בקו המים, רוחב של 108 רגל 2 אינץ' (33 מ') ושוקע של 37 רגל 9 אינץ' (11.5 מ') בעומס הקרבי המלא שלה שהיה 57,540 טון ארוך (58,460 ט'). האוניות מסדרת איווה הופעלו על ידי ארבע טורבינות קיטור עם הילוך של ג'נרל אלקטריק, שכל אחת מהן הניעה גל הנע אחד באמצעות קיטור המסופק על ידי שמונה דוודי Babcock & Wilcox המופעלים על ידי נפט. מדורג ב-212,000 כוחות סוס (158,000 קילוואט), הטורבינות תוכננו לתת מהירות מרבית של 32.5 קשרים (60.2 קמ"ש), אך נבנו כדי להתמודד עם עומס יתר של 20 אחוז. אף אחת מאוניות הסדרה לא ערכה אי פעם ניסויי מהירות במים עמוקים, אבל לשכת הספינות העריכה שהם יכולים להגיע למהירות של כ-34 קשרים (63 קמ"ש) מ-225,000 כוחות סוס (168,000 קילוואט) בתפוסה של 51,209 טון ארוך (52,031 ט'). לאוניות היה טווח שיוט מתוכנן של 15,000 מיילים ימיים (28,000 ק"מ) במהירות של 15 קשרים (28 קמ"ש), אם כי נתוני צריכת הדלק של ניו ג'רזי במהלך ניסויי הים שלה הצביעו על כך שהטווח שלה היה לפחות 20,150 מיילים ימיים (37,320 ק"מ) באותה מהירות שיוט. הצוות המתוכנן שלהם מנה 117 קצינים ו-1,804 מלחים, אשר גדל מאוד עד סוף המלחמה ב-1945. הצוות של מיזורי מנה באותה תקופה 189 קצינים ו-2,978 מלחים. הסוללה הראשית של אוניות המערכה מסדרת איווה כללה תשעה תותחים 16 אינץ' (406 מ"מ)/50 קליבר Mark 7 בשלושה צריחים משולשים על קו האמצע, שניים מהם הוצבו בזוג ירי-על לפני המבנה העילי, והשלישי הוצב מאחוריו. במבט מהחרטום לירכתיים, הצריחים סומנו I, II ו-III. הסוללה המשנית שלהם כללה עשרים תותחים 5 אינץ' (127 מ"מ)/38 קליבר דו-תכליתיים המורכבים בצריחים תאומים מקובצים באמצע האונייה, חמישה צריחים בכל צד רוחב. בניגוד לאוניות האחיות שלהן איווה וניו ג'רזי שהיו צמד הספינות הראשון שנבנו, מיזורי וויסקונסין הושלמו עם חבילת נ"מ של עשרים תושבות מרובעות לתותחי בופורס AA בקוטר 40 מ"מ (1.6 אינץ'), תשעה תושבות בכל צד רוחב ושניים על גגות הצריחים II ו-III‏. 49 תותחים אוטומטים אורליקון AA בקוטר 20 מילימטר (0.8 אינץ') בהרכבים בודדים הופצו כמעט לכל אורך האוניות. האמצעים העיקריים לשליטה על החימוש הראשי הם שני מנהלי בקרת אש סימן 38 עבור מערכת בקרת האש Mark 38 המותקנת בראש מגדלי בקרת האש הקדמיים והאחוריים במבנה העילי. מנהלים אלה היו מצוידים במדדי טווח באורך 25 רגל ו-6 אינץ' (7.8 מ'), למרות שהחיישן העיקרי שלהם היה מכ"ם בקרת אש Mark 8 שהותקן על גגותיהם. מנהל בקרת אש משני סימן 40 הותקן בתוך מגדל הניווט המשוריין בחזית המבנה העילי שהשתמש במכ"ם של בקרת אש Mark 27 ממוקם בחלק העליון של מגדל הניווט. כל צריח צויד במד טווח באורך 46 רגל (14 מ') והיה יכול לשמש כמנהל בקרת האש עבור הצריחים האחרים. ארבעה מנהלי ירי Mark 37, שניים על קו האמצע בקצות המבנה העילי ואחד בכל צד רוחב, שלטו על תותחי 5 אינץ'. כל מנהל בקרת אש היה מצויד במד טווח של 15 רגל (4.6 מ') וזוג מכ"מים על גגו. אלה היו מערכת בקרת אש Mark 12 ו-Mark 22 מכ"ם מאתר גובה. כל תושבת תותחי 40 מ"מ נשלטה מרחוק על ידי מנהל בקרת אש Mark 51 ששילב כוונת ג'ירו Mark 14 בעוד שהמלחים שהשתמשו בתותחי 20 מ"מ השתמשו בכוונת Mark 14 כדי לעקוב אחר מטרותיהם. מכ"ם אזהרה מוקדמת SK-2 הותקן על התורן הקדמי של הספינה; מעליו היה מכ"ם חיפוש עילי של SG. מכ"ם ה-SG השני הותקן בחלק העליון של התורן המרכזי המוצב על הארובה האחורית. אוניות האיווה נבנו עם שתי סיפוני טיסה מסתובבים על ירכתיהם עבור מטוסים ימיים ומנוף גדול הותקן כדי לקלוט אותם בחזרה. בתחילה נישאו שלישיית קינגפישר Vought OS2U, אך אלה הוחלפו על ידי Curtiss SC Seahawks בדצמבר 1944. חגורת השריון הפנימית של קו המים של הספינות מסוג איווה הייתה בעובי 12.1 אינץ' (307 מ"מ) וגובהה 10 רגל 6 אינץ' (3.2 מ'). מתחתיה הייתה רצועה של לוחית שריון הומוגנית מסוג B שמצטמצמת בעובי מ-12.1 אינץ' בחלק העליון ל-1.62 אינץ' (41 מ"מ) בתחתית וגובהה 28 רגל (8.5 מ'). שתי רצועות השריון נוטות כלפי חוץ ב-19 המעלות העליונות כדי לשפר את עמידות השריון בפני אש אופקית. באופן כללי לוחות השריון האנכיים עשויים משריון מוצק מסוג A והשריון האופקי מפלדה מסוג B או Special treatment‏ (STS). שריון החגורה משתרע אל שני המחיצות הרוחביות לפני ומאחורי ברבטות התותח הראשי, היוצרות את המצודה המשוריינת. חלק מחגורת השריון התחתונה משתרע מאחורי המחיצה האחורית כדי להגן על ציוד ההיגוי של הספינות. העובי המרבי שלו נע בין 13 ל-13.5 אינץ' (330 עד 343 מ"מ) בחלק העליון והלוחות מתחדדות ל-5 אינץ' בתחתית. בניגוד לאיווה וניו ג'רזי, ללוחות השריון במחיצה הרוחבית הקדמית במיזורי ובוויסקונסין היה עובי מרבי של 14.5 אינץ' (368 מ"מ) בחלק העליון שהצטמצם ל-11.7 אינץ' (297 מ"מ). המחיצה האחורית הייתה בעובי עקבי של 14.5 אינץ', אך לא ירדה מתחת למתארכת החגורה התחתונה. לצריחי התותחים הראשיים היו לוחות מסוג B בעובי 495 מ"מ בחזית ו-9.5 אינץ' (241 מ"מ) של לוחות מסוג A בצדדים. לוחות השריון המגינים על הברבטים שלהם נעים בעובי בין 17.3 אינץ' (439 מ"מ) ל-14.8 אינץ' (376 מ"מ) ו-11.6 אינץ' (295 מ"מ) כאשר הלוחות העבים ביותר בצדדים והדקים ביותר מלפנים ומאחור. הלוחות שהגנונעל מגדל הניווט היו בעובי של 17.3 אינץ' (440 מ"מ). הסיפון הראשי של אוניות האחווה היה מורכב מ-1.5 אינץ' (38 מ"מ) של STS. מתחת לסיפון זה, גג המצודה המשוריינת נוצר מ-6 אינץ' (152 מ"מ) של שריון בשתי שכבות. מתחת לזה היה סיפון של לוחות STS בגודל 0.625 אינץ' (16 מ"מ) שנועדו לעצור רסיסי פגזים שפילחו את הסיפון המשוריין שמעליו. סיפון השריון נמשך מאחור והגג של תא ציוד ההיגוי היה בעובי של 160 מ"מ. מערכת ההגנה התת-ימית של אוניות המערכה מסדרת איווה הייתה מורכבת משלושה תאים אטומים למים מחוץ לחגורת השריון התחתונה ועוד אחד מאחוריה. שני התאים החיצוניים נשמרו עמוסים במזוט או במי ים כדי לספוג את האנרגיה של פיצוץ ראש הטורפדו ולהאט את הרסיסים שנוצרו כך שניתן לעצור אותם על ידי חגורת השריון התחתונה. מאחורי החגורה הייתה מחיצה חזקה שנועדה להגן על החללים הפנימיים של האוניות מפני כל רסיסים שעלולים לחדור וההצפה שלאחר מכן. להגנה מפני מוקשים ימיים, לאיווה הייתה תחתית כפולה שעוברת לכל אורך האוניות והופכת לקרקעית משולשת למעט בחרטום ובירכתיים. מיזורי הייתה הספינה השלישית של צי ארצות הברית שנקראה על שם מדינת מיזורי בארצות הברית. האונייה אושרה על ידי הקונגרס ב-1938 ונכנסה לשירות ב-12 ביוני 1940 עם מספר גוף BB-63. השדרית של מיזורי הונחה במספנת חיל הים של ניו יורק בברוקלין, ניו יורק ב-6 בינואר 1941. האונייה הושקה ב-29 בינואר 1944 לפני קהל של 20,000 עד 30,000 צופים. בטקס ההשקה, הספינה הוטבלה על ידי מרגרט טרומן, נותנת החסות של האונייה ובתו של הארי טרומן שנשא נאום בטקס. עבודות ההתאמה נמשכו במהירות, והספינה נכנסה לשירות ב-11 ביוני; קפטן ויליאם קלהאן שימש כמפקדה הראשון. מיזורי ערכה את ניסויי הים הראשוניים שלה מול ניו יורק, החל ב-10 ביולי, ולאחר מכן יצאה דרומה למפרץ צ'ספיק, שם היא יצאה לשייט בים הפתוח וערכה אימונים. במהלך תקופה זו, היא פעלה עם הסיירת הגדולה החדשה אלסקה, שגם היא נכנסה לשירות לאחרונה, וכמה משחתות ליווי. האונייה יצאה לדרך ב-11 בנובמבר, לכיוון החוף המערבי של ארצות הברית. היא עברה דרך תעלת פנמה שבוע לאחר מכן והמשיכה לסן פרנסיסקו. שם בוצעו עבודות התאמה נוספות במספנת הצי Hunters Point להכין את כלי השיט לשימוש כאוניית דגל של הצי. ב-14 בדצמבר, עזבה מיזורי את סן פרנסיסקו והפליגה לאוליטי באיי קרוליין, שם הצטרפה לשאר הצי ב-13 בינואר 1945. היא הפכה לספינת מפקדה זמנית עבור תת-אדמירל מארק מיצ'ר. לאחר מכן הצטרפה לכוח משימה 58, שהתייצב ב-27 בינואר כדי לפתוח בהתקפה אווירית על טוקיו לתמיכה במבצע המתוכנן נגד איוו ג'ימה. מיזורי שימשה כחלק מהמסך נגד מטוסים עבור קבוצת המשימה 58.2, ובמרכזה נושאות המטוסים לקסינגטון, הנקוק, וסן ג'סינטו, במהלך הפשיטה על טוקיו. בנוסף לשמירה על נושאות המטוסים, פעלו מיזורי ושאר אוניות המערכה כאוניות תדלוק עבור המשחתות המלוות, מאחר שהמערכת הלוגיסטית של הצי לא יכלה ללוות את כוח התקיפה במהלך פשיטות. עד 16 בפברואר, כוח המשימה הגיע לחופי יפן כדי להתחיל בסדרה של תקיפות אוויריות. לאחר מכן המשיך הצי לאיוו ג'ימה, אשר נפלשו על ידי כוחות קרקע אמריקאים ב-19 בפברואר. באותו ערב, תוך כדי סיור עם נושאות המטוסים, הפילה מיזורי מטוס יפני, כנראה מפציץ נקג'ימה Ki-49. כוח משימה 58 יצא בתחילת מרץ וחזר לאוליטי כדי למלא דלק ותחמושת. מיזורי הועברה לקבוצת המשימה יורקטאון, TG 58.4 באותו זמן. הספינות יצאו שוב ב-14 במרץ לסבב נוסף של תקיפות אוויריות על יפן. ארבעה ימים לאחר מכן, תותחי הנ"מ של מיזורי סייעו בהשמדת ארבעה מטוסים יפניים. מטוסי נושאת מטוסים אמריקאים פגעו במגוון מטרות סביב הים הפנימי, מה שגרם להתקפת נגד יפנית שפגעה בכמה נושאות. נושאת המטוסים פרנקלין ניזוקה קשות וקבוצת המשימה של מיזורי נותקה כדי לחפות על נסיגתה. עד ה-22 במרץ, פרנקלין עזבה את אזור הפעילות והקבוצה חזרה לצי כדי להצטרף להפצצת ההכנה לקראת הפלישה הקרובה לאוקינאווה. מיזורי הועברה זמנית ל-TF ‏59, יחד עם אחיותיה ניו ג'רזי וויסקונסין, כדי להפגיז את החוף הדרומי של אוקינאווה ב-24 במרץ, כחלק ממאמץ למשוך את תשומת הלב היפנית מיעד הפלישה בפועל בצד המערבי של האי, במהלכו ירתה 180 פגזים. מיזורי חזרה לאחר מכן ל-TG 58.4. בעודה פועלת עם נושאות המטוסים ב-11 באפריל, מיזורי הותקפה מקמיקזה שפגע בצד האונייה מתחת לסיפון הראשי. הפגיעה ריסקה את המטוס, והתיזה בנזין על הסיפון שהתלקח במהירות, אך היא כובתה במהירות על ידי הצוות שלה. ההתקפה גרמה לנזק שטחי ואוניית המערכה נותרה תקינה. שני אנשי צוות נפצעו ב-17 באפריל כשקמיקזה אחר קטע את מנוף הירכתיים והתרסק בירכתי האונייה. מיזורי עזבה את כוח המשימה 58 ב-5 במאי כדי לחזור לאוליטי; במהלך הפעילות שלה מול אוקינאווה, היא טענה שחמישה מטוסים הופלו על ידה, יחד עם קרדיט חלקי על שישה מטוסים נוספים שהושמדו. בעודה בדרך, מיזורי תדלקה ממכלית נפט שהביאה גם את המפקד החדש של הספינה, קפטן סטיוארט ס. מארי, שהחליף את קפטן קלגהאן ב-14 במאי. ב-9 במאי, מיזורי הגיעה לאוליטי, לפני שהמשיכה לנמל אפרה, גואם, לשם הגיעה תשעה ימים לאחר מכן. האדמירל ויליאם פ. הולסי ג'וניור, מפקד הצי השלישי, עלה על הספינה באותו יום, מה שהפך אותה לספינת הדגל של הצי של מה שהוגדר כעת מחדש כ-TF 38. ב-21 במאי, אוניית המערכה יצאה לדרך שוב, בדרכה לאוקינאווה. היא הגיעה לאזור המבצעי עד ה-27 במאי, כאשר השתתפה בהתקפות על עמדות יפניות באי. יחד עם שאר הצי השלישי, היא יצאה לאחר מכן צפונה כדי לבצע סדרה של תקיפות אוויריות על שדות תעופה יפניים ומתקנים אחרים באי קיושו ב-2 וב-3 ביוני. הצי נפגע על ידי סופת טייפון גדולה בלילה שבין 5 ל-6 ביוני, שגרמה נזק רב לספינות רבות מהצי, אם כי למיזורי נגרם נזק קל בלבד. סבב נוסף של תקיפות אוויריות נגד מטרות בקיושו התרחש ב-8 ביוני. לאחר מכן, הצי נסוג למפרץ לייטה כדי לחדש דלק ותחמושת, והגיע לשם ב-13 ביוני. הצי השלישי יצא לדרך שוב ב-1 ביולי כדי להשיק סדרה נוספת של התקפות על איי הבית היפנים. במהלך תקופה זו, מיזורי פעלה עם TG 38.4. מטוסי הנושאות מטוסים תקפו מטרות סביב טוקיו ב-10 ביולי, ולאחר מכן צפונה יותר בין הונשו להוקאידו בין ה-13 ל-14 ביולי. למחרת, מיזורי וכמה ספינות אחרות נותקו כדי ליצור את TG 38.4.2 שהופקדה על הפצצת מתקנים תעשייתיים במוראן, הוקאידו. משימת הפצצה שנייה התבצעה בלילה שבין 17 ל-18 ביולי, אז הצטרפה למערך אוניית המערכה הבריטית אה"מ קינג ג'ורג' החמישי. לאחר מכן חזרו אוניות המערכה למסך את נושאות המטוסים במהלך תקיפות נגד מטרות מסביב לים סביב יפן ולאחר מכן בטוקיו מאוחר יותר החודש. לאחר הפסקה קצרה חידשו נושאות המטוסים את ההתקפות על צפון יפן ב-9 באוגוסט, באותו היום שבו הוטלה הפצצת האטום של נגסאקי. למחרת נפוצו שמועות שיפן תיכנע, דבר שהוכרז רשמית בבוקר ה-15 באוגוסט. במהלך השבועיים הבאים, כוחות בעלות הברית עשו הכנות להתחיל בכיבוש יפן. ב-21 באוגוסט, מיזורי שלחה קבוצה של 200 קצינים ומלחים לאיווה, שהייתה אמורה לצאת כפלוגת נחיתה בטוקיו כדי להתחיל בתהליך של פירוז יפן. יומיים לאחר מכן, הודיעו למורי שמיזורי תארח את טקס הכניעה, כשהתאריך נקבע ל-31 באוגוסט. צוות האונייה החל מיד בהכנות לאירוע, כולל ניקוי וצביעת כלי השיט. מיזורי החלה את הגישה למפרץ טוקיו ב-27 באוגוסט, בהנחיית המשחתת היפנית Hatsuzakura. באותו לילה עצרו הספינות בקמקורה, שם הביא שליח את הדגל שהניף קומודור מתיו פרי במהלך משלחתו לפתיחת יפן ב-1853; הדגל היה אמור להיות מוצג במהלך טקס הכניעה. המשט נכנס אז למפרץ טוקיו ב-29 באוגוסט, ומיזורי עגנה קרוב למקום שבו עגן פרי את כלי השיט שלו כ-92 שנים קודם לכן. מזג אוויר גרוע עיכב את הטקס עד ל-2 בספטמבר. אדמירל הצי צ'סטר נימיץ עלה זמן קצר לאחר השעה 08:00, וגנרל הצבא דאגלס מקארתור, המפקד העליון של בעלות הברית, עלה על הסיפון בשעה 08:43. הנציגים היפנים, ובראשם שר החוץ ממורו שיגמיטסו, הגיעו בשעה 08:56, 2 בספטמבר 1945. בשעה 09:02 צעד הגנרל מקארתור לפני סוללת מיקרופונים ופתח את טקס הכניעה בן 23 הדקות לעולם הממתין בכך שאמר, "זוהי תקוותי הכנה - אכן התקווה של האנושות כולה - שמאירוע חגיגי זה יצוץ עולם טוב יותר מתוך הדם והקטל של העבר, עולם המושתת על אמונה והבנה, עולם המוקדש לכבוד האדם. והגשמת משאלתו היקרה ביותר לחופש, סובלנות וצדק". בשעה 09:30 יצאו השליחים היפנים. בשעות אחר הצהריים של ה-5 בספטמבר העביר הולסי את דגלו לאוניית המערכה דקוטה הדרומית, ומוקדם למחרת עזבה מיזורי את מפרץ טוקיו. כחלק ממבצע שטיח הקסמים המתמשך היא קיבלה חיילים בדרכם הביתה בגואם, ואז הפליגה ללא ליווי להוואי. היא הגיעה לפרל הארבור ב-20 בספטמבר והניפה את דגלו של אדמירל נימיץ ב-28 בספטמבר אחר הצהריים לקבלת פנים. למחרת, מיזורי עזבה את פרל הארבור לכיוון החוף המזרחי של ארצות הברית. היא הגיעה לעיר ניו יורק ב-23 באוקטובר והניפה את דגלו של מפקד הצי האטלנטי, אדמירל ג'ונאס אינגרם. ארבעה ימים לאחר מכן, ספינת המערכה ירתה הצדעה של 21 תותחים (הראשון מתוך 3 באותו יום) כשטרומן - שהפך לנשיא ארצות הברית - עלה לסיפון לטקסי יום הצי. לאחר שיפוץ במספנת הצי בניו יורק שכלל החלפת מכ"מי בקרת האש Mark 8 בדגמי Mark 13, ושייט אימונים לקובה, מיזורי חזרה לניו יורק. במהלך אחר הצהריים של 21 במרץ 1946, היא קיבלה את שרידיו של שגריר טורקיה בארצות הברית, מוניר ארטגון. היא יצאה ב-22 במרץ לגיברלטר, וב-5 באפריל עגנה בבוספורוס מול איסטנבול. היא העניקה כבוד מלא, כולל ירי הצדעה של 19 תותחים במהלך העברת שרידיו של השגריר המנוח ושוב במהלך הלוויה לחוף. מיזורי עזבה את איסטנבול ב-9 באפריל ונכנסה למפרץ פאלרון, פיראוס, יוון, למחרת לקבלת פנים של פקידי ממשל יווניים ואזרחים אנטי-קומוניסטים. יוון הפכה לזירת מלחמת אזרחים בין ארגון ההתנגדות השמאלנית השמאלנית EAM - ELAS הנשלטת על ידי פרו-קומוניסטים לבין ממשלת יוון הגולה שחזרה. ארצות הברית ראתה בכך מקרה מבחן חשוב לדוקטרינת הבלימה החדשה שלה של ברית המועצות. הסובייטים גם דחפו לכלול ויתורים בדודקאנס בהסכם השלום עם איטליה ולגישה דרך מצר הדרדנלים בין הים השחור לים התיכון. המסע של מיזורי למזרח הים התיכון סימל את המחויבות האסטרטגית של אמריקה לאזור. כלי התקשורת הכריזו עליה כסמל לאינטרס של ארצות הברית בשמירה על עצמאותה של יוון וטורקיה. מיזורי עזבה את פיראוס ב-26 באפריל, ועגנה באלג'יר ובטנג'יר לפני שהגיעה לנורפוק ב-9 במאי. היא עזבה לאי קולברה ב-12 במאי כדי להצטרף לצי ה-8 של אדמירל מיטשר בתרגילי האימונים הגדולים הראשונים של הצי לאחר המלחמה. אוניית המערכה חזרה לעיר ניו יורק ב-27 במאי, ובילתה את השנה הבאה במי החוף האטלנטי צפונה למצר דייוויס ודרומה לאיים הקריביים בתרגילי אימונים שונים. ב-3 בדצמבר, במהלך תרגיל ירי בצפון האוקיינוס האטלנטי, פגז תאורה שנורה על ידי הסיירת הקלה ליטל רוק פגע בטעות באוניית המערכה, הרג איש צוות אחד ופצע שלושה אחרים. מיזורי הגיעה לריו דה ז'ניירו ב-30 באוגוסט 1947 לוועידה הבין-אמריקאית לשמירה על שלום וביטחון בחצי הכדור המערבי. הנשיא טרומן עלה למטוס ב-2 בספטמבר כדי לחגוג את החתימה על אמנת ריו, שהרחיבה את דוקטרינת מונרו על ידי קביעה כי מתקפה על כל אחת ממדינות אמריקה החתומות על האמנה תיחשב כהתקפה על כולן. משפחת טרומן עלתה על סיפון מיזורי ב-7 בספטמבר 1947 כדי לחזור לארצות הברית וירדה ממנה בנורפוק ב-19 בספטמבר. השיפוץ שלה בניו יורק, שנמשך מ-23 בספטמבר עד 10 במרץ 1948 כלל שדרוג רוב חבילת המכ"ם שלה. מערכת ה-SK-2 הוחלפה במכ"ם SR-3 ושני מכ"מי בקרת האש של SG הוסרו, SG-6 משופר החליף את האנטנה הקדמית וה-SG האחורי הוחלף במכ"ם SP לאיתור גובה; מכ"מי בקרת אש Mark 25 החליפו את השילוב של מתקני Mark 12/22 על גגות הדירקטורים של Mark 37. לאחר השיפוץ, האונייה עבדה במפרץ גואנטנמו. קיץ 1948 הוקדש להפלגות הכשרה של אנשי עתודה ומילואים. כמו כן, בשנת 1948, מיזורי הפכה לאוניית המערכה הראשונה שאירחה גף מסוקים, והפעילה שני מסוקי סיקורסקי HO3S-1 לעבודות שירות והצלה. אוניית המערכה יצאה מנורפוק ב-1 בנובמבר 1948 לשייט אימון שני בן שלושה שבועות במזג אוויר קר ארקטי אל מצר דייוויס. במהלך השנתיים הבאות, מיזורי השתתפה בתרגילים מחוף ניו אינגלנד ועד לאיים הקריביים, לסירוגין בשני הפלגות אימון קיץ של אמצע האונייה. היא עברה שיפוץ במספנת הצי נורפוק מ-23 בספטמבר 1949 עד 17 בינואר 1950. לאורך המחצית השנייה של שנות ה-40, סניפי השירות השונים של ארצות הברית צמצמו את המלאי שלהם מהרמות שהיו להם במהלך מלחמת העולם השנייה. עבור חיל הים, זה הביא להוצאת מספר כלי שיט מסוגים שונים משימוש והם נמכרו לגרוטאות או הוכנסו לאחד מציי המילואים השונים של צי ארצות הברית הפזורים לאורך החופים. כחלק מההתכווצות הזו, שלוש מאוניות המערכה מסדרת איווה הושבתו והוצאו משימוש, אך הנשיא טרומן סירב לאפשר למיזורי לצאת משירות. בניגוד לעצת שר ההגנה לואיס א. ג'ונסון, שר הצי ג'ון ל. סאליבן, וראש המבצעים הימיים לואיס א. דנפלד, טרומן הורה לתחזק את מיזורי עם הצי הפעיל בחלקו בגלל חיבתו לאוניית המערכה ובחלקו משום שאוניית המערכה הוטבלה על ידי בתו מרגרט. קפטן ויליאם ד' בראון קיבל את הפיקוד על ספינת הקרב ב-10 בדצמבר בזמן שהיא עברה שיפוץ. בהיותה אוניית המערכה האמריקנית היחידה שהופעלה, מיזורי יצאה מהמפטון רודס בתרגיל האימון הראשון שלה בים מאז השיפוץ, מוקדם ב-17 בינואר 1950, כאשר עלתה על שרטון 2.6 ק"מ מ-Thimble Shoal Light, ליד Old .Point Comfort השגיאה נבעה משילוב של גורמים רבים, כולל חוסר הניסיון של בראון בתמרון ספינה כה גדולה. העלייה התרחשה במהלך גאות גבוהה במיוחד, מה שהפך את המאמץ לשחרר אותה לקשה עוד יותר, כמו גם העובדה שעוגן נטוש נתקע בגוף שלה. לאחר הורדת תחמושת, דלק ומזון כדי להקל על אוניית המערכה, היא הוצפה מחדש ב-1 בפברואר בעזרת ספינות גוררות, סירות, ציוד חוף וגאות עולה. לאחר מועצת החקירה הימית שהוקמה לאחר מכן, בראון ושלושה מקציניו הועמדו לדין צבאי. בראון שוחרר מהפיקוד ופקודיו ננזפו. קפטן הרולד פייג' סמית' קיבל את הפיקוד ב-7 בפברואר כאשר התיקונים של מיזורי הושלמו. לאחר שתיקן את המורל על הסיפון במהלך כהונתו כאשר הספינה נדחתה לתפקידי אימון במאמץ לצמצם עלויות על ידי ג'ונסון, פייג' סמית' הוחלף בקפטן אירווינג דיוק ב-19 באפריל. בשנת 1950 החלה מלחמת קוריאה, מה שהניע את ארצות הברית להתערב בשם האו"ם. הנשיא טרומן הורה לכוחות ארצות הברית שהוצבו ביפן להיכנס לקוריאה הדרומית. טרומן גם שלח לקוריאה חיילים, טנקים, מטוסי קרב ומפציצים וכוח ימי חזק לקוריאה כדי לתמוך ברפובליקה של קוריאה. כחלק מהגיוס הימי הועברה מיזורי לצי האוקיינוס השקט ונשלחה מנורפוק ב-19 באוגוסט כדי לתמוך בכוחות האו"ם בחצי האי הקוריאני. בשל דחיפות משימתה דיוק לקח את אוניית המערכה ישירות דרך הוריקן מול חופי קרוליינה הצפונית ב-20 באוגוסט, זה העיף את המסוקים שלה מהירכתיים וגרם לה נזק מספיק כדי שהיא נזקקה לתיקון של כמעט שבוע לאחר שהגיעה לפרל הארבור. מיזורי הגיעה מעט מערבית לקיושו ב-14 בספטמבר, שם הפכה לאוניית הדגל של אדמירל משנה אלן אדוארד סמית'. אוניית המערכה האמריקנית הראשונה שהגיעה למים הקוריאנים, היא הפגיזה את סמצ'וק ב-15 בספטמבר בניסיון להסיט את הכוחות ואת תשומת הלב מנחיתות אינצ'ון. לאחר ביקור קצר בסאסבו, יפן, כדי לספק אספקה מחודשת, הספינה הגיעה לאינצ'ון ב-19 בספטמבר, והחלה להפציץ כוחות צפון קוריאנים כאשר נסוגו צפונה. ב-10 באוקטובר היא הפכה לאוניית הדגל של אדמירל משנה ג'ון מ. היגינס, מפקד פלגת סיירות 5. היא הגיעה לסאסבו ב-14 באוקטובר, שם הפכה לאוניית הדגל של תת-אדמירל א.ד. סטראבל, מפקד הצי השביעי. לאחר ליווי נושאת המטוסים ואלי פורג' לאורך החוף המזרחי של קוריאה, היא ביצעה משימות הפגזה בין ה-12 ל-26 באוקטובר באזורי צ'ונגג'ין וטנצ'ון בחוף המערבי, ובוונסאן, שם שוב ליוותה נושאות ממזרח לוונסאן. במהלך תקופה זו, הקומיקאי בוב הופ ביקר באוניית המערכה ונתן שלוש הופעות עבור הצוות. הנחיתות האמפיביות של מקארתור באינצ'ון ניתקו את קווי האספקה של צבא העם הקוריאני (KPA); כתוצאה מכך, ה-KPA החל בנסיגה ממושכת מקוריאה הדרומית אל קוריאה הצפונית. נסיגה זו הייתה במעקב צמוד על ידי הרפובליקה העממית של סין (PRC), מתוך חשש שהמתקפה של האו"ם נגד קוריאה תיצור אויב בגיבוי ארצות הברית בגבול סין, ומתוך חשש שמתקפה של האו"ם בקוריאה עלולה להתפתח למלחמה נגד סין. במאמץ להניא את כוחות האו"ם מלהכריע לחלוטין את קוריאה הצפונית, הרפובליקה העממית של סין פרסמה אזהרות דיפלומטיות כי ישתמשו בכוח כדי להגן על קוריאה הצפונית, אך אזהרות אלו לא נלקחו ברצינות ממספר סיבות. זה השתנה באופן פתאומי ב-19 באוקטובר 1950, כאשר החיילים הראשונים מתוך סך הכל 380,000 חיילי צבא השחרור העממי בפיקודו של הגנרל פנג דהואאי חצו לקוריאה הצפונית, ופתח בהתקפה בקנה מידה מלא נגד חיילי האו"ם המתקדמים. המתקפה של סין אילצה את חיילי האו"ם לסגת. מיזורי סיפקה תמיכה בירי במהלך פינוי הונגנאם בדצמבר עד שחיילי האו"ם האחרונים, דיוויזיית הרגלים ה-3 האמריקאית, יצאו ב-24 בדצמבר. בתחילת 1951 מיזורי החליפה שירות ליווי נושאות מטוסים והפגזות חוף מול החוף המזרחי של קוריאה עד ל-19 במרץ. במהלך ביקור ביוקוסוקה, יפן, קפטן ג'ורג' רייט החליף את דיוק כמפקד ב-2 במרץ. אוניית המערכה הגיעה ליוקוסוקה ב-24 במרץ ויצאה מהנמל ארבעה ימים לאחר מכן לארצות הברית, לאחר שירתה 2,895 פגזים של שישה עשר אינץ' ו-8,043 פגזים של חמישה אינץ' במהלך פריסתה. עם הגעתה לנורפוק ב-27 באפריל הפכה הספינה לאוניית הדגל של אדמירל משנה ג'יימס ל. הולוויי, הבן, מפקד, כוח הסיירות, הצי האטלנטי. ממאי עד אוגוסט, היא יצאה להפלגות אימון אמצע הספינה. מיזורי נכנסה למספנה הימית של נורפוק ב-18 באוקטובר לצורך שיפוץ שנמשך עד 30 בינואר 1952. קפטן ג'ון סילבסטר קיבל את הפיקוד על האונייה באותו היום שבו החל השיפוץ שלה. מיזורי בילתה את ששת החודשים הבאים באימונים מחוץ למפרץ גואנטנמו ונורפוק וביקרה בנמל בניו יורק במאי, שם השתתפה בחגיגות יום הצי, ואירחה כמעט 11,000 מבקרים. היא חזרה לנורפוק ב-4 באוגוסט ונכנסה למספנת הצי של נורפוק כדי להתכונן לסיור שני באזור הלחימה הקוריאני. קפטן וורנר אדסל החליף את סילבסטר בתחילת השיפוץ. אוניית המערכה יצאה מהמפטון רודס ב-11 בספטמבר והגיעה ליוקוסוקה ב-17 באוקטובר. תת אדמירל ג'וזף ג'יי קלארק, מפקד הצי השביעי, הביא את הצוות שלו לסיפון ב-19 באוקטובר. משימתה העיקרית הייתה לספק תמיכה בירי ימי, בשם הקוד "תקיפות קוברה", באזור צ'הו-טנצ'ון, בצ'ונג'ין, באזור טנצ'ון-סונג'ין ובצ'הו, וונסאן, האמהונג והונגנאם מה-25 באוקטובר עד ה-2 בינואר 1953. אחד ממסוקי הספינה התרסק ב-21 בדצמבר בעת שניסה להעריך את הנזק מהפצצה; כל שלושת האנשים שהיו על הסיפון נהרגו. מיזורי נכנסה לאינצ'ון ב-5 בינואר ולאחר מכן הפליגה לסאסבו. גנרל מארק קלארק, המפקד העליון, פיקוד האו"ם, ואדמירל סר גאי ראס, המפקד הבריטי העליון, צי המזרח הרחוק, ביקר באוניית המערכה ב-23 בינואר. בשבועות שלאחר מכן, מיזורי חידשה את משימות "קוברה" לאורך החוף המזרחי של קוריאה. במסגרת משימות אלו, הספינה נכנסה לנמל וונסאן כדי להפציץ שם מטרות. ארטילריה של קוריאה הצפונית ירתה עליה שם ללא תןצאות בשתי הזדמנויות, ב-5 וב-10 במרץ, כאשר הפגזים שלהם התמזגו כדי להתפוצץ באוויר. כנקמה על התקרית האחרונה, תותחי החמישה אינץ' של מיזורי ירו 998 פגזים לעבר עמדות קוריאה הצפונית. משימת ההפגזה האחרונה של מיזורי הייתה נגד אזור Kojo ב-25 במרץ; היא ירתה 2,895 פגזים של שישה עשר אינץ' ו-8,043 פגזי חמישה אינץ' במהלך הפריסה. למחרת, אדסל סבל מהתקף לב קטלני בזמן שהאונייה עברה דרך הרשתות נגד צוללות המגנות על נמל סאסבו. קפטן רוברט ברודי קיבל את הפיקוד ב-4 באפריל. מיזורי הוחלפה כאוניית הדגל של הצי השביעי ב-6 באפריל על ידי ניו ג'רזי ועזבה את יוקוסוקה ב-7 באפריל. מיזורי הגיעה לנורפוק ב-4 במאי; אדמירל משנה א.ט. וולרידג', מפקד, אוניות מערכה-סיירות, הצי האטלנטי, הניף את דגלו עליה 10 ימים לאחר מכן. היא עזבה ב-8 ביוני לשייט אימון בפלגות לברזיל, קובה ופנמה וחזרה לנורפוק ב-4 באוגוסט. וולרידג' הוריד את דגלו באוקטובר כשעבר לספינה אחרת; אדמירל משנה קלארק גרין, מפקד פלוגת אוניות המערכה 2 החליף אותו. אוניית המערכה עברה שיפוץ במספנת הצי של נורפוק מ-20 בנובמבר עד 2 באפריל 1954 שכלל החלפת תותחי ה-16 אינץ' שלה והחלפת מכ"ם ה-SP שלה במערכת SPS-8 שדרשה חיזוק התורן הראשי כדי להתמודד עם משקלו. יום לפני סיום השיפוץ, קפטן טיילור קית' החליף את ברודי בפיקודו על הספינה. כספינת הדגל של אדמירל משנה רותבן ליבי, אשר החליף את וולרידג', מיזורי עזבה את נורפוק ב-7 ביוני כספינת הדגל של שיוט האימונים של האימון לליסבון, פורטוגל, שרבור, צרפת וקובה. במהלך מסע זה הצטרפו למיזורי שלוש ספינות הקרב האחרות מהסדרה שלה, הפעם היחידה בה הפליגו ארבע האוניות יחד. היא חזרה לנורפוק ב-3 באוגוסט ועזבה ב-23 באוגוסט כדי להוות עתודה בחוף המערבי. הספינה אירחה 16,900 אנשים בלונג ביץ', אך יותר מ-20,100 ביקרו בסן פרנסיסקו. מיזורי הגיעה לסיאטל ב-15 בספטמבר, שם שוב אירחה מבקרים ולאחר מכן הורידה את התחמושת שלה במתקן בבנגור. האונייה הוצאה משימוש ב-26 בפברואר 1955 במספנת הצי Puget Sound שם היא שובצה לקבוצת ברמרטון של צי העתודה הפסיפי. מיזורי שמרה על מכ"ם ה-Mark 27 שלה עד אמצע שנות ה-50. מיזורי עגנה במזח האחרון של מעגן צי המילואים. היא שימשה כאטרקציה תיירותית, ורשמה כ-250,000 מבקרים בשנה, שבאו לצפות ב"סיפון הכניעה" שבו הנציח לוח ברונזה את המקום (35.3547°N 139.76°E) במפרץ טוקיו שבו נכנעה יפן לבעלות הברית. התצוגה ההיסטורית הנלווית כללה עותקים של מסמכי הכניעה והתמונות. כמעט שלושים שנה חלפו עד שמיזורי חזרה לשירות פעיל. במסגרת התוכנית של ממשל רייגן לבניית צי 600 הספינות, בראשות מזכיר הצי ג'ון ליהמן, הופעלה מיזורי מחדש ונגררה על ידי ספינת החילוץ ביופור למעגן הצי בלונג ביץ' בקיץ 1984 כדי לעבור מודרניזציה לפני החזרה המתוכננת שלה. כהכנה למהלך, צוות שלדי של 20 אנשי צוות בילה שלושה שבועות בעבודה של 12 עד 16 שעות ימים בהכנת אוניית המערכה לקראת גרירתה. במהלך החודשים הבאים, הוסר מהאונייה חימוש מיושן כתותחי הנ"מ בקוטר 20 מ"מ ו-40 מ"מ, ניהול בקרת האש שלהם, וארבעה מתוך עשרת צריחי תותחי ה-5 אינץ' שלה. במקומם על המבנה העילי הותקנו ארבעה משגרי Mk 141 ארבעה קנים עבור 16 טילים נגד ספינות RGM-84 Harpoon, שמונה תושבות Mk 143 משגרי טילים ל-32 טילי שיוט BGM-109 טומהוק, ורביעייה של תותחי 20 מ"מ פלנקס להגנה מפני טילים נגד ספינות ומטוסי אויב. היא גם קיבלה שדרוגים למערכות מכ"ם ובקרת אש עבור התותחים והטילים שלה, ושיפור יכולות הלוחמה האלקטרונית. התוספות כללו מכ"ם AN/SPS-49 אזהרה מוקדמת ומכ"ם חיפוש שטחי AN/SPS-67 ואילו מכ"ם SPS-8 והתורן המרכזי הוסרו. קיבולת הטילים הנוספת חייבה מערכות תומכות אש נוספות לשיגור ולהנחיית התחמושת. כדי לירות את הטילים נגד ספינות הרפון, האונייה צוידה במערכת בקרת אש SWG-1. מיזורי הצטיידה גם ב-AN/SLQ-25 Nixie כדי לשמש כפתיון נגד טורפדות אויב, מערכת לוחמה אלקטרונית AN/SLQ-32 Electronic Warfare Suite שיכולה לזהות, לתפוס ולהונות מכ"ם של היריב ו-Mark 36 מערכת SRBOC לירי רקטות מוץ שנועדו לבלבל את טילי האויב. צוות האונייה כלל כעת 65 קצינים ו-1,450 מלחים. במהלך המודרניזציה פעמון האונייה במשקל 800 פאונד (360 ק"ג), שהוסר מאוניית המערכה ונשלח לג'פרסון סיטי, מיזורי לחגיגות יום חמישים במדינה, הוחזר רשמית לאוניית המערכה לפני הפעלתה מחדש. מיזורי נכנסה לשירות רשמית מחדש בסן פרנסיסקו ב-10 במאי 1986 עם קפטן אלברט קייס כמפקדה. "זהו יום לחגוג את הולדתו מחדש של הצי האמריקאי", אמר שר ההגנה קספר ויינברגר לקהל של 10,000 בטקס ההשבתה מחדש, והורה לצוות "להקשיב לצעדים של אלו שהלכו לפניכם. הם מדברים אליכם על כבוד וחשיבות החובה. הם מזכירים לכם את המסורות שלכם". מרגרט טרומן נשאה נאום קצר שכוון במיוחד לצוות הספינה, שהסתיים ב"עכשיו תשמרו על התינוק שלי". דבריה זכו למחיאות כפיים מצד הצוות. אחרי זמן קצר בפיקוד, קייס הוחלף על ידי קפטן ג'יימס א. קרני ב-20 ביוני. [58] שלושה חודשים לאחר מכן יצאה מיזורי מנמל הבית החדש שלה בלונג ביץ' לשייט מסביב לעולם, וביקרה בפרל הארבור בהוואי; סידני, הובארט ופרת', אוסטרליה; דייגו גרסיה; תעלת סואץ; איסטנבול, טורקיה; נאפולי, איטליה; רוטה, ספרד; ליסבון, פורטוגל; ותעלת פנמה. מיזורי הפכה לאוניית המערכה האמריקאית הראשונה שהקיפה את העולם מאז "הצי הלבן הגדול" של תאודור רוזוולט 80 שנה לפני כן - צי שכלל את אוניית המערכה הראשונה בשם מיזורי (BB-11). בשנת 1987 צוידה מיזורי במשגרי רימונים בקוטר 40 מ"מ ובתותחי שרשרת בקוטר 25 מ"מ ונשלחה להשתתף במבצע "רצון רציני", הליווי של מכליות נפט כוויתיות שהניפו את דגלן מחדש במפרץ הפרסי. כלי נשק אלה בקליבר קטן יותר הותקנו בשל האיום של סירות טורפדו מהירות בוגהמר האיראניות, מתוצרת שוודיה, שפעלו במפרץ הפרסי באותה תקופה. ב-25 ביולי יצאה הספינה בפריסה של שישה חודשים לאוקיינוס ההודי ולים הערבי הצפוני. היא בילתה יותר מ-100 ימים רצופים בים בסביבה חמה ומתוחה. בתור המרכז של קבוצת הקרב Echo, מיזורי ליוותה שיירות מכליות דרך מצר הורמוז, תוך שהיא שומרת על מערכת בקרת האש שלה מאומנת כנגד משגרי טילים איראניים סילקוורם היבשתיים. הספינה חזרה לארצות הברית דרך דייגו גרסיה, אוסטרליה והוואי בתחילת 1988. קפטן ג'ון צ'רנסקי החליף את קרני ב-6 ביולי בפרל הארבור במהלך התרגילים הדו-שנתיים של Rim of the Pacific (RimPac) שהחלו כמה שבועות קודם לכן. דגשים נוספים במהלך השנה כללו ביקורים בנמל בקולומביה הבריטית ובוושינגטון די.סי.. בחודשים הראשונים של 1989, מיזורי הייתה במספנת הצי לונג ביץ' לצורך תחזוקה שוטפת. כמה חודשים לאחר מכן היא עזבה לתרגיל הפסיפיק הרב-לאומי (PacEx)‏ 89', שם היא וניו ג'רזי ביצעו הפגנת כוח אש מול אוקינאווה עבור היפנים וכמה מספינות בעלות הברית האחרות. מיזורי ירתה 45 פגזים של 16 אינץ' ו-263 פגזים של 5 אינץ', הרבה יותר מאחותה. גולת הכותרת של PacEx הייתה ביקור בנמל בפוסאן שבקוריאה הדרומית, שבמהלכו התקשתה לעגון במים הרדודים של הנמל. בסוף השנה, הספינה ביקרה במסטלאן, מקסיקו. בתחילת 1990, מיזורי שוב השתתפה בתרגיל RimPac וקייס חזר כדי להחליף את צ'רנסקי ב-13 ביוני. ב-2 באוגוסט 1990 עיראק, בראשות הנשיא סדאם חוסיין, פלשה לכווית. באמצע החודש נשיא ארצות הברית, ג'ורג' בוש, שלח את הראשון מבין כמה מאות אלפי חיילים, יחד עם כוח חזק של תמיכה ימית, לסעודיה ולאזור המפרץ הפרסי כדי לתמוך בכוח רב לאומי בעימות עם עיראק. השייט המתוכנן של מיזורי לארבעה חודשים מנמל לנמל ממערב האוקיינוס השקט, שאמור להתחיל בספטמבר בוטל רק כמה ימים לפני שהאונייה הייתה אמורה לצאת; לאחר השלמת השייט, האונייה הייתה אמורה להתחיל בתהליך השבתה. היא הוקפאה בציפייה להתגייס כשהכוחות המשיכו להסתובב במזרח התיכון. כחלק מההכנות ללחימה, הועברה לאונייה גזרת כלי טיס בלתי מאוישים של AAI RQ-2 Pioneer כדי לשפר את יכולתה לכוון את הירי. מיזורי יצאה ב-13 בנובמבר 1990 למים הסוערים של המפרץ הפרסי. היא עזבה את לונג ביץ', עם סיקור עיתונאי נרחב, ופנתה להוואי והפיליפינים לעבודות נוספות בדרך למפרץ הפרסי. לאורך הדרך היא עצרה במפרץ סוביק ובפאטאיה, תאילנד, לפני שעברה את מצר הורמוז ב-3 בינואר 1991. לפני תחילת מבצע "סופה במדבר" מאוחר יותר באותו החודש, התכוננה מיזורי לשגר טילי תקיפה יבשתיים של טומהוק ולספק תמיכה בירי ימי כנדרש. האונייה שיגרה את טיל הטומהוק הראשון שלה לעבר מטרות עיראקיות בשעה 01:40 בבוקר ב-17 בינואר 1991, ולאחר מכן 27 טילים נוספים במהלך חמשת הימים הבאים. ב-29 בינואר, הפריגטה קורטס ליוותה את מיזורי צפונה. בפעולת ההפצצה הראשונה שלה בסופה במדבר, היא הפגיזה בונקר שליטה ובקרה עיראקי ליד הגבול הסעודי, הפעם הראשונה שבה ירו תותחי ה-16 אינץ' שלה בלחימה מאז מרץ 1953 מול קוריאה. [88] ספינת המערכה הפציצה את הגנות החוף בכווית הכבושה בליל ה-3 בפברואר, וירתה 112 פגזים מהתותחים הראשיים במהלך שלושת הימים הבאים עד שהוחלפה על ידי ויסקונסין. לאחר מכן ירתה מיזורי עוד 60 פגזים מחוץ לחאג'י ב-11־12 בפברואר, לפני שיצאה צפונה לאי פיילקה. אחרי ששולת מוקשים פינתה נתיב דרך ההגנות העיראקיות, הספינה ירתה 133 פגזים במהלך ארבע משימות הפצצה על החוף כחלק ממכת הנחיתה האמפיבית נגד החוף של כווית בבוקר של 23 ו-24 בפברואר. החבטות הכבדות משכו את תשומת הלב העיראקית; בתגובה לתקיפה הארטילרית של אוניית המערכה, ירו העיראקים שני טילי HY-2 Silkworm לעבר אוניית המערכה, אחד מהם התרסק זמן קצר לאחר השיגור. הטיל השני יורט על ידי טיל GWS-30 Sea Dart ששוגר מהמשחתת הבריטית אה"מ גלוסטר תוך 90 שניות והתרסק בים בערך 700 יארד (640 מ') מול מיזורי. זמן קצר לאחר מכן איתרו מל"טי פיוניר של ספינת הקרב את משגרי הטילים וניטרלו אותם באמצעות כחמישים פגזי 16 אינץ'. במהלך המערכה, מיזורי הייתה מעורבת בתקרית אש ידידותית עם הפריגטה ג'ארט. על פי הדיווח הרשמי, ב-25 בפברואר, ה-Phalanx CIWS של ג'ארט ירתה על מוץ שנורה על ידי מיזורי כאמצעי נגד נגד טילי האויב, וקליעים תועים מהירי פגעו באוניית המערכה, אחד שחדר דרך מחיצה ופגע במעבר פנימי של האונייה. מלח אחד על סיפון מיזורי נפגע בצווארו מרסיסים וסבל מפציעות קלות. במהלך המבצע סייעה מיזורי גם לכוחות הקואליציה שעסקו בפינוי מוקשים ימיים עיראקים במפרץ הפרסי. עד שהמלחמה הסתיימה, צוות האונייה השמיד לפחות 15 מוקשים ימיים. בפעולות לחימה מחוץ לטווח כלי הנשק של אוניית המערכה ב-26 בפברואר, מיזורי ירתה בסך הכל 783 פגזים בקוטר שישה עשר אינץ' ושיגרה 28 טילי שיוט טומהוק במהלך המערכה, והחלה לפטרל בצפון המפרץ הפרסי עד להפלגה הביתה ב-21 במרץ. לאחר עצירות בפרימנטל והובארט, אוסטרליה, אוניית המערכה ביקרה בפרל הארבור לפני שהגיעה הביתה באפריל. היא בילתה את שארית השנה, באירוח מבקרים בין משימות אימון, שהאחרון בהם כולל "מסע זיכרון" ב-7 בדצמבר לציון יום השנה ה-50 להתקפת פרל הארבור ב-1941. במהלך הטקס הזה, מיזורי אירחה את הנשיא ג'ורג' בוש, הביקור הנשיאותי הראשון כזה עבור אוניית המערכה מאז הארי טרומן בספטמבר 1947. קריסת ברית המועצות בתחילת שנות ה-90 והיעדר איום נתפס על ארצות הברית הביאו לקיצוץ דרסטי בתקציב הביטחון, והעלות הגבוהה של אחזקת ותפעול אוניות מערכה כחלק מהצי הפעיל של צי ארצות הברית הפכה ללא כלכלית; כתוצאה מכך, מיזורי הושבתה ב-31 במרץ 1992 בלונג ביץ'. המפקד האחרון שלה, קפטן אלברט ל. קייס, כתב בפקודת היום הסופית של האונייה: היום האחרון שלנו הגיע. היום הפרק האחרון בהיסטוריה של אוניית המערכה מיזורי של תיכתב. לעיתים קרובות אומרים שהצוות מבצע את הפקודה. אין אמירה נכונה יותר... כי הצוות של האונייה הגדולה הזו הוא שהפך אותה לכה גדולה. אתם זן מיוחד של מלחים ונחתים ואני גאה ששירתתי עם כל אחד ואחת מכם. לכם שעשיתם את המסע הכואב להשבית את הגברת הנהדרת הזו, אני מודה לכם. כי הייתה לכם את העבודה הקשה ביותר. להרחיק אונייה שהפכה לחלק ממך כמו שאתה עבורה זה סיום עצוב לסיור נהדר. אבל תתנחמו בזה - עמדתם בהיסטוריה של האונייה ושל אלה שהפליגו בה לפנינו. לקחנו אותה למלחמה, הופענו בצורה מפוארת והוספנו עוד פרק בהיסטוריה שלה, כשעמדנו זה לצד זה מבשרינו במסורת ימית אמיתית. אלוהים יברך את כולכם. — קפטן אלברט ל. קייס מיזורי חזרה להיות חלק מצי המילואים של צי ארצות הברית במספנת הצי פוגט סאונד, ברמרטון, וושינגטון, עד ה-12 בינואר 1995, אז נמחקה מרשימת כלי השיט הימיים. היא נשארה בברמרטון, אך לא הייתה פתוחה לתיירים כפי שהייתה מ-1957 עד 1984. למרות ניסיונות של קבוצות אזרחים להשאיר אותה בברמרטון ולפתוח מחדש כאתר תיירות, הצי האמריקני רצה לקשר בין סמל של סוף מלחמת העולם השנייה עם אחד המייצג (עבור ארצות הברית) את תחילתה. ב-4 במאי 1998, מזכיר הצי ג'ון ה. דלטון חתם על חוזה התרומה שהעביר אותה לאגודת הזיכרון של USS Missouri‏ (MMA) הונולולו, הוואי, ארגון ללא מטרות רווח. היא נגררה על ידי סי ויקטורי מברמרטון ב-23 במאי לאסטוריה, אורגון, שם עגנה במים מתוקים בשפך נהר הקולומביה כדי להרוג ולהסיר את חבלי המים המלוחים ועשב הים שצמחו על גוף הספינה שלה בברמרטון. לאחר מכן נגררה על פני מזרח האוקיינוס השקט, ועגנה באי פורד, פרל הארבור ב-22 ביוני 500 יארד (460 מ') מאנדרטת אריזונה. פחות משנה לאחר מכן, ב-29 בינואר 1999, נפתחה מיזורי כמוזיאון המופעל על ידי ה-MMA. במקור, ההחלטה להעביר את מיזורי לפרל הארבור נתקלה בהתנגדות מסוימת. שירות הפארקים הלאומיים הביע דאגה שאוניית המערכה, ששמה הפך לשם נרדף לסוף מלחמת העולם השנייה, תאפיל על אוניית המערכה אריזונה, שהפיצוץ הדרמטי שלה והטביעה שלאחר מכן ב-7 בדצמבר 1941 הפכו מאז לשם נרדף למתקפה על פרל הארבור. כדי לעזור להתגונן מפני הרושם הזה, מיזורי הוצבה הרחק מאנדרטת אריזונה ופניה אליה, כך שהמשתתפים בטקסים צבאיים על הסיפונים האחוריים של מיזורי לא יראו את אנדרטת אריזונה. ההחלטה שפני החרטום של מיזורי יפנו לעבר אנדרטת אריזונה נועדה לשדר שמיזורי שומרת על שרידי אריזונה כדי שהנקברים בתוך גוף הספינה של אריזונה יוכלו לנוח בשלום. מיזורי נרשמה ברשימה הלאומית של מקומות היסטוריים ב-14 במאי 1971 על אירוח החתימה על הסכם הכניעה היפנית שסיימה את מלחמת העולם השנייה. היא אינה זכאית לסימן כנקודת ציון היסטורית לאומית משום שעברה מודרניזציה נרחבת בשנים שלאחר הכניעה. ב-14 באוקטובר 2009, מיזורי הועברה מהמעגן שלה ב-Battleship Row למעגן יבש במספנת הצי פרל הארבור כדי לעבור שיפוץ של שלושה חודשים. העבודה, שמחירה 18 מיליון דולר, כללה התקנת מערכת חדשה נגד קורוזיה, צביעה מחדש של הגוף ושדרוג המנגנונים הפנימיים. עובדי רציף היבש דיווחו כי הספינה דלפה בנקודות מסוימות בצד הימני. התיקונים הושלמו בשבוע הראשון של ינואר 2010 והספינה הוחזרה לתחנת העגינה שלה ב-Battleship Row ב-7 בינואר 2010. הפתיחה המחודשת של הספינה התרחשה ב-30 בינואר. בשנת 2018 הושלם פרויקט של 3.5 מיליון דולר לשיקום ושימור המבנה. זה כלל את גשר הניווט התחתון במפלס ארבע שכולל את בית התרשים, תא הקברניט בים, בית הנווט ומגדל הניווט והגשר הפתוח במפלס חמש. מיזורי זכתה בשלושה כוכבי קרב עבור שירותה במלחמת העולם השנייה, חמישה עבור שירותה במלחמת קוריאה ועוד שלושה עבור שירותה במלחמת המפרץ. היא גם זכתה בעיטורים הבאים: מדיה וקבצים בנושא מיזורי בוויקישיתוף