laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
סארבל

סארבל מיכאל מארוניטיס (ביוונית: Σαρμπέλ Μιχαήλ Μαρωνίτης ; נולד ב־14 במאי 1981) הוא זמר פופ יווני, ייצג את מדינתו באירוויזיון 2007 עם השיר "Yassou Maria". סארבל נולד תחת השם שרבל (על שם הקדוש המרוני שרבל הקדוש) בלונדון, בריטניה לאב מוזיקאי קפריסאי ולאם עורכת דין לבנונית, שניהם נוצרים מרונים. הוא למד פיתוח קול, דרמה וריקוד וכבר בהיותו נער צעיר הופיע באופרה האנגלית הלאומית ובבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן. כמו כן, הופיע בתיאטרון (ביניהם בהצגות כרמן והסוחר מוונציה), ובתוכניות טלוויזיה בריטיות. בגיל 18 נסע לכרתים, שם הופיע במשך 7 חודשים במופע מוזיקלי עם התזמורת הבריטית. בזמן שהותו בכרתים התחבר סארבל לשורשיו היווניים ולמוזיקה היוונית, שאביו השמיע לו בילדותו. לאחר מכן חזר סארבל ללונדון, שם הופיע במועדונים יווניים, וחתם על חוזה הקלטות ל-6 שנים עם חברת התקליטים "Sony BMG", אז עבר להתגורר ביוון. באביב 2005 הוציא את הלהיט הראשון שלו, "Se Pira Sovara", המבוסס על שיר ערבי בשם "סידי מנסור". השיר זכה להצלחה רבה ביוון וברחבי המזרח התיכון (ובמיוחד בקפריסין ובלבנון). בהמשך אותה שנה יצא לחנויות אלבום הבכורה שלו, "Parakseno Sinesthima", אשר זכה להצלחה מיידית וקיבל אלבום זהב ביוון. בעקבות כך יצא למסע הופעות ביוון, קפריסין וארצות הברית, יחד עם הזמרת איריני מרקורי, שזכה להצלחה רבה. ביולי 2006 יצא לחנויות אלבומו השני "סהרה" ובפברואר 2007 זכה סארבל לייצג את יוון באירוויזיון 2007 עם השיר "Yassou Maria", שהוצג בתחרות האירוויזיון כשכולו באנגלית, פרט לשם השיר (על אף שקיימת גרסה בה מושר כל השיר ביוונית למעט פזמונו). לשם כך יצא סארבל למסע יחצנות לקידום השיר ברחבי אירופה, ובמהלכו ביקר ברוסיה, בולגריה, טורקיה, שוודיה ורומניה, שם נתן ראיונות לעיתונות והופעות טלוויזיוניות. מסע היחצנות הוכיח עצמו ובאירוויזיון סיים סארבל במקום השביעי. סארבל, סרטונים בערוץ היוטיוב סארבל, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) סארבל, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) סארבל, באתר ספוטיפיי סארבל, באתר Last.fm (באנגלית) סארבל, באתר AllMusic (באנגלית) סארבל, באתר MusicBrainz (באנגלית) סארבל, באתר דיזר סארבל, באתר Discogs (באנגלית) סארבל, באתר Genius סארבל, באתר SecondHandSongs מועדון המעריצים הבינלאומי של סארבל הפורום הבינלאומי של סארבל אתר מעריצים
1031

שנת 1031 היא השנה ה-31 במאה ה-11. זוהי שנה רגילה, שאורכה 365 ימים. באותה תקופה הלוח הגרגוריאני עוד לא היה קיים, ולכן שנה זו קיימת בלוח היוליאני בלבד. כל התאריכים שלהלן הם לפי הלוח היוליאני. 20 ביולי – רובר השני, מלך צרפת נהרג במהלך מלחמת אזרחים עם בניו. אנרי הראשון הוכרז כיורשו ללא תאריך מדויק: בקרבות נגד הכוחות של הנוצרים ומאבקים פנימיים מתמוטטת הח'ליפות המורית בקורדובה ; תחילת תקופת הטאיפות האימפריה הביזנטית כובשת את העיר אֶדֶסָה אנרי הראשון מוכתר כמלך צרפת; נאלץ עם הכתרתו להתמודד עם מרד וסאלים שהתסיסה אמו, קונסטנס מארל, על מנת להכתיר את בנה השלישי, רובר מיישקו השני מודח מכיסו כמלך פולין על ידי אחיו למחצה, בזפרים אל קאים מתחיל כהונתו כח'ליף בית עבאס הנסיך הסלג'וקי טוע'ריל בכ משיג עצמאות מן האימפריה הע'זנוית ללא תאריך מדויק: מתילדה מפלנדריה, שתהיה אשתו של מלך אנגליה ויליאם הכובש (נפטרה ב-1083) 20 ביולי – רובר השני, מלך צרפת (נולד ב-972) ללא תאריך מדויק: אל קאדר, ח'ליף בית עבאס להלן לוח שנה יוליאני – עברי משולב עם ימים בינלאומיים. חגים ומועדים עבריים: Nothing. ילידי 1031‎ נפטרים ב-1031‎ מדיה וקבצים בנושא 1031 בוויקישיתוף
המועצה לביטחון לאומי (פירושונים)

האם התכוונתם ל... המטה לביטחון לאומי – המטה הישראלי לביטחון לאומי, שנקרא עד 2008 "המועצה לביטחון לאומי" המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית – המועצה הנמצאת בבית הלבן שמייעצת לנשיא ארצות הברית מועצת הביטחון של הפדרציה הרוסית – המועצה הרוסית לביטחון לאומי המייעצת לנשיא רוסיה המועצה העליונה לביטחון לאומי – המועצה המייעצת למנהיג העליון באיראן המועצה לביטחון לאומי (טורקיה) – המועצה המופקדת על הביטחון הלאומי בטורקיה
המועצה העליונה לביטחון לאומי

המועצה העליונה לביטחון לאומי (בפרסית: شورای عالی امنیت ملی, בתעתיק: שורא-י עאלי אמנית מלי) היא המועצה לביטחון לאומי של הרפובליקה האסלאמית של איראן. מזכירה הנוכחי הוא עלי אכבר אחמדיאן. המועצה הוקמה במתכונתה הנוכחית לאחר תיקוני החוקה של 28 ביולי 1989. טרם הקמת המועצה לביטחון לאומי המוכרת לנו כיום בתיקוני החוקה לאחר מותו של ח'ומייני ב-1989 הייתה קיימת באיראן "מועצת ההגנה העליונה". מועצת ההגנה הורכבה מראשי מנגנוני ביטחון הפנים וצבא איראן ושני יועצים שמונו על ידי המנהיג העליון. למנהיג הייתה סמכות פיקוח על המועצה ויכולת לפטר את כל חברי המועצה. המנהיג היה צריך לקבל החלטות בדבר מלחמה או שלום, רק לאחר התייעצות עם מועצת ההגנה. באחריות מועצת ההגנה העליונה היה תכנון בניין הכוח של צבא איראן, ונציגים של המועצה בשטח או במפקדה אף הורו על תנועת כוחות במלחמת איראן–עיראק. לאחר שמספר מהלכים שגויים בהוראתם של חכמי דת גרמו למותם של חיילים איראנים רבים, הוגבל כוחה של המועצה בתחום זה ב-1987. התפקוד הקלוקל של המועצה והסרבול במערכת העברת ההוראות, שפוצלה לחלק מנהלי וחלק מבצעי, עוררה את המשטר האיראני לבצע שינויים במבנה המועצה ובתחומי אחריותה. מטרת הקמתה של המועצה, על פי חוקת איראן, היא "שמירה על האינטרס הלאומי [האיראני] ושימור המהפכה האסלאמית, אחדותה הטריטוריאלית וריבונותה הלאומית [של איראן]". תפקידיה ותחומי אחריותה של המועצה מוגדרים בפרק 176 של חוקת איראן והם: קביעת מדיניות ההגנה והביטחון הלאומי, במסגרת המדיניות הכללית המתווה על ידי המנהיג העליון. תיאום הפעילות בהתאם למדיניות המתווה בתחומי הפוליטיקה, המודיעין, החברה, התרבות והכלכלה. שימוש במשאבים החומרניים והאינטלקטואליים של המדינה כדי להתמודד עם האיומים הפנימיים והחיצוניים. החלטות המועצה לביטחון לאומי מיושמות רק לאחר אישור המנהיג העליון. על אף שהמועצה היא גוף מייעץ וביצוע המלצותיה נתון לשיקולו של המנהיג העליון, כוחה המשמעותי (ויש האומרים, היחיד) נובע מכך שהיא אחראית למגעים בנוגע למדיניות הגרעין האיראנית עם מדינות וגופים בינלאומיים. מזכיר המועצה הוא המנהל את המשא ומתן עם האיחוד האירופי, רוסיה, סין והמדינות הבלתי-מזדהות. יועצו המדיני של המזכיר הוא סייד עלי מונפרד. בתקופת אחמדינז'אד, מדיניות המועצה נחשבה למתונה יותר מזו שהכתיב הנשיא וקרובה לעמדת המנהיג ח'אמנהאי. כנראה בעקבות מחלוקות קשות בין הנשיא למזכיר המועצה, עלי לאריג'אני. האחרון התפטר מתפקידו באוקטובר 2007. מחליפו בתפקיד היה סגן שר החוץ לענייני אירופה ואמריקה לשעבר, סעיד ג'לילי. בראשות המועצה לביטחון לאומי עומד נשיא איראן, שמתפקידו למנות את מזכיר המועצה. שאר חברי המועצה הם: ראשי שלוש רשויות השלטון ראש ועדת הפיקוד העליונה של הכוחות המזוינים ראש הארגון לתכנון ולתקציב שר החוץ, שר הפנים ושר המודיעין השר המופקד על משמרות המהפכה (בעבר), הנציגים הבכירים ביותר מצבא איראן ומשמרות המהפכה. פקידי המועצה, ובכללם מזכיר המועצה נציג מטעם המנהיג העליון הנציג הנוכחי הוא סעיד ג'לילי. כדי למלא את תפקידיה השונים, למועצה תת-מועצות בנושאים שונים, דוגמת תת-המועצה לענייני הגנה, או תת-המועצה לביטחון לאומי. בראשות תת-הוועדות עומד נשיא איראן או ממונה מטעמו. חוקת איראן מוויקיטקסט באנגלית באתר iranonline סקירה של גלובל סקיוריטי אודות המועצה (באנגלית) פרק 176, סעיף 5 של החוקה AP ודודי כהן, התפטר הממונה על תיק הגרעין באיראן, באתר ynet, 20 באוקטובר 2007 סעיף 1 בפרק 176 של החוקה. סעיף 3, פרק 176 בחוקה. פרק 176, סעיף 2 בחוקה. שאול שי - ציר הרשע: איראן, חזבאללה והטרור הפלסטיני. הוצאת המרכז הבינתחומי, 2003; עמ' 37-38 اقدام هوشمندانه جليلي پس از دريافت حكم از رهبر انقلاب
אירי, אינדיאנה

אירי, אינדיאנה (באנגלית: Eerie, Indiana) היא סדרת מדע בדיוני ומסתורין אמריקאית אשר מכוונת לנוער. הסדרה שודרה בערוץ הטלוויזיה NBC בין השנים 1991–1992. בישראל הסדרה שודרה בשנות ה-90 בערוץ 2. עלילת הסדרה מתמקדת במרשל טלר (אותו מגלם השחקן הישראלי עמרי כץ), נער בן 13 אשר עבר עם הוריו ואחותו הגדולה מניו ג'רזי לאירי - עיירה מרוחקת, מסתורית ומפחידה במדינת אינדיאנה שבארצות הברית. בעת המעבר לביתו החדש הוא פוגש את סיימון הולמס, אחד האנשים הנורמליים המעטים באירי. לאורך הסדרה טלר והולמס עדים לאירועים מסתוריים רבים המתרחשים בעיירה. למרות שהסדרה נועדה לילדים ובני נוער, לעיתים רבות היה לה טון רציני בסגנון של תיקים באפלה. בסדרת הספין אוף "Eerie, Indiana: The Other Dimension" (אנ') מככבים שני נערים אחרים. סדרת הספין אוף שודרה במקור בשנת 1998 בין פברואר למאי בערוץ הטלוויזיה Fox Kids ובוטל אחרי עונה אחת של 15 פרקים. "אירי, אינדיאנה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "אירי, אינדיאנה", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "אירי, אינדיאנה", באתר Metacritic (באנגלית) "אירי, אינדיאנה", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ערך זה הוא קצרמר בנושא טלוויזיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אביבה הד

אביבה הד (נולדה ב-27 בינואר 1950) היא זמרת ישראלית שהתפרסמה כזמרת הליווי של עקיבא נוף במופע שערך בתחילת שנות ה-70 וכן השתתפה באלבום קובץ שיריו בשם "הבוקר שאחרי". "איזבל", מהאלבום שירי קיץ, הגיע מיד עם הקלטתו לראש מצעד הפזמונים הן של קול ישראל והן של גלי צה"ל. בעקבות ההצלחה ברדיו הוקלט הפזמון כקליפ לטלוויזיה, שבו צולמה לראשונה נערה צעירה בדמות איזבל, שלימים נודעה כפנינה רוזנבלום. בתקליט ובקליפ מבוצע השיר על ידי נוף עצמו כסולן, כשמלווה אותו שלישיית בנות אלמוניות, אביבה הד, חגית זמיר וטובה ליבנה. בביצוע המקורי של השיר היה בלהקה גם שמואל שילנסקי (בנו של יו"ר הכנסת לשעבר דב שילנסקי), לימים וטרינר. ב-1970 השתתפה במופע שממנו יצא תקליט שנקרא "פסטיבל הזמר תל אביב" ששיריו עובדו מוזיקלית על ידי אלברט פיאמנטה. הד שרה בו את השיר "חם היום בעיר". המשך דרכה היה עם כזמרת בלהקת פיאמנטה ב-1975 (של הגיטריסט יוסי פיאמנטה ואחיו נגן החליל אבי פיאמנטה) כזמרת עצמאית פרסמה אביבה הד את השירים: "שיר מתוק על אהבה", שכתבה לה מירית שם אור ללחן של נורית הירש. שני להיטים נוספים שלה היו (של אותן צמד יוצרות) "אני אוהבת רק לרקוד", שיר שהופיע באוסף "להיטים לוהטים", שיצא לאור בסוף שנות ה-70 וכלל להיטים מאותה תקופה. בתחילת 1980 הוציאה לרדיו את "האישה האחרת" שהלחינה למילים של פניה ברגשטיין ועיבוד של בני נגרי. עוד שיר ב"נוסח אישי" בשם "אני גרה לבד וטוב לי" מאותה שנה שיצא על גבי תקליט שדרים, זכה להצלחה יחסית והפך לשירה המזוהה ביותר עימה. שירים אלו לא הובילו לאלבום שלם, והד מיעטה בקריירה המוזיקלית. אביבה הד, באתר שירונט אביבה הד, באתר MOOMA (בארכיון האינטרנט) פסטיבל הזמר ת"א 70 (מודעה), מעריב, 23 באוגוסט 1970, ניתן לראות את ה מאמר בצורתו המקורית ב-page view ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אכו

אכו (ביוונית עתיקה: Ηχώ) הייתה נימפה במיתולוגיה היוונית שקולה היה כה אהוב עליה עד כי לא חדלה מלדבר. הגרסה הנודעת ביותר של סיפורה היא דווקא הגרסה הרומאית, כפי שסופרה על ידי אובידיוס. תפקידה של אכו היה להעסיק את הרה, אשתו של זאוס, בדיבורים כדי שלא תתפוס את בעלה בשעת ניאופיו עם חברותיה הנימפות. כאשר גילתה זאת הרה, היא קיללה אותה שהיא רק תוכל לחזור על דברי אחרים ולעולם לא תוכל לדבר כרצונה (מכאן באה המילה האנגלית להד - Echo). אחר הדברים הללו, אכו התאהבה בבן האנוש יפה-התואר נרקיסוס, אך הוא היה מאוהב במראה של עצמו ולא אהב אדם אחר מלבדו. כיוון שכך, הוא דחה את חיזוריה המהוססים של אכו, והותיר אותה שבורת לב ובוכייה. אך גאוותו של נרקיסוס הייתה בעוכריו: מסופר שיום אחד, בשעת טיולו על יד אגם, נרקיסוס הבחין בבבואתו הנשקפת אליו מן המים, ומיד התאהב בה ולא יכול היה לנתק את מבטו ממנה, עד שמת. בכל אותו זמן, אכו לא התיקה את מבטה מאהובה, עד שגם היא מתה, ורק קולה נשאר על פני האדמה; זכר ועדות לאהבה נכזבת. הגרסה היוונית של המיתוס מספרת כי אכו הייתה נימפה שהצטיינה בשירה, בנגינה ובמחול. רבים התאהבו בה, אך היא בזה להם ודחתה את חיזוריהם. דבר זה הכעיס את אל הרועים פאן, שציווה על חסידיו לרצוח את אכו ולפזר את חלקי גופתה על פני ארבעה קצוות תבל. גאיה, אלת האדמה, אספה את חלקי גופתה המבותרת של אכו, וכך שימרה את קולה הערב ואת כשרונותיה של הנימפה המתה. האסטרואיד 60 Echo (אנ') שהתגלה ב-14 בספטמבר 1860 על ידי ג'יימס פרגוסון, אסטרונום אמריקאי (אנ') נקרא על שמה. נימפה מדיה וקבצים בנושא אכו בוויקישיתוף יעל רנן, נרקיס ואקו, מתוך: ספרות המערב - קובץ מסות. אכו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
רחמים טלבי

רחמים טלבי (נולד ב-17 באוקטובר 1943 בווידין שבבולגריה) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק במכבי תל אביב, והשתתף במונדיאל 1970 עם נבחרת ישראל. נולד בשם רחמים טלבייב בבולגריה, עלה לישראל בשנת 1949. הוא התגורר בילדותו בנוזהה ג' שביפו. עשה את שירותו הצבאי בצנחנים. לאחר שירותו, שיחק בהפועל יפו, תוך כדי עבודתו בתור מסגר. לאחר שחרורו עבר מהפועל יפו למכבי תל אביב, שבה שיחק בתפקיד הקיצוני הימני. בשנת 1963 ערך את הופעת הבכורה במדי הקבוצה, שבה שיחק כ-13 שנים. זכה עם מכבי תל אביב בשלוש אליפויות ובארבעה גביעים. לאחר שעזב את מכבי תל אביב בשלהי עונת 1975/1976 שימש טלבי כמאמן בהפועל מרמורק (בה הופיע במספר קטן של משחקים) ובקריית אתא, ולאחר מכן פרש כליל מכדורגל. עם נבחרת ישראל השתתף באולימפיאדת מקסיקו 1968 ובמונדיאל 1970. לזכותו 45 הופעות בנבחרת ועשרה שערים. פרש בשנת 1976 לאחר שהופיע ב-340 משחקי ליגה והבקיע 67 שערים. כיום הוא חבר קיבוץ כפר המכבי ומנהל במקום מסגרייה. מדיה וקבצים בנושא רחמים טלבי בוויקישיתוף רחמים טלבי, באתר ההתאחדות לכדורגל בישראל רחמים טלבי, באתר Transfermarkt רחמים טלבי, באתר WorldFootball.net רחמים טלבי, באתר National Football Teams רחמים טלבי, באתר FootballDatabase.eu הופעותיו הבינלאומיות של רחמים טלבי, באתר RSSSF מכבי תל אביב: דף שחקן ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגלנים ישראלים ובנושא מאמני כדורגל ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
משה רומנו

משה (קיש) רומנו (נולד ב-6 במאי 1946) הוא כדורגלן עבר ישראלי, אשר שיחק בשמשון תל אביב, בגדנ"ע יהודה, בבית"ר תל אביב ובהפועל יהוד. רומנו היה אחד החלוצים הבולטים בליגה הלאומית בשנות השבעים. נכלל בסגל נבחרת ישראל למונדיאל 1970. חבר היכל התהילה של הכדורגל הישראלי. רומנו זכה ארבע פעמים בתואר מלך השערים של הליגה הבכירה בישראל: במדי שמשון תל אביב בעונות 1965/1966, 1969/1970, 1972/1973, ובמדי בית"ר תל אביב בעונת 1974/1975. רומנו פרש בשנת 1982, בגיל 36. התואר היחידי שבו זכה היה גביע המדינה עם הפועל יהוד בעונת 1981/1982. רומנו ניסה מזלו באימון אך ללא הצלחה. בסך הכול הבקיע 193 שערים ב-438 משחקים, והוא ממוקם במקום הרביעי בטבלת מלכי השערים בכל הזמנים של ליגת העל, אחרי אלון מזרחי, עודד מכנס ואבי נמני. בנוסף הופיע 12 פעמים בנבחרת ישראל והבקיע חמישה שערים. בתוכנית הטלוויזיה שלי הכובשת צצה רומנו מבוסס על משה רומנו. הפועל יהוד גביע המדינה (1) : 1981/1982 מלך השערים של הליגה הלאומית (4): 1965/1966 (17 שערים), 1969/1970 (15 שערים), 1972/1973 (18 שערים), 1974/1975 (17 שערים) מדיה וקבצים בנושא משה רומנו בוויקישיתוף משה רומנו, באתר ההתאחדות לכדורגל בישראל משה רומנו, באתר Transfermarkt משה רומנו, באתר National Football Teams משה רומנו, באתר FootballDatabase.eu אביעד פוהורילס, להבקיע שער - זה יותר מאשה יפה, מעריב, 6 באפריל 1989, המשך רומנו בתוכנית הבוקר של גבי גזית, אודות יורו 2008
וורן אוסטין

וורן רובינסון אוסטין (באנגלית: Warren Robinson Austin;‏ 12 בנובמבר 1877 - 25 בדצמבר 1962) היה פוליטיקאי ומדינאי אמריקאי. בין היתר היה סנאטור מטעם ורמונט ושגריר ארצות הברית באו"ם. אוסטין נולד בהייגייט סנטר (Highgate Center) שבמחוז פרנקלין, ורמונט. הוא למד בבתי ספר ציבוריים ולאחר מכן באוניברסיטת ורמונט, בה למדו כמה ממושלי המדינה. את לימודיו באוניברסיטה הוא סיים ב-1899. לאחר מכן למד משפטים והחל לעבוד בתחום ב-1902. בשנת 1904 הוא מונה להיות פרקליט המדינה של מחוז פרנקלין, משרה בה החזיק שנתיים. בשנותיו הראשונות בפוליטיקה, הוא כיהן במספר תפקידים, בהם: יושב ראש ועידת המדינה הרפובליקנית של ורמונט (Vermont Republican State Convention) ב-1908, ראש עיריית סנט אולבנס (St. Albans) שבוורמונט ב-1909, ומספר תפקידים נוספים. מעמדו ההולך ומתחזק גרם למינויו לתפקיד "נאמן" (trustee) של אוניברסיטת ורמונט ב-1914, תפקיד בו החזיק עד שנת 1941. הוא גם שימש פרקליט מיוחד למדינת ורמונט בוויכוח על הגבול המדויק בינה לבין שכנתה, ניו המפשייר, בין 1925 ו-1937. הוא נבחר לסנאט האמריקני ב-31 במרץ 1931, בבחירות מיוחדות מהירות שנערכו לאחר מותו של הסנאטור הקודם מטעם ורמונט, פרנק ל. גרין. הוא החליף את מקומו בסנאט יום לאחר מכן. בשתי הבחירות הבאות לתפקיד זה (ב-1934 ו-1940) הוא נבחר שוב. ב-2 באוגוסט 1946, לקראת סיום תקופת הקדנציה שלו, הוא התפטר מהתפקיד, כדי שיוכל להתמנות לתפקיד שגריר ארצות הברית באו"ם. במשרה זו כיהן עד 25 בינואר 1953, כשפרש. הוא העלה הצעה ב-17 במרץ 1948 במועצת הביטחון, להקפיא את תוכנית החלוקה של האו"ם ולכונן בארץ ישראל משטר נאמנות של האו"ם כדי לקיים את השלום ולא לכפות חלוקה על הערבים. הוא היה חבר במספר רב של ארגונים ואגודות, מקצועיים ואחרים, ביניהם הבונים החופשיים, רוטרי ואחרים. הוא היה נוצרי בדתו, והשתייך לכנסייה הקונגרגציונלית. הוא קיבל תואר דוקטור (LL.D) ממכללת בייטס (Bates College) ב-1947. זכרו של אוסטין מונצח בלוח שיש בבית הממשל של ורמונט. מדיה וקבצים בנושא וורן אוסטין בוויקישיתוף וורן אוסטין, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית) וורן אוסטין, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
השילוב הראוי

השילוב הראוי היא פקודה של צה"ל שעסקה במתן תנאים לחיילים בני כל הדתות, לשרת בצה"ל מבלי לפגוע בערכיהם, אמונותיהם ואורח חייהם. כן עוסקת הפקודה בשילובן של חיילות בכל מסלול צבאי שבו אין סיבה ייחודית למניעת שיבוצן. הפקודה משנת 2002 מבוססת על מסמך עקרונות שגובש בוועדה מטכ"לית בראשות מפקד זרוע היבשה. לימים הוחלפה הפקודה בפקודת השירות המשותף. בין הנושאים המטופלים: מגורים, הופעה ולבוש, שיבוץ והכשרה, פיקוד והדרכה, פעילויות פנאי והימנעות מפגיעה ברגשות. כך, לדוגמה, על פי הפקודה מותר לחייל דתי להתנגד לשיבוצו בתוך הכשרה גופנית הכוללת בנים ובנות ביחד (כדוגמת אימון כושר גופני), ולהתנגד לשיבוצו תחת מפקדת במהלך הטירונות; חובה על מפקדים לאפשר לחיילים דתיים להתפלל בזמנים קבועים; קיימת חובת הפרדה ברורה בין מגורי בנים ובנות; חל איסור לביצוע אימון כושר בבגדי ספורט הקצרים מגובה הברכיים ובעלי שרוול קצר מאורך המרפק; חלה חובה לשחרר חיילים דרוזים, נוצרים, מוסלמים ועוד מפעילות במהלך ימי חגם ללא לקיחת ימי חופשה; מותר לחייל להימנע מטעמי דת מגילוח ותספורת במהלך ימי בין המצרים, תקופת ספירת העומר ואבלות; חייל דתי זכאי לדרוש בשר בהכשר מהדרין ועוד. כנגזרת מהשילוב הראוי התאפשר קיומו של גדוד המיועד לציבור החרדי - גדוד נצח יהודה - שבו אין לחיילים כל פעילות המשולבת עם חיילות, והאוכל הוא בהכשר מהדרין בלבד; ומהעבר השני התאפשר שיבוץ חיילות בכל מסלול צבאי שבו אין סיבה ייחודית למניעת שיבוץ חיילות בתפקיד זה. על מנת להגביר את מודעות החיילים והמפקדים לנושא הועברו הרצאות בנושא הפקודה באופן תדיר. למשך תקופה מסוימת חולק פנקס כיס המתאר את מדיניות צה"ל בתחום והועברו מערכי שיעור באמצעות ערכת הדרכה העוסקת בפקודה. ביחידות צה"ל הוקדש חלק מלוח המודעות לפרסומים בנושא השילוב הראוי. בשנת 2004 הוקמה "מנהלת השילוב הראוי" לאחר שחוגים דתיים התלוננו על אי הקפדה על הכללים. בראש המנהלת הועמד הרב אביחי רונצקי. במשך הזמן התלוננו חיילות על אפליה והדרה הנובעות מפרשנות מחמירה שניתנה לפקודה. כך למשל נמנעו מפקדים ממינוי נשים לתפקידי מטה והדרכה, מחשש להתנגדות חיילים דתיים לשיבוץ תחתן. יועצת הרמטכ"ל לענייני נשים, גילה כליפי-אמיר, כתבה ב-2011 שהאופן שבו ממומשת הפקודה בפועל מגביל את הנשים בתפקידיהן, כופה קיצוניות דתית והופך את הפקודה לבלתי אפשרית. הפקודה פגה והוחלפה ב-2016 בפקודת השירות המשותף. שירות נשים בצה"ל יועצת הרמטכ"ל לענייני נשים כתבה על שוויון בין המינים בצה"ל כחלק מיישום עקרונות השילוב הראוי (אורכב 14.11.2006 בארכיון Wayback Machine) אבישי גרינצייג, "תגידו לרבנים: בה"ד 1 הפך לקרקל", באתר ערוץ 7, 29 בדצמבר 2016, מתוך העיתון בשבע עמוס הראל, האלוף אבי זמיר, ראש אכ"א היוצא לרמטכ"ל גנץ: לעצור את ההקצנה הדתית בצה"ל, באתר הארץ, 20 ביולי 2011
אבי כהן (הירושלמי)

אבי כהן (נולד ב-12 ביוני 1962 בירושלים) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת המגן הימני בנבחרת ישראל והיה קפטן בית"ר ירושלים ומכבי תל אביב. כהן נולד בירושלים לדוד כהן יליד מרוקו ולחנה אנט ילידת אלג'יריה. החל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של בית"ר ירושלים בתפקיד החלוץ, שם בלט מקצועית וסיים כמלך השערים של קבוצת הנוער. עונה לאחר מכן הועלה לקבוצת הבוגרים של המועדון והוסט לעמדת המגן הימני על ידי מאמן בית"ר באותה עונה אליהו עופר. במהלך עונת 1984/1985 נפצע בברכו והושבת עד לסיום העונה. בעונת 1985/1986 עבר לשחק במדי מכבי שעריים, ובתום העונה ירד עמה לליגת המשנה. לקראת עונת 1986/1987 חזר לבית"ר ירושלים עמה זכה באליפות ישראל הראשונה בתולדותיה, והיווה בורג מרכזי בזכייה זו עם ארבעה שערים, אחד מהם זכור במיוחד נגד מכבי נתניה בבעיטת מספרת. בעונה זו גם זומן לנבחרת ישראל. שנתיים לאחר מכן זכה ביחד עם הקבוצה גם בגביע המדינה לאחר שכבש שני שערים בניצחון במשחק הגמר על מכבי חיפה בדו-קרב בעיטות הכרעה לאחר 3–3 בתום 120 דקות. בקיץ 1989, בגיל 27, עבר יחד עם חברו, כוכב בית"ר ירושלים, אורי מלמיליאן, למכבי תל אביב. כהן זכה לכינוי "הירושלמי" מפני שבאותה עת שיחק במועדון גם אבי כהן ה"תל אביבי". בשתי עונותיו הראשונות בקבוצה כבש 3 ו-6 שערים בהתאמה. שבעונת 1991/1992 זכה עם מכבי תל אביב בתואר האליפות ואף הבקיע 17 שערים, מאזן נדיר עבור מגן, שזיכה אותו בתואר כדורגלן העונה בישראל. כהן היה זה שכבש את השער הראשון של מכבי תל אביב במסגרת אירופית בעונה בה הקבוצות הישראליות הוכנסו למעגל התחרויות באירופה. מכבי תל אביב יצאה למשחק חוץ נגד ואלטה במוקדמות ליגת האלופות של עונת 1992/1993 וכהן כבש את שער השוויון ובישל את השער השני לאבי נמני בדרך לניצחון 2–1. בעונת 1993/1994 זכה עם מכבי תל אביב בגביע המדינה, לאחר ניצחון על הפועל תל אביב בדרבי במשחק הגמר, ובעונת 1994/1995 זכה עם הקבוצה באליפות נוספת. בעונה זו פרש כהן ממשחק פעיל, עקב פציעה שממנה לא הצליח להתאושש. כהן שיחק בנבחרת ישראל בין השנים 1987–1992 ואף שימש קפטן הנבחרת בחלק מהמשחקים. את הופעת הבכורה שלו ערך מול נבחרת צפון אירלנד, ובסך הכל לזכותו 32 הופעות במדי הנבחרת, בהן כבש 5 שערים. בית"ר ירושלים אליפויות (1): 1986/1987 גביעי מדינה (2): 1984/1985, 1988/1989 מכבי תל אביב אליפויות (2): 1991/1992, 1994/1995 גביעי מדינה (1): 1993/1994 גביע הטוטו (1): 1992/1993 תארים אישיים כדורגלן העונה בישראל: 1991/1992 אשר גולדברג, דני דבורין, מכבי תל אביב – מאה שנים ראשונות, הוצאת מדיה, 2006, עמ' 207. אבי כהן, באתר ההתאחדות לכדורגל בישראל אבי כהן, באתר Transfermarkt אבי כהן, באתר National Football Teams אבי כהן, באתר FootballDatabase.eu עמוד השחקן של אבי כהן (י-ם) באתר ההתאחדות לכדורגל בישראל עמוד השחקן באתר הרשמי של מכבי תל אביב "הירושלמי"/ "הירושלמי" באתר הרשמי של בית"ר ירושלים גבריאל היידו, ‏הגמר הכי גדול שהיה כאן, באתר ערוץ הספורט, 13 בינואר 2016 אבי כהן, באתר מכבי תל אביב
קצין העיר

קצין העיר היה שמו של מוקד בו נמצאו נציגי צה"ל באזורים מקומיים (לרוב עירוניים) ברחבי הארץ. מוקד זה היווה גורם המספק מענה לכל שאלה או בעיה בה נתקלו החיילים החל מעת גיוסם. טיפול במלש"בים לעומת זאת היה בסמכות לשכת הגיוס. בין העניינים שהיו באחריות של מוקד קצין העיר נכללו טיפול במצוקות נפשיות ותמיכה נפשית לחיילים, טיפול במשפחות כלואים, מתן מספרי טלפון צבאיים לאזרחים, מתן אישורים צבאיים רשמיים, ייעוץ בסיסי לגבי תנאי שירות, הארכת אישורי שהייה מחוץ לבסיס, מתן שירותי ייעוץ וסעד משפטי חינם לחיילים, איתור חיילים ומסירת הודעות חשובות כגון אזעקת חיילים במקרה של פטירת קרוב מדרגה ראשונה, והודעות נפגעים. עד לשנות התשעים של המאה ה-20, סופק במוקדי קצין העיר גם שירות רפואי לחיילים שהיו בחופשה ונזקקו לטיפול רפואי. השירות הרפואי לחיילים בחופשה עבר במהלך שנות התשעים למרפאות אזוריות או מרחביות, באחריות חיל הרפואה. המרפאות החדשות כונו בטעות "מרפאות קצין העיר", דבר שגרם לבלבול אצל חיילים שפנו בשוגג ליחידות קצין העיר שלא סיפקו עוד שירות רפואי. בשנת 2014 היו קיימים 12 קציני עיר ברחבי הארץ: אילת, אשקלון, באר שבע, חיפה, טבריה, ירושלים, נהריה, נתניה, עפולה, קריית שמונה, רחובות, תל אביב. ב-2015 החליט ראש אכ"א, אלוף חגי טופולנסקי, על סגירת כל יחידות קציני הערים. משימותיהם, מלבד הודעות על נפגעים, הועברו לקצינת פניות הציבור (בראשי תיבות, "קפ"ץ"). מאז סגירת יחידות קציני הערים, אזרחים יכולים לקבל מענה טלפוני באמצעות מוקד קצינת פניות הציבור. הודעות למשפחות נפגעים נמסרות על ידי מודיעי נפגעים, והפעלתם היא באמצעות ראשי זירות נפגעים בחמ"ל הנפגעים של מנה"ק (מנהל הנפגעים וקציני הערים). מערך הנפגעים וקציני הערים לשכת הגיוס נציבות קבילות החיילים רשימת אישורים רשמיים (ניתנו בעבר על ידי קצין העיר), באתר צה"ל צה"ל - אנשים ברשת - קצינת פניות הציבור, באתר דובר צה"ל
דגל האימפריה העות'מאנית

המונח דגל האימפריה העות'מאנית מכוון לאחד מהדגלים אשר היו בשימוש הסולטאנים השליטים של השושלת העות'מאנית. בשל המבנה הפוליטי והחברתי המסובך[דרושה הבהרה] של האימפריה העות'מאנית לא היה לאימפריה דגל לאומי אחד עד 1844 עת אומץ דגל הצי העות'מאני, וכל סולטאן השתמש בדגלים שונים בנסיבות שונות. הדגל הראשון המזוהה עם האימפריה העות'מאנית נבחר ככל הנראה על ידי הסולטאן מורט הראשון בסוף המאה ה-14 והיה בצורת משולש מעוגל בצבע אדום. אדום לא היה צבע שזוהה עם הטורקים והסיבה לבחירתו של צבע זה דווקא איננה ידועה. דגל זה השתנה אך מעט לאורך השנים וכל שנוסף לו היה סהר בצבע צהוב. הסהר היה סמל של קונסטנטינופול עוד בתקופה הביזנטית אך היה גם סמל שרווח בקרב שבטים טורקים בעבר. בד בבד החלו להתפתח דגלים שונים שיוחדו לצי העות'מאני ולצי הסוחר, ולאוניות ולמפקדי אוניות שונים. במאה ה-18 החלו העות'מאנים להשתמש בדגלים בצורת מלבן במקום המשולש שנהג עד אז, ונוצרה הבחנה בין דגלים של מוסדות אזרחיים או חילוניים שצבעם היה אדום, לבין דגלים של מוסדות דתיים שהיו בצבע ירוק - צבעו של האסלאם. דגל הצי שאומץ ב-1793 היה לפיכך בצבע אדום וכלל סהר וכוכב מתומן. ב-1844 הפך הכוכב למחומש והיה לדגל הרשמי של האימפריה. דגל זה אומץ ב-1923 על ידי טורקיה לאחר עצמאותה, וזכה לשם Ay Yıldız ("כוכב ירח"). הדגל העות'מאני 1299–1453 הדגל העות'מאני 1453–1844 דגל הצי העות'מאני 1793-1844 הדגל העות'מאני 1844–1922 (זהה לדגל טורקיה) דגל טורקיה מדיה וקבצים בנושא דגל האימפריה העות'מאנית בוויקישיתוף