laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
קיסר חייב למות

קיסר חייב למות (באיטלקית: Cesare deve morire) הוא סרטם של האחים ויטוריו ופאולו טביאני, המתאר את העלאת המחזה השייקספירי יוליוס קיסר בבית הכלא רביביה באיטליה. צחי כהן, לְמה דומה קולנוע? קריאות תרבותיות בקולנוע בן־זמננו, הוצאת כרמל, 2021, הפרק "התא הפך לכלא", עמ' 82–85. "קיסר חייב למות", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "קיסר חייב למות", באתר AllMovie (באנגלית) "קיסר חייב למות", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "קיסר חייב למות", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "קיסר חייב למות", באתר Metacritic (באנגלית) "קיסר חייב למות", באתר אידיבי "קיסר חייב למות", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) קיסר חייב למות באתר seret.co.il אורי קליין, "קיסר חייב למות" מחזיר את האחים טביאני לפסגה, באתר הארץ, 26 ביולי 2013 ערך זה הוא קצרמר בנושא סרטים איטלקיים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
צ'חוצ'ינק

צֶ'חוצ'ינֶק (בפולנית: Ciechocinek) היא עיירת ספא במחוז קויאוויה-פומרניה שבפולין, כ-20 ק"מ דרומית-מזרחית לטורון, על הגדה השמאלית של הויסלה. מספר תושביה כ-11,000 (2006). העיירה, הידועה כאחד מאתרי המרפא הגדולים בפולין, שוכנת מעל מאגר תת-קרקעי של מים מלוחים עשירים במינרלים, ויש בה עשרות מלונות לספא וטיפולים שונים אליהם מגיעים נופשים ומתרפאים מארצות שונות כולל מישראל. עם זאת, היא ידועה כאתר תיירותי בשל מגדלי האידוי שבה, שהם גם סמל העיירה. צ'חוצ'ינק ידועה במגדלי האידוי הגדולים בה, מהראשונים באירופה. מגדל אידוי הוא מבנה מעץ בגובה של 15 מטר. המים המלוחים נשאבים למעלה וזורמים בתעלה בראש המבנה. הם מטפטפים משם על מעטפת המגדל הבנויה מענפים ועלים של שיחים שונים. חלק מהמים מתגבשים על הענפים וחלקם נוטף בטיפות קטנות ויוצר מעין מיקרואקלים למטה. האנשים פוסעים ונושמים את האוויר הספוג בטיפות אלה העשירות בברום ויוד. נטען ששאיפת האוויר המלוח תורמת לייצוב לחץ הדם, ותומכת בבעיות של כלי הנשימה ובלוטת התריס. להליכה בתוך הערפל המלוח יש אפקט הרגעתי. המגדלים בצ'חוצ'ינק הם הראשונים והגדולים מסוגם באירופה. המגדל הראשון נבנה ב-1824. ואחריו נבנו עוד שני מגדלים באורך כולל של 2 ק"מ. מגדלי אידוי נמצאים גם בגרמניה ובאוסטריה. יהודים התיישבו בעיירה בראשית המאה ה-19, ועם פיתוחה כעיירת מרפא, נטלו חלק מרכזי בתעשייה זו. עד ראשית המאה ה-20 השתייכו יהודי העיירה לקהילת סלוז'בו הסמוכה. בעיירה פעלו בית מדרש ושטיבל של חסידות גור, ומראשית המאה ה-20 התקיימה בה פעילות ציונית. בשנת 1923 הוקם בעיירה בית ספר מרשת בית יעקב. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 769 יהודים. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלטו מהעיירה רבים מיהודיה, אך חלקם נאלצו לשוב אליה. עם סיפוח אזור העיירה לרייך השלישי, באוקטובר 1939, הוטלו על יהודיה גזירות שונות, ובהן חובת תשלום סכומי כופר, חובת ענידת טלאי צהוב, הגבלות תנועה וחובת התייצבות לעבודות כפייה, לרבות על נשים ועל קשישים, תוך ביצוע מעשי התעללות בעובדים. בד בבד הוחרמו עסקי היהודים בעיירה, ויהודים רבים סולקו מבתיהם. בסוף אוקטובר 1939 גורשו כל יהודי העיירה לשטח הגנרל גוברנמן, למעט כ-120 יהודים שהוחזקו בצפיפות וברעב בבית אחד בעיירה, ואשר שולחו ב-19 באפריל 1942 למחנה ההשמדה חלמנו. שעון פרחים בצ'חוצ'ינק הגן המרכזי בצ'חוצ'ינק קונכיית הופעות בצ'חוצ'ינק מדיה וקבצים בנושא צ'חוצ'ינק בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של צ'חוצ'ינק מגדלי האידוי בפולין, באתר לשכת התיירות הפולנית צ'חוצ'ינק, באתר Stay Poland רשימת עיירות הספא בפולין צ'ייחוצ'ינק באתר מרכז מורשת יהדות פולין "צ'חוצ'ינק", באתר השטעטל הווירטואלי "צ'חוצ'ינק", באתר JewishGen (באנגלית) אוולין צגנהאגן וסמואל פישמן, צ'חוצ'ינק, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק A, עמ' 48–49), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
מולאי יזיד

מולאי יזיד בן מוחמד (בערבית: يزيد بن محمد 1750-1792) היה שליט מרוקו בין השנים 1790-1792. ידוע בתור מי שאחראי לרדיפות של היהודים במרוקו. מולאי יזיד היה בן לשושלת העלאווית. כבר בימי שלטון אביו מולאי מוחמד השלישי עשה יזיד מספר ניסיונות לתפוס את השלטון, אך אביו הסולטאן סיכל ניסיונות אלה. שמואל רומאנלי כתב בספרו "משא בערב" שזעמו של יזיד על היהודים נבע מכך שלפני מינויו לשליט סירבו יהודים מתטואן לבקשתו להלוות לו כספים עבור המאבק באביו. לאחר מות אביו בשנת 1790 הכריז על עצמו כיורש, וכך עשו גם שני אחים נוספים. החל קרב ירושה על השלטון ובמשך שנתיים היה הסולטאן יזיד אחראי להרס ולרצח של יהודים בערים ברחבי מרוקו. כך למשל כשיזיד כבש את העיר תטואן הוא הורה לקשור את העשירים מבין היהודים לסוסים ולגרור את גופותיהם ברחבי העיר. בנוסף, נבזז המלאח היהודי בעיר ונשים יהודיות נאנסו. פרעות דומות נערכו גם ביהודים במקנס, רבאט, אל-קסר אל-כביר, טנג'יר וערים נוספות. מסורת של בני עיירת אופראן מדרום מרוקו מספרת ששליט אזורי מקומי מטעם יזיד קשר בשלשלאות 50 מגברי הקהילה ואילץ אותם לבחור בין התאסלמות למוות, ובעקבות זאת החליטו 50 הגברים למות על קידוש השם וקפצו אחד אחרי השני לתוך אש בוערת.. מספר רב של קינות ופיוטים נכתבו על המאורעות הקשים, המפורסמת שבהן נכתבה על ידי דוד בן חסין. בשנת 1792 נהרג יזיד על ידי כוחותיו של אחיו סולימאן, שתפס אחריו את השלטון. The Mellah: exploring Moroccan Jewish and Muslim narratives on urban space by Tamar Schneck, Brandies University, 2013, p.61. Ifrane d’Anti-Atlas Cemetery באתר jewishmorocco ערך זה הוא קצרמר בנושא מרוקו ובנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רסן (עיר)

רֶסֶן (במקדונית: Ресен) היא עיר בדרום מערב מקדוניה הצפונית בשטח האזור הסטטיסטי פלאגוניה, השוכנת בגובה של 885 מטרים מעל פני הים וסמוכה לאגם פרספה. היישוב נוסד בראשית המאה ה-11, עת נשלט האזור על ידי האימפריה הבולגרית הראשונה. לאחר קרב בלאסיצה במסגרתו הביס צבא האימפריה הביזנטית בהנהגת הקיסר בסיליוס השני את הצבא הבולגרי בהנהגת הצאר סמואיל הראשון, נשבו אלפי חיילים בולגרים על ידי הביזנטים. הביזנטים עקרו את עינו האחת של כל שבוי כדי להטיל מורא על הבולגרים. מקצת מהחיילים הנכים התיישבו לאחר שחרורם מהשבי באזור העיר המודרנית והקימו ישוב אותו כינו הביזנטים: Asamati שמשמעו "היישוב של בעלי העין האחת". במהלך המאה ה-14 נכבש המקום על ידי האימפריה העות'מאנית. לאחר מלחמת הבלקן השנייה הועבר היישוב לחזקת ממלכת סרביה. באפריל 1941, לאחר כיבוש ממלכת יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית הייתה העיר אזור גבול בין השטח שנמסר לחזקת האיטלקים ובין השטח שנמסר לחזרת הבולגרים. ב-11 בספטמבר 1944 שוחררה העיר על ידי הפרטיזנים של טיטו ונכללה בשטח יוגוסלביה. ב-1991, עם הקמת מקדוניה נכללה רסן בשטחה. מנתוני מפקד האוכלוסין שנערך ב-2002 עולה, כי מבחינת התמהיל האתני 73.5 אחוזים מהתושבים היו מקדונים, 15.7 אחוזים היו טורקים, 3.7 אחוזים אלבנים והשאר בני מיעוטים שונים. 73 אחוזים החזיקו בדת הנוצרית אורתודוקסית ו-26 אחוזים היו מוסלמים סונים. ברסן שורר אקלים ממוזג יבשתי עם השפעה ממתנת מכיוון אגם פרספה המעניקה לו מאפיינים מסוימים של אקלים ים-תיכוני. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 10.2oc וערכי הקיצון הממוצעים נעים מ-21oc ביולי ועד 0.3oc בינואר. אחוז הלחות השנתי הממוצע הוא 64 אחוזים. מדיה וקבצים בנושא רסן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של רסן האקלים ברסן, באתר הרשות המקומית רסן (באנגלית).
Google Analytics

Google Analytics (בעברית גוגל ניתוחים) הוא שירות שמוצע על ידי חברת גוגל, לאיסוף ויצירת נתונים סטטיסטיים מפורטים על תנועות גולשים באתרי אינטרנט כולל פירוט על מקורות התנועות ואמצעי מכירות. השירות מיועד למשווקים ובייחוד למנהלי אתרים ואנשי טכנולוגיה הקשורים לענף ניתוחי אינטרנט. זהו השירות הנפוץ ביותר כמנתח סטטיסטיקות. השירות הבסיסי הוא ללא תשלום וישנה גרסה משופרת בתשלום. Google Analytics יכול לעקוב אחר מבקרים מכל המקורות כולל מנועי חיפוש ורשתות חברתיות, ביקורים ישירים ואתרים מפנים. הוא גם מודד את יעילותן של הפרסומות לאתר, כמו פרסומות בתשלום ללחיצה, שיווק בדואר אלקטרוני ואף מודד כניסות מתוך קישורים ממסמכים דיגיטליים כמו מסמכי PDF. ניתוח תנועת גולשים מדיה וקבצים בנושא Google Analytics בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של Google Analytics אתר האינטרנט הרשמי של הבלוג של Google Analytics (באנגלית) Google Analytics, ברשת החברתית אקס (טוויטר) Google Analytics, סרטונים בערוץ היוטיוב
סע וטוס

סע וטוס היה שירות שכלל איסוף הטסים בתחנות קבועות בישראל והסעתם באוטובוס לנמל התעופה הבינלאומי בעמאן, ירדן, וטיסה ממנו אל היעד הסופי עם חברת תעופה שלא הפעילה טיסות מישראל באותו הזמן – בעיקר חברות תעופה ממדינות המפרץ הפרסי, אך גם עם חברת התעופה רויאל ג'ורדניאן שמפעילה טיסות מישראל. השירות הופעל לראשונה בשנת 2005 והוצע על ידי מספר סוכנויות תיירות. נכון לשנת 2022 השירות אינו פעיל. מטרת השירות הייתה להוזיל את מחירי הטיסה למזרח הרחוק והודו. לרוב, מחיר הטיסות עם עצירת ביניים במדינות המפרץ הפרסי היו זולות בצורה משמעותית ממחירי הטיסות של חברות התעופה המפעילות טיסות מהארץ. חברות התעופה שהטיסו נוסעים במסגרת שירות 'סע וטוס' מירדן השתנו בהתאם ליעדים, לזמינות ולעונות התיירות השונות. להלן רשימת חברות התעופה שטיסותיהן היו חלק מהשירות: חברת איתיחאד איירווייז מאיחוד האמירויות הערביות, עם עצירת ביניים באבו דאבי. חברת קטאר איירווייז הקטרית, עם עצירת ביניים בדוחא. חברת גאלף אייר מבחריין, עם עצירת ביניים במנאמה. חברת אמירטס מאיחוד האמירויות הערביות, עם עצירת ביניים בדובאי. חברת רויאל ג'ורדניאן - טיסות ישירות להודו ותאילנד. ישראלים השוהים בשדות התעופה של מדינות המפרץ הפרסי בהמתינם לטיסת ההמשך, אינם מחויבים לעבור הליך ביקורת גבולות כלשהו, וכן אינם מורשים לעזוב את שדה התעופה. קו 100 לקהיר יונתן בייסקי, ‏תופעה: ישראלים טסים למזרח דרך מדינות אויב, באתר ‏מאקו‏, 1 במרץ 2012
סעד ג'ומעה

סעד ג'ומעה (ערבית: سعد جمعة, 1916–1979) היה פוליטיקאי וסופר ירדני. שימש כראש ממשלת ירדן בזמן מלחמת ששת הימים. סעד ג'ומעה נולד בשנת 1916 בעיר טפילה שבעבר הירדן. סיים לימודי משפטים בדמשק בשנת 1947, ולאחר מכן החל לעבוד בממשל הירדני. נמנה עם הדור הצעיר של הפוליטיקאים העבר-ירדנים שהחליפו את הדור הפלסטיני המזדקן. בשנת 1952 היה מזכיר ממשלת ירדן. ברוב שנותיו שימש בתפקידים הקשורים לקשרי חוץ. בשנת 1959 היה סגר שר החוץ. שימש כשגריר ירדן בסוריה ובאיראן, ובשנים 1962–1965 שימש כשגריר ירדן בארצות הברית. התמנה לראשות הממשלה לאחר הבחירות ב-15 באפריל 1967. הוא החליף את חוסיין בן נאסר, ששימש כראש ממשלת מעבר למשך חודש לאחר כהונתו בת-השנתיים של וצפי א-תל. פחות מחודש לאחר מינויו פרצה מלחמת ששת הימים, כאשר ירדן מצטרפת ברגע האחרון ללחימה בעקבות הסכם הגנה הדדי בין חוסיין לנאצר מה-30 במאי. הירדנים פתחו באש בבוקר ה-5 ביוני, ובתוך יומיים ישראל כבשה מידיהם את כל שטחי ירושלים המזרחית והגדה המערבית. לאחר מעשה, טען ג'ומעה כי ירדן אמנם קיבלה מסר מלוי אשכול שאין בכוונת ישראל לתקוף אותה, אולם הוא האמין כי מדובר בהטעיה ישראלית ולכן לא סמך על כך. לאחר המלחמה, חוסיין נקט בצעדי חירום בניסיון למנוע משבר כלכלי ומהומות. כחלק מצעדים אלו התפטר ג'ומעה בראשית אוגוסט 1967 והקים ממשלה נוספת מיד לאחר מכן. בניסיון לשמור על הריבונות בגדה המערבית, חוסיין הקים מועצה מייעצת שבראשה עמד ג'ומעה גם כן. חרף צעדים אלו, ג'ומעה היה חסר ניסיון בתפקיד והתפטר בשנית באוקטובר. החליפו בתפקיד בהג'ת א-תלהוני. בשנים שלאחר כהונתו כראש ממשלה המשיך לכהן כחבר פרלמנט, ובשנים 1969–1970 שימש כשגריר ירדן בבריטניה. לבד מפעילותו הפוליטית, ג'ומעה היה גם סופר והוציא לאור מספר ספרים בערבית. נפטר בשנת 1979 בבריטניה. יוסף נבו, ירדן: החיפוש אחר זהות, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, תשס"ה, עמודים 103–151. מדיה וקבצים בנושא סעד ג'ומעה בוויקישיתוף http://www.pm.gov.jo/arabic/index.php?page_type=photo_gallery&part=1&catid=5&image_id=134 נבו, עמ' 105 שיחות ירדניות סוריות בדמשק, דבר, 3 באפריל 1952 מזימה אימפריאליסטית להפוך את ירדן לבסיס נגד עיראק, קול העם, 28 באפריל 1959 ממשלה חדשה בירדן בראשות סעד ג'ומעה, דבר, 24 באפריל 1967 נבו, עמ' 144 ממשלה חדשה הוקמה בירדן, הצופה, 3 באוגוסט 1967 נבו, עמ' 150
המגלופוליס של צפון מזרח ארצות הברית

המגלופוליס של צפון-מזרח ארצות הברית הוא אגד ערים בחופה המזרחי, היוצרות רצף אורבני מפותח וצפוף המשתרע ממסצ'וסטס ופרבריה הצפוניים של בוסטון ועד פרבריה הדרומיים של עיר הבירה וושינגטון די. סי. ניתן לראות במפה כי רצף זה מופיע כקו ישר כמעט. בשנת 2000, תמך האזור, המהווה 2% מכלל שטחה של ארצות הברית, ב-49.6 מיליון תושבים, שהיוו 17% מאוכלוסייתה. צפיפות האוכלוסין הממוצעת באזור באותה שנה עמדה על 359.6 איש לקמ"ר בעוד שצפיפות האוכלוסין הממוצעת בארצות הברית כולה עמדה על 31.1 איש לקמ"ר. אוכלוסיית האזור צפויה לגדול ל-58.4 מיליון איש עד שנת 2025. הגאוגרף הצרפתי, ז'אן גוטמן, הגה את הביטוי בעקבות הוצאת ספרו, "מגלופוליס: העיור בחוף הצפון מזרחי של ארצות הברית" (Megalopolis: The Urbanized Northeastern Seaboard of the United States), שיצא לאור בשנת 1961. אחת ממסקנותיו הייתה שהערים הבונות את הרצף האורבני הגדול - במיוחד וושינגטון, בולטימור, פילדלפיה, ניו יורק ובוסטון - קשורות אחת לשנייה באופן מיוחד וסבוך בזכות פרבריהן הגובלים אלו באלו ומתפקדות למעשה כעיר ענק: מגלופוליס. מאז התפרסם ספרו של גוטמן צבר הרעיון חשיבות הן באקדמיה והן בתקשורת. להלן חלק הארי של האוכלוסייה במגלופוליס לפי אזורים: מדיה וקבצים בנושא המגלופוליס של צפון מזרח ארצות הברית בוויקישיתוף "Northeast". America 2050 "High Speed Rail in America". America 2050. January 2011
המטרו של שווייץ

המטרו של שווייץ הוא פרויקט תחבורה לאומי עתידני המבוסס על טכנולוגיית רכבת רִיק, רכבת ריחוף מגנטי (מגלב) שנעה בתוך צינורות שבהם לחץ האוויר נמוך (100 מיליבר לערך). בזכות התנגדות האוויר הנמוכה הרכבת תוכל להגיע למהירות של 500 קמ"ש ולקצר באופן משמעותי את זמן הנסיעה בין מספר ערים מרכזיות בשווייץ. לדוגמה, זמן הנסיעה בין ברן לציריך יתקצר מ-60 דקות כיום ל-12 דקות. אף על פי שנערכו מבחני הרצה סופיים על ידי המכון הטכנולוגי הפדרלי השווייצרי והפרויקט ישים מבחינה טכנית וכלכלית, הוא לא יכנס לשלב הביצוע בקרוב בגלל חוסר בתמיכה פוליטית שקיימת בנושא מאז 2009. הייפרלופ רכבת מהירה SkyTran מדיה וקבצים בנושא המטרו של שווייץ בוויקישיתוף המטרו של שווייץ http://www.pbs.org/wgbh/nova/next/tech/hyperloop-and-high-speed-trains/ http://www.youtube.com/watch?v=E7M3EOD_GzE http://www.swissmetro.ch/sites/default/files/downloads/studien_schlussbericht_de.pdf http://www.swissmetro.ch/en/content/history ערך זה הוא קצרמר בנושא שווייץ ובנושא רכבות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
StarTram

StarTram היא הצעה למערכת שיגור לחלל המבוססת על טכנולוגיית מגלב. מערכות הדור הראשון יוכלו לשאת מטען בלבד וישוגרו מפסגות הרים שגובהם 3-7 קילומטר. הערכות ראשוניות גורסות כי באמצעות שיטה זו ניתן יהיה להטיס בכל שנה 150,000 טונות לחלל. מערכות הדור השני יוכלו לשאת, בנוסף למטען, גם בני אדם. השיגור יתבצע כאשר החללית תאיץ בתוך צינור שבו ישרור לחץ אוויר נמוך (בדומה לרכבת רִיק) המתחיל בקרקע וקצהו יסתיים בגובה 22 ק"מ מעל פני הקרקע. משם תצא החללית לאטמוספירה ותמשיך בדרכה לחלל. ניתן לדמות את החללית כקליע היוצא מלוע הקנה של רובה. הפורום הבינלאומי למדעי החלל, הנעה ואנרגיה (SPESIF קיצור של Space, Propulsion & Energy Sciences International Forum) טען בשנת 2010 כי ניתן יהיה להפעיל את מערכות הדור הראשון משנת 2020 ואילך, ומערכות הדור השני משנת 2030. בשנות ה-60 של המאה ה-20 הגה ד"ר ג'יימס פאוול יחד עם עמיתו, ד"ר גורדון דנבי, את רעיון המגלב שנעה באמצעות מוליכי על, ממנו התפתח התכנון למגלב המודרני. בשנת 1997, ייסד ד"ר פאוול את חברת StarTram בע"מ יחד עם ג'ורג' מייס, מהנדס אווירונאוטיקה שעבד במעבדה הלאומית ברוקאוון בין השנים 1974 ל-1997 ורכש ידע משמעותי בנושאי התרמודינמיקה בעת החדירה לאטמוספירה ועיצוב כלי טיס על קוליים. תכנון ועיצוב מערכת ה-StarTram הראשונה התפרסמה כטיוטה בשנת 2001 ונרשמה כפטנט בארצות הברית. בטיוטה זו הוזכר ה-MagLifter, מערכת נוספת שפותחה בשנת 1994 על ידי ג'ון ס. מנקינס שהיה מנהל מחלקת מחקרי קונספט מתקדמים בנאס"א. ה-MagLifter התבסס על טכנולוגיית המגלב להמראה ולפי הערכות והתכנונים היה אמור להיות בעל נצילות אנרגטית של 90%. הבסיס הרעיוני של ה-StarTram שונה במהותו ממערכת ה-MagLifter. מבנה-על הייפרלופ מעלית חלל מדיה וקבצים בנושא StarTram בוויקישיתוף Startram Homepage (אורכב 02.09.2013 בארכיון Wayback Machine) http://www.startram.com/resources http://www.startram.com/resources http://www.startram.com/startram-inventor http://www.angelfire.com/biz6/mythicprojects/PUR-19.pdf http://www.freepatentsonline.com/6311926.pdf http://www.spaceislandgroup.com/biz/John-C-Mankins.pdf http://citeseerx.ist.psu.edu/viewdoc/summary?doi=10.1.1.110.9317 http://www.zhaintl.com/portfolio/projects/aerospace/aerosp5_visioning.htm http://science.ksc.nasa.gov/shuttle/nexgen/Nexgen_Downloads/Spaceport_Visioning_Final_Report.pdf http://www.maglev2000.com/apps/apps-08.html
SkyTran

SkyTran היא מערכת תחבורה אישית מהירה המבוססת על מסילה עילית, שעליה ינועו בעזרת טכנולוגיית ריחוף מגנטי קרוניות הנושאות שניים עד ארבעה נוסעים כל אחת. משקל הקרוניות ללא נוסעים כ-700 ק"ג כל אחת והן יוכלו לנוע במהירות של 100 עד כ-160 קמ"ש. את הרעיון למערכת זו הציע לראשונה דאגלס מלאווקי בשנת 1990 והיא בפיתוח על ידי חברת .Unimodal Inc ואף נבנה אב טיפוס ראשוני המציג חלקית את פעולת המערכת. מנגנון הריחוף המגנטי נבחן על ידי חברת ג'נרל אטומיקס וקיים שיתוף פעולה של חברת .Unimodal Inc עם סוכנות החלל האמריקאית, נאס"א, כדי להמשיך את פיתוחה של המערכת ולבחון אותה לראשונה באופן מלא וכולל. הניסוי הציבורי הראשון של המערכת היה אמור להיבנות בתל אביב אך לבסוף הוחלט כי הוא לא יוקם. ביולי 2014 פרסמה הנהלת החברה הודעה לפיה המערכת מוצגת בגודל מלא אצל התעשייה האווירית. ב־14 באפריל 2015 אושרה העברת כספים לטובת המיזם בהרצליה, דבר המקדם משמעותית את המיזם בישראל. עם זאת נכון ל-2023 המערכת עדיין לא בשלבי הקמה. בשנת 2017 התפרסם במקומונים בנתניה כי פיילוט ראשון של הפרויקט שיחבר בין תחנת הרכבת ספיר לשכונת קריית נורדאו בעיר. ב-4 בספטמבר 2018 אישרה הוועדה המקומית בעיר את הקמת המיזם. אורך המסלול המיועד בשלב הפיילוט יהיה כ-600 מטרים. ב-2019 פורסם כי המערכת הוצעה כחלופה זולה יותר לרכבת הקלה שהוצעה לתכנון בין נמל התעופה רמון לאזור העיר אילת עם אפשרות הארכה דרך העיר עד למעבר הגבול בטאבה. עלות החלופה תהיה כחצי מיליארד דולר. ביוני 2019 נחתם מזכר הבנות בין SkyTran לבין רשות הכבישים והתחבורה (RTA) של דובאי באיחוד האמירויות הערביות לפיתוח מערכת תחבורה מושהית Sky Pod. בפברואר 2021, Reliance Industries הגדילה את אחזקותיה ב-skyTran ל-54.46% עם השקעה נוספת של 26.76 מיליון דולר, מה שהופך את Reliance Industries Limited לבעלת העניין העיקרית ב-SkyTran. מכונית ירוקה תחבורה תחבורה ציבורית תחבורה בת קיימא אתר האינטרנט הרשמי של SkyTran העתיד מעל הפקקים: פיילוט תחבורה ראשון בישראל יתרחש בקריית נורדאו (אורכב 10.07.2018 בארכיון Wayback Machine) כתבה במקומון Mynet נתניה US Patent D329028, "Monorail vehicle", filed June 12, 1990 and issued September 1, 1992. Archive of old SkyTran.net site Are Magnetically Levitating 'Sky Pods' the Future of Travel? The International Maglevboard Skytran vehicle and guideway at NASA Ames NASA Skytran press release http://web.archive.org/web/20010218143931/skytran.net/press/sciam04.htm https://www.llnl.gov/str/October04/Post.html NASA - NASA Partners to Revolutionize Personal Transportation, www.nasa.gov (באנגלית) עמליה דואק, ‏אם אין רכבת קלה – יש רכבת אוויר, באתר ‏מאקו‏, 11 באוקטובר 2012 באתר החברה גיא נרדי, ‏300 קמ"ש ברחיפה מגנטית: נתניה אישרה הקמת סקייטרן בעיר, באתר גלובס, 5 בספטמבר 2018 כרמל ליבמן, ‏מה קרה לחלום הרכבת המעופפת בתל אביב?, באתר ‏מאקו‏, 29 ביוני 2019 אילן גטניו, מיזם חדשני: לרחף מתמנע לאילת, באתר ישראל היום Dubai Week, Dubai Week (באנגלית אמריקאית) Prasad, Rachita (2021-02-28). "Reliance Industries ups stake in skyTran Inc to 54.46% for $26.76 million". The Economic Times. ISSN 0013-0389. נבדק ב-2023-08-16.
ג'יימס פאוול

ג'יימס ר. פאוול הוא פיזיקאי אמריקאי המוכר בזכות עבודתו על המגלב שנעה באמצעות מוליכי על. עבודתו בנושא זה העניקה לו, יחד עם גורדון דנבי, את מדליית בנג'מין פרנקלין בשנת 2000. בנוסף, הוא גם עבד על pebble-bed nuclear reactor. משנת 2001 מוביל פאוול את המחקר לשימוש במערכת המגלב עבור טיסות לחלל. מערכת עתידית זו, שנקראת StarTram, מציעה מהירויות של 14,300 קמ"ש עד 31,500 קמ"ש כשההאצה מתבצעת בתוך מנהרה. עלות השיגור במערכת זו תהיה זולה מטילי שיגור של ימינו. http://www.sciamdigital.com/index.cfm?fa=Products.ViewIssuePreview&ARTICLEID_CHAR=F8FA1649-9242-47A4-AE1E-7C0E0229B53 http://books.google.co.il/books?id=uwEAAAAAMBAJ&lpg=PA78&dq=powell+danby&pg=PA78&redir_esc=y#v=onepage&q=powell%20danby&f=true http://www.maglev2000.com/company/about-04-d.html http://www.startram.com/resources
רוז'ה דיוואזן

רוז'ה אנטואן דיוואזן (בצרפתית: Roger Duvoisin; ז'נבה, 28 באוגוסט 1904 – ניו ג'רזי, 30 ביוני 1980) היה צייר וסופר אמריקאי ממוצא שווייצרי. נודע בספרי הילדים שכתב ואייר. רוז'ה דיוואזן נולד לאב ארכיטקט. גדל והתחנך בז'נבה, בה סיים את האקדמיה לאמנויות, תוך שהוא מתמחה בציור תפאורות-תיאטרון ובציור קיר. ב-1926 נסע לצרפת, שם ניהל תחילה מפעל לקדרות בעיירה פרני-וולטיר ואחר כך נתמנה מנהל אמנותי של מחלקת הציור במפעל-טקסטיל בעיר ליון. כעבור שנה הוזמן לנהל מפעל דומה בניו יורק. אך בבואו לארצות הברית פשט המפעל את הרגל. דיוואזן החליט לנסות להגשים חלום ישן שלו — איור ספרי-ילדים. ב-1938 קיבל אזרחות אמריקנית, ומאז אייר וכתב עשרות ספרים, רובם לגיל הרך. ספריו מצטיינים בשילוב של טקסט וציור. סגנונו תמציתי ובהיר וציוריו הצבעוניים שופעי שימחת-חיים. בשנת 1959 הוא אייר את הספר הראשון מסדרת סיפורי עם של המדינות מאת וירג'יניה הבילנד. "ותהי אמריקה" (1938) — סיפור גילויו של העולם החדש "הם ירדו לים" (1943. פרס פסטיבל האביב) — הרפתקאות ימאים וגלאים "לויתן חג-המולד" (1945) "שלג לבן, שלג בהיר" (1947. עם אלוין טרסלט. פרס קלדקוט) "ארבע פינות תבל" (1948) — סיפור-חייו של פרנסיסקו פיסארו סדרת "פטוניה" הפופולרית, על קורותיה המשעשעות של אווזה סכלה: "פטוניה והזר" (1951) "פטוניה יוצאת לטיול" (1952) "פטוניה, הזהרי" (1958) "ורוניקה שלנו נוסעת אל חות פטוניה" (1962) "א היא אניה" (1952) "בית ארבע העונות" (1956) — בני משפחה נחלקים בדעתם מה הצבע המתאים לביתם החדש "הצייד המאושר" (1960. עיטור 'ניו יורק טיימס') סדרת "ורוניקה" (1961 ואילך) — מעשיה בסוסת-יאור שיצאה לטיול והגיעה העירה "הקטור פנגויך (1972. עיטור 'ניו יורק טיימס') "נחש מה אני" (1974. פרס אקדמית ניו יורק לספרי-מדע לילדים. תר' פ. חותם 1980) — סיפור-חידות מצויר המושתת על משחקי צבע "יסמין" (1975) "ליטורינה" (1977) — מעשה בג'ירפה המנסה להתיידד עם סביבתה "שלגי ויערי" (1979) — שני דובים מסייעים להסוות זה את זה דיוואזן קיבל עיטורים ואותות-כבוד על תרומתו בת-הקיימא לספרות-הילדים. ביניהם: מדליית קולדקוט (1948) פרס איגוד המאיירים (1961) פרס רוטגרס (1966) מועמד סופי לפרס אנדרסן (1968) פרס קרלן (1976) רעייתו, הסופרת לואיז פטיו (נולדה 1904), חיברה בין השאר את הסדרה רבת-ההצלחה, אותה אייר, "האריה המאושר" (1954). הסדרה תורגמה ל-14 שפות ונפוצה במיליון עותקים. מדיה וקבצים בנושא רוז'ה דיוואזן בוויקישיתוף ביבליוגרפיה של רוז'ה דיוואזן רוג'ה דיוואזן (1900-1980), דף שער בספרייה הלאומית
ניקולא בואלו

ניקולא בואלו (בצרפתית: Nicolas Boileau-Despréaux;‏ 1 בנובמבר 1636 – 13 במרץ 1711) היה משורר ומבקר ספרות צרפתי. בואלו נולד בפריז כבן החמישה עשר לאב שהיה פקיד בפרלמנט (המועצה המשפטית) של פריז. אמו נפטרה בהיותו בן שנתיים, ונראה כי סבל מהזנחה בילדותו. נועד לכמורה ולמד תאולוגיה בסורבון, אך העדיף את לימוד המשפטים וב-1656 הוסמך כפרקליט. הוא מאס במקצועו זה והתאונן על גנבת הדעת המתבצעת במעטה של עשיית צדק. ב-1657 נפטר אביו ובואלו קיבל בירושה סכום שאיפשר לו להקדיש את זמנו לשירה. ב-1660 הופיעה הסאטירה הראשונה שלו, שהייתה חיקוי של המשורר הרומי יובנליס. על סאטירה זו נוספו סאטירות אחרות, ומספרן הושלם ל-12 ב-1666. בסאטירות אלה תקף בואלו משוררים של תקופתו, ובהם ז'אן שאפלן, והציע לבסס את החריזה על סדר ושיטה, ולעשות שימוש יעיל יותר בשפה הצרפתית. בין היתר, תקף את ספורי הגבורה והאהבה של מדלן דה סקודרי ושל מאדאם דה לה פאייט. בואלו היה בן דורם של המשורר ז'אן דה לה פונטן ושל המחזאים רסין ומולייר ולפי המסורת נהג להיפגש אתם כדי לשוחח על נושאים ספרותיים. בואלו ניחן להפליא בחוש ביקורת. היה לו טעם טוב שאיפשר לו להבחין מיד בערכן של יצירות ספרותיות, ואומץ לב לומר את כל אשר חשב והרגיש. שארל אוגוסטן סנט-בב אמר כי ללא השפעתו של בואלו, מולייר היה כותב יותר מחזות כמו "מסייה דה פורסוניאק" ופחות מחזות כמו "שונא הבריות", ז'אן דה לה פונטן היה כותב יותר מעשיות ופחות משלים, ורסין יותר יצירות כמו "אלכסנדר הגדול" ופחות יצירות כמו "בריטאניקוס". החל מ-1669 הופיעו ה"אגרות" של בואלו, שבהן הלך בדרכו של המשורר הרומי הורטיוס, וכתב בסגנון מהודר ומלוטש. "אגרות" אלה עוררו את התפעלותו של המלך לואי הארבעה עשר שהעניק לבואלו קצבה שנתית. ב-1674 הופיע ספרו "אמנות השירה" שהיה חיקוי ליצירה בשם דומה (על אמנות הפיוט) שנכתבה על ידי הורטיוס הרומי. בספר זה הניח בואלו את יסודות האמנות הקלאסית בשירה הצרפתית כדלקמן: על הטבע להוביל את האמנות; אך לא הטבע החיצוני, אלא הטבע האנושי המאופיין על ידי רגשותיו הנצחיים של האדם. כדי להכיר את הטבע האנושי צריך ללמוד ולחקות את סופרי העולם העתיק שבטאו אותו באופן מושלם. סגולתו החשובה של האמן היא הבינה, החייבת לשלוט בדמיון, בשגיאה ובטעם הרע. על הבינה להיות מודרכת על ידי משמעת קפדנית וציות לחוקי הכתיבה שהם פרי הניסיון והחוכמה. המשורר אינו יכול להביע את היופי, אלא אם כן הוא בעל נפש כנה, כי הכול נובע מן הנשמה. לספרו זה של בואלו נודעה השפעה גם על השירה האנגלית. ב- 1669 הופיע גם "עמוד הקריאה" - שירת גבורה שנכתבה בסגנון היתולי. ב-1677 בואלו ורסין נתמנו לכותבי ההיסטוריה של המלך לואי הארבעה עשר. ב-1684 בואלו התקבל כחבר האקדמיה הצרפתית בהמלצתו של המלך. ב-1687 פרש מתפקידיו וקנה בית בכפר. ב-1705 מכר את הבית, חזר לפריז והתגורר עם כומר הווידוי שלו במנזר של הקתדרלה נוטרדאם, ושם נפטר ב-1711. תרגום עברי ראשון ל"אמנות השירה" של בואלו (קטעים נבחרים) מופיע בגיליון 5 של כתב העת "הו!" (עברית: דורי מנור). ניקולא בואלו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כתבי ניקולא בואלו בפרויקט גוטנברג (באנגלית)