laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מזרקת טרווי

מזרקת טרווי (באיטלקית: Fontana di Trevi) היא הגדולה שבמזרקות מתקופת הבארוק ברומא ומאתרי התיירות הבולטים ברומא. במשך שעות היום והלילה גודשים תיירים רבים את המדרגות היורדות לכיוון המזרקה. מקורותיה של המזרקה עתיקים. במקום הסתיים אחד האקוודוקטים שהוביל מים לרומא ונבנה כבר בשנת 19 לפנה"ס. הרומאים נהגו לבנות מזרקות בנקודה שבה הסתיימו האקוודוקטים. נוהג זה חודש בשנת 1453 כאשר האפיפיור ניקולאוס החמישי שיפץ את האקוודוקט ובנה במקום בריכה. בשנת 1629 הזמין האפיפיור אורבנוס השמיני מגדול אדריכלי הבארוק, ג'ובאני לורנצו ברניני, תכנון למזרקה שתהיה מפוארת יותר מהבריכה שהייתה במקום. תוכנית זו לא יצאה אל הפועל אבל היוותה השראה לשנים הבאות. התוכנית שיצאה לבסוף אל הפועל החלה בתחרות אדריכלית שיזם האפיפיור קלמנס השנים עשר בשנת 1730. האפיפיור הטיל על האדריכל ניקולא סלבי לבנות את המזרקה (למרות שהוא לא זכה בתחרות). סלבי החל בעבודות בשנת 1732. בניית המזרקה הסתיימה רק בשנת 1762, לאחר מותם של האפיפיור ושל סלבי. המזרקה כוללת את דמותו של נפטון, אל הים, שפסלו ממוקם במרכזה בתוך גומחה. לצדו של נפטון עומדים הטריטונים וסוסי הים שעוזרים לו "לאלף את המים". לפי אגדה מסורתית, השלכת מטבע למזרקה, ביד ימין מעבר לכתף שמאל, מבטיחה את שובו של המשליך לרומא. אגדה זו עומדת בבסיס עלילת הספר "מטבעות במזרקה" (Coins in the Fountain) מאת ג'ון הרמס סקונדרי משנת 1952, שעובד לסרט האמריקני המצליח שלוש מטבעות במזרקה (Three Coins in the Fountain) משנת 1954. שלוש מהדמויות בסרט משליכות מטבע למזרקת טרווי ולאחר מכן נקלעות להרפתקאות רומנטיות, מה שהוביל לפירוש העכשווי כי השלכת שלושה מטבעות למזרקה מבטיחה נישואין או גירושין. כמו כן כיכבה המזרקה בסרטו של פדריקו פליני "לה דולצ'ה ויטה", שבו התרחצה גיבורת הסרט, אניטה אקברג במי המזרקה. מעריכים כי מטבעות בשווי כשלושת אלפים אירו נגרפים מדי לילה מתחתית המזרקה. הם משמשים למימון סופרמרקט המציע לנזקקים מוצרי יסוד בחינם, ומעת לעת עוצרת המשטרה אנשים פרטיים הגורפים מטבעות. אריאל הירשפלד, אל אחרון האלים - על מזרקות רומא, הוצאת כתר, 2003 אתר האינטרנט הרשמי של מזרקת טרווי מזרקת טרווי - תמונה פנורמית וגלריית תמונות ג'ייסון הורוויץ, ניו יורק טיימס, רומא נלחמת בתיירים שמבקשים להשתכשך במזרקות המפורסמות, באתר הארץ, 25 ביוני 2017 מזרקת טרווי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) הספר עוּבּד לשני סרטים אמריקניים נוספים, שאינם מתרחשים סביב מזרקת טרווי: הסרט "מבקשות התענוג" (The Pleasure Seekers) משנת 1964 והסרט "מטבעות במזרקה" משנת 1990. http://news.bbc.co.uk/2/hi/6188052.stm http://news.bbc.co.uk/2/hi/europe/3175072.stm http://news.bbc.co.uk/2/hi/europe/3175072.stm
JAR

קובץ JAR ‏(Java ARchive) משמש בתחום המחשוב לאריזת Bytecode של Java. בדרך כלל קובץ JAR מכיל את קובצי המחלקות וקובצי משאבים (resources) כגון קובצי תמונה וקול. קובצי JAR מבוססים על דחיסת zip. ניתן לטפל בקובץ JAR באמצעות כל תוכנה המסוגלת לטפל בקובצי zip. קובץ JAR מכיל קובץ מניפסט (Manifest File), המתאר את מאפייני הארכיב. קובץ המניפסט נקרא MANIFEST.MF והוא ממוקם בתת-ספרייה של קובץ ה-JAR. המכונה הווירטואלית של ג'אווה יכולה להריץ קובץ JAR בתור היישום הראשי, או לטעון אותו כספריית מחלקות ומשאבים עבור יישום אחר. Lesson: Packaging Programs in JAR Files מתוך האתר "The Java Tutorials" של חברת אורקל Jar File Overview מתוך האתר "The Java Tutorials" של חברת אורקל
מאיר קפלן

(אברהם) מאיר "מייק" קפלן (1923 - 23 באפריל 2004, י"ד בטבת ה'תרפ"ד - ב' באייר ה'תשס"ד) היה ראש המחלקה לזיהוי פלילי של משטרת ישראל בשנים 1965–1987, שזכה ב-1976 לעיטור השירות על עבודתו זו. מאיר קפלן נולד בניו יורק ב-1923, לרב ד"ר יחיאל קפלן וללאה קפלן. לאחר סיום לימודיו לתואר MA בפילוסופיה באוניברסיטת קולומביה עם מלגת פוליצר, ב-1947, התנדבו קפלן ואשתו סילביה ללמד עברית לילדים יתומים, ניצולי השואה, במסגרת עליית הנוער בצרפת. הילדים הועברו למרסיי כדי להכין אותם לעלייה הבלתי ליגאלית לארץ ישראל של המנדט הבריטי. לאחר ההכרזה על הקמת מדינת ישראל, מאיר קפלן ואשתו ליוו 120 ילדים לישראל באונייה "פאן יורק" (קיבוץ גלויות). לאחר שהות של שישה חודשים בקיבוץ יבנה, קפלן עבר לירושלים, שם החליט להתגייס למשטרת ישראל, ולבטל את תוכניתו המקורית ללמוד לתואר דוקטור. הוא רצה לפתח את השימוש בזיהוי פלילי בישראל והוסכם עם המפכ"ל שילמד קרימינליסטיקה, בארצות הברית ולאחר מכן יחזור לישראל. קפלן למד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, תוך הקפדה על רכישת ניסיון מעשי בתחום מעבר ללימודים העיוניים. משטרת לוס אנג'לס נענתה לבקשתה של הקונסוליה הישראלית והסכימה שקפלן יעבוד במעבדותיה מספר חודשים, כדי לקבל הכשרה מעשית במעבדות לזיהוי פלילי. ב-1952 חזר קפלן לישראל והחל קריירה של 35 שנים במשטרת ישראל, תחילה בתל אביב ולאחר מכן בירושלים. שם עמד בראש המדור המדעי של אגף החקירות. ב-1965 מונה לראש המחלקה לזיהוי פלילי (מז"פ), תפקיד אותו מילא במשך 19 שנה. נוסף על תפקידו, במשך עשר שנים ייצג את משטרת ישראל בישיבות העצרת הכללית של האינטרפול. במסגרת עבודתו עשה שתי פעולות מיוחדות ברמה הלאומית. הוא סייע ל"מוסד" בזיהויו לקראת חטיפתו והעמדתו לדין של אדולף אייכמן ב-1960, פעילות שעליה קיבל בשנת 2007 תעודת הוקרה של ממשלת ישראל ללוכדי אייכמן 1960 במשכן הכנסת במעמד נשיא המדינה וראש הממשלה עבור פעילותו בלכידתו והבאתו לדין בישראל של הצורר אדולף אייכמן. לאחר מלחמת יום הכיפורים, יזם הבאת כלבים מאנגליה כדי לאתר גופות של חללי צה"ל, מבצע שהוכתר בהצלחה רבה. קפלן גייס למשטרה מדענים בעלי תארים מתקדמים ושיתף אוניברסיטאות בישראל בפיתוח שיטות ומכשור. כך הוא הצעיד את מז"פ למעמד מכובד בקהילת המעבדות לזיהוי פלילי בעולם. מעבר לעשייה השוטפת, הדגיש את חשיבות המחקר לקידום העבודה המעשית. הוא הקים מערך טכנאי זיהוי ארצי במסגרתו הוכשרו טכנאי זיהוי, שתפקידם העיקרי לאסוף ראיות בזירת הפשע, ולהעבירן למעבדות לבדיקה. עבודה זו נעשתה מתוך תפיסה שהמפתח העיקרי להצלחה במדע הפורנסי הוא הדייקנות והאיסוף של ראיות פיזיות והבסיס לכך הוא עבודת שטח יסודית. בשנת 1976 זכה לקבל ממשטרת ישראל את עיטור השירות.בתעודת ההערכה נכתב: תת-ניצב מאיר קפלן פיתח במשך שירותו במשטרה את השירותים לזיהוי פלילי.תכנן ושיכלל שיטות עבודה בתחום זה ויצר קשרים מקצועיים עם מוסדות מדע ומחקר בארץ ומחוצה לה.בעבודתו היסודית,בחריצותו ובבקיאותו הרבה הרים את קרנה של משטרת ישראל. קפלן זכה בפרס "American Express של International Association of Chiefs of Police" עבור פיתוח מכשור לגילוי חומרי נפץ. מאיר קפלן נפטר בירושלים ב-23 באפריל 2004 והותיר אחריו שני ילדים, שמונה נכדים וארבעה נינים. אייזיק רמבה, המדען הראשי של משטרת ישראל: עולמו של מאיר קפלן, יליד ארה"ב, מוסמך לפילוסופיה וקרימינולוגיה, שומר מצוות ומומחה למכונת אמת, מעריב, 21 ביוני 1968
תקלה היימנות השני, קיסר אתיופיה

תקלה היימנות השני (געז: ተክለ ሃይማኖት, עברית: צמח האמונה) הוכתר בשם "אדמס סגד השלישי" (געז: አድማስ ሰገድ, עברית: לו האופק סוגד) היה קיסר אתיופיה מ-18 באוקטובר 1769 ועד יוני 1770, ובין 23 בדצמבר 1770 - 13 באפריל 1777. תקלה היימנות היה בנו של הקיסר הקודם יוהנס השני מאשתו וויזרו סנצ'אויר, נולד בבית הכלא הקיסרי שבהר וואחני. תקלה היימנות הוכתר לקיסר בגיל 15 לאחר שאביו הורעל על ידי ראס מיכאל סהול. תקלה איבד את הכתר למשך כחצי שנה כאשר מספר מצביאים מקומיים שהתנגדו לראס סהול הכתירו את סוסוניוס השני לקיסר, המרד דוכא על ידי ראס סהול ושלטונו של תקלה הוחזר ב-23 בדצמבר אותה השנה. לאחר שדוכא המרד נכנס ראס סהול עם חייליו לגונדר ואסר כל מי שהתנגד לו, ביניהם גם ראש הכנסייה האורתודוקסית האתיופית האבונא סאלמה השלישי ולאחר משפט ראווה לכל המורדים הוצאו כולם להורג. החוקר הסקוטי ג'יימס ברוס כותב: חמשים ושבעה אנשים הוצאו להורג בפומבי על ידי התליין במשך מספר ימים בנוסף לכך הרבה אנשים נעלמו, נרצחו באופן מסתורי או נכלאו במקום שלא ידוע היכן הוא. הגופות של אלו שהוצאו להורג בותרו לחתיכות ופזרו ברחובות העיר. הכלבים האיישים שלי היו מבאים אלי מדי פעם חלקים של אותם אנשים. — Wallis Budge, E. A. [1928] (1970). A History of Ethiopia: Nubia and Abyssinia. Oosterhout, the Netherlands: Anthropological Publications. ב-1771 הפסיד ראס סהול בשלושת הקרבות בסרבקוסה, קרב שהתרחש במאי אותה שנה ליד העיר טאדה ליריביו. כוחותיו של סהול נסוגו באותו הקרב לגונדר וסהול נכנע לוונד באוווסאן ב-4 ביוני 1771 שכלא אותו למשך שנה ולאחר מכן שחרר אותו לביתו ומינה אותו למושל מחוז תיגראי. בעקבות הדחתו של סהול הפך ראס גאשו לשליט החזק ביותר באימפריה. הקיסר תקלה שנכלא יחד עם ראס סהול בדאגולה וונד באוווסאן דרש ממנו להתפטר וב-13 באפריל 1777 הוא[דרושה הבהרה] וויתר על הכתר. למרות כל הסכסוכים והמאבקים פרחו האמנות והתרבות בגונדר בתקופת היימנות. ההיסטוריון ריצ'רד פאנקהארסט זוקף לזכות היימנות את בנייתן של שבע כנסיות שהחשובה ביניהן הייתה ביתא מריאם שנבנתה ב-1775. המבנים האחרים שבנה היו: קדוס קירקוס ("הקדוש קיריאקוס"), קדוס פטרוס ווא פאולוס ("הקדושים פטרוס ופאולוס"), פארטה לידאטה ("לידת מרי") בפרטה, יוהנס וולדה נגודגווד ("הקדוש ג'ון האוונגליסט"), אבגאלה תקלה היימנות ("תקלה היימנות הקדוש") ודברה טיבב ("הר הידע"). Weld Blundell, H. (1922). The Royal chronicle of Abyssinia, 1769-1840. Cambridge: University Press. Pankhurst, Richard K. P. (1982). History of Ethiopian Towns. Wiesbaden: Franz Steiner Verlag.
מנדאית

מנדאית היא דיאלקט של הארמית, המשמש את המנדאים, דת גנוסטית שמאמיניה נמצאים בעיקר בתחומי עיראק ואיראן. הניב משתייך לענף המזרחי של הארמית המאוחרת, שזמנה הוא מהמאה הרביעית עד המאה השביעית לספירה, ושלב מודרני שלו קיים גם היום. מאפייני המנדאית דומים לניבים האחרים של הארמית המאוחרת המזרחית, ארמית בבלית וסורית. היא שימשה כלשון ליטורגית ומצויים בידינו היום טקסטים בניב זה מן המאות הראשונות לספירה הכוללים לחשי השבעה, תפילות ופרקי הגות. הניב המודרני של המנדאית הוא ניב מדובר ויש בו קבוצה קטנה של דוברים, רובם בעיר אהוואז במחוז ח'וזסתאן באיראן ובסביבתה ומיעוטם בתפוצות. הניב המודרני מושפע רבות מן הפרסית. למנדאית יש גם אלפבית מיוחד, הנקרא אלפבית מנדאי (אנ'). חוקר השפה הבולט ביותר במאה ה-19 היה תאודור נלדקה, ובמאה ה-20 היה רודולף מצוך (אנ'). אוהד אבודרהם, דקדוק המנדאית הקדומה, הוצאת האקדמיה ללשון העברית, 2022 Ethel S. Drower and Rudolf Macuch, A Mandaic Dictionary, Oxford 1963 Theodor Nöldeke, Mandäische Grammatik, Halle 1875 Rudolf Macuch, Handbook of classical and modern Mandaic, Berlin 1965 Rudolf Macuch, Zur Sprache und Literatur der Mandäer, Berlin 1976 Rudolf Macuch, Neumandäische Chrestomathie: mit grammatischer Skizze, kommentierter Übersetzung und Glossar, Wiesbaden 1989 מנדאית קלאסית ומנדעית מודרנית באתר אתנולוג הקלטות של מנדאית קלאסית ומנדעית מודרנית באתר של אוניברסיטת היידלברג מבחר כתבים מנדאיים, באתר של רוסלאן חזרזר מאמרים אוהד אבודרהם, שלוש קערות מנדאיות מאוסף יוסף מתתיהו, לשוננו כרך עז חוברת א, תשע"ה, עמ' 59–98 שפה מנדאית, דף שער בספרייה הלאומית
ריוונדל

ריוונדל, או ריבנדל (המכונה גם ימלדריס) הוא מקום משכנו של חצי-העלף אלרונד בספריו של ג'. ר. ר. טולקין דוגמת שר הטבעות. המקום נבנה באמצע העידן השני והיה אחד מהמעוזים העיקריים של המלחמה בסאורון בסוף העידן השני. ממקום זה יצאה בנוסף אחוות הטבעת במסע להשמדת הטבעת. מייסדה של ריוונדל היה אלרונד שבנה אותה בתחילת העידן השני לאחר נסיגתו מארגיון. ריוונדל הייתה אחד מארבעת המעוזות הראשיים של האלפים נגד סאורון. שלושת המעוזות האחרים היו לינדון, שהייתה ממלכה של עלפים. ארנור, שהייתה בברית עם הממלכה השלישית גונדור. שתי האחרונות היו ממלכות של בני אדם שהיגרו מנומנור. במהלך הקרבות הוטל על ריוונדל מצור על ידי צבאות מורדור שתקפו מדרום ארידור, אך ריוונדל הצליחה לשבור אותו ולתקוף חזרה את צבא מורדור. בקרב הברית האחרונה שהיה הקרב האחרון נגד מורדור ריוונדל שלחה כוחות גדולים שהיו חיוניים לצבא הברית האחרונה, מה שגרם לסאורון להפסיד בקרב ובמלחמה. אחרי מות איסילדור בקרב בשדות הסיפנים עבדו הביא את שברי החרב של איסילדור ששמה היה נארסיל אל ריוונדל, ושם היא נשארה עד שאראגורן לקחה אחר יותר מאלפיים שנה אחר כך. בספר אחוות הטבעת ריוונדל שמשה את פרודו בגינס וחבריו למסתור בעת שברחו מהנזגול, ואחרי כן התכנסה שם המועצה שהחליטה לשלוח את פרודו כדי להשמיד את הטבעת בארץ מורדור, וכדי ללוותו לשלוח אחווה שהורכבה מנציגי העמים החופשיים של הארץ התיכונה. כמה שנים לאחר סיום מלחמת הטבעת עזב אלרונד את ריוונדל והפליג אל ולינור. ובזה הסתיים העידן השלישי. בעידן הרביעי הלכה ונעזבה ריוונדל וכלתה כיוון שהאלפים עזבו בקצב הולך וגובר לוולינור. תושביה של ריוונדל הם האלפים אך בעידן השלישי שכנו בה גם הנוטרים (שמהם היה אראגורן). ובנוסף שכן בה בילבו בגינס למשך תקופה של בערך חצי יובל. תושבי ריוונדל המוכרים ביותר הם: אלרונד שהקים את ריוונדל. קלבריאן אשתו, עזבה לולינור באמצע העידן השלישי. ארוון, בתו של אלרונד. אלדן ואלרוהיר, בני אלרונד, הם תאומים ואחיה הגדולים של ארוון. גלורפינדל, שר אלפים. בילבו בגינס, הוביט שויתר מרצונו על הטבעת האחת והשתכן בה תקופה קצרה. חברת לגו הוציאה דגם של ריוונדל על בסיס העיר שהוצגה בסרטי שר הטבעות של פיטר ג'קסון. THE LORD OF THE RINGS: RIVENDELL™ 10316 | LEGO® Icons | Buy online at the Official LEGO® Shop US, www.lego.com (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חניית שם מתחם

חניית שם מתחם או חניית דומיין (Domain parking), שירות המוצע בדרך כלל ללא תשלום על ידי חברות המציעות שירות אירוח אתרים. שירות זה מאפשר לבעל שם המתחם שרכש אותו לצורך שימוש עתידי לצבור ותק לשם המתחם. חניית שם המתחם מתבצעת באמצעות שיוך שרת DNS של שם המתחם לשרת DNS של מספק השירות. פעולת שיוך היא פעולה קצרה, הניתנת לביצוע דרך פנל ניהול של רשם שם הדומיין, אך מכיוון שמדובר במערכת גלובאלית ומבוזרת, יכולות לעבור עד 48 שעות עד לעדכון המלא. ערך זה הוא קצרמר בנושא מחשבים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
צלולואיד

צלולואיד (בעברית: ציבית) הוא חומר תרמופלסטי דליק מאוד המיוצר מניטרט התאית ומקמפור. צלולואיד הוא חומר קרני, גמיש ומבריק המעובד מצלולוזה (תאית). זהו הפלסטיק הראשון שיוצר באורח מסחרי, כבר בסוף המאה ה-19. על אף שבשימושים רבים החליפו אותו חומרים פלסטיים פחות דליקים, לשימושים ייחודים רבים הוא עדיין החומר המתאים ביותר בזכות עמידותו בפני מים, שמנים וחומצות בריכוז נמוך. צלולואיד משמש לייצור מפרטי גיטרה, כדורי פינג-פונג, סרטי צילום וקולנוע, לוחות לצילום ועוד. מדיה וקבצים בנושא צלולואיד בוויקישיתוף צלולואיד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא כימיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אמה סזר

אֶמֶה סֶזֵר (בצרפתית: Aimé Césaire‏; 26 ביוני 1913 – 17 באפריל 2008) היה סופר, משורר, סוציולוג ופוליטיקאי צרפתי יליד מרטיניק, בן למשפחה אפרו-קריבית. סזר נולד בבאס פואנט במושבה הצרפתית מרטיניק. בגיל 18 קיבל מלגת לימודים לבית הספר היוקרתי תיכון לואי הגדול ועבר לפריז. בשנת 1935 התקבל למוסד להשכלה הגבוהה אקול נורמל סופרייר. אחת המסות הראשונות שפרסם באותו זמן, במשותף עם הסופר לאופולד סדאר סנגור הייתה החיבור L'Étudiant Noir' (הסטודנט השחור), בו טבע לראשונה את המונח "Négritude"‏ (אנ'), שפירושו "שחוֹרוּת" במשמעות של "זהות שחורה". מונח השחורות הפך בהמשך למונח שגור בפוליטיקה הצרפתית ולאבן יסוד בחיבורים הדנים בסוציאליזציה (חיברות) של האדם השחור במערב, ושל שורשי זהותו הפנימית, מעבר לצבע עורו. בהמשך נודע כמשורר אנטי-קולוניאליסטי, וכפוליטיקאי מוערך. הפואמה "מחברת על השיבה אל המולדת" שכתב נחשבת אחת היצירות הגדולות של השירה הצרפתית במאה העשרים. סזר שימש במשך 56 שנים (1945–2001) כראש העיר של פור דה פראנס, בירת מרטיניק. בשנים 1945–1993 היה חבר האספה הלאומית הצרפתית. בהתחלה היה פעיל מטעם המפלגה הקומוניסטית אותה עזב בשנת 1956 מתוך תדהמתו ומחאתו מול הגינוי של הסטליניזם. הצטרף אז למפלגת הליכוד האפריקני ושל הפדרליסטים PRAF, כדי ליצור כעבור שנתיים תנועה פוליטית חדשה - המפלגה המתקדמת המרטיניקנית (Le Parti Progressiste Martiniquais) שדוגלת באוטונומיה של האי. בפרלמנט הצרפתי היה חבר ללא רישום מפלגתי בשנים 1958–1978, ובשנים 1978–1993 כיהן בו כבן ברית למפלגה הסוציאליסטית הצרפתית. היה ידוע בעמדותיו האנטי קולוניאליסטיות ובדרישותיו לשוויון. ב-15 בינואר 2007 נקרא שדה התעופה של מרטיניק בפור דה פראנס - לה למנטן בשם "שדה התעופה אמה סזר - מרטיניק", כאות כבוד לאמֶה סזר. ב-17 באפריל 2008 נפטר אמה סזר בבית חולים בפור דה פראנס עקב מחלת לב. בהלווייתו נכח גם נשיא צרפת, ניקולה סרקוזי. מדיה וקבצים בנושא אמה סזר בוויקישיתוף אמה סזר, ברשת החברתית Goodreads רות אלמוג, אורפיאוס השחור, באתר הארץ, 29 באפריל 2008 ראובן מירן, "אחרית דבר: השְׁחוֹרוּת משחררת" - e-mago.co.il Brooke Ritz, Aime Cesaire מתוך www.english.emory.edu (באנגלית) אמה סזר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אמה סזר, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
כלב קטן

כלב קטן היא קבוצת כוכבים קטנה באזור קו המשווה השמימי, אחת מ-88 קבוצות הכוכבים המודרניות, והיא נכללה ב-48 קבוצות הכוכבים שהגדיר תלמי. הקבוצה מייצגת את הכלב הקטן מבין שני הכלבים של אוריון. פרוקיון (α בכלב קטן) הוא הכוכב השמיני בבהירותו ואחד הקרובים ביותר למערכת השמש. זהו כוכב לבן - צהבהב במרחק של כ-11.5 שנות אור ועם בהירות נראית מדרגה 0.4. למעשה זהו כוכב זוגי, אך בן הזוג הוא ננס לבן עם בהירות מדרגה 10.5 כך שניתן להבחין בו רק באמצעות טלסקופים גדולים. מקור השם פרוקיון הוא מיוונית - "לפני הכלב" שכן הכוכב זורח מעט לפני סיריוס - כוכב הכלב ומבשר את בואו. גומייסה (β בכלב קטן) הוא כוכב כחול במרחק של כ-170 שנות אור ועם בהירות מדרגה 2.9. בהירות הכוכב משתנה מעט באופן בלתי סדיר. הקבוצה מזוהה עם הכלב הקטן מבין שני הכלבים של אוריון, אך בימי יוון העתיקה הקבוצה זוהתה דווקא עם שועל ולאוריון היה אז כלב אחד בלבד. כלב גדול כלבי ציד כלב קטן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
שוהם (אבן חן)

שֹׁהַם (אוניקס) היא אבן חן שהיא סוג של כלקדון - קוורץ בעל גבישים זעירים ("קריפטוקריסטלים" – גבישים מוצפנים). קיימת סברה כי האבן שוהם המופיעה באבני החושן היא סוג של אוניקס. האבן מתאפיינת במבנה בצורת רצועות בעלות צבעים מגוונים, החל בלבן וכלה בכמעט כל צבע (למעט כמה גוונים, כמו סגול או כחול). רוב דגימות האוניקס הנפוצות מכילות פסים מתחלפים של לבן, חום, ושחמחם. סרדוניקס הוא אחד מסוגי האוניקס שבו הרצועות הצבעוניות הם בגוונים של אבן החן "סרד" (גוונים של אדום) במקום שחור. אוניקס שחור לחלוטין נפוץ למדי וייתכן כי הוא הסוג המפורסם ביותר, אך אינו נפוץ כמו אוניקס בעל פסים צבעוניים. את האוניקס נוהגים לחתוך כקבושון, או כחרוזים, והוא משמש גם להכנת תכשיטים כקמאו (חריתה המשאירה דמות בולטת מפני האבן) וכאינטגליו (יצירת הדמות בנגטיב, ההפך מקמאו), כאשר הפסים מבליטים את הדמות יחסית לרקע. בכינוי אוניקס נוהגים גם לכנות סוגי אבנים נוספות שאותם נוהגים אומני אבני חן לחתוך, ללטש ולמכור, כדוגמת הקלציט המפוספס המצוי במקסיקו, בפקיסטן, ובמקומות אחרים. זוהי הטעיה. בהשוואה לאוניקס אמיתי, חומר זה רך ומכיוון שהוא נפוץ הרבה יותר, הוא גם זול ממנו. רוב חפצי הערך המכילים אבן "אוניקס" מלוטשת הנמכרים כיום מכילים למעשה חומר קרבונטי זה. מקור המילה אוניקס מיוונית ופירושה "ציפורן". הקשר לאבן אינו ברור. הסבר אחד מנסה לקשור בין ציפורן צבועה באדום שבה רואים לעיתים פסים לבנים, והסבר אחר קושר את השם לאגדה על פיה גזר ארוס את ציפורני אפרודיטה הישנה וטמן אותם בחול והם הפכו לאוניקס. באוניקס נעשה שימוש במצרים העתיקה כבר בשושלת השנייה על מנת לייצר קערות וחפצי קדרות. שימוש בסרדוניקס מופיע באמנות של התרבות המינואית של כרתים, בייחוד מהחפירות הארכאולוגיות שנעשו בקנוסוס. אוניקס היה מוכר ליוונים ולרומאים הקדמונים באמונה העממית נעשה לעיתים שימוש באוניקס כאמצעי בקללות מכל הסוגים, בייחוד בעלי אופי מיני. בארצות הברית, באוסטרליה ובתאילנד אוניקס היא אבן ההולדת התחליפית של חודש פברואר, וסרדוניקס היא אבן ההולדת החלופית של חודש אוגוסט. אגדה אורבנית טוענת שהמתכננים של בניין ספריית כתבי היד והספרים הנדירים על שם ביינקה באוניברסיטת ייל התכוונו לחפות אותו באוניקס ירוק, אבל מכיוון שלא הצליחו לאתר בעולם כמות כזו של אוניקס ירוק נעשה שימוש בשיש כתחליף. ישנו שימוש נרחב בשם "אוניקס" ככינוי לשיש קריפטוקריסטלי שמשמש כחומר חיפוי מעוצב בבניית מטבחים וכן לריצוף וחפוי קירות נוספים בבית. מלכתחילה כינו את השיש הצבעוני הזה בשם marble onyx, אבל כיום מכנים אותו onyx בלי לדעת שכלל לא מדובר בחומר סיליקטי אלא בגיר מטמורפי. מדיה וקבצים בנושא שוהם בוויקישיתוף שוהם, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) פרופיל האוניקס Online Etymology Dictionary אוניקס – האיגוד הבינלאומי לאבני חן צבעוניות מרי וינארלס פורטר, "ממה נבנתה רומא: תיאור האבנים בהם נעשה שימוש", 1907 צ'. מייקל הוגן, "רשימות שדה מקנוסוס", המגזין Modern Antiquarian ‏(2007) תכונות הקסם של אבני החן: אוניקס שחור Myths abound about Beinecke
טיטוס אוטקיליוס קראסוס

טיטוס אוטקיליוס קראסוס (Titus Otacilius Crassus) היה מצביא רומאי, שנטל חלק במלחמה הפונית השנייה. הוא היה, ככל הנראה, בנו של טיטוס אוטקיליוס קראסוס, קונסול שנת 261 לפנה"ס. אוטקיליוס נזכר אצל ליוויוס ללא הקוגנומן, אך מתוך שתי פסקאות בחיבורו אנו למדים כי שם משפחתו היה קראסוס. הוא נבחר לפראיטור בשנת 217 לפנה"ס, ובאותה שנה אף ניהל את טקס הנדרים להקמת מקדש לאל מנס (Mens). שנה אחר כך, ב-216 לפנה"ס, הוא מוזכר כפרו-פראיטור אשר הביא אל הסנאט איגרת מאת היירון טיראן סירקוסאי, המבקש את עזרת הרומאים נגד הצי הקרתגי. ב-215 לפנה"ס נבחר לדואומוויר, ולאחר שחנך את מקדש מנס הוענק לו אימפריום, והוא נשלח אל סיקיליה (סיציליה) לפקד על הצי המלחמתי. אוטקיליוס הפליג בראש אוניותיו מליליבאום אל אפריקה, השם את החוף הקרתגי, ובעודו עושה דרכו אל סרדיניה, נתקל בשייטת פונית ולכד כמה מאוניותיה. בשובו לרומא הוצגה מועמדותו לקונסולאט של שנת 214 לפנה"ס, ובחירתו נראתה מובטחת בשל קשרי משפחתו עם קווינטוס פאביוס מאקסימוס. נציגי מעמד הפרשים באספת הקנטוריות (המצביעים ראשונים) כבר העניקו את קולותיהם לאוטקיליוס, כאשר שכנע פאביוס את שאר הנאספים לבל ימנוהו לקונסול, משום שחסר את הכישורים הצבאיים הנדרשים להתמודדות עם חניבעל. פאביוס מאקסימוס ומרקוס קלאודיוס מרקלוס נבחרו אפוא לקונסולים, וכפיצוי-מה נבחר אוטקיליוס לפראיטור בפעם השנייה, ונמסר לו הפיקוד על הצי בראשו עמד בשנה שחלפה. כהונתו זו הוארכה גם בשלוש השנים הבאות. ב-212 לפנה"ס נחל אוטקיליוס הצלחה, עת פשט על חופי קרתגו סמוך לאוטיקה ולכד בנמלה כמה אוניות דגן. אותה שעה סבלו הכוחות הרומיים הצרים על סירקוסאי ממחסור באספקה, והדגן שנתפס על ידי אוטקיליוס ונשלח אליהם איפשר להם להמשיך במשימתם. מועמדותו לקונסול הוצגה פעם נוספת, לקונסולאט של שנת 210 לפנה"ס, אך חרף תמיכת נציגי הפרשים שוב נחל אוטקיליוס כישלון, כפי הנראה בשל התערבותו של טיטוס מאנליוס טורקוואטוס. ברם, דבר ההפסד לא הגיע לאוזניו, שכן זמן קצר לאחר סיום הבחירות נודע ברומא דבר מותו של אוטקיליוס בסיציליה (211 לפנה"ס). ערך זה כולל קטעים מתורגמים מהחיבור William Smith, Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology, 1867, הנמצא כיום ברשות הציבור Livius 22.10, 56; 23.21, 31, 32, 41; 24. 7-10; 25.31; 26.1, 22, 23.
תוספת יוקר

תוספת יוקר היא תוספת שכר שנועדה להעלות את השכר האפקטיבי של שכירים, כתוצאה מאינפלציה, הגורמת לירידת כח הקניה של שכרם. ישנם שני סוגים של הסכמי תוספת יוקר: הסכם חד פעמי לתוספת יוקר, הכולל את המרכיבים הבאים: שיעור תוספת היוקר רכיבי השכר שעליהם מקבל העובד תוספת תקרת שכר לפיו תחושב התוספת הסכם מסגרת לתקופה ארוכה (שנה או שנתיים), שבו נקבעים הגורמים הבאים: המדד לפיו מתבצעת ההצמדה של השכר תנאים שהפרתם גורמים לתשלום תוספת היוקר שינוי שיעור תוספת היוקר כתוצאה משינוי ערך הכסף בשנים שקדמו להסכם (השינויים באים לידי ביטוי בעליה במדד) במקרים רבים נחתם הסכם תוספת היוקר במסגרת "עסקת חבילה", הכוללת שינוי מועד תשלום התוספת ולעיתים אף הקטנה של שיעור התוספת. בישראל נחתם, בעת הצורך, הסכם תוספת יוקר בין ההסתדרות הכללית ובין לשכת התיאום של הארגונים הכלכליים. להסכם מוצא צו הרחבה המחיל אותו על כל המעסיקים וכל השכירים במשק. צו הרחבה על כלל המועסקים במשק לעניין תוספת יוקר הוצא בשנת 2003, בעקבות האינפלציה הגבוהה יחסית בשנת 2002 (6.5%). בהסכם שנחתם נקבע, שתוספת יוקר נוספת תשולם אם שיעור האינפלציה השנתית יגדל ביותר מ-8 אחוזים.; בעבר, בשנות ה-80 וה- 90, תוספות יוקר ניתנו כדבר שבשגרה. תני גולדשטיין, המחירים עולים, האם נקבל תוספת יוקר?, באתר ynet, 4 במרץ 2011 קישור להסכמים וצווים משנות ה-80 וה-90.