laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
דב ג'רסי

דב בוריס ג'רסי (באנגלית: Dov Boris Djerassi; נולד ב-3 בפברואר 1952) הוא אתלט יהודי-אמריקאי בעבר, פעמים אלוף ארצות הברית (1975 ו-1978), סגן אלוף ארצות הברית (1979), אלוף המכללות (1975), 3 פעמים ברציפות אלוף המכביה (התשיעית 1973, העשירית 1977 והאחת-עשרה 1981) ושיאן המכביה ביידוי פטיש. ג'רסי נולד וגדל בחיפה. בתחילת שנות ה-70 הוא היגר לארצות הברית, ללמוד באוניברסיטת ניו יורק. לאחר שהאוניברסיטה שבה למד ביטלה את תוכנית הספורטאים, הוא עבר ללמוד ולהתאמן באוניברסיטה הצפון מזרחית. בתחרויות האתלטיקה של המכביה התשיעית שנערכו בשנת 1973 זכה ג'רסי במדליית זהב ביידוי פטיש בשיא מכביה חדש של 60.84 מטר, לפני מאיר יעקובי מישראל (50.70 מטר) וג'ו גולד מארצות הברית (48.70 מטר). באליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 1975 זכה ג'רסי במדליית זהב ביידוי פטיש בתוצאה של 67.92 מטר. בתחרויות האתלטיקה של המכביה העשירית שנערכו בשנת 1977 זכה ג'רסי במדליית זהב בפעם השנייה ברציפות ביידוי פטיש בשיא מכביה חדש של 66.56 מטר, לפני ג'ו גולד מארצות הברית (48.20 מטר) ועמיהוד רבינוביץ' מישראל (45.62 מטר). באליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 1978 זכה ג'רסי במדליית זהב בפעם השנייה בקריירה שלו בתוצאה של 68.35 מטר. שנה לאחר מכן, באליפות ארצות הברית הוא זכה במדליית כסף בתוצאה של 68.73 מטר, אחרי סקוט נילסון מקנדה שקבע שיא אליפות חדש של 72.06 מטר. במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת מוסקבה (1980) הוא סיים שלישי ביידו פטיש בתוצאה של 70.31 מטר וניכלל במשלחת האמריקאית, אך בשל החרם האמריקאי על המשחקים האולימפיים, נמנע ממנו להשתתף בהם. בתחרויות האתלטיקה של המכביה האחת-עשרה שנערכו בשנת 1981 זכה ג'רסי במדליית זהב בפעם השלישית ברציפות ביידוי פטיש בשיא מכביה חדש של 67.14 מטר מטר, לפני טרי מלינג'ר (55.60 מטר) ומרק זיידמן (49.48 מטר), שניהם מארצות הברית. לאחר שפרש מספורט תחרותי החל ג'רסי לאמן אתלטיקה ופיתוח גוף. משנת 1995 הוא כירופרקט. יידוי פטיש: 71.36 מטר (1980) בוריס ג'רסי, באתר Track and Field Statistics (באנגלית) בוריס ג'רסי, באתר Northeastern University (באנגלית) מרדכי רוזנבלום, מנצחי המכביה רוצים לעלות לארץ, מעריב, 1 באוגוסט 1977 דב ג'רסי, באתר התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית דב ג'רסי, באתר Track and Field (גברים)
קוקייה מזרחית

קוקייה מזרחית (שם מדעי: Cuculus Saturatus) היא מין עוף ממשפחת הקוקייתיים המצויה ממזרח אירופה וסיביר עד צפון-מזרח אוסטרליה. הקוקייה מקננת באזורים מיוערים וביערות צפופים. גודלה של הקוקייה נע בין 34-30  ס"מ. היא בעלת גוון צהוב-בז', ותחתית כנפיה בצבע חלודה. הקוקייה בעלת מקור כבד.   הקוקייה מקננת בעיקר באזורים מיוערים וביערות צפופים של אורן ואשוחית. לקוקייה המזרחית יש טווח נדידה גדול ביותר. היא נודדת מרוסיה ליפן המערבית ומשם לצפון סיביר. בחורף, הקוקייה המזרחית נודדת ברחבי אינדונזיה, הפיליפינים ובצפון מזרח אוסטרליה. הקוקייה המזרחית מפיקה סדרת זוגות של תווים בעלי דגש שווה, קריאתה של הקוקייה דומה לקריאת הדוכיפת, היא מקדימה לפני קריאתה לרוב ב-4–8 תווים – "פופופופופו" פרט לזכר. הנקבה משמיעה סלסול כשל קוקייה אירופאית. הקוקייה מאופיינת כעוף חמקן וחשדן, היא טפילת קנים וניזונה בעיקר מחרקים. בעונת הרבייה נחבאת הקוקייה באמירי אילנות ודוגרת לרוב בטייגה וביער סבוך. קוקייתיים קוקייה מצויצת "החי והצומח של ארץ ישראל – אנציקלופדיה שימושית מאוירת כרך 6 עופות" מדיה וקבצים בנושא קוקייה מזרחית בוויקישיתוף קוקייה מזרחית, באתר ITIS (באנגלית) קוקייה מזרחית, באתר NCBI (באנגלית) קוקייה מזרחית, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) קוקייה מזרחית, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) קוקייה מזרחית, באתר GBIF (באנגלית) קוקייה מזרחית באתר הרשימה האדומה של IUCN הציפורים - מגדיר שדה שלם, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1975 לקסיקון החי והצומח של ארץ-ישראל, משרד הביטחון, 1995 קיליאן מולארני, לארס סוונסון, דן צטרסטרום, פיטר ג'. גרנט, דן אלון, יוסי לשם, אבי ארבל (ע), לקסיקון מפה: הציפורים - המדריך השלם לציפורי אירופה וישראל, מפה הוצאה לאור, 2003
ירבוע מצוי

ירבוע מצוי (שם מדעי: Jaculus jaculus) הוא מין מכרסם ממשפחת הירבועיים החי במחילות באזורים חמימים ויבשים ברחבי העולם. הירבוע המצוי חי בעיקר באזורים יבשים כמו מדבריות וניזון בעיקר מצמחים. לירבוע אויבים רבים וביניהם: דורסי לילה, יונקים טורפים ובני אדם. תוחלת חייו של הירבוע המצוי היא כ-6 שנים והיא יכולה להתארך אם הוא גדל בתנאי שבי. אורך גופו של הירבוע המצוי הוא כ-11 סנטימטרים ואורך זנבו כ-18 סנטימטרים ומשקלו נע בין 35 גרם ל-90 גרם. הירבוע בעל רגליים אחוריות הגדולות פי ארבעה מהרגליים הקדמיות והן משמשות לניתור ולהליכה בתנאי הסביבה בהם הוא חי. כמו כן כפות רגליו מכוסות שיער על מנת למנוע שקיעה של כפות הרגליים בחול. כל חושיו של הירבוע מפותחים. העיניים, האפרכסת, ובועיות השמע שלו גדולות מאוד. יש לו שערות ארוכות מאוד על חרטומו שעוזרות לו בהתמצאות בסביבה ובמציאת מזון. הירבוע המצוי הוא בעל חיים יחידאי (סוליטרי) וכל אחד חי במחילה שחפר לעצמו. עומק המחילה יכול להגיע למטר אחד מתחת לפני האדמה, ואורכה יכול להגיע לחמישה מטרים. הירבוע המצוי הוא בעל חיים לילי. בלילה הוא מקפץ למרחקים בחיפוש אחר מזון, ואילו ביום הוא נח במחילתו. בארץ ישראל קיימים שני מיני ירבועים: הירבוע המצוי והירבוע הגדול. את שני המינים הללו ניתן למצוא בנגב, במישור החוף ובערבה. לאורך השנים ירבועי ישראל נפגעו בעיקר בגלל עבודות בנייה וחקלאות שהרסו את בתי הגידול שלהם. נכון לשנת 1987 מסווגים/ מוגדרים ירבועי ישראל כבעל חיים המצוי בסיכון, ויש חוק רשמי של המדינה האוסר ציד או סחר בהם. מדיה וקבצים בנושא ירבוע מצוי בוויקישיתוף ירבוע מצוי, באתר ITIS (באנגלית) ירבוע מצוי, באתר NCBI (באנגלית) ירבוע מצוי, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) ירבוע מצוי, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) ירבוע מצוי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) ירבוע מצוי, באתר GBIF (באנגלית) ירבוע מצוי באתר ADW הירבוע המצוי בספריה הווירטואלית של מט"ח הירבוע המצוי בחברה להגנת הטבע Jaculus jaculus ירבוע מצוי באתר הרשימה האדומה של IUCN סדרת המכרסמים., שרף הוצאה לאור, 2008 מדריך היונקים בישראל, הוצאה לאור כתר ירושלים, 1993 ספר החי והצומח של ארץ ישראל כרך יונקים, משרד הביטחון הוצאה לאור רמת גן, 1987
סלעית המדבר

סלעית המדבר (שם מדעי: Oenanthe deserti) היא מין ציפור קטנה המשתייכת למשפחת החטפיתיים. מקור שמה של הסלעית נובע מתכונתה – לעמוד על נקודת תצפית גבוהה, בעיקר על סלעים. בישראל מצויים 11 מתוך 18 מיני הסלעית בעולם, סלעית המדבר נכללת בקבוצת מיני הסלעיות הנמצאות בישראל. בישראל הסלעית מצויה בעיקר בשטחי המדבר, נדיר לראותה בשאר חלקי הארץ. סלעית המדבר מקננת באזורים יבשים ובערבות חוליות עם שיחים נמוכים, מקום קינונה בחור בקרקע או בסדק סלע. הסלעית מטילה בין 4–5 ביצים בצבעים כחול-ירוק. מראה סלעית המדבר שונה משאר הסלעיות כיוון שצבען שחור בכשני שלישים ויותר מאורכן. אורכה של הסלעית הוא 14.5–15.5 ס"מ, אורך כנפה 8.2–9.4 ס"מ, מוטת כנפיה כ-30 ס"מ ומשקלה נע בין 17–24 גרם. קיים הבדל בין מראה הזכר למראה הנקבה: לזכר גוני חום-חולי, שחור ולבן וגרונו שחור. לנקבה צבע חום-חולי, למעט הכנף האפורה וסוככות האוזן האדמדמות-חומות . מזונה העיקרי של הסלעית מורכב מחרקים שונים: חיפושיות, חגבים, צרעות, ובמיוחד זבובים ונמלים. היא מגוונת את מזונה בפירות המצויים באזורי המדבר. היא צדה את החרקים על-ידי תצפית ממקום גבוה וגלישה לקרקע כדי ללכוד אותם. לציוצה של הסלעית מספר סוגים. הקריאה "ויה" צייצני ומעורפל, "טסק: צקצקני וקשה, וטרטור דק ומעורפל "טק-טק-טק". מדיה וקבצים בנושא סלעית המדבר בוויקישיתוף סלעית המדבר, באתר ITIS (באנגלית) סלעית המדבר, באתר NCBI (באנגלית) סלעית המדבר, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) סלעית המדבר, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) סלעית המדבר, באתר GBIF (באנגלית) סלעית המדבר באתר הרשימה האדומה של IUCN לארס, ס., פיטר, ג., קלייאן, מ., דם, צ, הציפורים המדריך השלם לציפורי אירופה בישראל, הקיבוץ המאוחד, 2003 היינצל פארסו, פ., הציפורים מגדיר שדה שלם, הקיבוץ המאוחד, 1975 עזריה אלון, "החי והצומח של ארץ ישראל", משרד הביטחון, 1987 ערך זה הוא קצרמר בנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חטפית שחורת-עורף

חטפית שחורת-עורף (שם מדעי: Ficedula Hypoleuca) היא מין ציפור קטנה ממשפחת החטפיתיים. משמעות שמה המדעי הוא "זוללת תאנים לבנת-גחון": Ficedula – ציפור קטנה שאוכלת תאנים, אף על פי שמדובר בחטפית שניזונה מחרקים ועכבישים, Hypo -מתחת, leuca-גחון/בטן. החטפית דוגרת ביערות פתוחים במרבית אירופה, היא נודדת דרומה בחורף לאפריקה. בישראל היא חולפת נדירה למדי בכל חלקי הארץ בעיקר באביב. חטפיות שחורות-עורף מנהלות את מערכות יחסיהן כך שלזכר יש שתי נקבות. לאחר שהנקבה הראשונה הטילה ביצים, הזכר יוצא לכבוש לעצמו טריטוריה חדשה, ואליה הוא מזמין את הנקבה המשנית. לאחר שהזכר מזדווג עם הנקבה המשנית הוא שב לנקבה הראשונה ועוזר לה לגדל את הגוזלים. תפקידה של הנקבה הוא לדגור על הביצים, ותפקידו של הזכר הוא לשמור על הנקבה ועל צאצאיו מפני אויבים למיניהם. הדומה בין הנקבות לזכרים הוא עורפם השחור. באביב חלקי גופו העליונים של הזכר הבוגר שחורים, מצחו וחלקי גופו התחתונים לבנים, כתם לבן מקשט את מרכז הכנף. הנקבה מתאפיינת בכך שיש לה כתם לבן המקשר את הכנף וזה המבדיל אותה מהסוגים השונים של החטפיות. בנוסף, לנקבה צבעים בהירים יותר, חלק גופה העליון חום אפרפר, והתחתון לבנבן אפור. הכתם הלבן שבכנפה צר מזה של הזכר. בחורף ובסתיו צבעי הזכר דומים במקצת לצבעי הנקבה, אך הוא נבדל לעיתים בזנב עליון שחור. בקיץ ניתן לראות אצל הבוגרים כתם גדול באחת הכנפיים ועוד כתם גדול ליד האף. בנוסף, חלקיו העליונים שחרחרים או חומים-אפורים כהים. הציפור יושבת בתנוחה די מאוזנת, צדי הזנב לבנים והחלקים התחתונים לבנים. חשוב לשים לב לכמות הצבע הלבן הגלוי בבסיס הנוצות כשהכנף סגורה. ציפור קולנית, קריאת האזהרה היא "פיק פיק פיק...". קריאת הקשר (דרך דיבור עם ציפור אחרת) היא צקצוק שקט "טק טק טק..". שירתה רמה וקצבית ומושמעת לעיתים קרובות (נמשכת כ-2 שניות). החטפית היא ציפור נודדת. בארץ ישראל ניתן לראותה בסתיו בחודשים אוקטובר עד נובמבר ובאביב ממרס עד אפריל. מדיה וקבצים בנושא חטפית שחורת-עורף בוויקישיתוף חטפית שחורת-עורף, באתר ITIS (באנגלית) חטפית שחורת-עורף, באתר NCBI (באנגלית) חטפית שחורת-עורף, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) חטפית שחורת-עורף, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) חטפית שחורת-עורף, באתר GBIF (באנגלית) חטפית שחורת-עורף דיסקוס הגליל חטפית שחורת-עורף באתר תצפית חטפית שחורת-עורף באתר הרשימה האדומה של IUCN מגדיר הציפורים של ישראל - חטפית שחורת-עורף, באתר פורטל צפרות ר. ענבר, ציפורי ארץ ישראלי כרך ב, הוצאת יבנה, 1976 תשל"ו הציפורים המדריך השלם לציפורי אירופה בישראל, הקיבוץ המאוחד ולקסיקון מפה, 2003 ערך זה הוא קצרמר בנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חנקן אדום-גב

חנקן אדום-גב (שם מדעי: Lanius Collurio) הוא מין של ציפור שיר בגודל דרור ממשפחת החנקניים, השוקלת כ-30 גרם, ואורכה נע בין 16 ל-18 סנטימטרים. החנקן אדום-הגב נקרא כך בשל גבו האדום, בנוסף נקרא כשמו חנקן משום שהוא נוהג לשפד ולקרוע את טרפו בעודו חי. החנקן חולף בישראל, ועשוי לקנן בתקופת הקיץ באזורי הצפון. לזכר גב ערמוני. הראש, העורף והשת (ישבן) בצבע תכלכל-אפרפר, בין הגבות והגרון הלבנים לחיים שחורות. לזכר הבוגר אין סהרונים על צדי הבטן וזנבו שחור. סוככות כנפיו וגבו חומים-חלודיים, גחונו לבנבן עם גוון ורדרד, ויש לו פס עין שחור ורחב, לעיתים קרובות עם גבול עליון לבן וצר שנמשך עד המצח. לעיתים יש לחנקן אדום-הגב כתם לבן קטן בבסיס אברות היד. גבה של הנקבה חום-חלודי בצבע דהוי יותר משל הזכר עם פספוס כהה עדין, וגחונה לבן. מלמטה צבעה לבן-צהוב-מלוכלך עם סהרונים עבים בכמות שמשתנה מלמעלה למטה. הציפור הצעירה דומה במראה לנקבה, לעיתים נדירות דומה הנקבה יותר לזכר. הכיפה חומה או אפורה-חומה, העורף אפור יותר, פס העין בצבע חום, וקדמת העין בהירה לרוב. זנבה חום כהה עם שוליים לבנים ודקים. לצעירים כתמים סהרוניים גם על גבם וקודקודם בהשוואה לחנקן אדום-ראש. לזנים המזרחיים זנב אדמדם. החנקן אדום הגב ניצב זקוף ברוב המקרים, כאשר הוא עצבני הוא מטלטל את זנבו מצד לצד. החנקן הצעיר והזכר בחורף הראשון דומים במראם לנקבה, אך לרוב בעלי סהרונים צפופים יותר מלמעלה, למעטים מהם גוון חום "חם" יותר בחלק העליון של הזנב, והם דומים לחנקן ערבות צעיר. החנקן אדום-הגב הוא ציפור נודדת. יש זוגות מעטים של חנקנים אדומי-גב המקייצים (נשארים בעונת הקיץ) בארץ, הם דוגרים בעיקר במורדות החרמון התחתונים בתחום חגורת יער-הספר ההררי, בצפון רמת הגולן, ולעיתים נדירות גם בגליל העליון ובכרמל. הם דוגרים בנוף חקלאי פתוח, לעיתים קרובות בשדות ובאחו עם עצים וכן על מדרונות עם עצי ערער, לאחר שמקייצים חוזרים לאירופה במאי. החנקן מקנן בחודשים מאי ויוני באזורים טרשיים (אזורים סלעיים) עם צומח דליל של עצים ושיחים. בשונה מחנקנים אחרים, החנקן אדום-הגב אינו קשור לצמחים קוצניים. נקבת החנקן מטילה כחמש עד שש ביצים ירקרקות או צהבהבות ועליהן נקודות וכתמים חומים-אדמדמים, המרוכזים בצד הכד (הצד המעוגל יותר) של הביצה. הנקבה לבדה דוגרת במשך 13–14 יום. הגוזלים שוהים בקן 14–16 יום. החנקן דוגר דגירה אחת לעונה. שירתו של החנקן אדום-הגב מזכירה מעט את הסבכי האפור. היא שקטה ונשמעת לעיתים רחוקות, ובה צלילים צורמים וחורקים המעורבבים בקטעי חקיינות של ציפורים אחרות. קריאת האזהרה "והב" חוזרת על עצמה מדי פעם. כאשר הוא עצבני מאוד, הוא משמיע סדרת צקצוקי לשון "טסצ'ק". החנקן אדום-הגב טורף חרקים גדולים, זוחלים, ציפורים ויונקים קטנים, והוא מתמחה בציד חרקים, חלקם אף אוגרים מזון על ידי שיפוד טרף עודף על קוצים. מדיה וקבצים בנושא חנקן אדום-גב בוויקישיתוף חנקן אדום-גב, באתר ITIS (באנגלית) חנקן אדום-גב, באתר NCBI (באנגלית) חנקן אדום-גב, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) חנקן אדום-גב, באתר GBIF (באנגלית) חנקן אדום-גב | ציפורי שיר | ציפורים בישראל - אתר הצפרות הישראלי חנקן אדום-גב תצפית סיורי צפרות- מגדיר ציפורי ארץ ישראל - ציפורי שיר - חנקן אדום גב חנקן אדום-גב - מדריך בעלי החיים בישראל של טיולי | אתר טיולי חנקן אדום-גב באתר הרשימה האדומה של IUCN הציפורים- המדריך השלם לציפורי אירופה וישראל, הוצאה משותפת של לקסיקון המפה והקיבוץ המאוחד, בשיתוף עם מרכז הצפרות של החברה להגנת הטבע, 2003 היינצל & פיטר, פרסלאו, הציפורים- מגדיר שדה שלם, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1975 עזריה אלון, "החי והצומח של ארץ ישראל", משרד הביטחון, 1987 הקלטה של סוגי קולות הציפור
קיכלי גדול

קיכלי גדול (שם מדעי: Turdus Viscivorus) הוא מין ציפור ממשפחת הקיכליים והוא המין הגדול ביותר מבין הקיכליים הנראים בישראל ציפור זו מרבה לשהות על הקרקע, ולכן נדיר לצפות בה נודדת, דבר שאינו מאפיין ציפורי שיר. מבנה גוף: אורך גופו של הקיכלי כ־27 סנטימטרים, מוטת כנפיו 15.1 סנטימטרים, ומשקלו 110 גרם. צבעים: הקיכלי הגדול מאופיין בצבעו האפרפר ובנקודות שעל חזהו, הגדולות משל קיכלי רונן. סטטוס שימור בינלאומי: ללא חשש (LC - Least Concern) סטטוס שימור אזורי: לא רלוונטי, אינו מקנן בישראל  אוכלוסיות יציבות של הקיכלי הגדול מצויות במערב אירופה ובדרומה, באסיה הקטנה בין הים השחור והים הכספי ובדרום־מזרחה משם - בצפון איראן וטורקמניסטן. אוכלוסיות של הקיכלי הגדול המצויות בצפון אירופה וברוסיה (מזרחה עד לימת באיקל) נודדות לאפגניסטן, למזרח התיכון ולצפון אפריקה. באירופה בלבד – המהווה בין 50% ל־74% משטח התפוצה של המין - מצויים בין 3–7.4 מיליון זוגות דוגרים של הקיכלי הגדול מדי שנה. בישראל הקיכלי הגדול חולף בעיקר בחורף. הוא נדיר ומחליף מיקום באופן תדיר, בעיקר בצפון ובמרכז. תצפיות מראשית נובמבר בעיקר באזור תל ברוך, מעידות על כך, שהקיכלי הגדול הוא עוף שאינו מרבה להישאר במקום אחד דרך קבע. כמו כן, נערכו תצפיות עם התקדמות החורף - בעיקר בהרי הצפון והגולן. בסוף חודש נובמבר 2014 שני פרטים צולמו באזור צאלים מדיה וקבצים בנושא קיכלי גדול בוויקישיתוף קיכלי גדול, באתר ITIS (באנגלית) קיכלי גדול, באתר NCBI (באנגלית) קיכלי גדול, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) קיכלי גדול, באתר GBIF (באנגלית) HBW קיכלי גדול באתר iucnredlist קיכלי גדול קיכלי גדול באתר הצפרות הישראלי קיכלי גדול באתר הרשימה האדומה של IUCN עזי פז, מדריך לציפורים בישראל, כתר ירושלים, 2009, עמ' 256 עזריה אלון, החי והצומח של ארץ ישראל, החברה להגנת הטבע מגדיר הציפורים של ישראל - קיכלי גדול, באתר פורטל צפרות צילום: "אולגה בירד"
רואים רחוק רואים שקוף

"רואים רחוק רואים שקוף" הוא פזמון שכתב יענקל'ה רוטבליט והלחין שמוליק קראוס. הגרסה המקורית והמוכרת ביותר של השיר היא של קראוס עצמו, שלווה באילן וירצברג. השיר יצא לאור בשנת 1983 כתקליט שדרים שהושמע ברדיו, והוצג כשיר משותף של קראוס ואילן וירצברג. את השיר עיבד וירצברג. בהקלטת השיר הייתה אמורה להשתתף זמרת ליווי בקולות הגבוהים, אך מכיוון שלא הופיעה ביום הקלטת השיר באולפן ההקלטות, ביצע את הליווי במקומה אילן וירצברג. רק כחמש שנים לאחר מכן יצא השיר באלבום, ונכלל באלבומו של קראוס "אחרי עשרים שנה" שיצא ב-1988. לאורך השנים בוצעו מספר גרסות כיסוי לשיר, בין היתר על ידי נחמה הנדל, גידי גוב (יחד עם שם טוב לוי), מאיר בנאי וגיא מזיג. השיר נכתב בהשראת הדמות המקראית משה, שהנהיג את עם ישראל במדבר, אך בשל חטא שחטא, כמתואר בסיפור מי מריבה נגזר עליו לראות את הארץ המובטחת מהר נבו, אך לא להיכנס אליה. הדובר בשיר מתאר מסע אותו הוא חווה. הוא מתאר מצב בו היה לו צר ולוחץ ולכן נאלץ "לפרוש כנפיים ולעוף". בפזמון הרמז נוסף לפסוק מהתנ"ך - מקור השורה בשיר "בן אדם כעץ שתול על מים" הוא בספר תהלים ("והיה כעץ שתול על פלגי מים..." תהלים א'), על פי הדובר בן האדם מבקש להכות שורש ולהיאחז בדבר מה. הדובר מדמה את בן האדם גם לסנה בוער. בבית השני טוען הדובר כי איבד את הדרך וחייו היו חידה. הוא עוסק בחיפוש אחר אמת הקיום. הבית השלישי מתאר כעין סוף מסע, כאשר הדובר שב אל ביתו - לאחר שסער כסופה. סרטון השיר "רואים רחוק רואים שקוף" באתר יוטיוב מילות השיר "רואים רחוק רואים שקוף" באתר שירונט דויד פרץ, רואים רחוק רואים שקוף, באתר תרבות il אלחנן סמואל, ‏רואים רחוק רואים שקוף: הפער בין המנהיגות לעם, בעיתון מקור ראשון, 24 בספטמבר 2020 תקליט השדרים "רואים רחוק רואים שקוף", באתר "סטריאו ומונו"
יערון קטן

יערון קטן (שם מדעי: Apodemus sylvaticus) הוא בעל חיים מסדרת המכרסמים וממשפחת העכבריים. הוא קרוב מאוד למין יערון צהוב-צוואר שבעבר היה תת-מין שלו. היערון הוא בעל חיים לילי. לטמפרטורה בסביבה אין השפעה על פעילותו. הוא חי במחילות מסועפות שעומקן תלוי בשיעור האור. מיומנותו של היערון הקטן היא טיפוס על עצים, לעזר בהתנהלותו, ולמחייתו. אורך הגוף של היערון הקטן הוא 8.6 ס"מ, אורך הזנב שלו הוא 9.7 ס"מ, אורך אפרכסת האוזן 1.6 ס"מ, אורך כף הרגל 2.2 ס"מ ומשקלו כ-20 גרם. אין הבדלים משמעותיים בין הזוויגים (הזכר והנקבה). צבע הפרווה שלו חום-צהבהב עם גוון אפור. בדרך כלל מופיע כתם אורך צהוב על הגחון. היערון הקטן נפוץ בארץ בחורשים, בגליל ובכרמל, אך היערון הקטן מעדיף לחיות בקרחות היער או בשטחי בתה (נוף צומח האופייני לחבל האקלים הים-התיכוני) מכוסים פטל או סירה קוצנית. בחרמון הוא חי גם בנוף פתוח, אך בדרך כלל בסלעים שבמדרונות הדולינות. בעולם ניתן להבחין בו ביבשות אסיה, אירופה (חוץ מאזורי הצפון הרחוק) עד צפון בורמה בדרום וכן גם בצפון אפריקה. היערון הקטן ניזון מבלוטי אלון, זרעים, פירות, נבטים, צמחים, חרקים וחלזונות. היערון הקטן חי בין השאר גם בחרמון, שם הוא ניזון בחורף ממזון שאגר במחילות מבעוד מועד. עונת ההזדווגות באירופה - באביב ובראשית הקיץ. משך ההיריון של היערון הקטן הוא בין 23–26 יום. בישראל חלות ההמלטות בסוף החורף. ישנן כ-3–4 המלטות בשנה, ובכל המלטה נולדים בין 3–9 ולדות. כעבור שבועיים מלידתם הם פותחים את העיניים. בגיל שלושה שבועות הם מגיעים לעצמאות, ובגיל חודשיים הם מגיעים לבגרותם המינית. מדיה וקבצים בנושא יערון קטן בוויקישיתוף יערון קטן, באתר ITIS (באנגלית) יערון קטן, באתר NCBI (באנגלית) יערון קטן, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) יערון קטן, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) יערון קטן, באתר GBIF (באנגלית) יערון קטן באתר הרשימה האדומה של IUCN מילון בעלי חיים א"י (תשכ"ג), 1963, באתר האקדמיה ללשון העברית בני שלמון, מדריך היונקים בישראל, כתר, 1993 החי והצומח של ארץ ישראל אנציקלופדיה שימושית מאוירת, משרד הבטחון
יערון גדול

יערון גדול (שם מדעי: Apodemus mystacinus) הוא מין של מכרסם ממשפחת העכבריים והגדול ביותר במיני הסוג יערון. משקלו נע בין 20 ל-57 גרם. הוא נפוץ בעיקר בחבל הים-תיכוני.   יערון גדול הוא מכרסם בינוני. לעיתים הוא בגוון חום ולעיתים עם אפור. האפרכסות שלו ארוכות וכאשר הוא מתמתח הן יכולות לכסות את העיניים. עיניו גדולות, הזנב ארוך יותר מהגוף, וגב הזנב כהה. אין הבדלי גודל משמעותיים בין הזכר לבין הנקבה. היערון דומה בצורתו לחולדה, אך קטן ממנה, וצבע זנבו שהוא אפור שונה מצבע זנבה של החולדה שהוא ורוד בכפות רגליו ישנן גבשושיות עור שעוזרות לו לטפס על סלעים, הגבשושיות בולטות בעיקר ברגליו האחוריות. משקלו הוא כ-20–57 גרם. היערון הגדול נמצא בחבל הים התיכוני בחורש סבוך ובשרידי חורש העשירים בסלעים.  בנוסף הוא גם שוכן בטרשונים (סלעים חשופים, בעלי חריצים ושקעים) בחרמון בגובה של 1900 מטרים. הוא נמצא גם במדינות אחרות כגון: יוגוסלביה, טורקיה, קווקז, עיראק, סוריה, לבנון וירדן. היערון הגדול פעיל בשעות הלילה. הוא אינו חופר מחילות משלו, אלא נח בקן בסדקי סלעים. היערון הוא צמחוני, הוא מגוון את תפריטו במזון מן החי כגון חרקים ושבלולים. היערון הגדול חי בטבע 7–8 חודשים. אויביו של היערון הגדול הם: נחשים, דורסי לילה ויונקים טורפים (בעיקר דלק סלעים). מדיה וקבצים בנושא יערון גדול בוויקישיתוף יערון גדול, באתר ITIS (באנגלית) יערון גדול, באתר NCBI (באנגלית) יערון גדול, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) יערון גדול, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) יערון גדול, באתר GBIF (באנגלית) יערון גדול אתר המארג Apodemus mystacinus - Encyclpedia of life Apodemus mystacinus אתר inaturalist יערון גדול באתר הרשימה האדומה של IUCN בני שלמון, מדריך היונקים בישראל, כתר, 1993 עזריה אלון, אנציקלופדיה שימושית מאוירת, משרד הביטחון, 1987 אבי ארבל, לקסיקון מפה- היונקים, מפה, 2008
גרביל הערבה

גֶּרְבִּיל הערבה (שם מדעי: Gerbillus nanus) הוא מין של מכרסם ממשפחת העכבריים. הוא מאופיין בכך שהוא מכרסם קטן שגופו עדין וזנבו ארוך. אורך גופו כ-9 ס"מ אורך זנבו כ-12 ס"מ ומשקלו הממוצע הוא 23 גרם. הזכרים והנקבות דומים זה לזה בגודלם ובמשקלם. תפוצתו העיקרית היא בצפון אפריקה ובמזרחה (מאלג'יריה עד מצרים וסומליה) ובמערב אסיה (ישראל, חצי האי ערב, איראן ופקיסטן). מבנה גופו: גרביל הערבה הוא מכרסם קטן שגופו עדין וזנבו ארוך. אורך גופו כ-9 ס"מ אורך זנבו כ-12 ס"מ ומשקלו הממוצע הוא 23 גרם. הזכרים והנקבות דומים זה לזה בגודלם ובמשקלם. כפות הרגליים של גרביל הערבה חשופות משיער. צבע הפרווה: אפורה-צהבהבה בגב ולבנה בגחון. הצבע הלבן נמשך גם ללחיים ומקיף את העיניים. התאמה לסביבה: הרגליים האחוריות של גרביל הערבה ארוכות מן הקדמיות והוא מיטיב לקפוץ ולדלג עליהן כמו גרביל הסלעים והגרביל הזעיר שאינם חיים בחולות. גרביל הערבה הוא בעל חיים יחידאי וכל פרט חי בשטח מחיה משלו. הוא מסמן את השטח שלו בחומר ריח המופרש מבלוטת הבטן, וכך הוא מסלק ממנה פולשים מבני מינו. גרביל הערבה פעיל בלילה ובשעות היום הוא מתחבא במחילה שחפר מתחת לשיח. עומק המחילה מגיע למטר אחד, ובקצה יש חדר מורחב. עונת הרבייה של גרביל הערבה חלה באביב ובקיץ, ואולי אף ביתר עונות השנה. הנקבה ממליטה בקן מרופד במחילתה 2–5 ולדות בכל שגר. המין גרביל הערבה נפוץ בצפון אפריקה ובמזרחה (מאלג'יריה עד מצרים וסומליה) ובמערב אסיה (ישראל, ערב, איראן ופקיסטן). בישראל הוא מצוי בערבה בלבד, מאילת בדרום ועד ים המלח בצפון. הוא חי בחולות מיוצבים עשירים בצומח ובשטחי מלחה. אף שגרביל הערבה נדיר למדי ותפוצתו בישראל מוגבלת לערבה, לא ידוע על פגיעה באוכלוסייתו בישראל. סוג גרביל זה חי במדבר משום שהפיזיולוגיה שלו מאפשרת לו חיסכון במים. הוא מסוגל לחיות ללא שתייה ולהפיק את המים שהוא זקוק להם ממזונו בשל העובדה שהזרעים הנאכלים בלילה סופגים לעיתים מעט טל, והזרעים המאוחסנים במחילה סופגים לחות מן האוויר. בנוסף הפעילות בשעות הלילה חוסכת אף היא נוזלים, ובשעות היום שוהה הגרביל במחילות שהטמפרטורה בהן ממוזגת, והלחות היחסית בהן גבוהה. הוא אינו מאבד מים בהזעה, הכליות שלו מפותחות מאוד ומפרישות שתן מרוכז, והחיסכון במים מתבטא גם בגללים היבשים שלו. מדיה וקבצים בנושא גרביל הערבה בוויקישיתוף גרביל הערבה, באתר ITIS (באנגלית) גרביל הערבה, באתר NCBI (באנגלית) גרביל הערבה, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) גרביל הערבה, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) גרביל הערבה, באתר GBIF (באנגלית) תיירות ערבה, גרביל הערבה כיצד לגדל גרבילים? גרביל הערבה באתר הרשימה האדומה של IUCN בני שלמון, מדריך היונקים בישראל, ירושלים: כתר, 1993 היינריך מנדלסון ויורם יום-טוב, החי והצומח של ארץ ישראל, יונקים, משרד הביטחון, 1987 לקסיקון מפה, היונקים, תל אביב: מפה, 2008
M2 High Speed Tractor

M2 High Speed Tractor הוא טרקטור המוגדר כרכב דחיפה (מטוס), שמשימתו העיקרית הייתה של גרירה ותמיכה במטוסים ושירת בחילות האוויר של צבא ארצות הברית בתקופת מלחמת העולם השנייה משנת 1942. דגם ה-"M2 High Speed Tractor" הושק בשנת 1941. דגם ה-"M2 High Speed Tractor" יוצר על ידי "Cleveland Tractor Company". בנוסף, מאפייני הרכב נוצלו על ידי כוחות הארטילריה לגרירת חלקים מוגבלים. יוצרו 8,500 יחידות רכישה: צבא ארצות הברית יכולת גרירה: 7 טון גרירה קדמית (דחיפה): 4.5 טון צוות - 3 (הנהג במרכז), צוות לא מוגן, חשוף לתנאי מזג האוויר מנוע בנזין טווח נסיעה - 160 ק"מ דגם ה-"M2 High Speed Tractor" היה מצויד בציוד סטנדרטי שכלל: כבל, גנרטור 110 וולט שהורכב על הפגוש הקדמי הימני, ומדחס אוויר, 2 צילינדרים 2,000 PSI קיבולת מכל דלק - 33 גלון (124.91 ליטר) אור אחורי - לתמרונים לאחור מדרון טופוגרפי (מידת נטייה של הכביש - סלול או לא סלול) - 60% דגם ה-"M2 High Speed Tractor" התגבר על תעלות 1.5 מטר דגם ה-"M2 High Speed Tractor" התגבר על מכשול אנכי של 50 ס"מ דגם ה-"M2 High Speed Tractor" התגבר על מכשול מים של 80 ס"מ דגם ה-"M2 High Speed Tractor" היה בשרות צבא ארצות הברית עד שנות הששים של המאה העשרים דגם "M2 High Speed Tractor" דגם "M2 High Speed Tractor" דגם "M2 High Speed Tractor" מדיה וקבצים בנושא M2 High Speed Tractor בוויקישיתוף M2 High Speed Tractor, סרטון באתר יוטיוב דגם ב"M2 High Speed Tractor" בצבא ארצות הברית archive.org/stream/TM9 דגם "M2 High Speed Tractor" iwm.org.uk/collections/item/object דגם "M2 High Speed Tractor" - תמונות williammaloney.com/Aviation/WrightMuseum/M2CletracHighSpeedTractor דגם "M2 High Speed Tractor" Cletrac M-2 High Speed Tractor (HST) – Olive-Drab דגם "M2 High Speed Tractor" - מפרט טכני ewarbirds.org/vehicles/1942cletrac