laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
רותם דנון

רותם דנון (נולד ב-18 ביולי 1978 בחולון) הוא עיתונאי ואיש תקשורת ישראלי. בשנים 2013–2021 שימש כעורך הראשי ומייסד המגזין הפוליטי "ליברל". קודם לכן ערך את התוכניות "אולפן שישי", "תוכנית חיסכון" ו"חדשות הלילה" בערוץ 2. כיהן בין השנים 2021–2023 כסמנכ"ל התוכן של חדשות 13. דנון היה בנעוריו פעיל פוליטי במפלגת העבודה, וניהל מטות צעירים במערכות בחירות בשנות ה-90'. ב-1995 עבר לתל אביב והחל לעבוד בהפקות טלוויזיה שונות, בערוץ הילדים, ערוץ 2 וערוץ 3. בגיל 19 זכה במכרז להפקת אירועי הגאווה והפיק את אירועי הענק הראשונים בישראל שכללו את המצעד הראשון בישראל, ב-1998. נוסף לכך, ייסד אירועים קהילתיים נוספים כמו "שבוע המודעות לאיידס". לאחר מכן, עבד דנון כיועץ בחברת הלובינג "שיזף תקשורת", כעורך ומגיש בתחנת הרדיו רדיוס, וככותב במעריב. לאחר תקופה בה שימש כמפיק מסחרי ואיש שיווק, הצטרף למערכת וואלה! בה שימש בתפקידו האחרון כמשנה לעורך ראשי וראש מערכת החדשות. בוואלה! ערך וניהל דנון את אתר הצעירים וואלה! zone, הקים וערך את וואלה! ברנז'ה, וואלה! סלבס, את חדשות התרבות ואת מערכת החדשות העצמאית. בנוסף, כתב מאמרי דעה ושימש כמבקר הקולנוע לאורך מספר שנים. באוגוסט 2007 הצטרף לנענע 10, עם הקמתו המחודשת כגוף המשותף לנטוויז'ן וערוץ 10. באתר שימש כעורך ראשי ולאחר מכן כעורך וסמנכ"ל התוכן במקביל. החל משנת 2009 שימש דנון כעורך המגזין "פירמה" (מבית "גלובס"), העוסק בנושאי עיתונות, תקשורת, אינטרנט ושיווק. בנוסף, הוא מפרסם מדור ביקורת תקשורת בשם "חתוך תוכן" ומאמרים מעת לעת וכן משמש כמרצה לענייני תקשורת ועיתונות. בשנת 2011 הצטרף דנון למערכת חדשות 2 ושימש כעורך התוכנית "אולפן לילה" ובהמשך גם כעורך "תוכנית חיסכון". והחל מנובמבר 2013 עם עליית התוכנית "החדשות הלילה" שימש כעורך ראשי גם של תוכנית זו. בדצמבר 2013 פורסם כי דנון פורש מחברת החדשות ועריכת התוכניות "תוכנית חיסכון" ו"החדשות הלילה", ועובר להיות עורך ראשי בירחון חדש בשם "ליברל". הוא סיים את תפקידו בליברל ביוני 2021, כשימש במקביל כעורך התוכנית "אולפן שישי". בין ספטמבר 2021 לבין אפריל 2023 הוא כיהן כסמנכ"ל התוכן של חדשות 13. דנון הוא גם מגיש הפודקאסט הפוליטי-היסטורי "הפוליטיקאים". מדיה וקבצים בנושא רותם דנון בוויקישיתוף רותם דנון, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ynet, המושכים בחוטים - רותם דנון, באתר ynet, 27 בינואר 2009 לי-אור אברבך, ‏"רה"מ לא יודע לשחרר את אחיזתו הלופתת בתקשורת", באתר גלובס, 17 בנובמבר 2015 דפנה ליאל, מדוע נלחם נתניהו בעיתונות החופשית (אורכב 14.11.2017 בארכיון Wayback Machine) - ריאיון עם דנון במסגרת הפודקאסט "עושים פוליטיקה", 9 באפריל 2017 עמוד הפודקאסט "הפוליטיקאים" לי-אור אברבך, רותם דנון מונה לעורך נענע 10, באתר nrg‏, 8 באוגוסט 2007 לי-אור אברבך, רותם דנון מונה לעורך מגזין "פירמה" של גלובס, באתר nrg‏, 22 בפברואר 2009 דוד אברהם‏, עוד צ'אנס לפרינט: נבזלין יקים ירחון חדש, באתר וואלה, 29 בדצמבר 2013 לי-אור אברבך, ‏שמו של המגזין החדש של ליאוניד נבזלין: "ליברל", באתר גלובס, 2 בפברואר 2014 ציוץ של רותם דנון ברשת החברתית אקס (טוויטר), 17 ביוני 2021
תיאטרון זווית

תיאטרון זווית נוסד ב-1959 על ידי פנינה גרי, שמואל עצמון ושמואל עומר (מנהל כללי). בסוף שנת 1958 הפיקה גרי את המחזה "בדלתיים סגורות", בו גם שיחקה. לאחר שהצליח והפתיע גם בתוכנו וגם בביצועו (יוסף קריסטוף ביים, זהרירה חריפאי בתפקיד "אינז"), החליטו שחקניו למסד את הקבוצה כתיאטרון קטן ונייד. שמו נבחר בהשראת שירו של נתן אלתרמן "זווית של פרור" (1936). תיאטרון זווית פעל 9 שנים כתיאטרון נייד, אינטימי, בסגנון אוף ברודוויי שהצטיין ברפרטואר ערכי וחדשני. ב-1968, ביוזמת משרד החינוך, צורפו מנהלי תיאטרון זווית לתיאטרון "הבימה". "בדלתיים סגורות" מאת ז'אן-פול סארטר, ביים יוסף קריסטוף (1959, 1964) "אי העזים" מאת אוגו בטי (1960) "אהבה שכזאת" מאת פבל קוהוט, ביים גיורא מנור (19601965) "בית במצב טוב" מאת משה שמיר (1962) שטח של הפקר, יהודה עמיחי "איש פשוט ורעשן" מאת צ'רלי דייאר (1963) "ביבר הזכוכית" מאת טנסי ויליאמס, ביים אלן שניידר (1963) "ארץ רחוקה" (1964) "אפריון הכלולות" מאת יאן דה-הרטוג (1964) "יצור מוזר האדם" (1965) "ברכט על ברכט" (1965) "הכרטסת" מאת טדיאוש רוז'ביץ' (1965) "נידוני אלטונה" מאת ז'אן-פול סארטר, ביים לאונרד שך (1966) "אח, הימים היפים" מאת סמואל בקט, בתרגומו של מתי מגד, בבימוי ראובן מורגן (1966) "הנושים" מאת סטרינדברג (1967) "מותו של סוכן" מאת ארתור מילר (1967) "הסטריפטיז" (מחרוזת מערכונים) (1967) "משחקים בקארין" (1968), מחזה של אריה חן "פרח הקקטוס" (1968) "הבה נתגרש" מאת פליסיאן סארדו, ביים תיאודור תומא (1968) תיאטרון 'זווית' באתר הספרייה הלאומית תיאטרון זווית, 1959–1968, באתר התיאטרון הישראלי, החוג לאמנות התיאטרון אוניברסיטת תל אביב י. לפיד, מסך ומסכה: היריה הייתה מקרית לגמרי, מעריב, 28 בספטמבר 1960 שב"ח, מסך ומסכה: "זווית" חוגג "יום-הולדת", מעריב, 5 ביוני 1963 טלילה בן זכאי, מסך ומסכה: "זווית" מסתכל לאחור בסיפוק, מעריב, 1 בדצמבר 1964 יום הולדת ל"זווית", דבר, 3 בדצמבר 1964 טלילה בן זכאי, מסך ומסכה: פעילות רבה בתיאטרון "זווית", מעריב, 27 בדצמבר 1964 מה חדש על בימות תל אביב: ב"זווית", דבר, 7 בינואר 1965 רחל אורן, "זווית", מסארטר עד סארטר, דבר, 19 בפברואר 1965. תיאטרון "זווית" - המשך, דבר, 19 בפברואר 1965 שיחות מעריב - מסורת ב"זווית": הבכורה - לאיל"ן, מעריב, 7 באפריל 1965 טלילה בן זכאי, מסך ומסכה: תיאטרון קטן - שהשיג גדולות, מעריב, 15 בדצמבר 1965 אורי קיסרי, תרועה ומבוכה בתיאטרון הישראלי, מעריב, 20 בספטמבר 1968, על מותו של תיאטרון "זווית" "זווית" נתבע על אי-העברת ניכויים משכר, מעריב, 3 בדצמבר 1968 McGraw-Hill Encyclopedia of World Drama, 1984. עמוד 322. נחמן בן-עמי, אהבה על שולחן הניתוח - "אהבה שכזאת" בתיאטרון "זווית", מעריב, 31 באוקטובר 1960 יין ישן ב"זווית", דבר, 5 בנובמבר 1965 טלילה בן זכאי, מסך ומסכה: מליל הכלולות - אל הזיקנה, מעריב, 24 ביוני 1964 נחמן בן-עמי, מסע לעבר ולהווה, מעריב, 8 באפריל 1965 המטה הכפולה של שח, דבר, 6 במאי 1966 דב בר-ניר, הימים הטובים הללו, על המשמר, 25 בפברואר 1966 חוה נובק, עידן של קומדיות גם ב"זווית", דבר, 2 באפריל 1968 טלילה בן זכאי, מסך ומסכה: הערב - בכורת "הבה נתגרש" ב"זווית", מעריב, 3 באפריל 1968
אתיאל עמיחי

אִתיאל עמיחי (2 בדצמבר 1925 - כ"ב בשבט תשכ"ג, 16 בפברואר 1963) היה ממלא מקום ראש מחלקת ההדרכה באגף המטה הכללי, מפקד מחוז ירושלים, ראש הג"א והנספח הצבאי באפריקה. עמיחי נולד בסוף שנת 1925 במושב תל עדשים, בנם של יחיאל והניה עמיחי, מראשוני המתיישבים ביישוב. היה פעיל במחנות העולים. בשנת 1942, לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, התגייס לפלמ"ח ובליל הגשרים פיקד על כוח מהגדוד השני שפוצץ גשר מסילת ברזל על נחל הבשור שחיבר בין עזה לרפיח. במלחמת העצמאות נטל חלק בקרבות חטיבת יפתח בצפון. בתחילת אפריל היה נציג הפלמ"ח במפקדת מבצע נחשון ולאחר מכן היה קצין המבצעים של חטיבת הראל, תחת פיקודו של יצחק רבין בקרבות בגזרת ירושלים מאמצע אפריל ועד סוף מאי 1948. השתתף במבצע דני והיה מפקד הגדוד הראשון בקרב חירבת כוריכור. במבצע גי"ס, בליל 27-28 ביולי 1948, כבש הגדוד שלו את אל-פאלוג'ה, אולם לאחר שנורתה עליהם אש מהמצרים ונודע לו שמשטרת עיראק אל-מנשייה לא נכבשה הוא החליט לסגת. שני מ"פים שלו ניסו לערער על הפקודה, אך ניסיון ליצור קשר עם מפקד חטיבת יפתח נכשל והגדוד נסוג. בעקבות הנסיגה הדיח המח"ט מולה כהן את עמיחי מפיקוד על הגדוד. אסף שמחוני מונה במקומו וישעיהו גביש נתמנה לסגנו בהמשך המלחמה שימש עוזר קצין מבצעים בחזית הדרום, ובהמשך, כקצין מבצעים בחטיבת אלכסנדרוני. אחיו הצעיר יאיר נהרג במלחמה, ב-14 בינואר 1948. לאחר המלחמה היה מדריך בבית הספר הגבוה לטקטיקה ובשנת 1950 שימש כממלא מקום ראש מחלקת ההדרכה באגף המטה הכללי. בשנים 1952–1954 כיהן כמפקד מחוז ירושלים, ולאחר מכן היה ראש מחלקה במטכ"ל. ב-1 בפברואר 1956 נכנס לתפקיד ראש הג"א ועסק בריכוז סמכויות על הגורמים השונים והגברת התיאום בין גורמים צבאיים ואזרחיים שיש להם תפקיד בהגנת העורף. בהמשך היה שליח באלג'יריה, אחראי על קבוצה של 28 קצינים מישראל שהגיעו כשליחים אל יהודי המקום. נישא לאילת, בתו של המחנך יעקב ניב (המפקח הראשי של זרם העובדים, מנהל המרכז לחינוך של ההסתדרות ומפקח החינוך במחוז תל אביב), והיה אב לשלוש. בשנת 1961 החל לכהן כנספח צה"ל ונציג משרד הביטחון באקרה, בירת גאנה. לאחר כשנה עבר לאביג'אן, בירת חוף השנהב. ב-16 בפברואר 1963 נהרג בתאונת דרכים עם אשתו ובתם בת החמש רוית. ארונותיהם הוטסו לישראל והובאו לקבורה בהלוויה צבאית בבית קברות נחלת יצחק בהשתתפות בכירי משרד החוץ וצה"ל. על שמו רחוב ברמלה ומדור אפריקה ואסיה בספריית המטכ"ל. ראובן אבינועם (עורך), בית עמיחי, ירושלים: דפוס סיון ("הוצאת ידידים"), תשכ"ד. ("לזכר אל"ם איתיאל עמיחי ומשפחתו שנספו בתאונה בעת היותם בחוף השנהב") מדיה וקבצים בנושא אתיאל עמיחי בוויקישיתוף קורות החיים של אתיאל עמיחי, באתר "יזכור" של משרד הביטחון אתיאל עמיחי, באתר הפלמ"ח אל"מ עמיחי, אשתו ובתו נספו בתאונה בחוף השנהב, דבר, 18 בפברואר 1963, המשך זכר אל"מ עמיחי – בועדת החוץ והבטחון, דבר, 20 בפברואר 1963 אליעזר ליאוני, לזכר נעדרים: אל"מ איתיאל עמיחי, רעייתו איילת ובתם רוית (שנה למותם הטראגי), דבר, 10 בפברואר 1964 גנזך המדינה - יצחק רבין: מבחר תעודות מפרקי חייו, ציונים ביוגרפיים, עמוד 579 מבצע גי"ס 1, באתר מרכז מידע פלמ"ח. אלוף משנה ח. הרצוג מפקד מחוז ירושלים, דבר, 17 בנובמבר 1954. מונה ראש הג"א, דבר, 24 בינואר 1956. יואל מרקוס, 8 דקות מכריעות של הג"א, דבר, 29 בינואר 1956. משה גבאי, עלייה ארצה ושליחות באלג’יריה, ברית (כתב העת של יהודי מרוקו). זכר אל"מ עמיחי בוועדת החוץ והביטחון, דבר, 20 בפברואר 1963. על הספר באתר מרכז מידע פלמ"ח.
תאודור תאודורוב

תאודור איוואנוב תאודורוב (בבולגרית: Теодор Иванов Теодоров;‏ 8 באפריל 1859, אלנה, האימפריה העות'מאנית – 5 באוגוסט 1924, בורובץ, ממלכת בולגריה) היה פוליטיקאי, מנהיג מפלגת העם של בולגריה ופובליציסט בולגרי, אשר כיהן כראש ממשלת בולגריה לתקופה קצרה לאחר מלחמת העולם הראשונה, ונודע בשל התפטרותו ההפגנתית מראשות הממשלה עקב סירובו לחתום על חוזה ניי. תאודורוב היה פוליטיקאי רב ניסיון, כיהן כיושב ראש הפרלמנט בשנים 1894–1896, שר המשפטים בשנים 1896–1897, שר האוצר בשנים 1897–1899 ו-1911–1913 ובמקביל לכהונתו כראש הממשלה כיהן גם כשר החוץ והשר לענייני דתות. תאודורוב נולד למשפחת אצולת ממון בולגרית. בין השנים 1874 ועד 1883 למד בבולגריה, באודסה ובפריז והוסמך כעורך דין. בשנת 1884 נבחר לראשונה לפרלמנט הבולגרי, והיה חבר בו עד שנת 1923. תאודורוב התמנה לתפקיד יושב ראש האספה הלאומית השמינית הבולגרית וכיהן בתפקיד זה עד שנת 1886. משנה זו ועד 1887 כיהן כשר המשפטים בממשלתו של קונסטנטין סטואילוב, ואחר כך היה שר האוצר עד שנת 1899. משנת 1889 ועד 1911 כיהן כתובע בבית המשפט המחוזי ובית המשפט לערעורים במחוז וליקו טרנובו. בשנת 1911 התמנה שוב לתפקיד שר האוצר וכיהן בתפקיד עד שנת 1913, תחת ראשי הממשלה איוון גשוב וסטויאן דאנב. החל מאמצע שנת 1918, עם נטיית החזית לרעת הבולגרים, גברו מאוד אי השקט הפנימי והלחץ מצד חוגי הצבא על ראש הממשלה להתפטר, והוא נאלץ לעשות כן. לאחר התפטרות ראש הממשלה וסיל רדוסלאבוב אשר הוביל את הקו הרדיקלי של בולגריה במרבית תקופת המלחמה, נקלעה הממלכה למשבר פוליטי חריף. לתפקיד ראש הממשלה התמנה ביוני 1918 אלכסנדר מלינוב, אשר התפטר כעבור ארבעה חודשים, ותאודורוב התמנה לתפקיד ראש הממשלה ועמד בראש המשלחת הבולגרית לוועידת השלום בפריז (1919). כאשר התגבשו תכתיבי חוזה ניי, סירב תאודורוב לחתום עליו בטענה שמדובר בבגידה במולדת והתפטר בהפגנתיות. אלכסנדר סטמבוליסקי החליפו בתפקיד. תאודורוב פרש מהחיים הפוליטיים, אך נעצר בשנת 1922 בהנחיית ממשל סטמבוליסקי, כחלק מהמסע שניהל ל"טיהור" בולגריה מכל הגורמים הפוליטיים, הכלכליים והצבאיים שהובילה לתבוסה במלחמה ותכתיב ניי. לאחר ההפיכה הצבאית הפרו-פשיסטית, אשר במהלכה נרצח סטמבוליסקי, שוחרר מכלאו. תאודורוב נישא לראדה תאודורובה ולזוג נולדו שני ילדים, איוון ואנה מרייה. תאודורוב נפטר מהתקף לב ב-5 באוגוסט 1924 בעת חופשה בעיירה בורובץ ונקבר בעיר הולדתו אלנה. בולגריה במלחמת העולם הראשונה מדיה וקבצים בנושא תאודור תאודורוב בוויקישיתוף היסטוריה של בולגריה "סקירה היסטורית 1918-1926", באתר zum.de (באנגלית).
התחייה היוונית (אדריכלות)

התחייה היוונית היא סגנון באדריכלות אשר רווח בסוף המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19 בעיקר בצפון אירופה ובארצות הברית. התחייה היוונית נחשבת לשלב האחרון בהתפתחות האדריכלות הנאו קלאסית, והשימוש הראשון במונח נעשה ב-1842. אדריכלי סגנון התחייה היוונית ראו בעצמם אנשי מקצוע מעולים, והרבו בהשתלמויות ובלימוד ארכאולוגי של סגנון הבניה והעיצוב האדריכלי בתקופת יוון העתיקה. למרות ההערכה העצומה שנרכשה ליוון העתיקה ולתרבותה בקרב שכבת המשכילים באירופה, הרי שכמות המידע האמיתי שבידם עד לאמצע המאה ה-18 הייתה מועטה. המידע אודות המבנים השונים התבסס בעיקר על כתבים היסטוריים ולא כלל מחקר ארכאולוגי מעשי. הביקור באתרים היה קשה וכרוך בסכנות רבות. למעשה, עד לתקופה זו, רק מעטים הגיעו לאתונה וסיירו באתרי העתיקות שלה, בלי שנערך בהם כל מחקר מדעי מוסדר. בשנת 1762 פורסם ספר המחקר הראשון אודות עתיקות יוון פרי עבודתה של משלחת פרטית בריטית. בריטניה – המבנה הראשון בסגנון של יוון העתיקה נבנה בשנת 1758, אולם רק בתחילת המאה ה-19עם עלייתה של הלאומיות בחוק האיחוד של 1800, הפך הסגנון למאפיין עיקרי בבניית מבני ציבור. כמה מהמבנים המפורסמים של לונדון כגון: בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, המוזיאון הבריטי, הגלריה הלאומית (לונדון) ואחרים נבנו בתקופה זו, וקבעו את הדומיננטיות של הסגנון. גם בסקוטלנד התרחבה הבנייה בסגנון יוון העתיקה, ובעיקר בעיר החדשה באדינבורו שזכתה לכינוי "אתונה של הצפון". גרמניה – השפעת סגנון האדריכלות של התחייה היוונית באה לידי ביטוי בעיקר בערים ברלין ומינכן, בתמיכת פרידריך וילהלם השני ולודוויג הראשון. המבנה הראשון שנבנה בסגנון זה היה שער ברנדנבורג בברלין בשנת 1788 אולם את הדחיפה הגדולה ביותר לבניה בסגנון של יוון העתיקה בגרמניה העניקו עבודותיהם של האדריכלים קארל פרידריך שינקל ולאו פון קלנצה. שינקל פעל בהשפעת הכיבוש הצרפתי שהסתיים ב- 1813 ועיצב למעשה מחדש את ברלין שלאחר הכיבוש. פון קלנצה עיצב באופן דומה את מינכן לאור חזון הסדר והמוסר הגרמני האידיאליים. צרפת – סגנון הבניה של יוון העתיקה לא נחשב לפופולרי במיוחד בצרפת הן כמבני ציבור והן כארמונות וטירות פרטיות, ומבנים מעטים בלבד נבנו בסגנון זה בעיקר בתקופת הקיסרות השנייה. סקנדינביה – מוטיבים שונים הקשורים לסגנון התחייה היוונית שולבו במבנים שרובם נבנו בסגנון הבארוק. ארצות הברית – אדריכלות בסגנון התחייה היוונית הוצגה בארצות הברית בעיקר בזכותו של תומאס ג'פרסון. בשנת 1803 מינה את האדריכל בנג'מין הנרי לטרוב כמפקח על הבנייה הציבורית בארצות הברית. המבנה המפורסם ביותר שלו הוא הקפיטול בוושינגטון הבירה, אך בנוסף אליו תכנן מבני ציבור נוספים בסגנון זה. תלמידי לטרוב המשיכו את דרכו האדריכלית כשתכננו את רוב המבנים הממשלתיים בארצות הברית, שנבנו במאה ה-19. קנדה – הושפעה גם היא מן הבנייה המאסיבית בסגנון התחייה היוונית של שכנתה מדרום, אם כי במידה צנועה יותר ופחות ראוותנית. בניגוד לרושם המתקבל מן המבנים המאוחרים שניבנו בסגנו האדריכלי של התחייה היוונית, ולפיו כל המבנים היו בגוונים של לבן, הרי שממצאים בחפירות ארכאולוגיות העלו כי ייתכן וחלק מן המבנים היו צבועים גם בצבעים אחרים. האדריכל הצרפתי ז'ק איגנס היטורף טען כי המקדשים ביוון העתיקה היו צבועים בגוון של אוכרה, ואילו הפיתוחים והקישוטים של המבנה הודגשו באדום, כחול, ירוק, וזהב. רעיונות אלה עוררו חילוקי דעות עזים בקרב אנשי המקצוע, מכיוון שאצרו בתוכם קריאת תיגר מהותית על הרעיון האוטופי הטבעי והנקי של העבר הקלאסי. מדיה וקבצים בנושא התחייה היוונית בוויקישיתוף התחייה היוונית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
גבורי סידיבי

גבורי סידיבי (באנגלית: Gabourey Sidibe; נולדה ב-6 במאי 1983) היא שחקנית אמריקאית, אשר התפרסמה בסרט הבכורה שלה "פרשס" (2009), עליו קיבלה מועמדויות לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר ולפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר. לאחר מכן התפרסמה בתפקידיה כאנדריאה ג'קסון בסדרה "מזל סרטן" ברשת שואוטיים וכבקי ויליאמס בסדרה "אימפריה" ברשת פוקס. סידיבי נולדה בשכונה בדפורד-סטייבסנט הנמצאת בגזרה הצפונית של ברוקלין שבניו יורק, לזמרת הרית'ם אנד בלוז וגוספל אליס טאן רידלי ולאיבנו סידיבי, נהג מונית ממוצא סנגלי. סידיבי גדלה אצל דודתה, הפעילה הפמיניסטית דורותי פיטמן יוז. סידיבי למדה במכללה הקהילתית של מנהטן, ולאחר מכן נרשמה למכללת העיר ניו יורק אך פרשה טרם סיימה את לימודיה. בשנת 2009 שיחקה סידיבי בתפקיד הקולנועי הראשון שלה, התפקיד הראשי בסרט הדרמה "פרשס" המבוסס על הרומן "פוש". היא הועמדה לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, לפרס גלובוס הזהב ולפרס באפט"א לקולנוע. בשנים 2010-2013 שיחקה בסדרה "מזל סרטן" בתור אנדריאה ג'קסון, אחת מהתלמידות של הגיבורה חולת הסרטן קתי ג'יימיסון, ביניהן נוצר קשר מיוחד. על תפקידה בסדרה הייתה סידיבי מועמדת לפרס NAACP Image בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר ב-2012 וב-2013. בשנת 2011 הופיעה בקומדיית הפשע "מיליארד סיבות לשוד" בתפקיד עוזרת הבית הג'מייקנית אודסה מונטרו. באוקטובר 2013 הצטרפה לעונה השלישית של הסדרה "אימה אמריקאית: הכישוף" שם היא שיחקה את דמותה של מכשפה צעירה בשם קוויני, בובת וודו אנושית. במרץ 2014, אישרה את המשך השתתפותה גם בעונה הרביעית של הסדרה, "אימה אמריקאית: פריק שואו", אשר עלתה לשידור באוקטובר 2014, בה סידיבי מגלמת את דמותה של רג'ינה רוס. החל משנת 2015 עד 2020, היא גילמה את בקי ויליאמס, העוזרת של לושיוס ליון(טרנס הווארד), הדמות הראשית בסדרה, באופרת הסבון המוזיקלית "אימפריה" ברשת FOX. בנובמבר 2020, סידיבי הודיעה על אירוסיה לברנדון פרנקל.בני הזוג נישאו במרץ 2021. גבורי סידיבי, ברשת החברתית אקס (טוויטר) גבורי סידיבי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) גבורי סידיבי, באתר AllMovie (באנגלית) גבורי סידיבי, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) גבורי סידיבי, באתר Box Office Mojo (באנגלית) גבורי סידיבי, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) Gabourey Sidibe Reveals She Married Fiancé Brandon Frankel Over a Year Ago: 'Surprise!', Peoplemag (באנגלית)
ריינהרד בנדיקס

ריינהרד בנדיקס (באנגלית: Reinhard Bendix; ‏25 בפברואר 1916 - 28 בפברואר 1991) היה סוציולוג אמריקאי-יהודי שנולד בברלין, לימד במשך רוב הקריירה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. בנדיקס נולד ב-25 בפברואר 1916 בברלין. אביו, לודוויג בנדיקס היה אינטלקטואל, עורך דין בכיר שעסק בדיני עבודה ושופט לתקופה מסוימת. בנעוריו היה חבר בשומר הצעיר, שם היה המדריך של ישראל גצלר. בין 1933-1927 למד בגימנסיה בברלין. אחרי שסיים את לימודיו בילה שנה באנגליה שם עבד ולמד. בשנת 1938, עם התחזקות הנאציזם, נאלצה המשפחה לברוח, הוריו ברחו לארץ ישראל, למרות שלא היו ציוניים במיוחד וריינהרד לארצות הברית. הוא למד באוניברסיטת שיקגו ושם סיים לימודים לתואר ראשון, שני ודוקטורט, שאותו קיבל בינואר 1947. הוא לימד שנה באוניברסיטת קולורדו ומשם עבר לאוניברסיטת ברקלי, בקליפורניה. בשנת 1956 פרסם את ספרו Work and Authurity in Industry, ספר שקנה את עולמו כסוציולוג, וניסח את האג'נדה הסוציולוגית שלו שליוותה אותו במהלך הקריירה שלו. הספר עוסק בניתוח ובחינה השוואתית והיסטורית של התפתחות הביורוקרטיה ואידאולוגיות הניהול, מהתקופה הקדם-תעשייתית עד לחברות מתועשות במאה ה-20. הספר זכה בפרס מקייר של האגודה האמריקאית לסוציולוגיה בשנת 1958 (MacIver award), ותורגם לאיטלקית, לגרמנית, לספרדית וליפנית. בספרו "Nation Building and Citizenship" משנת 1964 חקר את הקשרים בין זכויות פוליטיות לבין האינטגרציה של מעמד הפועלים לתוך הקהילה הלאומית. בשנת 1970 עמד בראש האגודה האמריקאית לסוציולוגיה. בספרו "Kings or People" משנת 1980 ערך מחקר השוואתי לגבי התפתחות המדינה המודרנית. הוא היה חסיד של גישתו של מקס ובר בסוציולוגיה, נחשב למי שקידם אותה מאוד בעולם האקדמי. בשנת 1990 פרסם את הספר האוטוביוגרפי "From Berlin to Berkeley: German-Jewish Identities" שבו סיפר את סיפור חייו ואת סיפור אביו ומשפחתו. בנדיקס נישא לג'יין לבית ולשטרום בשנת 1940, והיה אב לשלושה. נפטר בשנת 1991 בקליפורניה, מהתקף לב. ריינהרד בנדיקס, ברשת החברתית Goodreads ארכיון המסמכים של ריינהרד ריינהרד בנדיקס, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
ג'וני גאלקי

ג'ון מארק "ג'וני" גאלקי (באנגלית: John Mark "Johnny" Galecki; נולד ב-30 באפריל 1975) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי. ידוע בין השאר בעקבות דמותו כדייוויד הילי בקומדיית המצבים של רשת ABC; "רוזאן" (1997-1992; 2018) וכלאונרד הופסטטר בסיטקום "המפץ הגדול ברשת CBS; אשר הקנה לו מועמדות לפרס אמי ולפרס גלובוס הזהב. גאלקי נולד בברי, שבפלנדריה, בלגיה, להורים אמריקאים-נוצרים ממוצא פולני, אירי, ואיטלקי. אמו, מארי לואיז נון, היא יועצת השקעות. אביו ריצ'רד גאלקי שירת בחיל האוויר האמריקאי והוצב בבלגיה במסגרת תפקידו, הוא עובד כיום כמדריך שיקום. גאלקי הוא הבכור מתוך שלושה אחים. יש לו אחות בשם אליסון, ואחיו ניק הוא יצרן רכבים. כשהיה בן 3, חזרה משפחתו לארצות הברית ומתגוררת כיום באוק פארק, פרבר של שיקגו, אילינוי. גאלקי פרש מבית הספר לאחר שסיים את כיתה ח'. ב-1990 שיחק במיני-סדרה של NBC "אמונה עיוורת" בתפקיד ג'ון מרשל, אשר מבוסס על ספר באותו שם. בשנים 1997-1992, שיחק בסיטקום "רוזאן" בתור דייוויד הילי. בשנים 2019-2007 גילם את אחת הדמויות הראשיות במשך 12 עונות בסיטקום של רשת CBS; "המפץ הגדול" בתור לאונרד הופסטטר, תפקידו שהקנה לו מועמדות לפרס אמי לשחקן הטוב ביותר בסדרה קומית לשנת 2011 ובמועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרה קומית לשנת 2012. בשנת 2018 השתתף בעונה המחודשת של רוזאן. בשנים 2018-2019 שיחק גם בסדרת-ההמשך "הקונרים". בנעוריו יצא עם השחקנית שרה גילברט אשר שיחקה יחד איתו בתוכנית רוזאן, אך בהמשך היא הבינה שהיא לסבית והשניים נשארו ידידים ואף שיחקו זוג במפץ הגדול. גאלקי יצא בעבר עם קיילי קווקו, שותפתו ל"המפץ הגדול" למשך שנתיים עד נובמבר 2009, בעוד הם שיחקו זוג בסדרה. באוגוסט 2018 החל לצאת עם אלאינה מאייר. בנם הראשון, אייברי, נולד בנובמבר 2019, אולם בנובמבר 2020 פורסם שהזוג נפרד. מדיה וקבצים בנושא ג'וני גאלקי בוויקישיתוף ג'וני גאלקי, ברשת החברתית אינסטגרם ג'וני גאלקי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג'וני גאלקי, באתר AllMovie (באנגלית) ג'וני גאלקי, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) ג'וני גאלקי, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ג'וני גאלקי באתר TV.com Galecki, Johnny (3 במאי 1992). "Johnny Galecki". The Sun Sentinel. נבדק ב-16 באוקטובר 2010. {{cite news}}: (עזרה) The Big Bang Theory's Johnny Galecki and Girlfriend Alaina Meyer Split, PEOPLE.com (באנגלית)
סיימון הלברג

סיימון מקסוול הֶלְברג (באנגלית: Simon Maxwell Helberg; נולד ב-9 בדצמבר 1980) הוא שחקן, קומיקאי ומוזיקאי יהודי-אמריקאי מועמד פרס גלובוס הזהב על משחקו בסרט "פלורנס פוסטר ג'נקינס", והמוכר מתפקידו כהווארד ווֹלוֹוִיץ בסיטקום "המפץ הגדול". הלברג נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה למשפחה יהודית-רפורמית. בנם של השחקן סנדי הלברג והמלהקת האריט (לבית בירנבאום). סבו וסבתו מצד אביו, שניהם ניצולי שואה מגרמניה שנפגשו במחנה ריכוז. בתיכון הוא למד בסנטה מוניקה עם השחקן ג'ייסון ריטר שגם לאחר מכן הפך לשותף בחדר שלו בבית הספר טיש לאומנויות מאוניברסיטת ניו יורק, שם למד וסיים תואר ראשון בתיאטרון. מאז תחילת שנות האלפיים הופיע הלברג עם הקומיקאי דרק ווטרס בצמד הקומי "דרק & סימון". הם יצרו וכיכבו בשני סרטים קצרים בשנת 2006 "Derek & Simon: A Bee and a Cigarette" (בכיכובן של קייסי וילסון ואמילי רתרפורד) ו"The Pity Card" (בכיכובם של זאק גאליפנאקיס וביל היידר). בשנת 2007 כיכבו השניים יחד בסדרת הרשת "דרק & סימון: התכנית", אותם הם יצרו עם הקומיקאי בוב אודנקירק לאתר האינטרנט הקומי Super Deluxe. אחד התפקידים הראשונים של הלברג בטלוויזיה היה בסדרת המערכונים של רשת הטלוויזיה FOX,‏ "MADtv" במשך עונה אחת בשנת 2002. הלברג הופיע בסרט העלילתי "יחצ"ן המסיבות" משנת 2002 כאחד התלמידים החנונים שעבורם ואן ווילדר עורך מסיבה. היה לו תפקיד משני בסרט "מועדון החברים" משנת 2003. בשנת 2004, הוא הופיע בשני פרקים של הסדרה "רינו 911". היה לו תפקיד קטן בפרק השישי של הסדרה "Quintuplets", כאדם בשם ניל שעבד מאחורי הדלפק בחנות נעליים בה עבדו פייג' ופאטון. באותה שנה גילם את סת' טובין בסדרה "ג'ואי". בשנת 2004 הוא הופיע בסרט "סיפור סינדרלה" בכיכובם של הילרי דאף וצ'אד מייקל מאריי. הלברג שיחק תפקיד קטן בסרטו של ג'ורג' קלוני משנת 2005 "לילה טוב ובהצלחה" שם הייתה לו שורה אחת בלבד. בשנת 2005 היה לו תפקיד אורח בסדרה "משפחה בהפרעה" בתפקיד ג'ף, עובד באולפן הסרטים בו עבדה מייבי. בין השנים 2007-2006 היה לו תפקיד משני בתור אלכס דווייר בסדרת הדרמה "סטודיו 60". בשנת 2006 הוא הופיע בסדרת פרסומות קומיות לטלוויזיה עבור חברת השירותים הפיננסיים הבריטית של ריצ'רד ברנסון "Virgin Money". בשנת 2007, הוא שיחק תפקיד קטן בסרט "הולך חזק: סיפורו של דיואי קוקס" כמפיק תקליטים יהודי. בשנת 2007 לוהק הלברג לתפקידו של הווארד וולוביץ', בסדרה הקומית של רשת CBS "המפץ הגדול", תפקיד אותו ביצע במשך 12 העונות של הסדרה הפופולרית שהסתיימה בשנת 2019. בשנת 2016 כיכב הלברג לצד מריל סטריפ ויו גרנט בסרט "פלורנס פוסטר ג'נקינס" בבימויו של סטיבן פרירס. בסרט הוא גילם את הפסנתרן קוסמיי מק'מון, ועל הופעתו בסרט הוא זכה לשבחים ואף היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע. ב-15 ביולי 2007 נישא הלברג לשחקנית ג'וסלין טאון, ולהם שני ילדים, בת ובן. הראשונה מביניהם, אדליין, נולדה ב-8 במאי 2012, ובנם, ויילדר טאון הלברג, נולד ב-23 באפריל 2014. מדיה וקבצים בנושא סיימון הלברג בוויקישיתוף סיימון הלברג, ברשת החברתית פייסבוק סיימון הלברג, ברשת החברתית אקס (טוויטר) סיימון הלברג, ברשת החברתית אינסטגרם סיימון הלברג, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) סיימון הלברג, באתר AllMovie (באנגלית) סיימון הלברג, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) סיימון הלברג, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) סיימון הלברג, באתר MusicBrainz (באנגלית) סיימון הלברג, באתר Discogs (באנגלית) שירית גל, "פחדתי מהעבודה עם מריל סטריפ", באתר ynet, 26 במאי 2016 Gerri Miller, Fall TV Preview: Simon Helberg, American Jewish Life Magazine, September 4, 2007.