מודרניזם אמריקאי

המודרניזם האמריקאי, בדומה לתנועת המודרניזם בכלל, הוא מגמה של מחשבה פילוסופית הנובעת מהשינויים הנרחבים בתרבות ובחברה בעידן המודרניות. המודרניזם האמריקאי הוא תנועה אמנותית ותרבותית בארצות הברית המתחילה בתחילת המאה ה-20, עיקרה בין מלחמת העולם הראשונה למלחמת העולם השנייה. כמו מקבילתה האירופית, המודרניזם האמריקאי נבע מדחיית החשיבה של הנאורות, המבקשת לייצג טוב יותר את המציאות בעולם חדש ומתועש יותר. לאמנות מודרניסטית יש נטייה להפשטה, היא חדשנית, אסתטית ועתידנית. זה כולל אמנות חזותית, ספרות, מוזיקה, קולנוע, עיצוב, אדריכלות ועוד. האמנות לא הייתה אמורה להתעסק רק באקדמיות, בתיאטראות או באולמות קונצרטים, אלא להיכלל גם בחיי היומיום ולהיות נגישה לכולם. יתר על כן, מוסדות תרבות התרכזו באמנות יפה והקדישו מעט תשומת לב לסגנונות המהפכניים של המודרניזם. התקדמות כלכלית וטכנולוגית בארצות הברית במהלך שנות העשרים הולידו אוטופיזם נרחב, שהשפיע על כמה אמנים מודרניים, בעוד שאחרים היו סקפטיים לגבי חיבוק הטכנולוגיה. הניצחון במלחמת העולם הראשונה אישר את מעמדה של ארצות הברית כמעצמה בינלאומית והעניק לאנשים ביטחון עצמי ותחושת ביטחון. בהקשר זה, המודרניזם האמריקאי סימן את תחילתה של האמנות האמריקאית כמובדלת ואוטונומית מהאירופית, על ידי שבירת מוסכמות אמנותיות שעוצבו על פי מסורות אירופאיות עד אז. המודרניזם האמריקאי נהנה מהמגוון של תרבויות המהגרים. אמנים קיבלו השראה מתרבויות עממיות אפריקאיות, קריביות, אסייתיות ואירופיות והטמיעו את הסגנונות האקזוטיים הללו ביצירותיהם. התנועה האמריקאית המודרניסטית הייתה השתקפות של החיים האמריקאיים במאה ה-20. בעולם המתועש במהירות ובקצב החיים המואץ, קל היה ליחיד להיבלע בהמונים, להישאר משוטט, נטול מטרה. הגבולות החברתיים בגזע, מעמד, מין, עושר ודת היו מאותגרים. ככל שהמבנה החברתי אותגר על ידי השקפות חדשות, התמוססו גבולות הסטנדרטים המסורתיים. המבנה החברתי, ושינוי הזהות תורגמו בסופו של דבר לבדידות וניכור. האחדות של המדינה שנרתמה למלחמה גוועה והעולם נותר אלים, וולגרי וריק מבחינה רוחנית. העובד במעמד הביניים הפך לגלגל שיניים קטן מכדי לקוות למצוא הכרה במכונה גדולה בהרבה. אזרחים התמודדו בחוסר התוחלת שלהם. חלומות בני נוער התנפצו בכישלון ואכזבה. חייהם של המאוכזבים והמנודים הפכו ממוקדים יותר. היכולת להגדיר את העצמי באמצעות עבודה קשה ותושייה, וליצור חזון משלך ללא עזרה, הפכה נדירה. אמריקה המודרניסטית הייתה צריכה למצוא בסיס משותף בעולם שכבר לא היה מאוחד באמונה. האחדות שנמצאה, הייתה טמונה בבסיס המשותף של התודעה המשותפת בתוך כל החוויה האנושית. הודגשה חשיבות הפרט; העולם המצומצם של החוויה האנושית, יצר השקה על פני כל הגשרים של גזע, מעמד, מין, עושר או דת. החברה, בדרך זו, מצאה משמעות משותפת, אפילו באי-סדר. יש הרואים את המודרניזם במסורת האסתטיקה של המאה ה-19 ובתנועת "אמנות למען האמנות". קלמנט גרינברג טוען שהאמנות המודרניסטית מוציאה מהכלל "כל דבר שמחוץ לעצמה". אחרים רואים באמנות מודרניסטית, כמו מוזיקת בלוז וג'אז, מדיום לרגשות ולמצבי רוח, ויצירות רבות עסקו בנושאים עכשוויים, כמו פמיניזם וחיי עיר. כמה אמנים ותאורטיקנים אף הוסיפו ממד פוליטי למודרניזם האמריקאי. עיצוב ואדריכלות מודרניסטיים אמריקאים אפשרו לאנשים לנהל חיים מודרניים. חיי העבודה והמשפחה השתנו באופן קיצוני ומהיר עקב התפתחות הכלכלית במהלך שנות ה-20. בארצות הברית, המכונית הפכה פופולרית וברת השגה במחיר סביר עבור רבים, שעות הפנאי והבילויים קיבלו חשיבות ושוק העבודה נפתח בפני נשים. על מנת להפוך את החיים ליעילים יותר, מעצבים ואדריכלים פעלו לפישוט עבודות הבית. השפל הגדול בסוף שנות ה-20 ובמהלך שנות ה-30 הביא להתפכחות מהיציבות הכלכלית של המדינה ושחק את החשיבה האוטופיסטית. ההתפרצות והאימה של מלחמת העולם השנייה גרמו לשינויים נוספים במנטליות. התקופה שלאחר המלחמה שלאחר מכן כונתה מודרניזם מאוחר. בשנות השמונים, המודרניזם המאוחר השתנה אף הוא והתקופה מכונה – פוסטמודרניזם. אין תאריך אחד לתחילת העידן המודרני באמריקה, שכן בתחילת המאה ה-20 היו פעילים עשרות ציירים. זה היה הזמן שבו הופיעו הנופים הקוביסטים הראשונים (Precisionism), טבע דומם ודיוקנאות; צבעים עזים נכנסו ללוחות הצבעים של הציירים, והציורים הלא אובייקטיביים הראשונים הוצגו בגלריות. התנועה המודרניסטית במהלך השנים המעצבות, הפכה לפופולרית גם בעיר ניו יורק עד 1913 בגלריה הפופולרית בסטודיו במנהטן של וילהלמינה ובר פורלונג (1878–1962) ובאמצעות עבודתו של וויטני סטודיו קאב ב-1918. לדברי דוידסון, ניתן לתארך את תחילת הציור המודרניסטי האמריקאי לסוף שנות המאה ה-19. החלק המוקדם של התקופה נמשך 25 שנים והסתיים בסביבות 1935, כאשר האמנות המודרנית כונתה - האוונגרד. תערוכת "הארמורי" של 1913 בניו יורק הציגה את יצירותיהם העכשוויות של אמנים אירופאים, כמו גם אמריקאים. הציורים האימפרסיוניסטיים, הפאוביסטים והקוביסטים התחילו לעניין צופים אמריקאים רבים שהיו רגילים לאמנות קונבנציונלית. עם זאת, בהשראת מה שהם ראו, אמנים אמריקאים רבים הושפעו מהרעיונות הרדיקליים והחדשים. תחילת המאה ה-20 התאפיינה בחקירת טכניקות ודרכי ביטוי אמנותיות שונות. אמנים אמריקאים רבים כמו וילהלמינה ובר פורלונג, מאן ריי, פטריק הנרי ברוס, ג'רלד מרפי ואחרים יצאו לאירופה, בעיקר לפריז, כדי ליצור אמנות. היווצרותם של חבורות אמנותיות שונות הביאה לריבוי המשמעות באמנות החזותית. אסכולת אשקן התכנסה סביב ריאליזם (רוברט אנרי או ג'ורג' לוקס); חוג שטיגליץ הציג חזיונות מופשטים של ניו יורק (מקס ובר, אברהם וולקוביץ); ציירי הצבעים התפתחו לכיוון ה"סינכרומיות" הצבעוניות והמופשטות (סטנטון מקדונלד-רייט ומורגן ראסל), בעוד שהייצוג של הנוף המתועש האמריקאי בצורה של גאומטרית חדה ודינמית (ג'וזף סטלה, צ'ארלס שילר, מורטון ליווינגסטון שמברג, צ'ארלס רוזן וצ'ארלס דמות'). בסופו של דבר אמנים כמו צ'ארלס בורצ'פילד, מרסדן הארטלי, סטיוארט דייוויס, ארתור דאב, ג'ורג'יה אוקיף (שנחשבה לאם המודרניזם האמריקאי), ג'ון מרין, ארתור ביצ'ר קרלס, ואחרים הובילו את עידן המודרניזם למרכז האומנותי של ניו יורק. שינוי המיקוד וריבוי הנושאים באמנות החזותית הוא גם סימן ההיכר של האמנות המודרניסטית האמריקאית. כך, למשל, הביאה "קבוצת השמונה" את הפוקוס על העיר המודרנית, ושמה דגש על המגוון של מעמדות אזרחים שונים. שניים מהנציגים המשמעותיים ביותר של השמינייה, רוברט אנרי וג'ון סלואן ציירו ציורים על המגוון החברתי, ולעיתים קרובות נטלו כנושא מרכזי את תושבי שכונות העוני של הערים המתועשות. סוף שנות העשרים ושנות השלושים של המאה העשרים השתייכו (בין רבים אחרים) לשתי תנועות בציור האמריקאי, אזוריות וריאליזם חברתי. האזורים התמקדו בצבעוניות של הנוף האמריקאי ובמורכבות החיים במדינה, בעוד שהריאליסטים החברתיים הציגו נושאים של השפל הגדול, עוני ואי צדק חברתי. הריאליסטים הסוציאליים מחו נגד השלטון והממסד שנראו צבועים, מוטים ואדישים לענייני אי השוויון האנושיים. הפשטה, נוף ומוזיקה היו נושאים מודרניסטיים פופולריים במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20. המודרניזם גישר על הפער בין האמנות לקהל מגוון מבחינה חברתית בארצות הברית. מספר הולך וגדל של מוזיאונים וגלריות שמטרתם הייתה להביא מודרניות לקהל הרחב. למרות ההתנגדות הראשונית לקידמה, הטכנולוגיה והחיים העירוניים, האמנות החזותית תרמה רבות למודעות העצמית ולמודעות של העם האמריקאי. ציור מודרניסטי חדש האיר על המצבים הרגשיים והנפשיים של הקהל, שהיה יסוד לגיבוש הזהות האמריקאית. כיוונים רבים של ה"מודרניזם" האמריקאי לא הביאו לסגנון קוהרנטי אחד. ג'ורג'יה אוקיף, הידועה כ"אם המודרניזם האמריקאי", הייתה דמות מרכזית במודרניזם האמריקאי מאז שנות ה-20. היא זכתה להכרה נרחבת, על קריאת התיגר על גבולות הסגנון האמנותי האמריקאי המודרני. היא ידועה בעיקר בזכות ציורי פרחים, סלעים, צדפים, עצמות בעלי חיים ונופים שבהם סינתזה הפשטה וייצוג. אמן אחר, ארתור דאב השתמש במגוון רחב של מדיה, לפעמים בשילובים לא שגרתיים כדי להפיק את הפרשנות שלו ואת הנופים המופשטים שלו. "אני והירח" משנת 1937 הוא דוגמה טובה לנוף מופשט של ארתור דאב והיא אחת היצירות בשיא הקריירה שלו. דאב עשה סדרה של עבודות קולאז' ניסיוניות בשנות ה-20. הוא גם התנסה בטכניקות, בשילוב צבעים כמו שמן מעורבב ידני או טמפרה על פני תחליב שעווה. הצייר האפרו-אמריקאי אהרון דאגלס (1899–1979) הוא אחד מהציירים המודרניסטים האפרו-אמריקאים הידועים והמשפיעים ביותר. עבודותיו תרמו רבות לפיתוח תנועה אסתטית הקשורה קשר הדוק למאפיינים מובהקים של המורשת והתרבות האפרו-אמריקאית. דאגלס השפיע על אמנות חזותית אפרו-אמריקאית במיוחד בתקופת הרנסאנס של הארלם. אחד הציורים הפופולריים ביותר של דאגלס הוא "הצליבה". הוא פורסם בשנת 1927. סצנת הצליבה המתוארת בציור מציגה כמה אלמנטים האופייניים לאמנות של דאגלס: תיחום ברור, שינוי צללים ואור, גופי אדם מסוגננים ודמויות גאומטריות כמעגלים קונצנטריים. בניגוד לצורות ליניאריות. נושא הציור מזכיר לא רק את הסצנה התנ"כית, אלא אפשר לראות בו גם רמז למסורת דתית אפרו-אמריקאית: ישו גדול הממדים והכהה נושא את הצלב, עיניו מופנות לגן עדן שמהם מוטל אור על חסידיו. חיילים רומיים מסוגננים מאגפים את המקום בחניתותיהם המחודדות. כתוצאה מכך, המתבונן נזכר למשל במסורת הבשורה האפרו-אמריקאית, אך גם בהיסטוריה של הדיכוי. ביופורד דילייני, צ'ארלס אלסטון, ג'ייקוב לורנס ורומאר בירדן היו גם ציירים מודרניסטים אפרו-אמריקאים חשובים שהיוו השראה לדורות של אמנים שבאו אחריהם. בתחילת המודרניזם האמריקאי, הצילום עדיין נאבק להכרה כסוג של אמנות. הצלם אלפרד סטיגליץ תיאר זאת כך: "אמנים שראו את התצלומים הקודמים שלי התחילו לומר לי שהם מקנאים בי; שהם הרגישו שהתצלומים שלי עדיפים על הציורים שלהם, אבל צילום הוא לא נחשב אומנות. לא יכולתי להבין למה האמנים צריכים לקנא בי על היצירה שלי, ובכל זאת, באותה נשימה, להכחיש אותה כי היא נוצרה במכונה." בשנת 1902, שטיגליץ הקים את קבוצת Photo-Secession עם חברים כמו אדוארד סטייכן, גרטרוד קזבייר וקלרנס הדסון ווייט, שמטרתה הייתה להעלות את התחום ולהגביר את המודעות לצילום אמנותי. בשלב זה, הסגנון העיקרי שלהם היה פיקטוריאליסטי, שהיה ידוע בשינוי תצלומים באמצעות פוקוס רך, פילטרים מיוחדים או תהליכי הדפסה מיוחדים, כדי לחקות את סגנון הציורים והתחריטים של אותם ימים. שטיגליץ, ככוח המניע של התנועה, הקים את כתב העת Camera Work, בו פרסם אמנים שלדעתו מייצגים את התנועה. הוא גם ניהל שלוש גלריות : "291" (1905–1917), "הגלריה האינטימית" (1925–1929) ו"מקום אמריקאי" (1929–1947). במיוחד גלריית 291 שימשה כנקודת מפגש לאמנים וסופרים והיה המקום הראשון שהציג את יצירות האמנות המודרניסטיות המוקדמות של אמנים אירופאים, כמו אנרי מאטיס, אוגוסט רודן, אנרי רוסו, פול סזאן ופבלו פיקאסו, בארצות הברית. קישור נוסף לאוונגרד האירופי נוצר על ידי מאן ריי. ריי, נולד באמריקה ובהשראת העבודות שראה בגלריות של סטיגליץ, היגר לפריז ב-1921 ויחד עם אמנים של תנועות הדאדא האירופיות והסוריאליסטיות יצר טכניקות צילום חדשות כמו הצבת חפצים ישירות על נייר רגיש לאור. בתחילת שנות ה-20, צלמים התקדמו לעבר מה שהם כינו צילום ישיר. בניגוד לסגנון הפיקטורליסטי, הם דחו כעת כל סוג של מניפולציה בתהליך הצילום (למשל עדשה רכה, שיטות פיתוח מיוחדות או הדפסה) וניסו להשתמש ביתרונות המצלמה כמדיום ייחודי ללכידת המציאות. המוטיבים שלהם היו אמורים להיראות אובייקטיביים ככל האפשר. ספרות מודרניסטית אמריקאית הייתה מגמה דומיננטית בספרות האמריקאית בין מלחמת העולם הראשונה למלחמת העולם השנייה. העידן המודרניסטי הדגיש חדשנות בצורה ובשפת השירה והפרוזה, כמו גם התייחסות לנושאים עכשוויים רבים, כגון יחסי גזעים, מגדר ומצב האדם. מודרניסטים אמריקאים רבים הפכו לגולים באירופה במהלך תקופה זו, ולעיתים קרובות הפכו לאושיות מרכזיות בתנועה האירופית, כפי שהיה במקרה של ת"ס אליוט, עזרא פאונד וגרטרוד סטיין. סופרים אלו היו ידועים לעיתים קרובות בתור הדור האבוד. כתגובה למגמה זו, סופרים ומשוררים אמריקאים רבים החלו מבקשים לייצג את החוויה האמריקאית המודרנית באמריקה. בולטים ביניהם כוללים את ויליאם קרלוס ויליאמס, ואלאס סטיבנס ומריאן מור. משוררים אלה מתחו לעיתים קרובות ביקורת על יצירותיהם של סופרים גולים כמו אליוט ופאונד, כפי שמעידים שירים כמו אביב והכל. בהשפעת מלחמת העולם הראשונה, סופרים מודרניסטים אמריקאים רבים חקרו את הבטים הפסיכולוגיים והצלקות הרוחניות של חווית המלחמה. המשבר הכלכלי באמריקה בתחילת שנות ה-30 הותיר חותם גם בספרות, כמו הרומן "ענבי זעם" של ג'ון סטיינבק. סוגיה קשורה היא אובדן העצמי והצורך בהגדרה עצמית, כאשר עובדים נמוגים על רקע חיי העיר. נראה שהטירוף וביטוייו הם נושא מודרניסטי מועדף נוסף, כפי שניתן לראות ב"הקיסר ג'ונס" של יוג'ין אוניל, "הקרב" של המינגווי ו"שמש הערב ההוא" של פוקנר. אף על פי כן, כל ההיבטים השליליים הללו הובילו לתקוות ושאיפות חדשות, ולחיפוש אחר התחלה חדשה, לא רק עבור הפרטים העכשוויים, אלא גם עבור הדמויות הבדיוניות בספרות המודרניסטית האמריקאית. ספרות מודרניסטית התפתחה גם במגמות אזוריות בתוך הספרות האמריקאית, כולל "הרנסאנס של הארלם" ו"המודרניזם הדרומי". הרנסאנס של הארלם סימן לידה מחדש לאמנויות אפרו-אמריקאיות, המרוכזות באזור הארלם בניו יורק. סופרים והוגים כמו אלן לוק, קלוד מקיי, לנגסטון יוז וזורה ניל הרסטון היו בין דמויות המפתח של התנועה. התנועה הייתה קשורה לאופנה של תרבות אפרו-אמריקאית, כפי שניתן לראות גם בפופולריות של מוזיקת הג'אז, עם סופרים רבים שמומנו על ידי פטרונים לבנים. סופרים רבים של תנועה זו השתמשו בטכניקות מודרניסטיות כדי לייצג את החיים האפרו-אמריקאים, תוך שילוב המקצבים של מוזיקת הג'אז והדיאלקטים של התרבות האפרו-אמריקאית בשירה ובפרוזה. המודרניזם הדרומי ייצג באופן דומה את החיים והחוויות הייחודיות של הדרום תוך שימוש באסתטיקה מודרניסטית, עם דמויות מפורסמות כולל ויליאם פוקנר וטנסי ויליאמס. מדיה וקבצים בנושא מודרניזם אמריקאי בוויקישיתוף Singal, Daniel Joseph. "Towards a Definition of American Modernism". American Quarterly 39.1 (1987): 7–26. Tyrus Miller, Late Modernism: Politics, Fiction, and the Arts between the World Wars, 1999-02, ISBN 978-0-520-21648-8. (באנגלית) "The Mother of American Modernism" Why Georgia O'Keeffe is the Mother of American Modernism, www.sleek-mag.com (באנגלית) Ward, David, and David C. Ward. "Lighting Out for the Territories: American Expatriates, Paris, and Modernism". The Sewanee Review 105.3 (1997): 423–427 The Rise of Consumer Culture, c250.columbia.edu The African American Roots of Modernism | James Smethurst, University of North Carolina Press (באנגלית אמריקאית) Leigh Anne Duck, The Nation's Region: Southern Modernism, Segregation, and U.S. Nationalism, University of Georgia Press, 2006, ISBN 978-0-8203-2810-2. (באנגלית)