laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
גדי פולק

גדי פּוֹלַק הוא אמן, צייר ופסל חרדי ממוצא רוסי. בחלק ניכר מספריו שיתף פעולה עם הרב ברוך חייט. גדי פולק נולד באודסה שבברית המועצות. משפחתו הייתה משפחה של מוזיקאים, וזו גם הקריירה שיועדה לו. הוא למד פסנתר במשך 4 שנים, אך בגיל 10 ביקש מאביו ללכת לבית ספר לאומנות. בגיל 15 ניסה להתקבל לאקדמיה לאומנות, במגמת פיסול. לדבריו, העדיף פיסול משום שלא אהב להתעסק עם צבעי שמן. הוא לא התקבל, ולפיכך חזר הביתה ושימש במשך שנה כשוליה של אמן מפורסם. לאחר שנה הוא התקבל לאקדמיה, שם למד במשך 4 שנים. לאחריהן שירת בצבא האדום במשך שנתיים; לאחר חצי שנה של שירות הוא עבר לשרת בעיתון של הצבא, כגרפיקאי. לאחר סיום השירות הצבאי עבד בחברת פרסום. לאחר כמה שנים עלה לישראל, שם חזר בתשובה. לדבריו, הקטליזטור שלו לחזרה בתשובה היה לאחר שכומר ביקש ממנו לאייר עבורו תנ"ך. לאחר שעלה לארץ למד לימודים מלאים בישיבה. הוא נישא בארץ והוא מתגורר במודיעין עילית. בבקרים הוא לומד בכולל עם הצייר דוד גולדשמיט, המתגורר אף הוא בשכונה. לאחר נישואיו פנה פולק ליוני גרשטיין, אמן חרדי מפורסם, וביקש ממנו להשיג לו לקוחות לאיור ספרים. בהמשך פגש את הרב ברוך חייט, אז החל שיתוף הפעולה הפורה שלהם והוא הוציא עמו מספר רב של ספרים בתחום קומיקס חרדי. בהמשך החל פולק להוציא ספרים משלו כשהוא כותב ומאייר את תוכנם. חלק מספריו תורגמו לאנגלית, יידיש ורוסית. ספרו "א אידישע קאפ" הפך לרב מכר במגזר החרדי, ומכר כ־30 אלף עותקים תוך חודשים ספורים, רף מכירות גבוה מאוד בחברה החרדית[דרוש מקור]. גדי פולק העביר קורס לציור אקדמי באופן חד פעמי. מסע הפלאות למידות הטובות, כתיבה: ברוך חייט האוצר הגנוז באי של תיקון המידות, כתיבה: ברוך חייט, 2002 המלכודת המסוכנת של שודדי הים בעלי המידות הרעות, כתיבה: ברוך חייט, 2003 הגדה של פסח, הוצאה לאור: ברוך חייט, 2003 פלאי האלף בית, כתיבה: ברוך חייט, 2005 כפר התורה, כתיבה: ברוך חייט מילה אחת יותר מדי, מאת אלישבע עמר יש לי מצווה הספר הראשון שלי הגולם מפראג אל תתנו לפנצ'רים קטנים לקלקל שמחות גדולות, כתיבה: ברוך חייט, 2015 פורימשפיל: סיפור קורותיהם ומעשיהם של גיבורי מגילת אסתר, 2003 מעשה שלא היה (על פי משליו של המגיד מדובנה), 2004 א גאנצע מעשה, 2007 שבע כבשות לבדנה, הוצאת פלדהיים, 2007 סוף מעשה, 2009 מבעל המעשה, 2010 במחשבה תחילה, 2012 בית ה' נלך, (בשיתוף עם רות בייפוס). לכתך אחרי במדבר, 2015 תחשוב טוב תחשוב טוב 2 א אידישע קאפ, 2016 א אידישע קאפ 2×2, 2017 א אידישע קאפ 3 סיפורים, ה'תשע"ט 2019 א אידישע קאפ 4 רבדים, ה'תשפ"ד 2023 סיפורו של בית, ה'תש"ף רשימת הפרסומים של גדי פולק, בקטלוג הספרייה הלאומית תמר רותם, Tickling the religious funny bone, הארץ, 25 במאי 2004] (באנגלית) ריבה פומרנץ, The Art of Illustration (אורכב 01.03.2013 בארכיון Wayback Machine), בשבועון "משפחה", 20 בספטמבר 2010 (באנגלית) בת שבע לוי, לכתך אחרי במדבר: ראיון עם האומן גדי פולק, באתר הידברות כ"א באייר ה'תשע"ה (10 במאי 2015) מיכל אריאלי, המוציא של רב המכר מדבר: "רציתי לשים סוף לספרות הזולה, ולהוציא משהו עמוק יותר" באתר הידברות י"ז בטבת ה'תשע"ז (15 בינואר 2017) גדי פולק, כאמן חרדי, לא כל דבר אני יכול לצייר באתר הידברות ד' בשבט ה'תשע"ז (31 בינואר 2017) ריקי רט, הספר שמשגע את הנוער החרדי: "עם חילונים זה לא היה עובד", באתר nrg‏, 2 ביולי 2017 ריקי רט, ‏לו יצויר: המאיירות החרדיות משרטטות מחדש את גבולות היצירה במגזר, בעיתון מקור ראשון, 15 באוגוסט 2022 גדי פולק, דף שער בספרייה הלאומית
איוואן ורנטיץ'

איוואן (איוויצ'ה) ורנטיץ' (Ivan Vranetić) ‏ (1927 – 3 בפברואר 2010) היה חסיד אומות העולם מוורבאס שביוגוסלביה, כיום בוסניה והרצגובינה. בספטמבר 1943, לאחר שגרמניה השתלטה על איטליה ועל השטחים בשליטתה, ברחו יהודים רבים לאזור בדרום יוגוסלביה שהיה תחת שליטת הפרטיזנים. חלק מהיהודים הצטרפו לשורות הפרטיזנים, בעוד הנשים והילדים שוכנו בכפרים, בעיקר בכפר טופוסקו שבדרום קרואטיה. רבים מתושבי הכפר היו קשורים ל"אוסטשה", מפלגת השלטון בקרואטיה, שהייתה אחראית על רצח רוב יהודי קרואטיה. תושבים אלה התעלמו ממצוקתם של היהודים, ואלה מבין התושבים שסייעו ליהודים, עשו זאת בשל הפחד מהפרטיזנים. בסוף 1943 הגיעו יחידות צבא גרמני לאזור והחלו קרבות בינן לבין הפרטיזנים היוגוסלבים. הפליטים היהודיים נאלצו לברוח מהמקומות בהם התנהלו קרבות ולנדוד בין מקומות מסתור. איוואן (איוויצ'ה) ורנטיץ' בן ה-17 סייע ליהודים בטופוסקו. הוא התיידד עם פליטים יהודים, נהג להזהירם מהתקרבות הקרבות, מצא להם מקומות מסתור חדשים, ליווה אותם למקומות אלו ודאג לצורכיהם במסתור תוך סיכון חייו. בין הפליטים שהגיעו לטופוסקו הייתה ארנה מונטיליו, שבעלה נרצח במחנה יאסנובאץ, ועמה אחותה הקטנה, בתה הקטנה ואמה הקשישה. ורנטיץ' מצא גם להן מסתור. ורנטיץ' שמר על קשר עם רבים מהיהודים שהציל, בהם ארנה מונטיליו. מונטיליו עלתה לישראל, שם נישאה בשנית והולידה שני ילדים נוספים. היא המשיכה לשמור על קשר מכתבים עם איוואן. בשנת 1963 ביקר ורנטיץ' לראשונה בישראל, ובשנת 1964 עבר לישראל לצמיתות. באותו הזמן כבר לא חייתה מונטיליו עם בעלה השני, ומשהגיע ורנטיץ', הם נישאו. ב-1970 הכיר יד ושם באיוואן ורנטיץ' כחסיד אומות העולם. הוענקה לו אזרחות כבוד של מדינת ישראל, ובשנת 1986 הוא מונה ליושב ראש ארגון חסידי אומות העולם המתגוררים בישראל. בשנת 2009, בעת ביקורו של האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר בישראל, בירך ורנטיץ' את האפיפיור במהלך ביקורו ביד ושם. ורנטיץ' נפטר בישראל ב-3 בפברואר 2010, בגיל 84. מידע על איוואן ורנטיץ' באתר יד ושם ביקורו של האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר ביד ושם, ביקור בו נפגש עם איוואן ורנטיץ' 'איוואן וראנטיץ | עצו"מ - עבודות צדקה ומשפט, באתר atzum.org יד ושם אבל על פטירתו של חסיד אומות העולם איוואן ורנטיץ' שעמד בראש ארגון חסידי אומות העולם החיים בישראל, 3 בפברואר 2010, באתר יד ושם
דגל מדריד (קהילה אוטונומית)

דגל הקהילה האוטונומית מדריד הוא דגל מחוז הקהילה האוטונומית מדריד. הדגל מעוצב כשבעה כוכבים לבנים על רקע ארגמן, מסודרים ארבעה בשורה אחת ושלושה בשורה מתחתיה. צבע הארגמן מסמל את האזור ההיסטורי קסטיליה, שכלל בין השאר את אזור מדריד והכוכבים מייצגים את שבעת המחוזות האדמיניסטרטיביים שבשטח הקהילה האוטונומית ואת שבעת הכוכבים שבסמל העיר מדריד, בירת הקהילה האוטונומית. הסבר נוסף לשבעת הכוכבים הוא שהם מייצגים את שבעת כוכבי הדובה הגדולה. סמל מדריד (קהילה אוטונומית) מדיה וקבצים בנושא דגל מדריד בוויקישיתוף דגל מדריד (קהילה אוטונומית), באתר דגלי העולם (באנגלית)
נתן וולפוביץ'

נתן וולפוביץ' (ביידיש: וווּלפאָוויטש; 13 במרץ 1907 – 21 במרץ 1999) היה שחקן תיאטרון וקולנוע פולני-ישראלי. נולד לטובה וליעקב וולפוביץ' בוורשה שבפולין בשנת 1907. בתחילה החל ללמוד רפואה בבית הספר לרפואה בעירו, אולם לאחר שסבל מהתנכלויות אנטישמיות עזב את בית הספר ופנה ללמודי תיאטרון בבית הספר לדרמה בוורשה. הוא החל להופיע במקומות שונים בוורשה ובפולין כולה והיה מזכיר איגוד השחקנים היהודים בוורשה. במלחמת העולם השנייה נלקח על ידי הרוסים למחנה עבודה בברית המועצות. לאחר המלחמה שב לפולין. בשנת 1950 עלה לישראל והחל להופיע בתיאטרון בעיקר ביידיש. בשנות החמישים המוקדמות היה קיים בארץ איסור על העלאת מחזות וקיום אירועים ביידיש, למרות האיסור פעל באופן מחתרתי תיאטרון יידי על שם המחזאי אברהם גולדפדן, וולפוביץ' שימש כשחקן הראשי, משנתגלה התיאטרון על ידי שוטר הוציא בית המשפט צו שאוסר על פעילות התיאטרון, לאחר שוולפוביץ' הפר את הצו והופיע במחזה "הרשל'ה אוסטרופולר", הוא הועמד לדין, ונגזרו עליו קנס של 20 לירות, לאחר אותו משפט פרסם וולפוביץ' רשימה סאטירית בה הוא לועג לאיסור ועל המשפט שעבר. בשנות השישים והשבעים שיחק וולפוביץ' במחזות רבים, בהם בתיאטרון הבימה, וכן בכמה סרטי קולנוע ישראלים, בהם "תעלת בלאומילך" בבימויו של אפרים קישון, ו"פנטסיה על נושא רומנטי", שכתב חנוך לוין וביים ויטק טרץ'. נתן וולפוביץ' נפטר בקיבוץ חולדה ונטמן בבית העלמין של הקיבוץ לצד רעייתו מרים (לבית באנקר). נס בעיירה (1968) הבן האובד (1968) תעלת בלאומילך (1969) לופו (1970) התמהוני (1970) שוד הטלפונים הגדול (1972) פלוך (1972) סלומוניקו (1972) מתנה משמיים (1973) יופי של צרות! (1976) משפחת צנעני (1976) לופו בניו יורק (1976) פנטסיה על נושא רומנטי (1977) עם ישראל חי (1981) הפחדנים (1981) בחינת בגרות (1983) קומפוט נעליים (1985) מניו יורק באהבה (1985) רחל רוז'נסקי, '"אנו שחקנים יהודים מהגולה": המאבק לקיומו של תיאטרון רפרטוארי ביידיש בישראל, 1950–1952', בקורת ופרשנות 41 (תשס"ט), 41–64 נתן וולפוביץ', במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) נתן וולפוביץ', בארכיון הבימה נתן וולפוביץ' באתר "אישים" נתן וולפוביץ' באתר הבימה (עותק שמור) נתן וולפוביץ', הרשלה מאוסטרופולי בבית המשפט, באתר הארץ, 30 במרץ 2004 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
טאיטו

האם התכוונתם ל... יצחק טאיטו – נגד המשמעת של בה"ד 1 טיטו בטול – קיסרית אתיופיה, נקראת לעיתים טאיטו בטול טאייטו – רובע מיוחד בעיר טוקיו, יפן טאיטו (חברת משחקים) – חברת משחקים יפנית
יהודית פריינד

יהודית פריינד (נולדה ב-1976) היא אשת חינוך, סופרת עיתונאית ומרצה חרדית. כמה מספריה היו לרבי-מכר, בהם הספרים להתראות ילדים ומשהו לקחת הביתה שפורסמו בבית נאמן, מוסף יתד נאמן לנשים לשעבר. כתיבתה מתאפיינת ברגישות רבה, ועוסקת בסוגיות רגישות אתן מתמודד המגזר החרדי. רבים מספריה עוסקים בפערים חברתיים ומרימים על נס את אנשי הצללים. פריינד מוזמנת להרצאות ולרבי שיח במסגרות חינוכיות-דידקטיות מגוונות, בהם בתי ספר למורים, סמינרים, וכינוסי תוכן לנשים. בהרצאותיה משלבת את הסיפור העיתונאי ואת הסיפור האנושי שמאחורי הקלעים. פריינד נולדה וגדלה ברחובות. היא מתגוררת בבני ברק ועוסקת בחינוך ובכתיבה. מאז 1997 היא עובדת כעיתונאית בעיתון יתד נאמן, וכותבת לרוב בנושאים חברתיים. ספרה הראשון הוא משא של איש אחד. החל מ-2019 מפרסמת פריינד טור שבועי פופולרי בעיתון "יתד נאמן", ומנגישה אקטואליה והתרחשויות פוליטיות מזווית ראייה ייחודית רוחנית. רבים מהחומרים שהובאו בטור השבועי שלה עובדו בשנת 2020 בספרה "זיכרון דברים" שיצא לאור בעיצומה של מגפת הקורונה והביא את הפן האנושי-יהודי של המגפה. משא של איש אחד – קובץ סיפורים קצרים. משהו לקחת הביתה – רומן משפחתי, רב מכר. להתראות ילדים – סיפור השואה והתקומה על רקע תל אביב הישנה. הסיפור זכה לתהודה רבה בקרב בני הדור השני והשלישי. כורי הפחמים – רומן משפחתי על רקע עיירת פיתוח דרומית. נוגע בלב – קובץ סיפורים. סמבטיון חיי – קובץ סיפורים ספרותיים, רבים מהם הומחזו ונלמדים במסגרת לימודי הספרות במכללות החרדיות. מתנה לאמא - אוסף רשימות ייעודיות על הורות, חינוך ומשמעות. מחר ניסע לירושלים (2018) - סיפור משפחתי המביא אל קדמת במת המיינסטרים את העם שבשדות וחכמת החיים הפשוטה, החפה מאילוצים וממוסכמות חברתיות המכתיבות את סדר היום והשיח במגזר החרדי-ליטאי. זיכרון דברים (2020) - רשמים, הגיגים סיפורים ותובנות בעקבות גל הקורונה הראשון. גבעת המטאטא – ספר ילדים טיפולי רחוב קישטא – 2 חלקים – ספר ילדים ביבליותרפי במהדורה אלבומית. הבית ברחוב קיבוץ גלוית מגדלים באוויר רשימת הפרסומים של יהודית פריינד, בקטלוג הספרייה הלאומית יהודית פריינד, דף שער בספרייה הלאומית
סויוז 16

סויוז 16 (ברוסית: Союз 16, "ברית 16") היא חללית סויוז שהמריאה ב-2 בדצמבר 1974 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן. המטרה הייתה לבחון מערכת עגינה חדשה לקראת טיסה אפולו סויוז. התוכנית הושלמה בהצלחה. אנטולי פיליפצ'נקו - מפקד ניקולאי רוקאבישניקוב - מהנדס טיסה יורי רומננקו - מפקד אלכסנדר איוואנצ'נקוב - מהנדס טיסה "סויוז 16" שוגרה ב-2 בדצמבר 1974 מקוסמודרום בייקונור. החללית נבנתה על ידי תאגיד הטילים והחלל אנרגיה. זו הייתה חללית סויוז מדגם סויוז 7K-T. הטיסה הייתה מיועדת להמשך הכנות לטיסה משותפת סובייטית-אמריקאית אפולו-סויוז. במהלך הטיסה נבדקה מערכת ההתחברות החדשה שהייתה מאפשרת חיבור בין החללית הסובייטית לבין החללית האמריקאית. כמו כן, נערכו מחקרים שונים בתחום בדיקת מערכות בקרה וניווט. במהלך הטיסה נבדקה יכולת תאום של מערכות פיקוח קרקעיות של ברית המועצות ושל ארצות הברית. הנחיתה נערכה 5 ימים אחרי השיגור ועברה בהצלחה שאזור מתוכנן בשטח קזחסטן. בצעד מיוחד הסובייטים הציעו לאמריקאים מידע מקדים על מועד השיגור, אך בתנאי שמידע זה לא יעבור לגורמי חוץ. האמריקאים סירבו לתנאי זה. מדיה וקבצים בנושא סויוז 16 בוויקישיתוף נתוני המשימה חיים מזר, ‏סויוז 16 – לקראת טיסת אפולו סויוז, באתר "הידען", 14 בפברואר 2014 נתונים מאנציקלופדיית החלל
מיקל ארטטה

מיקל ארטטה אמטריאין (בספרדית: Mikel Arteta Amatriain נולד ב-26 במרץ 1982 בסן סבסטיאן שבספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת הקשר, וכיום מאמן את הקבוצה ארסנל. בגיל 15 הצטרף ארטטה למחלקת הנוער של ברצלונה. ארטטה שיחק במדי קבוצת המילואים, אך לא קודם לקבוצה הבוגרת של המועדון. בשנת 2001 הושאל לפריז סן-ז'רמן הצרפתית, ושנה מאוחר יותר חתם בגלאזגו ריינג'רס, עמה זכה בגביע הליגה הסקוטית. בשנת 2004 עבר לריאל סוסיאדד תמורת 5.2 מיליון אירו. ב-2005 חתם ארטטה באברטון מהפרמייר ליג האנגלית. ארטטה הציג יכולות טובות במשך שנותיו במועדון ובמהרה תפס מקום בהרכב הראשון. בסך הכל שיחק שש שנים בקבוצה, ורשם 35 שערים ו-41 בישולים ב-209 הופעות בכל המסגרות. ב-31 באוגוסט 2011 חתם ארטטה בארסנל תמורת 10 מיליון אירו. הבכורה שלו במועדון הייתה ב-10 בספטמבר בניצחון הביתי על סוונסי סיטי. בסך הכל כבש שישה שערי ליגה בעונתו הראשונה בקבוצה. בעונת 2012/2013 כבש שישה שערים גם כן. בעונת 2013/2014 כבש שני שערי ליגה, וזכה עם ארסנל בגביע האנגלי. בקיץ 2016 פרש ממשחק פעיל ועבר לשמש כאחד מעוזריו של מאמן מנצ'סטר סיטי פפ גוארדיולה. ב־20 בדצמבר 2019 ארטטה מונה למאמן ארסנל, קבוצתו האחרונה כשחקן ובה חתם לשלוש וחצי שנים. ארסנל היא הקבוצה הראשונה של ארטטה כמאמן ראשי. את עונת 2019/2020 ארסנל סיימה במקום השמיני בפרמייר ליג, לאחר עונה לא פשוטה עבורה. עם זאת, ארסנל רשמה הצלחה במפעל גביע ה-FA, בחצי גמר הגביע האנגלי ארסנל של ארטטה ניצחה 0–2 את מנצ'סטר סיטי של פפ גוארדיולה, שארטטה שימש כעוזר מאמן שלו במשך שלוש וחצי עונות. ב-1 באוגוסט 2020 ארטטה זכה בתואר הראשון שלו כמאמן, לאחר ניצחון 1–2 על צ'לסי בגמר הגביע האנגלי. בכך ארסנל הבטיחה כרטיס למוקדמות הליגה האירופית. את עונת 2020/2021 בפרמייר ליג סיימה ארסנל פעם נוספת במקום השמיני בליגה וכתוצאה מכך לא השתתפה בעונה שלאחר מכן בשום מפעל אירופי, בפעם הראשונה מזה 26 שנים. בעונה שלאחר מכן, עונת 2021/2022 סיימה הקבוצה במקום החמישי ופספסה הזדמנות לחזור ולהשתתף בליגת האלופות כשהפסידה מחזור לפני סיום העונה 0–2 לניוקאסל יונייטד ואיבדה את המקום הרביעי המוביל לליגת האלופות ליריבתה העירונית טוטנהאם הוטספר. בעונת 2022/2023 הובילה ארסנל במרבית העונה את הטבלה אך במחזורי הסיום איבדה את האליפות למנצ'סטר סיטי וסיימה במקום השני. ב-12 בספטמבר 2024 האריך את חוזהו בארסנל עד לשנת 2027. נכון ל-29 במאי 2023 מדיה וקבצים בנושא מיקל ארטטה בוויקישיתוף מיקל ארטטה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מיקל ארטטה, באתר Transfermarkt מיקל ארטטה, באתר Soccerway מיקל ארטטה, באתר BDFutbol מיקל ארטטה, באתר WorldFootball.net מיקל ארטטה, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt עמוד השחקן באתר הרשמי של ארסנל Max Mallow, "Mikel Arteta Signs New Arsenal Contract Through 2027", Sports Illustrated, September 12, 2024
לארס בנדר

לארס בנדר (נולד ב-27 באפריל 1989 ברוזנהיים, בוואריה) הוא כדורגלן עבר גרמני בינלאומי, ששיחק בעמדת הקשר. ללארס אח תאום, סוון בנדר, כדורגלן עבר גם הוא. בנדר החל בקריירת הבוגרים שלו בקבוצת מינכן 1860, בשנת 2006, לאחר שעבר לפני כן במחלקות הנוער של קבוצות קטנות יותר - TSV בראננבורג ואונטראכינג. כבר בעונתו הראשונה, זכה בתואר "גביע פריץ וולטר", לפני כישרונות צעירים נוספים כמו מרקו מרין מבורוסיה מנשנגלדבך ואחיו התאום סוון. אחרי שלוש עונות במינכן 1860, חתם ב-18 באוגוסט 2009, על חוזה לשלוש שנים בלברקוזן. בעונתו הראשונה בבונדסליגה כבש את שערו הראשון והיחיד לעונה, במשחק נגד איינטרכט פרנקפורט. בעונתו השנייה במועדון, 2010-2011, הציפיות מלארס היו שיהיה שחקן מחליף לקישור הקבוצה, לאחר שלברקוזן צירפה את הקשר הוותיק והמנוסה מיכאל באלאק. אמנם, עם התקדמותה של העונה, לארס הציג יכולת מרשימה מעל המצופה במשחקים בהם שותף, מה שהקנה לו בהמשך את הכרטיס להרכב הפותח של המועדון. בנדר ביסס את עצמו כאחד משחקני המפתח של לברקוזן, ובאוגוסט 2015 קיבל את סרט הקפטן של באייר לברקוזן לאחר פרישתו מכדורגל של הקפטן הקודם סימון רולפס. לארס שיחק בכל נבחרות גרמניה הצעירות במהלך השנים, ואף היה שותף לזכייה של נבחרת גרמניה עד גיל 19 באליפות אירופה לגילאים הללו. הוא היה הזימון הראשון מאותו הסגל הצעיר, לנבחרת הגרמנית הבכירה. בספטמבר 2011, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, לאחר שנכנס כמחליף במקום עמיתו לקבוצה סימון רולפס, במהלך משחק הידידות נגד פולין שהסתיים בתיקו 2-2. בנדר זומן לסגל נבחרת גרמניה לטורניר הגמר של יורו 2012 בפולין ובאוקראינה. בשני המשחקים הראשונים של הטורניר בשלב הבתים, נכנס כמחליף בדקות האחרונות, בניצחונות 0–1 נגד פורטוגל ו-1–2 נגד הולנד. במשחק השלישי והאחרון של השלב, פתח בנדר בהרכב הנבחרת במקומו של ג'רום בואטנג המורחק, ואף כבש את שער הניצחון של גרמניה בניצחון 1–2 נגד דנמרק. אתר האינטרנט הרשמי של לארס בנדר מדיה וקבצים בנושא לארס בנדר בוויקישיתוף לארס בנדר, באתר Transfermarkt לארס בנדר, באתר Fussballdaten.de (בגרמנית) לארס בנדר, באתר Soccerway לארס בנדר, באתר WorldFootball.net לארס בנדר, באתר National Football Teams לארס בנדר, באתר FootballDatabase.eu לארס בנדר, באתר ESPN פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגלנים גרמנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
Burn It Down

Burn It Down הוא הסינגל הראשון ששוחרר מהאלבום Living Things של לינקין פארק. האלבום עצמו יצא ב-26 ביוני 2012. הסינגל Burn It Down פורסם עוד במרץ. חלקים שלו דלפו לרשת ולבסוף ב-16 באפריל 2012 יצא לאור השיר ביחד עם קליפ כתוביות. לאחר מכן שוחרר גם קליפ שנצפה 50 מיליון צפיות ביוטיוב (נכון ל-27 באפריל 2013). לקליפ הכתוביות יש מעל ל-15 מיליון צפיות (נכון ל-27 באפריל 2013). במהלך השיר נשמעים קטעים אלקטרונים ביחד עם שירתו של הסולן צ'סטר בנינגטון עד לדקה 2:28 בה הראפר מייק שינודה נותן קטע ראפ. בקליפ נראים חברי הלהקה במקום מסוים שנראה כאילו עבר שרפה ובמהלך הקליפ ישנן אבנים מעופפות שמתאספות בתקרה לרשת חשמלית כחולה ובחברי הלהקה משתנים מפעם לפעם לאש או לחשמל. #1 US Rock Songs #1 US Alternative Songs #1 US Hot Mainstream Rock Tracks #1 UK Rock #27 UK Singles #2 Canada: Alternative Rock #13 Canada: Active Rock #2 המצעד הגרמני #1 המצעד הלוקסמנבורגי #41 המצעד האוסטרלי #10 המצעד האוסטרי #8 המצעד הבלגי #37 המצעד הדני #47 המצעד הצרפתי #43 המצעד האירי #12 המצעד האיטלקי #7 המצעד היפני #50 המצעד המקסיקני #13 המצעד הניו זילנדי #10 המצעד הרוסי #28 המצעד הסקוטי #43 המצעד הספרדי #12 המצעד השווייצרי #29 המצעד הסלובקי מידע על היצירה "Burn It Down" באתר מיוזיק בריינז מידע על הסינגל "Burn It Down" באתר מיוזיק בריינז מידע על היצירה "Burn It Down" באתר Discogs סרטון השיר "Burn It Down" באתר יוטיוב
אליפות ברית המועצות בהוקי קרח

אליפות ברית המועצות בהוקי קרח (ברוסית: Чемпионат СССР по хоккею с шайбой) הייתה האליפות הסובייטית בהוקי קרח, שהתנהלה בין השנים 1946–1991. לאחר מלחמת העולם השנייה, הוועדה הסובייטית לספורט ותרבות הגוף (Всесоюзный комитет по физической культуре и спорту) החליטה לארגן ליגת הוקי קרח, לאחר שעד שנות ה-40 הוקי קרח לא טופח במדינה, שהעדיפה עליו את הבנדי. האליפות הראשונה נערכה בשנת 1946. ב-1992, עם תחילת פירוק ברית המועצות, שמרה הליגה על המבנה שלה והפכה לשנה אחת לאליפות חבר המדינות. לאחר עונה אחת פורקה הליגה. המועדונים הרוסים, שהיוו את שלד הליגה, הפכו לחלק מליגת ההוקי הבינלאומית שהפכה מאוחר יותר לאליפות רוסיה בהוקי קרח. במשך התקופה מספר הקבוצות בליגה העליונה עלה מ-10 בשנות ה-40 עד ל-15 בתחילת שנות ה-90. הקבוצות ממוסקבה שלטו בליגה, ולמעשה זכו בכל תוארי האליפות. רק 3 פעמים קבוצות מחוץ למוסקבה הגיעו למקום השני. הקבוצה הדומיננטית בליגה לאורך מרבית שנות קיומה הייתה צסק"א מוסקבה, שזכתה ב-32 אליפויות. בינואר 1950 בעקבות תאונה אווירית נספו כמעט כל שחקני קבוצת "ו.ו.ס מוסקבה". למרות האסון הקבוצה השתקמה וזכתה ב-3 אליפויות בתחילת שנות ה-50. הוקי קרח ברוסיה כל זוכות המדליות באליפויות ברית המועצות (אורכב 07.02.2018 בארכיון Wayback Machine)
הצבא האדום מוסקבה (הוקי קרח)

"הצבא האדום" מוסקבה (ברוסית: Красная Армия) הוא שמה של קבוצת הוקי קרח, המהווה קבוצת הנוער של צסק"א מוסקבה. הקבוצה מעלה שחקנים לקבוצה הבוגרת וברשותה זכייה באליפות ליגת ההוקי לצעירים לעונת 2010/2011 וסגנות-אליפות בעונת 2011/12. הקבוצה הוקמה ב-26 במרץ 2009 עם הקמת ליגת ההוקי קרח הרוסית לצעירים. ב-3 ביולי 2009 נבחר שם הקבוצה כ"הצבא האדום". עד אז שם הקבוצה היה "צסק"א-2". משחק הבכורה נערך ב-4 בספטמבר 2009 מול קבוצת נוער של דינמו מוסקבה, שבמהלכו נחלה הקבוצה תבוסה צורבת - 2:6. בעונת 2010/2011 הייתה הקבוצה לאלופת הליגה לאחר שהביסה את האלופה מהשנה הקודמת, סטאלני ליסי מגניטוגורסק וזכתה בגביע חרלמוב לעיני 4,500 צופים. הקבוצה העפילה לאחר מכן לגמר פלייאוף הליגה בעונות 2011/2012, 2013/2014 ובעונת 2016/2017. בעונת 2021/2022 הקבוצה השיגה שיא היסטורי בליגה כשצברה 23 ניצחונות בעונה הסדירה והעפילה לגמר גביע חרלמוב. אליפות MHL / גביע חרלמוב: זכייה: 2011, 2017 גמר: 2012, 2014, 2022 גביע העולם לקבוצות נוער: זכייה: 2011, 2017 אתר האינטרנט הרשמי של הצבא האדום מוסקבה
לאדה טוליאטי (הוקי קרח)

מועדון ההוקי לאדה טוליאטי (ברוסית: Хоккейный клуб «Лада» Тольятти) הוא קבוצת הוקי קרח מהעיר טוליאטי שהוקמה ב-1976. עד 1989 הקבוצה נקראה טורפדו. משנת 2010 ועד עונת 2017/2018 הקבוצה התמודדה בליגת המשנה הרוסית בהוקי קרח. מעונת 2018/2019 תשתתף בליגת VHL. הספונסר הראשי של הקבוצה הוא ענק הרכב הרוסי אווטוואז. הקבוצה הוקמה ב-1976, ושיחקה מספר עונות בליגות התחתיות של אליפות ברית המועצות בהוקי קרח. בעשור האחרון של המאה ה-20, הקבוצה החלה לצבור תארים, כאשר זכתה פעמיים באליפות ליגת ההוקי הבינלאומית (הליגה של חבר המדינות), ב-1994 וב-1996. ב-1997 הקבוצה אף זכתה בגביע האירופי, הגביע החשוב ביותר למועדונים באירופה באותה תקופה. לאדה טוליאטי הייתה הקבוצה האזורית הראשונה ברוסיה שזכתה באליפות המדינה בהוקי קרח, לאחר שעד 1994 כל זוכות האליפות בברית המועצות וברוסיה היו קבוצות ממוסקבה. ב-2005 פקד את הקבוצה משבר כלכלי שגרם לעזיבת 16 משחקניה. למרות זאת, עם סגל משני שקובץ בחופזה, הצליחה הקבוצה לזכות ב-2006 בגביע הקונטיננטלי - הגביע המשני של אירופה. הקבוצה הצטרפה לליגת ה-KHL עם הקמתה ב-2008, אך כיוון ששיחקה באולם קטן בן 2900 מושבים בלבד הודחה מהליגה ב-2010 ושיחקה בליגה המשנית. היא שבה ל-KHL בעונת 2014/15 עם פתיחתו של האולם הביתי החדש שלה, לאדה ארנה. אך הודחה ממנה לאחר 3 עונות בשל חוסר עמידתה בתנאי הליגה וחזרה לליגת VHL. אליפות רוסיה בהוקי קרח: 1994, 1997 גביע אירופה: 1996/97 הגביע הקונטיננטלי בהוקי קרח: 2006 גביע רוסיה בהוקי קרח: 1994 לאדה טוליאטי (כדורגל) מדיה וקבצים בנושא לאדה טוליאטי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של לאדה טוליאטי לאדה טוליאטי, ביישום טלגרם
מיניקס

מיניקס היא מערכת הפעלה דמוית-יוניקס בקוד פתוח המבוססת על ארכיטקטורת Microkernel. אנדרו ס. טננבאום כתב את מערכת ההפעלה הזו לשימושים לימודיים; כמו כן, מיניקס סיפקה השראה לכתיבתה של לינוקס. טננבאום חיבר את מיניקס באוניברסיטה החופשית של אמסטרדם כדי להדגים את העקרונות שבספרו Operating Systems: Design and Implementation‏ (1987). תמצית הקוד בן 12,000 השורות של הליבה, מנהל הזיכרון, ומערכת הקבצים נמצא בספר. מיניקס כתובה רובה בשפת C. טננבאום פיתח את מיניקס לתאימות עם המיקרו-מחשבים IBM PC ו-IBM PC/AT שהיו זמינים באותו זמן. מיניקס בגרסה 1.5 אף הוסבה למעבד Motorola 68000, דבר שאיפשר תאימות עם פלטפורמות מחשבים פופולריות כגון Atari ST, Amiga, אפל מקינטוש, ו־Sun SPARC. אך נפוצותו של Motorola 68000 פחתה, ומיניקס בגרסה 2.0 היה שוב זמין אך ורק עבור ארכיטקטורת x86. באוקטובר 2005 יצאה גרסה 3 של מיניקס. עקרונות העיצוב שטננבאום בחר למיניקס השפיעו רבות על החלטות העיצוב שלינוס טורבאלדס בחר עבור לינוקס. טורבאלדס השתמש במיניקס והעריך אותה, אך העיצוב שלו היה שונה מארכיטקטורת מיניקס בצורה משמעותית, בעיקר בשימוש בליבה מונוליתית במקום ב-microkernel. בזמן פיתוחו, הרישיון של מיניקס היה די חופשי; דמי הרישיון היו נמוכים מאוד בהשוואה למערכות הפעלה אחרות. למרות שטננבאום רצה שמיניקס תהיה זמינה ככל הניתן עבור סטודנטים, המו"ל שלו לא היה מוכן להציע חומר הניתן להעתקה בקלות (כמו קוד מקור), ולכן, כפשרה, ייושם רישיון מגביל שדרש דמי רישוי נומינליים (הספר של טננבאום היה כלול במחיר). צעד זה מנע את השימוש במיניקס לבסיס מערכת תוכנה חופשית המופצת בחינם, והוביל מפתחי תוכנה מתנדבים לתרום לפיתוח מערכות הפעלה כמו לינוקס ו-FreeBSD. באפריל 2000, מיניקס הפכה לקוד פתוח תחת רישיון BSD, אך עד אז מערכות הפעלה אחרות עלו על יכולותיה, והיא נותרה מערכת הפעלה עבור סטודנטים וחובבים. מדיה וקבצים בנושא מיניקס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מיניקס (באנגלית) Minix1.hampshire.edu עוד על מיניקס מיניקס למחשבים נישאים ולמכשירי כף-יד היסטוריית מיניקס מאת אנדרו טננבאום לינוס ואנדרו מדברים על מיניקס מיניקס תחת רישיון BSD קוד מקור למהדר של מיניקס comp.os.minix - the Minix Usenet newsgroup
טקסון לזרוס

טקסון לזרוס הוא כינוי בטקסונומיה והפלאונטולוגיה לשם טקסון מאובן השייך לתקופה מאוחרת יותר מהתקופה האחרונה שידוע שבה נכחד, כך שהמדע טעה בגילו ולעיתים הטקסון אף קיים בימינו. התופעה נקראת על שם לזרוס מהברית החדשה שחזר לתחייה לאחר מותו. נהוג להבחין בבחינת המאובנים בין טקסון לזרוס לבין מצב שבו המאובן המאוחר רק דומה לקודמו אך אינו זהה לו, שכן אז יכול להיות שהוא התפתחות אבולוציונית חדשה. מין שמזוהה כעוקב לכאורה אחרי מין שנכחד, נקרא מין לזרוס, שחלק מהטקסונים שרדו עד ימינו, כשם מכונים מאובנים חיים. לעיתים המדע שוגה בגיל הטקסונים מאחר שההכחדה שקדמה למאובן שנמצא לא הכחידה את כל הפרטים אלא את רובם ומיעוטם שרד עידנים אחר כך, עד שנכחד אף הוא. הסבר נוסף הוא שהמאובן נכחד בפרק הזמן קדום ממה שהסיקו מאחר שתנועות טקטוניות הזיזו את שכבתו אל שכבת סלעים בגיל קדום או מאוחר ממנו. מאובנים חיים ערך זה הוא קצרמר בנושא גאולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.