מילאנו – סן רמו

מילאנו – סן רמו הוא מרוץ אופניים חד-יומי אשר פותח את עונת המרוצים הקלאסיים באירופה ועל כן נקרא גם "לה פרימוורה" (האביב). המרוץ, המתקיים בריביירה האיטלקית, לאורך החוף הצפוני של הים הליגורי, נחשב למרוץ החד-יומי הארוך ביותר. הוא נמנה עם חמשת המרוצים הקלאסיים החשובים ביותר, הנקראים גם "חמשת המונומנטים". יצירתו של המרוץ החלה בשנת 1906 עת חברו יומון הספורט האיטלקי הגאזטה דלו ספורט וגורמים אשר חפצו לפרסם את הריביירה האיטלקית, ובעקבות הצלחת הטור דה פראנס בצרפת, החליטו ליצור מרוץ אופניים באיטליה. המרוץ הראשון יצא לדרך בשנת 1907 בהשתתפות 36 רוכבים אשר זינקו ממילאנו והמנצח אשר הגיע ראשון לסן רמו היה הרוכב הצרפתי לוסיין פטי-ברטון. מייסד ומארגן המרוץ היה אאוגניו קוסטמניה. המרוץ אשר מוזנק מדי שנה, בשבת השלישית של חודש מרץ, התקיים כבר 113 פעמים. השנים היחידות בהן לא התקיים המרוץ (בשל מלחמה) הן: 1916, 1944 ו-1945. הרוכבים האיטלקיים, להם נחשב ניצחון במרוץ זה כשיא בקריירה שלהם, זכו ב-51 פעמים מתוך ה-115. ב-1910 נערך המרוץ בתנאי מזג אוויר קיצוניים של סופת שלגים. מתוך 63 רוכבים שזינקו למרוץ סיימו שבעה רוכבים בלבד. המנצח, אז'ן כריסטוף, אושפז מיד בסיום המרוץ ושהה במרפאה פרטית במשך כחודש לאחר המרוץ. ב-1928 קוסטנטה ג'יררדניו מנצח בפעם השישית במרוץ ומשלים השג של 11 פעמים על פודיום המנצחים ב-12 השנים שמ-1917. ב-1946 נערך המרוץ שוב לאחר שב-1944 וב-1945 המרוץ בוטל עקב מלחמת העולם השנייה. המועמד המוביל לפני המרוץ היה ג'ינו ברטלי. פאוסטו קופי יצא לבריחה כבר אחרי 50 קילומטרים, פעולה שנחשבה כחסרת סיכוי. למרות זאת, הצליח קופי לשמור על יתרונו ואף להגדילו וניצח במרוץ 14 דקות לפני המקום השני. מרוץ זה היה פתיחתה של היריבות הגדולה בין קופי לברטלי אשר פילגה את אוהדי הספורט באיטליה לשני מחנות. ב-1954 שודר המרוץ בפעם הראשונה בטלוויזיה. ניצח הבלגי ריק ון סטנברגן לאחר שניצח במיאוץ הסיום רוכבים מנוסים דוגמת קופי, ברטלי ובובה. ב-2024 ניצח הבלגי יספר פיליפסן בשיא מהירות חדש – 46.113 קמ"ש ושבר את השיא שנקבע ב-1990 על ידי האיטלקי ג'אני בוניו, 45.806 קמ"ש. מרוץ מילאנו–סן רמו נחשב כמרוץ מישורי בדרך כלל. במרוץ, אשר נמשך כיום בין 280 ק"מ עד 300 ק"מ (קיימים שינויים קלים במסלול מדי שנה), קיימות מספר עליות מפורסמות. העלייה הגדולה ביותר היא מעבר הטורקינו, הנמצא באמצע הדרך (בק"מ ה-143). מעבר זה נחשב ברוב שנות המרוץ כמכשול העיקרי, אבל ברבות השנים, הצליחו רוכבים רבים לצמצם בהמשך המרוץ את הפערים שנוצרו על הטורקינו. על מנת ליצור מכשולים נוספים לרוכבים נוספו לקראת סיום תווי המרוץ חמש גבעות אשר מכונות ה"קאפי". שתי הגבעות הבולטות ביותר בחשיבותן להתפתחות המרוץ הן הגבעה עליה נמצאת עיירת החוף צ'יפרסה, אשר נמצאת כ-22 ק"מ לסיום, ואשר נוספה למרוץ ב-1982 וגבעת הפוג'ו די סן-רמו, אשר נמצאת כ-6 ק"מ לסיום, ואשר נוספה גם היא (בשנת 1960), כדי ליצור עניין במרוץ לקראת סיומו. שתי הגבעות האחרונות משמשות תמיד להתקפות של רוכבים אשר מנסים לברוח מדבוקת הרוכבים ולהימנע ממאוץ המוני בסיום. למרות ניסיונות בריחה אלו, חלק מהמרוצים מסתיימים במאוצים המוניים. בלגיה אדי מרקס – שבעה ניצחונות הממלכה האיטלקית קוסטנטה ג'יררדניו – שישה ניצחונות איטליה ג'ינו ברטלי – ארבעה ניצחונות גרמניה אריק צאבל – ארבעה ניצחונות איטליה פאוסטו קופי – שלושה ניצחונות בלגיה רוז'ה דה ולאמינק – שלושה ניצחונות ספרד אוסקר פריירה – שלושה ניצחונות 1998 – גרמניה אריק צאבל 1999 – בלגיה אנדרי צ'מיל 2000 – גרמניה אריק צאבל 2001 – גרמניה אריק צאבל 2002 – איטליה מריו צ'יפוליני 2003 – איטליה פאולו בטיני 2004 – ספרד אוסקר פריירה 2005 – איטליה אלסנדרו פטאקי 2006 – איטליה פיליפו פוצאטו 2007 – ספרד אוסקר פריירה 2008 – שווייץ פביאן קנצ'לרה 2009 – בריטניה מרק קוונדיש 2010 – ספרד אוסקר פריירה 2011 – אוסטרליה מת'יו גוס 2012 – אוסטרליה סיימון גרנס 2013 – גרמניה ג'רלד צ'יולק 2014 – נורווגיה אלכסנדר קריסטוף 2015 – גרמניה ג'ון דגנקולב 2016 – צרפת ארנו דמאר 2017 – פולין מיכל קוויאטקובסקי 2018 – איטליה וינצ'נצו ניבאלי 2019 – צרפת ז'וליאן אלאפיליפ 2020 – בלגיה ווט ואן ארט 2021 – בלגיה יספר סטויבן 2022 – סלובניה מאטיי מוחוריץ' 2023 – הולנד מתייה ואן דר פול 2024 – בלגיה יספר פיליפסן מדיה וקבצים בנושא מילאנו – סן רמו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מילאנו – סן רמו (באיטלקית ובאנגלית) היסטוריה של המרוץ Letter From a Tunnel, אתר pezcyclingnews, ‏18 במרץ 2009