laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
גטו קולוז'וואר

גטו קולוז'וואר (Kolozsvár Ghetto) הוא אחד הגטאות הפחות ידועים מתקופת השואה. הגטו הוקם בשנת 1944 בעיר קולוז'וואר שבטרנסילבניה (אז בממלכת הונגריה, כיום ברומניה). בגטו רוכזו יהודי מחוז קלוז', ותוך חודש הוא חוסל עם שליחתם להשמדה במחנה ההשמדה אושוויץ. תהליך כינוס היהודים בגטו החל ב־3 במאי 1944, פחות מחודשיים לאחר שהוורמאכט הגרמני הציב בהונגריה ממשלת בובות ב־19 במרץ, והסתיים תוך שבוע. היהודים כונסו במפעל הלבנים "איריס" בחלקה הצפוני של העיר. הגטו הורכב בעיקר מצריפים אשר שימשו לייבוש לבנים ואריחים, ולמעשה לא היו בו כל שירותים עבור כ־18,000 היהודים שרוכזו בו מכל מחוז קלוז'. ריכוז היהודים התבצע על ידי השלטונות המקומיים ורשויות המשטרה בשיתוף פעולה עם יועצי ה־SS. הגטו היה נתון לפיקודו של לאסלו אורבן, מפקד המשטרה של העיר. ניהולו הפנימי הופקד בידי יודנראט. כבגטאות אחרים בהונגריה, יהודים עונו על ידי המשטרה כדי שיגלו היכן החביאו את חפצי הערך שלהם. הגטו חוסל בשישה משלוחים למחנה ההשמדה אושוויץ. להלן תאריכי מעבר המשלוחים בתחנת הרכבת של קושיצה ומספר היהודים בכל רכבת: 25 במאי - 3130 29 במאי - 3417 31 במאי - 3270 2 ביוני - 3100 8 ביוני - 1784 9 ביוני - 1447 רנדולף ל. ברהם, קולוז'וואר, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך III, עמ' 347–349), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) קולוז'וור (Kolozsvár), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם גטו קולוז'וואר באתר יד ושם מזכרונותיו של אלכסנדר מרטון על חיי היום יום בגטו קולוז'וואר, מתוך ספרו "186 המדרגות", באתר יד ושם מזכרונותיו של אלכסנדר מרטון על המעבר לגטו קולוז'וואר, מתוך ספרו "186 המדרגות", באתר יד ושם Death trains in 1944: the Kassa list יצא מהגטו בערב חג השבועות - 27 במאי, בו הוסעו משפחת מיכלוביץ' משושלת חסידות ראדוויל, הגיע לאושוויץ בט' בסיוון - 31 במאי. יצא מהגטו ב-6 ביוני (על פי עדותו של אוליבר לוסטיג) ערך זה הוא קצרמר בנושא השואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ריקוד המוות

המונח "ריקוד המוות" מפנה לכאן. אם הכוונה למשמעות אחרת, ראו ריקוד המוות (פירושונים). ריקוד המוות (בצרפתית: La Danse Macabre; באיטלקית: La Danza Macabra) הוא מוטיב אמנותי המציג אלגוריה לאוניברסליות של המוות, שאינו מבדיל בין בני מעמדות שונים. מוטיב זה בא לידי ביטוי בעשרות יצירות אמנות ובהן ציורים, תחריטים ושירים, והוא ממשיל את המוות לריקוד עם שלדים. מוטיב ריקוד המוות זכה לפופולריות באירופה של שלהי ימי הביניים. מוטיב ריקוד המוות נפוץ באירופה במאה ה-15. היצירה המתועדת המוקדמת ביותר בז'אנר מתוארכת לשנת 1424–1425. תקופה זו באירופה מאופיינת כתקופת התאוששות לאחר מאורעות המאה ה-14, שהמרכזי בהם הוא מגפת המוות השחור שחיסלה כשליש מאוכלוסיית אירופה. יצירות ריקוד המוות המשיכו להיות פופולריות במאה ה-16, והמוטיב זכה לאזכורים על ידי אמנים מפורסמים כמו פיטר ברויגל האב והנס הולביין. מדימויי השלדים ביצירות אלו התפתחה לימים ההאנשה של מלאך המוות כשלד נושא חרמש, המוכר גם בכינויו "Grim Reaper" ("הקוצר הקודר"). היצירות מציגות שלדים (או גופות במצב מתקדם של ריקבון) מרקדים או מנגנים (בדרך כלל בכינור), לרוב כשהם אוחזים בידיהם של בני אדם חיים. השלדים מוצגים כמי שמזמינים אנשים מכל שכבות החברה לרקוד אל מותם, לעיתים מושכים דמות בידה ממיטת חוליה, או מרקידים את החיים מסביב לקבר פעור. מספר דמויות חוזרות ביצירות ריקוד המוות: המלך, האפיפיור, הילד החולה, האיכר או בעל המלאכה, הקבצן והטרובדור. לעיתים, היצירה מכילה דיאלוגים קצרים בין המוות לבין כל אחד מקרבנותיו. המוטיב הוא אלגוריה לאוניברסליות של המוות. בין אם בחייהם היו בעלי שררה, בעלי ממון, עניים מרודים או אנשי דת חסודים, סופם של כל האנשים למות, והמוות מאחד את כולם. האלגוריה מבקשת להזכיר למאמין הנוצרי את שבריריות החיים מול הוודאות של המוות, ואת ההבל שבהנאות ארציות כמו גאווה, מעמד ועושר. שלא כמו יצירות אחרות מסוגת ממנטו מורי, בריקוד המתים קיים מימד גרוטסקי-קומי בולט, שכמו מעודד את הצופה להשלים בחיוך עם מותו שלו, ולהצטרף לבדיחה על חשבונו. מוטיב ריקוד המוות מוזכר ומהדהד ביצירות מודרניות רבות, לעיתים בפרשנות חדשה. כך למשל, פליקס נוסבאום, צייר יהודי גרמני, צייר את מחול המוות מתוך מחנה השמדה. דוגמה חשובה נוספת היא הפואמה הסימפונית לתזמורת הנקראת "ריקוד המוות", אותה כתב המלחין הצרפתי קאמי סן-סנס בסוף המאה ה-19. בסיפור "מחולת המוות או הנאהבים והנעימים" של עגנון מתפרץ בן הפריץ לחתונת זוג יהודי, רוצח את החתן וחוטף את הכלה. לאחר זמן קצר נערך טקס נישואיהם, אך החתן המת מופיע בטקס, והכלה יוצאת עמו במחול, עד שהיא נופלת מתה גם היא. הסרט "החותם השביעי" של אינגמר ברגמן מסתיים בריקוד של הדמויות עם המוות. המוות בא לקרדינל (1455–1458) "מחול המוות" (1945) מאת יעקב פינס, חיתוך עץ ותחריט עץ "מחול המוות 1917-1914", מדליה שיצר לודוויג גיס מחול המוות, ציור מעשה ידי פליקס נוסבאום ממנטו מורי האנשה של המוות ואניטאס מדיה וקבצים בנושא ריקוד המוות בוויקישיתוף ביצוע ליצירה "מחול המוות" מאת קאמי סן-סנס באתר יוטיוב, מנצח: לאופולד סטוקובסקי ריקוד המוות: מלאך המוות בנצרות (מאות תמונות בשחור לבן וצבע), בליווי מחול המוות (Danse Macabre Opus 40) של Saint Saens. ריקוד המוות, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מחול המוות, דף שער בספרייה הלאומית
פלונטר (משחק)

פלונטר (במקור Twister) הוא משחק קופסה של חברת המשחקים האמריקאית מילטון ברדלי. המשחק, שהומצא בארצות הברית בשנת 1966, כולל מספר אביזרים: סדין שבו מספר עיגולים בצבעים אדום, צהוב, כחול וירוק, ולוח עם מחוג שעליו מצוירות ארבע הגפיים ותחת כל אחת מהן ארבעת הצבעים. משתתף שאינו נמצא על הסדין מסובב את המחוג, וכך נבחר אחד מן הצבעים ואחת מן הגפיים, שאותה צריכים המשתתפים (כל אחד בתורו) להניח על עיגול בצבע הנבחר. כאשר משתתף שעל הסדין נופל, הוא יוצא מן המשחק, והמנצח הוא המשתתף שנשאר אחרון. המשחק קרוי על שם הפלונטר שנוצר במהלכו כתוצאה מהסתבכות ידיהם ורגליהם של המשתתפים שעל הסדין זו בזו. המשחק פופולרי במסיבות תיכון וקולג', כדרך לשבור את הקרח ולקרב בין אנשים, היות שהוא מספק תירוץ למגע וקרבה פיזית בין זרים אשר משחקים את המשחק יחד. מדיה וקבצים בנושא פלונטר בוויקישיתוף אתר המשחק הרשמי של חברת האסברו המשחק פלונטר באתר קודקוד איך משחקים בפלונטר, מתוך אתר יוטיוב (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא משחקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אקסקליבר

אקסקליבר (גם קליבורן או קלדבולך; באנגלית עתיקה: Excalibur, "חותך פלדה"; בוולשית: Caledfwlch) היא החרב האגדית של המלך ארתור. היא מוזכרת פעמים רבות בהקשר של העצמאות של בריטניה הגדולה. ישנן גרסאות על פיהן אקסקליבר היא החרב באבן, המופיעה בסיפורים מימי הביניים (מה שמוכיח את יחוסו של המלך ארתור); באגדות המלך ארתור, סופר שהחרב אקסקליבר ניתנה במתנה לאותר פנדרגון, אולם הוא איבד אותה ועל פי גרסאות אחרות איבד את היכולת להנות מסגולותיה כשחמד את איגריין, אשתו של אציל אחר, ובעת מותו במהלך קרב נעץ אותה באבן, כשנקבע שרק השליט הראוי למשול בבריטניה באמת, יוכל לשלוף אותה מהאבן. לאחר שנים הצליח בנו, ארתור, לשלוף את החרב מהאבן וכך הפך למלכה של בריטניה. על פי "מותו של ארתור" (אנ') מאת תומאס מלורי, קיבל ארתור את החרב מגבירת האגם שבאי הקסום אבלון. גבירת האגם סיפרה לארתור שהחרב חושלה עבורו, ובבוא הזמן היא תדרוש ממנו משאלה תמורתה. מרלין אמר לארתור שכל עוד החרב תהיה איתו, הוא לא ידמם גם אם ייפצע - וכך אכן היה. לאחר קרב קמלן ציווה ארתור על נושא כליו, בדיוור, להשליך את החרב לאגם. יד הושטה מן המים ותפסה את החרב, וארתור שט באגם אל אבלון, שם מת. בסרט הקולנוע האפי-פנטסטי "אקסקליבר", החרב אקסקליבר היא חרב קסומה שחושלה בידי הדרקון ומשמשת כחרב בסלע. אקסקליבר היא בעלת יכולת לשבור כל כלי נשק ולחדור כל שריון, כולל את שריון הלוחות המכושף שהעניקה מורגן לה פיי לבנה מורדרד. בסיום הסרט משליך סר פרסיבל את החרב לאגם שם היא נלקחת על ידי הגבירה של האגם. בסדרת הספרים "הסודות של ניקולס פלמל בן האלמוות" מופיעות חרבות כוח, בהן אקסקליבר חרב הקרח. בסדרת הטלוויזיה "מרלין" אקסקליבר היא חרב, שחושלה על ידי הדרקון האגדי קילגארה, וניתנה למלך ארתור על ידי מרלין הקוסם הצעיר, כיוון שהחרב הייתה רבת עוצמה מרלין היה צריך להחביא אותה במקום שאף אחד לא יוכל למצוא, לכן נעץ אותה באבן בעזרת קסם. על שם החרב קרוי מלון אקסקליבר בלאס ווגאס. בספר "ערפילי אבלון" מוזכר שהחרב עשויה מברזל מטאוריטי. מדיה וקבצים בנושא אקסקליבר בוויקישיתוף אקסקליבר, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית) בספר "ההיסטוריה של מלכי בריטניה" לבנה ליטני, המיתולוגיה הבריטית, תל אביב: מפה, 2005, עמ' 166 לבנה ליטני, המיתולוגיה הבריטית, תל אביב: מפה, 2005, עמ' 235 ערך זה הוא קצרמר בנושא מיתולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פיליפ חוזה פארמר

פיליפ חוזה פארמר (באנגלית: Philip José Farmer‏; 26 בינואר 1918 - 25 בפברואר 2009, אינדיאנה) היה סופר מדע בדיוני אמריקאי. פארמר פרסם את סיפורו הראשון "נאהבים" בשנת 1952, ועליו זכה בפעם הראשונה בפרס הוגו. זכה בפרס פעמיים נוספות על ספרו "Riders of the Purple Wage" (בשנת 1968) ועל ספרו "לך אל גופיך הפזורים" (1972), שהוא הספר הראשון בסדרת עולם הנהר. סדרה ידועה נוספת פרי עטו היא הטרילוגיה "בורא העולמות". ב-2001 היה הסופר ה-19 שזכה בפרס ה"גרנד מאסטר" (הקרוי החל מ-2002 פרס דיימון נייט), פרס מפעל חיים, המחולק החל מ-1975 לסופר מדע בדיוני אחד, פעם בשנה או שנתיים, לצדו של טקס חלוקת פרס נבולה. נאהבים עולמיום, 1985, יצא בעברית בהוצאת עם עובד, 1988, בתרגומה של מירה הלפרין. לך אל גופיך הפזורים, יצא בעברית בהוצאת לדורי, בתרגומה של שלומית קדם (בשם "לך אל גופותיך הפזורים"), וכן באודיסיאה, 2002, בתרגומו של אסף כהן ספינת הנהר המופלאה, 1971, יצא בעברית בהוצאת אודיסיאה, 2002, בתרגומו של אסף כהן. התבנית האפלה, 1977, יצא בעברית בהוצאת אודיסיאה, 2002, בתרגומו של אורי שגיא. המבוך הקסום, 1977, יצא עברית בהוצאת אודיסיאה, 2004, בתרגומו של עמית קלינג. בורא העולמות (עם עובד) שערי הבריאה (עם עובד) יקום פרטי (עם עובד) מדיה וקבצים בנושא פיליפ חוזה פארמר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פיליפ חוזה פארמר (באנגלית) פיליפ חוזה פארמר, ברשת החברתית Goodreads הספרים של פיליפ חוזה פארמר, באתר "סימניה" פיליפ חוזה פארמר, באתר "Find a Grave" (באנגלית) כתבי פיליפ חוזה פארמר בפרויקט גוטנברג (באנגלית) פיליפ חוזה פרמר (1918-2009), דף שער בספרייה הלאומית רשימת זוכי הפרס החל מ-1975 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ג'וקר

ג'וקר (אנגלית: Joker) הוא קלף משחק מיוחד שנמצא ברוב חפיסות הקלפים המודרניות או במשחקי מה-ג'ונג. לרוב ישנם שני ג'וקרים בכל חפיסה. בחלק ממשחקי הקלפים, ייחודו של הג'וקר הוא בכך שהוא יכול לייצג כל אחד משאר קלפי החבילה, לפי בחירת השחקן. במשחקים אחרים, מוציאים את הג'וקרים מהחבילה והם אינם משתתפים במשחק. איורי הג'וקרים מגוונים ומשתנים בהתאם ליצרן החפיסה ובהתאם לתקופה בה יוצרו. לעיתים קרובות מופיע הג'וקר בדמות ליצן החצר. לעיתים מופיעה על הקלף האות S על גבי האות U, דבר שמפורש תכופות באופן שגוי כסימן $ (סימן דולר). הג'וקר מושווה לעיתים תכופות לקלף "השוטה" מתוך קלפי טארוט. דמות האויב של באטמן – "הג'וקר" מבוססת על פי קלף משחק זה.
טנסי (נהר)

נהר טנסי (באנגלית: Tennessee River) הוא אחד מן הערוצים המזינים את נהר אוהיו. אורכו כ-1,046 ק"מ והוא זורם בחלקה הדרום מזרחי של ארצות הברית, בעמק טנסי. אחד משמותיו של הנהר בעבר היה נהר צ'רוקי. מקורותיו של הנהר בנחלים היורדים מהרי האפלצ'ים. הנהר עצמו נוצר ממפגש של הנהרות הולסטון והנהר הצרפתי הרחב (French Broad River) בצידה המזרחי של העיר נוקסוויל. מנוקסוויל הנהר זורם דרום-מערבה, דרך מזרח טנסי לעבר צ'טנוגה, שם הוא חוצה את הגבול לאלבמה. הנהר זורם בעיקול גדול בצפונה של אלבמה, שם הוא מהווה את ההגבול הטבעי בין המחוזות לודרדייל וקולברט. לאחר מכן עולה הנהר צפונה על גבול מדינת מיסיסיפי ונכנס שוב לטנסי. מנקודה זו הנהר מהווה למעשה את הגבול הגאוגרפי בין מרכז טנסי למערבה. סמוך למפגש הגבולות בין טנסי, אלבמה ומיסיסיפי יוצאת מן הנהר תעלת טנסי-טומברידג', אשר הפכה את נהר טומברידג' לתעלה המקשרת בין נהר טנסי לנמל מוביל באלבמה, על חוף מפרץ מקסיקו. תעלה זו קיצרה במאות קילומטרים את נתיב השיט מנהר טנסי למפרץ מקסיקו. הקטע האחרון בנהר טנסי הוא בגבולות מדינת קנטקי, הוא נשפך לתוך נהר אוהיו בעיר פדוקה שבקנטקי. ערוץ נהר הטנסי עבר שינויים גדולים בשמונים השנים האחרונות. בין שנות העשרים לשנות השישים של המאה ה-20 נבנו על הנהר והערוצים המזינים אותו 49 סכרים, רובם בידי רשות עמק טנסי. הסכרים על ערוץ הנהר נועדו להפקת חשמל, לאפשר שיט בטוח במעלה הנהר ולמנוע הצפות בעונות הגשומות. על הנהר תשעה תאי שיט המאפשרים לספינות לעקוף את הסכרים בדרכן. דוברות עד למשקל של 1,500 טון יכולות לשוט במעלה הנהר. נהר הטנסי ידוע בשפע ובמגוון הדגה שבו, בנהר כ-240 סוגי דגים שונים. יחד עם זאת, חלקו התחתון של הנהר, חשוף לסכנת זיהום ורבים ממיני בעלי החיים באזור נמצאים בסכנת הכחדה. לאורך נהר הטנסי קיימת גם אוכלוסיית הצדפות המגוונת ביותר בצפון אמריקה. מדיה וקבצים בנושא טנסי בוויקישיתוף סקר נהר טנסי של השירות הגאולוגי האמריקאי תיאור נתיב נהר טנסי במדינת אלבמה טנסי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
פסל

האם התכוונתם ל... פַּסָּל (מקצוע) – אמן היוצר פסלים פֶּסֶל (יצירה) – ייצוג תלת־ממדי של אדם או בעל חיים שנוצר בדרך כלל כתוצאה מפיסול, גילוף או יציקה של חומרים עמידים שונים פּיסוּל – ענף בתחום האמנות בו יוצרים פסלים פַּסָּל (קבוצת כוכבים) – קבוצת כוכבים בשמי הדרום פְּסֶל (נהר) – נהר הזורם ברוסיה ובאוקראינה ונשפך לנהר דנייפר אישים משה פסל (יליד 1989) – שדרן רדיו, פרשן טלוויזיה וחבר הכנסת משה פסל (קצין) – קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, מפקד חטיבת אלכסנדרוני ציונה פסל (ילידת 1942) – עורכת דין ישראלית ופעילה חברתית בתחום קידום מעמד האישה
מצד מחמל

מצד מחמל נמצא על שפת המצוק הצפוני של מכתש רמון, בקצהו העליון של "מעלה מחמל", והוא חלק מ-"דרך הבשמים" העוברת בין פטרה לעבדת. מעלה מחמל הוא הקטע התלול, שבו מתגברת דרך הבשמים על המכשול הטבעי העיקרי בדרכה, המצוק הצפוני של מכתש-רמון. המעלה הוא שביל צר, שאורכו כ-200 מטר, העולה למצד מחמל, שבראש המצוק. מעלה זה הוא הקשה בקטעי דרך הבשמים ורוחבו הממוצע הוא מטר אחד, הוא מחייב הליכה בשורה עורפית הן של אנשים והן של בהמות משא. ייתכן שהעבודה היסודית של סיקול השביל והתאמתו לתנועת שיירות שוטפת נעשתה בידי הרומאים, ששיפרו את התוואי הנבטי הקדום. האתר נסקר לראשונה בשנת 1937 על ידי ג'ורג קירק, אשר היה גם הראשון שסקר את מעלה מחמל. בשנת 1960 נסקר האתר על ידי בנו רותנברג ומרדכי גיחון. בשנת 1965 נערכה במקום חפירת בדיקה על ידי ארכאולוג מחוז הנגב ברשות העתיקות, רודולף כהן, במסגרת סקר דרך הבשמים בין שער רמון לעבדת. בחודש דצמבר 1982 נערכה באתר חפירת הצלה, בניהולו של כהן. בחודש מאי 2004 נערכה באתר חפירת שימור נוספת מטעם רשות העתיקות. בחפירה זו נוקו הקירות המערבי והצפוני החיצוניים של המצד וכן נבדק מבנה נוסף באתר שנפגע על ידי שודדי עתיקות. נחפרו גם מבנים נוספים מצפון וממערב למצד. במקום התגלה מבנה שכלל בעבר שתי קומות, בגודל של 7 מטר על 6.5 מטר ובו שני חדרים. במבנה הובחנו שתי רצפות: הקדומה מתוארכת על סמך הקרמיקה למאה הראשונה לספירה, והמאוחרת מתוארכת על סמך קרמיקה נבטית מאוחרת ושני מטבעות של הקיסר גליאנוס למאה השלישית לספירה. כ-500 מטר מצפון למצד נמצאת בריכת מים בנויה, בגודל של 8 מטר על 4.8 מטר, שקיבולתה עלתה כנראה על 150 מ"ק. היא הייתה מקורה על ידי תקרת אבן שנתמכה בקשתות, ונתמלאה באמצעות תעלת מי-נגר, היורדת אליה מצפון-מזרח. אודות דרך הבשמים מאת רשות הגנים הלאומיים (באנגלית) רודולף כהן, הדרכים העתיקות מפטרה לעזה לאור התגליות החדשות, בתוך דרכי הבשמים : רצף מאמרים, עורכים: עזרא אוריון ואבנר גורן, הוצאה לחינוך סביבתי, מדרשת שדה בוקר, 2000 טלי אריקסון-גיני, מצד מחמל - גיליון 123 לשנת 2011, באתר רשות העתיקות - חדשות ארכיאולוגיות, ‏2 מאי 2011
מצד סהרונים

מצד סהרונים (מכונה גם חאן סהרונים, מצד מחלת, קסר אלעין או חאן שער רמון) הוא מצודה נבטית על דרך הבשמים, בלב מכתש רמון, הקרויה על שם צמח סהרון משתלשל שגדל לידו. המצודה היא מבנה מרובע שאורך כל אחת מצלעותיה הוא 42 מטר. בליבה חצר מרכזית המוקפת בחדרי מלאכה, מרחצאות ובתנור. מיקומו של המצד נבחר בשל קרבתו למעיין עין סהרונים, וככל הנראה היה פעיל בין המאות הראשונה והשלישית. ממצאים מחפירה ארכאולוגית שנערכה במקום מצביעים על שכבות אפר ולפיכך כנראה על שרפה שפגעה קשות במקום. החקירה הארכאולוגית הראשונה של המקום הייתה של הארכאולוג הגרמני פריץ פרנק בשנת 1934. מהבדואים באזור הוא שמע כי שם המצד "קסר מחאלה" והניח בטעות כי מדובר בתחנה הרומית מואהילה (Moahila) המופיעה במסמך הרומי נוטיטיה דיגניטאטום (Notitia Dignitatum). כיום סבורים כי מיקומה של תחנה זו קרוב יותר לאילת. ב-1965 נחפר האתר בשנית. רודולף כהן, שעמד בראש צוות חפירות במצד בשנים 1982/3, מצא דמיון בין החאן לבין זה שנמצא במואה הנבטית, מערבית למושב צופר בערבה. בחפירות שערך כהן נמצאו מטבעות נבטיים של המלכים חרתת הרביעי ורבאל השני מהמאה הראשונה לספירה, ומטבעות רומיים של הקיסרים אנטונינוס פיוס, קומודוס וקרקלה מהמאות 3-2 לספירה. נמצאו גם כלי בישול ועצמות רבות של גמלים. כיום יש במקום חניון יום. מדיה וקבצים בנושא מצד סהרונים בוויקישיתוף אודות דרך הבשמים מאת רשות הגנים הלאומיים (באנגלית) [עמוד האתר אליו מפנה הקישור, לא נמצא] אודי רן, חאן שער רמון שמעל מקור המים של עין סהרונים אתר מט"ח (כולל תמונה של החאן) [עמוד האתר אליו מפנה הקישור, לא נמצא] ר. כהן, "מצד שער רמון", חדשות ארכאולוגיות פ-פא, תשמ"ג: 53-52.
אהוד אשרי

אהוד (אודי) אשרי (14 ביולי 1951 – 3 במרץ 2008) היה סופר ועיתונאי ישראלי. נולד בירושלים, בן לחיה, שעבדה בסוכנות היהודית, ודניאל, איש משרד המסחר והתעשייה. אח לשתי אחיות צעירות ממנו. בוגר הגימנסיה העברית רחביה, עשה את שירותו הצבאי בגולני. במהלך מסיבת השחרור מצה"ל נפגע בעינו השמאלית מפגיעת פקק של בקבוק יין נתזים, וכתוצאה מכך איבד את הראייה בעין זו. בוגר האוניברסיטה העברית בירושלים בסוציולוגיה וביחסים בינלאומיים, מוסמך האוניברסיטה העברית בתקשורת המונים, מוסמך אוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, בסוציולוגיה. החל את עבודתו העיתונאית בעריכת עיתון הסטודנטים "פי האתון" (1975), שימש כעורך חדשות בקול ישראל, כתב ספורט בטלוויזיה הישראלית, כתב בשבועון "כותרת ראשית", עורך השבועון הירושלמי "כל העיר", עורך מוסף "חדשות", עורך משנה בשבועון "העיר" ופרשן תקשורת של "הארץ". משנת 1997 ועד שנת 2000 ערך את מוסף "הארץ" יחד עם אבנר אברהמי ולאחר מכן לבדו עד שנת 2004. בד בבד, נהג לכתוב את ביקורת הטלוויזיה בעיתון היומי, וללמד במכללת ספיר שעל יד שדרות. בשנת 2006 אובחן כלוקה במחלת הסרטן, ממנה נפטר ב-3 במרץ 2008. היה אב לשתי בנות – גיל ומיה, ולבן – אורי, משלוש נשים שונות. זה ייגמר בבכי (כתר, 1996) בילי בלום אוהבת ככה (כתר, 1998) משחק האמת והשקר (כתר, 2000) נפש אחות (כתר, 2001) לראות בחושך (כתר, 2004) מאמרי אהוד אשרי, באתר "הארץ" רשימת הפרסומים של אהוד אשרי, בקטלוג הספרייה הלאומית אביבה לורי, מלח הארץ, באתר הארץ, 13 במרץ 2008 הארץ, שאלה תשובה עם אהוד אשרי, באתר הארץ, 11 בפברואר 2004 היופי שלי השכל שלך, תערוכה ובמרכזה אשרי ובת-זוגו אודי אשרי, מלך הספרדים, חדשות, 30 בדצמבר 1988 אהוד אשרי, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" אהוד אשרי, ב"לקסיקון הקשרים לספרות ישראלית" אהוד אשרי, בלקסיקון "העין השביעית" לתקשורת ועיתונות גואל פינטו, נפטר העיתונאי והסופר אהוד אשרי, באתר ynet, 3 במרץ 2008 שרי אנסקי, המרק האחרון, באתר nrg‏, 14 במרץ 2008 צאלה קליין בירנבאום, עיניים עצומות לרווחה – לראות בחושך, באתר nrg‏, 1 באפריל 2008 חגית פלג רותם, ‏אתה פה חסר לי, באתר גלובס, 2 בדצמבר 2008 חנוך מרמרי, 5 שנים למותו של אהוד אשרי, באתר העין השביעית, 3 במרץ 2013 הספרים של אהוד אשרי, באתר "סימניה" אמיר בן דוד, העיתונאי ששאף להטיל ספק בכל, וגם בעצמו, באתר הארץ, 1 במרץ 2018 אהוד אשרי, דף שער בספרייה הלאומית אהוד אשרי, בלקסיקון הספרות העברית החדשה לי-אור אברבך, אהוד אשרי הלך לעולמו, באתר nrg‏, 3 במרץ 2008 אביבה לורי, מלח הארץ, באתר הארץ, 14 במרץ 2008 סנדרה שדה, נפש אחי, באתר הארץ, 2 באוקטובר 2001
טוני פרנג'יה

אנטואן "טוני" פרנג'יה (בערבית: طوني فرنجيه, 1 בספטמבר 1939[דרוש מקור][דרושה הבהרה] – 13 ביוני 1978), היה פוליטיקאי לבנוני ומנהיג מיליציה בשנים הראשונות של מלחמת האזרחים בלבנון. פרנג'יה למד בקולז' דה פראנס, בתחילה בטריפולי ואחר כך בביירות. ב-25 באוקטובר 1970 ירש את כיסאו של אביו, סולימאן פרנג'יה, בפרלמנט, מטעם זע'רתא, לאחר שאביו נבחר לנשיאות. הוא מונה להיות שר הדואר והתקשורת בממשלתו של אביו. בתחילת שנות השבעים החלו המפלגות השונות בלבנון להקים מיליציות, מתוך חשש לפריצת מלחמת אזרחים בעקבות כניסתם של אלפי לוחמי אש"ף למדינה, לאחר אירועי ספטמבר השחור בירדן ב-1970. משפחת פרנג'יה הקימה את בריגדת מרדה, שנודעה אחר כך בשם צבא השחרור של זע'רתא, תחת פיקודו של טוני פרנג'יה. מוקד פעילותה של המיליציה היה באזור זע'רתא שליד טריפולי, מעוז המשפחה. עם פרוץ מלחמת האזרחים החלו להיבקע סדקים בתוך העדות ובריתות הפכו ליריבויות. בעדה הנוצרית, בין משפחת פרנג'יה, שלה היו קשרים עם סוריה, ובין משפחת ג'ומאייל, שמיליציית הפלנגות שלה החלה לקשור יחסים עם ישראל, נפער פער. המיליציות לחמו זו בזו, גם על רקע גביית דמי חסות. העימות הוביל להתנקשות בחייו של טוני פרנג'יה על ידי אנשי הפלנגות. בשיר ג'ומאייל עצמו נחשד שהורה לחסל את יריבו. בבוקר ה-13 ביוני 1978 בשעה ארבע לפנות בוקר תקפה חוליה של הפלנגות, שבראשה עמדו סמיר ג'עג'ע ואלי חובייקה, את בית פרנג'יה באהדן. שלושים וחמישה תושבים מקומיים נהרגו במתקפה וכעשרה מאנשי הפלנגות. אביו של טוני, סולימאן, טען שאנשי הפלנגות הכריחו את טוני ואשתו לצפות בהוצאה להורג של בתם התינוקת ג'יהאן, ואז הכריחו את טוני לצפות ברצח אשתו, לפני שנרצח בעצמו. אנשי הכוחות הלבנוניים הכחישו את מעורבותם בתקרית. סולימאן פרנג'יה נשבע לנקום את מות בנו ומשפחתו וכרת ברית עם אויביו עד לא מכבר, מנהיג המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית הדרוזית וליד ג'ונבלאט וראש הממשלה לשעבר רשיד כראמה. השלושה הקימו את חזית ההצלה הלאומית הפרו-סורית. חודשים מספר לאחר מכן נרצחה מאיה, בתו של בשיר ג'ומאייל יחד עם שומרי ראשה, ובשנת 1982 התנקשו בחייו של בשיר על ידי מטען נפץ. לטוני פרנג'יה ולאשתו ורה אל-כורדני היו שני ילדים. סולימאן פרנג'יה הבן וג'יהאן (שנרצחה). בנו סולימאן מונה להיות שר הבריאות בגיל 22, כיהן בשורת תפקידי שר בממשלות לבנון, ומכהן כיום בפרלמנט. הוא נחשב לפרו-סורי.
וזאני

וַזַּּ֫אנִי (בערבית: الوزّاني, תעתיק מדויק: אלוזּאני) הוא כפר לבנוני ומקבץ מעיינות בערוץ נחל שניר (החצבאני) בדרום לבנון, ממוקם סמוך לכפר ע'ג'ר שבגבול ישראל-לבנון. מעיינות הווזאני הם מקור המים הקבוע היחיד של נחל שניר (החצבאני) – אחד ממקורות הירדן. עד לווזאני, נחל שניר הוא נחל אכזב, ורק החל מהווזאני קיימת בו זרימה קבועה כל ימות השנה. בערבית קרוי נחל שניר (החצבאני) גם נהר אל-וזאני. הניסיון להטות את מקורות הירדן - נחל דן, בניאס וחצבאני ממסלולם הטבעי, כך ששפיעת הירדן ההררי בשטח ישראל תקטן כדי 50% ולהעבירם בתעלה מזרחית לכנרת (על גבי השלוחות המערביות של הגולן) אל הירמוך והירדן הדרומי, שהיו מחוץ לשטחה של ישראל, הולך לאחור לשנים 1964–1966 לתעלת ההטיה הסורית-לבנונית שהייתה חלק מההמלחמה על המים הנחשבת לאחד הגורמים העיקריים למלחמת ששת הימים, וגורם חשוב בקביעת האסטרטגיה של הליגה הערבית לסכסוך הישראלי ערבי. הניסיון סוכל. במרץ 2001 החלה לבנון לשאוב את מי הווזאני – לצריכת הכפר וזאני. מדינת ישראל מחתה, אך הפרויקט המשיך, ובספטמבר 2002 הסתיים פרויקט להנחת צינורות להולכת מי מעיינות הווזאני אל כפרים נוספים בדרום לבנון. פרויקט זה בוצע על ידי ממשלת לבנון בראשות רפיק אל-חרירי, ובחסות חזבאללה. הכוונה הייתה להקים בהמשך מאגר למים, העתיד לגרוע 9–10 מיליון מ"ק בשנה ממי מעיינות הווזאני הזורמים לישראל. בעקבות הפעולה הלבנונית הכריזה ממשלת ישראל כי תפעל להגן על זכויותיה, אולם ישראל פעלה במישור הדיפלומטי בלבד, ולא הצליחה למנוע את המשך השאיבה. בשנת 2006, במהלך מלחמת לבנון השנייה, פגעה ישראל במתקני השאיבה של מי הווזאני. נחל שניר ע'ג'ר מי מריבה – סכסוך מי הווזאני בין ישראל ללבנון – סנונית דניאל סובלמן, כללי משחק חדשים – ישראל וחזבאללה לאחר הנסיגה מלבנון, יוני 2003 לאחר מלחמת ששת הימים היה הירדן הדרומי לגבולן בפועל של ישראל וירדן וב-1994 לגבול על פי הסכם השלום למעט הקטע בו שטחי יהודה ושומרון גובלים בנהר, קטע שהגבול בו יסומן בהסכם עתידי עם הרשות הפלסטינית משה שמש, המאבק הערבי על המים נגד ישראל 1959–1967, עיונים בתקומת ישראל 7, 1997, עמ' 1 אבי אשכנזי, ג'קי חוגי, ארה"ב: לבנון רשאית לשאוב את מי החצבני, באתר nrg‏, 18 במרץ 2001 עתי"ם, לבנון: נמשיך לנצל את זכותנו למי הווזאני, באתר ynet, 21 בספטמבר 2002 Old Feud Over Lebanese River Takes New Turn, Los Angeles Times, August 10, 2006
פנטהאוז

פנטהאוז או דירת גג היא דירה בקומה העליונה בבניין מגורים ולה צמודה מרפסת גג. מקור המילה באנגלית: "house" (בית) ו־"pent" – שאילה מהמילה הרומאנית "appendere" (להצמיד), כלומר "בית עם הצמדה". דירת הפנטהאוז היא בדרך כלל הדירה היקרה ביותר בבניין ולכן דירות אלה מאופיינות כדירות לאוכלוסייה במעמד חברתי גבוה. אין בנמצא הגדרה מקצועית מחייבת, אך בשפה המקומית המושגים פנטהאוז ודירת גג מתייחסים לשני טיפוסי דירות שונים: פנטהאוז – דירה השוכנת בראש הבניין ולה מרפסת גג הצמודה לחדר האורחים. דירת הפנטהאוז גדולה יותר מהדירות תחתיה, ובדרך כלל משתרעת, יחד עם מרפסות הגג הצמודות אליה, על שטח הגדול מדירות טיפוסיות בבניין. דירת גג שוכנת גם היא בראש הבניין, אך לעומת הפנטהאוז דירה זו זהה או כמעט זהה לדירות שתחתיה, ולה צמוד הגג הנמצא מעליה. הדירה כוללת גרם מדרגות שמוביל אל הגג. לעיתים יש חדר שינה אחד או יותר בקומת הגג. דירות גג מצויות בבניינים יותר ישנים ונחשבות פחות אטרקטיביות מדירות פנטהאוז שמצויות בעיקר בבניינים חדישים. דירת הפנטהאוז נחשבת לגדולה יותר ונוחה יותר (כוללת מפלס אחד, יציאה למרפסת הגג ישירות מהסלון), ולכן נחשבת למבוקשת יותר. מדיה וקבצים בנושא פנטהאוז בוויקישיתוף אורי חודי, חולמים על פנטהאוז קונים 5 חדרים, באתר כלכליסט, 7 באוקטובר 2009. עוז אלמוג, ‏מגורי איכות - בתי דירות חדשים בישראל, בארכיון האינטרנט של אתר "אנשים ישראל", 23 במרץ 2010. פנטהאוז, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
איל (אלזס)

אִיל (צרפתית: Ill) הוא נהר בצפון-מזרח צרפת, הזורם מדרום לצפון, מרכס הרי היורה לאורכה של אלזס ונשפך לנהר הריין מגדתו המערבית. אורכו של האיל 216.7 ק"מ והוא חוצה את מישור אלזס במרכזה. מקורותיו של הנהר במורדות הצפוניים של הרי היורה, בצפון-מערב שווייץ ובקצה הדרומי של מחוז אלזס שבמזרח צרפת. הנהר חוצה את העיר מילוז בראשית דרכו, שם נשפך אליו הדולר (צר') מכיוון מערב, וממשיך צפונה במרכזה של אלזס מצפון לדרום. לאורך הנהר נשפכים אליו יובלים רבים ממערב, שמקורם בשלוחות המזרחיות של הרי הווז', ביניהם נהר הלאוש (צר') הנשפך אליו בקולמר והגייסן (צר') הנשפך אליו בסלסטה. הנהר חוצה את העיר שטרסבורג, בירת מחוז אלזס הצרפתי. בשטרסבורג בנויים על הנהר גשרי אבן עתיקים, שנבנו החל מהמאה ה-17. גשרים אלה החוצים את הנהר, מהווים חלק מרובע "צרפת הקטנה" (Petite-France) שהוא אזור העיר העתיקה בשטרסבורג. האזור הוכרז בשנת 1988 כאתר מורשת עולמית מטעם אונסק"ו. בין מילוז לסלסטה האיל זורם במקביל לכביש המהיר A35 (כביש החסידות) החוצה את אלזס, תחילה ממערבו ובהמשך ממזרחו. האיל נשפך לנהר הריין בשטרסבורג, מול העיר קֵהל שבמדינת-המחוז הגרמנית באדן-וירטמברג שבעברו השני של הריין. מדיה וקבצים בנושא איל בוויקישיתוף מידע על הנהר מאתר Sandre - השירות ההידראולי הלאומי של צרפת