laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
בודניב

בודניב (בערבית: بوذنيب; בברברית: ⴱⵓⴷⵏⵉⴱ) היא עיירה ברברית במחוז דרעה-תאפילאלת בהרי האטלס במזרח מרוקו, סמוך לגבול עם אלג'יריה. בבודניב התקיימה קהילה יהודית גדולה עד מבצע יכין. בודניב שוכנת כ-88 ק"מ מזרחית לבירת המחוז א-רשידיה, על גדותיו של נחל קיר (גיר) (אנ'). האקלים בבודניב הוא מדברי וכמות המשקעים הממוצעת הוא כ-100–120 מ"מ בשנה. המקום שבו קיימת היום בודניב היה מימי קדם מקום חנייה לנוודים, בשל קיבוץ עצי דקל שהיו בו שהעניקו צל רב. אט אט הפך המקום ליישוב קבע. בעשורים הראשונים של המאה ה-20, הציבו השלטונות הצרפתיים חיל מצב בבודניב, שהיווה מרכיב חשוב בהתפתחות העירונית של המקום, אך גם בסיס נרחב להתנגדות מרוקאית לאומנית לשליטה הצרפתית במרוקו. אוכלוסיית בונדניב גדלה בקצב מהיר, בזכות התיישבות קבע של נוודים ובזכות עיור של כפריים מרחבי האטלס. בשנות מלחמת העולם השנייה הקים משטר וישי מחנה ריכוז בבודניב, שבו נכלאו יהודים ממרכז אירופה וכן צרפתים קומוניסטים ותומכי דה-גול. המחנה הוקם בתחילת 1941 ונסגר בנובמבר 1942 בבודניב קיימים ארבעה בתי ספר יסודיים, חטיבת ביניים אחת, בית ספר תיכון אחד, ואצטדיון כדורגל המשרת את קבוצת הכדורגל המקומית. הקהילה היהודית בבודניב זכתה לפרסום לאחר שבשנת 1920 הגיעו אליה האחים הרבנים ישראל ויצחק אביחצירא, אשר נמלטו מעירם ריסאני בשל המצב הביטחוני הרעוע בה, והפכו למנהיגי הקהילה היהודית בבודניב. רבי ישראל שכיהן כרב העיר ומחוז תאפילאלת, ייסד בבודניב מחדש את ישיבת "אביר יעקב" שבה עשרות תלמידים, מהם שכיהנו אחר כך במשרות רבניות חשובות. באותה התקופה, הייתה בודניב למרכז התורני העיקרי במחוז. למורת רוחם של הרבנים אבוחצירא, הוקם בבודניב בית ספר של רשת אליאנס. על פי המסופר, רבי ישראל אבוחצירא הפעיל לחץ כבד על ההורים ששלחו את ילדיהם לבית הספר, ובעקבות כך הוציאו ההורים את ילדיהם ממנו והוא נסגר. רבי יצחק עזב את בודניב בשנת 1936, ועבר לארפוד. רבי ישראל עזב את בודניב לראשונה בשנת 1922, עז עלה לארץ ישראל. הוא שב לבודניב לאחר כשנה. הוא עזב את בודניב שוב בשנת 1933 ועלה לארץ ישראל, ושב לבודניב שנית. בשנת 1939 עזב סופית את בודניב, ועבר גם הוא לארפוד. אחרי עזיבת הרבנים אבוחצירא, שימש כרב בבודניב רבי יחיא שניאור, תלמיד רבי ישראל אבוחצירא. לאחר עלייתו לארץ בשנות ה-60 כיהן כרב שכונת מוסררה בירושלים. חכמים נוספים מבני משפחת אבוחצירא שפעלו בבודניב היו רבי מכלוף אדהאן ובנו רבי יחיא, וכן רבי אבא אבוחצירא, בנו של רבי יצחק אבוחצירא, שקבור בבודניב. הקהילה היהודית בבודניב התקיימה עד לשנות ה-60 של המאה ה-20, אז עלו אחרוני היהודים מבודניב לישראל במסגרת מבצע יכין. בית הקברות היהודי בבודניב שמור היטב עד היום, וקברי הצדיקים שבו מהווים מוקד משיכה לתיירים. מדיה וקבצים בנושא בודניב בוויקישיתוף מחנות עבטדה בכפייה במרוקו Prison camps as recognised under the Article 2 Agreement with the Jewish Claims Conference מאיר נזרי, קהילות תאפילאלת סג'למסה, חלק שלישי עמ' 426 הרב ברוך אבוחצירא, הסבא קשיא אדמור סידנא בבא סאלי חלק א עמ' קעה-קעז חכם יחיא שניאור, אתר "החכם היומי" רבי יחיא אדהאן, אתר מורשת מרוקו
סיטרואן ביז'ו

סיטרואן ביז'ו (בצרפתית: Citroën Bijou, קרויה גם: citroen-2cv-bijou) היא מכונית קופה עם מרכב שעשוי מסיבי זכוכית (פיברגלס) ומותקן על שלדה נפרדת. היא יוצרה באנגליה בידי Citroën UK Ltd, חברה בת של יצרנית המכוניות הצרפתית סיטרואן. ביז'ו עוצבה כך שתתאים לטעמם השמרני (יחסית לצרפתים) של לקוחות בריטים. הניסיון לבנות אותה באנגליה נערך בין השנים  1959 עד 1964, אך לאורך כל התקופה הזאת יוצרו רק 210 יחידות בנוסף לשני אבות-טיפוס. המכונית עוצבה בידי פיטר קירוואן-טיילור (Peter Kirwan-Taylor) שידוע יותר בזכות מכונית ידועה יותר שעיצב, גם היא עם מרכב פיברגלס: לוטוס עלית שהוצגה בשנת 1957. בשלב ראשון נבנתה המכונית על-ידי חברת Whitson & Co שפעלה באנגליה לא הרחק מן המרכז של סיטרואן בסלאו (Slough), אך לאחר מכן הועברה לספק אחר. ביז'ו התבססה על השלדה של סיטרואן 'דה שבו' (2CV) עם אותה מערכת מתלים עצמאיים מתקדמים לשעתה מלפנים ומאחור, והונעה באמצעות המנוע הדו-צילינדרי של 'דה שבו', בנפח 425 סמ"ק, שסיפק 12 כ"ס. סביר שחוסר הצלחתה המסחרית של סיטרואן ביז'ו נובע ממחירה היקר באופן יחסי, בתקופה שבה השוק הבריטי היה רגיש מאוד למחיר. בעת השקתה, בשנת 1959, היא עלתה 674 ליש"ט לעומת, למשל, פורד פופולר בעלת המנוע הגדול והחזק יותר שעלתה 494 ליש"ט. נתונים ומפרט: יוצרו 213 יחידות. דגם "סיטרואן ביז'ו" התבסס על דגם סיטרואן 2CV. 2 דלתות – קופה. 4 מושבים מנוע קדמי 2 צילינדים 425 סמ"ק, מנוע קירור אוויר. סוג הנעה: הנעה קדמית. גוף הדגם עשוי מפיברגלס מחוזק בפלסטיק. מצמד צנטריפוגלי מאפשר החלפת הילוכים ללא מצמד בהילוך הראשון והשני. מערכת היגוי: מימין. תאוצה בין 0–64.4 קמ"ש: 31.3 שניות. "סיטרואן ביז'ו" "סיטרואן ביז'ו" "סיטרואן ביז'ו" "סיטרואן ביז'ו" (משמאל) / ווקסהול ויקטור (מימין) "סיטרואן ביז'ו" "סיטרואן ביז'ו" סיטרואן 2CV מדיה וקבצים בנושא סיטרואן ביז'ו בוויקישיתוף סיטרואן ביז'ו, סרטון באתר יוטיוב הבריטים בנו סיטרואן thenorthernecho.co.uk/lifestyle/motoring/14186426.british-built-citroen "סיטרואן ביז'ו" כולל מפרט citroenet.org.uk/foreign/slough/bijou/bijou "סיטרואן 2cv ביז'ו" 1964-1959 lautomobileancienne.com/citroen-2cv-bijou-1959-1964 Sedgwick, Michael; Gillies, Mark; Pressnell, Jon (1993). A-Z of cars 1945–1970. Bay View Books. ISBN 1-870979-39-7 "סיטרואן ביז'ו" lanemotormuseum.org/collection/cars/item/citroen-bijou-1962
קרלוס שוואבה

קרלוס שוואבה (בגרמנית: Carlos Schwabe ‏; 21 ביולי 1866 – 22 בינואר 1926) היה צייר ומאייר גרמני-שווייצרי-צרפתי. שוואבה נולד באלטונה, הולשטיין, ועבר לז'נבה, שווייץ בגיל צעיר, שם קיבל את האזרחות השווייצרית. לאחר שלמד אמנות בז'נבה, עבר להתגורר בפריז, שם עבד כמעצב טפטים, והוא התוודע לאמנים, מוזיקאים וסופרים. בשנת 1892, הוא היה אחד הציירים של סלון דה לה רוז המפורסם שאורגן בגאלרי דורנד-רואל. הכרזה שלו לסלון הראשון היא יצירה סמלית חשובה של האמנות החדשה האידיאליסטית. הוא הציג בסלון ד'אוטום ונכח בתערוכה העולמית של שנת 1900 (וזכה במדליית זהב), וגם במינכן, ציריך, וינה ובריסל. ציוריו הציגו בדרך כלל נושאים מיתולוגיים ואלגוריים עם חזון אישי ואידיאליסטי מאוד ועניין חברתי. יצירתו החשובה La Vague (הגל), ורישומי ההכנה שלה הם עדות למעורבות האמן במהלך פרשת דרייפוס. שוואבה הוא אחד ממאיירי הספרים הסימבוליסטים החשובים ביותר. הוא אייר רומן מאת אמיל זולא, ושל שארל בודלר וטקסטים אחרים. שוואבה קיבל את אות ליגת הכבוד הצרפתית בשנת 1902. שוואבה התגורר בצרפת עד סוף ימיו ונפטר באבון, סן-א-מארן בשנת 1926. שני סגנונות מוכרים באמנותו של שוואבה. לפני שנת 1900, ציוריו של שוואבה היו אינדיבידואליים וניסיוניים יותר, דבר המצביע על האידיאליזם של הסמליות. סצינות אלגוריות קונבנציונליות מהטבע הפכו בולטות יותר בעבודתו המאוחרת. דימויי נשים היו חשובים, לעיתים מייצגות מוות וסבל, ופעמים אחרות יצירתיות והדרכה. אשתו הראשונה הייתה המודל שלו למלאכים ובתולות, אך גם ל"מוות והקברן"(1895). מותו של חבר קרוב בשנת 1894, המוזיקאי גיום לקאו, כאשר שוואבה היה בן 28, הוליד את התעניינותו בייצוג המוות ועולם הבריאה האידיאלי. שוואבה יצר כרזה בצבעי מים לליתוגרפיה עבור סלון דה לה רוז בשנת 1892, הראשונה מבין שש התערוכות שהוכיחו את הנטיות של הסימבוליזם הצרפתי. הכרזה של שוואבה תיארה בגווני כחול טקס חניכה - שלוש נשים העולות אל הישועה הרוחנית - והיא דוגמה לאמנות הסמלית. העבודות החשובות ביותר של שוואבה שייכות למוזיאון ד'אורסה בפריז, למוזיאון ד'ארט והיסטורי בז'נבה, למוזיאון הלאומי דה בלאס ארטס בריו דה ז'ניירו, למוזיאון ואן גוך באמסטרדם, למוזיאונים המלכותיים של אומנויות יפות של בלגיה בבריסל ובאוספים פרטיים. כאב פעמוני ערב המוות והקברן פרוואל "פרחים הרעים" נשמת היין איור ליצירת בודלר ביתו של האמן מדיה וקבצים בנושא קרלוס שוואבה בוויקישיתוף קרלוס שוואבה, באתר Discogs (באנגלית) Schwabe, Carlos, hls-dhs-dss.ch (בצרפתית) Schwabe, Carlos (Carloz) [Schwabe, Emile Martin Charles; Schwab, Carlos; Schwab, O-Carlos - SIKART Lexikon zur Kunst in der Schweiz], www.sikart.ch Jean-David Jumeau-Lafond, Carlos Schwabe, symboliste et visionnaire, (Courbevoie) Paris, ACR, 1994.
מארק מרון

מארק מרון (באנגלית: Marc Maron; נולד ב-27 בספטמבר 1963) הוא קומיקאי, סטנדאפיסט, תסריטאי, סופר, שחקן ומנחה טלוויזיה אמריקאי-יהודי. מארק מרון נולד בג'רזי סיטי למשפחה יהודית. הוריו הגיעו לארצות הברית מפולין ומאוקראינה. לאחר מספר שנים, אביו הצטרף לחיל האוויר של ארצות הברית וכל המשפחה עברה לאלסקה. לאחר סיום השרות הם עברו לאלבקרקי בה מארק מרון סיים את בית הספר. בשנת 1986 הוא קיבל תואר בספרות אנגלית מאוניברסיטת בוסטון. את הופעת סטנד-אפ הראשונה מארק מרון עשה בשנת 1987. הוא החל להופיע בלוס אנגלס ועבר לניו יורק. לאחר קבלת פרסום, הוא הופיע במספר תוכניות טלוויזיה. מארק מרון הופיע מספר רב של פעמים אצל דייוויד לטרמן ב-CBS. הופעת היחיד הראשונה שלו, Jerusalem Syndrome, הוצגה בשנת 2000 ובשנת 2001 הוא כתב ספר על בסיסה. החל משנת 2004 הייתה למארק מרון תוכנית ברשת רדיו Air America. בשנת 2009 השתתף מארק מרון בסבב הופעות לצד קומיקאים אמריקאים נוספים. בשנת 2009 הוא החל לשדר פודקסט בשם WTF with Marc Maron, בו הוא מראיין דמות אחת לשבוע - קומיקאים, יוצרים, שחקנים, מוזיקאים ופוליטיקאים. מעל אלף פרקים שודרו בפודקסט, שנחשב לאחד הוותיקים והיציבים ביותר. הנשיא ברק אובמה התראיין לWTF. גלגאגר עזב את התוכנית במהלך הראיון לאור אי-הסכמה עם מארק מרון על השאילות. בשנת 2013 עלתה ברשת IFC סדרת טלוויזיה בכיכובו בשם "מרון", שבה מרון מגלם דמות פיקטיבית של עצמו. הסדרה שודרה במשך ארבע עונות עד לסיומה ב-2016. בשנת 2020 שיחק בסרט "סטארדאסט", ביוגרפיה אודות חיו של המוזיקאי דייוויד בואי. בשנת 2021 שיחק בסרט הדרמה הביוגרפי "ריספקט" המבוסס על חייה של הזמרת האמריקאית אריתה פרנקלין, מרון גילם את דמותו של העיתונאי והמפיק המוזיקלי ג'רי וקסלר. בהמשך השנה שיחק בסרט ביוגרפי אחר, "מחיר החיים", אודות פיגועי 11 בספטמבר לצד השחקן מייקל קיטון. בשנת 2022 דיבב את מר נחש בסרט "לא רעים בכלל", ושיחק בסרט הדרמה העצמאי "לזלי היקרה". בשנת 2023 גילם את דמותו של גדעון בסדרת הקומדיה השחורה "סיפור האימה של דולורס רואץ'" מבית אמזון פריים וידאו. מרון התגרש פעמיים, ללא ילדים. הוא מתבטא רבות על כך שמעולם לא רצה להיות אב. בשנת 2020, החל בזוגיות עם הבמאית לין שלטון שנפטרה במפתיע פחות משנה לתוך יחסיהם. מרון סיפר על ההתמודדות עם האבל בפודקסט WTF. מדיה וקבצים בנושא מארק מרון בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מארק מרון מארק מרון, ברשת החברתית פייסבוק מארק מרון, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מארק מרון, ברשת החברתית אינסטגרם מארק מרון, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מארק מרון, באתר AllMovie (באנגלית) מארק מרון, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) מארק מרון, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) מארק מרון, באתר Last.fm (באנגלית) מארק מרון, באתר MusicBrainz (באנגלית) מארק מרון, באתר Discogs (באנגלית) מארק מרון, באתר Songkick (באנגלית) מארק מרון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
תהילים צ"ט

תהילים צ"ט הוא המזמור ה-99 בספר תהילים (ה-98 בתרגום השבעים ובוולגטה). המזמור מכיל המנון המלכה המתאר את מלכות ה' בעם ישראל. המזמור מתאר את מלכות ה' בעולם ובכך דומה למזמורי המלכה נוספים בספר תהלים, אך הוא חריג כיוון שהוא מתמקד בקשר בין ה' לעם ישראל. בעוד במזמורים אחרים מוזכר שה' משליט צדק ומישרים בעולם (מזמור צ"ו, צ"ח), במזמור זה מוזכר שהוא משליט אותם בעם ישראל בלבד (פסוק ד'). יש המחלקים את המזמור כך: יש שחילקו באופן מעט שונה וטענו שפסוקים ו'-ט' הם יחידה אחת, והמזמור מחולק לשלוש יחידות, שכל אחת מהן מסתיימת בפזמון. המזמור נאמר בחלק מהקהילות כחלק מרצף מזמורי תהלים בקבלת שבת. פסוקים ה' וט' נאמרים בפסוקי דזמרא ובהוצאת ספר תורה ביום חול. משה ואהרון - לחן מפורסם של הרב שלמה קרליבך, ללחן גרסאות כיסוי רבות, בהם: החזן יצחק מאיר הלפגוט, אברימי רוט, ישראל ורדיגר, דודי קאליש בדואט עם נפתלי קמפה, יעקב יהודה דסקל בדואט עם ילד הפלא בנצי קלצקין, ישראל אדלר באלבומו אורות. משה ואהרון - קטע חזנות, יעקב יהודה דסקל, באלבומו קבלת שבת. מדיה וקבצים בנושא תהילים צ"ט בוויקישיתוף יאיר הופמן, עולם התנ"ך: תהילים ב', תל אביב, דודיזון עתי, 1995, עמ' 113 עמוס חכם, דעת מקרא: תהלים, כרך ב, ירושלים: מוסד הרב קוק, עמ' ריח משה ואהרון, בביצוע שלמה קרליבך, סרטון באתר יוטיוב (אורך: 2:33) משה ואהרון, בביצוע יצחק מאיר הלפגוט, וידאו קליפ של השיר באתר יוטיוב (אורך: 10:15) משה ואהרון, בביצוע אברימי רוט, וידאו קליפ של השיר באתר יוטיוב (אורך: 7:29) משה ואהרון, בביצוע דודי קאליש ונפתלי קמפה, וידאו קליפ של השיר באתר יוטיוב (אורך: 5:34) משה ואהרון, בביצוע ישראל אדלר, סרטון באתר יוטיוב (אורך: 7:13)
לותר פון זיבאך

לותר פון זיבאך (בגרמנית: Lothar von Seebach‏ 26 במרץ 1853 – 23 בספטמבר 1930) היה צייר בצבעי מים אלזסי, מעצב וחרט. הוא גדל במנהיים, שם אביו היה קצין בחיל במצב. בשנת 1875, לאחר שסיים את לימודיו באקדמיה לאמנויות יפות בקרלסרוהה בניהולו של פרדיננד פון קלר, הוא הצטרף מחדש למשפחתו בשטרסבורג, שם התגוררו מאז תום מלחמת צרפת–פרוסיה. כמו ציירים רבים אחרים לפניו, הוא הקים את הסטודיו שלו בטור דה להופיטל. במהלך עשרים וחמש השנים הבאות ערך כמה נסיעות לימוד לאנגליה, ברלין ופריז, שם הושפע מהפוביסטים. הוא היה איש עצמאי שניהל חיים פשוטים, דחה את הצעות קבלת הפרופסורה וללמד בקרלסרוהה ובשטרסבורג. הוא הפך לאזרח צרפתי לאחר מלחמת העולם הראשונה, אך עזב את אלזס בשנת 1921 כתוצאה מכמה סכסוכים מקצועיים. הוא התגורר זמן קצר באגם קונסטנץ ובפרנקפורט, ואז חזר לפסנבאך לגור עם אחיו. בסופו של דבר הוא חזר לשטרסבורג שם התפרסם בזכות תיאוריו את העיר העתיקה ותושביה. הוא היה חבר בקהילה האמנותית בקומונה בורש שבס-רין בצפון מזרח צרפת. קבוצה שכללה את בנוט הרטמן, ליאון הורנקר, אלפרד מרזולף, ז'ורז ריטלנג, יוזף סטלר, אמיל שניידר, ליאו שנוג ואחרים. רחוב ברוברטסאו, פרבר מצפון לשטרסבורג, נקרא על שמו. רחוב בשטרסבורג בגשם אשה במרפסת דיוקן של המשוררת Elsa Koeberlé אדם וחוה דיוקן של הנס פפיצנר אשה ליד הנהר מדיה וקבצים בנושא לותר פון זיבאך בוויקישיתוף Gilles Pudlowski, Lothar von Seebach, in Dictionnaire amoureux de l'Alsace, Plon, Paris, 2010 p. 632-635 Lothar VON SEEBACH (1853-1930) – Les Amis de la Léonardsau et du Cercle de Saint Léonard, www.cerclesaintleonard.com Lothar von Seebach (1853-1930, une vie, une œuvre. Redécouverte d'un artiste strasbourgeois, GrandEst (ב־) ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "לותר פון זיבאך".
אדריאן זמד

אדריאן זמד (באנגלית: Adrian Zmed; נולד ב-14 במרץ 1954) הוא שחקן אמריקאי. זמד נולד בשיקגו לזוג הורים שהיגרו מחבל באנאט שברומניה, ג'ורג' זמד ופרסידה לבית גולוב. האב היה כומר אורתודוקסי והיגר בזמנו לארצות הברית בימי האימפריה האוסטרו-הונגרית. האב ג'ורג' נולד בשיקגו וחזר לרומניה בה התחתן ואחר כך שב לאמריקה. בתיכון בו למד הוא שיחק תקופה פוטבול ולאחר פציעה עזב את תחום הספורט והחל להופיע בהפקה של בית ספרו למחזמר "ברנשים וחתיכות", אחרי כן הוא סיים תואר בבית ספר לדרמה. הוא שיחק את דני זוקו בהפקה של המחזמר "גריז", ב-1978 הופיע לראשונה בטלוויזיה בשני פרקים של "סטארסקי והאץ'", אחרי כן ב-1979 החל לשחק ב-"Flatbush", קומדיית מצבים אודות קבוצת חברים שסיימו תיכון וגרים בפלטבוש, לאחר סיום התוכנית שיחק בקומדיית המצבים "Goodtime Girls". הוא קיבל פרסום כששיחק בסדרת המשטרה "T. J. Hooker", ב-1982 שיחק בסרט "גריז 2" המהווה סרט המשך לגריז, ב-1984 הופיע בסרט "מסיבת רווקים". בשנות ה-90 שב להופיע על הבמות ושיחק בין היתר במחזמר "אחים בדם". ב-2002 דיבב במשחק הווידאו "Star Wars: Jedi Starfighter". ב-2007 שיחק במספר פרקים של "תשוקות". הוא נישא שלוש פעמים ולו שני בנים מאשתו הראשונה. מדיה וקבצים בנושא אדריאן זמד בוויקישיתוף אדריאן זמד, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אדריאן זמד, באתר AllMovie (באנגלית) אדריאן זמד, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) אדריאן זמד, באתר MusicBrainz (באנגלית) אדריאן זמד, באתר Discogs (באנגלית)
לוסט אנד פאונד

האם התכוונתם ל... Lost and Found (אלבום) Lost and Found (שיר של איי קיו)
Wanderlust

האם התכוונתם ל... Wanderlust (אלבום) Wanderlust (שיר)
נורילסק

נורילסק (ברוסית: Нори́льск) היא עיר בסיביר, צפון רוסיה. אוכלוסיית העיר מונה (נכון לשנת 2018) 179,554 בני אדם. היא העיר בעלת אוכלוסייה הגדולה מ-100,000 תושבים הצפונית ביותר בעולם. היא גם השנייה בעולם במספר התושבים, לאחר מורמנסק, השוכנת צפונית לחוג הארקטי, ואחת משלוש ערים בסיביר השוכנות באזור קפאת-עד. העיר נוסדה ב-1935 לאחר שמינרלוגים גילו בה מרבצים עצומים של ניקל ומינרלים חשובים נוספים. בהתחלה פעלה כמחנה עבודה (גולאג) ולאחר מלחמת העולם השנייה הפכה לעיר, אך עדיין פעל לצידה גולאג בשם נורילאג, עד שזה נסגר בשנת 1957. בשנות ה-60 וה-70 המשיכה העיר לצמוח במהירות לאור התמריצים הרבים (משכורות גבוהות, חופשות חינם ועוד) שקיבלו תושבי העיר. בתקופה הסובייטית היא הייתה עיר סגורה שלא הייתה אליה גישה חופשית. סגר זה נפסק עם התפרקותה של ברית המועצות ב-1991, אך בשנת 2001 נסגרה שוב ונאסר לעבור לגור בה יותר. סגירת העיר מחדש באה בעקבות תוכנית פינוי שממשלת רוסיה מעודדת בשל התנאים הפיזיים הקשים במקום, המביאים לעלויות תמיכה עצומות בתושבים. אין גישה מכביש ברוסיה אל העיר והיא מבודדת, אך יש לה נמל תעופה והיא מחוברת במסילת רכבת לדודינקה, עיירה הנמצאת במרחק של כ-20 ק"מ מערבית ממנה וממוקמת על נהר יניסיי, אשר דרכו היא שולחת ומקבלת סחורות. העיר היא אחת המזוהמות והמזהמות ביותר בעולם, בעיקר עקב מפעלי התכת הניקל שבה. החברה שמפעילה את הקומפלקס התעשייתי של הניקל נקראת "נורילסק-ניקל" והיא שייכת לאוליגרך ולדימיר פוטנין. ביוני 2020 הוכרז בה מצב חירום פדרלי בעקבות תקרית דליפת הנפט בנורילסק שהוגדרה בתור האסון האקולוגי החמור בתולדות הפדרציה הרוסית, כשנשפכו למעלה מ-20,000 טון של סולר לנהר. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. נורילסק קיבלה את שמה בזכות המיקום הגאוגרפי שלה: נהר נורילסק הזורם צמוד לעיר. הטמפרטורה בעיר נמוכה מאוד בחורף ומגיעה עד ל-(60-) מעלות צלזיוס. בקיץ הטמפרטורה הממוצעת היא כ-24 מעלות צלזיוס. ביולי 2013 נשבר בה שיא החום מאז ומעולם, ונמדדה טמפרטורה של 32 מעלות. בולגריה נסבר, מחוז בורגס, בולגריה רוסיה מינוסינסק, רוסיה מדיה וקבצים בנושא נורילסק בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של נורילסק (ברוסית) נורילסק, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אפילו בסיביר לוהט: ממינוס 61 לשיא חום, באתר ynet, 28 ביולי 2013 ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים ברוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
Smile

האם התכוונתם ל... סמייל – להקת רוק בריטית אשר על בסיסה הוקמה הלהקה הפופולרית קווין Smile (אלבום של קייטי פרי) – האלבום השישי של קייטי פרי Smile (שיר של קייטי פרי) – שיר מתוך האלבום Smile (שיר של ג'וס וורלד ודה ויקנד) – שיר של ג'וס וורלד ודה ויקנד Smile (שיר של צ'ארלי צ'פלין) – שיר של צ'ארלי צ'פלין The Smile – להקתם של שני חברי להקת רדיוהד, תום יורק וג'וני גרינווד
תהודה (פיזיקת החלקיקים)

בפיזיקת החלקיקים, תהודה היא הפסגה הממוקמת סביב אנרגיה מסוימת המצויה בחתכים דיפרנציאליים של ניסויי פיזור. פסגות אלה קשורות לחלקיקים תת-אטומיים, אשר כוללים מגוון רחב של בוזונים, קווארקים והאדרונים (כגון נוקליאונים, באריוני דלתא ומזוני אופסילון) והעירור שלהם. בשימוש נפוץ, "תהודה" מתארת רק חלקיקים עם דעיכה מעריכית קצרה מאוד, לרוב האדרונים בעלי אנרגיה גבוהה הקיימים במשך 10 − 23 {\displaystyle 10^{-23}}  שניות לכל היותר. היחס בין רוחב התהודה של חלקיק ( Γ {\displaystyle \Gamma } ) לדעיכה המעריכית ( τ {\displaystyle {\tau }} ) של החלקיק (או מצבו העירורי) הוא Γ = ℏ τ {\displaystyle \Gamma ={\frac {\hbar }{\tau }}} כאשר ℏ = h 2 π {\displaystyle {\hbar }={\frac {h}{2\pi }}} ו- h {\displaystyle h} הוא קבוע פלאנק. לפיכך, אורך חייו של חלקיק הוא ביחס הופכי לרוחב התהודה של החלקיק. לדוגמה, לפאיון טעון יש את אורך החיים השני הארוך ביותר מכל המזונים, 2.6033 × 10−8 שניות. לכן רוחב התהודה שלו קטן מאוד, בערך 2.528×10−8 eV או בערך 6.11 מגה-הרץ. פאיונים בדרך כלל אינם נחשבים כבעלי תהודה. למזון רו טעון יש תוחלת חיים קצרה מאוד, בערך 4.41×10−24 שניות. בהתאמה, רוחב התהודה שלו גדול מאוד, בערך 149.1 MeV או בערך 36 ZHz. Dudley, Chris. "What is a Resonance Particle?". phy.duke.edu. אורכב מ-המקור ב-2017-06-13. נבדק ב-24 באפריל 2017. {{cite web}}: (עזרה) K.A. Olive et al. (Particle Data Group) (2016): Particle listings – ערך זה הוא קצרמר בנושא פיזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קון מוליין

קון מוליין (בהולנדית: Coen Moulijn;‏ 15 בפברואר 1937 – 4 בינואר 2011) היה כדורגלן הולנדי, ששיחק בעמדת הכנף שמאלי. לאורך רוב הקריירה היה בפיינורד ועם 487 הופעות במדיה הוא שיאן ההופעות שלה בכל הזמנים. מוליין הושווה לשחקנים הגדולים גארינצ'ה וסטנלי מתיוס, ובעצמו נחשב לאחד משחקני הכנף השמאליים המוכשרים בתולדות הכדורגל ההולנדי. יוהאן קרויף הכניס אותו לנבחרת הולנד הטובה בעיניו בכל הזמנים וקבע כי "קון התמצא בתנועה אחת יותר מכולם: הצליח לעבור את יריבו במרכז המגרש ומשם דהר אל שער היריב. הוא היה שחקן מוכשר במיוחד. תוצר טיפוסי של בית הספר ההולנדי לכדורגל." הוא נולד ברוטרדם שבהולנד בשנת 1937 ובצעירותו שיחק במועדון קסרקסס רוטרדם. מוליין חתם שם על חוזה מקצועי למחצה ראשון ב-1954, ושנה לאחר מכן הופיע בליגה ההולנדית במדי פיינורד, שהצליחה "לחטוף אותו מתחת לאף" של יריבתה המקומית ספרטה תמורת סכום של 25,000 גילדן. עיתונאי הספורט, בן דה גראף, מבית פולקסקרנט הצהיר עליו כי יש לו "משהו ממתיוס, הקוסם הבריטי מהעבר". עם הכישלון להעפיל לגמר האירופי בעונת 1962/63 לאחר ההפסד בחצי הגמר לבנפיקה, היא נאלצה להתמודד מול ריאל מדריד בסיבוב הראשון של 1965/66. במשחק הראשון ניצחה אותה פיינורד בתוצאה 1–2 כשלקראת סיומו מוליין נפל בעבירה לא ספורטיבית מצידו של ויסנטה מיירה, שהותקף בחזרה תוך מספר שניות על ידי מוליין ושאר חבריו לקבוצה. המשחק יצא משליטה והכתב בוב ספאאק סיפק את אחת הפרשנויות הידועות כשאמר: "קון, קון, אנא שלוט בעצמך! ילדים, ילדים, זה לא יכול להיות נכון, איזה מחזה נורא!". במשחק הגומלין הובסה פיינורד על ידה 5–0 עם רביעייה של פרנץ פושקש. מוליין זכה עימה בגביע האלופות הראשון והיחיד של המועדון אי פעם בעונת 1969/70, כשבגמר ניצחו תחת המאמן המנוסה ארנסט האפל 1–2 את סלטיק בהארכה. רק ב-1972, לאחר 17 שנים בפיינורד, מוליין סיים את הקריירה כשהוא זוכה עימה גם ב-5 תוארי אליפות, פעמיים בגביע ההולנדי וב-1970 בגביע הבין-יבשתי. הוא ערך במדיה 487 הופעות וכבש 84 שערים, ובכך הוא שיאן ההופעות שלה בכל הזמנים. במשחק הפרידה של מוליין שנערך ב-9 ביוני 1972 הגיעה נבחרת אורוגוואי לשחק ברוטרדם. מוליין נישא לאשתו לני ווטרוס ב-28 ביוני 1961 ובאותה שנה פתח חנות לאופנת נשים וגברים ברוטרדם, שם עבד איתה ב-2009. אוהדי פיינורד הצביעו ב-1999 עבור "שחקן המאה" של הקבוצה ומוליין הגיעה בה במקום השני אחרי וילם ואן הנחם. באוקטובר 2009 הוא חשף את הפסל שלו מחוץ לאצטדיון דה קויפ. בגיל 73 לקה באוטם מוחי וב-4 בינואר 2011, כמה ימים לאחר מכן, נפטר בבית החולים כתוצאה משבץ מוחי. רבים מבני דורו ראו בו כ"שחקן הטוב ביותר שהיה לפיינורד" וגם שחקן הקבוצה לשעבר, רינוס ישראל, אמר עליו: "הוא היה אדם צנוע. זו כנראה גם הסיבה מדוע הוא היה כל כך פופולרי בקרב הציבור". פיינורד אליפות הולנד (5): 1960/61, 1961/62, 1964/65, 1968/69, 1970/71 הגביע ההולנדי (2): 1964/65, 1968/69 גביע אירופה לאלופות: 1969/70 הגביע הבין-יבשתי: 1970 מוליין (מימין) חוגג את הזכייה בגביע אירופה לאלופות מוליין ואשתו ביום החתונה פסלו מחוץ לאצטדיון דה קויפ מדיה וקבצים בנושא קון מוליין בוויקישיתוף קון מוליין, באתר Transfermarkt קון מוליין, באתר National Football Teams קון מוליין, באתר FootballDatabase.eu
רומנים בצרפת

רומנים בצרפת הם אזרחי צרפת ממוצא רומני, נכללים בהם מהגרים מרומניה לצרפת וצאצאי מהגרים. בתחילת המאה ה-19 נרשמה נוכחות של אוכלוסייה רומנית בצרפת. הרומנים הראשונים שהגיעו לשם הם סטודנטים עשירים הבאו ללמוד במדינה בייחוד לימודים של מקצועות המדע, מרביתם חזרו לרומניה לאחר סיום הלימודים ומעטים נשארו בצרפת. במהלך מלחמת העולם הראשונה מספר חיילים רומנים נשלחו לצרפת כשממלכת רומניה הצטרפה למדינות ההסכמה ב-1916 וזאת על מנת לעזור לצרפת להילחם כנגד גרמניה. בשנות החמישים לאחר סיום מלחמת העולם השנייה התרחש גל הגירה רומנית לצרפת, הם התיישבו בעיקר בערים גדולות כמו פריז וליל. בשנות התשעים לאחר נפילת הקומוניזם ברומניה התרחש גל נוסף של הגירת רומנים לצרפת. בסך הכול מתוגגרים בצרפת כ-120 אלף אנשים שנולדו ברומניה ומספר גדול של אנשים עם שורשים רומנים. מדיה וקבצים בנושא רומנים בצרפת בוויקישיתוף [1]
בית הספר האירופי

בית הספר האירופי (בהונגרית: Európai Iskola; מטה: בודפשט, פעילות: 1945–1948) היה קבוצת אמנים לטיפוח אמנות מודרנית. קבוצת האמנים נוסדה בשנת 1945 על ידי הפרופסור לרפואה פאל גגשי קיש, לאיוש קאשאק, ארנה קלאי, ארפאד מזאי ואחיו אימרה פאן (שניהם מקודם רוזנפלד) ונקראה על ידם בית הספר האירופי. מטרתם הייתה לטפח מגמות בסגנון סוריאליסטי ומודרני באופן כללי, כמו גם לשתף פעולה עם עולם האמנות של מערב אירופה מרכז אירופה ומזרח אירופה. מרגיט אנה (קודם: זִיכֶרְמַן) אנדרה באלינט (קודם: בלום) בלה באן (קודם: בלאו) ינה ברצ'אי לאיוש ברטה (קודם: בק) אלברט ברטלן דז'ה בוקרוש בירמן פרנץ ברז'ני קולריץ' יוז'ף אגרי ארז'בט פורגאץ' האן ינה גדאני פאל גגשי קיש טיהאמיר דיארמטי אישטוואן היידו - חבר כבוד ג'רג' הג'י (קודם: שנברגר) ארנה קאלאי אנטל קמפיש לאיוש קשאק דז'ה קורניש טמש לושונצי אדן מארפי פרנץ מרטין ארפאד מזאי (קודם: רוזנפלד) אימרה פאן (קודם: רוזנפלד) אנדרה רוז'דה (קודם: רוזנטל) ארנה שוברט פירושקה סאנטו יוליה ויידה (קודם: ריכטר) ארז'בט וסקו טיבור וילט מתוך 30 החברים 13 ציירים ופסלים היו יהודים. בחדר התצוגה שלהם בבודפשט (חדר שהושכר מ"פדרציית הנשים ההונגריות הדמוקרטית" (MNDSZ), בדרך איליאי 11) הם ארגנו תערוכות של ציור צרפתי מודרני, חומרי אומנות מסורתיים הונגריים ועבודות עצמיות. לתצוגות הוזמנו גם אישים מחוץ לחברי קבוצת האמנים, כמו בלה המוואשי ומיקלוש סנטקוטי. הושקה סדרת ספרים וכתבי עת תאורטיים שכותרתם הייתה "הספרייה הקטנה של בית הספר האירופי". בשנת 1946 התפטרו נציגי המגמה האמנות המופשטת הלא-פיגורטיבית, והקימו את "אוונגרד עמק הדנובה" ואחר כך את "קבוצת האמנים המופשטים". עם כניסת הדיקטטורה הקומוניסטית בסוף 1948 ובלחץ גובר כל קבוצות האמנים הבורגניות השונות, כולל בית הספר האירופי, נאלצו חבריה להפסיק את פעילותם. לקסיקון האמנות. מהדורה שלישית כרך 1 בודפשט : 1981-84. ISBN 9630523647 שאנדור הורניק: בית הספר האירופי (1948-1945). דפים מההיסטוריה של בית הספר האירופי