laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
סימו האוהא

סימו האוהא (בפינית: Simo Häyhä;‏ 17 בדצמבר 1905 – 1 באפריל 2002) היה צלף פיני, שקיבל את הכינוי "המוות הלבן" (ברוסית: белая смерть) מידי חיילי הצבא הסובייטי ("הצבא האדום"), לאחר שהרג מעל ל-500 מתוכם. נחשב לאחד הצלפים המוצלחים ביותר בהיסטוריה, אם לא המוצלח שבהם. האוהא נולד בפינלנד ב-17 בדצמבר 1905, סמוך לגבול עם רוסיה, והתחיל את שירותו הצבאי ב-1925. לפני כן היה איכר. במהלך מלחמת החורף (1939-1940) בין פינלנד וברית המועצות שרת האוהא כצלף. בטמפרטורה הנעה בין מינוס 20 למינוס 40 מעלות צלזיוס כשהוא לבוש כולו בבגדי הסוואה לבנים הרג האוהא לפחות 505 חיילים סובייטים. לפי הערכה לא רשמית המספר המדויק הוא 542 הרוגים. הרובה שבו השתמש האוהא הוא רובה M28, וריאציה פינית של המוסין נגאן הסובייטי, אשר התאים במיוחד למבנה גופו הקטן (1.6 מטר). האוהא העדיף להשתמש בכוונת מתכת פשוטה במקום בכוונת טלסקופית לשם הסוואה טובה יותר (על הצלף להרים גבוה יותר את ראשו בעת שימוש בכוונת טלסקופית, ואור שמש המוחזר מכוונת זו יכול לחשוף את מיקום הצלף). בנוסף להריגותיו כצלף, נטען שהאוהא הרג כ-200 חיילים סובייטים עם תת-מקלע. האוהא הגיע להישגים מרשימים אלו בפרק זמן קצר - 100 הימים שבין תחילת הלחימה ועד פציעתו מאש האויב. לפני פציעתו ניסו הסובייטים מספר פעמים לחסל אותו, בין השאר תוך שימוש בצלפים משלהם ובאש מרגמות וארטילריה. לבסוף, ב-6 במרץ 1940, הם הצליחו לפצוע אותו בלסתו במהלך קרב. הוא פונה לבית חולים ושב להכרה רק ב-13 במרץ, יום חתימת הסכם שביתת הנשק בין פינלנד וברית המועצות. לאחר המלחמה קודם האוהא מדרגת רב-טוראי לסגן משנה. לקח להאוהא מספר שנים להתאושש לחלוטין מפציעתו, ולאחר מלחמת העולם השנייה הוא הפך לצייד ומגדל כלבים מצליח. כאשר נשאל ב-1998 כיצד נעשה צלף כה טוב הוא השיב "באימון", ולשאלה האם הוא מתחרט שהרג אנשים כה רבים השיב שעשה מה שנאמר לו לעשות כמיטב יכולתו. הוא בילה את שנותיו האחרונות בכפר קטן בדרום-מזרח פינלנד, סמוך לגבול עם רוסיה. אריך הרטמן איוון סידורנקו מתהאוס הצנהאור וסילי קווחנטירזדה מדיה וקבצים בנושא סימו האוהא בוויקישיתוף סימו האוהא (אורכב 19.12.2010 בארכיון Wayback Machine), באתר האספנים "מוסין נגאן. נט" זה היה אחד מהצלפים הקטלניים ביותר בהיסטוריה – והוא חיסל יותר מ-500 בני אדם, באתר ‏מאקו‏, 9 ביולי 2018 קיימות שמועות על צלף סובייטי בשם מיכאיל סורקוב שהרג 702 חיילים גרמנים, אך המספר מעולם לא אומת ומעט מאוד ידוע על צלף זה
נדבת החזיר

נדבת החזיר (ברומנית: pomana porcului) היא ארוחה מסורתית, ברומניה, המוגשת על ידי בעליו של חזיר שזה עתה נשחט, בחג איגנאט, בתום העבודה הכרוכה בשחיטת החזיר, צריבת שיערו באש, פירוק הגופה ושימור המרכיבים בצורות שונות. הארוחה מורכבת מנתחי בשר, שנלקחו מהחלקים השונים של גוף החזיר (בשריר, לב, טחול, כבד, ריאות, בשר מצלע ולחי) וטוגנו באש המדורה (המדורה ששימשה לחריכת שערות החזיר) בכלי בעל דפנות עבות שהכיל שומן חזיר. המנה מוגשת עם ממליגה וחמוצים לכל מי שעזר בעבודות השחיטה והפירוק. יחד עם האוכל מוגשת צויקה מורתחת או יין. הסועדים אוכלים בעמידה ובשתיקה. אם נותרה עבודת שימור רבה (יש חזירים שחוטים במשקל עד 300 קילוגרמים) ובעלת הבית מזמינה קרובות או ידידות להמשך העבודה, נהוג להגיש ארוחת "נדבת החזיר" גם למחרת החג, אך המנה תהיה הפעם מורכבת מבשר טחון מעורב בקמח או בשר חי קצוץ עם הרבה בצל קצוץ. מתכונים שונים של "נדבת החזיר" הם מוקד משיכה במסעדות רומניות.
אפנון דופק מקודד

אפנון דופק מקודד (באנגלית: Pulse-code modulation, או בקיצור: PCM) היא שיטה לייצוג דיגיטלי של אותות אנלוגיים. בשיטה זו, עוצמת האות האנלוגי נדגמת בתדירות קבועה, ואז נשמרת כמילת קוד דיגיטלית, הקרובה ביותר לעוצמה האנלוגית שנדגמה (כימות). שיטת ה-PCM משמשת כבר שנים להעברה דיגיטלית של שיחות טלפון, כקידוד השמע הנפוץ ביותר בקובצי wav, ובתקליטורים, וגם כקידוד סטנדרטי בפורמטי וידאו (אולם אין זו שיטת קידוד נפוצה, בגלל נפחי המידע הגדולים והרצון לדחוס את המידע - לדוגמה: DVD). שימוש נוסף הוא להעברת מידע לטווחים קצרים או בתוך מערכות. בדוגמה אות סינוסי (באדום) שנדגם וכומת (Quantized) עבור PCM. האות נדגם במחזוריות ועבור כל אחד מהערכים נבחר קוד לפי אלגוריתם מסוים המניב ערכים בדידים כייצוג של האות המקורי אשר ניתן לאחסנו או לעבדו. עבור האות הסינוסי, המוצג כאן, הערכים המכומתים הם (משמאל לימין): ...14, 15, 15, 15, 14, 13, 11, 9, 8. קידוד הערכים למילות קוד בנות 4 ביטים יהיה (משמאל לימין) : ...1110, 1111, 1111, 1111, 1110, 1101, 1011, 1001, 1000 (לדוגמה: 1 ∗ 2 3 + 0 ∗ 2 2 + 0 ∗ 2 1 + 0 ∗ 2 0 = 8 + 0 + 0 + 0 = 8 {\displaystyle 1*2^{3}+0*2^{2}+0*2^{1}+0*2^{0}=8+0+0+0=8} ), ערכים אילו ניתן לעבד על ידי DSP או לשדרם כפולסים (מכאן למעשה השם) ולרבב אותם עם אותות אחרים כמו שנעשה במשך שנים בטלפוניה בשיטה הנקראת TDM. מימוש PCM הוא פשוט יחסית וניתן לבצוע על ידי שבב פשוט המכיל ממיר אנלוגי לספרתי (ADC). שחזור או פענוח האות הוא התהליך ההפוך, המרת זרם הפולסים חזרה למילות קוד, המרתן על ידי ממיר ספרתי לאנלוגי ולבסוף שימוש במסנן מעביר נמוכים LPF כדי להחליק את האות או לסנן את התדרים הגבוהים. קיימות גם שיטות ספרתיות מתקדמות כמו DPCM, ADPCM ואפנון דלתא. תורת הדגימה אפנון דופק מקודד דיפירנציאלי (DPCM)
איי פריזיה המזרחית

איי פריזיה המזרחית (בגרמנית: Ostfriesische Inseln) הם שרשרת איים בים הצפוני, בקו החוף של סקסוניה התחתונה שבגרמניה. שבעת האיים המאוכלסים הם (מהמערב אל המזרח): בורקום יויסט נורדרנאי בלטרום לנגאוג שפיקרוג ונגרוגה בורקום משתייך למחוז ליר; יויסט, נורדרנאי ובלטרום משתייכים למחוז אאוריך; לנגאוג ושפיקרוג משתייכים למחוז וויטמונד; ואנגרוגה משתייך לפריסלנד (אזור בצפון הולנד). ישנם עוד שני איים שאינם מאוכלסים: ממרט ליד יויסט מלום ליד ונגרוג ישנם עוד שני איים קטנים שנמחקו מעל המפה בעקבות שיטפונות אדירים בים הצפוני: ליטייהורן (Lütjehörn) ממזרח לבורקום קכלופלאטה (Kachelotplate) ברוב האיים אין מכוניות. האיים החריגים הם בורקום ונורדרנאי, שהם גם האיים הצפופים ובעלי האוכלוסייה הגדולה ביותר. אין גשרים שמגשרים בין אי לאי או בין אי ליבשת. האיים נגישים למעבורות. מדיה וקבצים בנושא איי פריזיה המזרחית בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של גרמניה ובנושא איים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
טירת ספיש

טירת ספיש (בסלובקית: Spišský hrad, ‏האזנה‏Ⓘ‏ - "ספישסקי הראד") היא אחת הטירות הגדולות באירופה והיא משתרעת על שטח של 41.4 דונם. הטירה שוכנת בחבל ספיש (Spiš) שבמחוז פרשוב במזרחה של סלובקיה, בגובה של 634 מטר וכ-200 מטר מעל המישור המקיף אותה. בשנת 1993 הוכרזה הטירה, יחד עם העיירות הסמוכות ספישסקה פודהרדייה וספישסקה קפיטולה, והכפר ז'הרה, כאתר מורשת עולמית. בשנת 2006 ביקרו בטירה כ-170,000 מבקרים, ובמקום צולמו מספר סרטים. הסלע עליו שוכנת הטירה היה נושב כבר בתקופת האבן החדשה באלף ה-5 לפנה"ס, ויישוב מבוצר גדול הוקם במקום על ידי תרבות פוכוב (Púchov) במאה ה-1. הממצאים הארכאולוגיים במקום כוללים שרידי בתי מגורים, בתי מלאכה ומבנה אשר שימש לפולחן, וברי כי כבר בתקופה זו שימשה הטירה כמרכז שלטוני ומנהלי של חבל ספיש. המקום היה מבוצר גם במאה ה-9, אך ראשיתה של הטירה הנוכחית הייתה בסוף המאה ה-11 או בתחילת המאה ה-12. המבנים הראשונים קרסו בשל כך שהסלע עליהם הוקמו נסדק, והמבנים המוקדמים ביותר הניצבים במקום כיום, הוקמו במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-13 כמענה לפלישת הטטרים. על אלה נמנים הארמון הרומנסקי מ-1249 ומגדל העוז העגול מ-1270, וכן מספר מבנים נוספים בחלקה העילי של הטירה. לאחר שהאציל מאתה צ'אק (Matúš Čák Trenčiansky) ניסה ללא הצלחה לכבוש את הטירה ב-1312, ניסיון שבמהלכו נגרמו לה נזקים כבדים, היא נבנתה מחדש בסגנון גותי והורחבה. האציל יאן ייסקרה (Ján Jiskra) כבש את הטירה ב-1443 והרחיב אותה. הוא הקים את החצר התחתונה הגדולה בצידה הדרום-מערבי של הטירה, ובכך העניק לה את ממדיה הנוכחיים. במהלך המאה ה-15 הוקמה בטירה קפלה, הארמון חודש בסגנון גותי והחומות הוגבהו והורחבו. ב-1528 עברה הטירה לשלטון בית הבסבורג, אך לאחר שלוש שנים, העניקו אותה ההבסבורגים לבני משפחת טורזו (Turzo), אשר הוסיפו ובנו את המקום בסגנון הרנסאנס. ב-1636 עברה הטירה לרשותה של משפחת צ'אקי (Csáky) ונותרה בבעלותה עד 1945. עם זאת, בני המשפחה חיו בטירה רק עד סוף המאה ה-17, ולאחר מכן נותר במקום רק חיל מצב קטן, אשר עזב גם הוא את הטירה לאחר שב-1780 היא נהרסה בעקבות שרפה. הטירה ננטשה ועמדה בחורבותיה עד שחודשה ושופצה רק במחצית השנייה של המאה ה-20. הטירה כוללת את מגדל העוז העילי ואת חצרו שבה שוכנים, בין היתר, הבאר והקפלה, שתי חצרות פנימיות מבוצרות, ואת החצר התחתונה הגדולה ובה שער הכניסה העיקרי למתחם, שרידי קסרקטינים וברביקן גדול במצב של הרס. חפירות בקדמת הטירה חשפו את שרידיהם של הביצורים המוקדמים ביותר במקום ואת המבנה ששימש לפולחן במאה ה-1. החצר התחתונה נבנתה במהלך המאה ה-15 כדי לאכלס את חיל המצב, ובעיתות חירום היא הייתה יכולה להעניק מחסה לתושבי הסביבה. בחלקה התחתון של החצר שוכנים שרידיו של מגדל מתחילת המאה ה-15, שהוקף בחפיר ובחומה, ואשר שימש למגורים ולאחסון אבק שרפה. לאחר שחומות החצר התחתונה הוקמו, איבד המגדל את תפקידו כמבצר. עוד שכנו בחצר התחתונה מבנים שנועדו לשימושים מסחריים. מגדל העוז העילי הוא חלקו העתיק ביותר של המתחם כולו, ובו שכנו מגוריהם של בעלי הטירה. במרכזו של מגדל העוז מגדל ניצב עגול מהמאה ה-13 המחובר אל הקפלה באמצעות ארקדה. מאחורי המגדל הקיים נמצאים שרידיו של המגדל העגול שהוקם בטירה בסוף המאה ה-11 או בתחילת המאה ה-12. סמוך לקפלה ניצב הארמון הרומנסקי בן שלוש הקומות שנבנה מחדש בסגנון גותי במאה ה-15 ובמאה ה-16. מדיה וקבצים בנושא טירת ספיש בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של טירת ספיש (בסלובקית) אתר האינטרנט הרשמי של טירת ספיש (באנגלית) אתר מקיף אודות הטירה וסביבתה תמונות פנורמיות מהטירה אודות הטירה מפת סביבת הטירה Spišský hrad otvoril svoje brány návštevníkom
שיבר (משחק ילדים)

שיבר הוא משחק ילדים המתאים למשחק על אדמת חמרה. שני ילדים יוצרים גושים עגולים ושטוחים מקליפתה העליונה של האדמה, שהיא קשיחה, עמידה וניתנת לסיתות בנקל. הראשון מטיל את הגוש למרחק בהטלה סיבובית על פני אדמת החמרה החלקים יחסית, באופן הדומה לאופן בו מטילים פריזבי או מקפיצים אבנים שטוחות על פני המים. והשני מנסה להטיל את הגוש שלו כך שינחת במרחק הפחות משיבר (רוחב כף יד פרושה מקצה הזרת עד קצה האגודל) מן הגוש של הראשון. לשם כך מנסה השני לחקות את אופן הטלתו ואת עוצמתה. ערך מילוני בנושא שיבר, בוויקימילון ערך זה הוא קצרמר בנושא משחקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אופיקלאידה

אופיקלאידה (בצרפתית: Ophicleide) היא משפחת חצוצרות ביוגל חרוטיות מפליז, בעלות שסתומים. ככל הידוע, האופיקלאידה הומצא ב-1817, וב-1821 רשם בונה הכלים הצרפתי ז'אן אילר אסטה (בצרפתית: Jean Hilaire Asté; ידוע גם בשם האלארי או האלרי) פטנט על הכלי. הייתה זו אבן הפינה למבנה מחלקת כלי הנשיפה ממתכת של התזמורת של התקופה הרומנטית, תחליף לסרפנט, כלי מתקופת הרנסאנס, שנחשב למיושן. הצינור הארוך של האופיקלאידה מתעקל לאחור, ונגינה בו נעשית באמצעות פיית גביע, כזו המקובלת בכלי נשיפה ממתכת באופן כללי. במקור היו לאפיקלאידה תשעה שסתומים, שהורחבו בהמשך עד שנים-עשר במספר, המכסים את נקבי הצליל הגדולים. כיוון הכלים השונים במשפחת האופיקלאידה יכול להיות בסי במול, דו, מי במול או פה. השכיח ביותר בקבוצה הוא האופיקלאידה-בס, בסי במול או בדו. שם הכלי בא מהמילים היווניות שמשמען "נחש" ו"שסתומים", כיוון שהוא נוצר כסרפנט עם שסתומים. בדומה לסרפנט, היה קשה לנגן בו וצלילו היה בלתי-צפוי במידת מה, מצב שהוליד את האמרה: "האופיקלאידה, כמוהו כחטא הקדמון, מוצאו בנחש". השימוש הראשון שנעשה בכלי היה באופרה "אולימפייה" של גספרה ספונטיני בשנת 1819. יצירות מפורסמות אחרות שבהן מופיע האפיקלאידה הן אליהו והפתיחה לחלום ליל קיץ של מנדלסון, ההולנדי המעופף של ואגנר וכן הסימפוניה הפנטסטית של ברליוז, אם כי הוא החליף אותם בהמשך בטובות בתזמור מתוקן. גם ורדי כתב לאופיקלאידה. במשך הזמן החליפו את האופיקלאידה הטובה והאופוניום, אף כי הכלי נשאר פופולרי באיטליה עד ראשית המאה ה-20 ויש המנגנים בו באופן מקצועי עד היום. אחד האחרונים בנגני האופיקלאידה הגדולים היה סם יוז. הכלי היה גם מאבותיו הישירים של הסקסופון - אדולף סאקס, כך מספרים, ניסה פעם להרכיב פייה של כלי נשיפה מעץ על אופיקלאידה שתיקן, והצליל מצא חן בעיניו. מן הניסיון הזה התפתח ונוצר לאחר זמן הסקסופון. אופיקלאידה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) The Ophicleide – contains photos and a fingering guide John's Ophicleide Directory – photographic directory of ophicleide players Nick Byrne's Wonderful World of the Ophicleide – dedicated to the performance and study of the ophicleide, with pictures and audio examples The Serpent Website – contains photos, history, fingering guides, discography, etc. (focuses mostly on the serpent, but has information on ophicleides as well) "A Lament for Sam Hughes", by Trevor Herbert Ophicleide audio samples >"The Ophicleide" by Professor Cabbage אמינותו של סיפור זה מוטלת בספק. בנעוריו עבד סקס בסדנה של אביו והכיר היטב את האופיקלאידים שנבנו שם, אבל ההיסטוריה המתועדת איננה מספקת סימוכין לשום רגע "הארה" מעין זה. סקס פיתח את הסקסופון ביודעין ובמתכוון; פרט לאי-אילו נקודות דמיון שטחיות, האופיקלאידה והסקסופון נבדלים בבירור זה מזה באופן הפעלתם ולא תיתכן החלפה "מקרית" בין פיותיהם, שאינן תואמות כלל.
אשראם

אשראם (בסנסקריט: आश्रम) הוא מושג הודי המתאר קהילה מבודדת שהשוהים בה מוכוונים להתפתחות רוחנית או דתית. לעיתים קרובות עומד בראש האשראם גורו שעצתו, תורתו, ולעיתים עצם נוכחותו, מהווה את מרכז תהליך הלמידה ואחד הכלים המרכזיים לה במקום. אנשים נוהגים לבקר באשראם כדי למצוא מקום להרהור על משמעות או מטרה עמוקה בחייהם, ללמוד תורות מסוימות או לתרגל רוחניות באופן אינטנסיבי. ברוב האשראמים קיימת רוח של שירות עצמי ואתוס של עבודה למען מטרה גדולה יותר מאשר סיפוק אישי בלבד. אשראמים שונים מדגישים דרכים ותורות שונות, אך כולם חולקים את האתוס הרחב של מאמץ ממוקד השואף לצמיחה פנימית ולטרנספורמציה. באופן מסורתי, אם כי לא תמיד בימינו, אשראם היה ממוקם רחוק מהיישובים הומי האדם, ביערות או באזורים הרריים, בסביבות טבעיות מרגיעות שתומכות בהוראה רוחנית ובמדיטציה. דיירי האשראם עסקו באופן קבוע בתרגולים רוחניים ופיזיים, כמו סוגים שונים של יוגה. הם גם ערכו טקסי קורבנות. רבים מהאשרמים שימשו גם כבתי ספר פנימיים לילדים במסגרת המסורת של גורו שישיה. אשראמים, שמקורם בתרבות ההינדואית, התפתחו לשמש כמרכזים המציעים חוויות רוחניות השואבות ממסורות מזרחיות כמו מדיטציה ויוגה, תוך שילוב עקרונות ופילוסופיות מערביות. הם משמשים כמוקדים להתרפקות רוחנית המיועדת להרחיב את התודעה הרוחנית של המשתתפים וליצור חיבור בין מסורות שונות. מאז שנות ה-60 של המאה ה-20, עם הגעת מערביים להודו, התפתחו אשראמים חדשים עם תנאים משופרים וגורואים דוברי אנגלית. אשראמים אלו מציעים סדנאות, קורסים, ותוכניות רוחניות המותאמות לקהל הבינלאומי. עם זאת, ישנה ביקורת על האשראמים המודרניים. רבים מהם הפכו לגסט האוסים או מוסדות רוחניים לעשירים, ואיבדו את המהות הרוחנית המקורית שלהם. הביקורת מתמקדת בכך שהאשראמים כיום מתמקדים יותר ברווח כלכלי ופחות בהעברת ידע רוחני אמיתי. המילה אשראם נגזרת מהשורש הסנסקריטי "śram" שמשמעותו "עבודה קשה" או "עינוי", עם התוספת "ā" שמשמעותה "לעבר". ניתן לראות כי האשראם הוא מקום שבו ניתן "לעבוד לעבר" מטרה מסוימת. בנוסף, המילה אשראם נגזרת גם מהשורש "ashraya" שמשמעותו "מקום מקלט" או "מנוחה", מה שמצביע על הערך של עבודה פנימית בסביבה שמיועדת לכך. האשראם של אושו בפונה, מהאראשטרה, הודו האשראם של מאטה אמריטננדמאיי ("האם המחבקת") בקראלה, הודו האשראם של אורובינדו בפודוצ'רי, הודו האשראם של פטר דנוב תחילה בסופיה "איזגרבה" (זריחת שמש) ולאחר מכן על הרי רילה בקיץ. המרכזים של אומרם מיכאל איבנהוב בצרפת, שווייץ, קנדה ועוד. האשראם של טיוהאר נקרא "פאצ'ה מאמה", בקוסטה ריקה. אשרם במדבר - בית הארחה רוחני ברוח אושו, שיטים, ישראל. פילוסופיה הודית הינדואיזם ויפאסנה בודהיזם מורה רוחני ויליאם הארט, ויפאסנה - האמנות לחיות, הוצאת זמורה ביתן, 1994 יובל אידו טל, בודהיזם - מבוא קצר, הוצאת מפה, 2006 מדיה וקבצים בנושא אשראם בוויקישיתוף דרום הודו - באשראם של האמא המחבקת, באתר מסע אחר, ‏6 בנובמבר 2011 גבי פיזסמן, מה באמת קרה באשראם של המהרישי מאהש יוגי ברישיקש?, האתר לשימור מורשת הביטלס בישראל סדגורו, What Living in the Ashram Really Means (באנגלית) רינת ידלין, מהי מדיטציה, ספריית המדיטציות, 2011 What is an Ashram?, Mandala Yoga Ashram harpley, R., & Sundaram, P, Tourism: A sacred journey? The case of ashram tourism, India, International journal of tourism research, 2005 Babaji, אשראמים בהודו, התפתחות האשראמים ומהו אשראם?, באתר למטייל, ‏23 באוקטובר 2006
יאמוסוקרו

יאמוסוקרו (בצרפתית: Yamoussoukro, מבטאים לרוב "יאמְסוֹקרוֹ") היא בירתה הרשמית של חוף השנהב המהווה גם מחוז אוטונומי. על פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2021, אוכלוסיית העיר מנתה 340,234 תושבים, בזמן שבמחוז יאמוסוקרו התגוררו 422,072 תושבים. העיר ממוקמת 240 ק"מ צפונית-מערבית לאביג'אן, וממוקמת כ-30 ק"מ מהאגם שנוצר בעקבות הקמת סכר קוסו בשנות ה-70 של המאה ה-20. העיר משתרעת על פני 855 קמ"ר, בזמן שמחוז יאמוסקרו משתרע על פני 2,070 קמ"ר. המלכה יאמוסו, אחייניתו של קוסאי נ'גו, שלטה בכפר "נ'גוקרו" בתחילת הכיבוש הצרפתי של האזור. באותה עת התגוררו בכפר 475 תושבים. כפר זה היה אחד מ-129 כפרים של שבט אקואה. בשנת 1909, בהוראת ראש השבט דג'אמלאבו, מרד שבט האקואה בצרפתים. בית השלטון האזרחי באזור, ששכן בכפר בונזי, עלה באש, וחייו של המושל הצרפתי של האזור, סימון מוריס ניצלו רק בזכות ההתערבות של קוסאי נ'גו. לאחר תום המהומות החליט המושל הצרפתי, סימון מוריס שבונזי אינה בטוחה דיה, והעביר את תחנת הצבא הצרפתי לנ'גוקרו, שם נבנתה ביוזמת הצרפתים פרמידה לזכרו של קוסאי נ'גו, ומתוך כבוד למלכה יאמוסו נקרא הכפר יאמוסוקרו. במרץ 1983 הפכה יאמוסוקרו לבירת המדינה. קודם לכן שכנה הבירה בגרנד באסאם (החל מ-1893), בבינג'רוויל (החל מ-1900) ובאביג'אן (החל מ-1933). ב-6 בנובמבר 2004 תקפו צנחנים וחיל רגלים צרפתי את שדה התעופה יאמוסוקרו לאחר שמטוס שהמריא משדה תעופה זה תקף כוחות של האו"ם, וגרם למותם של עובד או"ם ותשעה צרפתים. בתקיפה זו הושמדו שני מטוסי סוחוי 25 ומספר מסוקי מיל מי-24 - שהיוו את רוב חיל האוויר של חוף השנהב. בשנת 1901 מנה הכפר 475 תושבים בלבד. ב-1975 מנתה העיר 37,253 תושבים אך מ-1983 עת הוכרזה כבירה גדלה אוכלוסיית העיר במהירות ל-110,013 תושבים (1988), 155,803 תושבים (1998) ו-242,744 תושבים (2010). ביאמוסקורו נמצאת הכנסייה הגדולה בעולם - בזיליקת גבירתנו של השלום ביאמוסוקרו, שהוקדשה על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני ב-10 בספטמבר 1990. אתר האינטרנט הרשמי של יאמוסוקרו Yamossoukro photo gallery יאמוסוקרו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) יאמוסוקרו, סרטון באתר יוטיוב Ivory Coast: Sub-Prefectures (Regions and Sub-Prefectures) - Population Statistics, Charts and Map
דארשן

דארשן או דרשאנה (סנסקריט दर्शन) הוא מונח בסנסקריט שפירושו "לראות" (בכוונה של מצב בו פוגשים ורואים), לחזות או מבט חטוף. לרוב משתמשים במונח על מנת לתאר מצב בו רואים אדם קדוש. אדם יכול "לקבל דארשן" של דמות אלוהית במקדש, או על ידי אדם רוחני, כדוגמת גורו. ישנה הקבלה מסוימת למונח היהודי של עלייה לרגל וקבלת ברכה מצדיק, אולם המונח דארשן לאו דווקא מתייחס לשיחה או מפגש שהוא יותר ממבט. עבור המורה הרוחנית מאטה אמריטננדמאיי הדארשן הפך לחיבוק, וכל מי שמגיע לראותה זוכה לחיבוק אוהב. עד היום היא חיבקה מעל ל-26 מיליון איש. דארשן מפורסם נוסף הוא של הגורו סאי באבא, שבו הוא מתהלך סביב מאמיניו ומתבונן בהם חזרה. ערך זה הוא קצרמר בנושא דת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
עלי הראשון, צ'יף יג'ו

ראס עלי הראשון (נפטר ב-18 ביוני 1788) היה הראס של באגמדיר ובעקבות מותו של מיכאל סהול רגנט/סגן הקיסר הראשון מקרב שושלת יג'ו של האימפריה האתיופית. עלי היה בנו של סארו גוונגול הצ'יף של שבט יג'ו המשתייך לעם האורומו ואמו הייתה גאלאבו פרס. על פי מרדכי אביר עלי הוא זה שייסד את העיר דברה תבור שנהפכה לבירת שושלת יג'ו. עלי נקבר בעיירה לליבלה כאשר נפטר. מכונה גם ראס עלי הגדול להבדיל מראס "ראס עלי הקטן"(ראס עלי השני) שבתקופתו השושלת התפזרה Abir, Mordechai (1968). Ethiopia: The Era of the Princes; The Challenge of Islam and the Re-unification of the Christian Empire (1769-1855). London: Longmans. Weld Blundell, H. (1922). The Royal chronicle of Abyssinia, 1769-1840. Cambridge: University Press.
ه

האות הַא (בערבית: هاء) היא האות העשרים ושש באלפבית הערבי. לפניה באה האות נון ואחריה האות ואו. הא מייצגת את העיצור /h/, כמו ה"א. בערבית וגם בעברית, זוהי פונמה בעלת שני אלופונים: אחד אטום ([h] – דוגמה עברית: הר) ואחד קולי ([‏ɦ] – דוגמה עברית: מהר). האלופון האטום מופיע בעיקר בתחילת מילה או בסופה, וזה הקולי – בעיקר בין תנועות. הא מנוקדת בדמה משמשת כסופית לציון שייכות בגוף שלישי יחיד זכר, ـُهُ (ֻהֻ), כך كتاب (כִּתַּאבּ) תרגומו "ספר", ו-كتابه (כִּתַּאבֻּהֻ) פירושו "הספר שלו". כאשר סופית זו מתווספת לפעלים היא מציינת שהפועל נעשה על שם עצם זכרי, כך يقرأه (יַקְרַאֻהֻ) מקביל ל"יקראהו" במובן "יקרא אותו". בשני המקרים כאשר רוצים לציין נקבה הסופית היא ـُهَا (ֻהַא). בכתיבה, האות מתחברת מצד ימין וגם מצד שמאל, כמו בשאר האותיות למעט דוד'ארז. בשפת האורדו ישנו וריאנט נפרד של האות, ھ (הַא קצרה, בעוד הוריאנט הרגיל של האות ه, אשר ממוקם לפניו בסדר האלפבית האורדו, נקרא בשפה זו הַא עגולה) אשר נכתב בכל צורותיו כצורתה התחילית של הא הרגילה. תפקידה היא להדגיש נישוף לאחר עיצור מסוים. וריאנט זה של האות חל רק על 13 אותיות באלפבית האורדו: ب, ﭖ, ت, ٹ, ج, ﭺ, د, ڈ, ڑ, ک, گ, م ו-ن (השתיים האחרונות מובאות עם נישוף רק באמצע מילה). מקור האות הא הוא ב"הא" הפניקית, ויש לה מקבילות ברוב האלפביתים, אם כי, מאחר שכבר הייתה ביוונית אות לייצוג הצליל הזה (אטא, המקבילה של חא), היא הפכה לאות ניקוד, וככזו היא המשיכה לשאר האלפביתים האירופאים: אלפבית עברי – ה אלפבית לטיני – E,e אלפבית יווני – Ε,ε אלפבית סורי – ܗ מדיה וקבצים בנושא ه בוויקישיתוף
ויה דיי פורי אימפריאלי

הויה דיי פורי אימפריאלי (באיטלקית: Via dei Fori Imperiali) היא דרך ראשית במרכז רומא בירת איטליה. הדרך מקשרת בקו ישר את כיכר ונציה והקולוסיאום. הדרך, ששמה המקורי היה "דרך הניצחונות" (באיטלקית: Via Triumphale - "ויה טריומפלה") נבנתה על ידי בניטו מוסוליני ונועדה לשמש דרך מצעדים ראשית, בדומה לשימוש שנעשה בשדרת אונטר דן לינדן בברלין על ידי אדולף היטלר באותה עת. הדרך נבנתה על חלקים מפורום טראיאנוס, פורום אוגוסטוס ופורום נרווה, ומכסה שרידים היסטוריים רבים. בניית הדרך מנעה חפירה ארכאולוגית מסודרת בפורומים הקיסריים מחד, אך אפשרה הסטת התנועה לכביש מסודר - בעוד שקודם לכן חלק מהתנועה נסעה דרך הפורום רומאנום עצמו. מדיה וקבצים בנושא ויה דיי פורי אימפריאלי בוויקישיתוף
קרוטונה (נפה)

נפת קרוטונה (באיטלקית: Provincia di Crotone) היא נפה במחוז קלבריה שבאיטליה. הנפה ממוקמת על החוף בדרום קלבריה שבאיטליה, ומשתרעת על שטח של 1,717 קמ"ר. בשנת 2005 התגוררו בה 172,970 נפש. בירתה היא העיר קרוטונה. היא גובלת בנפת קוזנצה במחוז קלבריה בצפון-מערב, בנפת קטנזארו במחוז קלבריה בדרום-מערב, בים היוני במזרח. מדיה וקבצים בנושא קרוטונה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קרוטונה (באיטלקית) ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של איטליה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ויה ג'וליה

ויה ג'וליה (באיטלקית: Via Giulia, בתרגום מילולי: "דרך ג'וליה") היא רחוב במרכז רומא, בירת איטליה. הדרך עוברת ברובה ברבעים רגולה ופונטה של העיר. בניית הדרך הייתה אחד מפרויקטי הבנייה הגדולים הראשונים שנערכו ברומא בתקופת הרנסאנס. הדרך הוקמה על ידי האפיפיור יוליוס השני, בשנת 1508, כדי לקשר את מבני השלטון השונים שהיו באותה עת ברחבי רומא, וכן לקשר מבני שלטון נוספים שתוכננו. הדרך מומנה באמצעות כספים שהלוו על ידי הבנקאי העשיר אגוסטינו קיגי מסיינה. הדרך החלה בגשר סיסטו ונמשכה בסמוך לכנסיית סן ג'ובאני דיי פיירנטיני, בסמוך לעיקול נהר הטיבר. מבני השלטון שהיו בסמוך לדרך היו הארמון הקנסלריה, המטבעה האפיפיורית והדרך הייתה אמורה לעבור בסמוך לארמון הטריבונלי, שבנייתו תוכננה על ידי יוליוס השני על מנת לשמש כאתר בתי המשפט של רומא. מתכנן הדרך והאחראי על בנייתה היה דונטו ברמנטה, שהיה אחראי גם על עבודות הבנייה של בזיליקת פטרוס הקדוש באותה עת. כבר זמן קצר לאחר הקמתה (במאה ה-16) הפכה הדרך לרחוב קניות בורגני, ופעלו בה חנויות שמכרו מוצרים למעמד הגבוה של רומא. בשנות ה-40 של המאה ה-16 הקים מיכלאנג'לו גשר מעל הרחוב, כחלק ממערכת גשרים (שלא הושלמה) שיקשרו בין גני ארמון פארנזה לבין הווילה פארנזינה שבאזור טרסטוורה, על גדתו השנייה של נהר הטיבר. מדיה וקבצים בנושא ויה ג'וליה בוויקישיתוף ההיסטוריה של ויה ג'וליה (באיטלקית) תמונות של הרחוב (באיטלקית)
ויבו ולנטיה (נפה)

נפת ויבו ולנטיה (באיטלקית: Provincia di Vibo Valentia) היא נפה במחוז קלבריה שבאיטליה. נפת ויבו ולנטיה ממוקמת על החוף בדרום קלבריה שבאיטליה. הנפה משתרעת על שטח של 1,139 קמ"ר, ובירתה היא העיר ויבו ולנטיה ובשנת 2005 התגוררו בה 168,894 תושבים. היא גובלת בנפת קטנזארו במחוז קלבריה בצפון-מזרח, בנפת רג'ו די קלבריה במחוז קלבריה בדרום-מזרח ובים הטירני במערב. מדיה וקבצים בנושא ויבו ולנטיה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ויבו ולנטיה (באיטלקית) ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של איטליה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פעילות אנאירובית

פעילות אנאירובית היא סוג של פעילות גופנית המפרקת את הגלוקוז בגוף מבלי להשתמש בחמצן, פירוש אנאירובי "ללא חמצן". מבחינה פרקטית, פירוש הדבר שפעילות גופנית אנאירובית היא אינטנסיבית יותר, אך קצרה יותר מאימון אירובי. פעילות גופנית זו מתאימה לאנשים שעוסקים בענפי ספורט כמו הרמת משקולות, ריצות קצרות, קפיצה לגובה וכו'. מטבע האנרגיה היחיד בו הגוף משתמש הוא ATP. במהלך הפעילות האנאירובית הגוף משתמש ב-3 דרכים להפקתו: שימוש ב-ATP חופשי המצוי בשרירים. שימוש בקריאטין פוספט (CP) כמקור אנרגיה על ידי פירוק הקשר עתיר האנרגיה שבין הקריאטין לפוספט (זרחן) ויצירת ATP. פעילות זאת נעשית ללא שימוש בחמצן. פירוק הגליקוגן שבכבד ובשרירים הפועלים כמקור אנרגיה ליצירת ATP. פעילות זאת נעשית ללא שימוש בחמצן. פירוק הגליקוגן בתהליך האנאירובי גורם לעייפות וזאת מאחר שבשריר מצטברת חומצת חלב הגורמת להתכווצויות של השריר, לכאבים ולעייפות. מטרת הפעילות האנאירובית היא לחזק את מסת השריר, צפיפות העצם, פיתוח הכוח, גמישות המפרקים וסיוע באופן לא ישיר לשריפת שומן. בגוף האדם יש שלוש מערכות אנרגיה: מערכת ATP CP (קריאטין פוספט)- מערכת זו נותנת אנרגיה לטווח קצר של 8-10 שניות. משתמשים בה בפעילויות עצימות הדורשות אנרגיה מיידית כמו: ריצת 60 מטר, קפיצה וכו. מערכת זו אינה דורשת נוכחות חמצן לשם הפקת ה-ATP. מערכת הגליקוליזה- מערכת זו מהווה את מקור האנרגיה העיקרי למאמצים עצימים שאורכם עד שלוש דקות. מערכת זו אינה דורשת נוכחות חמצן לשם הפקת ה-ATP והופכת סוכר (גלוקוז) לאנרגיה. משתמשים בה למאמצים קצרים ועצימים, כגון: ריצת 400 מטרים, שחיית 100 מטרים וכו. מערכת אירובית- מקור האנרגיה העיקרי בפעילויות ארוכות או מתמשכות, כגון: ריצות ארוכות, רכיבה על אופנים וכו. מערכת זאת דורשת נוכחות חמצן ומשתמשת בגליקוגן (שבכבד ובשרירים הפעילים) ובשומן כמקור אנרגיה להפקת ATP. כושר גופני פעילות אירובית Anaerobic, medlineplus Nutrition and enhanced sports performance : muscle building, endurance, and strength