laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
כרוויה תרבותית

המונח "קימל" מפנה לכאן. אם הכוונה למשמעות אחרת, ראו קימל (פירושונים). כְּרַוְיָה תַּרְבּוּתִית (שם מדעי: Carum carvi) היא צמח ממשפחת הסוככיים אשר צומח באירופה ובאסיה. קיימים זני כרוויה תרבותית חד-שנתיים, דו-שנתיים ואף תלת-שנתיים. הצמח דומה בצורתו לצמח הגזר ועליו גזורים או מנוצים. לצמח פרחים קטנים לבנים או ורודים. הכרוויה צומחת במקומות חמים ומוארים, בקרקע יבשה. פירות הצמח (הנחשבים לעיתים בטעות לזרעים) משמשים כתבלין, המוכר בישראל בשמו הגרמני קימל. הפירות הם דו-זירעונים בצורת סהר וגודלם כ-2 מילימטרים. הם דומים במראם לפירות של כמון (שגם הוא ממשפחת הסוככיים), המשמשים גם הם כתבלינים וקל להתבלבל ביניהם, אם כי טעמיהם וריחותיהם שונים מאוד. הכרוויה משמשת כתבלין נפוץ במטבחים אירופיים (בעיקר במרכז אירופה ובצפונה). לחם המכיל כרוויה ("לחם קימל") היה נמכר בעבר בישראל באופן נרחב. כרוויה משמשת גם לתיבול תבשילי בשר, כגון גולאש; להכנת כרוב כבוש, וכמרכיב במשקאות חריפים כגון אקוואויט. הכרוויה נמכרת ונצרכת לרוב כפירות שלמים ולא טחונים לאבקה, אם כי מכירת ושימוש בפירות הטחונים קיים. בדומה לסוככיים אחרים, ניתן גם להשתמש בשורש הכרוויה לבישול, אולם הוא אינו נפוץ בשווקים בצורה זו. במטבח הלובי משתמשים באבקת כרוויה יחד עם כמון לתיבול מאכלי דגים. שמן המופק מזרעי הכרוויה משמש גם כתמצית ריח בייצור תמרוקים. לכרוויה גם מסורת של שימושים רפואיים, בעיקר לבעיות בקיבה. מחקרים עדכניים ומתמשכים מציעים שצריכת כרוויה תרבותית יכולה לסייע כתומכת בפונקציות אנדוקריניות, במיוחד כאלו הקשורות להפרעות בבלוטת התריס ולמחלות אוטואימוניות (ראו מחלת השימוטו).[דרוש מקור] פינלנד אחראית לכ-28% מייצור הקימל בעולם. גידול קימל מתאים במיוחד לאקלים הפיני ולקווי הרוחב של פינלנד, המבטיחים שעות רבות של אור שמש בקיץ. התוצאה היא פירות המכילים רמות גבוהות יותר של שמן אתרי מאלה המיוצרים באזורי גידול עיקריים אחרים כמו קנדה, הולנד, מצרים ומרכז אירופה[דרוש מקור]. במספר לשונות נפרדות קיימת המילה כרוויה או מילים דומות כשם לצמח תבלין, ביניהן יוונית עתיקה, סנסקריט וערבית (בפרסית ובלטינית, לעומת זאת, התבלין קרוי בשמות שונים). כתוצאה מכך מקור הצמח שנוי במחלוקת. על פי פליניוס הזקן, מקור השם הוא באזור קאריה שבאסיה הקטנה. הצמח נזכר כבר בתלמוד הבבלי כצמח ירק תרבותי, כמקור לתיבול מיני מאכלים וכצמח מרפא לטיפול במחלות לב: איסתומכא דליבא, מאי אסותא? מייתא כמונא, כרוייא וניניא ואגדנא וציתרי ואבדתא. תרגום: קצה הצלעות שליד הלב (שלפעמים מתכופף פנימה), מהי התרופה? ייקח כמון, כרוויה ונענע ולענה וציתרה ואזוב. — מסכת עבודה זרה, דף כ"ט, עמוד א' קלאודיוס גלנוס מציין כי מים שבהם מושרים זרעי הכרוויה מסייעים בחיטוי פצעים, מניעת מחלות מידבקות וחיזוק הלב. מדיה וקבצים בנושא כרוויה תרבותית בוויקישיתוף כרוויה תרבותית, באתר ITIS (באנגלית) כרוויה תרבותית, באתר NCBI (באנגלית) כרוויה תרבותית, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) כרוויה תרבותית, באתר Tropicos (באנגלית) כרוויה תרבותית, באתר GBIF (באנגלית) כרוויה תרבותית, באתר The Plant List (באנגלית) כרוויה תרבותית, באתר IPNI (באנגלית) כרוויה תרבותית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
פומפרניקל

פוּמְפֶרְנִיקֵל (מגרמנית: Pumpernickel) הוא סוג לחם כהה וארומטי מגרמניה. הלחם מבוסס מחמצת שאור ומוכן מתערובת של קמח שיפון ושיפון טחון (באופן גס יותר). אזור וסטפאליה בגרמניה ידוע כמולדת הפומפרניקל, וקיים אזכור ראשון של לחם מסוג זה בווסטפאליה כבר ב-1450, אם כי לא ברור שאכן מדובר בלחם פומפרניקל. הפומפרניקל מאזור וסטפאליה ידוע כיוצא דופן בתערובת בין קמח שיפון ושיפון טחון וכן בזמן האפייה הארוך שלו. על פי סברה מקובלת, מקור השם "פומפרניקל" בניב גרמאני עתיק, והוא מורכב מהמילים "Pumpern" שפרושו לנפוח, ו-"Nickel", צורה של השם ניקולס, וכינוי נפוץ לשד או לשטן. פירוש השם פומפרניקל, אם כך, הוא "נפיחת השטן". מדיה וקבצים בנושא פומפרניקל בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא מזון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ריבס

רִבָּס (שם עברי נוסף: רָבָּרְבֶּר; שם מדעי: Rheum) הוא סוג של צמחים רב-שנתיים ממשפחת הארכוביתיים, בעלי קני שורש עבים וקצרים. בארץ ישראל נפוצים באופן טבעי שני מינים בסוג, ריבס המדבר וריבס חרמוני. שני מינים אחרים, Rheum rhabarbarum ו-Rheum x hybridum, משמשים כירק מאכל. בישראל, הירק בייחוד אהוד בקרב יוצאי המדינות האנגלוסקסיות, צפון אירופה, גרמניה, כורדיסטן ואיראן ושמו בעברית מבוסס למעשה על שמו בפרסית. כמו הכוסמת והחומעה, גם הריבס משתייך למשפחת הארכוביתיים. למרות הדמיון הפיזי, הוא אינו קרוב משפחה של הסלרי. פרחי הריבס קטנים, בצבע ירוק-לבן ופורחים בתפרחת גדולה. כל מיני הריבס הגדלים בר בישראל הם ערכי טבע מוגנים. גריסים אדומים - מאכל אהוב בדנמרק וגרמניה המוכן בין היתר מן הצמח מדיה וקבצים בנושא ריבס בוויקישיתוף ריבס, באתר ITIS (באנגלית) ריבס, באתר NCBI (באנגלית) ריבס, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) ריבס, באתר Tropicos (באנגלית) ריבס, באתר GBIF (באנגלית) ריבס, באתר IPNI (באנגלית) אכרזת גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה (ערכי טבע מוגנים), ה'תשס"ה-2005, ק"ת 6369, ה'תשס"ה, 15 בפברואר 2005 (תוקן ב־17 בדצמבר 2019), בספר החוקים הפתוח
לבקוכן

לֶבְּקוּכֵן או פּפֶֿפֶֿרְקוּכֵן (בגרמנית: ‏Lebkuchen‏Ⓘ‏ או Pfefferkuchen) הן עוגיות גרמניות, אשר נמכרות באופן מסורתי בתקופת חג המולד. הלבקוכן הן עוגיות מתובלות, הדומות לדובשניות בישראל או לעוגיית זנגביל, אשר נפוצות במדינות אחרות באירופה בתקופת חג המולד. העוגיות הומצאו כנראה על ידי נזירים בפרנקוניה של ימי הביניים (סביבות המאה ה-13 בגרמניה). קיימים תיעודים על אופי לבקוכן בגרמניה עוד ב-1296 בעיר אולם. העיר הידועה ביותר בייצור לבקוכן היא נירנברג שבבוואריה וקיים מסמך המתייחס להכנת לבקוכן בעיר מ-1395. המוזיאון היהודי בברלין, "לבקוכן" (באנגלית): איך יובאו הלבקוכן הגרמניות לארצות הברית לאחר שיהודי גרמניה נאלצו לגלות מארצם רוני ונציה, לבקוכן - עוגייה מושלמת לאוהבי הג'ינג'ר, באתר ynet, 19 במרץ 2007 ערך זה הוא קצרמר בנושא מזון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אודר

נהר האוֹדֶר (מגרמנית: Oder; בפולנית וצ'כית: Odra, אוֹדְרַה; בסורבית עילית: Wódra, ווֹדְרַה) הוא הנהר השני באורכו בפולין, אורכו 854 ק"מ. נהר האודר נובע בסודטים המזרחיים שבצפון מזרח צ'כיה וזורם צפון מערבה דרך דרום מערב פולין אל הים הבלטי. הוא מרכיב יחד עם נהר הנייסה הנשפך אליו את קו אודר-נייסה המהווה את הגבול בין פולין לגרמניה, מאז מלחמת העולם השנייה. אורכו כקו הגבול הוא כ-187 ק"מ. סביר להניח כי נהר האודר היה נתיב מסחר וציר התיישבות מרכזי לשבטים אירופאים כבר במאה התשיעית או העשירית. הפארק הלאומי של העמק התחתון של האודר הוא ביתם של מינים רבים של חיות בר. ציפורים מוגנות, כמו נשרים לבנים, חסידות שחורות וכוכבי מים, גרים כאן לצד בונים שבונים את סכריהם בפארק. למעלה מ-40 סוגי דגים ו-50 מינים שונים של יונקים משלימים רשימה נרחבת זו של בעלי חיים. הפארק הלאומי הוא גם אתר מנוחה, מה שהופך אותו לתפאורה לנופים טבעיים עוצרי נשימה. כיום משמש האודר כנתיב מים מרכזי במרכז ובמזרח אירופה. בעתיד, עם התרחבות האיחוד האירופי, מתוכנן האודר להיות מחובר בתעלות לנהר האלבה ולנהר הדנובה ובכך ליצור נתיב מים שיחבר בין הים הבלטי והים השחור. הערים המרכזיות על נהר האודר הן ורוצלב ושצ'צ'ין בפולין ופרנקפורט על האודר בגרמניה. ביולי 2022 התרחש בנהר אסון טבע. מדיה וקבצים בנושא אודר בוויקישיתוף אודר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Lower Oder Valley National Park, www.germany.travel
פיוטר קפיצה

פיוֹטר לאונידוביץ' קָפּיצה (ברוסית: Пётр Леони́дович Капи́ца; ‏8 ביולי 1894 - 8 באפריל 1984) היה פיזיקאי סובייטי שגילה את תופעת ה"סופר נוזליות" יחד עם ג'ון אלן ודון מיסנר ב-1937. קפיצה היה בנם של גנרל בחיל ההנדסה הרוסי, עם שורשים רומנים מבסרביה ושל אולגה לבית סטבניצקי, בת למשפחת אצילים ממוצא פולני. הוא נולד בעיר הנמל קרונשטאדט וסיים את לימודיו במכון הפוליטכני בפטרוגרד בשנת 1918. הוא התחיל לעבוד במכון לפיזיקה וטכנולוגיה. בשנת 1921 יצא עם משלחת מדעית של ברית המועצות למערב אירופה ועבד עשר שנים במעבדת קוונדיש באוניברסיטת קיימברידג'. היה חבר של האקדמיה המלכותית הבריטית והיה המנהל הראשון של מעבדת מונד (בין 1930 ל-1934). המציא שיטות ליצירת שדות מגנטיים אולטרה-חזקים (ultrastrong magnetic fields) על ידי הזרקת זרמים חזקים לתוך אלקטרומגנטים מיוחדים לפרקי זמן קצרים. בשנת 1934 התפתה קפיצה לשוב לברית המועצות לסדרת הרצאות, אך דרכונו נשלל ויציאתו מגבולות ברית המועצות נאסרה. בעקבות איבוד משרתו בבריטניה החל לעבוד בברית המועצות. עם תחילת עבודתו בברית המועצות קפיצה יסד את מכון הבעיות הפיזיקליות בברית המועצות ועמד בראשו עד מאסרו בשנת 1946. בשנת 1942 צורף לוועד היהודי האנטי-פשיסטי, כנציג הלא-יהודי. המאסר היה יוזמתו של לברנטי בריה, שהיה מנהלו הישיר. קפיצה נאסר בגלל סירובו לעבוד על פיתוח פצצת מימן סובייטית. קאפיצה היה בין יוזמי הקמת מכון לפיזיקה וטכנולוגיה של מוסקבה. מעמדו שוקם עם מותו של סטלין ובשנת 1955 חזר לעמוד בראש המכון שיסד עד מותו בשנת 1984. חלק בפרס נובל על עבודתו בפיזיקת טמפרטורה נמוכה עם ארנו פנזיאס ורוברט וילסון. פרס סטלין, דרגה 1 (1941) עיטור לנין (30 באפריל 1945) עיטור לנין (9 ביולי 1964) עיטור לנין (9 ביולי 1944) עיטור כוכב הפרטיזנים (1964) הפרס להנצחת סיימון (1973) עיטור לנין (20 ביולי 1971) גיבור העמל הסוציאליסטי (8 ביולי 1974) מדליית רתרפורד (1966) עיטור לנין (8 ביולי 1974) מדליית קוטניוס (1959) פרס סטלין, דרגה 1 (1943) מדליית פרנקלין (1944) פרס קמרלינג אונס (1968) דוקטור לשם כבוד מאת אוניברסיטת פריז (1945) גיבור העמל הסוציאליסטי (30 באפריל 1945) מדליית הזהב הבין-לאומית ע"ש נילס בוהר (1965) עיטור הדגל האדום של העמל (27 במרץ 1954) מדליית הזהב של לומונוסוב (1959) מדליית פאראדיי (1942) מדליית הלמהולץ (1981) עיטור לנין (30 באפריל 1943) פרס נובל לפיזיקה (1978) מדליית ההגנה על מוסקבה מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945 מדליית ותיק העמל מדליה להנצחת 800 שנים לייסוד מוסקבה מדליה להנצחת 100 שנים להולדתו של לנין מדיה וקבצים בנושא פיוטר קפיצה בוויקישיתוף פיוטר קפיצה, באתר פרס נובל (באנגלית) פיוטר קפיצה, באתר "Find a Grave" (באנגלית) פיוטר קפיצה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אלן ללצ'וק

אלן ללצ'וק, (Alan Lelchuk; נולד ב-1938), סופר יהודי אמריקאי, מחזאי, מורה מרצה ומבקר ספרותי. אלן ללצ'וק נולד וגדל בברוקלין, ניו יורק, ארצות הברית. השלים את לימודיו בכמה אוניברסיטאות ובהן אוניברסיטת סטאנפורד, ואוניברסיטת לונדון. היה מורה ומרצה באוניברסיטת ברנדייס שליד בוסטון, וכן שימש סופר תושב שם. הוא כתב את ספרו הראשון על להיות יהודי בברוקלין, בשם "נער מברוקלין". מספרו הראשון עניינו באינטלקטואלים היהודים אמריקאים, חייהם, השקפתם ויצירתם. בכך הוא ממשיך את המסורת של סול בלו. הוא פרסם שבעה רומנים, רובם בנושאים אלה. הוא גם מתעניין בספרות העברית החדשה, ופרסם אנתולוגיה של ספרות עברית מתורגמת לאנגלית. מרים 34, תרגמה אביבה גורן, הוצאת "אדם", ירושלים 1982. הפתרון המיני והמבוי הסתום, מאת גרשון שקד, נדפס באין מקום אחר, 1988. מסתבר שיש לבבות המקרינים יותר אהבה מאחרים, על יצירתו של סול בלו, נדפס בארץ אחרת, 29, 2005.
1357

שנת 1357 היא השנה ה-57 במאה ה-14. זוהי שנה רגילה, שאורכה 365 ימים. באותה תקופה הלוח הגרגוריאני עוד לא היה קיים, ולכן שנה זו קיימת בלוח היוליאני בלבד. כל התאריכים שלהלן הם לפי הלוח היוליאני. מונחת אבן היסוד של גשר קארל בפראג. השפעת מזוהה כמחלה. דייוויד השני, מלך סקוטלנד, שוחרר על ידי האנגלים מהשבי. תיאור ראשון של הצגת תכריכי טורינו. להלן לוח שנה יוליאני – עברי משולב עם ימים בינלאומיים. חגים ומועדים עבריים: Nothing. ילידי 1357‎ נפטרים ב-1357‎ מדיה וקבצים בנושא 1357 בוויקישיתוף
קלאופטרה (פירושונים)

האם התכוונתם ל... אישים: קלאופטרה, מלכת מוקדון – בתם של פיליפוס השני מלך מקדוניה והמלכה אולימפיאס מאפירוס. אחותו (היחידה מאותה אם) של אלכסנדר הגדול. קלאופטרה הראשונה, מלכת מצרים קלאופטרה השנייה, מלכת מצרים קלאופטרה השלישית, מלכת מצרים קלאופטרה הרביעית, מלכת מצרים קלאופטרה החמישית, מלכת מצרים קלאופטרה השישית, מלכת מצרים ייתכן ולא הייתה קיימת מלכה כזאת קלאופטרה השביעית, מלכת מצרים – השליטה האחרונה בשושלת תלמי המקדונית ששלטה במצרים העתיקה, ואהובתו של יוליוס קיסר. קלאופטרה תאה, מלכת הממלכה הסלאוקית – בתם של תלמי השישי ושל קלאופטרה השנייה, מלכת מצרים. שליטת סוריה בין השנים 125 לפנה"ס ל-121 לפנה"ס. קלאופטרה סלנה הראשונה נולדה בין השנים 130/135 לפנה"ס, בתם של תלמי השמיני וקלאופטרה השלישית, אחותה של קלאופטרה הרביעית קלאופטרה סלנה השנייה בתה של קלאופטרה השביעית קלאופטרה הירושלמית – אשתו החמישית של הורדוס מלך יהודה מערכת השמש: קלאופטרה (אסטרואיד) – אסטרואיד מתכתי הממוקם בחגורת האסטרואידים. מכתש קלאופטרה – מכתש פגיעה על כוכב הלכת נוגה קולנוע: קלאופטרה (סרט, 1917) – סירט אילם בכיכובה של תידה בארה קלאופטרה (סרט, 1934) – סרטו של ססיל ב. דה-מיל בכיכובה של קלודט קולבר קלאופטרה (סרט, 1963) – סרט בכיכובם של ליז טיילור וריצ'רד ברטון קלאופטרה (סרט, 1999) – סרט טלוויזיה בהפקת Hallmark Entertainment סדרות טלוויזיה: קלאופטרה בחלל (סדרת טלוויזיה) – סדרת הנפשה אמריקאית, המבוססת על רומנים גרפיים באותו השם מאת מייק מאיהק
ליאן ריימס

ליאן ריימס (באנגלית: LeAnn Rimes; נולדה ב-28 באוגוסט 1982) היא זמרת קאנטרי, שחקנית, ופזמונאית אמריקנית, זוכת פרס גראמי, זוכת העונה הרביעית של תוכנית המציאות האמריקאית "הזמר במסכה". נולדה תחת השם מרגרט ליאן ריימס בג'קסון, בירת מיסיסיפי. בגיל 3 החלה לשיר ובגיל 7 החלה להופיע על הבמות, כששיחקה בהפקה מקומית למחזמר "מזמור לחג המולד", בדאלאס, טקסס. בגיל 11 הקליטה את אלבומה הראשון, הנקרא All That, תחת חברת תקליטים עצמאית שבחרה להפיץ את האלבום בשנת 1993 רק בדאלאס וסביבתה. בשנת 1996 פגשה את המוזיקאי ושדרן הרדיו ביל מאק, אשר עודד אותה להקליט את שירו Blue. השיר הפך ללהיט, אשר בעקבותיו זכה גם אלבומה השני, Blue, להצלחה רבה במצעדי המכירות, כשהוא מגיע למקום השלישי במצעד האלבומים האמריקני, ונמכר במעל ל-8 מיליון עותקים ברחבי העולם. השיר "Blue" זכה בפרס גראמי בקטגוריית "שיר הקאנטרי הטוב ביותר". ליאן ריימס זכתה באותה שנה (1997) בשני פרסי גראמי, תגלית השנה וזמרת הקאנטרי הטובה ביותר, ובכך הפכה לאדם הצעיר ביותר שזכה בפרס גראמי. בשנת 1997 הקליטה את הלהיט "How Do I Live" לפסקול הסרט "קון אייר", אולם השיר נדחה על ידי מפיקי הסרט לטובת גרסתה של הזמרת טרישה אירווד. השיר הפך לאחד הלהיטים הגדולים ביותר של 1997 בארצות הברית, כשהסינגל שהה במצעד בילבורד האמריקני במשך זמן שיא של 69 שבועות, וזאת מבלי להגיע למקום הראשון (הגיע למקום השני בלבד). הסינגל, שנמכר בשלושה מיליון עותקים, היה הלהיט הראשון מתוך אלבומה הרביעי You Light up My Life: Inspirational Songs, שהגיע למקום הראשון בארצות הברית בספטמבר 1997. שבעה חודשים קודם לכן הוציאה אלבום גרסאות כיסוי, שהגיע אף הוא למקום הראשון בארצות הברית. בשנת 2000 שרה את הלהיט "Can't Fight the Moonlight", שיר הנושא לסרט "חופשיות על הבר". השיר זכה להצלחה עולמית, והגיע למקום הראשון במצעד הבריטי ולמקום ה-11 במצעד בילבורד האמריקני. ריימס שרה את כל השירים בסרט, ואף הופיעה בו, בתפקיד עצמה. בנוסף, הקליטה שירים שהופיעו בסרטים "בכל מקום אחר" (1999), "מסלול מסוכן" (2001), "דיילת בעננים" ו"לא רק בלונדינית 2" (שניהם מ-2003). עוד בטרם חגגה את יום הולדתה ה-21 הוציאה ריימס אלבום אוסף, בשם "Greatest Hits", בשנת 2003. לאור הצלחתה הבינונית בבריטניה (יחסית לארצות הברית), הקליטה ריימס דואטים עם שני זמרים בריטים מצליחים: "Written In The Stars", דואט עם אלטון ג'ון (מקום עשירי במצעד הבריטי, מרץ 1999) ו-"Last Thing On My Mind", דואט עם רונאן קיטינג (מקום חמישי במצעד הבריטי, מאי 2004). ליאן ריימס, ברשת החברתית פייסבוק ליאן ריימס, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ליאן ריימס, ברשת החברתית אינסטגרם ליאן ריימס, ברשת החברתית טיקטוק ליאן ריימס, סרטונים בערוץ היוטיוב ליאן ריימס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ליאן ריימס, באתר AllMovie (באנגלית) ליאן ריימס, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ליאן ריימס, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) ליאן ריימס, באתר ספוטיפיי ליאן ריימס, באתר Last.fm (באנגלית) ליאן ריימס, באתר AllMusic (באנגלית) ליאן ריימס, באתר MusicBrainz (באנגלית) ליאן ריימס, באתר דיזר ליאן ריימס, באתר Yandex.Music (ברוסית) ליאן ריימס, באתר Discogs (באנגלית) ליאן ריימס, באתר Songkick (באנגלית) ליאן ריימס, באתר Genius ליאן ריימס, באתר MOOMA (בארכיון האינטרנט) ליאן ריימס, באתר בילבורד (באנגלית) ליאן ריימס, באתר טיידל (באנגלית) האתר הבינלאומי הרשמי ליאן ריימס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אוצלול גאלאץ

אוצלול גאלאץ (ברומנית: Oţelul Galaţi) הייתה קבוצת כדורגל מהעיר גאלאץ המשחקת בליגת העל הרומנית. הקבוצה זכתה באליפות רומניה בעונת 2010/2011. הקבוצה העפילה לראשונה לליגה הבכירה בשנת 1986 ובשנת 1988 הגיעה הקבוצה לראשונה למפעל אירופאי כלשהו כאשר העפילה לגביע אופ"א וכבר במשחק הבכורה שלה במעפלים האירופיים ניצחה את יובנטוס האיטלקית בתוצאה 0–1 (למרות שבמשחק הגומלין, שנערך באיטליה, ניצחה יובנטוס 0–5). ההישג הגדול ביותר של הקבוצה בליגה הרומנית עד 2011 היה מקום רביעי והיא הגיעה למקום זה בשלוש עונות: 1988, 1997 ו-1998. בנוסף רשמה הקבוצה הגעה לגמר הגביע הרומני בשנת 2004, כאשר היא מפסידה בגמר לדינמו בוקרשט בתוצאה 0–2. בעונת 2010/2011 זכתה הקבוצה באליפות וב"סופרקאפ הרומני". בעונת 2014/2015 ירדה הקבוצה לליגת המשנה הרומנית ובשנת 2016 פורק המועדון. עוד באותה שנה המועדון הוקם מחדש. לאחר חמש שנים בליגה הרומנית השלישית העפילה הקבוצה לליגת המשנה בסיום עונת 2021/2022 ובתום עונת 2022/2023 שבה לליגה הראשונה. הופעת הבכורה של הקבוצה הייתה בגביע אופ"א כאשר הקבוצה הוגרלה בסיבוב הראשון מול קבוצת יובנטוס החזקה מאיטליה. אוצלול ניצחה במשחק הראשון, שנערך ברומניה, בתוצאה 0–1 אך נכנעה במשחק השני בתוצאה 0–5 והודחה מהמפעל. הקבוצה חזרה למפעלים האירופיים רק בעונת 1997/1998, אז שיחקה בגביע אופ"א והוגרלה מול קבוצת גוריצה הסלובנית אך הפסידה בשל הפרש שערי חוץ והודחה מהמפעל. עונה לאחר מכן הקבוצה חזרה לגביע אופ"א, אז עברה בסיבוב המוקדם הראשון את קבוצת סלוגה יוגומגנאט ממקדוניה אך הפסידה בסיבוב השני המוקדם לקבוצת וויילה בולדקלאב הדנית. בעונת 2004/2005 הקבוצה חזרה לגביע אופ"א, אז גברה בסיבוב המוקדם הראשון בתוצאות 0–4 ביתי ו-1–4 בחוץ על קבוצת דינמו טירנה מאלבניה ועברה לסיבוב השני מוקדם, בו הפסידה לקבוצת פרטיזן בלגרד מסרביה ומונטנגרו. בשנת 2007 שיחקה הקבוצה בגביע האינטרטוטו. בסיבוב השני ניצחה את קבוצת סלאביה סראייבו מבוסניה והרצגובינה. בסיבוב השלישי הפסידה לקבוצת טרבזונספור מטורקיה והודחה מהטורניר. בעונת 2007/2008 שיחקה הקבוצה בגביע אופ"א. בסיבוב המוקדם השני הפסידה לקבוצת לוקומוטיב סופיה מבולגריה והודחה מהטורניר. בעונת 2010/2011 זכתה באליפות רומניה הראשונה שלה ועלתה לליגת האלופות בפעם הראשונה בתולדותיה. הקבוצה העפילה ישירות לשלב הבתים וסיימה את המשחקים במקום האחרון בבית אחרי בנפיקה ליסבון, פ.צ. בזל ומנצ'סטר יונייטד. רומניה מאריוס באצ'ו רומניה גבריאל בושטינה רומניה ויורל טנסה רומניה אמיל ז'ולה רומניה בוגדאן סטליה רומניה סורין גיוניה רומניה כריסטיאן סירגי רומניה גאורגה אוגרארו רומניה ויקטוראש יאקוב רומניה פלורין צ'רנאט רומניה דניאל סטאן בורקינה פאסו סאליף נוגו ליטא טאדאס לאבוקאס ליטא פאוליוס גריבאוסקאס מרוקו איסמאעיל קוהה קוריאה הדרומית קים גיל סיק מדיה וקבצים בנושא אוצלול גאלאץ בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אוצלול גאלאץ (ברומנית) אוצלול גאלאץ, ברשת החברתית פייסבוק אוצלול גאלאץ, ברשת החברתית אינסטגרם פרופיל, באתר אופ"א פרופיל, באתר Transfermarkt פרופיל, באתר Soccerway פרופיל, באתר FootballDatabase.eu האתר הרשמי של אוהדי הקבוצה (ברומנית) ההיסטוריה של הקבוצה (ברומנית)
יום בחירה

יום חופשה לבחירה (מוכר כ"יום בחירה") הוא יום שבו רשאי עובד בישראל להיעדר מעבודתו אך לקבל שכר כאילו עבד, לפי בחירה אישית מתוך רשימה של ימים מיוחדים שנקבעו. הזכות ליום בחירה נקבעה בתחילה בהסכמים קיבוציים, ולאחר מכן עוגנה גם בחוק חופשה שנתית תשי"א-1951, במשמעות שונה במקצת. על פי הסכמים קיבוציים שונים, רשאי עובד במדינת ישראל להצהיר על יום או יומיים בשנה (על-פי ההסכם שאליו הוא כפוף) כעל ימים בהם הוא מעוניין להיעדר בתשלום מעבודתו, וזאת מתוך רשימה של ימים מיוחדים. הרשימה כוללת בדרך-כלל את פורים, שושן פורים, יום הזיכרון לשואה ולגבורה, יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, יום ירושלים ותשעה באב. בחלק מההסכמים הרשימה רחבה יותר וכוללת גם את הושענא רבא, ערב פסח, ערב שביעי של פסח, אחד במאי וימים נוספים. מקובל כי ימי הבחירה אינם באים על חשבון החופשה השנתית, אלא בנוסף להם. החוק אינו מחייב את המעביד לתת ימי בחירה, ולכן רק מי שמכוח הסכם קיבוצי מגיעים לו ימי בחירה, יוכל לדרוש אותם. כך לדוגמה, בענפי היצוא, יבוא, מסחר בסיטונות ושירותים ישנו הסכם קיבוצי כללי על פיו זכאים העובדים ליום בחירה בתשלום. אם העובד אינו כפוף להסכם קיבוצי, או אם כבר ניצל את ימי הבחירה שהוקצו לו, תיגרע ההיעדרות מימי החופשה השנתית שלו. בחקיקה ניתנה למושג "יום בחירה" משמעות שונה מזו שבהסכמים הקיבוציים: זהו יום אחד בשנה שבו עובד רשאי להיעדר מעבודתו, על חשבון חופשתו השנתית, בלי להזדקק להסכמת המעסיק (אך נדרשת הודעה של 30 יום מראש על הכוונה להיעדר ביום הבחירה). תחילה נקבע יום ירושלים כיום כזה, בחוק יום ירושלים לאחריו נקבע חג הסיגד כיום כזה, בחוק חג הסיגד. בתיקון לחוק חופשה שנתית משנת 2010 נקבעה רשימה של עשרות ימי בחירה. בשנת 2012 נוספו לימי הבחירה עוד מועדים, בעלי משמעות לדתות והעדות השונות בישראל (שומרונים, מוסלמים, דרוזים, צ'רקסים, אתיופים ומועדים בינלאומיים), שהעובד רשאי לבחור מתוכם ללא קשר לדתו. חוק חופשה שנתית, באתר כל זכות רן רימון, הודעתם בזמן? אתם זכאים לחופש ב-1 במאי, באתר ynet, 30 באפריל 2012 חוק יום ירושלים חוק חופשה שנתית, סעיף 6(ב) והתוספת לילך ויסמן, ‏השתוללתם בסילבסטר? מגיע לכם יום חופש למחרת - כחוק, באתר גלובס, 19 בדצמבר 2011; צבי לביא, אושר בכנסת: עוד יום בחירה במסגרת ימי החופש, באתר ynet, 18 במאי 2010; יהונתן ליס, הלכתם עם האנגאובר לעבודה? יכולתם להישאר בבית, באתר הארץ, 1 בינואר 2012 הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו ייעוץ משפטי.
נינו רוטה

נינו רוטה (באיטלקית: Nino Rota; ‏3 בדצמבר 1911 – 10 באפריל 1979) היה מוזיקאי איטלקי. נודע בעיקר במוזיקה שכתב לרבים מסרטיו של פליני ובנעימת הנושא לסרט "הסנדק". רוטה נולד למשפחה מוזיקלית במילאנו ולמד שם בקונסרבטוריון אצל אילדבראנדו פיצטי. לאחר מכן, בעידודו של המנצח ארטורו טוסקניני, נסע לפילדלפיה, פנסילבניה והשתלם שם במוזיקה במכון קרטיס למוזיקה בהדרכתו של פריץ ריינר, בין השאר. אחר כך חזר למילנו וכתב תזה על מלחין הרנסאנס ג'וזפו צרלינו. תחילת הקריירה של רוטה בשנת 1944, בכתיבת המוזיקה לסרט "זאזא" בבימוי רמאטו קסטלאני. מאוחר יותר פגש את הבמאי פדריקו פליני, כשזה עבד על סרטו הראשון, Lo Sceicco Bianco. השניים עבדו יחד בהזדמנויות רבות, והמוזיקה של רוטה לסרט ½8 היא לדעת רבים אחד ממרכיביו החשובים והמלכדים בסרט. במוזיקה שכתב רוטה לסרטו של פליני "ג'ולייטה של הרוחות" (1965), שיתף יוג'ין וולטר פעולה בשיר Go Milk the Moon (שקוצץ בגרסה הסופית של הסרט). השניים חברו שוב יחדיו לחיבור השיר What Is Youth - חלק מנעימתו של רוטה לסרטו של פרנקו זפירלי, "רומיאו ויוליה". אף כי רוטה נודע בעיקר במוזיקה שכתב לסרטי קולנוע, הוא חיבר גם עשר אופרות, מוזיקה לחמישה באלטים, ויצירות אינסטרומנטליות רבות. בשנת 2005 הועלתה האופרה שלו "אלאדין ומנורת הקסמים" באופרה של וינה בתרגום לגרמנית. את התפקיד הראשי שר הזמר קוסמין איפרים, והביצוע הוקלט על DVD. רוטה נפטר ב-1979 ברומא מאי-ספיקת לב. "האביב" (1948) "ללא רחמים" (1948) "הר הזכוכית" (1949) "אובססיה" (1949) "הפיראטים מקאפרי" (1949) "עמק הנשרים" (טרנס יאנג, 1951) "אנה" (1951) "הבטלנים" (פדריקו פליני, 1953) "גיבור בן זמננו" (1953) "התקווה הגדולה" (1954) "לה סטראדה" (פדריקו פליני, 1954) "מלחמה ושלום" (קינג וידור, 1956) "הלילות הלבנים" (לוקינו ויסקונטי, 1957) "לילות כביריה" (פדריקו פליני, 1957) "פורטונלה" (1958) "המלחמה הגדולה" (מריו מוניצ'לי, 1959) "לה דולצ'ה ויטה" (פדריקו פליני, 1960) "רוקו ואחיו" (לוקינו ויסקונטי, 1960) "בוקצ'יו 70" (לפדריקו פליני ולוקינו ויסקונטי, 1962) "½8" (פדריקו פליני, 1963) "הברדלס" (לוקינו ויסקונטי, 1963) "ג'ולייטה של הרוחות" (פדריקו פליני, 1965) "אילוף הסוררת" (פרנקו זפירלי, 1967) "רומיאו ויוליה" (פרנקו זפירלי, 1968) "סטיריקון" (פדריקו פליני, 1969) "ליצנים" (פדריקו פליני, 1970) "ווטרלו" (סרגיי בונדרצ'וק, 1970) "רומא" (פדריקו פליני, 1972) "הסנדק" (פרנסיס פורד קופולה, 1972) "זיכרונות" (פדריקו פליני, 1973) "אהבה ואנרכיה" (לינה ורטמילר, 1973) "הסנדק חלק שני" (פרנסיס פורד קופולה, 1974) "ההסתלקות" (1974) "קאזאנובה" (פדריקו פליני, 1976) "מקורות המאפיה" (1976) "מוות על הנילוס" (1978) "הוריקאן" (1979) מדיה וקבצים בנושא נינו רוטה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של נינו רוטה נינו רוטה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) נינו רוטה, באתר AllMovie (באנגלית) נינו רוטה, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) נינו רוטה, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) נינו רוטה, באתר ספוטיפיי נינו רוטה, באתר קומפוניסטן דר גגנווארט נינו רוטה, באתר AllMusic (באנגלית) נינו רוטה, באתר MusicBrainz (באנגלית) נינו רוטה, באתר Discogs (באנגלית) נינו רוטה, באתר Songkick (באנגלית) נינו רוטה, דף שער בספרייה הלאומית נינו רוטה, באתר SecondHandSongs נינו רוטה, באתר MOOMA (בארכיון האינטרנט) נינו רוטה, באתר "Find a Grave" (באנגלית) נינו רוטה: הפך את הפסקול ליצירת אמנות נעלה: פודקאסט להאזנה של תוכנית הרדיו "גיבור תרבות" בהגשת יונתן גת, דוד גורביץ' ודן ערב נינו רוטה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
מריאן

מַרְיָאן (בצרפתית: Marianne) היא דמות אלגורית שמקורה במהפכה הצרפתית ומסמלת את החירות והתבונה. השם "מריאן" עשוי לשמש כמטונימיה לאומה הצרפתית. מריאן קיבלה את שמה רק במחצית המאה ה-19, אך הדימוי בין המהפכה לבין דמות נשית החובשת לראשה מצנפת פריגית אדומה החל כבר למחרת נפילת הבסטיליה ב-14 ביולי 1789. השימוש בדמויות אלגוריות על מנת לייצג רעיונות מופשטים, כמו צדק, שוויון או ניצחון, היה מקובל במאה ה-18 כחלק מהמורשת הקלאסית. המהפכנים, שראו עצמם כמחדשי המשטרים הרפובליקאים של העולם העתיק, אימצו לעצמם גם את השימוש בדמויות אלו לציון ערכים מופשטים. מבין כל הדמויות, הפופולרית ביותר הייתה דמות החירות. דמות החירות הופיעה בשתי גרסאות: האחת – אישה צעירה, בעלת הבעה נלהבת, הנמצאת בתנועה ולבושה בשמלה חשופת חזה, שהייתה סמל עממי, דינמי וקיצוני; והשנייה – אישה מבוגרת, בעלת חזות מתונה, הלבושה בשמלה ארוכה המכסה את כל גופה, שייצגה את העמדות המהפכניות המתונות יותר של האצולה הליברלית ושל מעמד הביניים. בשתי הגרסאות הדמות חובשת מצנפת פריגית. לאחר ביטול המלוכה, החליט הקונבנט, בעקבות הצעת האב גרגואר, כי דמות החירות תיכלל בחותם הרשמי של הרפובליקה, ותחליף לפיכך את דמות המלך כסמל השלטון. ידועניות שתרמו את תווי פניהן לדמות של מריאן ברבות השנים: השחקניות בריג'ט ברדו וקתרין דנב, הזמרת מיריי מאתיה, הדוגמניות אינס דה לה פרסאנז' ולטיסיה קסטה ומנחת הטלוויזיה אוולין תומא. דגל צרפת האנשת מדינות התרנגול הגאלי ממשלת צרפת פסל החירות קולומביה (דמות) מדיה וקבצים בנושא מריאן בוויקישיתוף