laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
יהודה דהן

יהודה דהן הוא קצין משטרה ישראלי בדרגת תת-ניצב, מכהן כראש מטה המנהלת לחברה הערבית במשטרת ישראל. דהן שירת בצה"ל כקצין בחיל התותחנים ושימש סגן מפקד גדוד. ב-1991 התגייס למשטרת ישראל, החל שירותו ביחידת הגדעונים, יחידת מסתערבים של מחוז ירושלים. הוא שירת בה בתפקידים שונים ושימש סגן מפקד היחידה. ב-1998 מונה להקים את יחידת רותם, ימ"ג במג"ב דרום שפעלה נגד הפשיעה במגזר הבדואי. לאחר מכן יצא ללימודים בקורס פיקוד ומטה של המשטרה ופיקד על פלוגה במג"ב איו"ש. ב-2002 מונה לקצין אג"ם של יחידת אתג"ר וב-2004 מונה להקים את מפלג בילוש ומבצעים ביחידה הארצית לחקירות בינלאומיות. בשנים 2006 עד 2008 פיקד על מרחב אילת. באוגוסט 2009 מונה למפקד מרחב איילון במחוז תל אביב ובספטמבר 2013 קודם לדרגת תת-ניצב ומונה למפקד מרחב ירקון.. בתקופה זו נתפס מספר פעמים על נהיגה במהירות מופרזת, אך הודעות הקנס וכתבי האישום בוטלו על ידי ראש אגף התנועה, על כך נמתחה ביקורת על המשטרה בדוח מבקר המדינה. ביולי 2017 מונה לראש מטה המנהלת לחברה הערבית. בפברואר 2020 נקבע כי בתפקידו הבא ישמש נציג המשטרה באגף לוט"ר ביטחון פנים ועורף שבמטה לביטחון לאומי. דהן הוא בעל תואר שני בחינוך. נצ"מ דהן בראיון פרידה: "ההימורים – מחולל הפשיעה מספר 1", אתר ערב ערב באילת חילופי מפקדים במרחבי איילון וירקון, אתר משטרת ישראל, 11 בספטמבר 2013 דנה ירקצי‏, לכם אסור, לשוטרים מותר: כך הועלמו מאות דוחות תנועה לניידות משטרה, באתר וואלה, 24 בפברואר 2016 ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "יהודה דהן".
אוטובאן

אוֹטוֹבָּאן (בגרמנית: Autobahn) היא מערכת הכבישים המהירים הפדרלית של גרמניה. השם הרשמי של מערכת הכבישים הוא "בונדסאוטובאן" (Bundesautobahn) שמשמעותו "כביש מהיר פדרלי". סלילת האוטובאן הראשון, בין קלן ובון, החלה בשנת 1929, והכביש נחנך בשנת 1932. בשנת 2013 אורכם הכולל של הכבישים, שנפרשו בכל רחבי גרמניה, היה 12,879 קילומטרים. בתוך שש שנים לאחר השלמת הכביש הראשון של קלן-בון בשנת 1932, גרמניה הוסיפה לרשת הכבישים שלה 3,000 ק"מ של כבישים סופר-מהירים. למרות שלעיתים קרובות קיבל היטלר קרדיט על הכביש המהיר, אך קודמיו האמיתיים היו הכביש הניסיוני של אבוס בברלין (שנבנה בין 1913 ל -1921), ונתיב האוטוסטראדה באורך 130 הקילומטרים בין מילאנו לאגמים הצפון איטלקיים (שהושלם בשנת 1923). אף על פי שהכלכלה המדוכאת של גרמניה והיפר-אינפלציה בסוף שנות העשרים של המאה העשרים מנעה תוכניות לביצוע מכוניות אוטומטיות חדשות באותה העת, נבנו קילומטרים רבים של דרכים במהלך הרייך השלישי. היטלר ראה בבניית מכוניות אוטומטיות בעיקר יתרון צבאי; היתרון שלה כתוכנית ליצירת מקומות עבודה בשנות השלושים היה יתרון נוסף. הדרך המהירה פותחה משמעותית בגרמניה הנאצית. אומנם ההמצאה היא לא נאצית ועוד ברפובליקת וויימאר נסלל כביש מהיר ראשון, אבל מרגע שעלו לשלטון, היטלר ויועציו הורו על סלילה של דרכים מהירות בהיקפים אדירים. אלה סיפקו עבודה להמוני מובטלים והיו חלק מהדרך שבה זכו הנאצים להערצת ההמונים. המשטר הנאצי קרא להם אז "כבישי הפיהרר" והם תוארו בפוסטרים כ"כבישים אל הנצח". באוטובאן אין הגבלה פדרלית למהירות הנסיעה, אך יש הגבלות מקומיות באזורים עירוניים, ובקטעי כביש באיכות נמוכה או מועדים לתאונות. עם זאת, קיימת המלצה שלא לעבור את המהירות של 130 קמ"ש. לכל מדינה ממדינות גרמניה נתונה סמכות לקבוע הגבלת מהירות בקטעי האוטובאן שבשטחה, אך מרבית המדינות לא עשו זאת. בשנת 2008 קבעה מדינת ברמן הגבלת מהירות של 120 קמ"ש בקטעי האוטובאן שבשטחה. בשנה זו, על פי ההערכה, ב-52% מהכבישים הייתה רק מגבלת מהירות מומלצת, ב-15% מהכבישים הייתה הגבלת מהירות זמנית, וב-33% הייתה הגבלת מהירות קבועה. מדיה וקבצים בנושא אוטובאן בוויקישיתוף רן לוי, החיפושית של היטלר – על ההיסטוריה של המכונית הגרמנית, באתר "עושים היסטוריה" (שידור של הפודקאסט וטקסט מלא שלו) Autobahn-Atlas - Website of the German autobahn network (באנגלית) place/Bundesautobahn אוטובאן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) The Autobahn, The German Way & More איפה נולדה האוטוסטרדה?, באתר אנציקלופדיה אאוריקה Slow Down: German State Introduces Autobahn Speed Limit, Der Spiegel, April 09, 2008 German Autobahn: The Speed Limit Debate ערך זה הוא קצרמר בנושא תחבורה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אמנון אלקלעי

אמנון אלקלעי (נולד ב-1966) הוא קצין משטרה ישראלי בדימוס בדרגת ניצב. בתפקידו האחרון כיהן כראש אגף המבצעים. אלקלעי נולד בבאר שבע וגדל בערד. בשירותו הצבאי היה סגן מפקד פלוגת טנקים בגדוד 46 בחטיבה 401 של השריון. ב-1989 התגייס למשטרת ישראל. שימש ראש ענף סיור ומבצעים במחוז הדרום, פיקד על תחנת נתיבות ועל תחנת באר שבע. ב-2007 מונה למפקד מרחב מוריה במחוז ירושלים. בשנים 2010 עד 2012 שימש כראש מחלקת המבצעים באגף שיטור וביטחון. ב-2012 מונה למפקד מרחב ציון וכיהן בתפקיד עד אוקטובר 2014. בתפקידו הבא שירת כמפקד מרחב הנגב עד יוני 2016. ב-2017 מונה לסגן מפקד מחוז הדרום. בפברואר 2019 מונה לראש אגף שיטור אבטחה וקהילה בדרגת ניצב. הוא פרש מהשירות ב-2021. בספטמבר 2023 הגיש תלונה רשמית במח"ש נגד מפכ"ל המשטרה קובי שבתאי על שדקר אותו בירך במהלך במהלך ישיבה של צמרת המשטרה בבית שמש בעת ששיחק בסכין ב-2020 כשהיה מפקד מג"ב. אלקלעי נשוי ואב לשניים. הוא נכדו של חיים תבורי, המפכ"ל השישי של המשטרה. בוגר תואר ראשון במדע המדינה. מדיה וקבצים בנושא אמנון אלקלעי בוויקישיתוף סבב מינויים בצמרת מחוז ירושלים, באתר משטרת ישראל, 22 באוקטובר 2012 מינויי ניצבים לסגל הפיקוד הכללי של משטרת ישראל, באתר משטרת ישראל, 15 בינואר 2019 יהושע (ג'וש) בריינר, בכיר לשעבר במשטרה התלונן נגד המפכ"ל במח"ש על כך ששיחק עם סכין ופצע אותו, באתר הארץ, 14 בספטמבר 2023
יורם סופר

יורם סופר (נולד ב-1965) הוא קצין משטרת ישראל בדרגת ניצב, מכהן כממונה למאבק בפשיעה בחברה הערבית. עם גיוסו לצה"ל בפברואר 1984 התנדב סופר לצנחנים. בצנחנים שובץ סופר בגדוד 890, עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר, ולקח חלק בלחימה בדרום לבנון. ב-1987 התגייס למשמר הגבול ושירת כלוחם וכקצין בימ"מ. בשנת 2000 עבר למשטרה הכחולה ומונה לקצין המבצעים במחוז הדרום. שירת כסגן מפקד תחנת אשקלון וממלא מקום מפקד תחנת אופקים. בהמשך שירת כראש מדור כשירות מבצעית במטה הארצי. בתקופת ביצוע תוכנית ההתנתקות שירת כקצין אג"ם באוגדת הפינוי. בספטמבר 2006 מונה למפקד תחנת אשקלון וב-2007 מונה למפקד תחנת באר שבע. ב-2011 מונה למפקד מרחב לכיש ושירת בתפקיד עד ספטמבר 2013. לאחר מכן מונה למפקד המרכז ללימודי משטרה. ב-2015 מונה לראש מנהלת המשטרה לנושא הרכבת הקלה בתל אביב. ב-2016 מונה לסגן מפקד מחוז ש"י. במסגרת תפקידו זה פיקד על כוחות המשטרה בפינוי עמונה ובהריסת תשעת הבתים בעפרה בתחילת 2017. בפברואר 2019 מונה למפקד מחוז הדרום בדרגת ניצב. בינואר 2021 מונה למפקד מחוז חוף וכיהן בתפקיד עד אוגוסט 2023. ביוני 2023 נקבע שבתפקידו הבא ימונה לממונה למאבק בפשיעה בחברה הערבית. סופר בוגר תואר ראשון בקרימינולוגיה ומדע המדינה ובוגר תואר שני במדעי החברה באוניברסיטת חיפה והמכללה לביטחון לאומי. יוסי מזרחי, ‏"אם רוצים להפגין בקשר לדמוקרטיה - יש בחירות": המועמד המוביל לתפקיד המפכ"ל בריאיון בלעדי, באתר ‏מאקו‏, 19 ביוני 2023 שי לוי, ‏נגד הרוח: הניצב שמגיע לעשות סדר בדרום הפרוע, באתר ‏מאקו‏, 14 במרץ 2019. רועי ינובסקי, המשטרה של אלשיך: אושר סבב מינויים נרחב, באתר ynet, 3 במרץ 2016 אבי אשכנזי‏, ללא קסדות, מיגון ונשק: הפינוי המחבק של המשטרה בעמונה, באתר וואלה, 2 בפברואר 2017 מינויי ניצבים לסגל הפיקוד הכללי של משטרת ישראל, אתר משטרת ישראל, 15 בינואר 2019 סבב מינויים בסגל הפיקוד הבכיר של משטרת ישראל, באתר השירותים והמידע הממשלתי, 18 בינואר 2021 החלפת פיקוד במחוז חוף באתר משטרת ישראל.
האבנים של ונציה

האבנים של ונציה (The Stones of Venice) היא מסה של שלושה כרכים על אמנות ואדריכלות ונציאנית שחוברה על ידי היסטוריון ומבקר האמנות האנגלי ג'ון ראסקין, המסה פורסמה לראשונה בשנים 1851-1853. שלושת הכרכים של הספר "האבנים של ונציה" בוחן ארכיטקטורה ונציאנית בפירוט רב ומתאר למשל מעל שמונים כנסיות מהעיר ונציה. הספר עוסק בארכיטקטורה של ונציה דרך ניתוח תקופות בהיסטוריה של העיר החל מהתקופה הביזנטית, הגותית והרנסאנסית. בנוסף לפן האדריכלי מנתח רסקין את הפן החברתי והאומנותי של העיר. רסקין הגיע לוונציה במטרה להוכיח כיצד העקרונות האדריכלים שהדגים בספרו "שבעת המאורות של האדריכלות" באים לידי ביטוי בעיר ונציה, זה היה ביקורו השני בעיר לאחר שביקר בה בחורף של שנת 1849. הכרך הראשון מתוך השלושה של הספר יצא לאור בשנת 1851. הספר מלווה ברישומים ושרטוטים שנעשו על ידי רסקין והוא אף השתמש בצילומים שצילם בעיר לאחר שרכש מצלמה המצלמת בעזרת טכניקת הדאגרוטיפ. הספר עורר עניין רב בבריטניה הוויקטוריאנית ואמנים ואדריכלים רבים הושפעו ממנו. בשנת 2010 כתב הפילוסוף הבריטי רוג'ר סקרוטון כי הספר היה "התיאור הגדול ביותר באנגלית של מקום מקודש על ידי מבנים". כרך 1 באתר Archive.org כרך 2 באתר Archive.org כרך 3 באתר Archive.org האבנים של ונציה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
יוסיף גולדברג

פרופסור יוסיף גולדברג (בסרבו-קרואטית: Josip Goldberg;‏ 18 בפברואר 1885, סרייבו, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 15 באוקטובר 1960, זאגרב, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה) היה פיזיקאי יוגוסלבי ממוצא יהודי, דקאן הפקולטה למדעים של אוניברסיטת זאגרב וחבר האקדמיה למדעים לאמניות של יוגוסלביה. יוסיף גולדברג נולד בסרייבו ורכז השכלה תיכונית בעירו. בהמשך, רכש תואר אקדמי במתמטיקה ובפיזיקה באוניברסיטת וינה. הוא התמחה בתרמודינמיקה בווינה וב-1914 סיים את הדוקטורט. לאחר סיום לימודיו שב למולדתו והועסק כמורה בבתי ספר תיכוניים במוסטאר ובסרייבו. ב-1927 הצטרף לסגל ההוראה של אוניברסיטת זאגרב. ב-1946, לאחר מלחמת העולם השנייה הקים גולדברג את המחלקה לגאופיזיקה בפקולטה למדעים של אוניברסיטת זאגרב, עמד בראשה ווזכה לתואר פרופסור. במקביל, כתב גולדברג מספר ספרי ספרי לימוד לבתי ספר תיכוניים בתחום הפיזיקה והאסטרונומיה. הוא היה חבר האקדמיה למדעים ולאמנויות של יוגוסלביה וב-1949 ומונה למנהל תחום הפיזיקה באקדמיה למדעים. בהמשך, התמחה גולדברג בקלימטולוגיה ופרסם מספר רב של מחקרים במסגרת המכון הגאופיזי של זאגרב אותו ניהל בין 1951 ל-1955. במקביל כיהן כדקאן הפקולטה למדעים באוניברסיטת זאגרב. גולדברג נחשב פורץ דרך בהנחת היסודות למחקר המודרני באוקיינוגרפיה פיזיקלית ביוגוסלביה וקרואטיה, בכך ששילב מודלים מתמטיים במחקרים בתחום. הוא כתב עשרות מאמרים בתחומי מחקריו והם זכו לפרסום גם מחוץ ליוגוסלביה. ב-1955 פרש לגמלאות. יוסיף גולדברג הלך לעולמו בזאגרב ב-1960 ונקבר בבית העלמין מירוגוי שבעיר. יוסיף גולדברג, באתר lzmk.hr (בקרואטית) יוסיף גולדברג, באתר geofizika-journal.gfz.hr, אוחזר ב-12 בספטמבר 2014 ב(בקרואטית) וב(באנגלית). The development of the physical oceanography in Croatia and Josip Goldberg, באתר hrcak.srce.hr, אוחזר ב-12 בספטמבר 2014 (באנגלית).
רפסודיה בולגרית

"רפסודיה בולגרית" (בבולגרית: българска рапсодия) הוא סרט קולנוע בקופרודוקציה בולגרית-ישראלית, מאת ובבימויו של איוואן ניצ'ב, שיצא לאקרנים בשנת 2014. הסרט נבחר לייצג את בולגריה כמועמד לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בטקס האוסקר ה-87 שנערך בפברואר 2015. על ההחלטה נמתחה ביקורת מסוימת בחוגי הקולנוע בבולגריה. הסרט הוא מסוגת הדרמה ועלילתו מתרחשת ב-1943 בבולגריה על רקע רדיפת יהודי בולגריה וגירוש יהודי תראקיה, מקדוניה ופירוט למחנות ההשמדה. הוא מספר את סיפורם של שני נערים, האחד יהודי וחברו בולגרי נוצרי, המתאהבים בנערה יהודייה מהעיר קוואלה, אשר סופחה לבולגריה. "רפסודיה בולגרית" הוא האחרון בסדרה של שלושה סרטים העוסקים ביהדות בולגריה בבימויו של איוואן ניצ'ב. קדמו לו הסרטים: "אחרי סוף העולם" (1998) ו"הדרך לירושלים" (2003). הסרט הופק על ידי נסים לוי, משה אדרי, לאון אדרי ושאול שרצר, וזכה לסיוע במימונו מקרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב ורשת. עם צוות השחקנים נמנים מוני מושונוב ואלכס אנסקי. על פי דו"ח שפרסם אמציה סמקאי, יו"ר עמותת "בצדק", במהלך שנת 2015 צפו בסרט זה 20,941 צופים, בבתי קולנוע ברחבי הארץ. "רפסודיה בולגרית", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "רפסודיה בולגרית", באתר AllMovie (באנגלית) "רפסודיה בולגרית", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "רפסודיה בולגרית", באתר אידיבי "רפסודיה בולגרית", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) דורון פישלר‏, הו רב חובל: "רפסודיה בולגרית" שוקע למצולות הגנריות, באתר וואלה, 6 בינואר 2015 על פי דו"ח שפרסם אמציה סמקאי, יו"ר עמותת "בצדק". Bulgaria's Oscar Nominee Criticized for Director's Role on Selection Committee, באתר hollywoodreporter.com, אוחזר ב-12 בספטמבר 2014 (באנגלית). רפסודיה בולגרית מועמדת לאוסקר, באתר "כולנו בולגרים", אוחזר ב-12 בספטמבר 2014. מוני מושונוב ייצג את בולגריה באוסקר, באתר ynet, 7 בספטמבר 2014. נירית אנדרמן, סרט בולגרי עם מוני מושונוב ישתתף בתחרות האוסקר, באתר הארץ, 7 בספטמבר 2014.
עלי בבא

האם התכוונתם ל... עלי באבא וארבעים השודדים – אחת המעשיות בסיפורי אלף לילה ולילה קבוצת עליבאבא – חברת מסחר אלקטרוני סינית, הנותנת שירותי תשלום מקוון, פורטלים בין חברות, פורטלי חיפוש קניות ושירותי מחשוב ענן מבצע עזרא ונחמיה – שנקרא גם מבצע עלי באבא - מבצע העלאת יהודי עיראק לישראל
שלמה ארצי ושלום חנוך בקיסריה

שלמה ארצי ושלום חנוך בקיסריה הוא אלבום הופעה שהוקלט בסיבוב הופעות משותף שערכו הזמרים שלום חנוך ושלמה ארצי בקיץ 2005. המופע והאלבום היו להצלחה מסחרית, ובצמוד אליהם נמכר גם DVD המתעד את ההופעה ונקרא "התחברות" (יצא ב-2006). הניהול האמנותי של המופע הופקד בידי לואי להב. האלבום יצא בחברת הד ארצי. ניהול והפקה מוזיקלית - לואי להב שלום חנוך - שירה, גיטרה אקוסטית וגיטרה חשמלית שלמה ארצי - שירה וגיטרה אקוסטית רוני פיטרסון - גיטרות אבי סינגולדה - גיטרות ובוזוקי ירון זוזוט - גיטרות משה לוי - גיטרה חשמלית, פסנתר, המונד, אקורדיון וקולות צילי ינקו - גיטרה אקוסטית וקולות זיו הרפז - בס אריה וולניץ - בס אשר פדי - תופים מאיר ישראל - תופים גדי סרי - כלי הקשה גיל זוהר - סינתיסייזר ניצן עין הבר - כלי נשיפה ואקורדיון מידע על האלבום שלמה ארצי ושלום חנוך בקיסריה באתר MusicBrainz
שמעון סביר

שמעון סביר (סוויסה) (נולד ב-1930) הוא קצין משטרה בדימוס בדרגת תת-ניצב. עמד בראש היחידה הארצית לחקירת פשיעה חמורה. סביר נולד בקזבלנקה שבמרוקו בשם שמעון סוויסה. בנעוריו למד בישיבה והיה ממקימי תנועת הנוער בית"ר. הוא השתתף בארגון פעולות הגנה על יהודי קזבלנקה ובהברחת יהודים ממרוקו מחוץ למדינה לקראת עלייתם לארץ ישראל. במהלך תקופה זו נעצר על ידי השלטונות והושם במאסר בגין פעילות ציונית. לאחר מלחמת העולם השנייה היה בשליחות מטעם בית"ר בגרמניה ובצרפת ושימש מפקד מחנה המעבר ארנאס במרסיי. ב-1948 עלה לישראל. על פעילותו הציונית קיבל את עיטור לוחמי המדינה ממשרד הביטחון. ב-1949 התגייס לשירות הביטחון והתנדב לשרת ביחידת סיור של משטרת ישראל בנגב שעסקה בפטרולים בציר אילת-באר שבע. בהמשך שירת בתחנת גדרה. הוא שימש סוכן סמוי שהושתל בכנופיית עבריינים בדואים סוחרי סמים והביא למעצרם. ב-1963 היה לקצין משטרה בדרגת מפקח. שימש ראש הלשכה לתפקידים מיוחדים בנפת רמלה-רחובות, וראש המחלקה לתפקידים מיוחדים במשטרת ירושלים. בתקופה זו היה עמד בראש צוות שעצר חוליית מחבלים שאומנה על ידי הפת"ח. ב-1970 מונה לסגן מפקד נפת רמלה-רחובות. עם הקמת מרחב מרכז של המשטרה ב-1971, מונה לראש לשכת החקירות של המרחב. בשנים 1972 עד 1975 שהה בשליחות בצרפת מטעם המחלקה לעלייה ולקליטה של הסוכנות היהודית. לאחר שובו לישראל שירת כראש לשכת תפקידים מיוחדים במרחב מרכז וב-1978 מונה לסגן מפקד המרחב. במרץ 1978, התבצר צעיר במסעדה ברחובות, החזיק תחת איומי אקדח בני ערובה ואיים להתאבד, סביר ניהל משא ומתן עם הצעיר והצליח להביא למעצרו ללא פגיעה בנפש. על כך עוטר בעיטור השירות של המשטרה. ביוני 1980 קודם לדרגת ניצב משנה ומונה לראש אגף חקירות במחוז הדרום. בתפקידו הבא שירת כמפקד מרחב שפלה. בשנים 1985 עד 1988 עמד בראש היחידה הארצית לחקירת פשיעה חמורה. לאחר פרישתו עבד כחוקר פרטי. ב-1989 היה שותף בייסוד עמותת אמית"י, אזרחים למען מנהל תקין. סביר נשוי ואב לחמישה ילדים. אחיו הצעיר, רפאל סוויסה, היה חבר הכנסת ונציב בתי הסוהר. מדיה וקבצים בנושא שמעון סביר בוויקישיתוף צבי זינגר, צל"ש בכחול, מעריב, 12 בדצמבר 1980 ספר הזיכרונות של שמעון סביר באתר "חי בספר" רפי סוויסה, בעת נעילת שער, עמ' 32
אליפות אירופה בשחייה 1934

אליפות אירופה הרביעית בשחייה נערכה במגדבורג שבגרמניה הנאצית מ-12 עד 19 באוגוסט 1934. ריי מסטנברוק (הולנד הולנד) הייתה השחיינית המצטיינת באליפות, לאחר שזכתה ב-4 מדליות, 3 מדליות זהב ומדליית כסף אחת. וילי דן אודן (הולנד הולנד) זכתה ב-3 מדליות, 2 מדליות זהב ומדליית כסף אחת. ז'אן טרי (צרפת צרפת) ופרנץ צ'יק (הונגריה הונגריה) זכו כל אחד בשתי מדליות זהב. נבחרת הונגריה (הונגריה) זכתה בפעם הרביעית ברציפות במדליית זהב בכדורמים. מדיה וקבצים בנושא אליפות אירופה בשחייה 1934 בוויקישיתוף כל המנצחות באליפות אירופה בשחייה, באתר gbrathletics (באנגלית) כל המנצחים באליפות אירופה בשחייה, באתר gbrathletics (באנגלית)
בטי גארט

בטי גארט (באנגלית: Betty Garrett;‏ 23 במאי 1919 - 12 בפברואר 2011) הייתה שחקנית, קומיקאית, זמרת ורקדנית אמריקאית זוכת פרס גלובוס הזהב על תפקידה בסדרה "הכל נשאר במשפחה". גארט נולדה בעיר סנט ג'וזף שבמדינת מיזורי. בתם של אליזבת אוקטביה וקורטיס גארט. לאחר גירושי הוריה עברה להתגורר עם אמה במספר מלונות דרכים. היא בלתה את רוב ילדותה ונעוריה בסיאטל. למדה משחק ב"בבית הספר לתיאטרון בית הבובות" שבניו יורק סיטי ובנוסף גם ריקוד תחת אנה סוקולוב ומוזיקה. גארט החלה להתפרסם בתור שחקנית קולנוע בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20 בסרטים "יום בניו יורק" בתפקיד הילדי לצידו של פרנק סינטרה, "קח אותי לבייסבול" של באזבי ברקלי ו"הבת של נפטון" בתפקיד בטי בארט. בשנת 1973 הצטרפה גארט לצוות שחקני הסיטקום "הכל נשאר במשפחה". בסדרה היא הופיעה בתפקיד השכנה איירין לורנצו, בעבור משחקה היא זכתה בשנת 1974 בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה. ב-1976 החלה גארט לשחק בסדרה הקומית "לוורן ושירלי" בתפקיד בעלת הבית ולימים אמה החורגת של לוורן אדנה בייביש דה פזיו, תפקיד אותו מילאה מהעונה השנייה עד העונה השישית. גארט הייתה נשואה לכוכב הקולנוע לארי פארקס משנת 1944 עד למותו בשנת 1975. לגארת נולדו שני ילדים ממערכת זו, גארט והשחקן אנדרו פארקס. גארט נפטרה ב-12 בפברואר 2011 מנסיבות בריאותיות בלוס אנג'לס כשהיא בת 91. על שמה של גארט הונצח בשנת 2003 כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד. מילים ומוזיקה (1948) הבת של נפטון (1949) יום בניו יורק (1949) קח אותי לבייסבול (1949) אחותי איילין (1955) הצל על החלון (1957) הנמלט (1964) הכל נשאר במשפחה (1973-1975) לוורן ושירלי (1976-1981) ארוכה הדרך הביתה (1998) מדיה וקבצים בנושא בטי גארט בוויקישיתוף בטי גארט, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) בטי גארט, באתר AllMovie (באנגלית) בטי גארט, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) בטי גארט, באתר MusicBrainz (באנגלית) בטי גארט, באתר Yandex.Music (ברוסית) בטי גארט, באתר Discogs (באנגלית) בטי גארט, באתר Songkick (באנגלית) בטי גארט, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
שיר גולדברג

שיר גולדברג (נולדה ב-14 בספטמבר 1976) היא במאית תיאטרון ישראלית ומכהנת כמנהלת אמנותית של תיאטרון באר שבע וכמנהלת פדגוגית-אמנותית של גודמן - בית ספר למשחק בנגב. שיר גולדברג נולדה וגדלה בחדרה. בתיכון למדה במגמה לאמנות פלסטית. בצבא שירתה ביחידת ההסרטה של חיל האוויר (שה"ד). בתום שירותה הצבאי, בשנת 1997, גולדברג למדה תיאטרון באוניברסיטת תל אביב. היא בוגרת תואר ראשון במסלול בימוי (BA), בחוג לתיאטרון (2001); בוגרת תואר שני בבימוי (MFA), שני התארים בפקולטה לאמנויות, אוניברסיטת תל אביב (2005). בין מוריה היו הפרופסורים יוסי יזרעאלי, תום לוי, עדנה שביט ונורית יערי. פרויקט הגמר שלה היה בימוי המחזה "המדמה" מאת חנוך לוין, בתיאטרון אוניברסיטת תל אביב. הייתה זו הבכורה העולמית של המחזה. במחזור שלה למדה שחר פנקס ומאז הן עשו עבודות רבות ביחד, כשבדרך כלל פנקס כותבת וגולדברג מביימת. ההפקה הראשונה עליה עבדה הייתה "איש לכת", אותה כתבה וביימה עם משה פרלשטיין ושחר פנקס והציגה בפסטיבל עכו 2005, עליה זכתה בפרס הבמאית המבטיחה של השנה. כעבור שנה ביימה את הקברט המוזיקלי הסאטירי "היי יפה" שרץ עד היום (2014) בתיאטרון הקאמרי וברחבי ישראל. מבוסס על שני ספרי הדרכה לנשים: "היי יפה" ו"יופייך בידייך", שראו אור בישראל בשנות החמישים של המאה העשרים. מאז סיום לימודיה גולדברג ביימה הצגות רבות בפרינג' ובבתי ספר למשחק ועבדה כדרמטורגית. לפרנסתן עבדו גולדברג ופנקס כתחקירניות ותמלילניות בטלוויזיה. ב-2011 ביימה גולדברג את "בשר גבירותיי ורבותיי" מחזה מקורי מאת שחר פנקס בתיאטרון אנסמבל הרצליה. ב-2012 ביימה בתיאטרון החאן מחזה שכתבה פנקס על פי "תהלה" של עגנון. ב-2013 ביימה בהבימה את "אדם לא מת סתם", מחזה שכתבה פנקס על פי סיפורים של דבורה בארון. באותה שנה ביימה בחאן את "האדרת" מאת גוגול. ב-2014 ביימה גולדברג את ההצגה "המאהב" בהבימה, על פי ספרו של אברהם ב. יהושע ואת הצגת הילדים "מסעות אודיסאוס" בתיאטרון גשר. ב-2014 זכתה ביחד עם שחר פנקס בפרס רוזנבלום לאמנויות הבמה לאמנים צעירים ומבטיחים, – על עיבודים של יצירות ספרותיות להצגות בעלות סגנון מיוחד, פיוטי ואימג'יסטי. גולדברג מרצה ומעבירה סדנאות בימוי וניתוח טקסט דרמטי (בבתי ספר למשחק ובתוכנית הכשרה למדריכי דרמה) החל משנת 2011. בפברואר 2019 מונתה למנהלת אמנותית של תיאטרון באר שבע וכן למנהלת פדגוגית-אמנותית של גודמן - בית ספר למשחק בנגב. שיר נשואה ליריב לביא, יינן ולהם בן אחד. ביוגרפיה קצרה (אורכב 04.08.2014 בארכיון Wayback Machine), באתר תיאטרון גשר מרט פרחומובסקי, שיר, סיפור או אגדה, טיים אאוט תל אביב, 8 בינואר 2014 תמר רותם, שיר גולדברג ושחר פנקס מנערות את התיאטרון, באתר הארץ, 25 ביולי 2013 יאיר אשכנזי, שיר גולדברג מאוכזבת שלא מונתה למנהלת האמנותית של החאן, וממשיכה בכל הכוח, באתר הארץ, 9 בינואר 2019 איה חיות, הבמאית שיר גולדברג תהיה המנהלת האמנותית של תיאטרון באר שבע, באתר הארץ, 1 במרץ 2019 שיר גולדברג, בארכיון הבימה
המעמד המתפתח של הסכמת פריז

המעמד המתפתח של הסכמת פריז (ברומנית: Statutul Dezvoltător al Convenției de la Paris), המוכר בהיסטוריוגרפיה הרומנית גם בכינוי "המעמד של קוזה" (Statutul lui Cuza), הוא מסמך בעל אופי של חוקה, שאומץ בנסיכויות הרומניות, ב-1864, ביוזמתו של הדומניטור, אלכסנדרו יואן קוזה. שליט הנסיכויות הרומניות, קוזה, ניסה לבצע רפורמות, בעיקר בתחום האגררי, אך האספה המחוקקת, שהייתה מורכבת בעיקר מבויארים, לא איפשרה זאת. קוזה פיזר את האספה המחוקקת בעזרת גדוד צבא ופרסם את "המעמד המתפתח של הסכמת פריז", שהיו בו שינויים רבים לעומת הסכמת פריז, בעיקר בדרך בחירת הנציגים לאספה המחוקקת. לאישור המסמך נערך משאל עם בחודש מאי 1864 ובמשאל אושר המסמך ב-682,621 קולות של תומכים מול 1,307 מתנגדים ו-70,220 נמנעים. Statutul Dezvoltător al Convenției de la Paris (ברומנית) Enciclopedia României (ברומנית)
בויס

האם התכוונתם ל... ויליאם בויס – מלחין האנגלי יוזף בויס – אמן גרמני כריסטופר בויס – אמריקאי שריגל לטובת ברית המועצות קמרון בויס – רקדן ושחקן אמריקאי בויס – רובה נגד טנקים בויסי בוי
Onlife

onlife (בעברית: און לייף) הוא אתר אינטרנט ישראלי, המגדיר עצמו כאתר תוכן ואקטואליה לנשים. האתר הוקם על ידי הדס גולדשטיין (מנכ"לית Themarker לשעבר), KCS טכנולוגיות, קבוצת הארץ - Themarker ומשקיעים פרטיים (בהם ישי דוידי ויעקב בורק). העורכת הראשית של האתר בראשית דרכו הייתה אפרת אדמון. בשנת 2014 מונתה לתפקיד הילה ברבי-ג'קמן, החל משנת 2018 העורכת הראשית היא הדס רגולסקי. האתר החל לפעול ב-11 ביולי 2010. באתר מתפרסמים מאמרים וטורי דעה בקשת רחבה של נושאים הנמצאים על סדר היום: פוליטיקה, אלימות מינית ונשים בעולם העבודה וכן כתבות בנושאי אופנה, פנאי, משפחה, צרכנות, תזונה, בריאות ועוד. התכנים באתר מתעדכנים מדי יום. קישורים למאמרים באתר נכללים באתר "הארץ" ובאתר "דה מרקר". מערכת האתר כוללת 10 עיתונאיות ועורכות קבועות וצוות של 40 פרילנסרים. עם הכותבות באתר נמנות ענת סרגוסטי, ליטל שוורץ, לינוי בר גפן, הדס שטייף, יעל שרר ומרינה קיגל. הגישה לאתר חופשית, והכנסותיו באות מפרסומת ומתוכן שיווקי. באפריל 2013 נטל האתר חלק, במאמר מאת הדס שטייף, במהלך לחשיפת החשדות להטרדה מינית על ידי איש התקשורת עמנואל רוזן, מהלך שהביא ליציאתו לחופשה מכל משרותיו באמצעי התקשורת, עד לבירור החשדות. בסיומה של פרשה זו לא הועמד רוזן לדין. אתר האינטרנט הרשמי של Onlife אלכסנדר כץ, שנה לאתר onlife: המייסדת הדס גולדשטיין על נישה, מודל הכנסות ותחרות (אורכב 13.09.2014 בארכיון Wayback Machine), באתר "אייס", 30 ביוני 2011 דוד ורטהיים‏, נשים רוצות פרינט, באתר וואלה, 9 באוקטובר 2013 מיה אפשטיין, נוסחת הרווחיות של אתר אונלייף: 90% מההכנסות - מתוכן שיווקי, באתר TheMarker‏, 7 במאי 2013 מיה אפשטיין, נוסחת הרווחיות של אתר אונלייף: 90% מההכנסות - מתוכן שיווקי, באתר TheMarker‏, 7 במאי 2013 היום: פורטל ONLIFE עולה לאוויר, הודעה לעיתונות של "ארד תקשורת", 11 ביולי 2010 הדס שטייף, ‏תא העיתונאיות נגד איש התקשורת המטריד מינית, באתר onlife,‏ 24 באפריל 2013
זית (פרי)

זַיִת הוא פרי מעץ הזית, ואחד משבעת המינים שהתברכה בהם ארץ ישראל. מאחר שקיימים מגוון מינים של עצי זית, ישנו מגוון רחב של זני זיתים. הזית הוא תוצר מזון חשוב במדינות כמו איטליה, במיוחד בספרד ובמדינות אחרות סביב הים התיכון. טעמו הטבעי של הזית מר מאוד והוא איננו ניתן לאכילה מיד לאחר הקטיף מהעץ. לכן, לאחר המסיק עוברים הזיתים תהליך השריה במים, כדי להרחיק מהפרי את השמנים המרירים, ולאחר מכן עוברים תהליך ארוך של כבישה במלח, על-מנת להכינם למאכל. זיתים שאינם מיועדים לכבישה מופנים לאחר המסיק לבית בד, לצורך מיצוי שמן הזית מהפרי לצורך מאכל, בתהליך הנקרא "עצירה". אם הזית נקטף טרם עת, כלומר הוא עוד בוסר, צבעו ירוק, אך אם הותר מספיק זמן והשלים את תהליך ההבשלה, צבעו סגול-שחור. בייצור המוני, מזרזים את תהליך ההבשלה של הזית באמצעות תגובה כימית של תהליך חמזור שבמהלכה מוספים חומרים אשר מגיבים עם חומרים בזית וגורמים לשינוי בצבעו. תהליך שינוי זה, בו זית ירוק הופך לזית שחור, נקרא "קליפורניזציה", שכן הוא פותח במקור בקליפורניה שבארצות הברית. לרוב, תהליך ה"קליפורניזציה" מתבצע באמצעות כבישה חמה, שהטמפרטורה שלה עולה על 30 מעלות צלזיוס, יחד עם סולבנטים שונים, אחדים מהם ממשפחת הנפטים ולכן חומרים אלו נחשבים למסוכנים יותר[דרוש מקור]. זיתים שעברו תהליך השחרה משווקים בשם "זיתים מושחרים" וצבעם שחור עז ואילו זיתים שהשחירו בתהליך הבשלה טבעי נקראים "זיתים שחורים" וצבעם נוטה יותר לסגול כהה. על פי רוב, זיתים שחורים אינם משמשים לייצור שמן, שכן רמת השמן בהם נמוכה. בנוסף לירידה בכמות השמן שבפרי, מביא תהליך הבשלת הזיתים גם לירידה בכמות נוגדי החמצון שבהם. בתנ"ך מופיע אילן הזית בתור אחד משבעת המינים שהשתבחה בהן ארץ ישראל, ארץ זית שמן ודבש, במסכת שבת בפרק במה מדליקין לגבי איזה שמן מדליקין את הנרות בערב שבת מופיעה דעת רבי טרפון המאמר; רִבִּי טַרְפוֹן אוֹמֵר: אֵין מַדְלִיקִין אֶלָּא בְּשֶׁמֶן זַיִת בִּלְבַד. וכן בבית המקדש לא הדליקו את המנורה הטהורה אלא בשמן זית זך כתית למאור, בפרק שירה לא מופיעה שירת הזית אך בספר ואברהם זקן להחכם השלם ראב"ד טורקיה רבי אברהם פאלאג'י כותב לשבח את אילן הזית שלא תיגרע שירתו ומוסיף בנוסח חדש לפרקי שירה לומר; זית מה הוא אומר; וַאֲנִ֤י "כְּזַ֣יִת רַ֭עֲנָן" בְּבֵ֣ית אֱלֹהִ֑ים בָּטַ֥חְתִּי בְחֶסֶד־אֱ֝לֹהִ֗ים עוֹלָ֥ם וָעֶֽד (ספר תהלים פרק נב, פסוק י). בית בד עמודי הזית מסיק זיתים זית אירופי זית (סוג) שמן זית ממרח זיתים מדיה וקבצים בנושא זית בוויקישיתוף זית (עץ), דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא בוטניקה ובנושא מזון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.