laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
לינק (האגדה של זלדה)

לינק (באנגלית: Link; ביפנית: リンク) הוא גיבור סדרת משחקי "האגדה של זלדה" של חברת נינטנדו. המונח לינק לא מתייחס לדמות ספציפית אלא למספר דמויות בעלות אותו שם המופיעות במשחקים שונים בסדרת האגדה של זלדה. לינק נוצר בשנת 1986 בתחילת היצירה של המשחק הראשון בסדרה, שגם נקרא "האגדה של זלדה". כעבור 12 שנים, ב-1998, לינק הגיע לצורה תלת־ממדית במשחק "האגדה של זלדה: אוקרינת הזמן" (באנגלית: The Legend of Zelda: Ocarina of Time). במשחק שיצא מאוחר יותר, The Legend of Zelda: Wind Waker, קיבל לינק צורה מצוירת יותר, אולם בגרסת הנינטנדו גיימקיוב של המשחק SoulCalibur 2, בה השתתף כאורח, נראתה דמותו דומה לזו של המשחקים הקודמים בסדרה: "אוקרינת הזמן" ו"המסכה של מג'ורה". לינק ידוע בעיקר בגלל היכולות הרבות שלו בכלי נשק: שימוש בחרב, בחץ וקשת, ברוגטקה, בבומרנג ובנשקים רבים אחרים. חרב מיוחדת וידועה של לינק היא חרב המאסטר שהופיעה לראשונה במשחק A Link to the Past בשנת 1991 וסיפור היווצרותה מופיע ב-Skyward Sword בשנת 2011, שמשמשת בכל משחק לחיסול היריב הראשי של לינק, גאנונדורף (גאנון) (או דמייס ב-Skyward Sword). לעומת זאת, במשחקים "ארבע החרבות" (Four Swords), ו"כובע המיניש" (The Minish Cap) לינק משתמש בחרב הארבעה המפצלת אותו לארבעה לחיסול ואאטי (Vaati). במשחק "הרפתקאות ארבע החרבות" (Four Swords Adventures) לינק משתמש בחרב הארבעה גם כדי לחסל את ואאטי וגם את גאנון. אחד מהכוחות הרבים של לינק הוא לנגן שירים קסומים בכלי נגינה קסומים, כמו: חליל פאן, אוקרינה, נבל, חצוצרות, וחליל, שמבצעים מספר דברים כגון: שירי שיגור למקומות מסוימים וכל מיני דברים דומים. לינק יכול לשנות צורה בחלק מהמשחקים. במשחק "ההרפתקה של לינק" (באנגלית: The Adventure of Link) לינק יכול בעזרת כישוף להפוך לפיה, ב- A Link to the Past הוא הופך לארנב בעולם האופל, במסכה של מג'ורה (באנגלית: Majora's Mask) שינויי צורה הופכים למשהו עיקרי במשחק, כשלינק יכול להפוך לארבעה יצורים בעזרת 4 מסכות שהן בעצם נשמות של יצורים שלינק הציל ולכל שינוי צורה כוח מיוחד. ב"נסיכת הדמדומים" (באנגלית: Twilight Princess), כשלינק נכנס לאזורי דמדומים, הוא הופך לזאב בעל יכולות מיוחדות כמו חפירה ושימוש בחושים מחודדים. ברוב המשחקים, לינק מתואר כמישהו מיומן עם סוסים, ובדרך כלל יש לו סוסה משלו, בשם אפונה (באנגלית: Epona). במשחק זלדה: Skyward Sword ללינק יש ציפור גדולה (Loftwing) שהיא דרך התחבורה שלו בשמיים. לינק משתמש בכלי תחבורה רבים בנוסף לסוסה שלו, כמו ספינה ורכבת. למשל במשחק 'מעורר הרוח' (The Legend of Zelda: The Wind Waker) לינק משתמש בספינה בשם 'המלך של האריות האדומים' (King of Red Lions) כדי לשוט בים. מדיה וקבצים בנושא לינק בוויקישיתוף אתר האגדה של זלדה הרשמי (אנגלית)
חסילון שיכור

חסילון שיכור הוא מאכל מהמטבח הסיני שמורכב מחסילונים המוגשים בעודם בחיים. מקור שמו של המאכל באופן הכנתו - החסילונים מוטבלים בליקר חזק או ביין אורז חזק, ומוגשים כשהם כבושים קלות, אך עדיין נעים – שוחים בתוך קערת היין. בגרסאות אחרות של המאכל מבושלים החסילונים לאחר הכבישה, ונאכלים כשאינם מסוגלים לנוע, ורק במשך שלב הכבישה באלכוהול החסילונים עדיין חיים. אודורי אבי מדיה וקבצים בנושא חסילון שיכור בוויקישיתוף תיאור המאכל ערך זה הוא קצרמר בנושא מזון ובנושא סין. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
עמק המומינים

עמק המומינים (בשוודית: Mumindalen) הוא עמק בדיוני בו גרות הדמויות הראשיות בסדרת ספרי המומינים ובה מתרחשת רוב עלילת הסדרה. עמק המומינים הוא מקום פסטורלי ושליו, מלא ביצורים שמחים ובעצים פורחים, בו מתגוררים המומינים בשלווה ובהרמוניה עם הטבע. העמק מתוחם מצד אחד בים ומצד השני בהרים שהבולטים בהם שייכים לרכס שנקרא "הרי הבדידות" (באנגלית: The Lonely Mountains). במרכזו של העמק ניצב בית המומינים, ובמערב משתרע חוף הים. בים, לא הרחק מהחוף, ישנו אי בו מתכנסים השמנטפים אחת לשנה וסוגדים לברומטר הישן. נהר צלול וצר זורם מההרים, סובב את בית המומינים, וממשיך למקומות רחוקים, בהם יצורים אחרים תוהים על מוצאו. הנהר קופא, כמו הים, בעונת החורף. כשהאביב מגיע, העמק כולו פורח, כמו גם הגן המטופח של מומינאמא. המומינים מעבירים את הקיץ במפגשים עם תושבי העמק ומחוצה לו ונהנים ממיני הרפתקאות ומסיבות. המומינים אוהבים את הים, ונהנים להסתובב על החוף. לפעמים הם יוצאים לטיולים במטרה לחקור את הסביבה הרחוקה מהעמק, אך תמיד הם יודעים שיש להם בית בטוח לחזור אליו. כשמגיע הסתיו, המומינים מתכוננים לשנת החורף. כשמגיע הרגע בו העמק מכוסה כולו בשמיכת שלג, המומינים נמצאים כבר בשינה עמוקה. תיאורי העונות והטבע בעמק המומינים נמצאים בעיקר בספרים "משפחת החיות המוזרות", "חורף בעמק המומינים" ו-"עמק המומינים בנובמבר". מקומות בולטים בעלילת הסדרה: בית המומינים - הבית הגדול ביותר בעמק המומינים. משפחת המומינים זוכה לביקורים תכופים מאורחים שונים, מהעמק ומהסביבה הרחוקה יותר, והיא תמיד מסבירת פנים לכל המבקרים. הבית הוקם במקור על ידי מומינאבא עבור משפחתו. בית המומינים כחול ועגול, בעל גג רעפים מחודד, ומכיל מספר קומות. בקומה השלישית נמצא חדרו של מומינטרול וחדר העבודה של מומינאבא, בקומה השנייה נמצא חדר השינה של מומינאמא ומומינאבא, חדר אורחים ושני חדרי שינה נוספים ובקומה התחתונה נמצא המטבח והסלון של הבית. העתק של בית המומינים הוקם בפארק עולם המומינים שבמערב פינלנד. בית המרחץ - בית מרחץ קטן, צר, כחול ועגול, בעל גג רעפים מחודד אותו בנתה משפחת מומין. בית המרחץ נמצא בקצה מזח. בחורף, טוטיקי מתגוררת בבית המרחץ. תחנת המשטרה - תחנת המשטרה של עמק המומינים הנמצאת במרכז העמק. ביתו של מר המיולין - ביתו של מר המיולין אשר ממוקם בקצה היער ומוקף בצמחים. הרי הבדידות - רכס הרים בו שוכנת הגרוק. האי בלידו (Blidö) שבארכיפלג סטוקהולם, בו היה ממוקם בית הקיץ של משפחתה ובו העבירה ינסון חופשות קיץ רבות יחד עם משפחתה במהלך ילדותה, היווה מקור ההשראה העיקרי לעמק המומינים. סביבת האי מכילה אזור הררי, יערות ואיים בדומה לעמק המומינים. המומינים מתמודדים בספרים רבים בסדרה עם טבע לא מתפשר, ועם אקלים קשה. התמודדות זו משקפת את התמודדותה של ינסון ושל הסובבים אותה עם תנאי החורף הקשים בארצות סקנדינביה.
בית המומינים

בית המומינים (בשוודית: Muminhuset) הוא ביתם של המומינים ורקע לעלילות רבות מתוך סדרת הספרים המומינים מאת הסופרת השבדו-פינית טובה ינסן. בית המומינים הוא הבית הגדול ביותר בעמק המומינים. בית המומינים כחול ועגול, בעל גג רעפים מחודד, והוא מכיל מספר קומות. על פי סדרת הספרים, הסיבה לכך שהבית נבנה בצורת קמין קראמי היא בשל כך שבעבר היו המומינים הקדמונים מתגוררים מאחורי הקמינים בבתים של בני אדם. הבית הוקם במקור על ידי מומינאבא עבור משפחתו. משפחת המומינים זוכה לביקורים תכופים בביתם מאורחים שונים, מהעמק ומהסביבה הרחוקה יותר, והיא תמיד מסבירת פנים לכל המבקרים. בקומה השלישית נמצא חדרו של מומינטרול ובקומה השנייה נמצא חדר העבודה של מומינאבא ושני חדרי שינה נוספים ובקומה הראשונה נמצא חדר השינה של מומינאמא ומומינאבא וחדר אורחים ובקומת הקרקע נמצא המטבח, חדר האוכל, הסלון וחדר האמבטיה של הבית. הקומה השלישית והמרתף נבנו על ידי המומינים בהמשך במסגרת הרחבת הבית. לאורך השנים הבית עמד בסופות, שיטפונות וברעידות אדמה שונות. הבית גדול מספיק באופן בו לכל חברי משפחת המומינים ולחברים המתגוררים עמם – יש חדרים משלהם. בספר "משפחת החיות המוזרות" נמצאת מפה מפורטת של הבית. בית הקיץ של משפחתה של ינסון אשר ממוקם באי בלידו (Blidö) שבארכיפלג סטוקהולם, בה העבירה ינסון חופשות קיץ רבות יחד עם משפחתה במהלך ילדותה, היווה מקור השראה לבית המומינים. בית זה נבנה במקור על ידי סבה של ינסון מצד אמה - הכומר פרדריק האמארסטן. הבית ממוקם באזור של הרים, יערות ואיים - אזור זה שימש גם כמקור השראה לעמק המומינים. המבנה העגול של בית המומינים עוצב בהשראת המגדלור "גלוסהולמן" (Glosholmin) אשר היה ממוקם על האי פלינקי שבדרום פינלנד. במהלך ילדותה משפחתה של ינסון בילתה מספר חופשות קיץ באי פלינקי במהלך שנות ה-20 ושנות ה-30, בהם ינסון ביקרה במגדלור. המגדלור "גלוסהולמן" נבנה בשנת 1835 אך משנת 1860 חדל להיות פעיל. המגדלור פוצץ לבסוף במהלך מלחמת העולם השנייה כחלק ממלחמת החורף. העתק של בית המומינים הוקם במהלך שנות התשעים בפארק עולם המומינים שבמערב פינלנד. בית המומינים הוא האטרקציה העיקרית בפארק והמבקרים בפארק מורשים לעבור באופן חופשי בכל הקומות בבית המומינים.
אוטו פרס מולינה

אוֹטוֹ פרְננדוֹ פֶּרֶס מוֹלִינָה (בספרדית: Otto Fernando Pérez Molina; נולד ב-1 בדצמבר 1950) הוא איש צבא, גנרל בדימוס, ופוליטיקאי גואטמלי, שכיהן כנשיא גואטמלה בין התאריכים 14 בינואר 2012 – 3 בספטמבר 2015. פרס מולינה ניצח בבחירות הכלליות לנשיאות גואטמלה ב-2011, כמועמד מטעם המפלגה הפטריוטית. קודם לכן היה קצין צבא ושימש כראש המודיעין הצבאי. פרס החל את כהונתו כנשיא ב-14 בינואר 2012. פרס הוא בוגר האקדמיה הצבאית הלאומית ומכון חצי הכדור המערבי לשיתוף פעולה ביטחוני. במהלך שירותו בצבא שימש כמנהל המודיעין הצבאי והמפקח הכללי של הצבא. בשנת 1983 היה חבר בקבוצת קציני צבא שתמכה בהפיכה של שר ההגנה אוסקר מחייה, הפיכה שבוצעה נגד הנשיא אפרין ריוס מונט. בתקופת כהונתו כראש המודיעין הצבאי בשנת 1993, היה לו חלק בהדחת הנשיא חורחה סראנו, לאחר שהאחרון ניסה לכפות את המשך שלטונו באמצעו פיזור הקונגרס ושינוי הרכב בית המשפט העליון. בעקבות האירועים, מינה אותו הנשיא החדש, רמירו דה לאון לראש הסגל הנשיאותי שלו, תפקיד אותו מילא עד 1995. פרס גם ייצג את הצבא במשא ומתן שהוביל להסכם השלום ב-1996, ושם קץ למלחמת האזרחים שנמשכה כ-30 שנה. בין השנים 1998 ו-2000 ייצג את גואטמלה בוועדת הביטחון של ארגון מדינות אמריקה. בינואר 2000 פרש לחלוטין מהצבא. ב-24 בפברואר 2001, ייסד פרס את המפלגה הפטריוטית (Partido Patriota). קדמו לכך מספר תקריות בהן חמושים רעולי פנים ירו לעבר בנו, בתו, ושניים ממקורביו נרצחו. אף אחת מהתקריות לא פוענחה, ואולם גורמים במדינה סבורים שהאירועים הם על רקע יריבות פוליטית. בבחירות שנערכו ב-2003, התמודדה המפלגה במסגרת משותפת עם שתי מפלגות נוספות, תחת השם "הברית הלאומית הגדולה" (Gran Alianza Nacional), ופרס נבחר מטעמה לקונגרס. ב-2007 התמודד מטעם המפלגה על הנשיאות. סיסמת הבחירות שליוותה אותו הייתה "יד קשה, ראש ולב" ("Mano dura, cabeza y corazón") והקמפיין התמקד בגישה מחמירה כלפי ההתמודדות עם הפשיעה. בסיבוב הבחירות הראשון דורג פרס שני עם 23.5% מקולות הבוחרים, ובסיבוב השני הפסיד לאלווארו קולום, לאחר שצבר 47.2% מהקולות. במהלך מערכת הבחירות נרצחו כמה מהפעילים במפלגה, בהם מזכירת המפלגה בקונגרס ועוזרתו של פרס, אאורה מרינה סלסאר קוטסאל. בשנת 2011 התמודד פעם נוספת על תפקיד הנשיא. בסיבוב הראשון קיבל 36.1% מקולות הבוחרים, ובסיבוב השני גבר על מנואל בלדיסון ברוב של 53.7% מהקולות. המפלגה הפטריוטית הכפילה את כוחה מ-30 חברי קונגרס ל-56. במהלך מערכת הבחירות פנה ארגון הילידים Waqib Kej לאו"ם בטענה שפרס ביצע פשעי מלחמה במהלך מלחמת האזרחים, ב-1982. בדצמבר 2013 ביקר בישראל בראש משלחת שרים, ובכך היה לנשיא גואטמלה הראשון אי פעם המבקר בה. הוא נועד עם ראש הממשלה, שר הביטחון ואישים נוספים. באפריל 2015 תובעים בינלאומיים, בסיוע האו"ם, הציגו ראיות לקיומה של פרשיית שחיתות שלטונית. במאי התפטרה סגנית הנשיא, רוקסנה בלדטי. באוגוסט תובעים גואטמלים הציגו ראיות למעורבותו של מולינה בפרשייה. ב-2 בספטמבר הגיש מולינה את התפטרותו מהנשיאות, ויום לאחר מכן נעצר. סגנו, אלחנדרו מלדונאדו אגירה, החליפו ליתרת תקופת כהונתו. מדיה וקבצים בנושא אוטו פרס מולינה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אוטו פרס מולינה אוטו פרס מולינה, ברשת החברתית פייסבוק אוטו פרס מולינה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אתר מחלקת המדינה של ארצות הברית Ian Bremmer, "In Guatemala, troubles ahead and troubles behind", Foreign Policy, 21.7.2011 חזקי עזרא, רה"מ לנשיא גואטמלה: האיום הגדול ביותר - אירן, באתר ערוץ 7, 9 בדצמבר 2013 Otto Pérez Molina out as Guatemala's President, ordered to jail
משמרת שערים

משמרת שְׂעֹרִים היא המשמרת הרביעית מבין כ"ד משמרות כהונה שסידרו דוד המלך וצדוק הכהן על פי גורל בתקופה שקודם בניית בית המקדש הראשון. המשמרה מוזכרת רק פעם אחת בתנ"ך בספר דברי הימים; ”וַיֵּצֵא הַגּוֹרָל .. לִשְׂעֹרִים הָרְבִעִי” (דברי הימים א כד ז). לפי דעתו של החוקר שמואל קליין, בעקבות חורבן בית שני עברו כל עשרים וארבע משמרות הכהונה -ומשמרת שערים בתוכן- לעיירות בגליל -הן בגליל העליון והן בגליל התחתון. יש אומרים כי העיר בית שערים אשר בגליל התחתון נקראת על שם משמרה זו שנדדה לשם אחר החורבן. ואילו החוקר שמואל קליין מעיר כי נתגלתה עיירה קרובה לציפורי בשם עיתהלו (או היתלו(והיום נקראת עילוט, כשם מושב משמרת שערים כפי שמופיע בקינות של רבי אלעזר הקליר. הוא מציין כי גם לפי המסופר בתלמוד מוכח שכהנים היו מתושבי העיירה. אולם יש המזהים אותה עם הכפר הלבנוני עייתא א-שעב. רבי אלעזר הקליר מקונן על ביטול משמרה זו באומרו; דרכי היכל דממו, כנפרץ כותלו והמעיל כנקרע פתילו והתך והושפל מתילו, ונע משתילו, כהן עיתה לו — קינות לרבי אלעזר הקליר "מדרש הביאור" (סעדיה אלדמארי) להפטרת פרשת אמור ספר "ארץ הגליל", דף ס"ה תלמוד בבלי, מסכת יבמות, דף נ"ט, עמוד ב' ארץ הגליל עמוד 85 ערך זה הוא קצרמר בנושא יהדות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רומן מלינובסקי

רוֹמַן וַאצְלַבוֹבִיץ' מַלִינוֹבְסְקִי (ברוסית: Рома́н Вацлавович Малино́вский;‏ 18 במרץ 1876 - 5 בנובמבר 1918) היה פוליטיקאי רוסי, מבכירי המפלגה הבולשביקית וסוכן כפול שעבד גם בשורות האוכראנה (המשטרה החשאית הצארית). התפרסם בדמותו המרשימה ובכושר הנאום שלו. בצעירותו הסתבך מלינובסקי בפשעים פליליים רבים, בהם שוד ואונס, וב-1899 נשפט לשלוש שנות מאסר. לאחר שסיים את ריצוי עונשו, ב-1902, שירת בצבא הרוסי במשך ארבע שנים. במהפכת 1905 הצטרף מלינובסקי למפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית וצידד בפלג הבולשביקים. החל מ-1906 עמד בהנהגת איגוד מקצועי של פועלי מתכת בסנקט פטרבורג. בשל פעילותו החתרנית הוא סולק מעיר הבירה ועבר להתגורר במוסקבה, אך במאי 1910 נעצר שנית. כעבור זמן קצר שוחרר מלינוסקי, ומונה לסוכן של המשטרה הצארית שריגל אחר חבריו למפלגה הבולשביקית. הוא קיבל כ-8,000 רובל בשנה במסגרת עבודתו, השכר הגבוה ביותר מבין כל סוכני השלטון הצארי. ב-1912 מונה מלינובסקי, שרכש את אהדתו של לנין, לוועד המרכזי של המפלגה הבולשביקית בקונגרס החשאי בפראג. באוקטובר 1912 נבחר מלינובסקי לדומה הרביעית, ועמד בראש הסיעה הבולשביקית בדומה שמנתה שישה חברים. על אף שנשא בדומה נאומים נלהבים שיצאו כנגד האוטוקרטיה הצארית, המשטרה נמנעה מלעוצרו בשל תרומתו החשובה עבורה. הוא סייע לאוכרנה לעצור מספר חברים בולטים במפלגה הבולשביקית, ובהם אורדז'וניקידזה, סטלין וסברדלוב. החל מ-1913 הלכו וגברו החשדות בדבר היותו של מלינובסקי סוכן כפול, הן בקרב המנהיגים המנשביקים והן במפלגה הבולשביקית עצמה, אך הוא זכה דרך קבע לתמיכתו של לנין ששלל את השמועות. במאי 1914 הכריחו השלטונות את מלינובסקי, שסבל בשלב זה מאלכוהוליזם, להתפטר מהדומה. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא הצטרף לצבא הרוסי, בניגוד להוראות שקיבל מהוועד המרכזי של מפלגתו, וב-1915 נפל בשבי הגרמני. במהלך המלחמה נודע בבירור כי מלינובסקי פעל כסוכן עבור האוכרנה, והוא הוכרז כבוגד ב"פראבדה". בראשית נובמבר 1918, שנה לאחר המהפכה הבולשביקית, שב מלינובסקי לרוסיה וביקש להצטרף לסובייט של פטרוגרד, אך כעבור זמן קצר נעצר על ידי הצ'קה. בתום משפט מקוצר במוסקבה, שבו הודה באשמת היותו סוכן משטרתי, הוא הוצא להורג בפני כיתת יורים. מדיה וקבצים בנושא רומן מלינובסקי בוויקישיתוף רומן מלינובסקי מתוך הספר "הבולשביקים בדומה הצארית"
משפחת המומינים - הסיפור על מגבעת המכשף

משפחת המומינים - הסיפור על מגבעת המכשף (בשוודית: Trollkarlens hatt) הוא ספר שנכתב על ידי הסופרת הפינית טובה ינסון ופורסם לראשונה בשנת 1948 על ידי המוציא לאור "Schildts Förlags Ab". זהו הספר השלישי בסדרת ספרי המומינים. הספר תורגם לעברית לראשונה מהתרגום האנגלי, על ידי אוריאל אופק בשנת 1958 בשם "משפחת החיות המוזרות", ובשנית על ידי דנה כספי מהמקור השוודי בשנת 2010 בהוצאת כתר. בעודם מטיילים על פסגת הר, מומינטרול, סניף וסנופקין מגלים מגבעת בעלת כוחות קסם שאבדה למכשף מסתורי. החבורה בתחילה אינה מודעת לכוחות רבי העוצמה של המגבעת, אך במהרה מגלים כי כל דבר שמושלך לתוך הכובע עובר טרנספורמציה. לדוגמה, קליפת ביצה אשר הושלכה אל תוך המגבעת הופכת לחמישה עננים עליהם החבורה רוכבת. למחרת העננים נעלמים ואיש אינו יודע מהיכן הם הגיעו. בהמשך מומינטרול מסתתר בתוך הכובע במהלך משחק מחבואים ובאופן זמני הופך ליצור משונה כאשר אף אחד מחבריו איננו מזהה אותו. לאחר שהחבורה מגלה כי למגבעת כוחות קסם הם משתמשים בה כדי לבצע מספר טרנספורמציות. לאחר שמומינאמא ומומינאבא מגלים אודות כוחות הקסם של המגבעת הם מחליטים להיפטר ממנה וזורקים אותה לנהר. במהלך הלילה מומינטרול וסנופקין מאתרים בחשאי את המגבעת ומסתירים אותה במערה. בהמשך משפחת המומינים שטה בסירה לאי קרוב על מנת לערוך שם פיקניק, אך נתקעים עליו בזמן סערה, ונתקלים בשמנטפים. בית המומינים הופך לג'ונגל לאחר שמומינאמא בטעות השליכה מספר ורדים אל תוך המגבעת. במהלך הלילה הג'ונגל נובל והצמחים המתים משמשים את משפחת מומין להסקה. בהמשך טינגומי ובוב מגיעים לביקור בבית המומינים כאשר הם אוחזים במזוודה גדולה ובה אבן אודם אותה הם גנבו מהגרוק, שמגיעה לבית המומינים להחזירה, אך מסכימה לבסוף לקבל דבר אחר עבורה. בהמשך, בעת שמשפחת המומינים עורכת מסיבה מופיע המכשף, אשר דורש כי טינגומי ובוב יעבירו לרשותו את אבן האודם. בתמורה לאבן מגשים המכשף עבור כל הנוכחים במסיבה משאלה אחת. הספר עובד שלוש פעמים לסרטי אנימציה: סרט אנימציה שהופק בשיתוף פעולה אוסטרי-פולני סרט אנימציה הרוסי בשם "Shlyapa Volshebnika". וכחלק מסדרת האנימציה היפנית "המומינים" (פרקים 1-8). רונית רוקאס, ספרי ילדים: הקלאסיקה שאתם חייבים לילדים שלכם, באתר הארץ, 8 בדצמבר 2010 דוד רפ, תרגום חדש לספר בסדרת "משפחת המומינים" מעניק לו את הכבוד הראוי, באתר הארץ, 12 בדצמבר 2010 טובה ינסון, משפחת החיות המוזרות, באתר ynet, 17 בדצמבר 2010 משפחת המומינים - הסיפור על מגבעת המכשף, באתר OCLC (באנגלית)
בית הגדי

בֵּית הַגַּדִּי הוא מושב דתי בנגב הצפון־מערבי, מזרחית לעיר נתיבות. המושב הוא המושב הגדול ביותר בתחומי המועצה האזורית שדות נגב. היישוב נוסד בח' בכסלו ה'תש"י (29 בנובמבר 1949). שמו נקבע על פי היישוב הקדום "בית הגידאה" (Bethagidea) המופיע במפת מידבא בנחלת שבט שמעון. השם השתמר כנראה בשמו של הכפר הערבי הסמוך ח'רבת אַל-גֻ'נְדִי (מילולית: חורבת החייל, הלא היא חרבת קצין צפונית מזרחית ליישוב). החורבות, עליהן הוקם אזור תעשייה, כללו חורבות כנסייה ביזנטית. המושב נוסד ב-29 בנובמבר בשנת 1949 על ידי קבוצת צעירים בוגרי הסקטור הדתי בבית הספר החקלאי מקוה ישראל, ברובם חברי תנועת בני עקיבא. צעירים אלו, שעלו ארצה מרומניה והונגריה במסגרת עליית הנוער עוד טרם הקמת המדינה, התארגנו במסגרת איגוד מושבי הפועל המזרחי. הם עלו לקרקע כ-4 ק"מ מזרחית לכביש עזה - באר שבע, והמושב קיבל את השם "נתיב המולדת". בתחילת הדרך התנהל היישוב כמשק שיתופי, אך איגוד מושבי "הפועל המזרחי" התקשה לגייס מתיישבים נוספים בהתאם לאופי היישוב השיתופי והמתיישבים, ועל כן המושב ננטש. בשנת 1951 הובאה למקום קבוצה של עולים מן האי ג'רבה שבתוניסיה, אשר שכנו במעברה שהייתה בקרבת מקום. בשנה זאת הוקמה ליד המושב תחנת טרקטורים ששירתה את מושבי כביש השבלים, (בשנת 1954 הוקמה מול מושב פדויים תחנת טרקטורים נוספת), שונה שם המושב ל"בית הגדי", והפך ממושב שיתופי למושב עובדים. בשנת 1955 סבל המושב מגנבות של בעלי חיים על ידי מסתננים מרצועת עזה ומירדן. בשנות השמונים והתשעים התקיימה במקום ישיבה בשם 'אורות הנגב' ובראשה עמדו במהלך השנים הרב שמחה שטטנר והרב יהודה הלוי עמיחי. בראשית המאה ה-21, הוקמה במושב שכונה חדשה במסגרת הרחבה קהילתית. בית הכנסת החדש בית הכנסת הישן רחוב במושב הכניסה לבית הגדי מדיה וקבצים בנושא בית הגדי בוויקישיתוף מושב בית הגדי - באתר המועצה האזורית שדות נגב בית הגדי, במרכז המידע לנגב ולגליל של תנועת אור אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 מאיר כהן, בין הבשור לשיקמה: תפרוסת היישוב בתקופות נבחרות, 1993, עמ' 138 ד"ר מרדכי נאור, יישוב הנגב 1900-1960, הוצאת יד יצחק בן-צבי, ה'תשמ"ו זאב וילנאי, "אנציקלופדיה לידיעת הארץ", הוצאת ידיעות אחרונות, תשט"ז, 1956, כרך א', עמוד 100 מדריך ישראל החדש - הנגב הצפוני, כרך 16 - ידיעות ספרים מפת האזור, 1952 עם סימון היישוב בשמו "בנתיב המולדת", באתר אוסף המפות ע"ש ערן לאור, הספרייה הלאומית כביש בית קמה - נתיבות, מכונה כביש השבלים הורחבה פעולת תחנות טרקטורים בנגב לקראת הקציר, דבר, 16 בפברואר 1954 מסתננים גנבו ממושב בנגב, דבר, 14 בדצמבר 1955 חמישה כבשים, דבר, 22 בפברואר 1955 ומפה ומשם, דבר, 16 במאי 1955 עז ומלבושים, דבר, 22 באוגוסט 1955
דינמו ברלין

דינמו ברלין (Berliner FC Dynamo) הוא מועדון כדורגל גרמני מברלין, שהוקם ב-15 בינואר 1966 והוא מועדון הכדורגל המוצלח ביותר בגרמניה המזרחית עם 10 זכיות רצופות באליפות ליגת העל המזרח-גרמנית. במשך שנים רבות הייתה לה יריבות עם אוניון ברלין, במסגרת הדרבי של ברלין. דינמו ברלין הוקם כיורש לקבוצת הכדורגל של המשטרה (Sportgemeinde Deutsche Volkspolizei Berlin) שנוסדה בשנת 1949 בברלין. במרס 1953 הקבוצה תפסה את מקומה של קבוצת SC Volkspolizei Potsdam בליגה השנייה במזרח גרמניה. הקבוצה שינתה את שמה כמה פעמים. הקבוצה נחשבה למוצלחת מאוד בשנות ה-50 ונודעה לשמצה כמי שזכתה לתמיכה מלאה השטאזי וראשהּ, אריך מילקה. דינמו זכתה ב-10 אליפויות רצופות בשנים 1979–1988, עם עזרה של שיפוט מוטה ולא הוגן - ההונאה הייתה בוטה כל כך ועוררה מורת רוח אך המועדון נהנה מתמיכת הפוליטביורו של המפלגה השלטת במזרח גרמניה. המניפולציה לכאורה במשחק האליפות בעונת 1985–1986 (שבו דינמו סיימה בתיקו) הובילה למחאה ארצית שהביאה לענישת השופט ברנד סטומפף. בשנת 1989 זכתה בגביע המזרח גרמני כשניצחה במשחק הגמר את קבוצת קמניצר. בשנת 1990 שונה שם המועדון לפ.ק. ברלין בניסיון להתרחק מן העבר הלא נעים ולהתחדש, אבל בשנת 1999 הקבוצה חזרה לשם דינמו. ללא תמיכת השלטון, כבעבר, הקבוצה התדרדרה עד לליגה השלישית בגרמניה והיא ננטשה על ידי רוב האוהדים. מעונת 2000/2001 ועד עונת 2007/2008 שיחקה לסירוגין בליגה הרביעית ובליגה החמישית. מעונת 2008/2009 ועד עונת 2013/2014 הקבוצה שיחקה ברציפות בליגה החמישית. בעונות 2008/2009, 2009/2010 סיימה במקום השני ובעונת 2012/2013 סיימה במקום השלישי בליגה החמישית. בסוף עונת 2013/2014 סיימה במקום הראשון והעפילה לליגה הגרמנית הרביעית - אך טרם הצליחה לשוב לרמות הגבוהות של הכדורגל בגרמניה. אלופת ליגת העל המזרח-גרמנית (10): 1978/1979, 1979/1980, 1980/1981, 1981/1982, 1982/1983, 1983/1984, 1984/1985, 1985/1986, 1986/1987, 1987/1988 מחזיקת הגביע המזרח-גרמני (3): 1959, 1987/1988, 1988/1989 גביע אירופה לאלופות: רבע גמר (2): 1979/1980, 1983/1984 שמינית גמר (4): 1980/1981, 1981/1982, 1984/1985, 1986/1987 גביע אופ"א: שמינית גמר (1): 1972/1973 גביע אירופה למחזיקות גביע: חצי גמר (1): 1971/1972 שמינית גמר (1): 1989/1990 מדיה וקבצים בנושא דינמו ברלין בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של דינמו ברלין דינמו ברלין, ברשת החברתית פייסבוק דינמו ברלין, ברשת החברתית אקס (טוויטר) דינמו ברלין, ברשת החברתית אינסטגרם דינמו ברלין, סרטונים בערוץ היוטיוב פרופיל, באתר Transfermarkt פרופיל, באתר Soccerway פרופיל, באתר WorldFootball.net
זרועה

זְרוּעָה הוא מושב דתי בנגב הצפון-מערבי בסמוך לעיר נתיבות ובסמוך לרצועת עזה, חלק מישובי מהמועצה האזורית שדות נגב. היישוב הוקם על ידי עולים ממרוקו בשנת 1953, ונקרא בתחילה "שובל 11". מקור שמו בתנ"ך ”זָכַרְתִּי לָךְ חֶסֶד נְעוּרַיִךְ... לֶכְתֵּךְ אַחֲרַי בַּמִּדְבָּר בְּאֶרֶץ לֹא זְרוּעָה”. בשנת 2006 נפתחה ביישוב ישיבת נר זרח, ישיבת בת של ישיבת הנגב. בשנת 2013, הישיבה עברה לחסותה של ישיבת אורחות תורה ובשנת 2014, הישיבה עברה ליישוב עוצם. בית הכנסת דרך הכניסה למושב חצר אחורית גן ציבורי במושב מדיה וקבצים בנושא זרועה בוויקישיתוף זרועה, במרכז המידע לנגב ולגליל של תנועת אור זרועה(הקישור אינו פעיל) באתר המועצה האזורית שדות נגב אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 טקס הכנסת ספר תורה למושב זרועה שבנגב, הצופה, 24 באוגוסט 1954 ספר ירמיה, פרק ב', פסוק ב'
שומר אמונים

האם התכוונתם ל... שומר אמונים (ספר חסידי) – ספרו של הרב אהרן ראטה שומר אמונים (קבלה) – ספר קבלה מאת הרב יוסף אירגס שומר אמונים (רומן) – רומן ריגול מאת ג'ון לה קארה חבורת שומר אמונים – קהילה אשר הקים הרב אהרן ראטה ברומניה חסידות שומרי אמונים – חסידות מייסודו של הרב אברהם חיים ראטה שומר אמונים רומן מאת אריה קרישק
הבונים

הַבּוֹנִים הוא מושב שיתופי במישור החוף בין מושב עין איילה (מדרום) למושב צרופה (מצפון) והוא חלק מהמועצה האזורית חוף הכרמל. בתחום המושב נמצא מבצר כפרלט, מבצר מימי הביניים. לאורך החוף הסמוך למושב משתרעת שמורת טבע, המודגשת על ידי טבלת גידוד ומנהרות שיצרו מי הים בסלעי הכורכר, וצמחייה. המושב הוקם בשנת 1949 על ידי תנועת הנוער "הבונים" שעל שמו נקרא היישוב. בתחום המושב נמצאים שרידיו של מבצר צלבני, מבצר כפרלט, הבנוי על שרידים עתיקים יותר. המושב עצמו הוקם על שרידיו של הכפר הערבי הנטוש כפר לאם. תושביו הראשונים היו עולים מבריטניה ומדרום אפריקה, חלקם לוחמים אחרי שירות בצבאות בעלות הברית במלחמת העולם השנייה. קבוצת העולים מדרום אפריקה עלו בראשות סולי (שלמה) אוסין. בשנת 1960 עזבו את המושב רבים מהתושבים שנמנו על המייסדים, עקב חילוקי דעות בתוך היישוב. המושב זכה לפרסום שלא מרצונו ב־11 ביוני 1985, עת אירע "אסון הבונים". באירוע, פגעה רכבת באוטובוס שהסיע תלמידי בית-ספר בעת שזה ניסה לחצות קטע של מסילת החוף ליד המושב. בעקבות האסון נבנתה אנדרטה להרוגים על ידי יריב אמיתי, תושב הבונים, בקרבת מקום האירוע. בשנת 1997 החליטו חברי המושב לעבור תהליך של הפרטה. בראשית המאה ה-21 החלה בניית "הרחבה" בהמשך המושב לכיוון דרום. למושב נוספו תושבים רבים חדשים הן ל"הרחבה" והן ליישוב הישן, וחלו שינויים בתפיסת החיים של החברים באגודה ובמבנה הדמוגרפי של המושב. בתחילת דרכו עבדו חברי המושב בעבודות מזדמנות, באיסוף צדפים, בלולי עופות, גידול צאן, וחקלאות. במשך הזמן עברו להתבסס על חקלאות: גידולי שדה, מטעי הדרים, גידול בננות ופירות סובטרופיים (אבוקדו, ליצ'י ואפרסמון), וכמו כן על רפת חלב ולול פיטום. במקום פועל גם מפעל לאגרגטים בשם "אגריקל". מדיה וקבצים בנושא הבונים בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הבונים מידע על אתר הבונים, בארכיון המנדטורי באתר רשות העתיקות הבונים (ישראל), דף שער בספרייה הלאומית אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 ערך זה הוא קצרמר בנושא מושבים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.