והיום איננו כלה

והיום איננו כלה (ברוסית: И дольше века длится день, בתרגום מילולי "יותר ממאה נמשך היום") הוא רומן מאת צ'ינגיס אייטמטוב, יצא לאור בברית המועצות בשנת 1980. נכתב במקור ברוסית, יצא לאור בעברית בהוצאת עם עובד בתרגומם של דינה מרקון ואמציה פורת. עלילת הספר מתרחשת במשך יממה אחת במרחבי ערבות הסָארוֹזֵק שבקזחסטן. העלילה סובבת סביב עובד במסילת הרכבת, בּוּרָאנִי יֵדִגֵיי, ביום שבו הוא מוביל את ידידו המנוח, קָזַנְגָפּ, לקבורה בבית הקברות העתיק, "אנה בֵּית", לאחר שישים שנה של שלטון סובייטי. במהלך מסע הקבורה ידגיי נזכר ומהרהר במהלך חייו במדבר הסארוזק ובאגדות עם עתיקות מן המסורת הקזחית. עלילת הספר חובקת "עולם ומלואו" ונעה במרחבי הזמן והמקום. במהלך הספר, העלילה נעה בין זמנים שונים בהיסטוריה וקופצת בין תקופות ומאורעות שונים. העלילה נעה בין אגדות עם קזחיות עתיקות ובין העידן המודרני, היא חוזרת למאורעות שונים שהתרחשו במהלך השלטון הסובייטי (כמו תקופת הטיהורים תחת שלטונו של סטלין ומותו של סטלין) ומגיעה עד לפגישה היסטורית עם ציוויליזציה מן החלל החיצון. בשנת 1991, לאחר התפרקות ברית המועצות, הוסיף אייטמטוב לספר פרק, שכנראה לא יכול היה לפרסם תחת השלטון הסובייטי. בפרק זה מוצגת נקודת המבט האופורטוניסטית של חוקר משטרתי, המבקש להתקדם בדרגות כדי ליהנות ממנעמי השלטון, על ידי האשמות שווא של אזרחים תמימים בדבר בגידה במולדת וחשיפת "קונספירציה" נגד השלטון הסטאליניסטי. מוטיב מרכזי בספר הוא האסיר בעל הנפש המומתת: ה"מנקורט". מונח קירגיזי זה מתאר שבויים שעברו עינויי ששבר את רוחם והפך אותם לעבדים חסרי רצון עצמי. לפי סיפורי העם הקירגיזי היו כורכים על מצחו של השבוי רצועה רטובה עשויה עור גמלים וקושרים אותה במהודק כך שתפעיל לחץ על כל היקף ראשו. לאחר מכן, היו מעמידים את השבוי בשמש הקופחת, כך שרצועת העור הייתה מתייבשת ובכך מתהדקת אף יותר סביב ראשו. הלחץ הממושך והבלתי נסבל על ראשו והשהייה בשמש הקופחת במשך ימים היו מענים את השבוי עד כדי-כך שאיבד כל רוח עצמאית וסממן לאישיות. כך היה הופך לעבד נרצע לאדונו עד כי נטען שהיה מתכחש לאמו אם היה פוגש אותה. מוטיב ה"מנקורט" משמש כאנלוגיה מרומזת להשפעת השלטון הסובייטי. האזור בו חי גיבור הסיפור הוא סוג של "מנקורט" וכך גם לאומים, קבוצות ואנשים בודדים בברית המועצות, אשר תחת השלטון הקומוניסטי איבדו כל זהות לאומית או עצמית ומוצאים עצמם חיים במצב בו הם תלושים מסביבתם הטבעית והתרבותית ומשרתים את "האדון" הקומוניסטי ללא התנגדות. במהלך "והיום איננו כלה" מופיעות כמה אגדות עם מן המסורת הקזחית. אגדות אלו משקפות את המסורת והתרבות של האנשים שבהם הרומן עוסק ומתקשרות למהלך העלילה ולמצב שבו גיבורי הסיפור נמצאים באותה נקודה. העלילה ברומן מתרחשת על פני יום אחד ביישוב קטן שנקרא בוראנלי-בוראני, השוכן בערבת המדבר הגדולה של קזחסטן, הסארוזק. היישוב הקטן שוכן, בסמוך לצומת מסילת הברזל ותושביו אחראים לתפעולה השוטף. גיבור העלילה, ידיגיי, לוקח את גופת חברו, קזנגפ לקבורה דתית, בבית קברות העתיק אנה-בית. במהלך המסע, ידיגיי מספר על ההיסטוריה האישית שלו ועל חייו בערבת סרוזק ביחד עם קטעים מהפולקלור הקזחי. בנוסף לכך, מתרחשת עלילת משנה, בה אסטרונאוט וקוסמונאוט (אמריקאי וסובייטי), יוצרים קשר עם ציוויליזציה תבונית בכוכב ששמו "בת יערה". השניים יוצאים מפאריטט, תחנת החלל המופעלת בשיתוף אמריקאי-סובייטי. המיקום של אתר השיגור נמצא סמוך למסילת הברזל של ידיגיי, וכך משתלבת עלילת המשנה בסיפור העיקרי של הרומן. הסופר פותח עם היוודע דבר מותו של ידידו הוותיק, קזנגפ אסנבייב, לידיגיי. שני ילדיו של קזנגפ הגיעו למקום, עם היוודע דבר מותו. ידיגיי משכנע את התושבים לקבור אותו ביום שלמחרת באנה- בית. לתדהמת בנו, סביטז'אן, שהיה אדיש לקבורת אביו, הוחלט לחצות את סארוזק לבית הקברות באנה-בית, על מנת להביאו לקבורה. השיירה יצאה בבוקר שלמחרת, תוך סיפור חוויות בחייו של ידיגייב ואגדות של הסארוזק המוזכרות ברומן. בתחילה נזכר ידיגיי כיצד נלחם במלחמת העולם השנייה ושוחרר משירותו בעקבות הלם קרב. בעקבות כך, הוא נשלח לעבוד במסילות הברזל. במהלך עבודתו הוא הכיר את קזנגפ, ששכנע אותו לעבור לצומת בוראנלי-בוראני, שעתיד להיות ביתו ומקור שמו. ידיגיי וקזנגפ הפכו לחברים קרובים. קזנגפ העניק לו במתנה את קרנר, גמל, שהפך לאגדה בשל כוחו, מראהו ומוצאו. בסופה של שנת 1951 הגיעה לכפר משפחה חדשה. אלו הם אבוטאליפ וזאריפה קוטיבייב, שעברו לצומת מסילות הברזל בבוראנלי-בוראני עם שני ילדיהם הקטנים. בתחילה הם התקשו להסתגל לחיים בסארוזק, בגלל הסביבה הקשה, אך בסופו של דבר הם הסתגלו. לפני המעבר, הם שימשו כמורים. גם אבוטאליפ השתתף במלחמה ונפל בשבי הגרמנים, אך הוא הצליח להימלט ולחם עם הפרטיזנים היוגוסלבים. אף על פי כן, הייתה לו סטיגמה של אסיר והוא סבל מרדיפות פוליטיות. ידיגיי התיידד עם אבוטאליפ, עזר לו להתאקלם ולמד להעריך אותו. כדי להנציח את חוויותיו האישיות למען ילדיו וכדי לשמור על כושרו המנטלי בשממה של סארוזק, אבוטאליפ כתב אודות התקופה בה היה שבוי מלחמה, בריחתו ולחימתו בשורות הפרטיזנים ביוגוסלביה. הוא גם העלה על הכתב את האגדות שסיפר לו ידיגיי. לרוע המזל, פעילותו דווחה לרשויות הגבוהות. תושבי בוראנלי-בוראני ואבוטאליפ נחקרו על ידי טאנסיקבייב מהק.ג.ב.. כתוצאה מהחקירה, אבוטאליפ הואשם בחתרנות נגד המשטר, ונשלח למאסר. במהלך החקירות המתישות והזדוניות שהוא עבר אבוטאליפ הגיע למסקנה, שאין לו סיכוי להחלץ מציפורני הק.ג.ב. הוא החליט לשים קץ לחייו, והטיל את עצמו אל מתחת גלגלי הרכבת, כאשר הוסע לחקירה נוספת. הדבר נודע לקזנגפ כשנסע לקומבל הסמוכה, כדי לבקר את בנו. בשובו מהבן פגש בתחנת הרכבת את מנהל התחנה, שביקש ממנו להעביר מכתב רשמי לזאריפה. המנהל ידע את תוכן המכתב: בעלה של זאריפה, אבוטאליפ, נפטר בכלא מהתקף לב. קזנגפ נחרד וסירב לקחת את המכתב. הוא חזר לבארנלי והלך להתיעץ עם ידיגיי ואשתו. הם החליטו על דרך פעולה ובצעו אותה: קזנגפ הודיע לזאריפה כי מחכה לה בקומבל מכתב רשמי בעניין בעלה, וידיגיי ליווה אותה בנסיעה לקומבל, כדי שלא תהיה לבדה עם קבלת הבשורה. בדרך מקרה, גם סטלין מת באותו היום. אך ידיגיי וזאריפה היו מוכי צער מכדי להתייחס לחדשות. בדרך חזרה דחק ידיגיי בזאריפה לחשוב מה תאמר לילדיה והיא החליטה לא לספר להם בינתיים כי אביהם מת. ידיגיי מבטיח לה את תמיכתו ותמיכת אשתו וקנזגפ. בקשתו האחרונה של אבוטאליפ במכתב הייתה לידיגיי, שיספר לילדיו על ימת אראל, משום ששניהם במוצאם משם. ידיגיי ששב בזיכרונותיו לים, נזכר באותה הפעם שהוא תפס חדקן-הזהב, כדי להשביע את רצונה של אשתו, אוקובאלה. את ידיגיי גם פקדה טרגדיה, כאשר התבשר עם שיבתו מהמלחמה, שבנו בכורו מת. לאחר מותו של אבוטליפ, הפך ידיגיי לדמות אב עבור ילדיו של אבוטליפ ואף אהב אותם יותר מאשר את בנותיו. הוא התאהב בזאריפה ובילה זמן רב בחברתה ובחברת ילדיה, אך היא לא נעתרה לאהבתו. היא עזבה את הכפר במפתיע, עם ילדיה, כשהיא מנצלת היעדרות בת יום של ידיגיי בגלל הגמל שלו, שנעלם. בכך נמנעה זאריפה מסצנת פרידה, שבה בודאי היה ידיגיי מנסה למנוע את עזיבתה. בשובו עם קרנר, ועם קבלת הידיעה על עזיבתה, ידיגיי כילה את זעמו בגמל, והכה אותו עד שנמלט שוב. לאחר מכן עבר ידיגיי תקופה קשה. הוא התאבל על אובדן אהובתו ושקע בדיכאון. אשתו הנבונה, שראתה כל הזמן מן הצד את היסחפותו של ידיגייי אחר זאריפה וילדיה, תמכה בו בסבלנות עד שהתאושש. שנים אחר כך, לאחר הרפורמות בברית המועצות, ידיגיי הפעיל לחץ על השלטונות לחקור את מותו של אבוטאליפ, חברו הטוב, במטרה לטהר את שמו ולמען ילדיו. שמו של אבוטאליפ טוהר והאחראים הובאו לדין. ידיגיי גילה שזאריפה נישאה בשנית ושבה לעבודתה בהוראה. בסמוך לסופה של העלילה, הגיעו משתתפי השיירה סמוך לבית הקברות באנה-בית. אולם, השיירה נתקלה בגדר תיל שהוצבה בידי הצבא באמצע הדרך. כדי להתגבר על המכשול, הם הולכים מסביב לה בדרך אחרת, כדי להגיע לתחנת הביקורת הצבאית, המאוישת בידי חייל צעיר. לחרדתם, נאמר להם שהגישה לאנה-בית היא אסורה. החייל מטלפן למפקדו, לבדוק אם ניתן לחרוג מהנוהל. לידיגיי נודע ששם מפקדו הוא טאנסיקבייב, אך הוא נוכח לדעת שמדובר באדם אחר. אולם גם טאנסיקבייב החדש נוהג ברודנות ודוחה את בקשתם ומודיע להם שבית הקברות ייהרס בעתיד הקרוב בגלל תוכניות ממשלתיות. במהלך שיבתם, למעט בנו של קזנגפ, סביטז'אן, החליטו כי יהא זה מנוגד למסורת, לשוב מהלוויה עם הגופה. הם מחליטים לקברו במדרון מלקומדיצ'פ שבסארוזק, שהיה זירת ההתרחשויות לאחת מאגדות העם הקזחיות. ידיגיי, מנהל את הטקס הקבורה על פי כללי דת האסלאם, אומר תפילות ונושא הספד אישי. הוא משביע אותם שיקברו אותו בסמוך לקזנגפ, הואיל והוא הזקן ביותר ועתיד להיות המת הבא. כולם עזבו את האתר בתום טקס הקבורה, מלבד ידיגיי שנותר מעל קברו של קזנגפ עם קרנר וכלבו, ז'ולבארס, כשהוא מהרהר בעבר ובאירועי היום. הוא מחליט לשוב לתחנת הביקורת כדי להטיח את כעסו במדיניות הצבא והרס הנכסים ההיסטוריים. סדרה של טילים ששוגרו לחלל מהשטח המגודר, גרמו לידיגיי, לכלבו ולגמל להימלט מהמקום לעבר הסארוזק. במקביל לעלילה הראשית ברומן, העוסקת במסע הקבורה של קזנגפ ובזיכרונות העבר של ידיגיי, מתרחשת עלילת-צד בסגנון מדע בדיוני. בסמוך לצומת הרכבות בוראנלי-בוראני שוכן אתר קוסמודרום, ממנו משוגרים קוסמונאוטים סובייטים לתחנת החלל "פאריטט", בעוד מקביליהם האמריקנים משוגרים ממדינת נבדה. שתי המעצמות הקוטביות משתפות פעולה במסגרת פרויקט החלל "דמיורגוס", שתכליתו לחקור כוכב לכת מרוחק המכונה "איקס", שבמחצביו אצורה אנרגיה עצומה שעשויה לספק את צורכיהם של תושבי כדור הארץ. בסיס ההפעלה של הפרויקט הוא נושאת המטוסים "קונבנציה", ששטה במרכז האוקיינוס השקט במרחק שווה מוולדיווסטוק וסן-פרנסיסקו. עלילת המשנה נפתחת עם הכרזה על מצב חירום מיוחד ועוצר כללי על סיפון "קונבנציה", כשמתגלה כי אנשי החלל בתחנה ניתקו קשר באופן מסתורי עם מרכז הבקרה המשותף. בדיעבד מתברר, כי שני אנשי החלל נטשו את התחנה והשאירו מכתב בו טענו, שיצרו קשר עם ציוויליזציה תבונית מפותחת בכוכב הלכת "בת יערה", המרוחק מיליון שנות אור מכדור הארץ. תושבי "בת יערה" שגרו רכב חלל לפאריטט והעבירו את שניהם לכוכב שלהם. בתשדיריהם לתחנת פאריטט, מתארים שני אנשי החלל את "בת יערה" – הוא גדול בהרבה מכדור הארץ; מושג המלחמה אינו קיים בקרב תושביו וקיים בו ממשל ייחודי; תושביו נפגעו מתהליך "התייבשות המעמקים" וחלקים גדולים בכוכב הפכו לאזורים שוממים, שאינם ראויים למחיה. אף על פי כן, בעיה זו אינה קריטית למיליוני השנים הבאות ותושבי הכוכב כבר החליטו מה לעשות בנידון וכיצד לתקנו. הציוויליזציה מבקשת לבוא במגע עם תושבי כדור הארץ, למען שיתוף פעולה ויחסי שלום. בתגובה למעשי הקוסמונאוטים, מתכנסים נציגי שתי המעצמות לדיון דחוף בצומת הגורלי ביותר בתולדותיה של האנושות. הנציגים בוועידה החליטו למנוע מהקוסמונאוטים מלשוב לכדור הארץ לצמיתות. החלטתה המשמעותית ביותר של הוועידה הסודית הוא מבצע "חישוק" – שיגור טילים לאטמוספירה של כדור הארץ, שמטרתם להשמיד כל חללית זרה שתחדור לאטמוספירה ולמנוע כל מגע עם הציוויליזציה ב"בת יערה". השיקול המרכזי של הסובייטים והאמריקאים הוא להבטיח שמאומה לא ישתנה על פני אדמת הארץ. אילנה אלקד-להמן, להניח לאצבעות להיתפס בנול האריגה: על הקריאה ב"והיום איננו כלה" מאת צ'ינגיס אייטמטוב, דפים 42, 2006, עמ' 87-62 (אורכב 05.02.2020 בארכיון Wayback Machine) דן תורן, מילה של דן, 05.11.2006 (הקישור אינו פעיל, 13 בנובמבר 2022) (ארכיון), נענע 10 והיום איננו כלה, באתר OCLC (באנגלית) הספרות הסובייטית בעשור של תמורה משנות ה-80 - שניידמן נח נורמן, הוצאת אוניברסיטת טורונטו מסת"ב מסת"ב 978-0-8020-5812-6.