laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
פינוי אוכלוסייה בבריטניה במהלך מלחמת העולם השנייה

פינוי אוכלוסייה בבריטניה במהלך מלחמת העולם השנייה הוא תהליך בו פונו אוכלוסייה, סחורות וממון בתחילת מלחמת העולם השנייה מחוץ לטווח ההפצצות. בין השנים 1939–1941 פונו מרבית ילדי בריטניה מלונדון וערים מופצצות אחרות לאזורי ספר, הועברו סחורות ומשאבים מחוץ לטווח הפצצות בבריטניה ולמושבות בריטיות אחרות. במסגרת מבצע Pied Piper שהתחיל ב-1 בספטמבר 1939 הועברו כ-3.5 מיליון תושבים, בהם כ-1.4 מיליון ילדים, במהלך יוני 1940 הועברה אוכלוסייה מהחוף המזרחי והמערבי מחשש ממבצע ארי-הים ובספטמבר פונו הערים שהושפעו מהבליץ. פינוי אוכלוסייה בברית המועצות במהלך מלחמת העולם השנייה פינוי אוכלוסייה ביפן במהלך מלחמת העולם השנייה מדיה וקבצים בנושא פינוי אוכלוסייה בבריטניה במהלך מלחמת העולם השנייה בוויקישיתוף BBC BBC People's War - Yvonne Devereux 'Evacuated to Canada' How We Lived Then - extract from Norman Longmate book CLUTCH Club History Learning Site Lecture transcript on Operation Pied Piper, 31 May 2006 The Evacuees Reunion Association Watch the documentary Children from Overseas online מלחמת העולם, 1939-1945 - פינוי אוכלוסייה - בריטניה, דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
או'קיף

האם התכוונתם ל... ג'ון אוקיף – מדען מוח בריטי-אמריקאי ג'ודי לין או'קיף – שחקנית טלוויזיה וקולנוע אמריקאית ג'ורג'יה או'קיף – ציירת אמריקאית מייקל או'קיף – שחקן קולנוע אמריקאי שון או'קיף – מנהלה העשירי של נאס"א ג'יימס או'קיף – אקטיביסט אמריקאי
ולרי פטרוב

ולרי פטרוב (בבולגרית: Валери Петров‏; 22 באפריל 1920, סופיה, ממלכת בולגריה - 27 באוגוסט 2014, סופיה, בולגריה), היה תסריטאי מחזאי, סופר ילדים, ומשורר בולגרי ממוצא יהודי אשר כיהן גם כחבר הפרלמנט הבולגרי. ולרי פטרוב היה שם העט של ולרי נסים מבורך (בבולגרית: Валери Нисим Меворах), אשר נולד בסופיה לעורך הדין פרופסור נסים מבורך שכיהן כשגריר בולגריה בארצות הברית ובאו"ם ולמריה פטרובה שהייתה מורה לצרפתית בבית ספר תיכון. הוא בוגר הפקולטה לרפואה של אוניברסיטת סופיה. ב-1935 הוציא לאור את ספר השירה הראשון שלו ובהמשך, לאחר פרסום החוק להגנת האומה החל לכתוב תחת שם העט ולרי פטרוב, תוך שהוא מאמץ את שם משפחתה של אימו וזאת בשל רדיפות היהודים בבולגריה. ב-1944, לאחר ההפיכה שהובילה חזית המולדת הבולגרית והצטרפות בולגריה לבעלות הברית, הועסק פטרוב ככתב צבאי. לאחר תום המלחמה נמנה עם מייסדי ועורכי העיתון הסאטירי "Стършел" - "הצירעה" ובהמשך כיהן כנספח התרבות בצירות הבולגרית באיטליה. לאורך הקריירה הוציא לאור פטרוב 12 ספרי שירה, וכתב 19 תסריטים לסרטי קולנוע ואנימציה ו-8 מחזות. הסרט מעבר לכל חלום מתבסס על תסריט שכתב פטרוב ב-1981. כמו כן תרגם ולרי פטרוב מיצירותיהם של יוהאן וולפגנג פון גתה וויליאם שייקספיר לבולגרית. פטרוב זכה להוקרת הממסד האמנותי הבולגרי ולפרסים רבים על תרומתו לתרבות בבולגריה. ב-2007 זכה לפרס הוקרה מיוחד שהוענק לו על ידי ראש ממשלת בולגריה דאז סרגיי סטאנישב וב-2011 בפרס האקדמיה הבולגרית למדעים. בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 כיהן פטרוב כחבר הפרלמנט הבולגרי ולתקופה קצרה היה סגן יושב ראשו. ולרי פטרוב הלך לעולמו ב-27 באוגוסט 2014 בסופיה, לאחר שלקה בשני אירועים של שבץ מוחי והוא בן 94 שנים. מדיה וקבצים בנושא ולרי פטרוב בוויקישיתוף ולרי פטרוב, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ולרי פטרוב, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ולרי פטרוב - מצפונה של בולגריה, באתר mycentury.tv (באנגלית) ו(בבולגרית) נפטר המשורר ולרי פטרוב, באתר "סוכנות הידיעות של סופיה", אוחזר ב-27 באוגוסט 2014 (באנגלית)
יוחנן הרסון

יוחנן הרסון (1 בפברואר 1950 – 20 בפברואר 2022) היה צייר, פסל, שחקן ותפאורן ישראלי. הרסון נולד וגדל במונטריאול, קנדה. החל לצייר בגיל צעיר ובגיל 8 זכה בפרס יוקרתי לאמנות ילדים. כבר מגיל 12 החל לעבוד כשחקן. הוא שיחק באופרת סבון בטלוויזיה במשך חמש עונות רצופות והופיע במספר סרטים עלילתיים, דרמות טלוויזיה, ושיחק בהצגות תיאטרון. בשנת 1967 הגיע לישראל על מנת ללמוד בבצלאל אך חזר לקנדה והחל ללמוד באוניברסיטת קונקורדיה שבמונטריאול, דרמה ועיצוב. הוא סיים את לימודיו בשנת 1971. בשנת 1974 קיבל תואר ראשון מהאוניברסיטה העברית בירושלים בספרות אנגלית ותיאטרון. הרסון ייצר שטיחי קיר דקורטיביים, ושימש אמן והמנהל האומנותי של סטודיו ארט נובה בירושלים. עבודותיו של הרסון מוצגות במוסדות ציבוריים ופרטיים שונים כמו: בנייני האומה בירושלים, אוניברסיטת תל אביב, בית העיתונאים בירושלים, בנק מזרחי (ב-38 סניפים), סביוני הגן בתל אביב, לובי אפריקה ישראל (פרס העיצוב הטוב ביותר), תיאטרון רמת גן, קונסרבטוריון באור יהודה, מרכז היהלומים בתל אביב ועוד. כמו כן עבודותיו מוצגות בתערוכות באירופה ובצפון אמריקה. שיחק בתפקיד אורח בסדרת המתח והמסתורין של מיקי בהגן "סיפורים לשעת לילה מאוחרת" בפרק 'מוות בטוח' לצידם של נתן זהבי ודן תורג'מן. בשנים 1996–1999 שיחק הרסון בסדרת טלוויזיה הישראלית כסף קטלני, בערוץ 2 את דמותו של מרסל הצרפתי. בשנת 2007 הקים בצוותא עם מרלן פרר את גלריית GEBO בבית אמריקה בתל אביב. רפאל ברביבאי הצטרף אליהם כאוצר הגלריה. בדצמבר 2011 אצר תערוכה ייחודית "מבט גאה", שבאה לבחון, מהי "מיניות גברית הומוסקסואלית". הרסון התגורר בתל אביב, היה גרוש ואב לשני ילדים. נפטר ב-20 בפברואר 2022 בגיל 72. 1980 - מקום שלישי בפסטיבל תיאטרון פרינג' בעכו על "מידות" - בימוי ועיצוב 1981 - מקום שני בפסטיבל תיאטרון פרינג' בעכו על "אדם לאדם" - הפקה, רעיון מקורי, עיצוב מועמדות לפרס כינור דוד, על עיצוב "אדם לאדם" 1983 - מועמדות לפרס כינור דוד, על הצגת הילדים הטובה ביותר - "כיבוי אורות" - בימוי ועיצוב. תערוכות יחיד: 1991 - גלריית וינדמיל, מינכן, גרמניה 1992 - גלריית ברהלר, האג, הולנד 1992 - בית האומן, ירושלים 1993 - גלריה עירונית, ירושלים. 1994 - גלריה בנדטי, סוהו, ניו יורק. 1995 - תערוכה נודדת בגלריות לאמנות ב: סוהו, שיקגו, מיאמי, ארצות הברית 1996 - גלריית הרמן, אסן, גרמניה. 1998 - גלריית ארט נובה, בית נקופה. 1998 - גלריית פדרמן-ליפשטדט, גרמניה. תערוכות קבוצתיות: 1989 - בית האומן, ירושלים 1990 - ארט אקספו, לוס אנג'לס, ארצות הברית 1990 - ארט אקספו, ניו יורק, ארצות הברית 1991 - ארט אקספו, ניו יורק, ארצות הברית 1991 - אמנות המבורג, גרמניה 1992 - ארט אקספו, ניו יורק, ארצות הברית 1993 - פסטיבל האמנות השנתי, בוקה רטון, פלורידה, ארצות הברית 1993 - ארט אקספו, ניו יורק, ארצות הברית 1999 - גלריית נוכרבך-בילפילד, גרמניה 1999 - גלריית ננשטהואז בכר, אולבה, גרמניה 1999 - גלריית קיבוץ מחניים, "נופים" 1999 - מצפה חיים גלריית, "תל אביב מזכרית לי את ניו יורק". אתר הבית של יוחנן הרסון אמן הבית של ארטנובה גיא משיח, מדוע המיניות הגברית ההומוסקסואלית היא כזה טאבו באמנות הישראלית ?, באתר TheMarker, ‏9 בדצמבר 2011 רועי יולדוס רוזנצוייג, ‏מבט גאה: תערוכה חדשה על טהרת המין הגברי בתל אביב, באתר ‏מאקו‏, 5 בדצמבר 2011
סאיטו מקוטו

יפן זהו שם יפני; שם המשפחה הוא סאיטו. סאיטו מקוטו (ביפנית: 斎藤 実;‏ 27 באוקטובר 1858 - 26 בפברואר 1936) היה אדמירל בצי הקיסרי היפני, פעמיים מושלה הכללי של קוריאה וראש ממשלת יפן ה-30. סאיטו נולד בנחלת מוצו (כיום מחוז איווטה) למשפחת סמוראים משבט מיזוסאווה. הוא סיים את לימודיו במחזור השישי של האקדמיה הימית הקיסרית ב-1879, וסיים במקום השלישי בכיתתו, מתוך שבע עשר צוערים. סאיטו נסע לארצות הברית ב-1884, ושימש שם נספח צבאי. כששב ליפן לאחר ארבע שנים, שירת במטה הכללי של הצי היפני. לאחר קידומו לדרגת לוטננט-קומנדר ב-1893, התמנה סאיטו לסגן מפקד הסיירת "איזומי," ולאחר מכן לסגן מפקד אוניית המערכה "פוג'י." במהלך מלחמת סין–יפן הראשונה פיקד סאיטו על הסיירות "אקיצושימה" ו"איצוקושימה." הוא התמנה לסגן שר הימייה ב-10 בנובמבר 1898, וקודם לדרגת אדמירל משנה ב-1900. סאיטו כיהן בתפקיד סגן שר הימייה פעם נוספת במהלך מלחמת רוסיה–יפן. בתחילת המלחמה הוא קודם לדרגת תת-אדמירל, וב-1906 קיבל את עיטור מסדר השמש העולה. לאחר המלחמה כיהן סאיטו בתפקיד שר הימייה במשך שמונה שנים, מ-1906 עד 1914, במהלכן סייע בהרחבת הצי. סאיטו קיבל את תואר הקזוקו "דאנשאקו" (ברון) ב-21 בספטמבר 1907, וקודם לדרגת אדמירל ב-16 באוקטובר 1912. הוא נאלץ להתפטר מתפקידו כשר הימייה ב-16 באפריל 1914, לאחר שהתברר שהיה מעורב בפרשיית שחיתות, בה היה מעורבים הצי היפני וחברת סימנס, ונכנס לשירות מילואים. ב-1919 התמנה סאיטו למושל הכללי של קוריאה. מינויו אירע זמן קצר לאחר דיכוי תנועת ה-1 במרץ, תנועה לעצמאות קוריאה, ובעקבות זאת מיתן סאיטו את המדיניות היפנית במדינה, ואיפשר לתושביה חופש רב יותר. סאיטו כיהן פעמיים כמושל קוריאה, מ-1919 עד 1927, ופעם נוספת מ-1929 עד 1931. הוא קיבל את עיטור מסדר פרחי הפאולוניה ב-1924, ותואר הקזוקו שלו הפך ל"שישאקו" (ויקונט) שנה לאחר מכן. בעקבות ההתנקשות בראש הממשלה אינוקאי צויושי ב-15 במאי 1932 על ידי פעיל אולטרה-לאומני, התמנה סאיטו לראשות הממשלה. סדאו אראקי נותר שר המלחמה, ומיד פנה בדרישות אל הממשלה החדשה. במהלך כהונתו של סאיטו, הכירה יפן בעצמאותה של מנצ'וקוו, ופרשה מחבר הלאומים. ממשלתו של סאיטו הייתה הממשלה היציבה ביותר בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, והיא החזיקה מעמד עד ה-8 ביולי 1934, אז נאלצה הממשלה להתפטר בעקבות פרשיית שחיתות. אוקדה קייסוקה החליף את סאיטו בראשות הממשלה. לאחר פרישתו המשיך סאיטו למלא תפקיד חשוב בפוליטיקה היפנית, והתמנה לשומר חותם הקיסר ב-26 בדצמבר 1935. עם זאת, סאיטו איבד את חייו בהתנקשות במהלך מרד הנפל של 26 בפברואר 1936 בביתו שבטוקיו. לאחר מותו הוענק לסאיטו עיטור מסדר החרצית. Bix, Herbert P. Hirohito and the Making of Modern Japan, Harper Collins, 2000. ISBN 9780060193140. Jansen, Marius B. The Making of Modern Japan. Harvard University Press, 2000. ISBN 9780674003347. מדיה וקבצים בנושא סאיטו מקוטו בוויקישיתוף סאיטו מקוטו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) סאיטו מקוטו, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
יואב קרקובסקי

יואב קְרָקוֹבְסְקִי (נולד ב-8 במאי 1975) הוא עיתונאי וכתב רדיו וטלוויזיה ישראלי המשמש מגיש וראש התחום הפוליטי בתאגיד השידור הישראלי. קרקובסקי הוא בנם של ישראל ונילי קרקובסקי. בוגר תיכון אלון ברמת השרון. שירת כחייל קרבי בלבנון. ב-1997 החל את עבודתו ברשות השידור, ככתב ברשת ב' של קול ישראל במערכת תל אביב. בפברואר 1999, בעקבות מותו של הכתב אילן רועה בדרום לבנון, מונה להחליפו ככתב בצפון למשך שלוש שנים. שימש כתב לענייני איכות סביבה ולאחר חודשים מספר מונה לכתב הפוליטי של רשת ב' . עורך יומנים ותוכניות ונמנה עם מגישיה של התוכנית "כל היום". מימי טרום הבחירות לכנסת העשרים החל להגיש תוכנית פוליטית שבועית ברשת ב' בשם "המזנון". היה ממייסדי קבוצת "חדשות ישראל", שהתמודדה במכרז על הקמת ערוץ החדשות הייעודי. לאחר שהמיזם לא יצא לפועל, שב לרשת ב'. כיהן גם ככתב לענייני משטרה בחדשות עשר. בשנת 2007 זכה בפרס מנכ"ל רשות השידור על שם אילן רועה. החל משנת 2010 שימש כמגיש מחליף בתוכניות בערוץ הכנסת, ושימש גם כפרשן בתוכנית "המשחק המרכזי". משנת 2017 עד פברואר 2018 הגיש את התוכנית "בחצי היום השישי" ברשת כאן ב'. באוגוסט 2020 הודיע שעוזב תפקידו כראש התחום הפוליטי ועובר לשמש ככתב מגזין ועורך פרויקטים מיוחדים בתאגיד. נוסף על תפקידיו בעיתונות, קרקובסקי מדריך מסעות לפולין מטעם "יד ושם". קרקובסקי נשוי לרויטל יכין, בתה של מירי יכין, שהייתה שנים רבות ראש אגף האירועים והטקסים בכנסת. הזוג מתגורר בתל אביב. מדיה וקבצים בנושא יואב קרקובסקי בוויקישיתוף יואב קרקובסקי, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ענת ביין-לובוביץ', ‏יואב קרקובסקי, ראש הדסק הפוליטי של כאן, פורש מתפקידו, באתר גלובס, 2 באוגוסט 2020 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שיר אסירי עכו

שיר אסירי עכו הוא שירו של זאב ז'בוטינסקי. חובר בתקופת היותו עצור עם חבריו אנשי ההגנה בכלא עכו, על השתתפותם בהגנה על היישוב היהודי ברובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים, במאורעות תר"ף 1920; תקופה שאותה תיאר לימים גם ב"אבטוביוגרפיה" מפרי עטו. נושאי השיר הם אהבת ארץ ישראל, ז'בוטינסקי מונה את האתרים וחבלי הארץ: הר חרמון, המושבה מטולה, דן, הגלעד ואילת (קיבוץ אילת השחר). הוא מעלה על נס את מותם של גיבורים על משמרת היישוב היהודי, ובכלל זה יוסף טרומפלדור וחבריו במאורעות תל חי שהתחוללו בחורף תר"ף 1920. ככל שיריו ותרגומיו של ז'בוטינסקי, גם שיר זה נכתב בהברה ספרדית (בשונה למשל מרוב שירתו של ביאליק), מתוך אמונתו בהתאמתה ובעתידה בספרות העברית המתחדשת. על פי פרופ' דן מירון, השיר הוא חלק משירתו הציונית הפוליטית של ז'בוטינסקי, שבה "מצא הז'אנר של ההמנון הציבורי, ...את גיבושו המודרני השלם, ה'קלסי', הראשון"; ז'בוטינסקי הטביע בהם "מוזיקליות", "בהירנות" במבע, ושימוש ב"מילון' הכלל יישובי, ובכלל זה של "השמאל הציוני". השיר הולחן על ידי יוסף מילט והיה אהוד ביישוב, לזרמיו. נהגו לשיר אותו במסיבות ובהתקהלויות חגיגיות והוא זכה לביצועים רבים. דן מירון (הקדמה), יוסף קיסטר (מבוא), אילן מצל בגיא, זאב ז'בוטינסקי ושירתו, תל אביב: הוצאת המסדר על־שם זאב ז'בוטינסקי, תשס"ו-2005. "שיר אסירי עכו" באתר בית לזמר העברי מילות השיר "שיר אסירי עכו" והאזנה לו באתר זמרשת ראו: זאב ז'בוטינסקי, אבטוביוגרפיה, ירושלים: הוצאת ערי ז'בוטינסקי, תש"ז-1947, עמ' 318-307. דן מירון, אילן מצל בגיא, עמ' 59. דן מירון, אילן מצל בגיא, עמ' 125-111.
אוקדה קייסוקה

יפן זהו שם יפני; שם המשפחה הוא אוקדה. אוקדה קייסוקה (ביפנית: 岡田 啓介;‏ 20 בינואר 1868 - 7 באוקטובר 1952) היה אדמירל בצי הקיסרי היפני, פוליטיקאי וראש ממשלת יפן ה-31. אוקדה נולד בעיר פוקואי שבמחוז פוקואי למשפחת סמוראים. הוא למד במחזור ה-15 של האקדמיה הימית הקיסרית, וסיים ב-1889 במקום השביעי מתוך 80 צוערים. הוא שירת בתחילת דרכו על סיפון הקורבטה "קונגו" ועל סיפון הסיירת "נאניווה." לאחר שקיבל את דרגת הלוטננט, שירת אוקדה על סיפון הסיירות "איצוקושימה" ו"טקצ'יהו" ועל הקורבטה "היאיי." במהלך מלחמת סין–יפן הראשונה, שירת אוקדה על אוניית המערכה "פוג'י." לאחר שסיים את לימודיו במכללת המטה הימי, עבר אוקדה לשרת על סיפון אוניית המערכה "שיקישימה," והיה סגן מפקד הסיירת "יאֶיאמה." במהלך מלחמת רוסיה–יפן שימש אוקדה סגן מפקד בכמה כלי שיט, עד שקיבל לבסוף, את הפיקוד על הסיירת "קסוגה" ב-25 ביולי 1910. שנתיים לאחר מכן קיבל את הפיקוד על הסיירת "קאשימה." לאחר שקיבל את דרגת אדמירל משנה ב-1913, מילא אוקדה מספר תפקידי מטה. הוא קודם לדרגת תת-אדמירל ב-1917, ולאדמירל ב-1924. באותה שנה התמנה אוקדה למפקד הצי היפני המשולב. אוקדה הפך לשר הימייה ב-1927, בממשלתו של טנאקה גיאיצ'י, אך התפטר ב-1929 עבור מקום כיועץ צבאי במועצת המלחמה העליונה של יפן. אוקדה היה אחד הקצינים הבכירים הבודדים בצי היפני שתמכו באמנת לונדון, שקראה לצמצום מרוץ החימוש בין המעצמות, והוא פעל לאישורה על ידי הממשלה. הוא כיהן פעם נוספת בתפקיד שר הימייה בממשלתו של סאיטו מקוטו ב-1932. לאחר התפטרות ממשלתו של סאיטו בעקבות פרשיית שחיתות, התמנה אוקדה לראשות ממשלת יפן ב-8 ביולי 1934, תוך שהוא מחזיק בו זמנית בתפקיד שר המושבות. הוא היה אחת הדמויות הדמוקרטיות והמתונות ביותר באותה עת, במדינה שהלאומנות גאתה בה, והיה מהמתנגדים העיקריים להרחבת הצבא והצי, גישה שהפכה אותו למטרה בעיני הממסד הצבאי וגורמים לאומנים. הוא ניצל מהתנקשות במהלך מרד הנפל של 26 בפברואר 1936, מכיוון שהרוצחים טעו בזיהויו, ובטעות רצחו את גיסו, שהיה גם מזכירו האישי, קולונל דנזו מצואו. אוקדה יצא ממקום המסתור שלו ב-29 בפברואר, אך התפטר מתפקידו מספר ימים לאחר מכן. אוקדה היה גם ממתנגדי המלחמה עם ארצות הברית. במהלך מלחמת העולם השנייה הקים אוקדה קבוצה של פוליטיקאים ואנשי צבא בעלי דעות דומות לשלו, שניסו להביא לסיום המלחמה. תבוסת היפנים בקרב מידוויי ובקרב גוודלקנל, קרא אוקדה לפתיחת משא ומתן עם בעלות הברית, ומילא תפקיד מרכזי בהדחת ממשלתו של הידקי טוג'ו ב-1944. Bix, Herbert P. Hirohito and the Making of Modern Japan, Harper Collins, 2000. ISBN 9780060193140. Jansen, Marius B. The Making of Modern Japan. Harvard University Press, 2000. ISBN 9780674003347. מדיה וקבצים בנושא אוקדה קייסוקה בוויקישיתוף אוקדה קייסוקה, באתר "Find a Grave" (באנגלית) אוקדה קייסוקה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
1835 במדע

ערך מורחב – 1835 5 באוגוסט תצפית ראשון של שביט היילי בחזרתו. 25 באוגוסט – תחילת פרסום מאמרי מתיחת הירח הגדולה. גילוי ופיענוח כתובת ביסותון על ידי הנרי רולינסון, הברונט הראשון תחילת סקר גאולוגי מקיף של בריטניה. לראשונה נערך סקר מקיף ברמה ארצית. הגדרת סילור וקמבריון ויליאם הנרי פוקס טלבוט לראשונה משתמש בטכנולוגיה של נגטיב-פוזיטיב 12 בספטמבר – הוצאת פטנט על טובה המצאת אקדח תופי על ידי סמואל קולט המצאת קוד מורס על ידי סמואל מורס ייצור ויניל כלוריד על ידי יוסטוס פון ליביג סטטיסטיקאי צרפתי אדולף קואלט מגדיר את המונח "בן אדם ממוצע" חקר דיסקת איירי על ידי ג'ורג' בידל איירי. חקר כוח קוריוליס על ידי גספאר קוריוליס. חקר מכניקת המילטון על ידי ויליאם רואן המילטון. הרופא הצרפתי פייר אלכסנדר פרסם את מחקרו לגבי שימוש מוגזם בהקזת דם בטיפולים רפואיים שונים. 12 במרץ – סימון ניוקומב, אסטרונום ומתמטיקאי קנדי (נפטר ב-1909) 14 במרץ – ג'ובאני סקיאפארלי, אסטרונום איטלקי (נפטר ב-1910) 24 במרץ – יוזף סטפן, מתמטיקאי סלובני-אוסטרי (נפטר ב-1893) 2 באוגוסט – אלישע גריי, ממציא אמריקאי (נפטר ב-1901) 1 באוקטובר – אדם פוליצר, ביולוג הונגרי-אוסטרי (נפטר ב-1920) 18 באוגוסט – פרידריך שטרומאייר, כימאי גרמני (נולד ב-1776) מדיה וקבצים בנושא 1835 במדע בוויקישיתוף
היאשי סנג'ורו

יפן זהו שם יפני; שם המשפחה הוא הייאשי. היאשי סנג'ורו (ביפנית: 林 銑十郎;‏ 23 בפברואר 1876 – 4 בפברואר 1943) היה גנרל בצבא יפן, מפקד הצבא היפני בקוריאה במהלך תקרית מוקדן והפלישה היפנית למנצ'וריה, פוליטיקאי וראש ממשלת יפן ה-33. היאשי נולד במחוז אישיקאווה למשפחת סמוראים. בצעירותו עזב היאשי את לימודיו על מנת להתגייס לצבא היפני בראשית מלחמת סין–יפן הראשונה. לאחר סיום המלחמה הוא למד באקדמיה הצבאית הקיסרית ולאחר סיום הלימודים ב-1897 עבר לשרת ברגימנט חיל הרגלים השביעי. הוא סיים את לימודיו במכללת המטה של הצבא ב-1903, ובמהלך מלחמת רוסיה–יפן השתתף במצור על פורט ארתור. התפקיד הפיקודי הראשון של היאשי היה הפיקוד על רגימנט הרגלים ה-57, בין 1918 ל-1920, בשנים שלאחר מכן מילא מספר תפקידי מטה והדרכה. ב-1923 ו-1924 היה נציג צבא יפן בחבר הלאומים, ולאחר מכן חזר לבצע תפקידי מטה למשך שנה נוספת. ב-1925 קיבל היאשי את הפיקוד על חטיבת הרגלים השנייה. שנה לאחר מכן קיבל את הפיקוד על המחנה הצבאי במפרץ טוקיו, ושנה לאחר מכן התמנה למפקד מכללת המטה של הצבא. ב-1929 קיבל את הפיקוד על דיוויזיית המשמר הקיסרי. ב-1930 הפך היאשי למפקד צבא צ'וסן - חיל המצב היפני בקוריאה. יום לאחר תקרית מוקדן ב-19 בספטמבר הוא הורה לדיוויזיה ה-20 להיכנס לתוך מנצ'וריה, ללא אישור הקיסר או הממשלה. בסופו של דבר נאלצה הממשלה להסכים למהלך, והוא קיבל את אישור הממשלה בדיעבד, ב-22 בספטמבר. לאחר הפיקוד בקוריאה, שב היאשי ליפן והתמנה לאחראי על האימונים הצבאיים במדינה ולחבר במועצת המלחמה העליונה מ-1932 עד 1934. לאחר מכן הוא תמנה לשר המלחמה. היאשי כיהן בתפקיד ראש ממשלת יפן לתקופה קצרה ב-1937, ולאחר מכן ישב במועצה הקיסרית. בינואר 1943 לקה היאשי בדימום תוך-גולגולתי ומת בביתו ב-4 בפברואר, מבלי ששב להכרה. לאחר מותו הוענקו לו עיטור מסדר דיית הזהב ועיטור מסדר פרחי הפאולוניה. Bix, Herbert P. Hirohito and the Making of Modern Japan, Harper Collins, 2000. ISBN 9780060193140. Jansen, Marius B. The Making of Modern Japan. Harvard University Press, 2000. ISBN 9780674003347. מדיה וקבצים בנושא היאשי סנג'ורו בוויקישיתוף היאשי סנג'ורו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) היאשי סנג'ורו, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא יפנים ובנושא פוליטיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דוד ישי

דוד (דדו) ישי (27 ביוני 1953 – 15 בפברואר 2003) היה כדורגלן ישראלי. שיחק לאורך רוב הקריירה שלו שיחק במדי מועדון בית"ר ירושלים, ושימש כקפטן הקבוצה בתקופה בה זכתה לראשונה בתולדותיה בגביע המדינה, בשנת 1976. ישי נולד בשכונת מלחה בירושלים להורים עולי תוניסיה. הוא החל את הקריירה בקבוצת הנוער של הפועל ירושלים, ובלט במשחק הראש שלו. אברהם לוי, מנהל בית"ר ירושלים באותם ימים, התרשם מיכולתו, והוא עבר לשחק בקבוצת הנוער של היריבה העירונית. בעונת 1972/1973 ערך ישי את הופעתו הראשונה במדי קבוצת הבוגרים של בית"ר, ושימש בה בתפקיד קשר ימני. בהמשך שיחק כחלוץ. בעונת 1973/4 החל לשחק באופן קבוע בהרכב. בעונת 1975/1976 הוביל את הקבוצה כקפטן כאשר הגיעה למקום השני בליגה ולזכייה ראשונה בתולדותיה בגביע המדינה. בסיום העונה שלאחר מכן נפצע ישי פציעה קשה, ונאלץ לפרוש ממשחק למשך שלוש שנים. בזכייתה של קבוצת בית"ר ירושלים בגביע המדינה השני בעונת 1978/1979, היה חלק מסגל הקבוצה, אך לא שותף בשל פציעתו. בעונת 1979/1980 השתקם ושב לשחק במדי בית"ר. בתום אותה עונה ירדה הקבוצה לליגה הארצית (הליגה השנייה אז), וישי עבר לשחק בקבוצת בית"ר רמלה, בה נשאר עד לסיום קריירת המשחק שלו. בסך בכל ערך ישי 162 הופעות במדי בית"ר ירושלים, במשך שבע עונות. הוא כבש לאורך השנים 17 שערים. לאחר פרישתו, בשנת 1991/1992, שימש ישי בתפקיד מנהל בית"ר ירושלים למשך עונה אחת. בשנות הארבעים לחייו לקה ישי בהתקף לב תוך כדי משחק במסגרת הליגה למקומות עבודה. מספר שנים לאחר מכן לקה בדום לב ונפטר בגיל 49. על שמו נקראת קבוצת הוותיקים של בית"ר בשם "בית"ר נורדיה דוד ישי ירושלים". בכל שנה נערך לזכרו משחק דרבי בין ותיקי בית"ר ירושלים לבין ותיקי הפועל ירושלים, מסורת שבשנת 2015 הוחלפה במשחק בין ותיקי בית"ר ירושלים לבין בית"ר נורדיה ירושלים. בית"ר ירושלים גביע המדינה: 1975/1976 אלוף האלופים: 1975/1976 רון עמיקם, מאיר גבאי, רוני דיאון, אני אוהב אותך בית"ר – תולדות בית"ר ירושלים, פרק שביעי, דוד ישי - הקפטן שעשה היסטוריה, עמוד 100, הוצאת Media41LTD שלמה חסיד, ידיעה על מותו של דוד ישי, באתר ynet, 16 בפברואר 2003
על בריקדות

על בריקדות (בפולנית: Na barykady) הוא שיר מהפכנים פולני שלחנו עממי. הוא נכתב בפולנית בשנת 1904 ומחברו אינו ידוע. השיר קורא להנפת הדגל האדום, דגלם של הסוציאליסטים וקומוניסטים ברחבי העולם. נהגו לשיר אותו, או חלקים ממנו, גם מתורגם לעברית, בחוגי השמאל הציוני בארץ ישראל, כגון קיבוצי "השומר הצעיר". מילות השיר "על בריקדות" והאזנה לו באתר זמרשת ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נובויוקי אבה

יפן זהו שם יפני; שם המשפחה הוא אבה. נוֹבּוּיוּקִי אַבֶּה (ביפנית: 阿部 信行;‏ 24 בנובמבר 1875–7 בספטמבר 1953) היה גנרל בצבא יפן, מושלה הכללי של קוריאה, פוליטיקאי וראש ממשלת יפן ה-36. אבה נולד בעיר קנאזווה שבמחוז אישיקווה למשפחת סמוראים. הוא עזב את לימודיו בתיכון על מנת להתגייס לצבא במהלך מלחמת סין–יפן הראשונה. לאחר המלחמה למד באקדמיה הצבאית הקיסרית, ולאחר מכן המשיך למכללת המטה הצבאי, שם למד עם סדאו אראקי, לימים קצין לאומני קיצוני. אבה פיקד על רגימנט הארטילריה השלישי מ-1918 עד 1921. אבה קיבל את הפיקוד על דיוויזיית הרגלים הרביעית ב-22 בדצמבר 1930, ומאוחר יותר שירת כמדריך במכללת המטה, לפני שהפך לסגן שר המלחמה ומנהל האגף לענייני צבא במשרד המלחמה. בשנת 1933 קיבל דרגת גנרל, ובעקבות זאת קיבל את הפיקוד העליון על חיל המצב היפני בטאיוואן. ב-1936 סיים את השירות הפעיל, ונכנס לרשימת המילואים. אבה לא היה הבחירה הראשונה להחליף את ראש הממשלה שהתפטר, הירנומה קיאיצ'ירו. מצד האזרחים, היו פומימרו קונואה וקוקי הירוטה עדיפים עליו, בעוד הממסד הצבאי וגורמים לאומניים קיצוניים תמכו בגנרל אוגאקי קזושיגה. לאחר שהכריז הגנרו האחרון, סיונג'י קינמוצ'י, שאין הוא מעוניין באף אחד מהמתמודדים, דחף הצבא את אוגאקי ביתר שאת. אולם, אוגאקי חלה ונאלץ לשהות בבית חולים. לפיכך, הושגה פשרה שלפיה יקבל שר המלחמה המכהן, אבה, את תפקיד ראש הממשלה. אבה לא השתייך לסיעת טוסיי-הא ולא לסיעת קודו-הא, ואף זכה לתמיכת הצי הקיסרי היפני. אבה הפך לראש ממשלת יפן ב-30 באוגוסט 1939, ובאותה עת החזיק גם בתפקיד שר החוץ. במהלך כהונתו, שנמשכה ארבעה חודשים בלבד, שאף אבה להביא את מלחמת סין–יפן השנייה לסיומה ולשמור על נייטרליות בעימותים באירופה. הוא אף התנגד לכריתת ברית עם גרמניה הנאצית ועם איטליה הפשיסטית. בשל חוסר תמיכה מצד גורמים צבאיים ומצד מפלגות אחרות, נאלץ אבה להתפטר, ויונאי מיצומאסה החליפו בינואר 1940. שלושה חודשים לאחר התפטרותו, שלח הצבא את אבה לסין בתור יועץ לוואנג ג'יוויי, שאותו הציבו היפנים בראש העיר נאנג'ינג, ועל מנת שיבטיח את האינטרסים הכלכליים והצבאיים של יפן בצפון סין. לאחר שובו ליפן ב-1942, הצטרף אבה לבית האצילים של הדיאט של יפן וקיבל תפקיד בכיר במפלגת טאיסיי יוקוסאנקאי. לאחר מכן, הפך למושל הכללי של קוריאה מ-1944 עד 1945. לאחר מלחמת העולם השנייה סולק אבה ממשרתו הציבורית ונעצר על ידי רשויות הכיבוש האמריקאי. אולם, הוא נמצא חף מפשע ושוחרר תוך זמן קצר. Bix, Herbert P. Hirohito and the Making of Modern Japan, Harper Collins, 2000. ISBN 9780060193140. Frank, Richard B. Downfall: The End of the Imperial Japanese Empire. Penguin, 1999. ISBN 9780141001463. מדיה וקבצים בנושא נובויוקי אבה בוויקישיתוף
יערה

יַעֲרָה הוא מושב בגליל העליון המערבי, ליד שלומי, המשתייך למועצה אזורית מעלה יוסף. שמו של היישוב סמלי והוא מתייחס ליערות הגליל הסמוכים אליו. המושב הוקם בשנת 1950 על אדמות הכפר ערב א-סמניה (ח'ירבת א-צואנה), על ידי עולים מתימן ככפר עבודה. במאי 1952 עזבו המתיישבים את המקום. לאחר שהמתיישבים הראשונים עזבו את המקום, התיישבו בו עולים מצפון אפריקה ובדואים תושבי הגליל. בכך היה יערה ליישוב הראשון במדינת ישראל שהוקם כיישוב מעורב, שתושביו בני עמים שונים. מאוחר יותר הצטרפו למושב עולים מארצות דוברות אנגלית. בשנת 2006, במלחמת לבנון השנייה, נפגע היישוב ממתקפת טילים, ואחד התושבים, נוצרי בן 84, במקור מעקורי איקרית, נהרג מפגיעת פצצת מרגמה של החזבאללה. ביערה נמצא בניין משטרה מנדטורי (משטרת באסה) שנבנה בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 כחלק מתוכנית כוללת לפריסת מצודות בגבול הצפון – מצודות טגארט. לאחר הקמת המדינה שימש המבנה כבסיס של משמר הגבול, אחר כך בסיס של גדוד חרב, בתחילת שנות האלפיים, שימש למרכז הדרכה של חיל מודיעין השדה (יחידת מודיעין מטרות ,869). מ-2018 ועד היום המבנה נטוש. מספר התושבים ביישוב הוא, נכון לשנת 2022, כ-806. מספר זה כולל יהודים וערבים-בדואים. התושבים מתפרנסים מחקלאות ומעבודות מחוץ למושב. כמו כן תושבים רבים מתפרנסים מתיירות ובבעלותם צימרים ומסעדות. במושב ממוקם מתנ"ס המשרת את תושבי הסביבה, וכן בית כנסת פעיל ומקווה טהרה. כמו כן נמצאים במושב גני ילדים ו"פארק השכנות הטובה" שהוקם מתוך מטרה לאפשר שיתוף והתחברות תושבים משתי הקבוצות האתניות. רב המושב הוא הרב שלמה דנינו. מדיה וקבצים בנושא יערה בוויקישיתוף יערה באתר של תנועת אור פארק השכנות הטובה ביערה(הקישור אינו פעיל) ביקור במשטרת באסה 2 | מיצדית גדר הצפון – (מושב יערה) באתר פרויקט טיגארט 4 בינואר 2021 יערה באתר הרשות לפיתוח הגליל יערה, במרכז המידע לנגב ולגליל של תנועת אור מידע על יערה בקטלוג הספרייה הלאומית אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 ענבר שחר, ישובי מעלה יוסף פינה לתפארת על גבול הלבנון, מעריב, 3 בינואר 1988 כפרי עבודה, הצופה, 12 בינואר 1951 Walid Khalidi, All That Remains: The Palestinian Villages Occupied and Depopulated by Israel in 1948. Washington DC: Institute for Palestine Studies, 1992, p. 6 יערה באתר תנועת אור ירמיהו שמואלי, אחרי שנתיים של היאחזות נדדו מתיישבי יערה לשרון, על המשמר, 28 במאי 1952 מאדי חייט תושב יערה נהרג מקטיושה - באתר משרד ראש הממשלה