נבטים

הנַבַּטִים היו אחד השבטים הנודדים שמקורם בחצי האי ערב. הם הופיעו באזור ארץ ישראל כבר בשלהי התקופה הפרסית ותחילת התקופה ההלניסטית (המאה ה-4 לפנה"ס). הם ידעו לשרוד במדבר ונודעו בעיקר בהעברת סחורות דרך המדבר אותו חצו בשיירות גמלים, הנבטים סחרו במור ולבונה (שהובאו מאזור תימן ואתיופיה), ובסוגי בשמים נוספים, תבלינים (שהובאו מהודו), מלח, בדים יקרים, ואף אספלט מאזור ים המלח (ששימש לדיפון סירות ולחניטה). הנבטים נודעו ביכולת הישרדותם במדבר הצחיח בשל מומחיותם בחפירת בורות מים בהם אגרו מי נגר. בארות אלה הוסתרו והיו ידועים להם בלבד. במהלך הזמן נקבע מסלול דרך הבשמים בו הוקמו תחנות מעבר כל 30–40 ק"מ לאורך המסלול. סחורותיהם הגיעו לים התיכון בעיקר דרך נמל עזה ומשם ליוון ובעיקר לרומא. שיירותיהם עברו דרך סיני גם למצרים. במהלך הזמן שלטו הנבטים על חבל ארץ גדול יחסית בין סוריה למצרים ובנו מצדים וערים של קבע. סופרים בני זמנם של הנבטים, וגם חלק מהחוקרים המודרניים, זיהו את הנבטים עם שבט נַבַּתֻ (נביות במקרא) הארמי, זיהו שנפסל במחקר מטעמי רציפות היסטורית ולשון (השם נביות הוא מהשורש נ־ב־י/ו בעוד השם נבטים הוא מהשורש נ־ב־ט, ולכן חילופי ט–ת לא יכולים להתקיים ביניהם). הנבטים היו שבטים ערביים שהגיעו לאזור ארץ ישראל מצפון חצי האי ערב.ופלשו לארץ אדום ודחקו את האדומים לדרום ארץ יהודה, לאידומיאה. יוסף בן מתתיהו קרא לחבל הארץ שבין סוריה לחצי האי ערב, ובין נהר הפרת לים סוף, בשם נבטיה.[דרוש מקור] שפתם של הנבטים הייתה הארמית. בארמית נקראו הנבטים "נבטו". בהעדר היסטוריה כתובה של הנבטים, הידיעות אודותיהם נלקטו ממקורות שונים, ממצאים ארכיאולוגיים, היסטוריה המתארת עמים אחרים ומאזכרת את הנבטים וכן המטבעות שהם טבעו. לגבי ימיהם הקדומים המידע חלקי בלבד. למן ראשית האלף הראשון לפנה"ס, העבירו שבטי דרום ערב צמחי תבלין ובושם בשיירות למערב, דרך ערב הצפונית אך לא ידוע מתי בדיוק הפכו הנבטים לשבט הדומיננטי. האזכור ההיסטורי הקדום ביותר על ערבים הנקראים נבטים מופיע אצל הסופר הקדום דיודורוס מסציליה (Diodorus) בן המאה ה-א' לפנה"ס המתעד מידע קשכתב הירונימוס מקארדיה (Hieronymus) במאה ה-4 לפנה"ס. שם מסופר על קצין סלבקי בצבא אנטיגונוס א' מונופתלמוס אשר יצא במשלחת צבאית נגד ערבים הידועים בשם נבטים. המשלחת יצאה בשנת 311/312 לפני הספירה בכוון סלע מסוים, אך נכשלה וכך קרה גם למשלחת שנייה שהוביל דמטריוס. המשלחת השלישית והאחרונה הובלה בידי הירונימוס מקרדיה ואף היא נכשלה. משלחת זו התכוונה להשיג את הביטומן (אספלט) מאזור ים המלח, שלפי הירונימוס הופק בידי הנבטים והיה מצוי בשטחם. לאחר שלושה ניסיונות שנכשלו, זנחו הסלבקים את מאמציהם לנצח את הנבטים. דיודורוס מסציליה תאר את מנהגי הנבטים במאה הרביעית לפנה"ס כדלהלן, הם חיים במרחב הפתוח באזור שאין בו מקורות מים..... ומנהג בידם שלא לזרוע זרע, לא לשתול עצי פרי, אין הם שותים יין ואף לא יבנו בית. הם שומרים מנהגים אלה בקנאות כי הם סבורים שבני האדם העושים דברים אלה עשויים להיכנע בקלות לאנשים החזקים מהם. קצתם מגדלי גמלים והאחרים מגדלי כבשים שאותם הם רועים במדבר. הנבטים עולים על כל השבטים האחרים בעושרם למרות שמספרם אינו עולה על עשרת-אלפים איש. עושרם נובע מהובלת מור ולבונה ותבלינים יקרים ביותר שאותם הם מביאים מערב אל הים. הם קנאים לחרותם וכאשר מתקרב כוח אויב הם מסתתרים במדבר המשַמש להם מבצר, כי במדבר אין מים ורק הם יודעים היכן נמצאים במדבר בורות המים המטויחים אותם הכינו מבעוד מועד. לאחר שמילאו את הבורות במי גשם, הם מטשטשים את עקבות החפירה ומותירים סימנים הידועים רק להם. מזונם הוא בשר וחלב, דבש פרא וצמחים הגדלים בטבע. לקראת חגיגת יום הכינוס הלאומי שלהם, הם מפקידים על סלע מסוים את רכושם, את זקניהם וכן את נשותיהם וטפייהם. מקום זה [הסלע], מרוחק מהלך יום אחד מן הארץ הנושבת והוא חזק ביותר אף שאינו מוקף חומה. ביום הכינוס נאספים אלה השוכנים סביב כדי לפגוש איש את רעהו ולקיים מסחר. הדיווח של דיודורוס על הנבטים המבוסס על הירונימוס משקף את המצב בימיו של האחרון, אך הלכה למעשה במחצית המאה הרביעית לפנה"ס הנבטים כבר לא היו רק שבט נודד והתיאור כנראה התייחס לתקופה קדומה יותר. למעשה בסוף המאה הרביעית לפנה"ס הנבטים כבר היו מאורגנים היטב כדי להגן על עצמם נגד המשלחות של הסלבקים וכן מספיק מיומנים כדי לנהל מסחר מצליח של בשמים ותבלינים. הם אף כבר ניהלו את הפקת הביטומן מאזור ים המלח וכבר נודעו כעשירים ביותר מבין השבטים הערביים. כל זה יכול היה להתאפשר רק באמצעות מנגנון ארגוני וכוח צבאי. אם בתחילת התקופה ההלניסטית כבר היו בעלי מנהלה וארגון יש להניח שהתהליך החל כבר שנים קודם לכן כלומר בתקופה הפרסית, במהלך המאות 6 עד 4 לפנה"ס. ועל כך עדויות מאתרים נבטיים בנגב ובפטרה בה נחשפו כלי חרס ומטבעות מן המאה ה-4 לפנה"ס ואילך שהגיעו מרחבי העולם ההלניסטי ששימשו את הנבטים. בתחילת התקופה ההלניסטית הנבטים החלו בגיבוש הגיאוגרפי והאתני שלהם שהובילו לעליית העצמאות התרבותית שלהם. התארגנותם התחזקה במאה השלישית לפנה"ס כאשר רואים לראשונה מטבעות מטעמם. ערך מורחב – הממלכה הנבטית המידע על מלכים או שלטון מרכזי של הנבטים בראשית התארגנות הממלכה הוא חלקי מאד. הוא מתבסס בעיקר על ממצא מטבעות המיוחסים להם ומורים על התארגנות שלטונית ממוסדת. מקור מידע נוסף על המלכים הנבטיים הן כתובות שנחשפו באזורי שליטתם. ניתן לעקוב אחרי המלכים למן אמצע המאה השלישית לפנה"ס באזור סוריה מתוך פפירוס בן התקופה. בהעדר מקור היסטורי נבטי המידע על המלכים הנבטים מתבסס בעיקר על מטבעות שטבעו ובעזרת מידע העולה מספרות קדומה בה נזכרים מלכים נבטים בהקשרים אקראיים לאירועים אחרים. התרבות הנבטית הושפעה מהתרבויות היוונית, המצרית והסורית (אשורית) שסבבו אותה.בראשית תקופת החשמונאים בארץ ישראל (המאה ה-2 לפנה"ס) היו קשרי ידידות בינם לבין הנבטים. בספר חשמונאים א' פרק ט ל"ד מתוארת מערכת יחסים המבוססת על אהבה בין יונתן הוופסי (חשמונאי) לבין הנבטים (המופיעים כבני נביות במקום נבטים). בעלות אלכסנדר ינאי לכס השלטון (103–76 לפנה"ס) הוא רצה להרחיב את ממלכתו וכבש את עזה בשנת 100 לפנה"ס, ודחק את הנבטים מהנגב. הנבטים המשיכו להעביר סחורות, אך במקום לחצות את הנגב, נעו על דרך המלך בעבר הירדן (אדום, מואב והגלעד) עד פיניקיה ומסופוטמיה, וכך מצאו שווקים חדשים לסחורותיהם. בימיו של הורדוס (37–4 לפנה"ס) חזרו הנבטים לשווק את סחורותיהם מעזה ומאל עריש, בזכות הסכמים עם המלך (הורדוס היה חצי נבטי בעצמו, מצד אמו, קיפרוס). למרות ניסיונות ההשתלטות על ממלכתם הנבטים נותרו עצמאים למדי, ובעליית האימפריה הרומית שילמו לה מס ולא יותר. (מרכזי מושבם היו הערים פטרה ואל חג'ר (בסעודיה של היום, משמעות השם הוא סלע). פטרה הוא שם העיר ביוונית ואילו רקם היה שמה הנבטי (זהו שם אחד ממלכי מדין במקרא, השם נמצא חקוק בסלע לצד שער הכניסה לסיק).[דרוש מקור] התרבות הנבטית הושפעה מהתרבויות היוונית, המצרית והסורית (אשורית) שסבבו אותה. העיר פטרה הוקמה כפתרון לאוכלוסייה הנבטית שאינה מסוגלת להילחם,[דרוש מקור][מפני ש...] ולכן נבנתה כעיר נסתרת ומבודדת. רק במאה ה-1 לספירה החלה העיר פטרה להתפתח כעיר בירה. בעקבות ההתפתחות העירונית הגיעה גם שושלת מלוכה וכלכלה מפותחת בעלת מטבע. לא ברור מדוע דווקא פטרה[דרושה הבהרה] – מאחר שהעיר אינה ניצבת על נתיבי השיירות, אך ככל הנראה המקום שימש מעין בנק, בו נשמרו אוצרות הנבטים, והפך מקום מרכזי מאוחר יותר. בתחילת המאה הראשונה לספירה הורה הקיסר אוגוסטוס לנציב מצרים גאיוס אליוס גאלוס לצאת בראש עשרת אלפים חיילים לסיור אלים בחצי האי ערב כדי להבטיח שיתוף פעולה של הבדואים ביבוא של מור ולבונה מתימן. למסע הזה נלווה הגאוגרף סטראבון, והוא תיאר אותו בפרוטרוט בספרו "גאוגרפיה". לפי סטראבון בגדו מורי הדרך הנבטים ברומאים והובילו אותם בדרכים עקלקלות שגרמו לרובם למות מצמא, מתשישות וממחלות. במהלך המאות הראשונות לספירה נשמט המסחר מידי הנבטים, בין השאר, מפני שהרומאים החלו לסחור באמצעות ספינות. לקראת סוף התקופה הרומית תחנות המעבר של הנבטים התפתחו והפכו ליישובי קבע, ואחר כך לערים. ככל הידוע היו בשליטתם כשבעה יישובים גדולים: חלוצה, עבדת, ממשית, שבטה, רחובות בנגב, מואה וניצנה. באותה תקופה התחוללה החדירה של התרבות הרומית לחיי היומיום של הנבטים וגברה על מורשתם; הן טכנולוגיית הבניה רומית בעריהם, והן באימוץ האלילים הרומים. הנבטים העוסקים במסחר הלכו ונתמעטו, ולעומת זאת התרחב העיסוק בחקלאות מדברית. בראשית התקופה הביזנטית (324–638) קיבלו על עצמם תושבי הערים הנבטיות, שעד אז היו פגאנים, את הנצרות, ולמעשה הפכו לביזנטים. עם הכיבוש הערבי וראשית התקופה המוסלמית בארץ ישראל התאסלמו ונטמעו בחברה הסובבת. אבן ח'לדון בספרו אקדמות למדע ההיסטוריה מצטט את מימרתו של עומר בן אל-ח'טאב שמעוניין לפאר את חיי הנוודים ולגמד את יושבי הקבע בכפרים שלטענתו אינם מחשיבים את השמירה על טוהר הייחוס השבטי וכבר לא מייצגים את הערבי האותנטי – "למדו גנאלוגיה, ואל תהיו כאותם נבטים של שפלת ארם נהריים אשר אם שואלים אותם למוצאם הם עונים מכפר פלוני". פרק זה טעון עריכה. אנא תרמו לוויקיפדיה ועזרו לערוך אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. בפסקה זו אין מקורות ביבליוגרפיים כלל, לא ברור על מה מסתמך הכתוב בה וייתכן שמדובר במחקר מקורי. אנא שקלו לשפר את אמינות הפסקה באמצעות הבאת מקורות לדברים ושילובם בגוף הפסקה בצורת קישורים חיצוניים והערות שוליים. לפי דיודורוס, הנבטים קיימו את חייהם כנוודים בלבד, אבל גרסה זאת סותרת לכאורה את העובדה שהם ישבו בערים כמו פטרה, סלע, ועבדת. לאחר הגיעם לאזור ארץ ישראל הפכו הנבטים בהדרגה, תוך כדי מיזוג עם השבטים המקומיים, משבט של ערבים נוודים לעם יושב ערים והקימו ממלכה חשובה. השפה הנבטית הייתה שפה שמית, תערובת של ערבית וארמית. בראשיתם דיברו ערבית, אבל לאחר התנחלותם באזור הושפעו מהשפה הארמית, שהייתה שלטת באזור. הנבטים פיתחו תרבות ואמנות משלהם, שאת שרידיהן ניתן לראות בעריהם: פטרה, עבדת ואחרות. הדת הנבטית הייתה דת ערבית טרום-מוסלמית. הם עבדו את האל הערבי דושרא (אל ההר), ואת האלות הערביות אל-עוזא (אלת האהבה), אל-לאת ואל-מנאת (אלת הלבנה). אחדים ממלכיהם הפכו בעיניהם לאלים, כמו במצרים. אחד ממלכים אלה במאה הראשונה לפני הספירה היה עבד, שהיוונים קראו לו עובודס. הוא נלחם ביהודים החשמונאים, ונהרג בקרב עם המלך היווני-סורי אנטיוכוס דיוניסוס. על שמו קרויה העיר עבדת שבנגב. עם זאת, השרידים מהתרבות הנבטית מועטים ביותר – פועל יוצא של חייהם כנוודים הוא שלא השאירו אחריהם הרבה מבנים או היסטוריה כתובה. ההיסטוריון היווני דיודורוס סיקולוס בן המאה הראשונה לפנה"ס טען שהנבטים שמרו בסוד את דרכי המסחר שלהם ואת מוצא הטובין שבהם סחרו. הוא תיאר אותם כשבט רב-עוצמה שמנה כעשרת אלפים לוחמים והיה החשוב בשבטים של צפון ערב. לפי דיודורוס הנבטים לא עסקו בחקלאות, לא בנו לעצמם בתים קבועים, לא שתו יין, רעו עדרים ועסקו במסחר בשמים שהגיעו מתימן. אולם כיום למרות דיווחיו של דיודורוס סיקילוס, מכיר המחקר בחקלאות נבטית כחלוצית ויחודית, וזאת תוך שמירתם את המסורת הנוודית. בעיר הנמל שבאיטליה נאפולי, נמצא פסל בדמותו של דושרא המעיד על היות המקום נקודת מפגש של סוחרים נבטים עם תושבי המקום. מעט ידוע על האמונה והפולחן הנבטי. ידוע ששלישיית האלים הראשית הייתה דושרא, קאום ועוזה כשאלת מלווה אותם במסעם. הם היו עובדי שמש כמו הרבה עמים אחרים במרחב. אך, עם זאת, אחד מסמליהם היה סהר או חצי סהר עם כוכב (בדומה לכת קומראן למשל). האסלאם, שנוצר באזור בשלהי הממלכה הנבטית, אימץ הרבה מפולחנם ומסמליהם. בפטרה ובוואדי ראם ישנם מקדשים לאלים השונים. ביישובים קטנים שלא יכלו להכיל מקדשים גדולים היה מוגדר אזור "הכעבה" (במשמעות המקורית "קובייה" - בגלל צורתו בהצטלבות הרחובות הראשית), ששם היו מוצבים פסלי האלים. המאמין היה מקיף את הכעבה ומתפלל לכל אחד מהאלים שבהיקף. לאורך דרכי המדבר ניתן למצוא ציורי סלע של האלים השונים, שייתכן והיו מקומות פולחן לנוודים. דושרא - אל היום והשמש, אדון ההרים שסביב פטרה. סמלו מרובע ועליו עיניים ואף. על פי ההיסטוריון בן המאה התשיעית הישאם איבן כאלבי הפירוש ל-Dhū l-Šarā - "זה שבא מסהרה " קאום - אל הלילה והירח, אל ההגנה והמלחמה, מדריך השיירות במדבר. אינו שותה יין. בהשפעת התרבות הגרקו-רומית זוהה מאוחר יותר עם האל מרס. עוזה - אלת הכוח, אדונת האדמה והתבואה, מלכת השמיים, אדונת העולם התחתון, מגינה על הנוסעים בים, בשלב הגרקו-רומי זוהתה עם ונוס ואיזיס. אלת - אלת האביב והפריון, בשלב הגרקו-רומי זוהתה עם ונוס או אתנה. כתבי - (מלשון המילה - "כתב") אל הכתיבה, הלימוד והמסחר. מאוחר יותר זוהה בהשפעת התרבות הגרקו-רומית עם האל הרמס או מרקורי. מנוות - אלת הגורל, בשלב הגרקו-רומי זוהתה עם נמסיס. התייחסות לשלוש האלות - עוזה, אלת, ומנוות - נמצאת בסורת א-נג'ם בקוראן. בפסוקים 19–23 הקוראן לועג לאמונה בשלוש אלות אלו ובהיותן בנות אללה. נשים בחברה הנבטית פטרה מדאאן סאלח יוחנן אהרוני, אטלס כרטא לתקופת המקרא, ירושלים: הוצאת כרטא, 1974 יגאל ידין, ממלכת הנבטים, הפרובינקיה ערביה, פטרה ועין גדי לאור התעודות מנחל חבר, בתוך: אילת (קובץ): ירושלים: הכנוס הארצי השמונה-עשר לידיעת הארץ, תשכ"ג-1963, עמ' 149–167 Philip C. Hammond, The Nabataeans: Their History, Culture and Archaeology, (Studies in Mediterranean Archaeology), Gothenburg, 1973, 129 pp מדיה וקבצים בנושא נבטים בוויקישיתוף אברהם נגב, הכרונולוגיה של התקופה הנבטית התיכונה, ידיעות החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה לא (תשכ"ז-1967), עמ' 189–202. סריקה במאגר DLIR אברהם נגב, פרשיות בתולדות עבדת, בתוך: אילת: הכנוס הארצי השמונה-עשר לידיעת הארץ, ירושלים, תשכ"ג-1963, עמ' 118–148 אברהם נגב, כתובות נבטיות מעבדת (א), ידיעות החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה כ"ה, תשכ"א, עמ' 129–142. סריקה במאגר DLIR אברהם נגב, כתובות נבטיות מעבדת (ב), ידיעות החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה כ"ז, תשכ"ג, עמ' 145–157. סריקה במאגר DLIR ארתור סג"ל, המורשת התרבותית של הנבטים, אריאל, מארס 1995, עמ' 107–108 יוסף פטריך, ‏איסור פסל ותמונה בקרב הנבָּטים – הסגידה לאלילי-מצבה, קתדרה 26, דצמבר 1982, עמ' 104-47 יוסף פטריך, ‏איסור פסל ותמונה בקרב הנבטים – המגמה הנון-פיגוראטיבית ביצירתם האמנותית, קתדרה 38, דצמבר 1985, עמ' 54-3 נבטים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מי היו הנבטים מלכי המדבר?, באתר אנציקלופדית אאוריקה Rachel Barkay, Coinage of the Nabataeans, QEDEM 58, Jerusalem 2019 מוזיאון הכט - קטלוג | הנבטים בנגב מוזיאון הכט - תערוכה | הנבטים בנגב התרבות הנבטית באתר של גילי חסקין הערך: נביות, לכסיקון מקראי, (עורכים: מנחם סוליאלי, משה ברכוז), א-ב, תל אביב: הוצאת דביר, תשכ"ה-1965, עמ' 644 משה אילת, אנציקלופדיה מקראית כרך ה', מוסד ביאליק, 1968, ערך "נביות", עמ' 745–746 (גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר") Fawwaz H. Khraysheh, New Safaitic inscriptions from Jordan, Syria. Archéologie, Art et histoire 72, 1995, עמ' 401–414 doi: 10.3406/syria.1995.7452 Diodorus of Siculus, Ed. C.H. Oldfather., .library of History, London 1946-67, Loeb Classical Library, עמ' 19.94 Wenning, R. 2013. Toward “Early Petra”: An Overview of the Early History of the Nabataeans in Its Context. Pp. 7–22 in G.S. Schmid and M. Mouton (eds.). Men on the Rocks. The Formation of Nabataean Petra, Proceedings of Conference Held in Berlin 2–4 December 2011. Berlin. P. 13 Graf, D.F., Rediscovering Early Hellenistic Petra: Recent Excavations in the Civic Center., Studies in the Nabataean Culture I, 2013, עמ' pp. 29-46 Renel, F., Mouton, M., Augé, C., Gauthier, C., Hatté, C., Saliège, J.-F. and Zazzo, A. 2012. Dating the Early Phases under the Temenos of the Qaṣr Al-Bint at Petra. Pp. 39–54 in L. Nehmé and L. Wadeson (eds.). Supplement to the Proceedings of the Seminar for Arabian Studies 42. Oxford. Rachel Barkay, Coinage of the Nabataeans, QEDEM 58, Jerusalem 2019, pp. 7ff Bowersock G.W:, Roman Arabia, Cambridge MA—London, 1983, עמ' p. 17