המלחמה הסרבית–עות'מאנית (1876–1878)

המלחמה הסרבית–עות'מאנית (בסרבית: Српско-османски ратови‏; Srpsko-osmanski ratovi), המכונה גם מלחמות סרביה–טורקיה או המלחמות הסרביות לעצמאות (בסרבית: Српски ратови за независност;‏ Srpski ratovi za nezavisnost), היו שתי מלחמות עוקבות (1876–1877 ו-1877–1878), שהתנהלו בין נסיכות סרביה והאימפריה העות'מאנית. בשיתוף עם נסיכות מונטנגרו, הכריזה סרביה מלחמה על האימפריה העות'מאנית ב-30 ביוני 1876. בהתערבות של מעצמות אירופאיות גדולות, הפסקת האש נחתמה בסתיו, ואורגנה ועידת קונסטנטינופול. השלום נחתם ב-28 בפברואר 1877 על בסיס הסטטוס קוו אנטה בלום. לאחר תקופה קצרה של שלום רשמי, הכריזה סרביה מלחמה על האימפריה העות'מאנית ב-11 בדצמבר 1877. פעולות האיבה המחודשות נמשכו עד פברואר 1878. בתחילת הסכסוך, הצבא הסרבי היה מאומן בצורה לקויה ולא היה מצויד, בניגוד לכוחות האימפריה העות'מאנית. המטרות ההתקפיות שהצבא הסרבי ביקש להשיג היו שאפתניות יתר על המידה עבור כוח כזה, והם ספגו מספר תבוסות שנבעו מתכנון לקוי ומהתפשטות כרונית מדי. זה איפשר לכוחות העות'מאניים להדוף את ההתקפות הראשוניות של הצבא הסרבי ולהדוף אותם אחורה. במהלך סתיו 1876, האימפריה העות'מאנית המשיכה במתקפה המוצלחת שלה, שהגיעה לשיאה בניצחון ברמות מעל דוניס. במהלך הסכסוך השני, בין ה-13 בדצמבר 1877 ל-5 בפברואר 1878, כוחות סרבים התארגנו מחדש בעזרת האימפריה הרוסית, שנלחמה במלחמה העות'מאנית–רוסית. הסרבים הקימו חמישה קורפוסים ותקפו חיילים עות'מאניים מדרום, תוך שהם כבשו את הערים ניש, פירוט, לסקובאץ ווראניה בזו אחר זו. המלחמה התרחשה במקביל למרד הבולגרי, המלחמה המונטנגרית–עות'מאנית והמלחמה העות'מאנית–רוסית, הידועים יחד כמשבר המזרח הגדול של האימפריה העות'מאנית. בשנת 1875 פרץ מרד של סרבים בהרצגובינה, פרובינציה של האימפריה העות'מאנית, שהתפשט עד מהרה לאזורים אחרים של וילאייט בוסניה, ובאביב 1876 פרץ מרד של אוכלוסייה נוצרית גם בבולגריה. למרות שהאימפריה העות'מאנית דיכאה במהירות את המרד בבולגריה, הלחימה בהרצגובינה ובבוסניה המשיכה. באותו זמן, חוסר היציבות הפוליטית בבירה העות'מאנית הגיע לשיא ב-30 במאי 1876 כאשר הסולטן עבדילאזיז הודח והוחלף במוראט החמישי. תוך ניצול ההזדמנות, שתי הנסיכויות העצמאיות למחצה של סרביה ומונטנגרו בחרו בעצמאות והכריזו מלחמה על האימפריה העות'מאנית ב-18 ביוני 1876. הצבא הסרבי הראשי בפיקודו של המפקד העליון מיכאיל צ'רניאייב, גנרל רוסי, התרכז במבצר הדרומי של אלכסינק. היא הייתה מורכבת משלוש דיוויזיות סרבית ומגוון של מערכי מתנדבים בהיקף כולל של כ-45,000 איש. בצפון מזרח, מילויקו לשיאנין שבסיסו בזאג'אר פיקד על דיוויזיית חיל רגלים (6,000) עם תמיכה של פרשים ועל הלגיון הבולגרי (2,000). במערב היו שתי דיוויזיות חלשות (3,500 כל אחת), אחת בדרום-מערב באוז'יצ'ה בפיקודו של פרנטישק זאך ואחת בצפון-מערב בשאבאץ בפיקודו של רנקו אלימפיץ'. הרובה הראשי היה ה-Peabody M.1870 שהיה בעל ביצועים דומים ל-M1867 Krnka הרוסי. בעוד שה-Peabody היה הנשק הטוב ביותר שהיה זמין לחיילים סרבים, רבים נאלצו להסתפק בהמרה לא יציבה של רובה M.1867 Green סרבי ורובים נטעני בית בליעה אחרים, ואפילו רובים נטעני לוע (כ-39,000 מוסקטים רוסיים מדגם 1845/63 ו-7,000 רובה בלגי מדגם 1849/56). הקצינים היו חמושים ב-Francotte Revolver m/1871. סוללות ארטילריה הכילו מגוון של תותחי ברונזה, כמעט כולם נחותים מתותחי הקרופ העות'מאניים. היו מעט מאוד גדודי פרשים ששיקפו את אופי השטח ואלו שהיו קיימים היו מצוידים בצורה גרועה. באותה תקופה סרביה קיבלה את כל המתנדבים; היו מתנדבים רבים ממדינות שונות, כולל רוסים, בולגרים, תומכים איטלקים של ג'וזפה גריבלדי וקצינים פרוסים, וגם אנגלים, צרפתים, יוונים, רומנים ופולנים. המחלקות הגדולות ביותר היו אלה של הרוסים והבולגרים. במהלך מלחמת 1876–1877, ביוזמתו של גריבלדי, הוקמה יחידה המורכבת מכמה מאות מתנדבים איטלקים. יחידות מתנדבים רוסיות בלתי תלויות באופן רשמי במדינה הרוסית קמו להגנת סרביה. המספר הגדול ביותר של מתנדבים רוסים נלחם בצבא טימוק-מורבה, מספרם הגיע לכ-2,200, מתוכם היו 650 קצינים ו-300 אנשי רפואה. הצבא העות'מאני הראשי התבסס בסופיה בפיקודו של עבדול כרים עם 50,000 איש פלוס לא סדירים (באשי-בוזוק) וצ'רקסים. היה חיל מצב במבצר הגבול של ניש בפיקודו של מהמט עלי עם 8,000 איש. בווידין היו לעות'מאן נורי 23,000 איש. במערב, בסנג'ק בוסניה, היו כוחות מצב קטנים בביילינה ובזבורניק עם כוח גדול יותר (12,000 רובם מצרים) המאורגן בשלושה גדודי חי"ר בפיקודם של חוסני ראשיד פאשה (הצבא המצרי) ודרביש פאשה ומחמד עלי. מספר ניכר של חיילי רדיף נקראו למלחמה זו כשהם חמושים ברובם ברובי סניידר בריטים לשעבר. פיבודי-מרטיני המעולה הפך זמין יותר ובהחלט שימש את הכוחות המצריים. תותחים נטעני מכנס של קרופ מוזכרים לרוב, אם כי כנראה היו מספר משמעותי של תותחי ברונזה. הכוחות העות'מאניים פעלו היטב במהלך המלחמה, אם כי עם קצינים גרועים וחסרי אספקה. השלב הראשון, המכונה המלחמה הסרבית–עות'מאנית הראשונה (בסרבית: Први српско-турски рат/ Prvi srpsko-turski rat), התרחש בין ה-30 ביוני 1876 ל-28 בפברואר 1877. ממשלת סרביה הכריזה מלחמה על האימפריה העות'מאנית בחג וידובדן הסמלי (27 ביוני), יום הקרב על קוסובו (1389).התוכנית הצבאית הסרבית הראשונית הייתה להגן על ניש ולתקוף את סופיה עם הצבא הראשי תחת צ'רניאייב. צבאות אחרים פתחו בו זמנית התקפות הסחה, אך אלה נהדפו במערב. בצפון-מזרח הובס הגנרל מילויקו לשיאנין ליד קיור לאחר שלא הצליח להחזיק את ההתקדמות העות'מאנית מעל נהר טימוק. למרות שהוא נסוג למצודה בסייקאר, הצבא העות'מאני כבש אותה ב-7 באוגוסט 1876. נראה היה שההתקדמות העיקרית של הצבא הסרבי בדרום זכתה להצלחה בתחילה כאשר נעה במהירות במורד עמק ניסבה וכבשה את הרמות החשובות בבאבינה גלבה, צפונית לפירוט. אולם הם נאלצו לסגת, כאשר העות'מאנים הגיבו בשליחת שני טורים תחת סולימאן וחאפיז לאגף את העמדה הסרבית. הגנרל ראנקו אלימפיץ' חצה את הדרינה ביולי 1876 אך לא הצליח ללכוד את ביילינה. המפקד העות'מאני עבדול כרים החליט שלא לצעוד על פני השטח ההררי הקשה שבין נהרות טימוק ומוראבה ובמקום זאת ריכז 40,000 חיילים בניש והתקדם במעלה האזור הנוח יותר של עמק מוראבה לכיוון אלקסינאק. לצ'רניאייב היו פחות מ-30,000 איש, ובניגוד למפקד העות'מאני הוא מתח אותם דק על פני שני צדי נהר המוראבה ואל ההרים. כתוצאה מכך, כאשר נוצר מגע בין שני הכוחות, הכוחות הסרבים הוצפו בכוח אש עות'מאני המוני. זמן קצר לאחר מכן הגיע מתקפת כידונים והרחיקה את הכוחות הסרבים מהשדה. בזכות חוסר ההחלטיות של עבדול כרים והגעת הכוחות הטריים של הורבאטוביץ', נוצר קו הגנה סרבי חדש בדג'וניס. בעקבות שורה זו של כישלונות ותבוסות, פנתה סרביה למעצמות האירופיות לתווך פתרון דיפלומטי למלחמה. אולטימטום משותף של המעצמות האירופיות אילץ את האימפריה העות'מאנית לקבל הפוגה של חודש עם סרביה, שבמהלכה התנהל משא ומתן לשלום. עם זאת, תנאי השלום של האימפריה העות'מאנית נחשבו על ידי המעצמות האירופיות כקשות מדי, ונדחו. כשפג תוקפה של שביתת הנשק, המלחמה נמשכה והמפקד הסרבי החדש, הורבאטוביץ', תקף את העמדות העות'מאניות לאורך חזית רחבה מדיוניס ועד אלקסינק ב-28 בספטמבר 1876, אך הכוחות העות'מאניים הדפו את ההתקפות. הכוחות העות'מאניים התארגנו מחדש והתאגדו מחדש, וב-19 באוקטובר 1876 פתח צבאו של עדיל פאשה במתקפת פתע על הימין הסרבי שאילצה את הסרבים לחזור לדליגרד. ב-31 באוקטובר 1876, כשהמצב נעשה חמור והכוחות הסרבים עמדו להתמוטט, רוסיה גייסה את צבאה ואיימה להכריז מלחמה על האימפריה העות'מאנית אם לא תחתום על שביתת נשק עם סרביה ותחדש את המשא ומתן לשלום תוך ארבעים ושמונה שעות. משא ומתן זה נמשך עד 15 בינואר 1877 ולמעשה סיים את הלחימה בין סרביה והאימפריה העות'מאנית עד שסרביה, לאחר שזכתה לגיבוי כספי מרוסיה, הכריזה שוב מלחמה נגד האימפריה העות'מאנית ב-1877. השלב השני, המכונה המלחמה הסרבית–עות'מאנית השנייה (בסרבית: Други српско-турски рат/ Drugi srpsko-turski rat), התרחש בין ה-13 בדצמבר 1877 ל-5 בפברואר 1878. זה נגמר בניצחון סרבי. בתחילת 1878, הצבא המלכותי הסרבי כבש את רוב אגן דרום מוראבה, והגיע עד לפרסבו ולוויטינה. ב-31 בינואר הם כבשו את וראניה. התוצאה הסופית של המלחמות הוכרעה על ידי קונגרס ברלין (1878). סרביה זכתה להכרה בינלאומית כמדינה עצמאית, ושטחה הורחב. ילדים רבים התייתמו כתוצאה מהמלחמות הסרביות–עות'מאניות. המצב בסרביה היה חמור מאוד, שתואר על ידי אחדים כ"ילדים בקבוצות ענק המגיעות לעיירות". באותה תקופה הייתה לסרביה מערכת טיפול סוציאלית לא מפותחת. בהיותם מודעים לכל זה, 50 האזרחים הבולטים ביותר של בלגרד החליטו להקים את "החברה לגידול והגנה על ילדים", במלון קאסינה בכיכר טרזייה, בשנת 1879. במתקן זה הוקם בית הספר המקצועי הראשון בסרביה. במהלך ואחרי המלחמה הסרבית–עות'מאנית בשנים 1876–1878, בין 49,000 ל-130,000 אלבנים גורשו על ידי הצבא הסרבי מסנג'ק ניש לשעבר לווילאייט קוסובו ומקדוניה העות'מאנים. כתוצאה מכך, אזרחים סרבים במחוז קוסובו היו נתונים להתקפות של כמה פליטים אלבנים וחיילים אלבנים-עות'מאניים. בשנת 1876, פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי הלחין ועיבד את "המארש הסלאבי". בסיום הרומן אנה קרנינה של טולסטוי משנת 1877, דמותו של הרוזן אלכסיי ורונסקי מתגייסת לגדוד מתנדבים רוסי הנוסע לעזרת הסרבים. בשנת 1882, לאזה לזרביץ' (1891–1851), כתב את הסיפור הקצר The People Will Reward All of This. המחבר מתאר את מצבם הקשה של יוצאי מלחמה נכים לאחר החזרה משדה הקרב ואת יחסה הבלתי אנושי של המדינה כלפיהם. הסופר הסרבי דוברילו ננאדיץ' פרסם טרילוגיה של רומנים המתרחשים במהלך המלחמות: צבר הרוזן ורונסקי (2002), מנצחים (2004) ועצבנותו של הנסיך ביסמרק (2005). המלך מילאן אוברונביץ' יוצא למלחמה, 1876 ציור של דיורה יאקשיץ' המוקדש למלחמה הסרבו-טורקית מחנה צבאי סרבי, 1876 חיילים סרבים צועדים, 1876 סיור עות'מאני בדליגרד, 1876 כתבי מלחמה במחנה סרבי, 1876 התנגשות עם צ'רקסים הפיקוד העליון של הצבא הסרבי 1876–1877 חיילים סרבים תוקפים את הצבא העות'מאני במרמור, 1877 Đorđe Vlajković חוצה את הדרינה עם חוליות מתנדבים, 1877 אנדרטה לזכר הנופלים במלחמת סרביה-טורקיה השנייהבפירוט אנדרטה בבית הקברות החדש בבלגרד מדיה וקבצים בנושא המלחמה הסרבית–עות'מאנית בוויקישיתוף Никола Гажевић, Војна енциклопедија 9, Војноиздавачки завод, Београд (1975), стр. 116-122 Jovanović, Slobodan (1990). Sabrana dela Slobodana Jovanovića: Vlada Milana Obrenovića II. Radovan Samardžić, Živorad Stojković. Beograd: BIGZ. p. 91. ISBN 86-13-00435-0. OCLC 22963111. Jovanović, Slobodan (1990). Sabrana dela Slobodana Jovanovića: Vlada Milana Obrenovića II. Radovan Samardžić, Živorad Stojković. Beograd: BIGZ. pp. 186–187. ISBN 86-13-00435-0. OCLC 22963111. Todorović, Pera (1988). Dnevnik jednoga dobrovoljca. Miodrag Racković. Beograd: Nolit. pp. 60–81, 113. ISBN 86-19-01613-X. OCLC 31085371. Jovanović, Slobodan (1990). Sabrana dela Slobodana Jovanovića: Vlada Milana Obrenovića II. Radovan Samardžić, Živorad Stojković. Beograd: BIGZ. p. 61. ISBN 86-13-00435-0. OCLC 22963111. Nevill Forbes, et al. The Balkans: a history of Bulgaria, Serbia, Greece, Rumania, Turkey (1915) summary histories by scholars online free Kanitz, Felix Philipp (1904). Jovanović, Bogoljub (ed.). Das königreich Serbien und das Serbenvolk: 2. bd. Land und bevölkerung. Vol. 1. B. Meyer. pp. 361, 401–403. Vrhovna komanda srpske vojske (1879). Rat Srbije sa Turskom za oslobođenje i nezavisnost 1877–78. godine (בסרבית). Beograd: Državna štamparija. pp. 123–126. William L. Langer, European Alliances and Alignments, 1871-1890 (2nd ed. 1950) pp 121-66 Pavlowitch 2002, p. 64-65. Ćirković 2004, p. 224-225. ""Society for the bringing up and protection of children"". אורכב מ-המקור ב-25 בינואר 2016. נבדק ב-31 בינואר 2015. {{cite web}}: (עזרה) Pllana, Emin (1985). Rizaj, Skënder (1981). Şimşir, Bilal N, (1968). Bataković, Dušan (1992). The Kosovo Chronicles. Plato. Elsie, Robert (2010). Historical Dictionary of Kosovo. Scarecrow Press. p. XXXII. ISBN 9780333666128. Stefanović, Djordje (2005). Daskalovski 2003, p. 19. Malcolm 1998, pp. 228–229. Alpion, Gëzim (2021). Mother Teresa: The Saint and Her Nation. Bloomsbury. p. 18. ISBN 978-9389812466. During the 1877-1878 period, Montenegrin and Serbian forces expelled over 100,000 indigenous Albanians from their homes across a number of regions that are currently part of Montenegro and Serbia. Frantz, Eva Anne (2009). "Violence and its Impact on Loyalty and Identity Formation in Late Ottoman Kosovo: Muslims and Christians in a Period of Reform and Transformation". Journal of Muslim Minority Affairs. 29 (4): 460–461. doi:10.1080/13602000903411366. Müller, Dietmar (2009). "Orientalism and Nation: Jews and Muslims as Alterity in Southeastern Europe in the Age of Nation-States, 1878–1941". East Central Europe. 36 (1): 63–99. doi:10.1163/187633009x411485. Stefanović, Djordje (2005). "Seeing the Albanians through Serbian eyes: The Inventors of the Tradition of Intolerance and their Critics, 1804–1939". European History Quarterly. 35 (3): 469. doi:10.1177/0265691405054219.