ויליאם אינגליש

ויליאם היידן אינגליש (באנגלית: William Hayden English‏; 27 באוגוסט 1822 – 7 בפברואר 1896) היה פוליטיקאי אמריקאי. הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מאינדיאנה מ-1853 עד 1861 והיה מועמד המפלגה הדמוקרטית לסגן נשיא ארצות הברית בבחירות 1880. אינגליש פרש מבית הנבחרים ב-1861, אך נשאר מעורב בענייני המפלגה. במלחמת האזרחים האמריקנית הוא היה דמוקרט מלחמתי, שתמך במאמץ המלחמתי של האיחוד. בנוסף לקריירה פוליטית, הוא היה סופר ואיש עסקים. הוא היה בעל בית אופרה, היה נשיא בנק ופיתח נכסי מגורים רבים. אינגליש הצליח בעסקים, והפך לאחד האנשים העשירים באינדיאנה. לאחר כמעט שני עשורים במגזר הפרטי, אינגליש חזר לחיים הפוליטיים כמועמד הדמוקרטי לסגן הנשיא ב-1880. אינגליש וחברו לנשיאות, וינפילד סקוט הנקוק, הפסידו במעט ליריביהם הרפובליקנים, ג'יימס א. גארפילד וצ'סטר א. ארתור. ויליאם היידן אינגליש נולד ב-27 באוגוסט 1822 בלקסינגטון, אינדיאנה, והיה בנם היחיד של אלישע גייל אינגליש ואשתו, מהאלה (איסטין) אינגליש. שני הוריו היו ילידי קנטקי ממשפחות מחזיקים בעבדים ממוצא אנגלי וצרפתי הוגנוטי. הם עברו לדרום אינדיאנה ב-1818. אלישע אינגליש הפך מהר מאוד למעורב בפוליטיקה המקומית בתור דמוקרט, כיהן בבית המחוקקים של המדינה וכן טיפח קריירה עסקית בולטת. ויליאם אינגליש התחנך בבתי הספר הציבוריים המקומיים, מאוחר יותר למד במכללת הנובר. הוא עזב את הקולג' לאחר שלוש שנים והחל ללמוד משפטים. בשנת 1840, אינגליש התקבל ללשכה בגיל שמונה עשרה ועד מהרה הקים משרד במחוז מולדתו סקוט. הוא התחיל מוקדם גם בפוליטיקה, השתתף בוועידה הדמוקרטית של המדינה באותה שנה ונשא נאומים בשם המועמד הדמוקרטי לנשיאות, מרטין ואן ביורן. מסוף 1842, אינגליש חונך על ידי סגן המושל ג'סי ד. ברייט, שעזר לו להתרומם בתוך הפלג של ברייט במפלגה. בשנה שלאחר מכן, בית הנבחרים של אינדיאנה בחר באינגליש כפקיד. ב-1844 הוא עבד על מסלול הקמפיין, הפעם בשירותו של המועמד לנשיאות ג'יימס ק. פולק. כפרס, לאחר שפולק נכנס לתפקידו ב-1845, הוא העניק לאינגליש מינוי חסות כפקיד במשרד האוצר הפדרלי בוושינגטון הבירה. אינגליש החזיק בתפקיד זה במשך ארבע שנים, ובמהלכן פגש את אמה מרדוליה ג'קסון. הם נישאו בנובמבר 1847. נולדו להם שני ילדים: ויליאם איסטין ורוזלינד. אינגליש השתתף בוועידה הלאומית הדמוקרטית בבולטימור ב-1848, שם תמך בלואיס קאס, המועמד בסופו של דבר לנשיאות. עם בחירתו של מועמד המפלגה הוויגית, זאכרי טיילור, לנשיאות, חבר מפלגה ויגי החליף את אינגליש במשרד האוצר. הוא השיג עבודה כפקיד בוועדת התביעות של הסנאט של ארצות הברית באמצעות קשרים מפלגתיים ושירת עד 1850 בוושינגטון. אינגליש ואשתו חזרו לאחר מכן לאינדיאנה, שם עבד כמזכיר הוועידה החוקתית של אינדיאנה. הדמוקרטים היו ברוב בוועידה, והצעותיהם שולבו בחוק החדש, כולל הגדלת מספר התפקידים הנבחרים, הבטחת פטור מחווה והגבלת זכויות ההצבעה לגברים לבנים. לשחורים חופשיים הייתה בעבר זכות בחירה במדינה. הבוחרים אישרו את החוקה החדשה ברוב גדול. באוגוסט 1851 זכה אינגליש בבחירותיו הראשונות לבית הנבחרים של המדינה. מכיוון שזו הייתה הישיבה הראשונה של בית המחוקקים על פי חוקת 1851, הידע של אינגליש עליה תרם לבחירתו כיושב ראש בית הנבחרים בגיל עשרים ותשע. לבית היה רוב דמוקרטי, ולפי הנחייתו של ברייט, אינגליש פעל לבחירתו של גרהם נ. פיץ', חבר בסיעתו של ברייט במפלגה, לסנאט האמריקני. בית המחוקקים בחר במקום זאת בדמוקרט אחר, ג'ון פטיט. תפקידו כיושב הראש הגביר את השפעתו של אינגליש ברחבי המדינה; בשנת 1852, הדמוקרטים בחרו בו כמועמד שלהם לבית הנבחרים הפדרלי מהמחוז השני שהוגדר מחדש. הדמוקרטים ניצחו בבחירות באותו אוקטובר, וגרפו את כולם מלבד מושב אחד בבית הנבחרים. אינגליש ניצח את יריבו הוויגי 55% - 45% והצטרף לקונגרס ה-33 כאשר התכנס בוושינגטון ב-1853. את תקופתו של אינגליש בקונגרס, בדומה לשאר הקריירה הפוליטית שלו, אפשר לראות כפרגמטי. בעוד שסלד מעבדות מבחינה מוסרית, הוא גינה את אנשי הביטול והאמין ברעיון של "ריבונות עממית", שטען שאנשי מדינה או טריטוריה צריכים לבחור בעצמם אם לקיים עבדות. הוא הסביר את דעתו בנאום בשנת 1854: אדוני, אני יליד מדינה חופשית, ואין לי אהבה למוסד העבדות. מלבד השאלה המוסרית הכרוכה בכך, אני רואה בזה פגיעה במדינה שבה היא קיימת... אבל אדוני, אני לעולם לא יכול לשכוח שאנחנו קונפדרציה של מדינות, בעלות שוויון זכויות, על פי החוקה המפוארת שלנו. שאם תושבי קנטקי מאמינים שמוסד העבדות יועיל לאושרם, יש להם אותה זכות לקבוע ולשמור על כך שאנו מאינדיאנה צריכים לדחות אותו; ודוקטרינה זו חלה באותה מידה על מדינות שיתקבלו להלן כמו על אלו שכבר נמצאות באיחוד. בית הנבחרים התכנס לקונגרס ה-33 בדצמבר 1853. באותה תקופה, המחלוקת הבוערת בין המדינות החופשיות ומדינות העבדות התחממה עם הכנסת חוק קנזס-נברסקה, שהוצע על ידי הדמוקרט סטיבן א. דאגלס מאילינוי, שיפתח את שטחי קנזס ונברסקה לעבדות, ביטול מרומז של פשרת מיזורי של 1820. בכוונה להשקיט את התסיסה הלאומית על העבדות על ידי העברת ההחלטה למתיישבים המקומיים, הצעתו של דאגלס תדלקה במקום זאת את הרגשות נגד העבדות בצפון בכך שאפשרה את האפשרות של התרחבות העבדות לשטחים המוחזקים כאדמה חופשית במשך שלושה עשורים. אינגליש, חבר בוועדת הטריטוריות, חשב שהצעת החוק מיותרת ולא הסכים עם העיתוי שלה; כשהוועדה אישרה את הצעת החוק כתב אינגליש דו"ח מיעוט בעניין זה. עם זאת, הוא לא התנגד לחלוטין לעקרון הריבונות העממית, מתוך אמונה ש"צריך לאפשר לכל קהילה מאורגנת להחליט בעצמה". הדמוקרטים הצפוניים התחלקו כמעט באופן שווה על הצעת החוק, אך אינגליש, למרות ההסתייגויות המוצהרות שלו, היה בין אלה שהצביעו בעדו. בכך אמר כי הקונגרס מחויב לכבד את החלטת תושבי הטריטוריות והתחייב לקיים את החלטותיהם. הנשיא פרנקלין פירס חתם על הצעת החוק ב-30 במאי 1854. חוק קנזס-נברסקה היה מאוד לא פופולרי ברחבי הצפון. התגובה הרגה בסופו של דבר את המפלגה הוויגית, החלישה את הדמוקרטים הצפוניים והביאה למפלגה חדשה, הרפובליקנים. רק 3 מתוך 42 נציגי מדינות חופשיות נבחרו מחדש לאחר שהצביעו עבורה; אינגליש היה אחד מהם. אינגליש היה דמוקרט שמרני, ולמחוז הדרומי שלו באינדיאנה, למרות שלא היה פרו עבדות, לא הייתה גם אהדה מועטה לביטול. הוא נבחר שוב ב-1856, כאשר הדמוקרטים השיגו מחדש את הרוב בבית הנבחרים בקונגרס ה-35. יושב הראש, ג'יימס לורנס אור, הקצה את אינגליש לוועדת הדואר והדרכים, אך נושא קנזס לקח יותר מזמנו. בדצמבר 1857, בבחירות שהוחרמו על ידי תומכי מפלגת החירות, קנזס אימצה את חוקת לקומפטון התומכת בעבדות ועתרה לקונגרס להתקבל כמדינת עבדים. הנשיא ג'יימס ביוקנן, דמוקרט, דחק בקונגרס לקחת את הנושא, והסנאט אישר הצעת חוק להכניס את קנזס. הצעת החוק הובסה בבית הנבחרים, 112–120. אינגליש מצא שהתהליך שבו תומכי העבדות בקנזס כפו את החוקה שלהם לא מספק, והצביע נגד קבלה. הקונגרס המשיך לדון בנושא במשך חודשים ללא החלטה. אינגליש והדמוקרטי מג'ורג'יה, אלכסנדר ה. סטיבנס, המציאו אמצעי פשרה, שנקרא מאוחר יותר הצעת החוק אינגליש. הצעת החוק הציעה לקבל את קנזס כמדינת עבדים, אבל רק אם העם יאשר את הבחירה הזו במשאל עם. הצעת החוק גם חייבה את קנזס לוותר על המענק הגדול בצורה יוצאת דופן של אדמות פדרליות שביקשו בחוקת לקומפטון. המצביעים בקנזס יכלו, אם כן, לדחות את חוקת לקומפטון על ידי הצעד שמציל את הפנים של דחיית מענק הקרקע הקטן יותר. הקונגרס העביר את הצעת החוק, וקנזס דחתה כדין את החוקה התומכת בעבדות ביחס של שש לאחד. כמה מבעלי בריתו הפוליטיים של אינגליש, כולל ברייט (שהיה סנאטור באותה העת), העדיפו שקנזס תתקבל כמדינת עבדים, אבל ההחלטה הייתה פופולרית מספיק במחוז שלו כדי לאפשר בחירה חוזרת של אינגליש ב-1858 ברוב של 56% 44%. אינגליש סירב להתמודד לבחירה מחדש ב-1860, אך הוא נשא מספר נאומים שבהם דגל בפשרה ומתינות בחלוקה הגוברת בין צפון לדרום. לאחר בחירתו של אברהם לינקולן באותה שנה, אינגליש דחק בתושבי הדרום לא להתנתק. לאחר שהתרחשה הפרידה הדרומית והחלה מלחמת האזרחים, הציע המושל אוליבר פ. מורטון לאינגליש פיקוד על רגימנט, אך הוא דחה זאת מכיוון שלא היה לו ידע או תחומי עניין צבאיים. אינגליש, לעומת זאת, תמך במדיניות המלחמה של מורטון (ובעקיפין של לינקולן) וראה את עצמו כדמוקרט מלחמתי. אינגליש הלווה כסף לממשלת המדינה כדי לכסות את הוצאות הצטיידות של החיילים ושימש כמרשל פרובסט עבור מחוז הקונגרס השני. לאחר פרישתו מהקונגרס, אינגליש בילה שנה בביתו במחוז סקוט לפני שעבר לאינדיאנפוליס, בירת המדינה. אינגליש ועשרה שותפים (כולל ג'יימס לנייר) ארגנו את הבנק הלאומי הראשון של אינדיאנפוליס בשנת 1863, הבנק הראשון בעיר זו שהוכרז במסגרת חוק הבנק הלאומי החדש. הוא נשאר נשיא הבנק הזה עד 1877, כולל התקופה הקשה במהלך הפאניקה של 1873, כאשר בנקים רבים אחרים קרסו. האינטרסים העסקיים של אינגליש כללו גם תעשיות אחרות. הוא הפך לבעל השליטה בחברת הרכבות של אינדיאנפוליס סטריט ונשאר אחראי על החברה עד 1876, אז מכר את מניותיו. לאחר שמכר גם את מניותיו בבנק עד 1877, אינגליש הפנה את רוב הון ההשקעות שלו לנדל"ן. עד 1875, הוא הורה לבנות 75 בתים לאורך מה שהיא כיום שדרת אינגליש. אשתו, אמה, נפטרה שנתיים לאחר מכן, ב-1877. הוא חי אחריה 19 שנים. כאשר מת ב-1896, היו בבעלותו 448 נכסים, רובם באינדיאנפוליס. בשנת 1880, אינגליש בנה את בית האופרה של אינגליש, שלפי האנציקלופדיה של אינדיאנפוליס משנת 1994, נודע במהירות כטוב בעיר. הבניין עוצב על פי דגם בית האופרה הגדול בניו יורק והכיל 2,000 איש. הוא נפתח ב-27 בספטמבר 1880, עם הופעה של המלט בכיכובו של לורנס בארט. באותה תקופה, אינגליש היה מעורב שוב בפוליטיקה. הוא העביר את ניהול בית האופרה לבנו, ויליאם איסטין אינגליש, שהתעניין בתיאטרון וזה עתה התחתן עם שחקנית, אנני פוקס. מאוחר יותר הוסיף אינגליש האב מלון לבית האופרה, ושניהם פעלו עד 1948. לאחר שעזב את בית הנבחרים, אינגליש נשאר בקשר עם הפוליטיקה המקומית, וכיהן כיו"ר המפלגה הדמוקרטית של אינדיאנה. בנו נבחר לבית המדינה ב-1879, ועדיין התייעצו עם אינגליש האב בעניינים פוליטיים. למרות שלא חיפש תפקיד נבחר מאז 1858, הוא העלה את הפרופיל הלאומי שלו ב-1879 באמצעות מספר ראיונות ומכתבים לעיתונים ידידותיים. אינגליש השתתף בוועידה הלאומית הדמוקרטית של 1880 בסינסינטי כחבר במשלחת אינדיאנה, שם העדיף את המועמד לנשיאות תומאס פ. בייארד מדלאוור, שאותו העריץ על תמיכתו בתקן הזהב. ההצבעה הראשונה לא הייתה חד משמעית, עם בייארד במקום השני. מייג'ור גנרל וינפילד סקוט הנקוק מפנסילבניה הוביל את ההצבעה, ובקלפי השני נהיה מועמד לנשיאות. משלחת אינדיאנה עיכבה את קולותיה מהנקוק עד לרגע המכריע, וכפרס, הנציגים בחרו פה אחד באינגליש למועמדות לסגן הנשיא. הוא לא היה צפוי להוסיף הרבה קולות מחוץ לאינדיאנה, אבל מנהיגי המפלגה חשבו שהפופולריות שלו במדינה המתנדנדת הזו תעזור להנקוק נגד ג'יימס א. גרפילד וצ'סטר א. ארתור, המועמדים הרפובליקנים. הרפובליקנים האמינו שהסיבה האמיתית למועמדותו של אינגליש הייתה נכונותו להשתמש בהונו האישי כדי לממן את הקמפיין, שכן קופת הקמפיין הדמוקרטית הייתה נמוכה. אינגליש נשא נאום קצר שקיבל את המועמדות, ואז השיב בצורה רשמית יותר במכתב חודש לאחר מכן. במכתב זה כינה אינגליש את המחלוקות של מלחמת האזרחים מיושבות, והבטיח "מטבע בריא, של כסף ישר", הגבלת ההגירה הסינית ו"כלכלה נוקשה בהוצאות ציבוריות". הוא אפיין את הבחירות כאחד בין האנשים השואפים להחזיר לעצמם את הכוח הפוליטי השייך להם בצדק, ולהחזיר את הממשלה הטהורה, הפשוטה, הכלכלית והחוקתית של אבותינו מצד אחד, ומאה אלף נושאי משרה פדרליים ותומכיהם, מפונקים במקום וכוח, ונחושים לשמור עליהם בכל המפגעים, מצד שני. הנקוק והדמוקרטים ציפו לסחוף את הדרום המוצק, שעם שלילת הזכויות של תושבי הדרום השחורים לאחר סיום השיקום, נשלט מבחינה אלקטורלית על ידי דמוקרטים לבנים. בנוסף לדרום, היה נחוץ לנצח בניו יורק ובכמה ממדינות המערב התיכון כדי לנצח בבחירות; הבחירות הלאומיות בתקופה ההיא הוכרעו ברובם על ידי מדינות אלו שבהן המרוץ היה צמוד. ההבדלים המעשיים בין המפלגות היו מעטים, והרפובליקנים נרתעו מלתקוף את הנקוק באופן אישי בגלל המוניטין ההרואי שלו. הבדל המדיניות היחיד שהרפובליקנים הצליחו לנצל היה הצהרה במצע הדמוקרטי המאשרת "תעריף להכנסות בלבד". הקמפיין של גרפילד השתמש בהצהרה זו כדי לצייר את הדמוקרטים כלא סימפתיים למצוקתם של פועלי תעשייה, שנהנו מתעריף המגן הגבוה שהיה אז. סוגיית המכסים קיצצה את התמיכה הדמוקרטית במדינות הצפוניות המתועשות, שהיו חיוניות בביסוס רוב דמוקרטי. הבחירות למדינות באוקטובר באוהיו ובאינדיאנה הביאו לניצחונות רפובליקנים שם, והרתיעו את הדמוקרטים לגבי הבחירות הפדרליות שיגיעו בחודש הבא. היו אפילו דיבורים בין מנהיגי המפלגה על הורדת אינגליש מהמועמדות, אבל אינגליש שכנע אותם שההפסדים באוקטובר נובעים יותר מבעיות מקומיות, ושהצמד הדמוקרטי עדיין יכול לסחוף את אינדיאנה, אם לא את אוהיו, בנובמבר. בסופו של דבר, הוכחה טענת אינגליש כשגויה: הדמוקרטים והנקוק לא הצליחו לסחוף אף אחת מהמדינות במערב התיכון שאליהם כיוונו, כולל אינדיאנה. הנקוק ואינגליש הפסידו בהצבעה הפופולרית ב-7,018 קולות בלבד. לעומת זאת, ההצבעה האלקטורלית הייתה גדולה בהרבה: 214 עבור גארפילד וארתור, לעומת 155 עבור הנקוק ואינגליש. אינגליש חידש את הקריירה העסקית שלו לאחר הבחירות. הוא גם החל להתעניין יותר בהיסטוריה המקומית, והצטרף למפגש מחודש של שרידי הוועידה החוקתית הממלכתית ב-1850, שהתכנסה בבית האופרה שלו ב-1885. הוא הפך לנשיא החברה ההיסטורית של אינדיאנה וכתב שני כרכים, שפורסמו במותו: "כיבוש הארץ מצפון-מערב לנהר אוהיו, 1778–1783"; ו"חייו של הגנרל ג'ורג' רוג'רס קלארק". הוא שירת בוועדת אנדרטת אינדיאנפוליס ב-1893, ועזר בתכנון ובמימון אנדרטת החיילים והמלחים שם. הוא מת בביתו באינדיאנפוליס ב-7 בפברואר 1896. אינגליש נקבר בבית הקברות קראון היל עם אשתו, שמתה ב-1877. למרות שרבים מהבניינים שבנה נהרסו, אינגליש, אינדיאנה, מושב המחוז של מחוז קרופורד, קרויה על שמו, וכך גם שדרת אינגליש באינדיאנפוליס. פסלים זהים של אינגליש עומדים מול בית המשפט של מחוז סקוט בסקוטסבורג, אינדיאנה, ובמתחם הירידים של מחוז קרופורד באינגליש. בנו ויליאם כיהן בקונגרס בין השנים 1884–1885. נכדו, ויליאם אינגליש וולינג, בנה של בתו רוזלינד, היה מייסד שותף של האגודה הלאומית לקידום אנשים צבעוניים. אוסף נרחב של מאמרים אישיים ומשפחתיים של אנגלית נמצא באגודה ההיסטורית של אינדיאנה באינדיאנפוליס, שם הוא פתוח למחקר. מדיה וקבצים בנושא ויליאם אינגליש בוויקישיתוף ויליאם אינגליש, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית)