laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אשר פריזם

אשר אלברט פריזם (נולד ב-18 בינואר 1936) הוא פיזיקאי ישראלי, פרופסור אמריטוס במחלקה לפיזיקה של מערכות מורכבות במכון ויצמן למדע. חוקר בתחום האופטיקה, פיזיקת לייזרים והולוגרפיה. פריזם קיבל את התואר הראשון ואת הדוקטורט מאוניברסיטת מישיגן ב-1958 וב-1968 בהתאמה. מ-1958 עד 1963 הוא הועסק בחברת "בל אירו סיסטם" ובמעבדות מחקר בנדיקס. מ-1963 עד 1969, ביצע מחקר באופטיקה קוהרנטית במכון מישיגן למדע וטכנולוגיה, בעיקר בתחום עיבוד מידע אופטי והולוגרפיה. מ-1969 עד 1973 שימש פריזם כמדען ראשי במרכז האריס לאלקטרו-אופטיקה, וחקר זיכרונות אופטיים וצגים. ב-1973 הצטרף אשר פריזם לסגל של מכון ויצמן למדע, וקיבל משרת פרופסור למדע האופטיקה ב-1977. הוא שירת כראש מחלקה, יו"ר המועצה המדעית, ויו"ר ועדת הפרופסורים. במהלך השנים האחרונות, נושאי המחקר שלו התמקדו ברעיונות חדשים להולוגרפיה ושימושיה, עיבוד דימות אופטי, מתקנים אלקטרו-אופטיים, ומהודי לייזר. בנוסף, שירת פריזם במספר ועדות של כנסים לאומיים ובינלאומיים. בין השאר הוא שימש כסגן נשיא של הוועידה הבינלאומית לאופטיקה (ICO) ויו"ר האגודה ללייזרים ואלקטרו-אופטיקה בישראל. פריזם הוא חבר ב-SPIE וב-Sigma Xi, ועמית ב-IEEE וב-OSA. במהלך השנים הוא שימש כפרופסור מבקר בגרמניה, שווייץ, צרפת וארצות הברית. פריזם יצר את ההולוגרמה הצבעונית הראשונה בעולם. הוא פרסם למעלה מ-250 מאמרים, ערך ארבעה ספרים מדעיים ומחזיק ביותר מ-30 פטנטים בינלאומיים. מידע באתר מכון ויצמן עדה זמיר - יו"ר המועצה המדעית במכון ויצמן, מעריב, 28 באוקטובר 1984 אהרן פריאל, קרני לייזר זיכו סופית את דרייפוס, מעריב, 25 באוגוסט 1976
חלוק רחצה

חלוק רחצה הוא חלוק הנלבש לרוב אחרי רחצה, לשם ייבוש הגוף לפני ההתלבשות. הוא משמש בעיקר לאחר רחצה במקלחת, באמבטיה או בבריכה או בחוף הים אך עשוי להלבש גם בהזדמנויות אחרות, לרוב במסגרת ביתית או פרטית שאינה דורשת לבוש מלא. במקרים כאלו החלוק נלבש משיקולי צניעות בפני הזולת או כשכבת חימום נוספת מעל בגדים תחתונים. חלוקי רחצה עשויים לרוב בד כותנה עבה - בד מגבת, כדי לאפשר ספיגת המים. ככל שהאריג צפוף יותר איכות הספיגה טובה יותר. בהיותו בגד הנלבש לזמן קצר, חלוק רחצה נסגר על ידי חגורה הנקשרת סביב המותניים, ללא אביזרים כגון כפתורים, אבזמים או רוכסנים, כדי לאפשר לבישתו ופשיטתו בקלות ובמהירות. חלוקי רחצה משווקים בכל המידות, החל ממידת תינוק ועד מידות גדולות. הם גם פריט נפוץ בחנויות מתנות, בהן ניתן לקנותם בשילוב רקמה של שם מקבל המתנה. בתי מלון וצימרים יוקרתיים מספקים לאורחיהם חלוקי רחצה. מכוני ספא מספקים לרוב ללקוחות חלוקי רחצה וכן נעלי בית חד פעמיות. לעיתים אנשים יוצרים חלוק מבגדים או בדים ישנים. בספר 'בוטיק בבית' מציעה המחברת שולמית הרטל ליצור חלוק לחוף הים משמלה ישנה או משתי מגבות. בד מיחזור משביח לבגדים מגבת שולמית הרטל, גם אני באופנה, בוטיק בבית, 1970, תל אביב: קרני, 1970, עמ' 40-43. (בעברית)
בית ורדניסדזה

בית וַרדַנִיסדזֶה (בגאורגית: ვარდანისძე) הייתה משפחה אריסטוקרטית בגאורגיה של ימי הביניים, בדרגת האצולה הגבוהה - דִידֵבּוּלִי (גאו'). הסברה המקובלת היא שמקורה של משפחת ורדניסדזה הייתה מענף של משפחת אצילים בולטת אחרת בגאורגיה הפיאודלית, מַארוּשִיסדזֶה (მარუშისძე). הסברה נובעת מעובדת הימצאם של רבים מבית ורדנישווילי שנשאו את שם המשפחה מַארוּשִיאנִי (მარუშიანი). אבי המשפחה וַרדַן (גאו'), שהוא לכל הדעות מייסד השושלת, היה האריסתווי של סוואנתי, מהמחצית השנייה של המאה האחת עשרה. מעמד האצולה של האריסתווי (או אריסתוות-אריסתווי (גאו')) בקרב הסוואנים עבר בירושה לצאצאיהם והתגלגל בסופו של דבר כורדניסדזה (ורדן בתוספת "יס"=של, "דזה"=בן) כלומר בן ורדן. האצילים מבית ורדניסדזה מילאו תפקידים חשובים בחצר המלוכה הגאורגית, ובכללם הגזבר הראשי (אנ'), החצרן הראשי (אנ') והמנדטור הראשי (אנ') של לִיחתִימֵרֵתִי (גאו'). המשפחה הייתה גם בית אב לשתי ענפי משפחות אצילים חשובות בגאורגיה: דאדיאני (אנ') מסמגרלו וגוריאלי (אנ') מגוריה. בסוואנתי הם הוחלפו בידי בית גֵלוֹבַאנִי (אנ'). דִידֵבּוּלִי (גאו') היה ייחוס שהיה נהוג להוסיף לתואר האצולה בגאורגיה לתיאור אציל בדרגת האצולה הגבוהה, שדרגתו נבעה מייחוס פאודלי שנתקבל בירושה והייתה מקבילה לדרגת נסיך לִיחתִימֵרֵתִי (גאו') הוא מושג שמופיע במקורות הגאורגיים ומתייחס לחלק שממערב לרכס ליחי וכולל את אימרתי נ. שושיאשווילי (1979), "ורדניסדזה (ვარდანისძენი)", האנציקלופדיה הגאורגית סובייטית, כרך 4, עמ' 299, (בגאורגית)
כנסיית אליזבת הקדושה (מרבורג)

כנסיית אליזבת הקדושה (גרמנית: Elisabethkirche, אֶלִיזָבֵּתְקִירְכֶה) היא כנסייה גותית במארבורג, גרמניה. הכנסייה נבנתה על ידי המסדר הטבטוני לכבוד הקדושה אליזבת מהונגריה. קברה הפך את הכנסייה לאתר צליינות חשוב בימי הביניים המאוחרים. היום הכנסייה שייכת לפרוטסטנטים. הכנסייה היא אחד מהמבנים הגותיים המוקדמים והטהורים ביותר בארצות הדוברות גרמנית והיא בנויה בסגנון גותי צרפתי. יחד עם קתדרלת אמיין, היא שימשה השראה לקתדרלת קלן. היא בנויה מאבן חול בתוכנית של צלב תלתני כאשר שני קצות הטרנספט (בית הרוחב) מסתיימים גם הם באפסיס עגול. הספינה הראשית מקורה בקמרונות צלעות בגובה כ-20 מטר (כ-66 רגל). בית המקהלה המשולש מורכב מבית המקהלה אליזבת ובית המקהלה הראשי ומבית המקהלה לאנדגרייב ("קבר ארץ"). מקום המצלב מופרד מהספינה הראשית על ידי סורג אבן. המקדש הגותי של אליזבת הקדושה הוא האוצר החשוב ביותר של הכנסייה, אך לצידו מוצגים עוד עבודות אמנות שמשמשות לפולחן. חזית הכנסייה מעוטרת בשני צריחים מחודדים המתנשאים לגובה של כ-80 מטר (263 רגל), הצפוני מעוטר בכוכב והדרומי מעוטר בפסל של אביר. בימי קדם, החלק הקדמי של הכנסייה נשמר לאבירי המסדר הטבטוני. הבנייה החלה בשנת 1235, השנה בה אליזבת הוכרזה כקדושה. הכנסייה נחנכה ב-1238 אך המגדלים הושלמו רק ב-1340. הכנסייה הייתה רכוש המסדר הטבטוני ומספר בניינים של המסדר עדיין קיימים לצד הכנסייה, ביניהם Deutschhausgut שמאחסן את אוסף המינרלים ואת המחלקה לגאוגרפיה של אוניברסיטת פיליפס של מארבורג. עד המאה ה-16, הגרפים של הסה נקברו בתוך הכנסייה. בתגובה למהפכת הרפורמציה, פיליפ הראשון, רוזן הסה דאג להוציא מהכנסייה את השרידים של אליזבת ובכך לקטוע את הצליינות מהעיר הפרוטסנטית של מארבורג. כיום שרידיה מוצגים במספר מקומות: מנזר אליזבת בווינה, המוזיאון העירוני בסטוקהולם ובקוסיץ'. רוב הנזירים ששירתו בכנסייה הפכו להיות פרוטסטנטים ובעקבותיהם גם הכנסייה. לתקופה קצרה במהלך המאה ה-19 נערכו בכנסייה גם מיסות קתוליות, אך במקום אחר מהמיסות הפרוטסטנטיות. אחרי מלחמת העולם השנייה, נשיא גרמניה לשעבר פאול פון הינדנבורג ואשתו נקברו בכנסיית אליזבתקירכה אחרי ששרידיהם הועברו מיד טאננברג במזרח פרוסיה לשעבר. כיום נערכים מאמצים לשימור הכנסייה וחידושה. לשם כך הוקם ב-2004 קרן בשם Stiftung Heilige Elisabeth שיחד עם העירייה והכנסייה הפרוטסטנטית של הסה-קאסל וואלדק מממנת את התיקונים. הכנסייה שימשה מודל לכנסייה האפסיקופלית של סנט מרטין ביוסטון, טקסס, שנבנתה ב-2004. המאמר מתבסס על תרגום המאמר מאנגלית en:Elisabeth Church (Marburg) שתורגם מהמאמר בוויקיפדיה הגרמנית Elisabethkirche (Marburg) שהתבסס על הספרים הבאים: גרמניה Hermann Bauer: Sankt Elisabeth und die Elisabethkirche zu Marburg. Marburg, Hitzeroth 1990 ISBN 3-89616-031-1 גרמניה Andreas Köstler: Die Ausstattung der Marburger Elisabethkirche. Zur Ästhetisierung des Kultraums im Mittelalter. Berlin, Reimer 1995 ISBN 3-496-01134-3 גרמניה Eberhard Leppin: Die Elisabethkirche in Marburg an der Lahn. Königstein, Langwiesche 1999 ISBN 3-7845-2913-5 החזית המערבית על שני צריחיה הספינה הראשית דגם של אליזבתקירכה מבט על האפסיס מדרום-מזרח צילום אווירי חלונות ויטראז' בכנסייה אדריכלות גותית מארבורג קונראד פון מארבורג מדיה וקבצים בנושא כנסיית אליזבת הקדושה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של כנסיית אליזבת הקדושה (בגרמנית)
שפיק אסעד

שפיק אסעד (בערבית: شفيق اسعد; ‏10 באפריל 1937 - 6 ביוני 2004) היה פוליטיקאי דרוזי-ישראלי, חבר הכנסת בכנסת התשיעית וראש המועצה המקומית בית ג'ן. נולד ב-10 באפריל 1937 בבית ג'ן. למד בבית ספר תיכון רמה. אסעד היה מזכיר ההסתדרות בבית ג'ן בשנים 1967-1961 ולאחר מכן כיהן כראש המועצה המקומית בית ג'ן בשנים 1969-1967. בשנת 1976 הוא הפסיד בבחירות לראשות המועצה, לרג'א קבלן. הצטרף לתנועת ד"ש (התנועה הדמוקרטית לשינוי) ופקד יותר מ-1000 דרוזים לתנועה. בבחירות הפנימיות הצביעו החברים אותם פקד עבור יגאל ידין, מאיר עמית ועבורו, בשנת 1977 נבחר מטעם ד"ש לכנסת התשיעית. לאחר פיצול ד"ש השתייך לתנועה הדמוקרטית יחד עם יגאל ידין ואחרים. במחצית הראשונה של 1980 ניהל יחד עם שלמה אליהו מגעים על חבירה לליכוד ולעבודה, וביוני 1980 השניים פרשו מהתנועה הדמוקרטית והקימו את סיעת אחווה. המגעים עם מפלגות שונות נמשכו ולבסוף חבר לתנועה להתחדשות ממלכתית. בשנות ה-80 שימש שוב ראש המועצה המקומית בית ג'ן, והוביל את המאבק על הרחבת היישוב, הממוקם בלב שמורת הר מירון, מול רשות שמורות הטבע. בנוסף ניטש מאבק על הזכות לעבד חלקות אדמה שבבעלות תושבי הכפר שגם הוכרזו שמורת טבע. בשנים 1998–2003 כיהן פעם נוספת כראש המועצה המקומית בית ג'ן. שפיק אסעד נהרג בתאונת דרכים ב-6 ביוני 2004, בגיל 67. שפיק אסעד, באתר הכנסת (לגרסה בערבית) שפיק אסעד, באתר כנסת פתוחה יואל דר, תומכי העבודה ניצחו ב-4 כפרים ערביים; אנשי רק"ח ב-2, דבר, 27 במאי 1976 דניאל בלוך, הממשלה תאשר היום הפקדת תיק הבטחון, דבר, 1 ביוני 1980 יהושע ביצור, הרוב הקואלציוני בכנסת - 63 בלבד, מעריב, 24 ביוני 1980 אושרה הקמת סיעת אחווה, דבר, 9 ביולי 1980 שפיק אסעד: אני רוצה הרבה, מעריב, 26 בדצמבר 1980 מיכאל דק, ברית־הדמים ואדמונית החורש, כותרת ראשית, 15 ביולי 1987 אורי אס, ח"כ לשעבר שפיק אסעד נהרג בתאונת דרכים בגליל, באתר הארץ, 7 ביוני 2004
פינת נואמים

פינת הנואמים או ספיקרס קורנר (באנגלית: Speakers' Corner) נמצאת בפינה הצפון־מזרחית של הייד פארק בלונדון, בקרבת מארבל ארץ' ובקרבת המקום בו עמדו עמודי התלייה של טייברן. בפינת הנואמים נערכות באופן מסורתי, בכל יום ראשון, התכנסויות לצורך דיונים הפתוחים לציבור הרחב. פינת הנואמים קיבלה מעמד לא רשמי כאזור "זכות דיבור" בשנת 1872, בעקבות חוק הגנים והגנים שחוקקה הממשלה באותה שנה, שבין היתר קבע את הזכות להיפגש ולדבר בחופשיות בהייד פארק. בפינה זו נאמו בין השאר במהלך השנים גם קרל מרקס, לנין, ג'ורג' אורוול ורבים אחרים. מדיה וקבצים בנושא פינת נואמים בוויקישיתוף Speakers' Corner, Atlas Obscura ערך זה הוא קצרמר בנושא לונדון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בחירות ביניים

בחירות ביניים (נקראות גם בחירות משנה. באנגלית: by-election, ובארצות הברית "בחירות מיוחדות", special elections; בישראל מקובל הביטוי בחירות ביניים) נערכות במדינות שנהוגות בהן בחירות אזוריות ואישיות, כאשר נציג בבית הנבחרים אינו יכול להמשיך בתפקידו כיוון שנפטר, התפטר או הודח מסיבה כלשהי, למשל הרשעה בפלילים. בפרלמנטים מסוימים היה נהוג בעבר שחברי פרלמנט המתמנים לשרים נדרשים להתמודד מחדש על מקומם בפרלמנט בבחירות ביניים. סיבה אפשרית נוספת לבחירות ביניים היא פסילת התוצאות מן הבחירות הכלליות, בגלל אי-סדרים בהצבעה. אין לבלבל את המושג עם בחירות אמצע, שהן שנקבעו מראש להיערך, בחלק מהמושבים, באמצע הכהונה של הרשות המבצעת. בחירות ביניים נהוגות במדינות חבר העמים הבריטי, בארצות הברית ובמדינות נוספות שקיימת בהן שיטת ייצוג אזורית או מעורבת. מטרתן היא למנוע מצב שמחוז בחירה יהיה בלתי מיוצג בבית הנבחרים. בחלק מן המדינות שבהן נהוגות בחירות אזוריות לא מתקיימות בהכרח בחירות ביניים. פתרונות אחרים למצב שבו נציג מסיים את תפקידו באמצע הקדנציה הם החלפתו במועמד אחר של המפלגה (לרוב המועמד הבא אחריו ברשימה שהתמודדה בבחירות), חלוקת הקולות בין המתמודדים שהפסידו, או פשוט הותרת מקומו של הנציג בלתי מאויש. במדינות שבהן נהוגה שיטת בחירות יחסית, שבה כל המדינה נחשבת למחוז אחד, כמו ישראל, לא נערכות בחירות ביניים, ובמקרה שחבר פרלמנט אינו יכול למלא את תפקידו, מחליף אותו נציג אחר מטעם מפלגתו. בדרך-כלל העניין הציבורי בבחירות ביניים הוא נמוך וכך גם שיעור ההצבעה. רק לעיתים רחוקות יש להן השפעה פוליטית משמעותית במישור הארצי. חריג לכך הוא מצב שבו לממשלה יש רוב קטן בלבד, וכשלונה בבחירות ביניים עלול להפוך אותה לממשלת מיעוט. מיעוט ההשפעה של התוצאות על הממשל המרכזי, וכן שיעור ההצבעה הנמוך, גורמים לכך שמפלגות שוליים מצליחות לרוב טוב יותר בבחירות ביניים מאשר בבחירות כלליות. התוצאות בבחירות-ביניים נתפסות על ידי פרשנים פוליטיים כסמן לשיעור התמיכה הכללית במפלגות השונות, המנבא במידה מסוימת את סיכוייהן בבחירות הכלליות הקרובות. למעשה, נטיית הבוחרים בבחירות ביניים היא להצביע מתוך שיקולים מקומיים או על-פי אישיות המועמדים, ולא משיקולים לאומיים, כך שאין בהן כדי ללמד הרבה על התמיכה הכללית במפלגה כלשהי. עם זאת, לרוב מפלגת אופוזיציה שנכשלת בבחירות הביניים תתקשה לחולל מהפך בבחירות כלליות. כדי לחסוך במשאבים מקובצים בדרך כלל כמה מחוזות, שבהם יש צורך בבחירות ביניים, לתאריך אחד. מדיה וקבצים בנושא בחירות ביניים בוויקישיתוף במדינת ישראל לא מתקיימות בחירות מיוחדות במסגרת הבחירות לכנסת אך הן קיימות מאז 1978 במסגרת הבחירות לרשויות המקומיות במקרה שראש הרשות שנבחר בנפרד מסיים את תפקידו במהלך הקדנציה. בחירות מיוחדות היו קיימות גם במסגרת חוק יסוד: הממשלה (בחירה ישירה) שהיה תקף בין 1992 ל-2003 וכלל הצבעה נפרדת לתפקיד ראש ממשלת ישראל. סעיף זה מומש פעם אחת ב-2001 והוביל לבחירות המיוחדות לראשות הממשלה.
קרונוס

קרונוס או כרונוס (ביוונית: Κρόνος) הוא שליט הטיטאנים, ואדון האסיף במיתולוגיה היוונית. במיתולוגיה הרומית הוא נקרא סטורנוס. קרונוס הוא בנם של אורנוס (השמיים, מלך האלים הראשון), ואשתו גאיה (האדמה), אחיה ובעלה של ריאה, אביהם של זאוס, פוסידון, האדס, הרה, דמטר, הסטיה וכיירון. קרונוס הוביל את המרד באביו אורנוס, ובעידוד אימו גאיה, סירס אותו באמצעות חרמש שנתנה לו, ונישל אותו מהשלטון על העולם. בקללה אשר רבצה על קרונוס, אשר נאמרה על ידי הוריו, גאיה ואורנוס, נובא כי אחד מבניו ידיח אותו משלטונו בעולם, ויתפוס את מקומו כשליט האלים. בשל כך, נהג קרונוס לבלוע את ילדיו בזה אחר זה מיד כשנולדו. אשתו, ריאה, סבלה מכך, וכאשר נולד בנו השישי, זאוס, נתנה לבעלה אבן עטופה בד במקום בנה. קרונוס בלע את האבן והיה בטוח כי בלע את בנו. כאשר גדל, רצה זאוס לנקום באביו על מעשיו. קרונוס, שלא ידע שבנו חי, לקח אותו כאחד מעובדיו. זאוס שם שיקוי הקאה (תערובת חרדל ויין) בנקטר (משקה האלים) של קרונוס. כאשר שתה את הנקטר, הקיא קרונוס את כל בניו ובנותיו שבלע בעבר יחד עם האבן, אבן זו היא האומפלוס שבדלפי. לאחר הקאת האלים, פרצה מלחמה בין האלים הצעירים בראשות זאוס, ובין הטיטאנים בראשות קרונוס. הטיטאנים הפסידו, וקרונוס הורד מכיסאו ונכלא בטרטרוס, תהום ללא תחתית, כשהוא קצוץ לאלף חתיכות. סדרי שלטון חדשים נוצרו עם ניצחון האלים הצעירים על הטיטאנים, כאשר זאוס קיבל לידו את מעמד שליט האלים, ואת השליטה על השמיים, הברקים והרעמים. את השליטה בימים ובאוקיינוסים הוא נתן לאחיו, פוסידון, ואת השליטה בשאול הוא נתן לאחיו השלישי, האדס. המיתולוגיה הרומית אימצה את דמותו של קרונוס, אך הוא מכונה בה בשם אחר – סטורנוס. בנוסף לסגולותיו הקודמות, היא הוסיפה לתכונותיו גם את השלטון על הזמן. הרקע האטימולוגי של המילה אינו ברור. טועים להאמין כי משמו של קרונוס נגזרה המילה "קרונוס" – "זמן", כמו במילים "כרונולוגיה", "כרוניקה" וכיוצא בזה. סביר יותר לשייך את המילה לשורש שמי או הודו-אירופי שמשמעו "בעל הקרניים" (השוואה אפשרית: האל Kroni במיתולוגיה ההודית). בעידן ההלניסטי אומנם הגיעו לידי בלבול בין קרונוס הקדום לבין כרונוס (χρόνος) "זמן" (Kairos). מכל מקום, קרונוס הבולע את ילדיו הוא הלבוש המיתי של הרעיון על הזמן הבולע את ילידי הזמן. סמלי ההיכר של קרונוס באמנות הם בדרך כלל שעון חול, חרמש ענק ומגל. המקדש לאל סטורנוס היה בפורום של רומא העתיקה. המקדש, הממוקם בקצהו המערבי של הפורום, הוא אחד המקדשים העתיקים ביותר שהיו בפורום. המקדש הוקם בין השנים 501 לפנה"ס ו-498 לפנה"ס. קרונוס מופיע בתנ"ך פעם אחת בשמו הכנעני – כִּיּוּן (ספר עמוס, פרק ה', פסוק כ"ו). לפי מפרשי התנ"ך, זהו אליל כוכב שבתאי. בתלמוד (פרק ראשון של מסכת עבודה זרה) מוזכר החג שלו – "חג סטורניה". בסרטים ובסדרות של זיכיון מסע בין כוכבים קרונוס הוא עולם הבית של הקלינגונים. סדרת הספרים פרסי ג'קסון והאולימפיים, המבוססת על המיתולוגיה היוונית, עוסקת בההתעוררות מחדש של קרונוס וניסיונו להשמיד את אלי האולימפוס. מופיע כדמות במשחק המחשב Smite קרונוס גם מופיע כדמות בסדרת משחקי god of war בקונסולה של סוני Playstation מדיה וקבצים בנושא קרונוס בוויקישיתוף קרונוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
מארבל ארץ'

מארבל ארץ' (באנגלית: Marble Arch; מילולית: קשת השיש) היא קשת הנמצאת בקרבת פינת הנואמים בהייד פארק בלונדון שבאנגליה, בקצהו המערבי של רחוב אוקספורד. את הקשת תכנן האדריכל ג'ון נאש בשנת 1828, בסגנון דומה לקשת קונסטנטינוס ברומא. הקשת נבנתה משיש קרארה, ובמקור שימשה כשער הכניסה לארמון בקינגהאם, ששופץ גם הוא והורחב על ידי נאש. הקשת הועברה למקומה הנוכחי בשנת 1851. מארבל ארץ' משמש כנקודת ההתחלה של כביש A5 ההיסטורי, אשר חיבר את לונדון לאנגלסי בצפון-מערב ויילס. התבליטים נוצרו על ידי הפסלים: אדוארד הודג'ס ביילי, וריצ'רד ווסטמאקוט. סמוך למקום בו עומדת הקשת עמד בעבר הגרדום של טייברן - אתר הוצאה להורג בין השנים 1388–1793. מדיה וקבצים בנושא מארבל ארץ' בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא לונדון ובנושא מבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ברטי מיי

ברטי מיי (באנגלית: Bertie Mee‏; 25 בדצמבר 1918 – 22 באוקטובר 2001) היה שחקן ומאמן כדורגל אנגלי, הנחשב לאחד המאמנים החשובים והמוערכים בכל הזמנים של מועדון הכדורגל ארסנל, עמו זכה בדאבל הראשון בתולדותיו בשנת 1971. ברטי מיי נולד בבולוול, נוטינגהאמשייר ושיחק במועדונים האנגלים דרבי קאונטי ומנספילד טאון אך קריירת המשחק שלו נקטעה במהרה בשל מספר פציעות. מיי הצטרף לחיל הרפואה בצבא המלכותי ועבר הכשרה כפיזיותרפיסט. במהלך מלחמת העולם השנייה שירת מיי שש שנים בצבא המלכותי, הועלה לדרגת סרג'נט, ושירת בארץ ישראל. לאחר חידוש משחקי הכדורגל המקצועיים עם תום המלחמה הוא עבד במספר מועדוני כדורגל כפיזיותרפיסט עד שהגיע לארסנל וירש את מקומו של בילי מילן הסקוטי. בשנת 1966, עם פיטוריו של המאמן בילי רייט, הוחלט במועדון בצעד מפתיע למדי למנות את מיי, הפיזיותרפיסט, לעמדת המאמן. כדי למלא את החסך שהיה למיי בעניין הטקטי, מינה מיי כעוזריו את דון האו ודייב סקסטון. ארסנל של אותה תקופה לא זכתה באף גביע מאז 1953 ומיי העלה לקבוצה הבוגרת מספר שחקני נוער שזכו בגביע ה-FA לנוער בשנת 1966 כגון צ'ארלי ג'ורג', ריי קנדי וג'ון רדפורד. תחת הנהגת מיי הגיעה ארסנל לשני גמרי-גביע ברצף, בעונות 1968 ו-1969, כאשר את שניהם היא מפסידה, הראשון ללידס יונייטד והשני לסווינדון טאון. לעומת זאת, בעונה שלאחר מכן זכתה ארסנל בתואר האירופאי הראשון בתולדותיה כאשר גברה בגמר גביע ערי הירידים על אנדרלכט הבלגית ובכך זכתה בתואר ראשון זה 17 שנה. התוצאות המשיכו לבוא ובעונה שלאחר מכן זכתה ארסנל בדאבל ראשון בתולדותיה כשזכתה באליפות האנגלית ובגביע ה-FA בעונת 1971. הקבוצה זכתה בתואר האליפות לאחר משחק דרבי בוויט הארט ליין, ביתה של היריבה השנואה טוטנהאם הוטספר במשחק האחרון של העונה. חמישה ימים מאוחר יותר ניצחה ארסנל את ליברפול באצטדיון ומבלי בתוצאה 2:1 וזכתה בגביע האנגלי כאשר את השער המנצח כבש אותו צ'ארלי ג'ורג' שמיי העלה ממחלקת הנוער. קריירת האימון של ארסנל דעכה לאחר אותו הדאבל ובעונה שלאחר מכן הפסידה בגמר גביע ה-FA ללידס והתדרדרה למרכז הטבלה. ב-1976 הודיע מיי רשמית על פרישתו מאימון ארסנל למרות שהיה לאחד מהמאמנים המוערכים בארסנל מאז הקמתה. לאורך השנים כמאמן ארסנל זכתה הקבוצה ב-241 ניצחונות, שיא ששוחזר רק בשנת 2006 על ידי המאמן ארסן ונגר. בשנת 1978 חזר מיי לכדורגל כשמונה על ידי מאמן ווטפורד, גרהאם טיילור לתפקיד הסקאוט בקבוצה וגילה מספר שחקנים, כשהמפורסם שבהם הוא ג'ון בארנס. ב-1984 זכה מיי לתואר קצין במסדר האימפריה הבריטית. מדיה וקבצים בנושא ברטי מיי בוויקישיתוף ברטי מיי, באתר Transfermarkt ברטי מיי, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt ברטי מיי, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
פאטרוקלוס (אי)

פאטרוקלוס (ביוונית: Πάτροκλος) הוא אי הנמצא בפתח המפרץ הסרוני שביוון, סמוך לכף סוניו בקצה הדרומי ביותר של אטיקה. האי מרוחק 850 מטר מהיבשה, ושטחו 2.8 קמ"ר. האי קרוי על שם פאטרוקלוס, שר הצי המקדוני של תלמי השני במאה השלישית לפנה"ס. האי שומם וסלעי ברובו הגדול. אי זה נחשב כבעל פוטנציאל תיירותי רב, בין היתר עקב קרבתו הרבה אל החוף, ועקב מיקומו כ-40 ק"מ דרומית לאתונה. ערכו של האי הוערך בשנת 2006 ביותר מ-100 מיליון אירו. בשנים 1998–2000 ניסה איש העסקים הישראלי דוד אפל לרכוש את האי, כדי להקים עליו מרכז נופש ותיירות גדול, אך בסופו של דבר, העסקה לא יצאה לפועל, מכיוון שרוב האי הוכרז כשטח עתיקות מוגן, ומכיוון שחלק מהאי היה שייך לכנסייה היוונית. לימים נודע ניסיון רכישה זה ואירועים שונים שנקשרו לאותו מיזם - כפרשת האי היווני. מדיה וקבצים בנושא פאטרוקלוס בוויקישיתוף The House of Ptolemy, chapter III - E. R. Bevan Private islands a top target for investors - HomeboyMediaNews
מוסטפא הראשון

מוסטפא הראשון (בטורקית: I. Mustafa; בטורקית עות'מאנית: مصطفى اول, ‏1592 – 20 בינואר 1639) היה פעמיים סולטאן האימפריה העות'מאנית; בפעם הראשונה בין השנים 1617 ועד 1618 ופעם שנייה בין 1622 ועד 1623. מוסטפא היה אחיו של אהמט הראשון. מוסטפא נחשב למפגר או לכל הפחות לנוירוטי, הודח ונכלא ל-16 שנים בקפס. המנהג באימפריה העות'מאנית היה כי עם עלייתו לשלטון של סולטאן חדש יוצאו להורג כל אחיו, במטרה למנוע תביעות נוספות לכתר (אביו של מוסטפא, מהמט השלישי, הוציא להורג עם עלייתו לשלטון את 19 אחיו). אולם אהמט הראשון כשמונה לסולטאן בגיל 13, חס על חייו של אחיו בן ה-12 מוסטפא. הסיבה לכך היא כי בעת עלייתו לשלטון, לא היו לאהמט ילדים, כך שמוסטפא היה יורשו היחיד. אולם גם לאחר שלאהמט נולדו מספר בנים, מוסטפא נשאר בחיים, ככל הנראה בשל בעיותיו הנפשיות הברורות. סיבה נוספת אפשרית היא השפעתה הרבה של קסם סולטאן, אשתו האחרונה של אהמט, שרצתה למנוע את שלטונו של בנו הבכור (מאישה אחרת), עות'מאן. במשך כל שלטונו של אחיו היה מוסטפא כלוא בקפס, עובדה שייתכן והשפיעה על בריאותו הנפשית אף יותר. מדיה וקבצים בנושא מוסטפא הראשון בוויקישיתוף מוסטפא הראשון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא האימפריה העות'מאנית ובנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
תקופת אזוצ'י-מומויאמה

תקופת אזוּצִ'י-מוֹמוֹיאמָה היא תקופה בהיסטוריה של יפן שנמשכה ככל הנראה מ-1568 ועד לשנת 1600 והיוותה את החלק המרכזי של תקופת סנגוקו, תקופה ארוכה של מלחמת אזרחים ששררה ביפן, במהלכה יפן אוחדה מספר פעמים תחת שלטון אחד שהתפרק זמן מה לאחר מכן, ולבסוף אוחדה תחת טוקוגאווה איאיאסו שייסד את שוגונות טוקוגאווה וסיים את מלחמת האזרחים הארוכה. התקופה קיבלה את שמה משמן של טירותיהן של שני השליטים הבולטים של התקופה: אודה נובונאגה שאיחד את יפן מבירתו בטירת אזוצ'י וממשיכו טויוטומי הידיושי שאיחד את יפן ושלט מטירת מומויאמה. תחילתה של התקופה חופפת את שלהי תקופת אשיקאגה שקדמה לה. ב-1568, בעוד יפן שסועה במלחמות אזרחים ואוזלת ידו של השלטון המרכזי ניכרת בכל. הצליח נובונאגה, שהיה בן למשפחת סמוראים, לאחד תחתיו מספר מחוזות ביפן ולצאת לקרב על עיר הבירה קיוטו. נובונאגה הצליח לכבוש את העיר, הקים בה את טירתו והחזיר לשלטון את אשיקאגה יושיאקי, נצר לשוגונות אשיקאגה ששלטה לפנים במדינה והשוגון ה-15 במספר והאחרון משושלת זו. יושיאקי שימש כשליט בובה תחת ידיו של נובונאגה ולאחר 5 שנים, ב-1573, הדיח אותו נובונאגה סופית מהשלטון. בשנת 1582 המצביא אקצ'י מיטסוהידה בגד בנובונאגה וכיתר אותו בבית תה, ונובונאגה ביצע ספוקו על מנת שלא ליפול בידי האויב. את מקומו כשליט בפועל של המדינה תפס עוזרו טויוטומי הידיושי. טויוטומי יצא למלחמה ברוצח של אדונו והביס אותו והצליח לאסוף די כוח כדי לחזור ולשלוט בבירה קיוטו ומשם גם להשתלט על כל יפן שהפכה שוב למדינה מאוחדת תחת דגלו ב-1590. הידיושי לא קיבל את התואר שוגון, כיוון שלא נמנה עם משפחות האצולה ביפן, אך תחת זאת קיבל מן הקיסר את התואר טאיקו - תואר כבוד שני במעלה. הידיושי העביר את מפקדתו לאוסקה אך השאיר נציגות גם במומויאמה, משם ניהל את קשריו עם החצר הקיסרית. לאחר שהתפנה מאיחוד ארצו, פנה הידיושי למלחמות חוץ וניהל שתי מערכות כושלות נגד קוריאה ואף התכוון להגיע בכיבושיו לסין. כאשר נתבשרה יפן על מותו של הידיושי בשנת 1598, הועבר השלטון בקיסרות לעוזרו השני של נובונאגה טוקוגאווה איאיאסו, שעם קבלת הכח לידיו יצא להתקפה כנגד כל בני הידיושי באשר הם, וזאת כדי לנטרל כל דרישת ירושה מצד יורשיו החוקיים של אדון הקיסרות הקודם. לאחר שוך הקרבות, בשנת 1600, החזיק איאיאסו בכח שלטוני אדיר ביפן. בשנת 1603 הוא זכה לקבל את התואר שוגון והקים באדו (טוקיו של ימינו) את שוגונות טוקוגאווה שעתידה לשלוט ביפן עד לאמצע המאה ה-19. הקמת שוגונות טוקוגאווה בידי טוקוגאווה איאיאסו מסמלת ביפן את תחילתה של תקופת אדו, הידועה גם כתקופת טוקוגאווה. טירות של תקופת אזוצ'י-מומויאמה מדיה וקבצים בנושא תקופת אזוצ'י-מומויאמה בוויקישיתוף אריה בביץ', היסטוריה של יפן - ימי הביניים, באתר אגודת הידידות ולשכת המסחר ישראל-יפן תקופת אזוצ'י-מומויאמה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) יפן, היסטוריה, תקופת אזוצ'י-מומויאמה, 1568-1603, דף שער בספרייה הלאומית תקופת אזוצ'י-מומויאמה, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית)
The Score - An Epic Journey

"The Score - An Epic Journey" הוא אלבום האולפן השלישי של להקת המטאל גותי/מטאל סימפוני ההולנדית אפיקה. האלבום יצא לאור בשנת 2005. רוב השירים באלבום הם אינסטרומנטליים ודומים למדי לקטעי הפתיחה בשני האלבומים של הלהקה שקדמו לו. ארבעת השירים היחידים באלבום שכן משלבים את קולה של הסולנית, סימונה סימונס, הם גרסאות שונות לשירים שכבר הופיעו באלבום הקודם של הלהקה, Consign to Oblivion אשר יצא לאור מוקדם יותר באותה השנה. האלבום שימש כפסקול לסרט ההולנדי Joyride משנת 2005. מידע על האלבום The Score - An Epic Journey באתר MusicBrainz האלבום The Score - An Epic Journey באתר Discogs