laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
בקעות

בְּקָעוֹת הוא התנחלות ומושב עובדים, במזרח השומרון בתחום מועצה אזורית בקעת הירדן. המושב נמצא על כביש אלון הצפוני (כביש 578), מצפון לנחל תרצה. היישוב משתייך לתנועת האיחוד החקלאי. בתחילת דרכו נקרא בשם בוקע. שם זה מציין את המבנה הטופוגרפי של האזור, הבקעה המשתרעת בין הר טמון מדרום-מערב והר כביר מצפון-מזרח, הנקראת הבוקיעה הצפוני. מכיוון שהשטח בבקעה התחתונה מארגמן וצפונה, הוא סלעי ואינו מתאים להתיישבות חקלאית, הוחלט על הקמת היישוב באזור הבוקיעה, כדי להמשיך ולקיים את הרצף התיישבותי שיחצוץ בין היישוב הערבי שממערב ובין קו המים ונהר הירדן. היישוב בקעות, עלה ביום ט"ז תמוז תשל"ב, 28 ביוני 1972 כיישוב אזרחי המשתייך לתנועת האיחוד החקלאי. הקרקע ליישוב הופקעה מפלסטינים תושבי טובאס, כחלק מתפיסת הביטחון של מדינת ישראל אשר ראתה בהקמת יישובים יהודיים מענה לצורך ביטחוני, במקרה זה מניעת חדירת מחבלים לשטחי ישראל. משרד השיכון הקים ישירות בתי קבע. טקס העלייה על הקרקע התקיים בתחילת יולי 1972. כבר ביולי 1972 אוישו כל מבני הקבע ביישוב ומשרד השיכון החל בבניית שלב נוסף. לאחר כשנה הצטרפו למושב שבע משפחות נוספות, ובעקבות זאת עזבו חלק מהתושבים המקוריים. תחילה התנהל היישוב כמושב שיתופי ורק בתחילת 1975 הפך למושב עובדים. בשנת 1990 שוב השתנה המושב והוחלט לתת עצמאות כלכלית לחברים ולנהל משקים באופן עצמאי. ב-2014 מתגוררות ביישוב 78 משפחות, רובם חברי האגודה החקלאית וחלקם תושבים המתגוררים במקום, בהם גם בנים ממשיכים למשפחות היישוב שהחליטו להקים את ביתם בבקעות. כמחצית מתושבי בקעות עוסקים בחקלאות, בעיקר גידול ענבי מאכל בשטחים פתוחים ובחיפוי. יתר התושבים עובדים כעצמאים או כשכירים במועצה האזורית ובבתי הספר האזורים והן מחוץ לבקעה, בהייטק ובמשרות שונות. האגודה לקחה על עצמה את ניהול שטחי הגידול המשותפים ובהם: 300 דונם כרם; שמונה מאות דונם תמרים; וכן שותפות עם מושב ארגמן של 300 דונם כרמים וכ-500 דונם תמרים באזור ביצת ארגמן; כמו כן שותפות של 160 דונם פלפל עם מושב רועי; התרחבות זו חייבה את המושב להקים בית אריזה גדול ומהמתקדמים באזור, הממיין ליישוב את כל התוצרת החקלאית וכן מעניק שירותי מיון ואריזה לחקלאים וליישובים נוספים. ביישוב פועלים מעון יום, פעלטון, מועדון חברים שבו מציינים את חגי ישראל, מועדון נוער, תנועת הנוער התנועה החדשה, בריכת שחייה, צרכנייה, בית כנסת, מרפאה אזורית וכן מוסך פרטי. מדיה וקבצים בנושא בקעות בוויקישיתוף בקעות – באתר המועצה האזורית בקעת הירדן חוברת - ריכוז נושאים: בוקיעה, מחנה יוסף, קבר אמיר, עידן, בירנית, נבי-סמואל, באתר ארכיון המדינה, עמ' 1 עד 11 אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 רשימת שמות מאת ועדת השמות הממשלתית, ילקוט הפרסומים 2633, 10 ביוני 1980, עמ' 1821] עמוס לבב, הדיון בבג"ץ על ההתנחלויות ייערך בפני חמישה שופטים, מעריב, 14 בנובמבר 1978 ⁨Untitled⁩ | ⁨מעריב⁩ | 23 נובמבר 1978 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il אי הספקת מגורים מעכבת הקמת יישוב חדש בבקעה, דבר, 13 באפריל 1972 מושב בוקע עלה על הקרקע בבקעת הירדן, דבר, 4 ביולי 1972 בניה מזורזת בבקעות, דבר, 28 ביולי 1972 סכנת פילוג במושב בקעות, מעריב, 11 במרץ 1974 לצעירים, לצעירים ברוחם, דבר, 31 באוגוסט 1973 יוסי ביילין, בקעות התגברה על בקיעים, דבר, 18 ביולי 1975 ערך זה הוא קצרמר בנושא מושבים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קנדארם

המערכת לתפעול מרחוק במעבורת (SRMS - Shuttle Remote Manipulator System), הידועה גם בשם קנדארם, הייתה יד רובוטית ששימשה את מעבורות החלל. תפקידה היה להוציא ציוד ומיכשור מתא המטען של המעבורת על מנת למקם אותו במקום הרצוי ואז לשחררו, ובנוסף הייתה יכולה לתפוס חפצים מרחפים ולהכניס אותם לתוך תא המטען תוך שימוש באמצעי קצה רובוטי. השימוש הראשון של הקנדארם היה על גבי מעבורת החלל קולומביה במשימתה השנייה STS-2, ב-13 בנובמבר 1981. אך מאז אסון קולומביה במהלך STS-107 נאס"א הוסיפה ליד הרובוטית הערכה שידוע בשם מערכת חיישנים על בום למעבורת או OBSS. מערכת זאת בודקת את מגיני החום של מעבורת החלל על מנת למצוא פגעים במגן החום. במהלך פעילותן של המעבורות הותקנה קנדארם על כל אחת מחמש המעבורות. שתיים מהן הושמדו במהלך השירות, הראשונה הייתה של מעבורת החלל צ'לנג'ר שהתפוצצה איתה במהלך משימה STS-51-L, והשנייה הייתה של קולומביה שהושמדה במהלך אסון קולומביה. הקנדארם והבום של דיסקברי ושל אטלנטיס הושארו עליהן ומופיעות איתן בתצוגה במוזיאון האוויר והחלל הלאומי ובמרכז המבקרים של מרכז החלל קנדי בהתאמה. במשימתה האחרונה השאירה אנדוור את הבום כהארכה לקנדארם2 והיד הרובוטית עצמה מוצגת בנפרד במשרדים הראשיים של סוכנות החלל הקנדית. הקנדארם במהלך STS-116 על גבי דיסקברי משימת השירות הראשונה לטלסקופ החלל האבל, STS-61 השימוש הראשון בקנדארם במהלך STS-2 קנדארם2 מדיה וקבצים בנושא קנדארם בוויקישיתוף על קנדארם באתר נאס"א בציון 25 שנים להפעלתה
פשה

האם התכוונתם ל... פשה – כינוי חיבה של אברהם דשא (פשנל) פאשא – תואר כבוד צבאי ואזרחי מקובל באימפריה העות'מאנית ובעולם המוסלמי פאשה – בית הבושת הגדול בעולם הנמצא בקלן, גרמניה. פאשה (פירושונים) בשה
נאט אדרלי

נאט אדרלי (באנגלית: Nat Adderley;‏ 25 בנובמבר 1931 - 2 בינואר 2000) היה נגן ג'אז אמריקאי. נאט היה אחיו של נגן הג'אז ג'וליאן "קנונבול" אדרלי שניגן בסקסופון אלט. נאט, צעיר מג'וליאן בכ־3 שנים, ניגן בקורנית ובפלוגלהורן. בגיל 15 החל ללמוד נגינה בחצוצרה, וכעבור 4 שנים עבר לנגן בקורנית. בין השנים 1951–1953 ניגן בתזמורת צבאית במסגרת שירותו בצבא ארצות הברית. למשך כשנה, בין 1954 ל-1955 ניגן אדרלי הצעיר בתזמורתו של ליונל המפטון, אז גם הקליט את הקלטותיו הראשונות כסולן. בשנים 1956–1957 עבר יחד עם אחיו "קנונבול" אדרלי את חוויית הכישלון של החמישייה הראשונה של אדרלי. דרכיהם נפרדו, "קנונבול" נענה להזמנה לנגן עם מיילס דייוויס, בעוד שנאט נדד בין כמה הרכבים, בהם להקותיהם של ג'יי ג'יי ג'ונסון ווודי הרמן. ב־1959 הקימו האחים חמישייה חדשה שהתקיימה עד מותו של "קנונבול" בשנת 1975. במקביל, היה נאט אדרלי פעיל גם בעצמו, בעיקר במחצית הראשונה של שנות ה־60, היה לו הרכב משלו, והוא הקליט והופיע בנפרד מאחיו ברפרטואר שונה. הרכביו היו בית אימון למוזיקאים רבים, שנודעו אחר כך בזכות עצמם, כמו נגני סקסופון האלט סוני פורצ'ן ווינסנט הרינג. קטעים מוזיקליים מקוריים שלו הוקלטו על ידי אמני ג'אז רבים, בהם נגן כלי ההקשה ריי בארטו, קאונט בייסי ומונטי אלכסנדר. נאט אדרלי המשיך להקליט ולהופיע אחרי מות אחיו, אך ניכר היה ששיאו כבר מאחוריו. זוהי רק רשימה חלקית של הקלטותיו, בעיקר הקלטותיו העצמאיות (ולא במסגרת החמישייה של אחיו קנונבול אדרלי) 1955, That`s Nat Adderley, הוצאת Savoy 1955, Introducing Nat Adderley, הוצאת EmArcy 1960, Work Song, הוצאת Riverside/OJC 1960, That`s Right, הוצאת Riverside/OJC 1964, Autobiography, הוצאת Atlantic 1968, You Baby, הוצאת A&M 1968, Calling Out Loud, A&M 1990, Autumn Leaves, הוצאת Evidence מדיה וקבצים בנושא נאט אדרלי בוויקישיתוף נאט אדרלי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) נאט אדרלי, באתר AllMusic (באנגלית) נאט אדרלי, באתר MusicBrainz (באנגלית) נאט אדרלי, באתר Discogs (באנגלית) נאט אדרלי, באתר "Find a Grave" (באנגלית) נאט אדרלי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
גלגל (קיבוץ)

גִּלְגָּל הוא התנחלות וקיבוץ בבקעת הירדן, כ-16 ק"מ צפונית ליריחו. שייך לתנועה הקיבוצית ולמועצה אזורית ערבות הירדן. שמו של היישוב ניתן לו על שם האתר המקראי גלגל, המקום הראשון בו חנו בני ישראל בכניסתם לארץ ישראל (יהושע ד',י"ט) שמקומו מזוהה בתל ג'לג'ול הממוקם כ-2 ק"מ מדרום מזרח ליריחו. הקיבוץ הוקם בט"ז בכסלו ה'תש"ל (26 בנובמבר 1969) כהיאחזות נח"ל גלגל ואוזרח בט"ו באייר ה'תשל"ג (17 במאי 1973) בידי תנועת הקיבוץ המאוחד. שטחו של הקיבוץ הוא כ-1,400 דונם. רוב התושבים עוסקים בענפי החקלאות השונים כגון: מטעים, רפת ולול, אם כי ישנם גם העובדים בתעשיית דשא מוכן ("ספידשא") ובשירותי הסעדה לקבוצות. ב-1995 ערכה פרופ' עמיה ליבליך מחקר על הקיבוץ וחבריו, שלאחריו פרסמה את מחקרה בספר "גלגולו של מקום". ב-2011 מנה הקיבוץ 46 משפחות. שמורת מלֵחה - מלחה מוקפת צמחי מלחה ותחנת מעבר לעופות נודדים בעונת החורף. ממוקמת כ-3 ק"מ ממזרח ליישוב. בקרבת היישוב נחפר בסוף שנות השבעים אתר פרה-היסטורי שהיה אחד הכפרים הקדומים בעולם, על ידי צוות בראשות תמר נוי ממוזיאון ישראל. לאן נעלם האתר הפרהיסטורי גלגל? גלגל, באתר המועצה האזורית בקעת הירדן. מנחם תלמי, בחזרה לגילגל, המשך, "מעריב", מוסף "ימים ולילות", 23 בינואר 1970, עמ' 2–3. מיכאל יעקובסון: סקירה על חדר האוכל וסביבת הקיבוץ, באתר 'חלון אחורי', 1 ביוני 2016. מידע על אתר גלגל, בארכיון המנדטורי באתר רשות העתיקות. יאיר דואר, לנו המגל הוא החרב (ב), משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1997, עמ' 87–90. אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 ערך זה הוא קצרמר בנושא קיבוצים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שפמנון מצוי

השפמנון המצוי (שם מדעי: Clarias gariepinus) הוא מין השייך למשפחת השפמנוניים, כינויו בישראל הוא "ברבוט". השפמנון המצוי הוא הדג הגדול ביותר בקרב דגת ישראל. השפמנון המצוי נפוץ בחלקים נרחבים של יבשת אפריקה והמזרח התיכון, בישראל נפוץ השפמנון המצוי במערכת הירדן, באגם הכנרת ובנחלי החוף (כגון: נחל התנינים, נחל הירקון והחולה). השפמנון המצוי עשוי להמצא בנחלים ובאגמים בהם זרימת המים איטית, וכן במקורות מים עכורים, רדודים וחמימים, בהם ריכוז החמצן המומס במים נמוך למדי, לרוב בקרקעית מקור המים. השפמנון המצוי מתאפיין במערך בן 8 בינים המצויים בקדמת פיו (4 בינים בכל צד). בינים אלו מסייעים לשפמנון המצוי להתמצא במקורות מים עכורים (עד כדי בוץ) וכן לאתר את מזונו. צבע גופו של השפמנון אפור כהה, ואורך גופו עשוי להגיע לכ-2.5 מטר, בשל כך נחשב דג זה כדג הגדול בקרב דגת ישראל. משקלו המרבי של השפמנון המצוי הוא 150קילוגרם, ראשו משוטח ונוטה מטה, פיו גדול ביחס לממדי גופו. עור השפמנון המצוי נטול קשקשים. השפמנון המצוי הוא "אוכל-כול" וניזון. ממגוון מזונות ובניהם: דגים קטנים, דו-חיים, חסרי חוליות (כגון רכיכות ופרוקי-רגליים, בהם סרטנים) ועופות קטנים הטובלים במים. לשם איתור המזון, נעזר הדג במערך ביניו המאפשרים לו לחוש במזונו במים עכורים. הנשימה של השפמנון יוצאת דופן. סביבת המחיה של השפמנון המצוי לרוב דלת חמצן (מים עכורים וחמימים שזרימתם איטית), בשל כך מצויד חלקו העליון של לוע השפמנון המצוי ב"חדר נשימה", בו מצויות בליטות הקרויות "עץ נשימה". בליטות אלו מאפשרות לשפמנון לבלוע אוויר אטמוספירי (מחוץ למים), ובכך להעשיר את ריכוז החמצן בדמו. למעשה, כ-60% מצריכת החמצן של השפמנון המצוי נעשית באמצעות בליעת אוויר, כאשר יתר צריכת החמצן נעשית באמצעות זימים, המאפשרים לו לקלוט חמצן שמומס במים. דג השפמנון המצוי אינו כשר לאכילה על פי ההלכה, בגלל היותו נטול קשקשים, שהם אחד מסימני הכשרות של דגים. איתן אביטל, החולייתנים, האוניברסיטה הפתוחה, 2005 מדיה וקבצים בנושא שפמנון מצוי בוויקישיתוף שפמנון מצוי, באתר ITIS (באנגלית) שפמנון מצוי, באתר NCBI (באנגלית) שפמנון מצוי, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) שפמנון מצוי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) שפמנון מצוי, באתר FishBase (באנגלית) שפמנון מצוי, באתר GBIF (באנגלית) מידע נוסף אודות שפמנונים, באתר (טיולי) שפמנון מצוי באתר הרשימה האדומה של IUCN
חמדת (יישוב)

חֶמְדָּת היא התנחלות ויישוב קהילתי דתי בצפון בקעת הירדן, על ציר אלון, השייך למועצה אזורית בקעת הירדן. היישוב נקרא על שם חמדת, אחד מגיבורי סיפוריו של ש"י עגנון. חמדת ממוקמת בחלקו הצפוני העליון של רכס כפיפת שכבות הקירטון שבשיפוליו המזרחיים של רכס הרי השומרון. מול חמדת, בעבר הירדן המזרחי נשפך נחל יבוק אל הירדן, דבר אשר העניק לה את שמה הראשון "יבוק". מחמדת מזרחה יוצאים שני נחלים: תלכיד ופיראן. היישוב הוקם לראשונה בשנת 1979 כהיאחזות נח"ל בשם נח"ל יבוק, על פי החלטת ועדת השרים להתיישבות מיוני 1979. לאחר כשנה הוסב שם המקום ל"חמדת". המקום הוחזק במשך מספר שנים על ידי גרעינים של המחנות העולים, השומר הצעיר ותנועת הצופים, אך שררו בו תנאים קשים ובמשך מספר שנים התגוררו החיילים באוהלים, מפני שהסוכנות לא האמינה שניתן לאזרח את המקום והממשלה נתנה באותה עת עדיפות להתנחלויות בגב ההר. לאחר 4 שנים, בשנת 1983, הובאו להיאחזות קרוואנים חדשים. בספטמבר 1987 אוזרח המקום כטרום קיבוץ של התק"ם, אך בעקבות הקשיים, עזבו המתיישבים את היישוב תוך זמן קצר, והוא שב להיות היאחזות נח"ל ביולי 1989. במשך שנים שימש המקום כבסיס היאחזות לגרעיני נח"ל. בשנת 1997, בעזרת ארגון אמנה, הוקמה במקום מכינה קדם צבאית בשם "חמדת יהודה". תחילה הצטרפה ליישוב משפחה אחת בלבד, אולם אט-אט הצטרפו משפחות נוספות. היישוב חמדת ממוקם קרוב למחנה פלס, בו עוברים חיילי חטיבת כפיר את הטירונות. מדיה וקבצים בנושא חמדת בוויקישיתוף פרטים, באתר המועצה האזורית בקעת הירדן מכינה קדם צבאית חמדת יהודה אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 רשימת שמות מאת ועדת השמות הממשלתית, ילקוט הפרסומים 3165, 24 בפברואר 1985, עמ' 1492 יאיר דאר, לנו המגל הוא החרב 2, 1992, עמ' 115-117 שמעון וייס, שלש האחזויות נח"ל של התנועה הקיבוצית המאוחדת, דבר, 24 במאי 1981
דימיטר פרוטיץ'

ד"ר דימיטר חריסטוב פרוטיץ' (בבולגרית: Димитър Христов Протич; ‏15 בספטמבר 1874, ולס, האימפריה העות'מאנית - 27 ביולי 1945 סופיה, ממלכת בולגריה) היה משפטן בולגרי שכיהן כנשיא בית המשפט העליון הבולגרי ובהמשך כממונה על הקומיסריון לשאלות יהודיות. פרוטיץ' ניסח את הצעת החוק לביטול החוק להגנת האומה על כל תקנותיו והרחבותיו והיא אושרה בפרלמנט הבולגרי ב-30 באוגוסט 1944. פרוטיץ' הוסמך למשפטים באוניברסיטת היידלברג ובהמשך הועסק כקצין שיפוט צבאי, כנוטריון וכנשיא בית המשפט המחוזי בקיוסטנדיל. מאוחר יותר מונה לשופט בבית המשפט העליון לערעורים הבולגרי ובין ה-16 במאי 1938 ל-19 בספטמבר 1942כיהן כנשיאו. ב-1 ביוני 1944 מונה איוון בגריאנוב לתפקיד ראש ממשלת בולגריה. בגריאנוב היה פרו-מערבי והחל במשא ומתן חשאי עם נציגי בעלות הברית המערביות. מספר ימים לאחר מינויו, נפגש עם מנהיגי הקהילה היהודית ובראשם ויטלי חיימוב. בגריאנוב הצהיר על כוונתו לבטל את החוק להגנת האומה וציין כי התהליך ייעשה בזהירות מאחר שעדיין קיימת נוכחות צבאית גרמנית בממלכה. בגריאנוב ביקש מראשי הקהילה לציין בפניו מועמד המקובל עליהם לכהונת הממונה על הקומיסריון לשאלות יהודיות והם המליצו על דימיטר פרוטיץ'. בגריאנוב פיטר את היושב המכהן חריסטו סטומאנייקוב ומינה את פרוטיץ' תחתיו. נציגי הקהילה נועדו עם פרוטיץ' כדי לגבש חלופות לביטול כל ההגבלות שהוטלו על בני הקהילה. סוכם שהיקפן של התקנות והמגבלות במסגרת החוק המקורי ואלו שהוספו עליו, מחייב ברוב המקרים חקיקה מתקנת בפרלמנט הבולגרי. באמצעות צווים מיוחדים בוטלו חלק קטן מההגבלות כגון חובת ענידת כוכב צהוב שבוטלה ב-27 ביולי. פרוטיץ' הכין את טיוטת החוק לביטול החוק להגנת האומה ונקלע לעימות מול שר הפנים הבולגרי הפרופסור אלכסנדר סטאנישב (Александър Станишев), שטען כי החוק מקל מדי עם יהודי בולגריה ותבע לערוך בו שינויים. בגריאנוב הכריע לטובת דימיטר פרוטיץ', וב-30 באוגוסט אישר הפרלמנט הבולגרי את החוק שניסח פרוטיץ'. למחרת היום התפטר בגריאנוב ופרסום החוק ברשומות נדחה. ב-4 בספטמבר 1944 פרסם ממשלו של קונסטנטין מוראבייב את החוק החדש ברשומות הממלכה ובכך בוטל רשמית החוק להגנת האומה. ב-9 בספטמבר 1944 התחוללה בבולגריה הפיכה בחסות הצבא האדום שהובלה על ידי חזית המולדת הבולגרית. קונסטנטין מוראבייב הודח ובמקומו מונה קימון גאורגייב לראשות הממשלה. בהמשך הוקם בית משפט מיוחד לשפיטת נציגי המשטר הקודם אשר הואשמו בשיתוף פעולה עם הנאצים. ב-1 בפברואר 1945 הוצאו להורג עשרות פוליטיקאים, אנשי צבא ועיתונאים לאחר שהורשעו בבגידה ובשיתוף פעולה עם הנאצים ובהם ראש הממשלה לשעבר איוון בגריאנוב ושר הפנים בממשלתו אלכסנדר סטאנישב. הממונה על הקומיסריון שקדם לפרוטיץ', חריסטו סטומאנייקוב נידון לחמש שנות מאסר. דימיטר פרוטיץ' לא היה בין הנשפטים והוא הלך לעולמו בסופיה, ביולי 1945 והוא בן 71 שנים. נשיאי בית המשפט העליון הבולגרי, באתר .ahjucaf.org (בצרפתית). דימיטר פרוטיץ' באתר vks.bg (בבולגרית). חיים קשלס, תולדות יהודי בולגריה, כרך ג' – תקופת השואה, הוצאת דבר, תל אביב, 1969, עמודים 219-222. חיים קשלס, קורות יהודי בולגריה, כרך ג' - תקופת השואה, עמוד 264.
בוני בלייר

בוני קתלין בלייר (באנגלית: Bonnie Kathleen Blair;‏ נולדה ב-18 במרץ 1964) היא מתחרה בהחלקה מהירה על קרח אמריקאית בעבר. היא נחשבת לאחת המחליקות המהירות הטובות בזמנה, ולאחת מהספורטאיות האולימפיות המעוטרות ביותר. בלייר ייצגה את ארצות הברית בארבע אולימפיאדות, וקטפה בהן חמש מדליות זהב ומדליית ארד אחת. בהיותה נמוכה יחסית להחלקה מהירה, היא שלטה בטכניקה והפיקה את המירב בזכות סיגנונה. בלייר נולדה במרץ 1964 בעיירה קורנוול שבמדינת ניו יורק, אחת מני רבים במשפחה מרובת ילדים. בני משפחתה אהבו להחליק ובייחוד להתחרות בתחרויות מקומיות. בגיל שנתיים, עברה המשפחה לשמפיין, אילינוי – המרכז של ספורט ההחלקה המהירה בארצות הברית. בגיל שש כבר זכתה במרוצים מול ילדות בנות תשע ועשר. בגיל שבע כבר התחרתה באליפות המדינה. ב-1979 היא חברה לבעלת המדליה האולימפית והמאמנת בהחלקה מהירה, קאתי פאמינו, שעודדה אותה לעבוד על ההחלקה שלה במשך כל השנה. בעזרת מגבית של משטרת שמפיין, יצאה בלייר להתחרות באירופה והמשיכה משם למשחקים האולימפיים הראשונים שלה ב-1984. היא חזרה נפעמת אך ללא מדליות וגמרה אומר ללמוד ולהתאמן עוד ועוד. ארבע שנים לאחר מכן, ב-1988, כבר זכתה בלייר במדליית הזהב הראשונה שלה (500 מטרים). במקצה זה, שברה בלייר את שיא העולם והעמידה אותו על 39.10 שניות. בנוסף, זכתה בלייר גם במדליית ארד במקצה ל-1,000 מטרים. באולימפיאדת 1992 שנערכה באלברוויל, בלייר זכתה בשתי מדליות הזהב – גם ב-500 מטרים וגם במרחק הכפול. האולימפיאדה התקיימה שנתיים בלבד לאחר אולימפיאדת החורף הקודמת שנערכה באלברוויל. זאת מאחר שב-1986 החליט הוועד האולימפי הבינלאומי לשנות את מועד משחקי החורף כך שלא יתקיימו באותה שנה עם משחקי הקיץ. בלייר ניצלה את הזמן הקצר בין האולימפיאדות וקטפה שוב פעם את שתי מדליות הזהב ב-500 וב-1,000, תוך שליטה מוחלטת במקצים. בעקבות שתי הזכיות במדליית הזהב, הפכה בלייר לאישה האמריקאית הראשונה שזוכה בחמש מדליות זהב אולימפיות. נוסף לכך, היא הפכה לאמריקאית היחידה שזכתה בשש מדליות באולימפיאדת החורף – הישג שנשמר עד 2010, אז זכה אפולו אונו במדליית כסף ושתי מדליות ארד והעמידה את מאזן זכיותיו על שמונה מדליות אולימפיות. אחרי אולימפיאדת 1994, המשיכה בלייר להתחרות. במרץ 1994, שברה פעם נוספת את שיא העולם במקצה ל-500 מטרים (38.99 שניות), והפכה לאישה הראשונה אי פעם שיורדת מ-39 שניות במקצה זה. שנה לאחר מכן, ב-18 במרץ 1995, פרשה בלייר מהחלקה מקצוענית. בלייר השתתפה גם בתחרויות אופני מסלול, ואומנה על ידי אלופת העולם לשעבר, קוני פרסקווין. במהלך קריירת ההחלקה שלה זכתה בלייר במספר נכבד של תארים ופרסים, ביניהם: פרס ג'יימס סאליבן (הספורטאי החובבן המצטיין) ובפרס אוסקר מתיסן (הישג השנה בהחלקה מהירה) ב-1992 וספורטאית השנה של Associated Press וספורטאית השנה של ספורטס אילוסטרייטד ב-1994. בלייר חברה בהיכלי התהילה הספורטיביים גם של שיקגו וגם של ויסקונסין. ב-2004, היא נבחרה להיכל התהילה האולימפי של ארצות הברית. בלייר נשואה לעמיתה בנבחרת ההחלקה האולימפית, דייו קרוייקשנק. לזוג בן (גרנט) ובת (בלייר). מדיה וקבצים בנושא בוני בלייר בוויקישיתוף בוני בלייר, ברשת החברתית אקס (טוויטר) בוני בלייר, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי בוני בלייר, באתר olympedia.org בוני בלייר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) בוני בלייר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מאמר בניו ניו טיימס אוסקר מתיסן היה ספורטאי נורווגי, התחרה בהחלקה מהירה על הקרח וזכה 5 פעמים בתואר העולמי בקרב רב בשנים 1908–1914, בטרם נערכו אולימפיאדות החורף אתר היכל התהילה של ויסקונסין הביוגרפיה של בלייר מהאתר answers.com
סאאב 2000

סאאב 2000 הוא מטוס נוסעים בעל מנועי טורבו פרופ המסוגל לשייט במהירות של 665 קמ"ש (360 קשר) חברת סאאב החליטה לייצר את המטוס בדצמבר 1988 עקב דרישות רבות למטוס טורבו פרופ שמסוגל להגיע למהירות קרובות למהירות של מטוס סילון אך עם היתרונות של מנועי טורבו פרופ. הסאאב 2000 טס לראשונה ב-26 במרץ 1992 ונכנס לשירות בשנת 1994. מוטת הכנפיים של סאאב 2000 הייתה גדולה ב 15% מסאאב 340 וארוך יותר ב - 7.5 מטר ממנו כך שהיה ניתן להסיע בו 58 נוסעים. סאאב 2000 היה המטוס הראשון שהשתמש במנועי טורוב פרופ מסוג AE 2100 של חברת Rolls-Royce שלאחר מכן ייוצרו על ידי חברת Alison, המנוע נבנה במיוחד עד 6 להבים בכל מנוע כדי שיפעל בסל"ד נמוך יותר וכך יהייה שקט יותר. המנועים הורכבו רחוק יותר מגוף המטוס מאשר במטוס סאאב 340. נתוני המכירות של המטוס לא היו גבוהים. החברה הראשונה שהפעילה כמות גדולה של המטוס היא חברת קורסאייר, חברה אזורית שהייתה בבעלות חברת סוויסאייר. קורסאייר הזמינה 34 מטוסים והפעילה אותם עד שנת 2005. עקב דרישה נמוכה למטוס חברת סאאב הפסיקה את ייצורו בשנת 1999. עד שנת 2000, 58 מטוסים נשארו בשירות פעיל, הסיבה העיקרית לכך שהמטוס נכשל מבחינה מסחרית היא המטוסים החדשים שנבנו בעלי מנוע סילון כמו הבומברדייה CRJ והאמבראר ERJ 145, שסיפקו נתונים טובים יותר ונוחות טובה יותר לנוסע באותו המחיר. ביוני 2006, פקיסטן השלימה את הרכישה של 6 מטוסי סאאב 2000 המצוידים במכ"ם מתוצרת סאאב-אריקסון, אך עקב אילוצים קיבלו רק 5 שמתוכם ארבעה מצוידים במכ"ם. סאאב 2000 בעל 50–58 מקומות לטיסות מקומיות. סאאב 2000FI ייצור מיוחד לרשות התעופה היפנית לצורך בדיקות תקינות של המטוס, ייוצרו רק 2. סאאב 2000AEW&C מטוס המצויד במכ"ם ביון לצורך משימות מיוחדות. פקיסטן פקיסטן חיל האוויר של פקיסטן - 5 מטוסי סאאב 2000 שמתוכם 4 מטוסים המצוידים במכ"ם ביון. ב-10 ביולי 2002, טיסת קורסאייר 850 ביצעה נחיתת חירום בשדה התעופה Werneuchen ב- גרמניה, המטוס ניזוק באופן קשה לאחר שפגע בסוללת עפר שהייתה על המסלול. Lambert, Mark. Jane's All The World's Aircraft 1993–94. Coulsdon, UK:Jane's Data Division, 1993. ISBN 0 7106 1066 1. Taylor, Michael J. H. Brassey's World Aircraft & Systems Directory 1999/2000. London: Brassey's, 1999. ISBN 1 85753 245 7. חברת החרכה של סאאב Aerospace Technology תמונות מאתר Airliners
צ'ינואה אצ'בה

צ'ינואה אצ'בה (באנגלית: Chinua Achebe, שמו בלידה: Albert Chinụalụmọgụ Achebe;‏ 16 בנובמבר 1930 - 21 במרץ 2013) היה סופר, משורר, מרצה, ומסאי מניגריה, בן לקבוצה האתנית איגבו. הוא נחשב לאחד הסופרים החשובים בניגריה ובאפריקה ומכונה "אבי הספרות האפריקאית המודרנית". ספריו הכתובים באנגלית, תורגמו לשפות רבות ואף לעברית. אצ'בה הוא זוכה פרס מאן בוקר הבינלאומי לספרות לשנת 2007. אצ'בה נולד ב-1930 באוג'ידי שבדרום-מזרח ניגריה. מבחינה אתנית הוא משתייך לשבט איגבו. הוריו היו נוצרים מומרים פרוטסטנטים ואביו היה מורה ומטיף לנצרות, אך קרובי משפחה אחרים בילדותו המשיכו לקיים את הפולחן המסורתי של בני האיגבו. הוא למד אמנות באוניברסיטה של איבדן ועסק במשך תקופה קצרה בהוראה בבית ספר תיכון. עם סיום לימודיו באוניברסיטת איבדן, התמנה למפיק תוכניות רדיו של רשות השידור הניגרית בלגוס, השתלם ב-BBC ומילא תפקידים שונים ברשות השידור הניגרית. ב-1961 הוא נתמנה למנהל שידורי החוץ של רשות השידור הניגרית. אצ'בה כתב את יצירותיו באנגלית והוא החל לכתוב עוד בהיותו סטודנט. הוא החליט להיות סופר לאחר שקרא את הרומן "מיסטר ג'ונסון (אנ')" מאת ג'ויס קארי, בשל הצגת הדמויות הניגריות שלו כפראים או כמוקיונים. בשנת 1958 פורסם הרומן הראשון פרי עטו, "מפולת באומואופיה". הוא נחשב לספר הנקרא ביותר בתולדות הספרות האפריקאית המודרנית, והוא נלמד במערכות החינוך של מדינות רבות באפריקה. הספר עורר הדים בעולם כולו ותורגם לשפות רבות. רומנים נוספים שכתב היו "קץ השלווה" (1960), "חץ האלוהים" (1964), "איש העם" (1966) ו"הנמלים של סוואנה" (1987). בשנת 1967, בעקבות מלחמת האזרחים בניגריה, החל הסופר לתמוך בהפרדת ביאפרה מניגריה ובעצמאותה והפך למעין שגריר של ביאפרה בעולם. המדינה החדשה בביאפרה סבלה ממגפות ומרעב כתוצאה ממלחמת האזרחים ואצ'בה ניסה לעורר את העולם לעזור למדינה החדשה לשרוד. ב-1970 כבשה ניגריה את ביאפרה ואצ'בה ניסה בדרכים פוליטיות למנוע את הסיפוח. במהלך שנות השבעים, התגורר הסופר מספר שנים בארצות הברית וחזר לניגריה. בשנת 1975 באוניברסיטת מסצ'וסטס הוא עורר פולמוס פוליטי עולמי בעקבות הרצאה שהעביר אודות הגזענות בספרו של ג'וזף קונרד "לב המאפליה". בשנת 1988 התפרסמה ההרצאה בספר אסופת מאמרים ובשנת 2011 הכריז The Guardian של לונדון על הספר כאחד ממאה הספרים הלא-בדיוניים הגדולים שנכתבו אי-פעם. אצ'בה זכה ביותר מ-30 תוארי כבוד מאוניברסיטאות מכל העולם ובפרסים רבים, כמו כן הוא השפיע על סופרים ניגרים כמו צ'יממנדה נגוזי אדיצ'יה וקן סארו-ויווה. בשנותיו האחרונות הוא התגורר בארצות הברית וכיהן בשנים 2009–2013 כפרופסור ללימודי אפריקה באוניברסיטת בראון. מפולת באומואופיה, עם עובד, מאנגלית מרים זליקסון, 1965 איש העם, עם עובד, מאנגלית א"ד שפיר, 1969 הכל קורס, ספרי עליית הגג, מאנגלית אביעד שטיר, 2015 (תרגום חדש ל"מפולת באומואופיה") צ'ינואה אצ'בה, ברשת החברתית Goodreads על הספר איש העם באתר סימנייה ריאיון עם צ'ינואה אצ'בה על אחת הפואמות שכתב צ'ינואה אצ'בה, בוויקיפדיה האנגלית הודעת פטירה בניו יורק טיימס אריק גלסנר, על "הכל קורס", המדור לספרות ב"7 לילות" של "ידיעות אחרונות", 3 באפריל 2015 צ'ינואה אצ'בה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) צ'ינוא אצ'בה (1930-), דף שער בספרייה הלאומית http://www.brimtime.com/2013/03/professor-chinua-achebe-is-dead.html פרס מאן בוקר לספרות לשנת 2007 http://www.newyorker.com/arts/critics/books/2008/05/26/080526crbo_books_franklin Chinua Achebe of Bard College שם ההרצאה: An Image of Africa: Racism in Conrad's Heart of Darkness" שם אסופת המאמרים: Hopes and Impediments: Selected Essays, 1965-1987