ממלכת גרמניה

ממלכת גרמניה או הממלכה הגרמנית (בלטינית: regnum Teutonicorum "ממלכת הגרמנים", בלטינית: regnum Teutonicum "ממלכה גרמנית", בלטינית: regnum Alamanie "ממלכת גרמניה") הייתה הממלכה המזרח פרנקית דוברת ברובה גרמנית, אשר נוצרה על ידי חוזה ורדן בשנת 843, ובמיוחד לאחר שהממלכה עברה ממלכי הפרנקים לשושלת האוטונית הסקסונית בשנת 919. המלך נבחר, בתחילה על ידי שליטי דוכסויות הגזע, שבדרך כלל בחרו באחד מביניהם. לאחר 962, כאשר אוטו הראשון הוכתר לקיסר, מזרח פרנקיה היוותה את עיקר האימפריה הרומית הקדושה, שכללה גם את ממלכת איטליה ולאחר 1032, גם את ממלכת בורגונדי. כמו אנגליה של ימי הביניים וצרפת של ימי הביניים, גרמניה של ימי הביניים התגבשה מאיחוד של שבטים, אומות או מדינות קטנות יותר בשיא ימי הביניים. המונח rex teutonicorum ("מלך הגרמנים") נכנס לשימוש לראשונה באיטליה בסביבות שנת 1000. הוא זכה לפופולריות במהלך שלטונו של האפיפיור גרגוריוס השביעי במהלך מאבק האינווסטיטורה (סוף המאה ה-11), אולי כפולמוס. כלי נגד הקיסר היינריך הרביעי. במאה ה-12, כדי להדגיש את האופי הקיסרי והטרנס-לאומי של תפקידם, החלו הקיסרים להשתמש בתואר רקס רומנורום (מלך הרומאים) בבחירתם. הארכיבישוף של מיינץ היה ארכי-קנצלר גרמניה בעצמו, שכן עמיתיו הארכיבישוף של קלן והארכיבישוף של טריר היו, בהתאמה, ארכי-קנצלר איטליה ובורגונדיה. תארים אלו המשיכו להיות בשימוש עד סוף האימפריה, אך רק הקנצלריה הגרמנית הייתה קיימת בפועל. כינוי מובהק לגרמניה, איטליה ובורגונדיה, שבאופן מסורתי היו להן בתי משפט, חוקים וממשלות משלהן, ירד בהדרגה משימוש כאשר השפעת המלך/הקיסר מחוץ לגרמניה דעכה והממלכה הגרמנית זכתה לזיהוי עם האימפריה הרומית הקדושה. שלטון המלכים תוארך מהיום שבו נבחר שליט למלך (פיליפ משוואביה, רודולף מהבסבורג) או שהוכתר למלך (אוטו הרביעי, היינריך השביעי, לודוויג הרביעי, קרל הרביעי). יום הבחירות הפך לתאריך תחילת השלטון לצמיתות עם בחירתו של זיגיסמונד. לאורך ימי הביניים, מלך גרמניה היה ידוע כ"מלך הרומאים" מאז בחירתו למלך ועד שהאפיפיור הכתיר אותו לקיסר ברומא. החלוקה המשולשת של האימפריה הקרולינגית שבוצעה על ידי חוזה ורדן אותגרה בשלב מוקדם מאוד עם מותו של הקיסר לותאר הראשון ב-855. הוא חילק את ממלכתו של פרנקיה התיכונה בין שלושת בניו ומיד הצפונית מבין שלוש הנחלות, לותרינגיה, הפכה להיות שנויה במחלוקת בין מלכי פרנקיה המערבית ופרנקיה המזרחית. המלחמה על לותרינגיה נמשכה עד 925. לותר השני מלותרינגיה מת בשנת 869 וחוזה מרסן משנת 870 חילק את ממלכתו בין מזרח ומערב פרנקיה, אך הריבונים המערב פרנקים ויתרו על חלקם החוקי למזרח פרנקיה על ידי הסכם ריבמון בשנת 880. הסכם ריבמון קבע את הגבול בין צרפת לגרמניה עד המאה ה-14. האצולה הלותרינגית ניסתה לשמר את עצמאותה של השלטון המזרחי או המערב פרנקי על ידי החלפת נאמנות כרצונה עם מותו של המלך לודוויג הילד בשנת 911, אך בשנת 925 נמסרה לותרינגיה לבסוף למזרח פרנקיה על ידי ראול, מלך צרפת ולאחר מכן הוקמה דוכסות לורן בתוך הממלכה הפרנקית המזרחית. לודוויג הגרמני היה ידוע בזמנו בשם "Rex Germaniae" (מלך גרמניה) שכן אחיו כונה מלך גאליה. זה נועד להבחין בין החלקים השונים של ממלכה פרנקית יחידה תאורטית, אם כי לא ידוע אם זה נועד להצביע על משהו נוסף. מזרח פרנקיה חולקה בעצמה לשלושה חלקים במותו של לודוויג הגרמני (875). המכונה באופן מסורתי "סקסוניה", "בוואריה" ו"שוואביה" (או "אלמניה"), ממלכות אלו נשלטו על ידי שלושת בניו של לואי בשיתוף פעולה ואוחדו מחדש על ידי קרל השמן בשנת 882. הבדלים אזוריים היו קיימים בין העמים באזורים השונים של הממלכה, וכל אזור יכול להיות מתואר בקלות על ידי בני זמננו כטריטוריה שלטונית, אם כי כל אחד בוודאי לא היה ממלכה משלו. השפה הגרמאנית המשותפת ומסורת השלטון המשותף משנת 843 שמרו על קשרים פוליטיים בין יחידות השלטון השונות ומנעו מהממלכה להתפרק לאחר מותו של קרל השמן. עבודתו של לודוויג הגרמני לשמור על ממלכתו ולתת לה ממשלה מלכותית חזקה גם הובילה דרך ארוכה ליצירת מזרח פרנקיה (כלומר מדינה גרמנית). בתוך פרנקיה המזרחית היו דוכסויות גדולות, שנקראו לפעמים ממלכות (regna) על שם מעמדן הקודם, שהייתה להן רמה מסוימת של סולידריות פנימית. הראשונות ביניהם היו סקסוניה ובוואריה, שנכבשו על ידי קרל הגדול. בהיסטוריוגרפיה הגרמנית הם נקראים jüngere Stammesherzogtümer, או "דוכסויות הגזע הצעירים", חמש "דוכסויות הגזע הצעירות" המקובלות של האימפריה הרומית הקדושה הן סקסוניה, בוואריה, פרנקוניה, שוואביה ולותרינגיה. תורינגיה, אף שהיא אחת מ"דוכסויות הגזע הישנות", אינה נספרת בין דוכסויות הגזע הצעירות מכיוון שנבלעה בסקסוניה בשנת 908, לפני ייסוד האימפריה הרומית הקדושה. המונח המקובל "צעיר" משמש להבדיל אותם מהדוכסויות (המתועדות בצורה גרועה) תחת המלכים המרובינגים.Herwig Wolfram (1971) הכחיש כל הבחנה אמיתית בין דוכסויות גזע ישנות לצעירות יותר, או בין דוכסות גזע של גרמניה ונסיכויות טריטוריאליות דומות בחלקים אחרים של האימפריה הקרולינגית: אני מנסה להפריך את כל הדוקטרינה המקודשת של ההבדל בין ראשיתן של דוכסות הגזע המערבית-פרנקית, "הצרפתית", principautés territoriales, והמזרח-פרנקית, "הגרמנית"... אין ספק, שמותיהם כבר הופיעו במהלך נדידת העמים. עם זאת, המבנים המוסדיים והביולוגיים הפוליטיים שלהם השתנו לא פעם באופן יסודי. יתר על כן, הפרכתי את ההבדל הבסיסי בין מה שנקרא älteres Stammesfürstentum [נסיכות השבט הוותיקה] לבין jüngeres Stammesfürstentum [נסיכות השבט הצעירה יותר], שכן אני מחשיב את הדוכסות שלפני ואחרי קרל הגדול שהן בעצם אותו מוסד פרנקי... היה ויכוח בהיסטוריוגרפיה הגרמנית המודרנית על המובן שבו הדוכסויות הללו היו "שבטיות", כמו בעם שחולק מוצא משותף ("גזע"), נשלט כקבוצה לאורך תקופות זמן ארוכות, חולק תחושה שבטית של סולידריות, מנהגים משותפים וכו' בהקשר של הלאומיות הגרמנית המודרנית, גרד טלנבך (1939) הדגיש את תפקיד הפיאודליזם, הן של המלכים בגיבוש הממלכה הגרמנית והן של הדוכסים בהקמת דוכסויות הגזע, נגד מרטין לינצל וולטר שלזינגר, אשר הדגיש את תפקידם של ה"גזעים" או ה"שבטים" הבודדים (Stämme). ניתן לטעון את קיומו של כינוי עצמי "שבטי" בקרב הסקסונים והבווארים במאות ה-10 וה-12, בהתאמה, אם כי ייתכן שהם היו קיימים הרבה קודם לכן. לאחר מותו של הקרולינגי האחרון, לודוויג הילד, בשנת 911, דוכסויות הגזע הכירו באחדות הממלכה. הדוכסים התאספו ובחרו בקונראד הראשון להיות המלך שלהם. לפי התזה של טלנבך, הדוכסים הקימו את הדוכסויות בתקופת שלטונו של קונרד. אף דוכס לא ניסה להקים ממלכה עצמאית. גם לאחר מותו של קונרד בשנת 918, כאשר בחירתו של היינריך הצייד הייתה שנויה במחלוקת, יריבו, ארנולף, דוכס בוואריה, לא הקים ממלכה נפרדת אלא תבע את כל הממלכה, לפני שנאלץ על ידי היינריך להיכנע לסמכות המלכותית. ייתכן שהיינריך אף פרסם חוק הקובע שהממלכה תתאחד לאחר מכן. ארנולף המשיך לשלוט בה כמו מלך גם לאחר הכנעתו, אך לאחר מותו בשנת 937 היא הובאה במהירות לשליטת הממלכה על ידי בנו של היינריך אוטו הגדול. האוטונים פעלו לשימור הדוכסויות כנציגי הכתר, אך בתקופת שלטונו של היינריך הרביעי הדוכסים הפכו אותם לתורשתיים מבחינה תפקודית. החלוקה המזרחית של חוזה ורדן נקראה regnum Francorum Orientalium או Francia Orientalis: ממלכת הפרנקים המזרחיים או פשוט מזרח פרנקיה. זה כלל את החצי המזרחי של המחוז המרובינגי הישן Austrasiorum. "הפרנקים המזרחיים" (או האוסטראסים) עצמם היו תושבי פרנקוניה, אשר יושבו על ידי הפרנקים. העמים האחרים של פרנקיה המזרחית היו סקסונים, פריזים, תורינגים ודומיהם, המכונה Teutonici (או גרמנים) ולעיתים כפרנקים שכן זהויות אתניות השתנו במהלך המאה התשיעית. ערך ב-Annales Iuvavenses (או זלצבורג אנאלס) לשנת 919, אשר שרד רק בעותק מהמאה ה-12, מתעד כי Baiuarii sponte se reddiderunt Arnolfo duci et regnare ei fecerunt in regno teutonicorum, "ארנולף, כלומר ארנולף, דוכס בוואריה, נבחר למלוך בממלכת הגרמנים". היסטוריונים חלוקים בשאלה האם הטקסט הזה הוא מה שנכתב במקור האבוד; גם בסוגיה הרחבה יותר האם הרעיון של הממלכה כגרמנית, ולא פרנקית, הוא מהמאה העשירית או ה-11; אך הרעיון של הממלכה כ"גרמנית" מבוסס היטב עד סוף המאה ה-11. במאה העשירית, סופרים גרמנים כבר נטו להשתמש במונחים מתוקנים כמו "פרנסיה וסקסוניה" או "ארץ הטבטונים". כל הבחנה מוצקה בין ממלכות מזרח פרנקיה וגרמניה היא במידה מסוימת תוצר של הבחנה בדיעבד מאוחרת יותר. אי אפשר לבסס את ההבחנה הזו על מקורות ראשוניים, מכיוון שמזרח פרנקיה נשארה בשימוש הרבה אחרי שממלכת גרמניה נכנסה לשימוש. ההיסטוריון הקיסרי מהמאה ה-12 אוטו פון פרייסינג (Otto von Freising) דיווח כי בחירתו של הנרי העוף נחשבה כמציינת את תחילתה של הממלכה, אם כי אוטו עצמו לא הסכים לכך. לכן: מנקודה זו יש המחשיבים ממלכה של הגרמנים כמחליפה את זו של הפרנקים. מכאן, הם אומרים שהאפיפיור לאו בגזירות האפיפיורים, כינה את בנו של היינריך, אוטו, המלך הראשון של הגרמנים. נאמר כי היינריך סירב, לכבוד שהעניק לו האפיפיור. אבל נדמה לי שממלכת הגרמנים - שהיום, כפי שאנו רואים, מחזיקה ברומא - היא חלק מממלכת הפרנקים. שכן, כפי שברור לחלוטין במה שקודם, בתקופתו של קרל הגדול כללו גבולות ממלכת הפרנקים את כל גאליה וכל גרמניה, מהריין ועד איליריקום. כשהממלכה חולקה בין בני בנו, חלק אחד נקרא מזרחי, השני מערבי, אך שניהם יחד נקראו ממלכת הפרנקים. אז בחלק המזרחי, הנקרא ממלכת הגרמנים, היינריך היה הראשון מגזע הסקסונים שהצליח לעלות על כס המלוכה כאשר הקו של קרל נכחד... [דונו בפרנקים המערביים] ... בנו של היינריך אוטו, מכיוון שהחזיר למזרח פרנקים הגרמנים את האימפריה שנגזלה על ידי הלומברדים, נקרא המלך הראשון של הגרמנים - אולי לא בגלל שהוא היה המלך הראשון שמלך בקרב הגרמנים. כאן ובמקומות אחרים מבחין אוטו בין המלך הגרמני הראשון (היינריך הראשון) לבין המלך הגרמני הראשון שהחזיק בשלטון הקיסרי (אוטו הראשון). הנרי השני (1002–1024) היה הראשון שנקרא "מלך הגרמנים" (rex Teutonicorum). נראה שהאוטונים אימצו את השימוש בתווית ה"טבטונית" שכן היא עזרה להם להתמודד עם מבקרים ששאלו כיצד האוטונים, שלא היו קרולינגים ולא פרנקים, יכולים לשלוט באופן לגיטימי. האוטונים, בכך שכינו את עצמם מלכים "גרמנים", הציגו את עצמם במקום זאת כשליטים של כל העמים מצפון לאלפים וממזרח לנהר הריין. "ממלכה גרמנית" זו נחשבה מאוחר יותר כחלק משנה של האימפריה לצד איטליה, בורגונדי ובוהמיה. בשלהי המאה ה-11 המונח "ממלכת הגרמנים" (Regnum Teutonicorum) נוצל בצורה חיובית יותר בגרמניה בשל תחושת הזהות הלאומית הגוברת; עד המאה ה-12, ההיסטוריון הגרמני אוטו מפרייזינג נאלץ להסביר שפרנקיה המזרחית "נקראת כעת ממלכת הגרמנים". בשנת 1028, לאחר הכתרתו לקיסר בשנת 1027, הכתיר קונרד השני את בנו, היינריך השלישי, למלך על ידי הנסיכים הבוחרים. כאשר, בשנת 1035, קונרד ניסה להדיח את אדאלברו, דוכס קרינתיה, היינריך, פעל בעצת המורה שלו, אגילברט, בישוף פרייסינג, וסירב לאפשר זאת, שכן אדאלברו היה וסאל של המלך, לא הקיסר. השליטים הגרמנים, לאחר שבחרו כחוק היינריך, לא יכירו בהדחה אלא אם כן גם מלכם עשה זאת. לאחר מחאות נזעמות רבות, קונרד כרע לבסוף ברך לפני בנו והתחנן להסכמתו הרצויה, שניתנה לבסוף. עם זאת, קונרד השני השתמש בתואר הפשוט "מלך" או לפעמים "מלך הפרנקים והלומברדים" לפני ההכתרה הקיסרית, בעוד בנו היינריך השלישי הציג את התואר "מלך הרומאים" לפני ההכתרה הקיסרית. נכדו היינריך הרביעי השתמש הן ב"מלך הפרנקים והלומברדים" והן במלך הרומאים לפני ההכתרה הקיסרית. החל מסוף המאה ה-11, במהלך מאבק האינווסטיטורה, החלה הקוריה הרומאית להשתמש במונח regnum teutonicorum כדי להתייחס לממלכתו של היינריך הרביעי במאמץ לצמצם אותו לרמתם של מלכי אירופה האחרים, בזמן שהוא עצמו התחיל להשתמש בתואר רקס רומנורום או מלך הרומאים כדי להדגיש את זכותו האלוהית לאימפריום רומנום. תואר זה הועסק לרוב על ידי המלכים הגרמנים עצמם, אף על פי שהם המשיכו להשתמש בתארים "טבטונים" כשהיה צורך דיפלומטי, כגון מכתבו של פרידריך ברברוסה המתייחס לקבלת ה-Coronam Theutonici regni (כתר הממלכה הגרמנית). מלכים זרים ואנשי דת המשיכו להתייחס ל- regnum Alemanniae ו- règne או ל-royaume d'Allemagne. המונחים אימפריום / אימפרטור או אימפריה / קיסר הופיעו לעיתים קרובות עבור הממלכה הגרמנית ושליטיה, מה שמעיד על הכרה במעמדם הקיסרי. עם זאת מקורות זרים שילבו את התארים הקיסריים עם "טבטוני" ו"אלמני" המתייחסים להכחשה של הרומניטה או השלטון האוניברסלי שלהם. המונח regnum Germaniae מתחיל להופיע אפילו במקורות גרמניים בתחילת המאה ה-14. במהלך חגיגות הקנוניזציה של קרל הגדול בדצמבר 1165 ובינואר 1166, כינה פרידריך ברברוסה את אאכן גם "ראשה ומושב הממלכה הגרמנית". כשהאפיפיור גרגוריוס השביעי החל להשתמש במונח Regnum Teutonicorum, הרעיון של "ממלכה טריטוריאלית מובחנת" הנפרדת מממלכת איטליה כבר הוכר באופן נרחב משני צידי האלפים, וישות זו נתפסה לפחות מבחינה חיצונית כ"גרמנית" בטבעה. גם סופרים בני זמננו המייצגים שליטים וסאלים גרמנים שונים אימצו את המינוח הזה בהשפעת האפיפיור. בקונקורדט וורמס האפיפיורי-קיסרי משנת 1122, ששם קץ למאבק האינווסטיטורה, סמכותו של הקיסר לגבי משרדי הכנסייה ב"ממלכה גרמנית" זו צוינה מבחינה חוקית מסמכותו ב"חלקים אחרים של האימפריה". הממשל הקיסרי אכן אימץ את התארים ה"גרמניים", אם כי באופן לא עקבי. האפיפיור גרגוריוס השביעי החל להשתמש במונח Regnum Teutonicorum עוד לפני הסכסוך שלו עם היינריך הרביעי. הוא הצליח מאוד לעודד את תומכיו הגרמנים כמו ברטולד מריכנאו או ברנולד מסנט בלאזיין להשתמש במונחים "Regnum Teutonicorum" או "Teutonicae partes". לפני מלחמות האזרחים של היינריך הרביעי ומכתביו של האפיפיור גרגוריוס השביעי הפונים לעם הגרמני בכללותו, נאמנויות הגרמנים התמקדו בעיקר באזורים מקומיים כמו בוואריה, שוואביה, פרנקוניה, לותרינגיה עילית או תחתית, מזרח או מערב סקסוניה. רק מאמצע שנות ה-70 של המאה ה-11 החלה מודעות פוליטית משותפת ל"ממלכה גרמנית" כיחידה אחת של נאמנות פוליטית. במאה ה-13 המונח Regnum Teutonicorum החל להיות מוחלף בגרמניה ב-Regnum Alemanniae הדומה, אולי בשל השפעה צרפתית או אפיפיורית, או לחלופין בשל בסיס הכוח של קיסרי הוהנשטאופן בדוכסות שוואביה, הידועה גם בשם Alamannia. הקיסר פרידריך השני אף הכריז על בנו היינריך השביעי בתור Rex Alemannie (מלך גרמניה), שישלוט בגרמניה תחתיו בזמן שהוא ישלוט בשאר האימפריה. הקייזרכרוניק מתאר במפורש את היינריך כבעל שלטון של ממלכה גרמנית נפרדת (siniu Tiuschen riche) תחת האימפריה. יורשו של היינריך, קונראד הרביעי, נקרא גם המלך המיועד של גרמניה (rex Theutonie designatus) על ידי סופר בן זמנו. הרוזן פלטינט של הריין הוסמך משפטית לשפוט בענייני הנסיכים אם המלך יעזוב את גרמניה ("von teutchem lande"). ב-Sachsenspiegel ו-Schwabenspiegel של החוק הגרמני של ימי הביניים, הנסיכים הווסאלים נדרשו רק לספק שירות לאימפריה ולהשתתף בחצר המלוכה בארצות הגרמניות; פרידריך השני או ממשיכי דרכו לא יכלו לקרוא לאדונים הגרמנים לבוהמיה, לאיטליה או לתחומים אחרים שלהם. החקיקה המלכותית והקיסרית היו לפעמים מחייבות ספציפית רק בגבולות גרמניה, למעט שאר האימפריה. סופרים גרמנים לאחר תקופת שטאופן השתמשו בגרסאות של המונח "Regnum Alemanniae" כדי לציין את הישג ידם המוחלש של הקיסרים שכעת הסתפקו בעיקר בעניינים גרמניים. האנטי-מלך היינריך ראספ תיאר את עצמו גם כ"מלך גרמניה ונסיך הרומאים". היו גם התייחסויות מפוזרות לקהילה פוליטית של "גרמנים" למעט שאר האימפריה. לדוגמה, בשנת 1349, פגש קרל הרביעי את האצילים והבורגנים של "regnum Alamannie", בשנת 1355 הוא זימן את האלקטורים והבורגנים "in regno Alemannie". עם זאת, נטייה זו להתייחס למדיניות "גרמנית" לאחר קריסת אימפריית הונשטאופן לא התפתחה עוד בתקופה שלאחר מכן. המונח "regnum" שימש לפעמים כדי להתייחס לישות פוליטית מובהקת בתוך "imperium", אבל לפעמים הם שימשו לסירוגין, ולפעמים הם שולבו בביטויים כמו "Regnum Romanorum". בשפה הגרמנית היה הנפוץ ביותר פשוט להשתמש במונח "ארצות גרמניה" ולא "ממלכה". בשנת 1349 מינה קרל הרביעי (מלך הרומאים) את בנו של דוכס בראבנט למשול בשמו "בממלכת הרומאים שלנו ברחבי גרמניה או תאוטוניה". היו הצעות עקשניות, כולל אחת שלטענת תלמי מלוקה נדונה בין האפיפיור ניקולאוס השלישי ורודולף הראשון, ליצור ממלכה גרמנית תורשתית עצמאית מהאימפריה הרומית הקדושה. רעיון זה נתקל באימה בגרמניה. כאשר נבחר רודולף הראשון, ההתקשרות הרגשית שהייתה לעם הגרמני עם הכבוד העילאי של התואר הרומי האוניברסלי התבססה כל כך חזק, עד שלא היה מקובל להפריד את המלכות הגרמנית ממנה. היה חוסר רצון עז של הקיסרים להשתמש בתארים "גרמניים" בשל התקשרות חזקה לסמליות הרומית, ונראה היה שנמנע מכך באופן פעיל. הפניות לתארים "גרמניים" היו פחות נדירים אך עדיין לא שכיחים בקרב וסאלים וכרוניקנים. משנת 1250 ואילך, הקשר בין "גרמנים" לאימפריה בכללותה התחזק. מכיוון שהמלכים הגרמנים שלאחר בית הוהנשטאופן היו חלשים מכדי להבטיח הכתרה כקיסר, סופרים גרמנים חששו מכך שגרמניה מאבדת את היוקרה של המעמד הקיסרי. חוסר ריכוז הכוח בשליט או אזור אחד גם הפך את המלוכה לאטרקטיבית יותר עבור כל הגרמנים. אלה הובילו ליותר עניין בחיבור הזהות הגרמנית ליורשי רומא הקיסרית (Translatio Imperii), בזכות כוחם הצבאי כמגיני הנצרות. במקביל, החלפת הלטינית בגרמנית במסמכים רשמיים ביססה את האופי הגרמני של האימפריה בכללותה. בשנת 1474 הופיע המונח "האימפריה הרומית הקדושה של האומה הגרמנית", והוא הפך נפוץ יותר לאחר 1512. עם זאת, גם לאחר 1560, רק 1 מתוך 9 מסמכים רשמיים מזכירים את "גרמניה", ורובם השמיטו גם את השאר וקראו לה פשוט "האימפריה". בשנת 1544 פורסמה הקוסמוגרפיה (Sebastian Münster), שהשתמשה ב"גרמניה" (Teütschland) כשם נרדף לאימפריה כולה. יוהאן יעקב מוסר השתמש גם ב"גרמנית" כמילה נרדפת ל"אימפריאלית". ההגדרה המבולבלת הזו של "גרמנית" כללה אפילו כאלו שאינם דוברי גרמנית. בשנת 1508, מקסימיליאן הראשון, באישור האפיפיור, אימץ את התואר "הקיסר הנבחר" (Dei gratia Romanorum imperator electus semper augustus). השליטים הבאים אימצו את התואר הזה לאחר הכתרתם למלכים. במקביל, התחדש המנהג להיבחר ליורש העצר כמלך הרומאים בחייו של הקיסר. מסיבה זו, התואר "מלך הרומאים" (rex Romanorum) שימש למשמעות של יורש העצר, היורש שנבחר בעוד הקיסר היה בחיים. לאחר ההתיישבות הרפורמית והרפורמה האימפריאלית, החלק הגרמני של האימפריה הרומית הקדושה חולק לרייכסקרייז (חוגים אימפריאליים), אשר למעשה הגדיר את גרמניה מול שטחים אימפריאליים מחוץ למעגלים הקיסריים: איטליה האימפריאלית, הממלכה הבוהמית והקונפדרציה השווייצרית הישנה. ברנדן סימס כינה את החוגים האימפריאליים כ"מערכת ביטחון גרמנית קולקטיבית עוברית" ו"כלי פוטנציאלי לאחדות לאומית נגד זרים". עם זאת, יש מעט התייחסויות יחסית לממלכה גרמנית נבדלת מהאימפריה הרומית הקדושה. מדיה וקבצים בנושא ממלכת גרמניה בוויקישיתוף Müller-Mertens 1999, p. 265. Len Scales (26 באפריל 2012). The Shaping of German Identity: Authority and Crisis, 1245-1414. Cambridge University Press. p. 179. ISBN 978-0-521-57333-7. נבדק ב-3 באפריל 2013. {{cite book}}: (עזרה) Reynolds, Kingdoms and Communities, pp. 290–91. glossed as "more recent tribal duchies" in Patrick J. Geary, Phantoms of Remembrance: Memory and Oblivion at the End of the First Millennium (Princeont, NJ: Princeton University Press, 1994), p. 44. Len Scales (2012). The Shaping of German Identity: Authority and Crisis, 1245-1414. Cambridge: Cambridge University Press. pp. 158–159. Averkorn 2001, p. 187. Len Scales (2012). The Shaping of German Identity: Authority and Crisis, 1245-1414. Cambridge: Cambridge University Press. pp. 160–162, 165–169. Len Scales (2012). The Shaping of German Identity: Authority and Crisis, 1245-1414. Cambridge: Cambridge University Press. pp. 185–188.