הגטו החדש

הגטו החדש (בגרמנית: Das neue Ghetto) הוא מחזה בארבע מערכות, פרי עטו של בנימין זאב הרצל אז עיתונאי ומחזאי וינאי, ולימים מייסד הציונות המדינית. המחזה הפוליטי הראשון של הרצל נכתב במשך 17 יום בלבד, מ-21 באוקטובר עד 8 בנובמבר 1894. מחשש לתגובות למחזה כתב הרצל את המחזה תחת שם העט "אלברט שנאבל". המחזה תורגם לעברית על ידי ראובן בריינין עוד בסוף המאה ה-19. בשנות ה-1890 היה תאודור הרצל שרוי במשבר אישי חמור: תקוותיו האישיות והקולקטיביות להתבוללות וקבלה של היהודים בחברה האירופאית נכזבו; התעצמותה של האנטישמיות, שנראתה לו קודם כשריד מן העבר שיעלם עם הזמן, הובילו אותו להכרה כי מדובר באידאולוגיה מודרנית וחיונית. המתח הפנימי שלו, בין תיעוב כלפי היהודים ושנאה עצמית לבין תחושת הזדהות והתקוממות על מנת חלקם, הלך והחמיר, והוא דש בפתרונות קיצוניים לשאלה היהודית, כמו התנצרות המונית. על רקע זה נכתב המחזה. הרצל כתב את המחזה במשך "שלושה שבועות־אושר של להט ועבודה, דמעות וצחוק עד טירוף". בתחילה קרא לו "הגטו", אולם אחר כך שינה את שמו ל"הגטו החדש". הוא הקדיש אותו "בידידות לבבית" למקס נורדאו. המחזה הוא מלודרמה שמתרחשת בווינה בשנת 1893, ובמרכזהּ עומד פרקליט בשם יעקב סמואל, יהודי מתבולל הנחוש לצאת מן הגטו החברתי שנכפה על יהודי המערב. יעקב נישא להרמינה הלמן, "נסיכה" יהודיה, בלונדינית מפונקת, בת למשפחה עשירה, אשר אינה מבינה לליבו של בעלה. יעקב אינו רגיל בחברת יהודים. גיסו החדש הוא פריץ ריינברג, סוחר מניות יהודי, שהופעתו אינה "יהודית" טיפוסית. סוכן בורסה יהודי נוסף הוא עמנואל וסרשטיין, שאינו מסוגל ואינו מנסה להיפטר ממחוות גופניות "יהודיות" ומשרידיה של לשון יהודית-גרמנית לא תקנית. יעקב חש אי-נוחות בחברתו, כמו גם בחברתו של קצין פרשים ("שר הפרשים") בעל השם האצילי הברון פון-שראם, שבהמשך מתברר כי שנים קודם לכן הזמין את יעקב לדו-קרב בשל מריבה טיפשית, אך מכיוון שאביו של יעקב היה חולה באותו זמן, סירב יעקב להזמנה והתנצל, ולפי כללי משחק זה הוקע כפחדן. יעקב נכשל בניסיונו לצאת מן הגטו החברתי של יהודי המערב. חברו הנוצרי הטוב ביותר, פרנץ וורצלכנר, אדם הגון וישר, מודיע לו בצער רב כי הוא אינו יכול להמשיך ולקיים את ידידותם, שכן בכוונתו לפנות לקריירה פוליטית, ועל כן אינו יכול להיחשב כחברם של היהודים, שבהם מוקף יעקב מאז נישואיו. דמויות נוספות במחזה הן הרב פרידהיימר והרופא ד"ר ביכלר, שהמיר את דתו. פון-שראם הוא בעליו של מכרה פחם שבו מועסקים כורים בתנאים לא אנושיים ויעקב נרתם לסייע להם בחינם. הוא מעודד אותם לפתוח בשביתה, אך כעבור שלושה שבועות הם שבים לעבודה וכעבור שבוע מתרחש אסון: המכרה קורס וקורסות גם מניותיו. אירוע זה מרושש את פון-שראם ואת ריינברג, שהיה מעורב בתרגיל ספקולטיבי של הנפקת המכרה בבורסה, אך מעשיר את וסרשטיין, שמכר את מניותיו בשיאן. פון-שראם מגיע לפגוש את ריינברג שותפו, אך לריינברג אין אומץ לפגוש אותו, והוא מבקש מיעקב שיעשה זאת במקומו. פון-שראם מאשים את יעקב בהסתת הפועלים לשביתה, שגרמה לטענתו לאסון, בשל אי אחזקת המכרה במשך מספר שבועות. הוא אף מאשים את יעקב ב"קנוניה יהודית" שתוכננה עם ריינברג. פון-שראם שומע מיעקב הסבר מקיף על המשגים והעוולות להן הוא אחראי כבעל מכרה הפחם: מצד אחד הוא מעלה את ערך הנכס ללא צידוק ריאלי כדי למקסם את רווחי ההון הספקולטיבי בבורסה, ומצד שני הוא לא דואג לשיפור תנאי העבודה במכרה, דבר המוביל לתאונה בה נספים כמה פועלים. יעקב מכיר את הנושא מקרוב מכיוון שהוא הסכים לשמש כעורך הדין של חברת מניות של יהודים המעורבת בעסקה. כשיעקב מסיים להטיח בפון-שראם את האמת, מכנה בעל המכרה את יעקב וגיסו "אספסוף יהודוני". בתגובה לעלבון האנטישמי, סוטר יעקב על לחיו בפניו של פון-שראם ומגרש אותו מביתו. במצב זה נאלץ האציל לשמור על כבודו והוא קורא ליעקב לדו-קרב. יעקב מסרב לנהוג באופן המצופה מיהודי ונענה להזמנה. בדו-קרב נפצע יעקב אנושות, וכשהוא גוסס הוא אומר בקול חלש: "יהודים, אחי, יבוא יום ויניחו לכם לחיות – כאשר תדעו כיצד למות". בקול רעם ובכוחותיו האחרונים הוא אומר: "אני רוצה החוצה! החוצה מהגטו!". כל אחת מהדמויות במחזה מסמלת טיפוס חברתי מסוים, בדרך כלל באמצעות צמדי ניגודים: יעקב מייצג את היהודי הישר ובעל הכבוד העצמי, בעוד שכל עולמה של אשתו נסוב סביב התגנדרות. דמותה מבוססת בעיקר על רעייתו של הרצל, ג'ולי. ריינברג הוא יהודי בורגני אופייני, שכל עולמו נסוב סביב הכסף, ומבקש להיראות כיהודי "מתורבת", בעוד שווסרשטיין הוא יהודי מזרח-אירופי אופייני, המודע למקומו של היהודי בעולם. צמד דמויות מסמל שני פתרונות דתיים ל"בעיה היהודית". דמותו של הרב פרידהיימר מייצגת את הכוחות הדתיים ביהדות, השואפים לבצר את חומות הגטו, ומנגד ד"ר ביכלר שהמיר את דתו. יש גם צמד דמויות של נוכרים: החבר פרנץ, אדם הגון שנאלץ להתרחק מיעקב מחשש האנטישמים, ומייצג את בגידת החוגים הליברליים בציבור היהודי; ופון-שראם, האציל האנטישמי, המנהל חיי הוללות במחיר הפקרת חייהם של בני מעמד הפועלים. הרצל מתאר במחזה את דמות הצעיר היהודי שנמצא במתח האמנציפטורי המובהק - הוא אדם אמנותי ועדין-נפש הרוצה להתקבל בחברה הנוצרית בזכות עצמו, אך אינו יכול לחמוק מהזיהוי של היהודים כספסרים מעוררי שאט-נפש, ויתרה מזאת, גם לא יכול לתרץ בפני עצמו שהדעות הקדומות כלפיו נובעות רק מצרות-עין חשוכה: המשפחה שהוא נושא את בתה היא ייצוג נאמן של סטריאוטיפ היהודי הנובוריש, וגם הוא נשאב לתוך עסקאותיהם המפוקפקות, אך במטרה ברורה להתמודד עם הבעיה החברתית כלכלית המאפיינת את התקופה: הפערים העצומים בין ספסרי הבורסה לבין פועלי מכרות הפחם העובדים שעות ארוכות בתנאים גרועים ובסכנת חיים, תמורת שכר זעום. נושאים אלו - השאלות החברתיות לנוכח התיעוש, תפקידו של ההון בכלל והבורסה בפרט וכדומה - יתפסו מקום מרכזי בהגותו הציונית של הרצל, כפי שניתן לראות בפירוש גם ביומנו וגם בספריו 'מדינת היהודים' (1896) ו'אלטנוילנד' (1902). במסעו אחר חירות פנימית וכבוד עצמי הוא נקרע בין האמונה הליברלית בכך שבני-האדם שווים ושכל האפליות תתבטלנה עם התפשטות הקדמה, לבין המציאות החברתית הגוזרת עליו כליאה בגטו חברתי-מעמדי גם לאחר ביטול הגטו הממשי. מותו של יעקב סמואל נועד להעביר מסר של שמירה על הכבוד היהודי ואזהרה כי מצבם של יהודי המערב הוא ללא נשוא. ארתור שניצלר, אחד מחבריו הקרובים של הרצל, אשר היה האדם היחידי שקרא את המחזה, הסכים לבקשתו של הרצל לנסות להעלות את המחזה על בימת התיאטרון. שניצלר פנה לשישה תיאטראות בווינה, בברלין ובפראג; בכל תיאטרון הוא זכה לתשובה שלילית. המנהלים היהודים זועזעו מעזות-הפנים של המחזה; המנהלים הלא-יהודים חששו כי המחזה יתפרש שלא כהלכה. "הקנוניה" הזאת קירבה מאוד בין הרצל לשניצלר. למרות חוסר ההצלחה ההתחלתי, המחזה הועלה בסופו של דבר ביותר מ-20 מקומות ברחבי אירופה. בשלב הזה הרצל כבר עסק בציונות במידה ישירה ורחבה בהרבה. בתחילת ינואר 1898 הועלה המחזה על ידי מפיק פרטי, פרנץ פון יאונר, בקארלתיאטר בווינה. עורכיו של הרצל ב"נויה פרייה פרסה", באכר ובנדיקט, זעמו על כך שהכתב המפורסם שלהם יהיה מעורב ב"מחזה יהודי". באכר דרש מהרצל לאסור על הצגת המחזה, אולם הוא סירב, ובעקבות המריבה הקשה אירעה לו התקפת־לב קלה. הצנזור המשטרתי של וינה, שחשש ממהומות נוספות על אלו שאירעו לאחרונה בעיר, דרש לקצץ קטעים מן המחזה, אולם הרצל והמפיק ערערו על החלטתו בפני מושל אוסטריה תחתית, והיא בוטלה. רק הגבלה אחת נותרה: שדמות הרב (השלילית) לא תופיע בבגדי כהונה. ההצגה אכזבה הן את הרצל והן את הצופים והמבקרים נותרו אדישים. בהצגת הבכורה בווינה נכח גם זיגמונד פרויד. המחזה עורר בו "פקעת מחשבות וחלומות", שהיוו לאחר מכן בסיס לתורת החלומות שלו, שתוארה בספרו "פשר החלומות". לאחר מכן עבר המחזה לברלין, שם נקטל בידי המבקרים. המחזה נחל הצלחה מסוימת בווינה, שם הוצג 25 פעמים ב"תיאטרון קרל" בשנת 1898. אולם בפראג ההצלחה הייתה בינונית ומטה, ובברלין נחל המחזה כישלון. גיבור המחזה, יעקב סמואל, הוא במידה רבה בן-דמותו של הרצל עצמו. ז'אק קורנברג כתב כי המחזה משקף את יאושו של הרצל ואובדן אמונתו באפשרות של קבלת היהודים לחברה, הן בגלל אופיים הריאלי שאותו הוא ביקר קשות והן בגלל דעותיה המושרשות של הסביבה הנוצרית: לבסוף, מוצאו היחיד של הגיבור הוא במוות. "הגטו החדש" היה חלק מגל של יצירות דומות, שנכתבו על ידי יהודים שהשתלבו מהרבה בחינות בחברה הכללית, אך שהתעוררות האנטישמיות אילצה אותם לבחון את הנחות-היסוד שלהם. יעקב גולומב רואה במחזה חלק חשוב מתהליך שעבר הרצל בחיפושו אחר זהות אותנטית, בהשראת כתבי ניטשה. לדעתו, יש להבין את המחזה על בסיס החוויה של תלישות וניתוק של האינטלקטואלים היהודים, שהתנתקו מדתם ונותרו עם התרבות הגרמנית בלבד, שגם בה לא נטמעו. לדעת הביוגרף עמוס אילון, זהו המחזה הטוב ביותר שהרצל כתב מעודו. לדעתו, אף על פי שהעלילה עשויה להיראות לקורא המודרני מלודרמטית, המחזה אינו מלודרמטי יותר ממחזותיו של ג'ורג' ברנרד שו, למשל, בן-זמנו של הרצל. לדבריו, הגיבורים הראשיים וחלקים של הדיאלוג, שאובים מחייו של הרצל, ולדעתו "משורטטים בכישרון וברגש". לדעת אילון, "כציון דרך בהתפתחותו מדינאי", מרמז המחזה "על הרבה מן המניעים הפנימיים של מי שעתיד להיות מנהיגו של ציבור גדול. ניכרות בו טראומות הילדות של הרצל, סכלון כוחות הנפש שלו בסגור חיי המשפחה, והמניע העיקרי – גאווה פצועה". לדעת הביוגרף שלמה אבינרי, "ככל מחזותיו האחרים, גם הוא מלודרמטי, פלקטי ודקלרטיבי, עלילתו מסובכת ואינה סבירה, הוא משופע בנאומים הפוגמים בשטף העלילה הגם שיש בהם עניין לבחינת התגבשות דעותיו של הרצל". לדברי אבינרי, המסר של המחזה הוא שיהודי המערב "אמנם יצאו מן הגטו – אך הם מוצאים את עצמם בגטו חדש, מוזהב מעט ולכאורה פתוח, אך עדיין בגדר גטו". לדבריו, "עיקרו של המסר במחזה הוא השחרור העצמי, האוטואמנציפציה של היהודים – ולא האמנציפציה המוענקת ליהודים". פרופ' יהודה מורלי טוען, כי כתיבת המחזה הביאה למהפך אצל הרצל ביחס לשאלה היהודית. הוא הבין שההתבוללות היא לא הפתרון. ויותר מכך, הרצל החל להפנים בעקבות המחזה, שיש להקים מדינה יהודית, כל זאת עוד לפני משפט דרייפוס. בן-ציון דינור ראה במחזה את "נקודת-המוצא לתפיסתו הציונית" של הרצל. חזקי שוהם טוען כי המחזה הוא "טקסט מפתח אידאולוגי", וזאת על בסיס מקומו הביוגרפי בקורות חייו של הרצל, "בנקודת התפר בין שתי התקופות השונות בחייו הציבוריים – זו ה'מתבוללת' וזו ה'לאומית'". לדעת שוהם, "זהו הטקסט המעמיק הפומבי הראשון" שהקדיש הרצל לבעיית היהודים, ו"ניתן לראות בו את ראשית היחשפותו של הרצל כאיש ציבור יהודי". לדעת שוהם, זהו המחזה הנטורליסטי ביותר מכל מחזותיו של הרצל. עדות לסערת הנפש שאחזה בהרצל בעקבות כתיבת המחזה, והפנמתו בצורך לפעול למען העם היהודי, באה לידי ביטוי בכתביו: "אני דימיתי כי על ידי הסערה הדרמטית הזאת אשתחרר מן המעיק עליי (הבעיה היהודית). להפך, נכנסתי יותר ויותר לפניי ולפנים של הדבר. התחזק בי הרעיון שעליי לעשות משהו למען היהודים. הלכתי בפעם הראשונה אל היכל התפילה ברחוב ויקטואר, והתפילה הייתה שוב בעיניי חגיגית ומעוררת רגש. קווים רבים הזכירוני את ילדותי ואת ההיכל ברחוב הטבק בבודפשט". בשנת 2022, פרופסור יהודה מורלי ואשתו, אשת התיאטרון שרה מורלי, תרגמו וביימו מחדש את המחזה. לראשונה בתולדות מדינת ישראל, המחזה עלה על במות שונות ברחבי ישראל, בירושלים, בתל אביב, ובאוניברסיטת בר-אילן. בכ' בתמוז תשפ"ב, יום האזכרה של בנימין זאב הרצל, אף התקיים ביצוע בהר הרצל. תיאודור הירצל, הגיתו החדש: חזיון בן ארבע מערכות (מתורגם מאשכנזית לעברית: על ידי ר. בריינין), ורשה: אחיאסף, תרנ"ה-1898. בנימין זאב הרצל תרגום: ראובן בריינין (מגרמנית), "הגיתו החדש: חזיון בן ארבע מערכות" בפרויקט בן-יהודה הגיטו החדש – מחזה בארבע מערכות, תרגם מ. ז. ולפובסקי, בתוך: מבחר כתבי הרצל בשנים עשר כרכים, כרך ששי, הוצאת ספרים מ. ניומן, תל אביב, תרצ"ד, עמ' 177–286. כתבי הרצל בעשרה כרכים, כרך ו': היכל בורבון, הוצאת ספרים מ. ניומן, עמ' 157–216. הגטו החדש : מחזה בארבע מערכות, תרגם מהמקור בגרמנית - דני בן-ישראל, י' גולן, ת"א, 1992. המחזה "הגטו החדש", תרגום ועיבוד: יהודה ושרה מורלי, בתוך: במה – כתב עת לתיאטרון, גיליון 287 (2021/2 התשפ"ב), עמ' 176–219. עמוס אילון, הרצל, עם עובד, 1977, עמ' 142–146; 282–283. שלמה אבינרי, הרצל, מרכז זלמן שזר, 2007, פרק שלישי, עמ' 72–77. ש. שווארץ, "חמשים שנה ל"הגיטו החדש" – מחזהו של הרצל", מאזנים, תש"ה, עמ' 275–282. חזקי שוהם, "איך נראה יהודי? קריאה מחודשת במחזה 'הגטו החדש'", בתוך: אבי שגיא וידידיה צ' שטרן (עורכים), הרצל אז והיום: יהודי ישן – אדם חדש?, מכון שלום הרטמן / הפקולטה למשפטים, אוניברסיטת בר-אילן, כתר ספרים, ירושלים תשס"ח 2008, עמ' 285–338. יהודה מורלי, "ממחזה לחזון", סגולה – מגזין ישראלי להיסטוריה, גיליון 97, תמוז תשע"ח, יולי 2018. יהודה מורלי, "ממחזה לחזון – מבוא למחזה "הגטו החדש"", במה – כתב עת לתיאטרון, גיליון 287 (2021/2 התשפ"ב), עמ' 170–175. Jacques Kornberg, Theodor Herzl: From Assimilation to Zionism, Indiana University Press, 1993, chapter 6: The New Ghetto, pp. 130-158 שמואל ליב ציטרון, הרצל, חייו ופעילותו אבינרי, עמ' 72. הרצל אמר? הרצל כתב!, נאמן למקור, הספרייה הלאומית Jacques Kornberg, Theodor Herzl: From Assimilation to Zionism, Indiana University Press, 1993. עמ' 115-123. אילון, עמ' 143. שוהם, עמ' 305. שוהם, עמ' 307. עמוס אילון, הרצל, עמ' 282–283. שוהם, עמ' 295. שוהם, עמ' 312. אילון, עמ' 144. אבינרי, עמ' 74. אבינרי, עמ' 77. "המחזה הנשכח של הרצל: לא משפט דרייפוס – זה מה שחולל את המדינה", יצחק טסלר, ynet, דצמבר 2021 דני גוטוויין, פתאום הרצל כבר לא כל כך סוציאליסט, באתר הארץ, 23 בדצמבר 2007 שוהם, עמ' 304. "כתבי הרצל", כרך ב', עמ' 17 בתאל קולמן, ‏מחזה המדינה: מה באמת גרם למהפך המחשבתי שעבר הרצל, בעיתון מקור ראשון, 13 בפברואר 2022 Herzl Center - מרכז הרצל, באתר www.facebook.com (הקישור אינו פעיל)