laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
האנשת מדינות

האנשת מדינות (באנגלית: National personification) היא תיאורם של מדינה או של לאום באמצעות דמות אנושית. הדמות האנושית המייצגת את המדינה עשויה להופיע בכל מדיום פלסטי - בקריקטורות עיתונאיות, בפרסומים תעמולתיים, בפסלים, בציורים ועוד. יש מדינות המיוצגות על ידי מספר דמויות שונות, בהתאם לעניין או לתקופה. הייצוג באמצעות דמות שאליה מקושרים אפיונים מסוימים משרתים את הרצון של לאום מסוים להציג את עצמנו כבעל אפיונים אלו. לעיתים, לייצוג אינטרס פוליטי פנימי או חיצוני. בתקופה הרומנטית רווח בעולם המערבי הנוהג, לתאר את האומה כדמות נשית, בדרך כלל של אלת חכמה או מלחמה, דוגמת אתנה, ופעמים רבות הוצמד לה השם שהעניקו הרומאים לאותה מדינה. על דמויות אלה נימנות, בין היתר, "בריטניה", "גרמאניה", "היברניה" (המייצגת את אירלנד), "פולוניה" ו"הלבטיה" (שווייץ). דמות נוספת שנוצרה על בסיס רעיוני זה, היא זו של קולומביה המייצגת את ארצות הברית. תיאור המדינה בדמות אם רווח גם הוא, ועל אלה נמנות, בין היתר, "אמא אלבניה" (Nëna Shqipëri), "אמא ארמניה" (Մայր Հայաստան), האם סוואה (Moder Svea) בשוודיה, "בהארט מטה" ("אמא הודו" - भारत माता), "אמא רוסיה" (Матушка-Русь) או "אם הגאורגים" (כרתליס דדה - ქართლის დედა). במקרים אחרים הושם דגש דווקא על פשטות הדמות, שנועדה לתאר אזרח מהשורה. על אלה נמנים הגאוצ'ו בארגנטינה, ג'ון בול, הגבר השמן והגוץ המסמל את אנגליה, "אולה נורדמן" (Ola Nordmann), האיש מן השורה המייצג את נורווגיה או "חואן דה לה קרוס" הפיליפיני. אלגוריה לאומית נפוצה נוספת מתבססת על דמויות של אנשי מרות, חיילים או שוטרים. בין אלה ידועים ה"מאונטי" (Mountie), שוטר רכוב המסמל את קנדה (ג'וני קנאק), ג'וני רבל (Johnny Rebel: ג'וני המורד), החייל שסימל את קונפדרציית המדינות של אמריקה בעת מלחמת האזרחים האמריקנית או הדוד סם, דמות שנולדה בעת מלחמת 1812, ככל הנראה במחנה צבאי, כביטוי לארצות הברית. בתקופת מלחמת צרפת–פרוסיה ולאחריה נהג אונורה דומייה לתאר בקריקטורות שלו את פרוסיה בדמותו של ביסמרק. הדמות האנושית המסמלת את ישראל היא שרוליק, הנער שיצר דוש. שרוליק מתואר בדרך כלל כנער צעיר עם כובע טמבל וסנדלים תנ"כיים, הלבוש במכנסי חאקי קצרים. בעתות מלחמה, נהג שרוליק ללבוש מדים ולהתגייס להעלאת המורל הלאומי. בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 מעצמות אירופה התייחסו לאימפריה העות'מאנית בתור "האיש החולה על הבוספורוס" על רקע חולשתה והשחיתות שאפיינה אותה. יש מדינות בהן נהוג תיאור המדינה כבעל חיים. תיאור זה רווח לבדו או לצדה של הדמות האנושית המייצגת את המדינה. דוגמאות לאלגוריה מעולם החי הן "הרימאו בלאנג" (Harimau Belang), הטיגריס המלאי כמייצג את מלזיה, הקיווי בניו זילנד, "הקנגורו המתאגרף" באוסטרליה, הקונדור האמריקאי, התרנגול הגאלי בצרפת, והדוב הרוסי ברוסיה. סוג נוסף להאנשת מדינות הוא תופעת האינטרנט פולנדבול (Polandball), קומיקס שבו מוצגות מדינות ככדורים המנהלים דיאלוג, שעל גביהם דגלי המדינות. ציפור לאומית האנשה מדיה וקבצים בנושא האנשת מדינות בוויקישיתוף
אברהם כהנמן

חיים אברהם כהנמן (כ"א בתשרי ה'תרע"ג, 2 באוקטובר 1912 - ל' בשבט ה'תשס"ט, 24 בפברואר 2009) היה נשיא ישיבת פוניבז' ובנו היחיד של מייסד הישיבה וראשה הראשון – הרב יוסף שלמה כהנמן. נולד בליטא. בתחילת מלחמת העולם השנייה עלה לישראל עם אביו, והיה היחיד מבניו ששרד (אֶחַיו ואמו נספו בשואה). סייע לאביו להקים את ישיבת פוניבז' בעיר בני ברק. בסוף שנות ה-40 עבר להתגורר בארצות הברית. לאחר פטירת אביו בשנת 1969 שב להתגורר בישראל והתמנה לנשיא הישיבה, תפקיד שאותו מילא עד לאמצע שנות ה-90, עת הורע מצבו הבריאותי. לאחר מכן החלו מאבקי ירושה חריפים בישיבה בין בנו, הרב אליעזר כהנמן, לחתנו, הרב שמואל מרקוביץ. בצוואתו הוריש את הישיבה לרעייתו רבקה. הוא הוסיף כי במקרה שהיא לא תהיה בין החיים בשעת פתיחת הצוואה, תחולק יתרת העזבון בין בנו אליעזר (60%, לבד מ-10% שהקנה לו עוד בחייו), לבין בתו ובעלה הרב שמואל מרקוביץ' (40%). לאחר שלושים יום מפטירתו ייפתה אשתו את כוחו של בנה לנהל בשמה את הישיבה. הצוואה עוררה מחלוקת משפטית באשר לתוקפה ולסמכויות הנגזרות ממנה. כל אחד מהצדדים טען כי הוברר ממנה כי דעתו של המנוח הייתה לטובתו. נפטר בגיל 97, ונטמן בבית הקברות פוניבז' בבני ברק, בסמוך לקבר אביו. בנו הרב אליעזר כהנמן, היה נשוי לאלישבע, בת הרב שלמה ברמן בתו ציפורה, אשת הרב שמואל מרקוביץ' ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קוואנגג'ו

קוואנגג'ו (בהנגול: 광주광역시, בהנג'ה: 光州廣域市, מילולית: "נפת האור") היא עיר מטרופוליטנית בדרום-מערב קוריאה הדרומית. על פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2020 אוכלוסיית העיר מנתה כ-1.477 מיליון תושבים והיא העיר השישית בגודלה בקוריאה הדרומית (אחרי סיאול, פוסאן, אינצ'ון, דאיגו וטג'אן). העיר מוקפת במחוז דרום צ'אלה, מרוחקת כ-268 ק"מ דרומית לבירה סיאול ושימשה כבירת המחוז עד שבירת הנפה הועברה בשנת 2005 לכפר נַאמְאַק שבנפת מואן. קוואנגג'ו נוסדה בשנת 57 לפנה"ס ומאז היווסדה שימשה מרכז מדיני וכלכלי בעל חשיבות בקוריאה. בתקופת ממלכת באקג'ה בדרום-מערב קוריאה (בין השנים 18 לפנה"ס עד 660 לספירה) הייתה העיר אחד ממרכזי המינהל של הממלכה. בשנת 1929, בתקופת השלטון היפני בקוריאה, עורר עימות בין סטודנטים קוריאנים ויפנים בעיר הפגנות מחאה בכל האזור, ששיאן באחת מן ההתקוממויות העיקריות של הקוריאנים נגד השלטון היפני. במאה ה-20 ידעה העיר פריחה תעשייתית לאחר סלילת מסילת רכבת מקשרת לבירה סיאול. בין תחומי התעשייה העיקריים בעיר בולטים מפעלי כותנה, ממגורות אורז ומבשלות בירה. בשנת 1967 החלה בניית אזור תעשייה אשר משכה לעיר מפעלים מתחום תעשיית הרכב. במאי 1980 פרצו בעיר הפגנות מחאה בשל הכרזת המשטר הצבאי בקוריאה הדרומית בראשות צ'ון דו-הואן. ההפגנות דוכאו באכזריות על ידי כוחות הצבא, לעיתים בירי אוטומטי אל עבר המפגינים. בשנת 1996 הועמד צ'ון דו-הואן לדין על התקוממות קוואנגג'ו. בעקבות הפגנות אלה מכונה לעיתים העיר "מקדש הדמוקרטיה הקוריאנית". לאחר ששב השלטון הדמוקרטי לקוריאה הוקם בית קברות לאומי לקורבנות ההפגנות. בקוואנגג'ו קו רכבת תחתית בודד. בחודש אפריל 2008 נפתח קטע חדש לקו זה. בעיר שתי תחנות רכבת מהירה KTX (רכבת המבוססת על ידע שנקנה מה-TGV הצרפתית). שני שדות תעופה משרתים את העיר: שדה התעופה של קוואנגג'ו ושדה התעופה הבינלאומי של מחוז מואן. הרפובליקה העממית של סין גואנגג'ואו, גואנגדונג, הרפובליקה העממית של סין ארצות הברית סן אנטוניו, טקסס, ארצות הברית יפן סנדאי, מיאגי, יפן טאיוואן טאינאן, טאיוואן אינדונזיה מדן, צפון סומטרה, אינדונזיה מדיה וקבצים בנושא קוואנגג'ו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קוואנגג'ו (בקוריאנית) קוואנגג'ו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) https://www.citypopulation.de/en/southkorea/admin/ עיר מטרופוליטנית - בהנגול: 광역시 - "'גְווַאנְגְיוֹקְסִי" - עיר מיוחדת בעלת סמכויות זהות למחוז, ישנן 6 ערים כאלו במדינה, האחרות הן פוסאן, אינצ'ון, דאיגו, טג'אן ואולסן.
אחוזות החוף

חברת אחוזות החוף בע"מ היא חברה עירונית בבעלות עיריית תל אביב-יפו, העוסקת מאז שנת 1997 בניהול ובתפעול החניונים העירוניים ברחבי העיר תל אביב-יפו, ומאז שנת 1999, היא משמשת גם כזרוע הביצועית העיקרית של העירייה בתחומי התנועה והחניה. מקור שם החברה בחניון הציבורי הראשון שהוקם בתל אביב, על ידי משפחת רוטשילד. החניון נבנה בצמוד לקו החוף ולאחוזת הברון רוטשילד ולכן נקרא כך[דרוש מקור]. החברה הוקמה בסוף שנת 1961, לצורך שיקום מנשייה והקמת אזור עסקים במקום. החלטה על הקמת החברה, בבעלות משותפת של ממשלת ישראל ועיריית תל אביב, נתקבלה לקראת סוף שנת 1961, לאחר שנבחנו חלופות שונות והוחלט לבצע את השיקום של מנשייה דרך חברה עירונית ממשלתית. במרץ 1962 הוגדל הון החברה לחצי מיליון לירות כדי שתוכל למלא את תפקידה. עד סוף שנת 1971 החברה פינתה 2665 דירות ועוד 268 מבנים אחרים ושילמה לצורך כך פיצויים של כ-28 מיליון ל"י. החברה הוציאה כ-724 אלף לירות על תכנון ייבוש קטע של הים, תוכנית שלא יצאה אל הפועל. פעילות החברה דעכה בתחילת שנות ה-70 ובמהלך שנות ה-70 וה-80 היא עסקה בשימור הקיים בפרויקט הסיטי של מנשייה, בית הטקסטיל וכיכר לונדון. בחברה עבדו אז ארבעה עובדים, במשרה חלקית. בשנת 1979 ביקש שלמה להט להעביר לידי החברה את פעילות הבנייה של חברת חלמיש. בתחילת שנות ה-90 הוחלט בעיריית תל אביב ליצוק תוכן חדש בחברה. בשנת 1992 הפעילה החברה את חופי הרחצה של תל אביב. בשנות ה-80 הפכה לחברה בבעלות עירונית מלאה[דרוש מקור]. החברה מופקדת על כמאה חניונים, ועוסקת בהקמת חניונים תת-קרקעיים ברחבי העיר. חניוני אחוזות החוף הם חלק ממערך החנייה העירוני והם משמשים בין השאר חניוני לילה חינם לתושבי האזור, חנייה מוזלת לתושבי העיר ובמספר חניונים מחוץ למרכז העיר הם משמשים חניוני "חנה וסע" מוזלים או ללא תשלום. עוד עוסקת החברה בהקמת מעגלי תנועה ברחבי העיר, בסלילת נתיבים לאופניים ובהקמה ותפעול של שילוט הכוונה אלקטרוני לחניונים. חברת אחוזות החוף מעורבת בפרויקטים נוספים, ובהם הקמתם של חניונים תת-קרקעיים במתחם הבימה ובמתחם גבעון שברחוב הארבעה, ופיתוח ושימור מתחם שרונה. מדיה וקבצים בנושא אחוזות החוף בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אחוזות החוף "החברה ... העומדת לקום" - נעלי אדמות שהופקעו כת"א יוכלו לרכוש מניות כהכרה לפיתוח האזור, הצופה, 26 בנובמבר 1961 שמעון סאמט, חברה ממשלתית־עירונית תטפל בפיתוח אזור מנשיה וסביבתה, הארץ, 20 באוקטובר 1961 א. צבי, הון החברה לפיתוח מנשיה הוגדל לחצי מיליון ל"י, מעריב, 11 במרץ 1962 "אחוזת החוף" - תכנון שנגנז, דבר, 6 בספטמבר 1972 עודד שורר, בערבון מוגבל, מעריב, 30 באפריל 1991 דנקה הרניש, להט מסכן קיומה של חברת "חלמיש" לשיקום משכנות עוני, דבר, 7 ביולי 1979 מפעיל החניונים גרוס סגר חוף ציבורי למסיבה של בתו, חדשות, 29 ביולי 1992 ערך זה הוא קצרמר בנושא תל אביב-יפו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חליל (פירושונים)

האם התכוונתם ל... חליל – כלי נגינה חליל צד ("חליל") – כלי נגינה ממשפחת כלי הנשיפה מעץ (בימינו נבנה לרוב ממתכת) חלילית חליל פאן חליל אירי חליל אף – כלי נגינה המצוי בפולינזיה ובארצות האוקיינוס השקט; גרסאות שונות שלו נמצאות גם באפריקה, סין והודו בנסורי – חליל צד הודי העשוי מבמבוק טרברסו – אחד משמותיו ההיסטוריים של החליל, שכיום משמש לציין חלילים היסטוריים (או העתקים מודרניים שלהם), להבדיל מחליל המתכת המודרני חליל (יצירה מוזיקלית) – יצירה לחליל צד ותזמורת קאמרית מאת המלחין האמריקאי לאונרד ברנשטיין, אשר נכתבה בשנת 1981 לזכרו של חלל צה"ל החלילן ידין טננבוים. אישים: אברהים אל-ח'ליל – ראש עיריית חיפה בין השנים 1911–1913; בנו של מוסטפא פאשה אל-ח'ליל, שכיהן אף הוא כראש העירייה מוחמד מחמוד חליל – פוליטיקאי מצרי מוחמד שייח' חליל – טרוריסט בכיר בארגון הג'יהאד האיסלאמי הפלסטיני שנהרג בספטמבר 2005 על ידי חיל האוויר הישראלי מוסטפא פאשה אל-ח'ליל – ראש עיריית חיפה; אביו של אברהים אל-ח'ליל, שכיהן אף הוא כראש העירייה מוסטפא ח'ליל – ראש הממשלה ה-40 של מצרים חליל כות – קצין טורקי רם דרג שפעל במהלך מלחמת העולם הראשונה אחר: חברון (בערבית: אַלְחַ'לִיל) – עיר בהרי יהודה, כ- 30 ק"מ דרומית לירושלים.
דגל צבאי

דגל צבאי או דגל מלחמה הוא גרסה של הדגל הלאומי המיועדת לשימושם של הכוחות המזוינים של אותה מדינה. הדגל הצבאי הוא המקבילה היבשתית לדגל הימי והשימוש בו מקביל להנפת דגל לאומי בידי כוחות הצבא. תחת הפירוש הצר ביותר של המונח "דגל צבאי" רק מספר קטן של מדינות מחזיקות בו ומניפות אותו במקומו של הדגל הלאומי או הדגל המדיני. סימונו הווקסילולוגי של הדגל הצבאי הוא . (כלל הדגלים תחת סעיף זה מסומנים בסימון ( (כלל הדגלים תחת סעיף זה מסומנים בסימון ) (כלל הדגלים תחת סימול ) דגל יחידה דגל ימי דגל לאומי וקסילולוגיה מדיה וקבצים בנושא דגל צבאי בוויקישיתוף
קמפינאס

קמפינאס (בפורטוגזית: Campinas) היא עיר במדינת סאו פאולו שבברזיל. בעיר מתגוררים כ-1,059,000 תושבים. זו העיר השלישית בגודלה במדינה אחרי סאו פאולו וגווארוליוס. אזור המחוז הוא 797.6 ק"מ מרובע. באזור המטרופולין של העיר, כפי שהוגדר בשנת 2000, שוכנות 19 ערים ואוכלוסייה של 3.2 מיליון נפש. שדה התעופה הבינלאומי של קמפינאס השוכן בעיר מחבר את קמפינאס עם ערים ברזילאיות רבות ומבצע גם טיסות בינלאומיות. בעיר שוכנת אוניברסיטת המדינה של קמפיאנס (Universidade Estadual de Campinas). נשיאה הרביעי של רפובליקת ברזיל, מנואל פראס דה קמפוס סאלס, נולד בעיר. העיר נוסדה ב-14 ביולי 1774 כמאחז שעל הדרך למינאס ז'ראיס ולגויאס, ויושבה על ידי חברי משלחות סחר ומחקר- הבנדייראנטס, שהיו בחיפוש אחר מינרלים יקרים. במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 העיר התפתחה והפכה למרכז דמוגרפי וחקלאי, עם ייצור רחב של קפה, כותנה וקני סוכר. מרכיב עיקרי נוסף בצמיחת העיר היה פתיחת קו רכבת בסביבת העיר בשנת 1867. בהמשך המאה הגיעו מהגרים רבים לעיר, במיוחד מאיטליה. איטליה טורינו, איטליה הרפובליקה העממית של סין פושון, הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין ג'ינגאן, הרפובליקה העממית של סין גינאה ביסאו ביסאו, גינאה ביסאו בוליביה סנטה קרוס דה לה סיירה, בוליביה (מ־1981) ברזיל בלם, פארה, ברזיל ברזיל סנטה קטרינה, ברזיל (מ־1983) ברזיל סאו פאולו, ברזיל (מ־2007) ברזיל פארה, ברזיל (מ־2003) יפן גיפו, יפן (מ־1982) איטליה מאליטו, איטליה (מ־2006) הרפובליקה העממית של סין פוג'ואו, הרפובליקה העממית של סין (מ־1996) ארצות הברית סן דייגו, ארצות הברית (מ־1995) ארגנטינה קורדובה, ארגנטינה (מ־1993) סרביה נובי סאד, סרביה (מ־1989) צ'ילה קונספסיון, צ'ילה (מ־1979) חוף השנהב דאלואה, חוף השנהב (מ־1982) פרגוואי אסונסיון, פרגוואי (מ־1973) הודו אורוויל, הודו (מ־2004) אתר האינטרנט הרשמי של קמפינאס (בפורטוגזית) (פורטוגזית) זמן אזורי עכשווי מזג אוויר עכשווי קמפינאס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) קמפינאס, ברשת החברתית פייסבוק קמפינאס, ברשת החברתית אינסטגרם ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גזע (ביולוגיה)

גזע מוגדר מבחינה ביולוגית כקבוצה בלתי-רשמית של יצורים (אורגניזמים), בני אותו מין, הדומים במכלול של תכונות פיזיולוגית תורשתיות, המייחד אותם מיצורים אחרים בני אותו מין. הגדרה זו אינה חדה, והיא נתונה לפירושים שונים, של אסכולות וחוקרים שונים. אולם, האבחנה המגדירה גזע מסוים חייבת לכלול שלושה מרכיבים: האבחנה היא על פי מכלול של תכונות, ולא על פי תכונה ייחודית אחת בלבד התכונות שבהן מדובר הן תכונות תורשתיות הגזע כולל יצורים מאותו מין ביולוגי לא כל קבוצה שמתקיימים לגביה מאפיינים כאמור מכונה בשם "גזע". הגדרת קבוצה כ"גזע" תלויה, בין השאר, במי שנותן את ההגדרה ובמהות מכלול התכונות המשמש להגדרה. לפיכך, קבוצה יכולה להיחשב "גזע" על ידי חוקרים מסוימים ולא להיחשב כך על ידי אחרים. באופן זה, קבוצה, שהייתה מכונה "גזע" בתקופה מסוימת, יכולה לקבל שם אחר בתקופה אחרת. מונח הקרוב למונח גזע בביולוגיה הוא תת-מין, המציין אוכלוסייה של פרטים במין שבשל בידול גאוגרפי או אחר קיים שוני מהותי בהתנהגות או במבנה הגוף בין הפרטים באוכלוסייה לבין יתר הפרטים במין. לפי ההגדרה, כל תת-מין הוא גם גזע, אולם לא כל גזע הוא תת-מין. בדרך כלל מקובל ש: משתמשים בטקסון זנים בצמחים בלבד (ולעיתים נדירות בנגיפים) משתמשים בטקסון גזעים בבעלי חיים מבויתים, וחיות משק. משתמשים בטקסון תת-מין בשאר סוגי בעלי החיים לפי הגדרה זו ולפי ההגדרה המדעית המקובלת של המינים (species), שני בני גזעים שונים מאותו מין (species), שבו קיימת רבייה זוגית, שהם בני מינים (זוויגים) שונים, יכולים להעמיד צאצאים בני קיימא, שיוכלו להתרבות גם הם. כתוצאה מכך, קיימת נטייה לטשטוש ההבדלים בין הגזעים השונים של אותו מין, כאשר מתקיים מגע שוטף, הכולל זיווגים של בני הגזעים השונים, גם אם היו קיימים הבדלים מלכתחילה. מצד שני, גם אם לבני קבוצות יצורים שונות בני אותו מין היו תכונות זהות מלכתחילה, עשויות הקבוצות, לפי תורת האבולוציה, לפתח תכונות פיזיולוגיות תורשתיות, המיוחדות לכל קבוצה, ולהפוך באופן זה לגזעים שונים של אותו מין. מצב כזה עשוי לקרות כאשר הקבוצות השונות מבודדות זו מזו תקופות ארוכות ומוטציות גנטיות יוצרות הבדלים מצטברים בין הקבוצות. בנוסף להיווצרות גזעים כך, באופן טבעי, קיימות גם שיטות יצירה וטיפוח מכוון ושיטתי של גזעים של בעלי חיים על ידי האדם. כך נוצרו גזעים שונים של כלבים, סוסים וחיות בית שונות אחרות (טכניקות דומות שימשו גם בתחום הצומח). שימוש בהנדסה גנטית יכול אף להביא ליצירת מינים חדשים (ולא רק גזעים או תת-מינים בתחום מין מסוים). לפי גילוי דעת של האגודה האמריקאית של אנתרופולוגים פיזיים, "גזעים טהורים, במובן של אוכלוסיות הומוגניות מבחינה גנטית, אינם קיימים במין האנושי בימינו וגם אין הוכחה כי הם התקיימו אי פעם בעבר". אוכלוסייה מונופילטיות גזע (אדם) גזעי כלבים גזעי חתולים קטגוריה:גזעי בקר קטגוריה:גזעי תרנגולים קטגוריה:גזעי סוסים קטגוריה:זני קפה קטגוריה:זני ענבים ביות הכבש אבוקדו זן (טקסונומיה) תת-מין גילוי דעת על היבטים ביולוגיים של גזע (אצל בני אדם) של האגודה האמריקאית של אנתרופולוגים פיזיים ערך זה הוא קצרמר בנושא ביולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גביש פוטוני

גביש פוטוני הוא ננו-מבנה הבנוי בצורה מחזורית מחומרים דיאלקטריים, בדרך כלל נבנה בממדים קטנים מאוד, כאשר מבנהו מתוכנן בצורה המשפיעה על התקדמות האור בתוכו, כלומר על מעבר פוטונים דרכו והוא מכשיר אופטי לכל דבר. דרך פעולתו מקבילה ודומה מאוד לאופן שבו גביש של מוליך למחצה משפיע על אופן התנועה וההולכה של אלקטרונים בתוכו. גבישים פוטונים, דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא פיזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
צנונית

צנונית (שם מדעי: Raphanus sativus Var. radicula) היא ירק ממשפחת המצליבים. זהו זן של צנון הגינה, המאופיין בכך ששורשיו האכילים קטנים בהשוואה לצנון. טעמה חריף. החלק האכיל הפופולרי ביותר של הצנונית הוא השורש המעובה דמוי הלפת הגדל מתחת לאדמה, אך כל הצמח אכיל, וחלקו העליון יכול לשמש כירק עלה. קליפתה של הצנונית ורודה, אדומה או לבנה, ומבנה השורש שלה בצורת כדור או חרוט. בישראל מגדלים צנונית הן לצורכי השוק המקומי והן לייצוא למערב אירופה, בחורף. הצנונית, כמו הצנון, היא ירק פופולרי לגינות ירק ביתיות. היא קלה לגידול, ומבשילה בתוך 30 יום מזריעתה. זרע של צנונית, ספר ילדים שעובד על ידי חנה הורן. הצנונית מוזכרת גם בכמה שירים - הודי חמודי, תות (משה בקר), צמד חמד (דודו זכאי ואופירה גלוסקא), מגרפה ומעדר (עירית ענבי) ועוד. צנונית, באתר GBIF (באנגלית)
אקסיטון

אקסיטון הוא קוואזי-חלקיק המתקיים הן בחומרים מבודדים (אקסיטון פרנקל) והן במוליכים למחצה (אקסיטון ווניה). אקסיטון הוא למעשה מצב קשור של אלקטרון וחור שנמשכים זה לזה על ידי כח קולון והוא נייטרלי מבחינת מטען חשמלי. בדרך כלל האקסיטון נוצר כאשר פוטון נבלע בחומר, והוא מעורר אלקטרון מפס הערכיות לפס ההולכה (ומכאן גם שמו, מלשון עירור - excitaition). בפס הערכיות נוצר חוסר באלקטרון אחד, חוסר זה הוא הקווזי-חלקיק הנקרא חור, שמטענו חיובי וזהה בגודלו למטען האלקטרון. האלקטרון נמשך אל החור על ידי כוח קולון ונוצר אקסיטון. מאמר ראשון בנושא פורסם על ידי יעקב פרנקל בשנת 1930. האקסיטון מתנהג באופן אנלוגי למודל "אטום המימן" של נילס בוהר עם ההתאמות הנדרשות: תיקון למסת החלקיק הניתן בהתאם לעקמומיות הפסים, תיקון לכח קולון הנובע מהמיסוך בגביש ואנרגיית רמת היסוד היא פער האנרגיה בין רמות הערכיות וההולכה. כתוצאה מכך, פונקציית הגל שיכול לקבל האקסיטון הן אותן הרמוניות ספריות עם הבדל אחד- אין הגבלה על המספר הקוונטי של התנע הזוויתי (בשל אובדן שימור וקטור לפלס-רונגה-לנץ). לאחר זמן סופי האקסיטון יעבור רקומבינציה (כלומר, חיבור של האלקטרון והחור) והאנרגיה שתיווצר בתהליך זה משתחררת בצורה של פוטון. לעיתים חלק מהאנרגיה מועבר לחומר שבו נמצא האקסיטון לטובת תנודות בגביש (פונונים). זמן החיים של האקסיטון תלוי בהרבה גורמים ויכול לנוע בין פיקו-שניות ועד מילי-שניות. מבנה פסים פלזמון ערך זה הוא קצרמר בנושא פיזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הדלקת הנרות במקדש

הדלקת הנרות במקדש היא מצווה מדאורייתא שקוימה מדי ערב בבית המקדש בנרות של מנורת שבעת הקנים, ומדי בוקר בהדלקת נר התמיד והטבת יתר הנרות והכנתם להדלקה. על פי המדרש, מטרת הדלקת הנרות לא הייתה תאורה, אלא כעדות לכך שהשכינה שורה בישראל. טעם נוסף המוזכר בספר החינוך הוא לפאר ולכבד את בית המקדש. הטיפול בנרות והכנתם להדלקה הם חלק מרכזי במצווה, ובמובן מסוים אף חשוב מן ההדלקה עצמה, מכיוון שהטבת הנרות נעשית על ידי כהן בלבד, בעוד הדלקת המנורה יכלה להיעשות על ידי אדם שאינו כהן, כל עוד הוא אינו נכנס להיכל. הדלקת הנרות והטיפול בהם נעשו בבוקר ובערב; בערב הודלקו כל הנרות עם כמות שמן של חצי לוג בכל נר, כמות שמספיקה גם ללילות החורף הארוכים, ובבוקר היו מדליקים מחדש את שני הנרות המזרחיים, לפני ההדלקה מחדש, היו מוסיפים לנרות שמן ומסירים את האפר מהפתילה. באותה הזדמנות היו מנקים ומחליפים את הפתילה והשמן לנרות האחרים שכבר כבו. אם כל הנרות כבו היו מדליקים אותם מחדש מאש מזבח העולה. עבודה זו נקראת "הטבת הנרות" או "דישון המנורה", והיא התקיימה כחלק מהעבודה היומית במקדש, לאחר זריקת דם תמיד של שחר. הדלקת כל שבעת הנרות הייתה נעשית רק בערב, והיא הייתה העבודה האחרונה שנעשתה במקדש. מצוות הדלקת המנורה הייתה מצווה תמידית, שנהגה מדי ערב, כמובא בפרשת תצווה: ”וְאַתָּה תְּצַוֶּה אֶת בְּנֵי יִשְׂרָאֵל וְיִקְחוּ אֵלֶיךָ שֶׁמֶן זַיִת זָךְ כָּתִית לַמָּאוֹר לְהַעֲלֹת נֵר תָּמִיד. בְּאֹהֶל מוֹעֵד מִחוּץ לַפָּרֹכֶת אֲשֶׁר עַל-הָעֵדֻת יַעֲרֹךְ אֹתוֹ אַהֲרֹן וּבָנָיו מֵעֶרֶב עַד-בֹּקֶר לִפְנֵי ה' חֻקַּת עוֹלָם לְדֹרֹתָם מֵאֵת בְּנֵי יִשְׂרָאֵל.” (ספר שמות, פרק כ"ז, פסוקים כ' - כ"א.) חז"ל דורשים ש'נר תמיד' היה גם כינוי לנר יחיד שדלק ללא הפסק באופן ניסי, וממנו הדליקו את שאר הנרות. בתקופת שמעון הצדיק הנר מעולם לא כבה ובארבעים השנים שלפני חורבן בית שני פסק הנס לחלוטין והנר כבה בכל בוקר. הנרות במנורה הודלקו בשמן זית. בפסוק בספר שמות נאמר "שמן זית זך כתית למאור", ומכאן למדו חז"ל שהשמן ששימוש למילוי המנורה היה באיכות הגבוהה ביותר המכונה "ראשון שבראשון". שמן זה בא מהזיתים המובחרים הנמסקים מצמרת עץ הזית, ושעברו כתישה - ולא טחינה שעלולה לגרום לעכירות בשמן. בשונה מהשמן לא הייתה הגדרה ספציפית לחומר שממנו נעשו הפתילות, ונקבע להלכה כי כל פתיל שכשר לנרות שבת כשר למנורה, דהיינו כל פתיל שבוער היטב - מתאים למצוה. בפועל השתמשו בבד מבגדי כוהנים בלויים. ד"ר אלכסנדר קליין, להעלות נר תמיד, מתוך דף שבועי של הפקולטה למדעי היהדות בבר-אילן הרב ד"ר בני לאו, פרשת תצווה: להעלות נר תמיד, בית מורשה בירושלים חגי דביר, "שמן זית זך כתית למאור להעלת נר תמיד", ישיבת "אהבת ישראל" בנתיבות ירין רבן, פרשת "בהעלותך" | עיבוד חילוני למצוות הדלקת המנורה, באתר הארץ, 9 ביוני 2022 לדעת הרמב"ם (ספר עבודה, הלכות תמידים ומוספין, פרק ג', הלכות י'–י"ב) מצוות הדלקת המנורה כוללת גם הדלקה בבוקר מלבד ההדלקה בערב. תלמוד בבלי, מסכת מנחות, דף פ"ו, עמוד ב' ספר החינוך, מצווה צ"ח משנה תורה לרמב"ם, ספר עבודה, הלכות ביאת מקדש, פרק ט', הלכה ז'. לדעת הראב"ד שם, לכתחילה אין לעשות כך. את הנרות הדליקו שוב במידה והם כבו. היו מדליקים את שני הנרות מכיוון שהנר השני ממזרח היה צריך להיות דלוק תמיד, כדברי הפסוק ”להעלת נר תמיד” (ספר ויקרא, פרק כ"ד, פסוק ב') וכדי שלא לדלג על הנר המזרחי ביותר ולפחות מכבודו הדליקו גם אותו. משנה, מסכת תמיד, פרק ג', משנה ח', על פי פירוש עובדיה מברטנורה. תלמוד בבלי, מסכת יומא, דף ל"ט, עמוד ב'. תלמוד בבלי, מסכת מנחות, דף פ"ו, עמוד א' תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף כ"א, עמוד א'
גואיאקיל

גואיאקיל (בספרדית: Santiago de Guayaquil; נהגה כ"ואיאקיל", IPA: ‏[waʝaˈkil]) היא העיר הגדולה ביותר באקוודור ועיר הנמל הגדולה במדינה. גואיאקיל שוכנת על גדתו המערבית של גואיאס (Guayas) הנשפך אל האוקיינוס השקט במפרץ גואיאקיל. גואיאקיל שוכנת כ-250 ק"מ מדרום מערב לעיר הבירה קיטו. במפקד האוכלוסין שנערך בעיר בשנת 2008 נמנו בה כ-3 מיליון נפש. אולם, בשטח המטרופוליני של העיר, הכולל את העיר דורן (Durán) מתגוררים כ-3.3 מיליון נפש. אקלימה של העיר הוא חם ולח. בשנות אל ניניו יורדים משקעים רבים בעיר בין החודשים ינואר-אפריל הגורמים אף להצפות. בשנים אחרות מידת המשקעים בעיר זעומה בגלל השפעת זרם הומבולדט. גואיאקיל היא בירת נפת גואיאס וקנטון (מחוז) גואייס. העיר היא מרכז תעשיית הדיג באקוודור. גואיאקיל נוסדה ב-25 ביולי 1538 על ידי הקונקיסטאדור פרנסיסקו דה אורייאנה. אף בטרם נוסדה על ידי הכובשים הספרדים שכן במקום כפר של ילידי המקום. בשנת 1600 ישבו בגואיאקיל כ-2,000 נפש ובשנת 1700 מנתה אוכלוסיית העיר למעלה מ-10,000 תושבים. בשנת 1687 הותקפה העיר על ידי שודדי ים אנגלים וצרפתים. בקרבות שהתחוללו בין מגיני העיר והשודדים נהרגו ונפצעו מאות בשני הצדדים. השודדים לקחו נשים מנשות העיר כפילגשים ורק לאחר תשלום כופר שוחררו הנשים והעיר ניצלה משריפה. בשנת 1709 הותקפה העיר שוב על ידי שודדי ים אנגלים, אשר דרשו כופר תמורת שחרורה, אולם עזבו בבהלה לאחר שפרצה בה מגפת קדחת צהובה. ב-8 באוקטובר 1820 השתלטה על העיר, כמעט ללא התנגדות, קבוצה של אזרחים שנעזרו בכוחות מילואים מבני המקום ועצרו את ראשי השלטון המקומי, הנאמנים לכתר הספרדי. גואיאקיל הכריזה על עצמאותה מספרד והפכה לנפה העצמאית של גואיאקיל. אירוע זה היווה אבן פינה במלחמת העצמאות של אקוודור. ב-26 ביולי 1822 חוסה דה סן מרטין וסימון בוליבר קיימו בעיר את ועידת גואיאקיל בה תוכנן שחרורה של דרום אמריקה מן השליטה הספרדית. העיר ידעה שתי פלישות של צבא פרו, בשנים 1829 ו-1860. בשנת 1896 פרצה בגואיאקיל שריפת ענק אשר כילתה חלקים נרחבים מן העיר. העיר ממשיכה מסורת ארוכה כעיר מסחר מרכזית. לאחרונה נעשים יותר ניסיונות להקים בעיר תעשיית תיירות. אף שבעיר אתרים היסטוריים מועטים, בשנים האחרונות השקיע השלטון המקומי רבות בשיפוץ סכרים, כיכרות וגנים ציבוריים. בזכות השקעה זו הפכה גואיאקיל למוקד לירידים ולאירועים בינלאומיים. מקורות ההכנסה העיקריים של בני העיר הם: מסחר, עסקים, חקלאות ודגה. למרות מרכזיותה, בגואיאקיל שיעור האבטלה הגבוה במדינה (כ-11% מכוח העבודה). בגואיאקיל נמל מים עמוקים הגדול באקוודור ואחד מנמלי הים הגדולים לחופי האוקיינוס השקט. בין גואיאקיל לעריה האחרות של אקוודור קיימת רשת כבישים ענפה, המפותחת ביותר במדינה. בגואיאקיל פועל נמל התעופה הבינלאומי חוסה חואקין דה אולמדו. הרפובליקה העממית של סין שאנגחאי, הרפובליקה העממית של סין צ'ילה סנטיאגו דה צ'ילה, צ'ילה צ'ילה קונספסיון, צ'ילה ארצות הברית יוסטון, ארצות הברית איטליה ג'נובה, איטליה ספרד ברצלונה, ספרד קולומביה בוגוטה, קולומביה אתר האינטרנט הרשמי של גואיאקיל (בספרדית) האתר הרשמי של גואיאקיל, (בספרדית) היסטוריה של הרכבת הקלה בגואיאקיל שירי הדר, MUST: המקומות שחובה לראות בגואיאקיל, באתר ynet, 29 בנובמבר 2017 גואיאקיל, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) גואיאקיל (אקוודור), דף שער בספרייה הלאומית
חוזה לימון

חוזה לימון (José Limón;‏ 12 בינואר 1908, מקסיקו - 2 בדצמבר 1972, ניו יורק) היה רקדן וכוריאוגרף אמריקאי. בשנת 1928 עבר לניו יורק שם למד אצל דוריס האמפרי וצ'ארלס ויידמן. בשנת 1946 לאחר שירות צבאי בצבא האמריקאי, הקים להקת מחול בה משמשת דוריס האמפרי כמנהלת אמנותית. יצירת המחול הידועה ביותר שלו היא The Moor's Pavane אותה הוא יצר בשנת 1949 בהתבסס על אותלו של ויליאם שייקספיר. לימד בג'וליארד החל מ-1951 וייחס את סגנונו להשראה שקיבל מאיזדורה דאנקן והראלד קרוצברג. שתי עבודות שלו: "הגולים" ו"לה מלינצ'י" הועלו לבמה על ידי להקת בת שבע. biography/Jose-Limon חוזה לימון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) חוזה לימון, באתר "Find a Grave" (באנגלית) חוזה לימון, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)