laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
פסגת עקבה

פסגת עקבה (גם ועידת עקבה) הייתה ועידה חד-יומית במטרה לקדם את תהליך השלום בין ישראל והפלסטינים, על פי מתווה "מפת הדרכים". הפסגה התקיימה במהלך האינתיפאדה השנייה, ב-4 ביוני 2003 בהשתתפות ראש ממשלת ישראל אריאל שרון, ראש ממשלת הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס, עבדאללה השני, מלך ירדן ונשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש. ראש הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת שהיה נתון תחת מצור במוקטעה לא נכח בוועידה לאור התנגדות ישראל. ב-24 ביוני 2002 הציג ג'ורג' בוש את חזונו המדיני לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני. בעקבות הנאום נוסחה מפת הדרכים לפתרון הסכסוך, בהתאם לנאומו של בוש, על ידי הקוורטט. ממשלת ישראל תחת סייגים מסוימים והרשות הפלסטינית הביעו את נכונותן לפעול ליישום מפת הדרכים. פסגת עקבה היוותה למעשה הצעד הראשון בניסיון להניע את מפת הדרכים. יום לפני הפסגה שחררה ישראל כמחווה לרשות הפלסטינית מאה אסירים פלסטינים, רובם עצירים מנהליים. רק שניים מהמשוחררים הוגדרו אסירים עם "דם על הידיים", בהם מחבל מקרר התופת בכיכר ציון. במסגרת הפסגה נועדו ראש ממשלת ישראל, ראש הרשות הפלסטינית ונשיא ארצות הברית. הוועידה ננעלה בהצהרה משותפת שבה הביעו את מחויבותם למפת הדרכים. ראש ממשלת ישראל, אריאל שרון, התחייב לפנות מאחזים לא מאושרים והצהיר כי ישראל מכירה בחשיבות רצף טריטוריאלי למדינה פלסטינית בת-קיימא. ראש ממשלת הרשות, מחמוד עבאס, גינה טרור נגד ישראלים והתחייב לפעול על מנת לפרק את ארגוני הטרור ולהביא לסיום האינתיפאדה השנייה. כשישה ימים לאחר הוועידה (10.06), ניסתה ישראל להתנקש בבכיר חמאס עבד אל-עזיז א-רנתיסי. יום לאחר מכן (11.06) ביצע החמאס פיגוע בקו 14 בירושלים ובו נהרגו 17 בני אדם ולמעלה ממאה נפצעו. כאמור, הפסגה הייתה אמורה להיות הראשונה מבין סדרת מגעים בין הישראלים לפלסטינים אולם בשטח לא הובילה לרגיעה והאינתיפאדה המשיכה. בעקבות האירועים האלימים הוקפאו המגעים בין הצדדים וחודשו שוב רק כשנה וחצי מאוחר יותר בפסגת שארם א-שייח' (פברואר 2005). המכון לחקר המזרח התיכון, תרגום ראיון של ערפאת לעיתון אל-חיאת, ‏1 ביוני 2003 Katie Rooney, Red Sea Summit, באתר המגזין טיים האמריקאי אפרת וייס ועלי ואקד, כ-100 אסירים פלסטינים שוחררו; ברשות מברכים, באתר ynet, 4 ביוני 2003 מפת הדרכים - באתר ספריית הכנסת שירות עתי"ם, ‏שרון בסיום ועידת עקבה: ישראל תכיר במדינה פלשתינית בת-קיימא בעלת רצף טריטוריאלי, באתר גלובס, 4 ביוני 2003 אפרת וייס ועלי ואקד, 16 הרוגים ועשרות פצועים בפיגוע בירושלים, באתר ynet, 11 ביוני 2003
משה שפריר

משה שפריר (13 באוקטובר 1935 - 12 ביוני 2018) היהמשורר וחוקר, גאולוג ומרצה ישראלי. במשך שנים רבות עבד שפריר באיתור מקורות מי תהום עמוקים, מחצבים ומלכודות נפט וגז תת-קרקעיים במרחבי ישראל. שפריר היה נשוי ואב לשלושה. שפריר נולד בתל אביב וגדל בּשכונת בּורוכוב, בגבעתיים; היה חניך תנועת הנוער העובד והלומד ולמד בבית הספר התיכון ע"ש קלעי. הוא שירת בּנח"ל וּבחטיבת "גבעתי", ובעקבות קריאתו של דוד בן-גוריון לנוער להתיישב בנגב, הוא היה לחבר בּקיבוץ שדה בוקר. הוא החל לפרסם את שיריו כשהיה סטודנט לגאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. החל משנת 1958, שיריו פורסמו במוספים לספרות של מרבית העיתונים וכתבי-העת של אז. בשנת 1967 יצא לאור ספר שיריו הראשון "גשם מאוחר", ועד כה ראו-אור עוד 10 ספרי-שירה שלו, "אסיף היובל", כולל מבחר משיריו שראו-אור במרוצת יובל השנים 1958–2008. ספרו האחרון הוא "פשר - שירי מקרא והגות". ספריו זכו לביקורות חיוביות. שפריר כתב מאמרי-ביקורת ספרותית ב"מעריב" וב"מאזנים"; כן כתב מאמרים מדעיים בנושאי גאולוגיה, שהופיעו בכתבי-עת מקצועיים. שפריר היה חבר באגודת הסופרים העברים מאז 1972, והוא שימש בתפקיד סגן יו"ר הוועד המרכזי של האגודה. שפריר היה נשוי ואב לשלושה. גשם מאוחר: שירים, תל אביב: הדר, תשכ"ז, ציורים - ין תום ון דן ברחן, בעריכת יונתן רטוש. לשאול ולענות: שירים, תל אביב: דון, תשל"ה. סוף המשחק: שירים, תל אביב: הדר, 1983,איורים: שלמה גרשון. מתן: שירים, תל אביב: רשפים, תשמ"ט 1989, איורים: מרים קופניס. אהבות אחרונות: שירי-זמר ופזמונים, תל אביב: ירון גולן, תשנ"ה 1995. The promise of rain (ההבטחה לגשם), Lewiston Mellen Poetry Press, שנת 1995; אסופה דו-לשונית, מבחר שירים עבריים מתרגמים לאנגלית. הללויה - מדינת השלום העולמי, תל אביב: הומניטס, תשנ"ו, בשיתוף דניאל אמריליו; איורים - לילו פופלילוב. שירי קין ושירי מקרא אחרים, תל אביב: תמוז, תשס"א 2000. אותות: שירים מכאן ולהלן, תל אביב: ירון גולן, תשס"ג 2003. שירי חידון התנ"ך: ספר שמות גבורים ואישים במקרא, תל אביב: ירון גולן, תשס"ז 2007. אסיף היובל: מגון שירים שמכבר, שבעקר ובמאחר, בני ברק: ספרית פועלים, תשס"ט 2008, כולל אחרית דבר: "הגלוי והנסתר בפואטיקה של משה שפריר" מאת נפתלי הרץ טוקר. פשר: שירי מקרא והגות, תל אביב: הר נבו, תשע"ו 2015. Interpretations: Biblical Verses & Meditative Poems, הוצאת Contentonow, תשע"ו 2016. קובי נסים, "בלוז לקין", מעריב, מוסף שבת - ספרות וספרים, י"ג בטבת תשס"ב, 28 בדצמבר 2001, עמ' 92. על: משה שפריר, שירי קין ושירי מקרא אחרים (תל אביב : תמוז, תשס"א, 2000). נורית גוברין, "שירי התנ"ך של משה שפריר", שבילים, גיליון 16, יוני 2016, עמ' 108–112. כונס: 'קריאת הדורות - ספרות עברית במעגליה', כרך ז', הוצאת כרמל ואוניברסיטת תל אביב, תשע"ט / 2019. אתר האינטרנט הרשמי של משה שפריר הרצל חקק, על: שירי מקרא והגות מאת משה שפריר בתוך: ד"ר לאה מזור, על מקרא הוראה וחינוך משה שפריר, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" משה שפריר, ב"לקסיקון הקשרים לספרות ישראלית" משה שפריר, ב"לקסיקון הסופרים העברים בהווה" רשימת הפרסומים של משה שפריר, בקטלוג הספרייה הלאומית משה שפריר, במיזם "סופרים קוראים" של המרכז לספריות וספרות בישראל משה שפריר, דף שער בספרייה הלאומית משה שפריר, בלקסיקון הספרות העברית החדשה
האנדרטה לזכר חללי פועלי המספנות של 1970

האנדרטה לזכר חללי פועלי המספנות של 1970 (פולנית: Pomnik Poległych Stoczniowców 1970) נמצאת בגדנסק ליד הכניסה למספנות גדנסק (מקודם: מספנות לנין). ב-1970 החלו הפגנות של עובדי מספנות במספר ערים באזור החוף הבלטי בפולין במחאה על ייקור מצרכי המזון הבסיסי. ב-17 בדצמבר 1970 הורה נשיא פולין ולדיסלב גומולקה לפזר את המפגינים בכוח. בגדיניה פתחו החיילים באש על המפגינים. עשרות נהרגו ומאות נפצעו. גם בגדנסק היו נפגעים. סה"כ היו כ-42 הרוגים אם כי המשטר הודה ב-6 הרוגים בלבד, כשכל השאר נקברו בחשאי. ב-1980 ניסה המשטר לפתור את הסכסוך של פועלי הנמל באמצעים לא אלימים בשיחות דרך איגוד סולידריות שייצג אותם בראשות לך ואלנסה. אחת הדרישות הראשונות של הארגון הייתה להקים אנדרטה לחללי 1970. לכך הסכימו השלטונות ותוך זמן קצר הוקמה האנדרטה ענקית ב"כיכר סולידריות" בכניסה למספנות גדנסק. האנדרטה נחנכה ב- במלאת עשר שנים לנפילת עובדי המספנות. היא עשויה מפלדה במשקל 139 טון ומתנשאת לגובה 42 מטר. היא הוקמה במקום שנהרגו 3 מפגינים במאורעות 1970. לידה יש קיר שעליו לוחות זיכרון לנופלים. זאת האנדרטה האנטי קומוניסטית הראשונה שהוקמה במדינה קומוניסטית. בכניסה לכיכר נמצא משוריין של המיליציה הפולנית מהסוג של המשוריינים שהשתתפו בדיכוי ההפגנות. כל מנהיג או ראש משלחת המבקרים בגדנסק מניח זר פרחים למרגלות אנדרטה זו. שמות הנופלים דברי זיכרון בחמש שפות הכניסה למספנות גדנסק עם סיפור סולידריות בפולנית מדיה וקבצים בנושא האנדרטה לזכר חללי פועלי המספנות של 1970 בוויקישיתוף האנדרטה לזכר חללי פועלי המספנות בגדנסק, באתר in your pocket
בואי

האם התכוונתם ל... אישים: דייוויד בואי – מוזיקאי בריטי ז'ק בואי – זמר בריטון בלגי טורי בואי – אתלטית אמריקאית לימה בואי – פעילת שלום ליברית אחר: ואיי דה בואי – עמק בשיפולי הרי הפירנאים בואי (שיר)
דוד סולטן

דוד סולטן (נולד ב-11 בספטמבר 1938) הוא מזרחן ודיפלומט ישראלי בדימוס. כיהן כשגריר ישראל במצרים, בטורקיה ובקנדה. דוד סולטן נולד בשכונת הליופוליס בקהיר, בן זקונים לוויקטוריה ויום-טוב. בגיל 11, בספטמבר 1949, עלה עם הוריו ממצרים לישראל. המשפחה התגוררה בגבעתיים, שם למד בבית הספר היסודי על שם ברל כצנלסון ובבית הספר התיכון על שם דוד קלעי. באוגוסט 1958 התגייס לחיל התותחנים. ב-1960 החל לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים. סיים תואר ראשון בהיסטוריה של ארצות האסלאם ומדע המדינה ותואר שני בהיסטוריה של ארצות האסלאם ויחסים בינלאומיים. ב-1963 החל עבודתו במשרד החוץ, לאחר שעבר את בחינות הצוערות. שימש כעובד מחקר בנושאי המזרח התיכון עד ליציאתו לשליחותו הראשונה כמזכיר ראשון בשגרירות בחוף השנהב ב-1972. לאחר מלחמת יום הכיפורים, עם ניתוק היחסים הדיפלומטיים עם ישראל מצד מדינות אפריקניות ובהן חוף השנהב, עבר ב-1974 לשמש כמזכיר ראשון ולאחר מכן יועץ בשגרירות ישראל בהאג. ב-1979 סיים שליחותו בהאג ושב לעבודה במשרד בירושלים, השתתף בקורס הבין שירותי של קהילת המודיעין הישראלית ושימש מנהל מחלקה במרכז למחקר מדיני. ב-1982 כיהן כנציג ישראל לתוכנית הסביבתית של האו"ם בניירובי, קניה, וניהל את יחסי ישראל-קניה. ב-1983 עבר לכהן כציר בשגרירות ישראל בקהיר וב-1985 עבר לכהן כקונסול כללי במילאנו, איטליה. החל מ-1987 שימש כמנהל לשכת המנכ"ל במשרד החוץ והחל מ-1989 שימש כסמנכ"ל לענייני מזרח תיכון במשרד. במסגרת תפקיד זה השתתף בשיחות השלום שנפתחו בועידת מדריד, בשיחות שהתקיימו בוושינגטון בעקבותיה ובשיחות הרב-צדדיות שנפתחו במוסקבה. בשנים 1992 עד 1996 שימש כשגריר ישראל במצרים ובשנים 1996 עד 2000 שימש כשגריר ישראל בקנדה. בשנת 2000 היה חבר במשלחת ישראל לעצרת הכללית של האו"ם ונציג בוועדה השלישית לענייני זכויות אדם. בשנים 2001 עד 2003 שימש כשגריר ישראל בטורקיה, עד לפרישתו לגמלאות בשנת 2003. ב-2007 פרסם את ספרו הדן בהסדרת היחסים בין ישראל למצרים "בין קהיר לירושלים: הנורמליזציה בין מדינות ערב וישראל - הדוגמה המצרית" בהוצאת אוניברסיטת תל אביב. באותה שנה פורסם הספר גם בשפה האנגלית וב-2010 פורסם הספר בתרגום לערבית בהוצאה מצרית. דוד נישא לעדינה ב-12 בפברואר 1971. לשניים שתי בנות משותפות ושישה נכדים. הם מתגוררים בירושלים. אחת מבנותיו היא הדיפלומטית הישראלית, ענת סולטן-דדון. דוד סולטן, בין קהיר לירושלים: הנורמליזציה בין מדינות ערב וישראל - הדוגמה המצרית, הוצאת אוניברסיטת תל אביב (המכון האוניברסיטאי לדיפלומטיה ושיתוף פעולה אזורי, מיסודם של מרכז פרס לשלום ואוניברסיטת תל אביב), 2007 ניר יהב‏, כעת מובארק יכול לקרוא ספרות ישראלית, באתר וואלה, 29 בינואר 2010, כתבה על הוצאת ספרו של דוד סולטן בערבית לצפייה- פאנל מתוך יום עיון בנושא "שלושים שנה לביקור סאדאת- מאין ולאן?" במרכז משה דיין באוניברסיטת תל אביב, סרטון באתר יוטיוב דברי דוד סולטן בערב עיון של מכון ירושלים לחקר ישראל "30 שנה לביקור סאדאת בירושלים" רפאל מן, כך נקלעה "בת דור" למערבות המחול הפוליטי בקניה, מעריב, 17 במאי 1983
מקסים דונייבסקי

מקסים דונייבסקי (ברוסית: Максим Дунаевский;‏ נולד ב-15 בינואר 1945) הוא מלחין סובייטי רוסי. בשנת 2006 הוענק לו תואר אמן העם של רוסיה. מקסים דונייבסקי נולד במוסקבה לאיסאק דונייבסקי ולרקדנית הבלט זויה פשקובה. הוריו לא היו נשואים אך אביו הכיר בקיומו. בשנת 1965 סיים דונייבסקי לימודים בבית הספר למוזיקה והתקבל לקונסרבטוריון של מוסקבה, אותו סיים בשנת 1970. הוא למד הלחנה אצל דמיטרי קבלבסקי, טיחון חרניקוב, אלפרד שניטקה ואנדריי אשפאי. מקסים דונייבסקי התקרב למארק רוזובסקי, מנחה של תיאטרון סטודנטים ליד אוניברסיטת מוסקבה, והחל לכתוב מוזיקה להצגות. כאשר רוזובסקי התקדם לבמאי של תיאטרון מקצועי, דונייבסקי המשיך לכתוב מוזיקה להצגות התיאטרון. במסגרת זו כתב מספר שירים שאחר כך נכללו בסדרת טלוויזיה "שלושת המשקטרים". בסוף שנות ה-70 דונייבסקי הקים להקה וכתב עבורה שירים תוך שיתוף פעולה עם משוררים כמו רוברט רוז'דסטבנסקי, איליה רזניק, לאוניד דרבניוב ועוד. שירים שעבורם דונייבסקי כתב מוזיקה נהפכו לפופולריים בברית המועצות והיו חלק מהרפרטואר של זמרים ידועים (מיכאיל בויארסקי, ניקולאי קרצ'נצוב ונוספים). דונייבסקי כתב מוזיקה ללמעלה מ-70 סרטים. בנוסף לכך הוא מלחין בתחום מחזמר ואחרון מהם הועלה על הבמה בשנת 2019. כמו כן הוא כתב אופרת רוק. דונייבסקי הופיע הרבה בטלוויזיה בתוכניות שונות כולל בחבר השופטים של תחרויות זמר. בשנים 1992–1999 דונייבסקי התגורר בארצות הברית וכתב מוזיקה למספר סרטים של הוליווד. תקליט ראשון עם שירי מקסים דונייבסקי יצא לאור בשנת 1983, בהמשך יצאו תקליטים ותקליטורים נוספים. מקסים דונייבסקי היה נשוי 7 פעמים. בנו התגורר בלוס אנג'לס וביתו בפריז בו היא הקימה להקה. דונייבסקי הוא יושב ראש קרן על שם אביו איסאק דונייבסקי. מדיה וקבצים בנושא מקסים דונייבסקי בוויקישיתוף מקסים דונייבסקי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מקסים דונייבסקי, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) מקסים דונייבסקי, באתר MusicBrainz (באנגלית) מקסים דונייבסקי, באתר Discogs (באנגלית) שירי מקסים דונייבסקי
סנט פיטר פורט

סנט פיטר פורט (באנגלית: Saint Peter Port; בג'רנסיאה וצרפתית: Saint Pierre Port, נהגה: "סן פייר פור") היא עיר הבירה של גרנזי, כמו גם הנמל הגדול ביותר בה. בעיר מתגוררים קרוב ל-17,000 בני אדם. העיר, ביחד עם סביבתה הקרובה, מהווה את קהילת סנט פיטר פורט, אחת מעשר קהילות גרנזי. ידוע שהייתה קיימת באזור עיירה או תחנת מסחר עוד לפני העידן הרומי, אם כי השם בתקופה הקדם-נוצרית אבד. העיר ממוקמת בחוף המזרחי של גרנזי. קהילת סנט פיטר פורט גובלת במספר קהילות אחרות באי: סנט סמפסון בצפון, וייל בצפון-מערב, סנט אנדרו במערב וסנט מרטין במערב. הקהילה מחולקת לשני מחוזות בחירה: סנט פיטר פורט צפון וסנט פיטר פורט דרום. הקהילה מחולקת בלי קשר לחלוקה הזו לארבעה קנטונים: קנטון 1 או הקנטון של הצפון. קנטון 2 או הקנטון של צפון-המערב. קנטון 3 או הקנטון של דרום-המערב. קנטון 4 או הקנטון של הדרום. בנוסף האיים הרם וג'ת'ו שייכים לקהילה, אך אינם שייכים לאחד הקנטונים. למרות זאת הם שייכים למחוז הבחירה סנט פיטר פורט דרום. בית המשפט המלכותי, מקום מושבו של מדינות גרנזי, הפרלמנט של גרנזי. בית הואטוויל, ביתו של ויקטור הוגו כשהיה בגלות בגרנזי, כיום מוזיאון בחסות העיר פריז. מכללת אליזבת, נוסדה על ידי אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה ב-1563. המבנה הנוכחי, שנבנה ב-1826, בולט מאוד בקו הרקיע של העיר. אקווריום גרנזי, אשר נבנה במהלך הכיבוש של האי במלחמת העולם השנייה על ידי הגרמנים. מגדל ויקטוריה, מגדל שצופה על הנמל המקומי ונבנה לציון הביקור של המלכה ויקטוריה ב-1848. נמל התעופה גרנזי הוא נמל התעופה היחיד באי. הוא נמצא במרחק של 4.6 ק"מ דרום מערבית לעיר, בקהילת פורסט. משרדי בלו איילנדס, חברת התעופה של איי התעלה, ממוקמים בסנט פיטר פורט. מדיה וקבצים בנושא סנט פיטר פורט בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סנט פיטר פורט סנט פיטר פורט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אנריקה קויאר

אנריקה קוֹיַאר מוֹנְטֶרוּבִאוֹ (בספרדית: Enrique Collar Monterrubio; נולד ב-2 בנובמבר 1934) הוא כדורגלן עבר ספרדי, ששיחק בעמדות הקיצוני והחלוץ. קויאר נחשב משחקניה הבולטים ביותר של קבוצת אתלטיקו מדריד בכל הזמנים. קויאר שיחק במחלקת הנוער של "אימפריאל" המקומית, ולאחר מכן הצטרף למחלקת הנוער של הקבוצה ממדריד "פנייה נוריט". לאחר שנצפה על ידי סקאוט של קבוצת אתלטיקו מדריד, בשנת 1949, הצטרף קויאר למחלקת הנוער של הקבוצה. בשנת 1952, לאחר 3 עונות במחלקת הנוער, הושאל קויאר לעונה לקבוצת קדיס מהליגה השלישית, וסייע לה לסיים באותה עונה במקום ה-3 בליגה. בשנת 1953 חזר קויאר לאתלטיקו. קויאר ערך את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה בתאריך ה-13 בספטמבר, בהפסד קבוצתו בתוצאה 1–3 נגד אספניול. באותה עונה שיחק קויאר בסך הכל שלושה משחקי ליגה. עם תחילת עונת 1954/1955 הושאל קויאר לקבוצת ריאל מורסיה, ששיחקה באותה העת בליגת המשנה. הוא שיחק 11 משחקים בחצי עונה, ולאחר מכן חזר לאתלטיקו, בתקווה לקבל דקות משחק. בעונה שלאחר מכן כבר הפך קויאר לשחקן מוביל בהרכב הקבוצה. בעונת 1959/1960 זכה קויאר עם אתלטיקו בגביע המלך הספרדי, שהיה הגביע הראשון של הקבוצה. בעונה שלאחר מכן זכתה הקבוצה פעם נוספת בתואר. בעונת 1961/1962 זכתה אתלטיקו בתואר האירופי הראשון שלה, בגביע אירופה למחזיקות גביע. קויאר זכה עם אתלטיקו בגביע פעם נוספת בעונת 1964/1965, ועונה לאחר מכן כבר זכה באליפות ספרד. באתלטיקו שיחק קויאר 16 עונות, ולזכותו מספר ההופעות השני הגבוה ביותר בקבוצה בכל הזמנים, עם 470 הופעות בכל המסגרות, ביניהן 353 הופעות בליגה. בנוסף הבקיע קויאר 105 שערים בכל המסגרות, ו-72 בליגה. בתקופתו באתלטיקו נחשב קויאר לאחד השחקנים הטובים ביותר, והוביל יחד עם חואקין פיירו, שיצרו יחד את חוליית ההתקפה, בין הטובות ביותר שידעה הקבוצה. בנוסף, יחד עם הקשרים מיגל ג'ונס ואדלרדו רודריגס, המשיך קויאר להיות שחקן משפיע במועדון עד לעזיבתו לולנסיה. קויאר כבש את השער ה-9 במשחק של אתלטיקו נגד הרקולס אליקנטה בעונת 1955/1956. המשחק נגמר בניצחון 0–9 לאתלטיקו והיה הניצחון בהפרש הגבוה ביותר שניצחה אתלטיקו אי פעם. בשנת 1969 עבר קויאר לולנסיה, ולאחר עונה אחת במדי הקבוצה פרש קויאר ממשחק פעיל. לאחר פרישתו ממשחק פעיל הצטרף קויאר לדירקטוריון במועדון אתלטיקו מדריד. הופעת הבכורה של קויאר במדים הלאומיים הייתה ב-19 ביוני 1955, במשחק ידידות נגד שווייץ. במשחק זה הבקיע קויאר גם את שער הבכורה בנבחרת. קויאר השתתף עם נבחרת ספרד במונדיאל 1962 בצ'ילה, כאשר המשחק היחיד בו לקח חלק היה המשחק נגד ברזיל. לזכות קויאר 16 הופעות ו-4 שערים במדים נבחרת ספרד. אליפות ספרד: 1965/1966 גביע המלך הספרדי: 1959/1960, 1960/1961, 1964/1965 גביע אירופה למחזיקות גביע: 1961/1962 מדיה וקבצים בנושא אנריקה קויאר בוויקישיתוף אנריקה קויאר, באתר Transfermarkt אנריקה קויאר, באתר BDFutbol אנריקה קויאר, באתר National Football Teams אנריקה קויאר, באתר FootballDatabase.eu
פלאש איירליינס

פלאש איירליינס (Flash Airlines) הייתה חברת שכר מצרית שהפעילה טיסות למרכז ומערב אירופה. בסיסה היה נמל התעופה הבינלאומי שארם א-שייח', ומטה ההנהלה שלה בקהיר. החברה הוקמה בשנת 1995 בשם הליופוליס איירליינס, ובשנת 1996 היא קיבלה את אישור הרשויות. בתחילת דרכה הפעילה החברה מטוסי איירבוס A310, בואינג 737-3Q8, ומקדונל דאגלס MD-83. בשנת 2000 נרכשה הליופוליס איירליינס על יד קבוצת התיירות פלאש, שמכרה את מטוסי האיירבוס והמקדונל דאגלס, ונשארה עם מטוס בואינג 737-300 אחד. בשנת 2002 היא רכשה מטוס נוסף מדגם זה. בשנת 2002 ערך המשרד הפדרלי לתעופה אזרחית השווייצרי ביקורת פתע במטוס החברה בעל הרישום SU-ZCF. בבדיקה התגלה כי אין מסכות חמצן בתא הטייס, וכי מכלי הדלק ורכיבים בקוקפיט אינם תקינים. מספר ימים לאחר מכן, נאסר על החברה לטוס בשמי שווייץ ופולין. החברות הנורווגיות עימם הייתה בקשרי מסחר, ביטלו את החוזים עם פלאש. בשנת 2004 התרסקה טיסה 604 של החברה. הטיסה בוצעה במטוס בעל הרישום SU-ZCF, בו ערכו השווייצרים שנתיים קודם לכן בדיקות. התקרית החמורה בה נהרגו כל 148 נוסעים ואנשי הצוות, גרמה לחברה לפשוט את הרגל מספר חודשים לאחר מכן. מדיה וקבצים בנושא פלאש איירליינס בוויקישיתוף
טימינס

טימינס (באנגלית: Timmins) היא עיר השוכנת במזרח פרובינציית אונטריו שבקנדה, לגדת נהר מטגמי. תחום השיפוט של העיר הוא 2,979.15 קמ"ר, דבר ההופך אותה לעיר השנייה בגודלה בקנדה. בשנת 1907 התפרסמו דיווחים גאולוגים המצביעים על אזור העיירה קובלט, כאזור עשיר בעפרות כסף. הדבר גרם לתופעת בהלה לזהב, ועשרות מחפשים הקימו את בתיהם במחנה עבודה שהוקם סמוך לאגם פורקיופיין (Porcupine). לאחר שנתיים של חיפושים, התגלה עורק זהב עשיר, שהוביל עד למכרה דום מיין (Dome Mine), כיום שכונה בטימינס. מערך הרכבות שהחל לפעול בשנת 1911, האיץ את התפתחות המחנה. יומיים לאחר שהגיעה הרכבת הראשונה, פרצה שרפה גדולה שכילתה את כל המחנה, והרגה יותר מ-200 בני אדם. בשל תגליות הזהב הרבות, עזבו אך מעט פועלים את המחנה, והוא הוקם מחדש. בשנת 1912 ייסד נח אנטוני טימינס, יזם כרייה קנדי מבעלי חברת המכרות הולינגר, את העיר על מנת לשכן בה את עובדיו. העיר הייתה בבעלות החברה, והיא סיפקה לפועליה את כל צורכיהם. שנות ה-20 וה-30 היו שנים של שגשוג בעיירה, השפל הגדול לא השפיע לרעה על כלכלת האזור. בשנות ה-60 התגלו מתכות נוספות, והתעשייה התפתחה בעיר. כיום העיר ממשיכה לצמוח הודות למרבצי זהב, אבץ, נחושת, ניקל וכסף. ענפים נוספים ככריית עצים, שירותים ממשלתיים ותיירות תורמים גם הם את חלקם לצמיחה. עם הקמת העיירה הגיעו גם מהגרים יהודים, בעיקר מרוסיה ומזרח אירופה, שביקשו להשתתף בתעשיית המכרות המתפתחת. יהודים רבים התקשו להסתדר עם המצב הכלכלי הקשה והאנטישמיות בערים הגדולות בקנדה, ובחרו לעזוב לטובת מושבות קטנות שהוקמו לאורך קווי הרכבת של תעשיית המכרות. בשנת 1925 התגוררו בעיירה 200 יהודים. באותה שנה הוקמה באופן רשמי הקהילה היהודית 'בני ישראל'. הקהילה במקום הייתה מעורבת עם הקהילות האחרות של המהגרים, וקיימה קשרים טובים עימם. רק בשנות ה-30 הוקמו מוסדות קהילתיים כדוגמת בית כנסת ובית ספר יהודי. החל משנת 1928 קיימה הקהילה היהודית נשף פורים לכלל תושבי העיר, יהודים וגויים, במסגרתו התקיימה תחרות יופי לנשים בשם 'מלכת אסתר'. מדיה וקבצים בנושא טימינס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של טימינס (באנגלית) טימינס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ⁨JEWISH SETTLEMENTS IN NORTH -ERN ONTARIO . I ⁩ | ⁨The Reform Advocate⁩ | 29 אפריל 1916 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il Syrian, Middle East immigrants developed northern Ontario, museum curator says, CBC news Multicultural History Society of Ontario, The Jews of North America, Wayne State University Press, 1987, עמ' 230-233, ISBN 978-0-8143-1891-1. (באנגלית) Helen Winkler, The Timmins Purim Ball, Niv, ‏2022-03-13 (באנגלית אמריקאית)
Ready or Not

האם התכוונתם ל... Ready or Not (שיר של פוג'יז) – שיר של להקת ההיפ הופ האמריקנית פוג'יז, יצא בשנת 1996 Ready or Not (שיר של ברידג'יט מנדלר) – שיר של הזמרת האמריקנית ברידג'יט מנדלר, יצא בשנת 2012
Ready or Not (שיר של פוג'יז)

Ready or Not (מילולית: מוכן או לא) הוא שיר של להקת ההיפ הופ האמריקנית פוג'יז אשר נכלל במקור באלבום האולפן השני של הלהקה The Score. לאורך השיר מנוגנת באופן חוזר ונשנה דגימה משירה של הזמרת האירית אניה "Boadicea". כמו כן, הפזמון של השיר נכתב בהשראת מילות השיר "Ready or Not Here I Come (Can't Hide from Love)" מאת הלהקה האמריקנית The Delfonics. על אף שהשיר לא זכה להצלחה רבה בארצות הברית, הוא זכה להצלחה רבה במיוחד באירופה, ובעיקר בבריטניה, שם הגיע בשיא למקום הראשון במצעדי הסינגלים הבריטי, כאשר הוא נשאר במיקום זה במשך שבועיים. הזמרת האירית אניה ציינה בתחילה כי בכוונתה לתבוע את הפוג'יז על הפרת זכויות יוצרים שכן היא לא נתנה את הסכמתה לכך שהלהקה תשתמש בדגימה מתוך שירה "Boadicea". המחלוקת יושבה לבסוף מחוץ לבית המשפט. באוגוסט 2008 ציין נשיא ארצות הברית ה-44 ברק אובמה כי השיר "Ready or Not" הוא השיר האהוב עליו בכל הזמנים בראיון שהעניק למגזין בלנדר. הווידאו קליפ המלא של השיר נחשב לאחד מהווידאו קליפים היקרים ביותר בכל הזמנים. להקת הרוק האמריקנית דה פריי ביצוע גרסת כיסוי של השיר באלבומם Scars & Stories. מידע על היצירה "Ready or Not" באתר מיוזיק בריינז מידע על הסינגל "Ready or Not" באתר מיוזיק בריינז סרטון השיר "Ready or Not" באתר יוטיוב Music Picks From Obama, McCain : NPR
ורה מיילס

ורה מיילס (באנגלית: Vera Miles; נולדה ב-23 באוגוסט 1929) היא שחקנית אמריקאית, שעבדה בשיתוף פעולה הדוק עם הבמאי אלפרד היצ'קוק. מוכרת בזכות תפקידה כלילה קריין ב"פסיכו" וב"פסיכו 2". מיילס נולדה כורה ג'וּן רלסטון באוקלהומה סיטי לתומאס ובארניס ויריק־רלסטון. היו לה שלושה אחים גדולים. היא גדלה והתגוררה בקנזס. בתום לימודיה התיכוניים ב־1947, עבדה בין היתר כקלדנית. ב־1948 הוכתרה כמיס קנזס וכסגנית שלישית למיס אמריקה. ב־1950 עברה ללוס אנג'לס, השתתפה בתפקידים משניים בקולנוע ובטלוויזיה, ושנה לאחר מכן, ב־1951, הוחתמה על ידי חברת האחים וורנר. בשנת 1956 הוחתמה על ידי חברת ההפקות של אלפרד היצ'קוק כשחקנית, ונתפרסמה בתקשורת כמלוהקת פוטנציאלית לתפקידים הנשיים בסרטיו, במקום גרייס קלי שלוהקה עד כה. באתה שנה שיחקה בסרט "הנאשם" בבימויו של היצ'קוק, לצידו של הנרי פונדה. ב-1956 השתתפה במערבון "המחפשים", ב-1959 השתתפה בסרט "סיפורה של בולשת" לצדו של ג'יימס סטיוארט וב-1961 השתתפה בסרט "רחוב אחורי" לצדו של ג'ון גאווין. היא השתתפה בפרק הפיילוט של "אלפרד היצ'קוק מציג" וזכתה לשבחים על משחקה. היצ'קוק כפה על מיילס להסתרק ולהתלבש לפי הוראותיו. היא הייתה אמורה להשתתף כדמות הנשית הראשית ב"ורטיגו" (1958), אך הריונה הביא להדחתה ולליהוקה של קים נובאק במקומה. היצ'קוק התראיין כעבור שנים לפרנסואה טריפו וסיפר שנטר טינה למיילס. למרות המשבר ביניהם, לוהקה מיילס לתפקיד לילה קריין ב"פסיכו" והוסיפה להשתתף ב"אלפרד היצ'קוק מציג". כמו כן לוהקה לסדרה הקלאסית "אזור הדמדומים". ב-1964 השתתפה בסרטים "זהירות, נמר בעיר" ו"משפחת קאלוויי" לצידו של בריאן קית'. מאז ועד 1995 עבדה רק בסרטי טלוויזיה. היא הופיעה בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה כמו "באק רוג'רס במאה ה-25" ובוננזה". מיילס נישאה שלוש פעמים; בעלה מאז 1948 עד 1954 היה בוב מיילס, ממנו נולדו לה שתי בנות, דברה וקלי. בעלה השני היה גורדון סקוט. הם היו נשואים מ־1954 עד 1959 וממנו נולד לה בן אחד, מייקל. בעלה השלישי היה השחקן קית לארסן, הם היו נשואים מ־1960 עד 1971, גם ממנו נולד לה בן יחיד, אריק. מיילס היא כיום גמלאית, ומתגוררת בקליפורניה. היא ממעטת להתראיין או להופיע בפומבי. עם זאת, בשנת 2012 קיימה קשר עם השחקנית ג'סיקה בייל, כהכנה לגילום דמותה בסרט "היצ'קוק". מדיה וקבצים בנושא ורה מיילס בוויקישיתוף ורה מיילס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ורה מיילס, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי ורה מיילס, באתר AllMovie (באנגלית) ורה מיילס, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ורה מיילס, באתר Discogs (באנגלית)
בראן (מונטנגרו)

בראן (במונטנגרית: Беране) היא העיר השמינית בגודלה במונטנגרו, ובירת מחוז בראן שבמזרח המדינה. העיר שוכנת על גדת נהר לים (Lim), בתחומי הסנג'ק ההיסטורי של נובי פאזאר. בימי הביניים נקראה שטחה של בראן המודרנית בודימליה. בעיקר גרו כאן סרבים, נתיני מדינת ראסקה. מאז אותה תקופה שרדו כאן כמה מתחמי מנזר, בתי המגורים לשעבר של הבישופים והמטרופולינים. בשנת 1455 כבשו כוחות האימפריה העות'מאנית את היישובים העיקריים באזור וכללו אדמות אלה בסנג'אק של נובופאזאר. בשנת 1682 הקימו הטורקים את העיר בראן. צריפים הוקמו על גדה אחת של הנהר, ובניינים אזרחיים עם הרמזים בצד השני, ולכן חלק מהעיר המודרנית עדיין שומר על תוויו המזרחיים ונקרא הרמה. סרבים ומונטנגרים לא אהבו את השלטון הטורקי - הם ניהלו מאבק ארוך ועקשן עם הכובשים. בקרבות, התקוממויות וקרבות לעצמאות חלפו כמעט כל המאה ה-19. במלחמת הבלקן הראשונה, באוקטובר 1912 תקפו כוחות מונטנגרו את העיר בירי תותחים והטילו עליה מצור. בין השנים 1949–1992 נקראה העיר איוואנגרד, על שם איוואן מילוטינוביץ'; מנהיג פרטיזנים במלחמת העולם השנייה. לבראן ארבע ערים תאומות: סרביה סוקריצ'ה, סרביה(ממאי, 1985) איטליה טראמו, איטליה(מיולי, 1985) קוסובו פץ', קוסובו(מאפריל, 1998) רוסיה קוסטרומה, רוסיה(מדצמבר, 2005) מדיה וקבצים בנושא בראן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בראן .travel-mne.ru, Беране המלחמה, הצפירה, 13 באוקטובר 1912 מלחמה תהיה, הצבי, 13 באוקטובר 1912