laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
גרדה ולנטינר

גרדה ולנטינר (בדנית: Gerda Valentiner;‏ 25 באפריל 1903 – 1991) הייתה מורה דנית וחברה במחתרת הדנית, מחסידי אומות העולם, שהחביאה בביתה והבריחה מספר רב של ילדים יהודים לשוודיה ב-1943. עד מלחמת העולם השנייה, גרדה ולנטינר לימדה בבית ספר בקופנהגן שבדנמרק. כשהנאצים פלשו לדנמרק בתחילת שנות ה-40, ולנטינר הצטרפה למחתרת הדנית. באוקטובר 1943, כשנודע לה שהנאצים מתכננים להתחיל בגירוש יהודי דנמרק, החלה גרדה לאסוף לביתה ילדים יהודים, אותם הסתירה את היהודים עד שנמצאה הדרך להבריחם לחופי שוודיה ברגע המתאים. ולנטינר לימדה בימים בבית הספר, ובלילות פעלה במחתרת וטיפלה בדאגה רבה לילדים שהחביאה בביתה. רוב הילדים בביתה היו ילדי משפחות דתיות שמטעמי כשרות לא אכלו בביתה דבר מלבד לחם. כשהבינה ולנטינר את הקושי, היא קנתה עבור הילדים כלים חדשים ומצרכים מתאימים על מנת להפוך את מטבחה לכשר. בספטמבר 1943, הגיעה גרדה ולנטינר לביתם של ראובן ואסתר שפטלוביץ, הוריה של דורה, אחת מתלמידותיה, על מנת להזהירם מפני הסכנה המתקרבת. כמה ימים לאחר מכן, דורה, אחותה ריטה ואחיהן מוריס עברו לביתה של ולנטינר ונשארו אצלה עד שתצליח לארגן את העברתם לשוודיה. לאחר הברחת ההורים, כעבור כשבוע התבצעו שני ניסיונות בריחה של הילדים, שכשלו. הניסיון השלישי שהתרחש בערב יום הכיפורים של שנת 1943 הצליח. ולנטינר לקחה את שלושת הילדים לחוף במרחק 10 ק"מ מצפון לעיר קופנהגן, ומשם בעזרת סירת דייגים הגיעו לחופי לנדסקרונה שבשוודיה. הם חברו להוריהם שהגיעו לשוודיה כאמור עשרה ימים לפני כן. ולנטינר לקחה חופשה ללא תשלום מעבודת ההוראה ובמשך שנתיים התנדבה כעובדת סוציאלית במחנות העקורים היהודים בגרמניה ובאוסטריה. כשחזרה ולנטינר להוראה, היא לימדה על יהדות ישראל ולימדה את תלמידיה הנוצריים על תרבות ישראל וההתיישבות בארץ. ולנטינר ביקרה בישראל שלוש פעמים כשבפעם השנייה באה כנציגת ארגון ויצו הדני. ב-1971, כשהייתה ולנטינר בת 68 ויצאה לפנסיה, היא עברה לחיות בישראל כשנה, על מנת לראות את הארץ וללמוד עברית. ב-28 ביולי 1968, בעת ביקורה השלישי בישראל, בטקס שנערך ביד ושם, גרדה ולנטינר קיבלה הכרה כחסידת אומת העולם. זכרונה הונצח בעץ שניטע, על ידה, בשדרת חסידי אומות העולם. סקירת מעשי הגבורה של גרדה ולנטינר מתוך תיק חסיד אומות העולם, יד ושם. הכתוב מסתמך על עדותו בתיק חסיד אומות העולם ביד ושם גרדה ולנטינר, באתר יד ושם (באנגלית) מתוך סקירת "מורים שהצילו יהודים בזמן השואה", יד ושם. ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "גרדה ולנטינר".
ראול לאפורטרי

ראול לאפורטרי (בצרפתית: Raoul Laporterie;‏ 13 באוגוסט 1897 – 27 בפברואר 1992) היה ראש עיריית בסקונס (Bascons) בשנים 1935–1971 וחסיד אומות העולם צרפתי שהציל כ-1,600 יהודים. לאפורטרי נולד בעיירה בסקונס שבמחוז לנדס בדרום-מזרח צרפת ב-13 באוגוסט 1897. במהלך מלחמת העולם הראשונה לאפורטרי נלקח בשבי הגרמני, ולאחר המלחמה הוענקו לו מדליית הבורחים מהשבי (Médaille des évadés), מדליית המארן ומדליית ורדן. ב-11 באוקטובר 1934 נבחר לאפורטרי למועצת העיר של בסקונס, וב-12 במאי 1935 נבחר לראש העיר. לאחר כיבוש צרפת על ידי גרמניה, לאפורטרי המשיך לגלות התנגדות חשאית לגרמנים, ואף היה שותף להפצת העיתון המחתרתי "Le Franc Tireur". במהלך המלחמה לאפורטרי כיהן כראש העיר של העיירה בסקונס, שנמצאה ב"אזור החפשי" בשליטת ממשלת וישי. בבעלותו הייתה חנות בעיירה מון דה-מרסן (Mont-de-Marsan) שבשטח הכבוש. לאפורטרי, אשר הבין את כוונותיהם הנאצים בקשר ליהודים, לא הזדהה עם המדיניות הנאצית אותה החשיב כפשעים נגד האנושות. הוא ניצל את מעמדו כראש עיר וכדמות מוכרת לנאצים, על מנת להציל מאות יהודים ולא יהודים. בתוקף תפקידו הוא קיבל אשרת מעבר שאפשרה לו לעבור באופן חפשי במעבר הגבול בין החלק הכבוש של צרפת לאזור החופשי. בכל נסיעה כזו, נהג לאפורטרי להבריח אנשים, מזון, מידע וכיוצא בזאת בין האזורים. בנוסף, הוא נתן מחסה ליהודים ולא-יהודים שנרדפו על ידי הנאצים בביתו. לנשים לרוב היה נותן מסמכים שהציגו אותן במקרה הצורך כאשתו. לאפורטרי סירב לקבל תשלום תמורת מעשיו, אף שהיה נתון בסכנה חמורה אם מעשיו היו מתגלים. באחת מהברחותיו, בשנת 1942, המשטרה חשפה יהודיה שהתחזתה לאשתו של לאפורטרי, ולאפורטרי ירד למחתרת. ב-10 במאי 1945 נבחר לאפורטרי שוב לראש עיריית בסקונס, ובהמשך כיהן כראש העיר למשך שלוש קדנציות נוספות, עד ל-25 במרץ 1971. בשנת 1973 קיבל לאפורטרי תואר "ראש עיר של כבוד". בשנת 1945 זכה לאפורטרי בצלב המלחמה (croix de gurre). בתאריך ה-18 במרץ 1976 הוכר לאפורטרי כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם. בשנת 1989 הוענק ללאפורטרי עיטור לגיון הכבוד. Bacque, James. Just Raoul. Rocklin: Prima Publishing. 1992 http://www.francaislibres.net/liste/fiche.php?index=78194 תיק חסיד אומות העולם מארכיון יד ושם http://www.bascons.fr/Vie-municipale/Les-maires-de-Bascons ראול לאפורטרי, באתר יד ושם (באנגלית) http://www.raoulwallenberg.net/general/raoul-laporterie/ https://righteous.yadvashem.org/?searchType=righteous_only&language=en&ind=0&itemId=4016010 Bacque, James. Just Raoul. Rocklin: Prima Publishing. 1992 ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ראול לאפורטרי".
גרדה טנברג

גרדה טנברג (בנורווגית: Gerda Tanberg;‏ 9 בספטמבר 1903 – 16 במאי 1984) הייתה חסידת אומות העולם שהצילה במלחמת העולם השנייה כ-12 ילדים יהודים ממוות בידי הנאצים. גרדה הצטרפה לכוחות נורווגיה במלחמתם נגד הפלישה הנאצית. אחרי שהיא אירחה והגנה על הילדים מבית היתומים, היא פגעה בקצין גרמני ונשפטה לחיות אך לעבוד בחווה בגרמניה. שרדה בזכות ובעזרת נכדה הנורווגי רגנוולד טנברג (בנורווגית Rungwald Tanberg). בתקופת השואה, הורים אוסטרים שביקשו להציל את ילדיהם מאימת השלטון הנאצי, שלחו את ילדיהם לנורווגיה למחנות קיץ ולאחר מכן, כשמצב יהודי המדינה הורע, הילדים היהודים שהו בבית יתומים באוסלו עד יעבור זעם. 21 ילדים כאלו נשלחו לבית יתומים באוסלו. תחילה הם השתכנו בקוטג' שהיה בידי הקהילה היהודית מחוץ לגבולות העיר, בבארום (Baerum). לאחר מכן הם בילו כמה חודשים אצל משפחות מאמצות. לבסוף הילדים הועברו להתגורר בבית יתומים שהוכשר ליעודו החדש ממבנה תעשייה שהיה בבעלות הקהילה היהודית בהולברג סטייג' (Hallberg stage). 13 ילדים נשארו באוסלו בבית היתומים לאורך המלחמה, עד שהקהילה הצליחה להבריחם לשווייץ. יתר הילדים הושבו להוריהם. חבורה המורכבת מחמש ילדות וברט גרונפלד דיווחו: "נסענו במכונית של ניק. נינה חיכתה עם הקבוצה הבאה. בעלה של נינה, ניק, קיבל באמצעות עבודתו הקצאה של דלק למכוניתה. נסענו לוילה מחוץ לאוסלו, הכתובת היא וסלקרוקן 1. גרדה טנברג החזיקה דירה בקומה השנייה של הבית. ניק הוריד אותנו ונסע חזרה לאסוף את הבנים המבוגרים יותר. היינו אצל גרדה עד שהיינו חייבים לברוח שוב". בחזקתה של גרדה הייתה דירת שני חדרים והילדים נשארו לרוב בחדר אחד. קבוצה אחת נשארה עם גרדה לשבוע אחד וקבוצה אחרת לשבועיים. הוכרה ב-2006 על ידי יד ושם כחסידת אומות עולם בטקס שהתקיים באוסלו שבנורווגיה. מדיה וקבצים בנושא גרדה טנברג בוויקישיתוף מתוך תיק חסיד אומות העולם ביד ושם ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "גרדה טנברג".
צופית (מושב)

צוֹפִית הוא מושב עובדים ליד כפר סבא. המושב הוקם בשנת 1933 על ידי גרעין של 50 חקלאים על שטח שנקנה על ידי קרן קיימת לישראל ויושב במסגרת התיישבות האלף. במהלך המרד הערבי הגדול סבל המושב מהתנכלות מצד כפר סבא וקלקיליה, וכמעט מדי לילה נורו אליו יריות. באותה תקופה לא היו במושב טלפון, עזרה רפואית או רכב פינוי. טוביה רבינוביץ, חבר המושב, נרצח ביריות באוגוסט 1936. בפברואר 1939 נחנך במקום "בית עם" על שם מקס צוקרמן. בספטמבר 1939 היה שטח המושב 708 דונם והיו בו 50 משקים וסך הכל 203 נפשות. לאחר קום המדינה גדל המושב, הקרן הקיימת לישראל העבירה לצופית שטחי קרקע שהיו בבעלות קלמניה. כך נוספו למושב 40 משקים ושטחו גדל ל-2000 דונם. חצי מהשטח הוקצה לפרדסים והחצי השני לירקות ובוטנים. בהרחבה של המושב התגוררו 32 משפחות שהגיעו במסגרת תנועת מן העיר אל הכפר ונוצרו לזמן מה חיכוכים בין הוותיקים לחדשים. המושב השתייך תחילה למועצה אזורית השרון התיכון, אך לימים אוחדה המועצה לתוך מועצה אזורית דרום השרון, אליה שייך היישוב כיום. על גבעה ליד כניסה למושב, הוקם ב-1939 בית העם על שם מקס צוקרמן שהיה מרכז החיים התרבותיים של המושב וקיים עד היום. לידו הוקמה אנדרטה ליהודי יאנובה (על יד ביאליסטוק) שנרצחו בשואה. בגינה ציבורית על יד בית צוקרמן פועלת, מאז שנת 2021, "עגלת הקפה שושה", שמהווה כיום מרכז חברתי לתושבי היישוב. הגינה נודעת בזכות עץ פיקוס ענק שבאי עגלת הקפה יכולים לשבת בצלו. במושב ישנו בית קברות לחיות מחמד. מדיה וקבצים בנושא צופית בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של צופית יהודה זיו: סקירה גאוגרפית היסטורית של המקום וסביבתו צופית (ישראל), דף שער בספרייה הלאומית אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 אש אל צופית, דבר, 14 ביוני 1936 טוביה רבינוביץ נרצח במושב צופית, דבר, 14 באוגוסט 1936 חנוכת בית מכס צוקרמן בצופית, דבר, 6 בפברואר 1939 מושבי העובדים בשרון, בשומרון ובעמק חפר, דבר, 25 בספטמבר 1939 עשרים שנה להתיישבות האלף, דבר, 4 באוקטובר 1953 הפרדה במושב צופית, דבר, 5 ביולי 1959 שושה עגלת קפה צופית, באתר שושה עגלת קפה צופית ערך זה הוא קצרמר בנושא מושבים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אליזבט סטרול

אליזבט ניקופוי סטרול (באנגלית: Elisabeta Nicopoi Strul; ‏ 1920 – 6 בנובמבר 2013), מהעיר יאשי שברומניה, החביאה בביתה כ-20 יהודים בתקופת השואה. אליזבט ניקופוי סטרול נולדה בעיר יאסי שברומניה בשנת 1920. היא התגוררה בשכונת טרגושורול ניקולינה (בלועזית: Trigo Surul Nicolina), שרובם המוחלט של תושביה היו נוצרים. היא עבדה במפעל טקסטיל מקומי. ב-29 ביוני 1941, היום בו התרחש הפוגרום ביהודי העיר יאסי, הצילה אליזבט יהודים רבים. משנודע לה על הפוגרום ועל מעשי הרצח והביזה המתוכננים כנגד יהודי העיר, רצה אליזבט לכיוון ביתו של שותפה לעבודה, מר מרקוס סטרול (בלועזית: Marcos Strul), על מנת להתריע בפניו ובפני בני משפחתו מפני הסכנה האורבת להם. אליזבט הציעה לבני המשפחה להתחבא במחסן ביתה יחד עם כעשרים יהודים נוספים להם היא דאגה למקלט ולמזון במשך שבועיים. אליזבט לא הסתפקה בכך והיא עברה בין בתי היהודים בשכונה והזהירה גם אותם מפני הסכנה לחייהם. גם ברחוב הסמוך, היא הזהירה כל יהודי שפגשה מפני הסכנה האורבת. מאוחר יותר לאורך המלחמה, בעת שיהודים רבים נשלחו למחנות העבודה (ובהם חלק מהיהודים שהחביאה), אליזבט דאגה להבריח חבילות של מזון ובגדים לתוך המחנות. היא נתפסה, הוכתה קשות ונעצרה למשך מספר ימים. כל אלו לא מנעו ממנה להמשיך במלאכתה מתוך אמונה בצדקת דרכה והמשיכה לספק חבילות סיוע ליהודי המחנות. זאת ועוד – בתקופה שממשלת רומניה הכריחה את יהודי העיר יאסי לענוד טלאי צהוב, התהלכה אליזבט עם מגן דוד על החזה והכריזה בגאון כי בשבילה זה כבוד ולא עלבון. בשנת 1949, התחתנה עם מרקוס סטרול, אחד היהודים שהצילה, היא התגיירה והם עלו לארץ בשנת 1963. היא התגוררה בחיפה, בקריית ביאליק ובתל אביב, עד לפטירתה בשנת 2013. ב-19 במרץ 1987 אליזבט הוכרה כחסידת אומות עולם וננטע לכבודה עץ ביד ושם. ב-19 במאי 2008 נחנך גן חסידי אומות העולם תושבי חיפה. אליזבט הונצחה בגן זה והוצבה במקום אנדרטה לזכרה ולזכר תרומתה להצלת יהודים. תיק ניצול שואה-יד ושם מרדכי, פלדיאל. "חסידי אומות העולם המתגוררים בישראל", ילקוט  מורשת לתיעוד ועיון, 55, אוקטובר 1993, עמ' 123. מדיה וקבצים בנושא אליזבט סטרול בוויקישיתוף מתוך תיק ניצול- יד ושם. חגית הורנשטיין, הסודות של גן חסידי אומות העולם, באתר כלבו חיפה והקריות, ‏20.4.2020 Elisabeta Strul (Nicopoi) (Romania), Yad Vashem
יירקה טאוסיג

יירקה (ג'ורג') טאוסיג (Jirka Tausig; ‏1919 - 24 ביולי 2010) היה שוער כדורגל והוקי קרח יהודי מחונן. שיחק בתקופת השואה בתור שוער בגטו טרזינשטאט בליגה טרזין בקבוצת 'מחסן הבגדים המשומשים'. טאוסיג נולד ב-1919 בפראג, ובלט לראשונה בתור שוער כשהיה בן 6. ב-1938 ספג טאוסיג מהלומות ראשונות מהנאצים, כאשר מקומיים בעיר ואנסדורף שבצ'כוסלובקיה זרקו עליו אבנים במהלך משחק כדורגל. הוא היה שחקן בולט בקבוצת הנוער של צ'כוסלובקיה, אך לאחר הכיבוש הנאצי נאסר עליו להשתתף בליגה. כדי לשחק הוא נדד לכפר קטן, שעה מדרום לפראג, שם היה שוער גם בכדורגל וגם בהוקי קרח. נשלח ב-1943 לגטו טרזין. בזכות כישרונו והתפקידים בהם שיחק לפני ההגעה לגטו, זמן קצר לאחר הגעתו קבוצות כדורגל רבות בגטו נאבקו עליו. לבסוף החליט להצטרף לקבוצת מחסן הבגדים המשומשים. בזכות חברותו בקבוצה הוא קיבל מיטה ועבודה וכך הוא שרד את שהותו בגטו. טאוסיג נשלח לאושוויץ-בירקנאו ב-1944. כשנודע לגרמנים שהוא שוער כדורגל מוכשר, הם העבירו אותו למחנה שבו אסירים שיחקו בפיקוח ה-אס אס. הוא היה מוכר ולכן כשהיו זקוקים לשוער טוב לא התקשו למצוא אותו במחנה. כשאנשים הגיעו בטרנספורטים מהונגריה הקימו 2–3 קבוצות. המשחקים נמשכו רק שבוע אחד לפני שהוא נשלח למחנה הריכוז זקסנהאוזן מחוץ לברלין. לאחר מכן הועבר טאוסיג למחנה הריכוז קאופרינג בבוואריה. בשלב זה כבר לא היה רשאי לשחק כשוער, אבל לאחר שנתפס בהברחת לחם, ניתנה לו הזדמנות נוספת להפגין את יכולותיו האתלטיות. טאוסינג קיבל עונש לרוץ הלוך ושוב במעלה ובמורד גבעה סלעית על שש. טאוסינג שהיה בכושר מצוין צלח את המשימה בצורה שסיפקה את הגרמניים. טאוסינג הוכיח לא רק את הסיבולת האתלטית שלו אלא גם את כוח רצונו שאפשר לו להמשיך חרף הברכיים וכפות היידים המדממות שלו. טאוסיג שוחרר על ידי האמריקנים וחזר לסלובקיה, שם שינה את שמו, מאחר ששמו המקורי היה על שמה של עיירה גרמנית, כדי שלא יהיה לו שום קשר לנאצים. לאחר מכן בשם Tesar (נגר) חזר להיות שוער ראשי של ליגת קבוצת הכדורגל הסלובקית וגם לאחד משוערי ההוקי הטובים ביותר. ב-1947 פגש את אשתו לעתיד האבלובה אליס בזמן אימון בהוקי קרח. בשנת 1948, בדיוק כשהגיע לשיא הקריירה הספורטיבית שלו והיה מועמד לקבוצת ההוקי האולימפית, השתלטו הקומוניסטים על המדינה. טאוסינג ואשתו ערקו לפריז והתגוררו שם במשך שמונה חודשים עד שקיבלו ויזה לארצות הברית. המעבר לאמריקה סימל את סיומה של הקריירה האתלטית שלו. הוא שינה את שמו הפרטי לג'ורג' והקים חנות ומשפחה. נולדו לו שלושה ילדים ותשעה נכדים. ב-24 ביולי 2010 נפטר יירקה טאוסיג בלוס אנג'לס. באתר של בית טרזין ספד לטאוסיג ניצול השואה, ומי ששיחק עימו בליגת טרזין, פטר ארבן, שכתב: "הלך מאיתנו אחד האחרונים ולבטח הכי טוב מכדורגלני ליגה טרזין. אני נפרד בזה מחבר נאמן אשר תמיד זכר את הגטו". and the Boundaries of HistoryEdited by Brenda Elsey and Stanislao G.Pugliese http://bterezin.brinkster.net/LIGA_TEREZIN/2009-04-17 _Haaretz_LIGA_TEREZIN-English.pdf טרזין כדורגל במעמקי הגהנום ליאור טימור, ‏כדורגל בצל חיים נעלמים - הליגה של גטו טרזין, באתר ONE‏, 7 באפריל 2013 ליגת טרזין כתבה מynet על בנימין דוידוביץ' ראיון בהארץ עם יירקה טואסינג עצמו "הם אמרו לי שאני כמו רצועה נייר דביק נגד זבובים" Holocaust Remembrance Day / Profile : The goalkeeper of Theresienstadt, Haaretz.com (באנגלית) Talshir, Uri (2010-04-12). "Holocaust Remembrance Day / Profile : The Goalkeeper of Theresienstadt". Haaretz (באנגלית). נבדק ב-2018-03-14. ליאור טימור, ‏כדורגל בצל חיים נעלמים - הליגה של גטו טרזין, באתר ONE‏, 7 באפריל 2013
הוגו ארמן

הוגו ארמן (בגרמנית: Hugo Armann;‏ 11 באוגוסט 1917 – 9 במאי 1989) היה מורה וחסיד אומות העולם מגרמניה, שהציל יהודים בעת שירותו כמפקד על יחידה בצבא הנאצי שהוקצתה להסדיר חזרת החיילים לחופשה בבית מהחזית המזרחית ומוקמה בעיר ברנוביץ'. ארמן נולד בשנת 1917 בעיירה ראונשטיין במחוז תורינגיה בגרמניה, למשפחה פרוטסטנטית. הוא למד בבית ספר יסודי ולאחריו למד חקלאות בבית ספר מקצועי. ארמן סיים את לימודיו כחקלאי מוסמך, בהצטיינות. משם נסע לבראונשוויג להמשך לימודים ולתקופת הכשרה והתנסות בהוראה מקצועית. בשנת 1940 נקטעו לימודיו והתנסותו, עם גיוסו לצבא. בין השנים 1934–1935 היה חבר בנוער ההיטלראי, אך לא הצטרף כחבר המפלגה הנאצית (NSDAP). בשנת 1940 הוצב הוגו ארמן, לשרת במשרד המנהלי לשבויי מלחמה בצרפת. ב-1941 הועבר לשרת בוורשה ומשם בעיקר למינסק. במהלך התקופה שהה מספר חודשים באשפוז בבית חולים. בפברואר שנת 1942 ארמן הוצב בעיר ברנוביץ, כקצין משנה (Hauptfeldwebel) ומפקד יחידה שתפקידה היה להסדיר את חזרת החיילים לחופשת מולדת בחזרתם מהחזית המזרחית. בעיר ברנוביץ' היה גטו, ולצידו הוקם מחנה עבודה בו הועסקו רוב הצעירים והצעירות היהודים מהגטו בעבודות שונות. מתוקף תפקידו כמפקד היחידה להחזרת חיילים גרמנים מהחזית המזרחית לחופשת מולדת, הייתה לארמן שליטה בלעדית על שיבוץ מקומות הישיבה ברכבות לגרמניה. בנוסף הייתה לו גישה כמעט לכל מתקן צבאי או משטרתי באזור, כולל בתי המלאכה שהעסיקו עובדי כפייה יהודיים, שהופעלו על ידי הס"ד. הוא השתמש בסמכויותיו אלו כדי להעסיק במשרדו ובביתו עובדים יהודים. בנוסף, ארמן איפשר ליהודים לבוא במגע עם תושבי המקום הפולנים והביילרוסים ולסחור עמם במזון בתמורה לבגדים שהיהודים הספיקו לקחת איתם לפני שנלקחו לגטו. כשנודעו לארמן תאריכי האקציות שנועדו לשלוח את יהודי העיר להשמדה, הוא העביר את הידיעה למכריו היהודים והציע להם שלא לחזור לגטו בסיום יום העבודה, אלא להישאר במחנה העבודה. ארמן הסתיר בביתו שישה יהודים בשתי האקציות. לאחר האקציה השנייה ומאחר שנשארו כ־3000 יהודים בלבד בגטו והיה ברור לכולם שהגטו עומד להיות מחוסל בקרוב, עזר ארמן לקשר בין יהודים מהגטו לפרטיזנים הפולנים, והאיץ ביהודים לברוח מהמחנה. הוא סיפק ליהודים עשרה רובים ותחמושת, וקישר אותם לאדוארד חצ'ה, (Edward Chacza) חסיד אומות העולם פולני, שהבריח אותם אל הפרטיזנים הפולנים. לפי הערכות ארמן הציל באופן ישיר ועקיף 35–40 יהודים שעבדו תחתיו. עד אמצע שנת 1944 ארמן שירת בברנוביץ', ולאחר מכן הופנה לחזית המערבית ללחום בצרפת, ושם נפצע. לאחר המלחמה היה ארמן מורה ומנהל בבית ספר בעיירה דטר במחוז באד קיסינגן שבגרמניה. הוא היה נשוי, ונולדו לו בן ובת. שרה מנושביץ, מעובדי המטבח שהחביא וגיסה שבתאי שטרנפלד שמרו עם ארמן על קשר עד מותו. ב-15 בספטמבר 1985 הוכר ארמן כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם. ב-11 בספטמבר 1986 ארמן הגיע למוזיאון יד ושם לטקס נטיעת העץ על שמו בשדרת חסידי אומות העולם במוזיאון. עדות כתובה שבתאי שטרנפלד, מתוך תיק החסיד באדיבות יד ושם משואה כ"ב הוצאת משואה: המכון ללימודי השואה תשנ"ד תל יצחק קובץ מחקרים ל"א יד ושם תשס"ג ירושלים הוגו ארמן, באתר יד ושם (באנגלית) עדותו של שבתאי שטרנפלד ליד ושם, מתוך תיק החסיד באדיבות יד ושם הוגו ארמן, באתר יד ושם (באנגלית) משואה כ"ב, תל יצחק, תשנ"ד קובץ מחקרים ל"א, יד ושם, תשס"ג ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "הוגו ארמן".
טודור ופנדורה הדג'י-מיטקוב

טודור ופנדורה הדג'י-מיטקוב (במקדונית: Todor & Pandora Hadzi-Mitkov), חסידי אומות העולם ממוצא מקדוני האחראים להצלת משפחת פרנסס (Frances) היהודית בסקופיה, מקדוניה. טודור הדג'י-מיטקוב היה וטרינר מוסלמי בעיר סקופיה שבמקדוניה. טודור היה נשוי לפנדורה. השניים גרו סמוך לביתם של משפחת פרנסס היהודית. באפריל 1941, לאחר סיפוח מקדוניה לבולגריה, החוקים האנטישמים שחוקקה ממשלת בולגריה הוחלו גם על יהודי מקדוניה. בעקבות כך, ביקר הדג'י-מיטקוב בבית משפחתו של חברו היהודי הקרוב מויס פרנסס (Mois Frances), פרט באוזניו את  חששותיו לגבי ביטחונם של יהודי המדינה והציע כי חמשת בני משפחת פרנסס (מויס, אשתו, שני ילדיהם ואמו), יעברו לגור בביתו. על מנת לאפשר למשפחה לגור בבית ללא חשש, פיטר טודור את עובדי משק הבית שלו וסגר את מרפאתו. אשתו, פנדורה, הייתה זו שדאגה לבית ולבני משפחת פרנסס. יום לפני גירוש היהודים מהעיר, הוכרז שכל אזרח המסתיר  יהודי בביתו, ייענש. מויס פרנסס החליט שאינו מעוניין לסכן את חייהם של משפחת הדג'י-מיטקוב, ולכן החליט לקחת את משפחתו ולברוח לאלבניה. התוכנית לא יצאה לפועל בשל הסיורים התכופים של המשטרה הבולגרית והחשש להתפס. בשלב זה, החליט אחיה של פנדורה, טראז'קו ריבארב (Trajko Ribarev) לקחת את בני המשפחה להסתתר בביתו. בני משפחת פרנסס התחפשו למוסלמים עניים מהעיר, והועברו על ידי טראז'קו לביתו באמצעות סוס ועגלה. המשפחה שהתה בביתם של משפחת ריבארב לכמה ימים, במהלכם דאג הדג'י-מיטקוב להכנת מסמכים מזויפים עם שמות מוסלמיים לבני המשפחה. בני משפחת פרנסס הועברו באמצעות שימוש במסמכים אלו לאלבניה. בתום המלחמה חזרו בני משפחת פרנסס לביתם של משפחת הדג'י-מיטקוב והתגוררו בו עד אשר עלו לארץ ישראל בשנת 1948. ב-19 בפברואר 1976 הוכרו טודור ופנדורה כחסידי אומות עולם, והיו המקדונים הראשונים שהוכרו כחסידי אומות עולם. The Righteous Among The Nations-Hadzi Todor The Righteous Among The Nations-Hadzi Pandora The Righteous Among The Nations-Mitkov FAMILY חסידי אומות עולם, יד ושם תיק חסידי אומות עולם: טודור הדג'י-מיטקוב
פטר ארבן

פטר ארבן (בצ'כית: Petr Erben;‏ 21 במרץ 1921 – 5 באפריל 2017) היה כדורגלן יהודי, ששיחק בליגת הכדורגל בגטו טרזינשטאט ושרד את השואה. ארבן נולד במורבסקה אוסטרבה שבצ'כוסלובקיה בשם פטר אייזנברג. בנם של קלרה אייזנברג (לשעבר קאסלר) וארתור אייזנברג ואח לפאול אייזנברג. ארבן, שהיה ספורטאי מגיל צעיר, עסק בסקי, הוקי קרח, אתלטיקה וכדורגל. היה פעיל מנעוריו בתנועה הנוער הציונית "בלאו וייס". בתקופת השואה עבר חמישה מחנות ושרד את כולם: טרזינשטאט, אושוויץ, בירקנאו, מאוטהאוזן וגוזן. בגיל 21 נשלח לגטו טרזינשטאט. בטרזינשטאט הייתה ליגת כדורגל. בליגה זו היו 12 קבוצות אשר שיחקו מדי יום ראשון. במקום הראשון בליגה הייתה קבוצת הטבחים, אשר שחקניה קיבלו יותר אוכל, לעומת האחרים ששיחקו בתנאי רעב. מאחר שהיו טרנספורטים לאושוויץ והתחילו להיות פחות ופחות שחקנים, עקב מחסור בשחקן באחת הקבוצות פנו לארבן שימלא את מקומו. ארבן נענה לכך לאחר שקיבל את תמיכתו של פרדי הירש, שריכז את תחום החינוך הגופני בגטו, ונרצח בהמשך באושוויץ. ארבן הפך לשחקן מפורסם בגטו, והיה מבוקש לחתימות על ידי מעריציו. ב-1944 לוהק בכפייה להשתתף בסרט התעמולה הנאצי שצולם בגטו, בניסיון לְהָזֵם את "השמועות" על מצבם של היהודים שגורשו למזרח. בהמשך נשלח עם רוב יושבי הגטו לאושוויץ. בראיון עמו סיפר, שכשהגיעו לאושוויץ, עצרו אותו הגרמנים, ששמעו כבר את שמו המפורסם, ואמרו לו לשחק עבורם. ארבן הסתכל על אחד הנאצים ואמר לו:"היה לי בן דוד בגילך" והחייל הנאצי ענה לו "אתה רואה את הארובות? משם יוצאים כל חברך שבאו איתך וגם בן דודך". ברגע הזה החליט לסרב ולא לשחק כדורגל עבור הנאצים ותחת שמם. בזכות חוסנו הגופני שרד את השואה. לאחר מלחמת העולם השנייה חזר פראג שם עסק בפעילות ציונית. ב-1948 עבר לצרפת במטרה לעלות לא"י זאת מאחר שהשלטון הקומוניסטי בצ'כיה לא אפשר עלייה ישירה מהמדינה. ארבן עלה עם אשתו אווה לישראל בשנת 1949 ויחד הקימו משפחה. כבר בשנת עלייתם לארץ ישראל נולדה בחיפה בתם הבכורה דניאלה, ואחריה נולד אלון. שבע עשרה שנים אחרי הולדתו נולד בנם הצעיר של הזוג - אמיר. עבד בחברת "יובל גד" באשקלון, והיה שותף להנחת קווי המים בנגב. בהמשך עבד כקבלן עצמאי ברחבי הארץ בחברת פ. א. ארבן בע"מ, אשר מנוהלת כיום על ידי בנו האמצעי אלון. ארבן הלך לעולמו ב-5 באפריל 2017. הוא הותיר אחריו אישה ושלושה ילדים. פטר ארבן מוזכר בסרט "ליגה טרזין", על ליגת הכדורגל בגטו. ארבן עצמו כתב ספר אוטוביוגרפי- "בעקבות עצמי" שבו מתוארת גם פעילותו כשחקן כדורגל בגטו. פטר ארבן השתתף בסרט "פרדי היקר", סרט דוקומנטרי אודות פרדי הירש. הסרט משלב ראיונות עם ניצולים שהכירו את פרדי וכן צילומי ארכיון ואנימציה. בסרט מספר פטר על היכרותו עם פרדי ועל חוויות משותפות. "בעקבות עצמי - פטר ארבן", זמורה-ביתן, 2001 פטר ארבן (1921-2017), דף שער בספרייה הלאומית זאב גולדשמיט, כדורגל בצל המוות, באתר ynet, 8 באפריל 2013 Czech Holocaust survivor Petr Erben dies in Israel | Prague Monitor, praguemonitor.com (באנגלית) בית טרזין - פטר ארבן עופר אדרת, כוכב הכדורגל מגטו טרזין מת בגיל 96, באתר הארץ, 11 במאי 2017 ערוץ 2 - כדורגל בצל המוות - פטר ארבן, סרטון בערוץ "Gil Yifrach", באתר יוטיוב (אורך: 11:49) דף לזכרו של פטר ארבן באתר שגרירות צ'כיה בישראל. Petr Erben passed away, Embassy of the Czech Republic in Tel-Aviv, ‏5/4/2017 ליגת טרזין הסרט "פרדי היקר" באתר כאן 11. בימוי ותסריט: רובי גת. מפיק: שחר בן-חור.
S.U.N. Project

S.U.N. Project הוא הרכב המתכנה רוק-טראנס פסיכדלי. חבריו הם היי-מן מקוי, מתיאס רומולר ומרקו מניצ'לי - במקור נגני הבי מטאל מהמבורג שנתקלו לראשונה במוזיקה פסיכדלית בתחילת שנות ה-90 בהיותם בחופשה בגואה. לאחר החופשה החלו לכתוב טראנס המשלב גיטרות חשמליות בעזרת מחשבי אטארי וסינתיסייזרים וב-1997 יצא אלבום הבכורה דרוזופילה. השם S.U.N נבחר בשנת 1996 במשמעות שמש עם הוספת הנקודות לשם קישוט בלבד. יש המפרשים כ - Stupid Unrespectable Noise ("רעש טיפשי ולא מכובד"). 1997 - Drosophila 1998 - Macrophage 1999 - Zwork 2000 - Paranormal 2001 - Guitar Trax 2001 - The Remixes 2003 - Sexperimental 2004 - Insectified 2005 - Wicked 2009 - RemiXes II 2012 - Metallic Taste CONsequencer - מקוי עם מילקה (Milque) Slap - מרקו ומקוי Ouija - מרקו, מקוי ותקליטנים שונים Marco Menichelli - מרקו אתר האינטרנט הרשמי של S.U.N. Project S.U.N. Project, ברשת החברתית פייסבוק