laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
צה שי, הקיסרית האלמנה של סין

צְהשִׂי ( סינית: 慈禧太后 פין-יין: Cíxǐ Tàihòu; ‏29 בנובמבר 1835- 15 בנובמבר 1908), הייתה הקיסרית האלמנה ועוצרת השלטון הסיני במחציתה השנייה של המאה ה-19. היא מילאה בפועל את מקום קיסרית סין בשושלת צ'ינג המנצ'ורית במשך 47 שנים, החל ממות בעלה בשנת 1861 ועד למותה בשנת 1908. בצעירותה הייתה צהשי אחת מפילגשיו של הקיסר שיאנפנג. היא תכננה בעזרת קשרים ומניפולציות את השתלטותה על השלטון לאחר מות הקיסר. היא הייתה העוצרת בתקופת שלטונו של בנה טונגזי שהפך לקיסר בגיל חמש, עד למותו בגיל 18. את מקומו החליף גואנגשו, שהפך לקיסר בגיל חמש ורשמית מלך בשנים 1871–1908, ובמרבית שנותיו הבוגרות מנעה ממנו צהשי לבצע רפורמות ולצבור כח, ואף הכשילה את רפורמות מאה הימים 1898 שעשה, שלאחריה כלאה אותו ולקחה לעצמה את הסמכויות הפוליטיות. עד לשנות שלטונה האחרונות סירבה צהשי לדרישות לבצע רפורמות רבות במערכת הפוליטית, ובמקביל בנתה לעצמה ארמונות ומבנים מפוארים (אחד מן הסמלים הידועים לכך הוא ספינת השיש המצויה בארמון הקיץ שבבייג'ינג, אף שלא היא בנתה אותו במקור). צהשי הייתה גם מהתומכות במרד הבוקסרים הכושל כנגד הנציגים הזרים בסין. מקובל לראות בשלטונה השמרני את אחת הסיבות העיקריות לנפילת שושלת צ'ינג. לפני מותה (עם מות הקיסר גואנגשו) הכתירה כקיסר את פויי (溥儀) שהיה פחות מבן שלוש וכיהן כשלוש שנים עד לביטול הקיסרות ב-1912 לאחר מהפכת שינהאי. תקופת שלטונה בפועל החלה בהסכמים המשפילים לאחר מלחמת האופיום השנייה, סיום מרד טאיפינג, מרד ניאן, מרד פאנתיי ומרידות נוספות בגאנסו ובגואייג'ואו. במהלך שלטונה נערכו מלחמת סין–יפן הראשונה ומרד הבוקסרים, וחדרו לסין כוחות זרים של רוב מעצמות העולם ואתם רעיונות ואידאולוגיות חדשות. הייתה זאת תקופה שלמרות היותה של סין בעלת התוצר הגדול ביותר בעולם, הפגישה את המודרנה עם הפיגור השמרני של סין, דבר שהביא בסופה של תקופתה להתפוררות הקיסרות הסינית. מדיה וקבצים בנושא צה שי, הקיסרית האלמנה של סין בוויקישיתוף צה שי, הקיסרית האלמנה של סין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) בתקופה המקבילה לשלטונה של המלכה ויקטוריה בממלכה המאוחדת ערך זה הוא קצרמר בנושא סין. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אצטדיון סנטיאגו ברנבאו

אצטדיון סנטיאגו ברנבאו (בספרדית: Estadio Santiago Bernabéu) הוא אצטדיון כדורגל במדריד, המשמש משנת 1947 כמגרשה הביתי של קבוצת הכדורגל ריאל מדריד. תכולת האצטדיון הנוכחית עומדת על 81,044 מקומות ישיבה, והוא האצטדיון השני בגודלו בספרד, והשמיני בגודלו באירופה כולה. סנטיאגו ברנבאו הוא אחד מאצטדיוני הכדורגל המפורסמים והיוקרתיים בעולם, אשר אירח את גמר ליגת האלופות ארבע פעמים, ב-1957, 1969, 1980 ו-2010. הגמרים של יורו 1964 ומונדיאל 1982, התקיימו אף הם בברנבאו, מה שהופך אותו לאצטדיון הראשון באירופה שאירח גם את גמר אליפות אירופה וגם את גמר אליפות העולם. באורח יוצא דופן אירח האצטדיון את גמר גביע ליברטדורס 2018, בפעם היחידה בהיסטוריה שהסופר קלאסיקו הארגנטינאי התקיים במסגרת גמר טורניר יבשתי. כמו כן, הברנבאו אירח 35 פעמים את גמר גביע המלך הספרדי, יותר מכל אצטדיון אחר בספרד. האצטדיון נחנך בדצמבר 1947, ונקרא במקור "אצטדיון נואבו צ'מרטין", אך בינואר 1955 אימצה ריאל מדריד את השם הנוכחי על שמו של סנטיאגו ברנבאו, שהיה שחקן ריאל מדריד, גורם מרכזי בהצלחתה ולימים הפך לנשיא המועדון. במשחק הראשון שנערך באצטדיון התמודדה ריאל מדריד מול קבוצת בלננשש מפורטוגל. קיבולת האצטדיון שונתה מספר פעמים, כשהשיא היה 125,000 מקומות ישיבה, אחרי הרחבת האצטדיון ב-1953. מאז הצטמצמה קיבולת האצטדיון מספר פעמים, לאחר שאופ"א אסרה על קיום משחקים במפעלי הארגון באצטדיונים בעלי יציעי עמידה. בשנת 1998 בוטלו יציעי העמידה האחרונים באצטדיון, והפכו ליציעי ישיבה, לאחר שהותקנו בהם מושבים. בשנת 2005 גדלה תכולת האצטדיון ב-6,000 מקומות ישיבה, וכעת הוא יכול להכיל 81,044 צופים. באצטדיון מספר סוגים של יציעי כבוד. חלקם פרוסים בטבעת מסביב למגרש, חלקם בפינות האצטדיון, וחלקם במרכז היציע המרכזי. כמו כן, האצטדיון כולל בתוכו את המוזיאון הרשמי של המועדון. באפריל 2018 נודע שהאצטדיון ישופץ שוב. יתווסף גג, שיהיה ניתן לסגור מעל המגרש, תכולת המושבים תרד ל-78,000 וייהרסו 2 מבנים מהיציע המערבי. עלות השיפוץ מוערכת ב-400 מיליון יורו ותבוצע על ידי משרד האדריכלים הגרמני GMP. כמו כן, משוחק באצטדיון מדי שנה לפני תחילת העונה הסדירה טורניר הידידות גביע הברנבאו. בקיץ 2019 החלו העבודות לשיפוץ אצטדיון סנטיאגו ברנבאו, והן צפויות להמשך כשלוש שנים וחצי (עד 2022). עונת 2019/2020 הושבתה בחודש מרץ 2020 בעקבות מגפת הקורונה, וריאל מדריד החליטה לנצל את המצב והאיצה את עבודות השיפוץ בצורה משמעותית. משחקי הליגה חזרו לסדרם בחודש יוני. בעקבות האצת עבודות השיפוץ, שיחקה הקבוצה במהלך עונת 2020/2021 באצטדיון אלפרדו די סטפנו, אשר ממוקם במתחם האימונים של המועדון. אתר האינטרנט הרשמי של אצטדיון סנטיאגו ברנבאו אצטדיון סנטיאגו ברנבאו, ברשת החברתית פייסבוק אצטדיון סנטיאגו ברנבאו באתר הרשמי של ריאל מדריד מידע נוסף על האצטדיון באתר האוהדים הישראלי של ריאל מדריד מידע נוסף על האצטדיון באתר The Stadium Guide תמונות נוספות באתר World Stadiums מידע נוסף על האצטדיון באתר הכל על מידע נוסף בעברית על ההיסטוריה של האצטדיון באתר מדרידיסטה "Santiago Bernabéu Stadium" (באנגלית). ריאל מדריד. נבדק ב-26 בספטמבר 2020. {{cite web}}: (עזרה) First-hand testimonies
דוד כהן

האם התכוונתם ל... אנשי משטרה וביטחון דודי כהן – מפכ"ל משטרת ישראל לשעבר דוד כהן (קצין) – תת-אלוף במילואים בצה"ל. מפקד סיירת גולני ואוגדת יהודה רבנים דוד כהן (הנזיר) (1887–1972) – ידוע בכינויו "הרב הנזיר" דוד כהן (ראש ישיבה) – מראשי ישיבת חברון כנסת ישראל אנשי הסתדרות דוד כהן (איש חינוך) – פעיל בהסתדרות העובדים ונחשב לאבי הנוער העובד דוד כהן (עסקן) (1972-1895) - המזכיר הראשון של מועצת פועלי חיפה אחרים דוד כהן (מנכ"ל) – מנכ"ל יבמ ישראל דוד הוגו כהן – גינקולוג ומומחה במיילדות, ייסד והיה למנהל הראשון של מחלקת יולדות ונשים בבית החולים קפלן (1967-1953) דוד כהן (בלשן) – בלשן צרפתי, הנודע במחקריו על השפות השמיות דוד כהן (מפיק) – מפיק סרטים דוד כהן (שגריר) – דיפלומט ישראלי דוד כהן (היסטוריון) – מראשי מועצת היהודים בהולנד בתקופת השואה דוד הכהן (פירושונים)
שלומיאל

שלומיאל הוא מונח עברי שמקורו ביידיש (שלימזל), המתאר אדם ביש מזל ומגושם. שְׁלֻמִיאֵל בֶּן צוּרִישַׁדָּי מוזכר בספר במדבר כנשיא שבט שמעון. על-פי חז"ל, שלומיאל בן צורישדי הוא שמו המקורי של זמרי בן סלוא, ראש בית אב משבט שמעון שחטא בחטא הזנות ונהרג בידי פינחס. המשורר היהודי-גרמני היינריך היינה טוען בשירו "יהודה בן הלוי" (יהודה הלוי) כי קיימת מסורת עממית, כי לא היה זה זמרי שבו פגע פינחס, אלא אדם בשם שלומיאל, שהוא "אבי שושלת השלומיאלים". בתרבות היהודית ובתרבות הגרמנית (אשר הושפעה רבות מתרבות יהדות אשכנז, הלא היא גרמניה) קיימות מספר התייחסויות לשלומיאלים: אדלברט פון שאמיסו, "סיפורו המופלא של פטר שלומיאל" (במקור בגרמנית Peter Schlemihls wundersame Geschichte) - בחור ביש גדא מוכר את הצל שלו לשטן ויוצא למסע. "שלומיאל איש חלם", של יצחק בשביס-זינגר (על בסיס סיפורים אלה, נוצר הסרט "הרפתקאות שלומיאל") וי של תומאס פינצ'ון (משנת 1963) בנוסף נמצא הביטוי ביש-גדא בשירו של נתן אלתרמן - אליפלט, "כאשר עוד היה הוא רק ילד, כבר היה הוא ביש גדא גדול". לפי ההקשר גם שם התכוון אלתרמן לשלימזל. בדיחה עממית ממחישה את משמעות ההבדל (כביכול) בין המונחים: מה ההבדל בין "שלומיאל" ו"שלימזל"? – השלומיאל הוא המלצר שצלחת המרק הרותח נפלה מידו, והשלימזל הוא זה שהמרק נשפך עליו. או בגרסה מעט שונה: – השלימזל הוא זה אשר עובר למטה ברחוב כשהשלומיאל מפיל עציץ מהחלון. הבדיחה הופיעה בסדרה האמריקאית "מחלקת גנים ונוף". מקור הכינוי "שלומיאל" אילון גלעד, מי היה השְׁלוּמִיאֵל הראשון?, באתר הארץ, 13 ביוני 2019 תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף פ"ב, עמוד ב' הקטע בסדרה, באתר יוטיוב
סמל אלג'יריה

סמל אלג'יריה הוא חותם בו משתמשת ממשלת אלג'יריה. הסמל מכיל כוכב וסהר שגם על דגל אלג'יריה ומסמלים את דת האסלאם, הדת הרשמית במדינה. גרסתו הנוכחית אומצה בשנת 1976 וההבדל היחיד בינו לבין קודמו הוא הכיתוב "הרפובליקה הפופולרית הדמוקרטית של אלג'יריה" שנכתב תחילה בצרפתית ושונה לערבית. בתוך הסמל עצמו ניתן למצוא את "היד של פאטמה" מתחת לשמש העולה. פאטמה הייתה הבת של הנביא מוחמד והמוסלמים מאמינים כי היא אחראית על הנשים בגן עדן. ידה העולה הוא הסמל המסורתי של האזור, ואילו השמש העולה מסמל את תחילתו של עידן חדש. שאר הסמל מתייחס לגאוגרפיה, לחקלאות ולתעשייה של המדינה כאשר ההרים מסמלים את הרי האטלס, הצמחים מסמלים את החקלאות והבניין מסמל את התעשייה. מדיה וקבצים בנושא סמל אלג'יריה בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא סמלים ובנושא אלג'יריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אנדרטת החייל האלמוני (עיראק)

אנדרטת החייל האלמוני (בערבית: نصب الجندي المجهول) היא אנדרטה הממוקמת בעיר בגדאד בירת עיראק לזכר הנופלים במלחמת איראן–עיראק. האנדרטה בנויה בצורת מגן הנופל מידיו של לוחם (האנדרטה היא רק המגן הנופל, בלא פסל הלוחם). מתחת לאנדרטה נמצא מוזיאון תת-קרקעי. האנדרטה ניצבת בראש גבעה מלאכותית שקוטרה 250 מטרים. גרם מדרגות עשוי אבן גרניט אדומה מוביל אל האנדרטה שבראש הגבעה. קוטר המגן הוא 42 מטרים וזווית נטייתו מעל לקו האופק היא 12 מעלות. חלקו החיצוני של המגן מצופה נחושת וחלקו הפנימי עשוי פלדה. מתחת למגן נמצאת קובייה העשויה שבע שכבות מתכת המסמלים את שבעת אזורי גן העדן באסלאם. בין שכבות המתכת ישנן שכבות צבע אדום המסמל דם. חרכי הקובייה מהווים למעשה חלונות בתקרת המוזיאון הנמצא מתחת לאנדרטה. מדיה וקבצים בנושא אנדרטת החייל האלמוני בוויקישיתוף אנדרטאות בבגדד - תיאור האנדרטה ותצלומי האנדרטה
סמל אנגווילה

סמל אנגווילה מורכב ממגן אשר במרכזו נמצא הסמל המסורתי של האומה שנוצר ב-1967 כאשר קמה התנועה לעצמאות אנגווילה מהיוזמה של איחוד האיים הקריביים. הסמל המסורתי מורכב משלושה דולפינים אשר צבועים בצבע כתום ומסמלים סובלנות, אחדות וכוח. הדולפינים יוצרים מעגל המסמל המשכיות. הרקע צבוע בלבן המסמל שלום ואחווה, והבסיס צבוע בכחול המייצג את הים הקריבי המקיף את איי אנגווילה ומסמל אמונה, נעורים ותקווה. הסמל הלאומי של אנגווילה מצוי גם על דגל אנגווילה. הסמל נוסף לדגל אחרי המהפכה. גלריית סמלי הממלכה המאוחדת מדיה וקבצים בנושא סמל אנגווילה בוויקישיתוף סמל אנגווילה - מתוך האנציקלופדיה של "חיפוש-קריבי" Collins Gem Flags (1994). pp 25. ערך זה הוא קצרמר בנושא סמלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
משה רונן

משה רונן (רייניש) (נולד ב-1953 בתל אביב) הוא עיתונאי ומשפטן ישראלי. שימש חבר במערכת "ידיעות אחרונות" במשך שנים רבות, ואחרי שפרש מעבודתו בעיתון היה רכז תחום חופש העיתונות בארגון העיתונאים בישראל. רונן הוא בנו של המחנך והחלוץ אריה רייניש. למד משפטים באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטה העברית בירושלים, ועיתונות באוניברסיטת מדינת קליפורניה בלוס אנג'לס. היה חבר מערכת "ידיעות אחרונות" מאז תחילת 1975 ועד 2016. שימש כתב לעניינים משפטיים, כתב העיתון בלוס אנג'לס, עורך חדשות וכתב במגזין היומי "24 שעות". עורך-דין משנת 1978. לימד דיני תקשורת ואתיקה עיתונאית בבית-הספר לעיתונאות "כותרת", במכללה האקדמית ספיר, במכללה האקדמית בית ברל, בבית-הספר לאמנות "קמרה אובסקורה" וביחידה לעיתונאות ותקשורת של אוניברסיטת בר-אילן. פרסם כתבות רבות, ידיעות ותחקירים. מהם ניתן למנות: סדרת כתבות על אלימות משטרתית ("זרועו האלימה של החוק"), שעוררה הדים והביאה, בסופו של דבר, להוצאת חקירות השוטרים מידי המשטרה. סדרת כתבות על נחיצותו של המשמר האזרחי. תחקיר על הקלות הבלתי נסבלת של הוצאת צווי-חיפוש על ידי שופטים (בעקבות הפרסום התמנה השופט פרופ' דן ביין כוועדת-יחיד לבדיקת הנושא). תחקיר על היעדר שיקול דעת שיפוטי ממשי בהוצאת צווים להאזנת-סתר. תחקיר על הסיכוי העדיף של נאשמים המיוצגים על ידי עורכי-דין מסוימים לזכות בעיכוב ההליכים על ידי היועץ המשפטי לממשלה. רונן שימש במשך שנים רבות נציג האיגוד הארצי של עיתונאי ישראל בוועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת בדיונים על חקיקת חוקים הנוגעים לתקשורת. נאבק נגד חוקים המצמצמים את חופש הביטוי וחופש העיתונות ונגד חוקים המאפשרים הוצאת צווי איסור פרסום של מידע שיש בו עניין ציבורי. שותף לתיקון החוק בעניין "סוביודיצה" בשנת 2002. משנת 2017 רונן הוא רכז חופש העיתונות בארגון העיתונאים בישראל. המשפט הפלילי, מדריך לדיני העונשין בישראל, מהדורה ראשונה הוצאת בורסי 1990, מהדורה שנייה הוצאת "ידיעות אחרונות" 2001, עם עו"ד ששי גז אבות בעל כורחם, הוצאת "ידיעות אחרונות", 1992, עם עו"ד ד"ר שמואל בניאל אתיקה עיתונאית, הוצאת "ידיעות אחרונות", 1998 תהומות ושחקים, (חייו של אל"ם (מיל) זאב לירון), הוצאת "ידיעות אחרונות", 2013 משפט ריגול, הוצאת סטימצקי, 2018 מדיה וקבצים בנושא משה רונן בוויקישיתוף אורן פרסיקו, כשנוני עמד מחוץ לחדר, באתר העין השביעית, 22 באוקטובר 2015 גילי איזיקוביץ, לאן נעלמים האסירים שאסור אפילו לספר שנעלמו?, באתר הארץ, 7 במאי 2018 טוריו של משה רונן, באתר העין השביעית משה רונן (1953-), דף שער בספרייה הלאומית
העיקרים של קוך

העיקרים של קוך הם ארבעה קריטריונים שנועדו לקבוע קשר סיבתי בין גורם מיקרוביאלי למחלה כלשהי או לשינוי מטבולי/פיזיולוגי אחר. העיקרים גובשו על ידי רוברט קוך ופרדריך לפלר בשנת 1884 ופורסמו על ידי קוך בשנת 1890. קוך עצמו השתמש בעיקרים להסביר את האטיולוגיה של הגחלת והשחפת. בשנות ה-80 של המאה ה-20 גובשה גרסה מולקולרית לעיקרים של קוך, לביסוס מידת הווירולנטיות של גנים מיקרוביאליים. חובה על המיקרואורגניזם להימצא בכל האורגניזמים הסובלים מן המחלה, אך לא באורגניזמים בריאים. חובה לבודד את המיקרואורגניזם מתוך אורגניזם חולה ולגדלו בתרבית טהורה. על המיקרואורגניזם שגודל בתרבית לחולל את המחלה כאשר הוא מוצג לאורגניזם בריא. חובה לבודד את המיקרואורגניזם מתוך הנשא הניסיוני ולגלות שהוא זהה למיקרואורגניזם מחולל המחלה המקורי. העיקר הראשון סויג כבר על ידי קוך עצמו לאחר שגילה נשאים של כולרה ללא תסמינים ולאחר מכן גם של טיפוס הבטן. לאחר מכן התגלה כי נשאים אסימפטומטיים (ללא תסמינים) הם תופעה נפוצה כמעט בכל מחלה מידבקת, כגון בנגיפים פוליו, הרפס, HIV והפטיטיס C. דוגמה ספציפית היא נגיף הפוליו שגורם לשיתוק רק בחלק קטן מן הנדבקים, אך הצלחתו של החיסון נגד הנגיף מוכיחה כי הוא אכן הסיבה למחלה. העיקר השלישי מנוסח באופן בלתי מחייב כי קוך הראה שלא כל מי שנחשף לשחפת או כולרה נדבק במחלה. חוסר ההידבקות יכול לנבוע ממזל; ממערכת החיסון של הנחשף שדחתה בהצלחה את הפתוגן; מחסינות בעקבות חיסון או הידבקות קודמת; מחסינות גנטית כמו אצל החסינות למלריה אצל נשאי הגן לאנמיה חרמשית. בנוסף, לחלק מגורמי המחלה לא נמצאו חיות ניסוי מתאימות שיכולות לשמש כמודל למחלה. העיקר השני אף הוא בעייתי במקרים בהם אין יכולת לבודד את המיקרואוגניזמים בתרבית טהורה, כמו החיידקים הגורמים לעגבת והחיידקים הגורמים לצרעת. Falkow S (1988). "Molecular Koch's postulates applied to microbial pathogenicity". Rev. Infect. Dis. 10 (Suppl 2): S274–6. PMID 3055197.
קשת (חינוך)

קשת הוא מודל ישראלי למוסדות חינוך משותפים לדתיים ולחילונים. במודל קשת, תלמידים דתיים וחילוניים לומדים בכיתות מעורבות. בכניסה לבית הספר, כל תלמיד "מסומן" כשייך לאחת מהקבוצות: דתי או חילוני. חלק מהשיעורים נעשה בנפרד לדתיים ולחילוניים, על מנת לאפשר לחזק את הזהות הנפרדת של כל אחת מהקבוצות. ראשיתו של מודל זה בבית הספר קשת בירושלים, שהוקם לאחר רצח רבין. החל משנת 2003 פועלת עמותת קשת שליד בית הספר, לסייע לקהילות ברחבי הארץ המעוניינות להקים בתי ספר במתכונת דומה. מלבד שתי קהילות בירושלים, קהילות קשת פועלות גם במזכרת בתיה, ברותם, בנטור, באליקים, בלכיש, בשוהם, בגדרה ובשפיר-באר טוביה. מיתרים חינוך ממלכתי משלב בית ספר קשת (מזכרת בתיה) בית הספר הדמוקרטי קשת http://keshetmb.org/ https://sites.google.com/a/shorashim.tzafonet.org.il/home/eton http://www.tzavpius.org.il/node/2200 http://shoham.muni.il/?CategoryID=205&ArticleID=1531 ערך זה הוא קצרמר בנושא חינוך. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בית העלמין קריית שאול

בית העלמין קריית שאול הוא בית קברות בתל אביב. בית העלמין שוכן בסמוך לשכונת קריית שאול שעל שמה הוא קרוי, מערבית לדרך משה סנה ודרומית לכפר הירוק. גבולותיו הצפוני והמערבי הם גבול תחום השיפוט של תל אביב עם רמת השרון. שטחו של בית העלמין 320 דונם, ונטמנו בו כ-86,000 נפטרים. בצדו המזרחי של בית העלמין נמצא בית עלמין צבאי גדול ובית עלמין שומרוני קטן. ראשיתו של בית העלמין ב-1943, אז העלה יו"ר המועצה הדתית של תל אביב, דוד צבי פנקס, את הצורך במציאת אדמות לקבורה, בשל החשש שבבית הקברות נחלת יצחק לא יוותרו מספיק מקומות. יו"ר ועד החברה קדישא, זלמן מייזל, פתח במשא ומתן לרכישת הקרקעות, וההליך הושלם ב-1949. בשנים הראשונות חל עיכוב בפעילות בית העלמין, עקב התנגדותו של אגף התכנון במשרד הפנים, אך בסופו של דבר התאפשר המשך פעילותו. על שער הכניסה לבית העלמין עדיין מתנוסס שלט לאמור "בית העלמין המרכזי", אך בשל התמעטות מקומות הקבורה במקום נחנך ב-1991 בית העלמין ירקון, בסמוך לפתח תקווה, וזה ירש את מקומו של בית העלמין קריית שאול כבית הקברות המרכזי של גוש דן. בבית העלמין קריית שאול עדיין נקברים נפטרים, אך הוא מוגדר על ידי המוסד לביטוח לאומי כ"בית עלמין סגור", המאפשר גביית דמי קבורה גבוהים. בדומה לבתי קברות אחרים בישראל, גם בבית הקברות קריית שאול הוקמו אנדרטאות לזכר קורבנות השואה. מתחת לחלק מהן נטמנו אפר ועצמות שהובאו ממחנות ההשמדה. באנדרטאות: אנדרטאות ליהודי בריסק, בוקובינה, מינסק וקרקוב. במקום גם חלקה בה נטמנו "חסידי אומות העולם" ונרצחים בפעולות טרור, ובסמוך לשער הכניסה לבית הקברות קבורים חמישה מהנרצחים בטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן. במקום גם קבר אחים לשרידי גופות הנספים בהפלת מטוס אל על בשמי בולגריה ב-1955. ב-1999 נוספו בבית העלמין חלקות של קבורה רוויה בצידו הצפון-מערבי של האתר. במקום הוקם מבנה בן שלוש קומות שצורתו כשל פירמידה מדורגת, ובין קומותיה מקשרים כבש משופע וגרם מדרגות. קומות המבנה מחולקות לאולמות קבורה מוצלים, ופירים שבהם צמחייה מחדירים אליהן אור שמש. הקבורה מתבצעת ב"כוכים" כדוגמת "קברות הסנהדרין", וניתן לרכוש במקום "אחוזות משפחתיות". ערך מורחב – בית הקברות הצבאי קריית שאול בצדו הצפון מזרחי של בית הקברות נמצא בית עלמין צבאי גדול, שהקבורה בו החלה ב-1951, בו קבורים יותר מ-3,000 חללים ובו גם חלקה לחללי משטרת ישראל. מזרחית לבית העלמין ודרומית לבית העלמין הצבאי נמצא בית עלמין שומרוני קטן. שער בית העלמין, הנמצא מדרום לשער בית העלמין הצבאי, נעול בדרך כלל. מראה כללי של בית הקברות ממרומי מגדל הקבורה רחבת הכינוס סמוך לכניסה רחבת הטקס בבית הקברות הצבאי קריית שאול החלקה הצבאית של בית העלמין שורת אנדרטאות לזכר קהילות שנספו בשואה אנדרטה לזכר בני קהילת בריסק שנספו בשואה אנדרטאות לזכר בני קהילות ראדום ונובוגרודק אנדרטאות לזכר בני קהילות וילנה ווולוז'ין מראה בית העלמין השומרוני המוזנח חלקת ילדים מוזנחת חלקת ילדים ששוקמה על ידי חברה קדישא מראה כללי של מגדל הקבורה הכניסה אל מגדל הקבורה כוכי קבורה רוויה אישים הקבורים בבית הקברות קריית שאול מדיה וקבצים בנושא בית העלמין קריית שאול בוויקישיתוף בית העלמין קריית שאול באתר חברה קדישא תל אביב בית העלמין קריית שאול, באתר BillionGraves בית העלמין הצבאי קריית שאול באתר "יזכור" הדף "מנהגי אבלות" באתר הקהילה השומרונית בישראל
כדורגל בצרפת

כדורגל הוא ענף ספורט פופולרי בצרפת. הישות המארגנת הרשמית של תחרויות הכדורגל בצרפת היא התאחדות הכדורגל הצרפתית (בצרפתית: la Fédération française de football). ההתאחדות נוסדה ב-7 באפריל 1919 כתוצאה מאיחוד של מספר ארגונים. בשנת 2004 כללה ההתאחדות 18,194 מועדונים. הליגה המקצוענית לכדורגל (LFP), נוסדה ב-1944 תחת ניהולה של ההתאחדות. הליגה המקצוענית כוללת את 20 הקבוצות המשחקות בליגה 1, 20 הקבוצות בליגה 2 וכן 6 מתוך 20 קבוצות בליגה הלאומית (National). בנוסף ה-LFP אחראי גם על גביע הליגה. ההתאחדות הצרפתית מנהלת את הליגה הלאומית החצי מקצוענית, אליפות הליגה לחובבנים (CFA), אליפות הליגה לחובבנים 2 (CFA2), ואת גביע המדינה. בנוסף, ההתאחדות מנהלת את הליגות לנשים (ליגה 1, ליגה 2 וליגה 3) ואת גביע המדינה לנשים. בהתאחדות מחלקה לקבוצות נוער שמנהלת את הליגות לנוער (ליגה לאומית עד גיל 18, ליגה לאומית עד גיל 16, הליגה הפדרלית עד גיל 14) וכן את הגביע לנוער (עד גיל 18) שנקרא גביע גומברנלה. את צרפת מייצגות נבחרת צרפת בכדורגל ונבחרת צרפת בכדורגל נשים וכן קבוצות לפי גילאים מגיל 14 ועד לגיל 21. הנבחרת מכונה טריקולור (שלושת הצבעים) בעקבות שלושת הצבעים (כחול, לבן, אדום) שבדגל המדינה ובתלבושת הנבחרת. לנבחרת צרפת שתי זכיות בגביע העולם בכדורגל בשנים 1998 ו-2018 וזכייה אחת באליפות אירופה בכדורגל בשנת 2000. בליגה הבכירה בצרפת מספר קבוצות חשובות, ובהן: אולימפיק ליון, אולימפיק מרסיי, פריז סן-ז'רמן, ז'ירונדן דה בורדו, מונקו. כבר שנים רבות שלקבוצות אין הצלחה במפעלים האירופים, למעט שנת 2003/4, אז הגיעה קבוצת מונקו לגמר ליגת האלופות וקבוצת אולימפיק מרסיי לגמר גביע אופ"א. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. אצטדיון הכדורגל הגדול בצרפת מאז ינואר 1998 הוא הסטאד דה פרנס הממוקם בסן דני ליד פריז. האצטדיון מכיל 80 אלף מקומות ישיבה. זהו אצטדיון לאומי ואינו משמש כמגרשה של אף קבוצה. האצטדיון השני בגודלו הוא סטאד ולודרום (60 אלף מקומות ישיבה), המשמש כאצטדיונה של אולימפיק מרסיי. לאחר מכן אצטדיון פארק דה פראנס (פריז סן-ז'רמן, 50 אלף מקומות ישיבה), סטאד דה ז'רלן (אולימפיק ליון, 43,051 מקומות ישיבה) ואצטדיון בולארט (לאנס, 42 אלף מקומות ישיבה). מדיה וקבצים בנושא כדורגל בצרפת בוויקישיתוף
אילונה נובק

הונגריה זהו שם הונגרי; שם המשפחה הוא נובק. אילונה נובק (בהונגרית: Novák Ilona;‏ 16 במאי 1925 – 14 במרץ 2019) הייתה שחיינית הונגרית, אלופה אולימפית (הלסינקי 1952) ושיאנית עולם. נובק נולדה בבודפשט. היא הייתה אחותה המבוגרת של אווה נובק ז'ראר, שהייתה אף היא שחיינית הונגרית, אלופה אולימפית. שיא הקריירה של אילונה נובק היה בתקופת מלחמת העולם השנייה. אך באותה זו תקופה לא נערכו משחקים אולימפיים. באולימפיאדת לונדון (1948) זכתה נובק במקום רביעי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:18.4 דקות. בשלב המוקדמות שחתה את המשחה בזמן של 1:17.3 דקות ובשלב חצי הגמר, זמן של 1:17.6 דקות. כמו כן סיימו נובק וחברותיה, מריה ליטומריצקי, יהודית תמש ואווה סקיי במקום חמישי במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 4:44.8 דקות. באולימפיאדת הלסינקי (1952) שימשה נובק כקפטן נבחרת השחייה וזכתה יחד עם חברותיה (היא הייתה השחיינית הראשונה, אחריה יהודית תמש, אחר כך אחותה אווה נובק ז'ראר ובסיום קטלין סוקה) במדליית זהב במשחה ל-4x100 מטר חופשי בשיא עולם חדש 4:24.4 דקות לפני נבחרת הולנד (4:29.0 דקות) ונבחרת ארצות הברית (4:30.1 דקות). כמו כן השתתפה במשחה ל-100 מטר חופשי וסיימה במקום התשיעי הכללי. במוקדמות היא קבעה זמן של 1:07.7 דקות. בשלב חצי הגמר היא שחתה זמן של 1:07.8 דקות אך לא עלתה לשלב הגמר. את המשחה ניצחה בת ארצה קטלין סוקה (1:06.8 דקות), שנייה הייתה השחיינית ההולנדית הני טרמולן (1:07.0 דקות) ושלישית בת ארצה יהודית תמש (1:07.1 דקות). לאחר פרישתה משחייה תחרותית עבדה נובק כמורה לחינוך גופני. כמו כן שימשה כמאמנת התעמלות ושחייה. בנוסף כיהנה כסגנית נשיא של התאחדות השחייה ההונגרית. נפטרה ב-14 במרץ 2019. בשנת 1973 זכתה אילונה נובק להיכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה, ביחד עם אחותה. בין השנים 1938–1956 זכתה ב-54 מדליות זהב בתחרויות לאומיות ובינלאומיות בסגנונות החתירה והגב. מדיה וקבצים בנושא אילונה נובק בוויקישיתוף אילונה נובק, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי אילונה נובק, באתר olympedia.org אילונה נובק, באתר Swimrankings התפתחות שיאי העולם ב-4x100 מטר חופשי (ויקיפדיה האנגלית). ISHOF - Eva & Ilona Novak (HUN) - 1973 Honor Swimmers, web.archive.org, ‏2008-01-22
מרטי ונטולרה

מרטי ונטולרה אי פורט (בקטלאנית: Martí Ventolrà i Fort‏; 16 בדצמבר 1906 – 5 ביוני 1977) היה כדורגלן ספרדי, ששיחק בעמדות החלוץ והקיצוני. הוא היה אחד מהשחקנים המובילים של ברצלונה בשנות ה-30, ונחשב לאחד מגדולי שחקני הכנף בתולדות המועדון. הוא ניחן ביכולתו לשלוט בכדור ולהבקיע שערים. ונטולרה נולד בברצלונה, וערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת אספניול בשנת 1924, בהיותו בן 18. הוא היה אחד מהשחקנים המרכזיים בקבוצה, שזכתה בגביע המלך הספרדי בשנת 1929. לאחר מכן הוא עבר לסביליה, ושיחק במדיה שלוש עונות, עד לשנת 1933. בשנת 1933 עבר ונטולרה לברצלונה. הוא שיחק חמש שנים בברצלונה וערך 125 הופעות, במהלכן כבש 73 שערים – ממוצע של למעלה מחצי שער למשחק. אחד ממשחקיו המפורסמים ביותר הוא הקלאסיקו בשנת 1935, שבו הבקיע ארבעה שערים בניצחון ברצלונה על ריאל מדריד 0-5. עד היום, זהו מספר השערים הגבוה ביותר של שחקן יחיד במשחק קלאסיקו, יחד עם אילדפנסו סאנודו. למרות יכולתו הטובה, הוא לא זכה עם ברצלונה בתארים, למעט שתי זכיות באליפות קטלוניה. ב-1937 עזב ונטולרה למקסיקו, בשל מלחמת האזרחים בספרד. הוא הצטרף לאטלנטה, ושיחק במדיה עד שנת 1949, אז פרש מכדורגל בגיל 43. ונטולרה שיחק ב-12 משחקים עבור הנבחרת הלאומית של ספרד, והבקיע שלושה שערים. הוא השתתף עם נבחרת ספרד במונדיאל 1934 באיטליה וסייע לה להעפיל לרבע הגמר, שם היא הפסידה לנבחרת איטליה המארחת. הוא ערך את הופעתו האחרונה בנבחרת בשנת 1936. מלבד נבחרת ספרד השתתף ונטולרה גם ב-12 משחקים של נבחרת קטלוניה. מדיה וקבצים בנושא מרטי ונטולרה בוויקישיתוף מרטי ונטולרה, באתר Transfermarkt מרטי ונטולרה, באתר BDFutbol מרטי ונטולרה, באתר WorldFootball.net מרטי ונטולרה, באתר National Football Teams מרטי ונטולרה, באתר FootballDatabase.eu מרטי ונטולרה במדור "השחקנים האגדתיים" של ברצלונה Martí Vantolrà, האתר הרשמי של מועדון הכדורגל ברצלונה