laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
קתרין בוט

קתרין בוט (באנגלית: Catherine Bott, נולדה ב-11 בספטמבר 1952) היא זמרת סופרן אנגליה בעלת שם בינלאומי כמומחית לתקופת הבארוק. לאחר לימודיה בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה, אצל ארתור רקלס החלה בקריירה כחברה בקבוצה האנגלית ששילבה בארוק וג'אז, הסווינגלס. בשנת 1980 החלה להופיע לעיתים קרובות בקונסורט הלונדוני החדש ולאחר זאת החלה להופיע ברחבי העולם, באירופה, אמריקה הלאטינית וברית המועצות עם כמה קבוצות של כלי נגינה אותנטיים לתקופה. כזמרת היא מוכרת כווירטואוזית של הניב הבארוקי. ניקיון קולה, הדיוק בגובה הצליל והמתיקות האופיינית לאיכות קולה מאפשרים לה לחדד ולשכלל בדייקנות כל תפקיד שהיא משחקת ובה בעת ליצור חושניות ווקלית מוגברת, יוצאת דופן בקרב רוב זמרות הסופרן של ימינו. קתרין בוט מרבה להקליט, כדידו בדידו ואניאס של פרסל (עם כריסטופר הוגווד והאקדמיה למוזיקה עתיקה בשנת 1994), עם קינג'ס קולג', קיימברידג' בניצוח סטיבן קלאוברי ביוהנס פסיון של באך, בתפקיד ונוס ב"ונוס ואדוניס" של ג'ון בלואו עם פיליפ פיקט וב"הכתרת פופיאה" של מונטוורדי עם סר ג'ון אליוט גרדינר. בשנים האחרונות, מנצחים מזמינים את בוט לבצע ולהקליט רפרטואר חדש בהרבה, כמו למשל הרקוויאם של פורה, "סינפוניה אנטארקטיקה" של ווהן ויליאמס והסימפוניה השלישית של נילסן עם בריידן תומסון והתזמורת הסקוטית המלכותית. כמו כן, יש לבוט ביקוש רב בקרב מלחינים בני זמננו כמו מייקל ניימן וג'ונתן דאב. היא אחת משלושת המגישים של התוכנית למוזיקה עתיקה ברדיו 3 של ה-BBC (עם אנדרו מאנז ולוסי סקיפינג) בשבתות ובימי ראשון בין 13:00 ל-14:00. אתר האינטרנט הרשמי של קתרין בוט קתרין בוט, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) קתרין בוט, באתר AllMusic (באנגלית) קתרין בוט, באתר MusicBrainz (באנגלית) קתרין בוט, באתר Discogs (באנגלית)
מסע הפלאים של נילס הולגרסון

מסע הפלאים של נילס הולגרסון (בשוודית: Nils Holgerssons underbara resa genom Sverige, בעברית: "המסע המופלא של נילס הולגרסון ברחבי שוודיה") הוא ספר ילדים מאת הסופרת השוודית סלמה לגרלף שיצא לאור לראשונה בשני חלקים ב-1906 ו-1907. הספר מתאר את קורותיו של נילס, ילד שובב החי בחווה בשוודיה. נילס הוא עצלן וחסר כל התחשבות בזולת, המתאכזר לחיות בחווה של הוריו. כעונש על מעלליו הוא מכווץ לגודל של ננס (על ידי גמד שהוא התעלל בו) ומקבל גם את היכולת לדבר עם בעלי החיים. נילס מצטרף בעל כרחו לאווזי הבר למסע הרפתקאות ברחבי שוודיה, במהלכו הוא רוכב על אווז בשם מרטין (בסדרה המצוירת האווז כונה "מולי" ולנילס צורף אוגר בשם אוגי שלא הופיע בספר). במהלך המסע אופיו של נילס משתנה והוא הופך לידיד החיות. בסוף הסיפור חוזר נילס להיות כאחד האדם, אך מזגו שהשתנה לטובה מלווה אותו בהמשך חייו. מסעו של נילס הוא סיפור מסגרת לסיפורי-עם, מעשיות ואנקדוטות משוודיה, אליהן נחשף נילס במהלך המסע. הספר הוזמן מלגרלף על ידי הוועדה לבתי הספר היסודיים בשוודיה בראשות המורה הראשי דאלין, ככלי עזר לשיעורי גאוגרפיה והכרת המולדת השוודית. לצורך הכנת הספר סיירה לגרלף בשוודיה במשך שלוש שנים. ההשראה לכתיבתו של הספר במתכונת של אגדת ילדים הגיעה ללגרלף על בסיס האנתולוגיה "ספר הג'ונגל" של רודיארד קיפלינג, שיצא לאור שנים ספורות קודם לכן. מסתבר שדרך כתיבתה עוררה עליה את זעמם של השמרנים והקפדנים במורים, ופה ושם אף נאלצה לערוך בו תיקונים להתאימו לדרישותיהם, שלא תמיד עלו בקנה אחד עם הללו של הילדים. כיום, דמותו של נילס הקטן והאווזים מתנוססת על שטר הכסף השוודי בערך 20 קרונות. על בסיס הספר הופקה לטלוויזיה ב-1980 סדרת האנימה "נילס הולגרסון", המרחיבה את הסיפור המקורי כמעט לבלי היכר. המהדורה העברית הראשונה של הספר ראתה אור בהוצאת עם עובד בשנת 1943 בתרגומו של חיים שלום (ח"ש) בן אברהם. ההוצאה הוציאה מהדורה חדשה של הספר בשנת 2006, במסגרת חגיגות מאה השנה להוצאתו הראשונה של הספר בעולם. הספר יצא גם בהוצאת מסדה וכיום בהוצאת מודן הוצאה לאור בתרגום של ש. יורם, בשם "מסע הפלאים של נילס בחברת אוזי-הבר". בשנות ה-60 והשבעים של המאה העשרים, הושמע הסיפור כתסכית בהמשכים, בתוכנית הרדיו "לאם ולילד" בקול ישראל. הפתיח של התסכית, שהושר על ידי הזמר אברהם פררה ומקהלת ילדים, זכה לפופולריות רבה והפך לשיר ילדים בזכות עצמו. את נילס הולגרסון גילם בקולו אריה אלדד. עיתון הילדים "אצבעוני" פרסם בשנות השישים גרסה מעובדת בה הועברה עלילת הסיפור לישראל. הגיבור, שנקרא בגרסה זאת "גיל", מתחיל את דרכו במטולה וטס עם האווזים עד אילת. מדיה וקבצים בנושא מסע הפלאים של נילס הולגרסון בוויקישיתוף מילות השיר "נילס הולגרסן", באתר שירונט בביצועו של אברהם פררה הדר בן-יהודה, ממטולה ועד אילת: מסע הפלאים של גיל הקטן עם אווזי-הבר, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, 30 במרץ 2017 מידע על מסע הפלאים של נילס הולגרסון בקטלוג הספרייה הלאומית חגי כהן, בחזרה לנילס הולגרסון: לחלוק את העולם עם כולם על פי סלמה לגרלף, באתר אנימלס
אדי גררו

אדוארדו גורי גררו יאנייס (בספרדית: Eduardo Gory Guerrero Yañez; ‏9 באוקטובר 1967 - 13 בנובמבר 2005) היה מתאבק אמריקאי ממוצא מקסיקני, בן למשפחה בעלת מורשת בהיאבקות מקצועית. גררו החל להתאבק ב-1987. הוא הופיע בדמויות שונות בארגונים קטנים במקסיקו וביפן. לאחר מכן חתם בארגון ה-ECW הקטן, שם התגלה על ידי ארגון ה-WCW, אחד משני הארגונים הגדולים בעולם להיאבקות מקצועית. גררו הופיע זמן מה ב-ECW ודמותו נקשרה במספר עלילות, עד אשר לבסוף חתם בארגון המתחרה, ה-WWE, בשנת 2000. גררו "ערק" ל-WWE יחד עם מתאבק אחד, כריס בנואה, ותסריטאי הארגון החליטו להפכם לצמד. גררו השתלב בעלילות השונות בליגה וזכה באהדת הקהל עקב דמותו האהודה, שאופיינה במנהגים לטיניים שונים. הקריירה של גררו נקטעה לאחר שהתמכר לסטרואידים. הליגה נאלצה להשעות אותו והוא חזר להתאבק בארגונים קטנים. לבסוף חזר גררו בשנת 2002 ל-WWE לאחר שנגמל מהתמכרותו. גררו השיב לעצמו את אהדת הקהל במהירות וחזר להיות אחד המתאבקים הפופולרים ביותר בארגון. העלילה זימנה לו קרבות רבים ודמותו אף זכתה להיות הראשונה שתזכה בתואר החדש של הסדרה סמאקדאון. בשנת 2004 אדי התחיל יריבות עם ג'ון "בראדשו" לייפילד ושניהם נלחמו באירוע יום הדין, בקרב JBL פצע את אדי קשות בראשו עם כיסא לראש מה שגרם לחתך העורק בראשו לאחר מכן אדי תקף אותו והשופטים פסלו אותו, ולבסוף הם נלחמו באירוע המסיבה האמריקאית הגדולה בו JBL ניצח. ב-13 בנובמבר 2005, נמצא גררו ללא רוח חיים בחדרו בבית מלון במיניאפוליס. בנתיחה לאחר המוות התגלה כי סיבת מותו היא טרשת עורקים. מותו המפתיע השפיע על מעריצים רבים ושתי דמויות הוקדשו לזכרו: ריי מיסטריו, אשר החל לאמץ את הגימיקים השונים של גררו והופיע עם ראשי התיבות שלו רקומים על תחפושתו; ודייב בטיסטה, אשר נבחר להספידו באירוע מיוחד של ה-WWE. היכל התהילה (2006) מדיה וקבצים בנושא אדי גררו בוויקישיתוף אדי גררו, באתר WWE.com להיאבקות מקצועית אדי גררו, באתר Online World of Wrestling רם חיים, ‏מתח את החבל: סיפור חייו ומותו של אדי גררו, באתר ערוץ הספורט, 13 בנובמבר 2015 אדי גררו, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
נואה רמישווילי

נוֹאֶה רַמישווילי (בגאורגית: ნოე რამიშვილი‏; 1881 - 7 בדצמבר 1930) היה פוליטיקאי גאורגי ואחד ממנהיגי המנשביקים ומנהיג מפלגת הפועלים הרוסית הסוציאל-דמוקרטית (РСДРП) היה ידוע גם בשם העט שלו "פיוטר" ו"סמיונוב נ". רמישווילי היה בנו של בעל קרקעות קטן. הוא נולד בשנת 1881, והצטרף למפלגת העבודה הרוסית הסוציאל-דמוקרטית בשנת 1902 והפך, תוך זמן קצר, לדובר בולט של המנשביקים. בשנת 1907 הוא החליף את נואה ז'ורדניה בתפקיד ראש המפלגה. בשנת 1917, לאחר מהפכת אוקטובר, הוא הפך לאחד ממנהיגי הסובייט הלאומי הגאורגי. ב-22 באפריל 1918 מונה לשר הפנים של הרפובליקה הדמוקרטית הפדרטיבית של עבר הקווקז, הפדרציה העצמאית של גאורגיה, ארמניה ואזרבייג'ן. ב-26 במאי 1918 הפכה גאורגיה למדינה עצמאית - הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה. רמישווילי נבחר לראש הממשלה (למעשה ראש המועצה הלאומית), והוחלף ב-24 ביוני של אותה שנה, על ידי מקורבו, נואה ז'ורדניה. בממשלה החדשה הוא קיבל את תפקיד שר הפנים. החל משנת 1919 החזיק, בעת ובעונה אחת, בתפקיד שר ההשכלה ושר ההגנה. האופוזיציה הגאורגית מתחה עליו ביקורת על תגובתו הנוקשה לתסיסת האיכרים של 1918-1919. בכך תרם תרומה נכבדת במניעת המרידות התכופות של הבולשביקים. בפברואר-מרץ 1921, לאחר פלישת הצבא האדום לגאורגיה, היגר לצרפת, אך לא חדל ממאמציו לערעור השלטון הבולשביקי. הוא תמך בהתקוממות הגאורגית של אוגוסט 1924, שהסתיימה ללא הצלחה ולוותה בדיכוי ורדיפה של האצילים והמשכילים הגאורגים. רמישווילי היה אחד מהמנהיגים הבולטים שתמכו בפרומתיזם של פולין נגד ברית המועצות, ואולי אף המקדם הראשי שלה. הקבוצה הגאורגית, שמקורה במהגרים הגאורגים בפולין, הייתה הפעילה ביותר מבין התנועות שנתמכו על ידי פילסודסקי. ב-7 בדצמבר 1930 נהרג בפריז על ידי מתנקש בולשביקי וככל הנראה פעילותו זו הייתה הגורם לכך. רולנד גריגור סאני, יצירת האומה הגאורגית, באנגלית, מסת"ב 0253209153. הפרקים "רבולוציה ורפובליקה" ו"גאורגיה הבולשביקית" עמ' 185-259 אקקי רמישווילי, הטעויות שלנו, באנגלית וצרפתית מדיה וקבצים בנושא נואה רמישווילי בוויקישיתוף בעברית ניתן לתרגם את השם "נואה" כ"נח" מפלגת הפועלים הרוסית הסוציאל-דמוקרטית (Демократи́ческая Рабо́чая Па́ртия-РСДРП) - מפלגה סוציאליסטית מהפכנית רוסית שנוסדה בשנת 1898 במניסק שאיחדה בתוכה מספר ארגוני מהפכה. נואה ז'ורדניה נבחר בוועידת סטוקהולם למנהיג המפלגה בשנת 1906 ואילו רמישווילי החליף אותו שנה לאחר מכן, בשנת 1907, בקונגרס החמישי של המפלגה. ראו בספרם של אדית רוגובין פרנקל וג'ונתן פרנקל, מהפכה ברוסיה: הערכה מחדש של 1917, עמ' 266, באנגלית, מסת"ב 0521405858 פרומתיזם (על שם הטיטאן היווני פרומתאוס) הייתה תוכנית של יוזף פילסודסקי שמטרתה לפרק את האימפריה הרוסית, ולאחר מכן את ברית המועצות, למרכיביה האתניים חוקרים מסוימים תולים את הסיבה, להתנקשות ברמישווילי בעימות האידאולוגי בינו ובין סטלין, בדיונים שנערכו בוועידה הסוציאל-דמוקרטית בבתומי בשנת 1906. ועידת הגולים הגאורגים ב-11 באוגוסט 1930, יחד עם החששות מהפרומיתזם היוו את הקטליזטור להתנקשות. ראו זאזא ג'ר'ארקווה, 11.8.2005, ירייה בפריז, Georgia Today, אנגלית דר. אקקי רמישווילי הוא בנו של נואה רמישווילי. הוא נולד בטביליסי ב-9 בינואר 1916, ונפטר ב-29 בדצמבר 1999. הוא שימש שר ברפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה, בתקופה זו ייסד את אוניברסיטת טביליסי. עם פלישת הצבא האדום לגאורגיה, גלה מארצו יחד עם אביו. על ספרו ראו: מרגרט שאקארשווילי, "הטעויות שלנו - זכרונותיו של מהגר גאורגי", באנגלית
פנחס היט

פנחס פיליפ היט (1888 – 8 בנובמבר 1949) היה אדריכל תל אביבי שתכנן מבנים רבים בעיר. פנחס היט נולד בעיר לבוב שבגליציה, בנו של הרמן צבי היט, צייר. הוא למד בתיכון בעירו, ולאחר מכן המשיך ללימודי אדריכלות בפוליטכניון בצ'רנוביץ. בשנת 1925 הגיע היט לארץ ישראל לראשונה, כאורח האוניברסיטה העברית בירושלים, לרגל פתיחתה. באונייה שבה הגיע לארץ הכיר את אשתו לעתיד, חוה פיגובסקי, שלה נישא בשנת 1927. תקופה קצרה הוא התגורר בירושלים, אך עם ביקורו בתל אביב, התאהב בה והחליט לקבוע בה את ביתו. לאחר שחזר לפולין וסיים שם את כל עסקיו שב לארץ, התחתן, ופתח את משרדו ברחוב נחמני 23. בארץ עבד היט עם האדריכל ברַטלֶר, חברו לספסל הלימודים מלבוב. הוא תכנן בתים רבים בתל אביב, כגון בית העוגן, ורבים מבתיו הם בלב העיר, בשדרות רוטשילד וסביבותיהם. היט לקח חלק חשוב בתכנון העיר הלבנה של תל אביב שזכתה להיחשב לאתר מורשת עולמי. שבעים שנה אחרי בנייתו, רבים מבתים אלה מוגדרים כבתים לשימור ומוצגים בסיורים ארכיטקטוניים באזור. את בתיו הראשונים בנה בסגנון אקלקטי, ובהמשך עבר לתכנן בתים בסגנון בינלאומי. ב-1928 תכנן את יריד המזרח במקום שבו עומדת כיום התחנה המרכזית הישנה. הוא שימש גם כאדריכל העיר של עיריית תל אביב. מחוץ לתל אביב היט בנה, למשל, את בית הכנסת הגדול במושבה מזכרת בתיה. היט היה חבר בארגון הבונים החופשיים. היט נפטר בשנת 1949, בגיל 61. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק. ביתן "יריד המזרח" (נמצא במקום שבו קיימת עכשיו התחנה המרכזית הישנה של תל אביב) בית הכנסת במזכרת-בתיה (1927) בניין יצחקי - שדרות רוטשילד 89-91 (1933) בית מקס קליין - שדרות רוטשילד 101 (1933) בית מגורים ברחוב גאולה מספר 45 בתל אביב בית מגורים ברחוב ביאליק מספר 9 בתל אביב (הבית שבו התגורר רופא העיניים ד"ר אפרים סיני). בית מירנבורגה (1935 או 1936), ברחוב חובבי ציון 65 בתל אביב בית העוגן - רחוב פינסקר 26, תל אביב (1936) "בית העוגן" ברחוב פינסקר 23 (1936) קטע מחזית "בית העוגן" ברחוב פינסקר 23 (1936) בניין יצחקי - שדרות רוטשילד 89-91 (1933) מדיה וקבצים בנושא פנחס היט בוויקישיתוף אליעזר פרנקל, פנחס פיליפ היט (עמ' 572) Pinchas (Philip) Huett, באתר Artlog פה ושם בישראל המודרנית, באתר הארץ, 8 בדצמבר 2005, כולל צילום של בית העוגן שתוכנן על ידי פנחס היט מיכאל יעקובסון: סיבוב בבית העוגן ברחוב פינסקר 23, באתר 'חלון אחורי', 6 בפברואר 2019 פנחס היט באתר חברה קדישא ת"א–יפו פנחס היט, אדריכל, דבר, 20 במאי 1927 פנחס היט באתר GRAVEZ בית בריא בסגנון ניו-ירקי בלב העיר הלבנה, TheMarker, טלי ציפורי, 7 באפריל 2022
המנון עומאן

א-נשיד אל-וטני אל-עומאני (בערבית: النشيد الوطني العماني) הוא ההמנון הלאומי של עומאן. הוא אומץ בשנת 1970 ותוקן ב-6 בנובמבר 1996. גרסה אינסטרומנטלית של ההמנון Himnuszok - גרסה קולית של ההמנון
אנטואן אוגוסטן קורנו

אנטואן אוגוסטן קורנו (בצרפתית: Antoine-Augustin Cournot;‏ 28 באוגוסט 1801 – 31 במרץ 1877) היה מתמטיקאי כלכלן ופילוסוף צרפתי. ידוע בעיקר בזכות התאוריות הכלכליות שלו המהוות הקדמה לתורת המשחקים. קורנו נולד בעיירה הצרפתית גריי. בגיל 20 החל ללמוד בבית ספר למורים ובגיל 29 השלים את עבודת הדוקטורט שלו במתמטיקה. קורנו התמנה לפרופסור והחזיק במספר תפקידים אקדמיים, ביניהם גם כיהן כרקטור של אוניברסיטת דיז'ון. למרות שקורנו הקדיש את מרבית עבודתו למתמטיקה, הוא ידוע כיום בעיקר בזכות המודלים הכלכליים שאותם פיתח. קורנו היה מהראשונים שדגלו בניצול כלים מתמטיים להבנת הכלכלה ולביסוסה כמדע. המודלים המתמטיים שלו לתיאור מונופולים ודואופולים מהווים בסיס להבנת תחרות ונמצאים בשימוש עד היום. בשנת 1838 פרסם קורנו את ספרו "העקרונות המתמטיים של תורת הכלכלה", שבו נעשה שימוש ראשוני בנוסחאות וסימונים מתמטיים בניתוח כלכלי. ספר זה ספג קיתונות של ביקורת ולא זכה להצלחה בתקופתו, אך הפך לספר בסיס משפיע ביותר על כלכלנים במאה ה-20 והוא מסמן, בעיני רבים, את ראשיתה של התורה הכלכלית המודרנית. בין חידושיו, קורנו הציג לראשונה שימוש בפונקציות מתמטיות ובהסתברות לאפיון מערכות כלכליות. הוא היה הראשון שהציג פונקציות ביקוש, המתארות את השפעת ההיצע והביקוש על מחיר של מוצרים. עבודתו של קורנו אף נחשבת כחלוצית בתחום תורת המשחקים, אף על פי שהיא הוכרה ככזו רק עם התפתחות התחום למעלה ממאה שנים מאוחר יותר. דואופול קורנו אלפרד מרשל מדיה וקבצים בנושא אנטואן אוגוסטן קורנו בוויקישיתוף אנטואן אוגוסטן קורנו, באתר MacTutor (באנגלית) אנטואן אוגוסטן קורנו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מתמטיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דגל עומאן

דגל עומאן מורכב משלושה פסים (לבן, ירוק ואדום) עם פס אנכי אדום בצד התורן שמכיל את סמל עומאן. הצבע הלבן מסמל שלום ושגשוג, הירוק מסמל פוריות ואת ההרים הירוקים, והאדום מסמל את הקרבות נגד הפולשים מבחוץ. אדום הוא גם צבע הדגל הקודם (השימוש בדגל זה התקיים עד שנת 1975), עת שנודעה כסולטנות מוסקט. סמל עומאן המנון עומאן מדיה וקבצים בנושא דגל עומאן בוויקישיתוף דגל עומאן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) דגל עומאן, באתר דגלי העולם (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא סמלים ובנושא עומאן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
טיל מרובה ראשי נפץ

טיל מרובה ראשי נפץ או MIRV (ראשי תיבות באנגלית של: Multiple Independently targetable Reentry Vehicle) הוא טיל בליסטי בין-יבשתי הכולל מספר גופי חדירה שכל אחד מהם נושא ראש קרבי עצמאי. מופע מרודד של הטיל, כאשר כל גופי החדירה פוגעים סביב אותה נקודה על הקרקע ואינם בעלי יכולת ניהוג עצמאית, מכונה לפעמים MRV, בדומה לחימוש מצררי רגיל. המערכת מותקנת על טילים בין-יבשתיים, והופכת טיל בודד לטיל המסוגל לפגוע בכמה מקומות בו-זמנית, או כמה פגיעות במקום אחד. לפי מקורות שונים, היו תוכניות פיתוח שכללו מתן יכולת תמרון לכל גוף חודר בנפרד. הרעיון מאחורי פיתוחים אלו הוא לסכל מערכות של טיל נגד טילים באמצעות "תמרוני התחמקות" של הגוף החודר. המטרות הצבאיות של המערכת: גורמת יותר נזק יחסית לטיל שיש לו גוף חודר יחיד. בנוסף, כמה ראשי קרב גרעיניים קטנים הם נשק יעיל יותר מראש קרבי, גרעיני, אחד במקום בודד. המערכת מפחיתה באופן משמעותי את הצורך במתקני שיגור רבים והצורך באחסון טילים רבים. עם מערכת ה-MIRV, ניתן לשגר טיל אחד לכל מיקום והמערכת תתקוף כמה מיקומים באותו האזור בו זמנית. עוקף את הסכם סאל"ט המטיל הגבלה על כמות הטילים, בכך שהמערכת "מחביאה" בראשי הנפץ שלה טילים נוספים. מאתגרת את אסטרטגיית הגנה אווירית בעזרת טילים מיירטים. היות שמגן נאלץ להתמודד עם מספר גופי חדירה רבים וקטנים יותר בו זמנית, מה שיצריך יכולות ירוט מדויקות יותר, החזקה בכמות טילי יירוט ויכולת ירוט כנגד מספר רב של מטרות בו-זמנית. מערכות MIRV רוסיות כוללות את ה-R-36 (אנ'), RS-24 (אנ'), R-29 (אנ'),RS-28, RSM-56, בולבה המשוגר מצוללת. מערכות MIRV אמריקאיות כוללות את הטיל "טריידנט" המשוגר מצוללות, מערכת נוספת, שכבר יצאה משירות, היא טיל ה - Peacekeeper (אנ'). אחת התמונות המפורסמות של החלק התחתון של המסלול, היא צילום שצולם משדה הניסוי Kwajalein ובו רואים את הרש"קים/גופי החדירה, לקראת פגיעתם במים לאחר שהאמריקאים פרשו מההסכם שאסר על בניית מערכות הגנה אקטיבית מטילים בליסטיים בשנת 2002, רוסיה חזרה לפתח ולהצטייד במערכות MIRV. ב-MIRV, מספר ראשי קרב המופרדים מהמרכב עליהם הם מותקנים, במטרה להגיע ליעדים שונים. הטיל טס במסלול בליסטי לכיוון המטרה ובשלב מסוים (בגובה ובמהירות המתאימים) פורק את הגופים החודרים שכל אחד מהם כולל ראש קרב ויכולת ניווט והנחיה. השימוש במנועים קטנים בכל ראש נפץ מאפשר לצמצם עוד יותר את האפשרות להחטאת המטרה. ישנה סבירות גבוהה כי מערכות אלו מתוכננות לעשות שימוש באלמנטים משבשי מכ"ם כגון סיבי אלומיניום, כדורי מתכת ודומיהם מתוך מטרה לשבש את מערכות היירוט של הטיל. במערכות מסוג זה, הדיוק בפגיעה הוא קריטי עקב טווח הפגיעה הגדול של המערכת והאפשרות של התפזרות הקרינה בשטח רב. לכן, כל ראש נפץ מחזיק בתוכו מערכת ניווט פנימית הדואגת לתקן את מסלולו על ידי חישוב מקום הפגיעה המתוכנן מיליוני פעמים בשנייה. מדיה וקבצים בנושא טיל מרובה ראשי נפץ בוויקישיתוף היסטוריית טיל ה-Minuteman טיל מרובה ראשי נפץ, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Dynamics of Atmospheric Re-Entry; Frank J. Regan and Satya M. Anandakrishnan; AIAA
מיינלנד (שטלנד)

מיינלנד (באנגלית: Mainland; מילולית: ה"יבשת") הוא האי המרכזי והגדול באיי שטלנד שבסקוטלנד. שטחו 969 קמ"ר ועליו נמצאת העיר היחידה באיים, לרוויק. האי הוא השלישי בגודלו בסקוטלנד, וכן השלישי בגודלו באיי בריטניה הגדולה (אחרי האיים לואיס והאריס וסקאי). ניתן לחלק את האי לארבעה אזורים גאוגרפיים: חלקו הדרומי של האי הוא חצי אי ארוך. אזור זה מצוי דרומית לעיר לרוויק וכולל אזורי ערבה ושטחים חקלאיים. באזור התגלו שרידים ארכאולוגיים רבים. מרכז האי מיינלנד כולל ברובו שדות חקלאיים ומעט חורשות. בחלקו המערבי של האי מצויים היישובים איית' (Aith) ווולס (Walls). בחלקו הצפוני של האי (המהווה בעיקרו חצי אי גדול המחובר במצר יבשה צר אל שאר חלקי האי במייויס גריינד) מצויים בעיקר שדות בור ואזורים סלעיים. חופי אזור זה צוקיים. בצפון האזור מצוי נמל הנפט סאלום וו. מדיה וקבצים בנושא מיינלנד בוויקישיתוף
פיליפ פיקט

פיליפ פיקט (באנגלית: Philip Pickett;‏ נולד ב-17 בנובמבר 1950) הוא מוזיקאי אנגלי ומנהיג הרכבי מוזיקה עתיקה. פיקט החל כנגן חצוצרה. הוא פגש את דייוויד מונרו, שעודד אותו לנסות כלי נשיפה מעץ כמו חלילית וקלמית. הוא למד בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה בלונדון. בשנת 1972 התמנה לפרופסור לחליליות וביצוע היסטורי, משרה בה החזיק במשך עשרים וחמש שנים. הוא ניגן באקדמיה של סנט מרטין בשדות, בתזמורת הקאמרית האנגלית, עם נגני מוצרט הלונדונים ובעוד תזמורות רבות. פיליפ שילב יסודות תיאטרליים בקונצרטים שלו, ביניהם מופעי להטוטנים ובולעי-אש באכסדרה. ב-1976 הצטרף ללהקת אלביון, להקת פולק-רוק בהנהגת אשלי האצ'ינגס. הלהקה ניגנה תערובת של מוזיקה עממית מסורתית ולחנים מימי הביניים על מגוון רחב של כלים - דולציאן, קלמית, חלילית, קרומהורן, חמת חלילים, ראקט, שאלומו (קלרינט מוקדם) וסינתסייזר. בשנת 1998 הוציא פיקט את האלבום היחיד שלו, "האלכימאי". האלבום כלל כמה מחיבוריו הוא בחיקוי לסגנון ימי הביניים. באותה שנה הוציא את "עצמות כל בני האדם" בשיתוף פעולה עם ריצ'רד תומסון וחברי Fairport Convention, שבה ניגן לחני מוזיקה עתיקה בליווי מקצבי רוק וגיטרה חשמלית. בשנת 1993 היה למנהל אמנותי של סדרת המוזיקה העתיקה באולם פרסל. באותה שנה התמנה למנהל המוזיקה העתיקה בתיאטרון גלוב השקספירי, השוכן לא רחוק מאולם פרסל. ההרכב שלו, "נגני הגלוב", התמחו במוזיקה אנגלית מן המאות ה-16 וה-17 . הקבוצה מכרה תקליטורים, בעיקר בתיאטרון גלוב, והופיעה על הבימה. במקביל עמד פיליפ בראש קונסורט לונדון החדש. להרכב זה היה רפרטואר רחב יותר, שכיסה מוזיקה אנגלית, ספרדית, איטלקית וגרמנית מימי הביניים. חומר רב נלקח מן המחקר המקורי של פיקט בספריות באירופה. הוא יצר עיבודים מלהיבים, מעוררי השתאות למוזרות הצלילים. משנת 1994 עד 1997 היה מייסדו ומנהלו של פסטיבל אלדבורו למוזיקה עתיקה. ב-4 בדצמבר 2013 הושם פיקט במעצר בעוון האשמות נגדו על ניצול מיני. ב-10 בפברואר 2015 נמצא אשם בשני מקרי אונס ובשתי תקיפות חמורות בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה בלונדון, אשר התרחשו בין השנים 1979 ל-1983. לבסוף נגזר דינו ל-11 שנה בכלא. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. אתר האינטרנט הרשמי של פיליפ פיקט פיליפ פיקט, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) פיליפ פיקט, באתר AllMusic (באנגלית) פיליפ פיקט, באתר MusicBrainz (באנגלית) פיליפ פיקט, באתר Discogs (באנגלית) פיליפ פיקט, באתר Songkick (באנגלית) תולדות חייו וצילומים שלו נעם בן זאב, גלריה הארץ, 13 בפברואר 2014
אברהם אבל אדולף ארליך

אברהם אבלי אדולף ארליך (Abraham Abele Adolf Ehrlich, ‏20 בספטמבר 1837, כ' באלול ה'תקצ"ז – כ"ח באדר א' ה'תרע"ג, 7 במרץ 1913) היה רב ומחנך בלטביה ובפרוסיה המזרחית, מראשי הקהילה היהודית בקורלנד. אברהם בן אהרן בן-ציון ארליך נולד בעיר ילגבה שבפלך קורלנד, האימפריה הרוסית, למשפחה דוברת-גרמנית. הוריו חינכו את ילדיהם על פי משנת 'תורה עם דרך ארץ'. למד בבתי הספר הכלליים במיטאו, וקיבל השכלה תורנית מסבו (אבי אמו). ב-1858 החל לשמש כמורה בבית-הספר היהודי בפרידריכשטט(אנ'). ב-1861 יצא לברלין שם נבחן בבחינות הבגרות. בשנים 1868-1865 למד פילוסופיה באוניברסיטאות ברלין והאלה וכתב את עבודת הדוקטורט ששמה: "שיפוטו של אריסטו על הדיאלוג פוליטיאה לאפלטון" (De Judicio ab Aristotele de Republica Platonica). מ-1870 לימד בבית הספר היהודי בברלין. כשנה וחצי היה רב הקהילה בניידנבורג (אנ') במזרח פרוסיה. בשנים 1876–1872 היה רב ראשי בריגה, והחל מ-1876 ניהל את בית הספר היהודי בה. החל מ-1903 עד למותו היה רבה של הקהילה היהודית בטילזיט. רעייתו הייתה נאני לבית יעקבי, בתם של מאיר יעקבי ושרה-מרים לבית גולדברג, צאצאית של שושלת רבנים ואחותו של הרב ד"ר הושע יעקבי, הרב הראשי של יוגוסלביה. אף שהיה רב אורתודוקסי נחשב לליברל בדעותיו ונהג לפי תפיסת "תורה עם דרך ארץ".[דרוש מקור] חיבר ספרי הגות ולימוד בנושאי יהדות. הרב ארליך הנהיג את הקהילה היהודית הדוברת-גרמנית באזור. נכדו הוא המלחין הישראלי אבל ארליך. "פנקס הקהילות - לטביה", הוצאת יד ושם.[דרושה הבהרה] כתבי אברהם אבל אדולף ארליך בפרויקט בן-יהודה "אברהם אבל אדולף ארליך", במהדורת 1901–1906 של האנציקלופדיה היהודית (באנגלית) אברהם אבל אדולף ארליך, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" אברהם אבלי עהרליך (1837-1918), דף שער בספרייה הלאומית אברהם אבל אדולף ארליך, בלקסיקון הספרות העברית החדשה
סרסור

סרסור הוא בעל מקצוע המתפרנס מתיווך בין קונה למוכר, אך בימינו משתמשים במושג זה בעיקר בהקשר של זנות, דהיינו, אדם שמתווך בין הזונה ללקוחותיה, ומתפרנס מרווחיה של הזונה. פירוש המילה "סרסור" בעברית הוא מתווך. השימוש במילה למושג של "מתווך זימה" מופיע בתלמוד הירושלמי: "לֹא תָתֻרוּ אַחֲרֵי לְבַבְכֶם וְאַחֲרֵי עֵינֵיכֶם" (במדבר, ט"ו, ל"ט); אמר רבי לוי, ליבא ועינא תרין סרסורין דחטאה. — תלמוד ירושלמי, מסכת ברכות, פרק א', הלכה ה' אף שרוב הסרסורים הם גברים, יש גם נשים העוסקות בסרסרות. ברוב המקרים, לא מדובר בניהול עסקיהן של זונות רחוב, אלא במנהלות של בתי בושת. אישה המנהלת בית בושת מכונה "מאדאם". במרבית מדינות העולם, ובהן ישראל, הסרסרות היא עבירה פלילית, אם כי יש מדינות שבהן ניהול בית בושת הוא חוקי, הבולטת שבהן היא הולנד. סעיף 199 לחוק העונשין של ישראל מגדיר את עבירת הסרסרות, וקובע עונש מאסר עד 5 שנים על "מי שמחייתו, כולה או מקצתה, דרך קבע או בתקופה כלשהי, על רווחי אדם העוסק בזנות" ועל "מי שמקבל ביודעין מה שניתן בעד מעשה זנות של אדם או חלק ממה שניתן כאמור". העונש מוחמר ל-7 שנות מאסר, אם אותו אדם עבר את העבירה כלפי בן זוגו, ילדו או ילדו החורג, או תוך ניצול יחסי מרות, תלות, חינוך, או השגחה. סעיף 200 לחוק קובע חזקה לפיה "גבר הגר עם זונה או שהוא רגיל להילוות אליה דרך קבע או משתמש בפיקוחו או בהשפעתו עליה בדרך שיש בה כדי לסייע בידה או להכריחה לזנות, חזקה עליו שהוא חי על רווחיה, זולת אם הוכח היפוכו של דבר". בסעיף 199 השתמש המחוקק בסגנון עוקף מגדר. כך למשל במשנה, מסכת בבא בתרא, פרק ה', משנה ח'
שטיכמוס

שטיכמוס, או שטיכמאס, הוא כלי עבודה פשוט בתחום הבנייה. הכלי מסייע בפילוס (יישור אופקי) של חלקי בניין גדולים לרבות קירות, תוספות בנייה, פרגולות, תקרות גבס ועוד. השטיכמוס עשוי צינור גמיש שקוף הפתוח בשני קצותיו שבתוכו מים הממלאים אותו כמעט עד קצותיו. אורכו של הצינור מותאם למרחק בין האלמנטים הנבנים. השימוש בכלי מתבצע על ידי הצבת שפת פני המים שבקצה הצינור האחד בנקודה שגובהה היחסי ידוע (למשל מרכזה של קורת בטון בשלד בניין המסומן במסמר או צבע) ובו בזמן הצבת קצה הצינור השני על גבי מישור אנכי מרוחק (למשל קיר החוץ של בניין) וסימון שפת פני המים בצידו האחר. מאחר שפני המים בשני קצותיו של הצינור יהיו בגובה שווה (לפי חוק כלים שלובים), יהיה הקו המסומן על המישור האופקי בגובה קבוע הזהה לנקודת הייחוס. דיוק השטיכמוס עלול להיפגע אם לתוך הצינור חודר נוזל בעל משקל סגולי השונה מזה של המים. במקרה כזה בצד שבו חדר נוזל קל מהמים (למשל שמן או כהל) תהיה שפת הנוזל גבוהה יותר מזו של המים. בנוסף הדיוק יכול להיפגע אם לתוך השטיכמוס חודר אוויר כך שהוא יוצר בועות לאורך הצינור. מסיבות אלו נהוג להחליף את המים שבשטיכמוס בכל שבוע ויותר ולפעמים אפילו בתחילת כל יום עבודה באתר. לבדיקת דיוק השטיכמוס נהוג להחזיק את שני קצות הצינור צמודים זה לזה ולוודא שפני הנוזל בשני הקצוות באותו גובה. מקור המילה אינו בערבית או בעברית. ייתכן שמקורה ביידיש, באנגלית, בגרמנית, במספר שפות מזרח אירופיות, או בטורקית, כפי שדוברו בסוף המאה ה-19 עד המחצית הראשונה של המאה ה-20, או שילוב, אולי משובש, של כמה מהן. המקור מדבר על StichMass. אך בימינו אין שימוש למילה זו בגרמנית. Stich היא מילה נפוצה בגרמנית. ייתכן שמדובר בשיבוש של StichMaß, אולם גם טענה זו בעייתית, ייתכן, כאמור לעיל, שהמקור ביידיש או בגרמנית, והכוונה לצירוף של שתי המילים "שטרייך", שפירושה סימון/קו, ו"מאס", שפירושה מידה/מדידה, ובצירוף שתיהן זה אומר "מדידת קו". פלס בנאים פלס לייזר אסף צ'רטקוף, לבנות ולהשתמש נכונה בשטיכמוס, באתר "בידיים", 24 באוגוסט 2011 בניה ושימוש בשטיכמוס, סרטון באתר יוטיוב רוביק רוזנטל, הזירה הלשונית: השפכטל של רביץ, באתר nrg‏, 20 באוגוסט 2004 בערך אס צט מוסברת ההחלפה מ-ß ל-ss StichMaß, בסעיף k בעמוד 47. גם האיורים בעמודים סמוכים מראים את ההקשר.