laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ויליאם הנרי ואנדרבילט

ויליאם הנרי ואנדרבילט הראשון (באנגלית: William Henry Vanderbilt I; ‏ 8 במאי 1821 - 8 בדצמבר 1885) היה איש עסקים אמריקאי, יורשו של אבי משפחת ואנדרבילט, קורנליוס ואנדרבילט. עם מות אביו, ב-1877 ירש ואנדרבילט כ-100 מיליון דולר. עד מותו, תשע שנים מאוחר יותר, הגדיל ואנדרבילט את הונו ל-194 מיליון דולר והיה האיש העשיר בעולם. ואנדרבילט, שנולד בניו בראונסוויק, ניו ג'רזי, היה ילדו הרביעי של קורנליוס ואנדרבילט ובנו הראשון (שנולד לאחר שלוש אחיותיו). ואנדרבילט האב טיפח את בנו מגיל צעיר והכניס אותו לעמדות ניהול בחברות הרכבת שלו. בגיל 41 היה ואנדרבילט נשיא חברת הרכבת של סטטן איילנד ובהמשך נשיא חברת הרכבת המרכזית של ניו יורק וחברת רכבת נהר הדסון. ב-1887 היה לנשיא חברות הרכבת של דרום ימת מישיגן (טולדו (אוהיו) - שיקגו - קליבלנד - בפאלו - ניו יורק) ומרכז מישיגן ודרום קנדה (דטרויט - אן ארבור ודרום אונטריו). בכך שלט כמונופול על השינוע בצפון-מזרח ארצות הברית. ב-1880 הקים ואנדרבילט את הכפר ואנדרבילט, מישיגן (בצפון-מערב ימת מישיגן), עבור עובדיו. בזירה הפוליטית, היה ואנדרבילט דמות שנויה במחלוקת. כנשאל מדוע הוא מבטל קו רכבת שלא היה רווחי השיב: "הרכבות לא מנוהלות לטובתו של הציבור היקר, הן מנוהלות לטובת משקיעים המחזיקים במניות ואנשים שהשקיעו מהונם ומכספם ומצפים לקבל אחוז הוגן על השקעתם זו." (נאמר בריאיון ל-Chicago Daily News ב-9 באוקטובר 1882). מתנגדיו ראו בו כמייצגם של "הברונים השודדים", כינוי גנאי לעשירים מונופוליסטים באותה תקופה. ואנדרבילט נישא למריה לואיזה קיסם (Maria Louisa Kissam ;(1821 – 1896). לזוג נולדו שמונה ילדים, ארבע בנות וארבעה בנים. את זמנם חילקו בין האחוזה הכפרית המשפחתית בסטטן איילנד לביתם המפואר בשדרה החמישית בניו יורק. ואנדרבילט תרם כאחוז מהונו עבור המטרופוליטן אופרה, אוניברסיטת ואנדרבילט ובית הספר לרפואה של אוניברסיטת קולומביה. למוזיאון המטרופוליטן לאמנות תרם כספים וכן אוסף ציורים חשוב. מדיה וקבצים בנושא ויליאם הנרי ואנדרבילט בוויקישיתוף הערך על קורנליוס ואנדרבילט ובנו באנציקלופדיה בריטניקה, 1911 ויליאם הנרי ואנדרבילט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ויליאם הנרי ואנדרבילט, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ראו 100 Minds That Made the Market מאת Kenneth L. Fisher עמוד 306
רשות הפיתוח

רשות הפיתוח (ר"פ) היא גוף ממשלתי שהוקם בשנת 1951 על-פי חוק רשות הפיתוח (העברת נכסים) תש"י-1950, שחוקק ב-31 באוגוסט 1950. הרשות יועדה לנהל את האדמות שהופקדו בידי האפוטרופוס לנכסי נפקדים לאחר מלחמת העצמאות, ואת הקרקעות שהופקעו על-פי חוק רכישת מקרקעין (אישור פעולות ופיצויים) תשי"ג-1953. המושג נכסי נפקדים מתייחס לנכסים אשר נעזבו במהלך מלחמת העצמאות על ידי ערבים תושבי ארץ-ישראל המנדטורית. על פי הצעת החוק המקורית, רשות הפיתוח הייתה אמורה להיות מנוהלת על ידי אדם אחד, נציג משרד האוצר. אולם במהלך הדיון בכנסת שונה החוק והוא התייחס לחבר בני אדם. חבר זה כלל נציגים של משרד האוצר, משרד החקלאות, משרד התעשייה ומשרד העבודה, ונציגים של הסוכנות היהודית והקרן הקיימת לישראל. החוק אישר לרשות הפיתוח פעילות רחבה ביותר בנכסים שהופקדו בידיו. לראשונה נדונה אפשרות מכירת קרקעות לגורמים פרטיים. לאחר פולמוס נרחב בנושא, הוחלט שהמכירה לפרטיים תוגבל לקרקע עירונית בלבד, בגבול של עד 100,000 דונם. קרקעות לא עירוניות הותר לרשות הפיתוח למכור למוסדות ממשלתיים, לקרן הקיימת, לרשויות מקומיות או למוסדות מוכרים ליישוב ערבים מחוסרי קרקע. רשות הפיתוח בחרה למכור את הקרקעות במחירים מסובסדים למוסדות ציבוריים ועל כך ניטש בציבור ויכוח. היו שטענו שהיה על רשות הפיתוח למכור את הקרקעות במחירי השוק כדי לגייס כסף למדינה. אחרים התלוננו על אפליה במכירת הקרקעות המסובסדים. מכירת הנכסים התנהלה בעצלתיים וההכנסות היו נמוכות בהרבה מהציפיות. בתחילת 1954 שונתה המדיניות והוחלט להוציא למכירה מספר גדול של נכסים, בין השאר כדי לממן פיצויים לנפקדים נוכחים. אחת הפעילויות המרכזיות של רשות הפיתוח הייתה השכרת מבנים לדיירים. עם הזמן הועבר הטיפול במבנים מושכרים ברחבי הארץ לידי חברת עמידר ורשות הפיתוח ניהלה את הדירות בשלוש הערים הגדולות. לאחר הקמת מינהל מקרקעי ישראל, בקש יוסף ויץ שהועמד בראש המנהל שכל הטיפול במבנים המושכרים יעשה על ידי עמידר והמנהל יטפל רק בקרקעות. בעשור השלישי של המאה ה-21, נחשבות האדמות בבעלות הרשות לפיתוח כחלק מהאדמות בבעלות המדינה והן מנוהלות על ידי רשות מקרקעי ישראל. שיעור נכסי רשות הפיתוח מכלל מקרקעי ישראל נכון לסוף 2011 הם כ-10%, ומכלל נכסי המינהל הם כ-12%. חיים זנדברג, פירוש לחוקי-היסוד, חוק-יסוד: מקרקעי ישראל, 2016, עמוד 171 ואילך חוק רשות פיתוח (העברת נכסים), תש"י-1950, אתר נבו מיכל אורן-נורדהיים, והארץ לא תימכר לצמיתות?, מחקרים בגיאוגרפיה של ארץ-ישראל, ט"ז, תשס"ג, 180-146. הוקם הטראסט העשיר ביותר במדינה, מעריב, 1 באוגוסט 1950 משה זק, בראשית היתה המפלגה, מעריב, 20 ביולי 1951 י. זילבר, מסים מיוחדים אינם כדאיים, מעריב, 15 בנובמבר 1953 א. בן דוד, רשות הפיתוח מציעה למכירה מגרשים ודירות, מעריב, 16 בפברואר 1954 א. ויינשטיין, י. וייץ מסרב ליטול לפיקוחו את רבבות הדירות של רשות הפיקוח, מעריב, 16 בנובמבר 1960 דו"ח על פעולות מינהל מקרקעי ישראל לשנת התקציב 2011 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פרדריק ג'קסון טרנר

פרדריק ג'קסון טרנר (באנגלית: Frederick Jackson Turner;14 בנובמבר 1861 – 14 במרץ 1932) היה היסטוריון אמריקני שהשפיע רבות על חקר ההיסטוריה האמריקאית בעיקר בזכות ספרו "משמעות הסְפר בהיסטוריה האמריקאית". טרנר נולד במדינת ויסקונסין באזור שטרם התפתח טכנולוגית. עובדה זו השפיעה ביותר על פירושו להיסטוריה האמריקאית. היה בעל תואר ראשון (1884) ותואר שני (1888) בהיסטוריה מאוניברסיטת ויסקונסין וסיים דוקטורט באוניברסיטת ג'ונס הופקינס בבולטימור - אז הוציא לידי ביטוי את התזה שלו שהוצגה לראשונה בכנס בשיקגו בשנת 1893 אשר על פיה כל המאורעות ההיסטוריים בארצות הברית מושפעים ישירות מעצם העובדה שקיימים באמריקה שטחים ריקים שטרם יושבו על ידי בני אדם (להוציא מן הכלל את האמריקאים הילידים). בין השנים 1889 לימד באוניברסיטת ויסקונסין וב-1910 עד 1924 לימד באוניברסיטת הרווארד שעה שפרש מחינוך. בשנת 1910 כיהן טרנר כנשיא האגודה ההיסטורית האמריקאית. ב-1933 זכה בפרס פוליצר להיסטוריה. טרנר נפטר בקליפורניה. מדיה וקבצים בנושא פרדריק ג'קסון טרנר בוויקישיתוף פרדריק ג'קסון טרנר, ברשת החברתית Goodreads פרדריק ג'קסון טרנר, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה פרדריק ג'קסון טרנר, באתר "Find a Grave" (באנגלית) פרדריק ג'קסון טרנר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כתבי פרדריק ג'קסון טרנר בפרויקט גוטנברג (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אמריקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גונדובלד

גונדובלד (Gondovald או Gundowald ‏ נקרא גם גונדואלד ובלומר; 568 לערך – 586 לערך). היה מתחזה, טוען לכתר, שהכתיר עצמו כמלך אקיטן בשנים 584-585. על פי גרגוריוס מטור גונדובלד טען שהוא בן לא חוקי של כלותאר הראשון. הוא ואמו ניסו להוכיח זאת בעזרת עדים, אך כשלו במשימה ולכן גונדובלד ברח דרך איטליה לביזנטיון, עם תמיכה כספית מפלביוס מאוריסוס טיבריוס אוגוסטוס, קיסר האימפריה הביזנטית הוא חזר ותפס מספר ערים בדרומה של גאליה, כולל טולוז ופואטייה (Poitiers). טריטוריה זו הייתה שייכת על פי דין לגונתרם, מלך בורגונדיה, אחד מבניו החוקיים של כלותאר. גונתרם יצא נגדו באומרו שגונדובלד הוא בנו של טוחן, ששמו הוא בלומר וכי הוא תפס את השלטון שלא כדין. גונדולד, שכוחותיו היו נחותים מכוחותיו של גונתרם, נמלט לקומאנז' (Comminges) וצבאו הושם במצור במבצר הקרוי כיום Saint-Bertrand-de-Comminges. המצור הצליח, בני הלוויה שלו מסרו את גונדובלד לגונתרם וגונדובלד הוצא להורג. במהלך המצור נהרס המבצר ולא נבנה מחדש במשך קרוב ל-500 שנה. היסטוריונים בני המאה ה-19 ואילך מפקפקים בסיפור המסופר אצל גרגוריוס ובאמיתותו. מדיה וקבצים בנושא גונדובלד בוויקישיתוף Bachrach, Bernard S. 1994. The Anatomy of a Little War: A Diplomatic and Military History of the Gundovald Affair (568–586). Boulder, CO: Westview Press Historiae. VII, S. 14, 26-28, 30-38.
אברהם וכמן

אברהם וַכְמן (Wachman;‏ 1931 – 22 באוקטובר 2010) היה פרופסור בפקולטה לארכיטקטורה בטכניון, פיתח יחד עם נועה אשכול את שיטת כתב התנועה אשכול-וכמן. וכמן נולד בעיר לובלין שבפולין בשנת 1931, ובשנת 1933 עלה לארץ ישראל. הוא גדל בתל אביב ושירת במחזור הראשון של הנח"ל. הוא למד תיאטרון ולאחר מכן השלים שני תארים באדריכלות בטכניון, השתלב בסגל והשלים דוקטורט. וכמן לימד מורפולוגיה (אדריכלות והנדסה) בפקולטה לארכיטקטורה בטכניון, ומינויו לסגל ההוראה הקבוע, אחרי ששימש במשך למעלה מחמש שנים במשרת מרצה ללא קביעות, לווה במאבק קשה בין הנהלת הפקולטה לסנאט הטכניון. משנת 1982 היה וכמן פרופסור מן המניין בפקולטה לארכיטקטורה. בין השנים 1982 ל-1986 כיהן כדקאן הפקולטה. פרש כפרופסור אמריטוס. בסוף שנות החמישים פיתח עם נועה אשכול את כתב התנועה אשר לימים יקרא אשכול-וכמן, המאפשר למפות את תנועת הגוף האנושי במרחב בעזרת כלים גאומטריים. ב-1975, כאשר מפעל ההתנחלות היה עדיין בחיתוליו, הציע וכמן את "תוכנית השִדרה הכפולה", על פיה יש להוסיף לרצועת ההתיישבות היהודית לאורך החוף רצועה חדשה לאורך בקעת הירדן, מרמת הגולן בצפון ועד אופירה בדרום. ראש הממשלה באותם ימים, יצחק רבין, לא אימץ את התוכנית, אך השר ישראל גלילי ויועצו של רבין אריאל שרון התלהבו ממנה. וכמן היה ממייסדיה של המועצה לשימור אתרים. היה נשוי לרחל (רליק) ואב לשלושה בנים, שאחד מהם נפטר בגיל 26. התגורר בחיפה. הובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ דגניה א'. המרכז למחול ע"ש נועה אשכול (אנגלית) - האתר הרשמי פרטים על אברהם וכמן בארכיון עמוס חץ, בספרייה הלאומית מידע על אברהם וכמן בקטלוג הספרייה הלאומית מאמר על כתב המחול אשכול-וכמן באתר "Movement and Notation" בעז גאון, מה קרה לאריק / פרויקט מיוחד, באתר nrg‏, 5 ביוני 2003 אלעד סמורזיק, אברהם וכמן: כל תנועות המחול הפוטנציאליות, באתר הארץ, 26 באוקטובר 2010 (עם מותו) אברהם וכמן, דף שער בספרייה הלאומית שמעון רפפורט, מאחורי הקלעים של "סכסוך ההוראה" החדש בטכניון: הפעם לא יהיה מנוס מ"ניתוח", מעריב, 2 ביוני 1966 המורים לארכיטקטורה החליטו "לנתק מגע", מעריב, 20 ביוני 1966
ואנדרבילט

האם התכוונתם ל... משפחת ואנדרבילט – ** קומודור קורנליוס ואנדרבילט (1794 - 1877) - איל ספנות ורכבות ויליאם הנרי ואנדרבילט (1812 - 1885) - איל רכבות "ברון שודד" ג'ורג' ו. ואנדרבילט השני (1862 - 1914) - בנו של ויליאם הנרי ואנדרבילט, התפרסם כמייסד אחוזת בילטמור ויליאם קיסאם ואנדרבילט (1849 - 1920) - מגדל סוסי מרוץ. אביה של קונסואלו ואנדרבילט קונסואלו ואנדרבילט (1877 - 1964) - אשת צ'ארלס ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס התשיעי ממרלבורו אחרים: אוניברסיטת ואנדרבילט – נאשוויל, טנסי הקרויה על שמו של קורנליוס ואנדרבילט ואנדרבילט – מישיגן - עיירה במישיגן
פסולת רדיואקטיבית

פסולת רדיואקטיבית או פסולת גרעינית היא פסולת הנוצרת בתהליכים רדיואקטיבים כגון ביקוע גרעיני. פסולת גרעינית נוצרת גם בתהליכים שאינם קשורים ישירות לאנרגיה גרעינית. למעשה, פסולת רדיואקטיבית היא כל חומר רדיואקטיבי שלא נעשה בו שימוש. חומרים רדיואקטיביים דועכים עם הזמן. דעיכה רדיואקטיבית זו גורמת לחומרים רדיואקטיביים לאבד את פעילותם הרדיואקטיבית ולהתפרק לתוצרים שניתן לטפל בהם בדרכים מסורתיות. זמן מחצית החיים של חומרים רדיואקטיביים המשמשים ברפואה גרעינית עומד במקרים רבים על ימים, ולכן ניתן לטפל בחומרים בקלות יחסית, על ידי המתנה לדעיכתם במכלים מתאימים. עם זאת, קיימים חומרים שזמן מחצית החיים שלהם הוא אלפי שנים ולכן יש צורך לטפל בפסולת זו באופן אחר. שיטה מקובלת לסילוק פסולת רדיואקטיבית היא הטמנה: מטמינים פסולת עם רמה נמוכה של רדיואקטיביות קרוב לפני השטח, ופסולת שרמת הרדיואקטיביות שלה גבוהה, עמוק מתחת לפני השטח. כל אתרי ההטמנה אמורים למנוע דליפות וחילחול של הפסולת אל מאגרי מי תהום. הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית, אחראית, בין היתר, על קביעת תקנות וחוקים לטיפול בפסולת גרעינית. התחום העוסק ביצירת סמלים וסימנים שמטרתם למנוע מבני אדם לחדור לאתרי הטמנת פסולת רדיואקטיבית בעתיד הרחוק נקרא סמיוטיקה גרעינית. פצצה מלוכלכת היא פצצה בתוספת פסולת גרעינית, שתפקידה להגביר את הנזק שיוצרת הפצצה. כל החומרים הרדיואקטיבים דועכים עם הזמן. חומרים אלו פולטים קרינה והופכים לחומרים שאינם רדיואקטיביים. מחצית החיים של האיזוטופ יוד 131 היא 8 ימים, כלומר, לאחר 8 ימים, רק מחצית מהחומר הרדיואקטיבי ההתחלתית עדיין פעילה. לכן, על מנת לטפל באיזוטופ זה, ניתן לשמור אותו בסביבה מוגנת מקרינה, ולאחר מכן לטפל בפסולת כפי שמטפלים ביוד רגיל. פלוטוניום 239, לדוגמה, הוא בעל מחצית חיים של מאות אלפי שנים, ולכן דרך טיפול זו אינה מתאימה עבורו. איזוטופים אחרים, בעלי מחצית חיים ארוכה עשויים להיות מסוכנים לאדם ולסביבה גם בכמויות קטנות מאוד של חומר, ולכן יש לאחסנם בצורה מסודרת ומוגנת. במרבית מדינות העולם המערבי נהוג ליצור אתרי הטמנה עבור פסולת רדיואקטיבית. אתר ההטמנה הגדול בעולם הוא הר יוקה בקרבת לאס וגאס, והוא צפוי לשרת את ארצות הברית עד שנת 2030. פתרון נוסף הוא תשלום כסף רב למדינות באפריקה ובמזרח אירופה עבור שירותי הטמנת הפסולת. שיטה נוספת היא הטבעת הפסולת במעמקי הים. מקורות רבים קיימים ליצירת פסולת גרעינית. כורים גרעיניים לייצור אנרגיה גרעינית מייצרים פסולת, וגם מוסדות מחקר, מפעלי תעשייה, בתי חולים וחקלאים עושים שימוש בחומרים רדיואקטיביים או תגובות המשלבים חומרים כאלה. כל הכלים שבאו במגע עם החומרים, כגון בגדים, כפפות ומזרקים, גם הם נחשבים פסולת רדיואקטיבית. בגלאי עשן מסוג מסוים קיים חומר רדיואקטיבי, ובאין טיפול נכון בגלאים ישנים / לא בשימוש, הם הופכים לפסולת רדיואקטיבית. מדיה וקבצים בנושא פסולת רדיואקטיבית בוויקישיתוף יוסי זולפן, ‏סילוק פסולת רדיואקטיבית, באתר מרכז המחקר והמידע (ממ"מ) של הכנסת, 9 בינואר 2001 ראלף וארטבדיאן, ניו יורק טיימס, בארה"ב מחפשים כיצד להתמודד עם המורשת הרעילה של המלחמה הקרה: הפסולת הגרעינית, באתר הארץ, 11 ביוני 2023 האמנה לסילוק פסולת גרעינית באתר הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית מטענים רעילים, באתר הידען.
ג'ורג' אנד ולטשר

ג'ורג' אנד ולטשר או ג'ורג' אנד ואלטשר (באנגלית: George and Vulture - ג'ורג' והנשר) הוא פאב שהחל לפעול בשנת 1746 בכיכר קאסל (Castle Court) שליד רחוב לומברד שבסיטי של לונדון. הפאב הוקם באתר בו פעל פאב מאז שנת 1600, וקודם להקמתו של הפאב הייתה ממוקמת במקום אכסניה מאז שנת 1268. צ'ארלס דיקנס נהג לשתות לעיתים קרובות בפאב זה, והוא מזכיר את הפאב למעלה מ-20 פעמים בספרו "רשומות מועדון הפיקוויקים", ועל פי הספר, הפאב הוא מקום מושבו של המועדון מאז הקמתו. כאשר הוצע בשנות ה-50 להרוס את מבנה הפאב יצא נכדו של דיקנס בקמפיין להצלת המבנה. מאז שנת 1950 משמש הפאב כמקום המפגש של מועדון מעריצי צ'ארלס דיקנס. הקמפיין להצלת המבנה הצליח והוא הוכרז על ידי איגוד העיר לונדון כמבנה היסטורי לשימור. מדיה וקבצים בנושא ג'ורג' אנד ולטשר בוויקישיתוף תיאור הפאב הפאב כפי שהוא מתואר בכתבי דיקנס
מארש החתונה

מארש החתונה הוא כינוי לקטע מוזיקלי אשר נהוג להשמיע באירועי חתונה, בשלב שבו נכנסים בני הזוג העומדים להינשא אל האולם לתשואות המוזמנים הממתינים להם, וצועדים ביחד או כאשר הם מלווים בשושבינים אל טקס הקידושין. מארש החתונה נבחר בדרך כלל על ידי בני הזוג בהתאם למסר מסוים אשר אותו הם רוצים להעביר למוזמנים, טעמם האישי וגילם של בני הזוג, אופיו של הטקס (דתי או חילוני), והמסורת המקובלת בחוג החברתי שאליו הם משתייכים. בתרבות המערבית מתקשר מארש החתונה בעיקר עם שני קטעים מוזיקליים ייחודיים: הקטע נכתב בידי המלחין פליקס מנדלסון בשנת 1842 עבור ההצגה "חלום ליל קיץ" של ויליאם שייקספיר. הקטע נקרא במקור "סוויטה של מוזיקת ליווי" (Op. 61), והוא מקובל ביותר בארצות הדוברות אנגלית. את מעמדו כקטע המוזיקלי המועדף קיבל לאחר שהושמע בטקס הנישואין של ויקטוריה, הנסיכה המלכותית עם פרידריך השלישי, קיסר גרמניה ב-25 בינואר 1858. הכלה הייתה בתה של המלכה ויקטוריה, אשר מנדלסון היה המלחין המועדף עליה. הדרך המקובלת להשמעת מארש החתונה של מנדלסון היא באמצעות עוגב בכנסייה. מארש החתונה של וגנר הוא הקטע המוזיקלי הידוע כ"מקהלת הכלה" מתוך האופרה לוהנגרין. השימוש בקטע זה כמלווה לכניסת הזוג בטקס החתונה תואם את מועד השמעתו גם באופרה. מארש החתונה של וגנר לא מושמע בדרך כלל בחתונות של יהודים בשל ההקשר השלילי הקשור בשמו של המלחין האנטישמי. גם חברי הכנסייה הלותרנית של מיזורי מוותרים על השמעתו בשל ההקשר הפאגאני של התוכן בעלילת האופרה. ניגון חופה מדיה וקבצים בנושא מארש החתונה בוויקישיתוף
השירות הפדרלי למודיעין מסכל של רוסיה

השירות הפדרלי למודיעין מסכל של רוסיה (ברוסית: Федеральная служба контрразведки Российской Федерации, ФСК России) היה ארגון אכיפת חוק לריגול נגדי ושירות הביטחון העיקרי ברוסיה בין דצמבר 1993 ועד אפריל 1995, עת הוחלף על ידי שירות הביטחון הפדרלי הרוסי. ב-21 בדצמבר 1993 הוקם השירות הפדרלי למודיעין מסכל על פי צו נשיאותי של בוריס ילצין שפירק את משרד הביטחון של הפדרציה הרוסית שהתקיים קודם לכן והקים תחתיו את השירות הפדרלי למודיעין מסכל, שנודע בראשי התיבות שלו פה-אס-קה. הארגון הכיל את רוב היחידות של המשרד שפורק למעט משמר הגבול שהופרד והפך לארגון עצמאי בשם שירות משמר הגבול הפדרלי. מבחינה ארגונית פס"ק כלל את המנהל הראשי, 6 סגניו, ועד מנהל שכלל 11 אנשים, 18 מחלקות ומרכז לקשרי ציבור, שנוהל על ידי דובר הארגון. ב-3 באפריל 1995 נחקק החוק "אודות שירות הביטחון הפדרלי" וב-12 באפריל אותה שנה הפס"ק אורגן מחדש והפך לפס"ב, שירות הביטחון הפדרלי. המעבר בוצע ללא שינוי ארגוני כלשהו ולווה למעשה בשינוי שם הארגון. מדיה וקבצים בנושא השירות הפדרלי למודיעין מסכל של רוסיה בוויקישיתוף
ראש ממשלת אוקראינה

ראש ממשלת אוקראינה (באוקראינית: Прем'єр-міністр України) הוא יושב ראש קבינט השרים האוקראיני שהיא הממשלה. ראש הממשלה האוקראיני מתמנה לתפקיד על ידי הנשיא, באישור הראדה העליונה והוא אחראי למדיניות הפנים ולניהול ישיבות הממשלה, כמו גם סדר יומה. ראש ממשלת אוקראינה הנוכחי, החל מ-4 במרץ 2020 הוא דניס שמיגל. מדיה וקבצים בנושא ראש ממשלת אוקראינה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ראש ממשלת אוקראינה ערך זה הוא קצרמר בנושא אוקראינה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פוקר F27

פוקר F27‏ (Fokker F27 Friendship) הוא מטוס נוסעים מתוצרת יצרנית המטוסים ההולנדית פוקר. המטוס מצויד בשני מנועי מדחף טורבו-פרופ. המטוס טס לראשונה ב-24 בנובמבר 1955, והוא יוצר עד ראשית שנות השמונים. פוקר החלה לפתח את המטוס בשנת 1950 במטרה להתחרות במטוס המוצלח באותה התקופה דאגלס DC-3. אב הטיפוס טס בנובמבר 1955, ונכנס לשירות בנובמבר 1958 בחברת התעופה אייר לינגוס. בשנת 1956 החלה יצרנית המטוסים האמריקאית "Fairchild Aircraft", לבנות את המטוס ברישיון פוקר בארצות הברית. בשנת 1958 אף פיתחה גרסה למטוס משלה שכונתה Fairchild Hiller FH-227. F27-100 גרסת הייצור הראשונה, במטוס 44 מושבים. F27-200 לדגם זה מנוע משופר יותר. F27-300 Combiplane שימש גם כמטוס מטען. F27-300M Troopship גרסה צבאית עבור חיל האוויר המלכותי ההולנדי. F27-400 למטוס זה דלת מיוחדת למטענים. F27-400M גרסה צבאית עבור הצבא האמריקאי. F27-500 דגם משופר ולו מנועים חזקים יותר, טס לראשונה בנובמבר 1967. F27-500m גרסה צבאית. F27-500F שיפור של דגם "500" עבור הצבא האוסטרלי. F27-600 ו-F27-700 גרסאות למטענים גדולים. F27 200-MAR ו-F27 Maritime Enforcer מטוסי סיור ימי. FH-227 גרסה שיוצרה על ידי Fairchild בארצות הברית. ב-7 במאי 1964 התרסקה בקליפורניה טיסה 773 של פאסיפיק איירליינס, בעקבות נוסע מתאבד שירה בטייסים. כל 44 הנוסעים ואנשי הצוות נהרגו. ב-10 ביוני 1960 התרסקה במאקאי (קווינסלנד) טיסה 538 של טראנס אוסטרליה איירליינס, 25 הנוסעים ו-4 אנשי הצוות נהרגו. ב-8 בדצמבר 1972 התרסקה במולטאן טיסה 631 של פקיסטן אינטרנשיונל איירליינס, 22 הנוסעים ו-4 אנשי הצוות נהרגו. ב-15 בספטמבר 1978 התרסקה טיסה של חיל האוויר הפיליפיני, 15 ששהו במטוס ו-17 על הקרקע נהרגו. ב-26 במאי 1980 התרסקה טיסה של חיל האוויר הניגרי שנשאה משלחת דיפלומטית בשל סופת רעמים, כל השלושים איש ששהו במטוס נהרגו. ב-4 באוגוסט 1984 התרסקה סמוך לדאקה טיסה של בימאן בנגלדש איירליינס, 45 הנוסעים ו-4 אנשי הצוות נהרגו. ב-8 בדצמבר 1987 התרסקה טיסה של הצי הפרואני, בהתרסקות נהרגו 43 רובם שחקני כדורגל. ב-19 באוקטובר 1988 התרסקה טיסה של חברת התעופה ההודית Vayudoot סמוך לגוואהאטי (אסאם), 34 נהרגו. ב-11 בנובמבר 2002 התרסקה טיסה של חברת התעופה הפיליפינית Laoag למפרץ מנילה, 20 איש נהרגו. ב-20 בפברואר 2003 התרסקה במערב פקיסטן טיסה של חיל האוויר הפקיסטני, בהתרסקות נהרגו 17 בהם קצין בכיר בחיל. ב-10 ביולי 2006 עלתה באש במהלך ההמראה ממולטאן טיסה 688 של פקיסטן אינטרנשיונל איירליינס, 41 הנוסעים ו-4 אנשי הצוות נהרגו. ב-6 באפריל 2009 התרסקה בבאנדונג טיסה של חיל האוויר האינדונזי, 24 איש ששהו במטוס נהרגו. דף הבית של פוקר פוקר F27 באתר Airliners.net תמונות המטוס באתר "JetPhotos"
יצחק נזריאן

יצחק פרוויז נזריאן (24 בפברואר 1929 – 23 באוגוסט 2017) היה איש עסקים ישראלי-אמריקאי ממוצא יהודי-איראני. בשנת 2017 הונו נאמד בכ-1.87 מיליארד דולר. נזריאן נולד בטהראן בירת איראן למשפחה יהודית. בן לגולבהאר ולדוד, סוחר משמשים. בגיל חמש התייתם מאביו, והוא ואחיו יונס גודלו על ידי אמו שעבדה כתופרת. בגיל 12 החל לעבוד במוסך כדי לעזור בפרנסת המשפחה. בשנת 1943 החל לעבוד כמלצר בבסיס צבאי אמריקני, שם פגש קצין יהודי שעזר לו להגיע לבית ספר מקצועי בו למד חשמלאות, מכניקה וחרטות. בגיל 17 עזב את טהראן לאיטליה ועבר הכשרה במחנה פליטים של הסוכנות היהודית ליד ג'נובה. בשנת 1948 עלה לישראל, יומיים לאחר קום המדינה. שירת כלוחם במלחמת העצמאות במסגרת חטיבה 7, נפצע ברגלו ממוקש ואושפז במשך חמישה חודשים, בשנת 1951 השתחרר מהצבא. לאחר שחרורו היה נהגה של גולדה מאיר. הוא רכש משאית והוביל בה חצץ, ובהמשך התפתחו עסקיו לצי של משאיות. בשנת 1957 חזר לטהראן, שם זכה להצלחה כקבלן, הודות לשיתוף פעולה עם "סולל בונה" ו"ורד מקורות" שפעלו באיראן. בשנת 1979, עם פרוץ המהפכה האיראנית, ברחו יצחק ואחיו יונס בחזרה לישראל. לאחר תקופה קצרה בה עסקיו לא צלחו היגר ללוס אנג'לס, ארצות הברית, שם הקים יחד עם שלושה מדענים יהודים מ-MIT את חברת "קוואלקום", שהחלה דרכה בפיתוח טכנולוגיה למעקב אחר משאיות, המשיכה בתכנון רכיבי מוליכים למחצה בעיקר לתחום תקשורת הנתונים האלחוטית, וזכתה להצלחה רבה. לנזריאן היו אחזקות בחברת "Stadco", שמייצרת פריטים לתעשיות החלל והביטחון; ב-"Eden IQ", שמפתחת טכנולוגיה לשימוש בדלקים ירוקים, וב-"PWP Industries", שמפתחת אריזות מיוחדות למזון. כמו כן השקיע בנדל"ן ובחברות הייטק. בשנת 2003 קיבל נזריאן תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב, וחנך קתדרה ללימודים פוליטיים מתקדמים על שמו. נזריאן עוסק בפעילות פילנתרופית, במיוחד בקרב הקהילה היהודית-פרסית בארצות הברית. הוא הקים בית כנסת בבוורלי הילס. ייסד באוניברסיטת תל אביב את "המכון ללימודי איראן". בישראל יזם את הקמת "המרכז הישראלי להעצמת האזרח", שמטרתו חיזוק החברה והדמוקרטיה בישראל, באמצעות העצמת כוחם של אזרחי המדינה. נזריאן היה נשוי לפוראן ואב לארבעה. התגורר בבוורלי הילס. אתר האינטרנט הרשמי של יצחק נזריאן דיאנה בחור ניר, "כשאמא שלי יצאה לעבודה אמרו שזה כמו להיות פרוצה", באתר כלכליסט, 13 בספטמבר 2012 אילנה שטוטלנד, יצחק נזריאן: "אני לא סובל מהמשבר הכלכלי", באתר nrg‏, 26 בספטמבר 2009 סבר פלוצקר, מהגטו בטהראן לבוורלי-הילס, באתר ynet, 18 במאי 2003 אורה קורן, מת יצחק נזריאן, האיש שניסה לשנות את הממשל בישראל, באתר TheMarker‏, 25 באוגוסט 2017 עופר אדרת, מטהראן לבברלי הילס: היהודי האיראני העשיר בעולם, באתר הארץ, 1 בספטמבר 2017 Tom Tugend, Iranian Jews struggle with segregation, presumption and assimilation, Jewish Journal, February 22, 2007 Niv Elis, HOW AN IRANIAN CHANGED ISRAEL’S ELECTORAL LAWS, Jerusalem Post, March 12, 2014
רעננה מרידור

רעננה מרידור (18 בפברואר 1923 – 9 בנובמבר 2023) הייתה חוקרת ספרות יוון העתיקה, מורה ליוונית ופרופסור חבר בחוג ללימודים קלאסיים באוניברסיטה העברית. יקירת ירושלים לשנת תשס"ג (2003). מרידור נולדה בווינה שבאוסטריה, בשם רעננה טננבלט, בת למרדכי אנשיל טננבלט וחיה לבית בֶּר. אביה היה עורך עיתון יהודי בעיר לבוב. ב-4 בפברואר 1935 עלתה עם משפחתה לארץ ישראל על סיפון האונייה "פילסנה". את לימודיה התיכוניים עשתה בגימנסיה העברית רחביה. ב-1939, כשהייתה בת 16, הצטרפה לבית"ר. את השכלתה האקדמית רכשה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנות ה-40 למדה לתואר שני בלימודים קלאסיים, בין היתר אצל פרופ' משה שוובה, והצטיינה בלימודיה. ב-1951 ביקש ממנה שוובה ללמד יוונית באוניברסיטה, והיא התמידה בכך משך ארבעה עשורים. ב-1979 השלימה את לימודיה לדוקטורט בהנחיית פרופ' אברהם וסרשטיין ובהמשך מונתה לפרופסור חבר. בראשית שנות ה-90 יצאה לגמלאות. בשנת ה'תשס"ג (2003) קיבלה את אות יקיר ירושלים. נישאה לאליהו וירז'בולובסקי (לימים מרידור) באוגוסט 1943, שפגשה לראשונה בסניף בית"ר בירושלים שעליו פיקד, והם היו נשואים עד פטירתו של אליהו ב-1966. לרעננה ואליהו מרידור נולדו ארבעה ילדים: סגן ראש הממשלה, שר האוצר ושר המשפטים לשעבר דן מרידור, פרופ' חגית הורביץ, לשעבר מנהלת מחלקת הילדים בבית החולים ביקור חולים, ד"ר אביטל דרמון, מנהלת היוזמה למחקר יישומי בחינוך, וסלי מרידור, לשעבר יו"ר הסוכנות היהודית ושגריר ישראל בארצות הברית. נכדה הבכור הוא אלי הורביץ, איש חינוך ומנכ"ל קרן טראמפ. נכדים נוספים הם אבישי מרידור, שחקן, לשעבר נווט בחיל האוויר, ושאול מרידור, שכיהן כמנכ"ל משרד האנרגיה וכראש אגף התקציבים במשרד האוצר. התגוררה כל חייה הבוגרים בשכונת רחביה בירושלים, בשכנות לבנה דן. מרידור נפטרה ב-9 בנובמבר 2023 והיא בת 100. גופתה נתרמה למדע. יוונית למתחילים, האוניברסיטה העברית בירושלים, הפקולטה למדעי הרוח, החוג ללימודים קלאסיים, 1990 רעננה מרידור, באתר לוחמי האצ"ל עופר אדרת, הטרגדיה היוונית עזרה לה להתמודד: בגיל מאה מתה רעננה מרידור, חוקרת ספרות יוון, באתר הארץ, 17 בנובמבר 2023 רעננה מרידור (1923-), דף שער בספרייה הלאומית רעננה מרידור, באתר לוחמי האצ"ל ארכיון המדינה, Tenenblatt Mordko Anczel, ארכיון המדינה ארכיון המדינה, רשימות עולים 1935 (ינואר - אפריל) - חיפה, עמ' 108, מס' סדורי 84, באתר ארכיון המדינה רשימת מקבלי האותות באתר עריית ירושלים הזמנה לטקס הנישואין של רעננה ואליהו מרידור, באתר דבר, ‏15 באוגוסט 1943 יואב בירנברג, מרידור 3.0, באתר "ידיעות אחרונות", 25 בנובמבר 2015 רעננה מרידור: מודעת אבל באתר "אבלים"