ניו מקסיקו (BB-40)

אוניית המערכה ניו מקסיקו (BB-40) הייתה אוניית מערכה בשירות צי ארצות הברית בין השנים 1918 עד 1946. היא הייתה האונייה המובילה של סדרת ניו מקסיקו שכללה שלוש אוניות מערכה, והספינה הראשונה שנקראה על שם מדינת ניו מקסיקו. השדרית שלה הונחה ב-14 באוקטובר 1915 במספנת הצי של ניו יורק, היא הושקה ב-23 באפריל 1917 ונכנסה לשירות ב-20 במאי 1918. ניו מקסיקו הייתה ספינת המלחמה המתקדמת ביותר של הצי האמריקני ואוניית המערכה הראשונה שלה עם תיבת הילוכים טורבו-חשמלית, שעזרה לה להגיע למהירות מרבית של 21 קשרים (39 קמ"ש). זמן קצר לאחר השלמת ההכשרה הראשונית, ניו מקסיקו ליוותה את הספינה שהובילה את הנשיא וודרו וילסון לברסט, צרפת כדי לחתום על הסכם ורסאי. לאחר מכן היא הפכה לאוניית הדגל הראשונה של צי האוקיינוס השקט החדש שהוקם. תקופת בין המלחמות התאפיינה בתרגילים חוזרים ונשנים עם צי האוקיינוס השקט והצי האטלנטי, שימוש כספינת ניסוי עבור בקרי PID, ומודרניזציה גדולה בין מרץ 1931 לינואר 1933. הפעולות הראשונות של ניו מקסיקו במהלך מלחמת העולם השנייה היו סיורי נייטרליות באוקיינוס האטלנטי. היא חזרה לאוקיינוס השקט לאחר ההתקפה היפנית על פרל הארבור והשתתפה בהפגזות חוף במהלך פעולות באטו וקיסקה, טאראווה, איי מרשל, איי מריאנה ופלאו, לייטה, לוזון ואוקינאווה; אלה היו משובצים בתפקידי ליווי, סיורים ושיפוצים. האונייה הותקפה על ידי קמיקזות במספר הזדמנויות. ניו מקסיקו זכתה בשישה כוכבי קרב על שירותה במערכה באוקיינוס השקט ונכחה במפרץ טוקיו בעת הכניעה הרשמית של יפן ב-2 בספטמבר 1945. ארבעה ימים לאחר מכן, היא הפליגה לארצות הברית והגיעה לבוסטון ב-17 באוקטובר. ניו מקסיקו הושבתה בבוסטון ב-19 ביולי 1946 ונמחקה מרשימות הצי ב-25 בפברואר 1947. היא נמכרה לגריטה למחלקת ליפסט של האחים לוריא בנובמבר 1947, אך ניסיונות להביאה לניוארק, ניו ג'רזי לצורך גריטתה נתקלו בהתנגדות מצד פקידי העירייה. סירות כיבוי עירוניות נשלחו לחסום את מעבר ספינת הקרב ואת הגוררות של ליפסט, בעוד שמשמר החופים של ארצות הברית הכריז על כוונות להבטיח מעבר בטוח. תת-המזכיר של מחלקת הצי נשלח לנטרל את מה שהתקשורת החלה לכנות "הקרב על מפרץ ניוארק"; העיר הסכימה לפרק את ניו מקסיקו ושתי אוניות מערכה נוספות לפני שפעולות הגריטה במפרץ ניוארק ייפסקו, בעוד שליפסט קיבל הוראה לגרוט את האוניות במסגרת זמן מוגדרת או לספוג קנסות כספיים. הגריטה החלה בנובמבר והסתיימה ביולי 1948. ניו-מקסיקו הייתה באורך כולל של 624 רגל (190 מטרים), רוחב של 97 רגל 5 אינץ' (29.69 מטרים) ושוקע של 30 רגל (9.1 מטרים). הדחק האונייה היה 32,000 טונות ארוכות (32,514 טונות) בתפוסה סטנדרטית ועד 33,000 טונות ארוכות (33,530 טונות) במעמס קרבי מלא. האונייה הונעה על ידי טורבינות קיטור של קרטיס בעלות ארבעה צילינדרים ותשעה דוודי Babcock & Wilcox המופעלים על ידי נפט בדירוג של 32,000 כוחות סוס (24,000 קילוואט), שהעניקו לה מהירות מרבית של 21 קשרים (39 קמ"ש). לאונייה היה טווח שיוט של 8,000 מיילים ימיים (15,000 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש). הצוות שלה מנה 1,081 קצינים ומלחים. בעת בנייתה, הותקנו לה שני תרני סריג עם צמרות נקודתיות עבור סוללת התותחים הראשית. חגורת השריון הראשית הייתה בעובי 8–13.5 אינץ' (203–343 מילימטרים), בעוד הסיפון המשוריין הראשי היה בעובי עד 3.5 אינץ' (89 מילימטרים). בצריחי תותחי הסוללה הראשיים היו חזיתות בעובי 18 אינץ' (457 מילימטרים) על ברבטות בעובי 13 אינץ' (330 מילימטרים). במגדל הניווט היו דפנות בעובי 16 אינץ' (406 מילימטרים). האונייה הייתה חמושה בסוללה ראשית של 12 תותחי 14 אינץ' (356 מ"מ) /50 קליבר בארבעה צריחים בעלי שלושה תותחים על קו האמצע, ממוקמים בשני זוגות ירי-על לפני ומאחורי המבנה העילי. שלא כמו אוניות מערכה אמריקאיות קודמות עם צריחים משולשים, הצריחים הללו כללו שלושה קנים נפרדים, בכך שכל קנה יכול היה להתרומם באופן עצמאי. הסוללה המשנית כללה 14 תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ) /51 קליבר המורכבים בקזמטים בודדים המקובצים במבנה העילי באמצע האונייה. בתחילה, האונייה הייתה אמורה להיות מצוידת ב-22 תותחים, אך חוויות בים הצפוני במהלך מלחמת העולם הראשונה הוכיחו כי התותחים הנוספים, שהיו ממוקמים בגוף האונייה, היו בלתי שמישים בשום מצב מלבד בים רגוע. כתוצאה מכך צופו הקזמטים כדי למנוע הצפה. הסוללה המשנית הוגדלה עם ארבעה תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ)/50 קליבר. בנוסף, ניו מקסיקו הרכיבה גם שני צינורות טורפדו בקוטר 21 אינץ' (533 מילימטרים), שקועים בגוף, אחד בכל צד רוחב. ב-30 ביוני 1914, ניו מקסיקו אושרה על ידי הקונגרס של ארצות הברית. בתחילה, ניו מקסיקו הייתה אמורה לקבל את השם קליפורניה, אך שמה שונה בזמן הבנייה. העבודה על האונייה החדשה החלה ב-14 באוקטובר 1915, כשהשדרית שלה הונחה במספנת הצי של ניו יורק. היא הושקה ב-13 באפריל 1917, והוכנסה לשירות בצי ב-20 במאי 1918. קפטן אשלי הרמן רוברטסון היה המפקד הראשון שלה. לאחר מכן האונייה החלה בניסויים ימיים ובשייט טלטלה לפני שהצטרפה רשמית לצי האטלנטי. בספטמבר היא הועברה לבוסטון. היא נכחה במהלך סקירה ימית שהתקיימה ב-26 בדצמבר בעיר ניו יורק. היא ליוותה את אוניית הנוסעים ג'ורג' וושינגטון כשנשאה את הנשיא וודרו וילסון לצרפת לוועידת השלום של ורסאי, שיצאה מארצות הברית ב-15 בינואר 1919. ב-22 בפברואר, ניו מקסיקו נתקלה בסקונר טובע; לאחר ההורדה של צוות הספינה הטובעת, הסוללה המשנית של ניו מקסיקו השתמשה בכלי השיט לתרגול מטרה. ב-27 בפברואר, האונייה הגיעה לניו יורק, ובאמצע יולי היא עברה להמפטון רודס, וירג'יניה. ב-16 ביולי היא הפכה לאוניית הדגל של צי האוקיינוס השקט. שלושה ימים לאחר מכן, היא עזבה לקליפורניה, עברה דרך תעלת פנמה והגיעה לסן פדרו ב-9 באוגוסט. שניים מתותחי ה-5 אינץ'/51 קליבר שלה הוסרו בשיפוץ מאוחר יותר, ב-1922. שתים עשרה השנים הבאות כללו אימונים ותמרונים באוקיינוס השקט ובאיים הקריביים, עם צי האוקיינוס השקט והצי האטלנטי. היא גם ערכה מספר הפלגות לנמלי אמריקה הדרומית ושימשה לפיתוח מוקדם של בקרי PID. המכשירים שהומצאו על ידי המהנדס הרוסי-אמריקאי ניקולס מינורסקי להיגוי אוטומטי של ספינות, הפכו מאז לנפוצים מאוד בהנדסת בקרה. לאחר מכן, בשנת 1925, היא ערכה שייט לאוסטרליה וניו זילנד. לאחר סיום תרגילי האימונים שלה באוקיינוס האטלנטי ובאוקיינוס השקט, היא עברה שיפוץ וחידוש בנמל פילדלפיה על ידי הצי ממרץ 1931 עד ינואר 1933. השיפוץ כלל החלפת ההנעה הטורבו-חשמלית שלה בטורבינות גיר קונבנציונליות יותר, שיוצרו על ידי קרטיס. בנוסף, ניו מקסיקו קיבלה שמונה תותחי נ"מ בקוטר 5 אינץ'/25 קליבר, שהחליפו את ארבעת התותחים בקוטר 3 אינץ'/50 קליבר שהותקנו בעבר. לאחר השיפוץ, היא חזרה לאוקיינוס השקט כדי להמשיך באימונים ובפיתוח פעולות טקטיות. הביצועים של ניו מקסיקו במהלך התרגילים הללו גרפו פרסים רבים, במיוחד ביעילות ירי, הנדסה ושדה הקרב; לאחר מכן היא נודעה בשם "המלכה" או "מלכת הצי" על ידי הצוות שלה. במהלך בעיית הצי XVII של 1936, הייתה לה מהירות מרבית של 21 קשר (39 קמ"ש; 24 מייל לשעה), בקנה אחד עם רוב אוניות המערכה הסטנדרטיות של אותה תקופה, אבל רק 1.5 קשר (2.8 קמ"ש; 1.7 מייל לשעה) מהר יותר מאוניות המערכה האיטיות ביותר של יפן. זה הוביל לפיתוח של סדרות קרוליינה הצפונית ודקוטה הדרומית המהירות יותר. בשנת 1937, היא הגיעה להוואי כדי להפליג לנמל ההולנדי, אלסקה, שם היא ועוד כמה אוניות נשלחו לעזור לצי להעריך לחימה בתנאים תת-ארקטיים. ככל שגדל הסיכוי למלחמה, ניו מקסיקו התבססה בפרל הארבור, הוואי, מ-6 בדצמבר 1940 עד 20 במאי 1941. לאחר מכן היא עזבה את פרל הארבור כדי להצטרף לצי האטלנטי בנורפוק ב-16 ביוני לצורך סיורי נייטרליות לאורך חוף האוקיינוס האטלנטי. באוקיינוס האטלנטי, היא שירתה בשלוש "משמרות" של 7 עד 14 יום בעקבות משחתות לליווי שיירות מעבר לאוקיינוס האטלנטי. ב-10 בדצמבר, בעודה בדרך להמפטון רודס (בדרך לחוף המערבי לאחר שהיפנים תקפו את פרל הארבור), היא נגחה בטעות והטביעה את ספינת המשא האמריקאית אורגון דרומית לספינת הזרקור של ננטקט מול נמל בוסטון. היא הצליחה להגיע לתעלת פנמה עד 17 בינואר 1942. במהלך שיפוץ במאי 1942, במספנת הצי של פוגט סאונד, צומצמה הסוללה המשנית הנותרת של 12 תותחי 5 אינץ'/51 קליבר ל-8 או 6 תותחים כדי לפנות מקום לעוד תותחים נגד מטוסים. לאחר השיפוץ, שהושלם ב-1 באוגוסט, היא עזבה את סן פרנסיסקו להוואי כדי להתכונן לפעולה. מ-6 בדצמבר עד 22 במרץ 1943, היא ליוותה שיירות ואוניות תובלת כוחות לאיי פיג'י. לאחר מכן, היא סיירה בדרום-מערב האוקיינוס השקט, לפני שחזרה לפרל הארבור כדי להתכונן למערכת האיים האלאוטיים. לאחר הכשרתה, ב-17 במאי, היא יצאה לאדאק, שיהווה את הבסיס שלה להתקפה על אטו. מאוחר יותר היא השתתפה בהפגזה על קיסקה ב-21 ביולי, שקדמה לפינוי היפני של האי שבוע לאחר מכן. לאחר מערכת האיים האלאוטיים, בוצע שיפוץ נוסף במספנת הצי של פוגט סאונד. ב-25 באוקטובר, ניו מקסיקו חזרה לפרל הארבור כדי להתאמן לקראת הפלישה לאיי גילברט. ב-20 בנובמבר, בזמן שהפלישה הייתה בעיצומה, היא הפגיזה את אטול מאקין. במהלך הלחימה באיים הוטל על האונייה לשמור על אוניות תובלת כוחות בלילה כאשר הם נסוגו מהאיים, לספק אש נ"מ לפריקת אספקה וכוחות, ולספק אש חיפוי לנושאות המטוסים. לאחר שהכוחות האמריקאים כבשו את איי גילברט ב-5 בדצמבר, ניו מקסיקו חזרה לפרל הארבור. ניו מקסיקו הייתה חלק מכוח הפלישה לאיי מרשל ב-12 בינואר 1944. היא הפגיזה את קווג'לין ואיביי מ-31 בינואר עד 1 בפברואר. לאחר חידוש אספקה מג'ורו, ב-20 בפברואר הפגיזה האונייה את ווטייה, ולאחר מכן הפגיזה בחודש שלאחר מכן גם את ניו אירלנד וקוויאנג. לאחר מכן, היא הפליגה לאיי שלמה כדי לתרגל את ההתקפה על איי מריאנה, תוך עצירה בסידני, אוסטרליה, בדרך. באמצע יוני הצטרפה ניו מקסיקו להפגזת טיניאן, וגם הפגיזה את סאיפאן וגואם. ב-18 ביוני היא סייעה להרחיק שתי תקיפות אוויריות. מאוחר יותר, ב-20 ביוני, היא ליוותה אוניות תובלה מחוץ לאיי מריאנה. בינתיים, כוח המשימה של נושאות המטוסים השמיד את כוח נושאות המטוסים היפניות בקרב ים הפיליפינים. מאוחר יותר, היא ליוותה אוניות תובלת חיילים לבסיס הימי של אניווטוק. ב-9 ביולי היא הפליגה לשמירה על נושאות מטוסים מלוות עד ל-12 ביולי. התותחים שלה פגעו מאוחר יותר בגואם ב-21 ביולי והמשיכו להפגיז את האי עד 30 ביולי. לאחר הפלישה לאיי מריאנה, היא קיבלה שיפוץ בברמרטון, וושינגטון, מאוקטובר עד נובמבר. לאחר השיפוץ, היא הגיעה למפרץ לייטה כדי ללוות תגבורת ואספקת הובלות ושיירות. היא התמודדה עם התקפות אוויר יומיומיות, כשהיפנים הפגינו התנגדות קשה לשחרור הפיליפינים. היא עזבה את מפרץ לייטה ב-2 בדצמבר לפלאו, שם הצטרפה מאוחר יותר לשיירה של מינדורו. היא סיפקה אש נ"מ לשיירה וסיפקה אש חיפוי לכוחות הפולשים. היא סיפקה חיפוי ליומיים נוספים לפני פרישתה לפלאו. המשימה הבאה של ניו מקסיקו בפיליפינים הייתה שחרור לוזון. היא השתתפה בהפגזה שלפני הפלישה על מפרץ לינגאיין ב-6 בינואר. במהלך ההפגזה היא ספגה מתקפה קשה על ידי קמיקזות, שאחד מהם פגע בגשר שלה, והרג את המפקד שלה, קפטן רוברט וולטון פלמינג, ו-29 אחרים. ההרוגים כללו את לוטננט גנרל הרברט למסדן, הנציג הבריטי של גנרל הצבא דאגלס מקארתור. למסדן הייתה אחד ההרוגים בקרב הבכירים ביותר של הצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה. עוד 87 מאנשי הצוות שלה נפצעו. ברוס פרייזר, מפקד צי האוקיינוס השקט הבריטי, נמלט בקושי ממוות כשהיה על הגשר שלה, למרות שמזכירתו נהרגה. התותחים נשארו בפעולה כאשר צוות האונייה תיקן את הנזק בזמן שחיילי הפלישה נחתו על החופים. תיקונים נרחבים יותר הושלמו בפרל הארבור, ולאחר מכן הפליגה ניו מקסיקו לאי אוליטי, שם היא שובצה לכוח המשימה 54 (TF 54), קבוצת התמיכה באש לפלישה לאוקינאווה. התותחים הכבדים שלה פתחו באש על אוקינאווה ב-26 במרץ, ובמשך החודש הבא היא המשיכה לתמוך בכוחות האמריקאים על החוף. ב-11 במאי, היא השמידה שמונה סירות התאבדות Shinyo. בזמן שהיא התקרבה למעגן שלה במעגן האגושי, מיד לאחר השקיעה ב-12 במאי, הותקפה ניו מקסיקו על ידי שני קמיקזות; אחד צלל לתוכה, השני פגע בה עם הפצצה שלו. היא הוצתה ו-54 אנשי צוות נהרגו, ו-119 נוספים נפצעו. פעולה מהירה הביאה לכיבוי השריפות תוך 30 דקות. ב-28 במאי יצאה ניו מקסיקו לתיקונים בלייטה, ולאחר מכן נערכו חזרות על הפלישה המתוכננת ליפן. הידיעה על סיום המלחמה הגיעה אליה כשהייתה בסאיפאן ב-15 באוגוסט; למחרת היא הפליגה לאוקינאווה כדי להצטרף לכוח הכיבוש. היא נכנסה למפרץ סגאמי ב-27 באוגוסט כדי לתמוך בכיבוש המוטס של שדה התעופה אטסוגי. למחרת עברה ניו מקסיקו למפרץ טוקיו כדי לחזות בכניעה היפנית, שהתרחשה ב-2 בספטמבר. היא עזבה את מפרץ טוקיו ב-6 בספטמבר, וחלפה על פני אוקינאווה, הוואי ותעלת פנמה, לפני שהגיעה לבוסטון ב-17 באוקטובר. ניו מקסיקו הוצאה משירות בבוסטון ב-19 ביולי 1946 ונמחקה מרשימות הצי ב-25 בפברואר 1947. ב-9 בנובמבר 1947, היא נמכרה לגריטה למחלקת ליפסט של האחים לוריא, תמורת 381,600 דולר. ליפסט החליטו לגרור את ניו מקסיקו לגריטה בניוארק, ניו ג'רזי. הקרבה של ניוארק לקווי הרכבת הפכה אותה למיקום אידיאלי לפירוק האונייה וסחיבת הפלדה. בתחילת נובמבר 1947 יצאה ניו מקסיקו מבוסטון, נגררת על ידי שתי גוררות. ב-12 בנובמבר, בעודם מול חופי ניו יורק, הגוררות שמשכו את אוניית המערכה נתקלו במזג אוויר סוער ונאלצו לחתוך את קווי הגרירה. אורות הפלגה נשמרו על סיפון ניו מקסיקו יחד עם שלושה אנשי צוות, אך הגוררות איבדו בסופו של דבר את אוניית המערכה. לאחר מכן ניו מקסיקו נסחפה נטושה עד שזוהתה על ידי מטוס של משמר החופים למחרת, 35 מייל מהחוף. לאחר מכן איבטחו שתי הגוררות כבלי גרירה והמשיכו בהפלגה למגרש הגריטה. פקידי עיריית ניוארק החליטו שהם לא רוצים שיגרטו עוד אוניות לאורך קו המים של העיר. ניוארק יישמה תוכנית ייפוי לקו המים, והקצתה 70 מיליון דולר לשיפורים. ככזה, העיר הכריזה שכל ניסיון להביא את ניו מקסיקו לניוארק ייחסם. שתי סירות כיבוי עירוניות, מייקל פ. דאפי וויליאם טי. ברנן, נשלחו והיו מוכנות להשתמש בצינורות הכיבוי ובמרססים הכימיים שלהם כדי לעצור את ליפסט וניו מקסיקו. בתגובה, ליפסט ארגנה כוח משלה של ארבע גוררות, ומשמר החופים של ארצות הברית הכריז שהוא יבטיח מעבר בטוח של ניו מקסיקו, בתנאי שהכניסה החוקית תתאפשר. העימות הזה כונה על ידי העיתונות כ"הקרב על מפרץ ניוארק", בעוד לשכת המסחר של סנטה פה הודיעה שתמחה על ה"השמצה" של ניוארק על ניו מקסיקו, באמצעות סירובה לקבל את אוניית המערכה. בעוד ניו מקסיקו חיכתה לתנאי גאות מתאימים כדי לבצע את הגרירה האחרונה לניוארק, מחלקת הצי שלחה את תת-המזכיר וו. ג'ון קניי לנהל משא ומתן. לאחר מספר פגישות, הוא סידר הסכם קלוש בין העיר ניוארק וליפסט. ניוארק תאפשר את גריטתה של ניו מקסיקו ושתי אוניות מערכה נוספות, איידהו וויומינג, בניוארק, אך לא יהיה בעיר מתקן קבוע לפירוק ספינות. לליפסט היו תשעה חודשים להיפטר משלוש האוניות, או שיוטל עליו קנס של 1,000 דולר ליום לאחר המועד האחרון. ניו מקסיקו נכנסה לבסוף לתעלת ניוארק ב-19 בנובמבר, והתקבלה על ידי אותן סירות כיבוי של ניוארק שנשלחו קודם לכן להתנגד לאונייהה. ניוארק גם ארגנה שילדי בית ספר יכבדו מהחוף את אוניית המערכה הישנה, עם להקת צועדים. לניו מקסיקו הצטרפו לאחר מכן איידהו וויומינג, שם כל השלושה פורקו לבסוף. גריטתה של ניו מקסיקו החלה ב-24 בנובמבר והושלמה ביולי 1948. שני פעמוני ספינה מאוניית המערכה נתרמו למדינת ניו מקסיקו. הפעמון הגדול יותר במשקל 1,100 ליברות (500 קילוגרם) הוצג בכיכר סנטה פה מ-1948 ועד תחילת שנות ה-70 וכיום הוא חלק מאוסף המוזיאון להיסטוריה של ניו מקסיקו. הפעמון במשקל 800 ליברות (360 קילוגרם) נשלח לאוניברסיטת ניו מקסיקו, שם היה תלוי ב-Scholes Hall מ-1948 עד 1964 ולאחר מכן במגדל העומד בפני עצמו ליד סמית פלאזה. מדיה וקבצים בנושא ניו מקסיקו בוויקישיתוף