laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מרחב בלתי קשיר לחלוטין

בטופולוגיה, מרחב בלתי קשיר לחלוטין הוא מרחב טופולוגי שכל תת-קבוצה בו שאינה יחידון אינה קשירה. באופן שקול, זהו מרחב שרכיבי הקשירות שלו הם היחידונים. לפי ההגדרה כל יחידון הוא הן מרחב קשיר והן מרחב בלתי קשיר לחלוטין. לכן יש המגדירים מרחב בלתי קשיר לחלוטין כבעל שתי נקודות לפחות. במקרה כזה, כל מרחב בלתי קשיר לחלוטין הוא בפרט לא קשיר. כל מרחב דיסקרטי הוא בלתי קשיר לחלוטין. כל קבוצה בישר הממשי שאינה מכילה אף קטע לא טריוויאלי היא בלתי-קשירה לחלוטין (כי הקטעים הם הקבוצות הקשירות היחידות בישר). כך למשל קבוצת המספרים הרציונליים, קבוצת המספרים אי-רציונליים וקבוצת קנטור, כולם בלתי קשירים לחלוטין. שדה המספרים ה-p-אדיים עם הטופולוגיה הסטנדרטית הוא בלתי קשיר לחלוטין. תת-מרחבים ומרחבי מכפלה של מרחבים בלתי-קשירים לחלוטין גם הם בלתי קשירים לחלוטין. תמונה רציפה של מרחב בלתי-קשיר לחלוטין אינה בהכרח מרחב בלתי-קשיר לחלוטין. למשל כל מרחב מטרי קומפקטי הוא תמונה רציפה של קבוצת קנטור (ראו כאן). מרחב שיש לו בסיס של קבוצות פתוחות-וסגורות הוא בלתי קשיר לחלוטין (ההפך אינו תמיד נכון). מרחב האוסדורף קומפקטי מקומית הוא בלתי קשיר לחלוטין אם ורק אם יש לו בסיס של קבוצות פתוחות וקומפקטיות. מרחבים בלתי-קשורים לחלוטין הם מרחבי T1.
גרביטרופיזם

גרביטרופיזם (ידוע גם בתור גאוטרופיזם) הוא מונח המתייחס לתנועת הגדילה של צמחים, פטריות או בעלי חיים המושפעת מכח הכבידה. זהו מאפיין כללי של כל הצמחים וסקולריים, כמו גם של מספר אורגניזמים נוספים. צ'ארלס דרווין היה בין הראשונים לתעד מדעית את העובדה ששורשים מראים גרביטרופיזם חיובי, בעוד שגבעולים מראים גרביטרופיזם שלילי. כלומר, השורשים גדלים עם כיוון כח הכבידה (כלפי מטה), ואילו הגבעולים גדלים בכיוון ההפוך (כלפי מעלה). כיום, ידוע כי לברסינוסטרואידים, כמו גם להורמון האוקסין, תפקיד חשוב בתהליך הגרביטרופיזם. מדיה וקבצים בנושא גרביטרופיזם בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא ביולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
כוכב הודו

כוכב הודו היא אבן החן מסוג ספיר הגדולה בעולם. משקלה 563.35 קרט (112.67 גרם). אבן זו היא בעלת איכות גבוהה ובלא פגמים. האבן יוצאת דופן בשל צורת הכוכב הנמצאת על שתי פניה. האבן נכרתה בסרי לנקה. בשנת 1900 תרם המילארדר ג'יי. פי. מורגן את האבן למוזיאון האמריקאי להיסטוריה של הטבע במנהטן שבעיר ניו יורק. ב-29 באוקטובר 1964 השאירו פורצים למוזיאון את החלון באחד מחדרי השירותים פתוח, ובחסות החשיכה פרצו למוזיאון וגנבו את כוכב הודו וכן את יהלום העיט ואת אודם דה לונג. מתוך אוסף היהלומים ואבני החן של המוזיאון רק כוכב הודו היה מוגן באמצעות אזעקה אולם גם זו לא פעלה מכיוון שהסוללה החשמלית המפעילה את האזעקה נגמרה. שווי האבנים שנגנבו עלה על 400,000 דולרים. לאחר יומיים תפסה המשטרה את הגנב - ג'ק מרפי הידוע בכינוי "מרף ד'ה סרף" יחד עם שני שותפיו לעבירה. הספיר נמצא בלוקר בתחנת אוטובוסים במיאמי, אך יהלום העיט מעולם לא נמצא. מדיה וקבצים בנושא כוכב הודו בוויקישיתוף כוכב הודו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
וסילי מרקורייב

וסילי מרקורייב (ברוסית: Василий Меркурьев; ‏6 באפריל 1904 – 12 במאי 1978) היה שחקן ובמאי תיאטרון וקולנוע סובייטי. הוא זכה שלוש פעמים בפרס ברית המועצות ובשנת 1960 הוענק לו תואר האמן העממי של ברית המועצות. על פעילותו בתחום התיאטרון הוא קיבל מספר עיטורים כולל עיטור לנין בשנת 1974. וסילי מרקורייב נולד בעיר אוסטרוב במחוז פסקוב למשפחת סוחר ממוצא רוסי ואשתו ממוצא גרמני שנולדה בשווייץ. למשפחה היו שישה בנים: לאוניד הבכור נהרג במלחמת העולם הראשונה, אלכסנדר נפטר במהלך מצור לנינגרד, יבגני נמלט מרוסיה עם קרובי משפחה בעקבות מהפכת אוקטובר, פיוטר הוצא להורג במהלך הטיהורים הגדולים ולדימיר האחרון נפטר ממחלה בגיל תשע. וסילי מרקורייב החל לשחק בשנת 1920 בתיאטרון המקומי. בשנת 1926 הוא סיים את בית הספר למשחק בלנינגרד. מרקורייב התקבל להרכב של אחד מתיאטרוני העיר ובשנת 1937 התקבל לתיאטרון אלכסנדרינסקי בו עבד עד סוף חייו. בתיאטרון זה הוא עבד גם כבמאי. בשנת 1924 מרקורייב שיחק לראשונה בסרט קולנוע. משנות ה-30 ועד לשנות ה-50 הוא שיחק בעשרות סרטים והיה בין השחקנים הפופולריים של המדינה. בשנת 1934 השחקן הכיר את מריה, הבת הצעירה של וסבולוד מיירהולד ותוך זמן קצר הם התחתנו. בשנת 1939 אחד מאחיו של מרקורייב נעצר במהלך הטיהורים הגדולים. מרקורייב החליט לאמץ את שלושת ילדיו והם גדלו ביחד עם ילדי מרקורייב עצמו. לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה המשפחה פונתה לסיביר. בתקופה זו מרקורייב ניהל תיאטרון בעיר נובוסיבירסק. כאשר הם חזרו ללנינגרד מרקורייב המשיך לשחק על במת תיאטרון אלקסנדרינסקי. בשנת 1947 אשתו פוטרה מעבודתה כ"בת אויב העם" ובמשך 12 שנים היה לה אסור לעסוק במקצוע. אומנם הרדיפות לא פגעו במרקורייב, הוא המשיך את הקריירה המוצלחת בתיאטרון ובקולנוע ובתקופה זו אף קיבל מספר פעמים פרס סטלין בשנת 1954 מרקורייב שיחק אצל הבמאי מיכאל קאלאטוזוב באחד הסרטים המוצלחים שלו "הידידים הנאמנים" לצד בוריס צ'ירקוב. החל משנת 1934 מרקורייב היה מורה (בשנת 1961 קודם לפרופסור) בבית הספר למשחק בלנינגרד. רוב הזמן הוא הוביל קורס שחקנים ביחד עם אשתו. בין תלמידיו היו מרינה ניולובה ואיגור ולדימירוב. מרקורייב המשיך לשחק עד לשנת 1974. הוא נפטר בשנת 1978 ונטמן בלנינגרד. מדיה וקבצים בנושא וסילי מרקורייב בוויקישיתוף וסילי מרקורייב, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) וסילי מרקורייב, באתר AllMovie (באנגלית) וסילי מרקורייב, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) בן של מרקורייב מספר על אביו (ברוסית) וסילי מרקורייב, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
גאורגי פופוב

גאורגי ניקולוב פּוֹפּוֹב (בבולגרית: Георги Николов Попов; 5 בנובמבר 1887, פלובדיב, נסיכות בולגריה – 10 באוקטובר 1953, סופיה, הרפובליקה העממית של בולגריה) היה גנרל בולגרי, מפקד הארמייה השלישית ומושל חבל דרום דוברוג'ה שלאחר הסכם קראיובה. פופוב נודע בניסיונו הכושל לגרש את יהודי דרום דוברוג'ה לרומניה. פופוב נולד בפלובדיב. ב-1907 סיים את האקדמיה הצבאית בסופיה, הועלה לדרגת לוטננט והוצב בגדוד ארטילריה. בין 1908 ל-1912 למד באקדמיית המטה הכללי של צבא האימפריה הרוסית בסנקט פטרבורג. בהמשך, לחם פופוב במלחמת הבלקן הראשונה והשנייה. בפרוץ מלחמת העולם הראשונה לחם פופוב במערכה על סרביה כמפקד סוללת תותחים ובהמשך הוצב בחזית המקדונית והועלה לדרגת מאיור. פופוב שהיה מקורבו של הגנרל איוון לוקוב, מונה על ידו לחבר בצוות המשא ומתן הבולגרי לגיבוש שביתת הנשק של סלוניקי ובהמשך נמנה עם חברי המשלחת הצבאית לוועידת השלום בפריז במסגרתה נחתם חוזה ניי. ב-1928 הועלה לדרגת קולונל וב-13 באפריל 1935 הועלה לדרגת גנרל מאיור ומונה לראש המטה הכללי של צבא בולגריה. ב-11 בספטמבר 1940 לאחר חתימת הסכם קראיובה מונה פופוב למושל דרום דוברוג'ה. במקביל פיקד פופוב על הארמייה השלישית של צבא בולגריה. ב-6 באוגוסט 1941 הועלה פופוב לדרגת גנרל, אך ב-11 באוגוסט הועבר מתפקידו ושוחרר מהצבא. ב-1944, לאחר הפיכת חזית המולדת בבולגריה הוחזר פופוב לשירות פעיל ומונה לנציג הצבא הבולגרי לוועדת הפיקוח של בעלות הברית. ב-1946 סיים גאורגי פופוב את תפקידו והשתחרר מהצבא. הוא הלך לעולמו בסופיה ב-1953 והוא בן 66 שנים. עם מינויו למושל חבל דרום דוברוג'ה פרסם פופוב צו גירוש ליהודי החבל מבולגריה לרומניה ונערכו הכנות ליישמו. במועד זה התגוררו בחבל כ-1,000 יהודים לכל היותר. ראשי הקהילות בחבל פנו בבהילות לקונסיסטוריה היהודית של בולגריה בבקשה לסייע בביטול הגירוש. ראשי הקונסיסטוריה הסתייעו בקולונל בדימוס אברהם תג'ר ופנו לנציגי ארגון המיעוט הבולגרי בדוברוג'ה עימם ניהלו קשרים ענפים במסגרת הפעילות בקונגרס הבינלאומי למיעוטים לאומיים(אנ'). בתקופת פעילותו של הקונגרס תמך אברהם תג'ר לא אחת בזכויות התושבים ממוצא בולגרי בדרום דוברוג'ה ועקב כך זכה לאהדה בחוגי הממשל הבולגרי. נציגי ארגון התושבים הבולגרים בדרום דוברוג'ה פנו לממשל הבולגרי ולגנרל פופוב בבקשה לבטל את גירוש היהודים והוא בוטל. צבי קרן, הקהילה היהודית בדובריץ', באתר "כולנו בולגרים", אתר הבית של יהודי בולגריה. הקהילה היהודית בסיליסטרה, באתר "כולנו בולגרים", אתר הבית של יהודי בולגריה. (מרבית יהודי החבל התגוררו בדובריץ' וסיליסטרה. משפחות מעטות מתועדות גם בבלצ'יק) חיים קשלס, היהודים במשטר הפאשיסטי - רדיפות ראשונות, בתוך: אנציקלופדיה של גלויות - יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמודים 769-774. חיים קשלס, קורות יהודי בולגריה, כרך ג' - תקופת השואה, הוצאת דבר, 1969, עמוד 24.
מיקי בר

מיקי בר (נולד ב-1956) הוא קצין בדרגת תת-אלוף במילואים בצה"ל, שירת כראש להק אוויר למסוקים ומפקד בסיס פלמחים. בעל צל"ש אלוף ממלחמת לבנון. לאחר שירות הקבע כיהן כסמנכ"ל בתעשייה האווירית. בר נולד בחיפה וגדל בירושלים. ביולי 1974 התגייס לצה"ל והחל בקורס טיס אותו סיים בהצלחה במגמת מסוקים. הוא שובץ כטייס יסעור בטייסת דורסי הלילה. עבר קורס מדריכי טיסה בהצטיינות ופיקד על קורס אימון מבצעי של טייסי חיל האוויר, ב-1981 מונה לסמ"ט ב' (סגן מפקד הטייסת האחראי בין השאר על תוכניות, תרגילים ולוחות זמנים) בטייסת 123, טייסת מסוקי אנפה. במהלך מלחמת לבנון ביצע גיחות מבצעיות רבות באזורי הקרבות, במהלך הקרב על הבופור חילץ תחת אש פצועים מכוח חטיבת גולני במבצע עליו זכה בצל"ש אלוף ממפקד חיל האוויר. בר שהיה אמור לסיים את תפקידו באותה תקופה לטובת לימודי תואר ראשון, נשאר לשרת בסגן מפקד הטייסת לאחר שמחליפו נהרג במלחמה, שנה לאחר מכן קודם לסמ"ט א' וב-1984 יצא ללימודים. במהלך האינתיפאדה הראשונה שירת כראש מדור מסוקים במחלקת מבצעים במטה חיל האוויר. הוא היה חבר בצוות פיתוח של אמצעים לפיזור הפגנות ונשק אל הרג. במאי 1989 מונה למפקד טייסת 123 ולאחר מכן פיקד על מגמת מסוקים בבית הספר לטיסה. לאחר לימודי תואר שני שירת כסגן מפקד בסיס תל נוף וראש מחלקת קצינים במטה חיל האוויר. במהלך אסון השייטת היה משובץ בטייסת 160 וחיפה ממסוק AH-1 קוברה על חילוץ הנפגעים. בעקבות אסון המסוקים ב-1997 מונה בר להקים את להק האוויר למסוקים, הוא כיהן בתפקיד מספר חודשים עד שנקרא לפקד על בסיס פלמחים במקומו של שמואל אלדר שנהרג במרץ 1998 בתאונה אווירית. פיקד על הבסיס עד שנת 2000. במהלך שירותו כמפקד הבסיס שימש גם כמפעיל כלי טיס בלתי מאוישים. לאחר שירות הקבע מונה לסמנכ"ל התעשייה האווירית לישראל ומנהל חטיבת כלי טיס צבאיים. ב-2007 פרש מתפקידו ומונה ליועץ לנושאים אסטרטגיים למנכ"ל החברה. כמו כן מכהן כיו"ר דירקטוריון רשת בתי הספר אורט ישראל. ב-2017 הקים עם ארז אברמוב את חברת די.אס ריידר העוסקת בתחום כלי רכב חשמליים מיוחדים. בר בעל תואר ראשון בכלכלה ותואר שני במדעי המדינה מהמכללה לביטחון לאומי. ענת וושלר, ‏הולך הלאה, באתר חיל האוויר הישראלי, פברואר 2001 אור יעקב, ‏אנפה, רות סוף, באתר חיל האוויר הישראלי, פברואר 2003 שי רוזנפלד, ‏מעל המבצר, באתר חיל האוויר הישראלי, יוני 2012 סמנכ"ל התעשייה האווירית מיקי בר מסיים תפקידו, אתר התעשייה האווירית, נובמבר 2006 אמיר בוחבוט‏, מהפכה בניידות? צה"ל שוקל לשלב כלי רכב חשמליים בשדה הקרב, באתר וואלה, 30 ביוני 2018
שלמה משיח (טייס)

שלמה משיח (נולד ב-1957) הוא קצין במילואים בדרגת תת-אלוף בצה"ל, שירת כראש להק אוויר למסוקים. כיום הוא מנהל חברה שהקים העוסקת בייעוץ לחברות בישראל ומחוצה לה בתחומי התעופה, ונוסף על כך משמש (בהתנדבות) כחבר הנהלה בעמותת חיל האוויר. משיח נולד בצפת בשנת 1957 להורים ילידי סופיה (בולגריה). אביו, ד"ר שמואל משיח ניהל את בית החולים "רבקה זיו" ואת המרכז הרפואי "הלל יפה". אמו, רות משיח (לבית ברוך), שעלתה ארצה במסגרת עליית הנוער, ניהלה במשך שני עשורים את מחלקת הריפוי בעיסוק בבית החולים "רבקה זיו" בצפת. משיח למד ב"בית חינוך" ובתיכון "עיוני" במגמה ריאלית בצפת. בתקופת התיכון שימש כמדריך וכמחליף לראש השבט של צופי צפת (שבט ה"ארי"). בימי מלחמת יום הכיפורים הוביל וארגן קבוצת מתנדבים, תלמידים תושבי צפת, ששימשו ככוח עזר בבית החולים "רבקה זיו", לשם הובאו פצועים מחזית רמת הגולן. התגייס לצה"ל ב-1976 לקורס טיס. במהלך הקורס נשלח להסבה לטייסי מסוקים בבית הספר לטיסה של צבא ארצות הברית בבסיס פורט ראקר(אנ') שבאלבמה. לאחר שובו לישראל שובץ בקורס אימון מתקדם בטייסת 123 – טייסת מסוקי אנפה, וכטייס מן המניין בטייסת 124. לאחר תפקיד במחלקת מבצעים של חיל האוויר, עבר הסבה להטסת מסוקי יסעור ושירת בטייסת 118. במלחמת לבנון הראשונה השתתף בגיחות מבצעיות רבות. ב-1984 מונה לסמ"ט ב' (סגן מפקד הטייסת האחראי בין השאר על תוכניות, תרגילים ולוחות זמנים) וב-1986 לסמ"ט א'. בתקופה זו נשלח לקורס מבצעי מתקדם בארצות הברית (Weapon Tactics Instructor- WTI), שהתקיים במארינס בעיר יומה שבאריזונה. בהמשך למד לתואר ראשון באוניברסיטת בר-אילן, בחוג משולב בדגש על כלכלה ומדע המדינה. עם סיום הלימודים מונה למפקד טייסת 125 טייסת מסוקי סייפן. ב-1992 מונה למפקד טייסת 118. בתקופה זו הוביל את הטייסת במספר מבצעים עלומים ובהם מבצע עוקץ ארסי. עם סיום התפקיד נשלח ללימודים בארצות הברית ב-Air War College (AWC)(אנ') של חיל האוויר האמריקאי במונטגומרי, אלבמה. במסגרת זו גם השלים תואר שני במִנהל ציבורי באוניברסיטת אובורן במונטגומרי. עם שובו ארצה קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה לסגן מפקד בסיס תל נוף. בעקבות אסון המסוקים ב-1997 נקרא לחזור ולפקד על טייסת 118, שאיבדה שמונה מאנשיה בתאונה. ב-1998 מונה לראש להק אוויר למסוקים במקומו של מיקי בר שהקים את הלהק חודשים ספורים קודם לכן. בתקופה זו עיצב ופיתח את תפקיד ראש להק אוויר למסוקים, ובכלל זה גיבוש מדיניות, שינוי ארגוני ותפישות הפעלה ותהליכי עבודה של מערך המסוקים. הוא שירת בתפקיד עד לשחרורו בשנת 2002. בשירות המילואים שימש טייס בטייסת 118 ומדריך במגמת המסוקים בבית הספר לטיסה. בנוסף התנדב לשרת בחירום במטה המבצעי של חיל האוויר. ב-2010 מונה על ידי מפקד חיל האוויר האלוף עידו נחושתן לעמוד בראש צוות חקירה מיוחד לבדיקת התרסקות היסעור ברומניה. לאחר שחרורו מהצבא כיהן בשנים 2003 עד 2007 כסמנכ"ל פיתוח עסקי ושיווק בחטיבת אוויר באלביט מערכות ועסק בהובלת ופיתוח קשרים, וביישום תהליכים מול השוק הבינלאומי. כיום משיח הוא הבעלים והמנכ"ל בחברה לייעוץ בתחום התעופה, בסיוע לחברות בבניית אסטרטגיות וחדשות בתחומי התעופה והמערכות המוטסות. משיח נשוי ואב לארבעה. מדיה וקבצים בנושא שלמה משיח בוויקישיתוף הילה פולקה, ‏זמן משיח, באתר חיל האוויר הישראלי, פברואר 2007 אמיר אורן, התרסקות המסוק ברומניה | על ההבדלים בין ועדת טירקל לוועדת משיח, באתר הארץ, 30 ביולי 2010
מינרלוקורטיקואיד

מינרלוקורטיקואידים (מאנגלית: Mineralocorticoid) הם הורמונים הנוצרים בשכבת הגלומרולוזה שבקליפת בלוטת יותרת הכליה, ומסייעים לוויסות משק המלחים בגוף. מקורו של השם בהשפעת הורמונים אלו על חילוף החומרים של מינרלים. ההורמון החשוב מביניהם הוא הסטרואיד אלדוסטרון הפועל על הכליות בקידום ספיגה מחדש של יוני נתרן לתוך הדם. בעקבות הנתרן נכנסים גם מים ונשמר לחץ דם נורמלי. כמו כן פועל אלדוסטרון על בלוטות הזיעה כדי להפחית את אובדן הנתרן בזיעה, ופועל על תאי הטעם כדי להגביר את רגישות פקעיות הטעם למלח. הפרשת אלדוסטרון מומרצת על ידי ירידה ברמת יוני הנתרן בדם או עליה ברמת יוני האשלגן בדם, וכן על ידי אנגיוטנסין 2 ו-ACTH. מדיה וקבצים בנושא מינרלוקורטיקואיד בוויקישיתוף
מצר באדונג

מְצַר בָּאדוּנְג (באינדונזית: Selat Badung) הוא מצר ים באינדונזיה (בארכיפלג המלאי), בחלקו הדרום-מערבי של מצר לומבוק, בין האי באלי מצפון-מערב לאי נוסה פנידה (אנ') מדרום-מזרח. המצר מקשר בין האוקיינוס ההודי שמדרום לו לבין חלקו הצפוני של מצר לומבוק שמצפונו. רוחבו של המצר הוא כ-20 ק"מ, עומקו פחות מ-100 מטר ואורכו כ-60 ק"מ. האי נוּסָה לֶמְבּוֹנְגָאן (Nusa Lembongan) הצמוד לחופו הצפון מערבי של נוסה פנידה, משתרע על שטח של כ-8 קמ"ר, מונה 5,000 נפש ומופרד מהאי באלי על ידי מצר באדונג, שרוחבו כ-12 ק"מ בנקודה זו. בין האי נוסה למבונגאן לאי נוסה פנידה נמצא אי זעיר נוּסָה צֶ'נִינְגַאן (Nusa Ceningan) אליו אפשר להגיע בקלות בהליכה רגלית או באופניים דרך גשר תלוי. האי מציע נופים מרהיבים ומושך אליו את גולשי הגלים. בתקופת מלחמת העולם השנייה, בפברואר 1942, נערך באזור המצר קרב מצר באדונג (אנ'). בצי ארצות הברית נקראה ספינה יו אס אס בָּאדוּנג סטרֵייט (USS Badoeng Strait) על שמו של המצר. מדיה וקבצים בנושא מצר באדונג בוויקישיתוף מדריך לתיירים באי נוסה למבונגאן בוויקימסע האנגלי (באנגלית) Nusa Lembongan Aerial Shoot, סרטון באתר יוטיוב לגבי עומקו, ראו: R. Dwi Susanto, Leonid Mitnik and Quanan Zheng, "Ocean Internal Waves Observed in the Lombok Strait," Oceanography, Vol. 18, No. 4 (December 2005), p. 83 ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של אינדונזיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אידה רולף

אידה פאולינה רולף (באנגלית: Ida Pauline Rolf‏; 19 במאי 1896 – 19 במרץ 1979) הייתה ביו-כימאית ומפתחת שיטת "אינטגרציה מבנית" הידועה כ"רולפינג". אידה רולף נולדה ברובע הברונקס בניו יורק כילדה יחידה לברנרד רולף, מהנדס אזרחי שהתמחה בבניית מעגנים ורציפים בחוף המזרחי של ארצות הברית. אידה רולף למדה בקולג' ברנרד וקיבלה תואר הראשון ב-1916 בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה. באותו זמן, כיוון שגברים רבים נלחמו באירופה, היא קיבלה הזדמנות נדירה לאישה, לעבוד כחוקרת במכון רוקפלר תחת הדרכתו של ד"ר פובוס לבנה (Phoebus Levene). לבנה היה ראש המעבדה הביוכימית במכון רוקפלר למחקר רפואי. מחקרה של רולף במכון בתחום הזרחה (פוספאטים) שימש בסיס לעבודת הדוקטורט שלה באוניברסיטת קולומביה. ב-1920 היא קיבלה תואר דוקטור בביוכימיה מקולג' הרופאים והמנתחים באוניברסיטת קולומביה בניו יורק. שם החיבור המדעי אותו היא הגישה לקבלת התואר היה: "שלוש תוספות לכימיה של פוספוליפידים בלתי רוויים". במהלך לימודיה ולאחר השלמתם עבדה רולף עם לבנה במכון רוקפלר. בהתחלה במחלקת הכימותרפיה ואז במחלקת הכימיה האורגנית, עד שהגיעה למעמד של 'שותף'. ב-1919–1927 היא פרסמה 16 מאמרים אקדמיים, רובם בביטאון ביולוגיה-כימיה. מחקריה היו ברובם מבוססי מעבדה על תרכובת ביוכימית של לציטין וצפילין, מולקולות מסיסות בשמן המהוות מרכיב ראשי בקרום העוטף מבנה ביולוגי. ב-1927 עזבה רולף את עבודתה מסיבות בריאותיות ומשפחתיות. היא עזבה את ארצות הברית ונסעה לשווייץ שם בין היתר היא למדה מתמטיקה ופיזיקה גרעינית באוניברסיטה הטכנולוגית בציריך והחלה לפתח את האינטגרציה המבנית. היא פרסמה שני מאמרים אקדמאיים על האינטגרציה מבנית. רולף החלה לפתח את השיטה ב-1920 כדי לטפל בבנה ובאנשים מוגבלים באופן קבע שלא יכלו למצוא עזרה במקום אחר. מטרתה הייתה לארגן את מבנה גוף האדם בהתאם לכוח הכבידה. השיטה בתחילה נקראה ״שחרור תנוחתי״ ורק יותר מאוחר "אינטגרציה מבנית". השיטה ידועה גם בשם "רולפינג". ב-1971 רולף יסדה "עמותה למען אינטגרציה מבנית" שלימים שינתה את שמה ל"מכון רולף לאינטגרציה מבנית". בנה השני, ריצ׳ארד, עזר לה לפתח את ה"אינטגרציה מבנית", וללמוד את ההשפעה שיש לטכניקה על אנשים מוגבלים, שניהם לימדו את השיטה במקומות שונים בארצות הברית. במשך שנים הם פעלו מניו יורק לקדם את טכניקת הטיפול וליידע כמה שיותר אנשים על השיטה ויתרונותיה. רולף הייתה נשואה לוולטר פרדריק דומרל. היו להם שני בנים, אלן מייקל דומרל וריצ׳ארד רולף. ריצ'רד הוא רופא ומורה ל"אינטגרציה מבנית" וממשיך לקדם ולפתח את פרויקט ה"רולפינג" של אמו. תולדות חיים באתר הרולפינג שטרלינג, איזבל. חלוצת זן: חייה ועבודתה של רות פולר סאאסקי (2006) Shoemaker & Hoard. ISBN 978-1-59376-110-3 עמ' 8 Feitis, Rosemary. 1985. Rolfing and Physical Reality. Healing Arts Press Biography and photo gallery from the Rolf Biography at website on Rolfing
גביע העולם למועדונים 2013

גביע העולם למועדונים 2013 נערך בשנת 2013 במרוקו מה-11 בדצמבר עד ה-21 בדצמבר, והוא היה גביע העולם למועדוני כדורגל העשירי במספר. בטורניר זכתה הקבוצה הגרמנית באיירן מינכן, נציגת איגוד התאחדויות הכדורגל האירופאית אופ"א. הייתה זו הזכייה הראשונה של מועדון גרמני בטורניר. במשחק הגמר השתתפו קבוצות באיירן מינכן מגרמניה ורג'א קזבלנקה ממרוקו. בטורניר השתתפו 7 האלופות משנת 2013 של התחרויות האזוריות מטעם הקונפדרציות היבשתיות של פיפ"א, וקבוצה נוספת ממרוקו. התחרות התקיימה בשיטת הנוק אאוט. מנצחת שלב הפלייאוף בין המארחת לאלופת אוקיאניה הצטרפה לאלופות מצפון אמריקה, אסיה ואפריקה בשלב רבע הגמר. המנצחות ברבע הגמר הצטרפו לאלופות אירופה ודרום אמריקה, שזוכות בכרטיס אוטומטי לשלב חצי הגמר. המפסידות בשלב חצי הגמר התמודדו על המקום השלישי והמנצחות עלו לגמר שבו נקבעה האלופה. כמו כן התקיים המשחק על המקום החמישי בין הקבוצות המפסידות ברבעי הגמר. הקבוצות שהשתתפו בטורניר הן: אתר האינטרנט הרשמי של גביע העולם למועדונים 2013 האתר הרשמי של אליפות העולם לקבוצות
גאיה גל וגילי

גאיה גל וגילי (באנגלית: Tots TV) הייתה תוכנית טלוויזיה בריטית חינוכית לילדים בגילאי הגן ובית הספר היסודי בת 276 פרקים. הסדרה שודרה בישראל משנת 1996 עד 1997 בדיבוב לעברית בטלוויזיה החינוכית. הסדרה זכתה בשני פרסי באפט"א לטלוויזיה. שיר הפתיחה של התוכנית בגרסה העברית בוצע על ידי שלושת מדבבות הסדרה אור אזולאי, עירית ענבי ומירב גרובר. עלילת התוכנית מתמקדת בשלושה ילדים :גאיה גל וגילי שגרים בבית כפרי מוקף ירק. השלושה יוצאים לחקור את העולם ולגלות דברים חדשים בעזרת תיק קסמים מיוחד. גאיה (עברית: אור אזולאי, במקור: טילי), ילדה עם שיער כתום. בסדרה המקורית דוברת גאיה צרפתית, וספרדית בשידורי הסדרה בארצות הברית. עם זאת, בדיבוב הישראלי היא אינה דוברת שום שפה אחרת מלבד עברית. גל (עברית: עירית ענבי, במקור: טום), ילד ממושקף בעל שיער כחול וככל הנראה המבוגר מהשלישייה. גילי (עברית: מירב גרובר, במקור: טייני) ילד עם שיער ירוק, ככל הנראה הקטן בשלישייה. גורי (במקור: פֶריבוּ) - הכלבלב של השלישייה, אינו מדבר. חמורון (במקור: דונקי) - החמור של השלישייה. "גאיה גל וגילי", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "גאיה גל וגילי", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) גאיה גל וגילי, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית
נקודת גלישה (סדרת טלוויזיה)

נקודת גלישה (במקור: Lightning Point; בארצות הברית וארצות אחרות שודרה תחת השם "Alien surfer girls") היא סדרת נעורים ומדע בדיוני אוסטרלית. הסדרה כוללת עונה אחת בלבד בת 26 פרקים באורך 25 דקות כל אחד, ושודרה בשנת 2012 באוסטרליה ובארצות הברית. בישראל הסדרה שודרה בערוץ זום מינואר 2013. עלילת הסדרה עוסקת בשתי חייזריות שובבות מכוכב לכת בשם "לומינה", זואי וקיקי, אשר מאבדות את החללית שלהן ומוצאות עצמן בעיירת חוף שקטה בשם "Lightning Point" באוסטרליה. השניים מסתייעות בצעירה בשם אמבר על מנת להישאר במסווה, וזו מנסה ללמדן את דרכי ההתנהגות בעולם האנושי. במהלך התקדמות העלילה מתברר שחייזרים נוספים הגיעו לעיירה. אתר האינטרנט הרשמי של נקודת גלישה (באנגלית) "נקודת גלישה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "נקודת גלישה", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "נקודת גלישה", סרטונים בערוץ היוטיוב דף הסדרה באתר HOT ערך זה הוא קצרמר בנושא טלוויזיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שארל פברי

מוריס פול אוגוסט שארל פברי (צרפתית: Maurice Paul Auguste Charles Fabry‏; 11 ביוני 1867, מרסיי – 11 בדצמבר 1945, פריז) היה פיזיקאי צרפתי. מוריס פברי סיים את לימודיו באקול פוליטקניק וקיבל את הדוקטורט שלו מאוניברסיטת פריז בשנת 1892. הוא התמחה בתחום האופטיקה והספקטרוסקופיה. ב-1904 הוא התמנה לפרופסור לפיזיקה באוניברסיטת מרסיי, שם הוא בילה 26 שנים. בשנת 1913, פברי יחד עם הנרי בויסון (Henri Buisson) גילו את שכבת האוזון. באופטיקה, פברי גילה הסבר לתופעה של טבעות ההתאבכות. בשנת 1921 יחד עם עמיתו אלפרד פרו המציאו את האינטרפרומטר פברי-פרו. בנוסף ב-1921 פברי מונה לפרופסור לפיזיקה כללית בסורבון, האוניברסיטה בפריז, ומונה גם למנהלו הראשון של מכון האופטיקה החדש. ב-1926 פברי הפך גם לפרופסור במכון הפוליטכני בפריז. ובנוסף, הוא היה המנהל הכללי הראשון של בית הספר הגבוה לאופטיקה (Institut d'optique théorique et appliqué) ומנהלו של המכון הגדול לאופטיקה ("grande école" École supérieure d'optique). במהלך הקריירה שלו פברי פרסם 197 מאמרים מדעיים, 14 ספרים, ומעל 100 מאמרים פופולריים. על ההישגים המדעיים החשובים שלו הוא קיבל בשנת 1918 את מדליית רמפורד, המדליה המלכותית של לונדון. בארצות הברית עבודתו הוכרה על ידי האקדמיה הלאומית למדע ובשנת 1919 הוא קיבל את מדליית דרפר (Henry Draper Medal) . בשנת 1921 קיבל את מדליית בנג'מין פרנקלין ממכון פרנקלין. בשנת 1927 הוא נבחר לאקדמיה הצרפתית למדעים. מדיה וקבצים בנושא שארל פברי בוויקישיתוף שארל פברי, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה שארל פברי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים ובנושא פיזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רמת קוקונינו

רמת קוקונינו (באנגלית: Coconino Plateau) היא רמה השוכנת במחוז קוקונינו בצפון אריזונה בארצות הברית. הרמה, חלק מרמת קולורדו, שוכנת צפונית מערבית לעיר פלאגסטאף, גובלת מצפון בגרנד קניון וממזרח בכביש מדינתי מספר 64 של אריזונה (כביש הכניסה לפארק הלאומי גרנד קניון). מרבית שטחה של הרמה מוגן כשמורת הטבע היער הלאומי קאיבאב (Kaibab National Forest). גובה הרמה הוא 2,250 מטרים בשפה הדרומית של הגרנד קניון והיא הולכת ומשתפלת כלפי דרום עד לשדה הגעשי סן פרנסיסקו (San Francisco Volcanic Field), שחלקו נכלל בשטח הרמה, ואחת מפסגותיו, פסגת קנדריק (Kendrick Peak) היא הנקודה הגבוהה ביותר ברמה בגובה 3,177 מטרים. הרמה שוכנת במרכז אגן גדול, "אגן רמת קוקונינו" (Coconino Plateau Basin), ששטחו כ-15,000 קמ"ר. את השם לרמה טבע חוקר הטבע האמריקני קלינטון מריאם (Clinton Hart Merriam‏; 1942-1855) ב-1892 לשטח שבין מחנה בס (Bass Camp) לנקודת קוקונינו (Coconino Point), שתי נקודות תצפית על השפה הדרומית של הגרנד קניון. קוקונינו היא מילה בשפת השבט האינדיאני הוואסופאי שפירושה "מעט מים", ואכן האזור צחיח למדי ויורדים בו בממוצע בין 250 ל-300 מ"מ גשם לשנה. אין בו כמעט מקורות מים גלויים משום שהמים מחלחלים באבן הגיר הנקבובית, השייכת לתצורת אבן גיר קאיבאב המכסה את מרבית הרמה. מי הגשמים ומי הפשרת השלגים המים זורמים על פני השטח נספגים בסלע או מוסעים בנחלי האכזב אל הקולורדו הקטן ממזרח או אל קניון קטרקט ממערב. המים המחלחלים בסלע יוצרים אקוויפר שעוביו כ-500 מטרים ומימיו נובעים במספר מעיינות לאורך הקניונים. הצמחייה הטבעית ברמה משתנה בהתאם לגובה ולמשטר הרוחות. באזורים המיוערים צומחים מחטניים בעיקר אורן הזפת, אשוח דאגלס, אורן פיניון (כמה מינים המייצרים צנוברים אכילים), וערער. עצים אלו מספקים מחסה ומזון למגוון בעלי חיים. ככל שהגובה יורד מתחלפים העצים בסבך שיחים דוגמת Purshia tridentata ממשפחת הורדיים או לענה משוננת (Artemisia tridentata), מין של לענה. נכון לשנת 2000 התגוררו ברמת קוקונינו 9,164 תושבים מהם 650 אינדיאנים בני ההוואסופאי ו-3,068 בני הנאוואחו. מדיה וקבצים בנושא רמת קוקונינו בוויקישיתוף Coconino Plateau Basin The Kaibab-Coconino Plateau Geography of the Coconino Plateau Basin Grand Canyon Place Names Biological Assessment of the Coconino Plateau פרק ההידרולוגיה עמ' 21 Western Plateau Planning Area Population