laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
שרה בן-עמי סולודר

עלמה אסתר שרה בן-עמי סולודר (1883–1957) הייתה הרופאה הראשונה במושבות הגליל העליון (1911–1919) בתקופה העות'מאנית, חלוצה במיגור המלריה. בן-עמי נולדה בז'נבה שבשווייץ לקלרה והעסקן הציוני חיים מרדכי בן-עמי (רבינוביץ), אחות לירמיהו, למיכה ולתמר. בשנת 1886 עברה המשפחה לאודסה, שם סיימה בן-עמי תיכון רוסי. נוסף ללימודיה התיכוניים, למדה בקונסרבטוריום כולל לימוד נגינה על פסנתר. למדה רפואה במונפלייה, סיימה את לימודיה בהצטיינות. בשנת 1911 עלתה בגפה לארץ ישראל. עד שנת 1919 עבדה ופעלה בגליל העליון. עסקה במיגור המלריה במושבות עמק הירדן והגליל העליון. השתקעה ביסוד המעלה, לאחר שדודה הלל יפה התמנה למנהל עבודות התברואה ביסוד המעלה ובמשמר הירדן, בנוסף לניהולו את המשימה למיגור מחלת המלריה בזכרון יעקב ובסביבותיה, ומינה את בן-עמי לאחראית רפואית ביסוד המעלה ובמשמר-הירדן. בן-עמי עסקה מלבד לעבודתה הרפואית קלינית גם ברפואה מונעת, הדברת הביצות בהם שרצו יתושי האנופלס, וחלוקת כינין לאוכלוסייה. ביחד עם דודה הד"ר הלל יפה ארגנה הרצאות לאוכלוסייה בנושא מגור המלריה. בן עמי הייתה רוכבת על סוס בין המושבות, וטיפלה ביהודים וערבים כאחד. בנוסף למלריה, טיפלה בחולים שנדבקו בכולרה, בדיזנטריה, בגרענת ובגזזת, ואף היא חלתה במלריה. באוגוסט 1918 הגיעה לארץ ישראל קבוצת עזרה מדיצינית ציונית אמריקנית שהגישה עזרה רפואית לשיקום היישוב, רופאי היחידה תפשו את מקומות העבודה של רופאי היישוב הוותיקים, ובן-עמי עקרה לירושלים עם בעלה המורה והסופר אברהם סולודר ועם שני בניה. בשנת 1919 החלה לעסוק במחקר למיגור המלריה במכון פסטר (ירושלים) ע"ש לואי פסטר, אותו הקים הד"ר אריה בהם בירושלים. בשנת 1932, נפטר בפתאומיות בעלה אברהם שניהל בית ספר לבנים בארצות הברית. בשנת 1934 עקרה עם ילדיה לתל אביב. בשנת 1939 עברה לקיבוץ גשר בעקבות בנה. עבדה במרפאת הקיבוץ, ובמלחמת העצמאות טיפלה בפצועים. נפטרה בשנת 1957, ונקברה בבית העלמין בקיבוץ גשר. אביה מרדכי בן-עמי, סופר, עיתונאי ובעל טור ציוני יהודי-רוסי, נודע גם בשם העט "ריש גלותא" ('ראש הגולה'). בעלה אברהם סולודר, מנהל בית ספר, סופר ומשורר. אחיה הד"ר מיכה בן עמי (רבינוביץ), מהרנטגנולוגים הראשונים בארץ-ישראל דודה, אחי אמה קלרה: הד"ר הלל יפה. ילדיה: רזיאל סולודר, ממייסדי קיבוץ גשר, נישא לעדנה סולודר, בתו של יצחק כהן מראשוני משרד הביטחון, חברת כנסת מטעם מפלגת העבודה בשנים 1982–1992. דוד סולודר, ממיסדי קיבוץ מעוז חיים. מלריה צפורה שחורי, הרפואה, כרך 149, חוב' 9, ספטמבר 2010, היסטוריה של הרפואה, "בן עמי סולודר: חלוצה במלריה במושבות הגליל העליון" נסים לוי, יעל לוי, "רופאיה של ארץ-ישראל 1948-1799", איתי בחור - הוצאה לאור, מהדורה שנייה, מרץ 2012, עמוד 124. הלל יפה, " דור מעפילים", הוצאת דביר, תל אביב, 1939. "עלון גשר", 245, 4 ביולי 1957 קברה של שרה בן-עמי נסים לוי, יעל לוי, "רופאיה של ארץ-ישראל 1948-1799", איתי בחור - הוצאה לאור, מהדורה שנייה, מרץ 2012, ערך: בן עמי מיכה, עמוד 124
קירה קירילובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה

קירה קירילובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (ברוסית: Кира Кирилловна ‏9 במאי 1909 פריז - 8 בספטמבר 1967 טירת הוהנצולרן), הייתה בתו של קיריל ולדימירוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ואשתו של לואי פרדיננד, נסיך פרוסיה. קירה נולדה ב-9 במאי 1909 לקיריל ולדימירוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ולויקטוריה מליטה, נסיכת אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה, בתם של אלפרד, דוכס אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה - בנה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת ומריה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה - בתו של אלכסנדר השני, קיסר רוסיה. בעת לידתה היו הוריה בגלות, משום שניקולאי השני, קיסר רוסיה לא אישר את נישואי הוריה, אולם זמן קצר לאחר לידתה חנן ניקולאי את אביה והתיר לו לחזור לרוסיה. במאי 1910 חזרו הוריה לרוסיה, והתיישבו בצארסקויה סלו. קירה ואחותה מריה גדלו כנסיכות מפונקות, ולמדו רוסית, אנגלית, גרמנית וצרפתית. לאחר המהפכה הרוסית ברחו בני המשפחה לפינלנד, והתגוררו שם בתנאים קשים עד לשנת 1920. לאחר מכן התגוררה המשפחה בקובורג שבגרמניה, ובהמשך עברה להתגורר בצרפת. כשהגיעה לפרקה התקשתה קירה למצוא לה בעל מתאים. בתחילה התעניינה באלפונסו, נסיך אסטוריאס, בנו של אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד, אולם התאכזבה כשאלפונסו התעניין יותר באחת מבנותיו של ניקולאס, נסיך יוון ודנמרק. לאחר מכן חשבה להתחתן עם קונסטנטין סואוצו, בן דודו של קרול השני, מלך רומניה, אולם קרול השני סירב להתיר את הנישואים מסיבות פוליטיות. לבסוף התחתנה קירה בשנת 1938 עם לואי פרדיננד, נסיך פרוסיה, בנו של וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה, ונולדו להם 7 ילדים. לאחר קשר ה-20 ביולי נכלאו בני המשפחה על ידי הגסטאפו בדכאו, ושהו שם עד לשחרור המחנה על ידי הצבא האמריקני באפריל 1945. לאחר מלחמת העולם השנייה, נקראה קירה להעיד במקרה של אנה אנדרסון, בת דודתה מדרגה שנייה, שטענה כי היא אנסטסיה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, אולם קירה סירבה להאמין לה, וטענה שזאת לא אנסטסיה. מאוחר יותר התאכזבה קירה כשבנה פרידריך וילהלם ויתר על זכויותיו לראשות בית הוהנצולרן, והתחתן עם אשה פשוטת עם. בספטמבר 1967 הגיע אחיה ולדימיר קירילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה לבקרה, ובאותו לילה היא חטפה התקף לב, וב-8 בספטמבר מתה. בשנת 1938 התחתנה קירה קירילובנה עם לואי פרדיננד, נסיך פרוסיה, בנו של וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה, ממנו נולדו לה 7 ילדים: פרידריך וילהלם, נסיך פרוסיה (1939–2015) מיכאל, נסיך פרוסיה (1940–2014) מארי ססיל, נסיכת פרוסיה (נולדה ב-1942) קירה, נסיכת פרוסיה (1943–2004) לואי פרדיננד, נסיך פרוסיה (1944–1977) כריסטיאן-זיגיסמונד, נסיך פרוסיה (נולד ב-1946) קסניה, נסיכת פרוסיה (1949–1992) מדיה וקבצים בנושא קירה קירילובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה בוויקישיתוף קירה קירילובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
פרס הרמטכ"ל ליחידות מצטיינות

פרס הרמטכ"ל ליחידות מצטיינות מוענק מדי שנה על ידי הרמטכ"ל ליחידות מצטיינות בצה"ל. הפרס ניתן בהתאם לפקודות מטכ"ל 1.0124 (בעבר פקודת מטכ"ל 33.0923). היחידות המצטיינות נקבעות בידי ועדה שבראשה קצין בדרגת אלוף וממליצה לרמטכ"ל על הענקת הפרס. חברי הוועדה כוללים: ראש ענף כוננות וכשירות באגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה קצין מודיעין של מפקדת זרוע היבשה או ראש מחלקת בטיחות במפקדת זרוע היבשה ראש מחלקת בקרה ומעקב (בו"ם) בלשכת סגן הרמטכ"ל ראש מחלקת תורה והדרכה (תוה"ד) באגף המבצעים סגן קצין שלישות ראשי נציג חיל האוויר נציג חיל הים היחידות המתמודדות מחולקות למספר בתים בהתאם לאופי היחידה, תנאי השירות בה וסוגי פעילותה. החלוקה לבתים השתנתה לאורך השנים וב-2015 כללה: בית החטיבות, בית הגדודים, בית המילואים, בית יחידות ההדרכה, בית יחידות תומכי לחימה ומנהלה ובית יחידות טכנולוגיות. הוועדה מחליטה על היחידה המצטיינת וסגניתה בכל בית. המלצה לוועדה על היחידות המתמודדות מועברת מדי שנה על ידי מפקדי הפיקודים, מפקדי הזרועות וראשי האגפים במטכ"ל, וזאת בהתאם להקצאה שנקבעה. היחידות נמדדות על סמך פרמטרים של אג"ם (ביצועי היחידה, מוכנות, רמת הגיוס, רמת אימונים והדרכה, כשירות קרבית ומבצעית, ביטחון מידע ואבטחה, בטיחות באימונים), אכ"א (רמת האיוש וכשירות בעלי התפקידים, קיום פקודות הצבא בנושאי משמעת הפרט והמשמעת ביחידה, משמעת נהיגה ובטיחות בדרכים, הטיפול בפרט, שליטה בכח אדם, חינוך, החתמה לקבע) ואט"ל (רמת התחזוקה, הכוננות והכשירות ביחידה, מערך הרפואה, אחזקה וכשירות הציוד חימושית ותקשובית, שירותים לפרט ומנהלה אפסנאית, חיסכון וייעול, מניעת שריפות). הפרס הוא פרס כספי ותעודת הצטיינות. במסגרת טקס הפרס מוענקים גם פרסי הרמטכ"ל לכתיבה בענייני צבא וביטחון ולמיזמי חינוך. לילך שובל, הרמטכ"ל: "אויבנו יישאו בתוצאות חמורות", באתר ישראל היום, 28 בדצמבר 2015 עוזי ברוך, הערב: פרס הרמטכ"ל ל-16 יחידות, באתר ערוץ 7, 22 במרץ 2010 פרס הרמטכ"ל לגדס"ר גולני, ישראל דיפנס, 30 בדצמבר 2013 יהושע בריינר‏, יחידה עם שיניים: "עוקץ" זכתה בפרס הרמטכ"ל, באתר וואלה, 28 בדצמבר 2010
לואי פרדיננד, נסיך פרוסיה (1944–1977)

לואי פרדיננד אוסקר כריסטיאן, נסיך פרוסיה (בגרמנית: Louis Ferdinand Oskar Christian Prinz von Preußen ‏25 באוגוסט 1944 - 11 ביולי 1977) היה בנו של לואי פרדיננד, נסיך פרוסיה, ואביו של גאורג פרידריך, נסיך פרוסיה - ראש בית הוהנצולרן כיום. לואי פרדיננד נולד ב-25 באוגוסט 1944 בגולצו, ללואי פרדיננד, נסיך פרוסיה וקירה קירילובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של קיריל ולדימירוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה וויקטוריה מליטה, נסיכת אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה. בשנת 1967 התגייס לואי פרדיננד לבונדסוור, ובשנת 1972 החל לעבוד כפקיד בבנק, תוך שהוא ממשיך בשירות מילואים בצבא. בשנת 1977 במהלך תמרונים צבאיים, נקלע לואי פרדיננד לתאונה חמורה בין שני כלי רכב, ושתי רגליו נקטעו. לואי פרדיננד לא התאושש מהתאונה, וכעבור כמה שבועות ב-11 ביולי 1977 מת בעיר ברמן. בנו גאורג פרידריך, נסיך פרוסיה הפך לראש בית הוהנצולרן לאחר מיתת אביו - לואי פרדיננד, נסיך פרוסיה בשנת 1994, והוא ראש בית הוהנצולרן הנוכחי. ב-24 במאי 1975 התחתן לואי פרדיננד עם דונאטה, רוזנת קסטל-רידנהאוזן, בתם של זיגפריד, נסיך קסטל-רידנהאוזן הרביעי ואירנה, רוזנת זולמס-לאובך, ממנה נולדו לו שני ילדים: גאורג פרידריך, נסיך פרוסיה (נולד ב-1976) קורנליה צציליה, נסיכת פרוסיה (נולדה ב-1978) מדיה וקבצים בנושא לואי פרדיננד, נסיך פרוסיה בוויקישיתוף שושלת בית הוהנצולרן
הארנה לכדורמים (לונדון)

ארנת הכדורמים (באנגלית Water Polo Arena) היה מתקן זמני, שהוקם עבור תחרויות הכדורמים של אולימפיאדת לונדון (2012). בניית המתקן התקיימה כשנה בלבד. במהלך המשחקים האולימפיים הכיל 5,000 מקומות ישיבה, והמתקן נהרס לאחר המשחקים האולימפיים. במתקן לא התקיימו כלל תחרויות במסגרת משחקים הפאראלימפיים. חומרי המתקן מוחזרו למקומות חדשים בבריטניה. מדיה וקבצים בנושא הארנה לכדורמים בוויקישיתוף
לולווה אל-עווזי

לוולה אל-עווזי (בערבית: لولوة العوضي) היא מובילת חקיקה לזכויות נשים בבחריין, עורכת-דין והמזכירה הכללית של המועצה העליונה לנשים: הארגון המרכזי של נשים בבחריין. בשנת 2002 זכתה להכרה ממלכתית: קיבלה את דרגת הכבוד הבחריינית: "שרת קבינט לשם כבוד". לוולה אל-עווזי הייתה אחת משתי הנשים הראשונות בבחריין שהוסמכו בשנות ה-70 להיות עורכות דין בפועל בנסיכות המפרצית בחריין, האשה השנייה מבחריין שהוסמכה לכך באותה התקופה היא חיה ראשד אל-ח'ליפה, שלאחר מכן התמנתה להיות נשיאה בעצרת הכללית של האו"ם. אל-עווזי הובילה מסע פרסום של המועצה העליונה לנשים שמטרתו הייתה לגרום לפרלמנט להנהיג 'מצב אישי' בחוק, שמשמעותו היא הגנה על זכויות נשים בסוגיות של גירושין וירושה. מאז שנת 2002, לנשים בבחריין ישנה זכות בחירה, וזכות ולהגיש מועמדות לבחירות לפרלמנט ולבחירות המקומיות. אל-עווזי האיצה בנשים שינצלו באופן מלא את הזכויות שלהן: "נשים חייבות להיות מסוגלות לזהות את כל ההוראות הרלוונטיות לנשים הנמצאות בחוקה, ואת האמצעים שיהיו בהם כדי לממש את הזכויות הפוליטיות שלהן". אל-עווזי הייתה דמות מפתח בגיבוש האסטרטגיה של המועצה העליונה של סיוע לנשים להגיש מועמדות לבחירות בשנת 2006 בבחריין. מאבקה למען זכויות נשים בבחריין הוביל אותה למחלוקת עם אסלאמיים קיצוניים, שהבטיחו שיהיה "דם ברחובות" אם זכויות יינתנו לנשים. אל-עווזי היא אחת מכמה מנהיגים פוליטיים בודדים בבחריין המאתגרים באופן ישיר את האיסלאמיסטים, וטוענים שהאיסלאמיסטיים אינם מכבדים זכויות נשים, ובמקום לעסוק בוויכוח מנומס, הם עוסקים בעימותים חריפים על רקע אישי. עם זאת, היא נזהרת לשמור את הדיון על הצעת החוק בתוך תחומי החוק האיסלאמי הדתי. אל-עווזי אמרה בריאיון לאתר חדשות המפרץ: "אני הייתי האשה ועורכת הדין הבחריינית הראשונה שהבינה שבשנות השבעים היו הבדלים בין פסקי ההלכה ולבין יישומם בפועל". בשנת 2002 אל-עווזי קיבלה דרגת כבוד מטעם השלטון בבחריין: "שר בקבינט לשם כבוד", תפקיד שהוגדר בשנת 2002 כאשר המועצה העליונה לנשים הוקמה כחלק ממגמת הפתיחה החברתית של הממלכה המפרצית בחריין. זכויות האישה נתן אלוף, בחריין: קהילה שהייתה, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2007. ג'קי חוגי, בחריין: יהודייה תכהן בפרלמנט, באתר nrg, באתר nrg, 6 בדצמבר 2006 בחריין | היסטוריה של מחאה, הגר שיזף, קו חוץ. לראשונה בבחריין: אישה מונתה כחברה בממשלה, באתר ynet, 22 באפריל 2004 ערבייה ממוצא נוצרי מונתה ליו"ר הפרלמנט בבחריין - וואלה! חדשות bahrainembassy, bahrainembassy, הכתבה אינה זמינה TARIQ KHONJI, Personal law row spurs plea, GULF DIGITAL NEWS, ‏26/11/2005 Jumana Al Tamimi, Women 'should come forward to end abuse', GULF NEWS, ‏15/3/2006 ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "לולווה אל-עווזי".
שבט ג'בליה, הר משה, סיני

"שבט ג'בליה, הר משה, סיני" הוא שמו של הדפס מאת האמנית הישראלית מילכה צ'יזיק. ההדפס, שנוצר בטכניקה של אקווטינטת סוכר, הודפס על גבי נייר בצבע קרם בגובה 65.5 ס"מ, וברוחב 50 ס"מ. הוא מתאר את הביגוד של בנות השבט הבדואי גַ'בֶּלִיַה שבג'בל מוסא בסיני. ההדפס הוא חלק מסדרה של הדפסים שיצרה האמנית בעקבות ביקור שערכה בשנת 1977 במנזר סנטה קתרינה שבדרום סיני, במסגרת פרויקט של קבוצת אמנים ישראלים. ראו: עפרת, גדעון, 100 שנות אמנות הדפס בישראל, סדנת ההדפס ירושלים, 2015, עמ' 232. בין האמנים שהיו שותפים בפרויקט - ציונה שמשי, עזרא אוריון, ידיד רובין, לאה ניקל ועוד. במסגרת הפרויקט הוצגה בשנת 1980 תערוכה של האמנים בגלריה ג'ולי מ. בתל אביב יפו.
הפיגוע בכנסיית אל-בוטרוסייה

ב-11 בדצמבר 2016, בשעה 10:00 לערך, בעת תפילה המונית, בוצע פיגוע התאבדות בקהיר, בכנסיית הקדושים פטרוס ופאולוס, הידועה בשם כנסיית אל-בוטרוסיה ונמצאת בסמוך לקתדרלת מרקוס הקדוש (אנ'). הכנסייה שייכת לזרם הנצרות הקופטית ושוכנת ברובע אל-עבאסייה, בצמוד לקיר החיצוני של הקתדרלה. כתוצאה מהפיצוץ נהרגו 29 בני אדם ו-47 נפצעו, רובם נשים וילדים. הפיצוץ נגרם על ידי מטען במשקל 12 קילוגרם. ארגון המדינה האסלאמית קיבל אחריות לאירוע. למעלה מ-15 מדינות (בהן ישראל, רוסיה, ערב הסעודית וארצות הברית) גינו את האירוע. הפיגוע הוא חלק מרשימת פיגועי טרור במצרים שכוונו נגד הקהילה הנוצרית כחלק מרדיפת קופטים במצרים. בינואר 2011 נהרגו 21 בני אדם בהתפוצצות מכונית תופת ליד הכנסייה הקופטית אל-קידיסין בעיר אלכסנדריה. חמש שנים קודם לכן נדקר למוות מתפלל באותה כנסייה. פיגועים נוספים כוללים את פיגועי הכנסיות במצרים ביום ראשון של הדקלים רדיפת קופטים במצרים עבד אל-פתאח א-סיסי, נשיא מצרים, אומר כי הפיגוע בכנסייה היה פיגוע התאבדות, באתר וושינגטון פוסט ג'קי חורי, אי-פי ורויטרס, לפחות 25 הרוגים ו-35 פצועים בפיצוץ במתחם הקתדרלה הקופטית בקהיר, באתר הארץ, 11 בדצמבר 2016 מצרים: 21 הרוגים בפיגוע סמוך לכנסייה קופטית, באתר ynet, 1 בינואר 2011 ערך זה הוא קצרמר בנושא מצרים ובנושא טרור. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
צבי הירש גליקר

צבי הירש (היינריך) גליקר (1892 – מאי 1951) היה ממייסדי קופת חולים לאומית ורכז המרפאות העירוניות בתל אביב. גליקר נולד בעיר ז'ברש בגליציה, בנם של פרימה ואלימלך, בן שלישי מתוך שלושה בנים ובת. סיים תיכון בלמברג. בתקופת היותו תלמיד תיכון השתתף בפעילות של תנועת צעירי ציון, ביחד עם אחיו יצחק ואריה פייגנבאום, בשנת 1912 התקבל ללמודי רפואה בלבוב, אבל עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא האוסטרי כחובש. בהמשך, סיים קורס קציני חובשים, וגם זכה ב-2 עיטורים, ביניהם: "צלב הכסף". בשנת 1918 חזר ללבוב, והמשיך את לימודי הרפואה. סיים לימודי רפואה בווינה ב-1925. בשנים 1925–1931 התמחה ברפואה פנימית ובפיזיותרפיה. בשנת 1927 התחתן עם שושנה תרזה לבית רוזנבאום, לאחר מספר שנים נולדה בתו רות. גליקר כיהן כמזכיר בית"ר באוסטריה. עלה לארץ ישראל ב-1934. לבקשת ראש העיר מאיר דיזנגוף, שימש כרכז המרפאות העירוניות (כולל מד"א) של תל אביב. היה בין מקימי קופת חולים לאומית. שירת כרופא בהגנה אך טיפל גם בנפגעי האצ"ל. נפטר בגיל 58 מהתקף לב ביום העצמאות 1951 והובא למנוחות בבית הקברות גבעת שאול. אחיו, יצחק גליקר, עלה לארץ ישראל בשנת 1913, הרופא הראשון של קופת חולים כללית בחיפה. אחיו, אריה גליקר, עלה לארץ-ישראל בשנת 1935, היה רנטגנולוג. נסים לוי ויעל לוי, רופאיה של ארץ ישראל 1799–1948; עריכת תוכן, עיצוב וסדר: חדוה רוקח, איתי בחור, זכרון יעקב: איתי בחור הוצאה לאור, 2012 (הוצאה שנייה), עמ' 156–157 דוד תדהר (עורך), "ד"ר מרדכי (מרקוס) פריי", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ז (1956), עמ' 2902 ד"ר גליקר צבי הירש מצבת שושנה תרזה גליקר, באתר billiongraves ד"ר צבי גליקר ז"ל, דבר, 11 במאי 1951 ד"ר צבי גליקר ז"ל, חרות, 11 במאי 1951 מצבת הד"ר צבי הירש גליקר, באתר billiongraves צבי הירש גליקר באתר GRAVEZ נסים לוי ויעל לוי, רופאיה של ארץ ישראל 1799–1948; עריכת תוכן, עיצוב וסדר: חדוה רוקח, איתי בחור, זכרון יעקב: איתי בחור הוצאה לאור, 2012 (הוצאה שנייה), עמ' 156 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים ובנושא רופאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
עונת 2004 בגביע ליברטדורס

עונת 2004 בגביע ליברטדורס הייתה העונה ה-45 של התחרות הדרום-אמריקאית לקבוצות כדורגל, והיא אורגנה על ידי CONMEBOL. המשחק הראשון התקיים ב-3 בפברואר 2004, והתחרות הסתיימה ב-1 ביולי 2004. בתחרות השתתפו 36 קבוצות מכל מדינות חברי הארגון ומקסיקו. התחרות הסתיימה בניצחון של אונסה קלדס בפעם הראשונה בתולדות המועדון. בתחרות השתתפו 36 קבוצות: ארגנטינה, ברזיל - 5 (כל אחת) קולומביה, פרו, צ'ילה, בוליביה, אקוודור, אורוגוואי, פרגוואי, ונצואלה- 3 (כל אחת) מקסיקו- 2 בשלב הראשון הקבוצות חולקו ל-9 בתים, כאשר הקבוצות שסיימו ראשונות בכל בית עלו לשלב השני. לאותן ראשונות התווספו 7 קבוצות שסיימו במקום השני בבתיהן. החל מהשלב השני הקבוצות שיחקו בשיטת נוקאאוט. בכל השלבים נערכו משחק בית ומשחק חוץ. על ניצחון הוענקו שלוש נקודות ועל תיקו נקודה אחת. במידה ומספר קבוצות בבית סיימו עם אותו מספר נקודות, ההכרעה הייתה נקבעת לפי סדר חשיבותם של התנאים הבאים: יתרון בשערים שנכבשו, יתרון בשערים שנכבשו במשחקי חוץ, הגרלה. בשלבים שלאחר הבתים, במידה ולא הושגה הכרעה במשחק לאחר 120 דקות, הקבוצות ביצעו סדרת בעיטות עונשין במקום הגרלה. לאחר בעיטות עונשין מדיה וקבצים בנושא עונת 2004 בגביע ליברטדורס בוויקישיתוף פרטים על התחרות
דומו (אלה)

דומו (בסינית: 斗母, מילולית: אם הדובה הגדולה), הידועה גם בשם דומו יואנג'ון (סינית: Dǒumǔ Yuánjūn פין-יין: 斗母元君 "אלת המרכבה") וטאיי יואנג'ון (פין-יין:太一元君 Tàiyī Yuánjūn "אלת הגדול"), היא אלה בדת הסינית העממית והטאואיזם. היא נקראת מתוך כבוד גם בשם טיאנהו (Tianhou 天后 "מלכת השמים"), במשותף עם אלות סיניות אחרות, במיוחד מאזו (Mazu), אשר נחשבות לפנים שלה. שמות אחרים שלה הם דאומו (Dàomǔ 道母 "אמא של" הדאו") וטאינמו (Tiānmǔ 天母 "אמא של גן עדן"), שהיא ההיבט הנשי האוניברסלי של אל השמיים. דומו נחשבת אמם של שבעת כוכבי הדובה הגדולה ושניים לא גלויים, הג'יוהואנגדאדי (Jiǔhuángdàdì 九皇大帝 "תשעת המלכים האלוהיים הגדולים"). בתרבות הסינית המרכבה הגדולה היא סמל מסורתי של מקורו המוחלט של היקום (טיאן). לכן, דומו אינה האלה התת-קרקעית (הוטו- Houtu), וגם לא אלת הפריון ביקסיה (Bixia), אלא אלת ה"שמש" או אלה שמיימית. במקורות טאואיסטים מסוימים היא מזוהה בתור אלת החיים והמוות המסתורית זיוואנגמו (Xiangmu).בהקשר אליה, אל השמיים נקרא גם דופו (Dòufù 斗父 "Father of the Great Chariot, אב הכרכרה הגדולה") בתורת הטאואיזם היא מזוהה באותו אופן כמו ג'יוטיאן זואנו (Jiutian Xuannü 九天玄女 "האישה המסתורית של תשעה השמים") וזיוואנגמו (西王母Xiwangmu "המלכה האם של המערב"), המייצגת את אמא של בן אלמוות "הפעוט האדום". זה מקשר אותה ישירות אל המיתוסים על הלידה והחניכה של לאו דזה, p. 1207. ואל הקיסר הצהוב (אשר אימו- פובאו (Fubao) נכנסה להריון איתו אחרי שהיא הייתה מגורה על ידי ברק, או אחרי שהסתובבה, הדובה הגדולה), כפי שמעיד בין השאר, ג'י הונג (283-343). במסורות וג'ריאניות של הבודהיזם הסיני (הטאנגמי - Tangmi), דומו שולבה עם הבודהיסטווה מאריסי (Marici), לפחות על ידי שושלת טאנג. מאריסי גם כן מתוארת בתור אמא של הדאו והדובה הגדולה, במרכזם של שמיי האנרגיה הראשונית של ברהמה (Brahma). המרכבה של מאריסי נמשכת על ידי שבעה חזירים. האולם של דומו במקדש האיל הירוק בצ'נגדו, סצ'ואן פסל של דומו במקדש האיל הירוק פסל משושלת סונג של דומו פסל של דומו בקונמינג פסל של דומו בטאיוואן מאריסי (בודהיזם) הדובה הגדולה העיקרון המוחלט תאולוגיה סינית מדיה וקבצים בנושא דומו בוויקישיתוף Fowler, Jeanine D. (2005). An Introduction to the Philosophy and Religion of Taoism: Pathways to Immortality. Sussex Academic Press. ISBN 1845190866. Pregadio, Fabrizio (2013). The Encyclopedia of Taoism. Routledge. ISBN 1135796343. שני כרכים: 1)-ל; 2) L-Z. Wells, Marnix (2013). The Pheasant Cap Master and the End of History: Linking Religion to Philosophy in Early China. Lulu.com. ISBN 1931483264. Wells (2013), עמ' 10 Yves Bonnefoy, Asian Mythologies. 抱朴子曰：復有太清神丹，其法出於元君。元君者，老子之師也。太清觀天經有九篇，云其上三篇不可教授，其中三篇世無足傳，常瀋之三泉之下，下三篇者，正是丹經上中下，凡三卷也。元君者，大神仙之人也，能調和陰陽，役使鬼神風雨，驂駕九龍十二白虎，天下衆仙皆隸焉，猶自言亦本學道服丹之所致也，非自然也。ctext.org.
איאן קלהאן

החבר איאן רוברט קלהאן (באנגלית: Ian Robert Callaghan; נולד ב-10 באפריל 1942 בליברפול, אנגליה, הממלכה המאוחדת) הוא כדורגלן עבר אנגלי ששיחק במרבית הקריירה שלו בקבוצת ליברפול, והוא שיאן ההופעות במדיה בכל הזמנים. קלהאן שיחק בעמדות הקישור. קלהאן החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת ליברפול מעיר הולדתו בעונת 1959/1960. במשך כל הקריירה הוא לא ספג ולו כרטיס צהוב או אדום אחד, לבד מבגמר גביע הליגה נגד נוטינגהאם פורסט ב-1978, בו קיבל כרטיס צהוב, עקב שיפוט שעליו אמר חברו לקבוצה טומי סמית' (מספר 8 בדירוג ההופעות במדי ליברפול בכל הזמנים) כי "היה צריך לירות בשופט". הוא שיחק במדי ליברפול 857 פעמים בכל המסגרות, מה שהפך אותו לשיאן ההופעות במדיה בכל הזמנים. לאחר תקופתו בליברפול, בה זכה עם הקבוצה ב-19 תארים הסך הכל, שיחק בקבוצות קטנות בארצות הברית, אנגליה, אוסטרליה ואירלנד למשך כ-5 עונות נוספות, עד שפרש בשנת 1982. קלהאן קיבל את פרס כדורגלן השנה בליגה האנגלית בעונת 1973/1974 ונכלל בהיכל התהילה של הכדורגל האנגלי. קלהאן שיחק גם בנבחרת אנגליה, עמה זכה במונדיאל 1966. מדיה וקבצים בנושא איאן קלהאן בוויקישיתוף איאן קלהאן, באתר Transfermarkt איאן קלהאן, באתר National Football Teams איאן קלהאן, באתר FootballDatabase.eu איאן קלהאן באתר הרשמי של ליברפול רשימת שיאני ההופעות באתר הרשמי של ליברפול
אוגוסטה, נסיכת רויס-קסטריץ

אוגוסטה, נסיכת רויס-קסטריץ (בגרמנית: Auguste Prinzessin Reuß zu Köstritz; ‏26 במאי 1822 - 3 במרץ 1862), הייתה בתו של היינריך השישים ושלושה, נסיך רויס-קסטריץ, ואשתו של פרידריך פרנץ השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין. אוגוסטה נולדה ב-26 במאי 1822 בקליפהאוזן, שהשתייכה לממלכת סקסוניה, להיינריך השישים ושלושה, נסיך רויס-קסטריץ ואלאונורה, רוזנת שטולברג-ורניגרודה, בתו של היינריך, רוזן שטולברג-ורניגרודה. ב-3 בנובמבר 1849 התחתנה אוגוסטה עם פרידריך פרנץ השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין, ממנו היו לה 6 ילדים. ב-3 במרץ 1862 מתה אוגוסטה כתוצאה ממחלת לב, ונקברה בגני טירת שוורין. בשנת 1849 התחתנה אוגוסטה עם פרידריך פרנץ השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין. לזוג נולדו 6 ילדים: פרידריך פרנץ השלישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין (1851–1897). פאול פרידריך, דוכס מקלנבורג-שוורין (1852–1923). מריה, דוכסית מקלנבורג-שוורין (1854–1920). ניקולאוס, דוכס מקלנבורג-שוורין (1855–1856). יוהאן אלברכט, דוכס מקלנבורג-שוורין (1857–1920). אלכסנדר, דוכס מקלנבורג-שוורין (1859). מדיה וקבצים בנושא אוגוסטה, נסיכת רויס-קסטריץ בוויקישיתוף אוגוסטה, נסיכת רויס-קסטריץ, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
אלדד פלד

אלדד פלד הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה. עם גיוסו לצה"ל שובץ פלד בחטיבת גבעתי ועבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שימש כמפקד מחלקה ופלוגה בחטיבה. בהמשך שימש כמפקד פלחה"ן גבעתי וכמפקד סיירת גבעתי. בשנים 1999–2001 שימש כמפקד גדוד שקד ולקח חלק בפעילות המבצעית כנגד הטרור הפלסטיני ברצועת עזה ובלחימה בדרום לבנון. לאחר מכן שימש כמפקד בא"ח גבעתי וכסגן מפקד החטיבה. בשנים 2006–2009 שימש כמפקד מערך מגל. לאחר שחרורו פנה לעבוד כעורך דין. אמיר בוחבוט, הדיח קצינה מתפקידה בגלל תספורת טירון, באתר nrg‏, 2 ביולי 2008 אורי בלאו, "פוטו רצח", כל העיר, ‏ 05.10.2001, "בחטיבת גבעתי יודעים לספר על סגן-אלוף אלדד פלד, המפקד על בסיס הטירונים של החטיבה, שנוהג להראות לחייליו תמונות קשות של מחבלים מלבנון שהוא עצמו חיסל". סיכום אירוחו של אלדד פלד, סמח"ט גבעתי, באתר וואלה, 20 ביולי 2004. חנן גרינברג, בסיס הטירונים המבוצר בישראל: מבט מבפנים, באתר ynet, 26 באוקטובר 2007. נועם אמיר, ‏צו השעה: בעקבות פרשת בוכריס, איך מתמודד צה"ל עם הטרדות מיניות?, באתר מעריב אונליין, 6 במרץ 2016.
יחסי בוסניה והרצגובינה – ישראל

יחסי בוסניה והרצגובינה – ישראל הם היחסים הדיפלומטיים שבין מדינת ישראל לבין בוסניה והרצגובינה. בין שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-1997, כחמש שנים לאחר הקמת בוסניה והרצגובינה כמדינה עצמאית. שגרירות ישראל האמונה על הטיפול בענייני בוסניה והרצגובינה נמצאת בטירנה שבאלבניה ושגרירות בוסניה והרצגובינה בישראל שוכנת בתל אביב-יפו. ב-16 בדצמבר 2003 ביקר בישראל שר החוץ של בוסניה והרצגובינה מלאדן איבאניץ' ופגש בין היתר את שר החוץ וסגן ראש ממשלת ישראל סילבן שלום. ב-14 במרץ 2017 חזר איבאניץ' לישראל, הפעם כיושב ראש הנשיאות של בוסניה והרצגובינה. איבניץ' נועד במהלך הביקור עם נשיא המדינה ראובן ריבלין ועם ראש הממשלה בנימין נתניהו. היה זה ביקור ראשון של נשיא בוסניה והרצגובינה בישראל. היחסים של ישראל עם רפובליקה סרפסקה (ישות סרבית בתוך בוסניה והרצגובינה) הם יחסים מיוחדים והתבטאו בכך שגם בלחץ בוסני ופלסטיני, נציגי הישות הצביעו ופעלו בעד ישראל וגינו בתוקף החלטות נגדה. בשנת 1995, במהלך מלחמת בוסניה, נודע בעיתונות זרה שהסרבים משתמשים באקדחים, רובים ופגזים ישראלים. פעילים פרו-בוסניים גינו את ישראל והאשימו מדינות נוספות שכנראה עבדו כצד שלישי. משרד החוץ מצידו הכחיש את התופעה ואמר והדגיש כי ישראל לא רוצה לקחת חלק בסכסוך ומקיימת את אמברגו הנשק שהאו"ם הטיל במלחמה זו. בחודש נובמבר 2011, כאשר הרשות הפלסטינית ביקשה הכרה וחברות באו"ם דרך מועצת הביטחון הקול המכריע נשאר בידי בוסניה. החברים הקרואטים והמוסלמים מהפדרציה של בוסניה והרצגובינה תמכו בעמדה הפלסטינית. מאידך, הסרבים סירבו בכל תוקף לגבות את היוזמה הפלסטינית. בשל הנוהג הקיים בבוסניה והרצגובינה של ניהול מדיניות חוץ בקונצזוס, ובהיעדרו הנוהג הוא להימנע, שגריר בוסניה והרצגובינה באו"ם נאלץ לעכב תמיכת ארצו בבקשה הפלסטינית, אשר לא הצליחה לעבור כתוצאה מכך. יחסי החוץ של ישראל מדיה וקבצים בנושא יחסי בוסניה והרצגובינה – ישראל בוויקישיתוף ביקור שר החוץ של בוסניה והרצגובינה באתר משרד החוץ נשיא המדינה קיים פגישת עבודה מדינית עם נשיא בוסניה והרצגובינה, באתר בית הנשיא ראש הממשלה נתניהו נפגש עם נשיא בוסניה, באתר משרד ראש הממשלה, ‏15 במרץ 2017 How are Bosnia's Serbs getting Israeli arms? Fundamentally Freund: Israel’s best friend in Europe Bosnia Divided On Palestinian Request For Statehood Support