laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מגנזיום הידרוקסיד

מגנזיום הידרוקסיד (Magnesium hydroxide) הוא תרכובת שנוסחתו היא Mg (OH)2. בטבע הוא מופיע בצורתו המוצקת כמינרל הנקרא ברוסיט. בתמיסה מימית הוא נקרא לעיתים גם "חלב של מגנזיום" (באנגלית milk of magnesia) עקב דמיונו לחלב. מגנזיום הידרוקסיד מקובל בתרופות משלשלות ובתרופות נגד צרבת. ב-1817 יצר סר ג'יימס מארי את התמיסה שנקראה לימים milk of magnesia, כתרופה לבעיות מעיים. כיום מקובל לייצר מגנזיום הידרוקסיד לפי התגובה הבאה: Mg 2 + ( aq ) + 2 OH − ( aq ) ⟶ Mg ( OH ) 2 ( s ) {\displaystyle {\ce {Mg^2+(aq) + 2OH^- (aq) -> Mg(OH)2 (s)}}} מדיה וקבצים בנושא מגנזיום הידרוקסיד בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא כימיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סימפוזיון סנט-גאלן

סימפוזיון סנט-גאלן, אשר נודע בעבר כ"סימפוזיון בינלאומי לניהול" (International Management Symposium) או גם "סימפוזיון איי-אס-סי" (ISC-Symposium), הוא כנס שנתי המתקיים באוניברסיטת סנט גאלן, בעיר סנט גאלן, שווייץ, ששם לו למטרה קידום של דיאלוג רב-דורי ורב-תרבותי, לגישור בין מקבלי ההחלטות של היום לאלו בעתיד. תכלית הסימפוזיון מתבטאת בשאיפה להפיק תרומה לשימורה והמשך פיתוחה של מערכת כלכלית חברתית וליבראלית. סימפוזיון סנט-גאלן נוסד בתגובה למחאת הסטודנטים הבינלאומית של 1968, ומאורגן מאז על ידי "וועד הסטודנטים הבינלאומי" (International Students’ Committe, ISC), המייצג יוזמת סטודנטים (student initiative) באוניברסיטת סנט-גאלן. נכון להיום, למעלה מ-1000 משתתפים לוקחים חלק מדי שנה בבימה זו לדיאלוג ודיון, והוא בין האירועים הגדולים והאיכותיים ביותר, המנוהלים בכללותם בידי סטודנטים. אישים כמו יוזף אקרמן, מוחמד ח'אתמי, רוברט דאדלי, כריסטין לגארד, וראטאן טאטא היו בין המשתתפים בסימפוזיון בשנים האחרונות. מדיה וקבצים בנושא סימפוזיון סנט-גאלן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סימפוזיון סנט-גאלן
אין מיסוי ללא ייצוג

אין מיסוי ללא ייצוג (באנגלית: no taxation without representation) הוא סלוגן שנוצר באמצע המאה ה-18 במושבות האמריקניות וביטא את אחת התלונות המרכזיות של שלוש עשרה המושבות כנגד הכתר הבריטי. הביטוי המקורי, המיוחס לג'יימס אוטיס (אנ'), היה מיסוי ללא ייצוג הוא טיראניה (Taxation without representation is tyranny). טענה זו הייתה אחד הצידוקים האידאולוגיים המרכזיים למלחמת העצמאות האמריקנית. רבים ממתיישבי הקולוניות האמריקניות סברו כי העדר ייצוג ישיר של המושבות בפרלמנט הבריטי מהווה הפרה של זכויותיהם כנתינים בריטיים. הפרה זו הייתה הטעם לכך שבעיני המתיישבים האמריקאים חוקי המיסוי הבריטיים לא היו חוקתיים. מנגד, טענו הבריטים כי גם באנגליה עצמה, חלק גדול מאוד מהאוכלוסייה אינו מיוצג באופן ישיר בפרלמנט והפרלמנט מייצג באופן סמלי (Virtual representation) את כלל הנתינים הבריטיים ועל כן אין צורך בייצוג ישיר של כל חלק באוכלוסייה. כיום משמש הביטוי במחוז קולומביה, המחוז האמריקאי הפדרלי המשמש כבירת ארצות הברית ואשר תושביו אינם מיוצגים בקונגרס האמריקאי וחרף כך מחויבים בתשלום המיסים הפדרליים, כדי למחות נגד מצב זה. החל משנת 2000, מנפיקה מחלקת התחבורה של העיר לוחיות רישוי הנושאות את הסלוגן, בנוסח "מיסוי ללא ייצוג". הנשיאים ביל קלינטון וברק אובמה הורו להתקין לוחיות רישוי כאלה בלימוזינות הנשיאותיות שלהם. מרד מיסים תושבי המחוז אמנם בוחרים נציגים לקונגרס, אך נציגים אלה הם משקיפים חסרי זכות הצבעה.
פבלו קזאלס

פאו קזאלס אי דפיליו (קטלאנית: Pau Casals i Defilló; מוכר גם בשם הספרדי פבלו קזאלס; 29 בדצמבר 1876 – 22 באוקטובר 1973) היה צ'לן, מנצח ומלחין קטלאני. קזאלס נולד בעיירה ונדרל. הוא למד מוזיקה ונגינה בצ'לו בברצלונה ובמדריד, ועוד לפני שמלאו לו עשרים התמנה לפרופסור לצ'לו בקונסרבטוריון של ברצלונה, שם ניגן גם מוזיקה קאמרית וייסד רביעיית כלי קשת. בשנת 1895 הוזמן כצ'לן ראשון לאופרה של פריז. בשנת 1898 הופיע לראשונה כסולן בפריז ובלונדון, ובשנת 1901 הוא הופיע לראשונה בארצות הברית. בשנת 1905 הוא הרכיב, יחד עם הפסנתרן אלפרד קורטו והכנר ז'אק טיבו, את שלישיית קורטו שזכתה לשם עולמי. בשנת 1909 ביצע לראשונה בקונצרט פומבי סוויטה לצ'לו ללא ליווי מאת באך, ופתח בכך תקופה חדשה ברפרטואר הקונצרטי של הצ'לו, ובשנת 1919 ייסד תזמורת בברצלונה במטרה לקרב את שכבות הפועלים בקטלוניה אל המוזיקה. קזאלס היה תומך נלהב ברפובליקה הספרדית, ואחרי תבוסתה במלחמת האזרחים יצא לגלות מספרד, ולא חזר אליה עד יום מותו. הוא קבע את ביתו בעיירה פראד שבצד הצרפתי של הפירנאים, ופעל רבות על מנת לסייע לפליטים שנמלטו מספרד אחרי מלחמת האזרחים. הוא גם נשא בעולם את קולה של קטלוניה ותרבותה שדוכאו תחת שלטון פרנקו. ברבות מהופעותיו ניגן את שירת הציפורים - שיר עממי קטלאני שקזאלס פרסם בעולם בעיבוד לצ'לו, והפך לסמל לסבל העם הקטלאני. ב-1945, עם תום מלחמת העולם השנייה, הופיע בבריטניה ובצרפת, אולם החליט לפרוש מנגינה בשל אדישות העולם להמשך הדיקטטורה של פרנקו בספרד. הוא חזר מהפרישה רק ב-1950, כשידידים שכנעו אותו להופיע בפראד לרגל שנת ה-200 למותו של באך, וכך נוסד במקום פסטיבל מוזיקלי שנתי. קזאלס סירב להופיע בארצות שהכירו בשלטונו של פרנקו בספרד, בהן ארצות הברית. אולם ב-1961 לאחר התלבטויות, נעתר להזמנתו של הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי להופיע בבית הלבן. ב 1961 היה קזאלס האומן החשוב ביותר שהתארח בחנוכת התיאטרון הרומי בקיסריה לאחר שהוכשר המקום לאירוח מופעי מוזיקה. הקונצרט האחרון שלו התקיים בישראל, באוגוסט 1973, כחודשיים לפני מותו, והוא ניצח בו על תזמורת הנוער של פסטיבל ישראל. קזאלס מת בשנת 1973 בעיר סן חואן בפוארטו ריקו. ב-1979 אחרי החזרת הדמוקרטיה לספרד הוחזר ארונו לקטלוניה ונטמן בעיירת הולדתו. פבלו קזאלס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) פבלו קזאלס, באתר AllMovie (באנגלית) פבלו קזאלס, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) פבלו קזאלס, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) פבלו קזאלס, באתר ספוטיפיי פבלו קזאלס, באתר MusicBrainz (באנגלית) פבלו קזאלס, באתר Discogs (באנגלית) אבי דר, הזקן והצ'לו, דבר, 25 ביולי 1969; המשך רפאל בשן, ראיון השבוע עם פאבלו קאזאלס: אני מרגיש כל יום, כאילו נולדתי מחדש, מעריב, 29 באוגוסט 1969 פבלו קזאלס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) פבלו קזאלס, באתר "Find a Grave" (באנגלית) פבלו קזלס (1876-1973), דף שער בספרייה הלאומית At Kennedy Center, An Arts Legacy Alive At 50, באתר NPR, ‏ 21 בינואר 2011 השבוע בפסטיבל הישראלי, מודעה, דבר, 17 באוגוסט 1973 חנוך רון, קאזאלס, דבר, 31 באוגוסט 1973 ערך זה הוא קצרמר בנושא קטלאנים ובנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בן ציון ענבר

בן ציון ("בנץ") ענבר (ברנשטיין) (ז' באדר תרע"ד, 5 ביוני 1914 – כ' בשבט תשס"ו, 18 בפברואר 2006) היה סגן-אלוף בצה"ל, מפקד הכוחות שהשתלטו על חיפה במלחמת העצמאות ובעל תפקיד בכיר בסולל בונה. בנץ נולד בשנת 1914 בתל אביב לנחמה בת צבי גינזבורג ואריה ליב (לייבל) ברנשטיין. הוא למד בבית הספר "ספרא" בתל אביב. היה פעיל בצופי-ים ובאגודת הפועל בסקציה הימית. בשנת 1942 נשא לאישה את יונתה בת אלימלך פומרנץ. בשנים 1940 עד 1948 היה מדריך ומפקד במנגנון "ההגנה", שם גם זכה לכינוי "בנץ". הוא היה מפקד החי"ש בתל אביב וסייע בארגון חטיבת גבעתי. במלחמת העצמאות היה ענבר מפקד החי"ש בחיפה ותחת פיקודו היו גם מפקדת העיר ו"ועדת המצב" המקומית. באפריל 1948 החליף את מרדכי מקלף בתפקידו כמפקד גדוד 22 של חטיבת כרמלי. לאחר שהתפנה הצבא הבריטי מחיפה, ללא הודעה מוקדמת, ניהל ענבר את הקרב על חיפה שהסתיים בהשתלטות היהודית על העיר. בסיום מלחמת העצמאות המשיך בשירות קבע עד שהשתחרר מצה"ל ביולי 1950, בדרגת סגן-אלוף. לאחר שחרורו עבד ענבר בסולל בונה, ושם היה ממונה על כוח האדם. בנוסף לפעילותו האזרחית, הוא תרם מניסיונו הצבאי במסגרת התנדבותית, כשעמד בראש "משמר מתנדבים" עירוני שפעל בחיפה ב-1969, לאחר גל של פיצוצי בתים. עם הקמת אגודת הספורט "הפועל חיפה" בשנת 1968 החל לכהן כגזבר האגודה. היה אב לרן ואהוד. דוד תדהר (עורך), "בן-ציון ענבר (ברנשטיין)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יא (1961), עמ' 3740 צדוק אשל, ההגנה על חיפה, מן הארכיון הפרטי של בן ציון ענבר, מעריב, 29 באוקטובר 1969 מאות אנשי הג"א ומתנדבים יסייעו למשטרה בחיפה בפעולות השמירה, מעריב, 24 באוקטובר 1969. מודעה מטעם ד"ר נפתלי אילתי, הממונה על מחוז חיפה במשרד הפנים, דבר, 30 בספטמבר 1968. 12 המשואות: "למרות הכל – זה היה כדאי", מעריב, 22 באפריל 1966.
שיער (פירושונים)

האם התכוונתם ל... שיער – סיב עשוי חלבון המצוי בבעלי חיים ממחלקת היונקים שיער (מחזמר) – מחזמר אמריקאי משנת 1967 מאת ג'יימס רדו וג'רום ראגני שיער (סרט) – עיבוד קולנועי למחזמר. יצא בשנת 1979 בבימויו של מילוש פורמן מבצע שיער 265 – מבצע של חיל האוויר הישראלי להפצצה של מערך טק"א במלחמת ההתשה שערה (בוטניקה) (טריכומה) – כל אחד מן הסיבים הדקים הגדלים מהאפידרמיס של איברי הצמח Hair
עירית פרנק

עירית פרנק (נולדה ב-16 בפברואר 1959) היא שחקנית ובמאית ישראלית. מנכ"לית תיאטרון הסמטה. ילידת חולון, פרנק היא בוגרת מגמת התיאטרון בתיכון תלמה ילין. בהמשך למדה משחק בבית צבי וסיימה את לימודיה בשנת 1982. כבר באותה שנה השתתפה בסרטו של ג'אד נאמן "מגש הכסף" ובדרמת הטלוויזיה האמריקאית, "זיכרון אהבה", של NBC, בכיכובו של קירק דגלאס, תפקיד שעליו הייתה מועמדת לפרס אמי האמריקאי. בשנת 1983 לוהקה לתפקיד הראשי בסרט "בחינת בגרות", שם גילמה את אורנה, תלמידת תיכון המנהלת רומן עם בן שכבתה (דן תורן) ונכנסת להיריון. בשנת 1984 שיחקה בסרט "עדות מאונס" לצד מוסקו אלקלעי, ענת עצמון, נתן דטנר, אורי גבריאל, אושיק לוי ודליק ווליניץ ובאותה שנה השתתפה בסרט הקצר "קירות עץ דקים" לצד אבי קושניר. בשנת 1985 השתתפה בסרטו של נדב לויתן "בנות" לצד חנה אזולאי הספרי, ענת טופול, חלי גולדנברג, קרוליין לנגפורד ואחרים. באותה שנה השתתפה גם בדרמה האמריקאית "עדיין לא גן עדן" לצד קווין מק'ינלי ואחרים. בתחילת שנות השמונים עסקה פרנק גם בהוראת משחק בעיר לוד ובכלא הנשים נווה תרצה, הקימה את אחד הבוטיקים הראשונים ברחוב שינקין בתל אביב ועסקה בפעילות ציבורית. לאחר שנישאה וילדה את בתה ובנה עסקה בהפקה ושיווק הצגות, ערכה וביימה הצגות ילדים ("עלילות מיקי מהו", "פיט-פט-טו") ושימשה כעוזרת הפקה. בשנת 1993 גילמה את ליאורה בסרטו עטור הפרסים של אסי דיין "החיים על פי אגפא". בהמשך השתתפה בסרט הווידאו "המהפכה" (1995), בסרט הקצר "זכרונות מאפריקה" ובמספר סדרות טלוויזיה, בהן "החבר'ה הטובים", "טיפול נמרץ" ו"סיטי טאוור". משנת 1998 ועד שנת 2008 שימשה פרנק כמנכ"לית וכמנהלת אמנותית של תיאטרון הסמטה. ב-2000 השתתפה בסרט "אודות המוניטין. בשנת 2007 מונתה לתפקיד מנכ"לית האוניברסיטה העממית בתל אביב, ממנו פרשה כעבור שלוש שנים ושבה אל ניהול תיאטרון הסמטה. מכהנת בנוסף כחברת הנהלת אמ"י וכחברה בפורומים שונים המייצגים את מוסדות התרבות בישראל. עירית פרנק, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית עירית פרנק, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) עירית פרנק, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי עירית פרנק, באתר ספר הקולנוע הישראלי עירית פרנק, בתוך: שמעון לב-ארי, "מדריך 100 שנה לתיאטרון העברי", באתר החוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב עירית פרנק, באתר "הבמה" עירית פרנק, בתוך: שמעון לב-ארי, "מדריך 100 שנה לתיאטרון העברי", באתר החוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב רוני אפרת‏, עירית פרנק, מנהלת תיאטרון הסמטה: "נתתי צ'אנס לכפויי טובה רבים", באתר וואלה, 29 בפברואר 2012 ליאת רון, ‏עירית פרנק: "לא הגיוני שאמני פרינג' לא יקבלו כסף", באתר גלובס, 20 באוגוסט 2012 יאיר אשכנזי, עירית פרנק, 20 שנה מנהלת תיאטרון הסמטה, לא רוצה לזוז מהכיסא, באתר הארץ, 28 בפברואר 2019 יעקב בר-און, ‏עירית פרנק: "התיאטראות הפכו לשוק של אולמות, אין שום ייחודיות", באתר מעריב אונליין, 19 במרץ 2019 http://www.hasimta.com/contact.html יעקב בר-און, "פתאום אין לי מפלט מפני עצמי", דבר, 15 ביוני 1983 עירית פרנק מועמדת לפרס א.מ.י. - הוליווד, דבר, 29 במאי 1983 מרב יודילוביץ', עירית פרנק נאלצה לפרוש מניהול תיאטרון "הסימטה", באתר ynet, 29 באפריל 2008 מרב יודילוביץ', בצל המחאה: פרנק חזרה לנהל את "הסימטה", באתר ynet, 2 בנובמבר 2010
ישראל זמיר

ישראל זָמיר (15 ביוני 1929 – 22 בנובמבר 2014) היה סופר, עיתונאי ומתרגם ישראלי, איש קיבוץ בית אלפא, בנו היחיד של הסופר היידי יצחק בשביס-זינגר. זמיר נולד בוורשה בירת פולין להוריו רחל (רוניה) שפירא ויצחק, שניהם היו ילדי רבנים. הוריו, שמעולם לא נישאו, נפרדו כשהיה בן חמש. לאחר הפרדה היגר אביו לארצות הברית. הוא נשאר עם אמו, שהאמינה באידאולוגיה הקומוניסטית, ועבר איתה למוסקבה, ומשם עלו לארץ ישראל בשנת 1938. במהלך מלחמת העצמאות שירת זמיר בגדוד 13 של חטיבת גולני כלוחם בפלוגה המסייעת. בספרו "לכבות את השמש", הוא מתאר את הלילה בו נערך הקרב על מוצב 86 המצרי ליד ח'אן יונס במסגרת מבצע חורב. בישראל הצטרף לקיבוץ בית אלפא ומשנת 1972 ערך את המוסף השבועי "חותם" בעיתון "על המשמר". בין היתר הקים את המוספים "הדף הירוק" ו"קו למושב", שעברו מאוחר יותר לעיתון "מעריב". עד לסגירתו של העיתון שימש בו ככתב ועורך משנה. זמיר לימד עיתונאות באוניברסיטת תל אביב ועסק בכתיבה ותרגום לעברית של יצירותיו של אביו יצחק בשביס-זינגר, חתן פרס נובל לספרות לשנת 1978. בתום מאבק רב שנים שניהל זמיר במטרה להנצחת שם אביו בישראל, בינואר 2008, נחנך רחוב על שם זינגר בתל אביב. זמיר נישא לאביבה, ולזוג בת ושלושה בנים. הוא נפטר ב-22 בנובמבר 2014, בגיל 85. ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית. סנדל של סוס: סיפורים (תל אביב: ספרית פועלים, תש"ם, 1980) אבי, יצחק בשביס זינגר (תל אביב: ספרית פועלים: ידיעות אחרונות: ספרי חמד, 1994); תורגם לאנגלית, פולנית, הולנדית, צרפתית ויפנית עגיל באוזן: סיפורים (תל אביב: ספרית פועלים, תשנ"ח 1998) שוקת סדוקה (הוד השרון: אסטרולוג, 2001) הנאהבים והנעימים: מחזה על פי סיפור מאת י. בשביס-זינגר (תל אביב: הבימה, 2004) לכבות את השמש: רומאן (הוד השרון: אסטרולוג, 2004) ערבה בוכייה: סיפורים (תל אביב: הוצאת ידיעות אחרונות: ספרי חמד; הוד השרון: אסטרולוג, 2009) בעריכתו של אהוד בן עזר טנקים באבן גבירול: סיפור אהבות (תל אביב: גוונים, תשע"א 2011) דייג ברשת (ספרי מקור, 2014) שיחות עם יצחק בשביס-זינגר / ריצ'רד בורגין (תל אביב: ספרית פועלים, תש"ן 1990) המפתח: סיפורים / יצחק בשביס-זינגר (תל אביב: ספרית פועלים, תשל"ח 1978) שונאים: סיפור אהבה / יצחק בשביס-זינגר (תל אביב: ספרית פועלים, תשל"ט 1979) שלוש משאלות / יצחק בשביס-זינגר (תל אביב: ספרית פועלים, תשמ"א 1981) תרגום בשיתוף עם אוריאל אופק; איורים, רות צרפתי החוזר בתשובה / יצחק בשביס-זינגר (תל אביב: ספרית פועלים, תשמ"ו 1986) מדיה וקבצים בנושא ישראל זמיר בוויקישיתוף ישראל זמיר, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" רשימת הפרסומים של ישראל זמיר, בקטלוג הספרייה הלאומית הספרים של ישראל זמיר, באתר "סימניה" סמדר שיר, "מעולם לא קראתי לו אבא", באתר ynet, 8 בפברואר 2004 ישראל זמיר, פרק מספר: "ערבה בוכייה" של ישראל זמיר, באתר nrg‏, 22 ביולי 2009 סיפור ה"פרימוס", באתר סיפורי קיבוצים ירון אביטוב, "דייג ברשת": רומן שהולך לאיבוד בים של סיפורי משנה, באתר הארץ, 28 באוקטובר 2014 מיה סלע, מת העיתונאי והסופר ישראל זמיר, בנו היחיד של יצחק בשביס זינגר, באתר הארץ, 22 בנובמבר 2014 אלי אלון, סיפור חייו המרתק של העיתונאי ישראל זמיר, באתר News1 מחלקה ראשונה, 25 בנובמבר 2014 ישראל זמיר, דף שער בספרייה הלאומית ישראל זמיר, בלקסיקון הספרות העברית החדשה ישראל זמיר, בארכיון הבימה ארכיון ישראל זמיר, בספרייה הלאומית
דוד בהר"ן

הרב דוד בהר"ן (בהר"ן ראשי תיבות של בן הרב נחום) (ב' או ג' באלול תרכ"ה, 1865 - כ"ז באב תש"ו, 24 אוגוסט 1946) היה יהודי ירושלמי, שהתפרסם כצדיק ולמדן. נולד לרב נחום לוי משאדק מנישואיו השניים למרת מינה-לאה, בת הרב משה ריבלין שהיה מנהיג האשכנזים בירושלים. אביו נפטר כשהיה בן חודשיים וחצי. גדל וחונך אצל אחיו למחצה, הרב שלמה זלמן בהר"ן לעווי, שהיה בנו הגדול של הרב נחום מנישואיו הראשונים, ולבקשת אביו גם אצל הרב מאיר אוירבך (ה"אמרי בינה"), ראב"ד האשכנזים בירושלים. למד בישיבת עץ חיים. בר"ח אלול בשנת תרמ"א נשא לאישה את שרה, בת הרב עקיבה יוסף שלזינגר. לאחר נישואיו למד בישיבת "עץ חיים". למד מפי הרב משה יהושע יהודה לייב דיסקין ולאחר פטירתו למד מבנו הרב יצחק ירוחם דיסקין. היה ממייסדי ישיבת "אהל משה" ובה למד עד פטירתו. נהג ללמוד מחצות הלילה עד תפילת ערבית למחרת. בין הרבנים שלמד עימם בחברותא: הרב שלמה אלישיב, הרב אליהו דוד סלוטקי (מחבר "יד אליהו", מפתח אנציקלופדי לקבלת האר"י, אנציקלופדיה הלכתית חסדי דוד ועוד) והרב מרדכי דוד לוין. נפטר בבית החולים ביקור חולים ביום שבת, כ"ז באב ה'תש"ו. נקבר בחלקת הנביאים בהר הזיתים. מתלמידיו: הרב אברהם חיים נאה, הרב שלמה זלמן אויערבאך, הרב שריה דבליצקי, הרב שמואל אויערבאך, ונכדו הרב שלמה יחיאל פרידמן אחד מבניו, שנפטר בחייו, היה שלמה זלמן וייספיש, אביו של לייב וייספיש. בן אחר היה נחום וייספיש, חקלאי ואחראי על קיום המצוות התלויות בארץ בשפיה ונרצח במרד הערבי הגדול. אחד מחתניו הוא הרב משה פרידמן, רב קהילת הפרושים בירושלים. ישראל גולדברג ונחום סילמן (מלקטים ועורכים), אֹרח דוד: אסופת הלכות והליכות, חידושים ומכתבים, אורחות ותולדות של גאון ההוראה ועמוד היראה רבי דוד בהר"ן זלה"ה אביו הקדוש הגר"נ משאדיק זצ"ל אחיו הקדוש הגר"ז בהר"ן זצ"ל ומשפחת בית אבותיו, ירושלים תשע"א, מהדורה מחודשת תשפ"ד. נחום סילמן (מלקט ועורך), הדרת קודש: הליכות... עובדות, הנהגות, הוראות, תשובות... פסקים וחידושים מתורתו של... רבי דוד בהר"ן, רחובות תשס"ט (כולל גם דברים לזכרו וכן חידושי תורה מבני משפחתו). הגאון ר' דוד בהר"ן, אשכול עליו בפורום אוצר החכמה "ן כרטיס הקבר של דוד בהר"ן, באתר הר הזיתים דוד בהר"ן (1866-1946), דף שער בספרייה הלאומית ארח דוד - ר' דוד בהר"ן הרה"ג דוד בהרן זצ"ל, הבוקר, 28 באוגוסט 1946, עמ' 4 ראו פרטים עליו כאן. הלוית ר' נחום ווייספיש, הבוקר, 4 ביולי 1938, עמ' 1
יאן מנפומוק

יאן מנפומוק (בצ'כית: Jan Nepomucký‏; 1345-1393) הוא קדוש קתולי צ'כי. הוא נולד בעיר נפומוק שבבוהמיה. יאן היה מנאמניו של הארכיהגמון של פראג, שהמלך ואצלב הרביעי היה בריב ממושך עמו. על פי צו המלך נתפס יאן והושלך מגשר שעל נהר ולטווה לתוך הנהר, וטבע. מידע על פעילותו רוכז על ידי בוהוסלב בלבין בשנת 1670 בספרו Vita b. Joannis Nepomuceni martyris. בשנת 1729 הכריזה עליו הכנסייה כקדוש, והשתדלה לנצל את פולחנו כמשקל נגד לרגשות האנטי-כנסייתיים שרווחו בעם הצ'כי מתוך זיכרון תקופת ההוסיטים ומותו של יאן הוס. הוא נולד בשנות ה-40 של המאה ה-14. אביו היה פלין פלין (וולפלין, וולפלין), ואמו אינה ידועה. יאן למד תחילה באוניברסיטת קארל בפראג, ולאחר מכן המשיך את לימודיו במשפט קאנוני באוניברסיטת פדובה מ-1383 עד 1387. בשנת 1393 מונה לכהן הכללי של קתדרלת סנט ג'יל על ידי יאן מג'נששטיין שהיה הארכיבישוף של פראג. כדי לפאר את צדיקותו וחסידותו של יאן מנפומוק וכדי להצדיק את מעמדו כקדוש, נוצר הסיפור שיאן מסר את נפשו על קדושת סוד הוידוי: הוא נהרג משום שסירב למסור למלך את הסודות שמסרה לו המלכה בשעת הווידוי. לאחרונה הודו ברומא שהסיפור הוא בעצם אגדה. פסלו של יאן מקשט גשרים רבים בבוהמיה. קברו המפואר נמצא בכנסייה המרכזית בפראג. פסלו המפורסם ביותר נמצא על גשר קארל, וניתן לראות שתחתית הפסל מבריקה. הסיבה לברק זה נעוצה באמונה הרווחת שמי שיגע בתחתית הפסל משאלותיו יתגשמו. הוא מת בטביעה בשנת 1393 בפראג. כנסיית יאן מנפומוק - נכלל באתרי מורשת עולמית אבן יוחנן - על האי במאה ה-18 הוקם מקדש לזכרו של הקדוש. מדיה וקבצים בנושא יאן מנפומוק בוויקישיתוף יאן מנפומוק, באתר "Find a Grave" (באנגלית) יאן מנפומוק, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא קדושים נוצרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ישנוני

ישנוני (באנגלית: Sleeper) הוא קומדיית מדע-בדיוני אמריקאית משנת 1973 בבימויו של וודי אלן, אשר מככב בסרט לצד דיאן קיטון. את התסריט כתבו אלן ביחד עם מרשל בריקמן. העלילה מתארת את הרפתקאותיו של מיילס מונרו (וודי אלן), בעל חנות למזון בריאות, בגריניץ' וילג', ניו יורק, אשר עבר הקפאה קריוגנית בשנת 1973 והופשר מאתיים שנה מאוחר יותר, במדינה בעלת משטר טוטליטרי כושל, על ידי אנשי מחתרת שמעוניינים להביא לנפילתו של המנהיג. הסרט מלא בהומור סלפסטיק. הסרט קיבל ביקורות חיוביות מאוד ולציון 100% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 28 ביקורות. "ישנוני", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "ישנוני", באתר AllMovie (באנגלית) "ישנוני", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "ישנוני", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "ישנוני", באתר Metacritic (באנגלית) "ישנוני", באתר אידיבי "ישנוני", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ישנוני, קדימון הסרט באתר יוטיוב "Sleeper‎", באתר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes (באנגלית)
הוס

האם התכוונתם ל... בועז הוס – פרופסור ישראלי למחשבת ישראל יאן הוס – תאולוג ומתקן דתי צ'כי נינה הוס – שחקנית גרמנייה הס
אורכסטרה

המונח "אורקסטרה" מפנה לכאן. לערך העוסק בהרכב מוזיקלי גדול, ראו תזמורת. אורכסטרה (ביוונית: ορχήστρα) או "המקום לריקודים" היא האלמנט העתיק ביותר של התיאטרון היווני. האורכסטרה היא אחת משלושת המבנים של התיאטרון (השניים האחרים הם סקני ופרוסקניון). לפני שנוצרה צורת הטרגדיה בתיאטרון, הופיעו המקהלות היווניות הקדומות בשירה ובריקודים על מגרש חלק או מרוצף, שבמרכזו עמד מזבח לאל דיוניסוס (שהיה בעצם האורכסטרה). במרוצת הזמן, כאשר הוטל על המקהלה להציג עלילה, היו נאלצים לוותר על האורכסטרה בצורת עיגול, ולעצבה בצורת חצי גורן עגולה כדי לאפשר לכל הצופים לראותה. כשהחלו להרחיב את העלילה בדרמות העתיקות והוסיפו למקהלה שחקנים, היו השחקנים מופיעים על האורכסטרה יחד עם המקהלה. האורכסטרה נמצאה, בדרך כלל, לרגלי גבעה, שהצופים היו יושבים על שיפועה, בתחילה על הרצפה, אך במרוצת הזמן על ספסלים המוצבים אלה מעל אלה. לאולם הצופים היה צורת מגזר של עיגול, שהיה גדול מחצי גורן עגולה. באורכסטרות שבאתונה ההצגות היו נערכות על השטח שבתחום הקודש של דיוניסוס לרגלי הסלע הדרומי של האקרופוליס. ספסלי עץ, שהיו שם בתחילה, הוחלפו במרוצת הזמן בספסלי אבן. בניית תיאטרון האבן האתונאי של דיוניסוס החלה בשנת 425 לפנה"ס והסתיימה בין השנים 338 לפנה"ס-326 לפנה"ס. בתיאטרון הזה באתונה, תפס אולם הצופים יותר ממחצית האורכסטרה, ורוחבו עלה על קוטרה של האורכסטרה (24 מטרים).
מרכז ג'ו אלון

מרכז ג'ו אלון הוא מרכז חינוכי ותיירותי לידיעת הארץ ולהכרת הנגב, השוכן בפאתי יער להב שבנגב הצפוני, סמוך ממערב לקיבוץ להב. עיקר פרסומו של המרכז במוזיאון לתרבות הבדואים השוכן בו. המרכז קרוי על-שם הטייס ג'ו אלון. תחילתו של אוסף המוזיאון לתרבות הבדואים במוצגים שנאספו בידי הארכאולוגים אבנר ואורנה גורן, בעת שהתגוררו ליד הר סיני. לאחר נסיגת צה"ל מסיני, בסיוע המועצה האזורית בני שמעון, הקרן הקיימת לישראל והאגודה להנצחת זכרו של ג'ו אלון, שוכן האוסף במבנה המרכז שתוכנן בידי האדריכל צבי לישר, ונחנך בשנת 1985‏. לתצוגה נוספו פריטים שנאספו בקיבוץ להב ופריטים שנתרמו על ידי בדואים החיים ברחבי האזור. עוזי חלמיש, ראש המועצה האזורית בני שמעון בין השנים 1966–1970, שימש כמנהלו הכללי של המוזיאון, ואורנה גורן שמשה כאוצרת הראשונה שלו. המוזיאון לתרבות הבדואים נוסד במטרה להנציח את אורח החיים המסורתי של הבדואים, מתוך הבנה כי החברה הבדואית נמצאת בתהליך מואץ של מעבר מחיי נוודות מסורתיים להתיישבות ביישובי קבע. התצוגה משתרעת על-פני שתי קומות, ובה פריטים היסטוריים ועכשוויים המתארים את חיי הבדואים בנגב ובחצי-האי סיני החל בראשית המאה ה-20 צילומים רבים המוצגים במוזיאון נתרמו וצולמו על ידי גואל דרורי מבאר שבע שעשה תיעוד מסיבי של חיי הבדואים בשנות השישים והשבעים. בקיץ 2005 הוקם בחצר המרכז אוהל בדואי ענק באורך של 257 מטרים אשר נרכש בסוריה. האוהל מחולק כמקובל לשני אגפים: חדר אירוח ("דיוואן" או "שיג") ואגף המשפחה ("מחרם"), והוא מכוסה במחצלות ובמזרנים. בדיוואן היכול להכיל עד 150 איש הוקמה כירה להכנת קפה ותה, ובמחרם כירה לאפיית פיתות. המוזיאון הוא הגדול מסוגו בארץ. בקומה התחתונה מצויה דיורמה גדולה הממחישה את המעבר שעוברת החברה הבדווית מ"בית השיער לבית האבן". במוזיאון מספר תצוגות נוספות: תצוגה אודות מרד בר כוכבא - התצוגה מציגה את סיפורו של המרד בתוך חלל המעוצב כמערה, אשר נועד לדמות מערת מסתור מתקופת המרד. חמש מערות מגורים, מסתור וקבורה, המדמות תקופות שונות בתולדות חבל דרומא, החל בתקופה הכלקוליתית ועד התקופה הביזנטית. פינה המוקדשת לפעילות הקרן הקיימת לישראל, החל בהקמת שלושת המצפים ו-11 הנקודות בשנות ה-40 של המאה ה-20 ועד להווה. מצפור - על גג מבנה המנהלה של המרכז הוקם מצפור לזכרו של יצחק ורדימון, וממנו נשקף נופם של הרי יהודה והנגב הצפוני. פינת הנצחה לטייס חיל האוויר ג'ו אלון, שעל שמו קרוי המרכז. מדיה וקבצים בנושא מרכז ג'ו אלון בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מרכז ג'ו אלון האתר הרשמי הקודם מדוע מוזיאון לתרבות הבדואים?
ליבר פונטיפיקליס

ליבר פונטיפיקליס (בלטינית: liber pontificalis) או ספר האפיפיורים הוא שמו של מקור חשוב להיסטוריה של ראשית ימי הביניים, שהדעות ביחס לאמינותו חלוקות. הספר כולל סדרה של תיאורים ביוגרפיים קצרים של האפיפיורים עד למאה התשיעית, מסודרים כרונולוגית עם ציון מספר שנות הכהונה של כל אפיפיור, מקום לידתו, הוריו והקיסרים שבמקביל למלכותם כיהן, מפעלי בנייה (במיוחד כנסיות ברומא), הכרזות חשובות, הסמכות לכהונה, מקום קבורתו והזמן שחלף עד למשיחת אפיפיור חדש. בגלל כתיבתו של הספר על ידי פקידים זוטרים בחצר האפיפיורית, יש בכתוב בספר סימנים להטיה, צנזור וזיוף, כולם בכמות מרובה, לצד עובדות היסטוריות נכונות. רישומי האפיפיורים בשלוש מאות השנים הראשונות לספירה מעידים ככל הנראה בעיקר על מה שהיה ידוע לכותבים במאה החמישית על התרחשויות בתקופה זו. החל מהמאה הרביעית התיאורים אמינים ומבוססים יותר, אך עדיין יש בהם פערים ושגיאות. בחינה של הטקסטים מרמזת לקיום שתי גרסאות מוקדמות שנוצרו לפני המצור על רומא בשנת 546, שאחריו הספר לא שונה. מתחילת המאה השביעית, בערך מתקופת כהונת האפיפיור הונוריוס הראשון ועד כהונת האפיפיור אדריאנוס השני, הרישומים בוצעו על–ידי בני התקופה ונכתבו זמן קצר אחרי מותו של כל אפיפיור ואף על פי שהם משקפים את הטייתם של הכותבים, דיוקם סביר. בימי הביניים נעשו ניסיונות באיכות ובאמינות משתנה להמשיך את הספר והם נוגעים בערך בשנים 1100 עד 1450. מספר כותבים וחוקרים ניסו להפיק מספר האפיפיורים מהדורות סכולסטיות טובות. הבולטים בהם הם לואי דושן ותאודור מומזן. תרגומים ומהדורות מוערות לספר הופיעו גם במאה העשרים.