laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
קורט פון טיפלסקירך

גנרל קורט פון טיפלסקירך (בגרמנית: Kurt von Tippelskirch;‏ 9 באוקטובר 1891 – 9 במאי 1957) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה. פון טיפלסקירך נולד ב-9 באוקטובר 1891 בברלין, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית, למשפחת אצולה פרוסית. בשנת 1910 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הגרנדירים של המשמר ה-3 (המלכה אליזבת). במלחמת העולם הראשונה לחם בחזית המערבית, ובספטמבר נפל בשבי הצרפתי. לאחר שחרורו מהשבי בסיום המלחמה, הועלה פון טיפלסקירך ב-3 בספטמבר 1919 לדרגת האופטמן. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918. לאחר המלחמה הצטרף פון טיפלסקירך לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. באביב 1920 מונה פון טיפלסקירך למפקד פלוגה 4 ברגימנט הרגלים ה-9 (הפרוסי), וב-1 באפריל 1924 מונה לקצין מטה במשרד המלחמה. ב-1 באוקטובר 1926 הועבר לרגימנט הפרשים ה-14, וב-1 באפריל 1927 מונה לקצין מטה בדיוויזיה ה-3 של הרייכסווהר. ב-1 בפברואר 1930 הועלה לדרגת מיור, ומונה שוב לקצין מטה במשרד המלחמה. ב-1 בפברואר 1933 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 באוקטובר 1933 מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט ה-5 (הפרוסי). ב-1 במרץ 1935 הועלה לדרגת אוברסט, וב-15 באוקטובר 1935 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-27. ב-6 באוקטובר 1936 מונה פון טיפלסקירך לראש המחלקה במשרד המלחמה, ובשנת 1938 מונה לראש המחלקה בOKH. ב-1 באפריל 1938 הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-10 בנובמבר 1938 מונה לקצין האפסנאות הראשי בOKH. עם פרוץ המלחמה היה פון טיפלסקירך קצין האפסנאות הראשי ב-OKH, וב-1 ביוני 1940 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. ב-1 בינואר 1941 מונה למפקד הדיוויזיה ה-30, ופיקד עליה במהלך מבצע ברברוסה כחלק מהקורפוס ה-10 במסגרת הארמייה ה-16, וב-22 בנובמבר 1941 קיבל על פעולותיו את צלב האבירים של צלב הברזל. ב-27 באוגוסט 1942 הועלה פון טיפלסקירך לדרגת גנרל חיל הרגלים, ומונה לקצין קישור בארמייה האיטלקית השמינית. ב-18 בפברואר 1943 מונה פון טיפלסקירך למפקד הקורפוס ה-12 שהיה חלק מהארמייה הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, וב-5 במאי 1944 מונה בנוסף כמפקד זמני של הקורפוס ה-2, שהיה חלק מהארמייה ה-16 במסגרת קבוצת ארמיות צפון. ב-5 ביוני 1944 מונה למפקד הארמייה הרביעית שהייתה חלק מקבוצת ארמיות מרכז. ב-22 ביוני 1944 פתחו הרוסים במבצע בגרטיון על כוחות קבוצת ארמיות מרכז הגרמנית, ועל הארמייה הרביעית בראשות פון טיפלסקירך הוטל להגן על אזור מוגילב. עקב התפוררות הארמייה ביקש פון טיפלסקירך אישור נסיגה, אך האישור ניתן מאוחר מידי, ורוב כוחות הארמייה נלכדו באזור מינסק, ונלקחו בשבי הרוסי. ב-18 ביולי 1944 נפצע פון טיפלסקירך בהתרסקות מטוס, ופרש מתפקידו. לאחר החלמתו ב-31 באוקטובר 1944 מונה למפקד הארמייה הראשונה בחזית המערבית, וב-12 בדצמבר מונה למפקד הארמייה ה-14 בחזית האיטלקית. ב-27 באפריל 1945 מונה פון טיפלסקירך למפקד הארמייה ה-21 שלחמה בברנדנבורג ובמקלנבורג, וב-29 באפריל מונה למפקד קבוצת ארמיות ויסלה. פון טיפלסקירך לקח את התפקיד בחוסר רצון, והחל במשא ומתן עם כוחות בעלות הברית, וב-2 במאי 1945 נכנע בראש חייליו לכוחות האמריקניים. פון טיפלסקירך שוחרר מהשבי בינואר 1948. לאחר שחרורו כתב כמה ספרים על מלחמת העולם השנייה, וב-9 במאי 1957 מת בלינבורג באופן פתאומי, והוא בן 65 שנים. מדיה וקבצים בנושא קורט פון טיפלסקירך בוויקישיתוף קורט פון טיפלסקירך באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית) קורט פון טיפלסקירך, באתר "Find a Grave" (באנגלית) פון טיפלסקירך הצליח להימלט, ועל הארמייה פיקד בפועל גנרל וינצנץ מילר מפקד הקורפוס ה-12.
השרפה בבסיס מבוא שילה

השרפה בבסיס מבוא שילה פרצה ב-9 בדצמבר 1985 (אור לכ"ו בכסלו, תשמ"ו, נר שני של חנוכה) בבסיס הצבאי מבוא שילה, השוכן סמוך לכביש אלון, במזרח השומרון. מבנה מגורים בבסיס עלה באש עקב רשלנות ונשרף כליל תוך דקות מעטות. באסון נספו שמונה חיילי צה"ל. שבעה חיילים נוספים נפצעו. השרפה פרצה בשעה 1:00 בלילה לערך במבנה מגורים ובו 16 חדרים, שבו ישנו 84 חיילים. האש התפשטה במהירות ואחזה במבנה כולו בתוך פחות משלוש דקות. שמונה מהחיילים שישנו בחדרי המבנה לא הצליחו להיחלץ ממנו ונספו. חלקם נחנקו למוות משאיפת עשן וגזים רעילים, שהשתחררו מקירות המבנה בגלל האש. הערכת החוקרים הייתה, שהאש פרצה עקב כירת גז או נר חנוכה, שנשארו דולקים ואכן, בסופו של דבר, נמצא החייל שהשאיר שם נר דולק. טמפרטורת האש, שהגיעה ל-1,000 מעלות צלזיוס, סיכלה את ניסיונות חיילי הבסיס לחלץ את חבריהם מהמבנה. כבאית הוזעקה מהישוב הסמוך, מעלה אפרים, אך גם צוותה לא הצליח להציל את הלכודים במבנה. הנזק שגרמה האש לגופות ההרוגים הקשה על זיהוין. החיילים שנפגעו השתייכו למפקדת עוצבת עמוד האש של חיל התותחנים, ששכנה בבסיס. המבנה שנשרף היה אחד מתוך כמה מבנים יבילים שהוצבו בסוף שנות השבעים, כדי שישמשו את הקבלנים האמריקאים שבנו בנגב את הבסיסים רמון ועובדה. התברר כי קירותיהם נבנו מחומר פלסטי דליק ביותר. אף ששני ארגוני מחבלים הוציאו הודעות כוזבות של נטילת אחריות לשרפה, החקירה לאחר השרפה שללה אפשרות של פיגוע חבלני. החקירה העלתה כי השרפה פרצה עקב הדלקת נר באחד מחדרי המגורים. החייל מדליק הנר, שנשאר בחיים, נשפט ונדון למאסר. ארבע שנים וחצי לאחר האסון, ב-22 באפריל 1990, התנגשו ליד אותו בסיס שני מסוקי יסעור במהלך טיסת אימון והתרסקו. בתאונה זו נספו שבעה אנשי צוות אוויר. ידיעות מהעיתון מעריב, 10 בדצמבר 1985, באתר עיתונות יהודית היסטורית: יוסף ולטר, "האש רדפה אחרינו במהירות: החדרים הכפכו למכודת-מוות", מעריב, 10 בדצמבר 1985 (המשך) הערכת החוקרים: הדליקה פרצה כשאחד החיילים הדליק נר, או כיריים של גז, או שהצית סיגריה ונרדם, מעריב, 10 בדצמבר 1985 (המשך) המבנה בער כמו תפאורה של סרט: החיילים קפצו והלהבות רדפו אחריהם, מעריב, 10 בדצמבר 1985 אריה בנדר, שלושה פצועים ב"הדסה" אחד מהם בטיפול נמרץ, מעריב, 10 בדצמבר 1985 מקור: מעריב, 11 באפריל 1986. ראו על התאונה באתר מרקיע שחקים.
הנס יורדן

גנרל הנס יורדן (בגרמנית: Hans Jordan;‏ 27 בדצמבר 1892 – 20 באפריל 1975) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה. יורדן נולד ב-27 בדצמבר 1892 בשויירן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1912 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-93 (אנהלט). במלחמת העולם הראשונה לחם במסגרת הרגימנט בחזית המערבית, ובאוגוסט 1914 נפצע בקרב. באביב 1915 חזר יורדן לחזית ולחם במסגרת רגימנט המילואים ה-264, ובמרץ 1916 נפצע שוב. לאחר החלמתו חזר יורדן לרגימנט המילואים ה-264, וב-18 באוגוסט 1916 קודם לדרגת אובר לוטננט. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בכסף, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918. לאחר המלחמה הצטרף יורדן לפרייקור, ולאחר מכן הצטרף לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בפברואר 1926 מונה יורדן למפקד פלוגה 4 (מקלעים) ברגימנט הרגלים ה-6, וב-1 באוקטובר 1930 מונה למפקד פלוגה ברגימנט הפרשים ה-5 (הפרוסי). ב-1 באוקטובר 1931 מונה למדריך בבית הספר לחי"ר בדרזדן, וב-1 ביולי 1933 הועלה לדרגת מיור. ב-1 באוקטובר 1934 מונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-45, וב-15 באוקטובר 1935 מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט ההוא. ב-1 במרץ 1936 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-12 באוקטובר 1937 מונה למפקד חטיבת ההדרכה C בבית הספר הצבאי במינכן. ב-1 באוגוסט 1938 הועלה לדרגת אוברסט, וב-10 בנובמבר 1938 מונה למפקד חטיבת ההדרכה B בבית הספר הצבאי וינר נוישטאדט. עם פרוץ המלחמה היה יורדן מפקד חטיבת ההדרכה B בבית הספר הצבאי וינר נוישטאדט, ובשל כך לא השתתף במהלך המערכה בפולין. ב-1 בנובמבר 1939 מונה יורדן למפקד רגימנט הרגלים ה-49, והשתתף עמו במהלך המערכה על צרפת כחלק מהדיוויזיה ה-28 במסגרת הקורפוס ה-8, ועל פעולותיו קיבל ב-5 ביוני 1940 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. במהלך מבצע ברברוסה ובמהלך הקרב על מוסקבה לחם יורדן עם הרגימנט שבפיקודו כחלק מהדיוויזיה ה-28 במסגרת הקורפוס ה-8, וב-1 באוקטובר 1940 הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-13 בדצמבר 1941 מונה יורדן למפקד הדיוויזיה ה-7 שהייתה חלק מהקורפוס ה-7 במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית, ולחם עמה בבלימת מתקפת הנגד הרוסית. ב-16 בינואר 1942 קיבל יורדן על פעולותיו בקרבות תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-20 באפריל 1942 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס ה-9 במסגרת ארמיית הפאנצר השלישית. ב-1 בנובמבר 1942 הועלה יורדן לדרגת גנרל לוטננט, ומונה למפקד הקורפוס ה-6, שהיה חלק מהארמייה התשיעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז. ב-1 בינואר 1943 הועלה יורדן לדרגת גנרל חיל הרגלים, והוביל את הקורפוס שבפיקודו בקרבות הקשים ברז'ב ובויטבסק, ועל כך קיבל ב-23 בדצמבר 1943 את עיטור הצלב הגרמני בזהב. ב-20 באפריל 1944 קיבל יורדן על פעולותיו בקרבות תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-20 במאי 1944 מונה למפקד הארמייה התשיעית. ב-22 ביוני 1944 הותקפה הארמייה על ידי הרוסים במסגרת מבצע בגרטיון וכמעט הושמדה, ובשל כך הודח יורדן ב-26 ביוני מתפקידו. במרץ 1945 מונה יורדן לתפקיד פיקודי בקבוצת ארמיות C, ובאפריל מונה למפקד הכוחות בטירול. בתחילת מאי 1945 נכנע יורדן לכוחות האמריקניים ונלקח בשבי. יורדן שוחרר מהשבי בשנת 1947. לאחר שחרורו התגורר יורדן במינכן עד למותו ב-20 באפריל 1975. מדיה וקבצים בנושא הנס יורדן בוויקישיתוף הנס יורדן באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית)
קופה אמריקה 1987

תחרות הקופה אמריקה 1987 (1987 Campeonato Sudamericano Copa América), הוא גביע אליפות אמריקה הדרומית בכדורגל ה-33. הטורניר נערך בארגנטינה בין ה-27 ביוני ל-12 ביולי 1987, ואורגן על ידי התאחדות הכדורגל הדרום אמריקאית (CONMEBOL). כל עשר הנבחרות החברות בהתאחדות השתתפו בטורניר. בשלב הבתים חולק הטורניר לשלושה בתים בני שלוש נבחרות כל אחד, ומכל בית העפילה הנבחרת המובילה לחצי הגמר, שם המתינה מחזיקת קופה אמריקה 1983, אורוגוואי, שמתוקף זכייתה קיבלה כרטיס חופשי לחצי הגמר. אורוגוואי זכתה בטורניר לאחר שגברה במשחק הגמר 0–1 על צ'ילה משער של פבלו בנגואצ'אה. בכך, שמרה על התואר שהשיגה בטורניר הקודם. ארנולדו איגוארן היה למלך השערים של הטורניר עם ארבעה שערים, שלושה מתוכם בניצחון 0–3 על פרגוואי בשלב הבתים. הטורניר שוחק בשולשה אצטדיונים, בשלוש ערים שונות. הגדול מביניהם, אצטדיון אנטוניו וספוצ'יו ליברטי (ידוע בכינויו "המונומנטל") בבואנוס איירס, אירח את משחק הגמר. בשלב זה, מחולקות הנבחרות לשלושה בתים בני שלוש נבחרות כל אחד. הנבחרות נפגשות אחת עם השנייה פעם אחת, והראשונה מכל בית מעפילה לחצי הגמר. עבור כל ניצחון זוכה הנבחרת בשתי נקודות, ועבור כל תוצאת תיקו זוכה הנבחרת בנקודה אחת. במקרה של שוויון בנקודות, תדורג גבוה יותר: הנבחרת בעלת פער השערים הטוב יותר הנבחרת בעלת מספר שערי הזכות הגבוה יותר הנבחרת המנצחת במשחק בין השתיים הנבחרת שתנצח בהגרלה שתיערך ביניהן אורוגוואי, האלופה המכהנת, העפילה אוטומטית לחצי הגמר 4 שערים קולומביה ארנולדו איגואראן 3 שערים ארגנטינה דייגו מראדונה צ'ילה חואן קרלוס לטלייר 2 שערים ארגנטינה קלאודיו קאניג'ה צ'ילה איבו בסאי מדיה וקבצים בנושא קופה אמריקה 1987 בוויקישיתוף קופה אמריקה 1987 ב-rsssf
מועצת ארגוני הילדים והנוער

מועצת ארגוני הילדים והנוער היא ארגון גג של ארגוני הנוער, המועצה מאגדת, מייצגת ומרכזת את הפעילות, העשייה ועבודת המטה המשותפת של ארגוני הנוער ופועלת לאפשר להם להתרחב ולממש את חזונם ביחד ולחוד. המועצה נוסדה ב-2013 ביוזמת מנכ"לי ארגוני הילדים והנוער כעמותה ללא מטרות רווח. המועצה מאגדת, מייצגת ומרכזת את העשייה המשותפת של הארגונים הפועלים בשדה החינוכי הבלתי פורמלי. ייעודה המרכזי של המועצה הוא לאפשר לארגוני הילדים והנוער להתרחב, להשפיע, ולממש את חזונם יחד ולחוד, והיא פועלת לקידום פעילויות חינוך בלתי פורמלי בכלל המגזרים בישראל וביניהם: החברה החרדי, החברה הערבי, קהילת הלהט"ב, נוער בסיכון, נוער במרכז ובפריפריה, עולים, יוצאי אתיופיה, דתיים לאומיים, החברה הבדואית, החברה הדרוזית, נוצרים קתולים, קונסרבטיביים ועוד. ארגוני הילדים הנוער החברים במועצה מחנכים ברוח עקרונות החינוך הבלתי-פורמלי, לסובלנות ולקבלת האחר ומקדמים את ערכיה של מדינת ישראל היהודית והדמוקרטית. מנכ"ל המועצה מיום הקמתה הוא שלומי קסטרו, לשעבר ראש מכינת "גל" המדרשה להכשרת מנהיגות. מנהלי ומנהלות ארגוני הילדים והנוער החברים במועצה מהווים את הוועד המנהל שלה. במועצה מספר וועדות וצוותי פעולה שתפקידם התוויה של מדיניות ארוכת טווח וקיום פעילויות הרלוונטיות לכלל הארגונים החברים. בין הוועדות והצוותים: ועדת רשויות מקומיות, ועדת שיתופי פעולה בין ארגונים, ועדת שותפויות אסטרטגיות, ועדת שנת השירות, צוות ביטחון ובטיחות, צוות תוכן והדרכה. ארגוני הנוער ארגוני הילדים והנוער מחנכים ללקיחת אחריות, לנתינה לחברה ומעורבות בקהילה, תוך מתן מענה לתחומי עניין מגוונים של ילדים ובני נוער בישראל באלפי קבוצות ברחבי הארץ ובפריפריה בפרט. בוגרי ארגוני הנוער שותפים לקידום ערכי המנהיגות, ההגשמה, הציונות והקיימות ומגשימים זאת במפעלי החינוך הענפים אותם הם יוזמים ומפעילים. מועצת ארגוני הנוער מועצת ארגוני הילדים והנוער היא ארגון גג של ארגוני הנוער, המועצה מאגדת, מייצגת ומרכזת את הפעילות, העשייה ועבודת המטה המשותפת של ארגוני הנוער ופועלת לאפשר להם להתרחב ולממש את חזונם ביחד ולחוד. במועצה חברים 23 ארגוני ילדים ונוער הבכירים בישראל ותחומי הפעילות שלה הם ייעוץ והכוונה למטות הארגונים, ניהול פרויקטים חינוכיים ארציים, קיום קשרי ממשל מיטיבים, יצירת שיתופי פעולה בין ארגוניים ועם גורמים במרחב, ביצוע הכשרות מקצועיות וקידום תהליכי מחקר ופיתוח במרחב החינוך הערכי הבלתי פורמלי. נכון לאוקטובר 2021, המועצה מונה 18 ארגוני ילדים ונוער: אחריי איגי - ארגון נוער גאה האות הבינלאומי לנוער הצופים הערבים המוסלמים - צופי השלום השומר החדש התנועה החדשה חוגי סיירות קק"ל מרכז הצופים הקתולים מרכז מעשה נוע"ם נוער לתת נוער מד"א נטע@ פרחי הדגל צבאות השם רשת בתי הנוער קדימה תנועת יחדיו תנועת עוז חב"ד סיטין ישראל עתידנא חינוך לפסגות קו הזינוק התנועה החדשה - השומר החדש מועצת תנועות הנוער מועצת מכינות הקדם צבאיות אתר האינטרנט הרשמי של מועצת ארגוני הילדים והנוער מועצת ארגוני הילדים והנוער, ברשת החברתית פייסבוק מועצת ארגוני הילדים והנוער, באתר "גיידסטאר ישראל" מדוע עבר אורן חזן "החייאה" על רצפת משכן הכנסת?, באתר ‏מאקו‏, 30 ביוני 2015
קופה אמריקה 1983

תחרות הקופה אמריקה 1983 (1983 Campeonato Sudamericano Copa América), הוא גביע אליפות אמריקה הדרומית בכדורגל ה-32. הטורניר נערך בין ה-27 ביוני ל-12 ביולי 1983, ואורגן על ידי התאחדות הכדורגל הדרום אמריקאית (CONMEBOL). כל עשר הנבחרות החברות בהתאחדות השתתפו בטורניר. בפעם השלישית ברציפות, והאחרונה עד כה, לא הייתה מדינה מארחת לטורניר, והוא נפרש על פני היבשת. בשלב הבתים חולק הטורניר לשלושה בתים בני שלוש נבחרות כל אחד. הנבחרות נפגשו ביניהן פעמיים (בית וחוץ), ומכל בית העפילה הנבחרת המובילה לחצי הגמר, שם המתינה מחזיקת קופה אמריקה 1979, פרגוואי, שמתוקף זכייתה קיבלה כרטיס חופשי לחצי הגמר. אורוגוואי זכתה בטורניר לאחר שגברה בצמד מפגשי הגמר (בית וחוץ) בתוצאה המצטברת 3–1 על ברזיל. בשלב זה, מחולקות הנבחרות לשלושה בתים בני שלוש נבחרות כל אחד. הנבחרות נפגשות אחת עם השנייה פעמיים (בית וחוץ), והראשונה מכל בית מעפילה לחצי הגמר. עבור כל ניצחון זוכה הנבחרת בשתי נקודות, ועבור כל תוצאת תיקו זוכה הנבחרת בנקודה אחת. במקרה של שוויון בנקודות, תדורג גבוה יותר: הנבחרת בעלת פער השערים הטוב יותר הנבחרת בעלת מספר שערי הזכות הגבוה יותר הנבחרת המנצחת במשחק בין השתיים הנבחרת שתנצח בהגרלה שתיערך ביניהן פרגוואי, האלופה המכהנת, העפילה אוטומטית לחצי הגמר 2 - 1 לאורוגוואי בסיכום שני המשחקים 1 - 1 בסיכום שני המשחקים; ברזיל ניצחה בזכות חוק שערי חוץ 3 - 1 לאורוגוואי בסיכום שני המשחקים 3 שערים ארגנטינה חורחה בורוצ'גה ברזיל רוברטו דינמיטה אורוגוואי קרלוס אגילרה מדיה וקבצים בנושא קופה אמריקה 1983 בוויקישיתוף קופה אמריקה 1983 ב-rsssf
לאגואה

לאגואה היא שכונה אמידה שמיועדת למגורים, באזור הדרומי של ריו דה ז'ניירו. השכונה ממוקמת מסביב ללגונה דה פריטש, ממנה קיבלה גם השכונה את שמה. מתגוררים בה כ-21,000 תושבים. השכונה גובלת בשכונות: איפנמה, לבלון, קופקבנה, גאביה, ז'ארדים בוטניקו ואומאיטה. מסביב ללגונת דה פריטש יש שביל אופניים באורך 7.5 קילומטר ופארקים רבים. השכונה היא השכונה השלישית שהכי יקר לחיות בה בדרום אמריקה. היא אחת מהמקומות היחידים בריו דה ז'ניירו שאין בהם פאבלות. מדיה וקבצים בנושא לאגואה בוויקישיתוף לאגואה, באתר rio.com
בית המשפט לחוקה של איטליה

בית המשפט לחוקה של איטליה (באיטלקית: Corte costituzionale della Repubblica Italiana) הוא בית המשפט העליון של איטליה. במקביל אליו נמצא בית המשפט העליון לערעורים. בית המשפט לחוקה שוכן בארמון הקונסולוטה. על פי סעיף 134 לחוקת איטליה, בית המשפט שופט במקרים בהם קיימים: מחלוקת בנוגע לחוקתיותם של חוקים. אם פסק בית המשפט שחוק איננו חוקתי, תוקפו של החוק יפוג יום לאחר מתן פסק הדין. סכסוכים בנוגע לסמכויות בין המדינה למחוזות. אישומים פליליים נגד נשיא איטליה. נשיא בית המשפט לחוקה נבחר על ידי בית המשפט ברוב חבריו (8 קולות במקרה של בית משפט מלא). בית המשפט בוחר סגן נשיא או שניים, הממלאים את מקום הנשיא כאשר נבצר ממנו לכהן בתפקידו. החל משנת 2014 אלסנדרו כריסרואולו מכהן כנשיא בית המשפט לחוקה. בית המשפט לחוקה מורכב מ-15 שופטים שממונים לכהונה של תשע שנים. 5 ממונים על ידי נשיא הרפובליקה, 5 על ידי הפרלמנט האיטלקי ו-5 על ידי בתי המשפט העליונים המנהליים והרגילים. חוקת איטליה פוליטיקה של איטליה נשיא איטליה הפרלמנט האיטלקי מדיה וקבצים בנושא בית המשפט לחוקה של איטליה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בית המשפט לחוקה של איטליה (באיטלקית)
שלומית וייס

שלומית וייס (נולדה ב-1962) היא מהנדסת חשמל ישראלית, מנכ"לית משותפת, יחד עם סוניל שנוי, של ארגון ההנדסה (Design Engineering Group) של חברת אינטל העולמית. מ-2017 עד יולי 2021 עבדה כסמנכ"לית בכירה להנדסת סיליקון בחברת מלאנוקס. קודם לכן עבדה במשך 28 שנים בחברת אינטל, והייתה סגנית נשיא בחברת אינטל העולמית, ואחת המנהלות הבכירות באינטל ישראל, בין השאר כמנהלת קבוצת NDG‏ (Network Development Group) האחראית על פיתוח תשתיות תקשורת חכמות ומודרניות (כגון האינטרנט של הדברים) וכמנהלת קבוצת CDG‏ (Client Development Group), אחת מקבוצות הפיתוח החשובות של החברה, הממוקמת במרכז הפיתוח בחיפה וביקום. שלומית וייס נולדה בשנת 1962 ברומניה, ובגיל 7 עלתה לישראל עם משפחתה והתגוררה בחולון. לאחר שירותה הצבאי כקצינה למדה לתואר ראשון במדעי המחשב בטכניון, אותו קיבלה ב-1987. לאחר סיום התואר, החלה לעבוד באינטל ובשנת 1989 קיבלה תואר שני בהנדסת חשמל מהטכניון. את הקריירה שלה באינטל החלה כמהנדסת זוטרה בקבוצת פיתוח השבבים, והתקדמה בחברה בתפקידים הנדסיים וניהוליים. בין השאר, היא האישה הראשונה ששימשה כמנהלת קלאסטר בחברה. במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 הובילה את הפיתוח של מעבדי סנדי ברידג'. לאחר מכן ניהלה את קבוצת הארכיטקטורה של אינטל. בתפקידה באינטל הובילה בין היתר את הפיתוח של סדרת מעבדי סקיילייק. היא בעלת פטנטים אחדים בתכנון מיקרומעבדים. במהלך הקריירה שלה כיהנה וייס בתפקידים רבים ובכירים באינטל, תפקידים שבחלקם הייתה הראשונה בתפקיד, במיוחד באינטל ישראל. בשנת 2014 יזמה את הקמתו של פורום הנשים באינטל. בספטמבר 2017 מונתה לסמנכ"לית בכירה לפיתוח שבבים בחברת מלאנוקס. במרס 2020 הוציאה את סיפרה הראשון "מנהיגות עם נשמה" המשתף דוגמאות אמיתיות ולמידות מ-30 שנות הניהול וההנהגה שלה. ביולי 2021 חזרה לאינטל, כמנכ"לית משותפת, יחד עם סוניל שנוי, של ארגון ההנדסה הגלובלי באינטל. באפריל 2024 פורסם שהיא פורשת מאינטל. מוליכה למחצה - שלומית וייס בפודקאסט הטכניוניסטים של ארגון בוגרי הטכניון, 2022 שלומית וייס, ברשת החברתית LinkedIn עומר שוברט, הכירו את הישראלים שמובילים את אינטל העולמית, באתר TheMarker‏, 23 בספטמבר 2014 שלומית לן, ‏בלעדי: הסמנכ"לית הבכירה באינטל שעברה למלאנוקס מדברת, באתר גלובס, 5 באוקטובר 2017 עידן בן טובים, אינטל חוטפת מ-NVIDIA את שלומית וייס, שתהיה עכשיו אחת מהבכירות בחברה, באתר "גיקטיים", 7 ביולי 2021 אבי בליזובסקי, שלומית וייס – האישה הראשונה שזוכה באות מנהיגת תעשיית השבבים, באתר Chiportal,‏ 16 מאי 2022 סופי שולמן, הישראלית הבכירה באינטל: "מאמינים בארץ, כאן יודעים לספק את הסחורה", באתר כלכליסט, 26 בספטמבר 2022 פורום הנשים באינטל, באתר פייסבוק שירי חביב ולדהורן, ‏מלאנוקס תמנה את שלומית וייס מאינטל לסמנכ"לית בכירה, באתר גלובס, 17 בספטמבר 2017 מאיר אורבך, שלומית וייס עוזבת את אנבידיה - לתפקיד בכיר באינטל העולמית, באתר כלכליסט, 7 ביולי 2021 עומר כביר, שלומית וייס, הישראלית הבכירה באינטל, עוזבת את החברה, באתר כלכליסט, 17 באפריל 2024
גילי חיימוביץ' (משוררת)

גילי חיימוביץ' (נולדה ב-1974) היא משוררת, מתרגמת, עיתונאית ומטפלת באמנויות ישראלית. חיימוביץ' נולדה בירושלים, והיא בוגרת קמרה אובסקורה במגמת קולנוע ובית הספר לטיפול בשילוב אמנויות: International School for Interdisciplinary Studies. את דרכה ככותבת התחילה בעיתון העיר כעיתונאית ובעלת טור לענייני תרבות. לאחר מכן כתבה ביקורות תרבות וספרות בעיתוני רשת מעריב. כיום היא עובדת בעיקר כמתרגמת, מנחה קבוצות ויחידים בכתיבה ומטפלת באמנויות תוך דגש על כתיבה ככלי טיפולי. חיימוביץ' פרסמה שישה ספרי שירה בעברית, בנוסף לשני קונטרסי שירה שלה באנגלית ותרגומים. ושיריה גם התפרסמו בכתבי עת ועיתונים רכים כגון: הליקון, המוסך, הארץ, עתון 77, שבו, עמדה, מטעם ועוד. קונטרס משיריה בשם Living on a Blank Page, התפרסם בשפה האנגלית ויצא בשתי מהדורות, השנייה כוללת מספר שירים נוספים ועבודות צילום של חיימוביץ'. בנוסף, שירים רבים שלה מתפרסמים תדיר בכתבי עת שונים בעולם. כמו כן ביימה סרט קצר בשם "מילון למי שאין בו צורך". זכתה בפרס המשוררת הזרה הטובה ביותר בתחרות הבינלאומית "אוסיה די ספיה" באיטליה לשנת 2019, במענק אומנית מצטיינת ממשרד התרבות ועוד. ב-2018 יצא ספר השירה שתרגמה ובחרה מיצירתו של המשורר האסטוני מטורה, "והקו הופך לצל", הוצאת עיתון 77. תרגומי השירה שלה התפרסמו בכתבי עת כגון "עתון 77", "מאזנים", "הליקון", "שבו" ו"מקף". בין היתר תרגמה את המשוררות פיונה סמפסון ודרה ברנאט מאנגלית ונורית זרחי ויחזקאל נפשי מעברית לאנגלית. שיריה אף כלולים באנתולוגיות למיניהן כגון "השירים הכי יפים בעברית" בעריכת מנחם בן, הוצאת ידיעות אחרונות, "מלכה עירומה - שירת מחאה נשית", בעריכת דורית וייסמן ועוד. "דבק מגע": שירים, הוצאת גוונים, 2001 "משתקפת כמו אושר": שירים, הוצאת גוונים, 2002 "אש כוחותיי": שירים, הוצאת אבן חושן, 2007 "Living on a Blank Page", קונטרס שירה, Ice Flow Press, טורונטו, 2007, 2008 "עונת המוך": שירים, הוצאת פרדס, 2011 "תינוקת": שירים, הוצאת עמדה, 2014 "'אורות נחיתה": שירים, הוצאת עתון 77, 2017 "'Sideways Roots": קונטרס שירה, Kimchi Press ,2017. "'פתקים": ספר שירה שלה בתרגום לסרבית, Alma Press ,2017. "'והקו הופך לצל": שירים מאת מטורה בתרגום ובחירה של גילי חיימוביץ', הוצאת עתון 77, 2018 "Note - פתק" ספר המאגד את שירה "פתק" ב-26 שפות שונות, 2019, Ediciones El nido del fénix Promised Lands, ספר שירה באנגלית, 2020, Finishing Line Lullabye, אסופת שירה באנגלית, 2021, Editions de Midi Soleil hesitant, ספר שירה בתרגום לצרפתית, 2021, Jacques Andrea editeur ניסויים בפרידה. שירים. הוצאת עתון 77, 2023. רועי טרטקובסקי, לקראת הגדרה חדשה של חריזה: בדיעבד, טראומה וספוראדיות, מחבר-אות כתב עת לפסיכואנליזה, מכון השדה הפרודיאני, גיליון 2, 2007. עמ' 169 - 181 אילן ברקוביץ', "אני מאבדת שליטה על הדף", עיתון הארץ, 2009 חגית בת-אליעזר, "ראשון-שירה: חגית בת-אליעזר על ספר השירה “תינוקת” מאת גילי חיימוביץ’", קורא בספרים - מגזין ספרות, 2014 שירה כהן, "היופי שבדיוק "ירחון חיים אחרים, 2015 חגית בת-אליעזר, "אורות הנחיתה של גילי חיימוביץ'" - מהגולה לנמל הבית", יקום תרבות, 2017 גלעד מאירי, "המשיכה לחמידות: על 'תינוקת' לגילי חיימוביץ'", פופואטיקה 1, הוצאת מקום לשירה, 2020. עמ' 113–116 גלעד מאירי, "העט כג'ויסטיק: על 'עונת המוך' לגילי חיימוביץ'", פופואטיקה 1, הוצאת מקום לשירה, 2020. עמ' 135–138 גילי חיימוביץ', ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" גילי חיימוביץ', דף שער בספרייה הלאומית גילי חיימוביץ', בלקסיקון הספרות העברית החדשה
אנדרטת חטיבה 179

אנדרטת חטיבה 179 היא אנדרטה הנמצאת ברמת הגולן, כ-200 מטר צפונית לכביש 87, כ-3 ק"מ מערבית לחושניה. האנדרטה מציינת את קרבות חטיבה 179 ברמת הגולן ובחזית המצרית במלחמת יום הכיפורים. האנדרטה הוקמה ב-1974. במלחמת יום הכיפורים הייתה חטיבה 179 חטיבת שריון במילואים, בפיקודו של רן שריג, כחלק מאוגדה 210 בפיקודו של דן לנר. החטיבה הייתה חטיבת הגיוס המהיר של פיקוד הצפון והייתה מצוידת בטנקי שוט קל. החטיבה כללה 3 גדודי טנקים: גדוד 96 בפיקוד ישראל לוין, גדוד 266 בפיקוד עוזי מור, וגדוד 278 בפיקוד יוסי עמיר. חטיבה 179 נקראה לגיוס כבר בבוקר יום הכיפורים, טרם פרוץ המלחמה, אך בהגיעה למחנה פילון, גילתה כי מרבית הטנקים שלה נלקחו על ידי חטיבה 7 הסדירה, ששניים מגדודיה הועלו מסיני לרמת הגולן בבהילות בערב יום כיפור, והצטיידו בטנקים של גדוד 96 וגדוד 278. גדוד 266 החל להתארגן במהירות וכוח ראשון של כ-10 טנקים בפיקוד עוזי מור נשלח לרמת הגולן בסביבות השעה 10 בלילה למרות מחסור חמור בתחמושת ובציוד, ומבלי שהספיקו לבצע תיאום כוונות. הכוח הצטרף לכוח צביקה באזור ציר הנפט אולם עד מהרה נתקל במארב סורי ומרבית הטנקים נפגעו. יתרת כוח הגדוד עלה במהלך הלילה לרמת הגולן בניסיון לבלום את הסורים. שני הגדודים האחרים הצטיידו בטנקי חטיבה 164 שבסיסה היה באזור צומת גולני ועלו לרמת הגולן בשעות הבוקר המוקדמות ב-7 באוקטובר. החטיבה לחמה בקרבות קשים בבלימת הסורים במרכז הגולן ובסילוקם ממובלעת חושניה. בהמשך השתתפה החטיבה בפריצה לסוריה וניהלה קרבות קשים עם חיל המשלוח העיראקי. לקראת סוף המלחמה הועברה החטיבה לחזית המצרית שם השתתפה בכיבוש נמל עדביה ובהידוק כיתור הארמייה השלישית המצרית והתייצבה על הק"מ ה-101 בדרך לקהיר. חטיבה 179 היא היחידה שסיימה את לחימתה בצפון 41 ק"מ מדמשק ובדרום 101 ק"מ מקהיר. החטיבה איבדה במלחמה זו 84 קצינים וחיילים, כולם בקרבות ברמת הגולן. האנדרטה נמצאת קרוב לכביש 87 ברמת הגולן, בין חושניה לקצביה, בשטח בו לחמה החטיבה. האנדרטה בנויה מגוש בזלת גדול שמשקלו כ-5 טונות, אשר הובא מאזור הכפר חימרית, בשטח המובלעת הסורית בה נלחמה החטיבה. בצדה המערבי - הצד ממנו הגיעו לוחמי החטיבה בעת המלחמה, חקוקות מילים משירו של יוסף שריג (אחיו של מפקד החטיבה, רן שריג), שנהרג ברמת הגולן באותה מלחמה: מותי בא לי פתע/ ואיני זוכר/ אם ברעם האש/ או בין קירות הפח/ הזועקים/ או שבא בלבן-לבן/ הדומם לבסוף. בצד הדרומי של האנדרטה נמצא תבליט של ראם - סמל החטיבה. ליד האנדרטה נמצא שלט הסבר ועמדת מסבירן עם הסבר בעברית ואנגלית על קרבות החטיבה במלחמת יום הכיפורים. במקום אין ציון של שמות הנופלים, אולם הם מונצחים באנדרטת חטיבה 37 בצומת עין זיתים. מספרה של החטיבה הוחלף לאחר המלחמה לחטיבה 673. בשנת 2016 חזרה החטיבה להיקרא חטיבה 179. אנדרטת חטיבה 179 - צד מערבי החלק המרכזי של האנדרטה טנק שוט, מהסוג ששימש את החטיבה במלחמת יום הכיפורים, מוצב באנדרטה מדיה וקבצים בנושא אנדרטת חטיבה 179 בוויקישיתוף בין דמשק לקהיר, חטיבה 179 במלחמת יום הכיפורים, באתר זרוע היבשה אנדרטת עוצבת ראם, תיאור האנדרטה באתר "יזכור" לחימת חטיבת טנקים 179 במלחמת יום הכיפורים, רשימת השמעה, באתר יוטיוב