laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
שמעון רומח

שמעון רומח (נולד בשנת 1948) כיהן כנציב כבאות והצלה בדרגת רב-טפסר ועמד בראש הרשות הארצית לכבאות והצלה בישראל. כמו כן שימש בתפקידים בכירים בשב"כ. רומח נולד כשמעון רחמים, בבגדאד שבעיראק. ב-1951 עלה עם משפחתו לישראל והתגורר במעברת הקסטל (כיום מבשרת ציון). רומח התגייס ב-1966 ושירת בצה"ל בחיל השריון. במלחמת ששת הימים היה חניך קורס מפקדי טנקים, ונלחם במסגרת גדוד 63 בחטיבה 14 בגזרת סיני. במלחמת יום הכיפורים שירת במילואים כמפקד פלוגת שריון בגדוד 39 של חטיבה 179 בחזית הסורית. לאחר שחרורו ב-1969 התגייס לשב"כ, שם עשה את רוב שירותו במחלקה המופקדת על המגזר הערבי. הוא נודע בכינויו "קפטן סמיר". הוא שימש כרכז נפה בעזה והמשיך בתפקידים שונים ביהודה ושומרון, והגיע לתפקיד סגן מרחב ירושלים יהודה ושומרון. באוקטובר 1982 מונה למפקד השב"כ בלבנון. ב-1992 פרש מהשב"כ ועסק ביזמות ותיווך עסקי בין ישראל ומדינות ערב. ב-2001 החל לנהל חברת כוח אדם. ב-2002 מונה על ידי שר הפנים אלי ישי לנציב כבאות והצלה והחליף את ששי קציר. בתקופתו כנציב הכבאות התרחשה השרפה בכרמל שבעקבותיה נמתחה עליו ביקורת אישית מצד מבקר המדינה, כך הוגדר כמחדל אחריותו לאי ההסדרה של העברת המידע על מזג האוויר לרשויות הכבאות ומפקדיה שפגעה במוכנות ובהיערכות של כוחות הכבאות לשרפות, וכן שלא קבע סדר עדיפויות להשלמת החוסרי האלה ולוח זמני מדורג למימוש, לא הפריד בין הצרכים בטווח הקצר ובין הצרכים בטווח הארוך,לא הציג להנהלת משרד הפנים באופן ייחודי ונפרד את הדרישות המבצעיות, השוטפות והיומיומיות שיש למלאן מיד, מחדל נוסף באחריותו נגע לקביעת סדרי פיקוד ושליטה בזירת השרפה, ועל כך שלא עמד את ממדי השריפה בשעות הראשונות של האירוע.. באפריל 2011 סיים את תפקידו ושחר איילון החליף אותו. מדיה וקבצים בנושא שמעון רומח בוויקישיתוף שמעון רומח, קצין טנקים בגד' 39 חט' 188 וחט 179 לחם בדרום רמת הגולן - מלחמת יום הכיפורים דור כיפור 73, סרטון באתר יוטיוב (אורך: 1:40:26) שרה ליבוביץ-דר, קרב רומח: פוחד להיות הש"ג של אסון הכרמל, באתר nrg‏, 23 בדצמבר 2011 אמנון מרנדה, נציב הכבאות: "איננו ערוכים למלחמה הבאה", באתר ynet, 20 באוגוסט 2007 יגאל סרנה, הדילמה הכפולה של הכבאי רומח רון מיברג, צד גימ"ל : חייו ומלחמתו של יוסי גנוסר, כנרת זמורה-ביתן דביר, 2014 רון מיברג, צד גימ"ל : חייו ומלחמתו של יוסי גנוסר, כנרת זמורה-ביתן דביר, 2014 דוח המבקר, באתר מבקר המדינה ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
Dissent

Dissent הוא כתב עת העוסק בענייני חברה, תרבות ופוליטיקה, היוצא לאור בארצות הברית החל משנת 1954. המגזין יוצא לאור על ידי Foundation for the Study of Independent Social Ideas בהוצאת אוניברסיטת פנסילבניה. עורכיו כיום הם מייקל וולצר ומיכאל קאזין. המגזין נוסד בשנת 1954 על ידי קבוצת אינטלקטואלים אשר כונתה האינטלקטואלים של ניו יורק, אשר היו בעלי נטיות שמאליות מתונות (דחו את הקומוניזם הסובייטי), ואשר היו ברובם יהודים. בקבוצה היו לואיס קוזר, מאייר שפירא, הנרי פאטצ'ר ואירווינג האו, אשר שימש כעורכו מאז היווסדו בשנת 1954 ועד למותו בשנת 1993. בין האישים הבולטים אשר פרסמו בו מאמרים הם דניאל בל, חנה ארנדט, שלמה אבינרי, אמיתי עציוני, אריך פרום, נורמן מיילר, כנעאן מקייה, סי. רייט מילס, דבורה מאיאר, מייקל איגנטייף, יורגן הברמאס, גינטר גראס, עמוס עוז, סמנתה פאוור, ריצ'רד רורטי, מרתה נוסבאום, מייקל וולצר, קורנל וסט, שילה בנחביב, ריצ'רד רייט, איניאציו סילונה, מייקל הרינגטון ורוברט היילברונר. אתר האינטרנט הרשמי של Dissent Dissent, ברשת החברתית פייסבוק Dissent, ברשת החברתית אקס (טוויטר) Dissent, ברשת החברתית אינסטגרם Dissent, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
משבר אוקטובר

משבר אוקטובר (בצרפתית: Crise d'Octobre) הוא משבר שהתחולל בפרובינציית קוויבק בקנדה באוקטובר 1970, ואשר במהלכו קבוצת טרור של "החזית לשחרור קוויבק" (FLQ) רצחה שר בממשלת קוויבק וחטפה דיפלומט בריטי שהיה מוצב בקנדה. במהלך אותו חודש הכריזה ממשלת קנדה בראשות פייר טרודו על מצב חירום. "החזית לשחרור קוויבק" היה ארגון קטן וקיצוני שנוסד בשנת 1963 ושם לו למטרה להשיג עצמאות לקוויבק בדרכים אלימות. ב-5 באוקטובר 1970 התחזו חברים בארגון לדוורים וחדרו לביתו של ג'יימס קרוס, דיפלומט בריטי שהתגורר במונטריאול. הם חטפו אותו ודרשו כי 23 מחבריהם בכלא ישוחררו בתמורה להחזרתו ובנוסף ימסר להם זהב בשווי חצי מיליון דולר. יומיים אחר כך, תא אחר של הארגון חטף את פייר לאפורט (Laporte), שר העבודה בממשלת קוויבק, מביתו שבפרבר של מונטריאול. החוטפים מסרו שאם ייענו חלק מדרישותיהם יוציאו להורג רק את לאפורט. הממשלה הסכימה לנהל משא ומתן עם החוטפים והסכימה לתת חסינות לחוטפים כדי שיוכלו לעזוב את קנדה, אם ישחררו את החטופים. ב-16 באוקטובר 1970, על פי בקשת ממשלת קוויבק הכריז פייר טרודו, ראש ממשלת קנדה, על מצב חירום באמצעות החלת חוקים לזמן מלחמה והזעיק חיילים לפרובינציה למשימות אבטחה ושיטור. במהלך הפעולות נעצרו מאות אנשים שהיו חשודים בקשר עם ארגון "החזית לשחרור קוויבק". ב-17 באוקטובר נמצאה גופתו של פייר לאפורט בתא מכונית ליד שדה התעופה במונטריאול. ב-19 באוקטובר, לאחר שנודע על הרצח, אישר בית הנבחרים הקנדי את ההכרזה על מצב חירום, ברוב גדול. הרצח הכה בתדהמה את קנדה ואת תושבי קוויבק, והביא למעשה לסיום השימוש באלימות כאמצעי למימוש מטרות התנועה הלאומית הקוויבקית. בתחילת דצמבר 1970 שחררו החוטפים את ג'יימס קרוס בתמורה להבטחת מעברם לקובה. הפעלת אמצעי החירום בזמן המשבר על ידי ממשלת קנדה עוררה ביקורת בקרב חברי אופוזיציה שונים, אך זכתה להסכמה בקרב רוב הציבור הקנדי. מדיה וקבצים בנושא משבר אוקטובר בוויקישיתוף סרט תיעודי על משבר אוקטובר של שירות הסרטים הקנדי החזית לשחרור קוויבק המחתרת השמאלנית של דורשי הפרישה מקנדה, דבר, 20 באוקטובר 1970 ממשלת קנדה דחתה תביעות חוטפי קרוס, מעריב, 7 באוקטובר 1970 נחטף שר העבודה בממשלת מחוז קוויבק בקנדה, מעריב, 11 באוקטובר 1970 ממשלת קויבק מינתה פרקליט, מעריב, 13 באוקטובר 1970 נמצאה גופת אחד החטופים בקנדה, מעריב, 18 באוקטובר 1970 נרצח שר העבודה של קויבק, דבר, 19 באוקטובר 1970 מצב חירום הוכרז בקנדה, מעריב, 20 באוקטובר 1970 קרוס יצא ללונדון, דבר, 6 בדצמבר 1970 ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה ובנושא קנדה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אברהם בויאר

אברהם בויאר (31 בינואר 1907 – 18 ביולי 1979) היה איש הפועל המזרחי, מראשי הציבור הדתי בתל אביב. כיהן במשך שנים רבות כסגן ראש עיריית תל אביב, ותקופה קצרה כציר באספת הנבחרים. אברהם בויאר נולד ב-1907 בגליציה למשפחה מחסידות רוז'ין. היה בעל השכלה תורנית וכללית. בשנת 1933 נישא לחנה בתו של הרב מנחם נחום ליברזון (מגזע רבי ליבער הגדול מבארדיטשוב) מיאס רבה של קלישקוביץ ומחשובי חסידי רוז'ין לאחר נישואיו עלה לארץ ישראל. עם בואו ארצה החל בפעילות ציבורית במסגרת תנועת הפועל המזרחי. היה חבר הוועד הפועל של הפועל המזרחי, וממייסדי לשכות העבודה בארץ. חבר הנהלת המועצה הדתית בתל אביב. משנת 1946 ועד פיזורה כיהן כחבר באספת הנבחרים הרביעית מטעם רשימת "תורה ועבודה (הפועל המזרחי)". בשנת 1950 נבחר כחבר מועצת עיריית תל אביב, ומשנת 1955 כיהן כסגן ראש העירייה. שימש כראש מפעלי המים העירוניים ויושב-ראש הוועדה לשירותים דתיים. היה מראשי הציבור הדתי בתל אביב ונציגו הבכיר בעירייה במשך כשלושים שנה. בתפקידו יזם וסייע בהקמת מבני דת בעיר והיה אחראי במידה רבה על שמירת הציביון הדתי בעיר. למרות שהיה נציג הפועל המזרחי היה מקובל על כלל הציבור הדתי והחרדי בעיר. שמר על אורח חיים חרדי והיה מקורב לרבנים ולאדמו"רים הרבים שהתגוררו בתל אביב בשנות החמישים והשישים. נפטר בקיץ 1979, בגיל 72. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק בהלוויה רבת-משתתפים. אחר מותו הנציחה אותו עיריית תל אביב בקריאת רחוב על שמו, בשכונת רמת אביב ג'. את בניו שלח לישיבות של הזרם החרדי. בניו הם: הרב יהודה בויאר, מתלמידי החזון איש; הרב ירחמיאל בויאר, לשעבר ראש עיריית בני ברק; ונחום בויאר, איש ציבור חרדי בתל אביב. דוד תדהר (עורך), "אברהם בויאר", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ח (1957), עמ' 3051 נפטר ר' אברהם בויאר, חבר הנהלת עירית ת"א, מעריב, 19 ביולי 1979 בויאר הוכיח את עצמו..., דבר, 17 בדצמבר 1973 אברהם בויאר הובא למנוחות, דבר, 20 ביולי 1979; אברהם בויאר – למנוחות, מעריב, 20 ביולי 1979. ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אלן פומפאו

אלן קתלין פומפאו (באנגלית: Ellen Kathleen Pompeo; נולדה ב-10 בנובמבר 1969) היא שחקנית אמריקאית, במאית ומפיקה. ידועה בעיקר בשל תפקידה כמרדית' גריי בסדרת הדרמה "האנטומיה של גריי". בשנת 2011 הייתה השחקנית התשיעית המרוויחה ביותר, כשהרוויחה 7 מיליון דולר, ובשנת 2012 נחשבה לשחקנית השמינית המרוויחה ביותר, כשהרוויחה 9 מיליון דולר. אלן פומפאו נולדה באוורט, מסצ'וסטס, לג'וזף וקתלין פומפאו. אביה ממוצא איטלקי, אנגלי ואירי, ואמה הייתה ממוצא אירי. אלן גדלה וחונכה כקתולית. אמה של פומפאו, קתלין, מתה ממינון יתר של משככי כאבים כשאלן הייתה כבת 4, ואביה של אלן התחתן שוב מיד לאחר מותה. לאלן יש שלוש אחיות ושני אחים. במשך למעלה משנתיים עבדה כמלצרית במיאמי, שם פגשה את צלם האופנה אנדרו רוזנטל, עמו הייתה בקשר זוגי. ב-1996 עבדה כמוזגת בסוהו בר גריל בניו יורק, שם ניגש אליה סוכן וליהק אותה לפרסומת. היא הופיעה בפרסומות לסיטי בנק וללוראל. פומפאו התחילה את הקריירה עם תפקידים מזעריים ב"זרים עם ממתקים" ו"חברים". פומפאו עברה ללוס אנג'לס בשנת 2001. בשנת 2002, היא נבחרה על ידי הבמאי בראד סילברלינג לתפקיד בסרט מונלייט מייל בתור מושא אהבתו של ג'ייק ג'ילנהול. היא הופיעה גם בסרט "דרדוויל" בתור קארן פייג', מזכירתו של מאט מורדוק, אותו גילם בן אפלק. אולם, רוב הסצנות שלה נמחקו בעת עריכת הסרט. בשנת 2002 הופיעה פומפאו ב"תפוס אותי אם תוכל" ובשנת 2003 ב"בית הספר הישן". בין תפקידי הטלוויזיה היו הופעות אורח בשני פרקים של "חוק וסדר" ובפרק 11 עונה 10 של "חברים". בשנת 2004 שיחקה פומפאו בסרט "שמש נצחית בראש צלול" כחברתו לשעבר של ג'ים קארי, נעמי. אולם הסצנות בה הופיעה נחתכו מהסרט. פומפאו קיבלה את התפקיד המשמעותי הראשון שלה בדרמה הרפואית "האנטומיה של גריי" ברשת ABC. פומפאו משחקת שם בתפקיד מרדית' גריי, הדמות הראשית, רופאה כירורגית בבית החולים הלימודי "סיאטל גרייס". בשנת 2007, פומפאו הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה. בשנה זו היא חידשה את חוזה המשחק שלה בסדרה ושכרה הוגדל ל-200,000 דולר לכל פרק. ב-13 באוקטובר 2007, פומפאו קיבלה אות כבוד מטעם הקרן האיטלקית לאומית האמריקאית על הישגיה בתחום הבידור. פומפאו נישאה למפיק כריס אייברי ב-9 בנובמבר 2007. ראש עיריית ניו יורק, מייקל בלומברג, היה העד המשפטי של הזוג. ב-15 בספטמבר 2009 פומפאו ילדה את בתם. ב-1 באוקטובר 2014 נולדה בתם השנייה על ידי אם פונדקאית. ב-29 בדצמבר 2016 הודיעה על היוולדו של ילדם השלישי על ידי אם פונדקאית. אלן פומפאו, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אלן פומפאו, ברשת החברתית אינסטגרם אלן פומפאו, ברשת החברתית טיקטוק אלן פומפאו, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אלן פומפאו, באתר AllMovie (באנגלית) אלן פומפאו, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) אלן פומפאו, באתר Metacritic (באנגלית) אלן פומפאו, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) אלן פומפאו, באתר MusicBrainz (באנגלית) אלן פומפאו, באתר Genius עמוד המעריצים הרשמי (באנגלית) דודי כספי, האנטומיה שלה, באתר ישראל היום, 25 בספטמבר 2015
חסידות סאמבור

חסידות סאמבור היא חסידות קטנה שנוסדה בשנת 1878 בעיר סאמבור (Sambir) בגליציה. האדמו"ר הראשון של החסידות היה רבי אורי הכהן יאלעס (ה'תקצ"ג 1833 - ה'תר"ע 1910). נולד בעיר קומארנו (נקראה קאמארנא) לרב אפרים צבי שהיה תלמיד השרף מסטרליסק, ונקרא על שמו. למד אצל בעל "השואל ומשיב" הרב יוסף שאול נתנזון חברו ללימודים היה הרב יצחק יהודה שמלקיש בעל הבית יצחק. בשנת 1850 נישא, באותה תקופה התקרב לחסידות בעלז ולרבם הרב שלום רוקח מייסד שושלת בעלז, שאמר עליו "אתמול היה לו גילוי אליהו אבל הוא עצמו אינו מודע לכך". נתמנה לרב העיר קומארנו. חתנו היה רבי גדליה מלודמיר. לאחר פטירת רבו מבעלז נסע לרבי אברהם מסטרעטין, ולאחר פטירת הנ"ל דבק ברבי אברהם יעקב פרידמן (הראשון) מסדיגורה ובהוראתו החל להנהיג עדת חסידים. בשנת ה'תרכ"ד (סביבות 1864) עשרים שנה לאחר פטירת רבי יהודה צבי מסטרטין שהיה ממשיך דרכו של השרף מסטרליסק, נטל על עצמו את עול ההנהגה של החצר החסידית שנותרה בסטרטין. הוא החל בהנהגת החצר החסידית בעיר סאמבור שבגליציה החל משנת ה'תרל"ח (סביבות 1878). אל חצרו שהלכה וגדלה הגיעו גם חסידים שלא השתייכו לחצר זו. נודע בתרומותיו הרבות לצדקה ופעולות חסד שונות שארגן. כמו כן בחצרו שהו חסידים רבים דרך קבע, כשהוא נוטל על עצמו את פרנסתם. רבי אורי נפטר בראש חודש אדר שני ה'תר"ע. מעט מתורתו נדפסה בספר אמרות טהורות (למברג 1910) על ידי אחד מחסידיו. בניו היו רבי יהודה צבי מסמבור ורבי שלום מסטרי. רבי שלום נקרא על שם רבו הרב שלום רוקח מבעלז. לאחר פטירת אביו לא רצה בנו, הרב שלום הכהן יאלעס, ליטול את הנהגת החסידות, אך לאחר הפצרות רבות מאת תלמידיו, ולאחר שרבי מנחם-נחום פרידמן מבויאן הורה לו ליטול על עצמו את הנהגת החסידות, נטל על עצמו את עול ההנהגה, וקבע את מרכז החסידות בעיר סטרי שבמחוז סאמבור, שם שימש ברבנות בחיי אביו. בשנת ה'תרפ"ה (1925), הודיע לעדת החסידים על כוונתו לעלות לארץ ישראל, במענה לשאלת החסידים, מי ינהיג את הקהילה, ענה ששני בניו ינהלו את ענייני הקהילה. הבכור הרב ישעיה אשר הכהן יטול את תפקיד האדמו"ר וינהיג את הקהילה רוחנית, ואחיו הצעיר הרב אפרים אליעזר יאלעס, יעמוד בראשות הישיבה, ויכהן כרב העיר. לאחר חג הפסח אותה השנה, עלה הרב שלום לארץ ישראל, והגיע לנמל יפו בתחילת חודש אייר, לאחר הגעתו לירושלים, נסע להשתטח על קברו של רבי שמעון בר יוחאי במירון, ולאחר חודשים ספורים חלה ונפטר בירושלים. חתניו היו רבי ישראל אלימלך מזברוב ואחיינו רבי אורי אהרן מלודמיר. רבי ישעיהו אשר (תרנ"ג-ב' בטבת תש"ד) היה חתנו של רבי משה אייכינשטיין מריישא ובזיווג שני של רבי ישראל רוקח מבוריסלב. היה מראשי אגודת ישראל. חיבר ספר בשם "שמן הראש". נרצח בשואה. בשנת 1921 היגר האח הצעיר הרב אפרים אליעזר יאלעס לארצות הברית וכיהן כראב"ד פילדלפיה. תורתו נדפסה בספר שמן הראש (סטרי 1921) ובספר שו"ת דברי אפרים אליעזר. רבי אלעזר בנו של רבי יהודה צבי כיהן בבוקרשט ומשנת תש"ח במונטריאול. היה חתנו של רבי יעקב שמשון מטשכויב. אחריו כיהן בנו רבי יהודה צבי. חתנו היה רבי מנחם מנדל רוקח. שני נכדים נוספים של רבי אורי כיהנו באדמו"רות, בני בנו הרב נחום. רבי אליהו כיהן בפשמישל, היה חתנו של דודו רבי שלום ורבי אברהם יעקב כיהן בסמבור ובטורקא. שניהם נרצחו בשואה. בהלווית הרב אפרים אליעזר יאלעס בשנת 1988, הכתירו על פי צוואתו את נכדו הרב אורי גלדצהיילר (בן חתנו הרב יוסף גלדצהיילר) חתן רבי אברהם חיים ראטה משומרי אמונים לאדמו"ר מסאמבור, כהיום הוא מחלק את זמנו בין מונסי לירושלים. כמו כן מכהן כאדמו"ר מסמבור רבי מרדכי ישראל סמט, צאצא דרך רבי גדליהו מלודמיר חתן רבי אורי. רבי אורי מסאמבור בעלון עלים לתרופה, אתר היברו בוקס. כתבה על פטירת הרבנית.
שנת הגנן

שנת הגנן (בצ'כית Zahradníkův rok) הוא ספר שכתב קארל צ'אפק (Karel Čapek) בשנת 1929. זמן קצר אחרי צאתו לאור כבר תורגם לשפות שונות. לעברית תורגם על ידי רות בונדי בשנת 2010, והוא ראה אור בהוצאת בבל, ידיעות ספרים. הספר - המתאר את הקמתה של גינה פרטית בעיר, ואת אחזקתה במשך שנה - מונה 26 פרקים, שנים-עשר מהם עוסקים בחודשי השנה לפי סדרם מינואר ועד דצמבר. בין הפרקים הללו שזורים פרקים בנושאים כלליים ובנושאי גינון, דוגמת "איך נוצר גנן", "על יופיו של סתיו" ו"איך מניחים יסודות לגינה". צ'אפק מתאר את הטיפולים בגינה העירונית בצ'כוסלובקיה אך גם את נפש הגנן. הספר כתוב בהומור ומעוטר באיורים רבים, מעין קריקטורות הקשורות לתאורים בספר, פרי עטו של יוזף צ'אפק, אחיו של הסופר. לא אחת קושר צ'אפק בין הגינה ובין תכונות האנשים המטפלים בה (או, מנגד, מתעלמים מקיומה). כך, כל עוד האדם בלבלוב נעוריו, הוא מניח שפרח זה מה שתוקעים בדש המעיל או מעניקים לבחורה. חסרה לו ההבנה האמיתית שפרח הוא משהו שחורף, שעודרים ומזבלים ושותלים ומעבירים וגוזמים וקושרים ופוטרים מעשבים שוטים ומעלים יבשים ומכנימות ומקימחון. במקום לעדר ערוגות, רודף העלם אחרי בחורות, מפגין את שאפתנותו, נהנה מפירות החיים שלא הוא הצמיח. דוגמה נוספת: במה שנוגע לצמחיית החלונות, קיימים שני סוגים: ענייה ועשירה. צמחיית העניים לרוב במצב טוב יותר, צמחיית העשירים בדרך כלל גוועת כשהם בחופשת הקיץ. קארל צ'אפק, שנת הגנן, בבל הוצאה לאור. 2010, 134 עמודים. כריכה קשה. קארל צ'אפק, שנת הגנן. מכונת קריאה בבל קארל צ'אפק, שנת הגנן. ידיעות ספרים פאר פרידמן, רומן צ'כי. נענע 10 פאר פרידמן, גינה גידלה גנן. מעריב, מדור הספרות אסתי סגל, חדשות מקארל צ’אפק – שנת הגנן תלמה אדמון, בגינת החיים: ביקורת על שנת הגנן, באתר nrg‏, 26 באפריל 2010 ארז שוייצר, "שנת הגנן" מאת קארל צ'אפק העבודה היא לא העיקר, אלא הפעמונית, באתר הארץ, 18 במאי 2010 שנת הגנן קארל צ'אפק: פותחים ספר, באתר הארץ, 31 במרץ 2010 שנת הגנן, באנגלית באתר לשמו של קארל צאפק
דינמו סנקט פטרבורג

האם התכוונתם ל... דינמו סנקט פטרבורג (אגודת ספורט) דינמו סנקט פטרבורג (כדורסל) דינמו סנקט פטרבורג (כדורסל נשים) דינמו סנקט פטרבורג (כדורגל) דינמו סנקט פטרבורג (כדורעף) דינמו לנינגרד (קטרגל) דינמו סנקט פטרבורג (הוקי קרח) דינמו סנקט פטרבורג (הוקי קרח נשים) דינמו סנקט פטרבורג (הוקי קרח לנוער) דינמו מחוז לנינגרד
דינמו סנקט פטרבורג (כדורסל)

מועדון הכדורסל דינמו סנקט פטרבורג (ברוסית: Динамо Санкт-Петербург) היה מועדון כדורסל רוסי לגברים מהעיר סנקט פטרבורג, רוסיה, שהתקיים בשנים 2004–2006 ושיחק בליגת העל הרוסית בכדורסל. בתקופה הסובייטית אומנם התקיימה קבוצת כדורסל בשם דינמו סנקט פטרבורג שבשנת 1937 אף הייתה אחת מארבע הקבוצות הטובות בברית המועצות, אך לאחר מלחמת העולם השנייה הקבוצה הודחה לליגות המשנה ולא שבה לעמדת הבכורה בליגה. הקבוצה הוקמה מחדש ב-2004 על ידי איש העסקים ולדימיר רודיאונוב, והיא החלה להשתתף בליגה הרוסית בעונת 2004/2005, והתבססה על סגל של קבוצת הכדורסל אוטודור סראטוב שהועבר לסנקט פטרבורג. כבר בעונת הבכורה העפילה לפלייאוף הליגה, אך הפסידה לחימקי מוסקבה וסיימה במקום החמישי. אולם הקבוצה התנחמה בתואר אירופי כאשר זכתה ביורופליג עם הישג שיא של 20 ניצחונות רצופים. בגמר הקבוצה גברה על בי.סי. קייב. בעונה שאחר כך, הקבוצה העפילה שוב לפלייאוף הליגה והפעם סיימה שלישית. בעונת 2006/2007 הנהלת הקבוצה הכריזה על פשיטת רגל ובעקבות זאת הקבוצה חדלה מלהתקיים. מרבית שחקני הקבוצה עברו לאוניקס קאזאן או חזרו לסראטוב. הליגה הרוסית בכדורסל: מקום שלישי (2006) הגביע הרוסי בכדורסל: רבע גמר (2004/05, 2005/06) יורופליג (1): 2005 ארצות הברית ישראל דייוויד בלאט (2004/05) יוון פוטיוס קציקאריס (2005/06) רוסיה יורי סליחוב (2006/07) ישראל אורי יצחקי ארצות הבריתרוסיה קלי מקארתי ארצות הבריתישראל דייוויד בלות'נטל בלארוס ולדימיר ורמיינקו ארצות הברית אד גיל סרביה אוגנין אשקראביץ' קרואטיה דאמיר מילקוביץ' פולין מאצ'יי לאמפה מדיה וקבצים בנושא דינמו סנקט פטרבורג בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של דינמו סנקט פטרבורג אתר האוהדים של דינמו סנקט פטרבורג ארכיון הקבוצה באתר sports.ru אמיר בוגן, דינמו סנט פטרסבורג נגרעה מהליגה הרוסית, באתר ynet, 6 באוקטובר 2006 דינמו סנט פטרסבורג נסגרה דינמו סנט פטרסבורג נסגרה סנט פטרסבורג ודייוויד בלאט הפסידו 81:76 לבדלונה אלי סהר, כדורסל: ניצחון שלישי לסנט פטרסבורג, באתר הארץ, 23 באוקטובר 2004 גיא דר, ‏הווינר של אירופה: הזכיות הגדולות של בלאט, באתר ONE‏, 13 באפריל 2018 ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורסל ובנושא ספורט ברוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מותחן פוליטי

מותחן פוליטי הוא מותחן קולנועי או ספרותי שעוסק במאבקי כוחות פוליטיים. במותחנים פוליטיים משולבות לרב מספר תוכניות, בדרך כלל לא חוקיות, שמטרתן להעניק למישהו כוח פוליטי, בעוד יריביו מנסים למנוע ממנו את קבלת הכח. מותחנים כאלה יכולים לכלול תרחישים פוליטיים מקומיים ובין-לאומיים כאחד. הבחירות לנשיאות ארצות הברית ומלחמת העולם השנייה חוזרים במותחנים פוליטיים רבים. המותחן פוליטי שונה ממותחנים אחרים משום שהעלילה שלו עוסקת באירועים בסדר גודל ארצי: פיגועי טרור, ריגול, פעילויות שונות של מוסדות המדינה וכו'. האירועים במותחן פוליטי בדיוניים לרב, אך מתרחשים במדינות אמיתיות ובדיוניות. לפעמים האירועים מתקשרים לאירועים אמיתיים מהעבר. בביקורתו לסרט מזימות זרות מנסה המבקר אריק לנדגארד לספק תשובה לשאלה "מה בונה מותחן פוליטי?": "בבסיס העלילה עומד אדם פשוט שגורם בטעות לגל של שחיתות. השחיתות צריכה להיות פוליטית או ממשלתית בטבעה." הניו יורק טיימס, פולנסקי יביים מותחן פוליטי, באתר הארץ, 11 בנובמבר 2007 אריק לנדגארד (1 באוגוסט 2006)‏ "The Manchurian movie – Who took the politics out of the political thriller?". ‏MSNBC Movie Options. ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע ובנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פיליפ אנרי ד'אנסלם

פליפ אנרי ד'אנסלם (בצרפתית: Philippe Henri d'Anselme;‏ 13 בספטמבר 1862 – 26 במרץ 1936) היה גנרל צרפתי, מפקד דיוויזיה וקורפוס רגלים בחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה, תחת פיקודם הכולל של הגנרלים מוריס סראי, אדולף גיומא ולואי פראנשה ד'אספרה. ב-27 באוקטובר 1883 החל ד'אנסלם את לימודיו באקדמיה הצבאית סן-סיר וב-1 באוקטובר 1885 הוסמך כקצין רגלים בדרגת סגן משנה. ד'אנסלם מילא שורת תפקידי פיקוד בלגיון הזרים הצרפתי במרוקו ואלג'יריה. ב-23 בספטמבר 1912 מונה לראש מטה הצבא הצרפתי במרוקו בדרגת לויטננט קולונל. ב-1 בנובמבר 1914 הועלה לדרגת קולונל וב-11 במאי 1915 מונה למפקד חטיבת רגלים במרוקו. ב-22 ביולי 1916 מונה למפקד דיוויזיית הרגלים ה-127 והוצב בחזית המקדונית. ב-14 בספטמבר 1918 פתחו כוחות מדינות ההסכמה בחזית המקדונית בפיקודו של לואי פראנשה ד'אספרה, במתקפה כוללת לאורך עמק הוארדאר במטרה להבקיע את קווי כוחות מעצמות המרכז בפיקודו של הגנרל הגרמני פרידריך פון שולץ. במהלך מתקפה זו, פיקד הגנרל ד'אנסלם על קורפוס שמנה דיוויזיה צרפתית ושתי דיוויזיות יווניות, שתפקידו היה להגן על האגף הימני של כוח התקיפה הסרבי המרכזי ולחבור אליו עם ההגעה לנהר וארדאר. ד'אנסלם זכה להערכה רבה על תפקודו ולקראת סיום הקרבות, ב-26 באוקטובר 1918 הועלה לדרגת גנרל. ביוני 1919 חזר ד'אנסלם לפריז, הוצב בתפקידי מטה ובהמשך שירת כעוזרו הצבאי של שר ההגנה הצרפתי. ב-7 בדצמבר 1924 מונה למפקד הכוחות בתוניסיה. ד'אנסלם פרש משירות צבאי ב-30 באוגוסט 1926 והלך לעולמו 10 שנים מאוחר יותר והוא בן 72 שנים. צרפת במלחמת העולם הראשונה. פרסיליה, רוברטס מארי, "מלחמת העולם הראשונה-מתקפת הוארדאר" באתר הגוגל ספרים (באנגלית).
רנה לווק

רנה לווק (בצרפתית: René Lévesque;‏ 24 באוגוסט 1922 - 1 בנובמבר 1987) היה מושל פרובינציית קוויבק בקנדה מנובמבר 1976 ועד אוקטובר 1985, מייסד מפלגת קוויבק, מראשי התנועה הלאומית הקוויבקית שביקשה להיפרד מקנדה ולהקים מדינה עצמאית. רנה לווק נולד בקמבלטון (Campbellton) בניו ברנזוויק וגדל בניו קרלייל (New Carlisle) שבקוויבק. למד משפטים באוניברסיטת לאוול בקוויבק סיטי, אך לא השלים את התואר. הוא שירת במהלך מלחמת העולם השנייה כקצין קשר וככתב מלחמה בצבא ארצות הברית באירופה. הוא עבד כעיתונאי וככתב טלוויזיה, והפך לדמות ציבורית מוכרת. בשנת 1960 החליט להצטרף לחיים הפוליטיים ונבחר לחבר באספה הלאומית של קוויבק מטעם המפלגה הליברלית. בשנים 1960–1966 כיהן כשר מטעם המפלגה הליברלית, והיה שותף למהפכה השקטה שהתרחשה באותן שנים בקוויבק ושינתה את אופייה של הפרובינציה. בשנת 1967 הודיע על פרישתו מהמפלגה הליברלית, מכיוון שלא הסכימה לדון ברעיון הריבונות של קוויבק. בשנת 1968 היה בין המייסדים המרכזיים של מפלגת קוויבק שביקשה להפוך את קוויבק למדינה עצמאית. הוא עמד בראש המפלגה מייסודה ועד שנת 1985. בנובמבר 1976 נערכו הבחירות לפרלמנט של קוויבק, ולהפתעת רבים, כולל לווק עצמו, זכתה מפלגת קוויבק שעמד בראשה לניצחון. היא זכתה ל-42 אחוז מכלל הקולות ול-71 חברים בפרלמנט מתוך 110. לווק התמנה לתפקיד מושל קוויבק. הוא שימש בתפקיד במשך תשע שנים. תיקונים חברתיים - ממשלת קוויבק בראשות לווק יישמה שורה של תיקונים חברתיים-כלכליים ברוח ההשקפות הסוציאל-דמוקרטיות של המפלגה, בהם העלאת שכר מינימום, הגבלות על הזכות להעסיק עובדים במקומם של שובתים ומתן תרופות חינם לפנסיונרים. השפה הצרפתית - עוד לפני עליית מפלגת קוויבק לשלטון, נחקק בשנת 1974 חוק שקבע כי הצרפתית היא השפה הרשמית בקוויבק. לווק האמין כי אין די בכך, והביא בשנת 1978 לחקיקת חוק 101 השנוי במחלוקת שביסס עוד יותר את מעמדה של השפה הצרפתית בפרובינציה. על פי חוק זה כל ילדי המהגרים לפרובינציה חויבו ללמוד בבתי ספר צרפתיים. חברות שהעסיקו מעל ל-50 איש חויבו לנהל את עסקיהם בשפה הצרפתית. החוק עורר תרעומת רבה בקנדה האנגלית, ואף הביא לעזיבתן של מאות חברות את הפרובינציה. משאל העם - לווק יזם את משאל העם על עתידה של קוויבק בשנת 1980. הייתה זו הפעם הראשונה שהתנהל משאל עם מסוג זה, שהעמיד בסימן שאלה את אחדותה של קנדה. המשאל הסתיים בתבוסה למצדדים במתן עצמאות לפרובינציה: רוב של כ-60 אחוז מהמצביעים תמך בהישארותה של קוויבק בקנדה. ריאיון בטלוויזיה עם רנה לווק (1964) וידאו: תגובתו של לווק לאחר ההפסד במשאל העם (1980) רנה לווק, באתר "Find a Grave" (באנגלית) רנה לווק, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) רנה לווק, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
פרנץ מלדה

פרנץ אמיל מֶלדֶה (11 מרץ 1832 - 17 מרץ 1901) היה פיזיקאי גרמני בן המאה ה-19, אשר התפרסם במחקריו בתחום גלים מכניים ותנאי היווצרותם של גלים עומדים. בנוסף, הוא עסק במכניקת נוזלים, במטאורולוגיה ובאקוסטיקה. הוא טבע את המונח "גל עומד". מלדה היה פרופסור באוניברסיטת מרבורג, והחליף שם את כריסטיאן לודוויג גרלינג החל משנת 1864. בתקופה זו האוניברסיטה זכתה לפריחה והצלחה עקב השתייכותה לפרוסיה החזקה. לאחר מכן נבחר מלדה כחבר בלאופולדינה, האקדמיה הגרמנית הלאומית. ניסוי מלדה, הקרוי על-שמו, מדגים את היווצרותם של גלים עומדים במיתר. בניסוי זה, אשר הוכיח כי גלים מכניים עוברים התאבכות, נבחנת תבנית הגל העומד, נמדדת מהירותו של גל הרוחב הנוצר בו, ונקבעת השפעת המתיחות על מהירות התפשטות ההפרעה הרוחבית לאורך המיתר. מלדה זכה במדליית כסף ביריד העולמי של 1893 בגין ניסוי זה. בניסוי המפורסם ביותר שלו, פרנץ מלדה מתח מיתר בין גלגלת אליה מחוברת משקולת מצד אחד לבין קמרטון (קולן, מתנד אקוסטי- לאחר מכן הוחלף במתנד חשמלי), אשר רטט ויצר גלים במיתר. המשקולת נועדה לוודא שהמיתר מתוח. כאשר הגל אשר חוזר מהגלגלת פוגש בגל נוסף אשר מגיע מהמתנד, מתרחשת התאבכות גלים. בנקודת המפגש בין שני גלים, אמפליטודת הגל שווה לסכום האמפליטודות של הגלים שנפגשו, וכך יכולה להיווצר נקודה אחת (או יותר) שבה האמפליטודה אפסית. כיוון שתדירות הגלים קבועה, האמפליטודות של הגלים הנפגשים בנקודות מסוימות תמיד זהות, כך שבנקודות צומת (nodes) מסוימות לאורך החוט, אמפליטודת הגל תמיד 0; ובנקודות אחרות, הנקראות "נקודות טבור" (antinode), האמפליטודה תהיה תמיד המרבית, לאורך החוט. מהירותו של גל העובר בתווך מסוים נשארת תמיד קבועה (והיא תלויה רק בסוג התווך; לעניין זה, המתיחות בחוט היא אחת מהתכונות של התווך שקובעות את המהירות). מהירותו של הגל שווה לאורך-הגל (בכיוון האורך של התווך, אין לבלבל זאת עם אורך הגל בזמן) כפול תדירותו, ולכן תדירות הגל (בזמן) עומדת ביחס הפוך לאורכו (לאורך התווך) - ככל שתדירות הגל גבוהה יותר אורכו קצר יותר, ולהפך. לכן, כאשר מגבירים את תדירות היווצרות הגלים בחוט מסוים, אורכם של הגלים קטן, ומופיעים עוד ועוד צמתים בהם האמפליטודה שווה לאפס. לינדמן, מרדכי וליפשיץ, ישראל, פיזיקה, חוג שני, חלק ד', אחיאסף, תשל"א. פרנץ מלדה, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.