laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
דאצ'ה

דאצ'ה (ברוסית: дача) הוא כינוי ברוסית לבית הנמצא בשימוש עונתי או לבית משני הנמצא באזור כפרי ליד מרכזים עירוניים. הדאצ'ה נפוצה מאוד ברוסיה ואוקראינה. לרוב, הדאצ'ה תפוסה בחלק מימות השנה על ידי הבעלים, או מושכרת לאנשים אחרים. היא משמשת לנופש ולחופשה קצרה בחודשי הקיץ וגם בשאר ימות השנה. דאצ'ות מסורתיות בנויות בדרך כלל מעץ ומתאימות לאורח חיים כפרי. בדרך כלל נמצאת לצדן גם חלקת אדמה המיועדת לגידולים חקלאיים פרטיים, היכולים לספק את צרכיו של משק הבית. אדם הגר בדאצ'ה מכונה "דאצ'ניק" (רוסית: дачник). מרוסית התגלגלה המילה "דאצ'ה" ליידיש, במשמעות של נסיעה למטרת נופש ומנוחה. התופעה נפוצה מאוד ברוסיה, ולפי הערכות, כ-30 מיליון אזרחים הם בעלי דאצ'ה. הדאצ'ות הראשונות ברוסיה הופיעו בתקופת שלטונו של פיוטר הגדול. במהלך תקופת ההשכלה, האריסטוקרטיה הרוסית השתמשה בדאצ'ות למפגשים חברתיים ותרבותיים, שלוו על פי רוב בנשף מסכות ובמופעי פירוטכניקה. בסוף המאה ה-19 הפכה הדאצ'ה למקום בילוי מועדף לחופשת הקיץ בקרב המעמד העליון ומעמד הביניים של החברה הרוסית. תופעה זו, שאפיינה את רוסיה בלבד, קיבלה ביטוי נרחב ביצירותיהם של סופרים ומחזאים רוסים באותה תקופה. דאצ'ות בבעלות ממלכתית מכונות "גוסדאצ'ה" (רוסית: госдача, קיצור של государственная дача – "דאצ'ה ממלכתית"). בתקופת ברית המועצות הועמדו דאצ'ות ממלכתיות כאלה לרשותם של פקידי ממשלה, אנשי אקדמיה, אנשי צבא וחברי מפלגה בכירים. הדאצ'ה הייתה נשארת בבעלות ממשלתית, ונלקחה בחזרה עם סיום התפקיד. בשנות ה-30 של המאה ה-20 חולקו דאצ'ות לרבים מחברי המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. במהלך הזמן נוצר מצב בו בכירים במפלגה בנו לעצמם וילות ענק בנות 15-20 חדרים על חשבון המדינה. בפברואר 1938 עברה בפוליטביורו החלטה להסדרת מגורי הקיץ של פקידים בכירים. בהחלטה זו נקבעו קריטריונים למספר החדרים המרבי אותו יש לאפשר בבניית דאצ'ות חדשות. בפברואר 1949 התקבלה החלטת מועצת השרים של ברית המועצות "על גינון קולקטיבי ואינדיבידואלי של עובדים" והיא הניחה את הבסיס לפיתוח רחב של גינון ביתי שהיה למעשה לדאצ'ות של אזרחים פרטיים. כבר בשנות ה-50 אזרחים רבים קיבלו לשימושם הפרטי שטחים באזורים שונים הקרובים לערי מגוריהם. גודל השטח האופייני היה 600-800 מ"ר והייתה הגבלה על גודל המבנה המותר בו. בתקופתו של ליאוניד ברז'נייב השטח הבנוי הוגבל ל-25 מ"ר ויתר שטח הדאצ'ה נועד לחקלאות בלבד. הדאצ'ות של הנומנקלטורה לא הוגבלו. בשנות ה-80 מרבית המגבלות על הבניה הוסרו ודאצ'יות רבות נבנו מלבנים באופן פרטי. לאחר התפרקות ברית המועצות הדאצ'ות הופרטו על ידי תושביהם. תרבות הדאצ'ות נשמרה בשטחי ברית המועצות גם במאה ה-21. הדאצ'ות משמשות לנופש בחודשי הקיץ כמין צימרים פרטיים בעלי שטח חקלאי. מדיה וקבצים בנושא דאצ'ה בוויקישיתוף תחקיר באתר העיתון קומרסנט.
רובר קאסאדסי

רובר קאסאדסי (בצרפתית: 'Robert Casadesus;‏ 7 באפריל 1899 – 19 בספטמבר 1972) היה פסנתרן ומלחין צרפתי ידוע שם, בן למשפחת מוזיקאים. דודיו, אנרי ומריוס קאסאדסי היו אף הם נגנים מפורסמים, שעסקו בעיקר בביצוע אותנטי בכלים תקופתיים. רובר קאסאדסי נולד בפריז ולמד שם בקונסרבטואר של פריז אצל לואי דיאמר וזכה בפרס ראשון בשנת 1913 ובפרס דיאמר בשנת 1920. החל בשנת 1922 עבד קאסאדסי עם המלחין מוריס ראוול על מיזם של התאמת רבות מיצירותיו לפסנתר. קאסאדסי וראוול היו שותפים גם לבימת הקונצרטים בצרפת, ספרד ואנגליה. קאסאדסי הרבה במסעות קונצרטים כפסנתרן סולן. לעיתים קרובות ניגן עם הפסנתרנית גבי ל'אוטה-קאסאדסי, שנשא לאישה בשנת 1921. משנת 1935 לימד קאסאדסי בקונסרבטוריון האמריקאי בפונטנבלו. הוא ומשפחתו עברו את שנות מלחמת העולם השנייה בארצות הברית, שם קבעו את משכנם בפרינסטון, ניו ג'רזי. הוא לימד קבוצה ראויה לציון של פסנתרנים לעתיד מכל רחבי אירופה וארצות הברית, ביניהם קלוד הלפר ומוניק האס. סגנון נגינתו היה קלאסי ומאופק, בגישה מעודנת מאוד למלודיה ולקו המוזיקלי. הוא מצטיין במיוחד כפרשן של מוצרט. בין שאר הקלטותיו יצירות משל ראוול ובטהובן, סונאטות לכינור עם הכנר זינו פרנצסקאטי. סונאטת קרויצר הוסרטה והופצה ב-DVD. אשתו של קאסאדסי, גבי, ובנם ז'אן הצטרפו אליו בנגינת קונצ'רטי של מוצרט לשניים ושלושה פסנתרים. הם הקליטו את היצירות האלה עם תזמורת קולומביה ותזמורת קליבלנד בניצוח גיאורג סל ועם תזמורת פילדלפיה בניצוח יוג'ין אורמנדי וההקלטות יצאו ב"סוני קלאסיקל". מדיה וקבצים בנושא רובר קאסאדסי בוויקישיתוף רובר קאסאדסי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) רובר קאסאדסי, באתר AllMusic (באנגלית) רובר קאסאדסי, באתר MusicBrainz (באנגלית) רובר קאסאדסי, באתר Discogs (באנגלית) רובר קאסאדסי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) רובר קאסאדסי, באתר "Find a Grave" (באנגלית) רובר קאסאדסי (באנגלית)
אוטובוס הים באיסטנבול

אוטובוס הים באיסטנבול (טורקית İstanbul Deniz Otobüsleri או İDO) הוא שירות תחבורה ציבורית ימי המופעל בנתיבי המים סביב העיר איסטנבול בטורקיה - הבוספורוס, ים השיש ומפרץ קרן הזהב. השירות החל בשנת 1987 ובהמשך הרחיבה החברה את שירותיה, והחלה מפעילה גם ספינות מעבורת לנוסעים ולכלי רכב, המקשרות את איסטנבול לערים ולאיים שלאורך חופו הדרומי של ים השיש, ובין היתר אל ילובה ובנדרמה. סך הכל משרתת החברה 86 תחנות ימיות. צי החברה כולל 99 כלי שיט כדלקמן: מדיה וקבצים בנושא אוטובוס הים באיסטנבול בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אוטובוס הים באיסטנבול אוטובוס הים באיסטנבול, ברשת החברתית אקס (טוויטר)
ג'ונג'ון

ג`ונג`ון הוא סיפור אגדה פיוטי שכתב יוסי בנאי על ג`ונג`ון והציפור בתוך כלוב לבה. הספר ראה אור בלווי 12 תחריטים של האמן אלי אברהמי. זהו ספרו האחרון של יוסי בנאי. כחודש לפני מותו הוקלט בנאי קורא את הסיפור והתקליטור מצורף לספר. תחילה יצאה לאור מהדורה מוגבלת בת 80 עותקים בשנת 2004 בהוצאת מרכז גוטסמן לתחריט בקיבוץ כברי. הספר עם הדפסי התחריטים והתקליטור יצא לאור בהוצאת עם עובד בשנת 2006. זהו סיפור געגועים של יוסי בנאי להוריו ולילדותו. לחלומות ולחיים בשכונת מחנה יהודה. למרות מראהו אין זה ספר ילדים כפי שהוא נראה במבט ראשון. ג`ונג`ון היא אישה פרסית זקנה, גמודת קומה ובעלת קמטים, הצוחקת "בפה ריק משיניים" ומפליאה לספר סיפורים. בג`ונג`ון ניתן לזהות את דמותה של אמו של יוסי בנאי. בספר מופיעים שנים עשר סיפורים מול שנים עשר תחריטים. לִפְעָמִים אֲנִי פַּרְפָּר, וְהַחַיִּים אֵשׁ מְסַפֶּרֶת ג`וּנְג`וּן לַצִּפּוֹר שֶׁבְּתוֹך כְּלוּב לִבָּהּ לִפְעָמִים אֲנִי סִפּוּר עַתִּיק שֶׁמְּסַפֵּר סַבָּא רָשׁ לְנֶכֶד רָעֵב לִפְעָמִים אֲנִי שִׁיר אוֹהֲבִים הַבּוֹכִים אֶת פְּרִידָתָם וְלִפְעָמִים אֲנִי רוּחַ שֶׁמַּכָּה בְּפַעֲמוֹנֵי הַזְּמַן לִזְכֹּר וּלְהַזְכִּיר שֶׁפַּעַם הָיִיתִי תַּפּוּחַ בְּתוֹךְ צִיּוּר וְנָסִיךְ אָרוּג בְּחוּטֵי מֶשִׁי יָצָא עַל סוּס מִתּוּךְ שְׁטִיח קִיר וְחָטַף אוֹתִי אֶל יַעַר לִבּוֹ יוסי בנאי ואלי אברהמי, ג`ונג`ון, הוצאת עם עובד, 2006 הסיפור של בנאי, באתר ynet, 24 בספטמבר 2006 דן אלמגור, המלים האחרונות שכתב יוסי בנאי הן שיר אהבה, באתר הארץ, 25 בספטמבר 2006 מרכז גוטסמן לתחריט - קיבוץ כברי ג'ונג'ון, באתר OCLC (באנגלית)
שורות המגינים

שורות המגינים היה כינויה של התארגנות חשאית מטעם "ההגנה" של המעפילים שהיו עצורים במחנות המעצר בקפריסין. במסגרת חשאית זו, אנשי הפלמ"ח ששהו במחנות קפריסין, אם אחר גירוש מישראל על ידי הבריטים או שנשלחו במיוחד כדי ליטול חלק בפעילות, הכשירו מעפילים לקראת גיוסם להגנה (ומאוחר יותר לצה"ל). המשימה הראשונית של "שורות המגינים" הייתה למנוע מהמעפילים, ששבו לחיות מאחרי גדרות תיל, לחזור למעמד הסביל של פליטים. המטרה הושגה באמצעות אימונים פרה-צבאיים (ומאוחר יותר - צבאיים) בתוך המחנות, הסברה ציונית ופעילויות מדודות אנטי-בריטיות כגון הפגנות, השגת הקלות, שליטה מסוימת על התור לשחרור/עלייה והשתלטות על הסדר במחנות. המארגן והמפקד של שורות המגינים היה יואש צידון-צ'אטו. ראשוניי מקימי שורות המגינים היו אנשי פלי"ם שגורשו לקפריסין יחד עם מעפילי האונייה "שבתאי לוז'ינסקי". שורות המגינים, באתר הפלמ"ח שורות המגינים (אורכב 20.06.2020 בארכיון Wayback Machine), באתר ההגנה שורות המגינים בשירו של חיים חפר: שנת תש"ז נחום בוגנר, עלי-זית וחרב. פרק: שורת המגינים, עמ' 177-205, במאגר הספרים הסרוקים של הספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פלורה

פְלוֹרָה (מלטינית: Flora) או צמחייה היא אוסף כל מיני הבר שנמצאים בחבל ארץ מוגדר ומסוים. עמם נמנים באותהּ מידה צמחים זעירים ונדירים שמופיעים רק פעם אחת וצמחים גדולים ונפוצים השולטים בנוף. המונח המקביל לבעלי חיים הוא "פאונה". אוסף הצמחים ובעלי החיים יחד נקרא "ביוטה". לעיתים כוללים במונח פלורה גם חיידקים ואצות. המילה פלורה מתייחסת גם לספר או פרסום מדעי המונה ומתאר בליווי איורים את אינוונטר הצמחים בארץ או בחבל ארץ מסוים. לדוגמה הפלורה של ארץ ישראל, על פי המיון הגאוגרפי המקובל בבוטניקה, נקראת פלורה פלשתינה (Flora Palaestina) והיא פורסמה על ידי האקדמיה הלאומית למדעים בישראל. מקור המילה "פלורה" בלטינית, ובמקור היא מתייחסת לאלת הפרחים הרומית פלורה. צומח (פיטוגאוגרפיה) אנדמיות (ביולוגיה) מדיה וקבצים בנושא פלורה בוויקישיתוף פלורה פלשתינה, צמחית ארץ ישראל באתר הגן הבוטני של מיזורי הפלורה בעולם בחלוקה ליבשות הפלורה של ברזיל מאת מארציוס, אייכלר ואורבאן במהדורה סרוקה. נכתבה בין השנים 1840 ו-1906 ערך זה הוא קצרמר בנושא בוטניקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סטיבן מילהאוזר

סטיבן מילהאוזר (באנגלית: Steven Millhauser; נולד ב-3 באוגוסט 1943 בעיר ניו יורק) הוא סופר אמריקאי המתמחה בכתיבת סיפורים קצרים ורומנים. בשנת 1997 זכה בפרס פוליצר לספרות על רומן, "מרטין דרסלר" - (Martin Dressler). הזכייה בפרס הביאה להוצאה מחודשת של ספריו הישנים. מילהאוזר גדל בקונטיקט וקיבל בשנת 1965 תואר B.A מאוניברסיטת קולומביה. לאחר מכן, המשיך ללימודי דוקטורט באנגלית באוניברסיטת בראון, אך לא סיים. הוא החל בכתיבת ספריו - (Edwin Mullhouse) ו-"בניית ממלכת מורפאוס" - (From the Realm of Morpheus) בעת ששהה באוניברסיטת בראון. כתב את ספרו "הדיוקן של הרומנטיקה" - (Portrait of a Romantic) בעת שהותו בבית הוריו שבקונטיקט. הצלחתו הלא צפויה של ספרו "מרטין דרסר" הביאה להגברת המודעות כלפיו ובעקבות זאת בשנת 2006 סיפורו הקצר "אייזנהיים אמן-האשליות" - (Eisenheim The Illusionist) הופק לסרט המצליח "אמן-האשליות" בבימויו של נייל בורגר. כיום מילהאוזר מתגורר בניו יורק ומלמד בקולג' סקידמוד. Edwin Mullhouse 1972 Portrait of a Romantic 1977 In the Penny Arcade 1986 From the Realm of Morpheus 1986 The Barnum Museum 1990 Little Kingdoms 1993 Martin Dressler 1996 The Knife Thrower 1998 Enchanted Night 1999 The King in the Tree 2003 Dangerous Laughter 2008 סטיבן מילהאוזר, ברשת החברתית Goodreads
פוניקולר קבאטש-טקסים

פוניקולר קבאטש-טקסים (טורקית Taksim-Kabataş Funiküleri) הוא קו פוניקולר תת-קרקעי בעיר איסטנבול שבטורקיה. הקו, המסומן כ-F1, נחנך ב-29 ביוני 2006 על ידי ראש ממשלת טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן, והצטרף אל קו הפוניקולר הוותיק המכונה "טונל" (F2). אורכו של הקו 600 מטר, והוא כולל שתי תחנות בלבד, שהפרש הגבהים ביניהן 60 מטר. לאורך הקו נעות שתי רכבות המסוגלות להוביל עד 9,000 נוסעים בשעה, והן יוצאות אחת לחמש דקות במשך רוב שעות היום. משך הנסיעה הוא 110 שניות במהירות של כ-20 קמ"ש. הקו מקשר בין תחנת כיכר טקסים, שם הוא נפגש עם קו הרכבת התחתית של איסטנבול, לבין תחנת קבאטש (Kabataş) שלחופי הבוספורוס, הסמוכה לקו החשמלית המודרנית ולרציף אוטובוס הים של קבאטש. הקו מופעל על ידי חברת "תחבורת איסטנבול בע"מ" (İstanbul ulaşım a.ş.) מדיה וקבצים בנושא פוניקולר קבאטש-טקסים בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פוניקולר קבאטש-טקסים (בטורקית) הפוניקולר באתר איסטנבול אולשים (טורקית) המערכת המסילתית באיסטנבול באתר Urbanrail לוח הזמנים של הפוניקולר
הרכבת הקלה של איסטנבול

הרכבת הקלה של איסטנבול (בטורקית: Hafif metro או İstanbul hafif metrosu) היא מערכת בת שני קווים של רכבת קלה בחלקה האירופי של איסטנבול בטורקיה. קו הרכבת הקלה הראשון (M1) נחנך ב-3 בספטמבר 1989 והוארך מספר פעמים עד שהגיע לנמל התעופה הבינלאומי איסטנבול אטאטורק ב-20 בדצמבר 2002. הקו מוביל מאקסראי (Aksaray) במרכזה של העיר עד לנמל התעופה, ובדרכו חולף בתחנת האוטובוס המרכזית של העיר (Otogar). מתחנה זו מתפצלת שלוחה קצרה המובילה לאסנלר (Esenler). אורכו הכולל של הקו הוא 19.6 ק"מ ולאורכו 18 תחנות מהן 6 תת-קרקעיות, שלוש על גבי גשרים והיתר במפלס הקרקע. 4,4 ק"מ מהקו עוברים במנהרה תת-קרקעית. משך הנסיעה בין תחנת אקסראי לשדה התעופה הוא 32 דקות והקו מוביל כ-240,000 נוסעים ביום בממוצע ושימש כ-77 מיליון איש במהלך שנת 2006. עלות הקמתו של הקו עמדה על 550 מיליון דולר והוא מופעל על ידי חברת "תחבורת איסטנבול בע"מ" (İstanbul ulaşım a.ş.) בשיתוף עם חברת "החשמליות והטונל של איסטנבול" (İstanbul Elektrik Tramvay ve Tünel, İETT). הרכבת הקלה נפגשת עם קו החשמלית המודרנית בתחנות אקסראי וזייתינבורנו (Zeytinburnu). עבודות להארכת הקו ב-700 מטר, מתחנת אקסראי לכיוון דרום-מזרח ועד תחנת יניקפי (Yenikapı), יקשרו את הרכבת הקלה אל הרכבת התחתית של איסטנבול ואל רכבת הפרברים המשודרגת במסגרת פרויקט מרמריי. הארכה נוספת נמצאת בשלבי ביצוע בקטע באורך של כ-5 ק"מ בין אסנלר לבג'לר (Bağcılar). הקו השני (T4) נחנך בשנת 2007 והוארך בשנת 2009, והוא מוביל מטופקאפי (Topkapı)‏ אל מסג'יד-אי סלם (Mescid-i Selam). אורכו 15.3 ק"מ ולאורכו 22 תחנות. משך הנסיעה בין שתי תחנות הקצה עומד על 34 דקות, וכ-150,000 נוסעים עושים בו שימוש מדי יום בכ-372 נסיעות. שני הקווים נפגשים בתחנת אולובטלי (Ulubatlı). קו M2 קו T4 הרכבת הקלה באתר İETT מערכת התחבורה המסילתית של איסטנבול באתר Urbanril צילום אוויר באתר Google maps. קו הרכבת הקלה חוצה את תחנת האוטובוס המרכזית במרכזה, מצפון לדרום אתר איסטנבול אולשים התחנה איננה קשורה לארמון טופקאפי. T4
סלואן וילסון

סלואן וילסון (באנגלית: Sloan Wilson; ‏8 במאי 1920 - 25 במאי 2003) היה סופר אמריקאי. וילסון נולד בנורווק שבקונטיקט. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד בשנת 1942. הוא לחם במלחמת העולם השנייה, שירת במשמר החופים של ארצות הברית ופיקד על סיירת בחופי גרינלנד ועל אוניית אספקה צבאית באוקיינוס השקט. אחרי המלחמה עבד וילסון ככתב במגזין "טיים לייף". ספרו הראשון, "מסע לאי-שם", יצא לאור בשנת 1947 והסתמך על חוויותיו מתקופת המלחמה. הוא פרסם גם סיפורים ב"ניו יורקר" והרצה באוניברסיטת באפאלו, האוניברסיטה של מדינת ניו יורק. וילסון כתב חמישה עשר ספרים, ביניהם "האיש בחליפה האפורה" (1955) ו"נווה קיץ" (1958), שהוסרטו שניהם לקולנוע. הרומן שלו "אחי הקרח" מבוסס באופן רופף על חוויותיו בגרינלנד כששירת במשמר החופים של ארצות הברית. וילסון סבל במשך חייו מאלכוהוליזם ובאחרית ימיו חלה במחלת אלצהיימר. הוא מת בקולוניאל ביץ' שבווירג'יניה, שם חי בשנותיו האחרונות. וילסון נישא פעמיים והיו לו ארבעה ילדים. בתו ליסה היא סופרת ובנו, דייוויד סלואן וילסון, הוא ביולוג אבולוציוני. ריאיון עם הסופר (אורכב 20.10.2007 בארכיון Wayback Machine), באתר Wired for Books סלואן וילסון, באתר "Find a Grave" (באנגלית) סלון וילסון, דף שער בספרייה הלאומית סלואן וילסון, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) סלואן וילסון, באתר AllMovie (באנגלית) סלואן וילסון, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
קמפרי

קמפרי (באיטלקית: Campari) הוא השם המסחרי של ליקר העשוי מתערובת של עשבים, צבעו אדום וטעמו מר-מתוק בעל 20.5-28 (כיום 25%) אחוזי אלכוהול. הקמפרי מיוצר במילאנו מאז שנת 1862, שנה שבה הכין אותו לראשונה גאספרה קמפרי, בעל בית הקפה "קפה קמפרינו" בעיר. המתכון המדויק להכנת הליקר לא שונה מעולם והוא מהווה סוד משפחתי של משפחת קמפרי. הצלחת המשקה הביא להקמת קבוצת קמפרי, יצרנית המשקה. על פי נתוני הקבוצה משמשים בהכנת המשקה 86 סוגים של שורשי צמחים, עשבים, תבלינים ופירות. רכיבי הליקר מרוככים במים מזוקקים ואחר כך מעורבבים באתנול. במקור, צבעו הייחודי של המשקה ניתן לו מצבע המאכל הטבעי כרמין (E 120), המופק מכנימות מגן מהמינים Dactylopius coccus ו-Coccus cactus, שיובשו בשמש ונטחנו. משנת 2006 החליטו לחדול מהשימוש בכנימות וכיום הצבע נוצר מקליפות רימון וצבע מאכל אדום. לאחר כמה ימים מסננים את התערובת ממשקעים שונים ומאחסנים אותה במכלים גדולים שהפנים שלהם מזוגג, בהם התערובת תדולל במים ובתמיסת סוכר לרמת שתייה (תכולת אלכוהול של 25 אחוז). לאחר 30 ימי השהייה נוספים מסננים שוב את הנוזל ומוזגים אותו לבקבוקים. הקמפרי הוא אפריטיף המעורר את התיאבון. ניתן להשתמש בו גם בקוקטיילים ובלונגדרינקס. בין הקוקטיילים הקלאסיים המשתמשים בקמפרי ניתן למנות את הנגרוני, הקמפרי-סודה, קמפרי-אורנג', קמפרי-טוניק ואמריקנו. באיטליה, בישראל, וכן במדינות אחרות נמכרות תערובות מוכנות של "קמפרי סודה" בבקבוקים קטנים דמויי חרוט. מדיה וקבצים בנושא קמפרי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קמפרי קמפרי, ברשת החברתית פייסבוק קמפארי - אלכופדיה, אנציקלופדיית האלכוהול האינטראקטיבית, מאורכב באתר http://archive.is (באנגלית)
אלגוריתם גאוס-לז'נדר

אלגוריתם גאוס-לז'נדר הוא אלגוריתם מהיר לחישוב קירובים של הקבוע המתמטי π {\displaystyle \pi } , המבוסס על הממוצע האריתמטי-גאומטרי של שני מספרים. מספר הספרות המדויקות בהערכת הקבוע מוכפל בכל צעד, ובעזרת מחשב מודרני האלגוריתם מאפשר לחשב מיליארדי ספרות, ואף יותר. אלגוריתם זה, ודומים לו, נחקרו על ידי קרל פרידריך גאוס ואדריאן-מארי לז'נדר בראשית המאה ה-19. האלגוריתם איטרטיבי מטבעו, ומבוסס על החלפה חוזרת של שני מספרים בממוצעים האריתמטי והגאומטרי שלהם. הגרסה השנייה המוצגת כאן ידועה כ"אלגוריתם בראנט-סלאמין", בשל העובדה שהאלגוריתם נתגלה מחדש, באופן בלתי תלוי, על ידי מדען המחשבים ריצ'רד בראנט והמתמטיקאי יוג'ין סלאמין ב-1975. ב-1800, חקירותיו של גאוס על הממוצע האריתמטי גאומטרי הובילו אותו לגלות את הנוסחה הנפלאה: ∑ k = 0 ∞ 2 k ( b k 2 − a k 2 ) = 1 − 2 M 2 π {\displaystyle \sum _{k=0}^{\infty }2^{k}(b_{k}^{2}-a_{k}^{2})=1-{\frac {2M^{2}}{\pi }}} כאשר a 0 = 1 2 , b 0 = 1 {\displaystyle a_{0}={\frac {1}{\sqrt {2}}},b_{0}=1} ו- M {\displaystyle M} הוא הממוצע האריתמטי-גאומטרי של a 0 , b 0 {\displaystyle a_{0},b_{0}} . אתחול האלגוריתם מתבצע על ידי מתן הערכים ההתחלתיים a 0 = 1 2 b 0 = 1 t 0 = 1 4 p 0 = 1 {\displaystyle a_{0}={\frac {1}{\sqrt {2}}}\qquad b_{0}=1\qquad t_{0}={\frac {1}{4}}\qquad p_{0}=1} השלב האיטרטיבי, בו חוזרים ומעדכנים את ערכי הפרמטרים בנוסחאות הבאות עד השגת מספר הספרות הרצוי: (עד שההפרש בין a n , b n {\displaystyle a_{n},b_{n}} קטן מערך רצוי) a n + 1 = a n b n b n + 1 = a n + b n 2 t n + 1 = t n − p n ( b n − b n + 1 ) 2 p n + 1 = 2 p n {\displaystyle {\begin{aligned}a_{n+1}={\sqrt {a_{n}b_{n}}}\\b_{n+1}={\frac {a_{n}+b_{n}}{2}}\\t_{n+1}=t_{n}-p_{n}(b_{n}-b_{n+1})^{2}\\p_{n+1}=2p_{n}\end{aligned}}} בתום השלב האיטרטיבי מחושב הקירוב ל- π {\displaystyle \pi } בעזרת הפרמטרים a n , b n , t n {\displaystyle a_{n},b_{n},t_{n}} לעיל, על ידי הנוסחה: π ≈ ( a n + b n ) 2 4 t n {\displaystyle \pi \approx {\frac {(a_{n}+b_{n})^{2}}{4t_{n}}}} ארבע ההצבות הראשונות בנוסחה נותנות: 3.14 … 3.1415926 … 3.141592653589793238 … 3.1415926535897932384626433832795028841971 … {\displaystyle {\begin{aligned}&3.14\ldots \\&3.1415926\ldots \\&3.141592653589793238\ldots \\&3.1415926535897932384626433832795028841971\ldots \end{aligned}}} ,PI and the AGM: A Study in Analytic Number Theory and Computational Complexity, Jonathan M. Borwein, Peter B. Borwein. 1987. אלגוריתם גאוס-לז'נדר, באתר MathWorld (באנגלית)
החשמלית הנוסטלגית

החשמלית הנוסטלגית (טורקית Nostalji tramvayı) היא חשמלית הפועלת לאורך שדרות איסטיקלל (İstiklal Caddesi) ברובע טקסים (Taksim) שבחלקה האירופי של איסטנבול שבטורקיה, ובקדקוי (Kadıköy) בחלק האסייתי של העיר. ב-3 בספטמבר 1869 החלו הקרוניות הראשונות לנוע ברחובותיה של איסטנבול. במהלך חלקה השני של המאה ה-19 התפשט השימוש בקרוניות שהיו רתומות לסוסים ברחבי העיר כולה - הן בצידה האירופי והן בזה האסייתי. במלחמת הבלקן הראשונה ב-1912 הלאים משרד הביטחון של האימפריה העות'מאנית את הסוסים לטובת המאמץ המלחמתי, והעיר נותרה ללא שירותי קרוניות משך למעלה משנה. ב-1939 הולאמו הקרוניות והועברו לרשותה של העירייה. הן המשיכו לפעול בחלקה האירופי של העיר עד 1961 וב-1966 הופסקה פעולתן גם בצידו האסייתי של הבוספורוס. לקראת סוף שנת 1990 חודשה פעילותו של קו החשמלית T5 הנמתח לאורכה של מסילה בת 1,640 מטר בשדרות איסטיקלל, ומוביל מכיכר טקסים אל טפבשה (Tepebaşı). מאז חניכתה של הרכבת התחתית של איסטנבול בשנת 2000 ופוניקולר קבאטש-טקסים בשנת 2006 מקשרת החשמלית בין תחנת טקסים של קווים אלה לתחנה העליונה של הפוניקולר ההיסטורי הידוע כטונל. עם זאת החשמלית מובילה כ-6,000 איש ביום בלבד וחלקם הגדול תיירים. החשמלית מופעלת על ידי חברת "החשמליות והטונל של איסטנבול" (İstanbul Elektrik Tramvay ve Tünel, İETT). הצלחתו של קו שדרות איסטיקלל הביאה להפעלתו המחודשת של קו קדקיי-מודה (Kadıköy-Moda) בחלקה האסייתי של העיר ב-1 בנובמבר 2003. קו זה המסומן כ-T3 נוסע במעגל לאורך 2.6 קילומטר ועוצר בעשר תחנות. הוא מוביל כ-2,000 נוסעים ביום, ו-4 החשמליות שנמצאות בשירות, יוצאות מידי עשר דקות לערך להקפה הנמשכת כ-21 דקות. חשמלית זו מופעלת על ידי חברת "תחבורת איסטנבול בע"מ" (İstanbul ulaşım a.ş.) והיא עוצרת גם ברציף אוטובוסי הים של קדקיי. מדיה וקבצים בנושא T5 בוויקישיתוף מדיה וקבצים בנושא T3 בוויקישיתוף החשמלית הנוסטלגית בשדרות איסטיקלל באתר İETT החשמלית הנוסטלגית בהיידארפשה באתר איסטנבול אולשים מפת קווי החשמליות באיסטנבול (הקווים בכתום) מערכת התחבורה המסילתית של איסטנבול באתר Urbanril אתר אודות התפתחות החשמליות באיסטנבול (טורקית)
רוברטו סולדדו

רוברטו סולדדו ריו (בספרדית: Roberto Soldado Rillo; נולד ב-27 במאי 1985) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת החלוץ בלבאנטה. סולדדו נולד וגדל בולנסיה שבספרד. כאשר מלאו לסלודאדו 14 שנים, הוא ומשפחתו עברו למדריד עקב הצטרפותו לקבוצת הילדים של ריאל מדריד. סולדדו עבר את כל קבוצות הנוער של ריאל מדריד בין השנים 2002 עד 2006. ב-2005 זומן סולדדו לקבוצה הבוגרת (עקב פציעותיו החוזרות של רונאלדו), אך מצבו התחיל להתנדנד כאשר תקופות מסוימות הוא שיחק בשביל קבוצת המילואים, ריאל מדריד קסטיליה, ותקופה מסוימת שיחק במדי הבוגרת, על אף שהצליח סולדדו לכבש שערים חשובים אשר עזרו לריאל מדריד. בעונת 2006/2007 הושאל סולדדו לקבוצת הכדורגל הספרדית אוסאסונה והפגין את כישוריו עם 11 שערים. בעונת 2007/2008 חזר סולדדו מאוסאסונה וחתם חוזה עם ריאל מדריד. לאחר סוף העונה, בה לא קיבל דקות משחק רבות, עבר סולדאדו לחטאפה. בעונת 2010/2011, לאחר עונה מדהימה בחטאפה עם 16 כיבושים ב-26 משחקים סך הכל, עבר סולדדו לקבוצה ולנסיה, עיר הולדתו, אותה הוביל עד המקום השלישי בליגה וסיים בה כמלך השערים עם 18 כיבושים ב-34 משחקים בהם נטל חלק. בתאריך 27 באוגוסט 2011 לאחר השביתה שנערכה מחזור אחד כשהתחילו במחזור השני של הליגה הספרדית נגד ראסינג סנטאנדר הבקיע סולדדו ארבעה שערים כששלושה שערים לרשת הנכונה ואחד עצמי בניצחון 3–4 לולנסיה. ב-5 באוגוסט 2013 נמכר סולדדו מולנסיה לטוטנהאם הוטספר האנגלית, ששילמה תמורת 26 מיליון לירות שטרלינג. ב-14 באוגוסט 2015 חתם לשלוש שנים בוויאריאל עבור 10 מיליון יורו. ב-11 באוגוסט 2017 חתם בפנרבחצ'ה הטורקית עבור 5 מיליון אירו. ב-15 ביולי 2019, לאחר תום חוזהו בפנרבחצ'ה, לא האריך את חוזהו, הפך לשחקן חופשי וחתם לעונה אחת עם אופציה לעונה נוספת בגרנדה, שעלתה ללה ליגה בתום עונת 2018/2019. מדיה וקבצים בנושא רוברטו סולדדו בוויקישיתוף רוברטו סולדדו, ברשת החברתית פייסבוק רוברטו סולדדו, ברשת החברתית אקס (טוויטר) רוברטו סולדדו, ברשת החברתית אינסטגרם רוברטו סולדדו, באתר Transfermarkt רוברטו סולדדו, באתר Soccerway רוברטו סולדדו, באתר BDFutbol רוברטו סולדדו, באתר WorldFootball.net רוברטו סולדדו, באתר National Football Teams רוברטו סולדדו, באתר FootballDatabase.eu אתר ערוץ הספורט – sport5.co.il, באתר m.sport5.co.il ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגלנים ספרדים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קפלה (משחק)

קפלה הוא משחק בנייה מכפיסי עץ בגודל וצורה אחידים המותאם לילדים ומבוגרים. "קפלה" (kapla) הנה מילה בהולנדית שפירושה כפיסי קסם. חלקי הקפלה מיוצרים מליבו של עץ האורן הצרפתי הגדל ביערות מתחדשים באזור בורדו שבצרפת. הכפיסים עוברים הליך ייבוש מיוחד, אין בהם "עיניים וכיסי אוויר" (תכונה ייחודית לעץ האורן הצרפתי) ונחתכים בלייזר ביחס מתמטי של 1/3 ו- 1/5 כך שכל חלק זהה לחברו באופן מוחלט, כשאורכו המדויק הוא 117.4 מ"מ, רוחבו 23.48 מ"מ, ועוביו 7.8267 מ"מ. תכונות אלה הקיימות בכפיסי הקפלה, מאפשרות בניית מודלים פשוטים ומורכבים המבוססים על עקרונות איזון ושיווי משקל. כפיסי הקפלה עמידים מכל מזג אוויר ובמים. קיימות כיום חברות שונות המייצרות את המשחק גם מחומרים אחרים, אך הטוב ביותר לצורך שיווי משקל מדויק נשאר עץ האורן הצרפתי. משחק הקפלה נולד במוחו של מהנדס הולנדי ששמו טום ון דר ברוגן בשנות ה-80, שבכלל חיפש דרך לבנות את טירת חלומותיו. יישומי המחשב של אז היו עדיין בחיתוליהם, וון דר ברוגן מצא דרך מקורית כיצד לבנות דגמים מורכבים תוך יכולת לערוך בהם שינויים תכופים ויומיומיים. את הטירה הוא בנה מכפיסי עץ זהים לחלוטין, כדי לתרום ליציבות המבנה ונעזר לשם כך בחיתוך בלייזר. חבריו האדריכלים התלהבו מדרכו החדשה לבניית הדגמים, ומשם ועד ליצירת משחק בניה פופולרי, הייתה הדרך קצרה ומהירה. משחק הקפלה נמכר בדרך כלל בישראל בקופסאות של 200 עד 250 כפיסים. המשחק מתאים לילדים ולמבוגרים כאחד, ומאפשר דמיון מופשט בבניית מודלים. ברוב המקרים המשחק לא מגיע עם הוראות הרכבה כמו לגו או פליימוביל וכדומה, אלא עם תמונות של יצירות, ולכן כל משחק לפי דמיונו בונה מודלים שונים. מדיה וקבצים בנושא קפלה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קפלה אתר קפלה ישראל