laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
דוד קורנגרין

דוד קוֹרנגרין (24 בספטמבר 1930 – 21 באוקטובר 2010) היה מחנך ישראלי, ממקדמי ומנהלי תיכון אוסטרובסקי ברעננה ויקיר העיר רעננה. דוד קורנגין נולד בשנת 1930 בתל אביב, בנם היחיד של פרידה לבית זילבֶּרדיק, ילידת ורשה, עורכת דין ופעילה חברתית, וד"ר ירוחם פיליפ קורנגרין, יליד טרנופול שבגליציה המזרחית, משפטן ועסקן ציבור, פעיל ציוני בגליציה, מזכיר הוועד הפועל הציוני המצומצם, מנהל המשרד הארצישראלי בוורשה, חבר מועצת עיריית תל אביב, חבר אספת הנבחרים השנייה, חבר הוועד הלאומי ושופט מחוזי ביישוב בתקופת המנדט הבריטי. בשנת 1948 התגייס לפלמ"ח במסגרת הכשרת "נען-שילר" שנעשתה על ידי תנועת הצופים. הוא שירת בגדוד השביעי עד להפוגה הראשונה בנגב, ומיוני היה במחלקת הקשר במטה חטיבת הנגב והשתתף בכיבוש באר שבע ובמבצע חורב. בשנת 1949 השתחרר מצה"ל והיה ממייסדי קיבוץ תל רעים, בו התגורר עד לשנת 1955. לאחר מכן התיישב ברעננה, בה הכיר את צפרירה, בתו של צבי אריגי, שהיה המורה הראשון לחקלאות בעיר. השניים נישאו והיו הורים לשניים. קורנגרין בלט כמורה בתיכון לנערים עובדים, והצלחתו שם הובילה אותו בשנת 1961 להתמנות למנהל בית הספר התיכון במושבה, תיכון אוסטרובסקי, במקום יצחק לדור. קורנגרין כיהן כמנהל בית הספר במשך 35 שנים. בבית הספר הקפיד על נושא המשמעת. הוא גייס מורים שטיפח בהם גאוות יחידה לתיכון, בנוסף לניהול לימד מקצועות ריאליים וספרות. בשנת 1963 יצא למאבק ציבורי להעדפת התיכון החדש במושבה. בשנת 1977, עם הרפורמה במערכת החינוך, הקים את חטיבת הביניים של בית הספר (שב-1982 התפצלה ממנו ונקראה חטיבת ביניים "השרון"). בשיאו מנה בית הספר כ-1,800 תלמידים. בשנת 1989 פתח בתיכון מגמות תקשורת, מחול ותיאטרון. בשנת 1996 פרש מניהול התיכון וקיבל את אות "יקיר העיר" רעננה. בחגיגות היובל לתיכון שנערכו בשנת 2009 הוענק לו פרס מפעל חיים מטעם בית הספר והעיר כולה. קורנגרין נפטר ב-21 באוקטובר 2010, בן 80 במותו. הוא הובא למנוחות בבית העלמין הישן ברעננה. הוא הותיר אחריו אישה, שני בנים: אלון ועמיר, ושישה נכדים. בהלווייתו ספד לו ראש העיר רעננה (ומי שהחליפו בתפקיד מנהל בית הספר) נחום חופרי: ”היית לאגדה מהלכת בקרב תלמידיך, הכרת כל פינה בבית הספר והיית מעורב בחיי תלמידיך. ... היית ונשארת דמות מיתולוגית, סמל לאדם המאמין בכל מאודו בתפקידו ובשליחותו החינוכית, סמל לאלפי תלמידיו וסמל לעיר רעננה”. בנו ד"ר אלון קורנגרין הוא פרופסור בפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת בר-אילן. דוד קורנגרין, באתר הפלמ"ח קורנגרין דוד (אורכב 30.09.2013 בארכיון Wayback Machine), באתר יקירי העיר רעננה ריאיון עם דוד קורנגרין, באתר המקומי של רעננה עדינה כתריאל, רעננה: נפטר דוד קורנגרין, המנהל המיתולוגי של אוסטרובסקי, באתר nrg‏, 28 באוקטובר 2010 (זמן השרון) תמי מאור, דוד קורנגרין מנהלו המיתולוגי של אוסטרובסקי הלך לעולמו, local רעננה, 22 באוקטובר 2010 גילי חיימוב, נפרדים מהמנהל המיתולוגי של "אוסטרובסקי", באתר mynet‏ רעננה, 2 בנובמבר 2010 אתר "Billiongraves" אמו כיהנה כמזכירת הקלוב של הצירים היהודים בפרלמנט הפולני. הייתה אחותם של ד"ר שמואל אריאל, מייסד ומנהל מפעל התמרוקים "מפעלים כימיים מזרחיים עדיף" ברמת גן, מעסקני התאחדות בעלי התעשייה וממייסדי וראשי האיגוד למען תוצרת הארץ (וגיסו של יוסף שופמן), של המהנדס ישראל זילברדיק ושל פרומה, פעילה ציונית בפולין ובארץ, שנישאה לאהרן יעקב אוהב-עמי (היט), ממייסדי ברית הציונים הרוויזיוניסטים והסתדרות העובדים הלאומית (דוד תדהר (עורך), "אהרן יעקב אוהב-עמי (היט)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ח (1957), עמ' 3179). אלון קורנגרין באתר אוניברסיטת בר-אילן (באנגלית).
אמנות שימושית

אמנות שימושית היא עיצוב וקישוט אובייקטים יומיומיים כדי להפוך אותם ליפים או אסתטיים. אמנות שימושית מובדלת מאמנות יפה אשר מכוונת לייצר אובייקטים שהם יפים או משמשים גירוי אינטלקטואלי. בפועל, יש חפיפה בין השתיים לעיתים קרובות. עיצוב תעשייתי, עיצוב גרפי, עיצוב אופנה, עיצוב פנים, האדריכלות ואמנות דקורטיבית הם תחומים הנחשבים לאמנות שימושית. הם עשויים להיות בגדים, תכשיטים, רהיטים, צעצועי ילדים, צלחות וסכו"ם, שטיחים, מכוניות וכלי נגינה; כמו גם העתקים של תמונות שהופקו בהקשרים עסקיים, פוסטרים של סרטים או פרסומות ישנות. מספר דוגמאות לאמנות שימושית הן: תחריט, פרזול סוסים, צורפות, כריכת ספרים, טיפוגרפיה, אופנה, ויצירת תחפושות. עם סגנונות האמנות החזותית הנמצאים תחת הקטגוריה של אמנות שימושית קיימים האר דקו והאר נובו, ותנועת האמנויות והאומנויות. פריטי אמנות שימושית נאספים ומוצגים במוזאונים, כגון ארכיב הבאוהאוס ומרטין-גרופיוס-באו. חנוכיה עם ענפי זית וכד בעיצובו של מוריס אשקלון פוסטר לתערוכת אמנות משנת 1906 אגרטל פרחים מעוטר כיסא מעוצב עם משענת מעוגלת תיק מעוטר בפניני זכוכית משנת 1875 חדר תצוגת שטיחים במוזיאון השטיחים הלאומי של אזרבייג'ן בבאקו. בגדים מסורתיים במוזיאון השטיחים הלאומי של אזרבייג'ן, שבו גם תצוגת אומנויות שימושיות. מדיה וקבצים בנושא אמנות שימושית בוויקישיתוף
אמנות דקורטיבית

אמנות דקורטיבית היא מונח המשמש, באופן מסורתי, לעיצוב וייצור של אובייקטים פונקציונליים שברובם הם חלק מאמנות שימושית. האמנות כוללת עיצוב פנים, אבל בדרך כלל לא אדריכלות. האמנויות הדקורטיביות מסווגות לעיתים קרובות בניגוד לאמנות יפה, כלומר, אינן ציור, רישום, צילום, ופיסול בקנה מידה גדול, אשר בדרך כלל אין בו פונקציה אחרת מאשר נראותו. ההבחנה בין אמנות דקורטיבית לאמנות יפה מגיעה מאמנות פוסט הרנסאנס של המערב. משתמשים בה הרבה פחות באמנות של תרבויות ותקופות אחרות, בהן מרבית היצירות הנחשבות כוללות אלמנטים דקורטיביים. לדוגמה, אמנות מוסלמית מתקופות שונות מורכבת כולה מאמנות דקורטיבית, כפי שקיימת בתרבויות מסורתיות. באמנות סינית אין הבחנה בין אמנות דקורטיבית ללא דקורטיבית. ובאמנות ימי הביניים, בהם התקיימה אמנות יפה כדוגמת פיסול מונומנטלי, העבודות היוקרתיות ביותר שהוזמנו ממיטב האמנים נטו להיות עבודות של צורפות, מתכות יצוקות כגון ברונזה או שנהב מגולף. ציורי קיר גדולים הוזכרו רק לעיתים רחוקות במקורות מודרניים, כיוון שנתפסו בתחילה כתחליף זול לפסיפס. ניתן לייחס לתקופת הרנסאנס את הקידום של האמנות היפה מעל לזו של הדקורטיבית במחשבה אירופית, כאשר תאורטיקנים איטלקים כמו ג'ורג'ו וזארי קידמו ערכים אמנותיים שהודגמו על ידי אמני הרנסאנס, והעניקו ערך מועט לעלות החומרים או כמות ומיומנות העבודה הנדרשת כדי לייצר את האובייקט. הם העריכו את המגע האישי של יד האמן כדוגמת מיכלאנג'לו, רפאל ולאונרדו דה וינצ'י, שהחיה, במידה מסוימת, את הגישה של ימי קדם. אמנות אירופית בימי הביניים יוצרה תחת קבוצות שונות מאוד של ערכים, בגישה אחרת, חומרים יקרים וטכניקות מיוחדות וקשות לביצוע היו מוערכות מאוד. לעומת זאת, בסין שתי הגישות התקיימו יחדיו במשך מאות שנים, מחד, בעיקר בציורי דיו של נופים, שביטאו את דמיונו של האמן, ומאידך תחומים אחרים עיקריים של האמנות, הכולל את הקרמיקה הסינית שיוצרה ביעילות בתנאים תעשייתיים על פי סט שונה לגמרי של ערכים אמנותיים, וזכתה לפופולריות. המעמד הנמוך יחסית, שניתן ליצירות אמנות דקורטיביות, בניגוד לאמנות יפה, הצטמצם עם עלייתה של תנועת האמנויות והאומנויות. התנועה האסתטית של המחצית השנייה של המאה ה-19 שנולדה באנגליה בהשראתם של ג'ון ראסקין וויליאם מוריס, ייצגה את תחילתה של הערכה גוברת לאמנות הדקורטיבית ברחבי אירופה. בשנת 1882 התנועה הובילה לדור חדש שהתנגד לקישוט המוגזם באותה תקופה ודיבר על חזרה לעבודה בגילדות כמו בימי הביניים. השינוי החיובי והמעמד הגבוה יותר לו זכתה האמנות הדקורטיבית מופיע בחוק זכויות יוצרים שעודכן בשנת 1911 ובו נוסף כי יצירת אמנות דקורטיבית זכאית לתקופה מלאה של הגנה על זכויות היוצרים שלה בדומה לאמנות יפה, ובשונה מהמצב הקיים בתחום העיצוב. מדיה וקבצים בנושא אמנות דקורטיבית בוויקישיתוף חוקי זכויות היוצרים לתנועת האמנויות והאומנויות (באנגלית) מידע אלקטרוני בנושא אמנות דקורטיבית (באנגלית) אמנות דקורטיבית, באתר הגלריה הלאומית לאמנות (באנגלית) אמנות דקורטיבית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אמנויות עיטוריות, דף שער בספרייה הלאומית
בולבול (אוניית מעפילים)

בולבול הייתה אוניית מעפילים שאורגנה על ידי אנשי המוסד לעלייה ב' של "ההגנה". היא אורגנה בעקבות המידע שהגיע אל אנשי המוסד לעלייה ב' בשנת 1943, לפיו ממשלת בריטניה קיבלה החלטה סודית לאפשר לכל יהודי אשר יגיע לטורקיה להמשיך ולעלות לארץ ישראל. ההחלטה המריצה את אנשי המוסד לעלייה ב' לארגן אוניות להבאת היהודים לטורקיה. ב-3 באוגוסט 1944 יצאו מקונסטנצה ברומניה שלוש אוניות: "מורינה" כשעל סיפונה 308 מעפילים, "בולבול", שעל סיפונה היו 390 מעפילים, ו"מפקורה" עם 315 מעפילים. האוניות הפליגו יחד. 25 מייל צפונית מזרחית מהנמל הטורקי אינאדה (İğneada), במערב הים השחור, הותקפה "מפקורה" על ידי צוללת, וטבעה. הגרמנים סברו שהיו בה קצינים פולנים שהיו בדרכם לצבאות בעלות הברית. יש הטוענים שזו לא הייתה צוללת גרמנית אלא צוללת רוסית (ShCh-215)‏ רק חמישה מעפילים נצלו ונאספו אל האונייה "בולבול", אשר המשיכה והגיעה לנמל אינאדה; משם המשיכו המעפילים לאיסטנבול, ומשם ברכבת לארץ ישראל. יהודה ואלך (עורך), אטלס כרטא לתולדות ה"הגנה", ירושלים: הוצאת כרטא, 1991, עמ' 72. "מורינה" המשיכה בשלום לאיסטנבול ומשם נסעו המעפילים ברכבת לארץ ישראל. מידע, באתר uboat.
חייל (פירושונים)

האם התכוונתם ל... חייל – אדם בשורותיו של צבא חייל צה"ל – חייל בשורותיו של צה"ל חייל הבדיל – אגדה לילדים מאת הנס כריסטיאן אנדרסן חיילי סער – שמם של חיילי יחידות עילית בצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה חיילים אלמונים – שירו של אברהם שטרן (יאיר) החייל האמיץ שוויק – רומן מאת ירוסלב האשק החייל העברי (אוניית מעפילים)
ארטימיזיה

ארטימיזה הייתה אוניית מעפילים שאורגנה על ידי מקורבים ל"הגנה". ב-19 באפריל 1938 הפליגה מנמל לאווריון ביוון כשעל סיפונה 128 מעפילים. האונייה הגיעה אל חופי ארץ ישראל מול עמק חפר. מנגינת האינטרנציונל שהושמעה סימנה להם כי החוף ריק מכוחות בריטיים. ההורדה החלה בקבוצות קטנות, כל המעפילים ירדו בשלום ופוזרו ברחבי היישוב. והאונייה חזרה ליוון. הפליגה ביולי 1938 מנמל פיראוס, כשעל סיפונה 157 מעפילים. המשטרה היוונית אהדה את ההפלגה, אולם שלא לפגוע ביחסים עם בריטניה ביימה מרדף שלא צלח. ב-23 ביולי הגיעה הספינה אל חופי ארץ ישראל מול שבי ציון. אולם בשל מעקב בריטי הפליגה דרומה, בסופו של דבר ולאחר תמרוני הסחה בחרה בחוף עמק חפר המוכר לה מהפלגתה הקודמת. עובדים במרכז הבקרה של חברת החשמל לארץ ישראל נענו לבקשות אנשי "ההגנה", וניתקו את הזרם לקטע הזה של החוף; וכך בחסות העלטה, כל המעפילים ירדו בשלום ופוזרו ברחבי הארץ. האנייה נשכרה בהמשך להפלגות נוספות, לשלב העברת המעפילים מאוניות אל החוף. "ארטמיזיה", באתר מוזיאון ההעפלה וחיל הים
הילדה (אוניית מעפילים)

הילדה הייתה אוניית מעפילים, שאורגנה על ידי המוסד לעלייה ב' של "ההגנה". 728 המעפילים היו פליטים יהודים, שברחו מאזורי הכיבוש של גרמניה הנאצית באירופה. חלקם, כמאתיים נפש, עלו ב-13 באוקטובר 1939 לרכבת, שנסעה מברלין לווינה; וממנה הפליגו באונייה על הדנובה. אחר כך, הם נפגשו עם קבוצת מעפילים נוספת בברטיסלאבה ונעו יחדיו לסולינה. "הילדה" הפליגה בינואר 1940, כאשר במסמכיה נכתב שיעדה הוא לפרגוואי, כדי להסוות את יעדה האמיתי, ארץ ישראל. באיסטנבול התגלתה "הילדה" על ידי המודיעין הבריטי, אשר עקב אחריה. סערה שהתחוללה בלב ים אילצה את האונייה לעצור באי קוס. כאשר הגיעה בסמוך לחיפה, לא איפשרו הכוחות הבריטים את התקרבותה אל הנמל. ולאחר משא ומתן ותשעה ימים, נעצרה והובלה אל הנמל ב-17 בינואר 1940, בו עגנה ב-8 בינואר. הנהגת היישוב הפעילה לחץ ומחאה, ולאחר שלושה חודשים שוחררו המעפילים ממעצרם. יהודה ואלך (עורך), אטלס כרטא לתולדות ה"הגנה", ירושלים: הוצאת כרטא, 1991, עמ' 72. "הילדה", באתר מוזיאון ההעפלה וחיל הים "הילדה", באתר הפלי"ם ברנרד וסרשטיין, בריטניה ויהודי אירופה 1939–1945, עם עובד, 1982, עמ' 55. ערך זה הוא קצרמר בנושא ציונות ובנושא כלי שיט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אנטומיה של רצח

אנטומיה של רצח (באנגלית: Anatomy of a Murder) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1959 בבימויו של אוטו פרמינגר. תסריט הסרט נכתב על ידי ונדאל מאיס ומבוסס על נובלה בעלת אותו שם של ג'ון ד. וואלקר. בסרט משחקים ג'יימס סטיוארט, ג'ורג' סי. סקוט, לי רמיק, בן גזארה, ארתור או'קונל, איב ארדן, קת'רין גרנט, ברוקס ווסט (בעלה של ארדן), אורסון בין ומוראי המילטון. את השופט גילם ג'וזף ולץ', פרקליט אמיתי שהיה נוכח במשפטיו של ג'וזף מקארתי. הסרט הציג כמה דיאלוגים בוטים יחסית לשנת 1959. ביחד עם הסרטים חמים וטעים של בילי ויילדר ופסיכו של אלפרד היצ'קוק הם קראו תיגר על "קוד הייז". תפקיד השופט הוצע בהתחלה לספנסר טרייסי ולברל אייבס, אך לבסוף ניתן לג'וזף ולץ'. ולץ' הסכים להשתתף בסרט רק לאחר שאוטו פרמינגר אפשר לאשתו של הראשון להשתתף כניצבת במהלך הסרט. בסרט הופיעו דיוק אלינגטון (שהלחין את פסקול הסרט) והעיתונאי יירב כאפסינאט בהופעת קמע. ג'יימס סטיוארט - פול ביגלר לי רמיק - לורה מאניון בן גזארה - פדריך מאניון ארתור או'קונל - אמט מקרטני איב ארדן - מיידה רותלנג' קת'רין גרנט - מרי פילנאט ג'ורג' סי. סקוט - קלאוד דנסר פרס המבקרים של ניו יורק לשחקן הטוב ביותר (ג'יימס סטיוארט) פרס המבקרים של ניו יורק לתסריט הטוב ביותר (ונדאל מאיס) פרס פסטיבל הסרטים של ונציה לשחקן הטוב ביותר (ג'יימס סטיוארט) פרס גראמי לפסקול הטוב ביותר (דיוק אלינגטון) פרס גראמי לפסקול הטוב ביותר לסרט או תוכנית טלוויזיה (דיוק אלינגטון) פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר (ג'יימס סטיוארט) פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר (ארתור או'קונל) פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר (ג'ורג' סי. סקוט) פרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר (לואיס לואפייאר) פרס אוסקר לצילום הטוב ביותר (סאם לאביט) פרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר (ונדאל מאיס) פרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - דרמה פרס גלובוס הזהב לבמאי הטוב ביותר - סרט קולנוע (אוטו פרמינגר) פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה (לי רמיק) פרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע (ג'וזף ולץ') הסרט היה מועמד לשלוש רשימות של מכון הסרטים האמריקאי; הסרטים הטובים ביותר, סרטי המתח הטובים ביותר והפסקולים הטובים ביותר. בנוסף הסרט דורג ברשימת "מאה שנים... עשרת הגדולים" במקום השביעי בקטגוריית סרטי דרמות משפטיות. נכון לשנת 2012 הסרט זכה לדירוג של 100% באתר "Rotten Tomatoes" בהתבסס על 36 ביקורות. מדיה וקבצים בנושא אנטומיה של רצח בוויקישיתוף "אנטומיה של רצח", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "אנטומיה של רצח", באתר AllMovie (באנגלית) "אנטומיה של רצח", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "אנטומיה של רצח", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "אנטומיה של רצח", באתר Metacritic (באנגלית) "אנטומיה של רצח", באתר אידיבי "אנטומיה של רצח", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) אנטומיה של רצח, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
סטיב ג'נטר

רוברט סטיבן "סטיב" ג'נטר (באנגלית: Robert Steven "Steve" Genter; נולד ב-4 בינואר 1951) הוא שחיין אמריקאי בעבר. אלוף אולימפי בעל 3 מדליות, מהן 1 זהב ושיאן עולם. כינויו של ג'נטר היה "Curly" (מתולתל), בשל גילוח שער ראשו במלואו. ג'נטר נולד בארטזיה, קליפורניה. הוא למד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA). במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בסנטיאגו דה קאלי, קולומביה בשנת 1971 זכה ג'נטר ב-2 מדליות זהב, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי. מספר ימים לפני המשחים שלו באולימפיאדת מינכן (1972), חלה ג'נטר וסבל מחזה אוויר של הריאה (פנאומות'ורקס) ולמרות עצת רופאיו והמגבלה שלו, הוא בחר להשתתף בתחרות וזכה ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 כסף. מדליית זהב במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם ג'ון קינסלה, פרד טיילר וכוכב המשחקים מארק ספיץ בשיא עולם חדש של 7:35.78 דקות, לפני מערב גרמניה (7:41.69 דקות) וברית המועצות (7:45.76 דקות), כשחיין שלישי הוא קבע ב"זינוק שלחים" תוצאה של 1:52.72 דקות. מדליות כסף, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:53.73 דקות, אחרי מארק ספיץ שקבע שיא עולם חדש של 1:52.78 דקות ולפני ורנר למפה ממערב גרמניה (1:53.99 דקות) ובמשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:01.94 דקות, אחרי בראד קופר מאוסטרליה (4:00.27 דקות) ולפני בן ארצו טום מקברין (4:02.64 דקות), לאחר פסילתו של בן ארצו ריק דמונט שניצח במשחה בתוצאה של 4:00.26 דקות, מאית השנייה לפני קופר וזאת בשל שימוש בתרופות אסורות (אפדרין) שנטל בעקבות מחלת האסתמה ממנה סבל. מדיה וקבצים בנושא סטיב ג'נטר בוויקישיתוף סטיב ג'נטר, באתר olympedia.org
שארלוט המתוקה

שארלוט המתוקה (באנגלית: Hush… Hush, Sweet Charlotte) הוא סרט מתח אמריקאי משנת 1964 בבימויו של רוברט אולדריץ'. בסרט משחקים בטי דייוויס, אוליביה דה הבילנד, ג'וזף קוטן ואגנס מורהד. תסריט הסרט נכתב על ידי הנרי פארל ולוקאס הלר ומבוסס על סיפורו של פארל "What Ever Happened to Cousin Charlotte?". בנוסף הסרט היה מועמד לשבעה פרסי אוסקר ובתוכם לשחקנית המשנה הטובה ביותר למורהד. בטי דייוויס - שארלוט הוליס אוליביה דה הבילנד - מרים דירינג ג'וזף קוטן - ד"ר דרו באיליס אגנס מורהד - ולמה קורטר ססיל קלוויי - הארי ויליס ויקטור בונו - סאם הוליס מרי אסטור - ג'ואל מת'יו ברוס דרן - ג'ון מת'יו ג'ורג' קנדי - מפקח אלן קורבי - רכלנית ויליאם קמפבל - עיתונאי לאחר ההצלחה הבלתי צפויה של הסרט "מה קרה לבייבי ג'יין?" (1962), במאי הסרט רוברט אולדריץ' רצה לאחד את בטי דייוויס וג'ואן קרופורד. אולם לאחר כמה ימי צילומים קרופורד פרשה מההפקה בטענה שהיא חולה. דייוויס הציעה את אוליביה דה הבילנד כתחליף לקרופורד לאחר שקתרין הפבורן, ויוויאן לי, לורטה יאנג וברברה סטנוויק דחו את התפקיד. לי טענה שהיא דחתה את התפקיד עקב חוסר רצונה לעבוד עם דייוויס. למרות שהאיחוד של דייוויס וקרופורד לא שוחזר, ויקטור בונו שהשתתף ב"מה קרה לבייבי ג'יין?" לקח תפקיד קטן בסרט. בנוסף, מרי אסטור, עמיתה של דייוויס מאולפני האחים וורנר, השתתפה בסרט. הסרט היה מועמד לשבעה פרסי אוסקר; שחקנית המשנה הטובה ביותר, עיצוב התפאורה הטוב ביותר, הצילום הטוב ביותר, עיצוב התלבושות הטוב ביותר, העריכה הטובה ביותר, הפסקול המקורי הטוב ביותר והשיר המקורי הטוב ביותר. בזמנו זה היה סרט האימה עם מירב המועמדויות לאוסקר. אגנס מורהד זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע. הנרי פארל ולוקאס הלר זכו בפרס אדגר לסרט הטוב ביותר. השיר "Hush… Hush, Sweet Charlotte" שנכתב על ידי פטי פייג' דורג במקום השמיני במצעד "בילבורד הוט 100". "שארלוט המתוקה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "שארלוט המתוקה", באתר נטפליקס "שארלוט המתוקה", באתר AllMovie (באנגלית) "שארלוט המתוקה", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "שארלוט המתוקה", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "שארלוט המתוקה", באתר אידיבי "שארלוט המתוקה", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
מוזיאון ובית ראשונים

מוזיאון ובית ראשונים במגדל הוא מוזיאון המנציח את ההיסטוריה של היישוב מאז תחילת ההתיישבות במקום בשנת 1906. המוזיאון השוכן במרכז ההיסטורי של היישוב, נחנך בנובמבר 1998. המבנה נתרם על ידי משפחת הורוביץ, מהמשפחות הראשונות במושבה, לזכר יעקב ואייל הורוביץ. המוזיאון שופץ בסיוע המועצה לשימור אתרים והמועצה המקומית מגדל, והוכרז כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ועל ידי תוכנית ציוני דרך. המוזיאון שוכן במבנה בעל שתי קומות שהוקם בשנת 1906, והיה מהמבנים הראשונים של החווה החקלאית שהוקמה על ידי גרמנים במקום במטרה להקים יישוב גרמני ולמצוא את קברה של מרים המגדלית. בקומת הקרקע של המבנה אולם גדול ששימש בעבר כרפת של החווה, ובצמוד אליו במפלס גבוה יותר שני חדרים קטנים ששימשו בעבר למגורים. התצוגה במוזיאון מורכבת מתמונות המספרות את סיפור ההתיישבות במקום, מבנים כגון וילה מלצ'ט ומבנים נוספים, אנשים, ומסמכים המוצגים לקהל. התצוגה מאורגנת לפי סדר המאורעות ההיסטורי של המושבה. בקומה השנייה של המושבה, תצוגה המוקדשת לשכונת העולים החדשים שהצטרפו למושבה לאחר קום המדינה, וכן לדמויות מההיסטוריה של המושבה. בצמוד למבנה נמצא אתר הנצחה ואנדרטה לבני המושבה שנפלו במלחמות. מדיה וקבצים בנושא מוזיאון ובית ראשונים בוויקישיתוף מוזיאון ובית ראשונים באתר המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל מוזיאון ובית הראשונים מגדל באתר fixtravel מוזיאון ובית ראשונים, ברשת החברתית פייסבוק מדריך לאתרי מורשת - אתרי ביקור ומוזיאונים היסטוריים, המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, 2019, עמ' 33
עבודה שיתופית

האם התכוונתם ל... עבודת צוות – פעילות משותפת תוך שיתוף פעולה קבוצת עבודה – קבוצת אנשים העובדים תוך שיתוף פעולה רב תחומי לשם השגת מטרה משותפת או לביצוע פרויקט משותף קואופרטיב – התאגדות אנשים במטרה לייצר יחדיו באמצעות מיזם עסקי שהוא בבעלותם המשותפת צוות עבודה – קבוצה חברתית הפועלת בתיאום על מנת להשיג מטרה משותפת ומוגדרת מראש למידה שיתופית
שקע (תקשורת מחשבים)

בתקשורת נתונים, שקע (באנגלית: Network socket) הוא נקודת קצה (endpoint) עבור זרם נתונים בתקשורת בין תהליכים על גבי רשת מחשבים. כיום רוב התקשורת בין מחשבים מבוססת על ה-Internet Protocol; לפיכך רוב השקעים הם מסוג Internet socket. socket API הוא ממשק תכנות יישומים המסופק בדרך כלל על ידי מערכת ההפעלה, ומאפשר ליישומי תוכנה לשלוט ולהשתמש בשקעים. ממשקי תכנות יישומים ל-Internet socket בדרך כלל מבוססים על התקן של Berkley sockets. כתובת שקע (socket address) היא שילוב של כתובת IP ומספר פורט. ניתן להקביל זאת לשיחת טלפון שבה כל קצה מזוהה על ידי מספר טלפון וקידומת מסוימת. בהתבסס על כתובת זו, internet sockets מספקים חבילות נתונים (data packets) נכנסות אל התהליך או התהליכון המתאים של יישום. internet socket מאופיין על ידי צירוף ייחודי של הבאים: כתובת שקע מקומית (local socket address): כתובת IP מקומית ומספר פורט. כתובת שקע מרוחקת (remote socket address): קיימת רק עבור שקעים מבוססי TCP. כתובת זו נדרשת מאחר ששרת TCP יכול לשרת כמה לקוחות במקביל. השרת יוצר שקע אחד עבור כל לקוח, ושקעים אלה חולקים את אותה כתובת שקע מקומית. פרוטוקול: אחד מהפרוטוקולים של שכבת התעבורה, כדוגמת UDP ,TCP או אחר. שקע ספציפי מזוהה על ידי מערכת ההפעלה והתוכנית שיצרה אותו, באמצעות מספר שלם ייחודי הנקרא socket identifier או socket number. מערכת ההפעלה מעבירה את חבילות ה-IP הנכנסות אל התוכנית המתאימה באמצעות חילוץ המידע אודות הכתובת של השקע מתוך הכותרות (headers) של פרוטוקול ה-IP ושל פרוטוקול התעבורה, ומסירה את הכותרות מהנתונים של שכבת היישום. במסמך ה-Request for Comments, Internet Standards של ארגון ה-IETF, כמו גם בספרי לימוד רבים, המושג socket מתייחס לישות המזוהה על ידי מספר שקע (socket number) ייחודי. בספרי לימוד אחרים, המושג socket מתייחס לכתובת שקע מקומית, כלומר "השילוב של כתובת IP ומספר פורט". ההגדרה המקורית של socket מתוך RFC 147 משנת 1971, בהתייחס ל-ARPANET: ה-socket מוגדר כמספר בייצוג של 32 סיביות, כאשר מספרים זוגיים מזהים שקעים מקבלים ומספרים אי-זוגיים מזהים שקעים שולחים. עם זאת, כיום התקשורת בין שקעים היא דו-כיוונית. במערכות הפעלה דמויות יוניקס ובמערכות הפעלה Microsoft Windows, ניתן להשתמש בכלי שורת הפקודה netstat על מנת לקבל את רשימת כל השקעים המבוססים (established sockets) ומידע נלווה נוסף. תקשורת מחשבים - מונחים מודל ה-OSI TCP/IP Session All About Sockets - מתוך המדריך הרשמי לשפת Java באתר של Oracle. (באנגלית) שֶׁקַע במילון טכנולוגיית המידע: מולטימדיה (תשס"ד), באתר האקדמיה ללשון העברית לדוגמה פורט 53 בפרוטוקול TCP, ופורט 53 בפרוטוקול UDP הם שקעים שונים ונפרדים.
הפנינג (רשת חנויות)

הפנינג/Happening היא רשת חנויות צעצועים ומתנות ישראלית. הרשת הוקמה בשנת 1987. רשת "צעצועי חצי חינם" רכשה באפריל 2006 את רשת הצעצועים הפנינג, המשתייכת לקבוצת חלים. ד"ר נאוה מיכאל-צברי, בעלי צעצועים חצי חינם, הקימה חברה בבעלות משותפת עם דודי ברסלר ועופר רפפורט. החברה המשותפת רכשה את פעילות רשת הפנינג. דודי ברסלר משמש כמנכ"ל החברה המשותפת, שמפעילה את שני המותגים במקביל. בשנת 2017 התחילה הרשת לשווק בישראל את המוצרים של חברת Funko. הרשת מונה, נכון לשנת 2020, 33 חנויות אשר רובן נמצאות במרכזי קניות שונים ברחבי ישראל. הפנינג אתר האינטרנט הרשמי של הפנינג נורית קדוש, מיזוג צעצוע, באתר nrg‏, 17 באפריל 2006
מקוק

מָקוֹק או מקאק (שם מדעי: Macaca) הוא סוג של קוף השייך לתת-משפחת הגנונים במשפחת הקופים בעלי הזנב. פרט לאדם, קופי המקוק הם הפרימטים בעלי שטח התפוצה הנרחב ביותר, מיפן דרך אפגניסטן ועד צפון אפריקה. עד היום הובחנו 22 מיני מקוק, ועל אף שכמה מהם הם חסרי זנב - הם שייכים למשפחת הקופים בעלי הזנב ולא לקופי האדם. כמה ממיני המקוק נמנים עם הקופים המוכרים ביותר בקרב הציבור, ביניהם קופי המקוק הברברי - המוכרים בשל הימצאותם בצוק גיברלטר. אצל חלק ממיני המקוק קיימים קפלי עור בין האצבע השנייה לחמישית, המגיעים כמעט עד לעצם המסרק הראשונה. המארג החברתי של קופי המקוק הוא מורכב והיררכי, ומעניק קדימות ועליונות לפרטים הנמצאים גבוה יותר בהיררכיה. מספר מיני מקוק משמשים באופן נרחב לניסויים בבעלי חיים, בעיקר לטובת חקר מערכת הראייה וחקר הראייה במסגרת מדעי המוח. קופי המקוק אינם משמשים כחיות מחמד, כיוון שרבים מהם הם נשאים של וירוס הרפס B, אשר אינו מזיק לקופים אך במקרים נדירים עלול להיות קטלני עבור בני אדם. מחקר של אוניברסיטת טורונטו שפורסם בשנת 2005 הראה כי קופי מקוק בסביבה עירונית עשויים להיות נשאים של SFV (‏Simian Foamy Virus, "וירוס קופים מעלה-קצף"; וירוס הדומה לווירוס ה-HIV), וההשערה היא כי הם עלולים להיות מעורבים בהעברת רטרו-וירוסים לבני אדם. בסוג מקוק 23 מינים, המחולקים לקבוצות הבאות: M. sylvanus מקוק ברברי (M. sylvanus) M. nemestrina מקוק זנב-אריה (M. silenus) מקוק זנב-חזיר דרומי (M. nemestrina) מקוק זנב-חזיר צפוני (M. leonina) מקוק האי פגאי (M. pagensis) מקוק סיברות (M. siberuti) מקוק מורי (M. maura) מקוק ממוגף (M. ochreata) מקוק טונקיני שחור (M. tonkeana) מקוק הק (M. hecki) מקוק גרונוטלו (M. nigriscens) מקוק שחור (M. nigra) M. fascicularis מקוק סרטנים (M. fascicularis) מקוק קצר-זנב (M. arctoides) M. mulatta מקוק רזוס (M. mulatta) מקוק סלעים פורמוסני (M. cyclopis) מקוק יפני (M. fuscata) M. sinica מקוק הכיפה (M. sinica) מקוק כיפה הודי (M. radiata) מקוק אסאמי (M. assamensis) מקוק טיבטי (M. thibetana) מקוק ארונצ'אלי (M. munzala) מקוק לבן-לחיים (M. leucogenys) בנוסף, מוכרים מינים פרהיסטוריים, שהתגלו כמאובנים: M. anderssoni (התגלה ב-1924) M. jiangchuanensis (התגלה ב-1992) M. libyca (התגלה ב-1920) M. majori (התגלה ב-1969, נכלל לעיתים כחלק מהמין מקוק ברברי) מדיה וקבצים בנושא מקוק בוויקישיתוף מקוק, באתר ITIS (באנגלית) מקוק, באתר NCBI (באנגלית) מקוק, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) מקוק, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) מקוק, באתר GBIF (באנגלית) מקוק, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מיפוי מבנה המוח של קוף המקוק פירוט אודות מיני המקוק בלומברג ביזנסוויק, ג'ונתן פרנקלין, העסק המלוכלך של הלבנת קופים, באתר TheMarker‏, 28 באפריל 2024 מילון בעלי חיים: נכר (תשל"ב), 1972, באתר האקדמיה ללשון העברית Ankel-Simons, Friderun (2000). "Hands and Feet". Primate anatomy: an introduction. Academic Press. p. 340. ISBN 0-12-058670-3. http://www.ncbi.nlm.nih.gov/pmc/articles/PMC2627675/ http://www.biologynews.net/archives/2005/12/08/performing_monkeys_in_asia_carry_viruses_that_could_jump_species_to_humans.html