laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
לונדון פינת בן יהודה

לונדון פינת בן יהודה היא סדרת טלוויזיה ישראלית תיעודית בת 6 פרקים, זוכת האקדמיה לסדרת התעודה הטובה ביותר לשנת 2009. ירון לונדון יוצא לסיור בשדות המלים כדי להכיר את השפה העכשווית. במפגשים חד פעמיים עם תלמידים, חיילים, אמנים, אנשי תקשורת וחוקרים, בודק לונדון את השפות השונות, מתוודע לסלנג החדש ולשמות החדשים בעברית, חוקר את מכבסת המלים ואת השפעת הגלובליזציה על השפה העברית. הסדרה נוגעת במפעלו של אליעזר בן-יהודה שחגג לא מכבר מאה וחמישים שנה, ומספרת את סיפורה של הלשון העברית העכשווית. ירון לונדון יוצא למחוזות בהם מדוברת השפה, ומנסה לשכך את הדאגה המכרסמת בו לנוכח מה שהוא רואה כהידלדלות השפה העברית בפי דובריה, בדרך הוא פוגש מומחים, סופרים ובלשנים, אנשים מן הרחוב, ילדי גן, ילדי בית ספר ואנשי שווקים. פרק ראשון - "איך אומרים דינוזאור בעברית?" עוסק ב"מצוקותיו" של ירון לונדון לנוכח מה שנראה לו כפער עצום שנוצר בינו ובין הדור הצעיר. פרק שני - "אהבה עברית", עוסק בנסיונותיו של ירון לונדון לכתוב פזמון אהבה עכשווי ולצורך זה בודק האם העברית מקלה או מכבידה על מי שרוצים להשתמש בה לשפת האהבה. פרק שלישי - "עברית בע"מ", עוסק בצורות השונות של השפה: עברית "צבאית", "ניו אייג'ית", "חרדית", "מזרחית", "שפת הפקאצות" וכו'. פרק רביעי - "עברית. דוט.קום", עוסק בפחדיו של ירון לונדון לנוכח פלישת האנגלית ללשוננו בעידן הגלובליזציה, ולומד לדעת שזהו דינה של שפה חיה: להיות מושפעת, להיהרס ולהיבנות מחדש. פרק חמישי - "אנחנו הפוליטיקאים של הלשון", עוסק בפוליטיקה של הלשון, באופן בה השפה בונה את התודעה, כיצד "מכבסת המילים" עובדת ואיך כבשנו את הארץ באמצעות הלשון. פרק שישי - "ישמור השם", עוסק בשמות שאנו נותנים לילדינו כמראה המשקפת את החברה שלנו, תקופתית ומגזרית. אתר האינטרנט הרשמי של לונדון פינת בן יהודה "לונדון פינת בן יהודה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "לונדון פינת בן יהודה", באתר אידיבי ניר קיפניס, ‏השפה העברית היא נס יומיומי, באתר גלובס, 4 בפברואר 2009 אריאנה מלמד, בין סובין למסובין, באתר ynet, 5 בפברואר 2009 נרי ליבנה, עברית - הסדרה של ירון לונדון, באתר הארץ, 27 באפריל 2009 חגית פלג-רותם, ‏שפה שסועה, באתר גלובס, 24 בפברואר 2009 ירון פריד, ללכת שבי אחריו, באתר הארץ, 24 בפברואר 2009 רותה קופפר, מה לראות היום בטלוויזיה?, באתר הארץ, 4 בפברואר 2009 רותה קופפר, הזוכות הגדולות בפרסי הטלוויזיה: סרוגים ורד בנד, באתר הארץ, 30 באוגוסט 2009 טל לוין, עכבר העיר אונליין, ירון לונדון: הדינוזאור האחרון לא רוצה להתייאש, באתר הארץ, 29 באפריל 2011
חתונה ישראלית

חתונה ישראלית היא סדרת טלוויזיה ישראלית דוקומנטרית בת שתי עונות, המלווה זוגות בדרך לחתונה. סיפורי האהבה השזורים זה בזה חושפים בכל פעם חתך אחר בחברה הישראלית ואופי אחר של אהבה, זוגיות ומשפחה. הסדרה היא על אהבה, זוגיות, חלום ומציאות, יחסים, הורים וילדים ועל איך כל אלה מתנגשים במציאות הישראלית. העונה הראשונה עלתה ב-31 בדצמבר 2008, העונה השנייה עלתה ב-25 באוקטובר 2010 בערוץ yes דוקו. חתונה ישראלית, באתר yes וואלה!
מסאי

האם התכוונתם ל... מסאי (שבט) – שבט באפריקה מסאי מארה – פארק לאומי בקניה מסאי (כותב מסות) – כותב מסות
חלות

חָלוּת (לעיתים מבוטא, בטעות, כחַלוֹת, בעגה חרדית אשכנזית: חַלוֹיס או חַלֵייס) הוא ביטוי תלמודי המקובל בעולם הישיבות, המתאר את היווצרותו ותחילת תחולתו של דין או סטטוס, משפטי או הלכתי. לעיתים נעשה שימוש גם במושג חלות שם. בעברית עכשווית נפוץ יותר השימוש בהטיה "תחולה". בקרב האחרונים נידונה השאלה אם חלות היא מציאות רוחנית כלשהי, אולי אידיאה, או שמא רק הגדרה הלכתית. כך למשל מסבירים האחרונים את חיוב שביתת עבדיו ובהמתו בשבת, ואת חיובו לשלם את תשלומיהם מדין "ממונו", על פי הנימוק שהבעלות על הבהמה אינה רק צרור דינים אקראיים, אלא חלות של בעלות שגורמת שייכות עם הבעלים עד שמצריכה אותו להשבית אותה. באופן דומה מוסברת העובדה שגם עבד שיש עליו רק "קנין איסור" ולא קנין ממוני, מזכה תשלומי קנס המגיעים לו – לאדונו, למרות שחלק מהם הם דינים ממוניים ששייכים במהותם לעבד, ולמרות שמדובר בעבד שמעוכב גט שחרור וכבר פקעו ממנו דיני ממון. האחרונים מסבירים כי הבעלות על עבד אינה צרור התחייבות אקראיות מצד העבד, אלא דין וחלות עבדות החל על העבד לגבי רבו, וזהו הנקרא קנין איסור המשפיע על היחס בין האדון לעבד בהיבטים רבים. זה הוא גם הסבר בדברי הגמרא במסכת סנהדריןהמציעה את הדעה כי לפסול את האדם להעיד על שורו מפני פסול גופו. פולמוס נוסף בעניין הוא האם חלות הוא דבר שיכול להימשך על פני זמן מרובה, או שהוא דבר שמתרחש באופן מיידי וקצר. השאלה מתעוררת לפי דעה של כמה מהאחרונים, כי המקדש אישה מעכשיו ולאחר ל' יום, או המוכר חפץ לחברו מעכשיו ולאחר ל' יום – כלומר, מבצע פעולה עכשיו במטרה שהשפעותיו יחולו בעוד זמן – משך חלות הדבר מתמשך על פני שלושים הימים. יש מהאחרונים שתוקפים בחריפות דעה זו, וסבורים כי כל זמן שלא חל דין משמעותי והלכתי כלשהו, אין כל תוקף לזמן החלות. יש המסבירים את המחלוקת בשאלה האם חלות היא דין מציאותי או דין הלכתי, ואם חלות היא דין מציאותי שייך שמתמשך למשך זמן מרובה, אך אם הוא רק דין הלכתי, אין לו כל מציאות וכל משמעות כל זמן שלא החל דינים הלכתיים. כלל ידוע בחלותים הוא הכלל של הרב שמעון שקופ שטוען כי "כל חלות שאם הוא יחול הוא לא יוכל לחול – מעכשיו אינו חל", כלומר, אם יש חלות שע"י זה שהוא יחול יתקיים איזה תנאי שיגרום שהוא לא יוכל לחול מעיקרא אינו חל, דוגמה ידועה לזה הוא המגרש אשה על מנת שלא תתקדש לאדם פלוני, שאם תתקדש יתבטלו הגירושין, אומנם, אם התבטלו הגירושין יוצא שהיא כבר מקודשת, ואם כן היא לא יכולה להיות מקודשת לשני כי לא חל קידושין על אשת איש, וע"כ לא חל הגירושין. מיכאל אברהם, "מהי חלות? – הלכה לוגיקה ועבודת ה'", צהר ב, תש"ס הערך "חלויות", באתר ויקישיבה (מתוך ספרו של אחיקם קשת קובץ יסודות וחקירות השלם) הערך "חלויות מכח האדם וחלויות מכח המעשה", באתר ויקישיבה (מתוך ספרו של אחיקם קשת קובץ יסודות וחקירות השלם) למשל, "על חתן וכלה ביום חופתם ישנה חלות שם שמחה" תְּחוּלָה, באתר מורפיקס כך מסביר הרב מיכאל אברהם בדברי הפני יהושע בגיטין שם י, ב.
איבונה ואן פלרקן

איבונה ואן פלרקן (בהולנדית: Yvonne van Vlerken; נולדה ב-5 בנובמבר 1978) היא טריאתלטית ודואתלטית הולנדית, זכתה פעמיים ב-Quelle Challenge Roth,[דרוש תרגום] וב-2008 קבעה שיא עולם במרוצי איש הברזל. היא אחת מהטריאתלטיות היחידות שהשיגו שלוש פעמים תוצאה של מתחת לתשע שעות בתחרות איש הברזל. איבונה ואן פלרקן נולדה בעיר קטנה בקרימפן אן דה לק (אנ') בסמוך לחאודה. אביה היה שחקן כדורגל והיא נהייתה שחקנית כדורגל גם כן, שיחקה בנבחרת דרום הולנד. אחרי סיימה את בית הספר התיכון למדה חינוך גופני וקיבלה תואר באימון כושר, והחלה לעסוק בכך. ואן פלרקן עבדה בעירה במשך 13 שנה. לקוחותיה כללו תלמידי בית ספר שעסקו בריקוד ואנשים מבוגרים שהדריכה אותם באימוני כושר. ב-13 ביולי 2008 ואן פלרקן העמידה שיא עולם חדש של 8:45:48 עבור מרוצי איש הברזל בתחרות Quelle Challenge Roth, חמש דקות פחות מאשר שיא העולם הקודם של פולה ניובי-פרייזר שעמד על 8:50:53, ושרד במשך 14 שנים. איבונה ואן פלרקן שברה את השיא הישן והייתה השנייה במקצה המרתון עם זמן של 2:54:22. השיא שלה החזיק מעמד במשך שנה, עד שכריסי ולינגטון שברה את השיא שלה, וסיימה את תחרות איש הברזל ב-13 דקות ו-49 שניות פחות, במזג אוויר יבש ונוח. איבונה ואן פלרקן השיגה שיאים נוספים: סיימה את איש הברזל בפחות מ-9 שעות (8:51:55) במרוץ הראשון שלה ברות ב-2007. החזיקה את שיא העולם הן בחצי איש הברזל (4:07:29 באיש הברזל 2006 באנטוורפן) ואיש הברזל (8:45:48 ב- Challenge Roth ב-2008). מדיה וקבצים בנושא איבונה ואן פלרקן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של איבונה ואן פלרקן איבונה ואן פלרקן, ברשת החברתית פייסבוק ג'ון לביסון, הנשים שהצליחו לרוץ את איש הברזל בפחות מתשע שעות: היסטוריה,tri247.com ‏ 19 ביולי 2010 הרברט קרייבל, ריאיון עם איבונה ון ולרקן, slowtwitch.com ‏ 3 באוגוסט 2008 טימותי קרלסון, ולינגטון שוברת את שיא איש הברזל ברות,slowtwitch.com ‏ 12 ביולי 2009
ברידג'ט ג'ונס: עובדות החיים

ברידג'ט ג'ונס: עובדות החיים (באנגלית: Bridget Jones: The Edge of Reason) הוא סרט קומדיה רומנטית אמריקאי-בריטי משנת 2004, שביימה ביבן קידרון, בכיכובם של רנה זלווגר, קולין פירת' ויו גרנט. הסרט הוא עיבוד קולנועי של ספר בעל אותו שם, שנכתב על ידי הלן פילדינג. סרט זה הוא סרט המשך לסרט "יומנה של ברידג'ט ג'ונס" (2001). ברידג'ט ג'ונס מאושרת מהחיים. מערכת היחסים שלה עם מארק דארסי הולכת טוב מאוד. אך כשהיא פוגשת את הקולגה של מארק, רבקה ז'יל, היא מתחילה לחשוד במארק. מכאן יחסיהם מדרדרים עד כדי פרידה. לאחר מכן הבוס של ברידג'ט מציע לנסוע לתאילנד עם דניאל קליבר, חברה לשעבר, והיא נאותה. שם היא נקלעת לצרות ונשלחת לכלא. לבסוף מארק מחלץ אותה משם והם חוזרים להיות ביחד. רנה זלווגר - ברידג'ט ג'ונס קולין פירת' - מארק דארסי יו גרנט - דניאל קליבר ג'מה ג'ונס - גברת ג'ונס ג'ים ברודבנט - מר ג'ונס סיליה אימרי - אונה אלקונברי ג'יימס פוקנר - דוד ג'פרי ג'סינדה בארט - רבקה ז'יל סאלי פיליפס - שרון "שאזה" שירלי הנדרסון - ג'וד ג'יימס קליס - טום ניל פירסון - ריצ'רד פינץ' איאן מקניס ג'סיקה סטיבנסון - מגדה פול ניקולס - ג'ד הביקורות על הסרט היו מעורבות. רנה זלווגר הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי. הסרט עלה לאקרנים ב-8 בנובמבר 2004. בסיכום הכנסותיו של הסרט הוא גרף רק כ-40,226,215 מיליון דולר בארצות הברית וכ-222,294,509 מיליון דולר בחו"ל. אתר האינטרנט הרשמי של ברידג'ט ג'ונס: עובדות החיים (באנגלית) "ברידג'ט ג'ונס: עובדות החיים", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "ברידג'ט ג'ונס: עובדות החיים", באתר נטפליקס "ברידג'ט ג'ונס: עובדות החיים", באתר AllMovie (באנגלית) "ברידג'ט ג'ונס: עובדות החיים", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "ברידג'ט ג'ונס: עובדות החיים", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "ברידג'ט ג'ונס: עובדות החיים", באתר Metacritic (באנגלית) "ברידג'ט ג'ונס: עובדות החיים", באתר אידיבי "ברידג'ט ג'ונס: עובדות החיים", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) יאיר הוכנר, ‏ברידג'ט ג'ונס: עובדות החיים | ביקורת סרט, באתר "סרט" ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הקהילה היהודית באפינגן

ראשיתה של הקהילה היהודית באפינגן (Eppingen, במדינת באדן-וירטמברג בגרמניה) במחצית הראשונה של המאה ה-14. לאחר מלחמת שלושים השנים התרחבה הקהילה, וב-1839 כללה 220 אנשים ובית כנסת, בית ספר יהודי (1825-1868) ובית קברות יהודי נפרד. במחצית השנייה של המאה ה-19 חלה ירידה דמוגרפית בקהילה, הקהילה נכחדה עם רדיפות היהודים בתקופת הנאציזם. יישוב יהודי התהווה לראשונה באפינגן במאה ה-14. עם הרדיפות בזמן "גזירות המגפה השחורה" (1348) חרבה הקהילה והיהודים נדדו לאופפר והיילברון. במרוצת המאות הבאות ישבו במקום יהודים אחדים שקיבלו חסות משליטי העיר. בסוף המאה ה-17 כבר ישבו בעיר 16 משפחות. הקהילה הייתה מסונפת לרב ולקהילה בוורמס, ואנשיה נקברו בבית העלמין היהודי בעיר, עד פתיחת בית העלמין באפינגן (1738) ששימש גם את הקהילות הסמוכות. התפילות התקיימו בתחילה בבניין באוניברסיטה העתיקה, המכונה עד היום אצל תושבי המקום Alte Judenschule, "בית הספר היהודי הישן". לאחר סדרת הטרדות מצד נוצרים מקומיים עברו התפילות להתקיים בביתו של חבר הקהילה לב מאייר, ובשנת 1772 נבנה בית כנסת בעיר שכלל שתי דירות מגורים למורה ולשמש. עם התרחבות הקהילה נחנך באוקטובר בשנת 1873 בית הכנסת החדש באפינגן. בשנת 1827 נוסד בית ספר יסודי יהודי בעיר, שבראשו עמד במשך 45 שנים רצופות יחזקאל שלזינגר, תלמידו של 'רב המדינה' יעקב אטלינגר. יהודי אפינגן בתחילת המאה ה-20 התפרנסו בעיקר מסחר בבקר, טבק, חנוונות ומתוצרת חקלאית. עם ראשי הקהילה במחצית השנייה של המאה נמנה מאייר שטראוס, שהנהיג חידושים ברוח הרפורמה למגינת לב חברי הקהילה החרדים, שתלו בו את אשמת ההידרדרות הרוחנית והמוסרית בקהילה. בשיאה מנתה הקהילה 222 נפשות בשנת 1842 (7 אחוז מתושבי העיר). לאחר שנת 1880 החל תהליך התמעטות בקהילה שנמשך ביתר שאת במאה ה-20. עם עליית היטלר לשלטון נשארו באפינגן 60 יהודים בלבד. הנטישה מהעיר שהייתה מתונה למדי בשנים הראשונות, הלך וגדל עם החרפת הרדיפות. 17 מיהודי העיר היגרו לארצות הברית ו-23 התפזרו לערים בגרמניה. לאחר ליל הבדולח שבמהלכה הועלה בית הכנסת באש היגרו מהעיר רוב התושבים היהודים, לבד מארבעה שגורשו וכן שתי יהודיות שנישאו לגרמנים. כזכר ושריד לקהילה היהודית עדיין נותרו על תילם בניין בית הכנסת הישן, המקווה במרתף, ואבן נישואים בחזית הבניין. בבית העלמין היהודי בעיר, שחולל קשות בשנת 1982, השתמרו מצבות עתיקות רבות. בראשית המאה ה-21 לא התגוררו יהודים באפינגן. לאופולד רגנסבורג (1834-1900), עורך דין נודע שפעל בבאדן במחצית השנייה של המאה ה-19 הלל זונדהיימר (1840-1899), היה רב ומחבר ספרים על החינוך הדתי היהודי סלמה רוזנפלד (1892-1984), מורה ופרופסור דוד בר יוסף, העיר התאומה, באתר גפן, 18 בספטמבר 2010 במקורות היהודיים: עפינגן, עפינגין, עפינגען
לייטמוטיב

לייטמוטיב (או: מוטיב חוזר; מגרמנית: Leitmotiv) הוא מוטיב מנחה במוזיקה, אם כי נעשה בו שימוש לעיתים גם בספרות ובתיאטרון. זהו קטע מוזיקלי קצר אשר מייצג רעיון, דמות, רגש או חפץ בעלילה, אשר חוזר בנקודות שונות לאורכה, בעיקר ביצירות אופראיות. כאשר אותה דמות\רגש באים לידי ביטוי בעלילה, הלייטמוטיב מופיע אף הוא. לעיתים, נועד הלייטמוטיב לרמוז על הופעת האלמנט שהוא מייצג גם בלי שהעלילה תיתן לכך ביטוי ברור וישיר, ובכך הלייטמוטיב תורם לטקסט הסמוי ומעיד על יחסו של המלחין כלפי המתרחש. התפתחויותיו ושינוייו של הלייטמוטיב משקפים את התפתחות הרעיון/ הסיפור של היצירה. השימוש בלייטמוטיב התפתח בתקופה הרומנטית על ידי ברליוז ב"סימפוניה הפנטסטית" וליסט בפואמות הסימפוניות שלו, והגיע לשיא מימושו באופרות של ריכרד וגנר ושל ריכרד שטראוס. יש המייחסים את הופעתו הראשונה של הלייטמוטיב לאופרה Der Freischütz (הקלע החופשי) מאת ובר. הראשון שהשתמש במונח זה הוא האנס פאול וולצוג, פרשן יצירותיו של וגנר. וגנר עצמו השתמש במונח גרונדתמה (נושא יסוד) כדי להביע את אותו רעיון בכתביו השונים. דוגמה בולטת לשימוש בלייטמוטיב ניתן למצוא ביצירה פטר והזאב. ביצירה זו כל אחת מהדמויות מיוצגת באמצעות כלי מוזיקלי שונה. לייטמוטיב הכינור מתאר את פטר, קרן היער מייצגת את הזאב, הבסון מלווה את דמותו של הסב, והאבוב מחקה את הברווז. באופן דומה מתאר החליל את הציפור, הקלרינט משויך לחתול ותופי הדוד מבשרים את בוא הציידים. הדמויות מזוהות עם הכלים המוזיקליים, מה שיוצר בקרב הצופים ציפייה להופעת הדמות עם השמעת הנעימה המתאימה לה. Matthew Bribitzer-Stull, Understanding the Leitmotif: From Wagner to Hollywood Film Music, Cambridge University Press, 2015. לייטמוטיב, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מוטיב חוזר, דף שער בספרייה הלאומית פליס פזנר-מלכין ויעקב מלכין, לקסיקון האמנויות, הוצאת מסדה, 1975 ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אביב חדש (ספר)

אביב חדש (באנגלית: New Spring) הוא ספר, שמקורו בסיפור קצר, בסדרת מחזור כישור הזמן מאת רוברט ג'ורדן. הסיפור הקצר המקורי פורסם לראשונה בקובץ הסיפורים הקצרים "אגדות" שיצא ב-1999 (תורגם לעברית בהוצאת אופוס בשנת 2000 בשם "אגדות-חלק 1"), אשר כלל מספר סיפורים קצרים של סופרי פנטזיה ומדע בדיוני ידועים אודות סדרות הספרים הפופולריות שלהם. ג'ורדן הרחיב את הסיפור הקצר לכדי רומן שלם אשר פורסם ב-2003. בעוד שקובץ הסיפורים, ובו הסיפור הקצר המקורי, תורגם לעברית, הרי שהספר עצמו לא תורגם מעולם לעברית. בעוד שהן הסיפור הקצר והן הספר יצאו כאשר עלילת סדרת הספרים עודנה בשיאה, העלילה המתוארת ב"אביב חדש" מנותקת מההתרחשויות בצירי העלילה המרכזיים בסדרה ומהווה הקדמה ורקע לחלק מהדמויות המרכזיות בה. הספר מתחיל בשני סיפורים שונים שבהמשך משתלבים. הזמן הוא בערך 16 שנה לפני העידן שחזר, הספר הראשון בסדרה, לאחר שמלך קאירהיין חטב את העץ שנתנו לו האיאלים במתנה והם יצאו למלחמה נגד הארצות הרטובות. בארצות הגבול לאן מוביל את חייליו (שמתעקשים לראות בו כמלך) להגנה נגד אותם איאלים. במגדל הלבן שתי מקובלות בשלב מתקדם, סיואן סנצ'ה ומוריין דמודרד, שומעות בטעות נבואה של שומרת הרשומות גיטרה על כך שהדרקון נולד שוב, והיא מתה. האמירלין טמרה, לשעבר מהאג'ה הכחולה, סוחטת מהם הבטחה לא לספר לאף אחד. היא שולחת את כל המקובלות שבמגדל לכפרים ומחנות החיילים שבסביבה (עד הר הדרקון) כדי להתחקות אחרי הלידות שאירעו בשבוע האחרון. מוריין וסיואן הולכות ביחד ביום הראשון, אולם בערב מתקבלת הודעה שדוד של מוריין בקאירהיין, המלך לאמאן דמודרד, מת, והיא די חזקה בתמונת כס השמש (להיות מלכת קאירהיין). מוריין מסרבת אפילו להגיש מועמדות ודוחה בעדינות הצעות של אאס סדאי לעזרה בנושא המלוכה. כדי לא להכביד עליה לאור האבל, מוטל עליה ועל סיואן להישאר במגדל לעבודה "קלה" יחסית, רישום מחדש של כל הלידות. מסתבר שזה גם סוג של עונש לסיואן המרדנית כי כל המגדל ידע שהיא שונאת לבלרות. סיואן ומוריין עוברות את "מבחן הצעיף" (שעוברות המקובלות כדי להתקבל ל"מגדל הלבן" כאחיות מן המנין) ביחד והופכות לאאס סדאי, זמן קצר אחר כך גם שריאם, חברתן לפנימיה. בלי להסס שלושתן בוחרות באג'ה הכחולה, ומתקבלות בזרועות פתוחות. למרות שמוריין וסיואן אחיות מלאות, הן מגלות שהיררכיית המגדל עדיין די מעליהן- כל מי שיותר חזקה בסאידר יכולה "לבקש" דברים מחלשה יותר. סיואן מוצאת את עצמה תקועה עם רמזים הנשלחים מרשתות הריגול של האג'ה (שכאג'ת הפוליטיקה היא בעלת זרועות הריגול המסועפת ביותר), ומוריין עם רשומות הלידות בשבוע הנבואה. טמרה מתה פתאום, ולתפקיד האמירלין מתמנה אחות מהאג'ה האפורה. מוריין מחליטה שנמאס לה ובורחת מהמגדל בניגוד להוראת האמירלין ומגיעה לארצות הגבול. סיואן באה אחריה ומגלה לה שחמש אאס סדאי שהובאו בסוד הנבואה נרצחו, כנראה על ידי האג'ה שחורה. מוריין פוגשת את "המלך חסר הממלכה" לאן והורגת אחות שחורה בעצמה. לאור בקשתה לאן מסכים להיות לה לעוצר, אחרי שנוכחה בכישורי חרבו. תקציר הספר באנציקלופדיית WoT אביב חדש, באתר OCLC (באנגלית)
ז'אק רוג

ז'אק רוג (בהולנדית: Jacques Rogge, נהגה "רוֹכֶה"; 2 במאי 1942 – 29 באוגוסט 2021) היה עסקן ספורט בלגי, שכיהן כנשיא הוועד האולימפי הבינלאומי ה-8 משנת 2001 עד שנת 2013. רוג נולד בעיר גנט שבבלגיה. בצעירותו למד רפואה באוניברסיטת גנט והוכשר כאורתופד. התחרה בשיט באולימפיאדות מקסיקו סיטי 1968, מינכן 1972 ומונטריאול 1976. כמו כן שיחק רוגבי בנבחרת הרוגבי הבלגית. בין השנים 1989 ל-1992 כיהן רוג כנשיא הוועד האולימפי הבלגי, והחל מ-1989 עד 2001 כיהן כנשיא הוועדים האולימפיים האירופיים. ב-2001 נבחר לנשיא הוועד האולימפי הבינלאומי. ב-6 באוקטובר 2010 ביקר רוג בישראל ונפגש עם נשיא מדינת ישראל, שמעון פרס. באולימפיאדת לונדון 2012 סירב להזכיר את טבח הספורטאים במינכן שאירע ב-1972 ולאפשר דקת דומייה לציון 40 שנה לטבח וזאת חרף לחץ כבד מצד ישראל, ארצות הברית וגרמניה, את סירוב זה הסביר בכך שלדבריו "אין לערב פוליטיקה באולימפיאדה". רוג סיים את תפקידו כנשיא הוועד האולימפי הבין-לאומי בספטמבר 2013, ובכינוס הוועדה נבחר נשיא חדש - תומאס באך מגרמניה. נפטר ב-29 באוגוסט 2021. הותיר אחריו אישה, אן, ושני ילדים. ז'אק רוג, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי ז'אק רוג, באתר olympedia.org ז'אק רוג, באתר Sailing.org ז'אק רוג, באתר Olympic ז'אק רוג, באתר פורבס ז'אק רוג, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) בעז גורן, ‏פרס: התקווה של ילד עני להצליח - דרך הספורט, באתר ‏מאקו‏, 6 באוקטובר 2010 ערך זה הוא קצרמר בנושא ספורט ובנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חולצות שחורות

חוּלְצֹות שְׁחוֹרוֹת (באיטלקית: camicie nere) הוא הכינוי העממי ל"חבורת הלוחמים" שהקים בניטו מוסוליני ב־1919 – לוז־השדרה של הפשיזם האיטלקי. הם ניכרו לעין בחולצותיהם השחורות. הארגון התקיים בתקופה שאחרי מלחמת העולם הראשונה ועד סוף מלחמת העולם השנייה ובייחוד בתקופה שבין שתי מלחמות העולם. אנשי החולצות השחורות היו ידועים רשמית כ"מיליצית המתנדבים לביטחון לאומי". החולצות השחורות, אורגנו על ידי בניטו מוסוליני ככוח הצבאי של התנועה הפוליטית. ברקע להקמת הארגון, עומד המצב הפוליטי באיטליה לאחר מלחמת העולם הראשונה. בתחילת מלחמת העולם הראשונה הודח מוסוליני מן המפלגה הסוציאליסטית האיטלקית בשל תמיכתו במלחמה. הוא החל לקבץ סביבו וסביב העיתון שלו, "איל פופולו ד'איטליה", קבוצת תומכים, "ברית הפעולה המהפכנית", שהתפרקה עם כניסת איטליה למלחמה. אחרי המלחמה, חלה תקופה של שביתות ופעילות מהפכנית, בעיקר במעמד הפועלים של צפון איטליה, תקופה המכונה לעיתים "השנתיים האדומות". מוסוליני הקים בתקופה זו גוף דמוי-צבא אשר גבה דמי חסות מבעלי מפעלים וקרקעות, ובתמורה הגן עליהם מפני הפועלים המתסיסים והאיכרים. בין חברי התנועה היו אינטלקטואלים, אנשי צבא לשעבר, ובעלי קרקעות שהתנגדו לתנועות האיכרים והפועלים. ככל שכוחו הפוליטי של מוסוליני גבר, הפכו אנשי החולצות השחורות לאכזריים יותר, והשתמשו באלימות ובהטלת אימה על מתנגדי מוסוליני. אחד מתרגילי הכוח הבולטים של הארגון היה המצעד על רומא. ב-24 באוקטובר בשנת 1922 התגייסו כ-50 אלף מחברי "החולצות השחורות" להפגנת כוח והתרכזו בצמתים החשובים של רומא, בדרישה מן המלך, ויטוריו אמנואלה השלישי כי ימנה את מוסוליני לראש הממשלה. לאחר עלייתו לשלטון, החל מוסוליני לשלב את אנשי החולצות השחורות בצבא ובכוחות הביטחון. אנשי החולצות השחורות שאבו השראה - כולל בעיצוב המדים השחורים - מן ה"ארדיטי", יחידות העילית האיטלקיות במלחמת העולם הראשונה. לאנשי החולצות השחורות, לארגונם ולסגנון הדמוי צבא שלהם, הייתה השפעה רבה על תנועות דומות אחרות בעולם. שתי קבוצות בולטות השתמשו במדים שחורים בהשפעת "החולצות השחורות" ואנשי איגוד הפשיסטים הבריטי אף כונו "החולצות השחורות" (Blackshirts). גם גורמים אחרים השתמשו בחולצות שחורות או במדים כמו-צבאיים. במפלגה הנאצית (ומאוחר יותר, בגרמניה הנאצית) השתמשו אנשי אס אה בחולצות חומות, בעוד שאנשי האס אס השתמשו בחולצות שחורות ואף כונו, כמו מקביליהם האיטלקיים, "החולצות השחורות". אחרים שקיבלו השראה מן "החולצות השחורות" האיטלקיות היו ויליאם דדלי פלי ו"הלגיון הכסוף" בארצות הברית; המפלגה הפשיסטית "פעולה מהפכנית מקסיקנית" (חולצות זהובות); תומכי פליניו סלגאדו בברזיל (חולצות ירוקות, כפי שהיו גם למשמר הברזל הרומני); אנשי החולצות הכחולות של הלאומן האירי אוון או'דאפי במדינת אירלנד החופשית. כחול היה גם צבעם של אנשי מפלגת האיחוד הלאומי בקנדה ושל אנשי הפלנחה הספרדית. איטלו באלבו – ממנהיגי החולצות השחורות מדיה וקבצים בנושא חולצות שחורות בוויקישיתוף topic/Voluntary-Militia-for-National-Security חולצות שחורות, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אנציקלופדיה כללי כרטא בכרך אחד (שלישית ed.). 1997. p. 579. ISBN 965-220-352-1.
רגלים

האם התכוונתם ל... חיל רגלים (חי"ר) שלוש רגלים – פסח, שבועות וסוכות רגלי – כלי במשחק השחמט רגליים – צורת הרבים של רגל
שדה פיתגורי

שדה פיתגורי הוא שדה, שבו כל סכום של שני ריבועים הוא ריבוע ("ריבוע" בשדה הוא איבר שיש לו שורש ריבועי, כלומר, איבר מהצורה   a 2 {\displaystyle \ a^{2}} כאשר a עצמו בשדה). שמם של השדות מגיע ממשפט פיתגורס, המציג את ריבוע אורך היתר במשולש כסכום של שני ריבועים. שדות פיתגוריים באים בשני טעמים: סדורים ושאינם סדורים. כדוגמה לקבוצה הראשונה, כל שדה אוקלידי הוא פיתגורי סדור. מאידך, לא כל שדה פיתגורי סדור הוא אוקלידי. ההבדל הוא שבשדה אוקלידי, כל המספרים החיוביים הם ריבועים, ואילו בשדה פיתגורי רק הסכומים של ריבועים מוכרחים להיות ריבועים; והרי כשיש יותר מדרך אחת לסדר שדה, יש מספרים חיוביים שאינם סכומים של ריבועים. לקבוצה השנייה שייכים השדות הפיתגוריים שאינם סדורים. לפי משפט ארטין-שרייר מה שאינו מאפשר לסדר את השדה הוא העובדה ש-   − 1 {\displaystyle \ -1} הוא סכום של ריבועים; אבל כל מספר אפשר להציג כהפרש של שני ריבועים, ואם   − 1 {\displaystyle \ -1} הוא ריבוע, הפרש של שני ריבועים הוא גם סכום של שני ריבועים. לכן השדות הפיתגוריים שאינם סדורים הם בדיוק השדות הסגורים ריבועית, כדוגמת שדה המספרים הניתנים לבניה. בכל שדה, החיתוך של משפחת תת-שדות פיתגוריים היא תת-שדה פיתגורי. מכאן נובע שלכל שדה F יש סגור פיתגורי   F pyth {\displaystyle \ F_{\operatorname {pyth} }} (חיתוך השדות הפיתגוריים המכילים אותו בתוך סגור אלגברי שלו), שהוא השדה הפיתגורי הקטן ביותר המכיל את השדה. אם F סדור, הסגור הפיתגורי שלו יהיה מוכל בסגור האוקלידי (ולכן סדור בעצמו). לפי משפט Diller-Dress, פיתגוריות אינה מופיעה לאחר הרחבת שדות סופית; כלומר, הרחבה סופית של שדה שאינו פיתגורי, גם היא אינה פיתגורית. שדות פיתגוריים הם השדות שמספר פיתגורס שלהם הוא 1. שדה פיתגורי סדור, שכל הרחבה אלגברית סדורה שלו היא פיתגורית, נקרא שדה פיתגורי תורשתית. ידוע ש-F שדה כזה אם ורק אם מספר פיתגורס של שדה הפונקציות   F ( x ) {\displaystyle \ F(x)} שווה ל-2. סכום של שני ריבועים מספר פיתגורס שדה פיתגורי, באתר MathWorld (באנגלית)
אחמד נזיף

ד"ר אחמד נזיף (בערבית: أحمد نظيف; נולד ב-8 ביולי 1952) הוא פוליטיקאי מצרי, שכיהן כראש ממשלת מצרים מ-14 ביולי 2004 ועד 28 בינואר 2011. הוא סיים את תפקידו כראש ממשלה לאור מחאות המונים ברחבי מצרים נגד משטרו של הנשיא חוסני מובארכ. הנשיא חוסני מובארכ הזמין אותו להקים ממשלה ב-9 ביולי 2004. ראש הממשלה נזיף נשבע אמונים לתפקידו עם 14 שרי הקבינט ב-14 ביולי 2004. הוא קיבל מיד תמיכה פרלמנטרית בהצבעת אמון. הוא ראש הממשלה הצעיר ביותר מאז ייסוד הרפובליקה, וראש הממשלה השני הכי צעיר בכל ההיסטוריה של מצרים המודרנית. הקבינט שלו ידוע בזה שרוב חבריו הם טכנוקרטים. נזיף התפטר ב-27 בספטמבר 2005, ובבחירות הכלליות שהתקיימו שלושה חודשים מאוחר יותר, נבחרה ממשלתו לכהונה נוספת. הוא הגיע לשלטון אחרי ממשלתו של עאטף עובייד, שהתפטר לאחר ישיבת חירום ממשלתית. ד"ר נזיף שירת כשר התקשורת וטכנולוגיית המידע בממשלתו של עובייד. לנזיף מוניטין של אדם ישר ומודרני. נזקפת לזכותו הבאת האינטרנט למצרים בעת כהונתו כשר התקשורת וטכנולוגיית המידע. הוא הסדיר שמחשבים ואינטרנט יימכרו בזול על ידי חברת התקשורת המצרית. נזיף מחזיק בתואר דוקטור להנדסת מחשבים מאוניברסיטת מקגיל, קנדה. בינואר 2005 תמך באופן מעורר מחלוקת במועמדותו של גמאל מובארכ לנשיאות מצרים. הבחירות תוכננו לספטמבר 2005. מדיה וקבצים בנושא אחמד נזיף בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גואנברה

גוּאָנָבָּרָה (בפורטוגזית: Guanabara) הייתה אחת ממדינות ברזיל בין השנים 1960 ו-1975. היא הכילה עיר אחת בלבד, ריו דה ז'ניירו, שהייתה גם בירתה. מדינת גואנברה נקראה על שמו של מפרץ גואנברה, הגובל בעיר ריו דה ז'ניירו. עד לשנת 1960, הייתה העיר ריו דה ז'ניירו בירתה של ברזיל ומעמדה הפוליטי היה כשל מחוז פדרלי. העיר הייתה אז מוקפת (אך לא מוכלת) במדינה באותו שם, אשר בירתה הייתה ניטרוי. בשנת 1960, עם העתקת בירת ברזיל מהעיר ריו דה ז'ניירו לברזיליה, קיבלה ריו זה ז'ניירו מעמד של מדינה. מכיוון שכבר הייתה קיימת מדינה בשם ריו דה ז'ניירו, ניתן לה שם אחר והוא "גואנברה". בשנת 1963 נערך משאל עם במדינת גואנברה, על פיו נקבע שלמדינה תהיה רשות מקומית אחת בלבד, ובכך הייתה העיר ריו דה ז'ניירו המקרה היחיד בתולדות ברזיל של עיר-מדינה. בשנת 1975 אוחדו המדינות ריו דה ז'ניירו וגואנברה והתקבלה מדינת ריו דה ז'ניירו הנוכחית, שבירתה העיר ריו דה ז'ניירו. מדיה וקבצים בנושא גואנברה בוויקישיתוף Former State of Guanabara ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה ובנושא גאוגרפיה של ברזיל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.