laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
רבנו בחיי אבן פקודה

רבי בחיי בן יוסף אִבְּן פַּקוּדָה (גם "אבן בקודה"; בערך ד'תת"י, 1050 – ד'תת"פ 1120), הידוע בשם רבינו בחיי, היה דיין ופילוסוף יהודי שגדל וחי בעיר סרגוסה שבספרד המוסלמית בתור הזהב של יהדות ספרד, ומחבר הספר תורת חובות הלבבות. בן דודו היה הפייטן דוד אבן בקודה, מחבר השירים אנא בקראנו ולמענך אלהי. ספרו העיקרי, "תורת חובות הלבבות" (מוכר גם בשם "חובת הלבבות"), הוא ניסוח של תורת מוסר יהודית. הספר נכתב בשנת ד'תת"מ (1080) בערבית בשם "כתאב אלהדאיה אלי פראיץֿ אלקלוב", ותורגם לעברית בידי יהודה אבן תיבון בשנת ד'תתקכ"א (1161). לספר הייתה השפעה על יהודים ועל לא-יהודים. הספר תורגם מחדש מעברית לערבית וליידיש ואפילו לכמה שפות אירופיות. תרגום נוסף של הספר לעברית נעשה בשנת תשל"ג (1973) בידי הרב יוסף קאפח. הספר נחשב לאחד מספרי ההשקפה העיקריים ביהדות. כתב גם שירים שתוכנם תוכחות ובקשות, וכן מיוחס לו ספר נוסף בערבית בשם תורות הנפש. החיבור תורגם לעברית בשנת תרנ"ו (1896) בידי יצחק דוד ברוידע בפריז, ותורגם שוב על ידי הרב יצחק דיין בשם ענייני הנפש, היו שערערו על יחוסם לרבנו בחיי. עוד חיבר רבנו בחיי פיוט בשם ברכי נפשי. בספרו ענייני הנפש נזכרים ספרים נוספים שכתב: ספר הדבור, ספר השיטה, כתאב אל נסאת ואנתט'אם אל כ'לק - הסדר וההערכה ביצירה. ד"ר אברהם צפרוני, בהקדמתו לספר חובות הלבבות (עמודים ה'-ו'), כותב: למרות זאת, ואולי דוקא מפני הפרסום הרב הזה של הספר, שנעשה לנכסי צאן ברזל של האומה, לא שמו לב למחברו ולא התעניינו בו, ועל כן אין אנו יודעים כמעט כלום על ר' בחיי. [...] ולא עוד אלא שאין אנו יודעים אפילו, איך לבטא את שמו. אצל הספרדים מקובל לבטא: בַּחְיֵי, אצל האשכנזים: בְּחַיֵּי או בְּחַיי. דוד קופמן חושב שיש לבטא את השם: בַּחְײַ על משקל יַחְיָא או יַחְיַי וכן חושב גם מונק. ישנה אפשרות גם כן, שבטאו את השם: בַּחַיי על משקל זַכַּי או זַכַּאי. אולם נראה, שבמקרה זה, כמו בהרבה מקרים אחרים, דוקא אצל האשכנזים נשמר הבטוי הנכון. הראיה לזה היא, שאצל הספרדים הפורטוגזים נמצאת הצורה: בחיאל ז"א בְּחַיְאֵל, ויש אפוא לחשב, שהשם בחיי הוא קצור מן בְּחַיֵּיאֵל או בְּחַיְאֵל. גם בקרב יהודי תטואן, ששמרו בקפידה על מסורת המגורשים, ההיגוי הוא בְּחַיֵּי. יעקב רייפמן, תולדות רבנו בחיי, בתוך: אלמה, תרצ"ו, עמ' 69–101 הרב שג"ר, שובי נפשי - חסד או חירות, אפרתה תשס"ז Diana Lobel, A Sufi-Jewish Dialogue: Philosophy and Mysticism in Bahya Ibn Paquda's Duties of the Heart, University of Pennsylvania Press, 2013. ISBN 0812202651 Omer Michaelis, Interiority and Law: Bahya ibn Paquda and the Concept of Inner Commandments, Stanford University Press, 2024. ISBN 9781503636613. רבנו בחיי אבן פקודה, ב"אנציקלופדיה יהודית" באתר "דעת" כתבי רבנו בחיי אבן פקודה בפרויקט בן-יהודה רבנו בחיי אבן פקודה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כתב יד, חובות הלבבות, וינה, מאה 13, בפרויקט "כתיב" באתר הספרייה הלאומית אשר בן משולם מלוניל, קצור חובות הלבבות של רבנו בחיי, בפרויקט "כתיב" באתר הספרייה הלאומית בחיי אבן פקודה, בפרויקט "כתיב" באתר הספרייה הלאומית בחיי בן יוסף אבן פקודה, דף שער בספרייה הלאומית בהקדמתו לספר חובות הלבבות
Song & Dance

Song & Dance (בעברית: שִׁיר & רִקוּד) הוא אלבום מחזמר שהולחן והופק על ידי אנדרו לויד ובר, נכתב על ידי דון בלאק והוקלט על ידי ויין סליפ ושרה ברייטמן. אלבום המחזמר יצא לאור בשנת 1984, בהוצאת חברת התקליטים רילי יוזפול רקורדס, כאלבום הרשמי של המחזמר, "שיר וריקוד" (אנ'). "שיר וריקוד" הוא מחזמר המורכב משתי מערכות, האחד מסופר כולו ב"שיר" ואחד כולו ב"ריקוד", הקשור יחדיו בסיפור אהבה מאחד. מערכת ה"שיר" ("Song") נכתבה במיוחד עבור מרטי ווב, והוצגה בפסטיבל סידמונטון בקיץ 1979. לאחר מכן, היא הוקלטה ושודרה כספיישל טלוויזיוני באורך שעה על ידי ה-BBC בינואר שלאחר מכן. מערכת ה"ריקוד" הוקלטה ב-1978, וכמעט שולבה ב"קאטס". רצף הפתיחה שימש כמוזיקת הנושא לתוכנית, The South Bank Show. המפיק קמרון מקינטוש הציע לשלב את שתי המערכות בשם אחד: "שיר וריקוד", כדי להכיר בהיבט העיקרי של כל מערכה, ולהגדיר את היצירה כ"קונצרט לתיאטרון". כל השירים של התקליטור הראשון הוקלטו על ידי שרה ברייטמן, בעוד שהתקליטור השני הוקלט על ידי אמנים שונים. האלבום Song & Dance באתר Discogs האלבום Song & Dance באתר ספוטיפיי Song & Dance, 1984-01-01, נבדק ב-2022-02-04 The Really Useful Group, The Really Useful Group (באנגלית בריטית) Keith Richmond, The musicals of Andrew Lloyd Webber, London [England] : Virgin, 1995, ISBN 978-1-85227-557-0 The South Bank Show, 1978-01-14, נבדק ב-2022-02-04
Requiem (אלבום מחזמר)

Requiem (בעברית: רֶקוִיאֶם) הוא אלבום מחזמר שנכתב, הולחן והופק על ידי אנדרו לויד ובר והוקלט על ידי פלאסידו דומינגו, שרה ברייטמן ולורין מאזל. אלבום המחזמר יצא לאור בשנת 1985, בהוצאת חברת התקליטים רילי יוזפול רקורדס, כאלבום הרשמי של המחזמר, "רקוויאם". "רקוויאם" הוא יצירה פרי עטו של המלחין הבריטי לויד ובר למילות הרקוויאם הקתולי. אלבום המחזמר נמכר בלמעלה מ-300,000 עותקים בבריטניה וקיבל את תואר הפלטינה מטעם איגוד תעשיית ההקלטות הבריטי (BPI) בשנת 1985. ה"רקוויאם" הולחן בשנת 1984–1985 והוקדש לזכר אביו של אנדרו לויד ובר, ויליאם לויד ובר, שנפטר בשנת 1982. מלבד מותו של אביו, סיפקה השראה לכתיבת הרקוויאם כתבה שקרא לויד ובר, ובה סיפור על ילד מקמבודיה שעמד בפני הדילמה להרוג את אחותו שזנתה או להתאבד, וכן מותו של עיתונאי שראיין את לויד ובר. היה זה אתגר בשביל לויד ובר להלחין יצירה "רצינית", כאשר עסק בדרך כלל במחזות זמר פופולריים. ביצירה ניכרים באמת השפעות פופ, אולם היא מורכבת משאר יצירותיו של לויד ובר. גרסה ראשונה של היצירה בוצעה בשנת 1984 בפסטיבל סיידמונטון, אך הבכורה של הרקוויאם המלא והמתוקן הייתה כמה חודשים לאחר מכן, ב-25 בפברואר 1985 בכנסיית סנט תומאס בניו יורק. המנצח בביצוע הבכורה, ולאחר מכן בהקלטה של הרקוויאם היה לורין מאזל, הסולנים היו: פלאסידו דומינגו ושרה ברייטמן (אשתו של לויד ובר באותה העת). מידע על האלבום Requiem באתר MusicBrainz האלבום Requiem באתר Discogs האלבום Requiem באתר ספוטיפיי Lloyd Webber: Requiem, 1985-01-01, נבדק ב-2022-02-04 BRIT Certified, BPI (באנגלית) The Web Kitchen, Music, Andrew Lloyd Webber (באנגלית בריטית)
עדות מאונס

עדות מאונס הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1984 בבימויו של רפאל רביבו, עם ענת עצמון ואורי גבריאל בתפקידים הראשיים. העלילה היא על אישה גרושה שעומדת להעיד במשפט נגד אנס שתקף את שכנתה, אולם אחיו העבריין מאיים על חייה ועל בנה. בסרט יש סצנה של אונס אלים (שלמה תרשיש ועירית פרנק) ועירום (ענת עצמון). הסרט זכה לביקורות מעורבות. דוד (שלמה תרשיש) תוקף את בטי (עירית פרנק) בדירתה ומבצע בה אונס אלים. היא זועקת לעזרה ובסיום היא מקיאה על פניו. דוד יורד במהירות במדרגות ובפתח הבית הוא נתקל ברונית שמתבוננת בו ושומעת את הזעקות של שכנתה. רונית (ענת עצמון) גרושה מאבנר (נתן דטנר) ומגדלת לבדה את בנם המשותף בן התשע דני (איתי קרן). לפרנסתה היא עובדת כמדריכה בסטודיו לבלט. קצין המשטרה פקד רמי (צדוק צארום) מגיע לסטודיו ואומר לה כי דוד עצור וכי עדותה חשובה מאוד להרשעתו, ורונית לא מהססת ומגישה עדות בכתב למשטרה. דני קשור מאוד לאמו ומתנגד בתוקף ליחסיה עם אשר (אבי קליינברגר) שעובד כמנתח פלסטי. רונית רוצה לפתוח פרק ב' בחייה ודני מתנגד בתוקף ובורח מהבית לאביו אבנר המתגורר עם בת זוג (קרוליין לנגפורד). גבי (אורי גבריאל) הוא אחיו של דוד שעצור באבו כביר. הוא מגיע אליו עם עורך הדין בלקין (מוסקו אלקלעי) שמודיע כי הכל תלוי בעדותה של רונית וכי על גבי לשכנע אותה לבטל את עדותה. גבי הוא בעל מוסך מכוניות מפוקפק ועסק לרכבים משומשים אותו הוא מנהל בעזרת עוזרו הראשי איציק (דליק ווליניץ). בתחילה הוא מציע לרונית מכונית במצב טוב במחיר אטרקטיבי אך היא מבינה את כוונתו ודוחה אותו, ומכאן מתחילה מסכת הטרדות ואיומים של גבי ואיציק. רונית מגישה תלונה במשטרה אבל פקד רמי מקבל את השגותיו של בלקין ומשחרר אותו. מסכת ההטרדות נמשכת ומתעצמת ואשר מבקש מרונית לחזור מעדותה, וכאשר היא מסרבת הוא מנתק את הקשר ביניהם. גבי גם מאיים על דני, עוקב במכוניתו אחרי דני הנמלט במהירות ונופל ונפצע וגבי דורס את אופניו. בטי נמצאת בפוסט טראומה ובדיכאון. היא נזקקת לתרופות רבות וגם רונית לא מצליחה לעודד אותה. לבסוף נוטלת בטי כמות גדולה של תרופות ומתאבדת. עו"ד בלקין מודיע בשמחה לגבי ודוד כי לאור התאבדותה של התובעת, המשפט יבוטל ודוד ישוחרר. גבי רוצה כעת לנקום ברונית. הוא חודר לדירתה, כולא את דני בחדר ומתחיל לתקוף אותה במטרה לאנוס אותה כמו שעשה אחיו לבטי. היא נאבקת בו ודני מנסה לעבור מהחדר אל הסלון ולעזור לאמו אך הוא נתקע על המעקה. לבסוף לוקחת רונית כד מתכת והולמת בו מספר פעמים בראשו של גבי וגורמת למותו, ולאחר מכן היא מצליחה לשלוף את דני מהמעקה. לבסוף רונית נעצרת ונידונה לשנת מאסר בפועל. "עדות מאונס", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "עדות מאונס", באתר ספר הקולנוע הישראלי "עדות מאונס", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "עדות מאונס", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית "עדות מאונס", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) עדות מאונס, בספר הקולנוע הישראלי עדות מאונס, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית ביקורות: רחל נאמן, ביקורת - הישראלי המכוער 'עדות מאונס' - שחף, תל־אביב, כותרת ראשית, 31 באוקטובר 1984 מאיר שניצר, האנס המגמגם - 'עדות מאונס' - שחף, תל־אביב, חדשות, 15 באוקטובר 1984 אריה יאס, יש אונס ו...יש אונס, מעריב, 12 באוקטובר 1984 שבא סלהוב, "למה לא נותנים לחיות?" ביקורת על ביקורת, חדשות, 25 באוקטובר 1984
ריקרדו דה מדרסו

ריקרדו דה מדרסו (בספרדית: Ricardo de Madrazo; ‏ 7 בפברואר 1852 – 18 באוגוסט 1917) היה צייר ספרדי ממשפחת האמנים מדרסו, הידוע בעיקר בזכות יצירותיו האוריינטליסטיות. הוא גם היה גיסו של הצייר הספרדי הגדול, מריה פורטוני, שהשפיע רבות על חייו ועל עבודתו. ריקרדו דה מדרסו נולד במדריד למשפחה של אמנים בעלי רקע אצילי. סבו היה חוסה דה מדרסו, הצייר והמנהל של מוזיאון הפראדו; אביו היה פדריקו דה מדרסו, גם הוא צייר; דודיו היו לואיס דה מדרסו, צייר, פדרו דה מדרסו, מבקר אמנות וחואן דה מדרסו, אדריכל. אחיו היה ריימונדו דה מדרסו, גם הוא צייר. סבו מצד אמו היה תדיאוש קונה, צייר פולני. משפחת מדרסו תוארה כאחת משושלות הציור החשובות ביותר, ששלטה בציור של המאה ה-19 בספרד. הוא ואחיו, ריימונדו, למדו בתחילה אמנות מאביהם. מאוחר יותר הוא המשיך ללימודים רשמיים באקדמיה המלכותית לאמנויות יפות של סן פרננדו עם יואקים אספלטר והפסלים ריקרדו בלבר ופונסיאנו פונצ'אנו. בשנת 1866, הוא התיידד עם מריה פורטוני, שתהיה לו השפעה רבה על אמנותו וחייו. בשנה שלאחר מכן התחתן פורטוני עם אחותו, ססיליה דה מדרסו. הוא ליווה את משפחת פורטוני לטולדו, ואז נסע איתם לרומא, שם למד. מאוחר יותר, הוא ואחיו ריימונדו יעבדו בסטודיו של פורטוני. דה מדרסו ליווה שוב את פורטוני ומשפחתו כשעברו לפריז ובילה את זמנו בהעתקת יצירות בלובר ובמוזיאון לוקסמבורג. במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה, הוא וריימונדו חזרו לספרד והתיישב בגרנדה. מאוחר יותר הוא נסע למרוקו עם פורטוני, וחזר שוב לרומא. הוא נסע למרוקו פעם נוספת בעקבות מותו בטרם עת של פורטוני ב-1874. לאחר מותו של פורטני, מדרסו טיפל בסטודיו שלו - קטלוג יצירותיו וארגון אותם למכירה פומבית בפריז. בינתיים, אחותו, ססיליה, הקדישה את שארית חייה לשימור זכר בעלה. לאחר מותו של פורטוני, עבר מדרסו בין פריז, מדריד וטנג'יר; חי בוונציה תקופה קצרה, התחתן ב-1884 ולבסוף השתקע במדריד ב-1885 והשתמש בה כבסיס לטיולים שנתיים לפריז ולוונציה. לאחר שהתמקם במדריד, הוא החל להתמקד בפורטרטים, שהיו מומחיות של משפחת מדרסו. בין אלה שביקרו אותו בסטודיו היו המלכה מריה כריסטינה, הנדבן ארצ'ר מילטון הנטינגטון, אספן האמנות הצרפתי פול דוראן-רואל והנשיא ויליאם טאפט. הידע שלו באמנות עתיקה הפך אותו ליועץ מבוקש. עצירת מנוחה של שיירת סוחרים ערבית, 1877 לוחם ערבי, 1878 מור מהדרום, 1881 מנואל אלנדסלזאר בחצר האחורית, 1893 מדיה וקבצים בנושא ריקרדו דה מדרסו בוויקישיתוף Caso, E.D., Les Orientalistes de l'école Espagnole, ACR edition, 1997, p. 158 Los Madrazo, una familia de artistas: [Exhibition], Museo Municipal, 1985 [catálogo de la exposición, tapa del libro] Madrazo y Garreta, Ricardo Federico de - Museo Nacional del Prado, www.museodelprado.es Caso, E.D., Les Orientalistes de l'école Espagnole, ACR edition, 1997, pp 158-59 Pulido, N., "El Prado publica el epistolario del Archivo Madrazo," ABC Cultura, 2 December, 2017
היום העולמי לאחווה האנושית

היום העולמי לאחווה האנושית הוא יום בין-לאומי שנקבע על ידי האו"ם ל-4 בפברואר ומטרתו קידום סובלנות רבה יותר בין התרבויות והדתות השונות. היום נקבע על ידי האו"ם ב-21 בדצמבר 2020, החלטה 75/200 – לראשונה בשיתוף של מצרים ואיחוד האמירויות הערביות, ובהמשך הזמינה העצרת הכללית של האו"ם את כל המדינות החברות בה וארגונים בין-לאומיים אחרים לציין את היום הזה. היום העולמי לאחווה האנושית התקבל על ידי מנהיגים שונים בעולם. ראש הכנסייה הקתולית האפיפיור פרנציסקוס, השייח' אחמד א-טייב האימאם הגדול של אל-אזהר ונשיא ארצות הברית ג'ו ביידן תמכו ביוזמה. במפגש בעיר אבו דאבי שבאיחוד האמירויות הערביות, שהתקיים ב-4 בפברואר 2019, חתמו האפיפיור פרנציסקוס והשיח' אחמד א-טייב, על "מסמך האחווה האנושית לשלום עולמי וחיים משותפים", המסמך ידוע גם בשם "הצהרת אבו דאבי". הצהרה זו היוותה ההשראה להחלטה שקבעה את ה-4 בפברואר כיום האחווה הבין-לאומי. על בסיס המסמך של האחווה אנושית הוקמה גם הוועדה העליונה לאחווה האנושית. באיגרת האפיפיורית "Fratelli tutti", האפיפיור פרנציסקוס קובע שהכל נוצר בהשראת פגישתו עם השייח' אחמד אל-טייב. אירועי היום כוללים אירועים בהשתתפות המדינות החברות בעצרת הכללית של האומות המאוחדות (האו"ם), מנהיגים דתיים ונציגים מהחברה האזרחית בנוסף ל"פרס זאיד לאחווה אנושית", המוענק ליחידים או ישויות מכל מקום בעולם על תרומתם העמוקה לאחווה האנושית. Guterres: 'Let us build bridges between the faiths', UN News, ‏2022-02-04 (באנגלית) Nations, United. "International Day of Human Fraternity | United Nations". United Nations (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2022-02-02. UN General Assembly (75th Sess.: 2020-2021), International Day of Human Fraternity :, 2020-12-28 The International Day of Human Fraternity | UNAOC, United Nations Alliance of Civilizations (UNAOC) (באנגלית אמריקאית) International Day of Human Fraternity, Human Fraternity, ‏2021-04-01 (באנגלית אמריקאית) Pope Francis: ‘Embrace human fraternity to stop endless destruction’ - Vatican News, www.vaticannews.va, ‏2022-02-04 (באנגלית) Celebration of International Human Fraternity Day is commemoration of humaneness: Al Azhar’s Imam, wam "Biden joins pope, imam in calling for 'human fraternity'". Washington Post (באנגלית אמריקאית). ISSN 0190-8286. נבדק ב-2022-02-11. US President Joe Biden on International Day of Human Fraternity: "We have the opportunity to build a better world", Human Fraternity, ‏2022-02-04 (באנגלית אמריקאית) First-ever International Day of Human Fraternity focuses on tolerance, UN News, ‏2021-02-04 (באנגלית) United Nations, International Day of Human Fraternity | Messages, United Nations (באנגלית) HIGHER COMMITTEE OF HUMAN FRATERNITY, Human Fraternity, ‏2021-04-01 (באנגלית אמריקאית) Zayed Award, Zayed Award (באנגלית)
הדיוויזיה ה-75 (בריטניה)

הדיוויזיה ה-75 של הצבא הבריטי הייתה דיוויזיה בריטית אשר לחמה במלחמת העולם הראשונה. ב-16 במרץ 1917 משרד המלחמה נתן ל-EEF אישור להקים דיוויזיה בריטית חדשה מגדודי חי"ר של הכוח הטריטוריאלי שהגיעו למצרים כתגבורת מהודו. אלה היו בעיקר מהדיוויזיות ה-43 (וסקס) וה-45 (וסקס ה-2), שהפליגו להודו ב-1914 כדי להקל על חיילים סדירים. הדיוויזיה קיבלה את המספר 75, והיא כללה את חטיבות הרגלים ה-232, ה-233 וה-234. מייג'ור גנרל פיליפ פיילין מהבריגדה ההודית ה-29 הועלה לפקד על הדיוויזיה החדשה. החטיבה ה-232 החלה להיווצר במואסקר ב-14 באפריל 1917, אך ב-24 במאי הורה משרד המלחמה לכלול גם כמה גדודי צבא הודו הבריטית כדי לזרז את הקמת הדיוויזיה. הראשון שבהם הגיע מהבריגדה ההודית ה-29 של פיילין. משרד המלחמה החליט ב-11 ביוני שהדיוויזיה צריכה להיות 'הודית', עם הקמת גדוד בריטי אחד ושלושה גדודים הודים לכל חטיבה. אולם הסבה זו הושלמה רק בקיץ 1918. תהליך הרכבת הדיוויזיה נמשך: החטיבה ה-233 החלה להתאסף בזיתון ב-25 במאי 1917, אך אז מונתה על הגנות רפא בסיני והצטרפה לדיוויזיה ה-75 רק ב-18 באוגוסט. הדיוויזיה הוקמה באופן רשמי ב-25 ביוני כאשר החטיבה ה-234 החלה להתאסף באל עריש. מציאת הארטילריה הדרושה לדיוויזיה היוותה קושי אמיתי. חטיבת שדה חדשה CLXXII הגיעה לאלכסנדריה מבריטניה ב-23 ביולי, ופורקה מיד כדי ליצור את הגרעין של שתי חטיבות טריטוריאליות מהשורה השנייה, CLXXII ו-XXXVII, שקיבלו את מספר היחידות שפורקו בצרפת. חטיבת השדה השלישית הגיעה מדרום אפריקה ביולי, והצטרפה לדיוויזיה ה-75 ב-12 בספטמבר לאחר שאורגנה מחדש וצוידה מחדש בתותחי 18 פאונד. עם זאת, בגלל המחסור בהוביצרים 4.5 אינץ', רק באוקטובר קיבלו החטיבות הבריטיות את סוללות ההוביצרים שלהן, והבריגדה הדרום אפריקאית לא הגיעה אלא רק באפריל שלאחר מכן. הדיוויזיה ה-75 הצטרפה לקורפוס ה-21 והשתתפה במערכה בארץ ישראל, החל בקרב עזה השלישי ב-27 באוקטובר 1917, שהוביל ללכידת עזה (6–7 בנובמבר), ותחנת הרכבת נחל שורק (13–14 בנובמבר) קרב נבי סמואל (20–24 בנובמבר). באביב 1918 הייתה הדיוויזיה מעורבת בפעולות בבעל חצור (11–12 במרץ) ובברוקין (9–11 באפריל). לאחר ארגון מחדש בקיץ 1918, הדיוויזיה ה-75 הצטרפה למתקפה האחרונה של הגנרל אלנבי (קרב מגידו). בקרב השרון (19 בספטמבר), קיבלה הדיוויזיה ה-75 את המשימה לכבוש את מיסקה ואת מערכת התעלות סביב הכפר אט טיר, שהוחזקו על ידי הדיוויזיה העות'מאנית ה-49, ונכבשו לאחר לחימה קשה. לאחר סיום הלחימה ב-19 בספטמבר, הדיוויזיה ה-75 ושאר הקורפוס ה-21 נותרו בעבודות שיקום ותיקון דרכים עד שנחתמה שביתת הנשק עם הטורקים ב-31 באוקטובר. שחרור הדיוויזיה החל מוקדם בשנת 1919, אבל הדיוויזיה ה-75 נבחרה לחיל הכיבוש בארץ ישראל. במרץ 1919 היא חזרה לתפקיד חיל מצב במצרים, והפכה לאחראית לאזור הדלתא המזרחית, ששמה שונה לאזור הדיוויזיה ה-75. לדיוויזיה זו צורפו יחידות רבות אחרות. לאחר יולי 1919 החלו הפרעות במצרים לדעוך, ויחידות החלו להתפזר לארצות מולדתם. ב-1 באפריל 1920 הועברו אזור הדיוויזיה והחיילים הנותרים לידי הדיוויזיה ה-10 (אירית) והדיוויזיה ה-75 חדלה להתקיים. סמל הדיוויזיה נקבע למפתח בעקבות קרב נבי סמואל כדי לסמן את היותה של הדיוויזיה "מחזיקת המפתח" בדרך לירושלים. הדיוויזיה ה-75
מלכת הלבבות (שיר)

מלכת הלבבות (מוכר כ"אני מלכת הלבבות") הוא שיר שהוקלט על ידי הדרוזית-ישראלית אסאלה. השיר יצא לאור בשנת 2003, על ידי חברת התקליטים אבי גואטה הפקות בע"מ, כסינגל מתוך אלבום הבכורה שלה, מלכת הלבבות. במרוצת השנים, הוקלט השיר עשרות פעמים ובוצע בידי עשרות מוזיקאים שונים, כדוגמת רינת בר (שהקליטה אותו פעמיים), גלית סדן, שרי סולטאן, אופיר יצחקי, שונטל, וכולי. השיר נכתב על ידי יוסי גיספן והולחן על ידי עדי לאון. האודיו הרשמי של "מלכת הלבבות" הועלה ליוטיוב ב-18 בדצמבר 2013, כעשור לאחר יציאתו המקורית של השיר. הוא הצליח לצבור כחצי מיליון צפיות ונחשב לנצפה ביותר של אסאלה. גרסתה של רינת בר ל"מלכת הלבבות" הצליחה לצבור למעלה מ-2.2 מיליון צפיות. הופעתה של אסאלה עם "מלכת הלבבות" בתוכנית הטלוויזיה "אייל גולן קורא לך" פורסמה בשנת 2020. סרטון השיר "מלכת הלבבות" באתר יוטיוב אסאלה מלכת הלבבות, נבדק ב-2022-02-04 אסאלה | qube.co.il, באתר www.qube.co.il רינת בר - מחרוזת אש | Rinat Bar, נבדק ב-2022-02-04 גלית סדן מחרוזת "חפלה קצבית", נבדק ב-2022-02-04 מילים לשיר מלכת הלבבות - שרי סולטאן, באתר שירונט אופק יצחקי - מחרוזת למות עליי - Ofek Itzhaki, נבדק ב-2022-02-04 שונטל מחרוזת "מלכת הלבבות " קליפ מתוך הופעה, נבדק ב-2022-02-04 מלכת הלבבות - אסאלה, באתר he.israel-music.com אסאלה מלכת הלבבות, נבדק ב-2022-02-04 אסאלה - מלכת הלבבות (הופעה מתוך אייל גולן קורא לכם), נבדק ב-2022-02-04
ארמין בראט

ארמין בראט, (במקור פרוינד, בהונגרית: Barát Ármin; אילאבה, 7 ביולי 1860 – בודפשט, 26 בפברואר 1937) היה סופר יהודי-הונגרי, עיתונאי, מתרגם, בעל תואר "יועץ חצר המלך" (1905). ארמין פרוינד החל את דרכו כעיתונאי בעיר ארד, ולאחר מכן עבר לטימישוארה כמנסח והפך לעורך של "טמשווארר צייטונג" (Temesvarer Zeitung), עיתון בשפה הגרמנית שהופיע בעיר במשך כ-100 שנים, בין השנים 1852 ועד 1948. בין השנים 1905–1915 עבד בלשכת העיתונות של משרד ראש הממשלה בבודפשט ובין השנים 1911–1915 עמד בראשה. הוא פרש לגמלאות ב-1915. בראט היה חבר מייסד של "אגודת העיתונאים הלאומית של עיתונאי ערי השדה" ושל "אגודת יאנוש אראן" בטמשוואר והוא המשיך בעבודתו העיתונאית בהונגרית ובגרמנית. הוא תרגם את שיריהם של היינריך היינה ושל ניקולאוס לנאו להונגרית ואת שיריהם של יאנוש אראן, יוז'ף קיש ומיהאי טומפה לגרמנית. בראט שנולד במשפחה יהודית הוא בנם של מור פרוינד ושל פאולה טדסקו. אשתו הייתה יוליאנה רוט (1856–1939). ילדיהם היו בלה בראט (1888–1945), אדריכל, סופר והיסטוריון אמנות, ואירן בראט (1890–1972) רופאת ריאות ופאולה בראט מורה. גיבוש משחק הבמה ההונגרי בטימישוארה (טימישוארה, 1896) חמישים שנות ההיסטוריה של בנק החיסכון הראשון בטימישוארה . 1846–1895. עם אגושטון שטולץ (טימישוארה, 1896, פורסם גם בגרמנית) Zwanzig Tage in Paris. Reise- und Austellungs-Skizzen (Temesvár, 1901) (עשרים ימים בפריז) Die königliche Freistadt Temesvár. Eine monographische Skizze (Temesvár, 1902) Von der Nordsee bis zum Bosporus (Temesvár, 1906 (מהים הצפוני עד לבוספורוס) לנאו, ניקולאוס: שירי אהבה. (בקשצ'אבה, 1918) לנאו, ניקולאוס: שירה (בודפשט, 1923) היינה, היינריך: ספר שירים. Buch der Lieder (בודפשט, 1923). Magyar életrajzi lexikon (לקסיקון ביוגרפי הונגרי. עורכת ראשית אגנש קניירש. 1967) לקסיקון יהודי הונגרי. 1929. עורך פטר אויווארי. ארמין בראט נקודת שם מדיה וקבצים בנושא ארמין בראט בוויקישיתוף Az engedélyt tartalmazó BM rendelet száma/évszáma: 49004/1885. Forrás: Névváltoztatási kimutatások 1885. év 2. oldal 41. sor "Születési bejegyzése az illavai izraelita hitközség születési akv. 16/1860. folyószáma alatt". "Barát Ármin halotti bejegyzése a Budapest II. kerületi polgári halotti akv. 102/1937. folyószáma alatt". Meghalt Barát Ármin (1936. február 25.) Budapesti Hírlap, 57. évfolyam, 45. szám, 8. oldal K 19 - Király Személye Körüli Minisztérium Levéltára - Királyi könyvek - 71. kötet - 515. oldal. Ferenc József, Bécs, 1905. november 30. "Barát Árminné Róth Julianna halotti bejegyzése a Budapest II. kerületi polgári halotti akv. 163/1939. folyószáma alatt".
אראוקריה האסטי

אראוקריה האסטי (שם מדעי: Araucaria haastii) הוא מין פרהיסטורי של עץ מחטני ממשפחת האראוקריים, אשר חי במשך הקרטיקון בניו זילנד. המאובנים שלו התגלו בכמה אזורים באי הדרומי של ניו זילנד, אף שקשה להבדיל בין מיני עצי האראוקריה (הקרובים למין הקיים אראוקריה רמה) לבין עצים מחטניים אחרים כמו Agathis. מין זה תואר בידי החוקר האוסטרלי קונסטנטין פון אטינגסהאוזן (אנ'), ב-1887. המאובנים שנמצאו במספר אתרים הכילו שרידים עלים דמויי-טופרים עם מורפולוגיה נרחבת שהציגה קשר לסוג אראוקריה וממנה נראה שהיה קרובו של המין Araucaria hunsteinii, המצוי כיום בהרי פפואה ניו גיני. שני המינים מסווגים יחדיו לתת-הסוג Araucaria. sect. Intermedia. עם זאת בחלק מהמאובנים ישנו קושי בזיהוי כך שהזיהוי קשה ולעיתים לא מדויק. מאובני עץ זה מראים שהאראוקריים היו צמחים נפוצים לאורך יבשת גונדוונה העתיקה, כשמאובניהם נמצאו מאמריקה הדרומית, דרך אוסטרליה וטסמניה וכן בניו זילנד ובפפואה ניו גיני (ואף באנטארקטיקה). Edwards BA. Cretaceous Plants from Kaipara, NZ. Transactions and Proceedings of the New Zealand Institute. Vol. 56. 1926. Bose MN. Araucaria haastii Ettingshausen from Shag Point, New Zealand. Palaeobotanist (1973).
אראוקריה מירביליס

אראוקריה מרביליס (שם מדעי: Araucaria mirabilis) הוא מין פרהיסטורי של עץ מחטני מהסוג אראוקריה שבמשפחת האראוקריים שהתקיים בתקופת היורה של פטגוניה לפני 164.7 עד 155.7 מיליון שנה מזמננו. עץ נכחד זה תואר למדע בידי החוקרים אנסלם ווינדהאוזן וקרלוס לואיס ספגזיני (אנ') ב-1924. עצים אלה ידועים כמאובנים מהאתר "Cerro Cuadrado Petrified Forest" ובתצורות "La Matilde Formation" שבסנטה קרוס בדרום ארגנטינה, אשר כלל עצים בגובה של 100 מטרים ורוחב גזע של 3.5 מטרים. אתר זה נקבר ככל הנראה בהתפרצות געשית במשך היורה התיכון. בתקופת היורה העצים הכילו אצטרובלים רחבים עגלגלים באורך 2.5 עד 8.5 ס"מ וחלקם הגיעו לקוטר של 10 ס"מ. במרכז החרוטים נראים צינורות בהם עבר שרף דביק. לעצים היו עלים בצורת קשקשים מחטניים שנועדו להגן עליהם מאוכלי צמחים. באצטרובלים לא נמצאו זרעים שכנראה לא השתמרו במאובנים. העצים נאכלו בידי חיפושיות כמו זחלי חדקוניתיים ובידי זאורופודים גדולים, אשר כנראה היו בוגרים בעלי צוואר ארוך וקיבה חזקה מספיק לעכל את העלים הנוקשים. הצעירים שלהם כנראה ניזונו מצמחים אחרים כדי לקבל חלבונים לגדילה מהירה. עצים אלה כנראה נכחדו לאחר ההתפרצות הגעשית של היורה התיכון לפני 160 מיליון שנה בקירוב. מדיה וקבצים בנושא אראוקריה מירביליס בוויקישיתוף