laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מוכרים בלבד (סרט)

מוכרים בלבד (באנגלית: Clerks) הוא סרטו הראשון של הבמאי קווין סמית', שגם כתב את התסריט וכיכב בסרט. הסרט יצא לאקרנים בשנת 1994. הסרט, אשר הופק בתקציב זעום (27,575 דולר), הפך במרוצת השנים לסרט פולחן, וקאסט השחקנים שלו יופיע רבות ברוב סרטיו של קווין סמית'. הסרט מתמקד בהתרחשויות שונות המתרכזות ביום אחד בחייו של גיבור הסרט, דנטה היקס, מוכר בחנות מכולת מקומית אשר אינו מרוצה מחייו ומהעובדה שהוא הגיע לעבוד ביום החופשי שלו. הסרט מספר על שני זבנים. הראשון, דאנטה היקס (בריאן או'האלורן), עובד במכולת קטנה בניו ג'רזי; והשני, רנדל גרייבס (ג'ף אנדרסון), עובד בחנות להשכרת סרטי וידאו בסמוך למכולת. השניים מבלים את שעות היום בעימותים עם לקוחות מוזרים ומשונים, משוחחים על קולנוע ומשחקים הוקי רולר על גג החנות. כמו כן, הם נאלצים להתמודד עם זוג סוחרי סמים שנוהגים לשרוץ ליד החנויות בהן הם עובדים וממררים את חייהם: ג'יי (ג'ייסון מיוז) וחברו בוב השקט (שאותו מגלם הבמאי קווין סמית). זהו הסרט הראשון בו מופיע הצמד ג'יי ובוב השקט, שמופיעים אחר כך בסרטים אחרים של סמית'. סמית' נוהג להתייחס ל"מוכרים בלבד" כסרט הראשון מתוך "טרילוגיית ניו ג'רזי" שלו, הכוללת גם את "עכברי קניונים" ו"לרדוף אחרי איימי", שלושתם אורבנים ודלי-תקציב ומתרחשים בעירו של סמית'. בסוף הסרט רואים את רנדל יוצא בריקוד מפתח הדלת של המכולת כשהוא מחויך לאחר שהשלים עם דאנטה. הסוף המקורי (שלא הוכנס לסרט) היה קיצוני ומפתיע יותר. לאחר שרנדל יוצא נכנס למכולת בחור שרוצח את דאנטה ולוקח את כל הכסף מהקופה, סוף זה נחשב אירוני כי דאנטה בכלל לא היה אמור לעבוד באותו יום (ולאורך הסרט הוא מתלונן מספר פעמים על כך שזה היום החופשי שלו). הבמאי קווין סמית' החליט לוותר על הסוף המדמם גם מפני שחשב שאולי לסרט הזה יהיה המשך (אכן יצא המשך בשנת 2006). הסוף האלטרנטיבי הזה צורף לדיסק הדי וי די של הסרט. עלות הפקת הסרט "מוכרים בלבד" (26,800$) הייתה נמוכה אפילו מהסכום שנדרש לרכישת זכויות השימוש בשירים לפסקול (27,000 $) - שירים כמו Can't even tell של Soul Asylum ו-Bezerker. בשנת 2004 צורפה לגרסת המקור סצנה שלא נכללה בסרט המקורי תחת הכותרת "מוכרים בלבד: הסצינות האבודות". בשנת 2006 יצא סרט ההמשך לסרט - "מוכרים בלבד 2", גם הוא בבימויו של קווין סמית', המגולל את עלילותיהן של הדמויות מספר שנים מאוחר יותר. אתר האינטרנט הרשמי של מוכרים בלבד (באנגלית) מוכרים בלבד, ברשת החברתית פייסבוק "מוכרים בלבד", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "מוכרים בלבד", באתר AllMovie (באנגלית) "מוכרים בלבד", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "מוכרים בלבד", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "מוכרים בלבד", באתר Metacritic (באנגלית) "מוכרים בלבד", באתר אידיבי "מוכרים בלבד", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) אתר הסרט הוצאות והכנסות הסרט מוכרים בלבד באתר Box Office Mojo הסוף האלטרנטיבי של הסרט מוכרים בלבד באתר יוטיוב
הרוזנת מהונג קונג

הרוזנת מהונג קונג (באנגלית: A Countess from Hong Kong‏) (1967) הוא סרטו האחרון של צ'ארלי צ'פלין, שאותו הוא כתב, ביים והופיע בו בתפקיד קטן. צ'פלין גם היה אחד ממפיקי הסרט וגם כתב את המוזיקה המקורית שלו. בתפקידים הראשיים בסרט הופיעו מרלון ברנדו, סופיה לורן וסידני צ'פלין. בנוסף הופיעה בסרט ג'וזפין צ'פלין. את שיר הנושא של הסרט, השיר "This Is My Song", שהיה ללהיט, ביצעה פטולה קלארק. "הרוזנת מהונג קונג", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "הרוזנת מהונג קונג", באתר נטפליקס "הרוזנת מהונג קונג", באתר AllMovie (באנגלית) "הרוזנת מהונג קונג", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "הרוזנת מהונג קונג", תסריט הסרט באתר Scripts.com (באנגלית) "הרוזנת מהונג קונג", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ערך זה הוא קצרמר בנושא סרטים בריטיים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קלאו עקוד

קלאו עקוד (שם מדעי: Anthracoceros coronatus) הוא מין במשפחת הקלאוניים. הוא נפוץ בהודו, סרי לנקה ובורנאו. אזורי המחיה שלו הם יערות, לעיתים ליד מגורי אדם. הקלאו העקוד גדול יחסית, ואורכו כ-65 סנטימטר. גופו וצווארו שחורים. על הצוואר יש כתם לבן. המקור צהוב, והקסדה בצבעים צהוב ושחור. הבטן לבנה. הקלאו ניזון בעיקר מפירות, דגים ויונקים, ובמיוחד מתאנים. בחודשים מאי-פברואר התאנים מהוות כ-60% מהתזונה שלהם ובעונת הקינון הם מהוות אף 75% בתזונה של הקלאו. הקלאויים העקודים אוכלים אף פירות הנחשבים רעילים לאדם. הנקבה מטילה 2-3 ביצים בקן. הנקבה חוסמת את עצמה בעזרת הלשלשת שלה ושאריות אוכל. יש רק פתח קטן המאפשר העברת אוכל ומנוסה לגוזלים במקרה של התקפה. כשהגוזלים גדולים מכדי לעבור בפתח הנקבה פורצת את המחסום ובונה אותו מחדש על פי הדרישות. גולגולתו של הקלאו העקוד היא סמל של עושר אצל השבטים במרכז הודו, ולכן שימשו מקור לציד. מדיה וקבצים בנושא קלאו עקוד בוויקישיתוף קלאו עקוד, באתר ITIS (באנגלית) קלאו עקוד, באתר NCBI (באנגלית) קלאו עקוד, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) קלאו עקוד, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) קלאו עקוד, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) קלאו עקוד, באתר GBIF (באנגלית) קלאו עקוד באתר הרשימה האדומה של IUCN ערך זה הוא קצרמר בנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מרדכי לבנון (עיתונאי)

מרדכי (מוטק'ה) לבנון (1936 – מרץ 2011) היה עיתונאי, עורך, מחזאי ופזמונאי ישראלי. במשך שנים היה אחד ממובילי העיתונות המקומית בחיפה. לבנון נולד ברומניה בבית ציוני. למד עברית בילדותו, אז החל בכתיבה בעיתונות. במלחמת העולם השנייה ברח עם משפחתו למסירט לדורורוי ברומניה בגיל 14 עלה לישראל והתגורר בשער העלייה. בשירותו הצבאי שימש כמפקד להקת פיקוד צפון. עם שחרורו מונה לבנון לדובר מועצת פועלי חיפה ולכתב ביטאון המועצה. באמצע שנות השבעים החל לשמש כעורך המקומון החיפאי, כלבו ואחר כך עבר ל"קול חיפה" (לימים "כותרת"), המקומון של ידיעות אחרונות, ועזר בהקמת עיתון ידיעות חיפה וערך אותו בתחילת שנות התשעים. תקופה קצרה הוציא עיתון יומי בחיפה בשם "כל בוקר" יחד עם עמוס כרמלי, אולם העיתון נסגר כמה חודשים לאחר מכן בעקבות מלחמת יום הכיפורים. לבנון כתב שירים ומחזות, בהם שיר כרמלית והמחזות "חיפה חיפה", "שער העלייה" ו"קרקס עירוני" לתיאטרון חיפה, וכן הצגת הילדים "מרתף המסכות", עם סלים דאו. שירו המפורסם ביותר הוא "שיר הליצן", ששר בני ברמן. שיר נוסף שלו שהלחין ושר בני ברמן הוא "אוצר הירדן". לבנון היה נשוי פעמיים. מאשתו הראשונה כרמלה, שממנה התגרש בשנת 1981 היה אב לשני ילדים: אורלי סיוון וארז לבנון, שנרצח בפעולת איבה. בשנת 1989 נישא בשנית, לחנה קמין. שנה לאחר מכן לקה באירוע מוחי. בשנת 2005 קיבל לבנון את אות "יקיר העיר חיפה", כפועל לתרומתו רבת השנים ופעילותו הענפה למען העיר חיפה ותושביה. בשנת 2011, לאחר מותו קיבל פרס מפעל חיים לתקשורת מקומית על שם מארק ביאנו. אורית פרץ ארי, ליצן בוכה: סיפורו של הפזמונאי מוטק'ה לבנון, שהלך לעולמו, באתר nrg‏, 22 במרץ 2011 שלום זמירין, דחילק מוטק'ה, ידיעות חיפה, 18 במרץ 2011 מילים לשירים של מרדכי לבנון, באתר "שירונט" מוטק'ה לבנון, ממציאו של "המקומון" בחיפה(הקישור אינו פעיל), 15 במרץ 2011 מרדכי לבנון, דף שער בספרייה הלאומית דף לזכר ארז לבנון, ב"לעד" – אתר לזכר האזרחים חללי פעולות האיבה ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ז'אומה קולייט-סרה

ז'אומה קולייט-סרה (בקטלאנית: Jaume Collet-Serra; נולד ב-23 במרץ 1974) הוא במאי קולנוע ספרדי בינלאומי. בתחילת דרכו התפרסם בזכות הרימייק לסרט האימה "בית השעווה" משנת 2005, הסרט "היתומה" ב-2009 ובזכות המותחן "זהות לא ידועה" משנת 2011. נולד במחוז ברצלונה שבקטלוניה. כילד היה חובב סרטי קולנוע, ובגיל 18 עבר ללוס אנג'לס, שם למד בבית הספר לקולנוע "קולומביה קולג' הוליווד". במקביל עבד כעורך סרטים. עבודת הגמר שלו בבית הספר זיכתה אותו בעבודה כבמאי קליפים. בתחילת הקריירה ביסס את עצמו כבמאי פרסומות עבור חברות גדולות ומותגים מפורסמים, ועבד עם שחקנים וזמרים כמו בראד פיט, בריטני ספירס ואנריקה איגלסיאס. האופי הסוריאליסטי והאפל ביצירותיו משכה את תשומת לבו של מפיק הסרטים ג'ואל סילבר מהאחים וורנר, אשר שכר אותו בתור במאי לסרט האימה בית השעווה. כיוצרי קולנוע שהשפיעו עליו, הבמאי מציין במאים כמו דייוויד פינצ'ר, ספייק ג'ונז ומארק רומאנק. 2005: בית השעווה 2007: גול! 2 (לחיות את החלום) 2009: היתומה 2011: זהות לא ידועה 2014: נון סטופ 2015: מרדף לילי - גם מפיק 2016: מים לא שקטים - גם מפיק 2018: הנוסע - גם מפיק 2021: קרוז בג'ונגל 2022: אדם השחור 2023: Carry-On 2015: עדן 2015: פנייה מסוכנת (אנ') TBA: ‏Retribution מדיה וקבצים בנושא ז'אומה קולייט-סרה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ז'אומה קולייט-סרה ז'אומה קולייט-סרה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ז'אומה קולייט-סרה, באתר AllMovie (באנגלית) ז'אומה קולייט-סרה, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) ז'אומה קולייט-סרה, באתר Box Office Mojo (באנגלית) ז'אומה קולייט-סרה, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) תעתוקים נפוצים נוספים: ז'אום קוליט סירה, חאום קוליט סירה, ג'יום קוליט סרה וג'אום קולט-סרה ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
עיר המלח

עִיר הַמֶּלַח היא עיר שנזכרת במקרא כאחת משש ערי המדבר של שבט יהודה. העיר מוזכרת בספר יהושע: ”בַּמִּדְבָּר בֵּית הָעֲרָבָה מִדִּין וּסְכָכָה וְהַנִּבְשָׁן וְעִיר הַמֶּלַח וְעֵין גֶּדִי עָרִים שֵׁשׁ וְחַצְרֵיהֶן”. בתרגום השבעים עיר המלח מתורגמת לערי סדום Πόλεις Σαδωμ או ערי הכיכר Πόλεις αλων (שהפכו למלח). זכריה קלאי כותב שעל פי שמה יש לזהות אותה בקרבת ים המלח. מרטין נות זיהה את העיר בחירבת קומראן, שבסביבותיה נמצאו מגילות קומראן. אולם היו חוקרים שהציעו זיהויים אחרים, זאת על פי פסוק במגילת הנחושת ממנו ניתן לזהות את קומראן עם העיר סככה. בהתבסס על הסמיכות בפסוק של עיר המלח לעין גדי, היו שזיהו את עיר המלח במיצד גוזל הנמצא למרגלות הר סדום הצפוני, שהיה כנראה חלק מדרך אדום שעברה בנחל זהר. אחרים זיהו את עיר המלח בעינות סמר, צפונית לעין גדי. אחרים דחו זיהויים אלו בגלל שמקומות אלו קטנים מכדי להקרא עיר. פסח בר אדון הציע לזהות את עיר המלח עם עינות סמר, על סמך מצד תורבה הישראלית הנמצא לצידן. זיהוי אחר מציב את עיר המלח בבאב א-דרה ונומיירה בירדן, מזרחית לעין גדי. זיהוי זה מתבסס בעיקר על זיהויה של צוער (עיר מקראית) בכפר הבדואי א-סאפי בשפך ואדי חסה. חנזיר ופייפה נחשבות לשתי ערי הכיכר הנוספות. אולם ערים אלה חרבו בסוף תקופת הברונזה הקדומה ואינן מתאימות לתיארוך המקובל לתקופת אברהם אבינו בברונזה התיכונה. מפה של ערי הכיכר באתר משלחת כיכר ים המלח ספר יהושע, פרק ט"ו, פסוקים ס"א–ס"ב. זכריה קלאי, עיר המלח, אנציקלופדיה מקראית - אוצר הידיעות על המקרא ותקופתו, הוצאת מוסד ביאליק, כרך ו', 2011, עמ' 216-217 זאב ויסמן, מבוא למקרא, האוניברסיטה הפתוחה צבי אילן, אנציקלופדיה מקראית, דבר, 18 במאי 1972 ערך זה הוא קצרמר בנושא תנ"ך. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דידייה ואן קאווליר

דידייה ואן קאווליר (צרפתית: Didier Van Cauwelaert; נולד ב-29 ביולי 1960 בניס למשפחה ממוצא בלגי) הוא סופר צרפתי. הרומן שלו Un Aller simple ("כרטיס לכיוון אחד") משנת 1994 זכה בפרס גונקור. מאז הבכורה הספרותית שלו בשנת 1982, הציג המחבר עבודה מקיפה מאוד ורבת פנים. כבר בהיותו בן תשע שנים, הוא שלח להוצאת גלימר כתב יד של רומן מסתורין, והיה בטוח שספרו ירד לדפוס ויהפוך אותו לסופר הצעיר בהיסטוריה הספרותית, אולם הרומן הראשון שלו "עשרים שנים ועוד היד נטויה" יצא לאור רק 13 שנה לאחר מכן. בינתיים הקדיש קאווליר כמה שנים לתיאטרון. הוא הופיע כשחקן במחזה של ז'אן-פול סארטר, והצטיין כבמאי של כמה הפקות של בקט, ז'אן אנוי ויונסקו. לתקופת מה עבד גם כמבקר ספרות ילדים. בנוסף כתב קאווליר מחזות ותסריטים לקולנוע ולטלוויזיה, וספרי קומיקס. ספריו תורגמו ליותר מעשרים שפות, וזכו בפרסים ספרותיים שונים. הרומן Hors de moi שכתב עובד לקולנוע תחת הכותרת זהות לא ידועה שיצא בשנת 2010. Vingt ans et des poussières (1982) Poisson d'amour (1984) Les vacances du fantôme (1986) L'orange amère (1988) Un objet en souffrance (1991) Cheyenne (1993) Un aller simple (1994) La vie interdite (1997) L'éducation d'une fée (2000) L'Apparition (2001) Hors de moi (2003) L'évangile de Jimmy (2004) La nuit dernière au XVe siècle (2008) Les témoins de la mariée (2010) מדיה וקבצים בנושא דידייה ואן קאווליר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של דידייה ואן קאווליר (בצרפתית) דידייה ואן קאווליר, ברשת החברתית פייסבוק דידייה ואן קאווליר, ברשת החברתית Goodreads
מחמוד ג'יבריל

מחמוד ג'יבריל (בערבית: محمود جبريل;‏ תעתיק מדויק: מחמוד ג'בריל; 28 במאי 1952 – 5 באפריל 2020) היה פוליטיקאי לובי, שעמד בראש "הצוות הביצועי" של מועצת המעבר הלאומית, גוף שיוסד בידי המורדים בלוב במהלך ההתקוממות בלוב ב-2011, המצהיר כי הוא "הנציגות הבלעדית של העם הלובי". מועצת המעבר הלאומית הקימה ממשלה זמנית ב-23 במרץ 2011, ובחרה רשמית במחמוד ג'יבריל לשמש כראש ממשלה זמני. באוקטובר 2011 הוא הוחלף בעבד א-רחים אל-כיב. ג'יבריל ניהל משא ומתן עם נשיא צרפת ניקולא סרקוזי, פגישה שלאחריה צרפת הכירה רשמית במועצת המעבר הלאומית כנציגיה הבלעדיים והלגיטימיים של העם הלובי. ג'יבריל למד באוניברסיטת פיטסבורג והוביל את הצוות שניסח את "המדריך הערבי המאוחד להדרכה". כמו כן היה אחראי על ארגון וניהול שני כנסי הדרכה למנהיגות ראשונים מסוגם בעולם הערבי, בין השנים 88–1987. בשלב מאוחר יותר, נטל את הניהול על אימון והדרכה של תוכניות רבות לניהול בכיר למנהיגים בארצות ערביות, כולל, מצרים, סעודיה, לוב, איחוד האמירויות, כווית, ירדן, בחריין ומרוקו. נפטר ב-5 באפריל 2020 מנגיף הקורונה. מועצת המעבר הלאומית מלחמת האזרחים בלוב (2011) מוסטפא עבד אל-ג'ליל מדיה וקבצים בנושא מחמוד ג'יבריל בוויקישיתוף Former Libya Premier Jibril Dies in Cairo From Coronavirus, בלומברג, ‏5 באפריל 2020
שבת בשבתו (ספר)

שבת בשבתו הוא ספר פופולרי בן שני כרכים על סדר פרשיות השבוע, שליקט וערך אברהם שטאל. הספר הוא ריכוז של חוברות על פרשת השבוע שיצאו מדי שבוע, בין השנים ה'תשי"ט – ה'תשכ"ב, על ידי אברהם שטאל, שעבד באותה תקופה במחלקה לתרבות תורנית של משרד החינוך. החוברות יצאו על ידי המחלקה לתרבות תורנית ונועדו לשמש את מדריכי הנוער שפעלו ביישובי עולים ובעיירות פיתוח. חלק מן השיחות נכתב בידי כותבים נוספים, ובראשם בן ציון גרשוני. בין השנים ה'תשכ"ג - ה'תשכ"ד רוכז החומר בסדרה בת עשרים ושתיים חוברות שיצאה בשם "לשבתות ולחודשים". בשנת ה'תשכ"ו יצא לראשונה כל החומר במתכונת של ספר, אולם לא בדפוס רגיל אלא במהדורה משוכפלת. הספר הכיל שני כרכים והוא יצא בשם המקורי – "שבת בשבתו". הספר זכה לאהדה רבה בחוגים רחבים בציבור הדתי והכללי. בעקבות זאת עלתה היוזמה להוציאו מחדש במהדורת דפוס רגילה. הוא נערך מחדש ונוסף לו מפתח עניינים, ובשנת ה'תש"ל - ה'תשל"א יצא לאור בשני כרכים בהוצאת "תרבות וחינוך". בשנת ה'תשל"ט יצא הספר במהדורה חדשה על ידי הוצאת "מורשת".
טופאק: תחיית המתים

טופאק: תחיית המתים (באנגלית: Tupac: Resurrection) הוא סרט דוקומנטרי על חייו ומותו של הראפר האמריקאי טופאק שאקור. הסרט בוים על ידי לאורן לאזין ומדובב בידי שאקור בעצמו. הסרט יצא לבתי הקולנוע ב-16 בנובמבר 2003 והרוויח למעלה מ-7.9 מיליון דולרים, מה שהפך אותו לאחד הסרטים התיעודים הרווחיים ביותר בארצות הברית (במקום ה-23, נכון ל-2014) הסרט קיבל מספר מועמדויות לפרס אוסקר. פסקול הסרט כולל שירים שהוציא טופאק שאקור בעבר, לצד קטעים חדשים שהורכבו מהקלטות שונות שלא יצאו לאור, בהם השירים "Ghost", "One Day at a Time" ו-"The Realest Killaz". האלבום הופק בחלקו על ידי אמינם. בשבוע הראשון ליציאתו נמכרו למעלה מ-420,000 עותקים מהאלבום, ועל פי Nielsen Soundscan מכר האלבום בסך הכול 1,587,000 עותקים. האלבום דורג במקום ה-2 במצעד הבילבורד 200. Intro Ghost One Day at a Time (הגרסה של אמינם) Death Around the Corner Secretz of War Runnin' (Dying to Live) Holla If Ya' Hear Me Starin' Through My Rear View Bury Me a G Same Song Panther Power Str8 Ballin' Rebel of the Underground The Realist Killaz אתר האינטרנט הרשמי של טופאק: תחיית המתים "טופאק: תחיית המתים", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "טופאק: תחיית המתים", באתר נטפליקס "טופאק: תחיית המתים", באתר AllMovie (באנגלית) "טופאק: תחיית המתים", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "טופאק: תחיית המתים", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "טופאק: תחיית המתים", באתר Metacritic (באנגלית) "טופאק: תחיית המתים", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ערך נומינלי, על פי נתוני אתר Box Office Mojo. קטגוירה:פסקולים באנגלית
ביגי & טופאק

ביגי & טופאק (באנגלית: Biggie & Tupac) הוא סרט דוקומנטרי המספר על סמלי ההיפ הופ והראפ, כריסטופר ואלאס, המוכר יותר בכינויו הנוטוריוס בי. איי. ג'י. או ביגי סמולס, וטופאק שאקור. הסרט, שאותו ביים והפיק ניק ברומפילד, חוקר את מקרי המוות של שני הראפרים, אשר יש אנשים שטענו כי המקרים היו בניצוחו של שוג נייט, שעמד בראש חברת התקליטים Death Row Records. אמנם הסרט נותר לא חד משמעי, אך כאשר נשאלה השאלה הגדולה "מי לעזעזל רצח את טופאק?" בריאיון לרדיו של BBC ב-7 במרץ 2005, ציין ברומפילד (כשהוא מצטט את סנופ דוג) שזה "הבחור הגדול לידו במכונית... שוג' נייט" (The big guy next to him in the car... Suge Knight). לזכותו של הסרט יאמר כי מאז יצא, חקירת מותו של הנוטוריוס נפתחה. הסרט התיעודי של ברומפילד התבסס על התאוריה ועל ראיונותיו של הבלש לשעבר ראסל פול. פול טען כי ה-L.A.P.D סייעו כדי לכסות את המזימה של שוג נייט להרוג את טופאק שאקור ואת כריסטופר ואלאס הידוע בכינוי הנוטוריוס בי. איי. ג'י. הסרט התיעודי מציג את פול, שנאלץ לעזוב את תפקידו בתור בלש עבור רדיפה אחר תיאורית הרצח. ראסל פול חשד בשוטר לשעבר דייוויד מק ואמיר מוחמד (סוכן משכנתאות ללא קשר סביר למקרה), שעבדו יחד עם שוג נייט כדי להרוג את ביגי. מקור מפתח לתאוריה של פול היה קווין האקי. האקי היה קשור לשוג נייט ודייוויד מאק יחד עם שוטרים שחשודים כביכול ברצח. האקי הסכים כי הארי בילאפס, הידוע גם בשם אמיר מוחמד, היה מעורב ברצח, למרות שהאקי אמר למצלמה, "אל תשאל אותי למה" ולא רצה להרחיב עוד בנושא. האקי, ששימש לשעבר כשומר בחברת התקליטים Death Row Records, כתב בהצהרה שהוגשה ב -6 ביוני 2004, כי הוא "יודע באופן אישי וקרוב" על הרצח של כריסטופר ואלאס, בטענה כי "אנשים בתוך Death Row Records הציעו 25,000 $ לקצין משטרתי כדי להרוג את כריסטופר ואלאס" . בראיון, סיפר האקי ללוס אנג'לס טיימס כי הוא סובל מפגעיה בזיכרון עקב תרופות פסיכיאטריות. האקי טען גם שיש בידיו ידע על מעורבות בין שוג נייט לבין דייוויד מאק ולבין שוטרים מושחתים נוספים שסייעו לרצח והיו מעורבים בו. משפחתו של כריסטופר ואלאס ניצלה את טענתו של האקי כבסיס לתביעה בסך 500 מיליון דולר נגד העיר לוס אנג'לס על מותו של כריסטופר ואלאס. אבל מאוחר יותר אמר האקי ללוס אנג'לס טיימס כי עורכי הדין של כריסטופר ואלאס שינו את דבריו. (התביעה של משפחתו של כריסטופר ואלאס על סך 500 מיליון דולר נדחתה בשנת 2010.) "ביגי & טופאק", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "ביגי & טופאק", באתר נטפליקס "ביגי & טופאק", באתר AllMovie (באנגלית) "ביגי & טופאק", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "ביגי & טופאק", באתר Metacritic (באנגלית) "ביגי & טופאק", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ערך זה הוא קצרמר בנושא סרטים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יצחק בר-יצחק

יצחק בר-יצחק (2007-1937) היה פרופסור לאווירונאוטיקה בפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה וחלל בטכניון ומומחה בין-לאומי לתחום הניווט. בר-יצחק נולד במטולה, גדל בהרצליה והתגורר בחיפה. בשנת 1955 התגייס לצנחנים ובמהלך שירותו השתתף בפעולות התגמול ובמלחמת סיני. למד בטכניון לתואר ראשון ושני בפקולטה להנדסת חשמל ועשה את עבודת הדוקטורט בהנדסת חשמל באוניברסיטת פנסילבניה (1971). בר-יצחק היה מחזיק הקתדרה על שם Sophie and William Shamban בפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה וחלל בטכניון בין השנים 1971–2006. הוא היה מחלוצי "תורת הניווט האינרציאלי הרתום" (Strapdown inertial navigation), ופרסומיו בנושא כוללים פריצות דרך ידועות ומצוטטות. מיד לאחר סיום הדוקטורט הוא עבד בתוכנית אפולו של סוכנות החלל האמריקאית נאס"א (NASA). שם השתתף בפיתוח "אלגוריתם הניווט" של רכב הנחיתה על הירח. כמו כן היה בר-יצחק בין החוקרים המובילים בעולם בתחום קביעת מצב זוויתי של חלליות, שהיא בעיה קריטית בתחום של בקרת רכבי חלל. בתחום זה שיתף פעולה באופן הדוק עם חוקרי מרכז החלל Goddard של NASA, ושיתוף פעולה זה הניב פרסומים רבים וקידם באופן משמעותי את מצב הידע בתחום. על המצאותיו, רעיונותיו המקוריים ותרומותיו למדע ולטכנולוגיה זכה בר-יצחק בהכרה בינלאומית רחבה ובפרסים חשובים רבים. הוא היה Fellow של American Institute of Aeronautics and Astronautics ,AIAA, ושל Institute of Electrical and Electronics Engineers ,IEEE. הוא זכה בפרסים מ-NASA, המשתמשת בשיטות שפיתח מזה שנים רבות, וכן קיבל מאגודת IEEE את פרס Kershner היוקרתי על תרומותיו החלוציות בתחום ניווט האינרציאלי, ואת ה-Third Millennium Award. בטכניון קיבל דרגת פרופסור בשנת 1984 ושימש כראש המעבדה האווירונאוטית ואחר כך היה דיקן הפקולטה. שימש כנשיא האיגוד הישראלי לבקרה אוטומטית. בשנת 2004 הוענק לו פרס קרשנר (Kershner Award) של האגודה הבינלאומית של מהנדסי חשמל ואלקטרוניקה (IEEE). לדעת מארגני כנס לזכרו: פרופ' בר-יצחק היה לא רק חוקר מבריק, אלא גם פעיל ומוביל בקהילייה המדעית והטכנולוגית בישראל ומחוצה לה. בין השאר, חבר ועדת המערכת של כתב העת היוקרתי Journal of Guidance, Control, and Dynamics של אגודת AIAA. הוא יעץ לתעשייה הביטחונית המקומית, כולל התעשיה האווירית לישראל, הרשות לפיתוח אמצעי לחימה – רפא"ל (שם מילא תפקיד מפתח בפיתוח יכולת הרשות בתחום הניווט האינרציאלי), התעשייה הצבאית, ועוד. בטכניון היה בין חברי הסגל הבכיר המובילים היה יו"ר הכינוס הישראלי השנתי ה-40 למדעי התעופה וחלל. אורי דרומי, הדבק של הפלוגה, באתר הארץ, 23 במאי 2007 [1] כנס לזכרו
יעקב בן נתנאל הכהן

יעקב בן נתנאל הכהן היה נוסע יהודי בן המאה ה-12 שביקר בארץ ישראל ופרסם את קורות מסעו. מלבד פרטים העולים מתוך תיאור מסעו לא ידוע עליו מידע נוסף. על פי אברהם יערי לשונו מעידה שלא היה איטלקי או ספרדי וכן שידע את השפה הגרמנית. ייתכן ומוצאו בדרום צרפת שכן פרובאנס מוזכרת פעמיים בתיאור המסע שלו. לארץ ישראל הגיע כנראה ממצרים. עיקר מסעו הוקדש לביקור במקומות הקדושים ובקברי צדיקים בארץ ישראל ובהם מתמקדים תיאוריו. ביקורו נערך ככל הנראה לאחר שנת 1153, שנת כיבוש אשקלון בידי הצלבנים, ולפני 1187, שנת כיבוש ארץ ישראל על ידי צלאח א-דין, שלאחריה לא התאפשרו ביקורים בתוך מערת המכפלה. תיאורים נוספים תומכים בהשערה שביקורו נערך בעת שלטון הצלבנים בארץ ישראל. את חיבורו כתב לאחר שחזר לחו"ל, במטרה לשתף את יהודי הגולה ב"כל הראיות שראיתי בארץ ישראל". התיאור שבידינו הוא העתק שעבר עיבוד מסוים על ידי המעתיק. ההיסטוריון יהושע פראוור טען כי ייתכן שחלקים מהחיבור נכתבו בזמן מאוחר יותר, והראה כי הנוסח שבידינו מכיל טעויות רבות ושיבושים. למרות זאת, הוא סבור כי ניתן ללמוד מחיבור זה על המראות והרגשות אותן ראה וחווה עולה רגל בתקופת השלטון הצלבני בארץ ישראל. מסעות יעקב בן נתנאל הכהן, בתוך מסעות ארץ ישראל, תל אביב: אברהם יערי, תש"ו-1946, עמ' 61-55, באתר Hebrew Books יהושע פראוור, ‏תיאורי מסע עבריים בארץ-ישראל בתקופה הצלבנית. א. המאה הי"ב, קתדרה 40, תמוז תשמ"ו יולי 1986
ג'ורג' פרידמן

ג'ורג' פרידמן (באנגלית: George Friedman, נולד ב-1 בפברואר 1949) הוא חוקר ודוקטור למדעי המדינה, יחסים בינלאומיים, גאופוליטיקה ועתידנות ממוצא יהודי. ג'ורג' פרידמן נולד בהונגריה להורים יהודים, ניצולי שואה. בהימלטו מההתפשטות של המשטר הקומוניסטי, ברחה משפחתו לאוסטריה, ושם היא שוכנה במחנה עקורים. לאחר מכן, משפחתו היגרה לארצות הברית, ושם היא מתגוררת עד היום. פרידמן מתאר את סיפור משפחתו כ"סיפור קלאסי של פליטים אשר מגיעים לפתוח דף חדש באמריקה." לפני כניסתו למגזר הפרטי, פרידמן עסק בהוראה כמעט כעשרים שנה באוניברסיטת דיקינסון (Dickinson) בכך שלימד סטודנטים מדעי המדינה. בכל אותה עת, פרידמן שימש כמתדרך של המפקדים הבכירים של הכוחות המזוינים של ארצות הברית. לאחר עיסוקו בהוראה, פרידמן עסק רבות בפילוסופיה פוליטית. עבודות המחקר שלו התמקדו בעיקר במרקסיזם וביחסים בינלאומיים, עם התייחסות והרחבה רבה על המלחמה הקרה בין ארצות הברית לברית המועצות. בשנת 1996, פרידמן ייסד את חברת המודיעין הפרטית הגדולה בעולם - חברת סטרטפור (STRATFOR), ומכהן כמנכ"ל החברה וכקצין המודיעין הראשי שלה מאז היווסדה. ג'ורג' פרידמן הוא בעל תואר דוקטור במדעי המדינה מאוניברסיטת קורנל. ג'ורג' פרידמן, אב לארבעה, נשוי למרדית פרידמן ומתגורר באוסטין שבטקסס. שניים מילדיו משרתים בצבא ארצות הברית, אחד מהם לוחם בעיראק. מדעי המדינה יחסים בינלאומיים גאופוליטיקה מדיה וקבצים בנושא ג'ורג' פרידמן בוויקישיתוף ג'ורג' פרידמן, ברשת החברתית Goodreads דף הבית של חברת סטרטפור (stratfor) דף הבית של ג'ורג' פרידמן באתר החברה
ויקטור איוואנוב

ויקטור פטרוביץ' איוואנוב (רוסית: Ви́ктор Петро́вич Ивано́в; נולד ב-12 במאי 1950) הוא מדינאי רוסי, היה מנהל הסוכנות הפדרלית הרוסית למלחמה בסמים מ-15 במאי 2008 עד אפריל 2016. בשנת 1974 ויקטור איוואנוב סיים את המכון לתקשורת ע"ש הפרופסור בונץ'-ברוצ'ייביץ' בלנינגרד. לאחר מכן שירת בצבא הסובייטי, כמהנדס בחברת "וקטור" של משרד ההגנה הסובייטי בלנינגרד. החל משנת 1977 הוא שירת בארגוני ביטחון המדינה, תחילה הקג"ב ואחר כך שירות הביטחון הפדרלי הרוסי. הוא שירת במחלקת המבצעים של הקג"ב בלנינגרד וטיפס עד לתפקיד סגן מנהל הפס"ב. בשנים 1987–1988, היה חלק מכוחות סיוע בעת הפלישה לרפובליקה הדמוקרטית של אפגניסטן. בשנים 1994–1996 כיהן כמנהל מחלקת מינהל של עיריית סנקט פטרבורג (באותה תקופה ולדימיר פוטין היה סגן ראש העיר). בשנתיים שלאחר מכן (1996–1998) היה מנכ"ל חברת טֵלֶ-פלוס. בשנת 1998 חזר לשרת בשירותי הביטחון ומונה לראש המחלקה לביטחון פנים של פס"ב. בשנים 1999–2000 כיהן איוואנוב כראש המחלקה לביטחון כלכלי של פס"ב ולסגן מנהל השירות הביטחון הפדרלי. בשנת 2000, כאשר ולדימיר פוטין נבחר לנשיא, ויקטור איוואנוב התמנה לאחד מסגני ראש סגל הקרמלין, בין מרץ 2004 למאי 2008 היה עוזרו של נשיא רוסיה. בנוסף לתפקידיו בשרותי הביטחון, הוא מילא מספר תפקידים בתחום הכלכלי. בתקופת 2002–2005 הוא היה יושב ראש תשלובת "אנטיי-אלמז" שעוסקת בייצור ציוד ביטחוני מתקדם. משנת 2004 הוא יושב ראש של אארופלוט. ב-15 במאי 2008, הנשיא דמיטרי מדבדב ערך סבב מינויים בגופי הביטחון והאכיפה והחליט למנות את ויקטור איוואנוב לראש פסק"ן, השירות הפדרלי ללוחמה בסמים. באפריל 2016 הארגון פורק כחלק משינויים בגופי אכיפת החוק שיזם הנשיא ולדימיר פוטין והוא פוטר. במהלך השירות הוענקו לו עיטור ההצטיינות למען המולדת (מדרגה השנייה והרביעית) ועיטור הכבוד. מדיה וקבצים בנושא ויקטור איוואנוב בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.