לגיון הזרים הצרפתי

לגיון הזרים (בצרפתית: Légion Étrangère) הוא יחידה מיוחדת בתוך הצבא הצרפתי מאז 1831. הלגיון נוסד במיוחד לשמש כיחידה לשירות אזרחים זרים המבקשים להצטרף לצבא צרפת, אולם מפקדיו הם קצינים צרפתים. ללגיון יכולים להצטרף אף אזרחי צרפת והם מהווים 24% מן המגויסים. לאחר מהפכת יולי 1830 נאסר על אזרחים זרים להתגייס לצבא צרפת והלגיון נוסד כדי לעקוף מגבלה חוקית זו. הלגיון אף שימש את השלטון כדי לשלוח לחזית מהגרים רבים, שחלקם נחשבו למהפכנים בדעותיהם. עיקר תפקיד חיילי לגיון הזרים היה בשמירה ובהרחבת האימפריה הצרפתית במהלך המאה ה-19, אולם הם אף לחמו בכל מלחמות צרפת, כולל מלחמת צרפת–פרוסיה ושתי מלחמות העולם. לאורך כל שנות קיומו היה לגיון הזרים בעל תפקיד בולט בצבא צרפת. בתחילת המאה ה-21 מהווה לגיון הזרים יחידת עילית שאימוניה משלבים תורות לחימה מודרניות עם רוח קרב ייחודית. אימוני הלגיון נודעים לא רק בדרגת הסיבולת הגופנית הגבוהה הנדרשת להם, אלא אף בלחץ הפסיכולוגי הקיצוני המופעל על המגויסים, זאת כאמצעי לגבש יחד חיילים הבאים ממגוון גדול של תרבויות ולאומים. באופן רשמי, לאורך כל שנות קיומו שירתה בלגיון הזרים אישה אחת בלבד, הבריטית סוזן טרוורס, שהצטרפה ללגיון בשנות ה-40. לגיון הזרים נוסד על ידי לואי פיליפ מלך הצרפתים, ב-10 במרץ 1831, לשם תמיכה במלחמתו באלג'יריה, אך לאחר שהוקם הלגיון הוא תיגבר את כוח הצבא הצרפתי במלחמות רבות כמו במלחמת קרים, במקסיקו ובאיטליה. בהתחלה הוקמו רק שני גדודים אך הם נמסרו במהרה לידי איזבלה השנייה מלכת ספרד כסיוע במלחמתה בדודה דון קרלוס על כס השלטון בספרד. מתוך כ-4,000 לגיונרים שנשלחו להילחם לצד מלכת ספרד רק כ-500 חזרו לצרפת. הלגיון נשלח לתגבר את כוחות צרפת באלג'יריה שנלחמו בכוחות מורדים ערבים שהונהגו על ידי עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי – אמיר ערבי שנחשב לאיש קדוש בעיניי המוסלמים באלג'יריה. בתחילה זכה עבד אל-קאדר בהצלחות רבות, בזכות טקטיקות של פגע וברח ופשיטות על יישובים מבודדים, בהן נקט. כ-3,000 לגיונרים נשלחו בשנת 1837, כדי לסייע בחיסול המרד, וכן מונה מפקד חדש לאלג'יריה, תומאס בוגואד. המפקד החדש החליט לשנות את טקטיקת הלחימה, ובמקום לנוע בשיירות גדולות עם ציוד כבד, החליט לצייד את הלגיונרים בציוד הבסיסי ביותר ולדרוש מהם לחיות מן הסביבה. שינוי זה הפך את הלגיון לכוח פעולה מהיר שיכול לעבור מרחקים ארוכים במהירות ולא היה זקוק לסיוע לוגיסטי מסורבל. הלגיון השתמש באותן טקטיקות בהן השתמש עבד אל-קאדר. ב-1840 החלה הטקטיקה החדשה להראות תוצאות, והמרד החל להתפורר. ב-1847 נכנע סופית עבד אל-קאדר, והוגלה לסוריה. המערכה באלג'יריה קבעה את אופיו של לגיון הזרים, כיחידה הנעה עם ציוד מינימלי, ומכלכלת את עצמה מן השטח. לאחר הניצחון על כוחות המורדים ביצעו כוחות הלגיון עבודות תשתית אזרחיות (כגון סלילת כבישים) לשיפור פני אלג'יריה והכנתה להתיישבות צרפתית. בסיס הלגיון נקבע בעיירה הקטנה סידי בל-עבאס. עם הקמת מפקדת הלגיון בעיירה, גדלה אוכלוסייתה מכ-400 איש לכ-150,000, ובכך היא הפכה לאחת הערים הגדולות באלג'יריה. ב-1862 נחתו כוחות צרפתים במקסיקו כיוון שנשיא מקסיקו הקפיא את תשלומי החובות של ארצו לצרפת, בריטניה, ספרד וארצות הברית. נפוליון השלישי קיסר צרפת תכנן לכבוש את מקסיקו ולהפוך את מקסיקו למדינת חסות צרפתית. הלגיון לא נשלח להשתתף בפלישה ונשאר בתפקידי שיטור ובנייה באלג'יריה. קציני הלגיון, שכעסו על כך שהם נשארו לבצע תפקידי שיטור ובנייה ולא נשלחו למקסיקו להשתתף במערכה, כתבו מכתב תלונה לקיסר בו ביקשו שהלגיון יישלח למקסיקו. ב-19 בינואר 1863 נפוליון השלישי אישר את בקשתם וציווה לשלוח כוח בגודל של חטיבה מן הלגיון להשתתף במערכה במקסיקו. ב-28 במרץ הכוח שהורכב מ-48 קצינים וכ-2,000 לגיונרים הגיע לורה קרוז במקסיקו. על הלגיון הוטלה המטלה של אבטחת צירי האספקה שעברו בשטחי ביצות מוכי מחלות. הפיקוד הצבאי שחשש מפגיעה במורל של כוחות הצבא הסדירים אם הם יוצבו באזורים מוכי מחלות, העדיף להציב בהם את כוחות הלגיון שהיו מורכבים מזרים שכירים. הישיבה בביצות פגעה קשות במצבת כוח האדם של הלגיון ובמהרה צמצמה את כמות הלגיונרים וגרמה לצמצום סד"כ הכוחות שאבטחו את צירי האספקה. ערך מורחב – קרב קמרון ללגיון הזרים נוצר שם עולם במקסיקו ב-30 באפריל 1863 בהיתקלות שנודעה בשם קרב קמרון. יחידת הסיור הזעירה בפיקודו של קפיטן דאנז'ו, שכללה 62 חיילים ו-3 קצינים, כותרה ב"חוות קמרון" במקסיקו על ידי חיל הרגלים וחיל הפרשים המקסיקני, שכלל שלושה גדודים (כ-2,000 איש). חרף מצבם הנואש, לחמו אנשי לגיון הזרים כמעט עד האדם האחרון. קפיטן דאנז'ו נהרג במהלך קרב ההגנה על החווה, וכשאזלה התחמושת לקבוצה שנותרה בחיים הם הסתערו בכידונים שלופים על הצבא המקסיקני. בסופו של דבר נותרו רק שלושה מחיילי הלגיון על הרגלים שהסכימו להיכנע בתנאי שיתאפשר להם לעבור בביטחון, ולשמור על נשקם. המפקד המקסיקני העיר: "אלה לא חיילים, אלה הם שדים", והסכים לבקשתם. כיום, "יום קמרון" הוא יום חשוב בחגיגות הלגיונרים של לגיון הזרים, ובו מוצגות לראווה היד התותבת של קפיטן דאנז'ו שהוחזרה כמה שנים אחרי הקרב והוענקה על ידי מפקד צבא מקסיקו למפקד הלגיון. הלגיון נשאר במקסיקו עד לשנת 1870. הוא פונה עם שאר הכוחות הצרפתים עם סיום ההתערבות הצרפתית במקסיקו. במערכה במקסיקו איבד הלגיון כ-2,000 קצינים וחיילים, כ-1,500 מתוכם בגלל מחלות. במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה ניסה לגיון הזרים להסיר את המצור על פריז, תוך ניסיון להבקיע את הקווים הגרמניים. הלגיון נכשל, ולא הצליח להסיר את המצור מפריז. הלגיון סבל אבדות רבות במהלך המלחמה וסיים אותה עם מניין הרוגים גבוה יותר מכל שאר יחידות צבא צרפת. הלגיון השתתף בדיכוי הקומונה הפריזאית ובטבח של תושבי פריז. הלגיון הואשם באחריות לטבח על ידי ארגוני שמאל רבים בצרפת אף על פי שהלגיונרים היו מיעוט בכוחות שתקפו את הקומונה והטבח בוצע בהוראת הממשלה בוורסאי, האשמה זו נמשכה במשך זמן רב (ב-1970 המפלגה הקומוניסטית הצרפתית המשיכה להאשים את הלגיון באחריות לטבח). במשך הרפובליקה הצרפתית השלישית, שיחק הלגיון תפקיד ראשי בהתפתחות צרפת הקולוניאלית. חייליו נלחמו בצפון אפריקה (שם הקימו כאמור את מפקדתם, בסידי בל-עבאס באלג'יריה), במדגסקר ובהודו-סין, שם הם הובילו את ההשתלטות הצרפתית על האזור. הם עמדו מול כוחות מקומיים שנתמכו על ידי סין. הלגיון לקח חלק גדול בהגנה על טוואן קואנג בשנת 1886. במלחמת העולם הראשונה נלחם הלגיון קרבות רבים, גורליים וקריטיים, ובכללם קרב ורדן. רבים מן המתנדבים לשורות הלגיון במלחמת העולם הראשונה היו צעירים אמריקנים שהתנדבו ישר עם פרוץ המלחמה ב-1914. המתנדבים החדשים היו שונים מבחינה איכותית מהלגיונרים הוותיקים, מה שהקשה על שילובם בלגיון. עם כניסת ארצות הברית למלחמה רוב המגויסים האמריקנים שוחררו מן הלגיון כדי שיצטרפו לכוחות האמריקנים. לגיונרים שהגיעו ממעצמות הציר (גרמניה, אוסטרו-הונגריה וכו') הוצבו בצפון אפריקה כדי למנוע סכנה של מרד או עריקה מצד הלגיונרים. ב-1932, הלגיון מנה כ-30,000 לגיונרים שהוצבו ברחבי האימפריה הקולוניאלית הצרפתית. הגדוד הראשון – אלג'יריה וסוריה. הגדוד השני, השלישי והרביעי – מרוקו. הגדוד החמישי – אינדונזיה. גדוד הפרשים הראשון – תוניס ומרוקו. כוחות תגבור של הלגיון נשלחו לסוריה עם פרוץ המרד הדרוזי. הם נלחמו בכל הקרבות כנגד המורדים הדרוזים. בעקבות התנאים הגרועים שהלגיונרים קיבלו, רבים מהם ערקו או ניסו לערוק מן הלגיון. לגיון הזרים היה פעיל מאוד במלחמת העולם השנייה, וקיבל תפקיד ראשי במבצעים במזרח התיכון, במערכה במזרח אפריקה ובמבצעים בצפון אפריקה. אחת הבריגדות של הלגיון התפרסה בקרב ביר חכים. חלקה הגדול של הדמי (מחצית) בריגדה ה-13 בפיקודם של ראלף מונקלאר ופייר קניג הייתה היחידה היחידה של לגיון הזרים שנענתה לקריאתו של דה גול והצטרפה לכוחות צרפת החופשית, לעומתם רוב הלגיון שמר אמונים לצרפת של וישי. גרמניה לחצה על צרפת של וישי לשחרר את הלגיונרים הגרמנים מהשירות בלגיון. רבים מהלגיונרים הגרמנים היו גולים פוליטיים מרחבי הקשת הפוליטית הגרמנית (חלקם היו מהאגף השמאלי של המפלגה הנאצית שחוסל בליל הסכינים הארוכות ויהודים גרמנים רבים) שנמלטו מגרמניה הנאצית. היטלר רצה לגייס חלק מהם לצבא הגרמני ואת השאר לשלוח למחנות ריכוז. ממשלת צרפת של וישי סירבה ללחץ הגרמני לבטל את החוזים של הלגיונרים הגרמנים אבל הסכימה לשחרר כל לגיונר שיבחר לעבור לשירות בורמאכט. ידוע על לפחות מקרה אחד שבו סולק לגיונר יהודי (יליד אוסטריה) משורות הלגיון, בשנת 1942 (לאחר שחרור אלג'יריה על ידי צבא ארצות הברית בשנת 1943 הורשה לחזור לשירות). בעקבות חוסר הפופולריות של המלחמה והתמרמרות אזרחי צרפת עקב דיווחים על כמות ההרוגים הגדולה ממגויסי החובה, החליטה ממשלת צרפת שעיקר הכוחות שיילחמו בהודו-סין יהיו אנשי הקבע של צבא צרפת ולגיון הזרים. חלק גדול מן הלגיונרים שנשלחו להודו-סין היו חיילים גרמנים לשעבר בוורמאכט. לגיון הזרים היה מעורב בהגנה על דיין ביין פו, ואיבד שם מספר רב של חיילים. מלחמת העצמאות האלג'ירית (1954–1962) הייתה טראומטית עבור הלגיון וכמעט גרמה לפירוקו. הלחימה נגד "החזית לשחרור לאומי" ו"צבא השחרור הלאומי" (ALN) הייתה אכזרית וקשה, ולוחמים רבים פיתחו כעס כאשר ממשלת צרפת בראשות שארל דה גול כנשיא הודיעה על עזיבת אלג'יריה. מספר גנרלים ניצלו את התמרמרותם של הלגיונרים וניסו לבצע מהפכה צבאית. הם השתמשו בגדוד המוצנח הזר הראשון כדי להשתלט על אלג'יריה אך הניסיון נכשל. לאחר כישלון המרד דה גול התכונן לסגור את לגיון הזרים עקב השימוש בהם בניסיון ההפיכה ולבסוף חזר בו, אך צמצם את סד"כ כוח האדם של הלגיון. לאחר הקמת אלג'יריה והתנתקותה מצרפת מפקדת הלגיון עקרה למושבה הנוכחי בעיר אבויין בדרום צרפת. גורם זה, בנוסף לפירוק יחידות העילית של הלגיון ועצירה וכליאה של קצינים, נגדים ולגיונרים רבים גרמו לירידה קשה במורל ולעריקה רבה. כאשר הנשיא דה גול הכריז בסופו של דבר שהלגיון לא יפורק, והגביל את מצבת כוח האדם ל-8,000 איש ללא ציוד צבאי כבד, המורל בלגיון התמתן. הלגיון קיבל תפקיד חדש ואורגן ככוח התערבות שניתן לשלוח אותו לכל מקום על פני כדור הארץ במהירות. 1969-1971: התערבות בצ'אד. 1978: (קרב קינשאסה) זאיר בספטמבר 1990, גדוד הפרשים הזרים הראשון, גדוד הזרים השני וגדוד ההנדסה הזרים השני נשלחו למפרץ הפרסי כחלק ממבצע "צבי" (בצרפתית Opération Daguet). הם היו חלק מאוגדת השריון הקלה השישית הצרפתית. עם תחילת הפלישה לעיראק הלגיונרים כבשו את שדה התעופה אל-סלאם, תחת התנגדות קלה. מלבד זאת, הלגיון כמעט ולא פעל בעיראק. 1991: פינוי אזרחים צרפתים וזרים מרואנדה, גבון וזאיר. 1992: קמבודיה וסומליה. 1993: סרייבו ובוסניה והרצגובינה. 1995: רואנדה. 1996: הרפובליקה המרכז-אפריקאית. 1997: הרפובליקה של קונגו. מאז 1999: כוח קוסובו. מאז 2001: אפגניסטן. 2002-2003: חוף השנהב, מבצע חד קרן 2008: צ'אד. מרבית קציני הלגיון הם קצינים צרפתים ממונים. עם זאת, כ-10% מהקצינים הם הלגיונרים שטיפסו בסולם הדרגות עד שהגיעו לדרגתם הנוכחית. שאר הלגיון מורכב מאנשים ממגוון רחב של נתינויות, כאשר חיילי הלגיון שהם בעלי נתינות צרפתית הם 25%–35% מהלגיונרים. המתנדבים הזרים הם בעיקרם אירופאים. באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20, זכה הלגיון לתגבורות גדולות של חיילים מבריטניה ומסרביה. הלגיונרים רשאים להתגייס ללגיון תחת שם בדוי והצהרת נתינות בדויה, זאת כדי לאפשר קבלת מתגייסים החפצים לפתוח דף חדש בחייהם. אפשרות זו פתוחה אף בפני אזרחים צרפתים המעוניינים לטשטש את עברם. לאחר שנת שירות, רשאי המתגייס להסדיר את מעמדו תחת זהותו האמיתית. בעבר, יצאו ללגיון מוניטין של מוקד משיכה לפושעים ומבוקשי-חוק, המבקשים להפוך לשכירי חרב. כיום, מפעיל הלגיון קריטריונים סלקטיביים יותר לקבלה לשירותיו, ועל פי רוב נמנע מגיוס עבריינים מורשעים. חייל לגיון רשאי לבקש אזרחות צרפתית לאחר שלוש שנות שירות. בנוסף, חייל שנפצע בקרב למען צרפת זכאי לאזרחות מכוח סעיף בחוק האזרחות הצרפתי הנקרא "צרפתי מכוח דם שותת". בתחילה המפקדה של לגיון הזרים הצרפתי לא הייתה ממוקמת בצרפת, אלא בימי מלחמה. עד לשנת 1962, המפקדה של לגיון הזרים הייתה ממוקמת באלג'יריה, בסידי בל-עבאס. המפקדה הנוכחית נמצאת בצרפת, בעיר אבויין, בסמוך למרסיי. כיום, חלק מהלגיון מוצב בקורסיקה, חלק מעבר לים, ושארית הלגיון ממוקמת בדרום צרפת. כל גבר בריא בגופו ונפשו מגיל 17.5 עד 40 יכול להתגייס ללגיון (עד גיל 18 נדרשת הסכמת הורים). התגייסות ללגיון היא רק באחת מעשר לשכות הגיוס, שממוקמות בצרפת. כל מתגייס צריך לעבור בדיקה רפואית, בדיקת כושר בסיסי וריאיון עם קצין גיוס וקב"ן. מתגייסים שנמצאים מתאימים מוחתמים על חוזה שירות בן חמש שנים ומיידית מתחילים את ההכשרה הבסיסית. מאז שנת 2000 מקבל הלגיון גם נשים לשורותיו. אימון בסיסי נערך בגדוד הזרים הרביעי ונמשך כ-15 שבועות. אימון ראשוני של ארבעה שבועות – התרגלות לחיי צבא. צעדת "הכובע הלבן" ("Képi Blanc") וטקס סיום, שבוע אחד. אימון טכני, שלושה שבועות. אימון לוחמה הררית, שבוע אחד. אימון טכני נוסף, שבועיים. מבחני סיום, שבוע אחד. צעדת סיום, שבוע אחד. אימון נהיגה על כלי רכב קלים ומשאיות, שבוע אחד. חזרה לבסיס האם וקבלת הצבה, שבוע אחד. הלגיון מורכב מתשעה רגימנטים ועוד כוח בגודל של פלוגה. כוחות הלגיון באופן קבוע מפוזרים על פני הגלובוס באזורים בהם צרפת מעורבת צבאית או במשימות שלום. רוב בסיסי האם של הרגימנטים נמצאים בצרפת גופא אך חלק מבסיסי האם של הרגימנטים נמצאים מחוץ לשטחי צרפת גופא. בצרפת: רגימנט הפרשים הזר הראשון רגימנט ההנדסה הזר הראשון רגימנט הזרים הראשון רגימנט הנדסה הזר השני רגימנט החי"ר הזר השני רגימנט הזרים הרביעי קורסיקה רגימנט הזרים המוצנח השני שטחים צרפתיים מעבר לים רגימנט החי"ר הזר השלישי פלוגת לגיון הזרים מאיוט אפריקה רגימנט הזרים השלושה עשר כל ליגיונר חייב לדעת בעל-פה את "קוד הערכים של הליגיונר". לגיונרים מבלים שעות בלימוד הקוד ובשינונו ואחר כך בלימוד אמירת הקוד בקול רם ובצורה אחידה: בשונה משאר צבא צרפת, המוטו הרשום על הדגלים הגדודים אינו Honneur et Patrie (כבוד ומולדת) אלא Honneur et Fidélité (כבוד ונאמנות). הלגיון הוא המולדת שלנו זהו המוטו הרשמי של הלגיון. הוא בא להראות שהמתגייסים מאמצים מולדת חדשה מהרגע שהם מתגייסים ללגיון. לגיון הזרים הצרפתי מכבד את מדינות מוצאם של הלגיונרים השונים, ואף שואל כל לגיונר במקרה שהיחידה יוצאת להילחם כנגד מדינת מולדתו אם הוא רוצה לצאת לקרב. אם הלגיונר מסרב אז הוא מועבר ליחידה אחרת שלא משתתפת בלוחמה מול מדינת המולדת של הלגיונר. לוחמי ההנדסה הצבאית של לגיון הזרים הצרפתי ידועים בכינוי Pionniers (חלוצים). הם יחידה מסורתית של הלגיון. הלבוש הטקסי שלהם כולל: זקן, סינר עור, כפפות לבנות וגרזן. היחידה משמרת סמלים רבים מתקופת נפוליון (אף על פי שהלגיון נוסד אחרי נפוליון). מלבד הלבוש המסורתי הסמל שלהם כולל זוג גרזנים מוצלב. בזמן ששאר צבא צרפת צועד בקצב של 120 צעידות לדקה, הלגיון צועד בקצב איטי יותר של 88 צעידות לדקה. הלגיונרים מכנים את הקצב הזה כ"זחילה". הלגיון צועד בקצב זה במהלך המצעד הצבאי בפריז ב-14 ביולי ביום הבסטיליה. בגלל קצב הצעידה הלגיון הוא תמיד היחידה האחרונה שצועדת על פני השדרה. במהלך מצעדים הלגיון מלווה בדרך כלל על ידי תזמורת משלו, שמנגנת את המארשים של הגדודים השונים של הלגיון. כיוון שהלגיון תמיד נשאר ביחד, הלגיונרים לא יוצרים צורות או מתפצלים לקבוצות תוך כדי צעדות ותרגילי סדר. ללגיון הזרים עיתון משלו, כובע לבן (Képi Blanc), שיוצא לאור בצורתו הנוכחית באופן קבוע מ-30 באפריל 1947. למרות שיוכו לצבא צרפת, ללגיון יש מערכת דרגות ייחודית לו שמקבילה בצורה חלקית לדרגות צבא צרפת. כל מתנדב ללגיון מתחיל את שירותו בדרגה הנמוכה ביותר שנקראת לגיונר. רק אחד מתוך ארבעה מגיע להיות נגד. נגדים מהווים כ-25% מכוח האדם של הלגיון. רוב הקצינים מגיעים מצבא צרפת ולא מתוך הלגיון, אך כ-10% מן הקצינים בלגיון הם נגדים מהלגיון אשר קודמו לדרגות קצונה. המציאות של לגיון הזרים הצרפתי יצרה הילה רומנטית של חבורת פורעי חוק המשאירים את חייהם הקודמים מאחור ומתחילים בחיים חדשים, ומקלט לאנשים הנמלטים מהחוק. נקודת המבט של הלגיון משותפת בספרות, והשתמשו בה הרבה בסרטים (כמו בסרט לב אריה, שבו מסופר על אדם שברח מלגיון הזרים הצרפתי). יש גם שירים צרפתיים על הלגיון, שנכתבו על ידי אדית פיאף, כמו השיר "Mon Legionnaire". הביוגרפיה של אנט גוטובינה ("Ante Gotovina"), הגנרל, נכתבה על ידי סופר סרבי בשם ננד איבנקוביק. הספר מדבר על חייו של גוטובינה בלגיון הזרים. ספר מפורסם אחר אודות לגיון הזרים במלחמת העולם הראשונה הוא "היד הקטועה" של בלז סנדראר (הופיע בעברית בהוצאת מערכות). בשנת 2005, הוקרן סרט תיעודי על הלגיון בשם "ברח אל הלגיון" ("Escape to the Legion"), בערוץ 4 הבריטי. בסרט הזה, בן ארבעה חלקים. הסרט חוקר את המיתוסים על הלגיון, הרומנטיזציה, ומתאר את הטירונות של לגיון הזרים הצרפתי. מילוראד אולמק (מעצב המיליטנט הסרבי), דימיטרי אמילקברי (היה מתנגד מחתרתי במלחמת העולם השנייה), פרנסואה פאבר, אנט גוטובינה, ארנסט יונגר, פייר קניג, ראול לופברי, פייר מסמר, סיימון מארי, אלן סיגר, סוזן טרוורס, שלום שוורצבארד, יהודה ליאון אשכנזי, דוד שאלתיאל, פרדיננד אסטרהאזי, אלן בוקן, מרסל טוביאס ואליהו איצקוביץ'. לגיון זרים לגיון הזרים הספרדי הצבא הצרפתי לוחמים אפריקאים בצבא צרפת במלחמת העולם השנייה אתר האינטרנט הרשמי של לגיון הזרים הצרפתי האתר הרשמי של משרד הגיוס ללגיון הזרים הצרפתי שגרירות לגיון הזרים בארצות הברית פורום לגיון הזרים אתר מידע על לגיון הזרים לגיון הזרים הצרפתי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) לגיון הזרים הצרפתי, ברשת החברתית פייסבוק לגיון הזרים הצרפתי, ברשת החברתית אקס (טוויטר) לגיון הזרים הצרפתי, ברשת החברתית אינסטגרם לגיון הזרים הצרפתי, סרטונים בערוץ היוטיוב http://www.independent.co.uk/news/world/europe/women-can-run-off-and-join-the-legion-635055.html