laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
הפארק הלאומי אלחנדרו דה הומבולדט

אלחנדרו דה הומבולדט (בספרדית: Parque Nacional Alejandro de Humboldt) הוא פארק לאומי במחוזות אולגין וגואנטנמו שבדרום-מזרח קובה, כ-40 ק"מ צפונית-מערבית לברקואה. הפארק קרוי על שם המדען ומגלה הארצות הגרמני אלכסנדר פון הומבולדט, שביקר וחקר את קובה בשנים 1801-1800 (בספרדית, אלכסנדר נקרא אלחנדרו). הפארק הוכרז בשנת 1963, ובשנת 2001 הכריז עליו אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשל המגוון הנופי, הביולוגי, הבוטני והפטרולוגי שבו - הפארק כולל יערות אורנים, יערות מנגרובים וכן חופים ושוניות אלמוגים. האזור הצליח להשתמר גם משום שהאדם לא חדר אליו כמו לאזורים אחרים, גם בתקופה הפרה-קולומביאנית. האזורים החקלאיים נמצאים בשוליו, וגם בעלי חיים שהאדם הביא עמו, כגון כלבים, חתולים וחזירים, שבדרך כלל משבשים את המערכות האקולוגיות, נותרו רק בשוליים. שטחו של הפארק 711.4 קמ"ר, מתוכם 688.9 קמ"ר בשטח היבשה, ו-22.5 קמ"ר בשטח הים. הנקודה הגבוהה ביותר בו היא פסגת אל טוֹלְדוֹ, בגובה של 1,168 מ' מעל פני הים. באי זורמים מספר נחלים שמימיהם עמוקים וצלולים, ובהם טוֹאָה-חָגוּאָנִי, דוּאָבָּה, חִיגוּאָנִי, נִיבּוּחוֹן ומוֹאָה. רכס ההרים שבו שוכן הפארק החל להיווצר בתקופת הקרטיקון. אזור הפארק הוא "אי" של סלעים פחמתיים, שמאפשרים קיומן של תופעות קרסטיות, בלב אזור שרוב הסלעים בו הם סרפנטיניים. בפארק גדלים 905 מיני צמחים, מתוכם 343 ייחודיים לאזור. 18 מתוך 26 הצמחים האנדמיים לקובה גדלים בתחומי הפארק, ובהם פודוקרפוס אקמן והדרקונית הקובנית. 45 מיני זוחלים מצויים בתחומי הפארק, המהווים 37% ממיני הזוחלים המצויים בקובה כולה. עם בעלי החיים השוכנים בו נמנים תוכים, קוליברים, לטאות, הוטיות, וכן הקוניור הקובני, הדיה הקובנית, נקר מקור השנהב והסולנודון הקובני האנדמי, שלושת האחרונים מצויים בסכנת הכחדה. בחופי הפארק חיים תחשי נהרות. תיירים יכולים לבקר בפארק דרך מרכז המבקרים שנמצא על הכביש בין ברקואה למואה. מדיה וקבצים בנושא הפארק הלאומי אלחנדרו דה הומבולדט בוויקישיתוף הפארק הלאומי אלחנדרו דה הומבולדט באתר המועצה הלאומית של קובה למורשת תרבות (בספרדית)
ריאטי (נפה)

נפת רִיאֶטִי (או רייטי, באיטלקית: Provincia di Rieti) היא נפה במזרחו של מחוז לאציו שבאיטליה. היא משתרעת על שטח של 2,749 קמ"ר, ובשנת 2005 התגוררו בה 153,258 נפש. בירתה של הנפה בעיר ריאטי. הנפה גובלת בנפת ויטרבו ובנפת רומא במחוז לאציו במערב, בנפת פרוג'ה ובנפת טרני במחוז אומבריה בצפון, בנפת אסקולי פיצ'נו במחוז מארקה במזרח, בנפת ל'אקווילה ובנפת טראמו במחוז אברוצו במזרח. מדיה וקבצים בנושא ריאטי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ריאטי ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של איטליה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סעודות שבת

בשבת ישנה מצווה על אכילת שלוש סעודות: האחת בליל שבת (סעודת ליל שבת), השנייה בבוקר יום השבת (סעודת יום שבת), והשלישית לקראת צאת השבת (סעודה שלישית). מצווה זו מוטלת על גברים ועל נשים בשווה. בעבר נהגו לאכול באופן שגרתי שתי סעודות ביום, אחת בבוקר ואחת בערב. חיוב שלוש סעודות השבת נובע מהצורך לענג את השבת ולכבדה יותר מאשר ביום חול. רמז לשלוש סעודות בשבת נדרש בגמרא מכך שבפסוק לגבי אכילת המן בשבת נכתבה שלוש פעמים המילה "היום": ”ויאמר משה: אכלוהו היום כי שבת היום לה', היום לא תמצאוהו בשדה.” לדעת רבי חידקא שלוש הפעמים שנכתב "היום" הן חיוב רק לסעודות היום, חוץ מסעודת הלילה, ולשיטתו יש חיוב לאכול ארבע סעודות בשבת. על אף ששיטה זו לא נפסקה להלכה, יש הנוהגים לאכול גם סעודה רביעית בשבת הנקראת "סעודה דרבי חידקא". אף כי החובה היא על סעודה אחת בלילה ושתיים ביום, במידה ולא נאכלה סעודה בלילה, יש לאכול שלוש סעודות ביום. סעודת ליל שבת: זמנה בליל שבת לאחר תפילת ערבית של שבת. סעודה זו פותחת בקידוש, היות שחכמים הסמיכו את הפסוק "וקראת לשבת עונג" לכך שהקידוש - שהוא הקריאה לשבת, יהיה בסמוך לעונג השבת - שעיקרו הוא סעודת השבת. סעודת יום שבת: זמנה בבוקר יום השבת לאחר תפילת שחרית של שבת. מפאת אורכה של תפילת שחרית בשבת, סעודה זו מתקיימת לרוב לקראת הצהריים. גם סעודה זו פותחת בקידוש (אך ללא ברכת הקידוש), כדי שלא תיחשב סעודת יום השבת כפחותה מסעודת ליל שבת שבה אומרים את ברכת הקידוש. סעודה שלישית: זמנה מתחיל מזמן המנחה (לאחר שמתפלל) ועד 13 דקות זמניות לאחר שקיעת החמה. בסעודה זו לא נוהגים לערוך קידוש, אולם יש נוהגים לערוך קידוש גם בסעודה זו. בשתי הסעודות הראשונות, כדי לצאת ידי חובת הסעודה יש לאכול פת בשיעור כביצה, אך בדיעבד די בכזית. בסעודה שלישית יש הסוברים (שיטת רבינו תם) שדי בפירות וירקות, אך להלכה נפסק שצריך גם בסעודה זו לאכול פת או לכל הפחות מיני מזונות. צריך לכבד את סעודות השבת במאכלים חשובים מביום חול. הגמרא בכמה מקומות, מדברת על החשיבות של עינוג השבת, בין השאר בשלש סעודות, בגמרא נאמר שמי שמקיים שלש סעודות בשבת ניצל מחבלי משיח, גוג ומגוג ודינה של גיהנום. יש עניין לאכול דגים בשבת, אבל מי שלא אוהב אין צורך, ויש אמרה נפוצה שמקורה באחרונים שכל האוכל דג ביום דג (בגימטריה ז') ניצל מד"ג (ראשי תיבות - דין גיהנום). נוהגים לשיר בסעודות השבת זמירות שבת. בברכת המזון שלאחר סעודות שבת מוסיפים קטע המכונה 'רצה והחליצנו' בסופה של הברכה השלישית. בקהילות מסוימות נהגו לאכול מאכלים מיוחדים בסעודת שבת, המרמזים על עניינים רוחניים. בחסידויות רבות מקפידים על אכילת רגל קרושה בסעודת יום השבת, ונקרא גאלע. נהוג גם לאכול מאכלי קוגל בסוף סעודות השבת. מנהג נפוץ הוא לאכול דג ויש הסבורים כי אכילת דג בשבת מצילה מדין הגיהנום. בקהילות היהודיות ברחבי העולם, התפתחו מתכונים רבים בבישול או אפיה ארוכים בתנור או על פלטת שבת מהלך כל ליל השבת, על מנת שהאוכל בסעודת השבת יהיה חם, כגון: חמין (טשולנט ביידיש, סחינא במרוקאית או תְבִּית בעיראקית), קוגל ביהדות אשכנז, הלים ביהדות פרס, ג'חנון וכובאנה ביהדות תימן, אושיסבו ביהדות בוכרה, לחם דָאבּו בקהילת ביתא ישראל ועוד. סעודת מצווה הערך "סעודות שבת", באתר המכלול הרב שמואל חגי, סעודות השבת, אתר דעת הרב אליעזר מלמד, סעודות השבת ומלווה מלכה, אתר ישיבה תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף קי"ז, עמוד ב' הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטיין, ערוך השולחן, אורח חיים, סימן רע"ד, סעיף ז' המרכזי שבהם הוא שבת קיח-ט שבת קיח א מג"א משנ"ב ועוד או"ח רמב הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
מספר ערפד

מספר ערפד משמש בתחום שעשועי המתמטיקה לתיאור מספר בן 2n ספרות עשרוניות הניתן להצגה כמכפלת שני מספרים המורכבים יחד מאותן ספרות (בערבוב הסדר) כאשר ספרת האחדות של לפחות אחד מהם אינה אפס; שני מספרים אלה נקראים ניבי הערפד. זוהי תכונה תלוית בסיס. מקובל לייחס את הגדרת המושג לראשונה לקליפורד פיקובר (Clifford A. Pickover) מחברת י.ב.מ שכתב חידה עליהם בקבוצת דיון sci.math בשנת 1994 (ומאוחר יותר בספרו ). מופעים קודמים של מספרים כאלה ניתן למצוא בספר של החידונאי האנגלי הנרי ארנסט דודני בשם Amusements In Mathematics שיצא לאור בשנת 1917. הוא כתב חידה בשם "מספרי מונית" על חיפוש מספרי ערפד (למעשה "ערפד למחצה", ראו למטה) . המספר 1435 הוא מספר ערפד עם הניבים 41 ו-35. המספר 153000 אינו מספר ערפד למרות הניבים 300 ו-510 בגלל ששניהם מסתיימים באפס (שלא כמו 1530=30*51 שהוא מספר ערפד). להלן טבלה עם כמויות מספרי ערפד לפי n: יש אינסוף מספרי ערפד, לחלקם ניבים מרובים. למשל, מספר הערפד הראשון עם חמישה זוגות ניבים הוא 24959017348650 = 2947050 × 8469153 = 2949705 × 8461530 = 4125870 × 6049395 = 4129587 × 6043950 = 4230765 × 5899410 1067781345046160692992979584215948335363056972783128881420721375504640 הוא מספר ערפד עם 100,025 זוגות ניבים. ערפד ראשוני - מספר ערפד הוא "ראשוני" אם שני ניביו הם מספרים ראשוניים (וברור שבמקרה זה יש לו רק זוג ניבים אחד). למשל 117067=701*167. קיימים מספרי ערפד שהם "ריבועים", כגון 2459319153459529 שהוא 49591523 בריבוע. מספר נקרא ערפד למחצה (pseudovampire) אם לניבים שלו יש אורך שונה. למשל 153=51*3. מספר ערפד, באתר MathWorld (באנגלית) סקירה על מספרי מונית הפרסום הראשון של פיקובר על מספרי ערפד, בקבוצת הדיון sci.math המעגל המתמטי, מספרי ערפד - מאמר באתר "צעירים במדע" של מכון ויצמן Keys to Infinity ISBN 0-471-19334-8 חידת מספרי המונית
מועצה אזורית מבואות החרמון

מבואות החרמון (או מבואות חרמון, ללא ה״א הידיעה) היא מועצה אזורית במחוז הצפון, בגליל העליון ובאצבע הגליל, בין צפון הכנרת לגבול לבנון, המאגדת 13 מושבים ויישובים קהילתיים. ממוצע המרחקים בין כל יישובי המועצה הוא 20.9 ק"מ. למועצה 13 חברי מועצה ובראשם עומד יושב ראש המועצה. תחומי המועצה חופפים בחלקם לאלו שבמועצה האזורית הגליל העליון. אזור המועצה הוא אזור תיירותי ותושביו מתפרנסים בין השאר משירותים לתייר. לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס) נכון לסוף יולי 2024 (אומדן), מתגוררים במועצה אזורית מבואות החרמון 8,560 תושבים (מקום 191 בדירוג רשויות מקומיות בישראל). האוכלוסייה גדלה בקצב גידול שנתי של ‎9.1%‏. אחוז הזכאים לתעודת בגרות מבין תלמידי כיתות י"ב בשנת ה'תשפ"ב (2021-‏2022) היה 73.6%. השכר החודשי הממוצע של שכיר במשך שנת 2021 היה 10,825 ש"ח (ממוצע ארצי: 11,330 ש"ח). נציגי שמונת המושבים במועצה אזורית גליל העליון הקימו בתחילת שנות ה-70 את ארגון מבואות החרמון שקיים יוזמות כלכליות משותפות למושבים בגליל העליון. בין השאר, הוקם ליד צומת כח, במרכז הכפרי מבואות החרמון, בית אריזה. המושבים פרשו ממועצה אזורית גליל עליון ודרשו הקמת מועצה נפרדת, אולם משרד הפנים לא הסכים והציע שיצטרפו למועצה אזורית מעלה יוסף המרוחקת. בשנת 1975 הופרדו רבות מהסמכויות של מועצה אזורית הגליל העליון לשני חבלים, חבל א' של הקיבוצים וחלק ב', של המושבים. בשנת 1991 הופרדו המועצות לגמרי ומועצה אזורית מבואות החרמון הייתה למועצה עצמאית. בית הספר האזורי המשרת את המועצה הוא "רמת כורזים", שממוקם דרומית למושב אליפלט. חטיבת בני המושבים בתנועת הנוער העובד והלומד היא תנועת הנוער שפועלת בישובי המועצה. במועצה קיים מרכז קהילתי הפועל לקידום קהילתי בגיל הרך, נוער, ספורט ועוד. ישעיהו ויינר משדה אליעזר (1975–1982) שלום רובין מרמות נפתלי (1982–1992) יצחק עלי מאליפלט (1992–1997) שלום רובין (1997–2002) בני בן-מובחר משדה אליעזר (2002–) מדיה וקבצים בנושא מועצה אזורית מבואות החרמון בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מועצה אזורית מבואות החרמון פרופיל מועצה אזורית מבואות החרמון נכון לשנת 2020 באתר הלמ"ס מבואות החרמון, במרכז המידע לנגב ולגליל של תנועת אור לטבלת הדירוג המלא. אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. מאזן מפוני מלחמת חרבות ברזל: מספר מפונים שנקלטו במועצה האזורית פחות מספר מפונים שפונו ממנה, מבוטא באלפי תושבים. מתוך אתר למ"ס, המתבסס על מערכת "יחד" (של מערך הדיגיטל הלאומי) נכון ל-סוף יולי 2024 (אומדן). הנתונים לפי טבלת רשויות מקומיות של למ"ס עבור סוף 2022 הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 פרופיל מועצה אזורית מבואות החרמון באתר הלמ"ס מאיר הראובני, מרכזי יישוב חדשים יוקמו באיזור הגבול עם לבנון, מעריב, 22 במאי 1974 ישעיהו עשני, מטע בן 1600 דונאם לשלושה מושבים בצפון, דבר, 13 באפריל 1971 יופעל בית קירור נוסף בראש־פינה לאיחסון פרי, דבר, 30 במרץ 1973 מבקשים לזרז שחרור ההלוואות למפעלים בגליל, דבר, 25 במרץ 1975 מבואות חרמון מבקשת הכרה, דבר, 18 במאי 1975 מועצה אזורית חדשה מוקמת בגליל־העליון, מעריב, 14 באוגוסט 1975
ביזת רומא

העיר רומא נבזזה מספר פעמים במהלך ההיסטוריה. האם התכוונתם ל... ביזת רומא (387 לפנה"ס) – העיר רומא נבזזת על ידי הגאלים בעקבות ניצחון בקרב אליה. ביזת רומא (410) – רומא נבזזת על ידי אלאריק הראשון, מלך הויזיגותים. ביזת רומא (455) – רומא נבזזת על ידי גאיזריק, מלך הוונדלים. ביזת רומא (546) – רומא נבזזת על ידי טוטילה, מלך האוסטרוגותים. ביזת רומא (846) – אתרים המצויים מחוץ לחומות רומא, ובהם בזיליקת פטרוס הקדוש נבזזים על ידי כוחות מוסלמים. ביזת רומא (1084) – רומא נבזזת על ידי הנורמנים בראשם רובר גיסקאר. ביזת רומא (1527) – רומא נבזזת על ידי חילות קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
פו (נהר)

פּוֹ (באיטלקית: Po) הוא נהר בצפון איטליה. אורכו הכולל כ-652 ק"מ, והוא הארוך בנהרות איטליה. אגנו של הפו משתרע על פני רוב חלקיו של צפון איטליה. מוצא הנהר במונטה ויזו שבמחוז פיימונטה. ב-30 הקילומטרים הראשונים שלו יורד הנהר כ-1,600 מטרים. בדרכו אל הים האדריאטי מצטרפים אליו נחלים ויובלים רבים המנקזים את המדרונות הדרומיים של הרי האלפים והמדרונות הצפוניים של הרי האפנינים. הנהר עובר דרך כמה ערים, ביניהן טורינו, קרמונה ופרארה, ולבסוף יוצר דלתה במקום בו הוא נשפך אל הים; אזור זה ידוע בצלופחיו. ערך מורחב – עמק הפו עמק הפו הרחב סביב הפו הוא האזור המתועש ביותר באיטליה, והוא מיושב בצפיפות. עמק הפו התחתון יושב בידי בני תרבויות פלאוליתיות ונאוליתיות, שבנו בתיהם על סוללות לאורך גבולות הנהר הבוציים. מאוחר יותר ניסתה התרבות המקומית להטות את מי הנהר לצורכי השקיה מלאכותית. הישגים אלו אינם של הרומאים, וחוקרים מייחסים אותם לתרבות האטרוסקית. שמו הקלטי של הפו היה בּוֹדִינקוּס שפירושו "ללא תחתית". הרומאים כינו אותו בשם פאדוס (Padus). דלתת הפו הוכרזה על ידי אונסק"ו כשמורה ביוספרית ב-2015. עקב מחסור בגשמים ושינויים אקלימיים, דווח ביוני 2022, שמפלס המים ירד והנהר הצטמצם והתייבש בחלק מגדותיו, מה שיוצר בעיה לחקלאות באזור ולהיקף צריכת מי השתייה מדיה וקבצים בנושא פו בוויקישיתוף אי-פי, הנהר הארוך באיטליה מתייבש, ולממשלה אין תשובה, באתר הארץ, 9 במאי 2023 פו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ynet (2022-06-29). "בצורת קשה בצפון איטליה: נהר הפו מצטמק". Ynet. נבדק ב-2022-06-30. ערך זה הוא קצרמר בנושא איטליה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קלאודיים

הקלאודיים (לטינית: Claudii) הוא השם (נומן גנטיליקיום) של אחד ממשפחת פטריקים ברומא העתיקה, שענפים שונים בו היו משפחות אצולה חשובות ומשפיעות בחברה הרומית. לפי המסורת הרומאית הקלאודיים היו משפחה סאבינית מהעיר רגילום שהיגרה לרומא, על מועד הגירתם הדעות חלוקות: טיטוס ליוויוס קובע את מועד הגירתם לשנת 504 לפנה"ס כתוצאה מהשתייכות המשפחה לסיעה סאבינית שהתנגדה למלחמה כנגד רומא.(ליוויוס, מאז ייסוד העיר, ספר שני, טז') סווטוניוס לעומת זאת, מתארך את זמן הגירתם לעיר לזמן קצר לאחר ייסודה בעידן מלכותו של רומולוס וגורס שהם היגרו כתוצאה מהשפעתו של טיטוס טאטיוס ששימש כמלך-שותף לצדו של רומולוס. (סווטוניוס, טיבריוס, 1) מייסד בית האב ברומא היה אפיוס קלאודיוס, לאחר שהיגר לעיר הוא קיבל אזרחות, חלקת אדמה באזור שמעבר לאניו וחלקת קבורה לבני משפחתו למרגלות גבעת הקפיטולין. עד מהרה קלאודיוס נהפך לפטריקי והתקבל כחבר בסנאט שבו הפך להיות אחד מהחברים הנכבדים ביותר. במשך הזמן המשפחה התפצלה לכמה בתי אב, חלקם פטריקים, שנשאו את הקוגנומן נירון, קאודקס, פולכר וקנטו וחלקם פלבאים, שנשאו את הקוגנומן מרקלוס, אסלוס, קנינה, פלאמן וקנטומלוס. הענף הפטריקי של המשפחה העמיד בזמן הרפובליקה 28 קונסולים, חמישה דיקטטורים, שבעה קנסורים, כמו כן הם חגגו טריומף שש פעמים. הענף הפטריקי נודע בשחצנותו וגאוותנותו ועד ימיו של הקיסר קלאודיוס נמנעו מלאמץ למשפחתם בני בתי אב אחרים. (סווטוניוס, קלאודיוס האלוהי, 39) המשפחה המפורסמת ביותר של הענף הפלבאי הייתה משפחת מרקלוס שבניה הגיעו למגיסטראטורות הבכירות ביותר. המפורסם שמבניה היה מרקוס קלאודיוס מרקלוס, שקנה את תהילתו בשירותו כמצביא בזמן המלחמה הפונית השנייה, ונבחר למשרת הקונסול חמש פעמים. כינויה של שושלת הקיסרים הראשונה ששלטה ברומא עד שנת 69, "היוליים קלאודיים", בא לה משילוב שמות שני בתי אב: היוליים, שאליהם השתייך הקיסר אוגוסטוס, הקיסר הראשון של רומא, והקלאודיים, שאליהם השתייכו בני אשתו ליוויה, טיבריוס, הקיסר השני של רומא ואחיו דרוסוס. אף על פי שמה, הלגיטימיות של השושלת נבעה מהשתייכותה לבית האב של היוליים. פובליוס קלודיוס פולכר מדיה וקבצים בנושא קלאודיים בוויקישיתוף שמותיהם של בתי האב הקלאודיים, באתר UNRV History (אנגלית)
פו

האם התכוונתם ל... אישים: פו (פרעה) – ראשון פרעוני מצרים התחתונה אדגר אלן פו – סופר אמריקאי דאריו פו – מחזאי ושחקן איטלקי דו פו – משורר סיני מי פו – קליגרף ומשורר סיני אחר: פו (נהר) – נהר באיטליה עמק הפו – אזור בצפון איטליה, בו זורמים נהר פו ויובליו פו (הר געש) – הר געש באיטליה פו (עיר) – עיר בחבל אקיטן בצרפת פּוּ הדב – ספר ילדים מאת אלן אלכסנדר מילן פו הדב (דמות) פו פייטרס – להקת רוק אלטרנטיבי חוק פו – אמרת אינטרנט על הקושי להבחין בין קיצוניות ופרודיה עליה מרק פו – מרק האופייני למטבח הווייטנאמי פו (חליל) (Fue) – שמה של סדרת חלילים עשויי חִזְרָן (במבוק) המיוצרים ביפן פו הפנדה - הדמות הראשית בסרטי "קונג פו פנדה" פו - הדמות האדומה מ"טלטאביז"
ניסן לויתן

ניסן לויתן (12 בדצמבר 1925 - 12 במאי 2016) היה פרופסור לכלכלה באוניברסיטה העברית. לויתן נולד בקובנה שבליטא ובשנת 1936 עלה לארץ ישראל עם משפחתו והתיישב בתל אביב. בסיום לימודיו התיכוניים, בשנת 1943, התגייס לפלמ"ח. כעבור שנתיים מגיוסו התבקש על ידי יגאל אלון להישאר בשירות פעיל במסגרת הפלי"ם. לויתן ליווה את אוניית המעפילים "חיים ארלוזורוב" והיה מפקד אוניית המעפילים "קיבוץ גלויות". במלחמת העצמאות השתתף במבצע הבאת הנשק מצ'כוסלובקיה ולאחר מכן היה מפקד מחלקה בגדוד תשע של חטיבת הנגב. בתום שש שנות שירותו בפלמ"ח החל בלימודי כלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים, וסיים בשנת 1954 תואר שני. מורו היה הכלכלן דן פטינקין. לאחר מכן יצא להתמחות באקונומטריקה באוניברסיטת אוקספורד ובשובו לישראל, בשנת 1957, החל בעבודת הדוקטורט. באותה עת התקבל לסגל ההוראה בחוג, בו נותר עד לפרישתו בשנת 1994. בשנת 1962 הוסמך לויתן לדוקטור ובשנים 1971–1972 כיהן כראש החוג לכלכלה. עבודתו המחקרית התמקדה לאורך השנים בחקר הצמיחה הכלכלית. בשנות השבעים, עם התגברות האינפלציה בישראל, מיקד את מחקריו בגורמים ובהשלכות של תחום זה. בשנת 1985 צורף לצוות שהכין את תוכנית הייצוב הכלכלית, לצדם של מיכאל ברונו ועמנואל שרון. הצלחת התוכנית והתמחותו בתחום הובילו להזמנתו לשמש יועץ לבנק העולמי (משנת 1987). לויתן שימש יועץ לבנק ישראל (1979 - 1985, 1988–1990 ומשנת 1994 ועד 2006). כמו כן הוא שהה כפרופסור אורח ועמית מחקר בבית הספר וורטון, אוניברסיטת שיקגו, אוניברסיטת ברקלי והמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס. לויתן זכה להוקרה בתחומו: בפרס רוטשילד למדעי הכלכלה (1990) ובפרס ישראל לחקר הכלכלה (2007). בשנת 2002 נבחר לנשיא האגודה הישראלית לכלכלה. בשנת 2004 פרסם עם חיים ברקאי, את הספר "חמישים שנות חתירה לשליטה מוניטרית" שחלקו הראשון עוסק בהיסטוריה המוניטרית של ישראל, וחלקו השני במדיניות מוניטרית. נפטר ב-12 במאי 2016 ,והובא למנוחות בבית העלמין של קיבוץ מעלה החמישה. היה נשוי בשנית לנורית שטראוס, אב לשתי בנות וסב לארבעה והתגורר במבשרת ציון. כספורטאי חובב הוא עסק בטניס ובשנת 1985 השתתף במשחקי המכביה ה-12 וזכה במדליית זהב. מדיה וקבצים בנושא ניסן לויתן בוויקישיתוף פרופ' ניסן לויתן, באתר פרס ישראל ניסן לויתן, באתר הפלמ"ח זכרונותיו באתר הפלי"ם עופר אדרת, פרופ' ניסן לויתן, מבכירי הכלכלנים בישראל, מת בגיל 91, באתר הארץ, 14 במאי 2016 ניסן לויתן, דפוסי צריכה בישראל, ירושלים, 1964, במאגר הספרים הסרוקים של הספרייה הלאומית ניסן לויתן, דף שער בספרייה הלאומית
ז'אן אבוטרן

ז'אן אֵבוטֶרְן (בצרפתית: Jeanne Hébuterne;‏ 6 באפריל 1898 – 26 בינואר 1920) הייתה ציירת צרפתייה, המוכרת יותר כבת-זוגו של אמדאו מודיליאני. אבוטרן נולדה בפריז למשפחה קתולית. אביה, אשיל אבוטרן, עבד כמנהל חשבונות בחנות הכלבו הראשונה בפריז. הצעירה היפה הוצגה בפני ציבור האמנים ברובע מונפרנאס בפריז על ידי אחיה אנדרה אבוטרן, שרצה להיות צייר. היא פגשה כמה ציירים ואף דגמנה עבורם. בהמשך החליטה ללמוד ציור בעצמה, ובחרה ללמוד ב"אקדמיה קולארוסי (אנ')" (Académie Colarossi) בפריז, האלטרנטיבה לבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות, שנחשב שמרני מדי בעיני אמנים רבים באותה עת. בקיץ 1917 הוצגה ז'אן, המתלמדת בת ה-19, בפני הצייר היהודי אמדאו מודיליאני על ידי הפסלת חנה אורלוף שבאה עם אמנים נוספים להתרשם מהאקדמיה. ז'אן היפה והגבוהה התאהבה בצייר הכריזמטי, ועד מהרה עברה לגור עמו, למרות התנגדותם הנחרצת של הוריה שהיו קתולים אדוקים. אביה, אדם מלומד חובב ספרות, לא ראה בעין יפה את הקשר בן בתו לצייר היהודי. על אהבתה של ז'אן, מודיליאני היה בריב מתמשך עם הצייר פבלו פיקאסו, איתו חייתה ז'אן לפני שפגשה את מודיליאני. מודיליאני הרבה לציירה, וידוע במיוחד ה"פורטרט של ז'אן אבוטרן" משנת 1919, בו משווה לה הצייר מראה אובאלי-מוארך טיפוסי, אך תווי פניה המובהקים והנקיים, מזכירים ציורים מסורתיים של מרים הבתולה. בשנת 1918 נולדה להם בת, וב-1919 חתם על מסמך בו הוא מבטיח להינשא לה (אבוטרן הייתה אז בהיריון שני למודיליאני). ב-24 בינואר 1920 מת מודיליאני בפריז כשהוא רק בן 36, ממחלת השחפת ממנה סבל וכן בגלל שתיית יתר. כאשר מת מודיליאני הלכה ז'אן לבית הוריה לבקש עזרה מאביה שישמור על גופת הצייר 24 שעות בלבד כדי שתוכל לדאוג לסידורי ההלוויה. האב סירב בתוקף, וכתוצאה מכך היא הפילה את עצמה מחלון ביתם ושמה קץ לחייה ולחיי עוברה. לאמדאו מודיליאני נערכה הלוויה מפוארת "כיאה לנסיך", מלווה על ידי ידידיו הרבים, הוא נקבר בבית הקברות פר לשז. ז'אן נקברה בהלוויה צנועה בבית קברות ליד פריז, ורק עשר שנים אחרי מותה הועברו עצמותיה לצד קברו של אהובה אמדאו מודיליאני בבית הקברות פר לשז שבפריז. התינוקת היתומה ז'אן אבוטרן אומצה על ידי אחותו של אביה באיטליה (וכך למעשה קיבלה את שם משפחתו של אביה הביולוגי), ושנים רבות ידעה מעט מאוד על הוריה. בעקבות מחקר מעמיק שערכה, פרסמה הבת ז'אן מודיליאני ספר על אביה ב-1958. המשפחה הסכימה, לאחר מאמצי שכנוע ממושכים, להציג את עבודותיה של ז'אן אבוטרן, והן הוצגו יחד עם עבודותיו של אמדאו מודיליאני בוונציה שבאיטליה בשנת 2000. ב-2004 יצא לבתי הקולנוע סרטו של הבמאי מיק דייוויס (אנ'), המספר על אירועים נבחרים בחייו של מודיליאני, בהם הפגישה עם אהובתו ז'אן אבוטרן, הצנזורה על ציוריו, ומותו. מדיה וקבצים בנושא ז'אן אבוטרן בוויקישיתוף נטלי הרצברג, לך תוכיח שאין לך מכחול, באתר הארץ, 15 בינואר 2008 ז'אן אבוטרן, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
יימה

על פי המיתולוגיה הפרסית, יימה, או ג'משיד (באווסטית: Yima; בפהלווי: Jam; בפרסית: جمشید), המכונה הרועה הגדול, הוא האדם הראשון שאליו נגלה אהורה מאזדה, אל השמים. לפי האווסטה הוא מלך בארץ 1,000 שנים. מדי שלוש מאות שנה גדל מספר האנשים עד כדי כך שהארץ לא יכולה הייתה יותר להכילם, אז ציווה עליה יימה להתרחב, והיא גדלה בשליש. לאחר מכן ידע האל שתקופת קרח גדולה עומדת לבוא על הארץ. הוא ציווה על יימה להכין מחסה תת-קרקעי ולתוכה להכניס את מיטב המין מכל חי, מכל פירות ומכל עץ (סיפור שמזכיר את נח והתיבה). יימה רקע על הארץ והפכה לטיט. מהטיט הוא יצר מחסה, באורך וברוחב של כשלושה קילומטרים, ובו רחובות ומבנים. במחסה התנהלו חיי אושר במשך ימים רבים. סיפור זה טיפוסי למיתוסים של מבול, קרוב לוודאי שהושפע ממיתוס המבול המסופוטמי, והשפיע מצידו סיפורי מבול במיתולוגיה ההינדואית. Boyce, Mary (1979). Zoroastrians: Their Religious Beliefs and Practices. London: Routledge. ISBN 0-415-23903-6. Dhalla, Maneckji Nusserwanji (1938). History of Zoroastrianism. New York: OUP. Falk, Harry (1989). "Soma I and II". Bulletin of the School of Oriental and African Studies (BSOAS) (London: UCL Press) 52/1. JSTOR 617914. Mills, Lawrence Heyworth (trans.). Yasna 9-11 (Hom Yasht). In Müller, Friedrich Max (ed.) (1887). SBE. Vol. 31. Oxford: OUP. Taillieu, Dieter and Boyce, Mary (2002). "Haoma". Encyclopaedia Iranica. New York: Mazda Pub. מדיה וקבצים בנושא יימה בוויקישיתוף יימה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מיתולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מתיאש הראשון, מלך הונגריה

מתיאש (מתיאס) הוניאדי (בהונגרית: Első Mátyás magyar király בשם לידתו Hunyadi Mátyás, ברומנית: Matei Corvin, בסלובקית: Matej Korvín, בלטינית: Matthias Corvinus או Matthias Rex ‏; 23 בפברואר 1443 – 6 באפריל 1490) היה מלך הונגריה, עליה שלט בשנים 1458–1490. מתיאש נולד ב-23 בפברואר 1443 בעיר קולוז'וואר ליאנוש הוניאדי ולארז'בט סילאגי, בתם של הרוזן לסלו סילאגי וקתרין בלייני. יאנוש הוניאדי היה שליטהּ בפועל של הונגריה, אשר עיקר עיסוקו היה המלחמה כנגד האימפריה העות'מאנית. בשנות שלטונו האחרונות שימש יאנוש הוניאדי כעוצֵר עבור המלך לסלו החמישי. בשנת 1456 מת יאנוש הוניאדי ממגפת דבר, בעת שהסיר את המצור הטורקי על בלגרד. לאחר מותו של יאנוש הוניאדי, נאבקו אצילים שונים על המלוכה. המתחרים העיקריים היו לסלו החמישי, שהוכתר למלך עוד בימי יאנוש הוניאדי, ובנו הבכור של הוניאדי, אף הוא שמו לסלו. בנו של הוניאדי נתפס בידי המלך לסלו וראשו נערף בשנת 1457, אך המלך עצמו לא האריך ימים, ובנובמבר של אותה שנה מת כתוצאה מהרעלה. לאחר מות המלך הסכימו כל הצדדים הניצים על מינויו של בנו הצעיר של הוניאדי, מתיאש הוניאדי למלך. ב־20 בינואר 1458 הוכתר מתיאש בן ה־15 למלך הונגריה. הכינוי "מתיאש קורבינוס" בא מסמל משפחת הוניאדי, הוא העורב, בלטינית Corvus. תקופה מסוימת הוא היה תלמיד של יאנוש ויטז. בהמשך מתיאש קיבל את חינוכו באיטליה של ימי הרנסאנס והושפע מאוד מן ההישגים שראה במדינה זו. עם עלותו לשלטון פעל לבינוין ופיתוחן של ערים רבות, ובהן בודה, ולהקמת מערכות בריאות וחינוך. הוא עודד את האמנויות בנוסח שראה אצל נסיכי הרנסאנס באיטליה, והזמין לחצרו ציירים איטלקיים. הוא ייסד את הספרייה המלכותית (ביבליוטקה קורבינה) בעיר בודה, וב־1486 הוציא ספר חוקים חדש. את כוחו שאב מן הפיצול במעמד האצולה. הוא נשען על האצולה הנמוכה הנאמנה לו ככוח אל מול המגנאטים, ובסיועם גייס צבא שכירים, שאותו מימן מכספי המיסים. כנגד הטורקים המשיך בניצחונותיו של אביו, והדף את כל ניסיונותיהם לשוב לאזור, וזאת בסיוע הנסיך הרומני ולאד צֶפֶּש (שהיה מכונה המשפד או דרקוליה והיווה את ההשראה לדמות הספרותית "דרקולה"). חזונו היה להקים אימפריה שתוכל לא רק להדוף את האימפריה העות'מאנית, כי אם להביסה. לשם כך נראה לו הכרחי לכבוש חלקים גדולים מן האימפריה הרומית הקדושה על מנת להבטיח את עורפה של ממלכתו. הוא פתח במסע כיבושים במוראביה שלזיה ואוסטריה ובשנת 1485 הקים את חצרו בווינה. עם זאת, שאיפתו הגדולה להיות מוכתר כקיסר האימפריה הרומית הקדושה לא צלחה. מלכותו של מתיאש התפוררה לאחר מותו: פרט לילד בלתי־חוקי בשם יאנוש, אשר האצילים סירבו לקבל כמלכם, לא היו לו צאצאים. את מתיאש ירשו מלכים חלשים מהשושלת היגלונית הפולנית. 36 שנים לאחר מותו נכבשה הונגריה בידי הטורקים. מתיאש הוניאדי הטיל מיסים כבדים על מנת לממן את מפעליו וכיבושיו וצבא השכירים שגייס, ולכן ניתן להסיק כי לא היה פופולרי בימי חייו; אך לאחר מותו, בתקופת השקיעה של היאגלונים, ולאחריה בתקופת הכיבוש הטורקי, התגעגע העם ההונגרי למלך החזק והגדול ששלט בו. עד היום נחשב מתיאש הוניאדי לגדול מלכי הונגריה מאז ומעולם. שירים ומחזות נכתבו על צדקתו, חוכמתו ויושרו, והוא הפך לאחת מן הדמויות האהובות בפולקלור של כל עמי האזור. מדיה וקבצים בנושא מתיאש הראשון, מלך הונגריה בוויקישיתוף מתיאש הראשון, מלך הונגריה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מתיאש ה-1, (1443-1490), מלך הונגריה, דף שער בספרייה הלאומית