laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ויה אגנטיה

ויה אגנטיה (לטינית Via Egnatia; יוונית Εγνατία Οδός; אלבנית Rruga Egnatia; מקדונית Виа Егнација; טורקית Egantia yolu) הייתה דרך רומית שהובילה מדירכיום (Dyrrachium), היא דורס בת ימינו שבאלבניה, אל ביזנטיון (כיום איסטנבול בטורקיה). ויה אגנטיה נסללה על ידי הרומאים במאה ה-2 לפנה"ס וחצתה את איליריה, מקדוניה ותראקיה בשטח הנמצא כיום באלבניה, מקדוניה, יוון והחלק האירופאי של טורקיה. אורכה של הדרך היה 1,120 ק"מ, ובדומה לדרכים רומיות אחרות, רוחבה היה כ-6 מטרים והיא כוסתה באבנים גדולות מרובות צלעות או בעפר דרוך. המקורות העיקריים לתולדות הדרך ובניתה הם ב"גאוגרפיקה", חיבורו של הגאוגרף היווני סטרבון, ובמספר אבני דרך שנותרו לאורך התוואי בו עברה. כתובות דו לשוניות מעידות על כך שגנאוס אגנטיוס (Gnaeus Egnatius), פרוקונסול מקדוניה, הורה על בנייתה של הדרך בתאריך שאינו ידוע במדויק, והדרך נטלה את שמו. לפי מרקוס טוליוס קיקרו ופוליביוס, ייתכן שויה אגנטיה נסללה לאורך דרך צבאית עתיקה שהובילה מאיליריה אל ביזנטיון. הדרך נסללה במטרה לקשר את רומא אל מושבותיה המזרחיות בבלקן, והייתה המשכה של ויה אפיה, אשר יצאה מרומא עד ברינדיזיום (ברינדיזי) לחוף הים האדריאטי. נקודת ההתחלה של ויה אגנטיה מוקמה בדירכיום, על חופו המזרחי של הים האדריאטי מול ברינדיזי, ונדרשה הפלגה בת יום בין שני הנמלים. הדרך היוותה את ציר התחבורה העיקרי של האימפריה הרומית גם אל מושבותיה במזרח הים התיכון, עד שאוגוסטוס בנה דרך נוספת מצפון לה. אבני דרך שנותרו לאורכה של ויה אגנטיה מעידות כי טראיאנוס שיפץ את הדרך לפני מלחמותיו כנגד הפרתים בשנת 113, אך במאה ה-5 הופסק השימוש בה בשל חוסר היציבות בבלקן, והיסטוריון בן התקופה ציין כי חלקה המערבי הפך כמעט בלתי עביר. ויה אגנטיה שופצה שוב על ידי הקיסר יוסטיניאנוס הראשון במאה ה-6 והפכה לציר תחבורה חשוב באימפריה הביזנטית. באותה עת היא הגיעה לשער הזהב של קונסטנטינופול. אף שכמעט כל קשרי המסחר היבשתי של האימפריה הביזנטית עם מערב אירופה נעשו דרכה, קיימות עדויות לכך שמצב הדרך עדיין היה בכי רע והיא הפכה בלתי שמישה לאחר גשם. בימי הביניים עדיין נודעה לויה אגנטיה חשיבות, וחלק ממסעי הצלב עברו דרכה אל ארץ ישראל. בשנת 2010 הושלמה סלילת הכביש המהיר אגנטיה אודוס, הידוע גם ככביש מספר 2, בצפונה של יוון, שבחלקו הגדול מקביל לתוואי של ויה אגנטיה הרומית. בשנת 2014 נחנכה דרך מטיילים העוברת על שרידי הדרך הקדומה, המסלול נחצה לשני חלקים: דורס - סלוניקי, סלוניקי - איסטנבול, כאשר רק החלק הראשון פתוח להליכה ולרכיבת אופניים והשני עודנו בשלבי מחקר. מדיה וקבצים בנושא ויה אגנטיה בוויקישיתוף ויה אגנטיה – תיאור החלק האלבני Via Egnatia on Foot
מיכאל בלומנטל

מיכאל בלומנטל (11 בנובמבר 1935 - 28 באפריל 2007) היה רופא עיניים בישראל ומומחה למחלת הקטרקט. מיכאל בלומנטל נולד בטבריה ב-11 בנובמבר 1935, בן לזוג רופאי עיניים שעלו מגרמניה. הוא סיים את לימודי הרפואה בשנת 1965 באוניברסיטה העברית בירושלים והשלים התמחות במחלקת העיניים בבית החולים הדסה עין כרם. שימש מרצה בבית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית, באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ובפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב. בשנים 1970–1976 שימש מנהל מחלקת עיניים בבית החולים סורוקה בבאר שבע ואחר כך, עד שנת 1993 ניהל את מחלקת עיניים בבית החולים שיבא, תל השומר. בשנת 1984 יסד את המרכז לרפואת עיניים "עין טל" בתל אביב. בשנת 1985 התמנה לפרופסור מן המניין בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב. פיתח שיטת ניתוח קטרקט הקרויה על שמו. בלומנטל כיהן כיו"ר איגוד רופאי העיניים בישראל בשנים 1992–1996, ונשיא האגודה האירופאית לקטרקט וקוצר ראייה בשנים 1995–1997. נפטר ב-28 באפריל 2007 בגיל 72 ממחלת הסרטן. נישא לנעמי גרינבאום, לימים חברת הכנסת נעמי בלומנטל. לזוג נולדו שלושה ילדים. קורות חייו, באתר מרפאת העיניים עין טל מיטל יסעור בית-אור, פרופ' מיכאל בלומנטל, מבכירי רופאי העיניים, נפטר, באתר ynet, 28 באפריל 2007 אורי דרומי, הגורו של רופאי העיניים, באתר הארץ, 15 במאי 2007 אתר "Billiongraves"
לוי יצחק הירושלמי

לוי יצחק הירושלמי (29 בינואר 1927 – 26 באפריל 2007) היה עיתונאי ישראלי, יושב-ראש האיגוד הארצי של עיתונאי ישראל. לוי יצחק הירושלמי נולד בירושלים בשם יצחק נחום לוי, דור שביעי בארץ ישראל, בנם של הרב יעקב לייב לוי ושיינה לבית הורוביץ, בתו של הרב יוסף גרשון הורוביץ, ראש ישיבת מאה שערים ורב שכונת מאה שערים ומראשי המזרחי בארץ. אבותיו, ר' יעקב יהודה לייב לעווי (לוי) משלשין (Ślesin) ור' מנחם מנדל משקלוב, היו מראשי היישוב היהודי בעיר. הוא גדל בשכונה החרדית מאה שערים, כשהייתה בעלת אופי דתי לאומי. סבו, רב השכונה וראש הישיבה המרכזית בה, הסמיכו לרבנות. אך כעבור זמן יצא בשאלה ועזב את החברה החרדית. בתחילה הצטרף לתנועת ברית החשמונאים הקשורה לבית"ר, ואחר כך לנוער העובד ולארגון "ההגנה". בשירותו במלחמת העצמאות כתב ב"דבר ירושלים". בשנת 1950 החל לכתוב בעיתון "הדור", שהיה עיתון ערב בבעלות מפא"י, וכיהן כמזכיר מערכת העיתון. בשלב מאוחר יותר נהיה דובר מפא"י. ב-1956 שימש כמזכירו של פנחס לבון בעת שהלה כיהן כמזכ"ל ההסתדרות, זאת בתקופת הפרשה. היה עורך הדו-שבועון "מן היסוד". בשנות השישים הצטרף לעיתון "מעריב", ובו כתב מאות מאמרים במשך שנים רבות. בשנת 1985 מונה לסגן עורך "מעריב", תפקיד שבו כיהן עד לשנת 1991. עמד שנים מספר בראש האיגוד הארצי של עיתונאי ישראל. בשנותיו האחרונות כתב באתר האינטרנט "פוליטינט". ב-2006 קיבל את אות יקיר תל אביב. היה נשוי לאלישבע, ולהם שני בנים, אבי ועמי ובת בשם אורנה. במשך שנים התגורר בבית מגורי העיתונאים – בניין מגורים בשכונת יד אליהו בתל אביב שבו התגוררו כמה עיתונאים מרכזיים, ובהם יוסף לפיד ויגאל לב. לפתחו של בור: סיפורי ירושלים (צייר: משה בן שאול), תל אביב: אור, תשכ"ט 1969. (סיפורים קצרים) הכיפה השלטת, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1997. (על החברה החרדית והדתית בישראל) רוחות במרתף: תסכית[דרוש מקור] בעריכתו: יובל החמישים הסוכנות היהודית לארץ ישראל: תרפ"ט–תשל"ט, ציריך 1929 – ירושלים 1979, ירושלים: הסוכנות היהודית לארץ ישראל, 1979. (אלבום) מדיה וקבצים בנושא לוי יצחק הירושלמי בוויקישיתוף רשימת הפרסומים של לוי יצחק הירושלמי, בקטלוג הספרייה הלאומית רשימת המאמרים של לוי יצחק הירושלמי באתר רמב"י דוד תדהר (עורך), "לוי יצחק הירושלמי (לוי)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יט (1971), עמ' 5682 מרדכי נאור, הירושלמי התל-אביבי, באתר העין השביעית, 18 באפריל 2012 לוי יצחק הירושלמי, כתבות באתר פוליטינט(הקישור אינו פעיל) אסף כרמל, מת סגן עורך "מעריב" לשעבר, העיתונאי לוי יצחק הירושלמי, באתר הארץ, 27 באפריל 2007 דניאל בלוך, לוי יצחק הירושלמי, בבלוג "נ.ב." אורי דרומי, החייל הנאמן של העיתונות הכתובה, באתר הארץ, 9 במאי 2007 (נקרולוג) לוי יצחק הירושלמי, דף שער בספרייה הלאומית מפרי עטו (מבחר): ה"חדר" בירושלים, דבר, 1 באוגוסט 1952 כך נפתחו ה"שערים".., מעריב, 23 בדצמבר 1966 ראו רקע: שמואל שי, סיפורי החברה הסגורה, דבר, 28 במרץ 1969 (כולל תצלום דיוקנו); וכן ביקורות: גבריאל ברטל, עימות של עולמות, דבר, 18 באפריל 1969; מרדכי אבישי, בין החומות – מקרוב ומבפנים: סיפורי ירושלים של לוי יצחק הירושלמי, מעריב, 25 באפריל 1969.
קונסטנטין איפסילנטי

קונסטנטין איפסילנטי (יוונית: Κωνσταντίνος Υψηλάντης, רומנית: Constantin Ipsilanti, בערך 1760 - 1816) היה מהנסיכים הפאנאריוטים, שליט נסיכות מולדובה בין ה-8 במרץ 1799 ל-4 ביולי 1801, אוקטובר 1806 - נובמבר 1806; שליט ולאכיה בתקופה 1 בספטמבר 1802 - אוגוסט 1806, 27 בדצמבר 1806 - 31 במאי 1807 והמושל שלה מטעם רוסיה במהלך 3 שבועות באוגוסט אותה שנה. קונסטנטין איפסילנטי היה בנו של השליט אלכסנדר וודה איפסילנטי ואביו של אלכסנדר איפסילנטי, מנהיג הפיליקי אטריה. הוא התחיל את הקריירה שלו כמתורגמן דיפלומטי (דרגומן) בחצר הסולטאן העות'מאני, בתקופת השלטון השנייה של אביו בארצות הרומניות. במהלך שירותו כמתורגמן קשר יחסים עם נציגים רוסים ואנגלים ובעזרתם הגיע לשלטון בנסיכות מולדובה ב-1799. בעקבות מדיניות פרו-רוסית מודגשת הודח ב-1801 ושב לקונסטנטינופול. לפי ההסכם הרוסי-טורקי מ-1802, הרוסים קיבלו אפשרות להשפיע על מינוי שליטים בארצות הרומניות לתקופה של שבע שנים והביאו למינויו של ניקולאה מברוקורדט לשליט נסיכות ולאכיה. הוא הצטרף לפעילות לשחרור יוון וכשמעורבותו התגלתה הוא נמלט לווינה, ובשנת 1799 קיבל חנינה מידי הסולטאן ומונה לשליט של נסיכות ולאכיה. בשנת 1805 הודח ונמלט לסנקט פטרבורג, ובשנת 1806 חזר לבוקרשט בראש 20,000 רוסים, כדי לחדש את המאבק לשחרור יוון. בעת שלטונו בוולאכיה נעזר בשירותיו של הסוחר והחלפן הארמני מנוק מרזאיאן שנהנה מאמונם של הטורקים והרוסים כאחד. אולם תוכניותיו של איפסילנטי נקטעו בעקבות חוזה טילזיט. הוא חזר לרוסיה ונפטר בקייב. בתחילת המאה ה-19 הגן על יהדות בוקרשט מפני עלילת דם. אלכסנדר איפסילנטי (1792-1828) דימיטריוס איפסילנטי (1793-1832) * Constantin C. Giurescu, Istoria Românilor, volumul III מדיה וקבצים בנושא קונסטנטין איפסילנטי בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
טאקואינום סניטאטיס

טאקואינום סניטאטיס (בלטינית: Tacuinum Sanitatis) הוא ספר מימי הביניים בתחום הרפואה. ספר איורים זה התבסס על הספר "תקווים א-סחה" (تقويم الصحة - בערבית: "שימור הבריאות" או "תיקון הבריאות") מאת אבן בוטלאן. הספר תורגם ללטינית ואויר על ידי מאיירים אירופאים. הספר מתאר את התכונות הרפואיות של מאכלים וצמחים, אולם כולל גם הערות ואיורים על מנוחה, צורות נשימה ובריאות הנפש. ספר זה הפך פופולרי ונפוץ ביותר באירופה של שלהי ימי הביניים. המילה האיטלקית taccuino, מקורה בשמו של הספר, ומשמעה "ספר הדרכה". איוריו של הספר שופכים כיום אור על אורח החיים האירופאי בשלהי ימי הביניים, ועל הידע הרפואי והחקלאי האירופאי בתקופה זו. מדיה וקבצים בנושא טאקואינום סניטאטיס בוויקישיתוף טאקואינום סניטאטיס משלהי המאה ה-14 והמאה ה-15 (אורכב 19.07.2008 בארכיון Wayback Machine) דוגמאות לעמודי הטאקואינום סניטאטיס ערך זה הוא קצרמר בנושא רפואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מה שנשאר

מה שנשאר הוא אלבום מוזיקה של המלחין אילן וירצברג שיצא ב-1990. האלבום נוצר בתקופת שיא פעילותו של וירצברג כמפיק מוזיקלי. כל אותה תקופה עבד עבור אמנים אחרים, ועלה בו הצורך להביע את עצמו. כמו ב"בציר טוב" גם כאן מילא המפיק אשר ביטנסקי תפקיד מרכזי בקידום ההפקה ובעידודו של וירצברג להשקיע את מיטב זמנו ביצירה. וירצברג מעיד כי האלבום נוצר מתוך צורך ליצור מוזיקה שונה מסוג החומרים שעליהם עבד עם אחרים. גישה זו הובילה בסופו של דבר ליצירת אלבום קונספט של רוק מתקדם ברוח מוזיקת הרוק של תחילת שנות ה-70. האלבום הוקלט עם הנגנים - מאיר ישראל בתופים, ואלון נדל בבס. לאלבום היה צליל מרשים יותר לעומת אלבומו הקודם, משני צדי הכדור, שנעשה בתנאים ביתיים יותר. מתוך שמונת שירי האלבום שניים הם קטעים אינסטרומנטליים, שלושה הם לחנים למילותיהם של כותבים אחרים ושלושה נכתבו בידי וירצברג עצמו. המילים שכתב וירצברג לשירי האלבום הן קשות בשל תהליכים נפשיים עמוקים של צמיחה רגשית שחווה בתקופה ההיא. יהיה מה שנשאר שפל בחופים החיה - חלק א' יפו החיה חלק - ב' רק עם שוך הסערה מונשדו דף האלבום באתר האמן, האתר הרשמי של אילן וירצברג האלבום "מה שנשאר" באתר MOOMA וירצברג שר "מה שנשאר" לזכר אביו, בני וירצברג
סאו פאולו (פירושונים)

האם התכוונתם ל... סאו פאולו – עיר בברזיל סאו פאולו (מדינה) – מדינה בברזיל סאו פאולו (כדורגל) – קבוצת כדורגל
ויאקום

ויאקום (באנגלית: Viacom) הייתה חברת תקשורת בינלאומית אשר בסיסה בניו יורק, ארצות הברית. עיקר עסקיה של ויאקום היו בתחום הטלוויזיה בכבלים ובלוויין ובהפצת סרטי קולנוע. התאגיד היה הבעלים של מספר רשתות שידור פופולריות, כגון MTV, CBS, קומדי סנטרל, ניקלודיאון ו-Showtime. יושב ראש החברה עד מותו היה סאמנר רדסטון. ב-2005 תאגיד ויאקום המקורי התפצל והפך לתאגיד CBS, המתמקד בהפקת התכנים הטלוויזיוניים, בעוד ש"תאגיד ויאקום החדש" (New Viacom Corp.) התמקד בעסקים הרווחיים יותר, הגדלים במהירות רבה יותר, של התאגיד המשותף, כגון MTV והפצת סרטי הקולנוע. עם זאת, רדסטון הוא עדיין בעל השליטה בשני התאגידים השונים, ומיוצג בהם בשנים האחרונות על ידי בתו, שרי רדסטון. ב-2019 מוזגו חזרה ויאקום ותאגיד CBS ויצרו את תאגיד ViacomCBS, שמאוחר יותר שינתה את שמה לפרמאונט גלובל. בשנת 2020 רכשה החברה הממוזגת את קבוצת ענני תקשורת הישראלית. כבעלי זכויות היוצרים של תוכני בידור רבים, לרבות סדרות טלוויזיה, ויאקום עקבה בדאגה בעוד שזכויות אלו הופרו לטענתה באתר YouTube. האתר, המאפשר העלאת קובצי וידאו על ידי משתמשיו, הואשם לא אחת בהפרת זכויות יוצרים על ידי גופים שונים. ויאקום הגישה רשימה בת 100,000 פריטים אשר לטענתה הוצגו באתר והפרו את זכויותיה, אם כי לאחר בדיקה חוזרת הוסרו מהרשימה מספר פריטים אשר זכויותיהם לא היו של ויאקום. ביולי 2008 פסק שופט אמריקאי שעל גוגל למסור מידע אודות כל הצפיות של כלל הסרטונים כולל פרטי הגולשים. CBS Corporation לוגו (ערוץ טלוויזיה) מדיה וקבצים בנושא ויאקום בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ויאקום ויאקום, ברשת החברתית פייסבוק ויאקום, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ויאקום, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) פרופיל החברה באתר "יאהו!" פרופיל החברה בגוגל פיננסים פרופיל החברה ב-TheMarker מידע עסקי על חברת ויאקום באתרים Yahoo! Finance • MarketWatch • CNN Money • Bloomberg Business (באנגלית) ויאקום, בגוגל פיננסים ויאקום, באתר EDGAR של הודעות ל-SEC (באנגלית) אתר ViacomCBS Media Companies Blast YouTube for Anti-Piracy Policy - מאתר חדשות פוקס (באנגלית)
רשות (בעלות)

רשות של אדם במשפט העברי היא מונח המשמש בדרך כלל לתאר את הבעלות המעשית של אדם על רכושו, בדרך כלל מטלטלין, בהנגדה לעצם הבעלות עליהם ("ברשותו" מול "שלו"). מקור הדין הוא בתלמוד: אמר רבי יוחנן גזל ולא נתייאשו הבעלים זה וזה אינם יכולים להקדיש, זה לפי שאינו שלו וזה לפי שאינה ברשותו — מסכת בבא קמא סט א כלומר: אם אדם גזל מאדם אחר חפץ, והנגזל עדיין לא התייאש מהחפץ, אלא בדעתו עדיין להעמיד את הגזלן בדין ולהוציא ממנו את הגזילה, אין הנגזל יכול להקדיש, שכן למרות שהחפץ שלו משפטית בהחלט, אין החפץ ברשותו. כאשר חפץ של אדם אינו ברשותו, הדבר מהווה מחסור בבעלותו, שכן בעלות אינה צדק אלא מציאות; בעלותו של אדם מתבטאת בשליטתו על חפציו, ובהחלשות שליטתו המציאותית, נחלשת בעלותו, ולכן כאשר הוא רוצה להקדיש את החפץ, התורה דורשת שהוא יהיה שלו לגמרי, שלו - וברשותו. על פי עיקרון זה מסביר המהר"ל את דין הייאוש המפקיע את החפץ מיד בעליו. המהר"ל מסביר שחפציו של אדם אינם אבר מאבריו, ובעלותם מוגבלת בשייכותם אל האדם ובמימוש בעלותו עליהם, ולכן כאשר יצא החפץ מדעתו ומרשותו, נפקעה בעלותו עליהם. אסופת מאמרים בנושא בעלות, באתר ספריית אסיף על פי הסבר הרמב"ן במלחמות ה' שם. נתיבות עולם, בביאורי אגדות על פי הפשט. וכן כתב החזון איש, מובא בחזון איש על בבא מציעא. ערך זה הוא קצרמר בנושא הלכה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הארמון המלכותי של טורינו

הארמון המלכותי של טורינו (באיטלקית: Palazzo Reale di Torino) נחשב לאתר הראשון והחשוב של המעונות המלכותיים של בית סבויה. הארמון ממוקם במרכז העיר טורינו. מהככר המרכזית, מול הארמון המלכותי, "פיאצה קסטלו" (Piazza Castello) יוצאים הרחובות הראשיים של המרכז ההיסטורי של העיר: רחוב פּוֹ (Via Po), רחוב רומא (Via Roma), רחוב גריבלדי (Via Garibaldi) ורחוב פטר מיכה (via Peter Micca). המבנה של הארמון הוא בסגנון בארוקי, אך ללא הראוותנות המאפיינת מבנים אלה. אורך החזית 107 מטר והגובה הממוצע הוא 30 מטר. הוא מרשים פחות מארמון כמו מעון הציד של סטופיניג'י (Palazzina di caccia di Stupinigi). עם זאת מקומו האסטרטגי עדיין משרה עצמה. הארמון נבנה במאה ה-16, ומאה ה-17 שופר עבור כריסטין מארי מצרפת, מאדמה ריאלה. הארמון נבנה בטורינו, היום בירת מחוז פיימונטה, אשר הייתה בירת בית סבויה מהמאה ה-12 עד המאה ה-19. הארמון המלכותי כולל ממצאים המעידים על סגנון החיים האריסטוקרטיים. המשפחה המלכותית גרה בארמון משנת 1645. חדרי הארמון מקושטים בשטיחי קיר עשירים ובאוספים של אגרטלים סינים ויפניים. במחסן הנשק המלכותי יש אוסף תצוגות של נשק מהמאה ה-16 והמאה ה-17. הארמון מאופיין בסגנון בנייה בארוקי אך כולל גם אלמנטים של אדריכלות נאו-קלאסית. חזית הארמון שוחזרה בשנים האחרונות ושוחזר צבעה המקורי שהיה לבן. הארמון נבנה על ידי שני אדריכלים: קרלו די קסטלמונטה (Carlo di Castellamonte) ו"אמדיאו קסטלמונטה" ( Amedeo di Castellamonte). מבט לאורך החזית של הארמון מצביע על האיזון בין הביתנים הצדדים. האיזון מופרע רק בכיפה הנראית משמאל של הקפלה, בה נשמרים "תכריכי טורינו". ב"ארמון המלכותי" מצויה גם האנדרטה הלאומית של הקרביניירי (בעבר משטרת הפרשים) (Monumento Nazionale al Carabiniere). נוסע שביקר בארמון בשנת 1795 כותב[דרוש מקור] על הארמון: "הריהוט מתאים לתפארת החדרים. בין השאר, מעמדי התאורה משתקפים במראות אשר מעוטרות במסגרות כסף, שנעשו בטעם רב. אני מעיר הערה זו רק בגלל העובדה שפרטי הריהוט, שבשימוש החדרים באיטליה, מוצבים בירכתי האולם כך שלא תימנע כניסה של אור היום לחדר". מאחורי הארמון מצויים הגנים המלכותיים. הכניסה היא משדרות לוצ'יו (Viale Luzio). הגנים פתוחים לציבור בשעות אלה: משעה 9:00 בבוקר עד שעה לפני השקיעה. הכניסה חופשית. טורינו בית סבויה המעונות המלכותיים של בית סבויה ארמון מדאמה מדיה וקבצים בנושא הארמון המלכותי של טורינו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הארמון המלכותי של טורינו
בידי

בידי (באנגלית: Beedi, בהינדית: बीड़ी) היא סיגריה הודית מגולגלת, העשויה מטבק מגולגל בעלה אקליפטוס. הבידי קטנה מסיגריה רגילה אך מזיקה יותר בריאותית מכיוון שאין לה פילטר. בנוסף, בשונה מסיגריה רגילה, ב'בידי' העלה מחליף את נייר הסיגריה, ולכן המעשן צריך לשאוף עמוק יותר כדי להשאיר את הבידי דולק. בידי אחד מייצר פי שלושה ניקוטין ופי חמישה זפת (עטרן) מסיגריה ממוצעת. הבידיס נמכרים בחפיסה מנייר עיתון הודי המכילה 25 יחידות. הבידי צבר פופולריות בקרב עניי בנגלדש, פקיסטן, אפגניסטן, סרי-לנקה, קולומביה והודו עקב מחירן הנמוך וזמינותן. בהודו נצרכות כ-800 מיליארד סיגריות בידי בשנה. סיגריות הבידי בישראל צברו פופולריות בפסטיבלים שונים כמו "בומבמלה" או "בראשית". הבידי אינן זמינות בישראל כמו סיגריות אחרות, לכן נדיר לראות אדם מעשן בידי מחוץ לפסטיבלים אלה. מדיה וקבצים בנושא בידי בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא בריאות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אנטוני טאפייס

אנטוני טאפייס אי פוץ' (בקטלאנית: Antoni Tàpies i Puig; ‏13 בדצמבר 1923 – 6 בפברואר 2012) היה צייר ופסל קטלאני-ספרדי, שהוגדר כאחד מגדולי האמנים המודרניים שחיו באירופה. טאפייס נולד בברצלונה שבספרד ובצעירותו התגורר בפריז. לאחר שלמד שלוש שנים משפטים החליט בשנת 1943 להקדיש את חייו לציור בלבד. ב-1950 הציג את תערוכת היחיד הראשונה שלו, בברצלונה. טאפייס היה ממייסדי תנועה אמנותית שנקראה "דאו-אל-סט", שקמה בספרד לאחר מלחמת העולם השנייה, ושהייתה קרובה ברוחה לסוריאליזם ולזרם הדאדא. האמנות של טאפייס הושפעה רבות מפאול קלי וז'ואן מירו. טאפייס זכה בהכרה עולמית החל מסוף שנות ה-50. מסוף שנות ה-50 ועד תחילת ה-60 עבד עם מספר ציירים ספרדים מפורסמים, בהם אנריקה טברה ומנואלו מילרס. משנות ה-70 (בהשפעת אמנות הפופ) החל להכניס לציוריו אלמנטים בולטים יותר, כמו חלקים מרהיטים. ב-1981 זכה טאפייס בפרס וולף לאומנות. ב-2010 זכה לקבל מעמד אצולה ספרדית מחואן קרלוס הראשון, מלך ספרד, וקיבל את התואר "המרקיז מטאפייס". מכון אנטוני טאפייס שנמצא בברצלונה הוא מוזיאון המוקדש לעבודתו והוקם בשנת 1990. על גג המבנה מוצגת יצירתו של טאפייס "ענן וכיסא" (Núvol i cadira), המוארת בשעות הלילה. מדיה וקבצים בנושא אנטוני טאפייס בוויקישיתוף אנטוני טאפייס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אנטוני טאפייס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אנטוני טאפייס, באתר MusicBrainz (באנגלית) אנטוני טאפייס, באתר Discogs (באנגלית)
ואדי סודר

ואדי סודר (למפת סיני מוגדלת)   אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה טאבה נואיבה אבו רודס נח'ל א-טור פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית הים התיכון ים סוף ואדי סודר (למפת סיני רגילה)   אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה טאבה נואיבה אבו רודס נח'ל א-טור פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית הים התיכון ים סוף ואדי סודר ואדי סודר (בערבית: وادي سدر), הוא נחל במערב חצי האי סיני המנקז את האזור שממזרח לחלקו הצפוני של מפרץ סואץ. אגן הניקוז של הנחל כולל את ג'בל א-רחה וג'בל א-זרפה מצפון וג'בל בודיע ממזרח. אפיק הנחל הוא בכיוון כללי של צפון מזרח - דרום מערב. בחלקו העילי הוא מתפתל ובעל אופי קניוני ובהגיעו בסמוך למפרץ סואץ הוא מישורי ורחב. שפכו נמצא בסמוך לעיירה ראס סודר. לאורך הנחל עובר הכביש המוביל מצומת פרקר - הנמצאת בצידו המזרחי של מעבר המיתלה - לראס סודר. באפיק הנחל נובעים מספר מעיינות (סדר הרשימה מצפון מזרח לדרום מערב): עין תיסר אל מילח עין סודר - מקור השם משם הנחל, כנראה מהשם הערבי לעץ השיזף. מי המעיין טובים לשתייה ובמקום יש מטע תמרים גדול. עין אבו רג'ום - על שם גל פלמר - גל האבנים שהוקם מעל מצוק הנחל לזכר החוקר הבריטי אדוארד הנרי פלמר שנרצח במקום יחד עם משלחתו ב-1882. במקום נמצאות שורת בריכות הנקראות מוית אל גולת. עין א-דיסה עינות א-רתמה עין א-רוית באר הניך באר אום ג'ירף - מצפון לג'בל סין בשר. עין אבו ג'ראד - נמצא במוצא הוואדי מהאזור ההררי. אולי על שם הארבה, ארבה - ג'ראד בערבית. כ-20 ק"מ מדרום למעבר המיתלה, על גדת אפיק הנחל נמצאת מצודת קלעת אל ג'ונדי (בערבית: מצודת החייל) שנבנתה על ידי צלאח א-דין ב-1180 בקירוב. המצודה הייתה חלק ממערך הביצורים שבנה הכוח המוסלמי במלחמתו בצלבנים. בחלקו המערבי של הנחל, מעל גדתו הדרומית, נמצא ג'בל סין בשר הבולט מעל סביבתו ומתנשא לגובה של 618 מטר מעל פני הים. החוקר מנשה הראל הציע לזהותו כהר סיני. הראל אף סבר כי נתיב המסע בסיני של יציאת מצרים עבר בוואדי סודר. באזור העיירה ראס סודר, הנמצאת בשפכו של הנחל, נתגלו בעבר בארות נפט, דבר אשר הביא לפיתוח האזור. מנשה הראל, קלעת אל ג'ונדי, ב"נופים ואתרים" עמ' 293-297, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1973 צבי אילן, ואדי סודר וגולות שיזף, דבר, 28 בנובמבר 1975 זאב וילנאי, סיני עבר והווה, הוצאת אחיעבר, 1969 תמונת ההר, אתר מדרשת שדה בוקר
ארמון מדאמה

ארמון מדאמה וקאזאפורטה דליי אקאיה (באיטלקית: Palazzo Madama e Casaforte degli Acaja) הם ארמונות בטורינו במכלול המעונות המלכותיים של בית סבויה. הארמון נמצא באחת הככרות המרכזיות של העיר "פיאצה קסטלו" (Piazza Castello). השם של הארמון, המורכב משני שמות: "מדאמה" ו"אקאיה", מבטא רציפות היסטורית לקיומו של מבנה שלטוני במשך תקופה של כאלפיים שנה. בארמון מצויים השלבים הבאים בתולדותיו: שער רומאי עם ארבע כניסות, מצודה קטנה מימי הבינים, מצודת בית אקאיה, ארמונות שתי השליטות - "כריסטין מרי מצרפת" ו"מרי ז'אן-בטיסט דה סבואה - נמור" (באיטלקית: מריה ג'ובאנה בטיסטה מסבויה-נמור) מבית סבויה, בהיותו מושב הסנאט הוצגה בו גלריית תמונות מלכותית. מאז 1934 הארמון מאחסן את המוזיאון לאמנות עתיקה. מתחילת המאה ה-1 לפנה"ס, נמצא באתר הארמון השער בחומה הרומאית של העיר, "אוגוסטה טאורינורום" (Augusta Taurinorum), השם ההיסטורי של טורינו ממנו יצא דקומנוס מקסימוס, (decumanus maximus) הרחוב המרכזי בציר מזרח - מערב של העיר הרומית. בשני שערים ששוחזרו במיקום המקורי, היו ארבעה פתחים שהובילו לכיוונים הבאים: כניסה לעיר, יציאה ממנה, לדרך מזרחה ללומברדיה ולדרך לבירה רומא. מאוחר יותר, מבני העיר הרומית, עברו לבעלות משפחת האצילים, "סבויה-אקאיה", ענף משנה של בית סבויה. בראשית המאה ה-13 הם הפכו את המבנים למצודה (Castello). במאה ה-14 "לודוביקו די אקאיה" בנה מחדש את המצודה בצורת ריבוע, עם חצר פנימית בתוכה, אולם כניסה ומגדלים גליליים בכל אחת מהפינות. אפשר להבחין במבנה זה מאחורי הארמון. המבנה עצמו היה לבית אירוח של בית סבויה. בשנת 1637 העוצרת לדוכס קרלו אמנואלה ה-II, הדוכסית כריסטין מרי מצרפת, בחרה את הארמון למגוריה. היא החליטה על בניית תקרה לחצר ועל שיפוץ החדרים הפנימיים. לאחר ששים שנה, עוצרת נוספת מריה ג'ובאנה בטיסטה מסבויה-נמור כינתה את הארמון בשם החיבה "מדאמה" (בצרפתית Madame). היא הזמינה את האדריכל פיליפּוֹ יוּבָרָה לעצב את הארמון בסגנון החדש של הבארוק כאשר ביקשה כי הקירות החיצוניים יצופו באבנים לבנות. האדריכל הספיק לצפות רק את חזית הארמון. הקומה התחתונה של המבנה בנויה מאבני גזית, שמעליהן חלונות גדולים, מחולקים על ידי עמודים עגולים ועמודים מרובעים, לפי הסדר. בחלק העליון של האולם יש "קורדונטה" (Cordonata), מקושטים באגרטלים ובפסלים בשיש לבן. לאחר מכן היו לארמון שימושים אחדים: היה למטה של הממשל הצרפתי הזמני בתקופת מלחמות נפוליאון. במאה ה-19 המלך קרלו אלברטו בחר בארמון למושב הפרלמנט של ממלכת סרדיניה ושל בית המשפט העליון שלה. משנת 1934 הוא משמש למוזיאון לאמנות עתיקה בארמון מדאמה. ארמון מדאמה מארח את ה"מוזיאון לאמנות עתיקה". במוזיאון אוסף נדיר של עתיקות מ"גאנדארה" ( Gandhara) בצפון פקיסטן ומזרח אפגניסטן, אשר מקורו מחפירות של משלחת איטלקית ב"מקדש בוקטרה" (Butkara Stupa) בפקיסטן. בחורף 2007 נפתחה במוזיאון תערוכה "בעקבות אלכסנדר הגדול מסלוקיה שעל שפת החידקל עד "גאנדארה" בצפון פקיסטן. הארמון המלכותי של בית סבויה Carlo Merini, Palazzi e Curiosit? Storiche Torinesi, Torino, Stamperia editoriale Rattero מדיה וקבצים בנושא ארמון מדאמה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ארמון מדאמה מתוך הערך דקומנוס: כמעט בכל הערים שנבנו על ידי הרומאים, כמו גם במחנות הצבאיים שלהם, השתמשו בתכנון עירוני כמעט זהה שהיה מבוסס על רשת רחובות סדורה שבמרכזה עוברים שני רחובות ראשיים: "קארדו": ציר צפון-דרום, ו"דקומנוס": ציר מזרח-מערב. בדרך כלל נקרא הרחוב הראשי "דקומנוס" וכאשר היו כמה רחובות כאלה, הראשי מביניהם נקרא "דקומנוס מקסימוס"
גרוסמן

גרוסמן (מגרמנית: Grossmann – איש גדול) הוא שם משפחה נפוץ בין משפחות ממוצא גרמני או יהודי אשכנזי. האם התכוונתם ל... אבישי גרוסמן – מחנך, מורה וסופר ישראלי אברהם גרוסמן – פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים אהוד גרוסמן – רופא פנימאי ישראלי אור גרוסמן – דוגמנית ישראלית אדוארד גרוסמן – צייר ישראלי אלברט גרוסמן – אמרגן יהודי-אמריקאי דוד גרוסמן (גאוגרף) – פרופסור לגאוגרפיה באוניברסיטת בר-אילן דויד גרוסמן – סופר ישראלי הדוויג גרוסמן להמן – אמנית קרמיקה ופסלת ישראלית וולודימיר גרויסמן – פוליטיקאי יהודי-אוקראיני וסילי גרוסמן – סופר יהודי רוסי חגית גרוסמן – סופרת ומשוררת ישראלית חייקה גרוסמן – חברת הכנסת מטעם מפ"ם והמערך יונתן גרוסמן – חוקר מקרא ישראלי, בנו של אברהם גרוסמן יצחק דוד גרוסמן – רבהּ של מגדל העמק וזוכה פרס ישראל אח הרב יעקב גרוסמן יעקב גרוסמן – רב ומהדיר ספרי קודש אח הרב יצחק דוד גרוסמן ישראל גרוסמן – רב וראש ישיבה ליאור גרוסמן – פרופ' לארכאולוגיה פרהיסטורית ליאורה גרוסמן – מאיירת ישראלית מאיר גרוסמן – עיתונאי וממנהיגי הציונות הרוויזיוניסטית מנדל גרוסמן – צלם גרפי אמנותי, נודע בשל פעילותו בגטו לודז', נרצח בצעדות המוות מרסל גרוסמן – מתמטיקאי יהודי משה גרוסמן – סופר ועיתונאי יידישאי נתן גרוסמן – עיתונאי ופובליציסט חרדי-ליטאי עדי גרוסמן – ג'ודוקא ישראלית קארל גרוסמן – רוצח סדרתי גרמני ראובן גרוסמן (אבינועם) - מורה, משורר, מתרגם ועורך עברי שלמה גרוסמן – נשיא המכללה האקדמית אשקלון שלמה זלמן גרוסמן – רבהּ הראשי האשכנזי של אלעד תמונת טוביה גרוסמן – צילום עיתונות שצולם ב-29 בספטמבר 2000 והופץ על ידי סוכנות ידיעות AP, בתחילתה של האינתיפאדה השנייה חוק גרוסמן ליצירת תמונה בצבעים בתצוגות אלקטרוניות גרוס