laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
עמיחי שמואלי

עמיחי שמואלי (נולד ב-1936) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף, פיקד על טייסת 117 במלחמת ששת הימים ועל בסיס חצרים במלחמת יום הכיפורים. שמואלי התגייס לצה"ל ב-1954 ושירת בחיל השריון, ב-1955 החל קורס טיס וכפרח טיס השתתף כטיס במלחמת סיני. הוא היה מטייסי המיראז' הראשונים בחיל האוויר. ב-1965 מונה להקים את טייסת 107 כטייסת מטוסי אוראגן בבסיס רמת דוד. ביולי 1966 מונה למפקד של טייסת 117, טייסת מטוסי מיראז' 3 ופיקד עלייה במהלך מלחמת ששת הימים. הוא הוביל במבצע מוקד את תקיפת שדה התעופה אבו סואר במצרים, בגיחה השנייה שלו הוביל תקיפה שלא צלחה של שדה התעופה מנסורה, בגיחה הרביעית שלו ביום הראשון של המלחמה, היה בפטרול מעל דמשק כשמטוסו נפגע, הוא הטיס את המטוס הפגוע לישראל אך נאלץ לנטוש אותו בגליל ונפצע בגבו ובשתי רגליו במהלך הנטישה. לאחר המלחמה חזר לפקד על הטייסת ושירת בתפקיד עד אפריל 1969. בהמשך שימש סגן מפקד בסיס תל נוף ומפקד פו"ם אוויר ובהצבת חירום השתתף כטייס מיראז' בגיחות במלחמת ההתשה. ב-1973 מונה למפקד בסיס חצרים ופיקד עליו במהלך מלחמת יום הכיפורים. ב-1975 קודם לדרגת תת-אלוף. השתחרר משירות הקבע ב-1977. במלחמת לבנון הראשונה שירת במילואים והיה נציג חיל האוויר בבור פיקוד הצפון. לאחר שחרורו עבד באל על. עמיחי שמואלי, באתר "50 שנה למלחמת יום הכיפורים" של ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון
אזנונית יהודה

אזנונית יהודה (שם מדעי: Auricularia auricula-judae) היא פטריה ממשפחת האזנוניתיים. הפטריה טובה למאכל, וגדלה לרוב על גבי ענפי עצים כרותים, מתים או חיים. הפטריה גדלה בישראל בחודשים דצמבר עד אפריל. צורת גף הרבייה (החלק הנראה בבירור לעין לא מנוסה) של הפטריה היא כצורת אוזן של אדם. גודלו 2–10 ס"מ, וצבעו חום אדמדם עד גוון ארגמני. הוא עשוי להיראות שקוף אם מעמידים אותו מול אור השמש. על פי האגדה העממית, וכך גם תיאר זאת פפיאס בכתביו, לאחר שיהודה איש קריות הסגיר את ישו, התחרט ותלה את עצמו על עץ, והעץ הצמיח אוזניים. על בסיס אגדה זו, נקראת הפטריה "אזנונית יהודה", כלומר אוזנו של יהודה, מכיוון שהיא דומה לאוזן אדם וגדלה על עצים. מדיה וקבצים בנושא אזנונית יהודה בוויקישיתוף אזנונית יהודה, באתר NCBI (באנגלית) אזנונית יהודה, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) אזנונית יהודה, באתר Tropicos (באנגלית) אזנונית יהודה, באתר GBIF (באנגלית) החי והצומח של ארץ-ישראל: אנציקלופדיה שימושית מאוירת - כרך 9 - צמחים חסרי פרחים אזנונית יהודה באתר "פטריות בר בישראל" פטרידע 15: אוזן שלא שומעת - אזנונית יהודה באתר "מן השדה" ערך זה הוא קצרמר בנושא ביולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נימפאה

נימפאה או שושנת מים (שם מדעי: Nymphaea) הוא סוג במשפחת הנופריים. הצמחים בסוג זה רב שנתיים ותפוצתם באזורים ממוזגים וטרופיים - מסיביר ועד אוסטרליה. מקור השם נימפאה הוא ביוונית ובמצרית הקדמונית על שם האלילות (הנימפות). הפרח משמש סמל בבודהיזם ועל פי אמונתם הפרח צמח בכל מקום אשר בו נגעה כף רגלו של בודהה בעת היוולדו. את הסוג נימפאה ניתן לחלק לשניים: נימפאות מהסוג הרדי הצומחות באקלים קר יחסית ופירחיהן פתוחים במשך היום. נימפאות מטיפוס טרופי או סובטרופי, הצומחות באקלים טרופי או סובטרופי ופירחיהן פתוחים במשך הלילה או במשך היום. ניתן לחלק את הצמח לחמישה מקטעים עיקריים - טרפים, פטוטרות, קנה שורש, שורשים ופרחים. הטרפים, אשר משתנים בגודלם ובצורתם מזן לזן. הפטוטרות בנויות בעיקר מצינורות אוויר חלולים שתפקידם לספק אוויר לחלקי הצמח התת-מימיים. אורכן של הפטוטרות תלוי בעומק המים והן מאפשרות לטרפים לצוף על פני המים. קנה השורש (ריזומה) יכול להגיע לאורך של מטרים ומשקל של עשרות קילוגרמים. ישנם קני שורש הגדלים בניצב לקרקע, וישנם כאלו שגדלים במקביל אליה. השורשים בנוים ברובם מצינורות אוויר שמובילים אוויר מהנצר לחלקים השורשיים. הצמח יוצר רשת סבוכה ביותר של שורשים אדוונטיבים אשר יוצאים מקנה השורש. הפרחים מורכבים מארבעה עלי גביע ירוקים ונשירים, עלי כותרת, אבקנים ועלי שחלה מרובים. אופי הפריחה שונה בין הסוגים; בשושנות הטרופיות הפרח מזדקר מעל פני המים בעוד פרחיו של ההרדי צפים על פני המים. משך הפריחה משתנה בין המינים השונים ונע בין שעתיים ליום שלם. צבעי הפרחים מגוונים. הסוג נימפיאה מיוצג בישראל על ידי שני מינים, נימפאה תכולה ונימפאה לבנה, שניהם בסכנת הכחדה והם ערכי טבע מוגנים בישראל. נימפאה לבנה נימפאה בפארק סיגורטה שבאיטליה נימפאה סגולה מבאלי נימפאות בגן קריית ספר נימפאה, באתר ITIS (באנגלית) נימפאה, באתר NCBI (באנגלית) נימפאה, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) נימפאה, באתר Tropicos (באנגלית) נימפאה, באתר GBIF (באנגלית) נימפאה, באתר IPNI (באנגלית) אכרזת גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה (ערכי טבע מוגנים), התשס"ה-2005
מרוץ חוצה ארצות הברית

מרוץ חוצה ארצות הברית (Trans-American Footrace ובכינויו העממי - דרבי היבלות) היה מרוץ לאורך 5,509.6 ק"מ (3,423.5 מייל) שנערך בארצות הברית מחוף לחוף בשנת 1928 ושנית ב-1929. אחד המרוצים הרב-יומיים הראשונים במאה העשרים היה תחרות ריצה לרוחב יבשת צפון אמריקה שנערכה בשנת 1928 מלוס אנג'לס ועד מדיסון סקוור גארדן בעיר ניו יורק. המרוץ אורגן על ידי צ'ארלס פייל(אנ'). מתוך 199 הרצים שעזבו את לוס אנג'לס (גברים כולם), ב-4 במרץ 1928 בשעה 3:30 רק 55 רצים הגיעו לנקודת הסיום ב-26 במאי 1928. המרוץ נמשך 84 ימים. המסלול עבר על כביש 66 מלוס אנג'לס לשיקגו ומשם לניו יורק. מרחק הריצה הממוצע ליום היה 41 מייל, כלומר בערך שני מסלולי מרתון מלאים, ביום שבו רצו את המרחק הגדול ביותר רצו לאורך 75 מייל. הזוכה היה בן עם הצ'רוקי, אנדי פיין(אנ') שהשלים את המרוץ בזמן מצטבר של 573 שעות, 4 דקות, 34 שניות, כלומר מהירות ממוצעת של 6 מייל לשעה וזכה בפרס של 25,000 דולר. הרץ שהגיע במקום השני עשה זאת בהפרש של כ-15 שעות והמקום השלישי השלים את המסלול בזמן של כ-615 שעות. ב-1929 ארגן פייל מרוץ בכיוון ההפוך, מניו יורק לקליפורניה, במרוץ זה, שבו רצו 300 איש, הגיע ראשון ג'ון סאלו, אולם בשל המשבר הכלכלי לא קיבל פייל את הכספים שהבטיחו לו נותני החסויות והזוכה במרוץ לא קיבל דבר. הרץ היהודי הארי אברמס (אברמוביץ'), שהגיע למקום ה-11 במרוץ של 1928, רץ גם במרוץ לכיוון ההפוך בשנת 1929 (הוא הגיע במקום ה-9), והפך לראשון ואולי האדם היחיד שרץ פעמיים לרוחב ארצות הברית. רצים בודדים חזרו על המסלול או מסלולים דומים במהלך השנים ומרוצים נוספים לרוחב היבשת נערכו בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 וכן בשנים 2002 ו-2004. Harry Abrams Is Dead at 87; Ran Across the Country Twice
טיימוקו גרן-קויאטה

טיימוקו גרן-קויאטֶה (Tiemoko Garan Kouyaté; ‏27 באפריל 1902–1942) היה מנהיג עובדים יליד סודאן הצרפתית ותועמלן לרעיון הפאן אפריקאיות במרחב הדובר-צרפתית. גרן-קויאטֶה נולד בסגו (כיום בשטח מאלי), למד בגורה, סנגל וכיהן כמורה בחוף השנהב. ב-1923 נסע להרחיב את השכלתו באקס-אן-פרובאנס (צרפת) והצטרף למפלגה הקומוניסטית של צרפת. ב-1926 גורש מהלימודים בגין הפצת תעמולה קומוניסטית. ב-1927 ייסד בפריז, יחד עם אינטלקטואלים אפריקאים אחרים את "הליגה להגנת הגזע השחור" (La Ligue universelle de défense de la race nègre) וערך את ביטאונה La Race nègre. עם פיצול התנועה יסד את "איגוד העובדים הכושים" (Union des travailleurs nègres) וערך את ביטאונו, Le Cri des Nègres ("צעקת הכושים"). גם יוזמה זו לא האריכה ימים עקב מחלוקות על עומק המחויבות לקומוניזם ודחיקתו של גרן-קויאטֶה על ידי הקומוניסטים הסטליניסטים. לאחר התפרקות האיגוד חבר גרן-קויאטֶה ללאומן האלג'יראי מסאלי חאג' וקבוצתו "כוכב צפון אפריקה" (Étoile Nord-Africaine). בשנות ה-30 של המאה ה-20 שהה בלונדון ושיתף פעולה עם מנהיגים פאן אפריקאים כמרקוס גארבי, ג'ורג' פדמור וויליאם אדוארד בורגהרד דו בויז. ב-1942 הוצא להורג על ידי השלטונות הנאציים בצרפת במבצר מוליסון (Fort Montluçon). ביוגרפיה באתר "היסטוריה של סיפורים נשכחים" (בצרפתית) Délégation aux Droits de l’Homme et à la Démocratie (7–9 באוקטובר 2004). "Le mouvement panafricaniste au vingtième siècle" (PDF) (בצרפתית). Organisation Internationale de la Francophonie. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2007-06-22. נבדק ב-23 בינואר 2012. {{cite web}}: (עזרה)
קו המצודות המזרחי בהר חברון

קו המצודות המזרחי - הוא קו של מצודות הפרוש לאורך דרך רומית קדומה שעברה על הרכסים שממזרח להר חברון בין תקוע ל-משטרת לציפר. המצודות שימשו להגנת יישובים חקלאיים, בורות מים והנזירים הרבים שחיו באזור מפני חדירת שבטים סרצנים שחיו ממזרח לאזור הר חברון. שרידי המצודות נשתמרו עד ימינו ונחקרו במהלך מספר סקרים ארכאולוגים. הקמת המצודות מתוארכת לסוף המאה הרביעית ותחילת המאה החמישית (התקופה הביזנטית) ומשויכת לתאודוסיוס הראשון ולתאודוסיוס השני אבל ממצאים שהתגלו באתרים מצביאים על כך שהמצודות נבנו על יסודות קדומים יותר (התקופה הרומית ותקופת בית שני). לימס פלשתינה הוא קו הגנה שהוקם על ידי הרומאים על מנת להגן על הנגב מפני פולשים מדרום בעזרת סדרת מצודות בין הים התיכון לים המלח והחוקרים חלוקים האם קו מצודות חברון שייך לקו לימס. רכס כַּנוּבּ מדרום לתקוע - לאורך רכס זה זוהתה דרך רומית סלולה עם אבני סימון וכן מספר מבנים הקשורים לקו המצודות (קירות תמך, מצד ומגדל תצפית). רוּג'וּם אֶל קַצְר (רוג'ום המצודה) - מצודה הכוללת מגדל בן שתי קומות המוקף סוללות משופעות, חדרי מגורים, חדרי אחסון חצר עם בריכת מים . מצודת קַצְר חַ'לִיפָה (מצודת הח'ליף) - מצודה הממוקמת כ 2 ק"מ מדרום לרוּג'וּם אֶל קַצְר. כוללת מגדל שמירה וחצר מגודרת. מצודת רָאס גִ'רְגִ'ס - מצודה הכוללת מגדל שמירה, חדרי משמר וחצר מגודרת. מצד חורבת מֻנֵיזִל - מצד מרובע לצד הדרך הרומית מצפון לתל זיף. מצד תֶל מַעִין - שרידי מצד ליד היישוב כרמל מצודת רוּג'וּם אֶל-חַמְרי (הרוג'ום האדום) - מצודה זו כוללת מגדלי שמירה, סוללות אבן, חדרי מגורים ומחסנים הערוכים סביב חצר מלבנית. נמצאת בסמוך לשכונה הצפונית של היישוב סוסיא. מצד חורבת אֶ-תֻוֵימִין מצד בנ.ג. 912 ליד מצודת לציפר. רוג'ום ואדי ג'וחייש - כ-2 ק"מ דרומית מערבית לרוּג'וּם אֶל-חַמְרי. רוג'ום אל מדפע, סמוך לכפר אשתמוע. יהודה שומרון וגולן - סקר ארכיאולוגי בשנת תשכ"ח יורם צפריר, ארץ ישראל מחורבן בית שני ועד הכיבוש המוסלמי - הממצא הארכאולוגי והאמנותי, יד יצחק בן-צבי, 1984 ברוך יובל, המצודות בהר חברון, מחקרי יהודה ושומרון- דברי הכנס הרביעי, אריאל, 1995, עמ' 128- 143 ברוך יובל, מצודות דרכים ביהודה בתקופת בית שני, מחקרי יהודה ושומרון- דברי הכנס השישי, אריאל, 1997, עמ' 125-136 יזהר הירשפלד, "שרשרת מצודות ביזנטיות לאורך דרך הספר המזרחית של הר חברון, "קדמוניות" חוברת יב, 1980 יזהר הירשפלד, חרבת אל קצר - מצודה ובית בד מן התקופה הביזאנטית במדבר יהודה, "ארץ ישראל" חוברת יט, 1987, עמ' 132- 141 דורון שר אבי, מצודות הספר בדרום הר חברון, אתר סוסיא הר חברון, אתר סוסיא פעילי שומרים על הנצח מתריעים על פגיעה חמורה ב-רוג׳ום אל קצר, בעמוד הפייסבוק של שומרים על הנצח, 11 במרץ 2022 רוג'ום אל חמירי באתר סוסיא
אוניברסיטת פיסק

אוניברסיטת פיסק (באנגלית: Fisk University) היא אוניברסיטה פרטית בנאשוויל, טנסי, באופן היסטורי מוסד לימוד לעבדים משוחררים. האוניברסיטה היא מוסד הלימוד הראשון בדרום ארצות הברית לאפרו-אמריקנים בלבד שקיבל הסמכה אקדמית. המוסד נוסד כבית ספר לעבדים משוחררים ב-1866, חצי שנה לאחר תום מלחמת האזרחים האמריקנית על ידי כמרים חברי המיסיון שביקשו להקנות לעבדים המשוחררים חינוך, השכלה והכשרה מקצועית. השטח עליו הוקם המוסד אורגן על ידי הגנרל קלינטון פיסק במתחם קסרקטין נטוש. פיסק מונה כאחראי על שיקום הדרום מטעם צבא הצפון ואף תרם 30,000$ להקמת המוסד שנקרא על שמו, The Fisk Freed Colored School (בית ספר פיסק לצבעונים משוחררים). בית הספר נפתח ב-9 בינואר 1866 עם 200 תלמידים, כעבור פחות משנה האמיר מספר הנרשמים ל-900. גילאי התלמידים נעו מ-7 ועד 70. בהמשך הוכר המוסד כקולג'. ב-1871 הוקמה מקהלת א-קפלה לשירי ספיריטואלז מתלמידי המוסד בשם "Fisk Jubilee Singers", שערכה מסעות הופעות על מנת לגייס כספים למוסד. המקהלה הפכה להצלחה. במרץ 1872 הופיעה בפני נשיא ארצות הברית יוליסס ס. גרנט וכשנה לאחר מכן יצאה לסיבוב הופעות באירופה. ההכנסות מקונצרטי המקהלה שימשו לבניית הבניין המרכזי הראשון בקמפוס האוניברסיטה, Jubilee Hall. ב-1974 הוכרז הבניין אתר היסטורי לאומי. מקהלת הסטודנטים של האוניברסיטה פעילה עד היום. בין השנים 1915 ל-1925 קידם נשיא הקולג', פאייט אברי מקנזי (Fayette Avery McKenzie), את רמתו האקדמית במטרה להשיג הכרה כאוניברסיטה. הקולג' הוכר על ידי אוניברסיטת קולומביה ואוניברסיטת שיקגו כקולג' מכין וב-1930 הוכר כאוניברסיטה. ב-1947 מונה לעמוד בראש האוניברסיטה נשיא שחור ראשון, צ'ארלס ס. ג'ונסון (Charles S. Johnson). ב-1952 הייתה פיסק האוניברסיטה הראשונה לאפרו-אמריקאים בה הוקם תא של אחוות סטודנטים פי בטא קפא. לאוניברסיטה נתרמו יצירות מאת הציירת ג'ורג'יה אוקיף והצלמים אלפרד סטיגליץ וקרל ואן וכטן וכן אוספי מוזיקה חשובים המתעדים את הרנסאנס של הארלם, תקופת פריחה של התרבות השחורה בשנות ה-20 של המאה ה-20. האוניברסיטה מחולקת לשני בתי ספר. בית הספר למדעי הרוח ומדעי החברה כולל מחלקות לשפות ואומנויות, פסיכולוגיה, אנתרופולוגיה וחינוך, היסטוריה ומדעי המדינה. בית הספר למדעי הטבע, מתמטיקה ומנהל עסקים כולל מחלקות לפיזיקה, כימיה וביולוגיה, מתמטיקה ומדעי המחשב, מנהל עסקים, חשבונאות ומסלול מיוחד לניהול עסקי בתחום המוזיקה. ויליאם אדוארד בורגהרד דו בויז, הוגה דעות ומנהיג אפרו-אמריקאי ג'ורג' פדמור, עיתונאי ופעיל פאן-אפריקאי הייזל אולירי, מזכירת האנרגיה בממשל ביל קלינטון פרדריקה וילסון, חברת בית הנבחרים של ארצות הברית מדיה וקבצים בנושא אוניברסיטת פיסק בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אוניברסיטת פיסק (באנגלית) אוניברסיטת פיסק, ברשת החברתית פייסבוק אוניברסיטת פיסק, ברשת החברתית אקס (טוויטר) רשומה באתר פורבס אתר מקהלת זמרי פיסק אוניברסיטת פיסק, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ההיסטוריה של מקהלת זמרי פיסק רשומת אתר היסטורי לאומי, באתר הרשם
שלמה תירוש (קצין)

שלמה תירוש (28 ביולי 1945 – 29 באוגוסט 2023) היה יזם ומנהל ישראלי, ממייסדי חברת גילת רשתות לווין. שירת בצה"ל בתפקידי מודיעין, פיקד על היחידה הטכנולוגית של אגף המודיעין והשתחרר בדרגת אלוף-משנה. תירוש נולד בארץ ישראל וגדל בקיבוץ משמר השרון. שירת בסיירת מטכ"ל ועוטר בעיטור המופת. במהלך מלחמת ההתשה שימש סגן מפקד פעולת "בולמוס 3" של היחידה. שירת בתפקידי מודיעין שונים, בשנים 1980 עד 1985 פיקד על היחידה הטכנולוגית של אגף המודיעין ובשנים 1985 עד שחרורו ב-1987 עמד בראש פרויקט טכנולוגי במשרד הביטחון. ב-1988 זכה בפרס ביטחון ישראל. לאחר שחרורו מצה"ל, היה ממייסדי חברת גילת רשתות לווין, יחד עם יואל גת, יהושע לוינברג, עמירם לוינברג וגידי קפלן. היה ממייסדי גילת תקשורת (מנטרג'י), כיהן כמנכ"ל ויו"ר החברה, היה ממנהלי חברת חלל תקשורת לוויינים, דירקטור בגילת סאטקום, תדיראן קשר ובחברות נוספות. היה בעל תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת בר-אילן. נפטר ב-28 באוגוסט 2023, ונטמן בבית העלמין סביון. סג"מ שלמה תירוש, באתר הגבורה עיטור המופת שהוענק לשלמה תירוש, באתר "בעוז רוחם" של אגף כוח האדם בצה"ל אבנר שור, חוצה גבולות, הוצאת כנרת, 2008, עמ' 278 גיא ימין, יום העצמאות של מנטרג'י, באתר TheMarker‏, 12 באוקטובר 2001
שלמה תירוש

האם התכוונתם ל... שלמה תירוש (מנכ"ל אגרקסקו) – מנכ"ל אגרקסקו, יו"ר המפעלים האזוריים "מפעלי חבל מעון" שלמה תירוש (קצין) – אלוף-משנה בצה"ל, ממייסדי חברת גילת
שארל מישל

שארל מישל (בצרפתית: Charles Michel; נולד ב-21 בדצמבר 1975) הוא מדינאי בלגי, שכיהן כראש ממשלת בלגיה בשנים 2014–2019 ומשמש כנשיא המועצה האירופית מאז ה-1 בדצמבר 2019. מפברואר 2011 כיהן כראש מפלגת התנועה הרפורמיסטית עד להיותו ראש הממשלה. מישל היה ראש הממשלה הצעיר ביותר בתולדותיה של בלגיה. שארל מישל נולד בנאמור שבבלגיה. הוא בנו של שר לשעבר בלגי של ועדת חוץ והנציב האירופי לואי מישל. בגיל 16 הצטרף לליברלים הצעירים. בשנת 1998 למד משפטים באוניברסיטה החופשית של בריסל (ULB) ובאוניברסיטת אמסטרדם ונהיה לעורך דין. כשהיה בן 18 הפך לחבר מועצה בעיר יודואן (Jodoigne) (אנ'). בשנת 1999 נבחר ללשכת הנבחרים הפדרלית שם הפך לשר כשהוא בן 25 בלבד, השר הצעיר ביותר שהיה עד כה בבלגיה. הוא זכה בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2006 והפך לראש העיר. בשנת 2007 נבחר להיות שר בשנית בממשלתו השלישית של גי פרהופשטט (אנ'). לאחר הבחירות בשנת 2014 הוקמה קואליציה המאחדת ארבע מפלגות שבראשם עומדת מפלגת הנוצרים-הדמוקרטים והפלמית. כל המפלגות בקואליציה העמידו לראשות הממשלה את מישל וב-11 באוקטובר, לאחר חודשים של משא מתן הוא הושבע לראש הממשלה ה-38 של בלגיה. לקראת סוף שנת 2014 החל בשורה של צעדי צנע כדי להקטין את הגירעון, מה שגרם לירידה בפופולריות שלו, שהגיעה לשיא עם שביתה לאומית כללית ב-15 בדצמבר. כמו כן 4 נשים מהתנועה הפמיניסטית "הלילית" הטיחו על מישל באמצע מסיבת עיתונאים המכריזה על הצעדים הכלכליים מיונז וצ'יפס. מישל ביקר בישראל בפברואר 2017. במהלך הביקור בחר לפגוש את מנכ"ל בצלם ומייסד שוברים שתיקה, צעד שזכה לביקורת מפי ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו. במהלך חודש דצמבר 2018, התפרקה הממשלה בעקבות התפטרותה של מפלגת NVA מן הקואליציה, כתגובת נגד לתמיכתו ביוזמת האו"ם בנושא הגירה. בהמשך קיבל מישל שוב את המנדט ממלך בלגיה להקים ממשלה, והצליח להקים ממשלה צרה, המכונה ממשלת מישל 2 (בהולנדית: regering-Michel II). הממשלה היא הצרה ביותר מאז ממשלת 1940-1944 שאז התקיימה הממשלה בלונדון עקב הכיבוש הגרמני. בבחירות שהתקיימו במאי 2019 נחלשה מפלגתו, אך הוא נותר ראש ממשלה עד להקמה של קואליציה קבועה חדשה. ביולי 2019 הוא נבחר לנשיא המועצה האירופית. בעקבות המינוי שייכנס לתוקף בחודש דצמבר, בסוף אוקטובר מונתה סופי וילמס, חברת מפלגתו ושרה בממשלתו של מישל, למחליפתו בראשות הממשלה הזמנית. מדיה וקבצים בנושא שארל מישל בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של שארל מישל (באנגלית, בהולנדית, בצרפתית ובגרמנית) שארל מישל, ברשת החברתית פייסבוק שארל מישל, ברשת החברתית אקס (טוויטר) שארל מישל, ברשת החברתית אינסטגרם שארל מישל, סרטונים בערוץ היוטיוב "European Council appoints new EU leaders". אתר המועצה האירופית. 2 ביולי 2019. נבדק ב-29 באוקטובר 2019. {{cite web}}: (עזרה) סוכנויות הידיעות‏, בלגיה: אישה מונתה לתפקיד ראש הממשלה לראשונה אי-פעם, באתר וואלה, 29 באוקטובר 2019
פי (פירושונים)

האם התכוונתם ל... פי – האות ה-21 באלפבית היווני P – האות ה-16 באלפבית הלטיני פאי (אות) – האות ה־16 באלפבית היווני יחס הזהב – מספר מתמטי הנכתב באמצעות האות פי היוונית מאסטר פי – ראפר ומפיק אמריקאי תופעת פי – אשליה אופטית פה (פירושונים) פיי פאי (פירושונים) פיפי (פירושונים)
קריפטולוקר

קריפטולוקר (CryptoLocker) היא תוכנת כופר המופצת כסוס טרויאני. התוכנה מצפינה קבצים על גבי המחשב המותקף כך שהמשתמש החוקי לא יכול להשתמש בהם יותר. התוקף, במקביל, מציג הודעה למשתמש החוקי ולפיה הוא יוכל לפענח את ההצפנה רק אם ישלם דמי סחיטה לתוקף, בדרך כלל, באמצעות מערכת ביטקוין. כאשר הנוזקה נכנסת לפעולה היא מצפינה קבצים מסוימים במחשב המותקף באמצעות הצפנת RSA, באמצעות מפתחות פומביים, כאשר המפתח הפרטי נשמר אך ורק על שרתי התוקף. תוכנת קריפטולוקר התגלתה לראשונה בספטמבר 2013, על ידי חוקרי האבטחה של חברת Dell. הנוזקה מתפשטת באמצעות קבצים המצורפים לדואר אלקטרוני או על ידי ניצול בוטנט קיים. לאחר הפעלת הקובץ, מתבצעת הצפנה של קבצים מסוימים שאמורים להיות בעלי ערך רב למשתמש. בשלב הבא, מוצגת הודעה למשתמש ולפיה הוא יוכל לקבל את המפתח שמאפשר לפתוח את ההצפנה, רק אם ישלם לתוקף סכום מסוים, עד לתאריך מסוים שבו האולטימטום יפוג. בדרך כלל, שיטת התשלום היא באמצעות ביטקוין או על ידי וואוצ'ר משולם מראש. את הנוזקה עצמו ניתן להסיר בקלות יחסית, אבל את הקבצים שנחסמו באמצעות הצפנה אי אפשר לקרוא יותר. האיום של תקיפת קריפטולוקר, במידה מסוימת, הוסר מרחבי האינטרנט, במסגרת "מבצע תובר". במסגרת המבצע הורדה רשת "גיים אובר זאוס" מהאינטרנט. במהלך זה, נמצא גם הקובץ המכיל את מפתחות ההצפנה הפרטיים ששימשו את כותבי קריפטולוקר, ונבנה כלי המאפשר לשחזר קבצים שהוצפנו. חוקרים מעריכים כי הסכום הכולל שנסחט באמצעי זה הוא מעל שלושה מיליון דולר. מאז הגרסה הראשונה של קריפטולוקר אותרו כמה גרסאות נוספות שלחלקן אף הודבק אותו השם. לפי חוקרי סימנטק כ-3% מאוכלוסיית הנתקפים אכן שילמו כדי לקבל את היכולת לפתוח חזרה את הקבצים שלהם. אמיתי זיו, סיוט הכופר: "שלמו - או שנשמיד לכם את המחשב", באתר TheMarker‏, 3 במרץ 2016 פרסום של חוקרי DELL דו"ח של משרד המשפטים האמריקאי דו"ח של ה-BBC לגבי הכלי שמאפשר לפתוח חזרה את ההצפנה
אלן בויד

אלן סטפנסון בויד (באנגלית: Alan Stephenson Boyd;‏ 20 ביולי 1922 - 18 באוקטובר 2020) היה עורך דין אמריקאי ומנכ"ל מספר תאגידים גדולים בתחום התחבורה. שירת גם בממשל ארצות הברית בתפקידים שונים הקשורים לתחבורה. הוא היה מזכיר התחבורה הראשון של ארצות הברית (מונה על ידי לינדון ג'ונסון). בנוסף, הוא שימש בתפקידים בכירים במנהל התעופה האזרחי האמריקאי, מחלקת המסחר של ארצות הברית, והיה נשיא תאגיד אמטרק. בויד נולד ב-20 ביולי 1922, בג'קסונוויל, פלורידה, בנם של קלארנס ואליזבת סטיבנסון בויד. הוא סיים את לימודיו בבית ספר תיכון בשנת 1939. קיבל תואר בוגר באוניברסיטת פלורידה בשנת 1941. הוא הצטרף לחילות האוויר של צבא ארצות הברית בשנת 1942 ונשאר שם עד סוף מלחמת העולם השנייה. בויד התחתן עם פליבל חואניטה טאונסנד ב-3 באפריל 1943. נולד להם בן אחד בשם מארק בויד. הוא סב לשני נכדים, הת'ר ואלן, כאשר הנכד האחרון נקרא על שמו. לאחר שעזב את השירות בשנת 1945, חזר בויד לקולג' וקיבל תואר ראשון במשפטים מהפקולטה למשפטים באוניברסיטת וירג'יניה בשנת 1948. בויד עסק בעריכת דין בפלורידה, והיה חבר בוועדה לבחינת הרגולציה בענף התחבורה. בשנת 1959 מונה למנהל התעופה האזרחי האמריקאי על ידי נשיא ארצות הברית, דווייט אייזנהאואר, והועלה לדרגת יו"ר מועצת המנהלים על ידי הנשיא ג'ון קנדי. הוא עזר לתעשיית התעופה על ידי תקנון הפחתת דמי נסיעה ועל ידי אישור סובסידיות ממשלתיות על-מנת לעודד חברות תעופה לטוס לערים קטנות יותר. הוא מונה לתת-מזכיר המסחר לענייני תחבורה בשנת 1965 על ידי לינדון ג'ונסון. הוא היה לא פופולרי בקרב מנהיגי הפועלים כאשר דגל בצמצום ההגבלות הממשלתיות על התעשייה הימית, וכאשר הוא גינה את "עשיית העבודה" שבוצעה על ידי עובדי הרכבת. בויד היה חבר בשדולה ליצירת מחלקת התחבורה של ארצות הברית, על ידי איגוד סוכנויות ממשלתיות רבות הקשורות לענף התחבורה תחת קורת גג אחת. בויד מונה למזכיר התחבורה הראשון של ארצות הברית בנובמבר 1966. במסגרת התפקיד הוא עסק בתחומים רבים: שדות תעופה, מערכת בקרת התנועה האווירית, בטיחות רכב, חינוך תעבורתי, אלכוהוליזם ותוכנית ייפוי הכבישים. אחד ממקורות כוחו היה השליטה במימון של מערכת הכבישים הבין-מדינתיים. כאשר ריצ'רד ניקסון מונה לנשיא ארצות הברית בינואר 1969, בויד עזב את מחלקת התחבורה. הוא מונה לנשיא מסילת הברזל המרכזית של אילינוי, תפקיד בו החזיק עד שנת 1972. הממשל הפדרלי חקר פוטנציאל לניגוד עניינים, מכיוון שהחברה קיבלה סיוע ממחלקת התחבורה של ארצות הברית בראשותו של בויד עוד לפני שהוא התפטר, אבל לא נמצא כי בוצע עוול. בויד היה מאוחר יותר נשיא חברת אמטרק עד 20 ביוני 1982, וכן נשיא חברת איירבוס. בשנת 1979 הוא מונה ליו"ר חברת Warner Blue & Mahan, משרד ייעוץ העובד על מיזמי טכנולוגיה חדשים. בשנת 1994, בויד קיבל את פרס טוני ג'אניס על תרומתו לתעופה המסחרית. הוא גם קיבל בשנת 2009 את פרס פיליפ ג'קלאס על מפעל חיים משבועון התעופה וטכנולוגיות החלל. נפטר בסיאטל, וושינגטון ב-18 באוקטובר 2020. מדיה וקבצים בנושא אלן בויד בוויקישיתוף "Alan S. Boyd". Notable Names Database. Soylent Communications. 2008. נבדק ב-2015-01-23. הפרקטיקה של העסקת יותר עובדים מאשר שיש צורך לבצע עבודה מסוימת, או אימוץ נוהלי עבודה חסרי טעם על מנת להעסיק עובדים נוספים זמן רב
גביע דייוויס 1975

גביע דייוויס 1975 הייתה התחרות ה-64 במניין מאז ייסוד התחרות. לתחרות נרשמו 53 נבחרות. הנבחרות חולקו ל-3 בתים: "בית אמריקה", "בית אירופה", ו"בית המזרח". הקבוצה המנצחת במשחקים בין ראשי הבתים הייתה מקבלת את הגביע. שיטת משחקים זו פעלה עד לשנת 1980. המשחק על התואר התקיים בין שוודיה לבין צ'כוסלובקיה. המשחק הסתיים בניצחון של נבחרת שוודיה עם התוצאה 2:3. הבית כלל 12 קבוצות כולל דרום אפריקה. הקבוצות חולקו לתת בית הצפוני והדרומי. קולומביה ודרום אפריקה צורפו לתת הבית הצפוני. בכל תת-בית לאחר המשחקים המוקדמים, המנצחת קיבלה זכות להתמודד מול מנצחת תת-הבית בשנה הקודמת על ראשות תת-הבית. בין מנצחות תת-הבתים נערך משחק על רשות הבית. הבית כלל 32 קבוצות כולל איראן, לבנון, מצרים, ניגריה, קניה, וישראל. לאור מספר גדול של הקבוצות הוחלט לפצל את הבית ל-2 ומנצחות תת-הבתים קיבלו זכות לעלות למשחקים בין מנצחי הבתים. לאחר משחקים מוקדמים החלו משחקי רבע הגמר. משתתפי גמר תת-הבית בשנה הקודמת לא השתתפות במשחקים המוקדמים. בית המזרח כלל 9 קבוצות כולל אוסטרליה וניו זילנד. לאחר המשחקים המוקדמים החלו משחקים על ראשות הבית. משחקי חצי הגמר נערכו במהלך ספטמבר 1975 ומשחק הגמר בדצמבר. נבחרת ישראל שובצה בבית אירופה ב' ושיחקה נגד נבחרת לוקסמבורג. לאחר הניצחון על לוקסמבורג, נבחרת ישראל שיחקה נגד שווייץ. נבחרת ישראל הפסידה ולא קודמה למשחקי הבית. אתר התחרות