laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
לוקסודרום

בניווט, לוקסודרום (באנגלית: Loxodrome או Rhumb-Line) הוא קו ישר על פני כדור בכלל וכדור הארץ בפרט, שחותך את כל המרידיאנים באותה זווית. נגדיר את λ {\displaystyle \lambda } כקו האורך של נקודה כלשהי על הכדור, ואת φ {\displaystyle \varphi } כקו הרוחב של אותה נקודה. לאחר מכן, אם נגדיר את קואורדינטות המפה של היטל מרקטור כ: x = λ − λ 0 , y = gd − 1 ⁡ φ = arsinh ⁡ ( tan ⁡ φ ) {\displaystyle {\begin{aligned}x&=\lambda -\lambda _{0}\,,\\y&=\operatorname {gd} ^{-1}\varphi =\operatorname {arsinh} (\tan \varphi )\,\end{aligned}}} ואז לוקסודרום שיחתוך את המרידיאנים בזווית β {\displaystyle \beta } יהיה קו ישר כי: y = m x {\displaystyle {\begin{aligned}y=mx\end{aligned}}} כאשר השיפוע הוא: m = cot ⁡ β {\displaystyle {\begin{aligned}m=\cot \beta \end{aligned}}} ניתן למצוא את הלוקסודרום בין שתי נקודות באמצעות מפה מרקטורית, או באמצעות פתירת מערכת המשוואת עם שני הנעלמים m = cot ⁡ β {\displaystyle m=\cot \beta } ו- λ 0 {\displaystyle \lambda _{0}} . ישנם אינסוף פתרונות למשוואה זו, והאחד הקצר ביותר הוא זה שמכסה את הפרש קו האורך בפועל, כלומר אינו עושה סיבובים נוספים, ואינו הולך "לכיוון הלא נכון". המרחק בין שתי נקודות לאורך הלוקסודרום יהיה: Δ s = R | ( φ − φ 0 ) ⋅ sec ⁡ β | {\displaystyle \Delta s=R\,{\big |}(\varphi -\varphi _{0})\cdot \sec \beta {\big |}} כאשר φ − φ 0 {\displaystyle \varphi -\varphi _{0}} הוא המרחק בין קווי הרוחב של הנקודות, ו-R הוא רדיוס הכדור (כדור הארץ). לוקסודרום, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) לוקסודרום, באתר MathWorld (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ואזגן סרקיסיאן

ואזגן סרקיסיאן או סרגסיאן (בארמנית: Վազգեն Սարգսյան;‏ 5 במרץ 1959 – 27 באוקטובר 1999) היה ראש ממשלת ארמניה ביוני–אוקטובר 1999, שנרצח בבניין הפרלמנט. ואזגן סרקיסיאן נולד בשנת 1959 בכפר אררט (אנ') שבארמניה, אז חלק מברית המועצות. בשנת 1988 היה ממארגני התנועה הלאומנית שתבעה למסור את חבל נגורנו קרבאך שבאזרבייג'ן, המאוכלס ברובו בארמנים, לארמניה. בשנת 1991 לאחר התפרקות ברית המועצות ומתן עצמאות לארמניה נתמנה סרקיסיאן לשר ההגנה של ארמניה. הוא ניהל את הקרבות במלחמת נגורנו קרבאך הראשונה נגד אזרבייג'ן, בחבל המריבה, שהסתיימו בשנת 1994 בניצחון ארמני, בסיפוח שטחים לארמניה ובהכרזה על הפסקת אש. למרות הניצחון תמך סרקיסיאן בהסדר שלום עם אזרבייג'ן שתהיה בו החזרת שטחים תמורת שלום של קבע. בכך עורר את שנאתם ואיבתם של חוגים לאומניים קיצוניים בארמניה. ביוני 1999 נתמנה סרקיסיאן לראש ממשלת ארמניה מטעם המפלגה הרפובליקנית של ארמניה. ב-27 באוקטובר 1999 התפרצה לאולם הפרלמנט של ארמניה בירוואן קבוצה של שישה לאומנים ארמניים חמושים, ממתנגדי שיחות השלום שיזם ראש הממשלה בקשר לעתידו של חבל המריבה ולשם השגת הסדר שלום של קבע עם אזרבייג'ן. הפריצה הייתה בעת שנערך דיון בפרלמנט. אנשי הקבוצה ירו לכל עבר. ראש הממשלה, יושב ראש הפרלמנט ושישה אנשים אחרים מחברי הפרלמנט ועובדיו נהרגו בהתקפה. המתנקשים שבו ארבעים איש מחברי הפרלמנט ועובדיו והחזיקו בהם כבני ערובה, לפני שנכנעו לכוחות הביטחון, לאחר שהובטח להם כי יינתן להם לשדר את המסר שלהם לעם בארמניה באמצעות הטלוויזיה וכי יזכו למשפט הוגן. לאחר רצח ראש הממשלה נתמנה אחיו ארם סרקיסיאן לראש ממשלת ארמניה. ששת המתנקשים וחבר נוסף מקבוצתם, שהמתין להם בעת ההתקפה, מחוץ לבניין הפרלמנט, במכונית ובה כלי נשק הועמדו לדין. בשנת 2003 נדונו כל השישה למאסרי עולם והחבר השביעי ל-14 שנות מאסר. מדיה וקבצים בנושא ואזגן סרקיסיאן בוויקישיתוף
צלנדורף

צלנדורף (בגרמנית: Zehlendorf) הוא רובע בדרום-מערב ברלין, חלק מהרובע המנהלתי שטגליץ-צלנדורף. עד לרפורמת הרבעים של ברלין בשנת 2001 היה הרובע, שנוסד ב-1920, בעל מעמד עצמאי. במסגרת הרפורמה הא אוחד רשמית עם שטגליץ לישות מנהלתית אחת. בפועל משתמשים התושבים בשמות הישנים. בצלנדורף נמצאים כמה משכיות-הטבע והאגמים של העיר ברלין כולה. הוא נחשב לאחד הרבעים העשירים בעיר. ב-2008 היו בה קצת פחות מ-58,000 תושבים. העיר שדרות היא עיר תאומה של הרובע. בשנות העשרים של המאה העשרים, התגורר בצלנדורף סופר היידיש הנודע דוד ברגלסון. מדיה וקבצים בנושא צלנדורף בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא גרמניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אני לומד גרמנית

אני לומד גרמנית (בצרפתית: J'apprends l'allemand) הוא רומן מאת הסופר והמחזאי דניס לאשו (Denis Lachaud). הספר, שיצא לאור בצרפת בשנת 1998, הפך לרב-מכר. המהדורה העברית, בתרגומה של רמה איילון, פורסמה ב-2007. הספר מתואר כביוגרפיה של ארנסט, נער צרפתי עדין, ובעל שם משפחה משונה (וומל), שאינו מקובל מבחינה חברתית. כאשר הוא עולה לכיתה ו', מחליט ארנסט ללמוד גרמנית כשפה שנייה. כך נפתחת לה קופת שרצים משפחתית הקשורה להוריו שעזבו את גרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה ופתחו בחיים חדשים בצרפת. בגיל 14 הוא נוסע להתארח בגרמניה במסגרת חילופי סטודנטים. שם הוא מגלה את שונותו מבחינה משפחתית: מתברר שלסבו היה עבר נאצי, דבר שהמשפחה הסתירה עד כה. ההתוודעות לנושא זה מקבילה לגילוי אהבה ראשונה, עם בחור גרמני צעיר. ארנסט, ששונותו החברתית מתחילה לקבל הסבר, משלים בהדרגה עם היותו הומו, אך מסרב לקבל את שורשיו הנאציים. הסופר, דניס לאשו, מלווה באמצעות דמות המתבגר העדין את התמודדותה של התרבות הצרפתית עם שורשים גרמניים, ועם נושא הדחקת זיכרון השואה בצרפת ובאירופה. צבי טריגר‏, רואה גרמני, באתר וואלה, 7 בפברואר 2007 לנה שילוני, השואה בעיני הנכדים, באתר הארץ, 13 בפברואר 2007 אבנר שפירא, לא בכל ארון מוסתר שלד, באתר הארץ, 28 במרץ 2007 מרב יודילוביץ', שוחה נגד הזרם, באתר ynet, 7 בפברואר 2007
בתי ברוידא

בתי ברוידא היא שכונה חרדית ברחוב התבור בירושלים, בשולי שכונת נחלאות. שמה הרשמי הוא "אהלי יעקב", על שם יעקב ברוידא, התורם לבניינה. השכונה נוסדה בשנת 1902, ומצויה בסמוך לשכונת כנסת ישראל. בחודש סיוון תרס"ג (1903) תיאר דוד ילין בעיתון המליץ את הקמת בית הכנסת המרכזי בשכונה: "ביום כ"א לחודשנו זה נערכה ברוב פאר והדר חגיגת חנוכת בית המדרש "קהלת יעקב" בבתי "אהלי יעקב" אשר הקים הגביר הנדיב הר"י ברוידא מוורשו. הוועד-הכללי אשר למקהלות האשכנזים מיד "כנסת ישראל" (הוא עניין בניין בתים לעניים) ואשר גם הבתים האלה יהיו תחת השגחתו, קרא לנכבדי העדה להשתתף בחגיגה הזאת, ומבית הגביר הנכבד ה"ר פייויל יעקבזון העסקן במצווה הזאת נשאו ספרי התורה הנהדרים תחת חופה בלוויית מנגנים בכלי זמר עד בית המדרש, ושמה נשא הרב הגאון האדר"ת משא בשבח הרחבת היישוב בדרך זו, ואחריו דרשו עוד אחדים מנכבדי העדה. והחגיגה נמשכה עד שעות אחדות בערב." השכונה בנויה בקומפלקס בניינים אחד עם שכונת כנסת ישראל ב, וכוללת בניין אחד ארוך בעל שלוש קומות עם קשת במרכזו, וגרמי מדרגות בצדו האחורי. בשער הכניסה לשכונה חקוק באבן: ב"ה אוהלי יעקב ונתתי להם בביתי ובחומותי יד ושם טוב מבנים ובנות החמישה ועשרים בתים וביהמ"ד קהילת יעקב והמגרש והבור נבנו מכסף הגביר הצדיק הנדיב המפורסם מוהר"ר יעקב יוסף ברוידא זצ"ל בהרב ר' בנימין זצ"ל, שנל"בע א' דר"ח מרחשון תרס"ז והקדישם הקדש עולם לדור בהם תלמידי חכמים מצוינים בתורה ויראת שמים ושתורתם אמנותם מעניי עדת הפרושים לשלש שנים חליפות על פי דעת האפוטרופוס ועל הטוב יזכר שם הרה"ג שרגא פייבל יעקבזאהן זצ"ל אשר בהשתדלותו ועל ידו נבנו הבתים יהי שמם לברכה בקרב הארץ וצדקתם תעמוד לעד הפסוק "ונתתי להם בביתי ובחומותיי יד ושם, טוב מבנים ומבנות" מעיד כי מכיוון שלמקים השכונה לא היו ילדים, על ידי בניית השכונה הוא הנציח את שמו. הכיתוב מנציח גם את שרגא פייבל יעקבזון השותף ליוזמת הקמת השכונה. שכונת בתי ברוידא נבנתה בצמוד לשכונות כנסת ישראל, וכמוהן נועדה לאוכלוסייה חרדית "פרושית" (כלומר ליטאית) של אנשי היישוב הישן, בניגוד לשכונת בתי ראנד הסמוכה שנועדה לאוכלוסייה חסידית. כיום, בית הכנסת הוא בין היחידים שעדיין מתנהל עם אופי פרושי-ירושלמי מובהק, שהמתפללים מתלבשים עם שטריימל ומדברים יידיש, אך מתפללים נוסח אשכנז, דברים שאי פעם היו הנורמה אצל חרדים בירושלים. תושבי השכונה נבחרו בקפידה ומנו רק תלמידי חכמים שעסקו בתורה ובהוראה בישיבת "עץ חיים". תושבי השכונה נאלצו לחתום על חוזה "חובת הדר", שבה התחייבו לא לבצע שינויים במבנה, לשמור על הניקיון ולהתפלל בבית כנסת של השכונה. ביום שושן-פורים תרצ"ב (23.3.1932) התקיים ברחבה שלפני בית הכנסת של בתי ברוידא 'פורים שפיל' (מחזה פורימי היתולי), שבו כביכול הועמד למשפט הרב קוק. בסופו של המחזה הורשע הרב קוק והוצא להורג ביריית אקדח. הייתה זו יוזמה של קנאי ירושלים, שתיעבו את הרב קוק. היורה היה מנחם פרוש הצעיר, שלימים טען כי הובל אל הבמה ברגע האחרון מבלי שהיה מודע להקשר. ביזויו של הרב הראשי לארץ ישראל עורר סערה ביישוב, וגם אישים חרדיים מתונים גינו את המעשה. הרב איסר זלמן מלצר, שהתגורר אותה עת בשכונה, עבר מאותו יום להתפלל בבית הכנסת של בתי ראנד השכנה. בתי השכונה אינם רכוש התושבים אלא שייכים ל"הקדש ברוידא" והם מתגוררים בהם בשכירות מוגנת (דמי מפתח), דבר המאפשר למנהלי ההקדש לשמור על אופי וצביון אוכלוסיית השכונה. בתי ברוידא מתוך עיריית ירושלים (הקישור אינו פעיל, מרץ 2022) בתי ברוידא באתר אהבת ירושלים. המליץ גיליון 141 מתאריך 7 ביולי 1903 ערך זה הוא קצרמר בנושא ירושלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נירוונה

האם התכוונתם ל... נירוואנה – הארה, מצב תודעתי נירוונה (להקה) – להקת גראנג' אמריקאית Nirvana (אלבום של נירוונה) Nirvana (אלבום של אינה)
משה דוד ואלי

רבי משה דוד ואלי (1697 – 17 בדצמבר 1776, ז' בטבת ה'תקל"ז) היה פרשן מקרא, רופא, מלומד, ומקובל יהודי מאיטליה. תלמיד חבר של הרמח"ל, ולפי החוקר יוסף אלמנצי, היה הרמ"ד ואלי רבו של הרמח"ל בקבלה בתחילת לימודו. נולד לרבי שמואל. למד אצל רבני פדובה יחד עם הרמח"ל, ושניהם הוסמכו לרבנות בערב חג הסוכות ה'תפ"ו. כאשר הקים הרמח"ל את חבורתו בשנת ה'תפ"ז, היה הרמ"ד ואלי מראשי החבורה, ולמנהיג החבורה בהמשך. הרב ואלי היה איש אשכולות, בעל ידיעות נרחבות במקרא, פילוסופיה, רפואה ועוד. למד רפואה באוניברסיטת פדובה. בגיל 25 כתב פולמוס באיטלקית על הנצרות בשם "I Sette Giorni della Verit", כמו כן חיבר עשרות חיבורים על כל התנ"ך המתפרשים על כ-15,000 עמודים, שחלקם מצויים בכתבי יד. בחיבוריו הוא אסוציאטיבי ומזכיר כמה פעמים דברים ששמע מהרמח"ל. כמו כן ניכרת בחיבורו השפעה של קבלת רבי אברהם אבולעפיה. לשיטתו, החכמות של הימים הקדמונים רובן אמת לעומת החכמות החדשות בתקופתו שרובן שקר. לפיכך, קיבל את תיאורית ארבע הליחות ואת שיטת הרפואה של גלינוס, היפוקרטוס ואבן סינא ש'מועילה בעצם ומזיקה במקרה לעומת רפואת הכימיקה שמזיקה, מועילה לפעמים ולא בעצם'. אם תאמר, שהחכמה צריכה להשתוות אל מקבליה, והרפואה הקדמונית הייתה טובה אל הקדמונים, אך אל החדשים צריכה רפואה חדשה שתשתוה למזגם ולתכונתם. דע שזהו דרך עקשות, כי האמת לא ישתנה לעולם בכל הדורות, ולכן אין להחליף את הרפואות בשום פנים ממה שלימדונו קדמונינו. אלא שיפול איזה שינוי בכמות הרפואה בלבד ולא באיכות שלה, וזהו לפי שנתחלש טבעם ומזגם של בני אדם, ואינם יכולים לסבול את הריבוי של ימים ראשונים. — ספר הליקוטים א' הרב משה דוד וואלי נפטר בז' בטבת תקל"ז ונטמן בבית הקברות ברחוב ויה דומניקו קמפניולה 24, בפאדובה. על מצבתו כתוב: ”פ"נ מעלת החכם הרופא המקובל האלקי כמהה"ר משה דוד ואלי זצ"ל נלב"ע יום ג' ז' לחדש טבת שנת תקל"ז”. לפי המובא בכתביו נולד לו בן וקרא את שמו שמואל חיים על שם אביו. פירוש על כל התורה והנ"ך בדרך הקבלה. החיבור ושאר חיבוריו הודפסו על ידי הרב יוסף ספינר. ספר הליקוטים על נושאים שונים, מהם בסגולות ורפואה. (חלק א, חלק ב בהיברו-בוקס). קיימים חלקים מיומן "חזיונות" שכתב. יצא לאור על ידי ישעיהו תשבי, נמצא בתוך ספר היובל לשלמה פינס ב (תש"ן), עמודים 441–472. בעריכת אורי ולר-, פירוש ספר עובדיה, צפונות, על פי כ"י בית המדרש לרבנים בניו יורק, 947 L. (תולדותיו בראש המאמר) שנה א׳ גיליון ב׳, תשמ"ט, עמ' לט-מב (מידע בקטלוג רמב"י) בעריכת אורי ולר-, פירוש ספר עובדיה לרבי משה דוד ואלי, סיני קי, סיון-תמוז תשנ"ב, עמ' קיח-קכב (מידע בקטלוג רמב"י) פרויקט יארצייט - צבי לובושיץ משוחח על רבי משה דוד ואלי רבי משה דוד וואלי, ביאור ספר בראשית חלק א, באתר היברובוקס פירוש ספר עובדיה, בתוך: צפונות, שנה א׳ גיליון ב׳, עמ' לט ואילך (תולדותיו בראש המאמר), באתר היברובוקס איזידור זינגר ואומברטו קאסוטו, ‏"ואלי, משה דוד", במהדורת 1901–1906 של האנציקלופדיה היהודית (באנגלית) ישעיה תשבי, רשימות חוויתיות וחזיונות של ר' משה דוד ואלי (רמד"ו) המשיח המיועד בחבורת רמח"ל, מחקרי ירושלים במחשבת ישראל, באתר JSTOR משה דוד וואלי (1696-1777), דף שער בספרייה הלאומית הספרים באתר היברו בוקס: בראשית א, בראשית ב, שמות א, שמות ב, ויקרא, במדבר, דברים, תהלים א, תהלים ב, יהושע - שופטים, שמואל, מלכים, ירמיה, יחזקאל, משלי, קהלת, שיר השירים, רות, איכה, אסתר, איוב, דניאל עזרא ונחמיה, ישעיה, תרי עשר, ע' תיקונים ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
טאהר אל-גמאל

טאהר אל-גאמל (בערבית: طاهر الجمل, נולד ב-18 באוגוסט 1955) הוא קריפטוגרף מצרי אמריקאי. ב-1985 פרסם אל-גמאל מאמר בו הציע דרך ליצור את צופן אל-גמאל ואת חתימת אל-גמאל על בסיס בעיית הלוגריתם הבדיד. חתימת אל-גמאל עצמה לא נפוצה בשימוש מעשי אך היוותה מאוחר יותר בסיס לאלגוריתם החתימה הדיגיטלית DSA, שאומץ כתקן חתימה דיגיטלית DSS בארצות הברית ובמדינות נוספות. אל-גמאל קיבל את התואר הראשון שלו מאוניברסיטת קהיר, ואת התואר השני והדוקטורט שלו בתחום מדעי המחשב קיבל מאוניברסיטת סטנפורד. אל-גמאל שימש כמדען ראשי של חברת נטסקייפ בין השנים 1995 ל-1998, שם היה בין הדוחפים לפיתוח SSL. אל-גמאל גם היה אחראי הנדסה בחברת RSA. טאהר אל-גמאל, ברשת החברתית LinkedIn טאהר אל-גמאל, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה טאהר אל-גמאל, באתר dblp טאהר אל-גמאל, באתר Semantic Scholar טאהר אל-גמאל, באתר IEEE http://crypto.csail.mit.edu/classes/6.857/papers/elgamal.pdf
פורת

פּוֹרָת הוא מושב בעל צביון דתי בלב השרון, הממוקם בין מושב עין ורד לכפר יעבץ. נמנה עם מושבי הפועל המזרחי ומשתייך למועצה אזורית לב השרון. המושב הוקם בשנת 1950. שמו סמלי ופירושו הוא שגשוג ופוריות, כפי שמילה זו מוצגת בברכת יעקב: ”בֵּן פֹּרָת יוֹסֵף, בֵּן פֹּרָת עֲלֵי-עָיִן” (בראשית מ"ט, כ"ב). מייסדי המושב הם 315 עולים מחבל גריאן אשר בלוב, דרומית לבירה טריפולי. במחוז הולדתם, התגוררו במערות החצובות באדמת הטין. נשות המושב הצטיינו באריגת שטיחים. המושב ידוע בענף גידול הפרחים. בעבר התפרנסו רוב התושבים מענף זה בצד מטעים ולולים, ומאז שנות ה-2000 יותר ויותר מתושבי היישוב עוסקים במקצועות חופשיים. מושב פורת מוגדר כמושב דתי אך גרים בו גם חילונים ומסורתיים. מדיה וקבצים בנושא פורת בוויקישיתוף פורת באתר מועצה אזורית לב השרון פורת (ישראל), דף שער בספרייה הלאומית אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 הנס של "יוצאי המערות", מעריב, 3 במאי 1968 שטיחי כפר-פורת עוררו עניין רב בתערוכה בארה"ב, על המשמר, 24 בנובמבר 1954 מושב פורת, שרון, באתר www.homee.co.il ערך זה הוא קצרמר בנושא מושבים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יהודה קן-דרור

יהודה קן-דרור (8 בפברואר 1935 – 3 בינואר 1957) היה חייל צה"ל, שנפצע במבצע קדש, בקרב המיתלה, עת נהג בג'יפ לאורך המיצר כדי למשוך אליו את אש החיילים המצרים על מנת שייחשף מסתורם. הוא נפטר מפצעיו כעבור כחודשיים. על מעשה זה זכה לאחר מותו בשני צל"שים: עיטור הגבורה, העיטור הגבוה ביותר שניתן בצה"ל, וצל"ש הרמטכ"ל. יהודה קן-דרור נולד בירושלים, בן לשמחה ושלמה קן-דרור, ילידי ישראל שמקור משפחתם ביהדות עיראק. יהודה היה אחד מעשרה ילדים במשפחה. אחיו, אליהו מזרחי, נהרג בקרב הקסטל במלחמת העצמאות. בדצמבר 1953, כ-5 שנים לאחר נפילת אחיו, יהודה התגייס לצה"ל ושירת בחטיבת הצנחנים. במבצע קדש לחם, כחייל מילואים, בתור נהג הג'יפ של סא"ל אהרן דוידי, מפקד גדוד מילואים, ונמנה עם הכוחות שלחמו במעבר המיתלה. ב-31 באוקטובר 1956, הסכים לנהוג בג'יפ אל תוך מעבר המתלה, בפעולה שהסיכויים לצאת ממנה חי היו קלושים ביותר, על מנת למשוך אליו את אש הלוחמים המצרים שהסתתרו במעבר, ובכך לסייע לאתר את עמדותיהם. קן-דרור נסע לאורך 500 מטרים, ובמהלך נסיעתו נורתה עליו אש עזה. במהלך נסיעתו ספג קן-דרור פגיעות רבות מאש המצרים, ונפצע באורח אנוש. חבריו ליחידה חשבו שנהרג, אך לאחר שעות אחדות הצליח לזחול אליהם. כעבור חודשיים, ב-3 בינואר 1957, מת מפצעיו ונקבר בבית העלמין הצבאי בהר הרצל. ישנו ויכוח לגבי השאלה האם פעולתו של קן-דרור תרמה לניצחון בקרב, או להצלת חיי אדם. כך או כך, על פעולה זו זכה לאחר מותו בצל"ש הרמטכ"ל שהומר לעיטור הגבורה, העיטור הגבוה ביותר שניתן בצה"ל, על "מעשה גבורה עילאית שנעשה נוכח פני האויב, תוך חירוף נפש". על פי גרסתם של שני לוחמים ביחידה, שפורסמה בשנת 2007, לא התנדב קן-דרור למשימה, אלא הסכים לבצעה לאחר שמפקד הגדוד אהרן דוידי פקד עליו כן. על טענה זו הגיב לוחם אחר ביחידה: ”ההתנדבות, לפי הכתבה, היא התייצבות לפני מפקד והכרזה פומבית על נכונות לבצע מטלה. התנדבות כזאת הייתה נחשבת כבדיחה גרועה בימים ההם... במונח 'התנדבות' ראינו, ראשית לכל, 'נכונות'. מי שפנו אליו ולא רצה לגלות נכונות, הצהיר על כך וקיבל פטור. כל האחרים, היו מתנדבים”. תת-אלוף (בדימוס) יצחק יעקב (יצה) הגיב אף הוא בעניין זה: ”כאשר אומרים למישהו לך להיהרג, והוא הולך מבלי להגיב במלים או בתנועה, יש בכך משום גבורה עילאית והתנדבות”. קורות החיים של יהודה קן-דרור, באתר "יזכור" של משרד הביטחון עיטור הגבורה שהוענק ליהודה קן-דרור, באתר "בעוז רוחם" של צה"ל יהודה קן-דרור, באתר הגבורה צבי גילת, "חייו ומותו של יהודה קן דרור", באתר עוצבת הצנחנים – פורסם לראשונה בעיתון "חדשות" ב-17 באוקטובר 1986 יוסי גמזו, ‏בָּלָדָה לְגִבּוֹר, "חדשות בן עזר" 219, 19 בפברואר 2007 זיכרון איורי: סיפורו של יהודה קן דרור, באתר ynet, 21 באפריל 2015 לאחר נפילתו של בנם הבכור אליהו, החליט אביו שלמה, מתוך הערכה למשפחתה של רעייתו, לאמץ את שם נעוריה "קן-דרור", במקום שם משפחה שהודבק באותה עת ליהודים שעלו מעיראק. זוהי הסיבה לכך שבמצבתו של האח אליהו נכתב השם "מזרחי" כשם המשפחה אטלס כרטא לתולדות מדינת ישראל שנים ראשונות תש"ח-תש"ך, מפה 219 בעמוד 129: "הקרב במעבר מתלה 31 באוקטובר 1956 המלכודת", פרט 10 במפה: "יהודה קן דרור בג'יפ וזחל"מ אחריו נוסעים לבד במעבר כדי למשוך את האש המצרית וכך לאתר את עמדותיהם. מאמצם אינו מסייע לאיתור העמדות" קורות החיים של יהודה קן-דרור, באתר "יזכור" של משרד הביטחון מירון רפופורט, סע, קן דרור, סע, באתר הארץ, 6 בפברואר 2007 מה זו התנדבות, באתר הארץ, 13 בפברואר 2007 (מכתב למערכת)
שיכון וייסנהוף

שיכון וייסנהוף (בגרמנית: Weißenhofsiedlung) הוא שיכון לעובדים שנבנה בשטוטגרט ב-1927. שיכון זה נועד להציג לראווה את הסגנון שמאוחר יותר נקרא הסגנון הבינלאומי באדריכלות. השיכון הוא למעשה פרויקט הדיור הגדול ביותר שנבנה בתקופתו, כחלק מהדיון שהתקיים בתנועה המודרניסטית באדריכלות סביב שיכונם היעיל של מיליוני העובדים שזרמו לערים בתהליך העיור המואץ של התקופה, דיון אשר עמד גם במרכז פעילותו של CIAM. ב-2016 השיכון הוכרז ביחד עם 16 מבנים אחרים ברחבי העולם כחלק מאתר המורשת העולמית העבודה האדריכלית של לה קורבוזיה. השיכון נבנה לרגל תערוכת דויטשר ורקבונד (Deutscher Werkbund), וכלל עשרים ואחד בניינים שבהם שישים ושלוש יחידות דיור, בתכנונם של שישה-עשר אדריכלים אירופיים, רובם מהמרחב דובר-הגרמנית. בראש הפרויקט, מטעם העירייה, עמד האדריכל הגרמני לודוויג מיס ואן-דר-רוהה, והוא שבחר את האדריכלים האחרים, תקצב ותיאם את תוכניותיהם, הכין את אתר הבנייה ופיקח על ההקמה. לה קורבוזיה קיבל את התקציב הגדול ביותר, ושתי חלקות טובות המשקיפות אל העיר. עשרים ואחד הבניינים דומים זה לזה בצורתם, וכוללים בנייני דירות ובתים פרטיים; גם בסגנון ניכרת אחידות רבה. המשותף לכולם הוא עיצוב מפושט של החזית, גגות שטוחים המשמשים כטראסות, חלונות סרט, תכנון פנימי פשוט הממעיט בקירות ובמסדרונות ושימוש רב בבנייה טרומית, מה שאפשר הקמת המבנים תוך חמישה חודשים בלבד. כל המבנים למעט אחד היו לבנים (הבניין של ברונו טאוט, שהיה הקטן ביותר, נצבע אדום). על פי התכנון נועד השיכון להיבנות בשיתוף עם הדיירים, בשיטת בנייה מתועשת, והוא פורסם כאבטיפוס של מעונות עובדים בעתיד. בפועל עוצב ואובזר כל בית בנפרד בתקציב גבוה, הרחק מהישג ידו של הפועל הממוצע. התערוכה נפתחה לקהל ב-1927, באיחור של שנה, ומשכה קהל רב. בזמן השלטון הנאצי כונה השיכון בזלזול "כפר ערבי" ונקנה על ידי הממשלה במטרה להרוס אותו; תוכנית זו לא יצאה לפועל בשל פרוץ מלחמת העולם השנייה, אך השיכון הוא עדיין רכושה של ממשלת גרמניה. בעת המלחמה הייתה בשטח השיכון עמדת נ"מ, ולפיכך היווה השיכון מטרה להפצצות בעלות הברית וחלקים ממנו נהרסו, כולל שני הבניינים שבנה ולטר גרופיוס. אחרי המלחמה נהרסו חלק מהבניינים הניזוקים ואחרים שונו לבלי הכר, בין השאר באמצעות גגות רעפים, הזרים לסגנון המקורי. כיום נותרו 11 מהבניינים המקוריים על עומדם. בשנת 2002 עבר בניין דופלקס שבנו לה קורבוזיה ופייר ז'נרה לבעלות העירייה, ששיקמה אותו ופתחה בו את מוזיאון וייסנהוף. פטר בהרנס ויקטור בורז'ואה לה קורבוזיה ופייר ז'נרה (בן דודו) ריכרד דקר יוזף פרנק ולטר גרופיוס לודוויג הילברזיימר לודוויג מיס ואן-דר-רוהה יאקובוס יוהנס פיטר אאוד האנס פלציג אדולף רדינג האנס שארון אדולף גוסטב שנק מקס שטאם ברונו טאוט מקס טאוט פרדיננד קראמר מעונות עובדים - פרויקט שיכון של האדריכל אריה שרון ואדריכלים ישראלים נוספים בתל אביב. שיכוני המגורים המודרניסטיים בברלין שיכון וייסנהוף
הסומש הקטן

הסומש הקטן (רומנית: Someşul Mic; הונגרית: Kis-Szamos) הוא נהר בצפון מערב רומניה הזורם במחוז קלוז' ומהווה אחד ממקורותיו של נהר הסומש. הוא נוצר מהתמזגותם של שני נהרות: הסומש החם (רומנית: Someşul Cald) והסומש הקר (רומנית: Someşul Rece), אשר נובעים ברכס ההרים האפוסניים (רומנית: Munţii Apuseni; הונגרית: Erdélyi-Szigethegység). מאזור ההתמזגות של הסומש החם והקר, הסומש הקטן זורם מזרחה וצפונה דרך העיר קלוז'-נאפוקה ודרך יישובים קטנים נוספים, עד להתמזגותו עם הסומש הגדול (רומנית: Someşul Mare; הונגרית: Nagy-Szamos) באזור העיר דז'. משם נקרא הנהר "סומש". מדיה וקבצים בנושא הסומש הקטן בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של רומניה ובנושא נהרות ונחלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
Yesterday

"Yesterday" (בעברית: "אתמול") היא בלדת רוק של להקת הביטלס שנכתבה על ידי פול מקרטני (תחת הקרדיט הקבוע לנון/מקרטני), ויצאה גם כסינגל באלבום Help!‎ שיצא ב-1965 ומאוחר יותר באלבום Yesterday and Today. השיר יצא כסינגל ב-1965 בארצות הברית וב-1976 באנגליה. מפיק השיר הוא ג'ורג' מרטין, אורך השיר הוא 2:05. השיר הוכתר בספר השיאים של גינס כשיר הפופ בעל המספר הרב ביותר של גרסאות כיסוי ("קאברים") אי פעם. השיר הושמע ברדיו יותר מ-7 מיליון פעמים. השיר נשאר פופולרי גם היום ויצאו לו יותר מ-3000 עטיפות לסינגל. הבי-סייד של הסינגל הם השירים I Should Have Known Better בבריטניה והשיר Act Naturally בארצות הברית. לשיר יצאה גרסה ישראלית בשם "רק אתמול", למילים של חיים חפר ובביצוע דואט של יפה ירקוני ואריק איינשטיין. השיר היה יוצא דופן יחסית לעולם הרוק'נרול של שנת 1965, אם כי השיר עצמו אינו בסגנון רוק'נרול כלל. הכלים המשתתפים בשיר הם גיטרה אקוסטית ורביעיית כלי מיתר - דבר יוצא דופן בהתייחס לשירי רוק ופופ עד אז. את השיר שר פול מקרטני. בהקלטת השיר מקרטני ניגן בגיטרה האקוסטית. הוא רצה לנגן השיר בסולם סול מז'ור, משום שכך היה לו נוח לנגן אותו בגיטרה, אך לשיר אותו בסולם פה מז'ור, שבו העדיף לשיר. לכן, מקרטני כיוון את הגיטרה שלו טון למטה, כך שינגן בסולם סול מז'ור והגיטרה תישמע בסולם פה מז'ור. מקרטני הביע פעמים רבות את חוסר שביעות רצונו מסידור הקרדיט לכותבים. במקום "לנון-מקרטני" שאף מקרטני להשיב את הסידור שהתקיים בתקליט הראשון של הלהקה: "מקרטני ולנון". באלבום ההופעה Back in the U.S (משנת 2002), בניגוד לאלבומי הופעה ולקט קודמים, שינה מקרטני את סדר הקרדיט על דעתו, והדבר עורר מחאה מצד אלמנתו של לנון, יוקו אונו. בעקבות המחאה הגיעו אונו ומקרטני להסכמה כי מקרטני לא ישוב לעשות זאת בעתיד. "Yesterday" נבחר כשיר הטוב ביותר של המאה ה-20 בסקר ה-BBC Radio 2 בשנת 1999. "Yesterday" נבחר כשיר הפופ הטוב ביותר של כל הזמנים על ידי MTV והמגזין רולינג סטון. "Yesterday" הוכתר כשיר הפופ בעל המספר הרב ביותר של גרסאות כיסוי ("קאברים") אי פעם על ידי ספר השיאים של גינס. מגזין הרולינג סטון דירג את השיר במקום ה-13 ברשימת 500 השירים הטובים ביותר של כל הזמנים. במצעד שירי הביטלס של כאן 88 דורג השיר במקום השביעי. Help! - 1965 Yesterday and Today - 1966 A Collection of Beatles Oldies - 1966 The Beatles 1962-1966 - 1973 Love Songs - 1977 The Beatles' Ballads - 1980 20 Greatest Hits - 1982 Anthology 2 - 1996 2000 - 1 LOVE - 2006 מדיה וקבצים בנושא Yesterday בוויקישיתוף מידע על היצירה "Yesterday" באתר מיוזיק בריינז מידע על הקומפוזיציה "Yesterday" באתר AllMusic גרסאות נוספות ל"Yesterday" באתר SecondHandSongs Lennon-McCartney: Who do you give credit to?, אתר BBC, 23 בדצמבר 2002 Eric Olsen‏Lennon-McCartney, I Mean McCartney-Lennon, אתר blogcritics, 19 בדצמבר 2002 McCartney makes up with Ono, אתר BBC,‏ 1 ביוני 2003 Most Recorded Song, Guinness World Records. 2006. בארכיון האינטרנט. מצעד שירי הביטלס של כאן 88, באתר כאן-תאגיד השידור הישראלי The 500 Best Pop Songs (Nos. 500-301): Staff List, בילבורד, ‏17 באוקטובר 2023 (באנגלית אמריקאית)