laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מיתרידטס הראשון, מלך פרתיה

מיתרידטס הראשון (138-195 לפנה"ס) שלט על האימפריה הפרתית בשנים 138-171 לפנה"ס, לאחר שירש את כס המלוכה מאחיו פראטס הראשון. הוא הפך את הממלכה הפרתית לאימפריה גדולה ורבת עוצמה, לאחר שהרחיב את גבולותיה למזרח, דרום ומערב. במהלך תקופת שלטונו השלימו הפרתים את השתלטותם על כל החלק המזרחי של הממלכה הסלאוקית. בשלב ראשון פנה מיתרידטס מזרחה, וכבש את ממלכת באקטריה, כולל העיר הראת (167 לפנה"ס), ובכך העניק לפרתים שליטה על דרכי המסחר החשובות (דרך המשי), שעברו באזור זה. לאחר מכן פנה מיתרידטס מערבה, תקף את הסלאוקים והשתלט על כל המישור האיראני, ועל דרום מסופוטמיה, כולל ממלכות פרס, מדי ועילם, והערים הגדולות בבל וסלאוקיה. בשנת 140 לפנה"ס הביס מיתרידטס את המלך הסלאוקי דמטריוס השני "ניקאטור" ולקח אותו בשבי, אך שנתיים לאחר מכן הוא נהרג בקרב כנגד צבא סלאוקי בפיקוד אנטיוכוס השביעי, אחיו של דמטריוס השני, ליד סלאוקיה. לאחר מותו ירש אותו בנו, פראטס השני. בגלל כיבושיו הרבים של מיתרידטס וסובלנותו הדתית, הוא הושווה לשליטים איראניים גדולים שקדמו לו, כולל כורש הגדול מייסד האימפריה הפרסית. מדיה וקבצים בנושא מיתרידטס הראשון, מלך פרתיה בוויקישיתוף מיתרידטס הראשון, מלך פרתיה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה ובנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
כנסיות העץ של אזור הקרפטים בפולין ובאוקראינה

כנסיות העץ של אזור הקרפטים בפולין ואוקראינה (פולנית Drewniane cerkwie regionu karpackiego w Polsce i na Ukrainie; אוקראינית Дерев'яні церкви карпатського регіону Польщі і України) היא קבוצה של 16 כנסיות מזרחיות-קתוליות ואורתודוקסיות הנמצאת בדרום פולין ובמערב אוקראינה שהוכרו ב-2013 כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו. בפולין נכללות: כנסיית מיכאל המלאך בברונארי (Brunary), כנסיית לידת הבתולה מרים המבורכת בחוטיינץ (Chotyniec), כנסיית פרסקבייה הקדושה בקוויאטון (Kwiatoń), כנסיית חסדה של מרים הבתולה באובצ'ארי (Owczary), כנסיית יעקב הקטן בפוברוז'ניק (Powroźnik), כנסיית פרסקבייה הקדושה ברדרוז' (Radruż), כנסיית מיכאל המלאך בסמולניק (Smolnik) וכנסיית מיכאל המלאך בטוז'נסק (Turzańsk). באוקראינה נכללות: כנסיית ירידת רוח הקודש בפוטליץ' (Потелич), כנסיית השילוש הקדוש בז'ובקבה (Жовква), כנסיית גאורגיוס הקדוש בדרוהוביץ' (Дрогобич), כנסיית דימטרו הקדוש במטקיב (Матків), כנסיית ירידת רוח הקודש ברוהאטין (Рогатин), כנסיית לידת הבתולה המבורכת מרים בניז'ני ורביז (Нижній Вербіж), כנסיית המלאך מיכאל באוז'וק (Ужок) כנסיית עליית האדון ביאסיניה (Ясіня). ניתן למצוא אתרים דומים ברחבי הקרפטים כגון: כנסיות העץ בדרום פולין קטן, כנסיות העץ בהרי הקרפטים הסלובקיים וכנסיות העץ במרמורש. מדיה וקבצים בנושא כנסיות העץ של אזור הקרפטים בפולין ובאוקראינה בוויקישיתוף
מחוז ברום

מחוז ברום (באנגלית: Broome County) הוא מחוז במדינת ניו יורק שבארצות הברית. לפי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית בשנת 2010 האוכלוסייה במחוז הייתה 200,600. המחוז נקרא על שם ג'ון ברום, פוליטיקאי וסגן מושל מדינת ניו יורק בשנים 1804-1810. בירת המחוז והעיר הגדולה ביותר היא העיר בינגהמטון. כאשר נוסדו המחוזות בפרובינציית ניו יורק בשנת 1683, מחוז ברום הנוכחי היה אז חלק ממחוז אלבני. זה היה מחוז ענקי שכלל את החלק הצפוני של מדינת ניו יורק ואת מדינת ורמונט של היום. במהלך השנים גודלה של מחוז אלבני קטן ואפשר להקמת מחוזות קטנים יותר. בשנת 1806 מחוז ברום התפצל ממחוז טיוגה וכך נוסד. על פי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית בשנת 2000, היו במחוז 200,536 אנשים, 80,749 משקי בית ו-50,225 משפחות. צפיפות האוכלוסייה הייתה 110 נפש לקמ"ר מדיה וקבצים בנושא מחוז ברום בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מחוז ברום (באנגלית) מחוז ברום, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ויליאם מאורנג'

האם התכוונתם ל... וילם השתקן (1533 -1584) – מנהיג מרד ארצות השפלה נגד האימפריה הספרדית ויליאם השלישי, מלך אנגליה (1650–1702) ויליאם מאורנג' (יונה) – יונת דואר ששימשה במלחמת העולם השנייה
מערת הפלמ"ח

מערת הפלמ"ח היא מערה טבעית בקרבת קיבוץ משמר העמק ששימשה לאימוני הפלמ"ח משנת 1941 ועד סיום מלחמת העצמאות בשנת 1948. שופצה בשנת 1989 על ידי חברי משמר העמק, ונפתחה לביקורים על מנת לספר את סיפור המקום ואת סיפורו של הפלמ"ח. ב-2013 הוצב ליד המערה, פסל של שוקי כהן בשם "מדורות הפלמ"ח". הפסל מורכב משש דמויות מתכת המסמלות את יחידות הפלמ"ח: המסתערבים, הסיירים, החבלנים, הדתיים, הצנחנים והגרמנים. ליד כל דמות יש פסל של מדורה ועליו כתוב: "פלמ"ח". המקום הוכר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ועל ידי תוכנית ציוני דרך. המערה נמצאת בחורש סבוך ממערב לקיבוץ, שימשה רועים בדואים, והתגלתה על ידי חברי הקיבוץ לאחר עלייתו לקרקע בסוף 1926. עם הקמת הפלמ"ח ב-1941, נבחרה המערה לאתר אימונים של הפלמ"ח עקב ריחוקה מדרכים ראשיות ומעינם הבוחנת של הבריטים. במקום נערכו אימונים של יחידות מיוחדות כמו המחלקה הערבית (המסתערבים) והמחלקה הגרמנית. כמו כן שימש המקום לכינוסי מפקדים וכנקודת יציאה לפעולות. לאחר סיום מלחמת העצמאות הוזנחה המערה. ב-1989 שופצה המערה על ידי חברי הקיבוץ שגם מפעילים את המקום . המקום מציע מגוון חוויות הקשורות לשימור מורשת הפלמ"ח כמו הרצאות, תערוכת כלי נשק האופייניים לתקופה, סרטים תיעודיים, וקומזיצים. מדיה וקבצים בנושא מערת הפלמ"ח בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מערת הפלמ"ח מערת הפלמ"ח באתר מערת הפלמ"ח (אורכב) מערת הפלמ"ח באתר המועצה לשימור אתרים הפסל "מדורות הפלמ"ח, באתר local מדריך לאתרי מורשת - אתרי ביקור ומוזיאונים היסטוריים, המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, 2019, עמ' 64 האתר מופעל על ידי ישע ולאהל'ה עקרון, חברי קיבוץ משמר העמק
לאמבאסה

לאמבאסה (בפיג'ית: Labasa – מבוטא Lamˈbasa) היא עיר בפיג'י השוכנת בחלקו הצפון-מזרחי של האי ונואה לוו (Vanua Levu) והיא העיר הגדולה ביותר באי. העיר היא בירת המחוז הצפוני של המדינה. לאמבסה ממוקמת על הדלתה של שלוש נהרות שאחד מהם נתן לה את שמה. ברחוב הראשי של העיר הופעל הרמזור הראשון בכל האי. אוכלוסיית העיר מנתה 27,949 תושבים בשנת 2007. העיר מוקפת בשטחים חקלאיים. ענף הגידול העיקרי הוא קנה סוכר. בעיר פועל המפעל הגדול ביותר באי לעיבוד קני סוכר. לאחרונה קטן היקף הגידול והייצוא של קני הסוכר עקב שינויים פוליטיים ואובדן שווקים בחו"ל. התופעה גרמה להגירתם של תושבים לאי ויטי לוו בחיפוש אחר תעסוקה. בית החולים של העיר הוא המרכז הרפואי הגדול ביותר באי ולאחרונה הוא הורחב. רוב כלכלתה של העיר נשענת על חקלאות ובדרך כלל היא מחוץ לתנועת התיירות. יש בה מלון אחד, בית קולנוע וכמה מסעדות. בעיר פועל שוק גדול המספק מגוון של תוצרת חקלאית, דגים ובשר. Labasa Island - Go Visit Fiji Fiji Islands Bureau of Statistics - Population and Demography
לוטוקה

לוטוקה (בפיג'ית: Lautoka) היא העיר השנייה בגודלה בפיג'י. העיר שוכנת במערב האי ויטי לוו, 24 ק"מ מצפון לעיר נאדי ופועל בה הנמל השני בגודלו במדינה. העיר ידועה כ"עיר הסוכר" עקב היותה שוכנת בלב אזור גידול קנה הסוכר העיקרי של פיג'י. שטחה של העיר 16 קמ"ר ואוכלוסייתה מנתה 52,220 תושבים בשנת 2007. העיר היא בירתו של המחוז המערבי של פיג'י. לוטוקה ידועה כ"עיר הסוכר" עקב שטחי הגידול הנרחבים של קנה סוכר מסביב לעיר. מפעל עיבוד קני הסוכר בעיר הוא המעסיק הגדול בלוטוקה. המפעל הוקם בראשית המאה העשרים והעסיק פועלים מהודו ומאיי שלמה. כיום עובדים במפעל כ-1300 עובדים. תעשיות נוספות בעיר הם תעשיית העץ, ייצור בגדים, מזקקה, מבשלת בירה, תעשיית תכשיטים, מפעלי פלדה, דיג, מדגרה, ייצור מוצרים ביתיים, תעשיית צבעים ובניה. פרוש שם העיר הוא "מהלומת חנית", על שם דו-קרב בין שני ראשי שבטים שנערך במקום על פי המסורת. האירופאי הראשון שהגיע לאזור היה קפטן ויליאם בליי שעבר במקום האנשים שנותרו נאמנים לו לאחר המרד על הבאונטי. בליי חלף במקום ב-7 במאי 1789 בדרכו לאי טימור. מאז שנת 1970 לוטוקה גדלה במהירות ומאז שנות התשעים קצב הגידול של האוכלוסייה גדל אף יותר. בראשית שנות השבעים היה גודל אוכלוסיית העיר 12,000 על פי ההערכות. לאור היותה מרכז לענף הסוכר, הרוב הגדול של האוכלוסייה הוא ממוצא הודי. ב-1986 אוכלוסיית העיר מנתה 39,000 תושבים וב-1996 היא מנתה 43,000, אף על פי שלא ברור מה היו גבולות האזור האורבני בשני המפקדים. ב-2005 מנתה אוכלוסיית העיר על פרבריה כ-50,000 תושבים בשטח של 16 קמ"ר. כיום אוכלוסיית המטרופולין של לוטוקה מונה כ-80,000 תושבים, אך רוב הגידול באוכלוסיית העיר נובע מתנועת הגירה של תושבים ממוצא פיג'י מהאזורים הכפריים. מדיה וקבצים בנושא לוטוקה בוויקישיתוף לוטוקה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Fiji Islands Bureau of Statistics - Population and Demography
דוד הגואל

דוד (ג'וקי) הגואל (גווילי) (30 בינואר 1929 – 2 באוגוסט 2019) היה תת-אלוף בצה"ל, שכיהן כמפקד אזור יהודה ושומרון. כמו כן כיהן כמנכ"ל משרד האנרגיה והתשתית וכיושב ראש חברת החשמל לישראל. הגואל נולד בשם דוד גווילי בטריפולי שבלוב, הילד השלישי במשפחה בת תשעה ילדים. בגיל שנה ועלה עם משפחתו לארץ ישראל וגדל בשכונת מונטיפיורי שבתל אביב. הוא למד בבית הספר "מונטיפיורי". בגיל 17 התנדב לארגון "ההגנה" ושירת בפלוגה הדתית של החי"ש. עבר קורס מ"כים תחת פיקודו של יובל נאמן. במלחמת העצמאות לחם במסגרת חטיבת ירושלים ונפצע מספר פעמים במהלך המצור על העיר. בתום המלחמה הוא יצא לקורס קצינים ולאחר מכן הדריך בקורס זה. בהמשך שימש מפקד פלוגה בגדוד 19 של חטיבת גולני, קצין הדרכה וקצין הגנה מרחבית של פיקוד המרכז, מדריך במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה וב-1959 מונה למפקד גדוד 906. בתקופת מלחמת ששת הימים שהה בהשתלמות בצבא ארצות הברית. ב-1969 מונה למפקד מחוז ירושלים ושירת בתפקיד עד אוגוסט 1973, בתפקיד זה פיקד על מצעדי צה"ל. בתקופת מלחמת יום הכיפורים שירת כראש אג"ם/תוא"ר (תכנון וארגון), לאחר המלחמה עסק בקליטת טנקי טירן בצה"ל. ביוני 1976 מונה למפקד הצבאי של אזור יהודה ושומרון במקומו של אריה שלו, במאי 1978 הודח מתפקידו על ידי שר הביטחון עזר ויצמן, לאחר שתקרית בה חיילי צה"ל זרקו רימוני גז לבית ספר של בנות בבית ג'אלא התפרסמה בטיים מגזין וזכתה לפרסום בינלאומי. בעקבות כך נעצר קידומו והוא פרש משירות הקבע. לאחר פרישתו מונה בפברואר 1979 למנכ"ל משרד האנרגיה והתשתית, ב-1982 מונה ליו"ר חברת החשמל לישראל וכיהן בתפקיד עד דצמבר 1983, אז סיים את תפקידו על רקע מחלוקות עם שר האנרגיה והתשתית, יצחק מודעי. לאחר מכן כיהן כיו"ר רשות שמורות הטבע, יו"ר תדמור, ראש מחלקת ההסברה וראש מחלקת עליית הנוער בהסתדרות הציונית העולמית ובסוכנות היהודית, דירקטור בחברת אוצר התיישבות היהודים. ממייסדי מרכז מורשת יהדות לוב. בתחום הפוליטי הצטרף למפלגה הליברלית הישראלית ולליכוד, היה יו"ר הפורום הביטחוני לחוסן לאומי וחבר "המרכז האזרחי". הגואל היה בוגר הפקולטה למשפטים, האוניברסיטה העברית וחבר לשכת עורכי הדין. ב-2004 הוענק לו עיטור יקיר ירושלים. התגורר בווילה לאה בירושלים, היה נשוי לחווה (נפטרה ביוני 2022), ואב לשני ילדים. כלתו (אשת בנו) היא אשת התיאטרון שלומית הגואל-טריגר. ב-2 באוגוסט 2019 הלך הגואל לעולמו בגיל 90. עפרה אליגון, טריפולי מונטיפיורי ירושלים, מעריב, 16 במאי 1969 דוד הגואל, באתר "50 שנה למלחמת יום הכיפורים" של ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון
פראטס השני

פראטס השני (128-171 לפנה"ס) שלט על האימפריה הפרתית בשנים 138-128 לפנה"ס. בתקופתו עמדה האימפריה הפרתית בפני איומים קשים ממזרח וממערב. המלך הסלאוקי אנטיוכוס השביעי (הגדול) הביס את הפרתים בסדרת קרבות, והצליח לכבוש בחזרה חלק גדול מהשטחים שאבדו לאימפריה הסלאוקית באזור איראן של ימינו. אולם בשנת 129 לפנה"ס, תקף הצבא הפרתי בפיקוד פראטס השני את הצבא הסלאוקי, בעת שחנה במשכנות חורף ליד אקבטנה, והביס אותו. אנטיוכוס השביעי נהרג בקרב, או התאבד אחריו, ובנו סלאוקוס נפל בשבי הפרתים. התבוסה הסלאוקית הייתה מוחלטת, ובעקבותיה שבו הפרתים והשתלטו על כל שטחי האימפריה הסלאוקית ממזרח לנהר פרת. פראטס השני שחרר את דמטריוס השני, שהוחזק כבן ערובה בידי הפרתים במשך עשר שנים, סייע לו לחזור ולתפוס את השלטון על מה שנותר מהאימפריה הסלאוקית, ואף נשא לאישה את אחת מבנותיו. הוא שאף להפוך את הממלכה הסלאוקית, ששלטה עתה רק על אזור סוריה, למדינת חסות פרתית. בשנת 128 לפנה"ס, זמן קצר לאחר ניצחונו של פראטס על הסלאוקים במערב, הותקפה האימפריה הפרתית על ידי שבטי נוודים ממוצא סקיתי, שפלשו עליה מכיוון צפון-מזרח. פראטס השני יצא לקראתם עם צבאו, אך הובס ונהרג בקרב. דודו, ארטאבנוס השני מונה כיורשו. מדיה וקבצים בנושא פראטס השני בוויקישיתוף פראטס השני, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה ובנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פראטס השלישי

פראטס השלישי שלט על האימפריה הפרתית בשנים 57-70 לפנה"ס. זמן קצר לאחר עלייתו לשלטון התקיף המצביא הרומי לוקולוס את מלך ארמניה טיגראנס הגדול ואת בן בריתו מיתרידטס השישי מלך פונטוס, שמצא אצלו מקלט. פראטס השלישי סירב להענות לבקשות הסיוע של טיגרנס ומיתרידטס, ושמר על נייטרליות במלחמה בינם לבין הרומאים. בשנת 67 לפנה"ס שכנע טיגרנס הצעיר, בנו של "טיגרנס הגדול", את הפרתים לפלוש לממלכת ארמניה, כדי להמליך אותו כשליט ארמניה בחסות הפרתים. אולם הפלישה הפרתית נכשלה בהשגת מטרתה, והצבא הפרתי נאלץ לחזור על עקבותיו. שנה לאחר מכן פלש המצביא הרומי פומפיוס לממלכת ארמניה, בשיתוף פעולה עם טיגרנס הצעיר, והכניע אותה. אולם לאחר ניצחונו הכיר פומפיוס בשלטונו של "טיגרנס הגדול" בארמניה, ולקח איתו כבן ערובה את בנו הבוגדני. פומפיוס לא היה מוכן לשתף פעולה עם הפרתים. הוא פלש לגורדינה (Gordyene) ולאוסראינה, שתי ממלכות ואסליות של האימפריה הפרתית בצפון מסופוטמיה, והשתלט עליהם, ובנוסף לכך השפיל את פראטס השלישי כאשר סירב להכיר בתוארו כ"מלך המלכים" (התואר שאומץ על ידי המלכים הפרתיים). בשנת 57 לפנה"ס נרצח פראטס על ידי שני בניו, מיתרידטס השלישי ואורודס השני, שירשו את כסאו. מדיה וקבצים בנושא פראטס השלישי בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה ובנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מישקה יפונצ'יק

מוישה יעקב וולפוביץ' ויניצקי (Мойше-Яков Вольфович Ви́нницкий;‏ 30 באוקטובר 1891, גולטה – 4 באוגוסט 1919), שנודע בכינויו מישקה יַפּוֹנצ'יק, כלומר מישקה היפני (ברוסית: Мишка Япончик), היה שודד יהודי מפורסם מתחילת המאה ה-20, שעמד בראש אחת מכנופיות הפשע של העיר אודסה (רוסיה–אוקראינה) וזכה לפופולריות רבה בקרב התושבים בשל הנוהג לגנוב מעשירים ולחלק את השלל לעניי העיר, מעשים שהעניקו לו את הכינוי "רובין הוד מאודסה". הכינוי "היפני" הוענק לו על שם עיניו המלוכסנות, אם כי ישנה גרסה הטוענת כי הכינוי נובע מהנוהג שהיה לו לספר לחבריו על התנהלותם של השודדים היפניים בעיר נגסאקי, כפי ששמע פעם מפיו של מלח פורטוגזי. הוא טען כי השודדים היפניים פעלו על פי קווים מנחים שמעולם לא הפרו וכך נהג גם הוא. מישקה נולד למאיר וולף בן מרדכי ויניצקי בעיירה גולטה בפלך חרסון (כיום העיירה היא חלק מהעיר פרבומייסק באוקראינה) ב-1891. בהיותו בן 4, המשפחה עברה להתגורר ברובע מולדבנקה באודסה. בהיותו בן 6 התייתם מאביו ולמד בבית הספר היהודי בעיר במקביל לעבודות שביצע במפעל "אנטאר" בעיר. בתקופת הפוגרומים היהודיים באוקטובר 1905 נטל חלק בהתארגנויות יהודיות שפעלו כארגוני הגנה. הצטרף לארגון של אנרכיסטים קומוניסטים בשם "הרצון הצעיר". לאחר רצח מפקד תחנת המשטרה מיכאילובסקי, הקצין קוז'וחאר הוא נידון לגזר דין מוות אך זה הומתק לבסוף ב-12 שנות מאסר. בעת מאסרו הכיר את גריגורי קוטובסקי. ב-1917 מישקה שוחרר מכלאו וארגן כנופיית שודדים גדולה שביצעה סדרת שוד בנקים ומועדוני הימורים בעיר. מישקה ניהל קשרים עם אנרכיסטים שונים ושיתף עמם פעולה. במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה כנופייתו פשטה על בית הכלא בעיר והביאה לבריחה המונית של אסירים. באמצעות גריגורי קוטובסקי שיתף פעולה עם הבולשביקים. לאחר שהצבא האדום השתלט על אודסה פשטו שמועות לפיהן מישקה מונה לעמוד בראש השירות החשאי בעיר אך שמועה זו התבררה כשקרית לאחר שראש השירות החשאי בעיר מיכאיל גרינברג הצהיר כי אין לו אף קשר למישקה יפונצ'יק. במאי 1919 עמד בראש גדוד 54 שלחם נגד סימון פטליורה. אנשי הגדוד היו בעיקר אנשי עולם התחתון. המשמעת ביחידה הייתה ירודה מאוד וליונה יקיר היו ספקות האם ניתן להכריז על היחידה כיחידה מבצעית. תקופה קצרה לאחר הקמתה היחידה התפזרה ומישקה הוזמן לבירור בפיקוד. כאשר הוא סירב להתייצב הוא הואשם בבגידה ולבסוף בעת ניסיון מעצר נורה ומת. מאיר זיידר שהיה סגנו בגדוד הרג את גריגורי קוטובסקי כצעד נקמה. כדמות של שודד שגנב מעשירים ומחלק השלל לעניים, היווה מישקה השראה לציורים וסיפורים לא מעטים. היווה השראה לדמות השודד בניה קריק מתוך "סיפורי אודסה" מאת איסאק באבל סדרת הטלוויזיה הרוסית "הרפתקאותיו וחייו של מישקה יפונצ'יק" מ-2011, מבוססת על סיפורי אודסה של באבל וזכתה להצלחה רבה מדיה וקבצים בנושא מישקה יפונצ'יק בוויקישיתוף
משפחת קמונדו

משפחת קמונדו הייתה משפחה יהודית ספרדית-עות'מאנית ידועה שהתפרסמה בשל הונה המופלג ופעילותה הפילנתרופית הענפה. אחרוני בני המשפחה נרצחו בשואה. מוצא המשפחה הוא יהודי-ספרדי-פורטוגזי. בשנת 1492 בעקבות גירוש ספרד התיישבה המשפחה בוונציה, ולאחר מכן במאה ה-17 היגרה לאיסטנבול, האימפריה העות'מאנית. אברהם שלמה דה קמונדו (1785–1873) (אנ') נחשב לאבי עסקי המשפחה. הוא ירש מאחיו הון מצומצם והקים בעזרתו רשת בנקאות גדולה בשם "בנק קמונדו" (Banque Camondo) אשר הייתה המממנת והמלווה העיקרית של האימפריה העות'מאנית במחצית המאה ה-19 וכן של הפרויקטים הגדולים שלה בתקופה זאת: רפורמות התנזימאת הגדולות (1839–1876) ומלחמת קרים (1853–1856). כתוצאה מכך הוא היה בעל השפעה גדולה על הסולטאנים העות'מאנים אבדילמג'יט הראשון ואבדילאזיז, וניתן לו היתר מיוחד לרכוש אדמה בשטחי האימפריה למרות היותו נתין זר (המשפחה קיבלה נתינות אוסטרית בעת שהותה באיטליה). באמצעות היתר זה רכשה המשפחה נדל"ן רב באזור איסטנבול, אך גם הייתה אחראית להקמת בית הספר היהודי המודרני הראשון בשטחי האימפריה העות'מאנית בשנת 1854, בית הספר "אסקולה" באיסטנבול. מלבד בית ספר זה, הקימו אברהם שלמה ונכדו אברהם בכור דה קמונדו (1829–1889), עוד מספר רב של מוסדות חינוך יהודיים. ברודוס בנו בשנת 1865 את בית כנסת "קהל מדרש". בשנת 1867 עברו בני המשפחה לפריז והעבירו לשם את מרכז פעילות בנק קמונדו. בשנת 1870 הוכתר אברהם שלמה דה קמונדו בתואר רוזן על ידי ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה. עם פטירתו בפריז בשנת 1873 הוערך הונו ב-125 מיליון פרנק במונחים של התקופה. בהתאם לצוואתו הובאה גופתו לקבורה בבית הקברות היהודי של איסטנבול. בן משפחה אחר הוא הרוזן יצחק דה קמונדו (1851, איסטנבול - 1911, פריז) (אנ') אשר מלבד ניהול עסקי הבנקאות המשפחתיים היה אספן אמנות מפורסם, במיוחד של אמנים מהזרם האימפרסיוניסטי והפוסט-אימפריוניסטי, וכן היה מלחין אופרה ומוזיקאי חובב. מעט לפני פטירתו תרם את אוסף האמנות הגדול שלו למוזיאון הלובר. בן דודו היה הרוזן מואיז דה קמונדו (1860-Moïse de Camondo; 1935) (אנ') שחי בצרפת והיה פטרון של אמנות. בצוואתו תרם את ביתו, אותו בנה בשקדנות על בסיס מסורות האמנות של המאה ה-18, והורה להפוך אותו למוזיאון על שם בנו נסים דה קמונדו, טייס קרב שנפל במלחמת העולם הראשונה. מוזיאון נסים דה קמונדו פעיל עד היום בפריז. בתו היחידה של מואיז היא באטריס דה קמונדו, שהייתה אשת חברה ידועה בצרפת. הייתה נשואה למלחין היהודי צרפתי לאון ריינאך. נולדו להם בת ובן. הם נחשבים לאחרוני משפחת דה קמונדו. בשנת 1943 נשלחו בני המשפחה למחנה הריכוז דראנסי בפריז וממנו הועברו למחנה ההשמדה אושוויץ, שם נספו. פייר אסולין, האחרון לבית קמונדו, תרגום מצרפתית: עדינה קפלן, הוצאת שוקן, 2004. Nora Şeni. Les Camondo ou l’éclipse d’une fortune (Arles: Actes Sud, 1997). Rodrigue, Aron. Abraham de Camondo of Istanbul: The Transformation of Jewish Philanthropy,' in From East and West: Jews in a Changing Europe, 1750–1870, ed. France Malino and David Sorkin (Oxford: Blackwell, 1991), pp. 46–56. מדיה וקבצים בנושא משפחת קמונדו בוויקישיתוף Aksel Erbahar. "Camondo (Kamondo) Family." Encyclopedia of Jews in the Islamic World. Executive Editor Norman A. Stillman. Brill Online, 2014. איזידור זינגר, מ. פרנקו, ‏"משפחת קמונדו", במהדורת 1901–1906 של האנציקלופדיה היהודית (באנגלית) רון ניולד, סיפורה של משפחת קמונדו, באתר הארץ, 30 במרץ 2010 אושי דרמן, בית קמונדו: סיפורה של משפחת האצולה היהודית שנספתה באושוויץ, בבלוג אנו – מוזיאון העם היהודי, אפריל 2021
VAZ 2101

VAZ 2101 (ברוסית: ВАЗ-2101) היא מכונית נוסעים סובייטית ממשפחת מכוניות "ז'יגולי" שהייתה מיוצרת במפעל אווטוואז בעיר טוליאטי במהלך השנים 1970–1988. במהלך תקופה זו בקו הייצור של המפעל נבנו כ-4.85 מיליון מכוניות. בשנת 2000 המכונית זכתה בתואר "מכונית הטובה של המאה ה-20 ברוסיה". בשפת העם המכונית מכונה "קופייקה". ב-11 באוגוסט 1996 נחתם הסכם בין ברית המועצות לבין חברת פיאט על הקמת מפעל לייצור מכוניות חדש. בהתאם להסכם המפעל היה צריך לייצר מכונית על בסיס פיאט 124 עם התאמות נדרשות. המכוניות הראשונות נבנו ב-19 באפריל 1970. באוגוסט קו הייצור עבר לייצור סדרתי. בשנת 1973 נבנו 380 אלף מכוניות מדגם VAZ-2101. כבר מתחילת הדרך היה ברור שצריך להתאים את המכונית האיטלקית לדרכים ירודות בברית המועצות ויכולת תחזוקה של המוסכים. לצורך כך שונתה מתכונת הבלמים האחוריים, החוגון ומערכת ההילוכים. בסך הכול נכנסו כ-800 שינויים במכונית האיטלקית שהייתה בסיס למכונית הסובייטית. המכוניות הייתה פריצת דרך בשוק הסובייטי. איכות הייצור איפשרה כבר בתחילת שימוש במכונית לנצל אותה במלואה, במהירויות גבוהות לא היה רעש חזק בסלון המכונית, המכונית צוידה במערכת חימום הסלון ולא הייתה בעיה גדולה בהתנעת המכונית בחורף. לראשונה למכוניות סובייטיות הותקנה מערכת קירור מתקדמת. לאור יתרון גדול של המאייד שהותקן במכונית זו עד מהרה הוא עבר למכוניות מייצור מוסקביץ'. למרות שנפח המנוע היה קטן יחסית למכוניות סובייטיות אחרות המכונית הייתה חזקה מספיק וללא בעיה הסתדרה עם עליות ודרכים קשות. VAZ-2101 - הדגם הבסיסי שהיה מיוצר עד לשנת 1983 VAZ-21011 - דגם עם מנוע חזק יותר בעל נפח 1.3 ליטר ושינויים שונים ששיפרו את המכונית VAZ-21013 - דגם עם שיפורים שהושמו בדגם VAZ-21011 אך עם מנוע 1.2 ליטר VAZ-2101-94 - דגם עם מנוע של 1.5 ליטר לצורכי מערכת הביטחון Lada 1200 - דגם המיועד לייצוא. בשנות ה-70 מכוניות השתתפו במרוצי ראלי בינלאומיות וזכו בפרסים. מדיה וקבצים בנושא VAZ-2101 בוויקישיתוף תיאור המכונית (אורכב 03.05.2016 בארכיון Wayback Machine)
VAZ 2106

VAZ 2106 (ברוסית: ВАЗ-2106) היא מכונית נוסעים סובייטית ממשפחת מכוניות "ז'יגולי" שהייתה מיוצרת במפעל אווטוואז בעיר טוליאטי במהלך השנים 1975-2006. במהלך תקופה זו בקו הייצור של המפעל בטוליאטי ובמפעלים נוספים נבנו כ-4.3 מיליון מכוניות. בשפת העם המכונית מכונה "השישייה". ב-11 באוגוסט 196 נחתם הסכם בין ברית המועצות לבין חברת פיאט על הקמת מפעל לייצור מכוניות חדש. בהתאם להסכם המפעל היה צריך לייצר מכוניות על בסיס פיאט 124 עם התאמות נדרשות. המכוניות הראשונות היו מדגם VAZ 2101 ובמקביל איתם החל ייצור מכוניות מדגם משופר VAZ 2103. בשנת 1974 הוחלט שיש להתחיל בתכנון דגם חדש שיחליף את VAZ 2103. רוב השינויים בנוסף למנוע חדש התמקמו בהוזלת הדגם ושינויי ייצוב. כמו כן הוחלט להתקין במכונית החדשה מנוע חזק יותר. ייצור סדרתי של מכוניות מדגם VAZ 2106 החל ב-21 בפברואר 1976. במהלך שנות ייצור הוכנסו מספר שינויים. השינויים כללו שינויי תצורה המכונית, שינויים במערכת בלמים ומעבר לתיבת הילוכים בעלת 5 הילוכים. בסוף המאה ה-20 ייצור מכוניות מדגם זה עבר למפעלים נוספים - בשנת 1998 החל ייצור במפעל בעיר סיזרן, ב-2001 וחרסון (אוקראינה) ובשנת 2002 באיז'בסק. במפעל זה ייצור מכוניות מדגם VAZ 2106 נמשך עד לשנת 2006. הרכב הופיע כניידת של משטרת סנקט פטרבורג בסרט הג'יימס בונד, "גולדן איי". במשך תקופה ארוכה (1976-1982) מכונית VAZ 2106 היה הדגם היוקרתי מייצור אווטוואז. זאת בעקבות אמינותה ונוחות תחזוקה. גם בתחילת שנות ה-2000 למכונית היה ביקוש בעקבות מחיר זול יחסית ולמרות היא כבר לא יכלה להתחרות עם מכוניות מדגמים שתוכננו בסוף המאה ה-20. VAZ 2106 - הדגם הבסיסי VAZ 21060 - דגם עם מנוע מתקדם שהיה מיוצר במפעל באיז'בסק VAZ 21060 - דגם עם מנוע זהה ל-VAZ 2103 VAZ 21062 - דגם בסיסי המתואם לארצות עם תנועה בצד שמאל. VAZ 21063 - דגם עם מנוע משופר VAZ 21064 - דגם VAZ 21063 המתואם לארצות עם תנועה בצד שמאל. VAZ 21065 - דגם משופר שייצורו החל בשנת 1990 כלל תיבת הילוכם עם 5 הילוכים. מדיה וקבצים בנושא VAZ 2106 בוויקישיתוף תיאור המכונית (אורכב 21.01.2014 בארכיון Wayback Machine)