אוניות המערכה מסדרת קייזר פרידריך השלישי

אוניות המערכה מסדרת קייזר פרידריך השלישי היו חמש אוניות מערכה פרה-דרדנוט של הצי הקיסרי הגרמני; כל אוניות הסדרה נקראו על שם קיסרי גרמניה. האוניות היו קייזר פרידריך השלישי, קייזר וילהלם השני, קייזר וילהלם דר גרוסה, קייזר ברברוסה וקייזר קרל דר גרוסה, כולם נבנו בין 1895 ל-1901. הסדרה כללה את תצורת מערך החימוש המסורתי עבור אוניות מערכה גרמניות לפני הופעתן של אוניות מערכה מסוג דרדנוט בתחילת שנות ה-1900: ארבעה תותחים בעלי קליבר גדול, אך בקוטר קטן יחסית לבני דורם, בשני צריחי תותחים. האימוץ הגרמני של תותחים קטנים יותר היה תוצאה של העדפה לנפחי אש גבוהים יותר על משקל הפגז. סדרת קייזר פרידריך השלישי גם הפכה לסטנדרט את השימוש בשלושה מדחפים עבור אוניות מערכה והציגה דוודי צינורות מים ושריון קרופ. בכניסה לשירות הוקצו האוניות לשייטת אוניות המערכה הראשונה, וקייזק פרידריך השלישי שימשה כאוניית הדגל, בעוד קייזר וילהלם השני שימשה כאוניית הדגל של מפקד הצי הכולל. האוניות ערכו אימונים שגרתיים והפלגות בתחילת שנות ה-1900 וקייזר פרידריך השלישי ניזוקה קשות בתאונת קרקע בעת הפלגה בים הבלטי ב-1901. כאשר אוניות מערכה חדשות יותר נכנסו לשירות מאוחר יותר בעשור, אוניות הסדרה הועברו לשייטת אוניות המערכה השנייה ב-1905 וכל האוניות מלבד קייזר קרל דר גרוסה שופצו בין 1907 ל-1910. לאחר מכן הם הצטמצמו למעמד צי עתודה החל משנת 1908, מאז החלו להיכנס לשירות אוניות מערכה חזקות יותר מסוג דרדנוט; שאר הקריירה שלהם בזמן שלום כללה הפעלה מחדש תקופתית כדי להשתתף בתמרוני אימון שנתיים של הצי. בתחילת מלחמת העולם הראשונה ביולי 1914, האוניות הופעלו מחדש והוקצו לשייטת אוניות המערכה החמישית; הם קיבלו את הגנת החוף בים הצפוני אך הועברו במהירות לים הבלטי כדי לתמוך בפעולות הגרמניות נגד האימפריה הרוסית. הם ראו פעילות מוגבלת בתקופה זו, והם חזרו לים הצפוני לתפקידי שמירה בתחילת 1915. האיום הגובר של כלי נשק מודרניים, במיוחד הצוללות הבריטיות שהחלו לפעול באזור, בשילוב עם מחסור בצוותים לכלי שיט יקרים יותר, הובילו את הצי להוציא משירות את כל חמשת אוניות הסדרה במרץ 1915. הם שימשו במגוון תפקידים משניים. כולם נגרטו בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20 כאשר גרמניה התפרקה מנשקה על פי תנאי הסכם ורסאי. בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-19 ניסה הצי הגרמני להשיג מימון מהרייכסטאג להחליף את האונייה מחופת שריון הקשישה פרוסן, אבל ההתנגדות הפרלמנטרית עיכבה את ההקצאה עד לשנת התקציב 1894/1895. התכנונים עבור האונייה החדשה החלו ביוני 1891 לבקשת הקייזר וילהלם השני, והוחלט במהירות לבצע שינויים משמעותיים מהסדרה הקודמת ברנדנבורג. המגבלות של התשתית של הצי, במיוחד המבדוקים היבשים ומתקני נמל אחרים, יחד עם תעלת הקייזר וילהלם שנבנתה אז, הגבילו את גודל האונייה החדשה. כדי לשמור על האונייה החדשה בגבולות ההדחק, היה צורך להקריב את הצריח המרכזי שהיה על האוניות מסדרת ברנדנבורג על מנת לשלב סוללה משנית כבדה יותר. הוכנו חמש סקיצות עיצוב שונות, ארבע הראשונות שילבו חימוש משני של עשרה תותחי 10.5 ס"מ (4.1 אינץ') ושמונה תותחי 8.8 ס"מ (3.5 אינץ') והחמישי החליף את תותחי ה-10.5 ס"מ בשמונה תותחי 15 סנטימטרים (5.9 אינץ'). כל חמשת הגרסאות נשאו חימוש עיקרי של ארבעה תותחי 28 ס"מ (11 אינץ'). וילהלם השני העלה הצעה משלו, אך היא סבלה מבעיות יציבות חמורות ולא הייתה אופציה רצינית. העבודה נמשכה על עיצוב האוניות בזמן שהצי דחף לקבלת מימון מהרייכסטאג, שאושר לבסוף במרץ 1894, והפעיל לחץ על צוות התכנון להשלים את עבודתם כדי שהבנייה תוכל להתחיל. עד חודש מאי, צוות התכנון הפיק את סקיצה XVI, שהשליכה את הצריח המסורתי הדו-קני ששימש את רוב הציים לטובת ארבעה צריחים עם תותח יחיד בסידור הלוז'נס ששימש באוניות מערכה צרפתיות באותה התקופה כמו "בובה". אם המשקל יאפשר, כל הארבעה היו אמורים להיות תותחי 28 ס"מ, אך אפשרות לצמצם את צריחי הכנף לתותחי 21 ס"מ (8.3 אינץ') הייתה זמינה במידת הצורך. הסוללה המשנית הייתה אמורה לכלול 16 תותחי 10.5 ס"מ, כאשר לפחות חלקם בצריחים דו-קניים, אבל במהלך החודשים הבאים הסוללה הוגדלה לתותחי 15 ס"מ, כיוון שהדעה המקובלת באותה תקופה הייתה כי תותחים משניים יגרמו לנזק הגדול ביותר בקרב מטווח קצר. דעה זו, שדגלה בעקרון המכונה "ברד אש", הוכחה לכאורה על ידי ניצחון הסיירות היפניות על צי סיני חמוש יותר בקרב נהר יאלו מאוחר יותר ב-1894. התותחים הקטנים, היורים מהר יותר, נועדו להסב נזק חמור למבנים העיליים של אוניות המערכה של האויב ולגרום דמורליזציה לצוות. במהלך תהליך התכנון, הציע מפקד שייטת התמרון, הנס פון קסטר, כי תותחי ה-28 ס"מ יושלכו לטובת תותחי 24 ס"מ (9.4 אינץ'), מכיוון שניתן היה לירות בהם בקצב פי 2.5 מהיר יותר מהתותחים הגדולים יותר והם היו גדולים מספיק כדי שעדיין ניתן יהיה להשתמש בהם כדי לחדור שריון כבד בטווחי הקרב הקרובים שנחזו אז. קסטר שכנע את וילהלם השני כנגד הפיקוד העליון הימי, שרצה לשמור על התותחים הכבדים יותר. החלטה זו קבעה דפוס של בנייה ימית גרמנית לשני העשורים הבאים שהעדיפה תותחים קלים ומהירים יותר במקום תותחים גדולים וחזקים יותר. למרות שההחלטה זכתה לביקורת בזמנו מאחר שתותח ה-24 ס"מ היה קטן יותר ולכן חלש יותר מתותח ה-28 ס"מ, התותח הגדול יותר הציע יתרון מהותי קטן בטווח קרוב, וקצב האש הגדול בהרבה אפשר לו לייצר מטח דופן חזק יותר לאורך זמן. באוגוסט 1894, הצי החליט על אונייה בהדחק של 11,000 טונה מטרית (11,000 טונות ארוכות) חמושה בארבעה תותחי 24 ס"מ ושמונה עשרה תותחי 15 ס"מ. ההחלטה הייתה הימור, מכיוון שקרופ לא עיצב למעשה תותח 24 ס"מ, ואם הניסויים היו מוכחים ככישלון, לאונייה לא היה תותח סוללה ראשי, שכן לא ניתן היה לשנות את הצריחים שלה כדי להכיל את תותח ה-28 ס"מ. הופעת השריון המוצק של קרופ אפשרה חיסכון משמעותי במשקל, שכן הוא היה יעיל הרבה יותר משריון קרופ המסורתי, כך שניתן היה להשתמש בפחות שריון כדי להשיג את אותה רמת הגנה. הם שמרו על אותה פריסת שריון של אוניות המערכה מסדרת ברנדנבורג למרות שהחיסכון במשקל איפשר אימוץ של פריסה מקיפה יותר שתשמש את אוניות המערכה מסדרת ויטלסבאך שלאחר מכן. מערכת ההנעה שופרה עם אימוץ דוודי צינור מים ואורגנה מחדש כדי לשלב ציר מדחף שלישי, שהפך לסטנדרט עבור אוניות ראשיות גרמניות. לצי היו חששות לגבי האמינות של דוודי צינור המים Thornycroft, ולכן האונייה הראשונה, קייזר פרידריך השלישי, הושלמה עם ארבעה מהסוגים החדשים בלבד, כאשר שמונה הדוודים הנותרים היו דוודי צינור אש ישנים יותר. לאחר תחילת בניית האונייה הראשונה, האונייה הבאה בסדרה הוזמנה לתוכנית 1896/1897; במהלך השנתיים שחלפו, נשקל לתכנן מחדש את האונייה השנייה כך שתתאים להתפתחויות זרות, ובעיקר אימוץ תותחי 30.5 ס"מ (12 אינץ') כמו אלו על אוניות המערכה מסדרת מג'סטיק הבריטיות. השינוי היה מחייב חציית הסוללה הראשית והסרה של ארבעה מתוך תותחי ה-15 ס"מ כדי לקזז את המשקל של התותחים הגדולים יותר. בנוסף, זה היה מותיר את האונייה "קייזר פרידריך השלישי" ללא אוניות אחיות בסדרה, מה שהיה מסבך את השליטה הטקטית. החסרונות נחשבו חמורים מדי, ולכן התקבלה ההחלטה להמשיך עם תותחי ה-24 ס"מ, שכן עד אז הושלם ניסוי מוצלח של התותח החדש. אוניות הסדרה היו באורך של 120.9 מטרים (396 רגל 8 אינץ') בקו המים ובאורך כולל של 125.3 מטרים (411 רגל 1 אינץ). הייתה להם רוחב של 20.4 מטרים (66 רגל 11 אינץ') ושוקע של 7.89 מטרים (25 רגל 11 אינץ') מקדימה ו-8.25 מטרים (27 רגל 1 אינץ) מאחור.הדחק האוניות הסטנדרטי היה 11,097 טונות (10,922 טונות ארוכות) וההדחק המרבי היה 11,785 טונות (11,599 טונות ארוכות). גופי הפלדה של האוניות היו בעלי מסגרת רוחבית ואורכית. גוף האונייה הכיל שנים עשר תאים אטומים למים ותחתית כפולה שכיסתה 70 אחוזים מהגוף. "קייזר פרידריך השלישי" הושלמה עם תורן צבאי גבוה עבור התורן הראשי שלה ותורן מוט עבור התורן הראשי. לארבעת האוניות האחרות הותקנו תרנים צבאיים קצרים לשני התרנים. בשנת 1901, התורן הקדמי של "קייזר פרידריך השלישי" קוצר. "קייזר פרידריך השלישי" ו"קייזר וילהלם השני", שתיהן נועדו לשמש כאוניות דגל, והושלמו עם גשרים גדולים, עם גשר דו-קומתי על גבי הראשון וגשר חד-קומתי על השני. שלושת האוניות הנותרים קיבלו גשרים קטנים יותר ופתוחים. הצי הגרמני ראה בהם אוניות ים מצוינות. היה להם מעגל סיבוב הדוק והגיבו מאוד. האוניות נטו עד ל-15 מעלות והתגלגלו עד עד 30° בפרק זמן של 12 שניות. הם סבלו מאיבוד מהירות קל בלבד בים סוער, אך בהגה קשה איבדו עד 40 אחוז מהמהירות שלהן. הגבהים המטאצנטריים שלהם היו בין 0.917–1.18 מטרים (3 רגל 0 אינץ'–3 רגל 10 אינץ'). האוניות נשאו מספר סירות קטנות יותר, כולל שתי סירות כלונסאות, שתי סירות מנוע, פיננס אחת, שני קאטרים, שתי מפרשיות ושתי סירות. הצוות מנה 39 קצינים ו-612 מלחים. כששירתה כאוניית דגל של השייטת, צוות האונייה גדל בעוד 12 קצינים ובין 51 ל-63 מלחים. אוניות הסדרה הונעו על ידי שלושה מנועי קיטור תלת דרגתיים עם 3 צילינדרים שהניעו שלושה מדחפים. "קייזר פרידריך השלישי", "קייזר ברברוסה" ו"קייזר וילהלם דר גרוסה" היו מצוידות בשלושה מדחפים בעלי 3 להבים שהיו בקוטר 4.5 מטרים (14 רגל 9 אינץ'). "קייזר קרל דר גרוסה" ו"קייזר וילהלם השני" היו מצוידות בשני מדחפים בעלי 3 להבים על הצירים החיצוניים ובמדחף ארבעה להבים בקוטר 4.2 מטרים (13 רגל 9 אינץ') על הציר המרכזי. האוניות קיבלו סידורי דוודים שונים בשל חששות בקרב הפיקוד העליון של הצי לגבי אמינותם של דוודי צינור מים החדשים. ב"קייזר וילהלם השני" היה הסדר דומה ל"קייזר פרידריך השלישי", למעט הדוודים של Thornycroft שהוחלפו בדוודי צינור אש מסוג מארין. "קייזר וילהלם דר גרוסה" ו"קייזר קרל דר גרוסה" היו מצוידות בארבעה דוודים מסוג מארין ושישה דוודי צינור אש גליליים, בעוד ל"קייזר ברברוסה" היו ארבעה דוודים מסוג Thornycroft ושישה דוודי צינור אש גליליים. כל פליטות דוודי האוניות הועברו לשני ארובות, אבל ל"קייזר פרידריך השלישי" ול"קייזר וילהלם השני" היו להם ארובות אחוריות דקות יותר ואילו אלה של שלוש האוניות האחרות היו זהות. תחנות הכוח דורגו ב-13,000 כוחות סוס (9,560 קילוואט), אך בניסויים יכלה להפיק עד 13,950 כוחות סוס (10,260 קילוואט). זה העניק לאוניות מהירות מרבית של 17.5 קשרים (32.4 קמ"ש). האוניות נשאו 650 טונות (640 טונות ארוכות) של פחם, אם כי השימוש בחללים נוספים בתוך האוניות הגדיל את קיבולת הדלק ל-1,070 טונות (1,050 טונות ארוכות). זה העניק טווח מקסימלי של 3,420 מיילים ימיים (6,330 ק"מ) במהירות שיוט של 10 קשרים (19 קמ"ש). כוח חשמלי סופק על ידי חמישה גנרטורים שהפיקו 320 קילוואט 74 וולט ב"קייזר פרידריך השלישי" ו"קייזר וילהלם השני", וארבעה גנרטורים שהפיקו 240 קילוואט 74 וולט בשלוש האוניות האחרות. החימוש העיקרי כלל סוללה של ארבעה תותחי 24 ס"מ (9.4 אינץ') SK L/40 בצריחים דו-קניים, אחד לפני ואחד מאחורי המבנה העילי המרכזי. התותחים הותקנו בצריחים Drh L. C/98 המופעלים הידראולית, שאפשרו הגבהה ל-+30 מעלות והנמכה עד -5 מעלות. בהגבהה המקסימלית, התותחים יכלו לפגוע במטרות עד 16,900 מטרים (18,500 יארד). התותחים ירו פגזים במשקל של 140 קילוגרם (310 ליברות) במהירות לוע של 835 מטר לשנייה (2,740 רגל לשנייה). כל תותח סופק עם 75 פגזים, ובסך הכל 300 פגזים. החימוש המשני כלל 18 תותחי 15 ס"מ (5.9 אינץ') SK L/40. שישה הורכבו בצריחים בודדים באמצע האונייה והשאר הורכבו בבתי תותחים של MPL; כולם צודדו והוגבהו ידנית. רוב התותחים הללו היו מורכבים במפלס הסיפון העליון, כאשר רק ארבעה מבתי התותחים היו בגובה הסיפון הראשי, מה שהשאיר אותם גבוה מספיק באונייה כדי למנוע בעיה נפוצה עם אוניות מערכה של התקופה שבהן ים סוער היה עלול להפוך את התותחים לבלתי כשירים לפעולה. לפי ההיסטוריון איידן דודסון, הסידור היה "אולי הטוב ביותר בתקופה". תותחים אלו ירו פגזים חודרי שריון בקצב של 4 עד 5 לדקה. האוניות נשאו 120 פגזים לכל תותח, ובסך הכל 2,160 פגזים. התותחים יכלו להנמיך ל-7 מעלות ולהגביה ל-+20 מעלות, ולירות לטווח מקסימלי של 13,700 מטר (14,990 יארד). הפגזים שקלו 51 קילוגרם (112 ליברות) ונורו במהירות לוע של 735 מטר לשנייה (2,410 רגל לשנייה). האוניות נשאו גם 12 תותחים מהירי-ירי בקוטר 8.8 ס"מ (3.45 אינץ') SK L/30 להגנה מפני ספינות טורפדו, שהיו מותקנים גם בנפרד בבתי תותחים ובמקבעים הניתנים לצידוד. תותחים אלו סופקו עם בין 170 ל-250 פגזים לכל תותח. תותחים אלו ירו פגזים במשקל של 7.04 קילוגרם (15.5 ליברות) במהירות לוע של 590 מטר לשנייה (1,936 רגל לשנייה). קצב האש שלהם היה כ-15 פגזים לדקה; התותחים יכלו לירות למטרות עד 6,890 מטרים (7,530 יארד). צריחי התותחים הופעלו ידנית. על חימוש התותחים של האוניות נוספו 12 תותחי3.7 ס"מ (1.5 אינץ') מקסים. האוניות היו חמושות גם בשש צינורות טורפדו בקוטר 45 ס"מ (17.7 אינץ'), כולם במקבעים מסתובבים מעל קו המים. ארבעה צינורות הורכבו על דפנות האונייה, צינור נוסף בחרטום והאחרון בירכתיים. הטורפדות הללו היו באורך 5.1 מטר (201 אינץ') ונשאו ראש נפץ במשקל 87.5 ק"ג (193 ליברות) TNT. ניתן היה להגדיר אותם בשתי מהירויות לטווחים שונים. במהירות 26 קשר (48 קמ"ש; 30 מייל לשעה), לטורפדות היה טווח של 800 מטר (870 יארד). במהירות מוגברת של 32 קשר (59 קמ"ש; 37 מייל לשעה), הטווח הצטמצם ל-500 מטר (550 יארד). אוניות הסדרה היו משוריינות בפלדה שיוצרה על ידי קרופ. הן היו אוניות הראשה הגרמניות האחרונות שהשתמשו בסידור חגורת השריון הצרה בסגנון הישן; שריון מורכב ישן יותר דרש כמות משמעותית של פלדה כדי לעמוד בפני אש פגזים בקליבר גדול, מה שאומר שרק חלק מהאונייה היה יכול להיות מכוסה בשריון בגלל משקלה. הפלדה החדשה של קרופ הייתה הרבה יותר חזקה, אבל צוות התכנון לא ניצל את המשקל המופחת כדי לספק הגנה מקיפה יותר, שתגיע בסדרת ויטלסבאך הבאה. לאוניות הייתה חגורת שריון בעובי 300 מילימטרים (11.8 אינץ') בחלק המרכזי של הגוף בקו המים. החגורה הצטמצמה ל-150 מילימטרים (5.9 אינץ') בחלק הקדמי ו-200 מילימטרים (7.9 אינץ') מאחור, למרות שהחגורה לא נמשכה במלואה מאחור. עובי החלק התחתון של החגורה נע בין 100–180 מילימטרים (3.9–7.1 אינץ'). החגורה כולה הייתה מגובה ב-250 מילימטרים (9.8 אינץ') של עץ טיק. הסיפון המשוריין הראשי היה בעובי 65 מילימטרים (2.6 אינץ'), אך העובי הוגדל ל-75 מ"מ (3 אינץ') מאחורי הסוללה הראשית האחורית, כאשר הירכתיים לא היו מוגנות על ידי החגורה. חלק זה של הסיפון התעקל בצדדים כדי להציע מידה של הגנה מפני פגיעות פגזים. צריח הניתוב היה מוגן על ידי דפנות משוריינות בעובי 250 מ"מ וגג בעובי 30 מילימטרים (1.2 אינץ'). לכל צריח סוללה ראשית היה גג בעובי 50 מילימטרים (2 אינץ') ודפנות בעובי 250 מ"מ. תותחי ה-15 ס"מ שהותקנו בצריחים היו מוגנים בדפנות בעובי 150 מ"מ ומגיני תותחים בעובי 70 מילימטרים (2.8 אינץ'). גם התותחים שבבתי תותחים היו מוגנים עם שריון בעובי 150 מ"מ. חמש האוניות מסדרת קייזר פרידריך השלישי נבנו על ידי שילוב של מספנות ממשלתיות ופרטיות. שלוש מהאוניות קייזר פרידריך השלישי, קייזר וילהלם דר גרוסה וקייזר קרל דר גרוסה — עוכבו במהלך הבנייה; קייזר פרידריך השלישי נאלצה להמתין עד שהתותחים העיקריים שלה יושלמו לפני שנכנסה לשירות. קייזר קרל דר גרוסה ניזוקה מקרקוע מקרי על ידי צוות המספנה כשהעבירו את הספינה מהמבורג לווילהלמסהאפן, ושריפה במספנה האטה את העבודה על קייזר וילהלם דר גרוסה. בכניסתה לשירות, קייזר פרידריך השלישי הפכה לאוניית הדגל של הנסיך היינריך, מפקד שייטת אוניות המערכה הראשונה של צי הבית. קייזר וילהלם השני הפכה לאוניית הדגל של קסטר, מפקד הצי. שתי האוניות פעלו יחד בתחילת 1901 עד שקייזר פרידריך השלישי ניזוקה קשות בתאונת קרקוע בעת שייט בים הבלטי באפריל. חקירה חשפה כמה סלעים שלא נודעו ותקעו את אוניית המגדלור באזור, שלא יצאה מעמדתה. בזמן שלא הייתה בשירות לצורך תיקונים, הצוות שלה הועבר לקייזר וילהלם דר גרוסה, שזה עתה הושלמה. במהלך ארבע השנים הבאות פעלו אוניות הסדרה יחד בשייטת I, ביצעו הפלגות אימונים, תמרוני צי מדי אוגוסט וספטמבר וביקורים בנמלים זרים. עד 1905, כאשר מספר סוגים חדשים של אוניות מערכה - ויטלסבאך, בראונשווייג ודויטשלנד - או נכנסו לשירות או התקרבו לסיום הבנייה, אוניות הסדרה החלה לעבור שייטת אוניות המערכה השנייה. בשנת 1906, קייזר וילהלם השני הוחלפה כאוניית הדגל של הצי באוניית המערכה החדשה דויטשלנד. שגרת האימונים הרגילה בזמן שלום נמשכה במשך השנים הבאות, נקטעה על ידי תוכנית שחזור באמצע עד סוף שנות ה-1900. קייזר ברברוסה הייתה הראשונה ששופצה בשנת 1905, כתוצאה מכך שהוצאה משימוש לצורך תיקונים בהגה בשל נזקים שנגרמו בהפלגה לספרד בשנת 1903. קייזר פרידריך השלישי בשנת 1907, קייזר וילהלם השני וקייזר וילהלם דר גרוסה שופצו בשנים 1909–1910. העבודה כללה חיתוך של המבנה העילי שלהם כדי להפחית את המשקל העליון, הסרת ארבעה מתוך תותחי ה-15 ס"מ ואחד מצינורות הטורפדו, והזזת תותחי ה-8.8 ס"מ לסיפון העליון. עם זאת, קייזר קרל דר גרוסה לא עברה מודרניזציה. החל משנת 1908 הוצאו אוניות הסדרה משירות הקו הקדמי, את מקומם תפסו אוניות המערכה מסדרת דויטשלנד ואוניות המערכה מטיפוס דרדנוט הראשונות מסדרת נסאו. קייזר קרל דר גרוסה הייתה הראשונה שהועברה לשייטת המילואים ב-1908, ואחריה קייזר ברברוסה וקייזר פרידריך השלישי ב-1909 וקייזר וילהלם השני וקייזר וילהלם דר גרוסה בשנה לאחר מכן. במשך שארית הקריירה שלהם בזמן שלום, הם בילו חלק ניכר מהשנה מחוץ לשירות, אך הופעלו מחדש לתמרוני הצי השנתיים בכל אוגוסט וספטמבר. לצורך התרגילים הם הקימו את שייטת אוניותת המערכה השלישית, כאשר קייזר וילהלם השני משמשת כאוניית הדגל של השייטת. לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה ביולי 1914, חמשת אוניות הסדרה הופעלו מחדש כדי להקים את שייטת אוניות המערכה החמישית, עם קייזר וילהלם השני שוב כאוניית הדגל. הם שירתו לזמן קצר בתפקיד הגנת החוף בים הצפוני לפני שהועברו לים הבלטי בספטמבר לפעולות נגד האימפריה הרוסית. הם היו אמורים לשאת כוח תקיפה אמפיבי לווינדאו בסוף ספטמבר, אך שמועות שווא על כניסת ספינות מלחמה בריטיות לים הבלטי הביאו לביטול המבצע. הם עשו סריקה בצפון הים הבלטי בדצמבר אך לא נתקלו באף ספינת מלחמה רוסית. בינואר 1915, הם הועברו בחזרה לים הצפוני לצורך שמירה, אך הם הוצאו משירות במהירות בחודש הבא. האוניות היו מיושנות עד אז והיו פגיעות מדי לכלי נשק מודרניים, במיוחד הצוללות הבריטיות שהחלו לפעול באזור הבלטי. בנוסף, הצי עמד בפני מחסור חמור בצוות והחליט כי כלי שיט ישנים יותר המוגבלים לשימוש בקרב כמו סדרת קייזר פרידריך השלישי לא יישארו בשירות. ב-5 במרץ פוזרו האוניות לנמלים שונים, צוותיהן צומצמו, ולבסוף פורקו מנשקם. קייזר וילהלם השני הוצבה בווילהלמסהאפן כספינת מפקדה של מפקד צי הים הפתוח, תפקיד שהמשיכה למלא לאחר המלחמה. קייזר קרל דר גרוסה שימשה לזמן קצר כספינת אימונים לחדר מנועים לפני שהוסבה לאוניית כלא; קייזר פרידריך השלישי וקייזר ברברוסה שימשו גם כבתי כלא צפים בקיל ובווילהלמסהאפן, בהתאמה. קייזר וילהלם דר גרוסה הפכה לספינת בסיס לפני שהוסבה לספינת מטרה ב-1916. התותחים שנלקחו מהאוניות שימשו כתותחי חוף באיי פריזיה הצפונית ואיי פריזיה המזרחית בים הצפוני ולשמירה על ליבאו בים הבלטי. כל חמש האוניות נגרטו בין 1920 ל-1922 לאחר תום המלחמה כדי להבטיח שגרמניה תעמוד בסעיפים לפירוק הנשק הימי של חוזה ורסאי. קישוטי החרטום של קייזר פרידריך השלישי וקייזר וילהלם השני נשמרים ב-המוזיאון להיסטוריה צבאית של הבונדסוור (גר') בדרזדן. מדיה וקבצים בנושא אוניות המערכה מסדרת קייזר פרידריך השלישי בוויקישיתוף