תוניסיה העות'מאנית

תוניסיה העות'מאנית, הידועה גם בשם העוצרות של תוניס, מתייחסת לנוכחות העות'מאנית באיפריקיה מהמאות ה-16 עד ה-19, כאשר תוניס שולבה באופן רשמי באימפריה העות'מאנית בתור איילט תוניס. הנוכחות העות'מאנית במגרב החלה עם ההשתלטות על אלג'יר בשנת 1516 על ידי הקורסייר העות'מאני וביילרבי אורוץ' (אורוץ' רייס), ובסופו של דבר התרחבה על פני כל האזור פרט למרוקו. הכיבוש העות'מאני הראשון של תוניס התרחש ב-1534 בפיקודו של ח'יר אלדין ברברוסה, אחיו הצעיר של אורוץ', שהיה הקפודן פאשה של הצי העות'מאני בתקופת שלטונו של סולימאן המפואר. עם זאת, רק עם הכיבוש העות'מאני הסופי של תוניס מספרד בשנת 1574, העות'מאנים רכשו לצמיתות את השטחים לשעבר של תוניסיה החפסידית, ושמרו עליהם עד לכיבוש הצרפתי של תוניסיה ב-1881. תוניס הייתה בתחילה תחת שלטון עות'מאני מאלג'יר, אך השער הנשגב מינה עד מהרה מושל ישיר (פאשא) שנתמך על ידי כוחות יניצ'רים. עם זאת, תוניסיה זכתה במהירות לאוטונומיה ופעלה כמחוז אוטונומי תחת הביי המקומי, המכונה גם הבייליק של תוניס. בעוד שאלג'יר התמודדה מדי פעם עם אוטונומיה זו, תוניסיה שמרה בהצלחה על מעמדה. לאורך כל תקופה זו, מועצות השלטון בתוניסיה היו מורכבות בעיקר מאליטה זרה, שניהלה את ענייני המדינה בעיקר בשפה הטורקית העות'מאנית. שודדי ים ברבריים כוונו לספנות האירופית, ובסיסם היו בעיקר באלג'יר, תוניס וטריפולי. עם זאת, לאחר תקופה ממושכת של פשיטות, הכוח הגובר של מדינות אירופה הביא בסופו של דבר לקץ הפרקטיקה באמצעות המלחמות הברבריות. במהלך שלטונה של האימפריה העות'מאנית, תוניסיה עברה התכווצות טריטוריאלית, ואיבדה אדמות במערב (קונסטנטין) ובמזרח (טריפולי). במאה ה-19, שליטי תוניסיה שמו לב לרפורמות הפוליטיות והחברתיות המתמשכות בבירה העות'מאנית. בהשראת הרפורמות הללו והמודל העות'מאני, החל בית תוניס במודרניזציה של רפורמות מוסדיות וכלכליות. עם זאת, החוב הבינלאומי הגובר של תוניסיה סיפק סיבה או תירוץ לכוחות הצרפתיים להקים פרוטקטורט ב-1881. מורשת של מאות שנים של שלטון טורקי היא קיומה של אוכלוסייה ממוצא טורקי. מבחינה היסטורית, צאצאים זכרים היו ידועים כקולוגליס. במאה ה-16, השליטה במערב הים התיכון הייתה נתונה במחלוקת בין הספרדים לעות'מאנים, שניהם בטוחים בכוחם בשל הניצחונות האחרונים וההתרחבות שלאחר מכן. ב-1492 השלימה ספרד את הרקונקיסטה של חצי האי האיברי, שנמשכה מאות שנים, ולאחר מכן ייסדו את היישובים הספרדיים הראשונים באמריקה. ספרד הגתה אז מדיניות אפריקאית, והקימה סדרה של היאחזויות בערי נמל לאורך החוף האפריקאי. הטורקים העות'מאנים השיגו את שאיפתם ארוכת הטווח לכבוש את קונסטנטינופול בשנת 1453, ולאחר מכן התרחבו בהצלחה נוספת אל הבלקן (1459–1482), ולאחר מכן כבשו את סוריה ומצרים (1516–1517). צבאות ברברים עות'מאנים פעלו מבסיסים במגרב. ספרד כבשה וכבשה כמה נמלים בצפון אפריקה, כולל מרס-אל-כביר (1505), אוראן (1509), טריפולי (1510) ובג'איה (1510). ספרד גם כוננה יחסי אמנה עם חצי תריסר אחרים. הסכמים אלו כללו את אלג'יר (1510), שהעניקה לספרד דריסת רגל באי פניון דה ארג'ל שבחוף הים. ספרד גם הגיעה להסכמות עם תלמסאן (1511), עיר השוכנת בערך 40 ק"מ מהחוף, ועם תוניס, שהברית הספרדית שלה נמשכה לסירוגין במשך עשרות שנים. ליד תוניס נכבש מאוחר יותר נמל גולטה על ידי כוחות ספרדים, שבנו שם מבצר גדול וחזק. הם גם בנו אמת מים לתוניס לשימוש תושבי הקסבה. השושלת החפסידית שלטה בתוניסיה מאז 1227, חוותה תקופות של יוקרה כמדינה המובילה של המגרב, כמו גם תקופות של מאבק. במשך מאות השנים נמשך סחר נרחב עם סוחרים אירופיים, שהוביל לכינון אמנות מדינה. עם זאת, החפסידים היו גם פיראטים שפשטו על ספנות סוחר. במאה ה-15 העסיקו החפסידים כוח נוצרי, המורכב בעיקר מקטאלונים, כשומרי ראש. עד המאה ה-16 נחלש השלטון החפסידי, ולעיתים קרובות הוגבל לתוניס בלבד. שלושת הסולטאנים החפסידים האחרונים - אל-חסן, בנו אחמד ואחיו מוחמד - התקשרו בהסכמים לא עקביים עם ספרד. הברית בין-תרבויות של השושלת החפסידית עם ספרד לא הייתה נדירה כפי שהיא עשויה להיראות, בהתחשב בהסכמים המוסלמיים-נוצריים הרבים, על אף פעולות האיבה החוזרות ונשנות. ואכן, במהלך תחילת המאה ה-16, צרפת התחברה עם העות'מאנים נגד הקיסר הספרדי קרל החמישי. כתוצאה עקיפה מהמדיניות של ספרד באפריקה, עודדו כמה שליטים מוסלמים את הכוחות הטורקים להיכנס לאזור כדי להתמודד עם הנוכחות הספרדית. השליטים החפסידים של תוניס ראו בעות'מאנים ובבעלי בריתם הקורסריים איום גדול יותר וכרתו ברית עם הספרדים, וכך גם עם השליטים הסעדים של מרוקו. אף על פי כן, מוסלמים מגרביים רבים העדיפו מאוד את השלטון האסלאמי, והברית הספרדית בת עשרות השנים של החפסידים הייתה בדרך כלל לא פופולרית ואף חרפה על חלקם. מצד שני, הסולטאנים של השושלת הסעדית של מרוקו הדפו בהצלחה את האיברים לעומת הטורקים, ובכך נותרו גם בשלטון מוסלמי וגם עצמאיים מהשלטון העות'מאני. במאבק הימי הזה תמכה האימפריה העות'מאנית בשודדי ים ברברים רבים שפשטו על הספנות המסחרית האירופית בים התיכון. הקורסארים הקימו מאוחר יותר את אלג'יר כבסיסם העיקרי. "אדריכלי השלטון העות'מאני במגרב" היו אורוץ' (1474–1518 לערך) ואחיו הצעיר ח'יר א-דין (1483–1546 לערך). שניהם היו ידועים בשם ברברוסה ("זקן אדום"). האחים המוסלמים הגיעו ממקורות לא ברורים באי היווני מדילי או מיטילנה (לסבוס העתיקה). לאחר שרכשו ניסיון קרבי במזרח הים התיכון (במהלכו נלכד אורוץ' ובילה שלוש שנים בחתירה בגליאה של הוספיטלרים לפני שנפדה), הגיעו שני האחים לתוניס כמנהיגי הפיראטים. עד 1504, הם התקשרו בהסכם פריבטיר עם הסולטן החפסידי מוחמד ב. אל-חסן (1493–1526). לפי ההסכם, ה'שלל' (ספינות, מטענים ושבויים) היו אמורים להתחלק. האחים פעלו מגולטה [חלק אל ואדי]; הם ניהלו פעולות דומות מג'רבה שבדרום, שם שימש אורוץ' כמושל. במהלך השנים הללו בספרד, לא-נוצרים, כולל מוסלמים, נדרשו לעזוב, על פי הדרישה לעזוב, לעיתים, אורוץ' השתמש בספינותיו כדי להעביר אנדלוסים מורים רבים לצפון אפריקה, במיוחד לתוניסיה, זכה לשבחים ומשך מתגייסים מוסלמים רבים. פעמיים הצטרף אורוץ' לחפסידים בהתקפות לא מוצלחות על בוגיה, המוחזקת בידי ספרד. לאחר מכן הקימו האחים בסיס עצמאי ב-Djidjelli, מזרחית לבוגיה, מה שמשך אליהם עוינות מהחפסידים. בשנת 1516 יצאו אורוץ' ואחיו ח'יר אל-דין, מלווים בחיילים טורקים, עוד מערבה לאלג'יר, שם תפסו את השליטה מידי השייח' של שבט תאליבה, שכרת הסכם עם ספרד. באמצעות תכסיסים פוליטיים, שכללו חיסול ראש השבט ומאוחר יותר 22 אצילים, נפלה השליטה באלג'יר לידי האחים ברברוסה. האחים הטורקים כבר היו בעלי ברית של האימפריה העות'מאנית. בשנת 1518, במהלך תקיפה שהוביל אורוץ' נגד תלמסאן, שהייתה אז בשליטת בעל ברית ספרדי מאז 1511, נהרג אורוץ' על ידי כוחות שבטיים מוסלמים והספרדים. אחיו הצעיר, ח'יר א-דין, קיבל את השליטה באלג'יר אך עבר זמנית מזרחה למשך מספר שנים. עם שובו לאלג'יר ב-1529, הוא השתלט על האי פניון דה ארג'ל שבחוף הים מספרד, ששלט בנמל העיר באמצעות תותחיו. על ידי בניית שביל המחבר בין האיים הללו, הוא פיתח נמל מצוין לעיר. ח'יר א-דין המשיך לארגן פשיטות רחבות היקף על הספנות הנוצרית ועל אזורי החוף של הים התיכון באירופה, צבר עושר רב ולקח בשבי רבים. הוא יצא מנצח במספר קרבות ימיים, וזכה לתהילה נרחבת. בשנת 1533 זומן ח'יר א-דין לקונסטנטינופול, שם מינה אותו הסולטן העות'מאני לפאשא ואדמירל הצי הטורקי (Kapudan-i Derya). עם התואר הזה, הוא קיבל פיקוד על ספינות וחיילים רבים נוספים. בשנת 1534, תוך ניצול מרד נגד השליט החסיד אל-חסן, פתח ח'יר א-דין בפלישה ימית וכבש את העיר תוניס מידי בעלות בריתה של ספרד. בשנה שלאחר מכן, ארגן הקיסר קרל החמישי (שלט 1516–1556) צי בפיקודו של אנדראה דוריה מג'נובה, המורכב בעיקר מאיטלקים, גרמנים וספרדים, אשר כבשו מחדש את תוניס ב-1535. לאחר מכן הוחזר לתפקידו הסולטאן החפסידי מאולי חסן. אולם ח'יר א-דין הצליח להימלט. לאחר מכן, כמפקד העליון של הכוחות הימיים העות'מאניים, עסק ח'יר א-דין בעיקר בעניינים מחוץ למגרב. עברו כמה עשורים עד שבשנת 1556 תקף פיראט טורקי אחר, דראגוט (Turgut), ששלט בטריפולי, את תוניסיה ממזרח, ונכנס לקירואן ב-1558. בשנת 1569, אולוג' עלי פאשה, פיראט עריק, התקדם עם כוחות טורקים ממערב ותפס את הטריטוריה הספרדית גולטה ואת בירת החפסידים, תוניס. לאחר הניצחון הימי המרכזי של הארמדה הנוצרית בקרב לפנטו ב-1571, דון חואן מאוסטריה כבש מחדש את תוניס עבור ספרד בשנת 1573, והחזיר את שלטון החפסידים. עם זאת, בשנת 1574 חזרה משלחת עות'מאנית גדולה בפיקודו של סינאן פאשא וכבשה את תוניס לצמיתות. השליט האחרון של השושלת החפסידית נשלח אז בספינה לסולטאן העות'מאני, ונכלא. בהיעדר התערבות טורקית במערב הים התיכון, הנוף הפוליטי העדיף את הצפון הנוצרי. מעצמות אירופה, בראשות ספרד, המשיכו לחזק את הדומיננטיות שלהן. בינתיים, מדינות המגרב המקומיות התמודדו עם ירידה בסחר והחלוקות הפנימיות, מה שהותיר אותן חשופות לכיבוש מחדש פוטנציאלי מהצפון. הופעתה של ישות זרה חזקה נוספת, הטורקים העות'מאניים החמושים היטב, הוכיחה את עצמה כמכריעה. התערבותם שינתה את האיזון במגרב, וקיימה מאות שנים של שלטון מוסלמי תחת מוסדות מתוקנים שהושפעו מהטורקים. בנוסף, הטקטיקה השנויה במחלוקת של פשיטות על הספנות האירופית התאימה עם האסטרטגיה הים תיכונית שנקט השער הנשגב בקונסטנטינופול. "טורקיה נאלצה להילחם לעיתים קרובות על ידי שליטים צפון אפריקאים ילידים ומעולם לא השיגה שום אחיזה על מרוקו. אבל הטורקים בכל זאת היו בעלי ברית רב עוצמה עבור הברברים, הפנו את האנרגיות הנוצריות למזרח אירופה, איימו על התקשורת הים תיכונית, וקלטו את הכוחות שאם לא כן היו יכולים לעמוד נגד הכוחות שלהם אשר נשלחו לכיבוש מחדש באפריקה". בפעם הראשונה, העות'מאנים נכנסו למגרב, ובסופו של דבר כוננו את סמכות השלטון שלהם, גם אם בעקיפין, לאורך רוב החוף הדרומי של הים התיכון. לאורך המאה ה-16 ואחריה, האימפריה שלהם החזיקה במעמד בולט כמדינה המוסלמית המובילה בעולם, ושימשה כמוקד העיקרי של האסלאם. האימפריה העות'מאנית זכתה להכרה כ"מנהיגת כל האסלאם במשך כמעט חצי אלף שנה". הסולטאן הטורקי קיבל את תפקיד הח'ליף. הפסקת האש הספרדית-עות'מאנית של 1581 הקלה על היריבות הים תיכונית בין שתי המעצמות העולמיות הללו. ספרד שמרה על כמה מהנמלים המגרביים שלה, כמו מלייה ואוראן. גם האימפריה הספרדית וגם האימפריה העות'מאנית העבירו את המיקוד שלהם למקום אחר. למרות הטענה לריבונות על תוניסיה במשך שלוש המאות הבאות, השליטה הפוליטית האפקטיבית של העות'מאנים במגרב הייתה קצרת מועד. לאחר נפילת תוניסיה לידי האימפריה העות'מאנית, השער הנשגב מינה פאשא למשול בשטח. "פאשא" היה תואר אימפריאלי עות'מאני המציין פקיד בכיר בעל סמכות אזרחית או צבאית, בדרך כלל מושל פרובינציה. כאשר אולוץ' עלי, הביילרביי של אלג'יר, נפטר ב-1587, הסולטאן העות'מאני ביטל את התפקיד, מה שסימן את הנורמליזציה של הממשל במחוזות המגרב לאחר הסכסוך הממושך עם ספרד. במקום זאת, עבור כל מחוז (היום אלג'יריה, לוב, תוניסיה), הוקם משרד הפאשא כדי לפקח על הממשל המחוזי. כך, בשנת 1587, קיבל פאשא את תפקיד המושל העות'מאני של תוניסיה. הפאשא נעזר בביי, שהיה אחראי על גביית הכנסות המדינה. משנת 1574 עד 1591, מועצה הידועה בשם דיוואן, שהורכבה מבכירי הצבא העות'מאני (בולוק-באשי) ומכובדים מקומיים, סיפקה ייעוץ לפאשא. הטורקית נשארה שפת הממשל. עם כינון השלטון העות'מאני הקבוע ב-1574, ממשלת תוניס זכתה למידת יציבות, בניגוד לחוסר הביטחון וחוסר הוודאות שהביאו בתקופות המלחמה הקודמות. אולם כהונתו של הפאשא העות'מאני החדש בתוניסיה התבררה כקצרת מועד. רק ארבע שנים מאוחר יותר, בשנת 1591, מרד בקרב הכוחות הטורקים הכובשים, במיוחד היניצ'רים, הניע מנהיג צבאי חדש, הדיי, לגדולה, למעשה החליף את הפאשא וקיבל את הסמכות השלטונית בתוניס. בעוד שתפקידו של הפאשא הצטמצם, הם המשיכו להתמנות לסירוגין על ידי השער הנשגב העות'מאני. עם זאת, במהלך העשורים הבאים, הביי של תוניס החל לשלב את התואר פאשא במשרדו, ולאחר מכן, סמכותו של הביי האפילה על זו של הדיי. בסופו של דבר, הביי של תוניס הופיע כסמכות השלטונית היחידה, ושמר על הפרדה מובהקת מהניסיונות העות'מאניים לערער על הדומיננטיות הפוליטית שלהם. בני תוניס, כמו הדייס, החזיקו בתואר המוערך של פאשה, בעל משמעות דתית מכיוון שהיה קשור ישירות לח'ליף העות'מאני, שנשא את התואר המכובד "מפקד המאמינים" (בערבית : Amir al-Mu'minīn). עד 1591, חיל היניצ'רים בתוניסיה היה בסמכותו של הפאשא העות'מאני המקומי. עם זאת, באותה שנה התקוממו קצינים זוטרים של היניצ'רים, הידועים כדייאים, נגד הקצינים הבכירים שלהם, ואילצו את הפאשה להכיר בהנהגה של אחד משלהם. מנהיג זה שמונה זה עתה, הידוע בשם דיי, נבחר על ידי חבריו לדיי וקיבל את השליטה על אכיפת החוק וענייני הצבא בבירה, ולמעשה הפך לשליט המדינה בפועל. למרות ששינוי זה קרא תיגר על סמכותה של האימפריה העות'מאנית, מנקודת המבט התוניסאית, הכוח הפוליטי נותר בידי זרים. מועצת המדינה הקיימת, המכונה דיוואן, פורקה, אך כדי להרגיע את הרגשות המקומיים, מונו כמה משפטנים מליקי תוניסאים לתפקידי מפתח, אם כי משפטנים חנאפים ממוצא עות'מאני המשיכו לשלוט. הדיי היניצ'רי נהנה משיקול דעת רב בהפעלת סמכותו, אם כי בתחילה, תחום השיפוט שלו היה מוגבל בעיקר לתוניס ולמרכזים עירוניים אחרים. שני דייאים יעילים מאוד היו עות'מאן דיי (1598–1610) וחתנו יוסוף דיי (1610–1637). המנהלים המוכשרים הללו הפגינו טקט, ובכך הגבירו את כבוד משרדם. הם לא נטו ליוקרה, הם הפנו את כספי האוצר לפרויקטים ציבוריים ולפיתוח תשתיות, כולל בניית מסגדים, מבצרים, בסיסים ותיקון אמות מים. הם הצליחו לדכא שבטים מרדניים, והביאו לסיומה של תקופה ממושכת של אי שקט חברתי בתוניסיה. השלום והסדר שנוצרו הקלו במידה מסוימת של שגשוג. סמכותם של הדייאים חוזקה על ידי קפטן של צי הקורסיירים והביי, שהיו אחראים על גביית המס. עם זאת, בתקופת שלטונו של יוסוף דיי, קמו קבוצות אינטרסים שונות ופעלו כדי לערער את אסטרטגיות השלטון שלו. רבות מהקבוצות הללו היו תוניסאיות, כולל הצבא המקומי, בולטים עירוניים (כולל אלה מהדיוואן המפורק), ורוב השבטים הכפריים, כאשר גם הסולטן הרחוק בקונסטנטינופול השפיע במידה מסוימת. לאורך שנות ה-20 וה-30 של המאה ה-17, הביי הטורקי המקומי גייס בהצלחה את הכוחות החברתיים הללו, ובכך חיזק את סמכותו שלו ובסופו של דבר גבר על הדייאים. הכוח הפוליטי הנחלש של הדייאים ושל היניצ'רים שלהם התברר כאשר ניסיון ההתקוממות שלהם ב-1673 לא הצליח להחזיר את השלטון. הביי (בטורקית: מפקד הראזי) בתוניסיה מילא את התפקיד המוביל בפיקוח על המינהל הפנימי וגביית המיסים. באופן ספציפי, הבי היה אחראי לניהול ואיסוף מיסים באזורים הכפריים השבטיים. מדי שנה, משלחות חמושות חצו את האזור הכפרי, והפגינו סמכות מרכזית. כדי לסייע במשימה זו, הבייאים ארגנו פרשים כפריים (סיפאהים) ככוח עזר, שהורכב בעיקר מערבים שגויסו משבטים "ממשלתיים". רמדאן ביי היה פטרונו של קורסיקאי בשם מוראד קורסו מאז נעוריו. לאחר מותו של רמדאן בשנת 1613, מוראד ירש אותו כביי, ושירת בפועל בין השנים 1613 ל-1631. בסופו של דבר, הוא מונה גם לפאשא, אם כי עד אז זה היה תפקיד טקסי, כאשר תפקידו כביי נותר כפוף לדיי. בנו חמודה ביי, ששלט בין 1631 ל-1666, הבטיח את שני התארים בגיבוי של מכובדים תוניסאים מקומיים. בתור פאשא, הביי זכה למעמד חברתי באמצעות הקשר שלו לסולטאן - ח'ליף בקונסטנטינופול. בשנת 1640, עם מותו של הדיי, חמודה ביי תמרן לשלוט במינויים לתפקיד זה, וביסס את סמכותו כשליט העליון של תוניסיה. תחת מוראד השני ביי (שלט בשנים 1666–1675), חידש הדיוואן את תפקידו כמועצה של אצילים. בשנת 1673, היניצ'רים פתחו במרד, לאחר שחשו בירידה בכוחם. במהלך הסכסוך שלאחר מכן, התעמתו היניצ'רים והכוחות העירוניים, בראשות הדייאים, עם הבייאים המוראדידים. הם קיבלו תמיכה מסיעות כפריות בראשות שייח'ים שבטיים, כמו גם מאנשים עירוניים בולטים. כשהבייאים יצאו מנצחים, כך גם המנהיגים הבדואים הכפריים והחשובים התוניסאיים, מה שהוביל להשבתה של הערבית כשפה הרשמית. עם זאת, המוראדידים שמרו על השימוש בטורקית בממשל המרכזי, וחיזקו את מעמד האליטה שלהם ואת קשריהם עם האימפריה העות'מאנית. עם מותו של מוראד השני ביי, פרצו סכסוכים פנימיים בתוך המשפחה המוראדית, שהובילו לסכסוך מזוין המכונה "מהפכות תוניס" או מלחמת הירושה המוראדית (1675–1705). מאוחר יותר התערבו שליטי אלג'יריה בשם פלג אחד בסערה הביתית הזו, והאריכו את שהותם גם לאחר ששככו הקרבות, שהתבררו כבלתי פופולריים. תוניסיה נותרה מסובכת במחלוקת אזרחים ועמדה בפני הפרעה מאלג'יריה. הביי המוארדי האחרון נרצח בשנת 1702 על ידי אבראהים שריף, אשר שלט לאחר מכן במשך מספר שנים בתמיכת אלג'יר. כתוצאה מכך, שלטונם של בני המוראדים נמשך בין 1640 ל-1702. בתקופת המוראדים (בסביבות שנות ה-1630–1702), חל שינוי כלכלי הדרגתי שהתאפיין בירידה בפשיטות הפיראטים עקב הלחץ האירופאי המוגבר. בתקופה זו נרשמה עלייה במסחר המתמקד במוצרים חקלאיים, בעיקר דגנים, בהקלה על שילוב האוכלוסייה הכפרית ברשתות אזוריות. עם זאת, הסחר בים התיכון המשיך להיות נשלט על ידי חברות ספנות אירופאיות. כדי למקסם את הרווחים מסחר היצוא, הקימו הבייאים מונופולים ממשלתיים כדי להסדיר עסקאות בין יצרנים מקומיים לסוחרים זרים. כתוצאה מכך, השליטים ושותפיהם העסקיים הקשורים לזרים, שהיו חלק מהאליטה השלטת דוברת הטורקית, נהנו באופן לא פרופורציונלי מרווחי הסחר של תוניסיה. זה הפריע להתפתחותם של אינטרסים עסקיים מקומיים, כולל בעלי אדמות כפריות וסוחרים עשירים. הריבוד החברתי נמשך, כאשר משפחות בולטות בתוניסיה הוכרו כחלק מהקאסטה השלטת ה"טורקית". לאחר 1705, בית תוניסיה הוחזק על ידי שושלת חוסיינית, אשר שלטה למעשה בתוניסיה כמונרכיה תורשתית מ-1705 עד 1881. למרות שנחשבו רשמית לוואסלים של האימפריה העות'מאנית עד המאה ה-19, נהנו בני תוניס ממידה משמעותית של עצמאות ולעיתים קרובות ניהלו את ענייני החוץ שלהם. מייסד השושלת, חוסיין בן עלי (שלט 1705–1735), במקור קצין פרשים עות'מאני מכרתים, עלה לשלטון ב-1705. יחידותיו הצבאיות היו חלק מהכוחות התוניסאיים שהדפו פלישה אלג'יראית באותה תקופה. לאחר מכן, חיל היניצ'רים הטורקי מינה דיי משלהם לשליט החדש. עם זאת, חוסיין אבן עלי התריס נגד הדיי וזכה לתמיכה מהחאסה התוניסאית (האצילים), העולמא (מלומדים דתיים) ושבטים מקומיים, למרות היותו אאוטסיידר דובר טורקית. על ידי גיוס נאמנויות ילידים נגד החיילים הטורקים, הוא יצא מנצח. כשליט, הוא שאף להציג את עצמו כמנהיג מוסלמי פופולרי המושקע ברווחה ושגשוג מקומיים. הוא מינה משפטן מאלכי תוניסאי כקאדי במקום חנאפי המועדף על העות'מאנים וצמצם את סמכותם החוקית של היניצ'רים והדיי. במהלך שלטונו כביי תוניס, חוסיין בן עלי תמך בחקלאות, במיוחד בגידול מטעי זיתים, ויזם פרויקטים של עבודות ציבוריות, כולל מסגדים ומדרסות (בתי ספר). הפופולריות שלו ניכרה בשנת 1715 כאשר הקפודן-פאשה של הצי העות'מאני הגיע לתוניס עם מושל חדש שיחליף אותו; עם זאת, חוסיין ביי כינס מועצה שכללה מנהיגים אזרחיים וצבאיים מקומיים שהתאספו מאחוריו, מה שגרם לאימפריה העות'מאנית להתרצה. בשנת 1735 התעורר סכסוך ירושה בין אחיינו עלי (1735–1755) לבין בנו מוחמד (1755–1759), אשר ערער על תביעתו של בן דודו. התפתחה מלחמת אזרחים מרה, שהגיעה לשיאה ב-1740 עם הניצחון הקלוש של עלי. עם זאת, בשנת 1756, לאחר עשור נוסף של סכסוך, מוחמד גבר בסופו של דבר, אם כי לא בלי התערבות מתמשכת מאלג'יריה. המדיניות החוסיינית המוקדמת חייבה שיווי משקל עדין בין כמה פלגים שונים: העות'מאנים הרחוקים, האליטה דוברת הטורקית בתוניסיה והתוניסאים המקומיים (כולל תושבים עירוניים וכפריים, אצילים, אנשי דת, בעלי אדמות ומנהיגי שבטים נידחים). כדי להימנע מהסתבכות עם האימפריה העות'מאנית, שעלולה לפלוש לסמכותו של הביי, טופחו קשרים דתיים לח'ליפות העות'מאנית, שחיזקו את יוקרתם של הבייאים וזכו לאישור מהעולמא המקומית וכבוד מצד האצילים. בעוד שהיניצ'רים המשיכו להתגייס, הסתמכו השליטים יותר ויותר על כוחות שבטיים. אף על פי שהטורקית נותרה שפת האליטה, ערבית זכתה לעדיפות בענייני הממשלה. קולוגליס (צאצאים של נישואי תערובת של טורקים ותוניסאים) ואצילים תוניסאים ילידים זכו לגישה רבה יותר לתפקידים בכירים יותר ולתהליכי קבלת החלטות. שלא כמו נישואי תערובת עם תוניסאים, החוסיינים חיפשו לעיתים קרובות בריתות נישואים דרך מוסד הממלוכים, שמילאו גם תפקידי אליטה. השושלת שמרה על זהותה העות'מאנית ועל הזכויות הנלוות. אף על פי כן, חיזרו אחרי עולאמות מקומיות, עם מימון שהוקצה לחינוך דתי ותמיכה באנשי דת. משפטנים מלאכים מקומיים שולבו בשירות הממשלתי, בעוד שמראבוטים כפריים רוכזו. שייח'ים שבטיים קיבלו הכרה והוזמנו לכנסים. בפסגה, כמה משפחות אצולה נבחרות, דוברות טורקית בעיקר, זכו להזדמנויות עסקיות, מענקי קרקע ותפקידי מפתח ממשלתיים, המותנים בנאמנותם. המהפכה הצרפתית והשלכותיה שיבשו את הפעילות הכלכלית באירופה, וגרמו למחסור שיצר הזדמנויות עסקיות עבור תוניסיה. עם סחורות בביקוש גבוה אך היצע דל, היה ניתן להפיק רווחים ניכרים. חמודה פאשה (שלט 1782–1813), הביי החמישי של תוניס, היה בעל כישורים גבוהים ומכובדים, ניהל תקופה זו של שגשוג. הוא הדף בהצלחה פלישה אלג'יראית ב-1807 ודיכא מרד יניצ'רים ב-1811. לאחר קונגרס וינה ב-1815, בריטניה וצרפת הבטיחו את הסכמת הביי להפסיק את מתן החסות או התרת פשיטות הפיראטים, שהתחדשו במהלך המלחמות הנפוליאוניות. למרות שהייתה התעוררות קצרה של הפשיטות, הן פסקו בסופו של דבר. בשנות ה-20 של המאה ה-19, הפעילות הכלכלית בתוניסיה חוותה ירידה חדה. ממשלת תוניסיה הושפעה במיוחד בשל עמדות המונופול שלה במגזרי יצוא רבים. הושג אשראי כדי להתמודד עם הגירעונות, אך בסופו של דבר, החוב צמח לרמות בלתי ניתנות לניהול. תוניסיה ביקשה לחדש את המסחר והמסחר שלה, אך אינטרסים עסקיים זרים שונים החלו להפעיל שליטה גוברת על השווקים המקומיים. יבוא של יצרנים אירופיים שינה לעיתים קרובות את התמחור לצרכן, והשפיע לרעה על בעלי מלאכה תוניסאים שסחורתם התקשו להתחרות. סחר החוץ הפך לצינור לביסוס השפעה אירופית. ב-1881 פלשו הצרפתים לתוניסיה, תוך שימוש בסכסוך בגבול כעילה. עם החתימה על הסכם בארדו מאוחר יותר באותה שנה, כוננה מדינת חסות צרפתית במדינה, שנמשכה עד 1956. למרות שהסולטאן העות'מאני דחה רשמית את הסכם בארדו, לא נעשה ניסיון לעצור את ההשתלטות הצרפתית. במהלך תקופה זו של שלטון קולוניאלי, מוסד הבייאים נשמר, כאשר הביי החוסייני שימש כראש המדינה, בעוד שהצרפתים שלטו למעשה במדינה. עם השגת עצמאות מלאה, הכריזה תוניסיה על עצמה כרפובליקה ב-1957, מה שהוביל לסיום כהונת הבייאים ולסיום השושלת החוסיינית. השפעה עות'מאנית זו העשירה את תוניסיה עם תרבותה ומוסדותיה המובהקים, שהתפצלו במיוחד מהעולם הערבי המקובל. במשך יותר מחצי אלף שנה, עקרונות אסלאמיים התמזגו עם חוויות טורקיות, ששורשן במרכז אסיה, והניבו התפתחויות ייחודיות ונקודות מבט חדשות. לדוגמה, הטורקים יצרו את הסאגות הראזיות שלהם של לוחמת גבולות, תוך שהם שואבים השראה ממסורות אסלאמיות של כיבושים ערביים מוקדמים, אך עם זאת מלאים באגדות מהערבות של מרכז אסיה. בשל אתגרי הממשל והטווח הגאוגרפי הנרחב שלה, המדינה העות'מאנית מילאה תפקיד מרכזי בעיצוב ההתפתחויות המשפטיות המוסלמיות במשך מאות שנים. החוק האימפריאלי שאב ממקורות שונים, כולל פיקה איסלמית, חוקים משפטיים רומיים-ביזנטים ומסורות של האימפריות הטורקיות והמונגוליות הגדולות של מרכז אסיה. המשפטן הטורקי Ebu us-Suud Efendi (בערך 1490–1574) יוחס בהרמוניה של תקנות המדינה החילונית (קנון) והחוק הקדוש (שריעה) לשימוש בבתי משפט עות'מאניים. הספרות העממית העות'מאנית וחלק ניכר מהלמידה של האליטות שלה התבטאו בשפה הטורקית. הטורקית הפכה לשפה של ענייני המדינה בתוניסיה, והחדירה את טעמיה הייחודיים בכל החברה התוניסאית. אחרי הערבית והפרסית, טורקית נחשבת כשפת האסלאם השלישית ו"מילאה תפקיד חיוני בחיי האינטלקטואלים" של התרבות המוסלמית במשך מאות שנים. יתרה מכך, הטורקים הכניסו את המנהגים הפופולריים שלהם, כולל המוזיקה, הלבוש ומוסד בית הקפה. השפעת השלטון הטורקי הביאה מרץ חדש לתוניס ולערים אחרות, שהתקבלו בברכה על ידי חכמי העולמא ליציבות המשטר. בעוד שהעות'מאנים העדיפו את האסכולה למשפטים של חנפים, הם קיבלו גם כמה משפטנים מאלכים תוניסאים לתפקידים מינהליים ושיפוטיים. אף על פי כן, המשילות נותרה בידי אליטה זרה. באזורים הכפריים, כוחות טורקים שלטו ביעילות בשבטים מבלי להתפשר על בריתות, אך שלטונם לא היה פופולרי. "היכולת הצבאית של העות'מאנים אפשרה להם להכניע את השבטים במקום להקל על תלונותיהם, וטיפח דימוי של דומיננטיות טורקית וכפיפות תוניסאית". הכלכלה הכפרית נותרה ברובה מחוץ להישג ידה האפקטיבי של הסמכות המרכזית. הכנסות הממשלה הסתמכו במידה רבה על פשיטות של ברברים נגד ספנות ים תיכונית, שהוכיחה את עצמה כרווחית יותר מהמסחר. עם ההסכם הספרדי-עות'מאני בשנת 1581, ספרד שינתה את המיקוד שלה, מה שהוביל להגברת פעילות הקורסאר ולירידה בסחר ובמסחר שלווים. הגעתה של אליטה שלטונית דוברת טורקית לתוניסיה, שמוסדותיה שלטו על המשילות במשך מאות שנים, השפיעה בעקיפין על הפער הלשוני המתמשך בין הברברית לערבית באזורים מיושבים. הפלישה של בנו הלאל דובר הערבית במאה ה-11 הציתה מחדש את הדיכוטומיה הזו בתרבות הלשונית. כתוצאה מכך, הערבית זכתה לדומיננטיות, מה שהוביל לשחיקה הדרגתית של השימוש בברברית. נראה שנוכחותה של אליטה דוברת טורקית האצה את דעיכת הדיבור הברברי בתוניסיה. העות'מאנים הציבו בתחילה 4,000 יניצ'רים בתוניס, שנמשכו מכוחות הכיבוש שלהם באלג'יר, ובהם חיילים טורקים שגויסו מאנטוליה. חיל היניצ'רים פעל בפיקודו הישיר של האע'א שלהם (בטורקית : "מאסטר"). קצינים זוטרים, המכונים דייאים ("דוד אימהי"), הובילו יחידות של כ-100 חיילים כל אחת. בעקבות זאת, השער הנשגב העות'מאני לא שמר על דרגות היניצ'רים בתוניס אלא מינה פאשה לתוניסיה כדי לפקח על הגיוס מאזורים שונים. היניצ'רים, שנקראו גם "ייני-צ'רי" או "חיילים חדשים", היוו מוסד עילית ייחודי למדינה העות'מאנית, אם כי עם תקדימים היסטוריים. תרגול הדוושירמה כלל גיוס בני נוער נוצרים, לעיתים קרובות מיוון והבלקן, לשירות צבאי וחייב אותם להתאסלם. מגויסים אלו עברו הכשרה קפדנית וחיו תחת תקנות קפדניות, שנקבעו על ידי עקרונות הכת החורופית, שלימים נודעה בשם המסדר הסופי בקטשי. בתחילה המוסד דמה לעבדות במאה ה-15, אולם מאוחר יותר יניצ'רים זכו בפריבילגיות ויכלו לעלות לתפקידים בכירים. מסומל על ידי ה"קאזאן" (קומקום) האדיר שבו הם התכנסו, התפתחו היניצ'רים לקאסטה רבת עוצמה, שמנתה למעלה מ-130,000 עד המאה ה-19 לפני פירוק המוסד. הם השפיעו במידה ניכרת והיו מועדים להתפרעויות ולביזה אם לא היו מרוצים, מה שהוביל לנפילתם של כמה סולטאנים. במגרב תחת השלטון העות'מאני, היניצ'רים היו בתחילה דוברי טורקית או טורקים. הייתה יריבות מסוימת בין היניצ'רים לשודדי הים, שהורכבו בעיקר מבוגדים נוצרים. בנוסף, כוחות השבט המקומיים ומיליציות המגרב ראו בחשדנות את היניצ'רים כלוחמי אויב פוטנציאליים. חיל היניצ'רים, הידוע כ"אוג'ק" (Trk: "אח"), שמר על תחושת אחדות חזקה. "הם היו בעלי תחושה גבוהה של סולידריות קבוצתית ורוח שוויונית בשורות, ובחרו במפקד העליון שלהם, האע'א, ובדיוואן [מועצה] שהגנה על האינטרסים הקבוצתיים שלהם. בהיותם טורקים, הם נהנו ממעמד מיוחס במדינה קבע: הם לא היו כפופים למערכת המשפט הקבועה בבית העוצר והיו זכאים למנות לחם, בשר ושמן, למשכורת קבועה ולחלק מתשואות הפיראטיות". פיראטיות, הנחשבת לעיתים קרובות ל"פעילות עתיקה אם לא תמיד מכובדת", הייתה נהוגה רבות על ידי עמים שונים בזמנים ובמקומות שונים. ניתן להבחין בין פריבטיר לבין פיראט בכך שהראשון פעל בסמכות ממשלתית מפורשת, בעוד שלאחרון לא היה אישור רשמי. אזור הים התיכון במהלך ימי הביניים המאוחרים והרנסאנס היו עדים לפיראטיות (ופריבטירים) נרחבת שנהגו הן על ידי נוצרים (שכוונו לספנות מוסלמית במזרח) והן על ידי מוסלמים (פעילים יותר לאורך חוף ברבריה במערב, מכוונות לאניות סוחר נוצריות). "העידן הגדול של הקורסיירים הברבריים" הראשון התרחש במאה ה-16, בין 1538 ל-1571. כוח הים העות'מאני בים התיכון היה עילאי בעשורים אלה לאחר ניצחונם הימי בקרב קרב פרבזה. עם זאת, העליונות העות'מאנית נשברה למעשה בקרב לפנטו, אם כי כוח הים העות'מאני נותר אדיר. בתחילת המאה ה-17 שוב הגיעה לשיא פעילות הקורסיירים. לאחר מכן, אלג'יר החלה להסתמך יותר על "מחווה" ממדינות אירופה בתמורה למעבר בטוח במקום לתקוף ספינות סוחר בנפרד. ההסכמים של האימפריה העות'מאנית עם מדינות אירופה הוסיפו שכבה של דיפלומטיה סותרת. לבסוף, במהלך המלחמות שלאחר המהפכה הצרפתית (1789–1815), פעילות הקורסיירים הברברים עלתה לזמן קצר לפני שהסתיימה בפתאומיות. באלג'יר של המאה ה-16, תחת המשטר העות'מאני החדש, עברו המנהגים והמסורות של הקורסיירים הברבריים הקיימים מהפך משמעותי, והתפתחו למוסדות מרשימים. הפעילות הפכה מפותחת מאוד, הכוללת דרכי גיוס, מבנים היררכיים בתוך החיל, מערכות ביקורת עמיתים, מימון פרטי וציבורי כאחד, עסקאות ותמיכה חומרית, כמו גם פעולות ושווקים מתואמים למכירה חוזרת וכופר. המדיניות שנקבעה באלג'יר שימשה מודל למופת של עסקי קורסיירים, המכונה לעיתים קרובות "מועצת הקברניטים". מודל זה אומץ מאוחר יותר על ידי תוניס וטריפולי ובאופן עצמאי על ידי מרוקו. הצוותים הגיעו משלוש קבוצות עיקריות: עריקים נוצרים, שכללו קברניטים מפורסמים רבים או ידועים לשמצה, מוסלמים זרים, בעיקר טורקים, ומספר קטן של מגרביים ילידים. נדיר היה שיליד יגיע לדרגה גבוהה, אם כי רייס חמידה, ברברי קבילי, הצליח לעשות זאת במהלך השנים המאוחרות יותר של עידן הקורסיירים. קברניטים נבחרו על ידי בעלי הספינה מתוך רשימה שנערכה על ידי כמה נבחרים, מועצה סמכותית המורכבת מכל קברניטי הקורסיירים הפעילים. גם מיקומי המגורים הוסדרו, כאשר קברניטים, צוותים וספקים מתגוררים כולם ברובע המערבי של אלג'יר, לאורך הנמל והרציפים. הון פרטי מימן בדרך כלל את פעילות הקורסיירים. משקיעים רכשו מניות במיזמים עסקיים ספציפיים של הקורסיירים, שנלקחו מרמות שונות של החברה, כולל סוחרים, פקידים, יניצ'רים, חנוונים ובעלי מלאכה. מימון זה סיפק את הכספים הדרושים להון ולהוצאות של ספינות וצוותים, לרבות מלאים, אספקה, עצים, קנבס ותחמושת. "בגלל הרווחים הפוטנציאליים משלל הקורסיירים, חיתום משלחות היה הצעה אטרקטיבית. החזקת המניות הייתה מאורגנת כמו של חברת מניות מודרנית, כשהתשואה ליחידים תלויה בהשקעה שלהם. סוג זה של השקעה פרטית הגיע לשיא במאה ה-17, 'תור הזהב'." לאחר "תור הזהב" הפיראטי, מדינת אלג'יר, בעיקר בשליטת היניצ'רים הטורקים שלה, הגיעה לבעלות על רבים מאוניות הקורסיירים ולממן את משלחותיהם. כללים נוקשים קבעו את חלוקת השלל שנתפס בים. ראשית, אלג'יר קיבלה את חלקה כנציגת המדינה של אללה; אחר כך הגיעו שלטונות הנמל, עמלות המכס ושומרי המקלט; לאחר מכן, החלק המגיע לבעלי הספינות, הקפטן והצוות הגיעו בעקבותיו. מטען הסוחר שנתפס נמכר בדרך כלל במכירה פומבית או, בדרך כלל, לנציגים מסחריים אירופאים המתגוררים באלג'יר, שדרכם היה עשוי להגיע אפילו לנמל היעד המקורי שלו. כופר או מכירת שבויים (ומכירות פומביות של מטענים) היו המקור העיקרי לעושר פרטי באלג'יר. התשלום עבור שבויים מומן ונוהל על ידי החברות הדתיות. תנאי השבי היו מגוונים, כאשר רוב השבויים הועסקו כעבודת עבדים. מאסטרים מוסלמים העניקו לפעמים לשבויים נוצרים אלה הרשאות דתיות. באלג'יר, בתחילת המאה ה-17, הוחזקו יותר מ-20,000 אסירים נוצרים ממדינות שונות. שבויים נחשבו למקור רווח גדול יותר מסחורה שנבזזה בברבריה, בעוד שבתוניס, פעילות הקורסיירים מעולם לא הגיעה לרמה שבה הגיעה באלג'יר. לאחר הקמת הסמכות העות'מאנית באזור, האדריכלות בתוניסיה וגם באלג'יריה הושפעה מהאדריכלות העות'מאנית, במיוחד בערי החוף שבהן ההשפעה העות'מאנית הייתה החזקה ביותר. בנוסף, הוכנסו כמה השפעות אירופאיות, בעיקר באמצעות יבוא חומרים כגון שיש מאיטליה.  בתוניס, מתחם המסגדים של יוסוף דיי, שנבנה או החל להיבנות בסביבות 1614–1615 על ידי יוסף דיי (שלט 1610–1637), הוא אחת הדוגמאות המוקדמות והחשובות ביותר ששילבו אלמנטים עות'מאניים באדריכלות המקומית. המסגד הקהילתי שלו מלווה במדרסה, בית ספר יסודי, מזרקות, מחצרות ואפילו בית קפה, שרבים מהם סיפקו הכנסות לתחזוקת המתחם. סידור זה דומה למתחמי קולייה עות'מאניים וסימן את הדוגמה הראשונה ל"מסגד קבורה" בתוניס, עם המאוזוליאום של המייסד (מתוארך לשנת 1639). בעוד שצורת המסגד והגג הפירמידלי של המאוזוליאום משקפים את האדריכלות המסורתית באזור, הפיר המתומן של הצריח משקף את השפעת הצריחים העות'מאניים בצורת "עיפרון". במהלך תקופה זו, צריחים מתומנים אפיינו לעיתים קרובות מסגדים בעקבות המד'הב החנפי המזוהה עם העות'מאנים, בעוד שמסגדים שנצמדו למד'הב מאלכי, השולט במגרב, המשיכו להכיל צריחים מרובעים (קוביים) מסורתיים. חמודה פאשה (שלט 1631–1664), אחד מהשליטים המוראדידים, יזם שיקום והרחבה משמעותיים של הזאוויה של אבו אל-בלאווי או "מסגד הספר" בקירואן, החל מ-1629. מתחם זה, שעבר שינויים נוספים, מדגים את השימוש באריחי קללין צבועים תת-זיגוג לקישוט, מאפיין אופייני לתקופה זו. אריחים אלה, המיוצרים בדרך כלל במחוז קלאלין בתוניס, מעוטרים במוטיבים של אגרטלים, צמחים וקשתות, והם נבדלים על ידי השימוש השולט שלהם בצבעים צהובים דמויי כחול, ירוק ואוקר, המבדילים אותם מאריחים עות'מאניים עכשוויים. הגובה האמנותי של אריחים אלה היה במאות ה-17 וה-18. רק בסוף המאה ה-17 ראתה תוניסיה את בנייתו של המסגד הראשון והיחיד שלה הכולל כיפה בסגנון עות'מאני: מסגד סידי מחרז. מסגד זה, שיזם מוחמד ביי והושלם תחת יורשו, רמדאן אבן מוראד, בין 1696 ל-1699, מציג לראווה מערכת כיפות האופיינית לאדריכלות עות'מאנית קלאסית. סגנון אדריכלי זה, ששימש לראשונה סינאן בבניית מסגד שזאדה (בערך 1548) באיסטנבול, מורכב מכיפה מרכזית מלווה בארבע כיפות למחצה, בתוספת ארבע כיפות קטנות יותר בפינות ובתליונים באזורי המעבר בין כיפות למחצה. בפנים המסגד כולל חיפויי שיש ואריחים דקורטיביים המזכירים את אריחי האיזניק העות'מאניים. חוסיין בן עלי (ראשון 1705–1735), מייסד השושלת החוסיינית, פיקח על הרחבת ארמון בארדו, מקום המגורים המסורתי של שליטי תוניסיה מהמאה ה-15. הוא הפך אותו למתחם רחב ידיים מוקף בחומה מבוצרת, שכלל מסגד, מדרסה, חמאם (מרחץ ציבורי) ושוק צמוד לארמון. הבייאים שלאחר מכן שינו והרחיבו עוד יותר את מתחם הארמון, תהליך שנמשך לתחילת המאה ה-21. כיום, הוא משמש כביתם של המוזיאון הלאומי והאספה הלאומית. דגל תוניסיה בשנת 1685. דגל תוניסיה כפי שמתואר בתרשים הדגלים על ידי B. Lems בשנת 1700. מדיה וקבצים בנושא תוניסיה העות'מאנית בוויקישיתוף Abadi, Jacob (2013). Tunisia Since the Arab Conquest: The Saga of a Westernized Muslim State (באנגלית). Ithaca Press. ISBN 978-0-86372-435-0. Moalla, Asma (2005). The Regency of Tunis and the Ottoman Porte, 1777-1814: Army and Government of a North-African Eyâlet at the End of the Eighteenth Century (באנגלית). RoutledgeCurzon. ISBN 978-1-134-42983-7. Blili, Leïla Temime (2021). The Regency of Tunis, 1535–1666: Genesis of an Ottoman Province in the Maghreb (באנגלית). American University in Cairo Press. ISBN 978-1-64903-049-8. In formulating an African policy for Spain, the clergy argued for attempting a complete conquest; however, King Ferdinand ultimately decided on limited objectives: constructing strong forts in a string of port cities. See: Henry Kamen, Empire: How Spain Became a World Power 1492–1763 (New York: HarperCollins, 2003), pp. 29–31. After the reconquest, several such port cities, e.g., Oran, were favorable to Spanish influence. Kamen (2003), pp. 29–30. J. H. Elliot, Imperial Spain, 1469–1716 (New York: St. Martin's, 1963; reprint, Meridian, 1977), pp. 52–55. Wayne S. Vucinich, The Ottoman Empire: Its Record and Legacy (Princeton: C. Van Nostrand, 1965), pp. 15–18. Stanford J. Shaw, History of the Ottoman Empire and Modern Turkey (Cambridge University Press, 1976), vol. I, pp. 55–66, 83–85. Henry Kamen, Empire. How Spain became a world power 1492–1763 (New York: HarperCollins 2003) at 30–31 (Mers-el-Kebir), 32–33 (Oran), 31–32 (Bougie and Tripoli), 32 (Algiers). Charles-André Julien, Histoire de l'Afrique du Nord (Paris: Payot 1931, 1961), translated as History of North Africa. From the Arab conquest to 1830 (London: Routledge, Kegan Paul 1970) at 279, 294 (Tlemcen), 282–284, 297–300 (Tunis). William Spencer, Algiers in the Age of the Corsairs (University of Oklahoma 1976) at 15–17, 22. Julian, History of North Africa (1961; 1970) at 148 (corsairs), 153 (Catalan bodyguard), 158 (European merchants). Jamil M. Abun-Nasr, A History of the Maghrib (Cambridge University 1971) at 148 (14th-century corsairs: Christian and Muslim), 148–149 (15th-century Hafsid's suzerainty over Tlemcen), 163–165 (early Spanish treaties), 177 (last three Hafsid sultans in the 16th century). Spencer, Algiers in the Age of the Corsairs (1976) at 11 (commercial treaty between Tunis and Aragon), 15 (piracy: European and North African), 17 (Hafsid early hub facilitating Turkish corsairs). The Spanish leader Ruy Díaz de Bivar in the 11th century was known to have fought alongside Muslims, even siding with Muslims against Christians, like for Almutamiz against García Ordóñez. His title "El Cid," meaning "lord," originates from the Arabic expression Siyyidi. Cf., Poema de Mio Cid (Madrid: Ediciones Rodas [1954] 1972) at 58–62 and note 15. During 1538–1540, King Carlos of Spain negotiated with Khayr al-Din Pasha (the younger Barbarossa). Abun-Nasr, A History of the Maghrib (1971) at 165, 169. Fernand Braudel, La Méditerranée et le Monde Méditerranéen à l'Epoque de Philippe II (Paris: Librairie Armand Colin 1949, 2d ed. 1966), translated as The Mediterranean and the Mediterranean World in the Age of Philip II (New York: Harper & Row 1973, 1976) at II: 1144–1165. This flexible Spanish attitude continued into the 16th century, e.g., Philip II of Spain (r. 1556–1598) "for his part had always maintained diplomatic relations with the Turks." This Spanish King eventually treated the Ottoman Empire. Braudel at 1143. Stanford J. Shaw, History of the Ottoman Empire and Modern Turkey (Cambridge University 1976) at I: 91, 102–103. More than merely anti-Spain provisions were included in the Franco-Ottoman agreements. France also gained trading privileges in the East and a protectorate over Christian pilgrimage destinations there. Lucien Romier, L'Ancienne France: des Origenes a la Revolution (Paris: Hachette 1948), translated and 'completed' by A.L.Rouse as A History of France (New York: St. Martin's Press 1953) at 198–199. Cf., Kenneth J. Perkins, Tunisia. Crossroads of the Islamic and European worlds (Boulder: Westview 1986) at 51–52, 53–54. Abdallah Laroui, L'Histoire du Maghreb: Un essai de synthèse (Paris: Libraire François Maspero 1970), translated as A History of the Maghrib. An interpretive essay (Princeton University 1977) at 250–251. Spain managed a tacit alliance with Sa'did Morocco circa 1549. The Spanish alliance with Sa'did Morocco was renewed in 1576, and again with Ahmad al-Mansur (1578–1609). Henri Terrasse, Histoire du Maroc (Casablanca: Editions Atlantides 1949–1950), translated as History of Morocco (Atlantides 1952) at 120–124. Jamil M. Abun-Nasr, A History of the Maghrib (1971) at 162–163. However, Prof. Abun-Nasr noted: Perkins, Tunisia (Westview 1986) at 54. Henri Terrasse, Histoire du Maroc (Casablanca: Editions Atlantides 1949–1950), translated as History of Morocco (Atlantides 1952) at 120–124. The Ottoman efforts to control Morocco failed when the sultan they backed, although successful in gaining power, quickly entered into a Spanish alliance to counter Turkish designs. Terrasse (1952) at 121. Thus, Ottoman corsairs were denied use of Morocco's ports on the Atlantic. Later, the English approached Morocco, seeking an anti-Span treaty. Julien, A History of North Africa (Paris 1931, 1961; London 1970) at 230–232, 235. Piracy was then almost common across the entire Mediterranean, there being both Muslim and Christian corsairs. Fernand Braudel, La Méditerranée et le Monde Méditerranéen à l'Epoque de Philip II (Librairie Armand Colin 1949, 2d ed. 1966), translated by Siân Reynolds as The Mediterranean and the Mediterranean World in the Age of Philip II (Wm. Collins/Harper & Row 1973, reprint 1976) at II: 865–891. Abun-Nasr, A History of the Maghrib (1971) at 163. Arrudj and Khayruddin is the style used by Prof. M. H. Cherif of the Faculté des sciences humaines et sociales, Tunis. Cherif, "Algeria, Tunisia, and Libya", 120–133, at 123, in General History of Africa, volume V (UNESCO 1992, 1999). The younger but more renowned Khizr [Khidr] received the epithet 'kheireddin' ("gift of God"). Aruj was known to his crew as 'baba Aruj' ("father Aruj"), which might be the origin of the nickname 'Barbarossa'. They were raised Muslim. Their father may have been either a pirate, a renegade, or a janissary, their mother either a Greek priest's daughter or an Andalusian taken captive. Wm. Spencer, Algiers in the Age of the Corsairs (University of Oklahoma 1976) at 17–19. Other Muslim sailors also were attracted by the opportunities in the Maghrib. There exists a 16th-century anonymous manuscript written in Arabic, Ghazawat 'Aruj wa Khair al-Din, which was translated into French in 1837. Cited by Spencer (1976) at 20–21, 174. Julien, History of North Africa (Paris 1931, 1961; London 1970) at 278. Spencer, Algiers in the Age of the Corsairs (1976) at 18–19. Spencer, Algiers in the Age of the Corsairs (1976) at 19. Understandably, the Andalucian Mudéjars and Moriscos expelled from Spain could be "uncompromising in their hatred of the Christians" and often "engaged in piracy against the Christians, especially the Spaniards." Cf., Abun-Nasr, A History of the Maghrib (1971) at 238. Cf., Richard A. Fletcher, Moorish Spain (New York: Henry Holt 1992) at 166–169. The Muslim corsair raids long afflicting Spain's coastal residents led Spaniards to view their Morisco (and Mudéjar) neighbors with suspicion. Spencer, Algiers in the Age of the Corsairs (1976) at 19–22. Abun-Nasr, A History of the Maghrib (1971) at 163–164. Julien, History of North Africa (Paris 1931, 1961; London 1970) at 279–280. Julien, History of North Africa (Paris 1931, 1961; London 1970) at 280–281. Abun-Nasr, A History of the Maghrib (1971) at 164–165. Abdallah Laroui, The History of the Maghrib (Paris 1970; Princeton 1977) at 249 (italics added). Rinehart, "Historical Setting," 1–70, at 21–22, in Tunisia. A country study (3d ed., 1986), edited by Nelson. "The Hafsid sultan, Hassan, took refuge in Spain, where he sought the Habsburg king-emperor Charles V's aid to restore him to his throne. Spanish troops and ships recaptured Tunis in 1535 and reinstalled Hassan. Protected by a large Spanish garrison at La Goulette, the harbor of Tunis, the Hafsids became the Muslim ally of Catholic Spain in its struggle with the Turks... ." R. Trevor Davies, The Golden Century of Spain. 1501–1621 (London: Macmillan 1937; reprint NY: Harper 1961) at 92–102, 105 (versus the Ottomans), 94–97 (Tunis 1535). Stanford J. Shaw, History of the Ottoman Empire and Modern Turkey (Cambridge University 1976) at I: 96–97. Henry Kamen, Empire. How Spain became a world power 1492–1763 (New York: HarperCollins 2003) at 72–74 (Barbarossa escapes). Abu-Nasr, A History of the Maghrib (Cambridge University 1971) at 164–165. In foreground (by the pictured Ottoman fleet) the Spanish presidio of Goletta (Arb: Halk el Oued [or Halk el Wadi], "Throat of the River"). Behind it lies the Lake of Tunis (Arb: El Bahira). At the top of the drawing, the city of Tunis spreads out in the back of the lake and green fields. Abdallah Laroui, The History of the Maghrib (Paris 1970; Princeton: 1977) at 251. Uluj Ali, also spelled Ochiali, was a Christian renegade of Italian (Neapolitan, Calabrian) origin. Later the Ottoman Sultan gave him the name Kilij [Turkish for "sword"] so that he might also be known as Kilij Ali. J.P.D.B.Kinross, The Ottoman Centuries. The Rise and Fall of the Turkish Empire (New York: Wm. Morrow, Quill 1977) at 271. Uluj Ali's most commonly used epithet, "Uluj" signifies "renegade." Abdallah Laroui, A History of the Maghrib (Paris 1970; Princeton University 1977) at 251, n.19. Miguel de Cervantes called Uluj Ali "el Uchalí" in his El Ingenioso Hidalgo Don Quíjote de la Mancha (Madrid: Juan de la Cuesta 1605; reprint Barcelona: Editorial Ramón Sopena 1981), at chapters XXXIX and XL. El Uchalí's escape from the Ottoman defeat at Lepanto in 1571 is mentioned, and his later 1574 capture of Tunis is described by Cervantes, who was once his captive. About el Uchalí the Spanish author writes, "Era calabrés de nación, y moralmente fue hombre de bien, y trataba con mucha humanidad a sus cautivos... ." ["He was Calabrian by birth, and morally a good man, who treated with much humanity his captives... ."] Chapter XL, first page of prose. Fernand Braudel, The Mediterranean and the Mediterranean World in the Age of Philip II (Paris 1949, 1966; New York 1973, 1976) at II: 1066–1068. Here Uluj Ali is called Euldj 'Ali. Abun-Nasr, A History of the Maghrib (1971) at 173. The combined fleets of various Christian powers, including Spain as well as Venice and Genoa, under the leadership of Don Juan de Austria (half-brother of Philip II of Spain) met and defeated the Turkish fleet off the coast of western Greece. Algerian ships under Uluj Ali escaped. J. Beeching, The Galleys at Lepanto (New York: Scribner's 1982) at 184–187, 219, 233–234. Jamil M. Abun-Nasr, A History of the Maghrib (1971) at 177. Abu-Nasr, A History of the Maghrib (Cambridge University 1971) at 169-170. Robert Rinehart, "Historical Setting" 1–70 at 22, in Tunisia. A country study (Washington, D.C.: American University 3rd ed. 1986), edited by Harold D. Nelson. Abdallah Laroui, The History of the Maghrib (Paris 1970, Princeton 1977) at 215–223, 227–228. Cf., Stanford J. Shaw, History of the Ottoman Empire and Modern Turkey (Cambridge University 1976) at I: 96–97. Wm. Spencer, Algiers in the Age of the Corsairs (University of Oklahoma 1976) at 47. Jane Soames Nickerson, A Short History of North Africa. Libya, Tunisia, Algeria, Morocco from Pre-Roman days to the present (New York: Devin-Adair 1961) at 72. Muslim Egypt was conquered by the Ottomans in 1516–1517. The figurehead caliph of Egypt, Mutawekkil, last of the Abbasids, before he died in 1538, bequeathed "his title and rights to the sultan of Turkey." The legitimacy of it has been questioned, but "the sultans of Turkey have been the de facto caliphs of the greater part of orthodox Islam ever since" [i.e., until 1922, 1924]. Stanley Lane-Poole, A History of Egypt in the Middle Ages (London: Methuen 1901) at 355. Julien, History of North Africa (Paris 1961; London 1970) at 300–301. Fernand Braudel, The Mediterranean and the Mediterranean World in the Age of Philip II (Paris: 1949, 1966; New York 1973, 1976) at 1161–1165. Braudel opines that Spain did not walk out on her allies by this treaty, as Spain continued to protect Italy. Braudel at 1165. During this long back-and-forth contest, the two powerful Empires were also otherwise engaged. The Spanish contended with an ongoing Protestant challenge, including the later Dutch Revolt, with several Muslim insurgencies in Spain, e.g., the Morisco Revolt, and of course, with America. The Ottomans were entangled in intermittent warfare elsewhere, e.g., in Safavid Persia, and in Habsburg Hungary. Cf., Itzkowitz,Ottoman Empire and Islamic Tradition (University of Chicago 1972) at 66, 68–71. Julien, History of North Africa (Paris 1961; London 1970) at 280–281, 292, 301–302. Abun-Nasr, A History of North Africa (1971) at 166, 177–178. In Turkish, the western provinces were called "Garb-Ojaklari". Bohdan Chudoba, Spain and the Empire. 1519–1643 (University of Chicago 1952) at 66. Cf., Cherif (1992, 1999) at 123: "odjaks of the west". Julien, History of North Africa (Paris 1961; London 1970) at 301–302. Spencer, Algiers in the Age of the Corsairs (1976) at 119. Abun-Nasr, A History of North Africa (1971) at 177–178. M. H. Cherif, "Algeria, Tunisia, and Libya: The Ottomans and their heirs", 120–133, at 124, in General History of Africa, volume V: Africa from the Sixteenth to the Eighteenth Century (UNESCO 1992, 1999). Perkins, Tunisia (Westview 1986) at 55–57. Cherif, "Algeria, Tunisia, and Libya: The Ottomans and their heirs," 120–133, at 126–127, in General History of Africa, vol. V (1992, 1999). Stripped of real power by the military, the Tunisian pasha remained as a symbolic figure representing Ottoman allegiance. Abun-Nasr, A History of North Africa (1971) at 178–179. Perkins, Tunisia (Westview 1986) at 56–57. Glasse, The Concise Encyclopedia of Islam (1989), "Caliph" at 84. Abun-Nasr, A History of North Africa (1971) at 177–178, quote at 178. Abun-Nasr, A History of North Africa (Cambridge University 1971) at 178. Charles-André Julien, History of North Africa (Paris 1931, 1961; London 1970) at 303–305, 304. Jamil M. Abun-Nasr, A History of North Africa (Cambridge University 1971) at 178–179. Compare: Kenneth J. Perkins, Tunisia (Westview 1986) at 56–57. Abun-Nasr, A History of North Africa (1971) at 177–179, quote at 178. Charles-André Julien, History of North Africa (Paris 1931, 1961; London 1970) at 303–305. Cf., Perkins, Tunisia (Westview 1986) at 56–57. Murad Curso's name indicates his Corsican origin ["Curso"]. A Spanish intelligence report in 1568 estimated that there were 10,000 renegades in Algiers, of whom 6,000 were Corsicans. Fernand Braudel, The Mediterranean and the Mediterranean World in the Age of Philip II. (1949, 1966, 1973) at I: 159–160. Laroui, The History of the Maghrib (1970, 1977) at 255–256. Perkins, Tunisia (Westview 1986) at 56–58, 60. Abun-Nasr, A History of the Maghrib (1971) at 178–180. Government control over economic wealth was prevalent in the region during the 16th century. See Fernand Braudel, The Mediterranean and the Mediterranean World (1949, 1966, 1973) at I: 449–451. This systematic policy in practice laid the foundation for the emergence of Mercantilist economic theory. Perkins, Tunisia (Westview 1986) at 58–61. Bosworth, Clifford Edmund (1996). "The Husaynid Beys". The New Islamic Dynasties: A Chronological and Genealogical Manual (באנגלית). Edinburgh University Press. pp. 55–56. ISBN 9780748696482. Abun-Nasr, A History of the Maghrib (Cambridge University 1971) p. 180. Perkins, Tunisia (Westview 1986) at 61–62. In Tunisian practice, non-Muslim slave youths were purchased in Ottoman markets, educated with royal scions in high government service and in the Muslim religion, converted, given high echelon posts, and often married to royal daughters. Mamluks would number about 100. Perkins, Tunisia (Westview 1986) at 63. Cf., Abun-Nasr, A History of the Maghrib (1971) at 182–185. Perkins, Tunisia (Westview 1986) at 62–63, 66. Perkins, Tunisia (Westview 1986) at 64. Cf., Julien, History of North Africa (Paris 1931, 1961; London 1970) at 328. Lucette Valensi, Le Maghreb avant la prise d'Alger (Paris 1969), translated as On the Eve of Colonialism: North Africa before the French conquest (New York: Africana 1977); cited by Perkins (1986) at 67. Perkins, Tunisia (Westview 1986) at 64–67. Perkins, Tunisia (Westview 1986) at 42. Jamil M. Abun-Nasr, History of the Maghrib (Cambridge University 1971) at 278–279, and 353–354. Perkins, Tunisia (Westview 1986) at 61–67, 85. Cemal Kafador, Between Two Worlds. The Construction of the Ottoman State (University of California 1995) at 62–90. Cf., Stanford J. Shaw, History of the Ottoman Empire and Modern Turkey (Cambridge University 1976) at I: 1–9 (history); 139–143 (literature). Stories of such intermittent warfare may compare to those of the Spanish medieval frontier, i.e., Al-Andalus, e.g., the 12th-century Poema de Mio Cid (Santiago de Chile: Editorial Zig-Zag 1954, 1972), edited by Juan Luveluk, text established by Menéndez Pidal. Stanford J. Shaw, History of the Ottoman Empire and Modern Turkey (Cambridge University 1976) at I: 103–104, 134–139, 146. Shaw discusses earlier Ottoman law-making at 22–27 and 62. Shaw, History of the Ottoman Empire and Modern Turkey (Cambridge University 1976) at I: 62. Colin Imber, Ebu's-su'ud. The Islamic legal tradition (Stanford University 1997) at 269. Ebu us-Suud Efendi's legal writings are in both Arabic and Turkish, but his fatwas were in Turkish, which is the language of the elite. Imber (1997) at 14–15. The state-crafted laws qanun were often ultimately derived from customary usage 'urf. Cf., Shaw, History of the Ottoman Empire and Modern Turkey (Cambridge University 1976) at I: 22. Turkish was written in an Arabic script and incorporated words borrowed from Arabic and Persian. "634 words of Turkish origin [are] used today in Algeria." Spencer, Algier in the Age of the Corsairs (1976) at 70. The street lingua franca known as 'Franco' or 'Sabir' (from Spanish saber, "to know") combined Arabic, Spanish, Turkish, Italian, and Provençal. Ibid. Najib Ullah, Islamic Literature (New York: Washington Square 1963) at xi–xii. "Each of the three languages of the Islamic world belongs to a different language group. Turkish is a Ural-Altaic language." Ullah (1963) at 370. Cf., Wayne S. Vucinich, The Ottoman Empire: Its record and legacy (Princeton: C. Van Nostrand 1965) at 70–73. Vucinich, The Ottoman Empire (1965) at 76–77, 65–66, 122–123. Coffee derived from Turkish Yemen, ultimately from Ethiopia. Perkins, Tunisia (Westview 1986) at 55 (quotation). M. H. Cherif, "Algeria, Tunisia, and Libya: the Ottomans and their heirs" 120–133, at 124, in General History of Africa, Volume V (UNESCO 1992, 1999), edited by B. A. Ogot. Perkins, Tunisia (Westview 1986) at 55–56. Abdallah Laroui, The History of the Maghrib (Paris 1970, Princeton 1977) at 252–253. Cf., Perkins, Tunisia (Westview 1986) at 169. Abun-Nasr, A History of North Africa (1971) at 177. Perkins, Tunisia (Westview 1986) at 56. The janissaries probably originated in the preexisting Ghulam practice of the Abbasids, which was then adopted by the Seljuk Turks, and later by the Ottomans. It began with the treatment of captured enemy soldiers. "A Ghulam was a slave highly trained for service in the ruler's palace and state structure." Eventually, instead of captured enemy soldiers, the recruits were taken from the levy on children of Christian subjects. Norman Itzkowitz, Ottoman Empire and Islamic Tradition (University of Chicago 1972) at 49. J. Spencer Trimingham, The Sufi Orders in Islam (Oxford University 1971) at 68, 80–83. Wayne S. Vucinich, The Ottoman Empire: Its record and legacy (Princeton: C. Van Nostrand 1965) at 30–33, 135–138, quotations herein are found at 137 and 138 (taken from Panzer). Vucinich at 135–138 provides a descriptive excerpt on the Janissaries taken from N. M. Penzer, The Harem (Philadelphia: J. B. Lippincott, n.d.) at 89–93; the full title of Penzer's book being The Harem. An account of the institution as it existed in the Palace of the Turkish Sultans with a history of the Grand Seraglio from its foundation to modern times (London: George P. Harrap 1936); reprints, e.g., Dorset 1993; Dover 2005. The Palace being the Topkapi in Istanbul. Julien, History of North Africa (Paris 1931, 1961; London 1970) at 284. Cf., Spencer, Algiers in the Age of the Corsairs (1976) at 21–22. The janissary ruling class in Algiers was strictly organized to retain power in their hands alone. Spencer here describes an aspect of their government leadership: Abun-Nasr, A History of the Maghrib (Cambridge University 1971) at 166–167. Cf., Charles-André Julien, History of North Africa (Paris 1931, 1961; London 1970) at 284–285. William Spencer, Algiers in the Age of the Corsairs (University of Oklahoma 1976) at 46. The certificate the pirate lacks is the Letter of marque (in European law) issued by a sovereign state which here grants the recipient limited right to capture a specified class of vessels. Cf., Braudel, The Mediterranean and the Mediterranean World in the Age of Philip II (Paris 1949, 1966; New York 1973, 1976) at 866–868. The word corsair evidently derives from Italian: il corso or "the course", a reference to the act of running down a merchant ship to capture it. Cf., Spencer, Algiers in the Age of the Corsairs (1976) at 46. Braudel, The Mediterranean and the Mediterranean World during the Age of Philip II (Paris 1949, 1966; New York 1973) at 870, 877–891. Fernand Braudel, The Mediterranean and the Mediterranean World during the Age of Philip II (Paris 1949, 1966; New York 1973) at 873. Later, in the 17th century, Protestant renegades (Dutch and English) assisted Algiers in acquiring pirate vessels capable of striking merchant ships in the Atlantic. Braudel (1973) at 884–885 Perkins, Tunisia (Westview 1986) at 50–51 (1550s), 56 (mid-16th), 59 (late 17th), 64 (1819). Braudel, The Mediterranean and the Mediterranean World during the Age of Philip II (Paris 1949, 1966; New York 1973) at 873. The U.S.A. also then became involved in various negotiations, and its Navy with suppression activities along the Barbary coast, chiefly against Tripoli and against Algiers. Clark, Stevens, Alden, Krafft, A Short History of the United States Navy (Philadelphia: Lippincott 1910; Alden's revised edition 1927) at 43 (1793), 61–92 (1800–1805), 204–206 (1807, 1812–1815); 61, 206 (treaties with Tunis mentioned). Cf., William Spencer, Algiers in the Age of the Corsairs (1976) at 46, 47, et sequentia. Abdullah Laroui voices the common complaint that, in light of their importance, too often too much is made of the Barbary Corsairs. Larouri, The History of the Maghrib (Paris 1970; Princeton 1977), e.g., at 244. Spencer, Algiers in the Age of the Corsairs (University of Oklahoma 1976) at 47–48. Cf., Fernand Braudel, The Mediterranean and the Mediterranean World during the Age of Philip II (Paris 1949, 1966; New York 1973) at 884, which describes the foreign population (the source of renegade crews) in 16th-century Algiers, and a brief view of the city's business life, it is dependent on corsair activity. Spencer, Algiers in the Age of the Corsairs (University of Oklahoma 1976) at 48–49. Spencer, Algiers in the Age of the Corsairs (University of Oklahoma 1976) at 48. Spencer, Algiers in the Age of the Corsairs (University of Oklahoma 1976) at 49–50. Ellen G. Friedman, Spanish Captives in North Africa in the Early Modern Age (University of Wisconsin 1983), "Part 3. The Redemption" at 105–164. The Trinitarians (founded 1201) and the Mercedarians (founded 1218) (Sp: merced, "favor, grace, mercy") were two prominent religious orders, among others—Friedman (1983) at 106. Employed mostly in hard and difficult work (e.g., rowing oars in galleys [at 63–65], mining [at 65–66], and general slave labor [67–68]). A few managed better positions (trades, even management) [69–70]; wealthy captives might offer bribes [70–71]. Ellen G. Friedman, Spanish Captives in North Africa in the Early Modern Age (University of Wisconsin 1983). Ellen G. Friedman, Spanish Captives in North Africa in the Early Modern Age (University of Wisconsin 1983). Captive prisoners might enjoy "exceptional" religious privileges [at 77–90], including churches and liturgies, although sometimes the permitted clergy were subjected to retaliation for reports of anti-Muslim actions in Spain [at 87–88]. Later, the Trinitarian Order set up hospitals to care for the sick and dying [at 91–102]. In 1620, the Spanish founded a hospital with the help of the ruling Bey of Tunis [at 101–102]. Ellen G. Friedman, Spanish Captives in North Africa in the Early Modern Age (University of Wisconsin 1983). Spencer, Algiers in the Age of the Corsairs (University of Oklahoma 1976) at 50, 127. Julien, History of North Africa (Paris 1931, 1961; London 1970) at 308. "Important though piracy was to the economy of Tunis, it never acquired such exclusive importance as at Algiers." Julien (1970) at 308. Slave markets, where mute human captives are auctioned, now appear inherently indecent, whether in the East or the West. Jane Soames Nickerson, A Short History of North Africa (1961) at 86: "The capture of Christian ships and the enslavement of Christian crews was not only a profitable enterprise but also a holy war against the infidel who had driven the Moors out of Spain." Bloom, Jonathan M. (2020). Architecture of the Islamic West: North Africa and the Iberian Peninsula, 700–1800. Yale University Press. ISBN 9780300218701. "Faiencetiles". The National Bardo Museum. ארכיון מ-2022-01-12. נבדק ב-2022-01-12. Binous, Jamila; Baklouti, Naceur; Ben Tanfous, Aziza; Bouteraa, Kadri; Rammah, Mourad; Zouari, Ali (2002). Ifriqiya: Thirteen Centuries of Art and Architecture in Tunisia (2nd ed.). Museum With No Frontiers, MWNF. ISBN 9783902782199.