laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
למרחב

למרחב היה ביטאונה של מפלגת אחדות העבודה - פועלי ציון ויצא לאור בין השנים 1954 עד 1971. עורכי העיתון היו ישראל אבן נור, משה כרמל, אברהם תרשיש ודוד פדהצור אך הרוח החיה, קובע הקו האידאולוגי וכותב רוב המאמרים הפרוגרמטיים בעיתון היה ישראל גלילי. הגיליון הראשון של כתב העת, שהוגדר כ"דו-שבועון מדיני", יצא ב-2 ביוני 1954, אולם החל מדצמבר 1954, בעקבות היפרדותה של המפלגה ממפ"ם, הפך כתב העת לעיתון יומי. עם הקמת מפלגת העבודה הישראלית ב-1968 עברה השליטה בו לידי הקיבוץ המאוחד. ב-31 במאי 1971 יצא גיליונו האחרון כעיתון עצמאי ולמחרת התמזג עם "דבר" (בדש הפנימי של "דבר" נכתב שמו הרשמי של העיתון: "דבר - מאוחד עם למרחב"). העיתון החזיק בדרך כלל ארבעה עמודים וכמעט לא היו בו תצלומים אלא בעיקר איורים. חשיבותו של "למרחב" מלבד היותו עיתון מפלגתי הייתה במוסף הספרותי שלו "משא", שצורף לו כל יום שישי. משא יצא כדו-שבועון עצמאי מ-1951, ומדצמבר 1954, עם הפיצול במפ"ם, הפך למסונף ל"למרחב". לאחר המיזוג עם "דבר", המשיך משא לצאת כמדור בעיתון זה. את "משא" ערך במשך רוב שנותיו אהרן מגד. בנוסף למגד ערכו את "משא" גם אברהם שאנן ויצחק בצלאל. משא ריכז סביבו חבורה ספרותית בה היו חברים אמיר גלבע, זרובבל גלעד, בנימין גלאי, משה שמיר, מתי מגד, יגאל מוסנזון, חיים גורי, נתן שחם, חיים חפר, ע. הלל, ט. כרמי, חנוך ברטוב ודן בן אמוץ, כולם סופרי דור תש"ח שהיו מקורבים אידאולוגית באותה עת למפלגה. בין המשתתפים האחרים ב"משא" היו רם עברון (ביקורת קולנוע), אברהם עוז (ביקורת תיאטרון) ומשה נתן. דן כספי ויחיאל לימור, המתווכים – אמצעי התקשורת בישראל, 1948–1990, עם עובד, תל אביב, 1995. אהרן מגד, ראשיתו של "משא", מאזנים מ"ח, 1979, עמ' 106–109. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה) מדיה וקבצים בנושא למרחב בוויקישיתוף חיפוש וקריאה מקוונת בדפי עיתון "למרחב", באתר עיתונות יהודית היסטורית למרחב, באתר תנועת העבודה הישראלית משה שמיר, סופרי משא ויחסם אל בן-גוריון, עיונים בתקומת ישראל 2, 1992, עמ' 426-411 אורלי צרפתי, ‏למרחב - גלגולו של עיתון בין פילוג לאיחוד, קשר 35, חורף 2007, עמ' 135-118.
הבלוק

הבלוק הייתה תוכנית מציאות ישראלית בהנחיית חיים אתגר, שהתבססה על תוכנית המציאות האוסטרלית - "The Block". התוכנית שודרה בערוץ 10 במהלך שנת 2009. בתוכנית השתתפו 5 זוגות ולכל אחד מהם הייתה דירה הרוסה לחלוטין שהצטרכו לשפצה. כל זוג קיבל תקציב של 200,000 ש"ח כדי לעצב את הדירה. המשתתפים יכלו לזכות בתקציב נוסף בתחרויות שונות. השופטים בתחרות היו ברברה ברזין וירון טל. בפרק 5 התקיימה ההדחה הראשונה בה הודחו אוהד ושרית. אחרי כל הדחה הגיע לבלוק זוג חדש שקיבל את הדירה של הזוג שהודח. במקרה זה, הגיעו לדירה זו אייל ושני - קבלן שיפוצים וסייעת שיניים. בפרק 11 התקיימה הדחה נוספת. בהדחה זו הודחו שרה ועופר. בפרק 7 התקיימה המשימה השבועית רק שהשינוי שהיה בה הוא חילוף הזוגות רק למשימה. המשימה בנויה מחלקים שבכל חלק הזוגות מקבלים כתב חידה, ובכתב החידה מוצפן הרחוב שאילו צריכים הזוגות להגיע. בפרק 5 נערכה ההדחה הראשונה, בה הודחו שרית ואוהד, לאחר עיצוב חדרי האמבטיה. לאחר החלפתם, הוחלפו שרית ואוהד בזוג אחר, שני ואייל, סייעת לרופא שיניים וקבלן שיפוצים. בפרק 11, בסמוך לפרק הגמר, נערכה הדחה נוספת. בהדחה זו הודחו שרה ועופר, לאחר ששלושה מהזוגות זכו בחסינות: גל ואסף (לאחר משימת שינוי הדירות), קיקו ומורין (לאחר משימת השער) ומייקי ואלעד (זכו לחסינות מהשופטים). שני הזוגות הנותרים, אייל ושני ושרה ועופר הועמדו לבחירתם של שלושת הזוגות. מייקי ואלעד בחרו באייל ושני ואילו קיקו ומורין ואסף וגל בחרו בשרה ועופר. משכך, הודחו שרה ועופר. "הבלוק", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית אתר הבלוק אריאל רוזנברג, ‏הדירות בבית "הבלוק" נמכרו ברמת מחירים תזזיתית אך רגילה, באתר גלובס, 13 בספטמבר 2009
מחוזות נאורו

מבחינה מנהלית נאורו מחולקת ל-14 מחוזות. כל מחוז כולל מספר כפרים. מדיה וקבצים בנושא מחוזות נאורו בוויקישיתוף אתר סטטויד
ויה פלמיניה

ויה פלמיניה (בלטינית: Via Flaminia) היא דרך רומאית עתיקה, אשר הובילה מרומא אל חוף הים האדריאטי. הדרך הובילה לערים ארימינום (רימיני של היום) ואנקונה, והייתה הדרך המרכזית לצפון איטליה בימי הקיסרות הרומית. דרך זו והדרך לדרום, ויה אפיה, היו הדרכים המרכזיות ברומא העתיקה. דרכים אלו הוקמו על מנת להקל את תנועת הצבא, ולאפשר את השליטה על שטחים מחוץ למחוז לאטיום. בהמשך נבנו לאורך דרכים אלו קולוניות של חיילים רומאים משוחררים. הדרך חצתה את האפנינים ואיפשרה הובלת יבולי התבואה מעמק הפו לרומא. שמה של הדרך מושאל לרחובות ולאתרים ברומא ובערים אחרות בהם עברה הדרך העתיקה. הכביש הראשי בין רומא ופאנו, העובר בתוואי דומה לזה של הדרך העתיקה, מכונה גם הוא ויה פלמיניה. ויה פלמיניה נבנתה על ידי המדינאי הרומי גאיוס פלאמיניוס, בזמן כהונתו כקנסור בשנת 220 לפנה"ס. בתקופת הקיסרות הרומית הדרך שופצה לעיתים קרובות. במסגרת השיפוץ הכולל שהוביל אוגוסטוס קיסר בדרכים באיטליה, חולקה האחריות על הדרכים לשיפוץ בין חברי הסנאט. אוגוסטוס לקח על עצמו את שיפוץ ויה פלמיניה, בנה מחדש את כל הגשרים עליהם עברה הדרך מלבד שניים, והקים שערי ניצחון לכבודו. השער שהקים בארימינום עומד על תלו עד היום, והוא שער הניצחון העתיק ביותר שהשתמר עד היום. בשנת 77 הקיסר אספסיאנוס בנה את מעבר פורלו, (ראו תמונה), מעבר תת-קרקעי החוצה את נהר קנדיליאנו במחוז מארקה. על פי כתובות שנמצאו בדרך, גם הקיסר טראיאנוס שיפץ מספר גשרים לאורך ויה פלמיניה. בימי הביניים המוקדמים הדרך נקראה ויה רוונה, על שם העיר רוונה, ששימשה בתקופה זו כבירתה של האימפריה הרומית המערבית, כבירת הממלכה האוסטרוגותית וכמרכז ביזנטי חשוב. לאחר רצח האקסרך (Eξαρχος) האחרון של רוונה בידי הלומברדים ונפילת האקסרכיה של רוונה בשנת 751, הדרך לא הייתה בשימוש במשך תקופה ארוכה. הדרך שופצה באופן חלקי בתקופת הרנסאנס, ומאז הייתה בשימוש עד היום. כיום אחד הכבישים הראשיים מרומא אל הים האדריאטי (SS3) עובר בתוואי הישן של ויה פלמיניה. המסלול העתיק של הדרך בצבע כחול - הדרך המקורית, בצבע סגול - הדרך החדשה :via Flaminia nova דרכי ההמשך מויה פלמיניה צפונה (באדום): ויה אמיליה, שהגיעה עד פיאצ'נצה, וויה פוסטומיה, שהגיעה עד אקוויליה גשר מילוויוס (Ponte Milvio), מעל נהר הטיבר מעבר פורלו (אנ') - מנהרה בנתיב ויה פלמיניה שנחפרה בימי אספסיינוס גשר אוגוסטוס, אומבריה, בציור של קאמי קורו מ-1826 מדיה וקבצים בנושא ויה פלמיניה בוויקישיתוף
פדניוס דיוסקורידס

פדניוס דיוסקורידס (Pedanius Dioscorides; ביוונית: Πεδάνιος Διοσκορίδης; ‏ 40 – 90 לספירה לערך) היה רופא, פרמקולוג ובוטניקאי יווני מאנאזרבוס שבקיליקיה. דיוסקורידס עסק ברפואה ברומא בתקופת נירון קיסר, והכיר רפואות מכל רחבי העולם היווני-רומי. דיוסקורידס כתב ספר בן חמישה כרכים ביוונית בשם Περί ὕλης ἰατρικής (על עניינים רפואיים (אנ'); בתרגום הלטיני של ספרו: De Materia Medica), שהיה אחד מספרי רפואת הצמחים המשפיעים בעולם, ונותר בשימוש מעשי עד המאה ה-17. שלא כמו סופרים קלאסיים רבים, עבודותיו לא "התגלו מחדש" בתקופת הרנסאנס, כיוון שספרו מעולם לא אבד, והוא הועתק שוב ושוב בעותקים רבים לאורך הדורות, פעמים רבות עם הערות ותוספות. ספרו של דיוסקורידס חשוב לא רק להיסטוריה של רפואת הצמחים; הוא נותן מידע רב על עשבי תיבול בהם השתמשו היוונים, הרומאים ותרבויות עתיקות אחרות. הספר כולל גם שמות של הצמחים בשפות תרקיה ודקיה, שבלעדיו היו אובדים. בסך הכל, מוזכרים בספר כ-600 צמחים שונים והוא אולי העדות האתנובוטנית הקדומה ביותר המוכרת כיום, זאת למרות שתיאורי הצמחים מעורפלים במידת מה, וחוקרים בני ימינו לא תמיד מצליחים לזהות באילו צמחים מדובר. כמה עותקים מאוירים של De Materia Medica שרדו, חלקם מוקדמים מאוד - מן המאות החמישית והשביעית לספירה. משחותיו של דיוסקורידס מוזכרות בהערת אגב בספר "קנדיד" מאת וולטר. עותק מאויר של הכרך "רפואות ערביות פשוטות" מאת דיוסקורידס, מהמאה ה-13, מוצג במוזיאון הבריטי עותק מאויר של התרגום הלטיני לספרו של דיוסקורידס מהמאה ה-15, ביזנטיון עותק מאויר של התרגום הערבי לספרו של דיוסקורידס, מהמאה ה-12 או המאה ה-13, ספרד חיבורו של דיוסקורידס כולל מספר אזכורים לתוצרתה של ארץ יהודה. הוא מספר על שיח הבלסם, "הגדל רק ביהודה בעמק מסוים" (De Materia Medica, I, 19:1); הוא מציין שהשרף של האלה מופק בין היתר גם ביהודה (I, 71:1); הוא מספר ש"האספלט היהודי שונה מהשאר. זה שיש לו ברק בצבע ארגמן וניחוח חזק והוא כבד, הוא יפה; ואילו הסוג השחור והמלוכלך הוא גרוע, מאחר שהוא מהול בתערובת של זפת" (I, 73:1); הוא מציין ש"מיץ הסקמוניה‏ (אנ') הסורי וזה המופק ביהודה הם הגרועים ביותר" (IV, 170:3); הוא מספר ש"האבן היהודית מופקת ביהודה" מסייעת לסובלים מקשיים במתן שתן ומאבנים בדרכי השתן (V, 137). במקום אחר הוא מזכיר את העיר פטרה ומציין שהיא נמצאת "בקרבת יהודה" (IV, 157:1). מדיה וקבצים בנושא פדניוס דיוסקורידס בוויקישיתוף Pedanius Dioscorides, De Materia Medica (באנגלית) biography/Redacius-Dioscorides פדניוס דיוסקורידס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כתבי פדניוס דיוסקורידס בפרויקט גוטנברג (באנגלית) מנחם שטרן - Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Jerusalem, 1976, Vol. I, LXV. Dioscorides, pp. 422-425 ערך זה הוא קצרמר בנושא רופאים ובנושא יוונים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מדינות פלאו

הרפובליקה של פלאו (מאוית גם בֵּלאו) היא מדינת איים באוקיינוס השקט, הממוקמת כ-500 קילומטר מזרחית לפיליפינים. הרפובליקה קיבלה את עצמאותה ב-1994 מארצות הברית, והיא אחת המדינות הצעירות והקטנות ביותר בעולם. מבחינה מנהלתית פלאו מחולקת ל-16 מדינות (states). אתר סטטויד
גנום (פירושונים)

האם התכוונתם ל... גנום – המידע התורשתי באורגניזם גנום האדם גנום מיטוכונדריאלי גנום (פנטזיה) – יצור בדיוני GNOME – סביבת עבודה חופשית נום
כתב הברות

כתב הברות (באנגלית: syllabary) הוא כתב שבו כל אחד מהסימנים מייצג הברה שלמה, כלומר צירוף של פונמות. זאת בשונה מהכתב האלפביתי המשמש את השפות האירופאיות, שבו כל אות מייצגת פונמה יחידה (למשל- /b/, /k/, /o/, /e/ וכו'). ברוב מערכות הכתב ההברתיות, כל סימן מייצג רצף של עיצור ותנועה (למשל- bo, bi, ke) או תנועה בלבד. אולם בחלקן עשויים להימצא גם סימנים המוקדשים להברות מורכבות יותר (כגון עיצור-תנועה- עיצור או עיצור-עיצור-תנועה). מספר הסימנים הדרוש בכתב הברות גדול בהרבה בהשוואה לכתב אלפביתי. כתב הברות התפתח באלף השלישי לפני הספירה בעיר גבל (כתב גבל), כאשר אנשי העיר, ששלטו בכתב חרטומים ובכתב יתדות, פישטו את מערכת הכתב שלהם ויצרו כתב קווי הברתי שכלל כ־120 סימנים.[דרוש מקור] מערכות כתב הברתיות היו נפוצות בעת העתיקה ושימשו מספר רב של שפות. דוגמה ידועה היא כתב ליניארי ב' שבו נכתבה השפה המיקנית, שהייתה בשימוש ביוון ובכרתים בין המאות ה-16 וה-11 לפנה"ס (התקופה המיקנית). גם הכתב האכדי היה הברתי. כיום ישנן מספר שפות מודרניות, בהן יפנית, המשתמשות בכתב הברות. כתב אורתוגרפיה Fraenkel, Gerd. (1965). Writing systems. Boston: Ginn & Co מדיה וקבצים בנושא כתב הברות בוויקישיתוף כתב הברות, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא בלשנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פרימוז ברזץ'

פרימוז ברזץ' (בסלובנית: Primož Brezec; נולד ב-2 באוקטובר 1979) הוא כדורסלן עבר סלובני, ששיחק בעמדת הסנטר. גובהו 2.16 מטרים. ברזץ', יליד בפוסטוז'נה, סלובניה, יוגוסלביה, שיחק באולימפיה ליובליאנה מהליגה הסלובנית בין השנים 1998-2001. הוא נבחר במקום ה-27 על ידי אינדיאנה פייסרס בדראפט ה-NBA לשנת 2000, אך לא הרבה לשחק ולכן עבר בעונת 2004/05 לשארלוט בובקאטס, לאחר בחירה בדראפט ההרחבה, בה היה לסנטר המוביל ולשחקן חמישייה קבוע. בעונתו הראשונה בשארלוט קלע 13 נקודות והוריד 7.4 ריבאונדים בממוצע למשחק, אך בשלוש העונות שבאו לאחר מכן היה בירידה מתמדת, מה שגרם להעברתו בטרייד לדטרויט פיסטונס עבור נאזר מוחמד. ב-21 בפברואר 2008 הועבר ברזץ' בטרייד לטורונטו ראפטורס עבור חואן דיקסון. במדי הראפטורס שיחק 13 משחקים בהם קלע 3.7 נקודות והוריד 1.4 ריבאונדים בממוצע למשחק. ב-20 ביולי חתם על חוזה לשנתיים בקבוצת היורוליג האיטלקית לוטומטיקה רומא, אך עזב אותה כבר לאחר עונה אחת. באוגוסט 2009, שב ל-NBA וחתם בפילדלפיה 76'. בפברואר 2010 הועבר יחד עם רויאל אייבי למילווקי באקס בתמורה לג'ודי מיקס, פרנסיסקו אלסון ובחירת דראפט עתידית. אחר כך הוא חזר לשחק באירופה, בקבוצה קרסניה קריליה סמרה. מדיה וקבצים בנושא פרימוז ברזץ' בוויקישיתוף פרימוז ברזץ', ברשת החברתית אקס (טוויטר) פרופיל, באתר Basketball-Reference פרופיל, באתר eurobasket פרופיל, באתר פיב"א פרופיל, באתר ליגת ה-NBA פרופיל, באתר היורוליג פרופיל באתר InterBasket ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורסלנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פולישוק

פולישוק הוא שם משפחה אוקראיני שמתחקה למוצא מחבל ארץ בשם פוליסיה או לקבוצה אתנית בשם "פולישוקים" מגבול בלארוס-אוקראינה. האם התכוונתם ל... אישים יניב פולישוק – שחקן ובדרן ישראלי מלי פולישוק-בלוך – חברת הכנסת ה-16 אתי פולישוק – כוריאוגרפית ישראלית איתי פולישוק – שחקן ישראלי אחר פולישוק (סדרת טלוויזיה) – קומדיה פוליטית ישראלית מאת שמואל הספרי, בכיכובו של ששון גבאי, במסגרת שידורי קשת בית פולישוק – בניין משרדים בתל אביב
כריסטין הישנה

כריסטין הישנה (באנגלית: The New Adventures of Old Christine - הרפתקאותיה החדשות של כריסטין הישנה) היא קומדיית מצבים אמריקאית בכיכובה של ג'וליה לואי-דרייפוס ששודרה ברשת CBS במשך חמש עונות בשנים 2006–2010. הסדרה שודרה בישראל בערוץ yes stars Comedy. הסדרה זכתה בפרס אמי ופרס גלובוס הזהב. כריסטין קמפבל היא גרושה בת 35 ויחד עם חברתה הטובה בארב (ונדה סייקס), מנהלת מכון כושר לנשים. יום אחד הגרוש שלה ריצ'רד (קלארק גרג) מביא את חברתו החדשה, כריסטין האנטר (אמילי רתרפורד). מאחר שלשתיים שם פרטי זהה, המשפחה והחברים מכנים את האנטר "כריסטין החדשה", ומתחילים לכנות את קמפבל "כריסטין הישנה". בינתיים כריסטין צריכה להתמודד עם מרלי ולינדזי (טרישה אוקלי ואלכס קאפ הורנר) האימהות ה"מרושעות" (כפי שהחבורה מכנה אותן) והסנוביות מבית ספרו של ריצ'י (טרבור גאגנון), בנם של כריסטין קמפבל וריצ'רד. בנוסף היא צריכה לסבול את אחיה שגר איתה. כריטין "הישנה" קמפבל (ג'וליה לואי-דרייפוס) ריצ'רד קמפבל (קלארק גרג): בעלה לשעבר של כריסטין הישנה. מת'יו קמפבל (האמיש לינקלייטר): אחיה של כריסטין הישנה, שגר איתה. סובל מתסביך אדיפוס. ריצ'י קמפבל (טרבור גאגנון): בנם של ריצ'רד וכריסטין הישנה. כריסטין "החדשה" האנטר (אמילי רתרפורד): חברתו הצעירה, המתוקה והמבולבלת של ריצ'רד, שמכונה "כריסטין החדשה". נוטה לכעוס על ריצ'רד בשל קרבתו המתמשכת עם כריסטין הישנה. בעונה החמישית יולדת את בתה, דקוטה כריסטין האנטר. מרלי (טרישה אוקלי): אחת מהאמהות המרושעות בבית הספר הפרטי שלומד ריצ'י, היא עקרת בית עשירה וקבוע יורדת על כריסטין ומבקרת אותה על כך שהיא עובדת ובעלת משכורת נמוכה. לינדזי (אלכס קאפ הורנר): אחת מהאימהות המרושעות, חברתה של מרלי. ברברה באראן (ונדה סייקס): חברתה של כריסטין קמפבל, אשר מנהלת איתה מכון-כושר. לילי ג'וף בתור אשלי, הבת של מרלי. (עונות 1–5) מריסה בלנצ'רד בתור קלסי, הבת של לינדזי. מגלה בהדרגה כי היא לסבית. (עונות 1–5) איימי פרינגטון בתור אלי, עובדת שנונה בחדר כושר, מתוארת כבן אדם שקט וביישן. (עונות 1–2, 4) ג'ורדן בייקר בתור גברת בלט, המחנכת של ריצ'י בכיתה ג'. (עונה 1) אנדי ריכטר בתור סטן/אבא עצוב, אב גרוש שיוצא עם כריסטינה, אך זו לא מסוגלת להיכנס איתו למיטה בשל המיומנות המינית שלה זכה בתואר "אלוף". (עונות 1–3) מאט לטשר בתור ברטון שפר, בן זוג מעברה של כריסטינה. (עונות 1–2) אנתוני הולידיי בתור פיט, בעלה לשעבר של ברברה. בשלב מסוים ברברה ופיט נפרדו באופן זמני, אך זאת לפני שהיא מבינה שהיא לא אוהבת להיות לבד. עם זאת, הנישואים שלהם מובילים לגירושים מרים. (עונות 1–2) מרי אליזבת' מקדוניו בתור גברת ווילהויט, מורה ואמא מרושעת בבית ספר. (עונות 1–5) בלייר אנדרווד בתור דניאל האריס, המורה של ריצ'י בכיתה ד' ובן זוגה של כריסטין מאוחר יותר. (עונות 2–3, 5) סקוט באקולה בתור ג'ף האנטר, ידוע גם בשל כינויו "פאפא ג'ף". תחילה הוא במערכת יחסים עם קריסטין, אבל עד מהרה היא מגלה שהוא אביה של כריסטין החדשה וזורקת אותו. (עונות 2, 4–5) טים דיקיי בתור פטריק האריס, החבר החדש של כריסטין הישנה, אותו היא פוגשת בחנות וידאו. בעל התקפי זעם כאשר הוא מאבד דברים. (עונה 4) אריק מקורמק בתור מקס. אתר האינטרנט הרשמי של כריסטין הישנה "כריסטין הישנה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "כריסטין הישנה", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "כריסטין הישנה", באתר Metacritic (באנגלית) "כריסטין הישנה", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) האתר הרשמי של הסדרה רותה קופפר, לג'רי סיינפלד יש מה ללמוד מאיליין, באתר הארץ, 29 ביוני 2009
מחוזות קיריבטי

עם הכרזת העצמאות של קיריבטי בוטלה החלוקה המנהלית של המדינה למחוזות. עם זאת, בהתאם מצב הגאוגרפי ניתן להבחין ב-3 קבוצות איים שבמדינה. אתר סטטויד
מולי שפירא

מולי (שמואל) שפירא (13 בספטמבר 1942 – 3 בינואר 2024) היה איש רדיו ישראלי, ראש מחלקת התרבות בגלי צה"ל. מולי שפירא נולד בכפר מל"ל וגדל בתל אביב. בראשית שנות השישים, שירת בלהקת פיקוד צפון. לאחר שחרורו מצה"ל למד משפטים והוסמך כעורך דין, אך עסק במקצוע זה זמן קצר מאוד בשירות המבחן. שפירא הצטרף לצוות תחנת גלי צה"ל בסוף שנות ה-60 ובמשך כארבעים שנותיו בתחנה מילא מספר רב של תפקידים, בעיקר כעורך תוכניות. בשנת 1999 מונה לראש חטיבת התרבות והבידור בתחנה, לאחר שניהל את מחלקת התרבות משלהי שנות השבעים ויזם מופעים רבים שהופצו על גבי תקליטורים. הוא ערך תוכניות רבות, בהן "ציפורי לילה" ו"בילוי היום", והגיש את תוכנית התרבות "בילוי נעים" ששודרה בימי שישי. שפירא הכתיב את הקו התרבותי והבידורי של התחנה וכונה בתואר "צאר התרבות של גלי צה"ל". באוקטובר 2009 פרש מתפקיד ראש מחלקת התרבות, אך הוא המשיך בהגשת תוכניתו השבועית "בילוי נעים" עד 9 בדצמבר 2016. בשנים 2016–2018 הגיש את התוכנית במתכונת מקוצרת בימי שבת, ולאחר מכן חזר לרצועה בימי שישי בשיתוף יואב גינאי בחלוקת שעות נפרדת. ב-2009 הוענק לשפירא פרס אמ"י למפעל חיים. הוא זכה גם בפרס סוקולוב למפעל חיים ופרס מפעל חיים מטעם האקדמיה הישראלית לתיאטרון, שהוענק לו ב-2007, על אף שאינו איש תיאטרון פעיל אלא עיתונאי. ב-2019 הופסקה עבודתן של חיילות כמפיקות ברצועת התרבות שהגיש שפירא, בשל הערות מיניות מצדו. ב-3 בינואר 2024, נפטר שפירא לאחר שחלה התדרדרות במחלה הנוירולוגית שממנה סבל. שפירא היה נשוי לכרמלה ואביו של השחקן ומגיש הטלוויזיה דן שפירא. התגורר בתל אביב. אחיו הוא עמוס שפירא, פרופסור למשפטים. שפירא היה ידוע כאוהד של קבוצת הכדורגל הפועל תל אביב, שבחרה להקדיש לזכרו פוסט זיכרון. מדיה וקבצים בנושא מולי שפירא בוויקישיתוף ראיון מוקלט עם מולי שפירא בתוכנית ציפורי לילה מתגעגעות בהגשת רועי בר נתן ושחר סגל ערן סויסה, בילוי נעים בפנסיה: מולי שפירא פורש, באתר nrg‏, 2 במרץ 2009 מרב יודילוביץ', פרס מפעל חיים למולי שפירא, באתר ynet, 31 במאי 2009 רענן שקד, מוליטאלנט, באתר "ידיעות אחרונות", 13 בינואר 2017 רן בוקר, איש הרדיו מולי שפירא הלך לעולמו בגיל 81, באתר ynet, 3 בינואר 2023 "מה קורה בגלי צה"ל? מערכת של הטרדות מיניות, התעמרות והדרה", באתר פוליטיקלי קוראת, ‏4 בינואר 2022 רן בוקר, "הערות פוגעניות": למה הפסיקו מפיקות גל"צ לעבוד עם מולי שפירא?, באתר ynet, 8 בספטמבר 2019 קולו נדם: איש הרדיו מולי שפירא הלך לעולמו בגיל 81, באתר ישראל היום, 3 בינואר 2023 חשבון הטוויטר הרשמי של הפועל תל אביב, פוסט זיכרון, באתר טוויטר, ‏4 בינואר 2023
תשמיס

תשמיס הוא פעולת נידוי המקובלת בחברה הבדואית. במשפחה הבדואית מתקיימת ערבות הדדית בין בני המשפחה, להגנה על החיים, הכבוד והרכוש של בני המשפחה. במקרה שבו התנהגותו של אחד מבני המשפחה גורמת נזק ליתר בני המשפחה או שהוא יוצא כנגד החברה, עלולה המשפחה לנדותו ולנתקו ממסגרת ההגנה והערבות ההדדית, בטקס הקרוי תשמיס (פירוש מילולי: "ייבוש בשמש"). טקס זה כולל הודעה פומבית, כדי שהציבור ידע שהערבות ההדדית אינה מתקיימת עוד. הנידוי נכנס לתוקף 48 שעות מרגע ההחלטה, על מנת לאפשר חרטה. התשמיס אינו נחשב לענישה, אלא לאמצעי הגנה שנוקטת המשפחה, כדי להימנע מהנזק שגורם לה בן המשפחה הסורר. לעיתים נדירות יותר מחליט בדואי לנתק עצמו ממסגרת הערבות ההדדית של משפחתו, צעד הקרוי "בשמסו אנפוסהום". טקס התשמיס מתנהל באירוע חברתי, כגון עלייה לקבר קדוש או חתונה. לעיתים, כאשר קיימת דחיפות לביצוע הטקס הוא יזומן כאירוע חברתי העומד בפני עצמו. הטקס יבוצע בנוכחות נציגי שבטים מכל האזור, על מנת להבטיח כי גם שבטים אחרים ימנעו ממתן חסות למנודה. אביו של המנודה מכין סעודה חגיגית לאורחיו, ולאחר מכן פונה לשניים משופטי השבט ובפני הנוכחים מפרט את הנזקים שגרם בנו. הוא פונה לקהל ושואל האם יש מי שמוכן לקחת את בנו תחת חסותו, ובמידה ואין עונה, אחד מבני המשפחה פושט מהנאשם את הג'לביה, מניח אותה על שיח יבש ומעלה אותה באש. אוסטרקיזם חרם ונידוי ביהדות נידוי בנצרות חרם חברתי גלות מסגרת ה"ח’מסה" וחשיבותה בחברה הבדווית א (ב"ש) 5117/01 אחמד אלבז נגד פרחאן חיר אל-דין אלבאז ואחרים(הקישור אינו פעיל), ניתן ב-25 באפריל 2009 יוסף בן-דוד, ג'בליה - שבט בדווי בצל המנזר, הוצאת כנה, ירושלים 1981 עמ' 35-34
אוזבקיסטן איירווייז

אוזבקיסטן איירווייז (באנגלית: Uzbekistan Airways; באוזבקית: O‛zbekiston havo yo‛llari) היא חברת התעופה הלאומית של אוזבקיסטן. בסיסה הראשי של החברה נמצא בנמל התעופה הבינלאומי טשקנט. החברה מפעילה טיסות מטשקנט ליעדים ברחבי ברית המועצות לשעבר, המזרח הרחוק, המזרח התיכון, אירופה, וכן לניו יורק. החברה הוקמה בשנת 1992 לאחר הקמתה של אוזבקיסטן כמדינה עצמאית, על בסיס מטוסיה של החטיבה האוזבקית של אירופלוט. קו הנוסעים הראשון שהופעל היה בין טשקנט ללונדון. בשנת 1993 החלה החברה להפעיל טיסות פנים-ארציות. צי המטוסים של החברה נכון לדצמבר 2018: נכון לשנת 2018 מפעילה החברה 4 טיסות שבועיות בין נמל התעופה הבינלאומי טשקנט לנמל התעופה בן-גוריון. מדיה וקבצים בנושא אוזבקיסטן איירווייז בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אוזבקיסטן איירווייז פרטי צי המטוסים של אוזבקיסטן איירווייז, באתר airfleets.net (באנגלית)
גאנה במשחקים האולימפיים

גאנה השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת הלסינקי (1952), עוד בהיותה מושבה בריטית בשם חוף הזהב. היא נעדרה מאולימפיאדת מלבורן (1956), ושבה והשתתפה באולימפיאדת רומא (1960), כמדינה עצמאית. היא נעדרה מאז מהמשחקים עוד פעמיים: כשהשתתפה בחרם שהובילו מדינות אפריקה על אולימפיאדת מונטריאול (1976), במחאה על סירובו של הוועד האולימפי הבינלאומי להשעות את ניו זילנד בעקבות משחק שקיימה נבחרת הרוגבי שלה עם נבחרת דרום אפריקה, וכשהשתתפה בחרם שהובילה ארצות הברית על אולימפיאדת מוסקבה (1980) בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן. הספורטאי הגנאי הראשון שזכה במדליה אולימפית היה המתאגרף קלמנט קווראטי, שזכה במדליית כסף באולימפיאדת רומא (1960), הישג השיא של גאנה במשחקים האולימפיים עד היום. באולימפיאדת טוקיו (1964) זכה המתאגרף אדי בליי במדליית ארד, והאתלט מייקל אהיי דורג שביעי בקפיצה לרוחק. נבחרת הכדורגל העפילה לשלב רבע הגמר, אך הובסה 5-1 בידי נבחרת מצרים, והודחה. באולימפיאדת מינכן (1972) זכה מתאגרף נוסף במדליית ארד, פרינס אמארטי. הקופץ לרוחק ג'ושוע אווסו קרוב להישג דומה, כשסיים במקום הרביעי, שני סנטימטרים בלבד מאחורי הזוכה במדליית הארד, האמריקני ארני רובינסון. באותם משחקים, דורגה האצנית אליס אנום במקום השישי בריצת 100 מטר. ההישג המשמעותי הבא הגיע רק באולימפיאדת ברצלונה (1992), כאשר נבחרת הכדורגל זכתה במדליית הארד. גאנה הפסידה לנבחרת ספרד בחצי הגמר, וגברה על נבחרת אוסטרליה במשחק על המקום השלישי. קוואמי איוו כבש שישה שערים לזכותה של גאנה (שלושה מהם במשחק רבע הגמר נגד נבחרת פרגוואי), והיה סגן מלך השערים של הטורניר. באולימפיאדת אטלנטה (1996) הודחה נבחרת הכדורגל בשלב רבע הגמר, לאחר שהפסידה לברזיל 4-2. האתלט עזיז זיקרי העפיל לגמר ריצת 100 מטר מהמקום השישי באולימפיאדת סידני (2000) ומהמקום השביעי באולימפיאדת אתונה (2004), ואולם בשני מקצי הגמר נפסל. אתלט בולט נוסף, איגניסיוס גאיסה דורג שישי בקפיצה לרוחק באתונה, ומרגרט סימפסון דורגה תשיעית בקרב שבע. אולימפיאדת ונקובר (2010) הייתה אולימפיאדת החורף הראשונה בה השתתפה גאנה. ייצג אותה ספורטאי אחד, גולש הסקי האלפיני קוואמי נקרומה-אצ'אמפונג. באולימפיאדות הקיץ: בענפי הקיץ: גאנה במשחקים הפאראלימפיים גאנה במשחקים האולימפיים לנוער מדיה וקבצים בנושא גאנה במשחקים האולימפיים בוויקישיתוף "Medals by Games" [מדליות לפי משחקים]. Olympic Analytics (באנגלית). נבדק ב-16 במרץ 2022. {{cite web}}: (עזרה)תחזוקה - ציטוט: url-status (link) "Medals by Sports" [מדליות לפי ענפי ספורט]. Olympic Analytics (באנגלית). נבדק ב-16 במרץ 2022. {{cite web}}: (עזרה)תחזוקה - ציטוט: url-status (link)
חיימה הראשון, מלך אראגון

חיימה הראשון (בספרדית: Jaime I de Aragón‏; 2 בפברואר 1208 – 27 ביולי 1276), ה"כובש", היה מלך אראגון בין השנים 1213–1276. חיימה לחם יחד עם מלכי קסטיליה במוסלמים, וכבש את האיים הבלאריים ואת ולנסיה. חיימה נולד ב-2 בפברואר 1208 לפרו השני, מלך אראגון, ומארי דה מונפלייה. ב-12 בספטמבר 1213, נהרג אביו במהלך קרב מירה, ואילו חיימה נשבה בידי סימון דה מונפור והוא בן שש שנים בלבד. אולם, האפיפיור אסר על דה מונפור לנצל עובדה זו והוא נאלץ לשלוח את הילד, עם ליווי מתאים, לממלכתו. בשנת 1227 תפס חיימה את השלטון, לאחר שדיכא את מרידות האצולה נגדו. שנים רבות לחם חיימה במוסלמים, ועקב מסעות הכיבוש הרבים שעשה, כונה חיימה ה"כובש". בשנת 1229 כבש חיימה את מיורקה, ובשנת 1235 כבש את איביזה ופורמנטרה. בין 1238 ל-1232 כבש חיימה את כל אזור ולנסיה, והפך אותה לממלכה נפרדת החברה באיחוד של אראגון וקטלוניה. בשנת 1264 כבש חיימה את אלש, ובשנת 1266 כבש את מורסיה, ומסר אותה לאלפונסו העשירי, מלך קסטיליה. בשנת 1258 חתם חיימה על הסכם שלום עם לואי התשיעי, מלך צרפת, שבו ויתר לואי על העיר מונפלייה שבדרום צרפת ועל אזור הגבול עם קטלוניה, בתמורה לפרובאנס וחבל לנגדוק. בשנת 1273 בנה חיימה את קתדרלת וסקה על חורבות מסגד מוסלמי, ובשנת 1274 הקים את ויאריאל (מספרדית – עיירת המלך). בתחילת תקופתו יכלו היהודים להסיר את הטלאי הצהוב אשר חייבה אותם הכנסייה לשים בעקבות גזירתו של אינוקנטיוס השלישי בוועידה הלטרנית הרביעית. חיימה אף הבטיח ליהודים זכויות אזרחיות. אך לאחר שהפצירו בו הכמרים, החזיר את הגזירה לתוקפה. בשנת 1263 נערך בפניו ויכוח ברצלונה המפורסם, שבו השתתף הרמב"ן, שאותו חיבב המלך ואף כיבדו. אך בשבת שאחר הוויכוח ירד המלך בעצמו לבית הכנסת כדי לבקש מהיהודים שימירו את דתם. בשנת 1221 התחתן חיימה עם לאונור מקסטיליה, בתם של אלפונסו השמיני, מלך קסטיליה ואלינור מאנגליה, מלכת קסטיליה, ממנה נולד לו בן אחד: אלפונסו (1229–1260). בשנת 1235 התחתן חיימה עם יולאנטה מהונגריה, בתו של אנדראש השני, מלך הונגריה, ממנה נולדו לו 10 ילדים: ויולנטה מאראגון (1236–1301), אשת אלפונסו העשירי, מלך קסטיליה. קונסטנסה (1239–1269), אשת מנואל מקסטיליה, אחיו של אלפונסו העשירי. פרו השלישי, מלך אראגון (1240–1285), אשר מלך אחרי אביו על אראגון, קטלוניה וולנסיה. חיימה השני, מלך מיורקה (1243–1311), אשר שלט באיים הבלאריים. פרננדו, (1245–1250). סנצ'ה (1246–1275), נזירה שחיה בירושלים. איזבלה (1248–1271), אשת פיליפ השלישי, מלך צרפת. מריה (1248–1267), נזירה. סנצ'ו מאראגון (1250–1275), ארכיבישוף העיר טולדו. לאונור (1251). בשנת 1235 התחתן חיימה עם תרסה גיל דה וידאורה, ממנה נולדו לו 2 ילדים: חיימה (1255–1385). פייטרו (1259–1318). בנוסף, היו לחיימה כמה ילדים לא חוקיים. מדיה וקבצים בנושא חיימה הראשון, מלך אראגון בוויקישיתוף חיימה הראשון, מלך אראגון, באתר "Find a Grave" (באנגלית) חיימה הראשון, מלך אראגון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) חיימה ה-1, (1208–1276), מלך אראגון, דף שער בספרייה הלאומית