laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
יוסף כץ

רבי יוסף כ"ץ (~ה'רע"א, 1510 - ב' בשבט ה'שנ"א - 28 בינואר 1591) מחבר ספר שו"ת "שארית יוסף", היה ראש ישיבה, ואב בית דין בעיר קרקוב שבפולין, גיסו של הרמ"א. משערים שנולד בשנת ה'רע"א, לאביו מרדכי גרשון הכהן, חתנו של רבי יצחק קלויבר מוורמייזא שכיהן כרב בפוזנן והיה גם סבו של המהרש"ל. בשנת ש"א התמנה כדיין בבית הדין התחתון של קראקא. (בקראקא היו שלושה בתי דין: הראשון, שכונה גם התחתון, שפט בכל ימות החול בדיונים שהתנהלו על סכומים של עד כעשרה זהובים, בתחום סמכותו של השני היו סכומים של עשרה עד מאה זהובים, ובית הדין השלישי - העליון - שפט ממאה ומעלה, שלוש פעמים בשבוע.) לאחר זמן התקדם בתפקידו עד שהפך לאחד משלושת הדיינים הראשיים בבית הדין העליון, יחד עם הרמ"א, שהיה לימים גיסו, וזקן הדיינים רבי משה לנדאו. על בית דין זה כותב הרמ"א שהיה קטן שבכולם, ושגיסו היה נוטה להחמיר בדין. במספר ספרים הוזכר שמו של רבי יוסף כץ בהקדמת התואר "אב"ד", וכך אמנם נחקק על מצבתו שהיה אב בית הדין של העיר. אך לטענת הרב חיים נתן דמביצר תואר זה שכונה בו הוא כינוי כבוד בלבד מאחר שלא היה תפקיד אב"ד כלל בקרקא ובשאר הערים הגדולות בפולין, וראש הישיבה שבעיר היווה את הדמות הראשית והמכריעה. בין היתר מסתמך דמביצר גם על פנקסי הקהילה המאזכרים את הרמ"א ורבי יוסף כץ בלא כל ציון שהיו אב"ד בעיר. כיהן גם כראש ישיבה בעירו (על פי מצבתו, בה כונה "ריש מתיבתא"). עמד בקשרי ידידות עם רבים מרבני דורו, בהם בני עירו המהרש"ל ורבי בנימין אהרן סלניק בעל ה"משאת בנימין" וכן המהר"ם פאדובה. רבי יוסף כץ היה גיסו של הרמ"א וכך הם מתייחסים איש לרעהו.. על פי הגרסה המקובלת היה הרמ"א נשוי (בזיווג שני) לאחותו של רבי יוסף כץ. אך יש הטוענים שהרמ"א נישא לקרענדיל, בתו של רבי משה עברליש שרבי יוסף כץ היה חתנו האחר. נפטר ביום ב' בשבט ה'שנ"א, שנת פטירת חברו רבי שלמה לביש (המהרש"ל השני). אשתו, שפרינצא - נפטרה ה' בטבת ה'של"ה בנו, ר' תנחום - שימש דיין וגבאי צדקה בעירו. בנו, ר' אהרן משה. בתו - נשאה לרבי שלמה חריף אב"ב בלבוב (בנם רבי יצחק הלוי היה חתן המהרש"א). בתו - נשאה את אחיו העשיר של רבי אליהו בעל שם, עמו היה בידידות למרות מחלוקות אודות ירושת אחיו. בתו, רבקה - נשאה למרדכי שרנדליס מדיה וקבצים בנושא יוסף כץ בוויקישיתוף שאלות ותשובות שארית יוסף מרדכי מרגליות (עורך כללי), "ר׳ יוסף (מרדכי גרשון) כ"ץ", אנציקלופדיה לתולדות גדולי ישראל, תל אביב: י' צ'צ'יק, תש"ו, עמ' 786-785, באתר היברובוקס יוסף בן מרדכי גרשון (1510-1591), הכהן, דף שער בספרייה הלאומית נוסח מצבתו של ר' יוסף כ"ץ ואשתו, אפיטף מועתק ע"י יחיאל מתתיהו צונץ בספר עיר הצדק: בבית הקברות היהודי העתיק בקרקוב, לבוב 1874. פריט ט, באתר היברובוקס "כן עשיתי מעשה עם שאר חברים שהסכימו עמי, ומהר"י כ"ץ לא רצה להסכים והיה סבור להטריף הכל, כי כן דרכו תמיד להחמיר" - שו"ת הרמ"א סוף סימן קיא. כלילת יופי חלק א, דף ו ע"א והלאה. וכן כתוב בשער ספר האגודה שנדפס בקראקא של"א - https://hebrewbooks.org/pdfpager.aspx?req=19196&st=&pgnum=2. ראה למשל שו"ת הרמ"א סימן כד, שו"ת שארית יוסף סימן נח ראו למשל: אשר זיו, הרמ"א, (מוה"ק, תשי"ז) עמ' 22. הרב שלמה אנגלארד, ישורון יג (תשס"ג), עמ' תשיט.
תסמונת צ'רג שטראוס

תסמונת צ'רג שטראוס (באנגלית; Churg–Strauss syndrome או Allergic granulomatosis ומשנת 2011 - Eosinophillic Granulomatosis with Polangiitis - EGPA) מאופיינת באלרגיה ובדלקת של כלי דם בינוניים וקטנים בכל הגוף. הסיבה המדויקת אינה ברורה אבל קרוב לוודאי שישנה פעילות יתר של מערכת החיסון בתגובה לאלרגנים שונים. המחלה תוארה לראשונה על ידי שני פתולוגים יהודים מבית החולים הר סיני בניו יורק - גיי'קוב צ'רג ולוטה שטראוס ב-1951. מבחינים בשלושה שלבים. לא תמיד נמצאים כולם ואין תמיד מעבר רציף בין אחד לשני. השלב האלרגי - מאופיין באסתמה חדשה או החרפה באסתמה קיימת ובנזלת אלרגית. השלב האיאוזינופילי - תסנינים של איאוזינופילים בריאות ובמערכת העיכול. בשלב זה יש סימנים מערכתיים כמו: חום, הזעות לילה, חולשה, חוסר תיאבון, ירידה במשקל, כאבי בטן ודימום מדרכי העיכול. שלב דלקת כלי הדם (Vasculitis) - בשלב זה יש דלקת בדופן כלי הדם הבינוניים והקטנים והם נסתמים ונגרם נזק איסכמי לאיברים השונים בגוף: ריאות, כליות, לב, דרכי העיכול, עור ומערכת העצבים. ב-1990 פרסם האיגוד האמריקני לריאומטולוגיה שישה קריטריונים לאבחנת התסמונת: אסתמה. יותר מ-10% איאוזינופילים בספירת דם (איאוזינופיליה). סינוסיטיס תסנינים משתנים בריאות בצילום חזה. ממצאים היסטולוגים של דלקת כלי דם והסננה של איאוזינופילים. ממצאים של נוירופתיה פריפרית. הימצאות של ארבעה קריטריונים ויותר נותנת רגישות של 85% וסגוליות של 99.7%. שקיעת הדם מוחשת וחלבון מגיב C גבוה כביטוי לתהליך דלקתי. בספירת דם יש כאמור יותר מ-10% איאוזינופילים. ב-40% מהחולים מוצאים אן הנוגדן p-ANCA) -Perinuclear Anti Nuclear Cytoplasmatic Antibody). בביופסיה מאיבר נגוע (ריאות, כליות, עור, עצבים) רואים בתכשיר ההיסטולוגי דלקת ונמק של כלי דם וגרנולומות המורכבות מאיאוזינופילים, מקרופגים ותאי ענק. צילום רנטגן של בית החזה בית החזה מגלה כאמור תסנינים בריאות שמיקומם משתנה מדי פעם. אפשר להיעזר גם ב-CT של בית החזה. טיפול הבחירה הוא גלוקוקורטיקואיד כמו פרדניזון בשילוב טיפול מדכא חיסון כמו אזתיופרין וציקלופוספמיד. הטיפול מביא להפוגות אבל המחלה היא כרונית ואינה ניתנת לריפוי. ב-1996 פרסמה קבוצה צרפתית מחקר על 342 חולי התסמונת. הם קבעו 5 קריטריונים (FFS - Five Factors Score) לקביעת הפרוגנוזה של החולים: 1) אי ספיקת כליות עם קראטינין מעל 1.50 מ"ג/ד"ל), 2) פרוטאינוריה מעל 1 ג"ר ביממה, 3) מעורבות של דרכי העיכול, 4) מעורבות מערכת העצבים, 5) מעורבות לבבית. בנוכחות 0 קריטריונים התמותה לאחר חמש שנים היא 11.9%, נוכחות קריטריון אחד מעלה את התמותה בתום חמש שנים ל 26%, ובנוכחות שני קריטריונים ויותר עולה השיעור ל-46%. סיבות המוות הן אי ספיקת לב, אוטם שריר הלב או קרדיומיופתיה רסטריקטיבית, אי ספיקת כליות, דימום מוחי, דימום מדרכי העיכול ואסתמה קשה. מדיה וקבצים בנושא תסמונת צ'רג שטראוס בוויקישיתוף תסמונת צ'רג שטראוס, באתר Mayo Clinic הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
בנט מילר

בנט מילר (באנגלית: Bennett Miller; נולד ב-30 בדצמבר 1966) הוא במאי קולנוע ומפיק אמריקאי. מילר היה מועמד פעמיים במהלך הקריירה שלו לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר לשנת 2005 על סרטו "טרומן קפוטה" ולשנת 2014 על בימוי הסרט "פוקס קצ'ר". מילר נולד בניו יורק סיטי. בנם של קבלן וציירת . הוא התחנך לצידם של כוכב הקולנוע פיליפ סימור הופמן והתסריטאי דן פוטרמן, איתם למד באותה השכבה בקורס הקיץ של "בית הספר ניו יורק לאומניות". מילר למד קולנוע ותיאטרון ביחד עם הופמן ב"אוניברסיטת ניו יורק", אך נשר לפני סיום התואר. לאחר שעזב את האוניברסיטה שימש מילר כמנהלו של המוזיקאי סטיבן שוב ולהקתו וביים עבורם מספר קליפים. מילר החל את דרכו כבמאי קולנוע בשנת 1998 עם הסרט הדוקומנטרי "The Cruise" על עיר הולדתו ניו יורק. הסרט זכה לחשיפה ולהערכה רבה ברחבי העולם ופתח דלתות רבות עבור מילר. מילר סירב למספר פרויקטים שהוצעו לו עד שהצליח להשיג מימון לסרט הביכורים הקולנועי שלו "טרומן קפוטה". מילר שיתף פעולה בסרט עם חבריו הקרובים דן פוטרמן שכתב את תסריט הסרט ופיליפ סימור הופמן שגילם את גיבור העלילה וזכה על תפקידו בפרס האוסקר. מילר הועמד על עבודת הבימוי הראשונה שלו לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר ולפרס באפט"א. בשנת 2009 נבחר מילר על ידי חברת ההפקה "סרטי קולומביה" לביים את דרמת הבייסבול "מאניבול". בהפקת הסרט שיתף מילר פעולה עם הכוכב ומפיק על בראד פיט ועם התסריטאים המוערכים אהרון סורקין וסטיבן זיליאן. הסרט זכה להצלחה רבה עם רווחים של למעלה מ-100 מיליון דולרים ו 6 מועמדויות לפרס האוסקר. בשנת 2014 הוציא מילר לאקרנים את סרטו הקולנועי השלישי, דרמת ההיאבקות האפלה "פוקס קצ'ר", המתארת את מערכת היחסים הסוערת בין המתאבק האולימפי מארק שולץ (צ'נינג טייטום), מאמנו ג'ון דה פונט (סטיב קארל) ואחיו של המתאבק דייב שולץ (מארק רופאלו). מילר שימש לראשונה בקריירה שלו גם כמפיק הסרט ביחד עם מפיקת העל מייגן אליסון. מילר זכה על בימוי הסרט בפרס הבמאי הטוב ביותר של פסטיבל קאן והועמד בפעם השנייה לפרס האוסקר לבמאי הטוב ביותר. טרומן קפוטה (2005) מאניבול (2011) פוקס קצ'ר (2014) בנט מילר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) בנט מילר, באתר AllMovie (באנגלית) בנט מילר, באתר Box Office Mojo (באנגלית) בנט מילר, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) אמיר קמינר, בנט מילר: "היאבקות זה ספורט של ווירדואים", באתר ynet, 20 בנובמבר 2014
לוטרה מנוקדת-צוואר

לוטרה מנוקדת-צוואר (שם מדעי: Hydrictis maculicollis) היא מין של לוטרה קטנה יחסית החיה בטבע בביצות ונהרות באפריקה שמדרום לסהרה ומהווה מין יחיד בסוגה. אורכן של הלוטרות 71–76 סנטימטרים ומשקלן 5.7–6.5 קילוגרם אצל הזכרים. אורכן של הנקבות 57–61 סנטימטרים ומשקלן 3.0–4.7 קילוגרם. זנבן ארוך ושרירי באורך של 39–44 ס"מ וכמו שאר הלוטרות יש להן קרומי שחייה בין ידיהן ורגליהן. לנקבות שני זוגות פטמות. פרוות הלוטרה בדרך כלל בצבע אדמדם עד חום-שוקולד ומנוקדת בכתמים בצבע קרם או לבן על הגרון והחזה, מה שנתן להן את שמם. ראשן ושיניהן מותאמים לתפיסת דגים וכרית האף חסרת שיער. הלוטרות נפוצות לאורך אגמים ונהרות באפריקה שמדרום לסהרה. הן נפוצות בעיקר באגם ויקטוריה ובזמביה. הן נמצאות רק במים מתוקים ולא ליד הים. טרפן הוא בעיקר דגים קטנים ובינוניים וגם צפרדעים, סרטנים ורכיכות. הן עצמן מסתכנות מטורפים כמו תנינים או עיטמים כשהן עסוקות בדיג. מצבה של הלוטרה היא ללא חשש, אך היא ניצודה בכמה מדינות באפריקה לשם בשרה. מדיה וקבצים בנושא לוטרה מנוקדת-צוואר בוויקישיתוף לוטרה מנוקדת-צוואר, באתר ITIS (באנגלית) לוטרה מנוקדת-צוואר, באתר NCBI (באנגלית) לוטרה מנוקדת-צוואר, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) לוטרה מנוקדת-צוואר, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) לוטרה מנוקדת-צוואר, באתר GBIF (באנגלית) לוטרה מנוקדת-צוואר באתר הרשימה האדומה של IUCN ערך זה הוא קצרמר בנושא יונקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קאו (פירושונים)

האם התכוונתם ל... קאו – חותם או חתימה מעוצבת המשמש כתחליף לחתימה רגילה דיוגו קאו – מגלה ארצות פורטוגזי צ'ארלס קואן קאו – חוקר בתחום הנדסת חשמל קו
איה (סרט)

איה הוא סרט קצר ישראלי בבימוים של מיכל ברזיס ועודד בן נון שיצא לאקרנים בשנת 2012. סרט זה הוקרן לראשונה בהקרנות מסחריות בקולנוע לב במהלך שנת 2012, ובשנת 2015 היה מועמד לפרס האוסקר לסרט הקצר הטוב ביותר. העלילה עוקבת אחרי איה (שרה אדלר), מנהלת חשבונות במשרד עורכי דין, הממתינה לאסוף מכר מנמל התעופה בן-גוריון. איה נענית לבקשתו של נהג מקצועי, הממתין לנוסע, המבקש ממנה להחזיק את השלט עם שמו של הנוסע למספר דקות, עד שובו. עקב כך היא מוצאת את עצמה מחזיקה שלט עם שמו של אדם זר בשם מר אוברבי - מבקר מוזיקה סקנדינבי (אולריך תומסן) שמגיע לישראל כדי לשפוט בתחרות רובינשטיין לפסנתר. אוברבי מגיע עוד לפני שהנהג שב וסובר כי איה, האוחזת בשלט ועליו שמו, היא הנהגת שנשלחה לאסוף אותו. מסיבה שאינה מוסברת מחליטה איה שלא לחשוף את הטעות אלא לקחת אותו ליעדו בירושלים. במהלך הנסיעה מתפתחת בין שני האנשים הזרים והשונים זה מזה אינטימיות מיוחדת. אתר האינטרנט הרשמי של איה "איה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "איה", באתר AllMovie (באנגלית) "איה", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "איה", באתר אידיבי "איה", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) איה באתר וואלה! סרטים רן בוקר, סרט ישראלי באוסקר: "חוזרים עם הפסלון", באתר ynet, 15 בינואר 2015 ערך זה הוא קצרמר בנושא סרטים ישראליים ובנושא סרטים צרפתיים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סוזאנה מרטינס

סוזאנה מרטינס (באנגלית: Susana Martinez; נולדה ב-14 ביולי 1959) היא פוליטיקאית אמריקאית חברת המפלגה הרפובליקנית, שכיהנה כמושלת ה-31 של מדינת ניו מקסיקו. מרטינס נולדה וגדלה באל פאסו שבטקסס, הצעירה מבין שלושה ילדים לג'קובו ופאולה מרטינס. היא צאצאית למהגרים ממקסיקו, סבא-רבא שלה היה הגנרל טורביאו אורטגה שנלחם ברודן פורפיריו דיאס במהלך המהפכה המקסיקנית. אביה היה מתאגרף ושירת בחיל הנחתים של ארצות הברית במהלך מלחמת קוריאה, לאחר מכן שירת כעוזר שריף ופתח חברת ביטחון בה עבדה גם סוזאנה כאחת מהמאבטחים. היא סיימה את לימודי בתיכון ב-1977 בהצטיינות לאחר שכיהנה כנשיאת מועצת התלמידים. מרטינס בעלת תואר ראשון מאוניברסיטת טקסס באל פאסו ותואר J.D במשפטים מאוניברסיטת אוקלהומה ב-1986. באוקטובר 1986 החלה לעבוד כעוזרת לתובע מחוז 3 בניו מקסיקו. היא פוטרה באוגוסט 1993 על ידי מעבידה גרג ואלדז לאחר שהסכימה להעיד נגדו בחקירה בנושא פיטורים לא חוקיים שביצע. היא הגישה תביעה נגד ואלדז, שנסגרה בפשרה מחוץ לכותלי בית המשפט וכללה תשלום פיצויים למרטינס בסך כ-120,000 דולר. לאחר הפיטורים עבדה כמשפטנית במחלקת מדינת ניו מקסיקו לענייני משפחה, נוער וילדים. ב-1996 היא עברה מהמפלגה הדמוקרטית למפלגה הרפובליקנית והחליטה להתמודד מול ואלדז בבחירות למשרת התובע המחוזי. היא ניצחה בבחירות ברוב ניכר ומונתה לתובעת מחוז דונה אנה, המחוז השני בגודלו במדינה. היא כיהנה בתפקיד במשך 14 שנים במהלכן נבחרה שוב עוד שלוש פעמים. בשנים אלו עמדה בעצמה בראש צוות התביעה במספר תיקים בולטים. בנובמבר 2010 ניצחה בבחירות לתפקיד מושל מדינת ניו מקסיקו, כשזכתה ב-53% מקולות המצביעים. בנובמבר 2014 נבחרה פעם נוספת לתפקיד ברוב של 57%. ב-1 בינואר 2019 סיימה את תפקידה. ב-2013 נבחרה על ידי טיים מגזין לאחת מ-100 האנשים המשפיעים בעולם. מרטינס נשואה בשנית לצ'אק פרנקו ואם לבן חורג. מדיה וקבצים בנושא סוזאנה מרטינס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סוזאנה מרטינס סוזאנה מרטינס, ברשת החברתית אקס (טוויטר) 'Bossy' El Paso girl Susana Martinez a born leader, אל פאסו טיימס, 24 באוקטובר 2010 Susana Martinez, New Mexico Governor, Releases Evidence On Her Grandparents' Immigration Status, האפינגטון פוסט, 14 בנובמבר 2014 Tough As Nails, אלבקרקי ג'ורנל, 12 בספטמבר 2010 Martinez Earns Kudos for Convention Speech, אלבקרקי ג'ורנל, 31 באוגוסט 2012 סוזאנה מרטינס באתר טיים מגזין
כולציסטוגרפיה

כולציסטוגרפיה (אנגלית: cholecystography), היא בדיקת הדמיה המשמשת לדימות כיס המרה במקרה שקיים חשד לאבני כיס המרה. בעבר השימוש בבדיקה זו היה נפוץ יותר, אולם הפרקטיקה הרפואית הנוכחית מעדיפה את בדיקות האולטרסאונד וה-CT לאבחון מקרים של חשד לאבני כיס המרה. בבדיקה זו משתמשים בדרך בכלל במקרים שתוצאות הבדיקות האחרות אינן חד-משמעיות. לפני תהליך הבדיקה, נוטל הנבדק חומר ניגוד שמופרש על ידי הכבד. החומר שיופרש על ידי הכבד ייאסף בכיס המרה, שם הספיגה החוזרת של המים תגרום לריכוזו של חומר הניגוד. כתוצאה מנוכחות חומר הניגוד בכיס המרה יהפכו אבני המרה לאטומים לקרינת רנטגן ויראו כצלליות לבנות בתוצאות הבדיקה. כולציסטוגרפיה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
אוטאריטוס

אוטאריטוס היה מנהיג גאלי ממנהיגי מרד השכירים בקרתגו. נשבה ונצלב לאחר קרב המשור. לא ידוע דבר אודות חייו המוקדמים של אוטאריטוס פוליביוס מכנה אותו "אוטאריטוס מנהיג הגאלים", לאחר כישלונו של ספנדיוס בקרב מקאר ערק אל מחנה הקרתגים נארוואס הנומידי יחד עם 2,000 פרשים והצטרף אל מחנהו של חמלקרת ברקה זה האחרון קיבל אותו בכבוד ואף נתן לו את בתו לאשה ספנדיוס חשש שיחס זה יעודד עריקות נוספות על כן נאם בפני החיילים על כך שכל נדיבותו של חמלקרת אינם אלא תכסיס אולם דבריו לא עשו רושם רב על השומעים כיוון שהללו דיברו בשלל שפות ורק השפה הפונית הייתה מובנת לכולם אולם ספנדיוס הקמפני לא שלט בה כראוי אז החל לנאום אוטאריטוס הוא הכריז שכעת לא נותר מוצא אחר ויש להילחם מעתה ללא רחמים ולהרוג כל שבוי כמו כן הציע להוציא להורג את הנציג הקרתגי השבוי גיסקו דבריו עשו רושם עז גיסקו ועמיתיו הובלו אל מחוץ למחנה שם נרצחו באכזריות והושלכו לבור כנקמה הכריז חמלקרת כי מעתה ואילך כל שבוי יש להשליך אל רגלי הפילים אותו זמן השלימו מאתוס וספנדיוס את כיבוש אוטיקה והיפקארה. והחלו לצור על קרתגו עצמה, חמלקרת יחד עם מצביא נוסף בשם חניבעל, החלו לנתק את דרכי האספקה שלהם, ואילצו את ספנדיוס זארזאס ואוטאריטוס יחד עם 50,000 איש לסגת מהמצור. ספנדיוס השתדל להימנע מקרבות במישור פתוח, מכיוון שחשש מהפילים של חמלקרת. על כן נכנס עם חייליו למצר שפוליביוס מכנה "משור", על שום צורתו המשוננת. חמלקרת דאג מראש לחסום את דרכי היציאה, וגרם לשכירים רעב חמור שהכריח אותם לבסוף להיכנע. ספנדיוס הגיע להסכם עם חמלקרת, לפיו הקרתגים יוכלו להרוג אותו, את זארזאס, את אוטאריטוס, ועוד שבעה מפקדים לפי בחירתו. אולם השכירים שלא ידעו על ההסכם חשבו שרימו אותם, ומיהרו לאחוז בנשק. חמלקרת הקיף אותם בפילים ופרשים, והרג בהם 40,000. ביניהם אוטאריטוס, וזארזאס. ספנדיוס נלקח בשבי, ונצלב מאוחר יותר במהלך קרב תוניס. אוטאריטוס הוא אחד הדמויות ברומן ההיסטורי של גוסטב פלובר, "שלמבו". פוליביוס, היסטוריה. כרך ראשון - ספרים א-ו. תרגם וכתב מבואות בנימין שימרון. ירושלים, מוסד ביאליק, תשנ"א (1991). פוליביוס, ספר ראשון, 84. פוליביוס, ספר ראשון, 78. שפת קרתגו. ידועה כיום בשם "פונית חדשה". שפת האם שלה, צידונית, קרובה מאוד לעברית. פוליביוס, ספר ראשון, 80. דיודורוס, ספר 25, 3. פוליביוס, ספר ראשון, 85. תרגם לעברית אריה חשביה, הוצאת לדורי, 1967
נמל המבורג

נמל המבורג (בגרמנית: Hamburger Hafen) הוא הנמל הגדול ביותר בגרמניה, הממוקם בעיר המבורג על גדות נהר אלבה. הנמל נמצא במרחק 110 קילומטרים משפך נהר אלבה לים הצפוני. במונחים של נפח מכולות (TEU – twenty foot equivalent units), נמל המבורג הוא השלישי בגודלו באירופה (אחרי נמל רוטרדם ונמל אנטוורפן), וה-20 בגודלו בעולם. בשנת 2022 עברו דרכו כ-8,261 מיליון TEU של מטען. שטח הנמל 73.99 קמ"ר, מתוכם 43.31 קמ"ר הם שטחי יבשה. הנמל נוסד סמוך להקמתה של העיר המבורג, ב-7 במאי 1189, על ידי פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. האזור נבחר בשל מיקומו האסטרטגי. במשך מאות שנים שימש המקום כנמל העיקרי של מרכז אירופה, והביא לצמיחה משמעותית של המבורג כעיר מסחר מובילה. בין המאות ה-13 וה-17, בתקופת ברית ערי הנזה, נחשב הנמל לשני בחשיבותו רק לנמל ליבק כצומת סחר ימי מרכזי בצפון גרמניה ואגן הים הבלטי. במאה ה-19 הוא היה לנמל העיקרי במרכז אירופה לתעבורה טרנס-אטלנטית. בתקופה זו נחשבה חברת "קו המבורג-אמריקה" שפעלה בנמל זה, כחברת המשלוחים הימיים הגדולה בעולם. ב-1888 נוסד "הנמל החופשי" בנמל המבורג, שאפשר אחסון חינם של מכולות ללא מכס (אפשרות זו בוטלה ב-2013, וכיום נדרש תשלום על כך). בתקופה זו נבנה באזור הנמל החופשי המתחם שפייכרשטאט, "עיר המחסנים", המזוהה עם העיר עד היום; המתחם התפרס על פני שטח של 350,000 מטרים רבועים, ובו אוחסנו הסחורות שעברו בנמל החופשי. במהלך מלחמת העולם הראשונה והשנייה איבדו מספנות הנמל חלקים גדולים מצי האניות שלהן. בתקופת חלוקתה של גרמניה בין השנים 1945–1990, איבד הנמל חלקים גדולים מההינטרלנד (העורף הכלכלי) שלו ומקשריו המסחריים. אך מאז איחוד גרמניה, נפילת מסך הברזל והרחבת האיחוד האירופי, חזר הנמל למעמדו כאחד המובילים באירופה ובעולם. מדיה וקבצים בנושא נמל המבורג בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של נמל המבורג אתר נמל המבורג
צירוס

צירוס (נקרא לעיתים ענן נוצה וסימן סוג הענן שלו: Ci) הוא סוג של ענן שמראהו מאופיין במעין חוטים דקים ודלילים. הופעתו מעניקה לסוג את שמו, מהמילה הלטינית cirrus שפירושה 'תלתל שיער' או 'נוצת ראש'. רצועות הענן מופיעות לעיתים בקווצות בעלות צורה ייחודית המכונות "זנבות סוסה" (mares tales). הצירוס בדרך כלל לבן או אפור. הוא נוצר כאשר אדי מים מגיעים למעלה מ-5,000 מ' מעל פני הקרקע באזורים ממוזגים, ומעל 6,100 מ' באזורים טרופיים. הוא נוצר גם מזרימת אוויר אנכית של סופות טרופיות והוריקנים או מסדני ענני קומולונימבוס. כשענני נוצה מקדימים מערכת חזיתית או סופה טרופית, ניתן לדעת כי תנאי מזג אוויר עשויים בקרוב להידרדר. הצירוס מבשר לא פעם על משקעים מתקרבים, ואולם ענני הצירוס מורידים עצמם גבישי קרח שמתאדים לפני מרחק רב מאוד מהקרקע, תופעה הידועה כ"ווירגה". ענני צירוס שנוצרים על ידי זרם סילון יכולים לגדול מספיק כדי להשתרע אופקית על פני יבשות, בעוד שלגובה משתרעים קילומטרים ספורים בלבד. כאשר אור עובר דרך גבישי הקרח בצירוס, נוצרות תופעות אופטיות כגון הילות וכלבי שמש. שכבת צירוס מעלה את הטמפרטורה של האוויר מתחת לשכבת העננים העיקרית בשיעור ממוצע של 10°C. כאשר ציציות הצירוס הבודדות הופכות רבות ורחבות עד כי כמעט אין להבחין ביניהן, נוצרת יריעה של עננות גבוהה; ענן צירוס עם נופך שכבתי מכונה צירוסטרטוס (Cs). קונבקציה בגובה רב יכולה לייצר סוג ענן אחר הכרוך בגובה, המכונה צירוקומולוס (Cc) והוא מכיל טיפות מים בקירור. ענני נוצה נוצרים גם על כוכבי לכת אחרים, כולל מאדים, צדק, שבתאי, אורנוס, וייתכן כי אף נפטון. הם נצפו על טיטאן, אחד מירחיו של שבתאי. חלק מענני נוצה מחוץ לכדור הארץ מורכבים מקרח אמוניה או מתאן ולא מקרח מים. המונח הנוצה משמש גם לעננים בין-כוכביים מסוימים מורכבים מגדלים תת-מיקרומטריים של גרגרי אבק. עוביים של ענני הצירוס נע בין 100 מ' ל-8,000 מ', והעובי הממוצע הוא 1,500 מ'. כמו כן, בממוצע ישנם 30 גבישי קרח לליטר, ואולם ערך זה משתנה מגביש קרח אחד ל-10,000 ליטרים ל-10,000 גבישי קרח לליטר - הבדל של שמונה סדרי גודל. אורכו של כל אחד מגבישי הקרח הוא בדרך כלל 0.25 מ"מ. ואולם האורך נע בין 0.01 מ"מ לכמה מ"מ. גבישי הקרח בפסי התעבות קטנים בהרבה מאלה שבענני הצירוס, ואורכם הוא בין 0.01 מ"מ ל-0.1 מ"מ. טמפרטורת ענני הצירוס היא 20°C עד 30°C מתחת לאפס.  כלבי השמש מדיה וקבצים בנושא צירוס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של צירוס "Cirrus Clouds". Clouds. University of Richmond. נבדק ב-29 בינואר 2011. {{cite web}}: (עזרה) Funk, Ted. "Cloud Classifications and Characteristics" (PDF). The Science Corner. National Oceanic and Atmospheric Administration. p. 1. נבדק ב-30 בינואר 2011. {{cite web}}: (עזרה) Palmer, Chad (16 באוקטובר 2005). "USA Today: Cirrus Clouds". USA Today. נבדק ב-13 בספטמבר 2008. {{cite news}}: (עזרה) Dowling & Radke 1990, p. 974 Dowling & Radke 1990, p. 977 McGraw-Hill Editorial Staff 2005, p. 1
יוסף בן ג'וייא

רבי יוסף בן ג'וייא (או: אבן ג'וייא; נפטר ג' באב תקכ"ח, 17 ביולי 1768) היה רב ארץ ישראלי, מחכמי צפת וירושלים, שד"ר כוללות צפת, ומחבר ספר ההלכה "טל אורות" על ל"ט אבות מלאכה. נולד בצפת, אביו נפטר בצעירותו והוא מכונה "בן ג'וייא" על שם אמו. הוא התפרסם כאחד מחשובי רבני צפת בדורו. ב-1742 יצא לאירופה כשד"ר עם הרב יום טוב סבן, בראשית חורף תק"ג (1742) שהו בערי טורקיה, ובתק"ד (1744) עברו בערי איטליה והשתהו באנקונה. באנקונה התיידד עם הרב משה חיים מורפורגו, בנו של הרב שמשון מורפורגו מחבר "שמש צדקה". קשריו עם רב זה נמשכו גם לאחר שובו לצפת בחודש אייר תק"ו, 1746. כנראה לאחר רעידת האדמה שפקדה את הגליל ב-1759, עזב את צפת ועקר לירושלים; הוא נמנה בין רבני העיר במסמכים שונים. חידושיו מוזכרים בספרי בני דורו וגם בכתבי חכמי הדור שאחריו, כמו בכתבי החיד"א שמצטט דברים שמסר לו אביו בשם הרב אבן ג'וייא. הוא נפטר בירושלים בג' באב תקכ"ח, 17 ביולי 1768, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים. ספרו הנודע הוא "טל אורות" העוסק בהלכות ל"ט אבות המלאכה האסורות בשבת, מלבד נושאים אלו מכיל הספר הערות ודיונים בדברי רבי מרדכי בן הלל "המרדכי" על הלכות ברכות, שבת ועירובין. שו"ת בהלכה, וחידושים על המקרא. הספר נדפס לאחר פטירתו, בשאלוניקי, בידי הרב חיים שלום מרגונאטו, מחבר "דרכי שלום", בשנת תקנ"ה (1795). אריה ליב פרומקין ואליעזר ריבלין, יוסף ן' ג'ויה תולדות חכמי ירושלים ח"ג, ירושלים, ה'תר"ץ, עמ' 92-93 טל אורות - א, ירושלים, מהדורה חדשה, תשמ"ז, באתר היברובוקס טל אורות - ב, ירושלים, מהדורה חדשה, תשמ"ח, באתר היברובוקס כרטיס הקבר של יוסף בן ג'וייא, באתר הר הזיתים יוסף בן ג'וייא, באתר "החכם היומי"
גיווי צ'וחלי

גיווי צ'וֹחֵלי (בגאורגית: გივი ჩოხელი)‏; 27 ביוני 1937 – 25 בפברואר 1994) היה כדורגלן גאורגי בתקופת ברית המועצות; הוא שיחק בעמדות מגן וקשר; אחרי סיום קריירת המשחק פנה לקריירת אימון. גיווי צ'וחלי נולד בשנת 1937 בעיר תלאווי שבחבל קאחתי, כאשר גאורגיה הייתה חלק מברית המועצות; קבוצת הבוגרים הראשונה שבה שיחק הייתה "נַדיקווַרי" (לימים "קאחתי") תלאווי (1956). בשנת 1957 צ'וחלי החל לשחק בקבוצת דינמו טביליסי; בשנת 1959 הוא זכה עם קבוצתו במדליית ארד על מקום שלישי בליגת העל הסובייטית. בשנת 1960 צ'וחלי צורף לנבחרת ברית המועצות לקראת נסיעתה אל טורניר הגמר של אליפות אירופה הראשונה בצרפת; הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בחצי הגמר שנערך ב-6 ביולי במרסיי, ובו הסובייטים הביסו את צ'כוסלובקיה בתוצאה 0:3; צ'וחלי שיחק גם במשחק הגמר, שבו ברית המועצות גברה על יוגוסלביה בתוצאה 1:2 וזכתה בתואר אליפות אירופה. בסוף שנת 1960, צ'וחלי הוכר כמגן הימני הטוב ביותר באותה עונת אליפות סובייטית (נכלל ברשימת 11 מצטייני העונה); בשנת 1961 צ'וחלי נכלל שנית באותה רשימה – הפעם, כקשר הימני הטוב ביותר בליגה. צ'וחלי שיחק בשלושה מתוך ארבעת המשחקים של הנבחרת הסובייטית במונדיאל 1962; הוא ערך את הופעתו האחרונה בנבחרת במשחק רבע הגמר של הטורניר, שהתקיים ב-10 ביוני בעיר אריקה; המשחק הסתיים בהפסד של ברית המועצות לצ'ילה המארחת בתוצאה 2:1. בסך הכול, צ'וחלי הופיע במדי הנבחרת הסובייטית ב-19 משחקים רשמיים ובמשחק בלתי-רשמי אחד. בשנת 1962 צ'וחלי זכה במדליית הארד השנייה שלו עם קבוצת דינמו טביליסי, על מקום שלישי בליגת העל הסובייטית; באותה שנה הוא נכלל בפעם השלישית ברציפות ברשימת 11 המצטיינים של ליגת העל הסובייטית – כמו שנה קודם לכן, הוא הוכר כקשר הימני הטוב ביותר של עונת האליפות. בשנת 1964 צ'וחלי זכה עם דינמו טביליסי באליפות ברית המועצות הראשונה של הקבוצה; בשנת 1965 הוא סיים את הקריירה שלו בקבוצה. בסך הכול, צ'וחלי הופיע במדי "דינמו" ב-159 משחקים וכבש ארבעה שערים לזכותה. בשנת 1965 צ'וחלי זכה בתואר אמן ספורט נכבד של ברית המועצות. בשנים 1966–1968 צ'וחלי עבד כמאמן בדינמו טביליסי; בשנת 1969 הוא מונה למנהל הקבוצה ולמאמנהּ הראשי; צ'וחלי ניהל את המועדון רק באותה שנה, אך נשאר כמאמן ראשי גם בשנת 1970; בשנים 1971–1972 הוא אימן תחת מאמן ראשי אחר. בשנת 1971 צ'וחלי זכה בתואר מאמן נכבד של גאורגיה הסובייטית. בשנת 1974 צ'וחקי מונה בפעם השנייה כמאמן ראשי של "דינמו", אך מילא את התפקיד רק במשך עונה אחת; בזמן קריירת האימון שלו, הקבוצה זכתה בארבע מדליות ארד על מקום שלישי בליגת העל הסובייטית (באחת מהן, בשנת 1969, כאשר צ'וחלי היה המאמן הראשי). בשנים 1984–1985 צ'וחלי שימש בפעם השנייה כמנהלהּ של דינמו טביליסי. גיווי צ'וחלי מת בשנת 1994 בטביליסי; על שמו נקרא האצטדיון העירוני של תלאווי; מול האצטדיון ניצב פסלו של צ'וחלי. נבחרת ברית המועצות אליפות אירופה בכדורגל: 1960 דינמו טביליסי אליפות ברית המועצות: 1964 שלוש מדליות ארד על מקום שלישי באליפות ברית המועצות: 1959, 1962 (כשחקן), 1969 (כמאמן ראשי) אישיים נכלל שלוש פעמים ברשימת 11 המצטיינים של ליגת העל הסובייטית: 1960, 1961, 1962 מדיה וקבצים בנושא גיווי צ'וחלי בוויקישיתוף גיווי צ'וחלי, באתר Transfermarkt גיווי צ'וחלי, באתר National Football Teams גיווי צ'וחלי, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt גיווי צ'וחלי, באתר "Find a Grave" (באנגלית)