אלדו רוסי

אלדו רוסי (3 במאי 1931 – 4 בספטמבר 1997; Aldo Rossi) היה אדריכל ומעצב איטלקי, שזכה להכרה בינלאומית בארבעה תחומים מובחנים: תאוריה אדריכלית, רישום, עיצוב ועיצוב מוצר. רוסי היה אחד המובילים והמייצגים של התנועה הפוסט-מודרנית. רוסי הוא האיטלקי הראשון שהוענק לו פרס פריצקר לאדריכלות. רוסי נולד במילאנו, שבאיטליה. הוא למד במסדר הדתי בסומסקה ולאחר מכן בתיכון אלסנדרו וולטה (איט') בלקו, בין השנים 1949 עד 1959 הוא למד אדריכלות באוניברסיטה הפוליטכנית של מילאנו. מנחה התזה שלו היה פיירו פורטאלופי. בשנת 1955 החל רוסי לכתוב עבור כתב העת האדריכלי קסאבלה-קונטינוייטה (אנ'), בשנת 1959 הוא התמנה לאחד העורכים, לצד העורך הראשי ארנסטו נתן רוג'רס. רוסי עזב את כתב העת בשנת 1964, לאחר שתפקיד העורך הראשי הועבר לידי ג'יאן אנטוניו ברנסקוני. רוסי החל לעבוד עבור מגזין Società ועבור איל קונטמפוראניו, מה שהפך אותו לאחד המשתתפים הפעילים ביותר בוויכוח התרבותי הלוהט של אותה העת. מאמריו המוקדמים עסקו באדריכלים כמו אלסנדרו אנטונלי, מריו רידולפי (איט'), אוגוסט פרה ואמיל קאופמן, וחלק גדול מחומרים אלו הפכו לחלק בספרו השני, Scritti scelti sull'architettura e la città 1956-1972 (כתבים נבחרים על האדריכלות והעיר, 1956 עד 1972). רוסי התחתן עם השחקנית השווייצרית סוניה גסנר, שהכירה לו את עולם הקולנוע והתיאטרון. התרבות ומשפחתו הפכו למרכזיים בחייו. בנו פאוסטו היה יוצר קולנוע פעיל הן מול המצלמה והן מאחוריה, ובתו ורה עסקה בתיאטרון. את הקריירה המקצועית שלו החל רוסי בסטודיו של איגנזיו גרדלה בשנת 1956, ומשם עבר לסטודיו של מרקו זנוסו. בשנת 1963 הוא החל גם ללמד, בתחילה כעוזרו של לודוביקו קווארוני (איט') (1963) בבית הספר לתכנון עירוני בארצו, ואחר כך כעוזרו של קרלו איימונינו במכון לארכיטקטורה של ונציה. בשנת 1965 מונה למרצה באוניברסיטה הפוליטכנית במילאנו ובשנה שלאחר מכן פרסם את "ארכיטקטורת העיר" שהפך במהרה לקלאסיקה של ספרות אדריכלית. הקריירה המקצועית שלו, שהתמקדה בתחילה בתאוריה אדריכלית ובתכנון מבנים קטנים, רשמה זינוק ענק קדימה כאשר איימונינו אפשר לרוסי לתכנן חלק ממתחם המגורים מונטה אמיאטה ברובע גאלארטסה של מילאנו. בשנת 1971 הוא זכה בתחרות התכנון להרחבת בית הקברות סן קטאלדו במודנה, מה שהקנה לו פרסום בינלאומי. לאחר שהושעה מהוראה באיטליה באותם זמנים פוליטיים בעייתיים, הוא עבר ל-ETH ציריך, שם עמד בראש קתדרת התכנון האדריכלי משנת 1971 עד 1975. בשנת 1973 היה רוסי מנהל יחידת האדריכלות הבינלאומית בתערוכה התלת שנתית של מילאנו לאמנויות דקורטיביות ואדריכלות מודרנית (איט'), שם הציג, בין היתר, את תלמידו ארדואינו קנטפורה. רעיונות העיצוב של רוסי לתערוכה מוצגים בקטלוג האדריכלות הבינלאומית ובסרט התיעודי של 16מ"מ קישוט ופשע בבימויו של לואיג'י דוריסי והופק יחד עם ג'יאני בראגיירי ופרנקו ראג'י. בשנת 1975, רוסי חזר לתחום ההוראה באיטליה ולימד קומפוזיציה אדריכלית בוונציה. בשנת 1979 הוא מונה לחבר באקדמיה היוקרתית של סנט לוקא. בה בעת החל להתפתח עניין בינלאומי בכישוריו. הוא לימד בכמה אוניברסיטאות בארצות הברית, כולל קופר יוניון בעיר ניו יורק ואוניברסיטת קורנל באיטקה (מדינת ניו יורק). בקורנל הוא נטל חלק במיזם משותף למכון לארכיטקטורה ולימודים עירוניים ולמוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, ונסע במסגרת זו לסין והונג קונג והשתתף בכנסים בדרום אמריקה. בשנת 1981 פרסם רוסי את האוטוביוגרפיה שלו, הנקראת אוטוביוגרפיה מדעית. בעבודה זו מביא המחבר, "בהפרעה דיסקרטית", זיכרונות, חפצים, מקומות, צורות, רשימות ספרותיות, ציטוטים ותובנות ומנסה... לעיין בדברים או רשמים, לתאר או לחפש דרכים לתאר". באותה שנה הוא זכה בפרס ראשון בתחרות הבינלאומית לתכנון מבנה דירות בפינת קוכשטראסה וווילהלם שטראסה במרכז ברלין. בשנת 1984, בשיתוף עם איגנזיו גרדלה ופאביו ריינהרט, זכה רוסי בתחרות לשיקום תיאטרון קרלו פליצה בגנואה, שלא הושלמה במלואה עד 1991. בשנים 1985 ו-1986 רוסי ניהל את תערוכת האדריכלות הבינלאומית השלישית (ובהתאמה - הרביעית) בביאנלה בוונציה, כולל חללי תצוגה מרוחקים יותר כמו וילה פרסטי בסנטה מריה די סאלה. בשנת 1987 הוא זכה בשתי תחרויות בינלאומיות: האחת עבור אתר בפארק דה לה וילט בפריס, והשנייה במוזיאון הגרמני להיסטוריה בברלין, שמעולם לא יצא אל הפועל. בשנת 1989 הוא המשיך בעבודות עיצוב מוצרים עבור יוניפור (כיום חלק מרהיטי מולטני (איט')) ועבור אלסי. מכונת האספרסו שלו לה קופולה, שעוצבה עבור אלסי, יצאה לשוק בשנת 1988. בשנת 1990 הוענק לו פרס פריצקר. העיר פוקואוקה ביפן העניקה לו אות כבוד בגין עבודתו במתחם מלון הארמון ובשנת 1991 הוענקה לו מדליית תומאס ג'פרסון באדריכלות ציבורית מטעם המכון האמריקני לאדריכלים. בהמשך לפרסים היוקרתיים הללו הגיעו תערוכות במרכז ז'ורז' פומפידו בפריס, בברס ואן ברלאגה באמסטרדם, בגלריה ברלין בברלין ובמוזיאון לאמנות עכשווית בגנט, בלגיה. בשנת 1996 הוא הפך לחבר כבוד באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולספרות ובשנה שלאחר מכן הוענק לו פרס התרבות המיוחד שלהם בארכיטקטורה ועיצוב. הוא נפטר במילאנו ב־4 בספטמבר 1997, בעקבות תאונת דרכים. לאחר מותו הוענק לו פרס טורה גיניגי על תרומתו ללימודים עירוניים ופרס שפת הים של מכון שפת הים, בפלורידה, בו הקים בית משפחתי נפרד בשנת 1995. בעקבות ערעור שהוגש, זכו הצעותיו בתחרות משנת 1999 לשיקום תיאטרון לה פניצ'ה, בוונציה, והמבנה נפתח מחדש בשנת 2004. בשנת 1999 נקראה על שמו הפקולטה לארכיטקטורה של אוניברסיטת בולוניה, שבסיסה בצ'זנה. עבודותיו המוקדמות ביותר משנות השישים היו בעיקר תאורטיות והציגו השפעה סימולטנית של המודרניזם האיטלקי של שנות העשרים (ראו ג'וזפה טרגני), השפעות קלאסיציסטיות של האדריכל הווינאי אדולף לוס, והשתקפויות של הצייר ג'ורג'ו דה קיריקו. מסע לימודי שערך רוסי לברית המועצות לחקר האדריכלות הסטליניסטית הותיר בו רושם ניכר. בכתביו, ביקר רוסי את חוסר הבנת העיר בפרקטיקה האדריכלית העכשווית. הוא טען שהעיר צריכה להילמד ולהבחן לאורך זמן; ושיש עניין מיוחד בממצאים עירוניים העומדים בחלוף הזמן. רוסי טען שהעיר זוכרת את עברה ("הזיכרון הקולקטיבי" שלנו) וכי אנו משתמשים בזיכרון זה באמצעות מונומנטים; או במילים אחרות, מונומנטים יוצרים מבנה לעיר. תחת השראת כח ההתמדה של הערים העתיקות באירופה, רוסי שאף ליצור מבנים דומים החסינים מפני התיישנות. השפעתו התעצמה בסוף שנות השבעים והשמונים ככל שהיקף יצירתו הבנויה התרחב וכן בשל התיאוריות שלו שקודמו בספריו - "הארכיטקטורה של העיר" (L'architettura della città, 1966) ו"אוטוביוגרפיה מדעית (Autobiografia scienta, 1981). הגדול בפרויקטים של רוסי מבחינת היקפו היה בית הקברות סן קטאלדו, במודנה, איטליה, שהקמתו החלה בשנת 1971 אך טרם הסתיימה. רוסי התייחס לכך כ"עיר המתים". העצמאות הייחודית של הבניינים שלו באה לידי ביטוי במיקרו-אדריכלות של המוצרים שתוכננו על ידי רוסי. בשנות השמונים הוא עיצב מכונות קפה מנירוסטה ומוצרים נוספים עבור אלסי, פירלי ואחרים. עבור הביאנלה בוונציה של שנת 1979 תכנן רוסי מבנה תיאטרון צף - תיאטרון העולם ("תיאטרו דל מונדו") שהכיל 250 מקומות ישיבה. עבור הביאנלה בוונציה של שנת 1984, הוא עיצב קשת ניצחון בכניסה לאתר התערוכה. בשנת 2006 הוצבו שני פילונים מול מוזיאון בונאפאנטן במאסטריכט, הולנד, המבוססים על עיצוב מקורי שלו משנת 1989. אלדו רוסי זכה בפרס פריצקר היוקרתי לאדריכלות בשנת 1990. עדה לואיז הוקסטבל, מבקרת האדריכלות וחברת צוות השופטים של פרס פריצקר, הגדירה את רוסי כ"משורר שבמקרה הוא אדריכל." 1960 - וילה איי רונצ'י ב ורסיליה, איטליה 1962 - תחרות לאנדרטת ההתנגדות בקוניאו, איטליה 1964 - תחרות לתיאטרון פגניני החדש ופיאצה דלה פילוטה בפארמה, איטליה 1964 - גשר למתחם התערוכה התלת-שנתית (טריאנלה) במילאנו, איטליה 1965 - מזרקה מונומנטלית בסגראטה, איטליה 1966 - תחרות עבור מחוז סן רוקו במונצה, איטליה 1967-74 - מתחם מונטה אמיאטה, רובע גאלארטסה, מילאנו, עם קרלו איימונינו 1968 - תכנון בית העירייה בסקנדיצ'י 1971-84 - גלוסקמה ובית הקברות של סן קטאלדו במודנה 1972 - תכנון לבית העירייה מוג'יו 1972 - בית ספר יסודי בפגאנו אולונה 1973 - הסרט הדוקומנטרי "קישוט ופשע" לתערוכה התלת-שנתית במילאנו 1974 - תכנון מטה המועצה האזורית ולמעון סטודנטים בטריאסטה 1976 - תכנון מעון סטודנטים בקייטי 1977 - תכנון מרכז עסקים בפירנצה 1977 - בתים צמודי קרקע במוצו 1978 - התיאטרון המדעי Teatrino sciento 1979 - תיאטרון צף - תיאטרו דל מונדו (איט') בן 250 מושבים וקשת ניצחון, שניהם נבנו עבור הביאנלה בוונציה 1979 - דירות בדרום פרידריךשטאט - Südliche Friedrichstadt לתערוכה IBA 84 במערב ברלין, גרמניה 1979 - מרכז הקניות "טורי" בפארמה 1979 - בית ספר תיכון בברוני, עם ארדואינו קנטפורה 1979 - מגדל מונומנטלי, מלבורן, אוסטרליה 1981-1988 - "בלוק ברלין" ברחוב קוכשטראסה ו-וילהלםשטראסה בברלין, גרמניה 1982 - המשרד הראשי של פונטיביג'ה בפרוג'ה 1982 - בית פוקונו פינס, הר פוקונו בפנסילבניה, ארצות הברית 1982 - בקתות האי של אלבה עבור ברונו לונגוני 1983 - תכנון בית העירייה של בורגוריקו 1984-1987 - קאסה אורורה, ביתה של קבוצת הטקסטיל הפיננסית- GFT Financial Textile Group, טורינו 1984 - הכנה לאירוע אופנת הגברים פיטי-אומו בפירנצה 1984-1991 - שיקום תיאטרו קרלו פליס, גנואה 1985 - הכנת דוכן תערוכות מסחר לקבוצת GFT Financial Textile Group, טורינו 1985 - בניין מגורים ברובע ויאלבה במילאנו 1986-1989 - מלון פאלאס בפוקואוקה, יפן 1986 - דרום וילט בפריס, צרפת 1987 - תיאטרון מגדלור, טורונטו 1991-91 - מלון דוקה דה מילאנו - Hotel Duca di Milano, מילאנו 1988-90 - אנדרטה לסנדרו פרטיני, מילאנו 1989 - דירות למל, האג, הולנד 1989 - תוכנית עירונית לחוצות העירוניים של פיזורנו, טירניה (פיזה) 1990-1992 - בניין מגורים ואזור תעשייה לשעבר, צ'יטה די קאסטלו 1993-1993 - בית המועדון של מתחם מועדון הגולף קוסמופוליטן בטירניה (פיזה) 1990 - מתחם בריאות חברתי ברחוב קנובה בפירנצה 1991 - בניין המנהל של חברת וולט דיסני באורלנדו, פלורידה 1991 - מרכז אמנויות עכשווי באי וסיביאר בבומונט דו-לאק, צרפת 1991 - פיתוח מחדש של מתחם טחנת הכותנה התעשייתית לשעבר קנטוני בקסטלאנזה כקמפוס הראשי של אוניברסיטת קרלו קטאנאו 1991 - סניף דואר ודירות ליד עיר המוזיקה בפריס (הרובע ה-19), צרפת 1992 - בינוי מחדש של תיאטרו קרלו פליצ'ה בגנואה עם איגנזיו גרדלה 1993 - ארון בגדים פלורנטיני אישי לברונו לונגוני 1994-1998 - רובע שוצנישטראסה, ברלין (תמונות) 1995 - מוזיאון בונאפנטן Bonnefantenm במאסטריכט, הולנד 1995 - התחדשות אזור Kursaal לשעבר במונטקאטיני 1996 - מתחם לחנויות בברלין, גרמניה 1996 - מרכז מחוז קא די קוזי - Ca 'di Cozzi בורונה 1996-1998 - מלון Mojiko, Kitakyushu, יפן 1997 - תכנון רובע המפעל לאמנויות (איט') בבולוניה 1997 - מרכז הקניות טררנובה, אולביה, סרדיניה 1999-2004 - שיפוץ תיאטרו לה פניצ'ה, ונציה 2001 - מטה תאגיד Scholastic, ניו יורק, ארצות הברית. בנוסף לאדריכלות, רוסי יצר עיצובי מוצר, ובהם בין היתר: 1983 - כיסא תיאטרון עבור קבוצת מולטני בשיתוף פעולה עם לוקה מדא 1984 - מכונת הקפה והקומקום של קוניקל עבור אלסי 1987 - כיסא מילאנו עבור קבוצת מולטני; 1988 - מכונת קפה לה קופולה עבור אלסי; 1988 - קומקום תה איל קוניקו עבור אלסי ; 1989 - כיסא פריז עבור יוניפור (כיום חלק מקבוצת מולטני) 1989 - מדף ספרים עבור יוניפור, 1989, (כיום חלק מקבוצת מולטני) 1989 - שולחן מועצת יוניפור (כיום חלק מקבוצת מולטני) 1989 - שעון רגעים עבור אלסי. L'architettura della città (ארכיטקטורת העיר), פדובה: מרסיליו 1966. Scritti scelti sull'architettura e la città: 1956-1972 (כתבים נבחרים על האדריכלות והעיר: 1956-1972), בעריכת R. Bonicalzi, מילאנו: ULC, 1975. Autobiografia scienta (אוטוביוגרפיה מדעית), Parma: Practices, 1990. תיאטרו קרלו פליס, ג'נובה (1981) מוזיאון בונפנטן, מאסטריכט (1990–94) קוורטיאר שוצנשטראסה, ברלין (1994–1998) מלון Mojiko, Kitakyushu (1996–1998) בניין Scholastic, ניו יורק (2001) Pangalos, Panayotis (2008). The significance of time in contemporary architecture. Technical and poetic time: the case of Aldo Rossi. Phd dissertation. University of Patras, Greece. Arnell, Peter; Bickford, Ted (1985). Aldo Rossi. Buildings and Projects. New York: Rizzoli. ISBN 0-8478-0499-2. Berlucchi, Nicola (2000). "Aldo Rossi: ricostruzione del teatro La Fenice". Area (באיטלקית). 51. אורכב מ-המקור ב-13 בפברואר 2008. {{cite journal}}: (עזרה) Ferlenga, Alberto (1996). Aldo Rossi. Opera completa (1993–1996) (באיטלקית). Milan: Electa. ISBN 88-435-5543-X. Ferlenga, Alberto (1996). Aldo Rossi. Opera completa (1993–1996) (באיטלקית). Milan: Electa. ISBN 88-435-5543-X. Ferlenga, Alberto (1996). Aldo Rossi. Opera completa (1993–1996) (באיטלקית). Milan: Electa. ISBN 88-435-5543-X. Leoni, G. (a cura di) (1997). "Costruire sul costruito, intervista a Aldo Rossi". Area (באיטלקית). 32: 44–47. אורכב מ-המקור ב-6 בינואר 2003. {{cite journal}}: (עזרה) Polazzi, Giovanni (1999). "Aldo Rossi Associati - Area ex mattatoio". Area (באיטלקית). 46: 106–110. אורכב מ-המקור ב-13 בפברואר 2008. {{cite journal}}: (עזרה) סאווי, ויטוריו, ל'ארכיטטורה די אלדו רוסי, פרנקו אנג'לי אדיזיוני, מילאנו, 1975. Pangalos, Panayotis, משמעות הזמן בארכיטקטורה של אלדו רוסי, עורכת. גוטנברג, אתונה, 2012. Moschini, Francesco, Aldo Rossi Progetti e disegni 1962-1979 (Aldo Rossi תוכניות ורישומים 1962-1979), מרכז Edizioni, פירנצה ספטמבר 1979. מהדורות משותפות בינלאומיות Rizzoli ניו יורק, מהדורת האקדמיה בלונדון, The Equerre Paris, Xarait Madrid. שרר, דניאל. "אלדו רוסי: האדריכלות והאמנות של העיר האנלוגית", מאמר האוצרות לתערוכה שנערכה בבית הספר לאדריכלות בפרינסטון בתצוגה מ-5 בפברואר עד 30 במרץ 2018, לציון 20 שנה למותו של אלדו רוסי. Tafuri, Manfredo, Storia dell'architettura italiana 1944-1985 (תולדות האדריכלות האיטלקית 1944-1985), Einaudi, Torino, 1982. פרלנגה, אלברטו, אלדו רוסי. אופרה השלמה (1993-1996) (אלדו רוסי. עבודות שלמות (1993-1996) ), Electa, 1996. לאוני G (עורכת), Costruire sul costruito, intervista a Aldo Rossi (בניין על הבניין - ריאיון עם אלדו רוסי), "אזור" 32, מאי / יוני 1997, עמ '.   44–47 מדיה וקבצים בנושא אלדו רוסי בוויקישיתוף דף האינטרנט של פרס פריצקר על רוסי. מוזיאון Bonnefanten על אלדו רוסי ארכיון אלדו רוסי במרכז האדריכלות הקנדי קרן אלדו רוסי עיצובים שונים של אלדו רוסי אדריכלות העיר, תיאטרון העולם. המימד הטרגי של האדריכלות של אלדו רוסי בין הרציונליות לפאתוס ג'ינה אוליבה (באיטלקית) "גוף ואדריכלות. אלדו רוסי וברנרד טשומי " Michele Costanzo (באיטלקית) עיצובים של אלדו רוסי באוסף פרנצ'סקו מוסצ'יני לאדריכלות ואמנות מודרנית אלדו רוסי, L'imagination du scientifique et la rigueur du poète, סבין קראוס, 2008 (בצרפתית) דאריו רודיירו, פאביו ריינהרט, אלדו רוסי, העיר האנלוגית, המפה, 2015 כתבי אלדו רוסי במכון גטי למחקר אלדו רוסי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Celant, Germano; Ghirardo, Diane (2008). Aldo Rossi: Drawings. Milan: Skira. ISBN 978-88-6130-143-6. Caves, R. W. (2004). Encyclopedia of the City. Routledge. p. 574. ISBN 9780415252256. Pritzker Prize for Architecture - chriteria Goldberger, Paul (22 באפריל 1990). "Aldo Rossi: Sentiment For The Unsentimental". New York Times. {{cite journal}}: (עזרה) Abramson, Daniel (2012). "From Obsolescence to Sustainability, Back Again, and Beyond". Design and Culture. 4 (3): 279–298. doi:10.2752/175470812X13361292229078. Buerdek, Bernhard E. (2005). Design: History, theory and practice of product design. Basel, Switzerland: Birkhauser-Publishers for Architecture. ISBN 978-3-764-37029-9. Hill, John (8 בפברואר 1999). "Teatro del Mondo". A Daily Dose of Architecture. Blogspot. נבדק ב-29 באוקטובר 2018. {{cite web}}: (עזרה)