המרד היעקוביטי של 1719

המרד היעקוביטי של 1719 היה ניסיון כושל להחזיר את ג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט הגולה לכס המלכות של בריטניה הגדולה. המרד היה חלק מסדרה של יעקוביטים בין 1689 ל-1745, והיה היחיד שנתמך על ידי ספרד, שהייתה אז במלחמה עם בריטניה במהלך מלחמת הברית המרובעת. החלק העיקרי של התוכנית קרא ל-5,000 חיילים ספרדים לנחות בדרום מערב אנגליה, עם נחיתה משנית בסקוטלנד על ידי כוח משלחת, בראשות קרל השנים עשר, מלך שוודיה. כדי להקל על כך, יעקוביטים סקוטים יכבשו את נמל אינוורנס; עם זאת, מותו של קרל בנובמבר 1718 סיים את המעורבות השוודית ואת מטרת ההתקוממות הסקוטית. בסוף מרץ, כוח קטן של נחתים ספרדים וגולים יעקוביטים נחת בסטורנוווי, שם נודע להם שצי הפלישה הספרדי ניזוק קשות מסופות, והפלישה לאנגליה בוטלה. המרד הסתיים עם תבוסה בקרב גלן שייל ביוני. מנהיגים יעקוביטים חשו שהמרד פגע באופן פעיל בעניין הסטיוארטים; במהלך השנים הבאות, גולים בכירים, כולל בולינגברוק, והרוזן מסיפורת', קיבלו חנינה וחזרו הביתה. אחרים, כמו ג'יימס וג'ורג' קית', סיימו את ההשתתפות הפעילה בעלילות היעקוביטים, והחלו לפעול במדינות אחרות. רבים הרגישו שהכישלון הזה סיים את כל הסיכויים האמיתיים להחזרת הסטיוארטים לשלטון, כולל ג'יימס סטיוארט עצמו. כאשר הסתיימה מלחמת הירושה הספרדית ב-1713, איבדה ספרד את נחלותיה האיטלקיות של סיציליה וסרדיניה. החזרתם הייתה בראש סדר העדיפויות של ג'וליו אלברוני, השר הראשי החדש, וסרדיניה נכבשה מחדש ב-1717. כאשר נחתו חיילים ספרדים בסיציליה ביולי 1718, הצי המלכותי השמיד את הצי הספרדי בקרב כף פסארו, מה שהחל את מלחמת הברית המרובעת. לאחר מותו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת ב-1715, האמנה האנגלו-צרפתית משנת 1716 גירשה את הסטיוארטים מצרפת ואפשרה ירושה חלקה על ידי ג'ורג' הראשון. המרד היעקוביטי של 1715 הראה שהם שומרים על תמיכה משמעותית, ואלברוני ביקש להשתמש בכך כדי להסיט משאבים בריטיים מהים התיכון. הוא הגה תוכנית לפיה 5,000 חיילים ספרדים תחת הדוכס הגולה מאורמונד ינחתו בדרום מערב אנגליה, יצעדו ללונדון וישיבו לשלטון את ג'יימס סטיוארט. אורמונד הוסיף אלמנט נוסף, המבוסס על מעורבותו בשיחות שלום בין שוודיה לרוסיה. קרל השנים עשר, מלך שוודיה היה אז במחלוקת עם הנובר על שטחים בגרמניה, דוגמה לבעיות שנגרמו בשל היותו של ג'ורג' הראשון שליט הנובר ובריטניה כאחד. כוח סקוטי קטן יאבטח את אינוורנס, ויאפשר לכוח משלחת שוודי לנחות; מותו של קרל בנובמבר 1718 סיים את ההשתתפות השוודית, ואת כל מטרת ההתקוממות הסקוטית. ההכנות בוצעו בקדיס, בעוד שאורמונד וג'יימס המתינו בלה קורוניה. שייטת של הצי המלכותי שהתה מחוץ לקדיס, וצפתה על הצי הספרדי; ככל שהעיכובים נמשכו, אורמונד כתב סדרה של מכתבים פסימיים יותר ויותר לאלברוני, ואמר לו שהתוכנית כבר לא כדאית. בניגוד לרבים מבני דורו, לאלברוני היה ניסיון ישיר בפעולות אמפיביות, והיסטוריונים מטילים ספק אם אי פעם התכוון להמשיך בתוכנית הפלישה. בכל מקרה, זה היה רק חלק מתוכנית שאפתנית הרבה יותר לעצב מחדש את אירופה; זה כלל את חלוקת האימפריה העות'מאנית, והחלפת הדוכס ד'אורליאן, אז יורש העצר של צרפת, בפליפה החמישי, מלך ספרד. קרב קייפ פאסארו הוכיח את כוחו של הצי המלכותי בנסיבות הרבה פחות טובות, מה שהפך את זה לבלתי סביר שהצי הספרדי אפילו יגיע לאנגליה, שלא לדבר על כך שיצליח להנחית מספר גדול של חיילים. כפי שהדגימו הצרפתים בהזדמנויות רבות, איום בפלישה היה שימושי בריתוק הצי המלכותי והרבה פחות מסוכן, מה שמסביר את חוסר הדאגה לכאורה של אלברוני מהעיכובים. הצי עזב את קדיס בסוף מרץ, אך ניזוק קשות בסערה של יומיים מול כף פינסטר. הוא הוכנס לתוך קורוניה ב-29 במרץ, שם הוא נשאר. על הנחיתה הסקוטית פיקד ג'ורג' קית', שעזב את פסאג'ס ב-8 במרץ, מלווה ב-300 נחתים ספרדים על סיפון שתי פריגטות. הם נחתו בסטורנוווי באי לואיס, שם הצטרפה אליהם קבוצת גולים מצרפת; אלה כללו את הרוזן מסיפורת', ג'יימס קית', מרקיז טוליברדין, לורד ג'ורג' מארי וקמרון מלוצ'יאל. מאוחר יותר התלוננה בריטניה על כך שהצרפתים אפשרו להם מעבר חופשי; הצעה אחת היא שהם עשו זאת בתקווה להפחית את הפנסיות היקרות שהעניק לואי ה-14 לגולים יעקוביטים. טוליברדין רצה לחכות עד שישמעו מאורמונד, בעוד קית' דחק בכיבוש אינוורנס לפני שהוזהר חיל המצב. דעתו גברה; ב-13 באפריל, הם נחתו בלוצ'לש בשטח מקנזי, והקימו בסיס בטירת איילין דונן. כאן נודע להם על כישלונו של אורמונד; כמפקד כוחות היבשה היעקוביטים, המליץ טוליברדין על נסיגה, אותה מנע קית' בכך שהורה לפריגטות לחזור לספרד. נותרו להם מעט אפשרויות, היעקוביטים התכוננו לצעוד לאינוורנס, עם כ-1,000 איש, כולל 400 מקנזיים, 150 קמרונים, הספרדים וקבוצות קטנות אחרות. לאחר שהביאו נשק ותחמושת עבור 2,000 איש, העודף אוחסן באיליאן דונן, בשמירה על ידי 40 נחתים ספרדים. עד אמצע אפריל הגיעו לבריטניה גם 2,500 חיילים הולנדים. הרפובליקה ההולנדית שלחה את האנשים האלה לתמיכה בממשלת בריטניה, אם כי רק מעטים מהם השתתפו בפעולה. לאחר ששמעו על הנחיתה בסטורנוווי, חמש ספינות של הצי המלכותי הגיעו לאזור בתחילת מאי. מכיוון שהם לא היו מודעים לכך שהפריגטות הספרדיות כבר עזבו, זה היה כוח משמעותי שכלל את הספינות מדרגה רביעית עם 50 תותחים ה-"HMS Assistance"‏, "Worcester"‏, "Dartmouth" ו-"Enterprise" בתוספת הסלופ בעל 24 התותחים, "Flamborough"‏. בזמן ש-"Assistance" ו-"Dartmouth" סיירו במים סביב סקאי, "ווסטר", "אנטרפרייז" ו"פלאמבורו" עגנו מול איילין דונן בצד הצפוני של לוך דואץ' מוקדם בבוקר של יום ראשון 10 במאי. כשראה זאת, צעד טוליברדין לפנים הארץ; האפשרויות שלהם היו מוגבלות מכיוון שהם לא יכלו להימלט דרך הים בזמן שכוח ממשלתי תחת ג'וזף וייטמן התקדם לעברם מאינוורנס. בערב, משלחת נחיתה כבשה את הטירה בחסות תותח אינטנסיבי והשבויים נלקחו על ידי "פלמבורו" לאדינבורו. קפטן בויל מ"ווסטר" תיעד אותם כ'קפטן אירי, סגן ספרדי, סמל ספרדי, שלושים ותשעה חיילים ספרדים ומורד סקוטי'. לאחר הפגזת הטירה, הספינות נשארו בלוך דואץ' במשך השבועיים הבאים, בחיפוש אחר מורדים, בזמן שפשטו על העיירה הסמוכה סטרומפרי ועל האי ראאסאי. גנרל ג'וזף וייטמן עזב את אינוורנס ב-5 ביוני לכיוון גלן שייל עם כ-1,000 איש וארבע מרגמות קוהורן. הם הגיעו ללוך קלואני ב-9 ביוני, פחות מ-8 מייל (13 ק"מ) ממחנה היעקוביטים. טוליברדין חסם את המעבר דרך גבעות חמש האחיות, כשהספרדים במרכז וההיילנדרים על האגפים מאחורי סדרה של תעלות ובריקדות. כוחו של וייטמן הגיע בסביבות השעה 16:00 אחר הצהריים ב-10 ביוני, והחל את המתקפה שעה לאחר מכן בירי מרגמות לעבר עמדות האגפים של היעקוביטים. זה גרם לנפגעים מעטים אך הסקוטים לא נתקלו במרגמות לפני כן, מה שאפשר לחיל הרגלים של וייטמן להתקדם במעלה הגבעה לקווים שלהם, ואז להשתמש בגרנדירים כדי להפגיז אותם מעמדותיהם. הספרדים עמדו על מקומם אך נאלצו לסגת במעלה ההר כשהאגפים שלהם נכנעו. הקרב נמשך עד 21:00 בערב; מספר דיווחים טוענים שהאברש עלה באש, ועשן בשילוב אור כושל אפשרו לחלק הארי של הסקוטים להיעלם אל תוך הלילה. הספרדים נכנעו למחרת בבוקר, וככוחות סדירים נשלחו הביתה; לורד ג'ורג' מארי, סיפורת' וטוליברדין נפצעו, אך גם המנהיגים היעקוביטים הצליחו להימלט. למרות עוצמתן של עמדות ההגנה, ניצחונו של וייטמן נבע משימוש מיומן במרגמות, כוח אש מעולה והתוקפנות שהפגין חיל הרגלים שלו. לורד קרפנטר, מפקד בסקוטלנד, יעץ שרדיפת הממשלה אחרי המורדים אינה מעשית, ועדיף לשחרר אותם. במכתב מ-16 ביוני 1719 אל הרוזן ממאר, מספק טוליברדין תיאור של הקרב, וקובע "שיש רצון להרוס את אינטרס המלך ואת הנתינים הנאמנים באזורים אלה." באוקטובר 1719, משלחת ימית בריטית כבשה את נמל ויגו הספרדי, החזיקה בו במשך עשרה ימים, השמידה כמויות אדירות של חנויות וציוד, ואז יצאה מחדש ללא התנגדות, עם כמויות עצומות של שלל. הפגנת כוח ימי זו הובילה לפיטוריו של אלברוני, וסיימה את התמיכה הספרדית ביעקוביטים. הממשלה פעלה על פי המלצתו של קרפנטר, ובמידה רבה השאירה את מגויסי היילנד ברשות עצמם, אך הדיירים של סיפורת' המשיכו לשלם לו דמי שכירות גם בגלות. בני שבט מקנזי ניצחו פעמיים את הניסיונות של ועדת האחוזות המוחלטות לאסוף אותם, תחילה בגלן אפריק, ולאחר מכן ב-Coille Bhan. זה הראה שלא ניתן היה לשלוט בהיילנדס ללא שיתוף הפעולה של ראשי השבטים, ורק חזרתו של סיפורת' מהגלות ב-1726 החזירה את השליטה הממשלתית בשטחי מקנזי. גולים רבים קיבלו חנינות, כולל בולינגברוק וג'ורג' מארי, בעוד שאחרים החלו שירות במקומות אחרים; ג'ורג' וג'יימס קית' הפכו שניהם לגנרלים פרוסים. אורמונד חי בשקט בספרד ובאביניון עד מותו בנובמבר 1745; הוא נקבר במנזר וסטמינסטר במאי 1746. טוליברדין נשאר בגלות, השתתף במרד של 1745 ומת במצודת לונדון ביולי 1746. למרות השבועת אמונים לג'ורג' השני, מארי גם הצטרף ל-45' ומת ברפובליקה ההולנדית באוקטובר 1760. עם זאת, חוקים חדשים הפלו באופן פעיל לרעה את אנשי הדת הלא-מושבעים, כלומר אלה שסירבו להישבע אמונים למשטר הנובר. בשנת 1690, יותר ממחצית מאנשי הדת היו לא מושבעים ובתיאוריה נשללו מתפקידיהם אך רבים מהם היו מוגנים על ידי האדונים המקומיים. ב-1673 מונה מייקל פרייזר לשר בדביוט ובדנליכטי; למרות שהודח ב-1694, והצטרף למרידות של 1715 ו-1719, הוא עדיין היה שם כאשר מת ב-1726. הניסיונות הקודמים לשלב מחדש שרים כמו מייקל פרייזר באמצעים כמו חוק הסובלנות של 1712 זכו להתנגדות על ידי העצרת הכללית של קירק. לאחר 1719 השתנתה הסובלנות לרדיפה, ורבים נשבעו עקב כך; אפיסקופליות של לא-מושבעים הפכה לסימן של מחויבות יעקוביטית ולעיתים קרובות קשורה למנהיגים מקומיים רבי עוצמה, מכיוון שהקהילות שלהם דרשו הגנה פוליטית עבור הישרדות. אחוז גבוה של תושבי השפלה וההיילנדים שהשתתפו במרד של 1745 הגיעו ממרכיב זה של החברה הסקוטית. Simms 2007, p. 135. Szechi 1994, pp. 93–95. Dhondt 2015, pp. 144–145. Wills 2001, p. 57. Black 2005, p. 304. Lenman 1980, p. 190. Ormonde 1895, pp. 118–125. Harcourt-Smith 1944, pp. 3–7. Campbell 2007, pp. 18–19. Lenman 1980, p. 191. Lenman 1980, p. 192. Lenman 1980, p. 193. Oates 2007, p. 27. Smout & Aldridge 1992, p. 87. Smout & Aldridge 1992, p. 88. Smout & Aldridge 1992, pp. 88–89. Historic Environment Scotland BTL10. Simpson 1996, p. 103. Lenman 1980, p. 195. Ormonde 1895, p. 136. Simms 2007, p. 141. Szechi & Sankey 2001, p. 108 passim. Mackinnon 1954, p. 24. Mackenzie 1894, pp. 310–311. Szechi & Sankey 2001, p. 108. Handley 2006. Pittock 2006. Strong 2002, p. 15. Lenman 1980, p. 56. Dickinson 2006, p. 268. Szechi & Sankey 2001, p. 97.