laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
דגל רוסיה

דגל רוסיה הוא טריקולור אופקי בצבעי הלאומיות הכלל-סלאבית. הוא מורכב משלושה פסים אופקיים, לבן למעלה, כחול במרכז ואדום למטה. כשפטר הגדול ביקר בהולנד בשנת 1699 כדי ללמוד בניית אוניות, הוא הבין שרוסיה זקוקה לדגל עבור הצי שלה. לכן עיצב את דגל רוסיה על בסיס דגל הנסיך ההולנדי – טריקולור עם שלושה פסים אופקיים, אך הוא בחר צבעים רוסיים עבורו. הוא בחר את צבעי סמל נסיכות מוסקבה, עליו מופיע גאורגיוס הקדוש, לבוש בשריון לבן, רוכב על סוס לבן, ולובש גלימה כחולה ואוחז במגן כחול, על רקע אדום. דגל זה הפך לדגל הרשמי של האימפריה הרוסית ב־7 במאי 1883. הצאר ניקולאי השני שינה אותו בשנת 1914, כשהוסיף את העיט של בית רומנוב על רקע צהוב בקנטון בפינה השמאלית עליונה. לאחר מהפכת אוקטובר ב-1917, הוקמה הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, שהפסיקה את השימוש בדגל המלוכני, ואימצה את הדגל האדום המהפכני כדגלה. לאחר הקמת ברית המועצות ב-1922, הפכה הרפובליקה הסובייטית הרוסית לחברה בפדרציה, והרפובליקה אימצה דגל רשמי, שהיווה גרסה של דגל ברית המועצות. לאחר התפרקות ברית המועצות ב-1991, אימצה הפדרציה הרוסית דגל דומה לדגל האימפריה הרוסית, אך הקו הכחול שבמרכז הדגל הומר בקו תכלת, בדומה לצבע דגל הרפובליקה הסובייטית הרוסית. ב־1993 המירה הפדרציה הרוסית את צבע הקו האמצעי מתכלת לכחול, ואימצה מחדש את הדגל המקורי. הצבעים אומצו בוועידה הפאן סבלאבית בפראג ב-1848 (אנ') כצבעי הלאומיות הכלל-סלאבית, בהשראת דגל רוסיה, ושימשו בסיס לדגל יוגוסלביה ומדינות שנוצרו ממנה (קרואטיה, סלובניה, סרביה) וסלובקיה. טרנסניסטריה אימצה ב-2009 דגל רשמי נוסף, הדומה לדגל רוסיה בכל פרט ליחס (1:2). דגל קרים, שאומץ ב-1992, דומה בצבעיו לדגל רוסיה, טריקולור של תכלת-לבן-אדום. דגל דאגסטן, רפובליקה אוטונומית בקווקז, עשוי כדגל רוסיה פרט לקו העליון שהוא ירוק, המסמל את דתם של תושבי הרפובליקה המוסלמים. הרפובליקה העממית של דונצק אימצה דגל הזהה לדגל רוסיה פרט לקו העליון, השחור. הדגל נטען כמבוסס על דגל הרפובליקה הסובייטית של דונצק-קריבוי רוג (אנ'), אך אין הוכחות לקיומו של דגל כזה, וככל הנראה הרפובליקה השתמשה בדגל האדום. לאחר סיפוח הרפובליקה לרוסיה ב-2022, הפך הדגל לדגל הרפובליקה הפדרלית של דונצק. הרפובליקה העממית של לוגנסק אימצה דגל הדומה לדגל רוסיה, אך הקו העליון הוא תכלת. לאחר סיפוח הרפובליקה לרוסיה ב-2022, הפך הדגל לדגל הרפובליקה הפדרלית של לוגנסק. ה-22 באוגוסט הוא יום הדגל הלאומי של רוסייה. היום מציין את יום הניצחון בניסיון ההפיכה הסובייטי ב-1991, והוכרז ב-1994. דגל רוסיה, 1668–1669 דגל שושלת רומנוב ודגל המדינה בשנים 1858–1896 דגל קיסר רוסיה (1858–1917) דגל הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, 1918–1937 דגל הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, 1937–1954 דגל הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, 1954–1991 דגל ברית המועצות, 1923–1991 סמל רוסיה המנון רוסיה דגל ברית המועצות מדיה וקבצים בנושא דגל רוסיה בוויקישיתוף רוסיה, באתר דגלי העולם (באנגלית) דגל רוסיה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Hulme, Frederick Edward, The Flags of the World: Their History, Blazonry and Associations, Library of Alexandria, 1897, ISBN 9781465543110
המירוץ למיליון

האם התכוונתם ל... המירוץ למיליון (תוכנית טלוויזיה אמריקאית) המירוץ למיליון (תוכנית טלוויזיה ישראלית)
מלחמת הודו–פקיסטן

האם התכוונתם ל... מלחמת הודו-פקיסטן הראשונה (1947-1949) - מלחמה שפרצה בין הודו לפקיסטן לאחר חלוקת הודו, התחוללה בעיקר בחבל קשמיר מלחמת הודו–פקיסטן השנייה (1965) - מלחמה בין הודו לפקיסטן, בעיקר בחבל קשמיר מלחמת הודו–פקיסטן השלישית (1971) - מלחמה בין הודו לפקיסטן בעיקר במזרח פקיסטן שהשתלבה במלחמת העצמאות של בנגלדש מלחמת קרגיל (1998-1999) - מלחמה בקנה מידה קטן בין הודו לפקיסטן בקרגיל שבקשמיר הסכסוך על חבל קשמיר
מארק פאפשון

מארק פאפשון (בפולנית: Marek Papszun; נולד ב-8 באוגוסט 1974) הוא מאמן כדורגל פולני. בשנת 2010, מונה פאפשון למנהל של KS לומיאנקי מהליגה הפולנית השישית, ועזר להם להעפיל לליגה החמישית הפולנית. בשנת 2011, הוא מונה למאמנה של לגיונוביה לגיונובו מהליגה הפולנית הרביעית, ועזר להם להעפיל לליגה הפולנית השלישית. ב-2016, הוא מונה למאמנה של ראקוב צ'נסטוחובה מהליגה הפולנית השלישית. תוך 3 עונות עלה עמם לליגת העל הפולנית. תחת פאפשון הגיעה הקבוצה להשגים חסרי תקדים בתולדות המועדון. במאי 2021 זכתה הקבוצה בגביע הפולני הראשון בתולדותיה לאחר שניצחה במשחק הגמר 1–2 את ארקה גדיניה, והבטיחה מקום בליגה האירופית לעונת 2021/2022, הופעת בכורה של המועדון במפעל אירופי. בנוסף סיימה הקבוצה במקום השני בליגה, המיקום הגבוה ביותר אי פעם. בתום העונה זכה פאפשון בתואר מאמן העונה בפולין. במאי 2022, ראקוב ניצחה את לך פוזנן 3–1 והבטיחה את הגביע הפולני השני ברציפות. ביולי 2022 הוביל את ראקוב לזכייה בסופר קאפ הפולני השני ברציפות עם ניצחון 2–0 על לך פוזנן. באפריל 2023, כשראקוב מוליכה את הליגה עם הפרש שמונה נקודות כשנותרו שישה משחקי ליגה לסיום וגמר הגביע הפולני שייערך בתחילת מאי, הודיע פאפשון כי יעזוב את הקבוצה בתום העונה. בסיום אותה העונה זכה עם הקבוצה באליפות היסטורית, הראשונה בתולדותיה. קבוצתיים ראקוב צ'נסטוחובה אליפות פולין: 2022/2023 גביע פולני: 2020/2021, 2021/2022 סופר קאפ פולני: 2021, 2022 אישיים מאמן השנה בפולין: 2020 מאמן השנה בליגת העל הפולנית: 2020/2021 מדיה וקבצים בנושא מארק פאפשון בוויקישיתוף מארק פאפשון, באתר Soccerway מארק פאפשון, באתר WorldFootball.net מארק פאפשון, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt https://newonce.net, newonce.net (בפולנית) S.A, Telewizja Polska (2021-05-17), Gala PKO Ekstraklasy, Trener Sezonu – Marek Papszun (בפולנית), נבדק ב-2023-04-23 OFICJALNIE: Marek Papszun odchodzi z Rakowa Częstochowa, Transfery.info, ‏2023-04-19 (בפולנית)
שושנה קרבסי

שושנה קרבסי (נולדה ב-28 בדצמבר 1964) היא משוררת, עורכת וסופרת ילדים ישראלית. בנוסף, היא גם מספרת סיפורים ממורשת הנשים של יהדות מרוקו ומרצה בתחום. ספרה "נהר ושדים אין בו" בתמיכת מפעל הפיס זכה בפרס שרת התרבות לשנת 2017. שושנה קרבסי ילידת נצרת עילית (היום נוף הגליל), בת להורים ממרוקו. שירתה בחיל המודיעין ביחידה 8200. בעלת תואר ראשון בלימודי מזרח תיכון וערבית. חברה באגודת הסופרים העברים. שירים פרי עטה פורסמו בתקשורת, בעיתונות, בכתבי עת ובמרשתת. חלקם הומלצו בידי ועדת ביטון לתוכנית הלימודים. חלק גדול מיצירתה הוא שירה חברתית, עולם הפריפריה הישראלי, שירת הגירה, שירת מורשת, זהות מזרחית, נשיות בחברות מסורתיות לצד שירה אישית ושירה אקו־פואטית. רעיה ואם לחמישה ילדים. מתגוררת בעין כרם בירושלים. משפחה עם חיות וגם קצת בעיות (ירושלים: שושנה קרבסי – עלה זהב, 2005). ספר ילדים אי הגרבים האבודים (קריית גת: קוראים, 2007). ספר ילדים. בלונים וילד על העץ (קריית גת: דני ספרים, 2008). ספר ילדים. חתול זה לא כלב! (בני ברק: הקיבוץ המאוחד, 2011). ספר ילדים. נהר ושדים אין בו (תל אביב: ספרי עתון 77, 2017) חנה'לה אופה גדולה והעגה העגלה (תל אביב: ספר לכל, 2011) גרטה גרבו מקומית (ירושלים: שושנה קרבסי – עלה זהב, 2012) דבדבנים במדבר (ישראל: צבעונים, 2020) רכבת חיות? זה כן יכול להיות (עלה זהב, 2022) שרשרת המסירה, שירה (עלה זהב, 2023) התחדשות שירה (עלה זהב, 2023) מטליאה פסות שקט: שירים ופואמות / יפה וגנר (יאיר-פור) (ישראל: צבעונים, 2021) מבין הסדקים יש ויעלה האור: סיפור חייה של רחל בן-שבת לבית משפחת אוחיון: תיזגין-מרקש-ארץ ישראל / כתיבה: רחל בן-שבת (עפולה: רחל בן-שבת, 2019). עריכה משותפת עם: גלי לירון וחיה פישר לוי. מידע על קרבסי שושנה בקטלוג הספרייה הלאומית הספרים של שושנה קרבסי, באתר "סימניה" שושנה קרבסי, ברשת החברתית פייסבוק שושנה קרבסי, ברשת החברתית אינסטגרם שושנה קרבסי, באתר של נילי דגן נעים להכיר, שושנה קרבסי, באתר סלונט, 26 במרץ 2018 ירון אביטוב, נהר השדים של קרבסי, באתר סלונט, 5 במאי 2018 שמעון רוזנברג, שושנה קרבסי: "נהר ושדים אין בו", באתר נתיבים, 2018 הרצל חקק, במחוזות הזהות האבודה, באתר News1 מחלקה ראשונה, 12 בספטמבר 2018 אילן ברקוביץ', משורר בשטח | כפרה על צ'כוב, צ'כוב יא עיוני, יא עזיזי, באתר הארץ, 5 במאי 2020 עדינה בן חנן, זרקור כ', באתר קול ההמון, 12 בדצמבר 2022 שושנה קרבסי, שירת מורשת, יהדות מרוקו, גיליון 17, ינואר–מרץ 2023 שושנה קרסבי, גדר חיה, מוטיב, גיליון 77, יולי 2021 מלכת הריבות של ירושלים שושנה קרבסי, באתר יוטיוב, 20 בדצמבר 2021 שושנה קרבסי, באתר מגזין גלויה שושנה קרבסי, באתר צבעונים הוצאה לאור רשימת חברים, באתר אגודת הסופרים העברים אוצר הספרות העברית - שושנה קרבסי, באתר מוטיב
רצח מיכל חלימי

רצח מיכל חלימי הוא פיגוע חניקה שאירע ב-28 במאי 2017, ג' בסיוון תשע"ז, במהלכו רצח מחבל פלסטיני את מיכל חלימי לאחר שחנק אותה למוות וקבר את גופתה בחולות ליד חולון. בצהרי יום ראשון 28 במאי 2017, נפגשה מיכל חלימי אחרי ביקורת היריון בקופת חולים, עם פלסטיני שהיה מכר שלה, בחולות חולון. במהלך הפגישה הוא רצח אותה בחניקה, הטיח אבנים בראשה, כיסה את גופתה וברח מהמקום. כעבור כחודשיים של חיפושים ב-24 ביולי 2017 נמצאה גופתה, ולאחר שנעצר המחבל הודה שרצח אותה על רקע לאומני. בפברואר 2018 הורשע המחבל מוחמד חארוף, תושב שכם ברצח של חלימי, ונגזר עליו מאסר עולם בבית המשפט המחוזי בתל אביב, ובנוסף נגזרו עליו עוד חמש שנות מאסר על עבירות נוספות שביצע. כמו כן הוטל עליו לשלם פיצויים בסך 258 אלף שקלים למשפחתה של חלימי. גלעד מורג, הפלסטיני שרצח את מיכל חלימי נידון למאסר עולם: "רוצח אכזר", באתר ynet, 25 בפברואר 2018
פרסטון בלייר

פרסטון ארווין בלייר (באנגלית: Preston Erwin Blair;‏ 24 באוקטובר 1908 – 19 באפריל 1995) היה אנימטור אמריקאי, הידוע בעיקר בזכות עבודתו בוולט דיסני הפקות וב-Metro-Goldwyn-Mayer cartoon studio (אולפני ההנפשה של MGM). בלייר נולד ברדלנדס, קליפורניה, והחל את קריירת ההנפשה שלו בתחילת שנות ה-30 ב-Romer Gray Studio ועקב כך שהאולפן לא עמד בתקציב המשכורת שלו, הוא עבר לוולטר לאנץ הפקות. מאוחר יותר הוא עבר לאולפן סקרין ג'מס של צ'ארלס מינץ, ובסוף שנות ה-30 עבר לאולפני דיסני. בדיסני, בלייר הנפיש סרטי הנפשה קצרים ואת הסצנות של מיקי מאוס במקטע "שוליית הקוסם" וריקוד התנין וההיפופוטמית במקטע "מחול השעות" בסרט "פנטסיה" (1940). כמו כן, הוא עבד קצת על הסרטים "פינוקיו" (1940) ו"במבי" (1942). בשנת 1941, בלייר עזב את דיסני לאחר שביתת האנימטורים של דיסני ונשכר לעבוד עבור המחלקה של טקס אייברי ב-MGM. שם, הוא התפרסם במיוחד בזכות הנפשת הדמות הנשית בסרט "Red Hot Riding Hood" משנת 1943. דמות זו המשיכה להופיע מאוחר יותר בסרטים מצוירים נוספים. בסוף שנות ה-40, בלייר שיתף פעולה עם האנימטור מייקל לה כדי לביים כמה סרטים מצוירים של " Barney Bear". בלייר המשיך את הקריירה שלו בהנפשה גם במהלך שנות ה-60, כשעבד על הסדרה "משפחת קדמוני" בהאנה-ברברה. בלייר היה אחיו של האמן לי בלייר והגיס של האמנית והמעצבת מרי בלייר. הוא נפטר ב-19 באפריל 1995. פרסטון בלייר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) פרסטון בלייר, באתר AllMovie (באנגלית) פרסטון בלייר, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "Biography: Preston Blair". 4 נוב' 2010. {{cite web}}: (עזרה) Of Mice and Magic (1980); 287-289 "Lee Everett Blair (1911-1993) - Southern California Watercolorist and Animation Developer". 21 אוג' 2008. אורכב מ-המקור ב-2008-08-21. {{cite web}}: (עזרה)
ג'ון פיני

ג'ון פיני (באנגלית: John Finnie;‏ 1829 – 22 בפברואר 1907) היה צייר וחרט סקוטי. הוא נודע בזכות תחריטי המצוטינט המקוריים שלו של נוף, והציג אותם באקדמיה המלכותית ובחברה המלכותית של ציירים. כשעבר לטווין שבצפון ויילס הוא צייר ציורי נוף רבים של מקומות באזור קאפל קוריג, כמו סנודון. הוא היה מנהל המכון למכניקה של ליברפול ובית הספר לאמנות מ-1855 עד 1896. מספר ציורים הקשורים אליו מוצגים בגלריה לאמנות ווקר בליברפול ובמוזיאון פורטסמות'. הוא היה בנו של ג'ון פיני, ואשתו כריסטיאן מקלנדו. הוא נולד באברדין, שם הוטבל בכנסיית הקהילה ב-4 במאי 1829. לאחר ששימש כחניך אצל צייר בית באדינבורו, השיג עבודה אצל ויליאם וילס, צייר זכוכית בניוקאסל, שם הוא נשאר חמש שנים, למד בבית הספר לעיצוב אצל ויליאם בל סקוט. ב-1853 הוא נסע ללונדון, שם למד ולימד בבית הספר המרכזי לעיצוב עד שב-1855 הוא הפך למאסטר של בית הספר לאמנות בליברפול. הוא מילא שם תפקיד הוראה וניהול ונשאר במוסד זה ארבעים ואחת שנים ושישה חודשים, ופרש בחג המולד 1896. הוא מתואר כאישיות השולטת בחיי האמנות של ליברפול באותה תקופה. הוא החל לשלוח תערוכות לאקדמיה של ליברפול ב-1856, וחבר מלא ב-1865. הוא היה נשיא האקדמיה בשנים 1887 הוא היה גם נשיא מועדון האמנים ומועדון הרישום. התחריט הוותיק ביותר שלו, 'הראש של וינדרמיר', הוא משנת 1864. לאחר כמה ניסויים מוקדמים בתחריט וחריטה אימץ פיני את המצוטינט כתהליך המועדף עליו בשנת 1886. אף שהוא הציג ציורים באקדמיה המלכותית מ-1861 ואילך. הוא נודע בלונדון בזכות תחריטי המצוטינט המקוריים של נוף, שהוצגו באקדמיה המלכותית ובחברה המלכותית של ציירים, ותחריטאים. הוא הפך עמית של האקדמיה ב-6 באפריל 1895. הוא שלח ארבעים ושבע עבודות לגלריה של החברה. תחריטיו ומצוטינטים שלו, המיוצגים בחדר ההדפסים של המוזיאון הבריטי, מכוונים יותר מדי לאפקט ציורי מלא, במקום להציג גם גרפיקה. כצייר הוא מיוצג בגלריה לאמנות ווקר בליברפול. עם פרישתו מבית הספר לאמנות, בשנת 1896, פיני מכר את ביתו והתיישב בטווין, ליד לנדודנו, שם בילה את חייו בציור, תחריט ומוזיקה. הוא שמר על מלוא המרץ עד שהתקף שפעת פגע בליבו ב-1905. הוא חזר לליברפול, שם נפטר ב-27 בפברואר 1907. תערוכת זיכרון לאמנותו, הכוללת 438 עבודות, נערכה בגלריה לאמנות ווקר, ליברפול, בשנת 1907. משרתות בית נוף בריטי, 1860 מלקטות פרחי בר מדיה וקבצים בנושא ג'ון פיני בוויקישיתוף "John Finnie, 1829-1907". University of Glasgow. Retrieved 4 December 2013. Lee, Sidney, ed. (1912). "Finnie, John" . Dictionary of National Biography (2nd supplement). Vol. 2. London: Smith, Elder & Co. Press, Oxford University (21 June 2012). Benezit Dictionary of British Graphic Artists and Illustrators. Oxford University Press. p. 388.
קונטה ונסן

קונטָה וֶנֶסֶן (בצרפתית: lo Comtat Venaicin ; קרויה גם מחוז ונסן ובקיצור קונטה), הייתה חלק ממדינות האפיפיור (1274–1791) באזור שהפך למחוז פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור בצרפת. קונטה ונסן היה מובלעת בתוך ממלכת צרפת, שכללה את האזור סביב העיר אביניון בין הרון, הדורנס ומונט, ומובלעת קטנה נוספת סביב העיירה ולריאס. האזור נקנה על ידי האפיפיור יוחנן העשרים ושניים וגבל בנסיכות אורנז'. האזור עדיין ידוע באופן בלתי רשמי בשם "קונטה ונסן". בשנת 1096, הקונטה הייתה חלק מאזור פרובנס שירש רוזן טולוז רמון הרביעי מוויליאם ברטרנד מפרובנס. אדמות אלו באימפריה הרומית הקדושה היו שייכות לג'ואן, רוזנת טולוז, ולבעלה, אלפונס, רוזן פואטייה. אלפונס הוריש אותו לכס הקדוש במותו ב-1271. ב-1274 הפכה הקונטה לטריטוריה של האפיפיור. האזור נקרא על שם בירתה לשעבר, ונסק (Venasque), ובשנת 1320 הבירה הוחלפה על ידי קרפנטרס. ב-1348 אביניון נמכרה לאפיפיור על ידי ג'ואנה הראשונה, מלכת נאפולי ורוזנת פרובנס לאחר מכן חוברו שני המחוזות ויצרו מובלעת אפיפיורית מאוחדת מבחינה גאוגרפית, אף ששמרו על זהות פוליטית נפרדת. תושבי המובלעת לא שילמו מיסים ולא היו כפופים לשירות צבאי, מה שהפך את החיים בקונטה לאטרקטיביים יותר מאשר תחת הכתר הצרפתי. האזור הפך למקלט עבור יהודי צרפת, שקיבלו יחס טוב יותר תחת שלטון האפיפיור מאשר בשאר צרפת. בית הכנסת קרפנטרה, שנבנה במאה ה-14, הוא העתיק ביותר בצרפת, ועד למהפכה הצרפתית שמר על מסורת יהודית פרובנסלית ייחודית. שליטים צרפתים ביקשו לספח את האזור לצרפת. ובשנים 1663, 1668 ו-1768–1774 הוא נכבש במהלך מחלוקות בין הכתר לכנסייה. הוא היה נתון להגבלות מסחר ומכס בתקופת שלטונם של לואי ה-14 ולואי ה-15. השליטה האפיפיורית נמשכה עד 1791, אז, בלחץ מהפכנים צרפתים, נערך משאל עם, והתושבים הצביעו בעד סיפוח לצרפת. מספר שנים מאוחר יותר, מחוז ווקלוז הוכרז על בסיס קווי קונטה ונסן, אולם האפיפיורות לא הכירה בכך באופן רשמי עד לשנת 1814. מ-1294 עד 1791 המנהל הראשי של קונטה ונסן היה הרקטור, שמונה ישירות על ידי האפיפיור. מעונו הרשמי היה בקרפנטרס. עם זאת, לא הייתה לו סמכות על אביניון, אשר נוהלה על ידי נציג הקרדינל או נציג משנה, שגם הוא מונה ישירות על ידי האפיפיור. משרד האוצר של הכנסייה הרומית הקדושה היה ממוקם בקרפנטרס, עם סמכות שיפוט מלאה בכל הנושאים הכספיים הנוגעים לזכויות הכס הקדוש בקונטה. הדבר כלל את חובותיהם של הבישופים ואנשי כנסייה אחרים כלפי האפיפיור. מדיה וקבצים בנושא קונטה ונסן בוויקישיתוף קונטה ונסן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Madaule, Jacques. The Albigensian Crusade. New York, Fordham University Press, 1967. Diana Wood (2002). Clement VI: The Pontificate and Ideas of an Avignon Pope. Cambridge University Press. pp. 47–50. ISBN 978-0-521-89411-1. Expilly, p. 92 column 1. A list of the Legates and Vice-Legates can be found in: Denis de Sainte-Marthe (1715). Gallia christiana, in provincias ecclesiasticas distributa (בלטינית). Vol. Tomus primus. Paris: Coignard. pp. 841–850. Expilly, p. 92 column 2.
כוח המים (סדרת טלוויזיה)

כוח המים היא סדרת טלוויזיה מונפשת ישראלית לילדים, אשר שודרה בערוץ הופ! בשנת 2004. הסדרה עוקבת אחר שתי טיפות בשם טוף וטופי, היוצאות בכל פרק לשטח של בני האדם, ומלמדות אותם איך לחסוך במים בסיטואציות שונות, ביניהן צחצוח שיניים ואמבטיה. לירון כרקוקלי – טוף גל ענבי – טופי אפי בן ישראל – מפקדת הטיפות צביקה פורמן אורנה לביא פלינט אמיר קראוטהמר תובל שפיר נטע אופיר נילי פרידמן אור אלטמן "כוח המים", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית
ג'ון פלמינג (צייר)

ג'ון פלמינג (באנגלית: John Fleming;‏ 1792–1845) היה צייר נוף סקוטי שחי ופעל בגרינוק, סקוטלנד. הוא ידוע בעיקר בזכות סדרת התמונות שצייר באגמי הברבורים של סקוטלנד, שפורסמה בגלאזגו ב-1834. פלמינג נולד בערך בשנת 1792 ולמד לצייר בתים בגיל ארבע עשרה. סביר להניח שהיה לו קשר מסוים עם צייר הדיוקנאות ג'יימס סאקסון לפני שהייה זמן מה בלונדון, שם עבד כצייר בית וניצל את ההזדמנות ללימוד ציור בגלריות שם. בתור חוקר נוף, פלמינג התמחה בציורים קטנים של נוף סקוטי, שזכו לפרסום נרחב באמצעות סדרה של שיתופי פעולה עם החרט והמוציא לאור של גלאזגו ג'וזף סוואן. הוא עבד לראשונה עם סוואן ב-1828 על הוצאה בשם Select Views of Glasgow וסביבותיה, לו תרם גם האמן של גלאזגו ג'ון נוקס. פלמינג וסוואן המשיכו אחר כך עם ספרים נוספים: Select Views on the Clyde (1830) ו- Select Views of the Lakes of Scotland (1834). האחרון שבהם, מורכב בסך הכל מ-48 תמונות, שהונפקו ב-16 חלקים, התגלה כפופולרי מספיק כדי להצדיק פרסום של מהדורות נוספות ב-1836 וב-1839. פלמינג עבד גם כצייר דיוקנאות והוא רשום ככזה בהופעתו הראשונה במדריך המקומי של גרינוק בשנים 1831/2. משנת 1834 ואילך הוא היה רשום כצייר דיוקנאות ונוף כאחד. נראה שעבודת הפורטרט שלו הוזמנה כמעט כולה על ידי לקוחות מתוך העיר. פלמינג היה תורם קבוע לסדרת תערוכות גלאזגו לאמנויות יפות של יצירותיהם של אמנים בריטים חיים, שהתקיימה בחסות האגודה המקומית בין 1828 ל-1838. הוא הפך לחבר יוצא דופן באגודה של גלאזגו ונבחר חבר באקדמיית מערב סקוטלנד כשהציג בתערוכתה הראשונה ב-1841. הוא גם הציג בתערוכות של האקדמיה המלכותית הסקוטית של 1828, 1830 ו-1837, והציג שני נופים בכל אחת. הוא מת ב-16 בפברואר 1845. John Fleming (1792-1845)". Inverclyde Council. Retrieved 27 October 2016. "Rare Books - Important Acquisitions - Select views of the lakes of Scotland: from original paintings by John Fleming / engraved by Joseph Swan; with historical and descriptive illustrations by John M. Leighton" ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ג'ון פלמינג (צייר)".
רוברט פאולר (צייר)

רוברט פאולר (באנגלית: Robert Fowler;‏ 1853 – 1926) היה אמן סקוטי שצייר סצנות ונופים מיתולוגיים. פאולר נולד ב-1850 בסלרדייק, פייף, וחונך בעיקר על ידי דודו ודודתו בזמן שהוריו היו מחוץ לבית לרגל עסקים. הוא גילה כישרון מוקדם מאוד לאמנות, והחל תחילה בציורי עיפרון ולאחר מכן עבר לציור ולדוגמנות בחימר. משפחתו עברה לליברפול ופאולר למד בבית הספר בליברפול. בגיל 16 הוא מצא עבודה במשרד מסחרי שבו הכישרון שלו לאמנות הוכר על ידי מעסיקו, שעודד את הוריו של פאולר לשלוח אותו לבית ספר לאמנות. פאולר נסע ללונדון כדי ללמוד בבית הספר לאמנות ובבית הספר דרום קנזינגטון. הוא גם השקיע זמן רב בציורים של המוצגים במוזיאון הבריטי, ומצא השראה בגלריות לאמנות המקומיות. עם זאת, לימודי האמנות שלו הצטמצמו בגלל בעיות בריאותיות שחייבו תקופה ארוכה של "הבראה" ביורקשייר ובוויילס. הוא חזר לליברפול ושכר סטודיו לאמנות ברחוב קאסל, שהפך לבסיס שלו במשך כמה עשורים. הוא הציג את עבודתו בתערוכות הסתיו של ליברפול בשנת 1875, ובאקדמיה המלכותית, לונדון, בשנת 1876. הוא עיצב כרזות עבור גלריית ווקר, וכן הציג עבודות בפריז ובמינכן. הסטודיו שלו הפך לאבן שואבת לאמנים, סופרים ומוזיקאים אחרים. הוא עבר ללונדון בתחילת שנות ה-1900 והיה לו סטודיו בצ'לסי במשך כמה שנים. פאולר גם אייר מספר ספרי ילדים. פאולר הפך לחבר במכון המלכותי לציירים בצבעי מים בשנת 1891, ובאגודה המלכותית של ציירים בצבעי מים. סגנונו היה קלאסי - התבסס לעיתים קרובות על נושאים מיתולוגיים - אך כללו אלמנטים חזקים של סמליות וג'אפוניזם. בין האמנים שהשפיעו על פאולר נמנו פרדריק לייטון, אלברט ג'וזף מור, ג'ורג' פרדריק ווטס, ג'יימס אבוט מקניל ויסלר, פרדריק ווקר ודייוויד וודלוק (1842–1929). הריקוד של סלומה גשר רומי עתיק נשות פיניקיה לידת ונוס מדיה וקבצים בנושא רוברט פאולר בוויקישיתוף כתבי רוברט פאולר בפרויקט גוטנברג (באנגלית) "Fowler, Robert". Who's Who. Vol. 59. 1907. pp. 629–630. Wilmot-Buxton, E. M & Fowler, Robert (illustrator). Wales (A & C Black, 1911) Tite Street studio ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "רוברט פאולר (צייר)".
אלכסנדר אובארוב

אלכסנדר ויקטורוביץ' אובארוב (ברוסית: Александр Викторович Уваров; נולד ב-13 בינואר 1960 באורחובו זוייבו, מחוז מוסקבה, ברית המועצות), הידוע בעיקר בכינויו שורה אובארוב (Шура Уваров), הוא שוער כדורגל ישראלי-רוסי-סובייטי לשעבר. הוא שיחק שנים רבות במכבי תל אביב ופרש ממשחק פעיל בשנת 2000. משמש כמאמן השוערים בקבוצת הנוער של מכבי תל אביב. אובארוב הגיע לישראל בשנת 1991 מקבוצת דינמו מוסקבה איתה זכה בגביע הסובייטי ב-1984. שנה קודם לכן עוד הופיע במונדיאל במדי נבחרת ברית המועצות. הפתיחה במכבי הייתה קשה, ובארבעת המשחקים הראשונים שלו ספג 9 שערים. התקשורת והקהל הפעילו לחץ רב להחליפו, אולם אברהם גרנט, מאמן הקבוצה באותם ימים, החליט לתת לו הזדמנות נוספת. החלטתו של גרנט התבררה כנכונה. אובארוב והגנת מכבי שכללה גם את חברו אלכסנדר פולוקארוב, ספגו בחמשת המחזורים הראשונים 12 שערים, אך השתפרו בצורה ניכרת וב-25 המחזורים הנותרים ספגו רק 16 שערים. בסיום אותה עונה זכתה מכבי תל אביב באליפות. בסך הכול זכה אובארוב במדי מכבי בשלוש אליפויות, שני גביעי מדינה ופעמיים בגביע הטוטו. משחק הפרישה של אובארוב ב-13 במאי 2000 הסתיים בניצחון 1-4 על בית"ר ירושלים. אובארוב נחשב לאחד מגדולי השחקנים ששיחקו במכבי תל אביב ובכדורגל הישראלי. במרוצת הזמן הוא גם זכה לאהדת הקהל. לאחר פרישתו ממשחק מונה למאמן השוערים של מכבי תל אביב ושל נבחרת ישראל. בנבחרת ישראל מילא תפקיד זה עד שנת 2012, עת החליט מאמן הנבחרת החדש אלי גוטמן למנות במקומו את גיורא אנטמן. ולדימיר איביץ', שמונה למאמן הקבוצה לקראת עונת 2018/19, הביא עימו צוות אימון. בעקבות כך סיים אוברוב את תפקידו בקבוצה הבוגרת, לאחר 18 שנים, ומונה למאמן שוערים בקבוצת הנוער. אובארוב מחזיק כיום באזרחות ישראלית ומתגורר בישראל יחד עם ילדיו ג'ניה ואליסה. ב-2021 התאלמן מאשתו לובה. בדינמו מוסקבה הגביע הסובייטי 1983/1984 במכבי תל אביב אליפויות: 3 (1991/1992, 1994/1995, 1995/1996) גביע המדינה: זכיות: 2 (1993/1994, 1995/1996) פיינליסט: 3 (1991/1992, 1992/1993, 1996/1997) גביע הטוטו: 1 (1992/1993) במכבי תל אביב אליפויות: 4 (2002/2003, 2012/2013, 2013/2014, 2014/2015) גביעי המדינה: 4 (2000/2001, 2001/2002, 2004/2005, 2014/2015) גביע הטוטו: 3 (2008/2009, 2014/2015, 2017/2018) אלכסנדר אובארוב, באתר Transfermarkt אלכסנדר אובארוב, באתר National Football Teams אלכסנדר אובארוב, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt היום לפני: 15 שנה לפרישה של אובארוב, האתר הרשמי של מכבי תל אביב עמוד השחקן באתר הרשמי של מכבי תל אביב אבינעם פורת, ריאיון בלעדי | אובארוב חוגג 31 שנה בישראל: "חבל שלא הגעתי לכאן קודם", באתר ynet, 8 במאי 2022 "מועדון שחקני העבר: שורה אובארוב - מועדון הכדורגל מכבי תל אביב". מועדון הכדורגל מכבי תל אביב. 2017-01-13. נבדק ב-2017-01-13. גידי ליפקין, ‏אובארוב הודח לנוער של מכבי: לא מתכוון לעזוב, באתר ONE‏, 10 ביוני 2018 אשר גולדברג, אובארוב, טרטיאק ומגאמדוב קיבלו אזרחות, באתר הארץ, 3 ביוני 2003