laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
דגל קריית הוותיקן

דגל קריית הוותיקן מורכב משני פסים אנכיים בצבע צהוב (צד התורן) ולבן, מוטען במפתחות פטרוס הקדוש מוצלבים והמצנפת האפיפיורית במרכז הפס הלבן. יחס ממדיו חריג, והוא עומד על 1:1 ומהווה (יחד עם דגל שווייץ) את אחד משני הדגלים הלאומיים היחידים ביחס ממדים שכזה. דגל זה מכיל את הריכוז השני בגודלו של הצבע הצהוב (אחרי דגל ברוניי) – 51.7% ממנו צבועים בצהוב. הדגל אומץ ב-7 ביוני 1929, בשנת החתימה על ההסכמים הלטרניים בידי האפיפיור פיוס האחד עשר ואיטליה, הסכמים אשר הביאו להקמתה של מדינה עצמאית חדשה. הדגל אשר נבחר לייצוגה נבנה על בסיס דגל מדינת האפיפיור ההיסטורית. סמל קריית הוותיקן המוטען על הפס הלבן כולל: מצנפת האפיפיור - כפי שהייתה תחת מינויו של פיוס האחד עשר. מפתחות פטרוס הקדוש - זוג מפתחות המסמלים את המפתחות לשערי גן העדן שניתנו בידי ישו לפטרוס חוט אדום המקשר בין המפתחות. בדומה לסמל אנדורה, מהווה הדגל הפרה של חוק הטינקטורות. צבעי הצהוב (אור) והלבן (ארז'ן), המסמלים את שתי המתכות זהב וכסף, מונחים האחד ליד השני, בניגוד לכלל ההרלדי הבסיסי המוכר כחוק הטינקטורה, ולפיו "אין לשים מתכת על גבי מתכת, או צבע על גבי צבע". סמל קריית הוותיקן מדיה וקבצים בנושא דגל קריית הוותיקן בוויקישיתוף קריית הוותיקן, באתר דגלי העולם (באנגלית) דגל קריית הוותיקן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) לפי הבשורה על-פי מתי 16:19 ערך זה הוא קצרמר בנושא סמלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אוגניו (ז'ניה) קויאטקובסקי

אוגניו (ז'ניה) קויאטקובסקי (בפולנית: Eugeniusz Kwiatkowski;‏ 15 בנובמבר 1918 – 1 באוקטובר 1990) היה ישראלי יליד פולין, חסיד אומות העולם, שהציל יהודים במלחמת העולם השנייה וקשר את גורלו עם מדינת ישראל. אוגניו קויאטקובסקי היה בן למשפחה מבוססת אשר גרה באחוזת "פרוגנוב" סמוך לעיירה טורצ'ין בפולין. הוא עבד כפקיד עירייה במחלקה אשר סיפקה תוצרת חקלאית לצבא. בשנת 1942 נמלט היהודי ישראל שטרן מגטו טורצ'ין והגיע לאחוזת ״פרוגנוב״, אשר הייתה בבעלות הוריו של אוגניו. אף על פי שידעו על זהותו היהודית, בחרו להעסיק את ישראל במשרות שונות באחוזה.באחד הימים, הגיעה המשטרה האוקראינית לחפש אחריו, אולם אוגניו תוך סיכון חייו, הצליח להבריח אותו מבעוד מועד מן הבית. לאחר מכן שיכן את ישראל לתקופה מסוימת בדירתו בטורצ'ין. באותה שנה נכנסה למשרדו של אוגניו צעירה יהודיה כבת 20, בשם חוה דודיק. חוה ברחה מהגטו שם נכלאה משפחתה ונלקחה להשמדה. היא הסתובבה ברחבי פולין בחיפוש אחר מחסה. באותו הזמן שהתה חוה תחת חסותם של בני משפחה פולנים אשר נאלצו לעזוב את ביתם. אותה משפחה הסכימה לארח אותה הואיל והייתה דוברת גרמנית ויכולה הייתה לסייע להם בחיפוש דירה. חוה הציגה את עצמה כפולניה ובקשה עזרה במציאת דירה. אוגניו זיהה כי היא יהודיה ושאל אותה מה היא עושה שם. חוה ספרה לו את סיפורה והוא הסביר לה כי בעיירה טורצ'ין שוהה המפקדה הנאצית המחוזית, ולפיכך השהות בה עבורה מסוכנת מאד. הוא הציע לשכנה בדירתו בעיר, וחזר להתגורר זמנית באחוזת הוריו, אשר הייתה מרוחקת 3 ק״מ מטורצ'ין. אוגניו נהג לבקר אותה לעיתים תכופות, הביא איתו מזון ומצרכים וטיפל בה, משום שהייתה חולה וחלשה. כעבור זמן חווה נותרה לבדה בעיר והחל להתעורר חשד כי אוגניו מסתיר יהודיה בדירתו. כשהשמועה הגיעה לאוזניו מיהר להבריח אותה על אופניו לכפר קטן במרחק כ-5 ק״מ מטורצ'ין. הוא נמנע מלהביאה לאחוזת הוריו כי ידע ששם יחפשו הגרמנים. חוה הוחבאה בכפר קטן אצל מכרים שעזבו כעבור זמן קצר. לפיכך הציע לחוה לשמש כמטפלת לאמו החולה, שהתגוררה בבית משפחה צ'כית בכפר קניאחינינק ליד לוצק. כאשר הסתיים הטיפול באימו, שכנע את המשפחה הצ'כית להמשיך ולהסתיר את חוה תמורת מזון. ב־1943 כאשר הגרמנים הגיעו לכפר, הבריח אותה שוב. הפעם לכפר בשם רוגוז'ניצה, שם הציג אותה כאשתו. במשך תקופה זו נקשרו אוגניו וחוה זו לזה. בשנת 1946 החליטה חוה להגר לצ'ילה. אוגניו בא בעקבותיה, וב־1948 התחתנו. ב-1978 עלו לישראל והתגוררו בירושלים יחד עם 2 בנותיהן. ב-8 במרץ 1987 הוכר אוגניו קויאטקובסקי כחסיד אומות העולם, וניטע לכבודו עץ בגן חסידי אומות העולם ביד ושם ירושלים. במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב), נחקר גם סיפורו של אוגניו. קברו אותר בבית הקברות בקיבוץ כפר מנחם ונקבעה עליו לוחית זיכרון. מדיה וקבצים בנושא אוגניו קויאטקובסקי בוויקישיתוף אוגניו קויאטקובסקי, באתר יד ושם (באנגלית) Kwiatkowski Eugeniusz, The Righteous Among the Nations Database, Yad Vashem מכתב מאת חוה קויאטקובסקי אל יד ושם, 1986, ארכיון יד ושם, תיק 3606
אנה ריזן פלשר

אנה ריזן פלשר (בשווייצרית: Anna Riesen Flescher;‏ 15 בנובמבר 1915 – 11 באוגוסט 2008) היא חסידת אומות העולם ילידת שווייץ, שהצילה במלחמת העולם השנייה ברומא את ד"ר יואכים פלשר. אנה ריזן נולדה בריינפלדן שבשווייץ. כאשר הייתה בת 3, התייתמה מאביה, ובגיל 14 התייתמה מאימה. בגיל צעיר נאלצה לעזוב את בית הספר, ועבדה כמוכרת בז'נבה ולאחר מכן כאם בית בלונדון ובבוקרשט. אנה ריזן ואחותה קלרה עברו לרומא ב-1936, שם עבדה אחותה כעוזרתו של ד״ר יואכים פלשר שהיה רופא פסיכיאטר. הוא התקשה להמשיך בעבודתו כרופא בגלל חוקי הגזע. לאחר שחזרה אחותה לשווייץ החליפה אותה אנה. ב-1943 כבשו הגרמנים את צפון איטליה ומרכזה, ובאוקטובר 1943 החל גירוש יהודי איטליה למחנות ההשמדה. יהודי רומא רוכזו במקומות מגוריהם, ומבצעי האיסוף הסתיימו במעצרם ובגירושם של 1,800 יהודים לאושוויץ-בירקנאו. כמעט כולם נרצחו. כאשר החלו הגירושים מרומא לאושוויץ, לקחה אנה את יואכים תחת חסותה. כאשר הגרמנים הגיעו לרומא, בגלל חשש לחייו, הוא הסתתר בביתה של אישה איטלקייה, אך לאחר שהגרמנים איימו על חייו של כל אדם שמסתיר יהודים ביקשה האישה שייצא מביתה. יואכים עבר משם לבית אחר שהסתתרו בו חיילים בריטים. באותו הזמן הביאה אנה ליואכים אוכל אף על פי שהיה קשה מאוד להשיג מזון. היא נהגה לנסוע לפרברי העיר השונים כדי לקנות לו אוכל. באחת מפשיטות הגרמנים הוא הצליח להימלט בקושר רב, ואז החליטו אנה ויואכים שהמקום הבטוח ביותר הוא ביתו של יואכים. אנה הודיעה לקונסוליה השווייצרית שהיא עוברת לדירתו של יואכים מאחר שהוא נמלט מרומא, וכך קיבלה צו הגנה שווייצרי. כאשר נחקרה בעקבות הלשנה לגביו, היא הכחישה שיש בידה מידע כלשהו אודות מקום הימצאו ושלחה מכתב בשמו מהוותיקן בכדי להסיר חשדות שנשאר בדירתה ברומא. ב-4 ביוני 1944 שוחררה רומא על ידי הארמייה של הצבא האמריקאי ויום לאחר מכן בוטלה החקיקה נגד היהודים. יואכים שב לעסוק בפסיכיאטריה, ואנה המשיכה לשמש כעוזרתו והקלידה את עבודתו ומחקריו. ב-1950 היגר יואכים לארצות הברית, לאחר שהוזמן על ידי החברה הפסיכואנליטית של ניו יורק. ב-1951 הצטרפה אליו אנה. השניים נישאו וקבעו את ביתם במנהטן שבניו יורק. לבני הזוג נולדו שתי בנות, סילביה ודיאנה, העוסקות ברפואה. יואכים נפטר בשנת 1976. ב-2005 עלתה אנה לישראל להתגורר לצד בתה דיאנה בירושלים. באוגוסט 2008, הלכה אנה ריזן לעולמה. אפרה נטמן, לצד אפרו של בעלה יואכים, בנחלה המשפחתית שלהם בהרי מדינת ניו יורק. ב-20 באוגוסט 2007 הוחלט ביד ושם להעניק לאנה את התואר חסידת אומות העולם. בפברואר 2008 נערך טקס הענקת האות ביד ושם בירושלים. ביום למחרת נשאלה אנה לתחושותיה בטקס, והיא השיבה, תוך כדי שהיא קומצת את אגרופיה ונושאת את זרועותיה למעלה: "הרגשתי חזקה". כאשר נשאלה על ידי ראש מחלקת חסידי אומות העולם ביד ושם מדוע סיכנה את חייה למען יואכים ענתה: "זה היה הדבר הנכון לעשות". חסידי אומות עולם שואת יהודי איטליה אנה ריזן פלשר, באתר יד ושם (באנגלית) אורי דרומי, הסתירה את מעסיקה היהודי בדירתו שלו, באתר הארץ, 24 באוגוסט 2008 רומא, באתר יד ושם: מרכז המידע אודות השואה טקס הוקרה לכבודה של חסידת אומות העולם אנה ריזן פלשר משוויץ, באתר יד ושם: רשות הזיכרון לשואה ולגבורה, ‏21.2.2008 אנה ריזן פלשר: ״חסד אחרון״, באתר יד ושם: רשות הזיכרון לשואה ולגבורה ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אנה ריזן פלשר".
מודסטה ברנק

מודסטה ברנק (בפולנית: Modesta Baranek-Jadlina;‏ 27 באפריל 1928 – 2020) הייתה חסידת אומות העולם, שהוכרה בשל פעילותה להצלת יהודים בתקופת השואה, במתן אוכל ולינה ליהודים שהתחבאו ביער עד סוף מלחמת העולם השנייה. מודסטה נולדה בשנת 1928 בכפר אוקשיה באזור לובלין בפולין. בשנת 1940 הקימו הגרמנים מחנה לעבודות כפייה של יהודים, ובסוף 1942 החלו הגרמנים בחיסול שיטתי של היהודים במחנה. היהודים שנותרו במחנה החליטו לברוח ליערות ליד הכפר אוקשיה, בו גרה מודסטה. בעת שטיילה ביערות ב-1943 פגשה בחיים ברנק שהתחבא במקום. היא החלה להגניב לו בכל יום אוכל ובגדים ללא ידיעת הוריה. לאחר מספר ימים סיפרה לאמה, שקיבלה את הדבר בהבנה ובחמלה. האם פתחה את ביתה ולעיתים אף החביאה בו יהודים. ב-1943 התעורר חשד בכפר שבני המשפחה מחביאים יהודים והם היו נתונים למעקב של לאומנים פולנים שהיו נכנסים לביתם, מחפשים בכל מקום וחוקרים אותם. לעיתים היו הלאומנים מגיעים לביתם ללא התראה מוקדמת, ולפעמים נאלצה מודסטה להישאר ביער כדי שלא יעלו על עקבותיה. לאחר שחרור האזור בשנת 1944 נשאר חיים ברנק בביתה של מודסטה. בינואר 1945 הם נישאו. בינואר 1945 התגיירה מודסטה ונישאה לחיים ברנק, היהודי שהצילה. ב-1956 עלו השניים עם שלושת ילדיהם לישראל. בעלה - חיים ברנק נפטר בשנת 1971. ב-24 בפברואר 1988 הוכרה מודסטה על ידי יד ושם כחסידת אומות העולם. הוריה, יאן ומראינה ידלינה הוכרו אף הם כחסידי אומות העולם. בשנת 1989 הוענק לה תואר יקירת העיר תל אביב. ב-27 בינואר 2020 הגיעו לבקרה נציגי המוסד לביטוח לאומי והעניקו לה תעודת כבוד. מרדכי פלדיאל, חסידי אומות העולם המתגוררים בישראל (ג), ילקוט מורשת נ"ה, 1993, ע' 257–258 מרדכי פלדיאל, חסידי אומות עולם המתוגררת בישראל (ג), 1993, עמ' 257-258 מודסטה ברנק, באתר עצו"מ חוברת יקירי העיר תל אביב לשנת 2022, באתר עיריית תל אביב תכירו, זו מודסטה ברנק - חסידת אומות עולם שחיה בישראל., באתר facebook, ‏27.1.2020 תעודת הכבוד של מודסטה ברנק והוריה, 6 ביוני 1988, ארכיון יד ושם, תיק 3819
ולדימיר נובק

ולדימיר נובק (בצ'כית: Vladimír Novák;‏ 30 באפריל 1947 – 23 ביולי 2024) היה צייר צ'כי. נובק נולד בעיירה לוני (Louny) שבצ'כיה ולמד באקדמיה לאמנויות יפות של פראג. הוא היה חבר בקבוצת האמנות "15/12: מוטב מאוחר מאשר לעולם לא". נובק היה בן דור של אמנים שהחלו ללמוד בבתי ספר לאמנות באווירה הליברלית של סוף שנות ה-60, אך הופיעו במלואם בזירת האמנות בערך באמצע שנות ה-70, בתקופת "הנורמליזציה", במהלכה נמנעו אמנים צ'כים מיצירת קשר עם עולם האמנות הזר. בערך באמצע שנות השמונים, ציוריו של נובק נעשו רדיקליים יותר, עברו מיצירות שלווה לביטויים אגרסיביים וצבעוניים של רגש מרוכז, במקביל להופעתו של גל חדש באמנות הצ'כית. ולדימיר נובק לקח חלק בתערוכות יחיד וקבוצתיות רבות. המפורסמות ביותר היו התערוכות "אדם ברוח" באולם משחקי הכדור בגנים המלכותיים של מצודת פראג ב-1999 ובגלריה לאמנות מאנס בפראג ב-2005. נפטר ב-23 ביולי 2024. הותיר אחריו אישה, הסופרת האיטלקייה סרינה ויטלה. התגורר בפראג ובמילאנו. אני ואבי, 1990 טבע לא יציב דמות על הגבעה דמות באדום מדיה וקבצים בנושא ולדימיר נובק בוויקישיתוף ולדימיר נובק, באתר vladimirnovak.cz ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ולדימיר נובק".
ז'אן ת'ארו

ז'אן ת'ארו (בצרפתית: Jean Tharaud;‏ 9 במאי 1877 – 8 באפריל 1952) היה סופר ועיתונאי צרפתי שנודע בשל הספרים שכתב יחד עם אחיו, ז'רום, ובשל דעותיו הלאומניות והאנטישמיות. ת'ארו נולד במחוז אוט-ויין שבצרפת, שלוש שנים לאחר אחיו ז'רום. השניים גדלו באַנגוּלֵם, ולקראת סוף שנות ה-90 של המאה ה-19. לאחר שנחשפו על ידי שארל פגי במקביל למשפט דרייפוס, הפכו השניים למזכיריו ולבני חסותו של הסופר מוריס בארס. בשנת 1906 זכו בפרס גונקור על ספרם "דינגלי, הסופר המהולל" (Dingley, l'illustre écrivain), וזכו לפרסום רב. ההצלחות המסחריות הגדולות שהושגו בצרפת, הובילו לתרגום ספריהם לשפות זרות ברחבי אירופה ובארצות הברית. בשנת 1919 זכו השניים בפרס הספרות הגדול של האקדמיה הצרפתית. השניים עבדו יחד כמעט 50 שנים, וכתבו בצוותא עשרות ספרים. לאחר מלחמת העולם הראשונה החל לכתוב מאמרים בעיתון לה פיגארו, בו חשף את קיומם של מחנות ריכוז בצרפת עבור צוענים. האחים טיילו במדינות רבות, בהן ארץ ישראל, סוריה העות'מאנית, איראן, מרוקו, רומניה, גרמניה, איטליה, אתיופיה והודו-סין. ת'ארו נבחר לחבר האקדמיה הצרפתית ב-1946, בעוד שאחיו, ז'רום, נבחר לכך עוד קודם לכן, ב-1938. בהתאם לערכי התקופה בצרפת, ספריהם של האחים מלאים בלאומיות, גזענות ואנטישמיות. הם היו תלמידיו של מוריס בארס, שהדהד אנטישמיות נלהבת והיה מראשי התומכים במשפט דרייפוס. בספריהם הם כותבים מתארים את היהודים כ"בעלי ידיים עצבניות ארוכות... כל אחת מהאצבעות הארוכות והרזות האלה, המסתיימות בציפורניים שחורות... צללו בקדחתנות לזקנים, כדי לחפש כינה או רעיון". העיתונאי רנה יוהנה כתב על ספרם ש"זה הרומן האנטישמי הנורא ביותר שאני מכיר". באחד מספריהם הם תיארו את המלאח במרקש כ"אחד המקומות הנוראים ביותר בעולם". מדיה וקבצים בנושא ז'אן ת'ארו בוויקישיתוף biography/Tharaud-brothers ז'אן ת'ארו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אורנה שורני (אירן צ'יזמדיה)

אורנה שורני (אירן צ'יזמדיה) (בהונגרית: Irén Surányi Csizmadia; ‏24 ביולי 1928 – 1 בינואר 2017) הייתה חסידת אומות העולם מהונגריה שהצילה יהודים יחד עם אחיותיה ואמה. אירן התגוררה עם אחיותיה אולגה שרה פישר (צ'יזמדיה) ומלבינה צ'יזמדיה ואמה מריה צ'יזמדיה בעיר שאטוראליאויהיי, הונגריה. אמה מריה הייתה אלמנה ועבדה כתופרת. ב-10 במאי 1944 הועברו כ-210 אסירים יהודים למחנה עבודה שהוקם בעיר שאטוראליאאויהי אשר סמוך אליו התגוררה משפחת צ'יזמדיה. לאחר הגעתם של האסירים למקום, עזרו אירן, שתי אחיותיה הגדולות אולגה ומלבינה, ואימם מריה לאסירים על ידי הברחת אוכל למקום, הברחת מכתבים למחנה פנימה והחוצה ממנו, וכן עזרו לאסירים במגוון תחומים. כאשר הוקם הגטו בעיר, יצרה מלבינה קשר עם אחד האסירים והציעה לו עזרה. תוך זמן קצר הצטרפו אליה גם אירן ואולגה. הן החלו לעזור לאסירים, לספק להם אוכל, לעדכן אותם בידיעות מהרדיו, ולהעביר להם מכתבים. כאשר גילתה זאת אימן היא עודדה אותן להמשיך, והן המשיכו את עבודתן ואף הציעו את ביתן כמקום מסתור ליהודים להיות בו, למרות הידיעה שעונש מוות צפוי לכל מי שנתפס עוזר ליהודים. כאשר התנאים איפשרו אף דאגו להבריח יהודים מן המחנה. סך הכל הצילו בנות המשפחה כ-29 יהודים. לאחר המלחמה המשיכו אירן ומשפחתה לעזור ולסייע ליהודים לעבור לצ'כוסלובקיה בדרכם לארץ ישראל. לאחר כניסת הרוסים להונגריה, בסיום המלחמה החלו להתקבץ שורדים בבית משפחת צ'יזמדיה, ביניהם לדיסלב (נפתלי) שורני אשר התחתן עם אירן, שהתגיירה ושינתה את שמה לאורנה. בשנת 1949 עלו לישראל יחד עם בנם יוסף בן השנה. לאחר עלייתה עודדה אורנה את אחיותיה ואמה לעלות לישראל. אולגה הבכורה התגיירה ונישאה לקרול פישר, שהיה בין היהודים שהצילה ועלתה בדצמבר 1949. האחות השלישית, מלבינה עלתה בעקבות אחיותיה ונישאה לישראלי. משפחת שורני נדדה בין חיפה, תל אביב, עכו, צפת ונהריה. בישראל נולדה לבני הזוג בת. ב-1956 הקימו הזוג שורני מלון קטן בנהריה. ב-2002 נפטר בעלה לדיסלב (נפתלי). במלחמת לבנון השנייה נפגע ביתה של אורנה מקטיושה. אירוע ממנו לא התאוששה עד מותה בשנת 2017. במשך השנים הוכרו שלוש האחיות ואמן כחסידות אומות העולם. במרץ 1987 הוכרו אולגה פישר ומלבינה צ'זמדיה. ב-14 בספטמבר 1995 הוכרו אורנה שורני ואמה מריה צ'זמדיה כחסידות אומות העולם באופן רשמי, ושמן נחקק בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים. במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב), נחקר גם סיפורה של אורנה שורני ומשפחתה ואותר מקום קבורתה בבית העלמין בנהריה. בשנת 1998 הופק הסרט Rescuers-Stories of a Courage: Two Families שמבוסס על סיפור משפחת צ'יזמדיה. פינצ'בסקי גרשון, חסד אחרון: סיפורם של חסידי אומות העולם בישראל, ירושלים: יש ושם, 2023 עמ' 19. חסידת אומות עולם, באתר הקשר הרב דורי מתוך תיק 6780, ארכיון יד ושם אורנה שורני ומריה צ'יזמדיה, באתר יד ושם האחיות לבית צ’יזמדיה: אולגה פישר, מלבינה צ’יזמדיה ואורנה שורני עופר אדרת, חסידת אומות העולם שנישאה ליהודי שהצילה, באתר הארץ, 9 במרץ 2017 אור הלר, "חסד אחרון": המבצע של שב"כ ויד ושם להנצחת חסידי אומות העולם, באתר חדשות 13, 7 באפריל 2021 Rescuers-Stories of a Courage: Two Families, youtube
ז'רום ת'ארו

ז'רום ת'ארו (בצרפתית: Jérôme Tharaud;‏ 18 במאי 1874 – 28 בינואר 1953) היה סופר צרפתי שנודע בשל הספרים שכתב יחד עם אחיו, ז'אן, ובשל דעותיו הלאומניות והאנטישמיות. ת'ארו נולד לפייר מארי אמיל ארנסט ת'ארו במחוז אוט-ויין שבצרפת, שלוש שנים לפני אחיו ז'אן. השניים גדלו באַנגוּלֵם, ולקראת סוף שנות ה-90 של המאה ה-19 עברו לפריז, שם למד באקול נורמל סופרייר. לאחר שנחשפו על ידי שארל פגי במקביל למשפט דרייפוס, הפכו השניים למזכיריו ולבני חסותו של הסופר מוריס בארס. בשנת 1906 זכו בפרס גונקור על ספרם "דינגלי, הסופר המהולל" (Dingley, l'illustre écrivain), וזכו לפרסום רב. ההצלחות המסחריות הגדולות שהושגו בצרפת, הובילו לתרגום ספריהם לשפות זרות ברחבי אירופה ובארצות הברית. בשנת 1919 זכו השניים בפרס הספרות הגדול של האקדמיה הצרפתית. השניים עבדו יחד כמעט 50 שנים, וכתבו בצוותא עשרות ספרים. האחים טיילו במדינות רבות, בהן ארץ ישראל, סוריה העות'מאנית, איראן, מרוקו, רומניה, גרמניה, איטליה, אתיופיה והודו-סין. ת'ארו נבחר לחבר האקדמיה הצרפתית ב-1938, בעוד שאחיו, ז'אן, נבחר לכך מספר שנים מאוחר יותר, ב-1946. ז'רום מת ב-1953, בגיל 78. אשתו, רנה, הייתה אמנית, שהופיעה גם לצד שרה ברנאר. בהתאם לערכי התקופה בצרפת, ספריהם של האחים מלאים בלאומיות, גזענות ואנטישמיות. הם היו תלמידיו של מוריס בארס, שהדהד אנטישמיות נלהבת והיה מראשי התומכים במשפט דרייפוס. בספריהם הם כותבים מתארים את היהודים כ"בעלי ידיים עצבניות ארוכות... כל אחת מהאצבעות הארוכות והרזות האלה, המסתיימות בציפורניים שחורות... צללו בקדחתנות לזקנים, כדי לחפש כינה או רעיון". העיתונאי רנה יוהנה כתב על ספרם ש"זה הרומן האנטישמי הנורא ביותר שאני מכיר". באחד מספריהם הם תיארו את המלאח במרקש כ"אחד המקומות הנוראים ביותר בעולם". מדיה וקבצים בנושא ז'רום ת'ארו בוויקישיתוף
מלבינה צ'יזמדיה

מלבינה צ'יזמדיה (בהונגרית: Csizmadia Malvina;‏ 20 במאי 1926 – 30 באפריל 2010) הייתה ישראלית ילידת הונגריה שהוכרה כחסידת אומות העולם על כך שהצילה יהודים ממוות יחד עם אמה ואחיותיה במלחמת העולם השנייה. ב-19 במרץ 1944, פלשה גרמניה להונגריה והוקם מחנה עבודה במקום בית ספר אשר היה צמוד לבית משפחת צ’יזמדיה. בבית התגוררו האם מריה צ'יזמדיה ושלושת בנותיה, אירן מלבינה ואולגה. מלבינה הייתה נערה בת 18 והתעניינה מאוד במתרחש מעבר לגדר התיל אשר הקיפה את המחנה והחליטה יום אחד לטפס אל מעבר לגדר. שם פגשה את טבח המחנה אשר היה יהודי והציעה לו את עזרתה בשליחת מכתבים והברחת אוכל אל תוך המחנה. בהתחלה אחיותה ואמה התנגדו לכך וניסו להניא אותה מלעזור, כי ידעו שאם יתפסו חייהן וחיי האסירים יהיו בסכנה. בית משפחת צ’יזמדיה הפך לנקודת הקשר והחיבור בין האסירים לבין העולם שמחוץ למחנה כשהאסירים היו מתגנבים לבית ונפגשים בו עם קרובי משפחה. כאשר הצבא האדום התקרב אל הונגריה מלבינה ומשפחתה חששו שהנאצים יתחילו להעביר את האסירים אל מחנות ריכוז אחרים ולכן החליטו למצוא מקומות מסתור עבור היהודים אסירי המחנה בכפרים ובחוות באזור. מלבינה ומשפחתה הצילו למעלה מ-25 יהודים תוך סיכון חייהן בהברחות אל תוך המחנה ומחוצה לו ובהבאת היהודים אל מקומות המסתור. בנות המשפחה השתמשו בשיטות שונות ויצירתיות כדי להבריח את הגברים, כגון, הכנסתם לשקי תפוחי אדמה, הסתרה מתחת לחבילות חציר ואף שימוש בלבוש נשים. לאחר המלחמה מלבינה ומשפחתה המשיכו לעזור ליהודים בחציית הגבול לצ'כוסלובקיה ומשם היעד הבא היה לארץ ישראל. עם קום המדינה שתי אחיותיה של מלבינה, אורנה שורני ואולגה פישר, התחתנו עם יהודים שהצילו, התגיירו ועלו לישראל ומלבינה ואמה נשארו בהונגריה בכפר בו גרו לפני המלחמה והיחסים עם השכנים הפכו מתוחים. הם קיבלו כינויי גנאי והצקות כל הזמן, אף על פי שהנאצים נוצחו האנטישמיות עדיין הייתה בשיאה. בנובמבר 1949 שתי האחיות שכנעו את מלבינה ואימן לעלות לישראל. לאחר עלייתן, מלבינה התחתנה עם גבר יהודי והתגיירה. מלבינה התגוררה בנהריה. נולד לה בן אחד וממנו שלושה נכדים אשר שירתו כולם ביחידות קרביות בצה"ל. כשגויס נכדה הצעיר, הוא ביקר ביד ושם במדים והצדיע לעץ של סבתו בגן חסידי אומות העולם. ב-30 באוקטובר 1967 הוכרה מלבינה כחסידת אומות העולם על ידי יד ושם וניטע לכבודה עץ בגן חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים. תמונתה של מלבינה מופיעה באגף חסידי אומות העולם במוזיאון ארצות הברית לשואה ובמוזיאון לוחמי הגטאות. סיפורה של מלבינה ומשפחתה מונצח ומסופר בסרט "Rescuers: Stories of Courage: Two Families" מלבינה צ'יזמדיה, באתר יד ושם (באנגלית) Rescuers: Stories of Courage: Two Families-Tony Bill,Tim Hunter https://www.youtube.com/watch?v=XMbz2Mx-ZBQ Csizmadia Malvina The Righteous Among the Nations Database, יד ושם
אלון ארבץ

אלון ארבץ (נולד ב-1988) הוא יזם ישראלי בתחום הסייבר והמייסד של חברת ״אינטסייטס״ (IntSights), אשר נמכרה בשנת 2021 בסכום של 350 מיליון דולר. בשנת 2023 הוציא לאור את הספר "ההגנה הטובה ביותר", על תעשיית הסייבר הישראלית. אלון ארבץ נולד בתל אביב והוא בנם הבכור של שמואל ומיכל ארבץ וגדל בהרצליה וברעננה. הוא למד בתיכון בית הספר המדעי-ישיבתי כפר בתיה ובשנת 2006 החל ללמוד בישיבת ההסדר ירוחם. בשנת 2008 התגייס ליחידת אגוז, אך לאחר חצי שנה נפלט מהמסלול עקב פגיעה בשמיעה, ועבר ליחידה 8200. הוא שירת שם בתחום הסייבר. לאחר שחרורו מצה"ל, בשנת 2011, למד בישיבת ההסדר בעתניאל במשך כשנה, ולאחר מכן החל ללמוד משפטים וחשבונאות באוניברסיטת תל אביב. במהלך לימודיו, הקים ארבץ את ״כנפי כסף״, חברה לתועלת הציבור שהתמקדה בחינוך פיננסי לצעירים ונוער, ואת חברת ״סייבר סקול״ שעסקה בלימודי סייבר לנוער, בארץ ובארצות הברית. ״סייבר סקול״ נמכרה בשנת 2015 למשקיע פרטי. ארבץ הפסיק את לימודיו באוניברסיטה בשנת 2015 והקים, יחד עם גיא ניצן וגל בן דוד, את ״אינטסייטס״ (IntSights), סטארטאפ בתחום הסייבר, שפיתח מערכת מודיעין לארגונים מהמגזר הפרטי בכל העולם. החברה גייסה 70 מיליון דולר ונמכרה בשנת 2021 לחברת ראפיד7 האמריקנית ב-350 מיליון דולר. ארבץ השלים את התואר במשפטים בשנת 2018. בינואר 2023 יצא לאור ספרו ״ההגנה הטובה ביותר״, בהוצאת סלע מאיר, על תעשיית הסייבר הישראלית. הספר מבוסס על ראיונות שקיים ארבץ עם בכירי התעשייה, ביניהם: גיל שויד, נדב צפריר, ניר צוק ושלו חוליו, ועל סיפורו האישי. בשנת 2023 הקים ארבץ את הסטארטאפ ״פוינט פייב״, העוסק בניהול עלויות של תשתיות ענן, והוא משמש בו כמנכ"ל. ארבץ נשוי לסמדר, אב לארבעה ומתגורר באור עקיבא. אמיתי זיו, אלון ארבץ, 32, באתר TheMarker‏, 2 בנובמבר 2020 אלון ארבץ - מסיד צנוע לאקזיט של 350 מיליון דולר, עוד פודקאסט לסטארטאפים יזמים? חפשו את האבולוציה הגדולה הבאה (באנגלית), הרצאת TEDX של אלון ארבץ במכללה האקדמית בית ברל הדמויות המשפיעות בסייבר - אלון ארבץ: היזם הסדרתי שחוקר את הצלחת הסייבר, tech12 עמרי זרחוביץ', עכשיו זה רשמי: IntSights נמכרת לראפיד-7 תמורת קרוב ל-400 מיליון דולר, באתר TheMarker‏, 19 ביולי 2021 דנה גוטרזון, ‏מייסד NSO: "מסתבר שההייטק הישראלי יודע להביע עמדה - וזה חשוב", באתר ‏מאקו‏, 22 בפברואר 2023 לא מחפש את האקזיט הבא, באתר ערוץ 7, ‏2023-03-09 כנפי כסף - ארגון סטודנטיאלי לחינוך פיננסי בישראל, באתר kesef-1 אחרי שעשה אקזיט ב-400 מיליון דולר, הסרוג אלון ארבץ "התפנק" בסקודה, באתר כיפה, ‏2021-12-30 "פגיעה בהיי-טק תמשוך איתה את כל המדינה למטה", באתר ynet, 10 בפברואר 2023
ויקטור אוליבה

ויקטור אוליבה (בצ'כית: Viktor Oliva; 24 באפריל 1861 – 5 באפריל 1928) היה צייר ומאייר צ'כי. ויקטור אוליבה היה אמן רישום, איור וציור שנולד בנובה סטרשצ'י, בוהמיה, אוסטריה-הונגריה. סגנונו העיקרי היה אר נובו. בגיל 17 למד באקדמיה לאמנויות יפות בפראג ולמד אצל פרנטישק סיקוונס, שהעריך מאוד את עבודתו. הוא המשיך את לימודיו באקדמיה של מינכן. בשנת 1888 הוא נמשך לאזור מונמארטר בפריז כדי להיות חלק מהקהילה האמנותית שהתרחבת שם במהירות. הוא התגורר שם כמה שנים והתיידד עם "פריזאים בוהמיים" אחרים כגון לודייק מרולד, מיקולש אלש, יאקוב ארבס וקארל ויטסלב מאשק. היצירה שלו השתפרה מאוד בסביבה האמנותית העשירה. בפריז הוא גילה את ההנאה שבשתיית האלכוהול אבסינת. הוא גם אהב מאוד את ההתלהבות שבטיסה בכדור פורח. כל הקבוצה הייתה נאמנה מאוד לאידיאלים שהבוהמה האמנותית האמינה בהם. כולם חיו ועבדו שם מספר שנים לפני שחזרו לביתם לבוהמיה. בשנת 1897 הוא קיבל את התפקיד של עורך תמונות במגזין הפופולרי בשפה הצ'כית Zlatá Praha ("פראג הזהובה"). הוא מילא תפקיד זה במשך 19 שנה. זמן קצר לאחר שהחל לעבוד שם, הוא התחתן עם אנה אדמקובה, שהתלהבה מהכישרון שלו. נולד להם בן, ויקטור אוליבה ג'וניור. הנישואים לא נמשכו זמן רב, שכן אנה ברחה עם זמר בשם מאז'ק. במהלך רבע המאה הבאה, אוליבה היה פורה מאוד בעבודתו. הוא בילה זמן רב עם חברו הטוב יוזף קורנסקי. אוליבה הוזמן ליצור יצירות דרמטיות רבות כולל תקרות של כמה מבנים בבוהמיה. היו לו גם כמה יצירות תלויות בבית הקפה האהוב עליו. הוא אייר כמה ספרים שהתפרסמו במשך כמעט שני עשורים עם איוריו. בדי ציור של אוליבה תלויים בקפה סלביה, בקירות הבניינים באי סלביה ובמסצ'אנסקה בסדה בפלזן. הוא מת ב-5 באפריל 1928 בפראג, ונקבר בבית הקברות אולשאני באזור המיועד לאמנים מפורסמים. מדיה וקבצים בנושא ויקטור אוליבה בוויקישיתוף Meissner - Neumann (March 2004). "10. PAINTINGS". Catalogue / ORDER OF SALE (3/2004). Troja Chateau Gallery?. "[Untitled list of European painters]". Archived from the original Oliva Absinthe. "[History of Viktor Oliva Buy Absinthe]". Retrieved 2007-03-05.
אבי מאיר

אבי מאיר (באנגלית: Avi Mayer; נולד ב-18 בספטמבר 1984) הוא עיתונאי ישראלי-אמריקאי, אשר היה העורך הראשי של העיתון ג'רוזלם פוסט בין מרץ-דצמבר 2023. מאיר נולד בניו יורק ועלה לישראל עם משפחתו בגיל 6 בשנת 1990. מגיל 6 עד גיל 16 גדל בירושלים ובגיל 16 עברה המשפחה למרילנד בארצות הברית, שם סיים את התיכון וסיים תואר ראשון במדע המדינה ומדעי היהדות מאוניברסיטת מרילנד בארצות הברית. במהלך לימודי התואר (2003–2007) עבד בתור סטודנט בשגרירות ישראל בוושינגטון, בשדולה הפרו-ישראלית איפא"ק, בקונגרס של ארצות הברית ובמקומות אחרים. כשסיים את הלימודים בשנת 2007 עבד שנה כעוזר מיוחד לנשיא ארגון הלל, שמשרת סטודנטים יהודיים ברחבי ארה״ב והעולם. ועזב כדי לחזור לארץ ולשרת בצה״ל. בגיל 24 חזר לארץ ושירת בענף תקשורת בינלאומית ביחידת דובר צה"ל. בשנת 2011, אחרי השירות הצבאי, הצטרף ללסוכנות היהודית ועבד שם שבע שנים וחצי, במהלכן שימש כדובר לתקשורת הבינלאומית וכדוברו של יו״ר הסוכנות, נתן שרנסקי. בשנת 2018 עזב את הסוכנות והצטרף לארגון AJC, הוועד היהודי האמריקני, שם שימש כסמנכ״ל תקשורת גלובלית וסמנכ״ל ענייני ציבור עד שנת 2022. בשנת 2013 נבחר על ידי אלגעמיינער כאחד ממאה האנשים המשפיעים לטובה על העם היהודי, יחד עם ראש הממשלה בנימין נתניהו ונשיא ארצות הברית ברק אובמה. ב-2016 דורג במקום השלישי ברשימת היהודים המשפיעים בטוויטר, מיד אחרי ראש הממשלה נתניהו, על ידי סוכנות הידיעות JTA. בשנת 2017 נבחר על ידי עיתון הג׳רוזלם פוסט כאחד מהעולים דוברי האנגלית המשפיעים ביותר בתחום הפוליטי בישראל. במרץ 2023 מונה לעורך הראשי של עיתון הג'רוזלם פוסט בעקבות פרישתו של יעקב כץ. מדיה וקבצים בנושא אבי מאיר בוויקישיתוף אבי מאיר, ברשת החברתית אקס (טוויטר) Jewish 100: Avi Mayer – Voices, Algemeiner The 25 most influential people on ‘Jewish Twitter’, JTA עורך ראשי חדש ל"ג'רוזלם פוסט": אבי מאיר יחליף את יעקב כץ, באתר וואלה, 22 במרץ 2023