laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אבו נוואס

אַבּוּ נֻוַאס אלְ-חַסַן בְּן הַאנִי אלְ-חַכַּמִיּ (בערבית: أبو نواس الحسن بن هانئ الحكمي; 750–810 או 815) היה משורר ערבי. שלט בכל סגנונות השירה בשפה הערבית הקלאסית. חיבוריו נכללו, בין היתר, בסיפורי אלף לילה ולילה. אבו נוואס נולד בעיר אהוואז שבאיראן. הוא לא הכיר את אביו, אך ידוע שהוא היה ערבי. שמו היה האני, והוא היה חייל בצבאו של מרואן השני. שם אמו הפרסייה היה גולבן והיא הייתה אורגת. הכוניה שלו, "אבו נוואס", דבק בו בזכות תלתליו הארוכים. בעודו ילד מכרה אותו אמו לעבדות אצל חנווני מתימן, שלקח אותו לעבוד בחנותו בבצרה. שם משך את תשומת לבו של המשורר ואלִבה בן אל-חובאב (والبة بن الحباب) שקנה אותו ואימצו לבן. ואלבה לימד את אבו נוואס דת, מדעים ושירה. בהמשך חייו עבר להתגורר בבגדאד, שם קנה לעצמו שם של משורר מקורי וחדשני שעסק בחיי העיר, להבדיל מרוב המשוררים של תקופתו למשל אבו אל-עתאהיה שעסקו בחיי המדבר. בפרט, עסק בחיי הוללות, שתיית יין, ואהבה חד-מינית לנערים. הוא נמלט למצרים, לאחר שפרסם שיר שהילל את הברמכים, שהח'ליף הארון א-רשיד נלחם בהם. הוא שב לבגדאד לאחר מותו של א-רשיד בשנת 809. לאל-אמין, בנו של א-רשיד שירש את שלטונו, היה טעם דומה לזה של אבו נוואס בחיי הוללות. תחת שלטונו היה אבו נוואס בשיא פוריותו. למרות זאת, הוללותו של אבו נוואס הייתה מוגזמת, והוא נשלח לכלא. בשנת 813 הרג צבאו של אחיו של אל-אמין, אל-מאמון, את אל-אמין, ואל-מאמון ירש את השלטון. אל-מאמון היה אדוק בדתו והתנגד להוללות של אל-אמין ואבו נוואס. שיריו של אבו נוואס מתקופה זו היללו את הדת והתנגדו להוללות. למרות ניסיונו לחזור בתשובה, הוא מת בכלא בשנת 814 או 815. נודעה לו השפעה על שירתם של עומר ח'יאם וחאפז. אבו נוואס, שירי יין ואהבה, תרגום: עפרה בנג'ו ושמואל רגולנט, מכון ון ליר בירושלים והוצאת הקיבוץ המאוחד, 1999 Esat Ayyıldız. "Ebû Nuvâs’ın Şarap (Hamriyyât) Şiirleri". Bozok Üniversitesi İlahiyat Fakültesi Dergisi 18 / 18 (2020): 147-173. משיריו בתרגום לעברית: תירגם: עמרי לבנת, וּבֶחָמָאם תֶּחְזֶה בְּכָל סוֹדוֹת הַמִּכְנָסַיִם, באתר הארץ, 19 בינואר 2015 תירגם: עמרי לבנת, שיר אהבה לנער נוצרי, באתר הארץ, 8 במאי 2018 תירגם: עמרי לבנת, יֵשׁ לִי אֵבֶר רַע וְלֹא אֵדַע עָנְשׁוֹ, באתר הארץ, 10 בפברואר 2020 אני רואה את היין, מגזין איש הענבים. מהדורה 1, 1 אוגוסט 2009 משירי אבו נוואס, תרגם והעיר: יהונתן ורדי, דחק ט', ינואר 2018, עמ' 174–176 אבו נוואס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אבו נואס (756?-810?), דף שער בספרייה הלאומית Esat Ayyıldız. "Ebû Nuvâs’ın Şarap (Hamriyyât) Şiirleri". Bozok Üniversitesi İlahiyat Fakültesi Dergisi 18 / 18 (2020): 147-173.
סמל מזרח טימור

סמל מזרח טימור הנוכחי משמש כסמל המדינה מאז 18 בינואר 2007. בתחתית הסמל מופיע מוטו המדינה, בשפתה הרשמית (פורטוגזית): Unidade, Acção, Progresso (אחדות, פעולה, קידמה). בין השנים 2002-2007 שימש סמל המועצה הלאומית של ההתנגדות הטימורית כסמל המדינה. סמל זה כולל שתי חרבות מוצלבות (חרב ה"סוריק" הטימורית המסורתית), חנית, כוכב ושני חצים. על הסמל הופיע שם המדינה בפורטגזית והשמש עם 14 קרניים. בתחתית הסמל הופיע מוטו המדינה בפורטוגזית: כבוד, מולדת, אומה. דגל מזרח טימור המנון מזרח טימור מדיה וקבצים בנושא סמל מזרח טימור בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא סמלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
טים פייג'

טים פייג' (באנגלית: Tim Page; נולד ב-11 באוקטובר 1954) הוא עיתונאי, עורך, מפיק ומבקר מוזיקה אמריקאי. הוא זכה בפרס פוליצר על עבודתו כמבקר מוזיקה בעיתון הוושינגטון פוסט ומילא תפקיד מפתח בחידוש העניין בסופרת האמריקאית דון פאואל. פייג' נולד בסן דייגו, קליפורניה וגדל בסטורס, קונטיקט. בשנת 1967, נעשה עליו סרט תעודי קצר בשם "יום עם טימי פייג'", שתיעד את ההתעניינות שלו ביצירת סרטים. הוא עבר לניו יורק בשנת 1975 וסיים את לימודיו באוניברסיטת קולומביה בשנת 1979. באותה התקופה כבר כתב במספר עיתונים והגיש תוכנית רדיו. במסגרת עבודתו ברדיו הוא ראיין רבים מהמוזיקאים הידועים בארצות הברית. בשנת 1982, הצטרף פייג' ל"ניו יורק טיימס", שבו שימש ככתב בנושאי תרבות ומוזיקה. בשנת 1987 עבר לעבוד כמבקר המוזיקה הראשי בעיתון נויזדיי ובשנת 1995 עבר לעבוד כמבקר המוזיקה הקלאסית הראשי של הוושינגטון פוסט. בשנת 1997, הוא זכה בפרס פוליצר, עבור מה שוועדת פוליצר כינתה "ביקורת מוזיקה חיה ומאירת עיניים". בשנת 1991, החל פייג' להתעניין בחייה ובעבודתה של הסופרת דון פאואל. הוא ראיין את קרוביה ומכריה שנותרו בחיים, ערך את יומניה, מכתביה, מחזותיה וסיפוריה הקצרים, והביא להוצאה מחודשת של ספריה. בשנת 1998, הוא פרסם את הביוגרפיה שלה "דון פאואל". בשנת 2006, הופיע פייג' ברשימת "25 האנשים המשפיעים ביותר בעולם האופרה" של כתב העת "חדשות האופרה". פייג' גם הפיק מופעים במגוון אולמות בארצות הברית. בגיליון ה-20 באוגוסט 2007 של הניו יורקר, פרסם פייג' כתבה אוטוביוגרפית אודות היותו אוטיסט. טים פייג', ברשת החברתית Goodreads משחק מקביל(הקישור אינו פעיל) - כתבה אוטוביוגרפית מאת טים פייג', אודות היותו איש תסמונת אספרגר.
סמל מלזיה

סמל מלזיה (במלאית: Jata Negara) כולל מגן שמשני צדדיו שני טיגריסים מלאיים תומכים. בראש המגן ניצב חצי סהר צהוב וכוכב לו 14 קצוות. מתחת המגן מופיע קלף ועליו מוטו המדינה במלאית באותיות לטיניות ובג'אווי: "אחדות היא חוזק" ("ברסקוטו ברטאמבה מוטו" - "Bersekutu Bertambah Mutu"). הצבע הצהוב שעל חצי הסהר והכוכב מסמלים את בית המלוכה של מלזיה. חצי הסהר מסמל את האסלאם - דת המדינה, והכוכב בעל 14 הקצוות מסמל את 13 מדינות מלזיה ואת הטריטוריות הפדרליות של מלזיה (בעבר סימל הכוכב את 14 המדינות אשר כללו גם את סינגפור. כאשר סינגפור עזבה את מלזיה לא שונה הכוכב, אולם הוחלט שבמקומה יסמל הכוכב גם את הטריטוריות הפדרליות). הטיגריסים התומכים במגן הם סמלים מלאיים מסורתיים אשר הופיעו על הסמל המדינות הפדרליות של מלאיה ושל פדרציית מלאיה. הטיגריסים מסמלים עוצמה ואומץ. בראש המגן מופיעות חמש קריסים (חרבות גליות) המסמלות את חמש המדינות שלא נכללו במדינות הפדרליות של מלאיה (המדינות הלא פדרליות של מלאיה: ג'והור, טרנגנו, קלנטן, קדה ופרליס). מתחת החרבות ארבעה מלבנים בצבעים: אדום, שחור, לבן וצהוב, המסמלים את המדינות הפדרליות של מלאיה. צבעים אלה מופיעים על דגלי המדינות (אדום, שחור וצהוב מופיעים על דגל נגרי סמבילן; שחור ולבן על דגל פהנג; שחור, לבן וצהוב על דגל פרק; ואדום וצהוב על דגל סלנגור). שאר חלקי מגן האבירים מסמלים את ארבע המדינות האחרות: עץ הדקל וגשר בצידו השמאלי של המגן המסמלים את פננג; עץ המלאקה בצידו הימני מסמל את מדינת מלאקה; בתחתית המגן, משמאל, סימלה של סבה, הקרן מימין מסמלת את סראוואק. פרח ההיביסקוס שבמרכז חלקו התחתון של המגן הוא הפרח הלאומי של מלזיה. סמל המדינות הפדרליות של מלאיה סמל הפדרציה של מלאיה סמל מלאיה מדיה וקבצים בנושא סמל מלזיה בוויקישיתוף
אפקט ונוס

אפקט ונוס הוא תופעה בפסיכולוגיה של התפישה שהוצעה בשנת 2003, וקרויה על שם התמונה "ונוס מול המראה" של הצייר הספרדי דייגו ולאסקס. האפקט מתאר את הממצא שלפיו רוב הצופים חושבים שוונוס, הדמות שבתמונה, רואה את עצמה במראה בדיוק באותה צורה שבה הם רואים אותה בעזרת ההשתקפות. למעשה, הצופים לא מודעים לכך שוונוס רואה את עצמה בזווית אחרת אם הצופה לא עומד בדיוק מאחוריה. ב"תכסיס" פסיכולוגי זה נעשה שימוש פעמים רבות בתחום הקולנוע. השחקן יצולם כאשר הוא לכאורה מסתכל על עצמו במראה. למעשה, השחקן רואה את המצלמה בהשתקפות של המראה, והוא רק מעמיד פנים כאילו הוא רואה את עצמו. המאמר המקורי שמתאר את אפקט ונוס ערך זה הוא קצרמר בנושא אמנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סמל איי מריאנה הצפוניים

סמל איי מריאנה הצפוניים מתבסס על דגל האומות המאוחדות, וזאת מאחר שאיי מריאנה הצפוניים היו בעבר טריטוריה שבפיקוח קרן הנאמנות של האומות המאוחדות. במרכז הסמל מופיעים כוכב לבן ואבן המסמל את היסוד של בית מסורתי באיים. סביב היסוד מופיע זר פרחים מסורתי שהוסף בשנת 1981 היסוד של המבנה מסמל את המסורות וההיסטוריה של האיים, והזר מסמל את הקשר של תושבי האיים והכבוד שהם רוכשים למסורות אלה. ערך זה הוא קצרמר בנושא סמלים ובנושא ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סמל סינגפור

הסמל הלאומי של סינגפור הוצג לראשונה ב-3 בדצמבר 1959, יחד עם הדגל הלאומי וההמנון הלאומי על ידי לי קואן יו, אבי האומה הסינגפורית וראש ממשלתה הראשון. הסמל כולל מגן לו שני תומכים: אריה (המסמל את סינגפור עצמה) וטיגריס (המסמל את קשריה ההיסטוריים של סינגפור למלזיה). מתחת המגן מופיע מוטו המדינה: "Majulah Singapura" - "קדימה סינגפור" במלאית. הסהר מייצג את מולד הירח, והכוכבים מסמלים את חמשת עקרונותיה של סינגפור: דמוקרטיה, שלום, קידמה, צדק ושוויון. על פי חוק, הסמל מותר בהצגה רק על ידי גופים שלטוניים. החוק אוסר על גופים מסחריים להציג את הסמל. דגל סינגפור המנון סינגפור שבועת הנאמנות הלאומית של סינגפור סהר וכוכב מדיה וקבצים בנושא סמל סינגפור בוויקישיתוף
סמל נאורו

סמל נאורו עוצב בשנת 1968 לאחר שהמדינה קיבלה את עצמאותה. במרכז הסמל מופיע מגן שבחלקו העליון סמל היסוד הכימי זרחן על רקע של אריג בצבע זהב. הזרחן מסמל את המחצבים שבאי, והאריג מסמל את תושבי האי. בחלקו התחתון השמאלי של המגן יש ציפור פרגטה על רקע האוקיינוס השקט. הציפור מסמלת את בעלי החיים באי. בחלקו התחתון הימני יש פרח קאלופילום (Calophyllum) (אנ') המסמל את הצמחייה באי. סביב המגן יש עיטור המסמל את הלבוש המסורתי של צ'יף תושב האיים. לבוש זה, אשר נלבש בטקסים חגיגיים בלבד, כלל עלי דקל, נוצות ציפור הפרגטה, ושיני כריש. הכוכב שמעל המגן נלקח מדגל נאורו ומעליו רשום שם האי בנאורית (באותיות לטיניות). על קלף שנמצא מתחת למגן רשום מוטו המדינה: "רצון האל קודם לכל" (באנגלית: "God's Will First"). דגל נאורו המנון נאורו מדיה וקבצים בנושא סמל נאורו בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא סמלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רנאטו ריביירו

רנאטו אדוארדו דה אוליבירה ריביירו (בפורטוגזית: Renato Eduardo de Oliveira Ribeiro; נולד ב-28 באפריל 1985), הידוע כרנאטו, הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי. רנאטו החל את הקריירה שלו בקבוצת אתלטיקו מיניירו הברזילאית, בה גדל ושיחק בה בין השנים 2003–2005. רנאטו מחזיק במספר הופעות רב בנבחרות הצעירות של ברזיל, ואף לקח חלק חשוב בגביע העולם לשנת 2005. בשנת 2006 הוא הושאל לקורינתיאנס, וב-2007 הוחתם על ידי קבוצת ואסקו דה גאמה. לאחר סכסוך עם ראשי המועדון החרים רנאטו את אימוני הקבוצה, מה שגרם למעברו למכבי חיפה בקיץ 2007. העברתו התבצעה תמורת מיליון וחצי דולר, ונחשבה כגבוהה מאוד בקנה מידה ישראלי. אף על פי שהיה בכושר גופני ירוד לעומת חבריו לקבוצה, הוא הצטיין בחודשיו הראשונים בקבוצה וסייע לה לזכות בגביע הטוטו. בתום עונת 2007/2008 הוא עזב את מכבי חיפה לאחר שמאמן הקבוצה החדש אלישע לוי ויתר על שירותיו, וחזר לברזיל. רנאטו ריביירו, באתר ההתאחדות לכדורגל בישראל רנאטו ריביירו, באתר Transfermarkt רנאטו ריביירו, באתר Soccerway רנאטו ריביירו, באתר FootballDatabase.eu ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגל ברזילאי. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סמל איי קוק

סמל איי קוק כולל במרכזו מגן שעליו 15 כוכבים (בדומה לדגל איי קוק) המסמלים את האיים. למגן שני תומכים: דג מעופף ושחפית הפיה. השחפית אוחזת בצלב המסמל את הנצרות – דתם של תושבי האיים, והדג תומך ברארוטונגה (חנית מסורתית המשמשת את תושבי האיים באסיפות שבט – רק לאוחז בחנית ניתנת זכות הדיבור באספה) – המסמלת את המסורת של תושבי האיים. מעל המגן מצויה קסדת "פארה קורה" – קסדת צ'יף מסורתית העשויה נוצות אדומות. הקסדה מסמלת את מערכת המעמדות המסורתית שבאיים. שם המדינה רשום מתחת על קלף מתחת למגן. הסמל עוצב על ידי פאפא מוטו קורה, צ'יף מהכפר מאטאברה באי רארוטונגה. מוטו קורה שימש כמזכיר בית אריקי – אספת הצ'יפים של האיים, במשך שנים רבות. דגל איי קוק מדיה וקבצים בנושא סמל איי קוק בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא סמלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
צומת האיקסים

צומת האיקסים (או צומת שטראוס) הוא מפגש הרחובות הראשיים בלב ירושלים – יפו מכיוון מזרח למערב, והמלך ג'ורג', שמשנה את שמו לשטראוס בצידו הצפוני של הצומת. הצומת עתיד להיות נקודת המפגש היחידה בין הקו האדום של הרכבת הקלה בירושלים, שעובר לכל אורכו של רחוב יפו, לבין הקו הכחול, שיעבור ברחוב המלך ג'ורג'. קיימת תוכנית עתידית להקמת מרכז תחבורתי רחב בצומת שיכלול תחנת רכבת תת-קרקעית של רכבת ישראל שתקרא בשם תחנת הרכבת ירושלים מרכז. הצומת נחנך ב-9 בדצמבר 1924, עם סלילתו של רחוב המלך ג'ורג'. עד אז עברה במקום רק הדרך הראשית ממזרח למערב, שהובילה מירושלים ליפו, שהיא רחוב יפו של ימינו. עד שנות ה-20 שכנו באזור כמה מבנים, שנסמכו אל קו פרשת המים הארצי, שחצה בקו צפון-דרום את רחוב יפו סמוך לנקודה זו. ביוזמתם של מושל ירושלים, רונלד סטורס, וראש העירייה באותה עת, ראע'ב נשאשיבי, הוחלט לסלול רחוב, שינצל את קו פרשת המים, ויאפשר מעבר נוח מדרום העיר אל מרכזה ההולך ומתפתח. בעקבות כך נחנך רחוב המלך ג'ורג' החל מאזור תחנת הרכבת בדרום, לאורך קו הרכס, וצפונה לכיוון שכונת מאה שערים ושכונת הבוכרים. בתחילה היה הצומת מפגש רחובות צנוע, שבו חלפו מעט מאוד בני אדם וכרכרות. במרכזו הוצב עמוד תאורה, ששימש את העוברים והשבים. בחלוף השנים הפך הצומת לנקודה מרכזית וחשובה, עם התפתחותו המהירה של מרכז העיר בתקופת המנדט. צילומים מאותן שנים מלמדים כי הצומת היה מוקד של הפגנות ומופעי רחוב. צומת זה הוא הצומת הראשון בירושלים בו הוצב רמזור. בתחילת שנות האלפיים החלו עבודות לקו האדום של הרכבת הקלה, כיום חופרים מנהרה מצומת בר-אילן לצומת האיקסים לטובת הקו הכחול, בצומת צפויה להיות נקודת מפגש בין הקו האדום לכחול, האחד על רחוב יפו והשני על רחובות המלך ג׳ורג ויכנס למנהרה מתחת לרחוב שטראוס. ואף תחנת ירושלים מרכז בסמוך לצומת. בפינות הצומת ממוקמים ארבעה מבנים חד קומתיים ובהם חנויות. שלושה מהמבנים נבנו על ידי משפחת חיים ולירו והרביעי, ברחוב יפו 52 פינת רחוב שטראוס, הקרוי בניין טרבלוס (על שם מסעדת טרבלוס שפעלה במבנה) על ידי משפחת קוקיא. כחלק מתוכנית "גוש 50" מיועד הבניין להריסה וייהפך לכיכר ציבורית שמסביבה יבנו מבנים בגובה של 6 עד 8 קומות. לשלושה המבנים האחרים יש אישורים לתוספת קומות. משנת 1933 פעלה בצומת חנות הספרים שהייתה היסוד להוצאת קריית ספר. בית מסחר נודע אשר שכן בצומת מאז שנת 1940 הוא "מעיין שטוב". בשנות ה-60 של המאה ה-20 סימנה עיריית ירושלים מעברי חצייה בצומת בכל ארבעת צדדיו, אך גם באלכסונים, מה שהקנה לו את הכינוי העממי "צומת האיקסים". סימון המעברים האלכסוניים אפשר להולכי רגל לקצר את דרכם מפינה לפינה של הצומת. בדומה לכך, סומנו מעברי חצייה אלכסוניים גם בכיכר השבת, שבהמשך רחוב שטראוס. עם העבודות לרכבת הקלה ברחוב יפו הוחלף האספלט באבני ריצוף ומעברי החצייה שחצו את הצומת באלכסון הוסרו, כיום ישנם מעברי חצייה כבכול צומת (ריבוע של מעברי חצייה). ערך מורחב – הפיגוע במסעדת סבארו באוגוסט 2001 התרחש פיגוע ההתאבדות במסעדת סבארו ששכנה בקרן הדרומית-מזרחית של הצומת, שבו נרצחו 16 איש. כיום (2024) שוכן במקום סניף של רשת מאפה נאמן. מדיה וקבצים בנושא צומת האיקסים בוויקישיתוף אלידע בר-שאול, ליבש את המַעְיָין?, במדור "פינה ירושלמית" בעלון פרשת השבוע "מעייני הישועה", י"ד בטבת ה'תשס"ט תוכנית גוש 50, מרכז ירושלים – רונאל לוי אדריכלים דליה טל, ‏ישי אישר את גוש, באתר גלובס, 25 במרץ 2001 רנית נחום-הלוי, ההיסטוריה מפנה את מקומה: רבי קומות במקום מבנים עותמאניים בירושלים, באתר TheMarker‏, 22 ביוני 2008
סמל סמואה האמריקנית

סמל סמואה האמריקנית כולל בתוכו מספר סמלים מקומיים מסורתיים: מחבט הזבובים - הוא אלמנט אמנותי מקומי המסמל חוכמה. השרביט, המכונה טואוטואו מסמל סמכות. הטאנואה (קערה גדולה שנעשה בה שימוש בטקס האווה) מסמל את קבלת המרות של הצ'יף. שלושה אלמנטים אלה מסמלים את הסמכות של הצ'יפים על תושבי האי. השרביט ומחבט הזבובים הוחזקו על ידי הצ'יפים המקומיים בעת טקסים דתיים על מנת להציג את מרותם. הסמלים מופיעים על רקע אריג מסורתי המסמל את תרבות האיים. בתחתית הסמל מופיע המוטו של האיים בסמואנית (באותיות לטיניות): "סמואה, יהא האל ראשון" - "סמואה, איאה מואמואה לה אטואה". סמל סמואה מדיה וקבצים בנושא סמל סמואה האמריקנית בוויקישיתוף משרד התיירות של סמואה האמריקנית ערך זה הוא קצרמר בנושא סמלים ובנושא ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סמל סמואה

סמל סמואה מבוסס בעיצובו על דגל האומות המאוחדות. בעבר נוהלה סמואה על ידי ניו זילנד אשר קיבלה מנדט מחבר הלאומים לנהל את האיים, ובהמשך מנדט מקרן הנאמנות של ארגון האומות המאוחדות. בשל היסטוריה זו, ולאור העובדה שסמואה היא הראשונה מבין אומות פולינזיה אשר זכתה לעצמאות במאה ה-20, הוחלט שברקע הסמל יהיה תשליל של דגל האומות המאוחדות. במרכז הסמל מופיעים אלמנטים שמקורם בדגל סמואה - על המגן מופיע הצלב הדרומי המסמל את מיקומה של המדינה בדרום האוקיינוס השקט. בחלקו העליון של האיים עץ דקל הקוקוס המסמל את צמחיית האיים, על רקע האוקיינוס השקט. הצלב שבראש הסמל מסמל את אמונתם הדתית של תושבי האיים - הנצרות. בתחתית הסמל מופיעה מגילת קלף שעליה המוטו "סמואה מבוססת על האל" בסמואית באותיות לטיניות. דגל סמואה המנון סמואה סמל סמואה האמריקאית מדיה וקבצים בנושא סמל סמואה בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא סמלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בן ציון שהם

בן ציון שהם (11 באוגוסט 1930 – 28 בדצמבר 2005) היה מורה ומחנך, כיהן כמנהל הגימנסיה העברית "הרצליה". בן ציון שהם נולד וגדל בחיפה. בצעירותו התגייס לפלמ"ח (אחר כך לצה"ל) ולחם במלחמת העצמאות במסגרת חטיבת הנגב. בשנות העשרים לחייו היה ממקימי קיבוץ רעים בנגב. בהמשך חייו למד שהם באוניברסיטה העברית בירושלים ובפקולטה לחקלאות ברחובות, שם התגורר עד פטירתו בשנת 2005. לימד ביולוגיה בגימנסיה הרצליה בתל אביב, ובשנים 1989–1993 שימש כמנהל הגימנסיה. אתר "Billiongraves" ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים ובנושא חינוך. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סוסעץ

"סוסעץ" הוא סרטו השני של יקי יושע, שיצא לאקרנים בשנת 1978. הסרט היה לסרט הישראלי הראשון ב"שבועיים הבמאים" של פסטיבל קאן. כמו כן השתתף הסרט בלוקארנו, בסן פרנסיסקו, בשיקגו ובפסטיבלים בינלאומיים רבים נוספים. זכה בפרס המיוחד של השופטים ובפרס השחקן הטוב ביותר (גדליה בסר) בפסטיבל הסרטים באוקספורד, אנגליה. הסרט הוא עיבוד לספר של יורם קניוק באותו שם, משנת 1973, ובו שחזור שנות ילדותו של הסופר. את שיר הנושא ששר אריק איינשטיין כתב יענקל'ה רוטבליט ללחן של שמוליק קראוס. השיר מופיע באלבום האוסף "שבעים שמונים" ובביצוע חי באלבום ההופעה של איינשטיין: אריק איינשטיין ושלום חנוך בהופעה משותפת. באותה שנה הקליט גם גידי גוב ביצוע לאותו שיר, אך ההקלטה נגנזה עד להוצאה המחודשת של אלבומו הראשון בשנת 2012. המועצה לביקורת סרטים ומחזות התירה את הצגת הסרט למבוגרים מעל גיל 16. סרט זה שיצא לאקרנים בשנת 1978 צולם ב"שחור-לבן", כנראה מרצונם של מפיקי הסרט, אף על פי שסרטים ישראלים צולמו והופקו בצבע עשור קודם לכן. עמינדב סוסעץ (שמוליק קראוס), צייר ישראלי, משאיר את אשתו ובתו בניו יורק, וחוזר לישראל לאחר שנים של היעדרות. סוסעץ מבקש לפענח את פשר תחושת כישלונו כאדם, כאיש משפחה וכאמן. חבריו הטובים מתו במלחמה, ציוריו נשרפו רגע לפני שהיו אמורים להתפרסם בתערוכה, ואת משפחתו נטש. סוסעץ פוגש את אביו גוסס בבית חולים ואת אמו שמנסה להבין, ללא הצלחה, את הבן שלה. הוא פוגש באנסברג (גדליה בסר), חבר ילדות שהפך לתמהוני חסר בית. אנסברג מנסה בדרכים בלתי-שגרתיות להחזיר את האהבה לתל אביב, ומצפה מסוסעץ ה"מצפונאי", כלומר, כינוי לאחרון הישראלים המחזיק עדיין במצפון, שיסייע לו בכך. סוסעץ מסרב להיות "מצפונאי", או כל דבר אחר, לפני שיפענח את החידה הפרטית שלו: מיהו, מדוע נולד, מדוע הוא חי. סוסעץ מחליט לביים סרט, על הנסיבות להיוולדו בעיר תל אביב לפני קום המדינה. הסרט שלו אינו מצליח לפענח את החידה, אבל זוכה לשבחים. בסופו של דבר, מעלה סוסעץ את הסרט באש. יעל מונק, נורית גרץ, "במבט לאחור, קריאה חוזרת בקולנוע הישראלי 1948-1990", עמ' 106–111, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2015 סוסעץ, ציטוטים מתוך הספר של יורם קניוק הסרט "סוסעץ" לצפייה ישירה בתשלום באתר ארכיון ישראלי לסרטים - סינמטק ירושלים "סוסעץ", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "סוסעץ", באתר AllMovie (באנגלית) "סוסעץ", באתר ספר הקולנוע הישראלי "סוסעץ", באתר אידיבי "סוסעץ", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "סוסעץ", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית קובי בן שמחון, שמוליק קראוס: סוסעץ זה אני, באתר הארץ, 18 ביולי 2007 סרטים - סוס עץ, מסמך באתר ארכיון המדינה
סיפורו של אביר

סיפורו של אביר (באנגלית: A Knight's Tale) הוא סרט קולנוע משנת 2001 בכיכובם של הית' לדג'ר, פול בטאני ושאנין סוסאמון. הסרט מביא את סיפורו הבדיוני של ויליאם תאצ'ר (הית' לדג'ר), העוסק ביחד עם חבריו, ואט (אלן טודיק) ורולנד (מארק אדי) כנושא כליו של אביר אשר לפתע נהרג לפני טורניר אבירים באנגליה של ימי הביניים. עקב מותו של אביר, ויליאם נשאר חסר כל, ומחליט לנסות את מזלו בטורנירי אבירים ברחבי אירופה, על מנת להתעשר. ואט ורולנד אומרים לו כי זה חסר סיכוי, אך תאצ'ר מתעקש והם מתלווים אליו על מנת לנחמו לכשיכשל. הבעיה שבה נתקל תאצ'ר היא שמכיוון שאינו בן לשושלת אבירים ואין לו תעודות המוכיחות שיש לו "דם אצילי" הוא אינו יכול להשתתף בתחרויות. בדרכו לצרפת, תאצ'ר פוגש את ג'פרי צ'וסר (פול בטאני) אדם שאיבד את כל כספו ובגדיו בהימורים, ומתהלך עירום ברחובות. צ'וסר מציע לזייף לו תעודה המוכיחה כי הוא אכן בן אבירים הנקרא אולריך פון ליכטנשטיין, תמורת בגדים. במשך זמן רב משתמש תאצ'ר בתעודה המזויפת שצ'וסר הכין לו על מנת להשתתף בתחרויות רבות, בהן הוא נוחל הצלחה מסחררת. במהלך התחרויות, תאצ'ר מתאהב בצעירה יפהפייה בשם ג'וסלין (שאנין סוסאמון) ומפתח יריבות קשה עם הרוזן אדהמר (רופוס סוול) מאנז'ו (מחוז לשעבר במערב צרפת). במהלך התחרויות מתחרה ת'אצ'ר גם ביורש העצר של אנגליה, אשר אף משתתף לא מוכן להילחם בו מחשש שהנסיך ייפגע, אך תאצ'ר נלחם מולו והם יוצאים בתיקו. למרות זאת הנסיך מעריך אותו על כך שהסכים בכלל להתמודד מולו. בסוף הסרט תאצ'ר חוזר לאנגליה, שם הוא מבצע טעות חמורה. הוא הולך לבקר את אביו העיוור, ואדהמר מגלה זאת. הוא מספר על כך למנהלי התחרות, אשר שוללים מתאצ'ר את מעמדו ואוסרים אותו. כשהנסיך האנגלי עמו תאצ'ר התחרה מגלה זאת, הוא נחלץ לעזרתו, וטוען שהוא יודע בוודאות ושיש לו הוכחות שהוא אכן בן אצילים, ומכיוון שהנסיך של אנגליה אומר כך, אין לאיש זכות לערער על כך. הוא מעניק לתאצ'ר תואר סר, ותאצ'ר חוזר להשתתף בתחרות. לאחר מכן, תאצ'ר נלחם עם אדהמר ומביס אותו, ובסופו של דבר גם נושא לאישה את ג'וסלין. מדיה וקבצים בנושא סיפורו של אביר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סיפורו של אביר "סיפורו של אביר", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "סיפורו של אביר", באתר נטפליקס "סיפורו של אביר", באתר AllMovie (באנגלית) "סיפורו של אביר", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "סיפורו של אביר", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "סיפורו של אביר", באתר Metacritic (באנגלית) "סיפורו של אביר", באתר אידיבי "סיפורו של אביר", תסריט הסרט באתר Scripts.com (באנגלית) "סיפורו של אביר", באתר Hulu סרטים (באנגלית) "סיפורו של אביר", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
ורה מוחינה

ורה איגנטייבנה מוחינה (נכתב גם מוכינה; רוסית: Вера Игнатьевна Мухина‏; 1 ביולי 1889 – 6 באוקטובר 1953) הייתה פסלת סובייטית רוסייה, אחת היוצרות הבולטות בסגנון הריאליזם הסוציאליסטי. מוחינה נולדה בעיר ריגה במשפחת סוחרים והתגוררה בחייה הבוגרים במוסקבה. למדה אמנות ופיסול במוסדות פרטיים: בשנים 1909–1911 אצל קונסטנטין יואון (Константин Юон), בשנים 1911–1912 אצל איליה מאשקוב (Илья Машков) ובשנים 1912–1914 בכמה בתי ספר לאמנויות בפריז, בהם האקדמיה של גראנד שומייר (Académie de la Grande Chaumière), שם קיבלה שיעורים מהפסל אנטואן בורדל (Antoine Bourdelle). לאחר מכן למדה אמנות רנסאנס באיטליה. עד סוף שנות ה-20 עבדה בתיאטראות במוסקבה כמעצבת תפאורה, תלבושות וכרזות. מ-1919 החלה להתרכז בפיסול ושאבה השראה בעיקר ממהפכת אוקטובר ומהתנועה הסוציאליסטית הסובייטית. עבודותיה עסקו בעיקר באישים המזוהים עם המהפכה – ולדימיר איליץ' לנין, יעקב סברדלוב, מקסים גורקי, ובדמויות המזוהות עם מעמד הפועלים ועם סמלים סוציאליסטיים. סגנונה היה ריאליסטי בעיקרו והתאפיין בהבעה של כוח רצון ושאיפה להתפרץ ולהצליח. עבודתה הידועה ביותר - פסל הפועל ואשת הקולחוז, פסל פלדה בגובה 25 מטר ומשקל 80 טון, שבו פועל ואשת קולחוז נראים מתפרצים קדימה כשבידיהם כלי עבודה שמסמלים את הקומוניזם: הפטיש והמגל. הפסל נוצר תחילה עבור הביתן הסובייטי של התערוכה העולמית של פריז (1937) ולאחר מכן הועבר לכניסה הראשית של מרכז התערוכה של כל רוסיה במוסקבה (ВСХВ, לאחר מכן נקרא ВДНХ ו-ВВЦ). עם הזמן הפך הפסל גם לסמלו של אולפן הסרטים מוספילם ולאחד הסמלים הלא-רשמיים של מוסקבה בכלל. על הפסל הזה זכתה מוחינה בפרס סטלין. רבות מעבודותיה נשארו רק סקיצות, בהן פסל גדול של ולדימיר לנין, "מזרקת אחוות העמים", ועיצוב של גשרים במוסקבה בנושאים של עמל סוציאליסטי. בין עבודותיה הבולטות שכן הגיעו לכדי השלמה - פסל של המלחין פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי במוסקבה ושל הסופר מקסים גורקי בעיר ניז'ני נובגורוד (שנקראה על שם גורקי בתקופה הסובייטית). בנוסף לפיסול, מוחינה עסקה גם בציור דיוקנאות ובעבודות זכוכית. ורה מוחינה נפטרה באוקטובר 1953 מאנגינה ונקברה בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה, שם קבורים אישים בעלי שם. מדיה וקבצים בנושא ורה מוחינה בוויקישיתוף ביוגרפיה של מוחינה באתר ArtOnline (ברוסית) ורה מוחינה, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
אדאבאיו אדדג'י

אדאבאיו אדדג'י (באנגלית: Adebayo Adedeji; 21 בדצמבר 1930 – 25 באפריל 2018) הוא פוליטיקאי ניגרי, ששימש כתת-המזכיר הכללי של האומות המאוחדות. לאחר בית הספר, אדדג'י למד בקולג' האוניברסיטאי באיבדן באוניברסיטת לסטר, שם קיבל תואר ראשון במדעים (B.Sc.) בשנת 1958. הוא השלים קורס נוסף לתואר שני באוניברסיטת הרווארד בשנת 1961 עם תואר שני במינהל ציבורי (M.P.A.). לאחר סיום לימודיו, הועסק בתחילה בשירות הציבורי הניגרי לפני שהפך לפרופסור למינהל באוניברסיטת איף בשנת 1966. בשנת 1967 קיבל דוקטור לפילוסופיה (דוקטורט לכלכלה) מאוניברסיטת לונדון. בשנת 1971 מונה לשר לפיתוח כלכלי ושיקום בממשלתו של הנשיא יקובו גובון. הוא כיהן בתפקיד זה עד 1975. בתפקיד זה היה פעיל במשא ומתן שהביא ליצירת קהילת מדינות מערב אפריקה (ECOWAS). לאחר מכן החל אדדג'י בקריירה בשירות האומות המאוחדות ושימש כתת-המזכיר הכללי וראש הנציבות הכלכלית של האומות המאוחדות לאפריקה עד לשנת 1991. לאחר שובו לניגריה הקים אדדג'י מוסד מחקר בשם ACDESS (ראשי תיבות של - African Center for Development and Strategic Studies) ובמסגרתו הוא פעיל מאז. המכון הוקם בעיר איג'בו-אודה, עיר בת חצי מיליון תושבים במדינת אוגון במערב ניגריה. אדדג'י פרסם מאמרים רבים בשאלות הנוגעות לכלכלת מדינות אפריקה, לפיתוחן ולדמוקרטיזציה שלהן. אדדג'י התבטא כי חובן החיצוני של מדינות אפריקה הרסני יותר מהמלחמות אותן הן חוות. [1]. אדדג'י תומך בשיתוף פעולה אזורי בין מדינות אפריקה, והיה פעיל ביצירת הסכמי סחר אזוריים שהתגבשו לכלל ישות הקרויה COMESA - השוק המשותף למזרח ודרום אפריקה[2]. אדבאיו אדדג'י פרסם מספר רב של ספרי מומחים שעסקו במיוחד בהתפתחות אפריקה. העבודות החשובות ביותר שלו כוללות: אפריקה בתוך העולם: מעבר לנישול ותלות (1991) דרום אפריקה ואפריקה: בתוך או בנפרד? (1996) ניגריה: התחדשות מהשורשים? המאבק להתפתחות דמוקרטית (1997) הבנה ושליטה בסכסוכים באפריקה - החיפוש אחר שלום בר-קיימא וממשל טוב (1999) דמוקרטיה ממוקדת-אנשים בניגריה? החיפוש אחר מערכות ממשל חלופיות (2000) The United Nations Intellectual History Project ראיון וביוגרפיה אתר הבית של ACDESS (אורכב 29.09.2007 בארכיון Wayback Machine)