laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מלחמת האזרחים האתיופית

מלחמת האזרחית האתיופית היא מלחמה עקובה מדם שהתרחשה בשטחי אתיופיה ואריתריאה, וגלשה גם לעימותים עם המדינות השכנות בקרן אפריקה סומליה, סודאן וג'יבוטי. המלחמה החלה בעיר הבירה אדיס אבבה והתפשטה בהדרגה לריכוזים עירוניים נוספים עד שהשפיעה על כל המדינה. מלחמה זו הייתה חלק מהמלחמה הקרה, והמעצמות דאז, ברית המועצות וארצות הברית, תמכו בצדדים השונים בלחימה שגרמה למותם של מיליוני אזרחים אתיופים. המלחמה החלה רשמית ב-12 בספטמבר 1974 כשהדרג המרקסיסטי החל בהפיכה נגד הקיסר היילה סלאסי, ונמשכה עד שארגון האיחדג, קואליציה של חבורות מורדים, הפיל את הממשלה האתיופית הסוציאליסטית בשנת 1991. למלחמת האזרחים האתיופית ישנם מספר רב של גורמים שהחשוב שבהם הוא האתני. מאז איחוד האימפריה האתיופית על ידי הקיסר תוודרוס השני בתחילת המאה ה-19 שהצליח לשים קץ לשלטון המצביאים המקומיים בתקופת השופטים האתיופית, האימפריה החלה לצבור כוח וממלכות רבות בתוך שטח המדינה כדוגמת שאווה וגוג'אם החלו במסעות כיבושים דרומית לאזור חבש על מנת להסדיר את מרותן על האזורים בהם חיו שבטים שונים שאינם חבשים. האימפריה קיבלה תנופה כאשר ניצחה בקרבות רבים מספר מדינות שנחשבו לחזקות ממנה מצרים ואיטליה ניצחונות אלו השיבו את הדומיננטיות של האימפריה לקרן אפריקה והיא הצליחה להשליט את מרותה על מדינות כגון אמירות הרר וסולטנות אוסה. הממלכה החזקה ביותר באימפריה הייתה שאווה שהצליחה לכבוש שטחים רבים בייחוד אזורים רבים מ"ארץ גאלה" כדוגמת ארסי שבו יושבים האורומו. במהלך החלוקה והקולוניזציה של טריטוריות אפריקאיות על ידי מעצמות אירופאיות, תהליך שזכה לשם המירוץ לאפריקה, קבלו הכיבושים של האימפריה האתיופית תנופה נוספת וסיבות נוספות לכיבוש והתפשטות, עם עלייתו לשלטון של הקיסר מנליק השני שכיהן קודם לכן כמלך שאווה. האימפריה חילקה את צבאה לשלוש אוגדות עיקריות: הראשונה בפיקודו של ראס מקונן הייתה אחראית על כיבושם של אוגדן ובנישנגול; השנייה על ממלכת קאפה; והשלישית על בורנה. כיבושים אלו מחקו ממלכות שלמות בדרום, מזרח ומרכז אתיופיה ומלכיהן הוצאו להורג באכזריות - ובכך נהפכה אתיופיה למדינה האפריקאית היחידה שהשתתפה באופן בלתי רשמי במירוץ לאפריקה. מדיניותם של קיסרי האימפריה האתיופית לאחר שלבי כיבוש הייתה תמיד של "אמהריזציה" של העמים המקומיים שכבשה, החוקים שהשליטים שמונו באותם אזורים אסרו על השימוש בשפות המקומיות ולכן פעילויות אתניות נעשו במחתרת. מטרת האמהריזציה הייתה אחת שילובם שכוח של העמים שנכבשו ולכפות עליהם את מרותה של האימפריה בנוסף להתנצרותם של עמים אלו, אישים רבים שעברו תהליך זה השתלבו באליטה השלטת כגון הבטה גיורגיס שכיהן כסגן הקיסר היה מבני האורומו השיא היה בשלטונו של ייאסו החמישי אשר אביו היה עלי מיכאל מלך וואלו מבני האורומו ואשר היה מוסלמי. השילוב נעשה בצורה כזו עד שהשם "אמהרים" נהפך לדבק התרבותי-פוליטי של הארץ כולה וצמרתם הייתה לאליטה ככל-אתיופית שהתרכזה ברובה במרכז השלטון בשוואה. ערך מורחב – אתיופיה הכבושה במשך מרבית העידן הקולוניאלסטי באפריקה הצליחה אתיופיה לשמור על ריבונותה. תקופה קצרה יחסית שבה אתיופיה הייתה קולוניה התרחשה לאחר פלישת איטליה לשטחה כאשר הקיסר המכהן היילה סלאסי הודח מכיסאו והחל לנהל התנגדות מזוינת מקומית לשלטון האיטלקי על ממלכתו מתחומי האימפריה הבריטית. במהלך תקופת הכיבוש אתיופיה סופחה למזרח אפריקה האיטלקית יחד עם אריתראה וסומליה סבלה מביזה של אוצרות לאומיים, מעשי טבח המוניים וניסיונות חוזרים ונשנים של איטליה הפשיסטית לדכא את התרבות האתיופית. ב-5 במאי 1941, הקיסר הוחזר לשלטון בעזרת כוחות בעלות הברית. מדיה וקבצים בנושא מלחמת האזרחים האתיופית בוויקישיתוף
בוליד

בוליד או כדור אש (מיוונית βολις - "הבזק") הוא מטאור גדול באופן יחסי למרבית המטאורים, אולם, אין הגדרה מוחלטת המבדילה בין מטאור לבוליד. לבוליד גודל אופייני של אבן חצץ (רדיוס של כ-2 ס"מ), בהירותם האופיינית גבוהה למדי. מקובל להגדיר כבוליד (או בכינויו באנגלית, כדור-אש - Fireball) כל מטאור הבהיר מבהירותו של כוכב הלכת נוגה (בערך 4-). בבולידים ניתן להבחין בכל לילה, אולם בדומה למטאורים ישנן תקופות ולילות בשנה בהם יראו בולידים רבים יותר. חלק מהבולידים מתפוצצים, תוך גרימת רעש רב. למושג בוליד שימוש גם בגאולוגיה לתיאור גוף מטאוריט הנחשב גדול למדי. חלק ממטרי המטאורים מתאפיינים בכמות בולידים גבוהה יחסית, הבולט מכולם הוא מטר הפרסאידים המתרחש באוגוסט כל שנה. אז ניתן להבחין בבולידים רבים שחלקם אף מותירים שובל אור אשר נותר למספר שניות עד מספר דקות לאחר הופעת הבוליד. במהלך מטר הג'מינידים, בעיקר מיד לאחר השיא, ניתן להבחין בבולידים בהירים רבים. על הבוליד הגדול של חודש יולי 2008 בישראל. מאתר האגודה הישראלית לאסטרונומיה. סרטון של בוליד גדול מאוד שנראה בקנדה ב-20 בנובמבר 2008. מתוך אתר תמונת האסטרונומיה היומית של נאס"א. ינון בן שושן‏, "בנט לא הביא מטאור, ביבי כן": בארץ מדווחים על בום על-קולי - וברשת צוחקים, באתר וואלה, 15 באפריל 2023 ערך זה הוא קצרמר בנושא מדעי החלל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
טקטיט

טקטיט (מיוונית עתיקה: Tektos, מותך), היא זכוכית טבעית, חומר סיליקטי אשר הותך לאחר פגיעת מטאוריט בפני השטח של כדור הארץ והתמצק שוב לאחר מכן. נוכחות הסיליקטים מקנות לטקטיטים מראה זכוכיתי ולעיתים הם מכונים זכוכית מדבר לובית. הטקטיטים הם סלעים קטנים ונפוצים למדי ולעיתים נמכרים במחיר נמוך מאוד כמטאוריטים, אולם כמות החומר המטאוריטי בהם נמוכה מאד. טקטיט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא גאולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אמפולי (כדורגל)

מועדון הכדורגל אמפולי (באיטלקית: Empoli Football Club) הוא מועדון כדורגל איטלקי מהעיר אמפולי. הקבוצה משחקת בסרייה א'. אצטדיונה הביתי הוא קארלו קסטלאני אשר מכיל כ-20,000 מקומות ונחנך ב-1989. המועדון נוסד ב-1 בדצמבר 1920 באמפולי. בשנת 1921 שיחקה הקבוצה לראשונה במסגרת ליגה, ומשחקה הראשון היה מול פיזה. ברוב תקופת קיומה שיחקה הקבוצה בסרייה ב' ובסרייה ג'. בעונת 2003/2004 עלתה לראשונה לסרייה א', אך בסוף אותה עונה ירדה בחזרה לסרייה ב'. בעונת 2005/2006 חזרה לסרייה א', אך ירדה שוב לסרייה ב' בעונת 2007/2008. הקבוצה שיחקה בליגה השנייה 6 עונות ברציפות ובסוף עונת 2013/2014 העפילה לליגת העל האיטלקית, בה שיחקה ברציפות עד עונת 2016/17, בה חזרה לליגה השנייה. בעונת 2007/2006 השתתפה בגביע אופ"א, אף על פי שסיימה את העונה הקודמת במקום העשירי, וזאת עקב פרשת הטיית המשחקים. הקבוצה הפסידה בסיבוב הראשון 4-2 בסיכום כולל של שני משחקים לפ.צ ציריך משווייץ והודחה מהמפעל. בסיום עונת 2020/2021 שבה הקבוצה לסרייה א' לאחר שסיימה במקום הראשון בסרייה ב'. בעונה שלאחר מכן סיימה במקום ה-14 ונשארה בליגה עונה נוספת. נכון ל-1 בפברואר 2024 מדיה וקבצים בנושא אמפולי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אמפולי אמפולי, ברשת החברתית פייסבוק אמפולי, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אמפולי, ברשת החברתית אינסטגרם אמפולי, ברשת החברתית טיקטוק אמפולי, סרטונים בערוץ היוטיוב פרופיל, באתר Transfermarkt פרופיל, באתר Soccerway פרופיל, באתר WorldFootball.net פרופיל, באתר FootballDatabase.eu EMPOLI, www.legaseriea.it ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגל איטלקי. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סמל קולומביה

סמל קולומביה בנוי ממגן המשולב במספר סמלים. בראש הסמל קוֹנְדּוֹר שכנפיו פרושות והוא מחזיק בפיו ענף של זית. תחת הציפור, וקצת מעל המגן נמצאת מגילה ועליה רשום המוטו הלאומי של המדינה "חירות וסדר" (Libertad y Orden) הדגל הלאומי של קולומביה עוטף משני צדדיו את המגן וזאת כדי להמחיש את השילוב בין הסמל הלאומי והדגל הלאומי של המדינה. המגן עצמו מחולק לשלושה חלקים, בחלק התחתון מתוארות ספינות (ליד מיצר פנמה, שהייתה בעבר חלק מקולומביה) שמסמלות את ההיסטוריה הימית של המדינה, בחלק המרכזי של המגן מוצג מצנפת פריגית שהיא הסמל המסורתי של חופש וחירות, ובחלק העליון של המגן ישנו הרימון שבשני צדדיו שתי קרניים ומטרתו לסמל את העושר החקלאי והחומרני של קולומביה. דגל קולומביה המנון קולומביה מדיה וקבצים בנושא סמל קולומביה בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא סמלים ובנושא קולומביה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נחל יבוק

יַבּוֹק, או נחל זַרְקָאא' (בערבית: نهر الزرقاء - "הנחל הכחול") הוא נחל איתן בירדן ואחד מיובליו החשובים של נהר הירדן. ייתכן ששמו של הנחל בערבית נובע מהעובדה כי הוא זורם דרך העיר זרקא. היישוב חמדת נקרא בראשית דרכו "נח"ל יבוק", בשל התצפית ממנו על היבוק. אורכו של הנחל הוא 105 ק"מ, ומקורו במעיין עין ע'אזל שבצפון-מזרח עמאן, בגובה של 776 מטרים מעל פני הים. כיוון זרימתו הראשוני של הנחל הוא צפונה ובהמשך הוא פונה מערבה. מימיו נאספים בסכר המלך טלאל שהושלם בשנת 1977 דרומית-מערבית לעיר ג'רש, ומשם הוא זורם ונשפך אל הירדן סמוך לגשר אדם, בגובה של 313 מטרים מתחת לפני הים. היבוק הוא נחל איתן, אך קיימים הבדלים קיצוניים בין שפיעת מימיו בעונה השחונה, עד 3 מיליון ממ"ק בחודש שעיקרם מי שפכים, לעומת ספיקתו החודשית בעונה הגשומה המגיעה לכ-5 עד 8 מיליון ממ"ק. ספיקת מימיו השנתית של הנחל מגיעה לכ-63.3 מיליון ממ"ק בממוצע, והוא השני בהיקף שפיעת מימיו בין הנחלים המתנקזים אל הירדן הדרומי (לאחר הירמוך). גליל מימיו של הנהר משתרע על-פני שטח של כ-3,900 קמ"ר: שטח של 600 קמ"ר מנוקזים על ידי חלקו העליון של הנחל המכונה "זרקא-עמאן", וזהו האזור המאוכלס והמתועש ביותר בירדן; שטח של 1,732 קמ"ר מנוקז על ידי יובלו העיקרי של הנחל "א-דוליל" (الضليل); שטח של 825 קמ"ר מנוקז על ידי הנחל בין נקודת המפגש של שני היובלים הנ"ל וסכר המלך טלאל; שטח של 750 קמ"ר מנוקז על ידי הנחל התחתון שלאורכו שטחים חקלאיים נרחבים. כ-70% מתושבי ירדן מתגוררים בשטח הניקוז של היבוק, ומימיו מזוהמים במידה שאינה מאפשרת שתייה מהם, אלא השקיה בלבד. באזור מעין עין ע'זאל התגלה בשנת 1974 האתר הארכאולוגי עין ע'זאל, אתר מהתקופה הנאוליתית. ליד מעבר היבוק נאבק יעקב עם המלאך ושינה לאחר מכן את שמו לישראל: "וַיָּקָם בַּלַּיְלָה הוּא וַיִּקַּח אֶת שְׁתֵּי נָשָׁיו וְאֶת שְׁתֵּי שִׁפְחֹתָיו וְאֶת אַחַד עָשָׂר יְלָדָיו וַיַּעֲבֹר אֵת מַעֲבַר יַבֹּק. וַיִּקָּחֵם וַיַּעֲבִרֵם אֶת הַנָּחַל וַיַּעֲבֵר אֶת אֲשֶׁר לוֹ. וַיִּוָּתֵר יַעֲקֹב לְבַדּוֹ וַיֵּאָבֵק אִישׁ עִמּוֹ עַד עֲלוֹת הַשָּׁחַר." — ספר בראשית, פרק ל"ב, פסוקים כ"ג–כ"ה היבוק מוזכר במקורות כנחל ששימש גבול בין האמורי לארץ עמון: "סִיחוֹן מֶלֶךְ הָאֱמֹרִי הַיּוֹשֵׁב בְּחֶשְׁבּוֹן, מֹשֵׁל מֵעֲרוֹעֵר אֲשֶׁר עַל שְׂפַת נַחַל אַרְנוֹן וְתוֹךְ הַנַּחַל וַחֲצִי הַגִּלְעָד וְעַד יַבֹּק הַנַּחַל גְּבוּל בְּנֵי עַמּוֹן." — ספר יהושע, פרק י"ב, פסוק ב' לאחר שהכו בני ישראל את האמורי בחרב, ירשו את ארצו מהארנון עד היבוק. לאחר כיבוש הארץ והתנחלות השבטים, היווה הנחל גבול טבעי בין נחלת חצי שבט מנשה בצפון ונחלת שבט גד מדרום לו. מדיה וקבצים בנושא נחל יבוק בוויקישיתוף יבוק, אנציקלופדיית דעת נהר זרקה, מתוך "מבט-על של מקורות המים במזרח התיכון" (ארכיון האינטרנט) ספר במדבר, פרק כ"א, פסוק כ"ד; ספר דברים, פרק ב', פסוק ל"ז
וזוביאניט

וזוביאניט או גם אידוקראס – מינרל בגוונים של ירוק, חום, צהוב או כחול השייך לקבוצת המינרלים הסורוסיליקטיים - (סיליקטים במבנה של טטרהדרונים כפולים). הווזוביאניט מופיע כגבישים טטרגונליים במרבצים בסלעי הסקארן ובאבני גיר שעברו התמרה של מגע. הווזוביאניט נתגלה לראשונה בשנת 1795 כשהוא כלוא בתוך גושי סלע בסמוך לשפכי הלבה של הר הגעש וזוב שבמחוז קמפניה שבאיטליה ומכאן מקור שמו. מבחינת תכונותיו האופטיות הווזוביאניט הוא חד-צירי, והוא ניחן בפלאוכרואיזם (עד כמה משתנה צבע המינרל בהתאם לזווית בה מסתכלים בו) חלש בדגימות הצבעוניות. סייפרין (cyprine) – סוג נדיר יחסית של וזוביאניט בעל גוון כחול חיוור. מקור הצבע הוא בכמויות זעירות של נחושת הכלולות במינרל. המינרל תואר לראשונה ב-1820 על ידי יונס יעקב ברצליוס על סמך דגימה שהגיעה ממחוז טלמרק בנורווגיה. מקום נוסף בו נתגלה סייפרין הוא באתר המינרלים בפרנקלין בניו ג'רזי שבארצות הברית. קליפורניט - (Californite) הוא כינוי לווזוביאניט דמוי ירקן, המינרל גם מכונה "ירקן-קליפורניה", "ירקן-אמריקני" או "ירקן-וזוביאניט". קסנתיט - (Xanthite) הוא סוג עשיר במנגן. וילואיט (Wiluite) סוג וזוביאניט מווילואי שבסיביר. אידוקראס (Idocrase – מיוונית יוצר תערובת - בהתייחס לכך שהוא נראה כתערובת של מינרלים שונים) – כינוי קודם למינרל שבו נעשה שימוש לעיתים על מנת לתאר וזוביאניט באיכות של אבן חן. ניתן למצוא גבישים מפותחים של וזוביאניט במקומות רבים בעולם. באיטליה סביב הר וזוב והר סומה המקיף אותו בקמפניה, בוואל די פאסה (Val di Fassa) שבמחוז טרנטינו - אלטו אדיג'ה ובמקומות נוספים. בסמוך לצרמט שבשווייץ, בארנדל שבנורווגיה, במכרה אחמטובסק שבהרי אורל שברוסיה, בבלוצ'יסטן בפקיסטן, במדינות ניו יורק, מיין, נבדה וקליפורניה שבארצות הברית, באסבטוס ובהר סנט-אילר שבקוויבק שבקנדה, ובמדינת צ'יוואווה שבמקסיקו. Deere, W. A. et al., 1962, Rock Forming Minerals: Vol. 1 Ortho- and Ring Silicates, pp. 113 - 120 מדיה וקבצים בנושא וזוביאניט בוויקישיתוף אתר Mineral galleries אתר Webmineral אתר Mindat.org – האתר כולל את רשימת האתרים בעולם בהם ניתן למצוא וזוביאניט וזוביאניט - אתר המוקדש למינרלים המצויים בגבעת פרנקלין וסטרלינג בניו ג'רזי סייפרין באתר Mindat.org וזוביאניט באתר Handbook Of Mineralogy science/californite וזוביאניט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) דגימות ראשונות אלו מצויות במוזיאון המכרות שבעיר פרייבורג בגרמניה.
הספרה 5 בזהב

"הספרה 5 בזהב" (באנגלית: The Figure 5 in Gold), הוא שמו של ציור שמן על קרטון מאת הצייר האמריקאי צ'ארלס דמוט (Charles Demuth). הציור, המתאר את ידידו של דמוט ביל צ'ארלס, הוא חלק מסדרה של שמונה ציורי דיוקנאות של ידידיו של דמוט. שמו של צ'ארלס אף מופיע בציור. הציור בעל הסגנון המופשט והקוביסטי, שואב את השראתו משירו של המשורר האמריקאי ויליאם קרלוס ויליאמס, המתאר חוויה של צפייה בקטר רכבת המתקרב. בעזרת השפה הקוביסטית מתאר דמוט את תנועת הקטר כתנועה מורכבת, הנקלטת בעיני הצופה באופן מקוטע וסימולטני (באופן המאזכר תפיסה פנומנולוגית). תנועה זו באה לביטוי גם בחזרה על הספרה 5, אשר מופיעה ביצירה שלוש פעמים בשינויי גודל וגוון. חזרה זו יוצרת תחושה של התקרבות שלא על ידי פרספקטיבה אשלייתית. גם הפנס של קטר הרכבת מופיע מספר פעמים. הציור "הספרה 5 בזהב" מופיע על עטיפת המהדורה החמישית של הספר Compensation Management: Rewarding Performance מאת ריצ'רד הנדרסון, לציון העובדה שזו מהדורה חמישית של הספר. מדיה וקבצים בנושא הספרה 5 בזהב בוויקישיתוף הספרה 5 בזהב, באתר מוזיאון המטרופוליטן (באנגלית) Compensation Management: Rewarding Performance 5th Edition, באתר אמזון
סמל רוסיה

מקורו של סמל רוסיה הוא באימפריה הרוסית, והוא אומץ מחדש על ידי הפדרציה הרוסית לאחר התמוטטות ברית המועצות. הסמל אומץ רשמית ב־20 בדצמבר 2000 בחוק הפדרלי החוקתי. צבעו האדום של המגן מסמל את רוסיה. העיט הדו-ראשי בעל הכתר מסמל את האימפריה הרוסית הישנה, ואילו השרביט והכדור המוזהב המצויים בציפורניו מסמלים את כוחם של הצאר ושל הכנסייה הרוסית. העיט הוא דו־ראשי, ראשו הראשון מסמל את השלטון האזרחי וראשו השני את השלטון הדתי. במרכזו של העיט מצוי מגן קטן המשמש גם כסמל מוסקבה – ובו גאורגי הקדוש רכוב על סוסו בזמן שהוא קוטל את הדרקון. במקור, גאורגי הקדוש נראה מצד שמאל כאשר הוא מחזיק את החנית בידו הימנית, אולם מאוחר יותר העמידה שונתה לצד ימין כדי לשוות לו מראה טבעי יותר. ערך מורחב – גלריית סמלי רוסיה המאה ה-16 המאה ה-17 הרבע הראשון של המאה ה-18 1883-1917 סמל הרפובליקה הרוסית, 1917 סמל המדינה הרוסית (1918—1920) סמל רוסיה הסובייטית, 1920-1954 סמל רוסיה הסובייטית, 1954-1991 סמלה הראשון של הפדרציה הרוסית, 1991-1993 סמלה הנוכחי של הפדרציה הרוסית, מאז 1993 דגל רוסיה המנון רוסיה סמל ברית המועצות מדיה וקבצים בנושא סמל רוסיה בוויקישיתוף סמלי הפדרציה הרוסית - אתר ממשלתי (רוסית) ערך זה הוא קצרמר בנושא סמלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פארק פורט טריון

פארק פורט טריון (באנגלית: Fort Tryon Park) הוא פארק ציבורי הממוקם בשכונת הדסון הייטס שבאזור וושינגטון הייטס של רובע מנהטן בעיר ניו יורק. הפארק ממוקם בראש רכס באזור אפר מנהטן (מנהטן העליונה), שטחו 270,000 מ"ר, והוא נמצא בסמוך לנהר ההדסון ולגשר ג'ורג' וושינגטון. בפארק ממוקם מוזיאון הקלויסטרס - סניף של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות המציג את אמנות ימי הביניים. קודם להתיישבות האירופאית באי מנהטן, היה האזור מיושב על ידי אינדיאנים משבט צ'קווסגק. האזור נקרא "הגבעה הארוכה" ("לאנג' ברג") על ידי המתיישבים ההולנדים שהתיישבו במנהטן. באזור בו נמצא כיום הפארק, נערכה במהפכה האמריקאית ב-16 בנובמבר 1776 קרב מצודת וושינגטון בין 2,900 חיילים אמריקאים לבין 8,000 לוחמים הסיאנים שנשכרו על ידי הממלכה המאוחדת. בעקבות ניצחון הבריטים בקרב, שונה שם האזור ל"פורט טריון" על שמו של סר ויליאם טריון, המושל הבריטי של ניו יורק. לאחר תום מלחמת העצמאות האמריקאית הפכה המצודה לשטח פרטי שהיה בעלות ד"ר סמיואל ווטקינס, הגנרל גניאל בטרפילד, בוס טוויד וסי. קי. ג'י. בילינגס. בשנת 1917 רכש ג'ון ד. רוקפלר את מבנה המצודה והאזור סביבה, ושכר את פרדריק לו אולמסטד הבן, בנו של מתכנן סנטרל פארק, על מנת לתכנן במקום פארק, במטרה להעניק את הפארק במתנה לתושבי העיר ניו יורק. הפארק נבנה על פי תוכניותיו של אולמסטד במהלך השפל הכלכלי הגדול (ובכך איפשר תעסוקה לרבים מתושבי האזור). הפארק הושלם בשנת 1935, ובו מסלולי הליכה רבים ותצפיות נוף לעבר נהר ההדסון ונהר הארלם. במסגרת העבודות הוקם גם מבנה הקלויסטרס שנבנה משילוב של ארבעה מנזרים שהובאו מאירופה. בתקופה שבין שתי מלחמות העולם נקראה השכונה שמדרום לפארק על שם הפארק "פורט טריון", והמרכז היהודי בשכונה נקרא גם כיום "מרכז מצודת טריון. בשנות ה-70 של המאה ה-20, בשל גירעון תקציבי, הפסיקה עיריית ניו יורק לתחזק את הפארק והגן הפך לגן פרא ולמוקד לפעילות פשיעה. בשנת 1983, קרן גרינאייקר, בשיתוף עם מחלקת הפארקים והנופש של עירית ניו יורק, שכרה את חברת אדריכלי הנוף קוונל רוטשילד ושות' על מנת להכין תוכנית לשיקום הפארק. עבודות השיקום נמשכו שלוש שנים. בפארק צולמו סצנות מסרטו של קלינט איסטווד "Coogan's Bluff". מדיה וקבצים בנושא פארק פורט טריון בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פארק פורט טריון אתר קרן הנאמנות של הפארק אתר אגודת חברי פארק טריון פסטיבל ימי הביניים השנתי שנערך בפארק תמונות הפארק תיאור הקרב במצודת וושינגטון
מקדש דנדור

מקדש דנדור הוא מקדש נובי שנבנה בראשית תקופת האימפריה הרומית עבור האלים איזיס, הרפוקרטס ואוזיריס וכן שני אלים נוביים מקומיים – פדסי ופיחור. המקדש נבנה בנוביה, דרומה של מצרים של ימינו, סמוך לאסואן. כיום המבנה ממוקם באגף סאקלר של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק. המבנה הוקם בשנת 15 לפנה"ס בדנדור (שנקראה בעבר טוטזיס – כ-80 ק"מ דרומית לאסואן) בהוראת אוגוסטוס ושימש מקדש מצרי עד הפיכתו, בשנת 577 לכנסייה קופטית. כתובת המנציחה את הקדשת המבנה ככנסייה מופיעה על חזית המבנה. במהלך המאה ה-19 הותירו תיירים אירופים שביקרו במבנה כתובות גרפיטי על קירותיו. בשנת 1963 בשל בניית סכר אסואן היה המבנה צפוי להיות מוצף במי האגם שדרומית לסכר, ולכן הוחלט להעביר את המקדש ממקומו. לאות תודה על המימון והעזרה שנתנה ארצות הברית לממשלת מצרים להעתקת מקדשים ואנדרטאות מצריות ממקומם ולהצילם מהצפה, החליטה ממשלת מצרים בשנת 1965 לתת את המקדש במתנה לארצות הברית. המבנה פורק, אבניו במשקל כולל של 800 טונות סומנו (הגדולות שבהן שקלו 6.5 טונות כל אחת), ונשלחו לארצות הברית באונייה קונדורדיה סטאר. בארצות הברית נערך מכרז בין 661 מוסדות שונים אשר רצו להציג את המקדש. כמו כן נשקלו הצעות להקים את המקדש על גדת נהר הפוטומק בוושינגטון הבירה או על גדת נהר צ'ארלס בבוסטון, אולם בשל חשש מפגיעת מזג האוויר באבן החול של המקדש הוחלט כי המבנה יינתן למי שיוכל לבנותו בתוך מבנה המסוגל לשמר אותו בתנאים אקלימיים מתאימים. ב-27 באפריל 1967 הוחלט להעניק את המבנה למוזיאון המטרופוליטן לאמנות. המקדש נבנה מחדש בתוך אגף סאקלר של המוזיאון בשנת 1978 באולם שתוכנן על ידי משרד האדריכלים קווין רוש, ג'ון דינקלו ושות'. באולם נבנתה בריכת השתקפות וקיר מוטה מאחורי המקדש מסמלים יחד את מיקום המקדש ביחס לנילוס ולצוקים שניצבו מאחורי המקדש במקומו המקורי. קירות הזכוכית של האולם נועדו להראות את המקדש בתאורה טבעית. המקדש בנוי אבן חול, אורכו 25 מטרים משער המקדש ועד חלקו האחורי (קודש הקודשים), וגובהו 8 מטרים בנקודה הגבוהה ביותר. המקדש מעוטר בכתב חרטומים ובתחריטים אשר היו צבועים (כיום הצבע דהה ואינו נראה). בין התחריטים המופיעים על קירות המקדש ניתן לראות גומא הפפירוס ופרחי לוטוס. על שער המקדש הראשי ושער הכניסה למבנה הראשי תחריטים של השמש וכנפיים המסמלים את אל השמים הורוס. על הקירות החיצוניים של המבנה מופיעה דמותו של אוגוסטוס בדמות פרעה המביא מנחות לאלים איזיס, אוזיריס ובנם הורוס. בחדר הראשון של המקדש (האולם) תגליפים של אוגוסטוס מתפלל. החדר האמצעי של המקדש (הקודש) בו הוקרבו המנחות, והחדר הפנימי (קודש הקודשים) אינם מעוטרים. גרפיטי מהמאה ה-19 אוגוסטוס מגיש מנחה לאיזיס פרעה מגיש מנחה להורוס הגשת מנחה לאוזיריס פדסי ופיחור - שני אלים נוביים מקומיים פילון אתר רשמי של המקדש באתר מוזיאון המטרופוליטן לאמנות תיאור שחזור המקדש
יצחק גולן (חבר הכנסת)

יצחק גולן (27 באוגוסט 1912 - 14 באוקטובר 1991) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת בשנים 1959–1977. גולן נולד בחודורוב שבפולין בשם יצחק גולדשטיין. בלבוב למד בגמנסיה העברית והחל לימודי משפטים באוניברסיטה. במקביל היה פעיל בתנועת "הנוער הציוני" ונבחר להנהגת התנועה הראשית בפולין. כן שימש גולן חבר המועצה הארצית של ההסתדרות הציונית בגליציה המזרחית. בשנת 1936 עלה לארץ ישראל והיה מבין מייסדי קיבוץ אושה, מטעם התנועה שב בשליחות לפולין בשנת 1938 ובשנית ב-1947. בארץ החל גולן לפעול כחבר הוועד הפועל והוועדה המרכזת של "העובד הציוני". בשנים 1944–1960 היה חבר המרכז החקלאי ומשנת 1947 כיהן גם בוועד הפועל הציוני. משנת 1949 שימש חבר מרכז, הנהלת ומזכירות המפלגה הפרוגרסיבית, מטעמה נבחר לכנסת הרביעית בשנת 1959. כהונתו בכנסת נמשכה לאורך חמש כנסות רצופות, למעט תקופה קצרה בראשית הכנסת השישית עד להתפטרותו של משה קול ובראשית הכנסת השמינית, עד להתפטרותו של גדעון האוזנר. בשנת 1965 פרש מהמפלגה אל ליברלים עצמאיים, בה כיהן בשנים 1968–1974 כיו"ר הנהלת המפלגה ובשנת 1977 נבחר ליו"ר מרכז המפלגה. לאורך כהונתו בכנסת היה גולן חבר ועדת הכספים, ועדת הכלכלה, ועדת הכנסת, ועדת הפנים וועדת העבודה. נפטר בשנת 1991 והובא למנוחות בבית העלמין המשותף לקיבוצים אושה, כפר המכבי ורמת יוחנן. מדיה וקבצים בנושא יצחק גולן בוויקישיתוף יצחק גולן, באתר הכנסת יצחק גולן, באתר כנסת פתוחה ערך זה הוא קצרמר בנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שמעון כנוביץ'

שמעון כנוביץ' (6 ביולי 1900 – 25 ביולי 1961) היה רופא ואיש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם המפלגה הפרוגרסיבית והמפלגה הליברלית. כנוביץ' נולד בשנת 1900 באינסטרבורג שבפרוסיה המזרחית. הוא למד רפואה באוניברסיטאות קלינינגרד, פרנקפורט וטיבינגן והתמחה ברפואת ילדים. בנעוריו החל לפעול בתנועה הציונית בגרמניה ולאחר מכן בארגוני הסטודנטים הציונים, וכיהן כמזכיר ההסתדרות הציונית בגרמניה. בשנת 1933 עלה כנוביץ' לארץ ישראל. הוא החל לעבוד כרופא בקופת חולים, נבחר לסגן יו"ר ההסתדרות הרפואית והמשיך לעסוק ברפואה באופן פרטי. כן שימש כמרצה בבית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית ובחוג לפיסוכלוגיה חינוכית בסמינר הקיבוצים. במקביל המשיך בפעילותו הציבורית, נמנה בין מייסדי מפלגת "עלייה חדשה" ועם הקמת המפלגה הפרוגרסיבית, היה בין חבריה. הוא נבחר מטעם המפלגה הפרוגרסיבית לכהן בכנסת הרביעית והיה חבר ועדת הפנים וועדת השירותים הציבוריים. במהלך כהונתו בכנסת הוקמה המפלגה הליברלית הישראלית כאיחוד של המפלגה הפרוגריבית והציונים הכלליים, וכחבר המפלגה הפרוגרסיבית הוא נמנה עם חבריה. הוא ידוע בעיקר בגלל החוק למניעת מפגעים שנחקק בשנת 1961 והגדיר שלושה מצבים שייחשבו מטרד ליחיד: גרימת רעש, ריחות וזיהום אוויר. החוק הזה נקרא "חוק כנוביץ" והוא משמש בסיס לחקיקת חוקים בנושא איכות הסביבה. שבועות ספורים לפני שלהי הכנסת הרביעית נפטר. שמעון כנוביץ', באתר הכנסת שמעון כנוביץ', באתר כנסת פתוחה דוד תדהר (עורך), "ד"ר שמעון (זיגפריד) כנוביץ", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יב (1962), עמ' 4068 ח"כ דר' ש.כנוביץ', דבר, 26 ביולי 1961 נפטר ח"כ ש. כנוביץ, הארץ, 26 ביולי 1961 ערך זה הוא קצרמר בנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מסעד קסיס

מסעד קסיס (בערבית: مسعد قسيس; 1 בנובמבר 1918 - 25 בדצמבר 1989) היה חבר הכנסת בכנסות השנייה והשלישית מטעם הרשימה הדמוקרטית לערביי ישראל. קסיס נולד במעיליא למשפחה קתולית. בן דודו היה ארכימנדריט בצור. את לימודיו התיכוניים עשה בבית הספר התיכון של העדה הקתולית-יוונית בחיפה ובבית הספר החקלאי כדורי. פעילותו הציבורית החלה בשנת 1945 כשהיה בין מייסדי האגודה השיתופית לשיווק טבק ובכהונתו כמזכיר האגודה הראשון. בשנת 1950 היה שותף להסתדרות העובדים הכללית בייסוד אגודה שיתופית לשיווק ירקות. לקראת הבחירות לכנסת השנייה, היה קסיס בין מקימי הרשימה הדמוקרטית לערביי ישראל, מטעמה כיהן כחבר הכנסת בין השנים 1951–1959 והיה חבר בוועדת הכלכלה ובועדת החוקה, חוק ומשפט. בבחירות לכנסת הרביעית נתנו מנהיגי העדה את תמיכתם לאליאס נח'לה וקסיס הוסר מרשימת מועמדי המפלגה. בבחירות אלו התמודד בראש רשימה עצמאית, אך לא עבר את אחוז החסימה והגיש תלונה לוועדת הבחירות המרכזית בדבר התערבות של בכירים בממשל הצבאי בבחירות. לאחר כהונתו בכנסת נותר פעיל פוליטית ובשנת 1969 נבחר לראשות המועצה המקומית מעיליא. בשנת 1976 היה בין מקימי הוועד להגנה על האדמה בישראל. בשנת 1955 נישא לבת דודו, לואזיה נג'יב לאיוס, בטקס שערך הבישוף ג'ורג' חכים. מדיה וקבצים בנושא מסעד קסיס בוויקישיתוף מסעד קסיס, באתר הכנסת (לגרסה בערבית) מסעד קסיס, באתר כנסת פתוחה רשימה ערבית נייטראלית מקים ח"כ מסעד קסיס, מעריב, 23 באוגוסט 1959 4 רשימות ניצלו, מעריב, 29 בספטמבר 1959 חתונה בכפר, דבר, 15 ביולי 1955 ערך זה הוא קצרמר בנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
משה בן-עמי

משה בן-עמי (19 באוגוסט 1898 – 18 בפברואר 1960), היה איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת בכנסת הראשונה. בן-עמי נולד בטבריה ולמד בישיבה בעיר. את לימודיו האקדמיים עשה בסמינר למורים על שם ליפשיץ בירושלים ובפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית. לאחר מכן עבר לתל אביב והחל לעסוק בפעילות ציבורית, בהיותו יו"ר ועדת השכונות היהודיות ביפו (1943–1946) וסגן יו"ר ועד העדה הספרדית בעיר. לצד אלו עבד בן-עמי כיו"ר המחלקה לשירותים סוציאליים בעירייה. בשנים 1931–1944 היה בן-עמי חבר באספת הנבחרים השלישית מטעם רשימת "תומכי ז'בוטינסקי מבני עדות המזרח". בשנת 1949 נבחר לכנסת הראשונה מטעם מפלגת ספרדים ועדות המזרח. לאורך כהונתו היה חבר ועדת הכנסת, ועדת הכספים וועדת החוקה, חוק ומשפט. בן-עמי נפטר ב-18 בפברואר 1960 ונקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב. משה בן-עמי, באתר הכנסת משה בן-עמי, באתר כנסת פתוחה משה בן-עמי באתר GRAVEZ ערך זה הוא קצרמר בנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.