laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ירבאטאן

מאגר ירבאטאן (טורקית Yerebatan Sarnıcı - "מאגר המים השקוע") הוא בור מים תת-קרקעי, הנחשב לגדול מבין מאות מאגרי המים העתיקים שנמצאים מתחת לעיר איסטנבול. האתר שוכן כ-150 מטר מדרום מערב לאיה סופיה ונבנה במאה ה-6. המאגר נבנה מתחת לארמון הקיסרים הביזנטים שלא שרד. המבנה מכונה לעיתים בכינוי "הבזיליקה" על שם בזיליקה שנצבה במקום. לבור המים, קיבולת של כ-100,000 מטר מעוקב מים, וכיום הוא משמש כאתר תיירות. לעיתים מוצגות בו תערוכות ומתקיימים בו קונצרטים, בשל האקוסטיקה המיוחדת במקום. התקרה, באורך כ-138 מטר, ברוחב כ-65 מטר ובעובי של כ-7.5 מטר, נתמכת על ידי "יער" של 336 עמודי שיש (רובם בשימוש משני ומקורם במבנים קודמים). משקלה של התקרה נתמך באמצעות קמרונות צולבים בין כל ארבעה עמודים. כותרות העמודים הן בעיקר בסגנונות יוניים וקורינתים, למעט בודדים שסגנונם דורי ואחרים שנעדרים עיצוב מוגדר. מבין עמודים אלה בולטים שלושה עמודים מיוחדים: עמוד בעל עיטורים הנראים כדמעות, ואלה מיוחסות למאות העבדים שמתו במהלך בנייתה של הבזיליקה; וכן שני בסיסי עמודים מגולפים בדמות פרצופה של מדוזה השוכנים בפינה הצפון-מערבית של האתר. מאגר ירבאטאן הופיע בסרט ג'יימס בונד השני, מרוסיה באהבה, בו מתואר כי הוא שוכן מתחת לקונסוליה של ברית המועצות, אם כי בפועל הוא נמצא במרחק ניכר ממנה. האתר מופיע גם בסרט "התופת" משנת 2016, בכיכובו של טום הנקס, המבוסס על ספרו של דן בראון. מדיה וקבצים בנושא ירבאטאן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ירבאטאן
מקדש העמק

מקדש העמק הוא מקדש שבנה פרעה חאפרו. המקדש היה חלק ממכלול הקבורה של פרעה חאפרו, המופיע לעיתים בשם חפרן. בתוכו היו אזור חניטה, אזור פולחן לאוסיריס ולקיום טקס פתיחת הפה. בחזית מקדש העמק ניצבו ספינקסים קטנים, בחלל היו 23 פסלי פרעה, מקדש מוות (בו נערך טקס האשכבה), דלת מדומה המובילה אל הפירמידה, ומחסנים לחפצי לוואי. מקדש העמק שימש מאוחר יותר כתחנה הראשונה של מלכי מצרים במסלול שעברה גופתם אל עבר הפירמידה שהיא התחנה האחרונה במסלול. במקדש העמק נערכה החניטה של הגופה, ולאחר מכן עברה אל מקדש המוות, שם נערכו ההספדים. מקדש זה הוא היחיד ששרד מתקופת הממלכה הקדומה. ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בית ג'יברין

בית ג'יברין (בערבית: بيت جبرين) היה כפר ערבי גדול, ששכן 21 קילומטרים מצפון מערב לחברון. הכפר נכבש בידי צה"ל במהלך מלחמת העצמאות במבצע יואב ותושביו לא הורשו לחזור. מקור שמו של הכפר הוא השם המקראי בית גוברין. הכפר נבנה באזור בו הייתה התיישבות עוד מימי קדם. התיישבות ראשונה באזור הכפר הייתה בתקופה הכנענית. במאה ה-8 לפנה"ס הכפר היה חלק מממלכת יהודה והוכר כעיר הקדומה בית גוברין. בימי המלך הורדוס היה המרכז המנהלתי של נפת אדום. לאחר המרד הגדול, הרומאים כבשו את הכפר והפכו אותו לקולוניה רומאית ולמרכז מנהלי מרכזי, אשר נקרא "אלותרופוליס". בראשית המאה ה-7, הכפר נכבש על ידי המוסלמים, שהונהגו על ידי עמר אבן אל-עאץ. תחת השלטון הצלבני, שכבש את הכפר במאה ה-11, הכפר הדרדר מבחינה כלכלית, אך התפתח מחדש לאחר הכיבוש הממלוכי. בתקופת השלטון הע'ותמני הוטלו על הכפר מיסים מסחריים. במהלך המאה ה-19, על רקע המיסים הללו, מרד הכפר, שהונהג על ידי משפחת אל-עזי (כיום מן היישוב אל עזי), בע'ותמאנים. מרי זה הסתיים בהגליה והוצאה להורג של מנהיגים מקומיים. במרץ 1912 הוחל בנטיעת אקליפטוסים בכפר כדי להאבק נגד התפשטות מחלות בכפר. במאה ה-18 הפך הכפר לאחד מ-24 כפרי הכס (Throne Villages) שבהם שלטו מוח'תארים חצי-פיאודאליים וכל מוח'תאר בנה את ביתו כמצודה בלב הכפר. תחת שלטון המנדט הבריטי, השתייך הכפר לנפת חברון ושימש שוב כמרכז אזורי. בשנת 1942 הקימו הבריטים תחנת משטרה בסמוך לכפר. על פי סקר הכפרים משנת 1945, אדמות שנפרשו על פני 56,185 דונם (56.1 קמ"ר), מהן 0.28 קמ"ר שטח בנוי, והשאר אדמות חקלאיות. בתוכנית החלוקה של האו"ם מ-1947, הכפר יועד להיכלל במדינה הערבית. בימים האחרונים של מבצע יואב ובימים הראשונים שלאחר סיומו, ערכה חטיבת גבעתי (תש"ח) שלושה ניסיונות לכבוש את מבנה המשטרה הסמוך. בשני הניסיונות הראשונים נתקל כוח גבעתי באש ונסוג. בניסיון האחרון, ב-25 באוקטובר 1948, הצליח כוח מהחטיבה לחדור למשטרה, אולם מטען חומר נפץ שהכוח נשא התפוצץ טרם זמנו, והכוח, שספג חמישה הרוגים, נסוג. זמן קצר אחר כך, ב-27 באוקטובר 1948, כבשה חטיבה 8 של צה"ל את מבנה המשטרה הבריטי הסמוך לווילה וכן את הכפר. בהמשך אותו יום, הדפה החטיבה התקפה עזה של הלגיון הערבי. תושבי הכפר נמלטו מזרחה והיו לפליטים החיים כיום בעיקר במחנות אל-פוואר ובית ג'יברין בדרום הר חברון. ב-1949 התיישבו יהודים בכפר והקימו בו את קיבוץ בית גוברין. חלק משטח הכפר הפך לגן הלאומי בית גוברין ובחלקו הצפוני של הגן עומדים על תילם אחדים ממבני הכפר ובית הקברות. קברו של הש'יח תמים א-דרי שוכן מערבית לקיבוץ. וילת בית ג'וברין משטרת בית ג'וברין מדיה וקבצים בנושא בית ג'יברין בוויקישיתוף גילי סופר, וילה מהאגדות, באתר ynet, 3 באוגוסט 2003 - על שרידי בתי הכפר הערבי בית ג'יברין חברון, החרות, 25 במרץ 1912 Macalister, R. A. Stewart; Masterman, E. W. G., . "Occasional Papers on the Modern inhabitants of Palestine, part I & part II". ., Quarterly Statement - Palestine Exploration Fund, 1905, עמ' 356-343 נתונים מסקר הכפרים (1945), שהוצגו מחדש בספר Hadawi, Village statistics 1945, Classification of Land and Area Ownership in Palestine, Beirut, 1970, ומהספר נסרקו לאתר PalestineRemembered.com.
נסרין פאעור

נסרין פאעור (בערבית: نسرين فاعور; נולדה ב-2 באוגוסט 1972), שחקנית ובמאית תיאטרון ישראלית-פלסטינית, מרצה על מודעות עצמית דרך דרמה, יוגה ואנרגיה. פאעור נולדה וגדלה בתרשיחא, למשפחה שגורשה מהכפר ג'אלין שבמורדות המערביים של הר מירון שנכבש ונהרס ב-1948. בנעוריה הייתה מדריכה בבית ספרה והשתתפה במשלחת לארצות הברית. אחרי לימודי בית הספר התיכון למדה משחק בבית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים, בשנים 1991 עד 1994. בשנת 2006 למדה בימוי באוניברסיטת חיפה. פאעור משחקת בערבית ובאנגלית, לא בעברית. בשנת 2008 היא למדה בהודו יוגה. תחילה השתתפה פאעור בהצגות בתיאטרון "א-שורוק", בתיאטרון "בית הגפן", בתיאטרון "אל-מידאן" ואחרים. בין היתר השתתפה בהצגות "אימתו ומצוקתו של הרייך השלישי", "מוזפר אל-נואב", "דון קישוט", "ללא כתובת", "הלבן שבעיניים". תפקיד בולט בתיאטרון הוא מריה במונודרמה "אישה שמחה" מאת זוכה פרס נובל האיטלקי דריו פו ופרנקה רמה, בבימויו של כאמל באשה. מעבודות הבימוי שלה: "האישה ששנואת גברים", פסטיבל ויילס "אני אנה" – על-פי "אנה קרנינה" בפסטיבל מסרחיד 2006 "משואר אל-ג'ומעה" "משפחה דה לוקס" "מחכים לסלאח אל-דין" "החודש התשיעי", בימוי: עלי נסאר 2002 "אמריקה",, בימוי: שירין דביס, 2009 "جمر الحكاية", בימוי: עלי נסאר, 2011 הסרט "מריה-נסרין" מאת הבמאי העיראקי מוחמד תאופיק. הסרט הוצג בפסטיבלי קולנוע שונים ועוסק ביחס בין השחקנית נסרין לדמות מריה שהיא מגלמת במונודרמה "אישה מאושרת". פאעור לימדה תיאטרון ויוגה לאורך השנים. על תפקידה בסרט "אמריקה": FIPRESCI Critics’ Prize – Cannes Film Festival, פרס "מוהר" בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בדובאי מועמדת לשחקנית השנה בפרס spirit awards בלוס אנגלוס על תפקידה ב"סרחאן והסניורה", מאת אוסמה מסרי, בבימוי ריאד מסארווה, 1996 פרס התיאטרון הקהילתי על בימוי ההצגה "الوان نونو", 2002. נסרין פאעור, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) נסרין פאעור, באתר AllMovie (באנגלית) נסרין פאעור, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) מאמר של חביב בולוס בערבית Nisreen Faour,‏ El Cinema Happy Woman Waiting For Salah A Din - Trailer نسرين فاعور في انتظار صلاح الدين‏, Al Arab ISAN, International Standard Audiovisual Number Competition Video (ערבית) Competition Video (צרפתית) Dubai Film Festival Winners
ליאו יוגיכס

ליאו יוגיכס (בגרמנית: Leo(n) Jogiches), מוכר גם בכינוי "טישקה"; (17 ביולי 1867 – 10 במרץ 1919) היה מהפכן מרקסיסטי יהודי-פולני-גרמני. ממנהיגי הליגה הספרטקיסטית בזמן מלחמת העולם הראשונה. יוגיכס נולד למשפחה יהודית אמידה בווילנה. אביו נצר למשפחה בורגנית. אמו הייתה פסנתרנית ידועה. מעט מאוד ידוע על ילדותו, שכן היה שומר על סודיות מוחלטת, בהיותו קונספירטור. במחצית שנות ה-80 של המאה ה-19 היה אחד מראשיו של הארגון "נרודניה ווליה" בווילנה, מקום שהצמיח מהפכנים בולטים כגון: יולי מרטוב, מנהיגי "הבונד" בראשיתו – ארקדי קרמר ויוסיף מיל, וחבר התנועה הקומוניסטית בצרפת – שאול רפפורט. כחבר בארגון זה היה קשור לתוכניות להתנקש בצאר (אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה) בשנת 1887, תוכנית שנכשלה ובה נתפסו ונהרגו מספר מהפכנים, ביניהם אחיו של לנין. תפקידו של יוגיכס היה לארגן את בריחתם של המעורבים בקשר שלא תפסה המשטרה. יוגיכס עצמו ברח למערב בשנת 1890, אחרי שישב תקופה בבית הסוהר, אך לפני שהספיקו לבצע את עונשו – גירוש לטורקסטן. בשהותו בציריך פגש את המהפכנית רוזה לוקסמבורג, והתפתחה ביניהם מערכת יחסים אישית ואינטלקטואלית, שהייתה בעלת השפעה על חייו. השניים התנגדו ללאומנות של המפלגה הסוציאליסטית הפולנית (PPS), וייסדו ביחד בשנת 1893 את העיתון "מטרת הפועלים". בשנת 1893 עזר להקים את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (סוציאל-דמוקרטיה) בפולין, שנקראה גם "הפרולטריון השני" (באנגלית SDKP ומאוחר יותר SDKPiL) בשיתוף עם רוזה לוקסמבורג. יוגיכס השתתף במהפכת 1905, ופעל בכל מני קבוצות מהפכניות רוסיות. הוא היה אחד ממנהיגיה בפועל של "הליגה הספרטקיסטית" – המתחתרת הרדיקלית של הסוציאל-דמוקרטיה בגרמניה בזמן מלחמת העולם הראשונה, שלימים תהפוך ל"המפלגה הקומוניסטית של גרמניה". ב-10 במרץ 1919 נרצח יוגיכס בתוך בית הסוהר מואביט בברלין, לאחר שניסה לחקור את ההתנקשות בחייהם של קרל ליבקנכט, ולוקסמבורג שארעה ב-15 בינואר של אותה השנה. מדיה וקבצים בנושא ליאו יוגיכס בוויקישיתוף New Crime of the German "Social-Democratic Government"
בויאר (פירושונים)

האם התכוונתם ל... בויאר – תואר אצולה ברוסיה, בולגריה ורומניה בית הספר התיכון על שם מיי בויאר – תיכון פרטי בירושלים אישים: אברהם בויאר – מראשי הציבור הדתי בתל אביב דניאל בויארין – פילוסוף וחוקר של ההיסטוריה והדת היהודית יהודה בויאר – פוסק ומחבר ספרי הלכה ירחמיאל בויאר – רב ואיש ציבור חרדי
יורי בונדארב

יורי בונדארב (ברוסית: Юрий Васильевич Бондарев; ‏ 15 במרץ 1924 – 29 במרץ 2020) היה סופר סובייטי. על פעילותו הספרותית זכה פעמיים בפרס ברית המועצות (1977,1983) ופרס לנין (1972). על פעילותו הספרותית והציבורית הוענקו לבונדארב מספר עיטורי ברית המועצות כולל עיטור לנין, עיטור הדגל האדום של העמל, עיטור מהפכת אוקטובר וגיבור העמל הסוציאליסטי. יורי בונדארב נולד בעיר אורסק (מחוז אורנבורג). אביו היה חוקר משטרתי. בשנת 1931 המשפחה עברה להתגורר במוסקבה. באוגוסט 1942 בונדארב גויס לצבא האדום והשתתף בקרבות מלחמת העולם השנייה. במהלך קרב סטלינגרד בונדארב נפצע ולאחר החלמה חזר לחזית הלחימה. לאחר שחרור מהצבא למד בונדארב במכון לספרות במוסקבה וסיים אותו בשנת 1951. היצירה הספרותית הראשונה שלו פורסמה בשנת 1949 בירחון ספרותי. במהלך השנים בונדארב כתב מספר סיפורים ורומנים שהתבססו על אירועים שהתרחשו במלחמת העולם השנייה. על פי חלק מספריו צולמו סרטים שבונדארב היה בהם תסריטאי. בונדארב היה תסריטאי של סדרת סרטים בשם "השחרור". במהלך שנות ה-90 הוא פרסם מספר ספרים אך הם לא זכו לתודעה ציבורית רחבה כמו ספרים שהוא פרסם במהלך שנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20. יצירותיו תורגמו ל-70 שפות. בשנת 1999 יצאה לאור אוסף של יצירותיו ב-9 כרכים. במשך שנים בונדארב היה תומך בפעילות הממסד הסובייטי וכיהן בתפקידים שונים בארגון הסופרים הסובייטי. בשנת 1973 הוא חתם על מכתב גלוי נגד אלכסנדר סולז'ניצין ואנדריי סחרוב. בונדארב התנגד לתהליך הפרסטרויקה ובשנת 1991 חתם על עצומה שנחשבת לבסים אידאולוגי לפוטש של אוגוסט. במהלך שנות ה-90 הוא היה בין מנהיגי ארגונים קומוניסטים שהתנגדו למדיניות של בוריס ילצין. נפטר ב-29 במרץ 2020. מדיה וקבצים בנושא יורי בונדארב בוויקישיתוף יורי בונדארב, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) יורי בונדארב, באתר AllMovie (באנגלית) יורי בונדארב, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) יצירות של בונדארב יורי בונדארב, באתר "Find a Grave" (באנגלית) יורי וסילביץ' בונדריב (1924-), דף שער בספרייה הלאומית
נועם ורדי

נועם ורדי הוא במאי, עורך וידאו ותסריטאי ישראלי. בשנים 2004–2008 עבד ככתב וידאו באתר ynet, ולאחר מכן שימש במשך כשנה ככתב ב-nrg מעריב. בשנת 2007 ביים את הקליפים הראשונים שלו, לשירים "בשורות רעות" ו"עולה ויורד" של המוזיקאי נעם רותם. בהמשך ביים מאות קליפים עבור אמנים ישראלים רבים נוספים, בהם אסף אמדורסקי, הדג נחש, בני בשן, איתי לוקץ', איתמר רוטשילד, נצ׳י נצ׳, איה כורם ועברי לידר. ביים את סדרת הרשת "סנאי סנאי" בכיכובם של ירון ברלד ודודו ארז. במרץ 2012 ביים את קליפ השקת עמוד הפייסבוק הרשמי באנגלית של נשיא מדינת ישראל, שמעון פרס, שגם השתתף בו, לצלילי מוזיקה שיצר נוי אלוש. הקליפ הוצג במשרדי פייסבוק בקליפורניה במעמד הנשיא פרס ומארק צוקרברג, מייסד פייסבוק. באוגוסט 2013 ביים את תוכנית הלייט נייט "חיות לילה" בערוץ הוט קומדי סנטרל, בהנחיית דודו ארז וירון ברלד. במהלך 2014 ביים את תוכנית הילדים "המופע של טל.נט" בערוץ 10, בכיכובם של איתי שגב ויובל בינדר. ביים את הפתיח וקטעים נבחרים כמו סדרת מערכוני הקאלט הכנופיה בכיכובם של טל טירנגל ומיכאל סוויסה בתוכנית הטלוויזיה "לילה טוב עם אסף הראל", ששודרה בערוץ 10 בין השנים 2015 ל-2016. ביים פרסומות וקמפייני דיגיטל ל"קסטרו", "ויזה כ.א.ל", "WIX", "מגה בעיר", "האגודה הישראלית נגד ניסויים בבעלי חיים", "גולדסטאר", "XL", "אל על" ו"שרוטונים". ביים מספר קמפיינים פוליטיים במהלך הבחירות המקומיות ב-2013 והבחירות לכנסת ב-2015. משנת 1995 ורדי הוא טבעוני וממייסדי עמותת שב"י לזכויות בעלי חיים. כמו כן פעל גם במסגרת עמותת אנימלס והאגודה הישראלית נגד ניסויים בבעלי חיים. לנועם יש תואר ראשון במשפטים ותואר שני בקולנוע מאוניברסיטת תל אביב והוא מרצה בבצפר. נועם ורדי, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית נועם ורדי באתר Mama-agency.com "תל אביב נהיית יותר ויותר דומה ל־GTA מבחינת הטיפוסים", Time Out תל אביב, 15 בדצמבר 2016 מדברים קריאייטיב פרק 20 עם נועם ורדי הנוסחה הסודית ליצירתיות: ככה מוצאים רעיונות | חגיגת פרק 20 עם נועם ורדי, במאי ומרצה לקריאייטיב, סרטון בערוץ "Ran Finkelstein", באתר יוטיוב (אורך: 01:51:00)
כופר היישוב

"כופר היישוב" היה מגבית לצורכי ביטחון היישוב שפעלה עד ימי קום המדינה. את רעיון המגבית יזם הוועד הלאומי ביום 24 ביולי 1938. המגבית הוקמה בשל הצורך במימון ההוצאות הכבדות שהיו להנהגת היישוב וארגון ההגנה בימי מאורעות תרצ"ו - תרצ"ט. הקרן פעלה על ידי הטלת מסים על היהודים ביישוב היהודי בארץ ישראל ואיסוף תרומות. הכספים שנאספו שימשו לצרכים ביטחוניים, כגון גיוס מתנדבים לשורות ההגנה, הכשרת לוחמים, הקמת גדרות וביצורים ליישובים, סלילת צירי ביטחון וכיוצא בזה. המס העקיף הוטל על נסיעות בתחבורה ציבורית, סיגריות, כניסה לבתי עינוגים וכדומה. דרך נוספת למימון הקרן הייתה הטבעת מטבע פח בערך של חצי מיל. המטבע שימש את היישוב כתחליף הילך חוקי על אף שלא היה כזה. בשנה 1940 הוטל "מס חירום", ובשנת 1942 הוטלה "מגבית ההתגייסות", שפעלו כמיסים ישירים. בשאר השנים פעלה המגבית באמצעות הטלת המיסים העקיפים. אישור לתשלום המס העקיף הגיע בדמות בולים. אנשי מחנות יריבים למחנה הנהגת היישוב נמנעו מתרומה לכופר היישוב או תרמו חלקית; דוגמת הרוויזיוניסטים שנהגו לתמוך בקרן תל חי, ואנשי העדה החרדית שהתנגדו למגבית. כופר היישוב בוטל עם הקמת המדינה. שמה של כיכר העצמאות ברמת גן, במפגש הרחובות קריניצי וביאליק, היה בעבר 'כיכר כופר היישוב'. וזאת מפני שמשרדה הראשי של מנהלת המגבית שכן באחד מבתי הכיכר, ועל הבית הוצב שלט כחול גדול עם הכיתוב "כֹפר-הישוב". רבים מתושבי הסביבה משתמשים בשם זה עד היום. כיכר כופר היישוב (העצמאות) ברמת גן מטבע "כופר היישוב" בשווי של חצי מיל א"י. בשימוש בין השנים 1938-1948 קבלה על תשלום 50 מיל ל"כופר היישוב" בשנת 1938 בולי "כופר היישוב" כרטיס קולנוע אשר על מחירו נוספה המגבית לכופר היישוב בול כופר היישוב על כרטיס אוטובוס של המקשר, כרטיס של לידי דוברין (כצנברג), 30.10.1944 מדיה וקבצים בנושא כופר היישוב בוויקישיתוף הארכיון של כופר היישוב, בקטלוג הארכיון הציוני המרכזי בירושלים, סימול החטיבה: J8 מגבית כופר היישוב באתר קולקט על כיכר "כופר היישוב" בעיר רמת גן נתן אקסלרוד, מפעל התכשיטים לכופר היישוב, 1938, אוסף יומני כרמל באתר YouTube ‏ מפקד כופר היישוב בתל אביב, 1938, באתר ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים ראו דיווח: הצבור נתבע לבער מקרבו את הפרובוקטורים: כרוזי הועד הלאומי ועירית תל אביב, דבר, 25 ביולי 1938.
ספר הפילפילים

ספר הפִּילְפִּילִים הוא ספר-ילדים שכתבה ואיירה אלונה פרנקל. בסיפור מסופר על משפחת פילים לבנים (אם, אב ובנם) הנוהגת לבלות רבות בנעימים. הפיל הקטן היה חביב במיוחד על הקופים: הם נהגו לשחק עמו בהנאה. הפילה האם, עקב ההריון, הלכה ונהייתה שמנה יותר יותר. היא סיפרה לבנה על אחותו הקטנה שעתידה להיוולד. בנוסף היא סיפרה לו שהוא נולד באופן זהה. לבסוף, כאשר האחות נולדה, הפילים ההורים שמחו עד מאוד. בנם הבכור, לעומתם, לא שמח בכלל על לידת אחותו. האחות, שתוארה כקטנה מאוד ולא יפה בכלל, נזדקקה לעזרה כדי לבצע מטלות יומיומיות, בין-היתר רחצה. הקופים, שנהגו לשחק בחדווה עם הפיל הצעיר, שיחקו, לדאבונו, אך ורק עם אחותו הקטנה. הבן הבכור חש קנאה וכעס, אחרי הכל גם הוא היה צעיר בשנים. הוריו, שהבינו כיצד בנם מרגיש, דיברו אליו כאם ואב לבנם ואמרו לו שלא נעים להם לראות אותו עצוב כל כך. ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פתח תקווה (סרט)

פתח תקווה הוא סרט קולנוע ישראלי, מאת ובבימויו של תום שובל משנת 2007. הסרט, דרמה באורך 25 דקות, הוא פרויקט הגמר של הבמאי והתסריטאי תום שובל, בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, בכיכובו של מכרם ח'ורי. הקרנת הבכורה של הסרט הייתה במסגרת תחרות וולג'ין לסרטים קצרים בפסטיבל הקולנוע ירושלים 2007. בנוסף לכך השתתף בעשרות פסטיבלים ברחבי תבל. הסרט יצא באסופת דיוידי שמאגדת את 20 הסרטים המובילים בכל הזמנים של בית הספר סם שפיגל. ג'וליאן (מכרם ח'ורי) בן השישים, הוא פועל שעבד במפעל דפוס ופוטר מעבודתו, אבל ממשיך להגיע לעבודה במשך חודשיים, למרות פיטוריו, כאילו כלום לא קרה. נבחר כאחד מ-20 הסרטים המובילים בכל הזמנים בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה. השתתף בפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים - תחרות בינלאומית 2008. השתתף בתחרות וולג'ין, פסטיבל הקולנוע ירושלים 2007 השתתף בפסטיבל Clermmond Ferrand, צרפת. פרס Asian New Force פסטיבל IFVA Hong Kong 2010. זוכה פרס הסרט הטוב ביותר פסטיבל Lucania, איטליה 2008. זוכה פרס הסרט הטוב ביותר פסטיבל אילת 2008. מדיה וקבצים בנושא פתח תקווה בוויקישיתוף "פתח תקווה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "פתח תקווה", באתר אידיבי
האזור הצפוני (ברזיל)

האזור הצפוני (בפורטוגזית: Região Norte do Brasil) הוא אזור הכולל את המדינות אמאפה, אמזונאס, אקרי, טוקנטינס, פארה, רונדוניה ורוריימה שבצפון ברזיל. האזור משתרע על פני כ-3.85 מיליון קמ"ר, שהם כ-45% משטחה של ברזיל כולה. עם זאת הוא דל באוכלוסין, ורק כ-9% מתושבי ברזיל (כ-15 מיליון תושבים) מתגוררים בו. גם חלקו בתמ"ג של ברזיל נמוך. נהר האמזונאס זורם במדינות אמזונאס ופארה, ואגן הניקוז שלו כולל את רוב שטח האזור הצפוני. יער האמזונאס מכסה את מרבית האזור הצפוני. מדינת טוקנטינס יוצאת דופן בהקשר זה, ורובה נכללת במערכת האקולוגית של הסראדו, המאופיינת באזורי סוואנה. הסראדו מכסה גם שטחים נרחבים ברונדוניה וברוריימה, ושטחים מצומצמים יותר בפארה ובמקאפה. לאורך חוף האוקיינוס האטלנטי. כמות המשקעים השנתית הממוצעת באזור הצפוני עולה על 1,000 מ"מ, ברובו היא גבוהה מ-1,500 מ"מ, ובאזורים מסוימים היא אף עולה על 3,000 מ"מ. ברוב האזור הצפוני הטמפרטורה הממוצעת עולה על 24°C. הערים הגדולות ביותר באזור הצפוני הן ערים אלו: מבחינה אתנית, רובם המכריע של תושבי האזור (כ-69%) הם ממוצא מעורב, שיעור גבוה בהרבה מהממוצע בברזיל (כ-38%). פחות מרבע מהתושבים הם לבנים (לעומת 54% בברזיל כולה), כ-6% שחורים (שיעור דומה לשיעור הכללי בברזיל) וכ-0.7% אינדיאנים (לעומת 0.4% בברזיל כולה). כלכלת האזור הצפוני מבוססת בעיקר על חקלאות ומוצריה, ובכלל זה לטקס, אסאי, עץ ואגוזים. בין המחצבים הנכרים או מופקים באזור - זהב, קסיטריט, בדיל וברזל. נכון ל-2007
הלב הרעב

הלב הרעב הוא סרט קצר (12 דקות) של תום שובל, שנעשה במסגרת שנה ב' ללימודיו בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, 2005. הסרט צולם במצלמת 16 מ"מ. ניסים הנטוש יעשה מאמץ אחרון בהחלט לשנות את דעתה של אתי, חברתו לשעבר לחזור אליו. לשם כך הוא מתקשר לתוכנית הרדיו של איריס קול ומבקש את תיווכה. זוכה פרס התסריט הקצר קרן מיקי אלבין. קרן התרבות אמריקה-ישראל. השתתף בתחרות וולג'ין, פסטיבל הקולנוע ירושלים 2005. הסרט זכה בפרס הראשון בקטגוריית סרטי סטודנטים ובפרס היוצר המבטיח בפסטיבל המפטונס הבינלאומי בניו-יורק 2006. מדיה וקבצים בנושא הלב הרעב בוויקישיתוף "הלב הרעב", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "הלב הרעב", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) סרטי סם שפיגל לסינמטקים, באתר וואלה, 26 בדצמבר 2005
תיאורמת הילד הרע

תיאורמת הילד הרע (באנגלית: Rotten Kid Theorem) היא תאוריה בתחום כלכלת המשפחה, שהגה הכלכלן, זוכה פרס נובל, גארי בקר. בקר ניסה ליצור מודל כלכלי פורמלי המתאר כיצד האלטרואיזם במשפחה מוביל להתנהגות מאורגנת ומתואמת. לפי המודל, בראש משק הבית עומד גבר, שהתנהגותו היא אלטרואיסטית בחלקה, באופן שמסביר את ההתנהגות המאורגנת במשפחה שנועדה למקסם פונקציית תועלת יחידה. בקר מניח שרק שחקן אחד במשפחה הוא אלטרואיסטי ואילו שאר השחקנים הם "מוטבים אנוכיים" מהתנהגותו האלטרואיסטית. במושג "אלטרואיסט" משתמש בקר על מנת לתאר שחקן אשר פונקציית התועלת שלו תלויה פוזיטיבית ברווחתו של שחקן אחר. על-פי המודל של בקר, הבעל הוא האלטרואיסט והאישה היא המוטב. בקר משתמש במונח "אלטרואיסט בפועל", שמשמעותו שחקן אשר העדפותיו האלטרואיסטיות משפיעות על התנהגותו. בעל "אלטרואיסט בפועל" יוציא חלק מהכנסתו על אשתו. בקר משתמש בתארים "אלטרואיסט" ו"אנוכי" רק כדי לתאר את ההתנהגות הנצפית של שחקנים, לא את המוטיבציות שלהם. התנהגות אלטרואיסטית יכולה לנבוע מציפייה שכך תגדל פונקציית התועלת המשפחתית (ובתוך כך – חלקו של השחקן האלטרואיסט בה) או פשוט מכך שהוא שואב סיפוק ממתן עזרה. האלטרואיזם אינו מלמד על המשקל שנותן השחקן להעדפות שלו מול אלו של המוטב, כלומר איזה משקל ייתן לתועלת שלו מול התועלת של המוטב. אם הבעל הוא אלטרואיסט בפועל, ההכנסה המשפחתית תהיה סכום ההכנסה שלו ושל המוטבת שלו. לפיכך, הוא יימנע מפעולות שיגדלו את הכנסתו אבל יקטינו את שלה, ויפעל באופן שיקטין את הכנסתו אם זה יגדיל את הכנסתה עוד יותר מכך. אלמנט מרכזי בתאוריה של בקר הוא שכתוצאה מהימצאותו של שחקן אלטרואיסט במשפחה, שאר בני המשפחה מתנהגים באופן אלטרואיסטי גם הם. זוהי תיאורמת הילד הרע, לפיה לא משנה עד כמה המוטב הוא אנוכי, התגובות של האלטרואיסט יכולות לגרום לו להפנים את ההשפעות של פעולותיו על ההכנסות ועל הצריכה של האלטרואיסט. מאחר שההכנסה של האישה היא פונקציה של הכנסת הגבר, היא תימנע מפעולות שיעלו באופן ישיר את הכנסתה, במטרה להעלות את הכנסתה הכוללת, אם היא מצפה שאם תעשה כן הבעל יוריד את תרומתו בסכום העולה על הסכום שהיא תייצר. האישה יכולה לצפות שהתרומה של הבעל אליה תקטן כאשר הגדלת הכנסתה גורמת להכנסתו לקטון. לעומת זאת, היא תעשה פעולות שיגרמו להכנסתה לקטון אם היא מצפה שבעשותה כן היא תגרום לבעל להגדיל את תרומתו בסכום העולה על הקיטון בהכנסתה האישית. היא יכולה לצפות שיעשה כן אם הקיטון בהכנסתה האישית גורם להכנסת הבעל לעלות. לתיאורמה זו יש השלכות רבות על יעילות, חלוקת עבודה והיבטים נוספים של התנהגות משפחתית. Feminism, and the Costs of Moralizing Care,” 16 Columbia J. of Gender and the Law 357, 367 (2007
שהרן שלח

שַׂהֲרֹן שֶׁלַח (נולד ב-3 ביולי 1945) הוא מתמטיקאי ישראלי, פרופסור אמריטוס למתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת רטגרס בניו ג'רזי, ארצות הברית. חתן פרס ישראל לחקר המתמטיקה לשנת תשנ"ח (1998), פרס וולף (2001) ופרס א.מ.ת (2011). שלח הוא בנו של המשורר יונתן רטוש (שמו הספרותי של אוריאל שלח) ושל דבורה, בתם של שמואל ורודה כצנלסון ואחותו של העיתונאי הרוויזיוניסט קלמן כצנלסון. נולד בירושלים ולמד בבית הספר תיכון חדש בתל אביב. בתחילת שנות ה-60 סיים לימודים לתואר ראשון במתמטיקה באוניברסיטת תל אביב, ולאחר מכן שירת ביחידת אכ"א למחשב ליד מרכז המחשבים של צה"ל (ממר"ם). את תואר הדוקטור קיבל בשנת 1969 באוניברסיטה העברית, על עבודה שכותרתה "קטגוריות של מחלקות מודלים" שנעשתה בהנחייתו של מיכאל רבין. שלח עוסק בלוגיקה מתמטית, תורת המודלים ותורת הקבוצות. שלח הוא אחד המדענים הפוריים בעולם, כשהוא זוקף לזכותו מספר מאמרים רב, מהגבוהים בהיסטוריה, כ-1,100 מאמרים. שלח פתר בעיות מתמטיות רבות. בין הישגיו: בתורת המודלים פיתח תחום הקרוי classification theory ובאמצעותו פתר את בעיית Morley הוכיח שבעיית וייטהד אינה ניתנת להכרעה במסגרת תורת הקבוצות המקובלת. פיתח את תאוריית Possible Co-Finalities - PCF ואת המושג של Proper Forcing והוכיח עקביות של אקסיומות כפייה שונות. שלח הוא חתן פרס ארדש (1977), פרס פוליה (1992), נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים בשנת 1988, נבחר כחבר זר של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ב-1991 וב-1998 זכה בפרס ישראל לחקר המתמטיקה. זכה גם בפרס וולף (2001) ובפרס א.מ.ת (2011). בשנת 2018 זכה בפרס רולף שוק ללוגיקה ופילוסופיה. אחיו היה השופט חמן שלח, אשר נרצח ביחד עם אשתו אילנה שלח ובתם צליל בפיגוע בראס בורקה. מדיה וקבצים בנושא שהרן שלח בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של שהרן שלח שהרן שלח, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה שהרן שלח, באתר MacTutor (באנגלית) שהרן שלח, באתר dblp שהרן שלח, באתר ResearchGate שהרן שלח, באתר גוגל סקולר שהרן שלח, זיכרונותיו של בן, באתר הארץ, 4 באפריל 2001 נימוקי השופטים לקבלת פרס וולף לשנת 2001 שהרן שלח באתר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים קווים לדמותו של פרופ' שהרן שלח, מתוך פרסום של ועדת פרס ישראל רשימת מאמריו בארכיון שלח באוניברסיטה הטכנית של וינה (אנגלית) A mathematician, a logician, a soloist and an Italian avant-gardist are awarded the Rolf Schock Prizes 2018 זוכי פרס רולף שוק ל-2018, 15 במרץ 2018, אתר פרסי רולף שוק
1978 בקולנוע

ערך מורחב – 1978 1 במרץ – ארונו של צ'ארלי צ'פלין נגנב מבית הקברות השווצרי בו נקבר שלושה חודשים קודם לכן. כעבור 11 שבועות נמצא הארון והוחזר למקומו. "סופרמן" "גריז", בכיכובו של ג'ון טרבולטה "מחפש צרות" "שיגעון המוזיקה", בכיכובו של ג'ון טרבולטה "מפגשים מהסוג השלישי", בבימויו של סטיבן ספילברג "בית החיות" "מלתעות 2" "השמיים יכולים לחכות" "דירה לשניים" "הופר", בכיכובם של ברט ריינולדס וסאלי פילד "תרגיל לבלשית מתחילה" "ליל המסכות" הסרט הטוב ביותר: "צייד הצבאים" הבמאי הטוב ביותר: מייקל צ'ימינו ("צייד הצבאים") השחקן הטוב ביותר: ג'ון וויט ("השיבה הביתה") השחקנית הטובה ביותר: ג'יין פונדה ("השיבה הביתה") 7 בפברואר – אשטון קוצ'ר, שחקן קולנוע ומפיק אמריקאי 17 באפריל – עידו מוסרי, שחקן ישראלי 19 באפריל – ג'יימס פרנקו, שחקן אמריקאי 12 במאי – מולין אוקרמן, שחקנית שוודית-אמריקאית 22 במאי – ג'יניפר גודווין, שחקנית אמריקאית-יהודייה 19 ביוני – זואי סלדנה, שחקנית אמריקאית 12 ביולי – מישל רודריגז, שחקנית אמריקאית 18 באוגוסט – אנדי סמברג, שחקן אמריקאי-יהודי 22 באוגוסט – ג'יימס קורדן, שחקן אמריקאי 23 בספטמבר – אנתוני מאקי, שחקן אמריקאי 17 בנובמבר – רייצ'ל מקאדמס, שחקנית קנדית 18 בדצמבר – קייטי הולמס, שחקנית אמריקאית 9 בספטמבר – ג'ק וורנר, מפיק ומייסד אולפני האחים וורנר "הנערים מברזיל" "שחר המתים" "אקספרס של חצות" "אישה לא נשואה" "קונטקט (סרט מצויר)" 1977 בקולנוע 1978 1979 בקולנוע שנים בקולנוע סרט קולנוע מדיה וקבצים בנושא 1978 בקולנוע בוויקישיתוף שנת 1978 במסד-הנתונים הקולנועיים IMDb