laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ברניס בז'ו

ברניס בז'ו (בצרפתית: Bérénice Bejo; נולדה ב-7 ביולי 1976) היא שחקנית קולנוע צרפתייה, זוכת פרס סזאר על תפקידה בסרט "הארטיסט"; עבורו גם הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, פרס גלובוס הזהב, פרס באפט"א ולפרס גילדת שחקני המסך. בז'ו נולדה בבואנוס איירס לקולנוען הארגנטינאי מיגל בז'ו ובגיל שלוש עברה להתגורר בצרפת. בשנת 2000 הועמדה בז'ו לפרס פריצת השנה של פרס סזאר על הופעתה בקומדיה "השחקנית החדשה הטובה ביותר". התפרסמה בפעם הראשונה בהוליווד בשנת 2001 בדרמת הפעולה התקופתית "סיפורו של אביר", בה שיחקה בתפקיד כריסטיאנה חברתה הנאמנה של הגברת הצעירה ממעמד האצולה ג'וסלין (שאנין סוסאמון). ב-2006 שיחקה בקומדיית הריגול הצרפתית "אוס 117: קהיר, קן המרגלים" בתור לארמינה אל אקמר בטוצ' אהובתו של הסוכן החשאי 117 (ז'אן דוז'רדן). ב-2011 זכתה בז'ו להצלחה גדולה הודות להופעתה בתפקיד פפי מילר אהובתו של כוכב הסרטים האילמים ג'ורג' ולנטין בדרמה הצרפתית האילמת "הארטיסט". בז'ו זכתה לשבחים ממרבית מבקרי הקולנוע בהוליווד והייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, פרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר, פרס באפט"א ולפרס גילדת שחקני המסך. היא זכתה בפרס סזאר ובפרס לומייר. בשנת 2013 זכתה בז'ו בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל קאן על הופעתה בסרט הצרפתי "העבר". בשנת 2021 שיחקה בסרט הישראלי "הסירו דאגה מלבכם" של הבמאי תום שובל. בשנת 2022 שיחקה בז'ו בסרטו של מישל חזנוויצ'וס "קאט!" (אנ'); קומדיית זומבים המהווה רימייק לסרט יפני משנת 2017. לבז'ו שני ילדים משותפה לחיים הבמאי מישל הזנוויציוס זוכה פרס האוסקר לשנת 2011. השניים שיתפו פעולה בסרטים "הארטיסט", "סוכן חשאי 117: קהיר, רשת מרגלים" ו-"יוצא מן הכלל". שבויה (2000) השחקנית החדשה הטובה ביותר (2000) סיפורו של אביר (2001) עשרים וארבע שעות בחיי אישה (2002) פעם בחיים (2004) דהירה (2005) סוכן חשאי 117: קהיר, רשת מרגלים (2006) הבית (2007) סידורים אחרונים (2008) הארטיסט (2011) העבר (2013) החיפוש (2014) ילדות של מנהיג (2015) Éternité ‏(2016) יוצא מן הכלל (2017) המסע המופלא של הפקיר (2018) סודות בין אחיות (2018) Funan ‏ (2019) גיבור חייה (2020) הסירו דאגה מלבכם (2021) L'homme de la cave ‏(2021) קאט! (אנ') (2022) יונק הדבש (אנ') (2022) עם חברים כאלה (2022) La contadora de películas ‏(TBA) מדיה וקבצים בנושא ברניס בז'ו בוויקישיתוף ברניס בז'ו, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ברניס בז'ו, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ברניס בז'ו, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי ברניס בז'ו, באתר AllMovie (באנגלית) ברניס בז'ו, באתר Metacritic (באנגלית) ברניס בז'ו, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) אבנר שביט, קאן‏, "העבר": ראיון בלעדי עם ברניס בז'ו, זוכת פרס השחקנית בפסטיבל קאן, באתר וואלה, 12 במרץ 2014 אמיר קמינר, "צ'צ'ניה מדאיגה אותי יותר מסוריה ודארפור", באתר ynet, 7 במאי 2015
נאו-גאו

נאו-גאו קיצור של נאו-גאומטרי וידועה גם כנאו-מינימליזם היא תנועה אמנותית אמורפית שהתפתחה בשנות ה-80 בארצות הברית ובמסגרתה הושם דגש על ציור מופשט גאומטרי, אשר ניתנו לו משמעויות נוספות כאובייקטים שניתן לזהותם מסביבת היום יום. שמות נוספים שהתנועה קיבלה הם נאו-קונספטואליות, נאו-פוטוריזם, נאו-פופ, המופשט החדש, פוסט-אבסטרקטיזם ו"אמנות חכמה". בנאו-גאו מופיעים היבטים של אמנות פוסטמודרנית המתוארים כנאו מינימליזם ומתייחסים להערכה מחדש של צורות אמנות קודמות. התנועה שאבה מהתפתחותה של האמנות המינמליסטית, האקספרסיוניזם המופשט ושלוחותיו, בתוספת פופ ארט, אופ ארט, ושלוחות שונות של התפתחות אמנותית, כאשר היא דוגלת בשימוש בחפצים יומיומיים כחומרים פיסוליים. עם אמנים עכשוויים אשר קושרו למונח, או שהיו כלולים בתערוכות שעסקו בתנועה, נכללים:ג'ף קונס (Jeff Koons), פטר האלי (Peter Halley), פיליפ טאפה (Philip Taaffe), קתרין ברג'ס (Catharine Burgess), פול קון (Paul Kuhn), לורל סמית (Laurel Smith), כריסטופר וילארד (Christopher Willard) ,דוטו (DoDoU), טים זאק (Tim Zuck). פסלי הפלדה של ריצ'רד סרה (Richard Serra) תוארו כניאו מינימליזם צנוע. בתנועת הנאו-גאו הציורים מוצגים בפורמט גדול וצבעוני. ציירים כדוגמת פטר האלי משתמשים בצבע זרחני וטיח סינתטי, וביצירתם מחברים בין האמנות לגאומטריה. האלי מצייר עולם של מודלים מתמטיים וארכיטקטורה אורבנית. אמנים כדוגמת פיליפ טאפה משלבים מוטיבים אורבניים וצורות גאומטריות השאולים מההיסטוריה של האמנות הדקורטיבית. מלבד אמנות הציור והפיסול, התנועה הנאו-גאומטרית יושמה בתחומי האדריכלות והמוזיקה. ערך זה הוא קצרמר בנושא אמנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פורשה 944

פורשה 944 היא מכונית ספורט בעלת מנוע קדמי והנעה אחורית, אשר יוצרה על ידי חברת פורשה בין השנים 1982-1991. הפורשה 944 החליפה את הפורשה 924 והייתה זמינה בשני מרכבי רכב: קופה וקבריולה. ה-944 זכתה להצלחה רבה והוחלפה לבסוף על ידי הפורשה 968. פורשה הציגה את ה-944 בשנת 1981 כדגם לשנת 1982. הפורשה 944 הוצגה כמחליפה מהירה, מאובזרת ומעודנת יותר לפורשה 924. מכונית ה-924 הייתה פרויקט משותף של פורשה, אאודי ופולקסווגן, דבר אשר גרם לחלק מן הלקוחות האפשריים לא לראותה כמכונית פורשה 'טהורה', על כן קיבלה פורשה החלטה לפתח מכונית חדשה - ה-944. בנוסף לכוח ואבזור, מכונית ה-944 הייתה נוחה יותר ובעלת אחיזת כביש טובה יותר מה-924. פלטפורמת ה-944 נבנתה על פלטפורמת ה-924, אך כללה שינויים רבים כגון בניית מרכב הרכב מחדש כולל חזית ואחורי רכב חדשים עשויים סגסוגת והתקנת דלתות חדשות, שיפור מערכת המתלים לנסיעה חלקה ונעימה יותר, שיפור רכיבי מערכת השמן, הגדלת מחולל זרם החילופין (אלטרנטור) ומכל הדלק, וניתנה אפשרות לאבזור חדש כגון מושבים מחוממים. השינוי הגדול ביותר אשר הציגה הפורשה 944 היה מנוע הרכב. בניגוד לפורשה 924 אשר הותקן בה מנוע אאודי, פורשה התקינה ב-944 מנועים חדשים מתוצרתה. בדומה לפורשה 924, מכונית הפורשה 944 הורכבה במתקנה של חברת אאודי בעיר נקרסולם בגרמניה. הדגם כולל מנוע אורכי המורכב בחלקו הקדמי של הרכב, מקורר מים (בניגוד לתפיסה של ה-911 באותם הימים). הגיר הממוקם בחלק האחורי של הרכב המקנה הנעה אחורית כמיטב המסורת של פורשה. הרכב עם חלוקת משקל מאוזנת מאוד, עם היגוי מדויק, ספורטיבית ומהנה מאוד לנהיגה. מעבר לכך רוב הדגמים נחשבו לאמינים מאוד. בגרסתה הראשונה הייתה הפורשה 944 בעלת מנוע 4 צילינדרים טורי קדמי בנפח 2479 סמ"ק אשר הספקו 150 כ"ס בארצות הברית עם ממיר קטליטי, ו 163 כ"ס באירופה. המכונית האיצה מ-0 ל-100 קמ"ש ב-8.5 שניות והגיעה למהירות מרבית של 220 קמ"ש. בשנת 1988 הספק המנוע שופר ל-158 כ"ס בארצות הברית, ובשנת 1989 הותקן ב-944 מנוע חדש בנפח 2681 סמ"ק אשר הספקו היה 162 כ"ס בארצות הברית. בשנת 1987 הציגה פורשה את גרסת ה-S, בדומה לכל דגמי פורשה, האות S מסמלת את המילה 'ספורט', ומציינת כי הרכב הוא חזק יותר ובעל אופי ספורטיבי יותר, וכולל שיפור רכיבים כגון שיפור מערכת המתלים. מנוע ה-944S היה מנוע טורי 4 צילינדרים קדמי בנפח 2479 סמ"ק עם 16 שסתומים עם מומנט משופר וזמין יותר אשר הספקו היה 188 כ"ס. המכונית האיצה מ-0 ל-100 קמ"ש ב-7.9 שניות והגיעה למהירות מרבית של 228 קמ"ש. בשנת 1989 הציגה פורשה את גרסת ה-S2, גרסה חזקה עוד יותר. מנוע הרכב היהמנוע טורי 4 צילינדרים קדמי בנפח 2990 סמ"ק עם 16 שסתומים אשר הספקו היה 208 כ"ס. המכונית האיצה מ-0 ל-100 קמ"ש ב-6.8 שניות והגיעה למהירות מרבית של 240 קמ"ש. בשנת 1986 הציגה פורשה את ה-944 טורבו. דגם זה הוא בעל מנוע ה-2479 סמ"ק של דגם הבסיס אלא עם מגדש טורבו אשר העלה את ההספק ל-217 כ"ס. המכונית האיצה מ-0 ל-100 קמ"ש ב-6.3 שניות והגיעה למהירות מרבית של 245 קמ"ש. בשנת 1988 הוצגה גרסת הטורבו S בעלת מנוע 3 ליטר עם הספק משופר של-250 כ"ס, תאוצה מ-0 ל-100 קמ"ש ב-5.9 שניות ומהירות מרבית של 269 קמ"ש. ה-944 טורבו S היא המכונית החזקה והמהירה ביותר במשפחת ה-944. מדיה וקבצים בנושא פורשה 944 בוויקישיתוף אתר פורשה ישראל אתר פורשה העולמי Porsche 944/968 details porschepartsdirect.co.uk
British Pathé

British Pathé (בְּריטישׁ פּאתֵה; בעבר נודעה בשמות: Pathé Newsreels או Pathé News) היא חברת חדשות בריטית שהפיקה יומני חדשות לקולנוע בשנים 1910–1970. היום ידועה החברה בשם British Pathé ועיקרה פעילותה בארכיב של למעלה מ-90,000 יומני חדשות שעברו דיגיטציה. ערך מורחב – פאתה British Pathé היא אחת החברות הוותיקות ביותר בתעשיית הקולנוע. שורשיה בשנות ה-90 של המאה ה-19 כאשר החברה נוסדה בשם Société Pathé Frères (חברת האחים פאתה) על ידי שרל פאתה, מחלוצי הקולנוע בצרפת. פאתה היה יזם נמרץ שתרם להנעת תעשיית הקולנוע בחיתוליה ואף גילה שחקני קולנוע רבים. ב-1895 הוא אימץ את הסמל הלאומי הלא-רשמי של צרפת, התרנגול הגאלי, כסימן המסחרי של החברה. חברת פאתה הבריטית נוסדה בלונדון ב-1902, וב-1910 כבר פעלה מתוך בניין משלה סמוך לכיכר לסטר. יומני החדשות הוקרנו בבתי הקולנוע. בתחילה הם היו אילמים, נמשכו כ-4 דקות ונערכו פעמיים בשבוע. אף שבתחילת דרכה יומני חברת פאתה הוסרטו במצלמות קולנוע נייחות, הן הצליחו לתעד אירועים היסטוריים כגון רגע מותה של פעילת זכויות הנשים אמילי דייוויסון, שהשליכה עצמה בדרכו של סוס דוהר במירוץ הסוסים באפסום ב-1913. בתקופת מלחמת העולם הראשונה נקראו יומני הקולנוע "חדשות פאתה המונפשים" (Pathé Animated Gazettes) והיוו לראשונה תחרות לעיתונים. אחרי 1918, British Pathé הפיקה סדרה של יומני חדשות לקולנוע שהיו ארוכים ומקיפים יותר. החל מ-1928 נילווה פסקול ליומנים וב-1930 כבר סיקרו היומנים נושאים רבים ומגוונים, בהם חדשות, בידור, ספורט, תרבות ונושאי נשים במהדורות שונות, בהן מהדורות שבועיות. ב-1947 נרכשו הסרטים של חברת פאתה על ידי חברת האחים וורנר, וזאת מידי חברת RKO, אשר רכשה אותם ב-1931. חברת האחים וורנר, כמו RKO לפניה, המשיכה להפיק יומני חדשות תחת שמה המסחרי של Pathé. האחים וורנר אף הפיקו סדרה של 38 סרטים תאטרליים קצרים ו-81 מהדורות של מגזין החדשות למסך הקולנוע, שהם היום חלק מהסרטיה העשירה של Pathé. ב-1956 הפסיקו האחים וורנר את הפקת יומני הקולנוע ומכרו את ספריית יומני החדשות של פאתה ואת סמלה המסחרי לחברת Studio Films, ששינתה את שמה זמן קצר לאחר הרכישה ל-Pathé Pictures, Inc. אשר מכרה אותם מצידה לחברת Pathé News, Inc. Pathé הפסיקה להפיק יומני חדשות ב-1970 משלא הצליחה להתמודד עוד עם שידורי החדשות בטלוויזיה, אולם המשיכה לשמור על ספריית הסרטים. בסרטיה של Pathé שמורים יומנים באורך של למעלה מ-3,500 שעות המתעדים למעלה מ-80 שנות היסטוריה, ובהם כ-90,000 קטעי חדשות ו-12 מיליון צילומים. ב-2002 עבר האוסף כולו תהליך של דיגיטציה במימון חלקי של הלוטו הבריטי. ב-2010 הנגישה Pathé את הארכיב שלה באינטרנט כשירות לציבור ולחברות חדשות. מדיה וקבצים בנושא British Pathé בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של British Pathé British Pathé, סרטונים בערוץ היוטיוב British Pathé, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
תאוריית הצייד בעולם של חקלאים

תאוריית ה"צייד בעולם של חקלאים" הוצעה לראשונה על ידי טום הרטמן (Thom Hartmann), פסיכותרפיסט שעבד עם ילדים עם הפרעת קשב. זוהי תאוריה אנתרופולוגית המסבירה את מקורותיה של הפרעת הקשב וההיפראקטיביות במעבר של בני האדם מחיים בחברות לקט-ציד לחברה חקלאית. על פי התאוריה, בחברות לקט-ציד יש לאנשים עם הפרעת קשב יתרון הישרדותי. הקשב של הגברים הציידים שרגיש להפרעות מהסביבה, בעיקר הפרעות רעש, היכולת לעבור למצב של התמקדות-יתר במצבים של סכנה, רמת האנרגיה הגבוהה, האימפולסיביות, הנטייה לקחת סיכונים והחיפוש אחרי אדרנלין – כל אלה הם תכונות מאפיינות של הפרעת הקשב וההיפראקטיביות. עם הזמן כשהאדם עבר לתרבויות חקלאיות, חלה הסתגלות אבולוציונית וכיום רוב האנשים חסרים את מאפייני הפרעת הקשב וההיפראקטיביות. הרטמן משער גם שבתרבות של מהגרים, כמו החברה האמריקאית למשל, שיעור האנשים עם הפרעת קשב והיפראקטיביות הוא גבוה מבחברות אחרות של יושבי קבע. מנקודת המבט של תאוריית הצייד בעולם של חקלאים, הפרעת הקשב וההיפראקטיביות אינה לקות, אלא צורת פעילות שונה של המוח שיש לה יתרונות במצבים מסוימים. הרטמן שם דגש על היתרונות האלה ומציע לאנשים שההפרעה קיימת אצלם להכיר את היתרונות האלה ולבנות את חייהם בהתאם. למשל, בחירת מקצועות כמו כירורג, או כבאי שדורשים התמקדות-יתר תחת לחץ, עיסוק ביזמות או בשוק ההון, שבהם יש כל הזמן גירויים חיצוניים השומרים על עניין והתמקדות-יתר, ודורשים תפקוד בסביבה המשתנה כל הזמן, או ספורט שמשלב גם הוא את כל התכונות האלה. עם פרסומה, התאוריה של הרטמן משכה תשומת לב רבה. אולם, היא לא פותחה ונזנחה. נטען גם כי התאוריה חסרה פן יישומי-טיפולי. גישת ה"צייד בעולם של חקלאים", וקטע וידאו המציג את הגישה, באתר של טום הרטמן
חזי שטרנליכט

חזי שטרנליכט (נולד ב-24 ביוני 1976) הוא עיתונאי, פובליציסט ופרשן כלכלי. שטרנליכט נולד בפתח תקווה. בשנותיו הראשונות גדל בתל אביב, לאחר מכן עבר להתגורר במושב בית יהושע. את לימודיו בתיכון סיים בבית הספר הדסים בשנת 1994. לאחר שירותו הצבאי החל ללמוד באקדמיה. בשנתיים הראשונות (1998–1999) באוניברסיטת בר-אילן בחוג למדעי המחשב. לאחר מכן שינה כיוון, עבר ללמוד כלכלה וקיבל תואר ראשון מבית הספר לכלכלה באוניברסיטת תל אביב בשנת 2002. בתחילת דרכו בשוק העבודה שימש בתפקיד כלכלן ומבקר פנים באוצר השלטון המקומי. לאחר מכן פנה לעבוד בעיתונות כלכלית. בשנת 2003 החל לעבוד באתר החדשות הכלכליות ביזפורטל מקבוצת קו מנחה, תחילה ככתב שוק ההון ובהמשך כעורך הראשי של Bizportal. בשנת 2006 עבר ל"מעריב" שם שימש כתב שוק ההון. בהמשך הדרך עבד בתפקיד יועץ לקשרי משקיעים בחברת תקשורת פיננסית של נעם ילין. בתפקיד זה ייעץ לחברות ולגופים שונים בשמירת קשר עם הגופים המוסדיים בשוק ההון הישראלי. מאז קיץ 2008 ועד ל-2017 שימש בתפקיד כתב ופרשן כלכלי בעיתון "ישראל היום". בשנת 2013, פרסמה תוכנית התחקירים המקור, בערוץ 10, כיצד עמוס רגב עורך העיתון, מתערב בתכנים של כתבי העיתון ומטה אותם כך שיסקרו באופן חיובי את ראש הממשלה בנימין נתניהו. כדוגמה הביא כתבה של חזי שטרנליכט שתוכנה שונה על ידי רגב, כך שבמקום ביקורת על המדיניות הכלכלית של נתניהו היא תציג אותו באור חיובי. בין פברואר 2018 סיקר שטרנליכט את שוק ההון, ככתב מוסף "השוק" בעיתון "כלכליסט", ומאז חודש אפריל 2022, עבר לשמש בתור כתב ופרשן שוק ההון במוסף "שוק ההון והשקעות" של העיתון "גלובס". בחודש פברואר 2015 העניקה האגודה לזכות הציבור לדעת את הפרס לתקשורת כלכלית איכותית לשטרנליכט. שטרנליכט מתגורר בנתניה, הוא גרוש ואב לשניים. שטרנליכט פרסם שלושה ספרים פרי עטו: "המדריך למתחילים בשוק ההון הישראלי", הוצאת מודן, 2008 "כריש מול סרדינים", הוצאת כוכביא, 2011. "הוועדה הממלכתית", הוצאת כוכביא, 2015. עידו קינן, חזי שטרנליכט בעד או נגד המלצת דו"ח טרכטנברג, באתר העין השביעית, 13 במאי 2013 נתי טוקר, תחקיר "המקור": כך מתערב עורך "ישראל היום" לסיקור אוהד של נתניהו, באתר TheMarker‏, 4 בפברואר 2013 נתי טוקר, תחקיר "המקור": הקשר בין נתניהו לישראל היום - העיתון הנפוץ במדינה, באתר הארץ, 4 בפברואר 2013 ספרים - עיון, באתר הארץ, 29 בנומבבר 2008 למה אתה חייב לקרוא את התנ"ך, באתר ynet, 16 בספטמבר 2010 קובי קמין, ‏סיפורי הצלחה, באתר גלובס, 20 ביוני 2011 הארץ, ספרים חדשים, באתר הארץ, 28 באוגוסט 2015
עוצם

עוצם (עֹצֶם) הוא מושב בחבל לכיש המשתייך לתנועת המושבים ונמצא בתחום המועצה אזורית לכיש, ממערב לקריית גת. היישוב הוקם ב-22 במאי 1955 על ידי עולים מבוגמז שבהרי האטלס במרוקו. הוא היה ראשון המושבים שהוקמו לפי התוכנית הגדולה ליישוב חבל לכיש ולכן שמו הזמני היה "לכיש 1". שמו ניתן לו בעקבות הפסוק "כֹּחִי וְעֹצֶם יָדִי עָשָׂה לִי אֶת הַחַיִל הַזֶּה" (דברים ח' פס' י"ז), לציון עוצמת הקרבות במלחמת העצמאות בין צה"ל לצבא מצרים באזור. בעבר התבסס המושב בעיקר על חקלאות. רוב חברי המושב עובדים בעבודות חוץ, ורבים מהם עוסקים במקצועות חופשיים. צביונו הראשוני של המושב היה בראשית ימיו דתי. כיום חיים במקום דתיים, חרדים וחילוניים אלה לצד אלה. במתחם מוגן במושב התגורר ראש ארגון הפשע שלום דומרני עד למעצרו. לאחר שחרורו באוקטובר 2021 עבר דומרני לגור באשקלון, בעוד אשתו הראשונה עופרה, וילדיו, נותרו לגור בעוצם. בין שבילי המושב הוסתרו בעבר מספר טילי לאו שנתפסו על ידי המשטרה. דומרני הואשם בהחזקתם אולם התיק נגדו נסגר. בשנת 2014 השתכנה ביישוב ישיבת "נר זרח" - שהיא סניף של ישיבת ארחות תורה - אשר שכנה לפני כן במושב זרועה. מדיה וקבצים בנושא עוצם בוויקישיתוף עוצם, במרכז המידע לנגב ולגליל של תנועת אור הפגנה של תושביה הדתיים של מושב עוצם נגד יעקב שריד והנהלת הסוכנות על ההעברה על שמד של עולי מושב עוצם בשנות החמישים אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 ד"ר אדיב גל ואחרים "סובב פלוגות" בהוצאת הקק"ל, דצמבר 2011 חגי עמית, זוכה פרס ישראל בקטגוריית "שכנות טובה": שלום דומרני, באתר TheMarker‏, 9 באוקטובר 2015 אמיר זוהר, ‏כתבה, באתר גלובס, 15 בספטמבר 2012 ערך זה הוא קצרמר בנושא מושבים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גליצנשטיין

האם התכוונתם ל... אנשים ששם משפחתם הוא גליצנשטיין: אברהם חנוך גליצנשטיין – סופר חסידי אסתר מאיר-גליצנשטיין – פרופסור במכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות וחוקרת יהדות עיראק חנוך הנריק גליצנשטיין – פסל ומאייר יהודי יליד פולין
ניר ח"ן

נִיר חֵ"ן הוא מושב של מועצה אזורית לכיש במישור החוף הדרומי בין קריית גת לאשקלון. הגרעין המייסד של ניר ח"ן כלל כתשעים צעירים מחיפה שנענו לאתגר ההתיישבות בנגב. בתחילת 1955 עלתה קבוצת חלוץ של הגרעין לאיבים, להכשרה זמנית עד הקמת נקודת הקבע. הגרעין השתייך לאיחוד הקבוצות והקיבוצים והחליט על הקמת מושב שיתופי. היישוב הוקם על חלק מאדמות[דרוש מקור] העיירה אל-פאלוג'ה, שתושביה נמלטו ממנה במהלך מלחמת העצמאות. בתחילה הייתה כוונה לקרוא למושב "הילה" בהתאמה לשמות היישובים השכנים "נגה", "זוהר", "נהורה" שקבלו שמות של "אור". אולם כאשר נורתה אבן הפינה למושב, ב-21 בספטמבר 1955, הוכרז כי שמו יהיה "ניר ח"ן", לזכר 58 נוסעי מטוס "אל על" שהופל בשמי בולגריה ב-27 ביולי 1955. בגימטריה ח"ן=58. ניר ח"ן הוקם כמושב שיתופי, אז היחיד בחבל לכיש. שאר חברי הגרעין יועדו להגיע ליישוב באביב 1956 עם השלמת בניית הבתים. בשנים הראשונות גידלו במושב חזירים. הגרעין המייסד לא הצליח למלא את המושב, לכן הופנו אליו בוגרים של גרעיני נח"ל. בשנת 1972 הוקמו ביישוב 40 ביתנים לקליטת עולים חדשים מצרפת, בהם נקלטו 30 משפחות עולים. בפברואר 2016, לציון 60 שנה להפלת המטוס, נחנכה במושב אנדרטה לזכר 58 הנספים באסון הפלת המטוס. כיום המושב מונה 120 משפחות, חלקן בעלות משק וחלקן מתגוררות בהרחבה של המושב. במושב מועדון נוער הפעיל יומיים בשבוע ובו צוות המונה 16 מדריכים צעירים משכבות י'-יב'. מספר החניכים גדל מאוד בשנים האחרונות ועומד כיום על כ-80 ילדים מכיתה ד' ועד יב'. ניר ח"ן באתר מועצה מקומית לכיש ניר-ח"ן, במרכז המידע לנגב ולגליל של תנועת אור אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 גרעין חיפני להתישבות בנגב, דבר, 15 במרץ 1955 גרעין ראשון מבני הארץ להתישבות בחבל לכיש, הארץ, 20 במרץ 1955 ישוב הדש בחבל לכיש הוקם על ידי בני חיפה, דבר, 22 בספטמבר 1955 עולים מפרס הקימו ישוב בלכיש, דבר, 11 ביולי 1955 אבן פנה למושב "ניר ח"ן" ע"ש 58 חללי מטום "אל-על", הַבֹּקֶר, 22 בספטמבר 1955 שנתיים להתנחלות בחבר לכיש, קול העם, 22 במאי 1957 הונחה אבן הפנה למושב שיתופי "ניר ח"ן", על המשמר, 22 בספטמבר 1955 ניר חן, הצופה, 15 ביולי 1960 זני צדקוני, 12 ה"מייסדים" של מושב אלמגור, למרחב, 10 במרץ 1964 ביקוש בחבל לכיש, מעריב, 17 בספטמבר 1972 מושבים קולטים עולים, דבר, 12 באוקטובר 1972 אנדרטה לזכר 58 (ח"ן) נספי מטוס אל על הוקמה במושב ניר ח"ן, אתר ישובניקנט, 23 בפברואר 2016 ערך זה הוא קצרמר בנושא מושבים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הפסטיבל הבין-לאומי לפיסול בחול

הפסטיבל הבין-לאומי לפיסול בחול (בפורטוגזית: Festival Internacional de Escultura em Areia; בראשי תיבות: FIESA) הוא הפסטיבל הגדול ביותר בעולם לפיסול באמצעות חול. הפסטיבל נערך מדי שנה, החל משנת 2004, בעיירה פֶּרה שבמחוז אלגארבה בדרום פורטוגל. אתר הפסטיבל בעיירה כולל 15,000 מטר מרובע ובהם מוצגים מדי שנה פסלי דמויות ומבנים שונים העשויים מחול. כ-60 אמנים משתתפים בפסטיבל מדי שנה, ומשתמשים בכ-35,000 טון חול ליצירת כ-50 עבודות אמנות בחול. בימי הפסטיבל מוצגות העבודות גם בערבים, בליווי תאורה מתאימה. בכל שנה עוסקות עבודות האמנות בחול בנושא אחר. נושאי הפסטיבל לאורך השנים: 2020: קולנוע 2019: מסביב לעולם 2018: מלחמת הכוכבים 2017: אמנויות 2013-2016: מוזיקה 2012: אישים 2011: ממלכת החיות 2010: עולם החי 2009: תגליות 2008: סרטים ודמויות הוליוודיות 2007: פלאי העולם 2006: מיתולוגיה 2005: עולמות אבודים (אנ') 2004: אגדות קסומות מדיה וקבצים בנושא הפסטיבל הבין-לאומי לפיסול בחול בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הפסטיבל הבין-לאומי לפיסול בחול Sand sculptures - FIESA 2009 FiESA 2011 - Animal Kingdom International Sand Sculpture Festival Gallery, אתר הפסטיבל הבינלאומי לפיסול בחול FIESA Sand Sculpture Festival, Planet EU
קו עקבה–רפיח

קו עקבה–רפיח, הוא קו גבול שנוצר בשנת 1906 בין מצרים שהייתה בשליטת בריטניה (למרות שייכותה הפורמלית לאימפריה העות'מאנית) לבין ארץ ישראל שהייתה בשליטת האימפריה העות'מאנית, מתוך מגמה למנוע סכסוכים בין הכוחות הטורקיים לכוחות הבריטיים. הקו שרד את השינויים הפוליטיים והמדיניים שחלו במהלך מאה השנים שחלפו מאז שרטוטו, וגם כיום מבוסס עליו גבולה של מדינת ישראל עם מצרים. הקו שורטט תחילה כקו ישר מעקבה לרפיח, אך בהמשך ההתדיינות בין הצדדים, נוצרו בו כמה שינויים שניתן להבחין בהם במפות גם כיום: באזור אילת, דרשו הטורקים וקיבלו 15 קילומטרים (שזה קצה הטווח היעיל של ספינת תותחים) של חוף ים וכן את מעיין עין נטפים הטורקים דרשו וקיבלו את מעיין עין חורשה הטורקים דרשו וקיבלו את מעיין עין המערה, הסמוך למערב מכתש רמון בנוסף קשיי סימון בשטח גרמו לסיפוחם של שני הרים לשטח העות'מאני. קו זה יצר בהמשך השנים מספר בעיות, עקב התאמתו למציאות בשנת 1906 אך לא למציאות מאוחרת יותר: בזמן שרטוט הקו, רפיח הייתה נקודה סתמית על חוף הים התיכון, ואילו בשנת 1982 חצתה המפה שליוותה את הסכם השלום בין ישראל למצרים את רפיח שבינתיים הייתה לעיר. מעורבותם של הפלסטינים הקשתה אף יותר (ראו ציר פילדלפי). אבן הגבול הדרומית בטאבה הוקמה על גבעה המרוחקת כמה מאות מטרים מחוף הים, ונוצרה בהמשך מחלוקת האם יש להמשיך ממנה לחוף בקו ישר הממשיך את הגבול או בקו הניצב לקו החוף. במציאות של שנת 1906 לא הייתה לכך שום חשיבות, אך בהמשך הפכה פיסת חוף קטנה זו למקור כסף ויוקרה. מצב זה גרם לבוררות ממושכת לאחר חתימת הסכם השלום שהסתיימה רק בשנת 1988 בהכרעה כי טאבה שייכת למצרים. אום רשרש ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מבועים

מַבּוּעִים הוא יישוב קהילתי בנגב הצפוני, מצפון-מזרח לעיר נתיבות, בתחום המועצה האזורית מרחבים. שטח מבועים כולל כ-6,400 דונם. אך ללא משקים חקלאיים. משמעות שם היישוב היא מעיינות, והוא ניתן למקום בהשראת פסוק מספר ישעיהו המסמל את הפרחת השממה: ”וְהָיָה הַשָּׁרָב לַאֲגַם וְצִמָּאוֹן לְמַבּוּעֵי מָיִם”. מבועים הוקמה בשנת 1958 כמרכז כפרי המספק שירותים למושבי האזור. בגל העלייה בשנות ה-90, קלט היישוב עולים רבים וכן ילידי הארץ מבני היישובים הסמוכים. ביישוב ישנו אולם תרבות הניתן גם להשכרה לאירועים משפחתיים ולכנסים עסקיים, וכן בריכת שחייה. במבועים פועלים שני בתי כנסת - "רינת אבות" ו"היכל מנשה". ביישוב הוקמו "גן תומר" לזכרו של סגן משנה תומר בסטקר, ו"גן נועה" לזכרה של סמל ראשון נועה פרייס, תושבי היישוב. לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס) נכון לשנת 2022 (אומדן), מתגוררים במבועים 1,238 תושבים וביניהם כ-285 משפחות. ביישוב פועלים 5 פעוטונים, 4 גנים ובית ספר יסודי. בני הנוער לומדים בתיכון האזורי במועצה האזורית או באשל הנשיא. ביישוב פועל סניף של תנועת הנוער האיחוד החקלאי. גן ילדים קופת חולים רחוב ביישוב עוד רחוב מבועים, במרכז המידע לנגב ולגליל של תנועת אור מבועים באתר המועצה האזורית מרחבים האתר הקהילתי של היישוב מבועים האתר של בית הספר היסודי מבועים פרופיל מבועים נכון לשנת 2022 באתר הלמ״ס אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 מבועים, באתר www.merchavim.org.il ספר ישעיה, פרק ל"ה, פסוק ז' מרכז כפרי חדש ייחנך היום בנגב, על המשמר, 9 באוקטובר 1958 תרבות מבועים, באתר מתנ״ס מרחבים. בריכת שחייה מבועים, באתר מועצה אזורית מרחבים. Meydata Advanced Internet Technologies, שירותי דת, באתר מבועים דף הבית, באתר בית ספר מבועים מבועים, באתר תנועת אור ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ניו ריצ'מונד (ויסקונסין)

ניו ריצ'מונד (באנגלית: New Richmond) היא עיירה במדינת ויסקונסין בארצות הברית. אוכלוסיית העיירה מונה 8,610 נפש (נכון ל-2013). ניו ריצ'מונד נוסדה בשנת 1857. ב-12 ביוני 1899 הכה טורנדו מהדרגה החמורה ביותר את העיירה. הטורנדו החריב את הרחוב הראשי של העיירה ואת חלקה המזרחי, כתוצאה מכך נספו 117 אנשים. הרחוב הראשי שוקם לאחר חמישה חודשים. בשנת 2013 מנתה העיר כ-8,610 נפש. התפלגות אוכלוסיית העיירה לפי גזע היא 95.1% לבנים, 1.1% אפרו-אמריקאים, 0.8% אינדיאנים, 1.4% אסיאתים, ו-0.9% ממוצאים מעורבים. היספנים מהווים כ-0.7% מאוכלוסיית העיר. בניו ריצ'מונד שלושה בתי ספר יסודיים, חטיבת ביניים ובית ספר תיכון. בעיר קיימים גם 12 מבני מוזיאון אשר עומדים לרשות התושבים בימים שני עד שישי. מדיה וקבצים בנושא ניו ריצ'מונד בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ניו ריצ'מונד (באנגלית) נתונים על העיירה ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.