laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
טור ריניווי

טור ריניווי (בהולנדית, צרפתית ואנגלית: Renewi Tour) הוא מרוץ אופני כביש רב שלבי השייך לסבב המרוצים UCI World Tour. בעבר נקרא גם בשמות: "אנקו טור", "בינקבנק טור" ו"בנלוקס טור". המרוץ מאורגן על ידי מדינות בנלוקס: בלגיה, הולנד ולוקסמבורג, ונערך בהן. עד 2016 הייתה חברת האנרגיה ההולנדית Eneco המממנת הראשית של המרוץ והוא נקרא אנקו טור (Eneco Tour). החל ב-2017 המממנת הראשית של המרוץ היא חברת ברוקראז' הולנדית להשקעות באמצעות המרשתת בשם Binck Bank. עד שנת 2021 נקרא המרוץ "בינקבנק טור", בשנה הזו הפסיקה חברת בינקבנק לשמש כספונסרית הראשית של המרוץ, והוא עבר להיקרא "טור בנלוקס". בשנת 2022 המרוץ בוטל ונדחה לשנת 2023 וזאת, לטענת המארגנים, כתוצאה מאילוצים וצפיפות בלוח מרוצי האופניים. ב-2023 הפך תאגיד המיחזור "Renewi" למממן הראשי של המרוץ והוא נקרא בשמו. המרוץ הראשון התקיים בין ה-3 באוגוסט ל-10 באוגוסט 2005. קדמו לו הטור של הולנד, הטור של לוקסמבורג והטור של בלגיה, והוא מהווה איחוד של שלושתם. החלטה זו הביאה לגידול במספר המשתתפים, מ-120 ל-184, לגידול בסיקור התקשורתי ולגידול של 150% בתקציב. למרות זאת, ממשיכים להתקיים גם "הטור של בלגיה" (בסוף חודש מאי) ו"הטור של לוקסמבורג" (בתחילת חודש יוני). בשנותיו הראשונות נמתחה ביקורת על המרוץ, על כך שהקטעים המישוריים שמרכיבים את עיקרו מסתיימים בדרך כלל במאוצים רבי-משתתפים ומביאים לחד-גוניות. ב-2012 שילבו המארגנים מסלול מקוצר של המרוץ הקלאסי רונדה ון פלנדרן כקטע באנקו טור. ב-2013 הוסיפו המארגנים גם קטע מקוצר של המרוץ הקלאסי לייז'–בסטון–לייז' כקטע במרוץ. בהמשך לביקורות החיוביות על מתכונתו החדשה של המרוץ, נוסף ב-2014 קטע שכלל מסלול מקוצר של המרוץ הקלאסי אמסטל גולד. עם זאת, המרוץ עדיין (נכון ל-2017) כולל שבעה קטעים בלבד והקטעים ה"קלאסיים" החליפו קטעים רגילים שנכללו קודם לכן במסלול המרוץ. מתכונתו החדשה של המרוץ הביאה לו יוקרה והפכה אותו ליעד מבוקש לחלק מהרוכבים המתמחים במרוצים הקלאסיים החד-יומיים. 2005 - ארצות הברית בובי ג'וליץ' 2006 - גרמניה סטפן שומכר 2007 - ספרד חוזה איוון גוטיירז 2008 - ספרד חוזה איוון גוטיירז 2009 - נורווגיה אדוואלד בואסון האגן 2010 - גרמניה טוני מרטין 2011 - נורווגיה אדוואלד בואסון האגן 2012 - הולנד לארס בום 2013 - צ'כיה זדנק שטיבר 2014 - בלגיה טים ולנס 2015 - בלגיה טים ולנס 2016 - הולנד ניקי טרפסטרה 2017 - הולנד טום דימולן 2018 - סלובניה מאטיי מוחוריץ' 2019 - בלגיה לורנס דה פלוס 2020 - הולנד מת'יו ואן דר פול 2021 - איטליה סוני קולברלי 2023 - בלגיה טים ולנס 2024 - בלגיה טים ולנס מדיה וקבצים בנושא טור ריניווי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של טור ריניווי האתר הרשמי של אנקו טור (עד 2016) האתר הרשמי של בינקבנק טור (2018) Benelux Tour rescheduled to 2023, באתר הרשמי של בנלוקס טור, 8 ביוני 2022 Eneco Tour preview, באתר cyclingquotes.com,‏ 10 באוגוסט 2014
פרס קלצ'קין

פרס על-שם הדסה ורפאל קלצ'קין הוא פרס שנתי המוענק לשחקנים ולאמנים מצטיינים, על שם השחקן רפאל קלצ'קין ואשתו הדסה. שלוש שנים אחר מותו של קלצ'קין יסדה אשתו הדסה קלצ'קין קרן צמיתה, שמפירותיה מוענקים מדי שנה שני פרסים - פרס לשחקן המצטיין ופרס לאמן יוצר בתחום האמנות הפלסטית. סכום הפרס השנתי היה 18,000 ש"ח והוא חולק באמצעות קרן התרבות אמריקה-ישראל. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. אברהם רונאי (1989) נתן דטנר (1991) ששון גבאי (1992) אבנר חזקיהו (1994) ישראל דמידוב (1995) דב רייזר (1996) רוזינה קמבוס (1997) אלכס פלג (1998) מוני מושונוב (1999) ג'יטה מונטה (2000) יוסי גרבר (2001) דוית גביש (2002) אסנת פישמן (2003) יבגניה דודינה (2004) ענת וקסמן (2005) מיכה סלקטר (2006) אריה צ'רנר (2007) יונה אליאן (2008) רן דנקר (2016) מאיה מעוז (2019) 1991 - אסף בן צבי 1996 - טל מצליח 2000 - שוקה גלוטמן. אתר האינטרנט הרשמי של פרס קלצ'קין אברהם רונאי, בתוך: שמעון לב-ארי, "מדריך 100 שנה לתיאטרון העברי", באתר החוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב נתן דטנר, בתוך: שמעון לב-ארי, "מדריך 100 שנה לתיאטרון העברי", באתר החוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב ששון גבאי, בתוך: שמעון לב-ארי, "מדריך 100 שנה לתיאטרון העברי", באתר החוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב אבנר חזקיהו, בתוך: שמעון לב-ארי, "מדריך 100 שנה לתיאטרון העברי", באתר החוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב כתבה על פטירתה באתר תיאטרון הקאמרי דף השחקן אלכס פלג באתר סוכנות השחקנים שלו מושונוב מוני (שלמה) במדריך מאה שנה לתיאטרון העברי ציפי שוחט, פרס קלצ'קין יינתן לשחקן יוסי גרבר, באתר הארץ, 26 במאי 2002 חלוקת פרסים בתיאטרון הבימה, באתר הארץ, 10 באפריל 2003 אסנת פישמן באתר הבימה מרב יודילוביץ', פרס קלצ'קין יוענק לשחקנית יבגניה דודינה, באתר ynet, 2 בספטמבר 2004 מרב יודילוביץ', פרס קלצ'קין הוענק לשחקנית ענת וקסמן, באתר ynet, 31 באוקטובר 2005 פרס קלצ'קין לשחקן מיכה סלקטר, באתר וואלה, 13 בנובמבר 2006 מירב קריסטל, אריה צ'רנר זכה בפרס קלצ'קין, באתר ynet, 21 באוקטובר 2007 ענת זהר, פרס קלצ'קין ליונה אליאן, באתר nana10‏, 26 בנובמבר 2008
ועד אולימפי לאומי

ועד אולימפי לאומי הוא ארגון שתפקידו לטפח את הרוח האולימפית במדינה מסוימת, לתמוך בספורט ובספורטאים באותה מדינה, ולהכין את המשלחת שלה למשחקים האולימפיים. יש ועדים אולימפיים שעוסקים גם בהצגת מועמדויות של ערים לאירוח המשחקים. הכרה של הוועד האולימפי הבינלאומי בוועד אולימפי מדינתי היא תנאי להשתתפותה של אותה מדינה במשחקים. מלבד כפיפותם של הוועדים האולימפיים לוועד האולימפי הבינלאומי, מאוגדים הוועדים האולימפיים גם בהתאחדויות יבשתיות: התאחדות הוועדים האולימפיים הלאומיים של אפריקה (53 הוועדים האולימפיים האפריקאים), הוועדים האולימפיים של אירופה (49 הוועדים האירופיים), המועצה האולימפית של אסיה (44 הוועדים האסיאתים) ארגון הספורט הפאן-אמריקאי (40 הוועדים של יבשת אמריקה) והוועדים האולימפיים הלאומיים של אוקיאניה (17 ועדים מאוקיאניה). הוועד האולימפי בישראל חבר בארגון הוועדים האולימפיים של אירופה. נכון לשנת 2011, מכיר הוועד האולימפי הבינלאומי ב-204 ועדים אולימפיים. הוועדים האולימפיים הראשונים שהוכרו הם הוועדים של ארצות הברית ושל צרפת (1894) וב-2008 הוכרו הוועדים האולימפיים של טובאלו ושל מונטנגרו. הוועד האולימפי של ישראל הוכר ב-1952. בין 204 הוועדים האולימפיים המוכרים כיום, 192 הם ועדים של מדינות החברות באו"ם. המדינה היחידה החברה באו"ם שאין לה ועד אולימפי מוכר היא דרום סודאן. 12 הוועדים הנותרים הם ועדים אולימפיים של טריטוריות שאינן מדינות מוכרות על ידי האו"ם, אך יש להן ועד אולימפי עצמאי: טאיוואן (מוכרת על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי בשם "טאיפיי הסינית"). עד אולימפיאדת מינכן (1972) השתתפה המשלחת במשחקים בשם הרפובליקה הסינית, בעוד הרפובליקה העממית של סין החרימה את המשחקים במחאה על כך שהותר לה להשתמש בשם "סין". ב-1979 שינה הוועד האולימפי את החלטתו, והתיר לטאיוואן להשתתף במשחקים בשם טאיפיי הסינית, תוך איסור על שימוש בדגל הלאום שלה. הרשות הפלסטינית (מוכרת על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי בשם פלסטין). הוועד האולימפי של הרשות מוכר מאז 1995. ארבע טריטוריות אמריקניות: איי הבתולה של ארצות הברית (מוכרים בשם "איי הבתולה"), גואם, סמואה האמריקנית ופוארטו ריקו. שלוש מהטריטוריות הבריטיות שמעבר לים: איי הבתולה הבריטיים, איי קיימן וברמודה. לא מעט מדינות עצמאיות החלו להשתתף במשחקים עוד בהיותן בריבונות בריטית: אוגנדה, אוסטרליה, אנטיגואה וברבודה, בהאמה, בליז, גאנה, גיאנה, ג'מייקה, דרום אפריקה, הודו, זמביה, טרינידד וטובגו, מלטה, מצרים, ניגריה, סינגפור, פיג'י, קניה וארץ ישראל המנדטורית. ארובה, שהיא טריטוריה הולנדית. הונג קונג, שהיא אזור מנהלי מיוחד של הרפובליקה העממית של סין. איי קוק, שהם טריטוריה ניו זילנדית. שתי טריטוריות נוספות הקימו ועדים אולימפיים שאינם מוכרים על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי, אך יש להן ועדים פאראלימפיים, מה שמאפשר את השתתפותן במשחקים הפאראלימפיים: איי פארו שבריבונות דנמרק ומקאו, שבדומה להונג קונג היא אזור מנהלי מיוחד של סין. הוועד האולימפי של מקאו אף חבר במועצה האולימפית של אסיה. טריטוריות נוספות שהקימו ועדים אולימפיים שאינם מוכרים על ידי אף גורם כוללות את אבחזיה, כורדיסטן, ניואה, קלדוניה החדשה והרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין. מדיה וקבצים בנושא ועדים אולימפיים בינלאומיים בוויקישיתוף ועדים אולימפיים לאומיים באתר הוועד האולימפי הבינלאומי
גרשון (ג'ורג') גרי

גרשון (ג'ורג') גרי (תר"נ, 1890 – כ"ה בטבת תש"ב, 14 בינואר 1942) היה רופא כירורג בארץ ישראל. גרי נולד באלכסנדריה שבחבל ווהלין, אז ברוסיה. הוריו היו מנחם מנדל גרגוס, סוחר, וחנה לבית שוכמן. ב-1905 היגרה משפחתו לארצות הברית. גרי סיים לימודי רפואה באוניברסיטת בוסטון, ולאחר מכן התמחה בבית החולים היהודי בית ישראל בניו יורק. ב-1915 נשא לאישה את ברטה קרמר. ב-1918 התנדב גרי לגדוד העברי האמריקאי והגיע איתו לארץ ישראל. עם שחרורו בשנת 1919 התמנה כמנהל המחלקה הכירורגית בבית החולים הדסה בתל אביב, ולאחר מכן שימש במשרות דומות בבתי החולים של הדסה בצפת ובירושלים. ב-1927 התפטר מ"הדסה" בעקבות חילוקי דעות עם ההנהלה. במאורעות תל חי, ב-1 במרץ 1920, הגיע גרי לטפל בפצועים, והיה עם יוסף טרומפלדור בשעת מותו. בעדותו על האירועים, שפורסמה בכתב העת "קונטרס" ב-12 במרץ, כתב גרי כי שאל את טרומפלדור איך הוא מרגיש, וטרומפלדור ענה "אין דבר, כדאי למות בעד הארץ". בשנת 1928 התמנה למנהל המחלקה הכירורגית בבית החולים שערי צדק. היה חבר הוועדה הרפואית שבדקה את גופות ההרוגים במאורעות תרפ"ט בחברון. בשנת 1939 עבר לגור בגדרה והחל לעסוק בחקלאות. מאז חילק את חייו, מחצית השבוע עסק בחקלאות ובמחצית השנייה נסע לתל אביב לעיסוקיו הרפואיים. גרי נפטר בירושלים בשנת תש"ב, והובא לקבורה בגדרה. המרפאה בכפר גלעדי נקראה על שמו. 'גרי, גרשון', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 146. (הספר בקטלוג ULI) גרשון גרא, "ד"ר גרשון גרי", בספר אנשי "השומר" בחייהם ובמותם, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1991. דוד תדהר (עורך), "גרשון (ג'ורג) גרי", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ז (1956), עמ' 2822 ד"ר גרשון גרי לבית עולמו, דבר, 16 בינואר 1942 ד"ר גרי - רופאם של מגיני תל חי, דבר, 21 בינואר 1942 ז. אביגדור, ד"ר גרשון גרי ז"ל - שנה למותו, דבר, 5 בינואר 1943 יד לרופא של מגיני תל חי, דבר, 18 באוגוסט 1943 מכתב תושבי צפת לד"ר גרי, דואר היום, 24 בנובמבר 1927 הניך שטיין, רשמים מהמחלקה החירורגית של בית החולים "הדסה" בירושלים, דואר היום, 17 ביוני 1927 להתפטרותו של הד"ר גרי מהדסה, דואר היום, 18 באוגוסט 1927 (מכתב ההתפטרות) עוד להתפטרותו של ד"ר גרי, דבר, 19 בספטמבר 1927 (חליפת מכתבים) מן הימים האחרונים. (מפי הרופא החבר ד"ר ג. גרי), קונטרס, כ"ט, כ"ב באדר תר"ף (12 במרץ 1920), עמ' 6.
ג'ון רמבו

ג'ון רמבו (באנגלית: Rambo) הוא סרט פעולה אמריקאי משנת 2008 בבימויו ובכיכובו של סילבסטר סטאלון. הסרט הוא הרביעי בסדרת סרטי "רמבו" ומציג את דמותו של ג'ון רמבו כשהוא יוצא למשימה אחרונה כדי להציל קבוצת מיסיונרים שנחטפו על ידי צבא במיאנמר. הסרט מתאפיין באלימות גרפית רבה ובהתמודדות של רמבו עם עקרונות מוסריים קשים. הסרט הכניס 113.2 מיליון דולר ברחבי העולם מול תקציב ייצור שבין 47.5-50 מיליון דולר. הסרט מתרחש כעשרים שנה לאחר אירועי הסרט הקודם בסדרה. ג'ון רמבו (סילבסטר סטאלון) חי בבידוד בתאילנד, כשהוא עוסק בלכידת נחשים ובתחזוק סירה. הוא פורש מחיי הלחימה והחיים בצללים, אך כאשר קבוצת מיסיונרים אמריקאית פונה אליו בבקשה להובילם אל תוך אזור מלחמה בבורמה (מיאנמר של היום), הוא מסכים להסיעם. כשהמיסיונרים נופלים בשבי כוחות הצבא האכזרי של מיאנמר, רמבו נאלץ לחזור ללחימה כדי להצילם, ומגלה מחדש את הצד האפל שבנפשו כשהוא נלחם באכזריות חסרת רחמים כדי להציל חפים מפשע. סילבסטר סטאלון בתפקיד ג'ון רמבו - חייל לשעבר בכוחות המיוחדים של ארצות הברית, שחי בבידוד ומתקשה להתרחק מעולם האלימות. ג'ולי בנז בתפקיד שרה מילר - מנהיגת קבוצת המיסיונרים שנחטפת על ידי כוחות הצבא במיאנמר, מה שמניע את רמבו לצאת למשימה. מת'יו מרסדן בתפקיד סקול - לוחם שכיר שמצטרף לרמבו במאמץ להציל את המיסיונרים. גרהם מקטביש בתפקיד לואיס - מפקד יחידת שכירי החרב שמובילים את מבצע החילוץ. ריי גליניס בתפקיד מייג'ור פיינט - המפקד האכזר של כוחות הצבא במיאנמר, שמחזיק את המיסיונרים בשבי. רמבו יצא לאקרנים ב-2,751 בתי קולנוע בצפון אמריקה ב-25 בינואר 2008, וגרף 6,490,000 דולר ביום פתיחתו ו-18,200,000 דולר בסוף השבוע של הפתיחה שלו. זה היה הסרט השני הכי מרוויח בסוף השבוע בארצות הברית ובקנדה אחרי פגוש את הספרטנים הסרט "ג'ון רמבו" זכה לתגובות מעורבות מצד המבקרים. חלקם שיבחו את חזרתו של סילבסטר סטאלון לתפקיד האייקוני ואת סצנות הפעולה האינטנסיביות, בעוד אחרים מתחו ביקורת על העלילה הפשוטה והאלימות הגרפית המוגזמת. באתר Rotten Tomatoes הסרט קיבל ציון של 37%, בעוד שב-Metacritic קיבל ציון של 46 מתוך 100. הסרט הצליח בקופות בעיקר בזכות מעריצים ותיקים של סדרת הסרטים. "ג'ון רמבו", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "ג'ון רמבו", באתר נטפליקס "ג'ון רמבו", באתר AllMovie (באנגלית) "ג'ון רמבו", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "ג'ון רמבו", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "ג'ון רמבו", באתר Metacritic (באנגלית) "ג'ון רמבו", באתר אידיבי "ג'ון רמבו", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "Yahoo! Movies - Weekend Box Office and Buzz". Yahoo! Movies. אורכב מ-המקור ב-3 בפברואר 2008. נבדק ב-12 בנובמבר 2023. {{cite web}}: (עזרה) "Rambo". Metacritic.
אלישע (ספר)

אלישע הוא ספר מאת הסופרת רעיה בלטמן שיצא לאור בשנת 1989 ועוסק בסיפור חייו של אלישע בן-דוד, חייל בן 12 שנפל במלחמת העצמאות. בנוסף לתיאור חייו ומותו של אלישע בן דוד, נותן הספר השקפה היסטורית על שנותיה הראשונות של מדינת ישראל. הספר פותח בשאלה אותה שאל צבי, אביו של אלישע, את אלישע בנו: "מה אתה רוצה להיות כשתהיה גדול? ספורטאי? שחקן? סופר?". משאלה זו, משתלשלים האירועים לכדי חיי היומיום של ירושלים בשנת 1948, תוך שהסיפור מתמקד בתחביביו של אלישע, הנערה אותה אהב, ומעשי הקונדס שנהג לעשות. אל מול כל אלו, מספר הספר על החיים הקשים בצל מלחמת העצמאות, לרבות צפירות האזעקה, העוצרים, ההפגזות על העיר העתיקה ועוד. אלישע יוצא לסייע במלחמה והוא משמש כאיש קשר ותצפיתן, כמקובל לבני גילו. מוסיף ומספר הספר על תפקודו והערצת חבריו אליו, עד ליום נופלו במלחמה. פרקו האחרון של הספר נפתח בדיוק כמו הראשון, כאשר הוא מספר על הימים ללא אלישע. הספר עוסק בבן הבכור למשפחת בן דוד, אלישע. אמו של אלישע, אסתר בן דוד, נקראה בשם נעוריה אסתר זימן, והיא בת משפחתה של אמהּ של הסופרת, רעיה בלטמן. בין השתיים קשר הדוק והן הרבו לשוחח בטלפון ולהיפגש רבות. בעת המלחמה עבד אביו של אלישע, צבי, באזור ים המלח ולא ידע על מות בנו. כאשר שמעה רעיה בלטמן על מותו של אלישע, מנעו ממנה מכרים מלדבר עם אסתר על הילד. "אם תפגשי את אסתר, דברי איתה על כל דבר שבעולם, אבל את השם 'אלישע' אל תזכירי, כי הצער שלה הוא גדול מאד". לעומת זאת, שנים ספורות לאחר המלחמה, ביקשה אסתר את הדבר מרעיה. "תראי, עברו כבר כל כך הרבה שנים מזמן שהוא נהרג, ואיני יודעת היכן חבריו. והימים עוברים ויש ימים שאפילו אני איני זוכרת כיצד הוא נראה ואני מוכרחה לרוץ לאלבום התמונות, ואני רוצה שיזכרו אותו", אמרה אסתר לרעיה. בתגובה, חשבה רעיה שאסתר מבקשת שתכתוב עליו ספר זיכרון נוסח משרד הביטחון, אולם אסתר ביקשה ממנה שתכתוב עליו ספר קריאה, על מנת שיכירו אותו הדורות הבאים. רעיה אספה מחברות זיכרון שכתבו חבריו לכיתה לאחר מותו, מהן כתבה את הספר הנושא את שמו של הילד, "אלישע". לכתיבת הספר, נעזרה בלטמן ביואל פומרנס, חברו של אלישע. אלישע בן דוד נולד ב-8 בינואר 1936 ונהרג ב-17 במאי 1948. הוא היה בנם הבכור של אסתר וצבי בן דוד. נולד וגדל ברובע היהודי של העיר העתיקה בירושלים. למד בבית הספר העממי ונחשב לבולטים והמצטיינים בכיתתו, בעיקר בשיעורי מתמטיקה, הנדסה ועברית. בגיל 9 הצטרף לתנועת הנוער השומר הצעיר. את מרבית זמנו החופשי בילה בתנועת הנוער, תוך הכנה להצטרפותו לצבא. אלישע הצטרף לחיל הרגלים, לתפקיד קשר שהיה מותאם לבני גילו. באפריל 1948 שמע על קריאות הצבא לכל בני גיל 14 ומעלה לסייע בעבודות הביצורים ברובע היהודי. על אף שלא עמד בקריטריון הגיל, התעקש אלישע להצטרף לעבודות אלו, אותם עשה במקביל לתפקידו כקשר. בתאריך 17 במאי 1948, בעודו עוזר בבניית ביצורים בעמדה של משמר העם, אלישע נפצע קשות מרסיסי פגז שפגעו בצווארו ונהרג במקום. ב-18 במאי 1948 נקבר בבית העלמין בסנהדריה. כארבע שנים מאוחר יותר, ב-24 באפריל 1952, הועברו עצמותיו לקבורה בבית העלמין הצבאי בהר הרצל בירושלים. רעיה בלטמן מלחמת העצמאות הרובע היהודי רעיה בלטמן, אלישע, הוצאת דביר/הוצאת כתר, 1989 ריאיון עם הסופרת על הספר, באתר ג. שביט קורות החיים של אלישע בן-דוד, באתר "יזכור" של משרד הביטחון אלישע - רעיה בלטמן, כתר ספרים אלישע, באתר OCLC (באנגלית)
כנת רובים

כנת רובים הוא מתקן (מעץ או מתכת) לאחסון רובים במצב אנכי. המתקן היה מוצב בכל תחנות הנוטרים שכונו גם נוקטות עליו הוצבו הרובים ששימשו את הנוטרים שהיו שייכים לאותה התחנה. רוב המעמדים האלה הכילו מקום לאחסון 12 רובים. בסוף שנות ה-30 ותחילת ה-40 היה נהוג לאחסן בתוך הנוקטות את הרובים שהוקצו לכל יישוב וישוב במתקנים אלה בצורה אנכית. מדיה וקבצים בנושא כנת רובים בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא צבא. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
Hometown Glory

"Hometown Glory" (בעברית: "תהילת עיר הולדתי") הוא הסינגל הראשון של היוצרת והכותבת הבריטית אדל לאלבומה הראשון, 19. השיר יצא לאור כסינגל לראשונה ב-22 באוקטובר 2007. ב-2008 יצא השיר שנית כסינגל הרביעי של אדל. אדל טוענת כי כתבה את השיר ב-10 דקות כאשר אמה ניסתה ללא הצלחה לשכנעה לעזוב את עיר מולדתה, מערב נורווד, למען לימודים אקדמיים. לראשונה הוצא השיר על ידי ג'יים ט. וחברת הקלטותיו, פק מייקר רקורדינגס. השיר נחל כישלון הן במצעדים והן במכירות. ב-2008 הוציאה אדל שנית את השיר כסינגל הרביעי באלבום בכורתה, 19. השיר הורד רבות מן האינטרנט ונחל הצלחה רבה בתחום המכירות. שבוע אחרי הוצאתו זכה השיר להגיע לראש מצעד הסינגלים הבריטי. ב-2010 קיבל השיר מועמדות בטקס גראמי, בקטגוריית "השיר הוואקלי הנשי הטוב ביותר". מידע על היצירה "Hometown Glory" באתר מיוזיק בריינז סרטון השיר "Hometown Glory" באתר יוטיוב אתרם הרשמי של פק מייקר רקורדינגס (באנגלית) רדיו סיביסי, אדל: זוכת שני פרסי גראמי (באנגלית) מידע על Hometown Glory, באתר המצעד הצרפתי, ארכיון "Gold & Platinum - RIAA". RIAA (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2018-07-17. www.bpi.co.uk Adele's Official Top 20 biggest songs, www.officialcharts.com (באנגלית) "Gold/Platinum - Music Canada". Music Canada (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2018-07-17. Adele | ChartMasters stats added to the op!, ATRL (באנגלית)
אנריקו לואיג'י פסטה

אנריקו לואיג'י פסטה (באיטלקית: Enrico Luigi Festa; ‏11 באוגוסט 1868 - 30 בספטמבר 1939) היה חוקר טבע איטלקי. אנריקו נולד בטורינו לקונארד ותאודורה משפחה אמידה ומכובדת בעיר. ב-1891 סיים את לימודי ידיעת הטבע באוניברסיטת טורינו ומיד הצטרף למוזיאון הזואולוגי בו נשאר על לפרישתו ב-1923. מאחר שיחוסו אפשר לו לחיות ללא דאגות פרנסה, השקיע את כל זמנו במסעות מחקר זואולוגיים סביב העולם. ב-1891 ביקר בתוניס ואסף דוגמאות של 300 מינים, לאחר מכן ביקר במצרים שם בילה את קיץ 1893. משם המשיך לארץ ישראל, ירדן ואגם חומס בסוריה, אזורים שנחקרו מעט מאוד עד אותה תקופה, וחזר עם מינים שנחשבו נדירים. את ממצאיו מהמסע פרסמו ב-1894 חוקרים שונים בעלון של אוניברסיטת טורינו. לאחר פטירתו תרם את האוסף שלו, שכלל יונקים, ציפורים, זוחלים וחרקים, לרשות מוזיאון הזואולוגי בטורינו. ב-27 בפברואר 1893 יצא אנריקו מג'נובה, איטליה כדי לחקור את החי בישראל, ירדן והסביבה. עיקר עניינו היה בציפורים, יונקים ודגים אך כפי שנהגו חוקרים בתקופתו, השתדל לאסוף מגוון רחב ככל האפשר של בעלי חיים ואסף כמעט את כל מה שנקרה בדרכו. לאחר עצירה של כמה ימים באלכסנדריה, מצרים הגיע ב-22 במרץ ליפו. אנריקו התרשם מהפרדסים היפים הזוחלים ושירת בולבול צהוב-שת שהיה נפוץ בעיר. משם יצא ברכבת, שבניית מסילתה הסתיימה רק שנתיים קודם, עם משרתו ג'ורג' לורנזו ומתורגמן ערבי לכיוון ירושלים, שם שכר כמה פרדות ויצא לסיורים בסביבה לכיוון מנזר מר סבא, ויריחו. בסיוריו צד ציפורים, אסף זוחלים, חרקים, עכבישים ונדלים. בתיאוריו הוא מספר על חזירי בר שהיו נפוצים לאורך הירדן והואדיות וחסידות לבנות שנחתו ליד מקווי מים. ב-22 במרץ מזג אוויר התקדר והוא חזר לירושלים לתוך סופת שלג שנמשכה שלושה ימים וכיסתה את האדמה בשלג בגובה של כ-15 ס"מ. באותה תקופה רובה של הארץ היה פרא ושבטים נודדים נהגו לשדוד עוברי אורח, לכן כעבור כמה ימים הצליח להשיג מהפאשה של ירושלים מכתב המורה לתושבי האזור לאפשר לו מעבר חופשי ולעזור בכל דרך אפשרית. הוא שכר כמה גמלים עם שומרים חמושים ויצא לכיוון ים המלח, שם בנה רפסודה וניסה לדוג דגים במעמקי הימה ללא הצלחה. כשחזר ליריחו החליט לחקור את אזור עבר הירדן. עד תקופה זו אזור זה כמעט ולא נחקר על ידי חוקרי טבע מאחר נחשב כמסוכן יותר מאשר צידו המערבי של הנהר הירדן, אך מאחר שהיה מיומן בשימוש ברובה ושכר מספר שומרים החליט לנסות את מזלו. ב-12 באפריל חצה את נהר הירדן ועלה צפון לכיוון סלט ועמאן שם הסתובב וחזר דרומה לכיוון מידבא ובחזרה ליריחו, ירושלים ולבסוף ליפו. התפרסמו ב-1894 בעלון של אוניברסיטת טורינו כרך 9. עלון 167 - זוחלים ודו-חיים עלון 169 - פשפשאים עלון 172 - סיפור מסע עלון 173 - חיפושיות עלון 174 - ציפורים עלון 177 - סרטנאים ושווה-רגלאים עלון 185 - תיאור נמלה חדשה למדע Camponotus festai Emery, 1894 עלון 191 - חגבאים הביוגרפיה של אנריקו סיפור מסע לישראל, לבנון והאזור (איטלקית) באתר BHL - עלון 172. Bollettino dei musei di zoologia ed anatomia comparata della R. Università di Torino. v.9(1894)
צינובר

צינובר (Cinnabar) הוא צורת המינרל של סולפיד הכספית. צבעו אדמדם, ונוסחתו HgS והוא המקור העיקרי לכספית. צינובר נמצא בדרך כלל בטבע בצורת גושים חזקים מחוספסים, וצבעו משתנה מאדום בהיר לאדום-חום. הוא מופיע בסלעים וולקניים, בעיקר ליד מרקזיט, פיריט ואנטימון גופרתי (Sb2O3). מדי פעם צינובר מופיע כגביש בעל ברק מתכתי. בין גבישי צינובר וקוורץ דמיון יוצא דופן בסימטריה ובמאפיינים אופטיים (מערך קריסטלוגרפי טריגונלי וצורת הגביש הקסגונלית). קשיחותו של צינובר נעה בין 2–2.5 בסולם מוס, ומסיסותו היא 10-6 גרם ל-100 מ"ל מים. בחימום ל־250 מעלות צלזיוס הצינובר נהיה חום, ובטמפרטורות גבוהות יותר הוא נהיה שחור. עם ירידת הטמפרטורה הוא חוזר לצבעו המקורי (אדום בהיר עד כהה). צינובר אינו מושפע מחומצות כמו חומצה חנקתית (HNO3) או חומצה הידרוכלורית (HCl) בטמפרטורות נמוכות. צינובר נכרה על ידי האימפריה הרומית כמקור לכספית, וכמה מן המכרות שכרו הרומאים משמשים גם כיום כמקור לצינובר. המרבץ החשוב ביותר של צינובר הוא באלמדן בספרד, שם הוא נכרה כבר למעלה מ־2,000 שנים. מרבצים נוספים נמצאים בקליפורניה, סלובניה, איטליה, סרביה, פרו, טקסס וסין. פרט לשימוש כמקור כספית חשוב, לצינובר שימושים אחרים: צביעת פלסטיק. ייצור שעוות חותם. ייצור ניירות צבעוניים באיכות גבוהה. ייצור הפיגמנט האדום ורמיליון (משמש למשל כפיגמנט בחלק מתרכובות הדיו לקעקועים). מדיה וקבצים בנושא צינובר בוויקישיתוף צינובר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
Driver (סדרת משחקים)

Driver היא סדרת משחקים אשר פיתחה חברת Ubisoft Reflections והוצאה לאור על יד החברות GT Interactive Software ו-Ubisoft. הסדרה יצאה לפלטפורמות: פלייסטיישן, ווינדוס, Game Boy Color, מקינטוש, iOS, גיים בוי אדוונס, פלייסטיישן 2, אקס בוקס, ווי, PSP, פלייסטיישן 3, אקס בוקס 360, Mac OS X ונינטנדו 3DS. משחק זה היה לפורץ דרך וחדשני יחסית לזמנו, אבל עד מהרה איבד מעמדו לטובת משחקים כמו GTA. מדיה וקבצים בנושא Driver בוויקישיתוף Driver, ברשת החברתית פייסבוק Driver, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מועדון הסדרה (באנגלית)
ברוש (מושב)

בְּרוֹשׁ הוא מושב בנגב הצפוני-מערבי, מדרום מזרח לנתיבות, ומצפון מזרח לאופקים כחלק מהמועצה האזורית בני שמעון. המושב שייך לשלושת מושבי "יחדיו" אשר הוקמו בסמיכות זה לזה, כחלק ממועצה אזורית בני שמעון על ידי תנועת המושבים. שם המושב הוא מן התנ"ך, בספר ישעיהו, מ"א 19: "אָשִׂים בָּעֲרָבָה, בְּרוֹשׁ תִּדְהָר וּתְאַשּׁוּר--יַחְדָּו." היישוב הוקם בשנת 1953 ומרבית תושביו הם יוצאי מרוקו. מרבית תושבי המושב עוסקים בחקלאות - בגידול תפוחי אדמה, תרנגולי הודו, תרנגולות וכו' וחלקם עובדים מחוץ למושב. במושב מרכז המשותף לשלושת מושבי 'יחדיו', ובו פועלים בין היתר: מועדון קשישים, מועדוניות, ספרייה, מרפאות, מוסדות רווחה, בריכת שחייה, מגרש כדורגל ובית ספר לכדורגל. במושב בית כנסת ומקווה, מגרש משחקים וגן ילדים. ילדי המושב לומדים בבית הספר היסודי "ניצני הנגב" בבית קמה ובחטיבת הביניים "מבואות הנגב" בקיבוץ שובל. בעבר פעל ביישוב בית ספר של רשת אוהלי יוסף יצחק. ליד המושב נבנו דירי המפציצים הבריטיים. רבה של המושב הוא הרב צוריאל שושן. מדיה וקבצים בנושא ברוש בוויקישיתוף מושב ברוש, במרכז המידע להתיישבות בנגב של תנועת אור מידע על ברוש בקטלוג הספרייה הלאומית אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 מושב ברוש, במרכז המידע להתיישבות בנגב של תנועת אור, להלן "קישורים חיצוניים".