ז'ורז' פומפידו

המונח "פומפידו" מפנה לכאן. אם הכוונה למשמעות אחרת, ראו פומפידו (פירושונים). ז'ורז' ז'אן רמון פומפידו (בצרפתית: Georges Pompidou;‏ 5 ביולי 1911 - 2 באפריל 1974) היה פוליטיקאי צרפתי, ראש ממשלת צרפת ה-151 ונשיאה השני של הרפובליקה הצרפתית החמישית. פומפידו כיהן כנשיא צרפת מ-1969 ועד מותו. קודם לכן הוא היה ראש ממשלת צרפת הארוך ביותר אי פעם, תחת הנשיא שארל דה גול מ-1962 ועד 1968. בשנים האחרונות של הצמיחה החזקה תחת Trente Glorieuses, פומפידו המשיך את מדיניות המודרניזציה של דה גול, שסומלה על ידי השימוש הנשיאותי בקונקורד, יצירת קבוצות תעשייתיות גדולות והשקת הרכבת המהירה. פרויקט TGV. הממשלה השקיעה רבות בענפי הרכב, החקלאות, הפלדה, הטלקומוניקציה, הגרעין והחלל וכן יצרה את שכר המינימום (SMIC) ואת המשרד לאיכות הסביבה. מדיניות החוץ שלו הייתה פרגמטית אך בהתאם לעיקרון הגאוליסטי של עצמאות צרפת. זה היה בסימן התחממות היחסים עם ארצות הברית של ריצ'רד ניקסון, יחסים קרובים עם ברית המועצות של ליאוניד ברז'נייב, שיגור הנחש במנהרה והשקה מחדש של הבנייה האירופית על ידי הקלה על כניסתה של בריטניה לאיחוד האירופי בניגוד לזו של דה גול. פומפידו מת בתפקידו ב-1974 ממחלת ולדנסטרום, צורה נדירה של סרטן דם. פומפידו נולד בקומונה מוֹנְבּוּדִיףְ שבמחוז קנטל במרכז צרפת. משפחתו של פומפידו מגיעים ממקורות צנועים. הוא נכד לחקלאים משני צידי משפחתו. אמו ואביו היו מורים. הוא למד בבית הספר התיכון "לואי-לה-גראן", שם התחבר עם המשורר והמדינאי הסנגלי לאופולד סדר סניור. לאחר מכן הוא למד ב"אקול נורמל סופרייר" וסיים את לימודיו עם תואר בספרות. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס לחיל הרגלים. בשנת 1940 עם סיום ההכשרה הוצב בגדוד הרגלים האלפיני ה-141 אשר בשלב מאוחר יותר עוטר במדליה עבור השתתפותו בקרב על הסום. לאחר כיבוש צרפת על ידי הכוחות הנאצים השתחרר משירותו הצבאי. בתחילה שימש פומפידו כמורה לספרות בבית ספר, אך הקריירה המוקדמת של ז'ורז' פומפידו בבנק רוטשילד מציגה את עלייתו המהירה בעולם הפיננסי למרות היעדר כישורים פורמליים בבנקאות. בשנת 1953, הוא נשכר על ידי גיא דה רוטשילד לעבוד בבנק דה רוטשילד פריז. העסקתו של פומפידו נחשבה ללא שגרתית מכיוון שלא היה לו רקע בפיננסים או בנקאות, ובכל זאת הוא עלה במהירות בסולם הדרגות. ב-1956 הוא הפך למנהל הכללי של הבנק, תפקיד יוקרתי שהציב אותו בלב הפיננסים הצרפתיים. עבודתו ברוטשילד העניקה לו הבנה עמוקה של עניינים כלכליים ופיננסיים, שהפכו מאוחר יותר למכשיר במהלך הקריירה הפוליטית שלו, במיוחד במודרניזציה של כלכלת צרפת. הרקע הבנקאי שלו עזר לו לטפח קשרים עם דמויות חזקות בעסקים ובפיננסים, ותרם לגישתו הפרגמטית הן למדיניות כלכלית והן לדיפלומטיה. יכולתו של פומפידו לנווט בסביבות פיננסיות עתירות חשיבות זיכתה אותו בכבוד הן בחוגים הפוליטיים והן במעגלים הפיננסיים, מה שהפך אותו לדמות מכרעת בעיצוב האסטרטגיות הכלכליות של צרפת במהלך כהונתו כראש ממשלה ונשיא. לאחר מכן, שכר אותו שארל דה גול כדי שינהל את "קרן אן דה גול לתסמונת דאון" (בתו של דה גול, אן, סבלה מתסמונת דאון). הוא זכה בתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת דלהי במהלך כהונתו כראש ממשלה. לאחר שב-16 באפריל 1962 התפטר ראש הממשלה מישל דברה, מונה פומפידו לתפקיד, אותו מילא תחת הנשיא דה גול עד ה-21 ביולי 1968. תקופת כהונתו היא הארוכה ביותר מבין ראשי הממשלה ברפובליקה החמישית. מועמדותו לתפקיד ראש הממשלה הייתה שנויה במחלוקת מכיוון שפומפידו לא היה חבר באספה הלאומית, ובאוקטובר 1962 אף התקבלה נגדו הצעת אי-אמון, אותה ביטל דה גול. המפלגה הגוליסטית זכתה בבחירות שנערכו באותה שנה ופומפידו נשאר בתפקידו. שנתיים לאחר מכן התמודד פומפידו עם שביתת הכורים, וב-1967 הוביל את המפלגה לניצחון דחוק בבחירות. פומפידו מילא תפקיד מפתח בפתרון המשבר במאי 1968 בצרפת, שהיה תקופה של תסיסה אזרחית שסומנה על ידי מחאות סטודנטים נרחבות ושביתות עובדים. ההפגנות, שהחלו כהפגנות סטודנטים נגד מערכות חינוך מיושנות ומדיניות אוטוריטרית, הסלימו במהירות לשביתה כללית ארצית. זה הביא לכמעט 10 מיליון עובדים שהסתלקו מעבודתם ולדרישות לרפורמות פוליטיות, כלכליות וחברתיות משמעותיות. המשבר איים להפיל את ממשלת צרפת, ורבים חששו שהמדינה על סף מהפכה. גישתו להתמודדות עם המשבר הייתה פרגמטית ופייסנית במיוחד, בניגוד לעמדתו הקשוחה יותר של הנשיא שארל דה גול. האסטרטגיה שלו הייתה לשבור את הקואליציה של הסטודנטים והעובדים על ידי משא ומתן עם האיגודים המקצועיים והמעסיקים/ זה הוביל להסכמי גרנל, שסיפקו העלאות שכר משמעותיות ותנאי עבודה טובים יותר לפועלים, והרגיעו בהצלחה את השביתות. דה גול עזב בתחילה את צרפת לתקופה קצרה במהלך שיא המשבר, מה שהוביל לאי ודאות לגבי יציבות הממשלה. גישתו של פומפידו זיכתה אותו בכבוד ובאמינות פוליטית, והציבה אותו עוד יותר כיורשו הטבעי של דה גול. עד המשבר התאפיינה כהונתו של פומפידו בשגשוג כלכלי ובשלווה יחסית, אך בזמן האירועים התעוררו חילוקי דעות בין דה גול לפומפידו, שהחלו כשהאחרון לא הבין מדוע דה גול לא יידע אותו על נסיעתו לבאדן-באדן ב-29 במאי. בין השניים, שעד אז היו ביחסים טובים, שררה מאז מתיחות מתמדת. פומפידו הוביל את המפלגה לניצחון נוסף בבחירות 1968, אך התפטר לאחריהן. בינואר 1969 הודיע פומפידו על מועמדותו לנשיאות. מספר שבועות לאחר מכן, הוזכר שמו בפרשת מרקוביץ' פרשת מרקוביץ' הייתה שערורייה פוליטית שהיו לה השלכות משמעותיות על ז'ורז' פומפידו, במיוחד בתקופת מועמדותו לנשיאות. השערורייה נסבה סביב מותו החשוד של סטבן מרקוביץ', שומר ראשו של השחקן הצרפתי אלן דלון, בשנת 1968. מרקוביץ' נמצא נרצח, ומהר מאוד נפוצו שמועות הקושרות את מותו לקנוניה רחבה יותר הכוללת דמויות בעלות פרופיל גבוה בחברה הצרפתית. מה שהסלים את הפרשה לסוגיה פוליטית מרכזית היו טענות, אולי מפוברקות, שעירבו את אשתו של פומפידו, קלוד קאחור, בפעילויות שערורייתיות. השמועות העלו כי מסתובבים תצלומים שערורייתיים של אשתו של פומפידו, שהטילו צל על תדמיתו הפוליטית. אף על פי שמעולם לא הוכח שהתמונות קיימות, העיתוי של השערורייה - רגע לפני הבחירות לנשיאות ב-1969 - היה טעון פוליטית. פומפידו עצמו האמין שהשמועות הללו הן חלק ממסע הכפשות שהוקם על ידי חברי המעגל הפנימי של שארל דה גול כדי לערער את סיכוייו הפוליטיים. הוא הכחיש בתוקף את ההאשמות והגן בפומבי על אשתו, אך השערורייה השפיעה על מערכת היחסים שלו עם דה גול, שכבר היו מתוחים בגלל חילוקי הדעות ביניהם במהלך הפגנות הסטודנטים ב-1968. למרות המחלוקת, הצליח פומפידו לצאת כמעט ללא פגע מפרשת מרקוביץ'. טיפולו במצב, לרבות הכחשתו הנחרצת להאשמות ויכולתו לשמור על תגובה מכובדת, סייעו לו לזכות באהדה ציבורית. זה בסופו של דבר לא מנע ממנו להבטיח את הנשיאות מאוחר יותר באותה שנה, שם ימשיך את מורשתו של דה גול אך עם גישה פרגמטית ודיפלומטית משלו. בדיעבד, פרשת מרקוביץ' נתפסת כדוגמה מוקדמת לסוג השערוריות האישיות שאפיינו יותר ויותר את הפוליטיקה המודרנית, שבה עניינים פרטיים מופעלים לרוב בנשק למטרות פוליטיות. יכולתו של פומפידו לעמוד בשערורייה ללא נזק פוליטי גדול היא עדות לחוסן ולחוש הפוליטי שלו. במדיניות החברתית, כהונתו של פומפידו כראש ממשלה הייתה עדה להקמת הקרן הלאומית לתעסוקה ב-1963 כדי להתמודד עם ההשפעות השליליות על התעסוקה שנגרמו כתוצאה משינוי מבני תעשייתי. ז'אק שיראק ששימש כעוזרו של ראש הממשלה פומפידו נזכר: "האיש נתן חזות של חשאי, ערמומי, קצת ערמומי - מה שהיה, במידה מסוימת. עם זאת, היו אלה בעיקר האינטליגנציה, התרבות והיכולת שלו שהעניקו לו סמכות שאין עליה עוררין וזכו לכבוד... אני זוכר את גבותיו הבלתי מאולפות, את מבטו החודר, החביב מאוד, את החיוך התופס, מלא ההומור והשובבות, את קולו. עם הגוון הנמוך, החם והחצץ הנפלא שלו, ודמות עוצמתית ואלגנטית כאחד. שמור באופן טבעי, מעט נתון להתפרצויות רגשיות, פומפידו לא יצר קשרים הדוקים מאוד עם עמיתיו". ב-28 באפריל 1969 פרש דה גול מהנשיאות לאחר תבוסתו במשאל עם שבו ביקש להפוך את הסנאט לגוף מייעץ ולתת סמכויות חזקות למועצות אזוריות. בבחירות שנערכו לאחר מכן נבחר פומפידו לנשיא צרפת הבא, כשהביס את איש המרכז, יו"ר הסנאט והנשיא בפועל אלן פוהר. על אף שהוגדר כגוליסט, היה פומפידו גמיש מדה גול, והתיר את הצטרפות הממלכה המאוחדת לקהילה האירופית ב-1973. הוא החל בתוכנית תיעוש ויזם את פרויקט Arianespace, כמו גם את פרויקט TGV, וקידם את תוכנית הגרעין האזרחית הצרפתית. הוא היה סקפטי לגבי תוכנית "חברה חדשה" של ראש ממשלתו, ז'אק שאבן-דלמאס. ב-1972 החליף את שאבן-דלמאס בפייר מסמר, גאליסט שמרן יותר. בעוד האופוזיציה השמאלנית התארגנה והציעה תוכנית משותפת לפני הבחירות למחוקקים ב-1973, פומפידו הרחיב את הרוב הנשיאותי שלו על ידי הכללת מפלגות פרו-אירופיות צנטרריסטיות. בנוסף, הוא הקדיש תשומת לב מיוחדת לצרכים אזוריים ומקומיים על מנת לחזק את מפלגתו הפוליטית, UDR (Union des Democrates pour la Ve République), שאותה הפך לכוח מרכזי ומתמשך בתנועה הגאוליסטית. ב-1974, באמצע כהונתו, מת פומפידו במפתיע מסרטן. ===יחסי חוץ=== ארצות הברית הייתה להוטה לשקם את היחסים החיוביים עם צרפת לאחר עזיבתו של דה גול את תפקידו. נשיא ארה"ב החדש ריצ'רד ניקסון ויועצו הבכיר הנרי קיסינג'ר העריצו את פומפידו; הפוליטיקאים היו מסכימים ברוב נושאי המדיניות העיקריים. ארצות הברית הציעה לסייע לתוכנית הגרעין הצרפתית. עם זאת, התעוררו קשיים כלכליים בעקבות הלם ניקסון והמיתון של 1973–1975, במיוחד על רקע תפקידו של הדולר האמריקאי כאמצעי לסחר עולמי. פומפידו ביקש לשמור על יחסים טובים עם המושבות הצרפתיות לשעבר באפריקה העצמאיות. ב-1971 הוא ביקר במאוריטניה, סנגל, חוף השנהב, קמרון וגבון. הוא הביא מסר של שיתוף פעולה וסיוע כספי, אבל בלי הפטרנליזם המסורתי. באופן רחב יותר, הוא עשה מאמץ לטפח יחסים הדוקים יותר עם מדינות צפון אפריקה והמזרח התיכון על מנת לפתח עורף הכולל את כל האומות הגובלות בים התיכון. ===המודרניזציה של פריז=== תקופתו של פומפידו בתפקיד התאפיינה במאמצים מתמידים למודרניזציה של עיר הבירה של צרפת. הוא עמד בראש בניית מוזיאון לאמנות מודרנית, מרכז בובורג (ששמו שמו למרכז פומפידו לאחר מותו), בקצה אזור המארה של פריז. ניסיונות נוספים למודרניזציה כללו את הריסת השווקים הפתוחים בלה אל והחלפתם בקניון בעל אותו השם, בניית מגדל מונפרנאס ובניית כביש מהיר על הגדה הימנית של הסיין. ===מותו=== בעודו בתפקיד, פומפידו נפטר ב-2 באפריל 1974, בשעה 21:00 בדירתו, מסרטן הדם. גופתו נקברה ב-4 באפריל, בחצר הכנסייה של אורווילייה, שם קנה בית אופה ישן שהפך לבית לסוף השבוע. טקס האזכרה הרשמי עבורו התקיים בקתדרלת נוטרדאם (פריז) בהשתתפות 3,000 נכבדים (כולל 28 ראשי מדינות ונציגים מ-82 מדינות). 6 באפריל הוכרז יום אבל לאומי ואירועי בידור ותרבות בוטלו, תיאטראות ובתי ספר נסגרו. התעוררה מחלוקת סביב הסודיות שנשמרה על מחלתו של פומפידו, והמעמד הפוליטי הסכים שנשיאי הרפובליקה העתידיים יצטרכו לספק דיווחים על מצב בריאותם; עם זאת, הנשיא פרנסואה מיטראן, שהתחייב במהלך מסע הבחירות שלו ב-1981 לפרסם עלוני בריאות קבועים, יסתור גם, לאחר עלייתו לשלטון, את חומרת הסרטן ממנו סבל. אשתו של פומפידו, קלוד פומפידו, תאריך ימים יותר משלושים שנה. צרפת פרשה מתחרות האירוויזיון 1974, שהתקיימה ארבעה ימים בלבד לאחר מותו של פומפידו, כאות כבוד. הנציגים שהשתתפו בלוויתו: מזכ"ל האו"ם: קורט ולדהיים מנכ"ל אונסק"ו: רנה מאהו נשיא הנציבות האירופית: ז'אן ריי מזכ"ל נאט"ו: יוזף לונס נשיא צרפת (זמני): אלן פוהר נשיא ארה"ב: ריצ'רד ניקסון ראש ממשלת קנדה: פייר טרודו ראש ממשלת בריטניה: הרולד וילסון וקודמו אדוארד הית' קנצלר מערב גרמניה: וילי ברנדט סגן נשיא מזרח גרמניה: מנפרד גרלך קנצלר אוסטריה: ברונו קרייסקי נשיא שוויץ: הנס-פטר טשודי מלך מרוקו: חסן השני מלך בלגיה: בודואן מלכת הולנד: יוליאנה, מלכת הולנד קיסר אתיופיה: היילה סלאסי נשיא תוניסיה: חביב בורגיבה נשיא איטליה: ג'ובאני לאונה ראש ממשלת טורקיה: בולנט אג'וויט נשיא פינלנד: אורחו קקונן נשיא ברית המועצות: ניקולאי פודגורני ראש ממשלת יוגוסלביה: פטר סטמוביץ' נשיא צ'כוסלובקיה: גוסטאב הוסאק ראש ממשלת דנמרק: פול הרטלינג ראש ממשלת שוודיה: אולוף פלמה נשיא פורטוגל: אמריקו תומש נסיך ספרד: חואן קרלוס הראשון נסיך מונקו: רנייה השלישי הדוכס הגדול של לוקסמבורג: ז'אן ראש ממשלת יפן: קאקו טנקה ראש ממשלת דרום קוריאה: קים ג'ונג פיל שר החוץ של צפון וייטנאם: נגויין דיוי טרין נשיא דרום וייטנאם: נגויין ואן ת'יו ===מורשת=== פומפידו היה מעריץ של אמנות עכשווית, שמו נותר ידוע ברחבי העולם בזכות מרכז פומפידו, אותו יזם ונחנך ב-1977; לאחר מכן שמו הופץ עם סניפים ברחבי העולם, במץ (צרפת), מלגה (ספרד), בריסל (בלגיה) ושנגחאי (סין). גם מוזיאון ז'ורז' פומפידו מוקדש לו בעיר הולדתו. לפומפידו היה בן מאומץ, אלן פומפידו, נשיא משרד הפטנטים האירופי בין 1 ביוני 2004 ועד 30 ביוני 2007. ===יצירותיו=== התשוקה של ז'ורז' פומפידו לספרות ולעיסוקיו האינטלקטואליים מילאו תפקיד משמעותי בעיצוב השקפת עולמו וגישתו הפוליטית. לפני שנכנס במלואו לזירה הפוליטית, לפומפידו היה רקע אקדמי עמוק במדעי הרוח. אהבתו לספרות לא הייתה רק אקדמית. פומפידו חיבר אנתולוגיה של שירה צרפתית, המציגה את הערכתו לאמנויות ולתרבות. אוסף זה יצא לאור בשנת 1961 ושיקף את עיסוקו האישי במסורות ספרותיות צרפתיות. האנתולוגיה כללה מגוון רחב של משוררים מתקופות שונות, המשקפת את רצונו לחגוג את המורשת התרבותית הצרפתית, אותה ראה חיונית לזהות הלאומית. הרקע הספרותי של פומפידו השפיע גם על מנהיגותו הפוליטית. החזון התרבותי שלו לצרפת חרג מעבר למודרניזציה כלכלית; הוא היה מחויב עמוקות לקידום האמנויות. זה הוביל ליוזמתו ליצור את מרכז ז'ורז' פומפידו, מרכז תרבותי לאמנות מודרנית בפריז. מרכז פומפידו, שנפתח ב-1977 לאחר מותו, נותר אחת המורשת המשמעותית ביותר של נשיאותו, המסמלת את אמונתו בחשיבות האמנות והתרבות בחברה הצרפתית. לפיכך, תשוקותיו הספרותיות והתרבותיות של פומפידו לא היו רק תחביב אישי אלא היבט בסיסי של מנהיגותו וחזונו לצרפת. יצירות שפרסם: Anthologie de la Poésie Française, Livre de Poche/Hachette, 1961- Le Nœud gordien, éd. Plon, 1974- Entretiens et discours, deux vol., éd. Plon, 1975- Pour rétablir une vérité, éd. Flammarion, 1982- ===מדליותיו=== * לגיון הכבוד: * אביר בלגיון הכבוד (צרפת) (1948) * קצין בלגיון הכבוד (צרפת) (1957) * הצלב הגדול בלגיון הכבוד (1969), מאסטר גדול של המסדר (1969–1974, כנשיא הרפובליקה) הצלב הגדול של מסדר ההצטיינות הלאומי (צרפת) הצלב הגדול של מסדר אולף הקדוש (נורווגיה, 1962) אביר הצלב הגדול של מסדר סילבסטר הקדוש (הוותיקן, 1964) הצלב הגדול של המסדר הריבוני הצבאי של מלטה (1969) אביר הצלב הגדול של מסדר האריה ההולנדי (הולנד, 1969) גרנד קורדון של מסדר לאופולד (בלגיה, 1972) כוכב הרפובליקה של אינדונזיה, מחלקה ראשונה (אינדונזיה, 1972) הצלב הגדול של מסדר האריה המוזהב של בית נסאו (לוקסמבורג, 1972) גרנד קורדון של מסדר פולוניה רסטיטוטה (פולין, 1972) אביר הצלב הגדול במסדר האמבט (בריטניה, 1972) גרנד קורדון של מסדר העצמאות (תוניסיה, 1972) אביר הצלב הגדול עם קולר מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של איטליה (איטליה, 1973) מרכז ז'ורז' פומפידו - מרכז תרבות עירוני בפריז, שמשמש כמוזיאון לאמנות מודרנית, הנקרא על שמו. מדיה וקבצים בנושא ז'ורז' פומפידו בוויקישיתוף ז'ורז' פומפידו, ברשת החברתית Goodreads ז'ורז' פומפידו, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ז'ורז' פומפידו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ז'ורז פומפידו (1911-1974), דף שער בספרייה הלאומית ==הערות שוליים== "Georges Pompidou". New World Encyclopedia. נבדק ב-25 בספטמבר 2024. {{cite web}}: (עזרה) "Georges Pompidou". Britannica. נבדק ב-25 בספטמבר 2024. {{cite web}}: (עזרה) François Hollande devient docteur honoris causa par l'université d'Athènes, Le Figaro. Jacques Chirac, *M Life and Politics* (2011), p. 24. Kresl, Peter Karl; Gallais, Sylvain (1 January 2002). *France Encounters Globalization*. Edward Elgar Publishing. ISBN 9781782543800. Archived from the original on 1 August 2020. Retrieved 13 April 2016. Frank L. Wilson, "Gaullism without de Gaulle", *Western Political Quarterly* (1973) 26#3, pp. 485–506 in JSTOR. Archived 2 August 2020 at the Wayback Machine. Trachtenberg, 2001. Edward A. Kolodziej, *French Foreign Policy under de Gaulle and Pompidou: The Politics of Grandeur* (1974). Kamm, Henry (5 April 1974). "Pompidou is Buried in Village Cemetery", *The New York Times*. Archived from the original on 3 April 2019. Retrieved 3 April 2019. Philippe Kohly, documentary *La France maladie du pouvoir*, in *Histoire immédiate*, 2012. "Georges Pompidou". Élysée. נבדק ב-25 בספטמבר 2024. {{cite web}}: (עזרה) "Pompidou Centre". Britannica. נבדק ב-25 בספטמבר 2024. {{cite web}}: (עזרה)