laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Agadoo

Agadoo (בצרפתית: Agadou; בעברית: אגאדו) הוא להיט יורופופ רב ביצועים. השיר הוקלט לראשונה בצרפתית ב-1971 בשם "Agadou" בביצועם של מישל דלאנקרה ומיה סמיל, בהשראת מוזיקה מרוקאית. ב-1974 אימצה אותו רשת קלאב מד, והחלה להשמיע אותו באתרי הנופש שבבעלותה. במהלך עשר השנים הבאות נוצרו מספר גרסאות כיסוי נוספות. אחת הבולטות והמצליחות בהן הייתה גרסתו הצרפתית של הזמר הקנדי, פטריק זבה (Patrick Zabé) (צר'), משנת 1975. הגרסה שהושמעה רבות בישראל הוקלטה ב-1976 על ידי הרכב עלום בשם Tahiti, בביצוע שהופיע על תקליט שדרים באוסטרליה, ובארץ - על תקליט Le Club, ובהמשך על דיסק בשם "The club - להיטי כפרי הנופש בים התיכון". הלהקה הבריטית בלאק לייס (Black Lace) הקליטה את השיר ב-1984. זאת אחרי, שבשנת 1981 הופיעה להקת בלאק לייס בפאב בעיר דרבי. צוות הפאב נהג להשמיע את השיר ולרקוד לצליליו. חברי הלהקה התלהבו מהשיר, והקליטו גרסה באנגלית. השיר בהקלטתו זו הגיע בשיאו למקום השני במצעד הסינגלים הבריטי, ובסך הכל דורג במשך 30 שבועות בין 75 הסינגלים המובילים במצעד הסינגלים הבריטי. השיר דורג במקום השמיני ברשימת הסינגלים הנמכרים ביותר בבריטניה ב-1984 כולה. בניגוד לפופולריות לה זכה השיר עם צאתו, בשנים שלאחר מכן התייחסו אליו מבקרי המוזיקה בזלזול, והוא היה מושאן של פרודיות רבות. בשנת 2003 בחר בו מגזין המוזיקה הבריטי Q לשיר הגרוע ביותר שהוקלט אי פעם. בין נימוקי חבר השופטים הם ציינו כי הוא "נשמע כמו מסיבת דיסקו בבית הספר שהיית חייב להגיע אליה, כמו קרובי משפחה בגיל העמידה רוקדים ברכבת בחתונה, כמו תקליטן מוולברהמפטון, כמו כל קלישאה מוזיקלית ששמעת אי פעם". ייתכן, שההבדל ביחס שקיבלו הגרסאות בשפה הצרפתית והאנגלית נובע גם מהשוני בתמליל, שבשתי השפות. בגרסה האנגלית, המלל הוא בנאלי ביותר (תרגום חופשי "אגדו דו דו, קח אננס ונער את העץ" וכמו כן, הקטע עם היוקלילי חף ממשחק מילים) ואילו בצרפתית המילים קשות להגיה ומתוחכמות יותר (תרגום חופשי "אגדו דו דו, ת'ביר ת'אננס ותקדיר ת'קפה" וכמו כן, בקטע עם היוקלילי "היא ניגנה יוקללי ואני דיברתי באקוליליה" דהיינו, דיברתי כהד לדבריה). בישראל, הפך השיר לאחד השירים המזוהים עם אתרי הנופש בכלל, ורשת קלאב מד בפרט. העיתונאית מרב יודילוביץ', שעבדה בצוות התרבות של קלאב מד באילת, מנתה את השיר כאחד הסמלים המובהקים שלו, וכתבה עליו כך: ספינת הדגל של רחבת הריקודים (la piste du danse), השיר הזה הצליח להרקיד מיליוני אנשים בכל ערב ולהוציא את ה-G.O’S (צוות המועדון) מדעתו. מצטרף לקלאסיקות קלאב-מד נוספות, כמו "Hands Up" ו"C’est Bon Pour Le Moral" — מרב יודילוביץ', אם תרצו, אין זו אגאדו, באתר ynet, 21 באוקטובר 2001 השיר זכה גם לגרסה בעברית בקלטת הילדים "מקרנה לילדים" עם דנה דבורין. מידע על היצירה "Agadoo" באתר מיוזיק בריינז מילות השיר בצרפתית מילות השיר באנגלית באתר lyricsondemand Agadoo tops list of worst songs, באתר BBC,‏ 23 בנובמבר 2003. פרטים על תקליט השדרים האוסטרלי עם הגרסה שהייתה נפוצה בארץ דיסק האוסף הישראלי המכיל את השיר בביצוע המוכר בארץ
עבד אל-באסט סיידא

עבד אל-באסֶט סיידא (בערבית: ‏عبد الباسط سيدا‏Ⓘ‏; נולד ב-22 ביוני 1956) הוא פוליטיקאי סורי-כורדי, נשיא המועצה הלאומית של סוריה. סיידא הצטרף למועצה הלאומית של סוריה כפעיל עצמאי שאינו חבר מפלגה פוליטית, ונבחר לוועד הפועל. הוא היה ראש מחלקת זכויות האדם שלה. ביוני 2012 הוא נבחר להחליף את בורהאן ע'ליון בראש המועצה הלאומית. לאחר בחירתו הוא הודיע על הרחבת הרפורמות במועצה, מה שהפך אותו ליותר ליברלי ודמוקרטי. הוא גם חיזק את הקשרים עם הצבא הסורי החופשי. ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שמואל מלניק

שמואל מיכל הכהן מֶלניק (י"ד באייר תרמ"ה, אפריל 1885 – כ"ז באייר תש"ג, 1 ביוני 1943) היה אמן, צייר, צייר קיר וצייר שלטים בירושלים. מלניק נולד ב-1885 בעיר ורשה שבפולין הרוסית, בנם של אסתר לאה (בת יעקב טכורש) וצבי יצחק מלניק, חרש ברזל. את מלאכת הציור החל ללמוד בבית המלאכה של אביו שם עבדו אמנים שונים. כשהיה בן עשרים נסע לווינה, שם למד את מקצוע הציור העיטורי ועסק בציורי קיר וצביעה. בשנת תרס"ח עלה לארץ ישראל והתיישב ביישוב הישן בירושלים. שם לא נזקקו למלאכת מחשבת, ולפיכך החל לעסוק בציור שלטים. בשנת 1908 החל ללמוד בבית הספר לאמנויות "בצלאל" והיה לאחד מתלמידי המחזורים הראשונים. לאחר מכן הקים יחד עם האמן מאיר רוזין את "בית מלאכה אמנותי הארצישראלי הראשון" בירושלים, שבו הציעו "ציור בתים ובתי תפילה, ציור שלטים על בד, עץ ופח, בניית במות וקישוטן, אותיות בולטות, תמונות מארץ ישראל, יציקה בגבס וקישוטים עבור בתי צילום". אולם השותפות בין השניים לא שרדה זמן רב. בשנת תרס"ט נישא לשרה סוניה בת שלמה זלצברג, ולזוג נולדה בת תחיה (1911 - 2003) ובן הרצל (1914-1931) מלניק הוזמן מספר פעמים לצייר בארמונות ובבתי אמידים בירדן, בשנת 1913 צייר תקרות ב"ארמון המשיח" בשכונת הבוכרים בירושלים, ב-1915 צייר ציורי קיר ועיטורי עמודים במסגד אל-אקצא על הר הבית בירושלים, בין השנים 1926-1933 צייר ציורי קיר ותקרות בבניין ימק"א בירושלים ובמלון פאלאס בירושלים. בתקופת המנדט הבריטי התפרסם כצייר תפאורות תיאטרון ואופרה (האופרה הארצישראלית) בשנת 1913 ייסד יחד עם ידידיו מנחם גולדפרב וישראל שאוולנסקי את "אגודת ציירים וצובעים". במשך שנות פעילותו היה פעיל מרכזי ב"ארגון בעלי מלאכה בירושלים" ואף פרסם מאמרים בירחון המקצועי "המלאכה" וכן בעיתונות מקצועית בישראל ובגרמניה. בין שאר פעולותיו היה גם כתיבת מילון גרמני-עברי למקצועות הצבע, ובו מאות מונחים אשר לא היה להם תקדים בשפה העברית. מלניק היה בין יוזמי ובוני שכונת 'בניין ומלאכה', (היום חלק משכונת ארנונה בירושלים), שם בנה את ביתו ושם נפטר. מלניק נפטר בירושלים בכ"ז באייר תש"ג (1943), בתום מחלה ממושכת, בן 58 במותו. נקבר בבית הקברות בהר הזיתים. ציור תקרה בבית יהודיוף ברכה למלניק בחתימת יד כל חברי האופרה לרגל הצגת 'רוסלקה' לכבודו, 25.5.1926 הזמנה לאופרה רוסלקה שנערכה לכבוד מלניק, 25.5.1926 ירושלים, 1939 "אלף-בית עצים", גלויה עם אותיות האלף-בית בצורת עצים מדיה וקבצים בנושא שמואל מלניק בוויקישיתוף דוד תדהר (עורך), "שמואל מלניק", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ה (1952), עמ' 2100 מילון לענייני צבע וצבעות, נערך על ידי שמואל מיכל מלניק בירושלים, 1928 ש. ש., שמואל מלניק – בן החמשים, דואר היום, 20 במאי 1935 שמואל מלניק, דבר, 2 ביוני 1943 (נקרולוג) החברה לפיתוח המלאכה בירושלים בונה מבני מלאכה מודרניים, דבר, טור 7, 12 ביוני 1963 ד"ר איליה רודוב, ציורי קיר בבתי הכנסת, אוניברסיטת בר-אילן נכסים נפסדים / שמואל מ. מלניק בספרייה הלאומית כרטיס הקבר של שמואל מלניק, באתר הר הזיתים.
נעמי ביטר

נעמי בּיטֶר (נולדה ב-1936) היא פסלת ואמנית קרמיקה ישראלית. בין השנים 1962–1999 פעלה במשותף עם נורה כוכבי בשם "נורה ונעמי". נעמי ביטר נולדה בירושלים בשנת 1936. אביה, פריץ קוֹרנברג, היה ארכיטקט, ואמהּ זינה ניהלה את "פנסיון קוֹרנברג" בתלפיות. בין השנים 1955–1957 הצטרפה להיאחזות הנח"ל בעין-ע'דיאן (יטבתה) שבערבה. בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 החלה ללמוד במחזור הראשון של המחלקה לקדרות בבצלאל, שם פגשה את נורה כוכבי ופתחה עמה סטודיו משותף בבית קוֹרנברג. בשנת 1964 נישאה לבני ביטר. בשנת 1966 ערכה סיור בסקנדינביה וביקרה בבתי מלאכה לקרמיקה בדנמרק, פינלנד, שוודיה ושווייץ. בשנת 1970 עקרה כוכבי לתל אביב, אולם השתיים המשיכו לעבוד במשותף בתל אביב ובירושלים. בשנת 1988 שהתה בווירג'יניה המערבית שבארצות הברית. 1958–1962 – המחלקה לקדרות, בצלאל, ירושלים 1963 – קורס גלזורות עם חנה צונץ, סמינר אורנים 1965–1968 – תולדות האמנות, האוניברסיטה העברית בירושלים 1968 – קורס גלזורות בהדרכת קורט אונזורג (אוסטריה), עין הוד 1968 – סדנה של קולין פירסון (אנ'), אוניברסיטת חיפה 1971 – אמנות יהודית, האוניברסיטה העברית בירושלים. 1988 – מלגת שהייה, Virginia Center for the Creative Arts‏ (VCCA), וירג'יניה המערבית, ארצות הברית. נעמי ביטר, באתר מרכז המידע לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל נעמי ביטר, דף שער בספרייה הלאומית מידע על נעמי ביטר בקטלוג הספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נורה כוכבי

נורה כוכבי (1934 – 28 בפברואר 1999) הייתה פסלת ואמנית קרמיקה ישראלית. בין השנים 1962-1999 פעלה עם נעמי ביטר תחת השם "נורה ונעמי". נורה כוכבי נולדה בברלין בירת גרמניה הנאצית. בשנת 1936 ברחה המשפחה לצרפת, ובשנת 1939 עלתה לארץ ישראל. בשנת 1954 נישאה למשה כוכבי. בין השנים 1954–1956 הצטרפה לקיבוץ יראון ואחר כך לקיבוץ אייל. בשנת 1957, עברה להתגורר בירושלים בעקבות לימודי הארכאולוגיה של בעלה. בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 החלה ללמוד במחזור הראשון של המחלקה לקדרות בבצלאל. שם, פגשה בנעמי ביטר ופתחה עימה סטודיו בשכונת תלפיות בירושלים. בשנת 1970 עברה להתגורר בתל אביב. בין השנים 1974–1975 שהתה תקופות ממושכות ביפן, שם ביקרה אצל קדרים במאשיקו, באזור גיפו ובקיוטו ובארצות הברית, שם השתתפה בסדנה של פול סולדנר. בשנים 1980–1981 שהתה באחוזת ירנטון באוקספורד, אנגליה. 1958-1962 - המחלקה לקדרות, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים 1965-1968 - תולדות האמנות, האוניברסיטה העברית, ירושלים 1986 - קורס גלזורות בהדרכת קורט אונזורג (אוסטריה), עין הוד 1975 - סדנה של פול סולדנר, ארצות הברית 1978-1981 - תואר שני, תולדות האמנות, אוניברסיטת תל אביב, תל אביב 1986 - סדנה של קולין פירסון, אוניברסיטת חיפה, חיפה 1989-1990 - לימודים חלקיים בעיצוב קרמי, קולג' פרסון, ניו יורק, ארצות הברית. נורה כוכבי, באתר מרכז המידע לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נורה ונעמי

"נורה ונעמי" הן נעמי ביטר (נולדה ב-1936) ונורה כוכבי (1934-1999), צמד פסלות ואמניות קרמיקה ישראליות, אשר פעלו במשותף בין השנים 1962-1999. נורה ונעמי החלו לפעול במשותף בשנת 1962, לאחר שנפגשו במסגרת לימודיהן במחזור הראשון של המחלקה לקדרות בבצלאל. בשנה האחרונה ללימודיהן פתחו השתיים סטודיו לקרמיקה ב"בית קרונברג" בשכונת תלפיות בירושלים. בשנת 1965 הציגו בסטודיו תערוכת ראשונה ובה כלים שימושיים ועציצי גן. בנוסף, רכשו השתיים ידע ברפאות חרסים כתוצאה מהשתתפות בחפירות ארכאולוגיות במהלך שנות ה-70 בתל אפק. בשנים הראשונות לעבודתן עסקו בעיקר בקדרות באובניים ובבניית יד. ההכרה ראשונית בעבודותיהן קיבלו ממאירה גרא, שעבדה באותן שנים בהנהלת חנות "משכית". ב-1965 פתחו את תערוכת היחיד הראשונה שלהן בבית קורנברג. לאחר שמשפחתה של כוכבי עברה לתל אביב, בשנת 1970, המשיכו השתיים לעבוד במקביל בשני חללי סטודיו. המעבר של נורה ונעמי לפיסול, שהחל במהלך שנות השבעים של המאה ה-20, היווה ניסיון להתייחסות אל הטבע והארכאולוגיה הארצישראלית וניכרה בו השפעתה של האמנות המופשטת. בשנת 1972 הציגו את תערוכת הפיסול הראשונה "סיני", ובה יצירות שהושפעו מצורות טבע מדבריות. עד מחצית שנות השבעים לקחו השתיים חלק גם בתערוכות ישראליות שאורגנו על ידי מכון היצוא הישראלי, בראשותה של מרתה ורדי, ברחבי אירופה ובארצות הברית. במהלך שנות השמונים החלו להופיע בעבודתן ייצוגים של דמות האדם באמצעות צורות סמליות כגון עצים, סירות וכדומה. בשנת 1999 נפטרה נורה. נעמי המשיכה לעבוד בסטודיו עד שנת 2003. ארכיון המתעד את עבודתם של נורה ונעמי נמצא במרכז המידע לאמנות ישראלית במוזיאון ישראל, ירושלים. 1986 מדליה על מצוינות בפיסול, התחרות הבינלאומית לאמנות - ניו יורק 1998 הסרט "מילוט" נבחר להצגה בפסטיבל הבינלאומי הראשון לסרטים בנושא קרמיקה וזכוכית, מונפלייה, צרפת מדיה וקבצים בנושא נורה ונעמי בוויקישיתוף נורה ונעמי, באתר מרכז המידע לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל ראשית הקראמיקה הישראלית 1962-1932 (כתבה בבלוג של גדעון עפרת ובה קטע העוסק ביצירתן המשותפת) הפסלים של נורה ונעמי בפארק התעשייה בתפן - המוזיאון הפתוח דף מידע על יצירתן המשותפת של שתי האמניות - תערוכות, פרסים ומלגות, ייצוג במוזיאונים, אוספי אמנות ובנייני ציבור(הקישור אינו פעיל)
שרה אשל

שרה אשל (25 באוקטובר 1918 – 11 בנובמבר 2012) הייתה סופרת ילדים עברית. בתם של הרבנית חנה בתיה לבית אוליסקי והרב שלמה יהושע קרומר, נולדה וגדלה בעיירה בליניץ שברוסיה הלבנה. עלתה לארץ ישראל עם הוריה בשנת 1931, בגיל 13. סיימה בית ספר יסודי ברחובות, ואת לימודי התיכון עשתה בתל אביב. בגיל צעיר הצטרפה לתנועת השומר הצעיר, והגיעה לתפקיד של רכזת ההנהגה הראשית. בהמשך למדה בסמינר למדריכי נוער בירושלים. בשנת 1937 הצטרפה לקיבוץ השומר הצעיר, והייתה בין מקימי חצור. עבדה בחקלאות, בתעשייה ובחינוך ילדים עולים גם בקיבוצה וגם ביישובי הסביבה. בשנים 1971–1978 עבדה במכון למחקר חינוכי של פרופ' ראובן פוירשטיין, שבו הנחתה מורים ומורות בתוכניות העשרה לילדים טעוני טיפוח. בקיבוץ חצור נישאה ליעקב אשל, ונולדו להם ארבעה ילדים וכן נכדים. בנה יזהר אשל נהרג ב-1967 בעת מילוי תפקידו כטייס בחיל האוויר. שרה אשל כתבה ספרים רבים לילדים, בלשון פשוטה וחיונית חייתה את אווירת חיי הילדים בקיבוץ במושבה ובכפר העולים. אשל נפטרה ב-2012, בגיל 94. המטמון מימי מלחמת העצמאות; ציורים: תרצה טנאי, תל אביב: ספרית פועלים, תשל"ז. (לילדים) החוחית של יזהר; איורים: חנן קמינסקי, תל אביב: ספרית פועלים, תשל"ט 1979. (לילדים) פרח יום ההֻלדת: סיפורים; איורים: אבי כץ, תל אביב: ספרית פועלים; בשיתוף עם "שקמה" אגודה לקידום מפעלי חינוך ותרבות, תשמ"ב 1982. (לילדים) הנחשונים: תנועת נוער בשכונות ירושלים; ערך: יחיאל קדמי, גבעת חביבה: – מרכז תעוד וחקר של השומר הצעיר, תשנ"ד 1994. שתי מטבעות זהב, דליה: מערכת, 2000. (קובץ סיפורים) סיפורי סבתא, סיפורי ילדים, יצא בהוצאה עצמית של המשפחה באיור הנכדים והנינים, 2008. 'אשל, שרה', בתוך: אוריאל אופק, לקסיקון אופק לספרות ילדים, תל אביב: זמורה ביתן, 1985. (באתר "ים הספר"(הקישור אינו פעיל)) יובל אופק, חזקים ואמיצים: רכזי ההנהגה הראשית לדורותיהם: שרה אשל, 1949–1950 – לא טובה בדיבורים יותר חזקה במעשים, הזמן הירוק, 18 בספטמבר 2008 שרה אשל, דף שער בספרייה הלאומית שרה אשל, בלקסיקון הספרות העברית החדשה
כרומטידה

כרומטידה (באנגלית: Chromatid) היא אחת משתי הזרועות הזהות המרכיבות את הכרומוזום במצבו המשוכפל. שתי הכרומטידות מחוברות האחת לשנייה באזור הנקרא צנטרומר. כשהן מחוברות הן מכונות "כרומטידות אחיות"; כשהן נפרדות הם אינן נחשבות יותר לכרומטידות, אלא לכרומוזומים בלתי-משוכפלים. הצנטרומר, אינו נמצא בהכרח במרכז הכרומטידות, למרות ששמו עלול לרמז זאת (צנטרום בלטינית פירושו "מרכז"); מיקומו מחלק את הכרומטידה לזרוע ארוכה (מסומנת באות q) ולזרוע קצרה (p). הכרומוזומים מופיעים במצב משוכפל, ככרומטידות אחיות, רק לקראת ובזמן חלוקת התא. מטרת השכפול היא ליצור עותק זהה של כל הגנום; כל אחד משני העותקים נודד במהלך המיטוזה או המיוזה אל אחד מתאי הבת. למונח "כרומטידה" אין קשר למונח "כרומוזום הומולוגי". בתא דיפלואידי קיימים שני עותקים של כל כרומוזום - עותק אחד מהאב ועותק אחד מהאם. שני העותקים מכונים "כרומוזומים הומולוגיים". שני העותקים נמצאים בתא כל העת, בניגוד לכרומטידות, הרלוונטיות רק לקראת ובזמן חלוקת התא. כמו כן הכרומטידות זהות לחלוטין האחת לשנייה; לעומת זאת כרומוזומים הומולוגיים נושאים את אותם הגנים, אך בגרסאות שונות במקצת הקרויות אללים. הזהות בין הכרומטידות האחיות היא הגורם לכך ששני תאי הבת זהים לגמרי לאחר חלוקת התא. במיוזה (חלוקת ההפחתה המתרחשת בתאי הרבייה) נוצר מבנה של 4 כרומטידות – שני זוגות של כרומטידות אחיות הנקרא ביוולנט. בביוולנט חל אירוע של שחלוף (crossing over). השחלוף נעשה תמיד בין כרומטידות שאינן אחיות (אין הגיון להחליף בין אחיות כי הן זהות במידע התורשתי שבהן) מתקיים איתור של אזור מסוים – שתי כרומטידות שונות נפתחות באותו אזור בדיוק, ונסגרות בחזרה - כל אחת על השנייה ומחליפות ביניהן את החומר. אזור שחלוף זה נקרא כיאזמה. בין כרומוזומים הומולוגים מוצאים בין 2 ל 3 קיאזמטות. מנגנון השחלוף המדויק הזה (עד רמת הנוקלאוטיד) עדיין לא ידוע בכללותו כיום. מנגנון השכפול ומנגנון המיוזה קורה לפני החלוקה הסופית לתאי הבת, המכילים כל אחד חצי מכמות הכרומוזומים של תא בוגר. השונות בין האללים של הכרומוזומים ההומולוגיים היא הגורם לכך שיצורים דיפלואידים אינם זהים להוריהם, ותכונותיהם מהוות שילוב ואיזון בין תכונות שני ההורים. מאיר ברק, מהו ההבדל בין המושג כרומטידה וכרומוזום?, במדור "שאל את המומחה" באתר של מכון דוידסון לחינוך מדעי, 3 ספטמבר 2009
מכון הקשרים

מכון הקשרים לחקר הספרות והתרבות היהודית והישראלית פועל במסגרת המחלקה לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. המכון הוקם בשנת 2001, במגמה לאצור ארכיוני סופרים, לקדם את המחקר הספרותי, ולהקים מסגרות לקידום הקשרים בין תרבות, חברה וקהילה בחברה היהודית והישראלית. הוגה ויוזם המכון הוא פרופסור יגאל שוורץ, שגם עומד בראש המכון מאז הקמתו. מטרה נוספת של מכון הקשרים היא לטפח דור חדש חוקרי ספרות צעירים, שעבודתם תשלב מצוינות אקדמית לצד רגישות תרבותית ומחויבות חברתית. המיזמים המתבצעים במכון עצמו וביזמתו הם מיזמים רב-תחומיים, רב-שנתיים ורבי משתתפים. בין המיזמים נמנה לקסיקון הקשרים לסופרים ישראלים. זהו הלקסיקון הנרחב והכולל ביותר של הספרות העברית החדשה ושל כותביה, המשוררים והפרוזאיקונים הישראלים. ארכיוני הסופרים האצורים במכון הקשרים הם של דוד אבידן, אהרן אפלפלד, עמוס עוז, נסים אלוני, רות אלמוג, שולמית הראבן, דוד שיץ, נחמיה רפופורט, ונוספים. מכון הקשרים מוציא לאור כתב-עת ספרותי בשם "מכאן", בשיתוף עם הוצאת כנרת זמורה ביתן. בכתב העת, שעד 2018 יצאו לאור 18 גליונות שלו, נדפסים מאמרי מחקר, ביוגרפיות קצרות וראיונות עם יוצרי ספרות ישראלים בולטים. ליד המערכת האקדמית של כתב העת פועלת מערכת צעירה של סטודנטים הרוכשים כישורים לעריכת כתבי עת ספרותיים אקדמיים בעתיד. בשנים 2005–2017 המכון הוציא לאור סדרת ספרים בשם "מסה קריטית", שבה נדפסו ספרי מחקר בתחום התרבות והספרות הישראלית. מיזמים המתקיימים במכון הקשרים הם לקסיקון לספרות הילדים העברית החדשה; מחקר על המו"לות העברית החדשה, 1890 עד 2000; ומיזם אזורי על "סיפורו של הדרום". החל משנת 2012 החלה להתקיים במכון סדרה של אירועי שירה, "שיר בהקשר", הפתוחים לקהל בעריכת והנחיית המשורר והעורך ערן צלגוב ומנהל הארכיונים אילן בר-דוד. עם המשוררים שהתארחו בסדרה נמנים חיים גורי, בנימין שבילי, תום הדני, דניאל באומגרטן, בעז יניב, ענת זכריה, מיטל ניסים, כרמית רוזן, רוני סומק, ליאת קפלן ורון דהן. בין כותלי המכון נערכים גם אירועים ספרותיים מסוגים שונים, הרצאות, השקות ספרים כנסים וימי עיון. המכון נהנה מתמיכה של קרן קיסריה ע"ש בנימין אדמונד דה-רוטשילד. אתר האינטרנט הרשמי של מכון הקשרים הקשרים, המכון לחקר הספרות והתרבות היהודית והישראלית, דף שער בספרייה הלאומית הארכיונים לספרות עברית, באתר של מכון הקשרים מסה קריטית, באתר של מכון הקשרים פרויקטים מיוחדים, באתר של מכון הקשרים
משפט הסופרפוזיציה

משפט הסופרפוזיציה הוא משפט העוסק בניתוח מעגלים חשמליים, ולפיו התגובה (מתח או זרם) הכוללת של מערכת חשמלית ליניארית המורכבת מיותר מאשר מקור אחד, שווה לסכום האלגברי של התגובות עבור כל השפעת מקור בלתי תלוי במעגל, כאשר שאר המקורות הבלתי תלויים במעגל מאופסים. היתרון המרכזי של משפט זה טמון באפשרות לפרק את המעגל – מסובך ככל שיהיה – למעגלים פשוטים יותר, בהם ניתן לחשב את התגובה בצורה פשוטה, ובסופו של דבר להתייחס לתגובה הכוללת כסכום התגובות ה"קטנות" שחושבו. למשל, עבור מעגל בעל מספר מקורות מתח או זרם, בכל שלב נתייחס למקור אחד בלבד; את יתר מקורות הזרם נחליף בנתק, ואת יתר מקורות המתח נחליף בקצר. התגובה הכוללת של המעגל היא סכום התגובות שחושבו. משפט נורטון משפט תבנין מדיה וקבצים בנושא משפט הסופרפוזיציה בוויקישיתוף http://www.allaboutcircuits.com/vol_1/chpt_10/7.html ערך זה הוא קצרמר בנושא הנדסה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ספר השערים

ספר השערים הוא כתב קבורה מצרי עתיק מתקופת הממלכה החדשה. הספר עוסק בתהליך מעבר נשמת נפטר אל העולם הבא, במקביל למסע השמש בעולם התחתון בשעות הלילה. הנשמה נדרשת לעבור סדרת "שערים" בשלבים שונים של המסע, כשכל שער קשור לאלה שונה, ודורש שהמנוח יכיר באופי המסוים שלה. הטקסט מרמז כי יש אנשים אשר יעברו ללא פגע, ואילו אחרים יסבלו ייסורים באגם האש. החלק המפורסם ביותר של ספר השערים מתייחס לגזעים השונים של האנושות כפי שנתפסו בראיית המצרים, שחלקו אותם לארבע קבוצות אתניות, "מצרים", אסייתים", "לובים", ו "נובים". אלה מתוארים כנכנסים זה אחר זה לעולם הבא. הטקסט והתמונות הקשורים לספר השערים מופיעים בקברים רבים של הממלכה החדשה, כולל בקברי הפרעונים חרמחב, ורעמסס השביעי. בנוסף הם מופיעים גם בקברו של סנדג'ם שהיה גר בדיר אל-מדינה, הכפר העתיק של אמנים ובעלי מלאכה, שבנו את קברי הפרעונים בממלכה החדשה. לאלות המופיעות בספר השערים יש כותרת שונה וצבעי בגדים ייחודיים, אך בשאר ההיבטים הן דומות, וכולן חובשות 5 כוכבים מחודדים מעל ראשיהן. רוב האלות הן ייחודיות לספר השערים, ואינן מופיעות במקומות אחרים במיתולוגיה המצרית, לכן יש הטוענים כי משמעותו של ספר השערים הייתה רק כמערכת לקביעת הזמן בלילה, כשכל אלה ושער מהווים ייצוג של הכוכב הראשי המופיע באותה השעה. ספר המתים מדיה וקבצים בנושא ספר השערים בוויקישיתוף טקסט ספר השערים באנגלית באתר "Sacred-Texts" Hornung, Erik (in German). The Ancient Egyptian Books of the Afterlife. David Lorton (translator). Cornell University Press.
עבד א-רחים אל-כיב

עבד א-רחים אל-כיב (בערבית: عبد الرحيم عبد الحفيظ الكيب; השם המלא בתעתיק מדויק: עבד אלרחים עבד אלחפיט' אלכיב;‏ 2 במרץ 1950 – 21 באפריל 2020) היה פוליטיקאי לובי, פרופסור להנדסת חשמל, ויזם. כיהן כראש הממשלה של מועצת המעבר הלאומית מנובמבר 2011 עד אוקטובר 2012. אל-כיב מונה לראש הממשלה על ידי מועצת המעבר הלאומית לאחר התפטרותו של מחמוד ג'יבריל. הוא המשיך בתפקיד גם לאחר שהקונגרס הלאומי הכללי בראשות מוחמד מגריף נבחר באוגוסט 2012. באוקטובר 2012 הוא סיים את תפקידו והוחלף בעלי זידאן. עזב את לוב בשנת 1976 על מנת להצטרף לאופוזיציה הלובית. עבר ללוס אנג'לס שבארצות הברית, שם עשה תואר שני בהנדסת חשמל באוניברסיטת דרום קליפורניה. לאחר מכן עבר לראלי שבקרוליינה הצפונית. בשנת 1984 סיים את הדוקטורט. בשנת 1985 הצטרף לאוניברסיטת אלבמה ושם הפך לפרופסור בשנת 1996. חיבר מחקרים רבים ועמד בראש פרויקטים אוניברסיטאיים רבים בכל רחבי העולם. מת מהתקף לב ב-21 באפריל 2020. מדיה וקבצים בנושא עבד א-רחים אל-כיב בוויקישיתוף Hatem Mohareb, Former Libyan Premier El-Keib Dead After Heart Attack, בלומברג, ‏21 באפריל 2020 ערך זה הוא קצרמר בנושא פוליטיקאים ובנושא לוב. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ויקטור אלטר

ויקטור אלטר (בפולנית: Wiktor Alter; ‏7 בפברואר 1890 האימפריה הרוסית - 17 בדצמבר 1941\17 בפברואר 1943 ברית המועצות) היה ממנהיגי הבונד בפולין וממארגני הקמתו של הוועד היהודי האנטי פשיסטי. הוא נולד בעיר מלבה, בפולין של היום, במשפחה חסידית עשירה. הוא למד בבלגיה, באוניברסיטת גנט, שם קיבל את התואר ב-1912 בהנדסת מכונות. לאחר קבלת התואר הוא חזר לוורשה והצטרף אל תנועת הבונד. הוא נעצר על ידי השלטונות עקב פעילותו הפוליטית ונשלח לסיביר. הוא הצליח להימלט והגיע לבריטניה, שם הצטרף אל מפלגת הלייבור. לאחר מהפכת אוקטובר הוא חזר לרוסיה, לאחר 1918 הוא השתקע בפולין שזה עתה זכתה בעצמאות. הוא היה אחד המנהיגים של תנועת הבונד בפולין בתקופה שבין מלחמות העולם. עם פלישת הגרמנים לפולין ב-1 בספטמבר 1939 התקיים דיון בקרב חברי ההנהגה של הבונד האם נכון להישאר בפולין הכבושה, או לעזוב את פולין לרוסיה. דיון זה הושפע מדיונים שהיו בקרב חברי המפלגה הפולנית הסוציאליסטית (פפ"ס). חברי הנהגת הבונד והפפ"ס סברו כי על חברי ההנהגה הסוציאליסטית לעזוב את פולין הכבושה שכן הבונד ראה עצמו שותף למאבק של פועלי פולין נגד הפולש הפשיסטי גרמני ובעצם הישארותם על אדמת פולין הם מסכנים את עצמם. אך היו גם כאלה שסברו כי יש להשיב מלחמה, ולאחד את כל הפועלים כדי להילחם בגרמנים הפולשים. לבסוף הוחלט כי ההנהגה תעזוב את פולין, והם עזבו קבוצות קבוצות מזרחה. באחת הקבוצות שעזבה היה ויקטור אלתר. אלתר וחבריו פנו לכיוון מזריץ' שמטרתם הייתה להגיע ללובלין. ב-9 בספטמבר הגיעו למזריץ', וב-11 בספטמבר הגיעו ללובלין. עם פלישת הסובייטים למזרח פולין השתנו תוכניותיהם של חברי הבונד, וחברים שונים פנו וניסו להגיע לגבול הליטאי. גם ויקטור אלתר הבין כי הסובייטים עתידים להגיע אל לובלין, ניסה לצאת מלובלין ולהגיע אל הגבול הליטאי, אך הוא נתפס בידי הסובייטים והכניסו אותו לכלא הסובייטי. ויקטור אלתר נתפס בידי הנ.ק.ו.ד ב-26 בספטמבר 1939, הוא הועמד למשפט בפני בית דין צבאי, וב-20 ביולי 1941 נגזר עליו עונש מוות באשמת פעילות אנטי סובייטית. מנהיג בונד נוסף שנתפס אף הוא וישב בכלא הסובייטי היה הנריק ארליך ואף עליו נגזר גזר דין מוות. ארליך ואלתר הואשמו כי עסקו בפעילות ריאקציונית, קשרו קשר עם הבורגנות הבין-לאומית, שיתפו פעולה עם מתנגדי המשטר הסובייטי וקיימו קשרים עם המערב. חבריהם חברי הבונד עסקו רבות בשאלה מדוע נתפסו, ועשו פעולות רבות כדי להביא לשחרורם.  גזר דינם הומתק לבסוף ל-10 שנות מאסר, וב-14 בספטמבר 1941 שוחררו במפתיע מבית הכלא הסובייטי. לאחר שחרורו מן הכלא החל להקים את הוועד היהודי האנטי פשיסטי, השלטונות הסובייטים תכננו למנותו בתור מזכיר כללי של הוועד. הוא שוב נעצר על ידי הסובייטים יחד עם הנריק ארליך ב-4 בדצמבר 1941 בטענה על קשרים עם הביון הגרמני. ב-17 בדצמבר 1941 הוצא להורג בירייה. לפי מקורות אחרים, ההוצאה להורג בוצעה רק ב-17 בפברואר 1943. מדיה וקבצים בנושא ויקטור אלטר בוויקישיתוף ויקטור אלטר, במהדורת האינטרנט של האנציקלופדיה היהודית בשפה הרוסית (ברוסית) ויקטור אלטר (1890-1941), דף שער בספרייה הלאומית דניאל בלטמן, למען חירותינו וחירותכם - הבונד בפולין 1939 1949, ירושלים: הוצאת יד ושם רשות הזכרון לשואה וגבורה והאוניברסיטה העברית בירושלים המכון ליהדות זמננו ע"ש אברהם הרמן, תשנ"ו ויקטור אלטר, במהדורת האינטרנט של האנציקלופדיה היהודית בשפה הרוסית (ברוסית).
צבע הכשף

צבע הכשף (באנגלית: The Colour of Magic) הוא ספר פנטזיה הומוריסטי מאת טרי פראצ'ט, הספר הראשון בסדרת "עולם הדיסק". הספר ראה אור ב-1983, תורגם לעברית על ידי איה בר ב-1997. הדמות הראשית בספר היא סתמרוח. סתמרוח הוא סטודנט כושל באוניברסיטה, שתואר לעיתים קרובות על ידיו מוריו כ"שווה הערך הכישופי למספר אפס". סתמרוח מצטייר כאדם פחדן ביותר, חסר מזל ובעל גישה צינית לחיים. אולם במקרים רבים, למרות היותו לא-יוצלח, מצליח סתמרוח להתגבר על המכשולים ולהציל את העולם שוב ושוב. כתוצאה מצירוף מקרים הוא מוכרח על ידי שליט העיר אנק מורפורק, האציל האבלוק וטינרי, לשמש כמדריך של זוגפרח. זוגפרח הוא תייר עשיר ונאיבי שהגיע כל הדרך מהאימפריה האגאטיאנית כדי לטייל ולחזות בפלאיה של העיר אנק מורפורק. במולדתו הוא עובד כסוכן ביטוח. סתמרוח מדריך את זוגפרח במרחבי העיר ושמו של התייר העשיר יוצא למרחקים. זוגפרח מוכר פוליסת ביטוח לבעלי הפאב התוף השבור וזה מצית אותו כדי לגבות את הכסף, דבר שמביא לפריצת שרפה ענקית ברחבי העיר. סתמרוח וזוגפרח מצליחים להימלט מן העיר, ופותחים במסע ברחבי עולם הדיסק. מבלי ידיעתם, מסעם מונחה על ידי משחק בין האלים: הגבירה מפעילה את סתמרוח וזוגפרח, בעוד גורל מנסה להכשיל ולהצר את צעדיה. ב-1986 יצא משחק הרפתקה ממוחשב מבוסס טקסט בעל שם זהה שהיה מבוסס בדייקנות אחרי עלילת הספר. ב-1992 עובד הספר לרומן גרפי שנכתב על ידי סקוט רוקוול ואויר על ידי סטבן רוס. ב-2008 עובד הספר לסדרת טלוויזיה בת שני חלקים. אף על פי שהסדרה הייתה בעלת שם זהה לספר היא כללה גם את עלילת ספר ההמשך, "אור מופלא". דייוויד ג'ייסון שיחק את סתמרוח ושון אוסטין שיחק את זוגפרח. צבע הכשף, באתר OCLC (באנגלית) צבע הכשף, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)