laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מחלקה (תורת הקבוצות)

בתורת הקבוצות, מחלקה היא אוסף של כל הקבוצות שחולקות תכונה משותפת. לדוגמה, אוסף כל הקבוצות, אוסף כל החבורות ואוסף כל המספרים הטבעיים הם מחלקות. כל קבוצה היא מחלקה, אך לא כל מחלקה היא קבוצה. כך בדוגמאות לעיל שתי הדוגמאות הראשונות הן אינן קבוצות והדוגמה השלישית היא קבוצה. מחלקה שהיא אינה קבוצה נקראת מחלקה נאותה. בהתאם להקשר, ייתכן שהמושג "מחלקה" ישמש במקום "מחלקה נאותה", במקרים בהם ברור כי מעניינת רק השאלה האם אובייקט מסוים הוא קבוצה או לא (למשל במשפט "אוסף כל העוצמות הוא מחלקה" הכוונה היא למחלקה נאותה). מחוץ לתחום של תורת הקבוצות לעיתים אין הבחנה בין המושג "מחלקה" והמושג "קבוצה". לפני הפיתוח של תורת הקבוצות האקסיומטית שני המושגים האלו אכן היו שקולים וטרמינולוגיה של תחומים מתמטיים שונים שהתפתחו באותו זמן עשויה להכיל את המושג מחלקה גם כאשר מדובר בקבוצה. בפיתוחים שונים של תורת הקבוצות ההתייחסות למושג המחלקה הוא שונה. למשל במערכת האקסיומות ZFC אין התייחסות פורמלית למושג המחלקה. ההגדרה הנפוצה למושג במסגרת התורה הזו הוא שמחלקה היא למעשה יחס שניתן להגדרה באמצעות נוסחה וקבוצות. במובן הזה משפט כמו "x שייך למחלקה C" מתרגם למשפט "x מקיים פסוק C(x)‎", כאשר C הוא נוסחה בשפה של תורת הקבוצות. לעומת זאת, במערכת האקסיומות NGB מושג המחלקה הוא המושג הבסיסי של התורה, ומושג הקבוצה מוגדר באמצעותו: קבוצה היא איבר של מחלקה. מצד שני, האקסיומות של NGB לא מאפשרות להוכיח שיש מחלקות ששונות מהמחלקות שהגדרנו עבור ZFC וכל משפט שנוגע לקבוצות שניתן להוכיח מתוך NGB ניתן להוכיח כבר מתוך ZFC. קיימות מערכות אקסיומות נוספות שמתירות פעולות נוספות על המחלקות ובכך הן חזקות ממש יותר מ-ZFC. הגבלת הגודל היא גישה פילוסופית שפותחה על ידי פיליפ ג'ורדן וקנטור שגרסה כי הפרדוקסים שהופיעו בתורת הקבוצות הנאיבית נבעו מעיסוק בקבוצות "גדולות מדי" (קבוצת כל הקבוצות, קבוצת כל הסודרים וכו'). במונחים מודרניים נאמר כי אוספים גדולים מדי של קבוצות אינם יכולים להיות קבוצה ולכן הם מחלקה נאותה. גישה זו עומדת מאחורי אקסיומת ההפרדה ואקסיומת ההחלפה ב-ZFC. בנוסף, במערכת האקסיומות NGB, גישה תורגמה לאקסיומת הגבלת הגודל: C היא מחלקה נאותה אם"ם יש התאמה חד-חד ערכית ועל בינה לבין מחלקת כל הקבוצות. אקסיומה זו גוררת את אקסיומת ההחלפה, אקסיומת הבחירה הגלובלית (כי יש התאמה חח"ע ועל בין כל הקבוצות לבין הסודרים) ואת אקסיומת האיחוד (זו תוצאה של עזריאל לוי). מחלקה, באתר MathWorld (באנגלית)
באוקאו

באוקאו (בטטום: Baukau) היא עיר הבירה והעיר המרכזית במחוז באוקאו השייך למדינה מזרח טימור וממוקם בחלקה המזרחי. העיר ממוקמת 122 ק"מ מצפון־מזרח לדילי (הבירה הלאומית) ויש בה אוכלוסייה של כ־15,000 תושבים. בתקופת הכיבוש הפורטוגזי במזרח טימור המחוז היה ידוע בשם וילה סלזר (Vila Salazar) אך לאחר מכן שונה שמו לבאוקאו. חלק גדול מהתשתיות של העיר וסביבתה נפגעו או נהרסו במהלך המהומות שלאחר המשאל על העצמאות בשנת 1999. עם זאת, בחלק הישן של באוקאו נשארו כמה שרידים מהתקופה הקולוניאלית הפורטוגזית, כגון בתים גדולים הבנויים בסגנון קולוניאלי, כנסיות ומבני ציבור. אחד מאלה הוא פאוסאדה דה באוקאו, בית מלון ורוד וגדול שמסעדה שלו מציעה נוף מרהיב על האוקיינוס. בבאוקאו יש כיום בית חולים, בית ספר לאחיות וברכה שחייה שבבעלות פאוסאדה דה באוקאו. 6 קילומטרים מהעיר נמצא שדה התעופה בעל המסלול הארוך ביותר במדינה והוא אחראי לקבלת המטוסים שאינם יכולים לנחות בשדה התעופה של דילי. שדה זה שימש כשדה התעופה הראשי של המדינה לפני הפלישה האינדונזית ב-1975. החוף בבאוקאו הכנסייה בבאוקאו שטחי שדות בבאוקאו מבנה מהתקופה ומהסגנון הקולוניאלי בניין המנהלה דייג על החוף החלק העליון של העיר באוקאו בקתות בחלק התחתון בית בחוף רחוב ממרכז העיר לחוף הים ציור קיר ציור קיר מחוזות מזרח טימור מדיה וקבצים בנושא באוקאו בוויקישיתוף Direcção Nacional de Estatística: 2010 Census Wall Chart (English)
לא תפחידונו (אוניית מעפילים)

לא תפחידונו הייתה אוניית מעפילים שארגן "המוסד לעלייה ב'" של "ההגנה". שמה היה ביטוי של מחאה כלפי שלטונות המנדט הבריטי שהתנגדו להעפלה. "סאטורנה" (וגם "Maria Christina" ) הייתה אוניית משא מסוג סקונר (schooner). נבנתה ב-1946[דרושה הבהרה], הייתה עשויה עץ, בעלת שני תרנים וסיפון אחד. בעלת מנוע דיזל מדגם אנסלדו איטלקי, 300 כ"ס. האונייה נרכשה על ידי המוסד לעלייה ב' באמצעות אגיס קבלן אוניות מיוון, עבור הרוכש פראטלי ד'אמיקו (Fratelli D’Amico). הוכנה להפלגה על ידי בעלי מלאכה מקומיים ומלווי הספינה, ונבנו בה דרגשי לינה. הספינה צוידה בסירת עץ ל-10 בני אדם ושלוש סירות גומי. בעיצומן של ההכנות נשלחה ללב ים לחלץ ספינה ששקעה. וכן צוידה ב-21 טון דלק (טון וחצי ליום), מזון ל-14 יום, מכלי מים 30 טון. מפקד האונייה היה גד לסקר איש הפלי"ם ולצדו פנחס מישקוב, והגדעונית הייתה צפורה רוזן. לרשותם עמדו שני מקלטים, שני משדרים, ושני גנרטורים. עבור המלווים אנשי הפלי"ם נבנה סליק בחרטום מתחת למחסן המזון. רב החובל ושמונת הימאים היו כולם איטלקים. 853 המעפילים הגיעו מאתרים אחדים באירופה: הונגריה, רומניה, צ'כיה, פולין. חלקם היו חברי תנועות נוער ציוניות; רובם בגיל 30 ומעלה. הם נאספו על ידי אנשי המוסד לעלייה ב' באתרים שונים באזור ההעמסה וכן בצפון איטליה. הם נעו בקבוצות קטנות של 30–40 בני אדם; והגיעו במשאיות, ברגל וברכבת, מאנקונה בצפון איטליה, הגיעו 300 איש. אלה מהם שנסעו ברכבת לוו על ידי אנשי המוסד לעלייה ב' שעלו בתחנת פזארו לבושים מדים של הצבא האמריקאי. קבוצה נוספת הגיעה ב-8 בדצמבר באוטובוס. ההעמסה הייתה באזור צ'יוויטווקיה בחוף המערבי של איטליה מול קורסיקה. ההעמסה נעשתה בחשאי, בעזרת סירות בשעה 03:00 ב-10 בדצמבר, ונמשכה עד עלות השחר של 11 בדצמבר. להפלגה הצטרפו ארבעה אנשים מצוות הפקה שעסק בצילומי הסרט הבלתי חוקיים, על ההעפלה מאירופה: הסופר האמריקאי מאיר לוין שהפיק וביים את הסרט, השחקנים טרסקה טורס ויענקל מיכאלוביץ (לימים יצחק מיכאלי), והצלם ברטראן הס. אלומות האור החזקות הביאו למקום ההעמסה על החוף כפריים רבים ששוכנעו על ידי פעילת העלייה עדה סרני כי הם מצלמים סרט על מלחמת העולם השנייה ותו לא. הכפריים ביקשו לעזור ואכן עזרו בהעמסה והשטת הסירות, ואף באו על שכרם. בעלותם לסיפון התארגנו המעפילים בקבוצות על פי השתייכותם הארגונית, וחולקו להם תפקידים. הפליגה ב-11 בדצמבר 1947 מפשיה רומנה באיטליה. האונייה יצאה ללא בעיות, אל נתיב השיט המתוכנן: דרך מיצר מסינה, כרתים, אלכסנדריה, לאורך החוף המצרי. הדרך נמשכה 13 יום. ביום השישי התחוללה סערה עזה. דגל טורקי שהניפה הספינה ושמה המוצהר "קבאצ'ו", לא הטעו ולא מנעו מהבריטים לעקוב אחריה. ב-22 בדצמבר ב-10:10 הופיע מטוס בריטי מדגם ליברטי, שחג כעשר דקות. ב־18:00 בקירוב הגיעו ארבע משחתות. המלווים והמעפילים קבלו הנחיות: כי אין להתנגד בלב ים; אם ייתקלו במשחתת זרה יאמרו כי מפליגים עם מטען לאלכסנדריה. אם ישתלטו הבריטים על הספינה, והמלווים נצטוו להתערב בין המעפילים ולהמשיך עימם לקפריסין, להמשיך בקשר עד לרגע ההשתלטות, ואחר כך להחביא את המכשירים. ב־23 בדצמבר ב-06:30 בבוקר, במרחק 90 מיל מהחוף, השתלטו הבריטים על הספינה ללא התנגדות. והאונייה נגררה לנמל חיפה. ב־10:15, ב-23 בדצמבר, הועברו האנשים לספינת הגירוש "אושן ויגור". ההעברה נעשתה בשקט. עיתונאים וצלמים סיקרו את הפעולה. המעפילים, יחד עם אנשי הצוות שהתערבבו בהם נשלחו למחנות המעצר בקפריסין. עולים לסיפון בטרם הפלגה מעפילים בדרגשי עץ בבטן האונייה המלווים אנשי ההגנה אוחזים בדגל עם מגן דוד מדיה וקבצים בנושא לא תפחידונו בוויקישיתוף "לא תפחידונו", באתר מוזיאון ההעפלה וחיל הים
המנון גינאה

חירות (בצרפתית: Liberté) הוא ההמנון הרשמי של גינאה מאז קבלת העצמאות שלה בשנת 1958. ההמנון הולחן על ידי פודבה קייטה ולא ידוע מי חיבר אותו. דגל גינאה סמל גינאה מדיה וקבצים בנושא המנון גינאה בוויקישיתוף מידע על היצירה "המנון גינאה" באתר מיוזיק בריינז
שונא הבריות

שונא הבריות ("המיזנתרופ" - בצרפתית: Le Misanthrope) היא קומדיה מ־1666 מאת המחזאי מולייר. אלצסט - המיזנתרופ. פילינטה - ידידו הפילנתרופ. סלימן - אהובתו הבוגדנית של אלצסט. בסק - מחזר של סלימן. מרקיז "נפוח". אורונט - מחזר של סלימן. קליטאנדרה - מחזר של סלימן. ארסינו - אשה מוסרית המעונינת באלצסט. מקנאה בסלימן. אלינט - אהובתו של פילינטה. אקסט פקיד דובואה במחזה זה מולייר עוסק במידות הטובות ובכנות, ובחשיבותן בחיי החברה. המסר של המחזה הוא שאדם שאינו מוכן לקבל על עצמו את המוסכמות החברתיות, יסבול מריחוק ובדידות. המחזה מציג שיחה בין אלצסט, אדם כן ובעל מידות טובות, שהצביעות והשחיתות מכעיסות אותו. הוא מתווכח עם חברו פילינטה. פילינטה הוא אדם הנוטה להתפייס ונוח לבריות. בשיחה אלצסט טוען על בני האנוש: ”כמה? תן לי בבקשה שם אחד! כולם מגעילים מלבד כמה שמגעילים במיוחד. חצי עולם פושע והחצי השני אדיש, חצי עולם רוצח וחצי עולם מחריש...” ( שונא הבריות בתרגומו של יהונתן גפן) אלצסט מצהיר כי הוא עומד לומר את האמת בפני כל האנשים, וכדי להתחיל, בפני סלימאן, נערת השעשועים שהוא אוהב, העומדת להגיע באותו רגע. סלימאן מגיעה בחברת מחזריה. אלצסט מתנפל על המחזרים בזעם. הוא מצהיר בפני סלימאן שצריך לסיים את העניין, וכי היא חייבת לבחור בינו לבינם. אך הכול מתפתח נגד בעל המרה השחורה. סלימאן, לכאורה, מתחייבת להיות שלו בלבד, אך היא בוגדת בו ומלגלגת עליו. בשביל אלצסט זו הוכחה סופית לרוע לבם של הבריות, והוא מחליט להתנתק לגמרי מהחברה האנושית ולחפש "מקום רחוק ונידח שבו אדם המכבד את עצמו יוכל להיות חופשי." המחזה מסתיים ביציאתו של אלצסטר, בעוד פילינטה ואלינט מנסים לשכנעו להישאר. קומדיות / מולייר, מצרפתית, נתן אלתרמן, הערות-ההסבר לשלושת הכרכים מאת מנחם דורמן. המיזנתרופ / מולייר, תרגום יהונתן גפן, הוצאת המרכז הישראלי לדרמה, 1985. יעל רנן, ספרות המערב: הרברבן (אלאזון) 3.2 topic/Alceste-fictional-character שונא הבריות, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מולייר, תרגום: יהונתן גפן, המיזנטרופ, מהדורה ראשונה, רמת גן: מרכז ישראלי לדרמה, 1985, עמ' 7
פסיטקוזאורוס

פסיטקוזאורוס (שם מדעי: Psittacosaurus; מילולית: "לטאת תוכי") הוא סוג של דינוזאור צרטופסי והסוג היחיד במשפחת הפסיטקוזאוריים, שחי במחצית הראשונה של הקרטיקון באזור מזרח אסיה. הפסיטקוזאורוס נחשב לאחד מראשוני הדינוזאורים הצרטופסים, שמהם התפתחו הפרוטוצרטופסיים והצרטופסיים, להם מקור דמוי תוכי, עטרה ולאחרונים אף קרניים חדות וארוכות. הפסיטקזאורוסים התקיימו על פני תקופה של כ-30 מיליון שנה, מתחילת הקרטיקון ועד אמצעו, ונתגלו ממנו בין 11 ל-12 מינים (אחד מהם שנוי במחלוקת), שיא עבור דינוזאורים. הוא נתגלה לראשונה ב-1922 על ידי הנרי פיירפילד אוסבורן וסווג ב-1923. הפסיטקוזאורוס היה דינוזאור צמחוני קטן למדי שהלך על שתי רגליו האחוריות. אורכו היה כ-2 מטר וגובהו הגיע עד למותניו של אדם בוגר. הוא שקל כ-20 ק"ג. הגולגולת הייתה קטנה ודמוית קופסה והמאפיין הבולט שלה היה עצם ה-Rostral שיצרה מקור חד דמוי מקור-תוכי בקדמת הפה שלו. לפסיטקוזאורוס לא הייתה עטרה המאפיינת צרטופסים מתקדמים יותר, אלא רק בליטה קטנה דמוית מדף באחורי וצידי הגולגולת, וכן בליטות לחיים (Epijugal) חדות. ככל הנראה היה מדף זה ההתחלה של מה שהתפתח לעטרה ובליטות הלחיים החדות המאפיינות צרטופסים מתקדמים יותר (כגון פנטצרטופס). שאר השלד דמה לאורניתופוד: דינוזאור בעל אגן דמוי עוף שהלך על 2 רגלים אחוריות ארוכות והשתמש בגפיו הקדמיות והקצרות יותר כידיים לאחיזת מזון ועצמים אחרים. אילולא נתגלתה גולגולתו הייחודית ייתכן שהיה עדיין מסווג כאורניתופוד ולא כצרטופסי. מאמר מדעי שפורסם ב-2016 הצליח לשחזר את צבעי עורו של הפסיטקוזאורוס באמצעות גילוי שרידי מלנוזומים האחראים על צבעי העור. החוקרים מצאו שהוא היה צבוע בסכמת הסוואה הנקראת "הצללת נגד": חלקו העליון היה כהה יותר שכן עליו האירה השמש, ואילו חלקון התחתון היה בהיר יותר שכן הוא היה מוסתר על ידי הצל. באמצעות "הצללת הנגד", הצליח הפסיטקוזאורוס לשמור על גוון עור אחיד ולהיטמע יותר טוב בסביבתו, דבר שהיה חשוב להגנה מפני טורפים. שחזור עדכני של הפסיטקוזאורוס, כולל צבע גופו כ-400 מאובנים של פסיטקוזאורוסים נתגלו, והם סווגו ל-11 עד 12 מינים (אחד מהם שנוי במחלוקת), שיא עבור דינוזאורים. דינוזאור זה הופיע בסדרות "הדינוזאורים!" ו"דינו דן" ובמשחק "פארק היורה 3: בניית פארק". מדיה וקבצים בנושא פסיטקוזאורוס בוויקישיתוף פסיטקוזאורוס, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) פסיטקוזאורוס, באתר GBIF (באנגלית) פסיטקוזאורוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Psittacosaurus במדריך הדינוזאורים The Dino Directory של המוזיאון להיסטוריה של הטבע (לונדון) פסיטקוזאורוס, באתר HowStuffWorks How 'Parrot Dinosaur' Switched from Four Feet to Two as It Grew, ScienceDaily איור שלד של פסיטקוזאורוס מאת סקוט הארטמן
משחק פיקטיבי

משחק פיקטיבי - בתורת המשחקים, אלגוריתם שמיועד לקרב ערך של משחק בעזרת וקטור אסטרטגיות במשחק חוזר. הערה - בערך זה נקרא "פעולות" לאסטרטגיות במשחק G, כדי להבדיל מאסטרטגיות במשחק החוזר נתאר שיטה שמיועדת לשפר תוצאות משחק G מעבר לתוצאות שמתקבלות כשמשוחק וקטור פעולות A → ( 0 ) {\displaystyle {\vec {A}}^{(0)}} . ב"שיפור" הכוונה לדרישה כלשהי לווקטור פעולות מעורב. למשל, שיפור לשחקן יריב יכול להיות וקטור פעולות שלפיו השחקנים האחרים מרוויחים פחות ממה שהם היו מרוויחים לו היו משחקים A → ( 0 ) {\displaystyle {\vec {A}}^{(0)}} , ולמבקר חיצוני שיפור יכול להיות הדרישה שווקטור הפעולות הוא ϵ {\displaystyle \epsilon } -שיווי משקל. חזרה על G כשמתחילים ב- A → ( 0 ) {\displaystyle {\vec {A}}^{(0)}} היא מערכת עם מצב A → ( t ) {\displaystyle {\vec {A}}^{(t)}} המתפתחת בהשפעת G - בכל זמן t השחקנים בודקים איך G הגיבה להם בעבר ועל סמך הבחנותיהם מחשבים איזו פעולה לעשות בזמן t. במבט זה, יש ב- A → ( 0 ) , A → ( 1 ) , . . . A → ( t ) , t ∈ N {\displaystyle {\vec {A}}^{(0)},{\vec {A}}^{(1)},...{\vec {A}}^{(t)},t\in N} מידע על המבנה של G. במידע זה אפשר להשתמש כדי לשפר את תוצאות המשחק G. אולי לכך התכוון בראון במונח "משחק פיקטיבי" שהמציא בתיאור שיטה כזאת עם וקטור אסטרטגיות מסוים. ייתכן שהתואר "פיקטיבי" מתייחס למשחקים שמבטאים מצבים במציאות שבהם חזרה על המשחק אינה מעשית, והחזרות על המשחק יכולות להתקבל מהדמיה ממוחשבת. למרות שבראון השתמש בווקטור אסטרטגיות מסוים, ייתכן שווקטורי אסטרטגיות מורכבים יותר יובילו לאלגוריתמים שיעבדו בתחום רחב יותר של משחקים. במאמרו מתאר בראון אסטרטגיה של סטטיסטיקאי שבזמן t מעריך את משחק כל שחקן i כהתפלגות σ i ( t ) {\displaystyle \sigma _{i}^{(t)}} של הפעולות שלו בעבר A i ( 0 ) , A i ( 1 ) , . . . A i ( t − 1 ) {\displaystyle A_{i}^{(0)},A_{i}^{(1)},...A_{i}^{(t-1)}} . בזמן t השחקן בוחר פעולה טהורה A → ( t ) {\displaystyle {\vec {A}}^{(t)}} המהווה אופטימום לפונקציית הרווח שלו באותו שלב. בראון מציע שכאשר כל השחקנים משחקים לפי אסטרטגיה זו, הווקטור σ → ( t ) = ( σ i ( t ) ) i = 1 N {\displaystyle {\vec {\sigma }}^{(t)}=(\sigma _{i}^{(t)})_{i=1}^{N}} מתכנס לפתרון המשחק. יש לכך שני מובנים אפשריים. הראשון הוא התכנסות σ → ( t ) {\displaystyle {\vec {\sigma }}^{(t)}} לווקטור פעולות אופטימליות. השני הוא התכנסות u → ( σ → ( t ) ) {\displaystyle {\vec {u}}({\vec {\sigma }}^{(t)})} לערך המשחק. שיטת בראון נחקרה מאז שהציע אותה ועד 1999 לפחות. להלן שתי תוצאות שמעידות על השימוש והמגבלות של השיטה. רובינסון (Robinson)‏ מציגה הוכחה שמשחק סכום אפס פיקטיבי בין שני שחקנים לפי האסטרטגיה של בראון מקרב את ערך המשחק. שפלי (Shapley)‏ מציג משפחה רחבה של משחקים 3x3 שאינם סכום אפס בה אין התכנסות של סדרת תוצאות המשחקים בשיטת בראון, ואף לא תת-גבול שהוא שיווי משקל של המשחק החד-שלבי. משפחת המשחקים מוגדרת על ידי מספר אי-שוויונות ליניאריים באיברי מטריצת המשחק. מאמר מ-1998 מראה שתוצאה זו נכונה ברוב המשחקים שאינם סכום אפס. George W. Brown, "Iterative Solution of Games by Fictitious Play", Activity Analysis of Production and Allocation, 1951 John Wiley & Sons Julia Robinson, "An Iterative Method of Solving a Game", The Annals of Mathematics Vol. 54 No. 2, 1951 Lloyd S. Shapley, Some Topics in Two Person Games, Memorandum RM-3672-PR, The RAND Corporation, 1963 Krishna and Sjöström, "On the Convergence of Fictitious Play", Mathematics of Operations Research" Vol. 23 No. 2, 1998
רחל נדב

רחל נדב (1912 – 2003), "הפרימה בלרינה הישראלית הראשונה", הייתה רקדנית בלט ומחול תימני. נדב נולדה בעדן שבתימן, במהלך מסע העלייה של משפחתה מהעיר איב לארץ ישראל. לאחר שהגיעה משפחתה לארץ ישראל התיישבה ביישוב נחליאל שליד חדרה. בשנת 1933 הפגיש אותה יהודה צדוק עם הרקדנית והכוריאוגרפית רינה ניקובה, שחיפשה נערות תימניות על מנת לצרפן ללהקת הבלט שלה. ניקובה בחנה את נדב והתרשמה מתנועותיה ומכשרונה. כאשר הקימה ניקובה את "להקת הבלט התימני" שלה הייתה נדב ליד ימינה ולרקדנית הראשית. ניקובה ערכה עבור הלהקה כוריאוגרפיה משולבת קלאסית-תימנית ייחודית. רוב הבלטים ייצגו תמונות בניחוח תנ"כי. בין הריקודים היו "רות ונעמי" (בביצוע רחל ואחותה מזל נדב), "על נהרות בבל", "אליעזר ורבקה", "בני הנביאים" (לפי הבלדה של שאול טשרניחובסקי על אודות שמואל הנביא ושאול המלך) ועוד. בשנת 1935 הופיעה הלהקה בין היתר בארמון הנציב העליון בירושלים (ארמון הנציב) ובאוניברסיטה האמריקאית בביירות, כמו כן הופיעה ברחבי הארץ בתוכניות שונות למבוגרים ולילדים ונטלה חלק ב"יריד המזרח". בשנת 1937 יצאה הלהקה למסע הופעות בן שנתיים באירופה, שהחל עם הזמנתו של הברון מוריס דה רוטשילד להופעה בפריז. הלהקה זכתה להצלחה ולהתלהבות בשל השילוב האמנותי האוריינטלי-תנ"כי והמשיכה במסע ברחבי אירופה. "לא צריך להיות מומחה גדול בבלט, כדי להתמוגג מהריקודים האלו שמדברים אלינו בשפה כל כך מובנת." כתב מבקר הטיימס ב-1938, "הנשיות - הגראציה, החיות ובעיקר יכולת הביטוי של הרקדניות הצעירות הללו ביחד עם המיזוג שבין דראמה ושמחת חיים לצד להט המזרח משכנעים אותך שכנוע מלא". בראשית שנות הארבעים נפרדה נדב מניקובה והקימה את "להקת רחל נדב", ששילבה, בדומה לאסכולת ניקובה, בלט קלאסי ומחולות עם תימניים. בשנת 1944 הוזמנה עם להקתה להשתתף בכנס המחולות הראשון בקיבוץ דליה. שנה לאחר מכן הזמינה אותה גורית קדמן להדריך בקורס למדריכי ריקודי עם. אחת התוכניות שהעלתה הייתה "ערב תנ"ך" בו הקריא אריה דוד אריאלי פרקי תנ"ך ונדב ביטאה את תוכן הפרק במחול. בשנת 1948 הועלה רסיטל המחולות הראשון של רחל נדב בתל אביב. בין היצירות שהועלו היו המחולות "רועת הצאן", "מרים" ו"אקסטזה". יצירות נוספות שיצרה נדב באותה תקופה כללו את מחזור "שיר השירים" שכלל שלושה ריקודים "שחורה אני ונאוה", "אני ישנה ולבי ער" ו"חביבי מחבוב". ב-1954 הצטרפה נדב ללהקת "קדמה" וב-1956 יצא למסע הופעות ארוך בארצות הברית. מרתה גרהם שצפתה בה העניקה לה מלגת לימודים ושנת הופעות יחד עם להקתה. נדב שהתה בניו יורק עד סוף 1961. עם שובה לישראל פעלה נדב בקרב עולים חדשים, בפרט במושב אביעזר, שם עבדה עם עולים מהודו ויצרה להקת מחול מבוססת על מחול הודי. יעל שי, מחוללת פלאים: סיפורה של רחל נדב, נתניה: אגודה לטיפוח חברה ותרבות, תיעוד ומחקר, תשס"א. צבי פרידהבר, 'רחל נדב – רקדנית – כוריאוגרפית: ממניחי היסוד לצעדה התימנית בריקודי-העם הישראליים', רוקדים (המגזין לריקודי עם ומחול) 10 (1991), 6–7. ירון מרגולין, רחל נדב: הפרימה בלרינה הישראלית הראשונה, IsraelDance,‏ 1 בדצמבר 2001 רות אשל, מחול ביישוב ובישראל, באנציקלופדיה לנשים יהודיות (באנגלית). ירון מרגולין, תולדות הריקוד בישראל חלק ב': רינה ניקובה 1898–1974, IsraelDance,‏ 5 באוקטובר 2010. אש"י, ערב תנ"ך, דבר, 14 באוקטובר 1949.
שירכוה

אסד אל-דין איובּ שירכּוה בן שאד'י (בערבית: أسد الدين شيركوه بن شاذي), "ארי ההרים", היה דודו של המצביא והשליט המוסלמי הידוע צלאח אל-דין. שירכוה, איש כורדי המתואר במגוון המקורות כ"גוץ שמן", היה מדינאי ומצביא חשוב והכובש בפועל של מצרים, הוא הביא עמו את אחיינו, צלאח א-דין, אשר עלה לגדולה לאחר מותו של שירכוה בשנת 1169. שירכּוה ואחיו נג'ם א-דין איובּ היו בניו של שאד'י, יורש העצר של השושלת השדאדית אשר שלטה בפאתי ארמניה. לאחר מאבקים מרים באימפריה הביזנטית והשתלטות מצד הסולטנות הסלג'וקית, נפלה השושלת השדאדית בשנת 1174 ומשפחת איובּ נדדה לעיר תכרית, מקום לידתו של צלאח א-דין. נג'ם א-דין מונה למושל העיר, אך הוא ומשפחתו גורשו ממנה 1138, לאחר ששירכּוה הרג בעיר אדם נוצרי. מקובל כי בערב גירושם מהעיר נולד צלאח א-דין. משפחת איוב עברה לשטח ההשפעה של הסולטאן זנגי ששלט במוסול. שני האחים שירתו בצבאו של הסולטאן וסייעו בידו להכפיף את כל ארצות דמשק (מרחבי הלבנט - סוריה, לבנון, ישראל וירדן של היום) לשלטונו. לאחר מכן, שירתו האחים את בנו של זנגי, השליט נור אל-דין, תחת שלטונו שימש שירכוה כמושל מוסול (אחיו משל בבעלבכ). לימים, שניהם ניהלו את המשא ומתן מול שליטי דמשק שאפשר את כניעת העיר בידי נור א-דין והפיכתה לבירתו, שם מילאו בני משפחת איוב, לרבות בניו הרבים של נג'ם א-דין ובהם צלאח א-דין, מגוון תפקידים פוליטיים ומנהליים. צלאח א-דין היה מנהל המשטרה (צאחב א-שרטה) ואילו שירכּוה היה שר הצבא. בשנת 1163 שידל שירכּוה את נור א-דין לשלוח אותו ואת אחיינו, צלאח א-דין, למסע הרפתקני במדבר הסורי, מסביב לממלכת ירושלים הצלבנית העוינת, ומשם אל מצרים הפאטמית העוינת אף היא. משם קרא הוזיר דאז, שאוור, לעזרתו של נור א-דין כדי שיסייע לו להפיל את השלטון הפאטמי הרופס ולהתמודד עם יריבו לשלטון, דירע'ם. בעזרתם של שבטי בדווים ובמאמצים רבים הצליח שירכּוה להוביל צבא גדול למצרים ולהבטיח את מעמדו בה וכן את מעמדו של שאוור. עם זאת, הח'ליף הפאטמי עדיין ניצב על כסאו וגם שאוור פנה בינתיים אל מלך הצלבנים, אמלריק הראשון כדי שיפיל את שירכּוה. אמלריק צר על כוחותיו של שירכּוה בבלבס בשנת 1164, אך באותו זמן נור א-דין הגיב ממקומו בסוריה כנגד נסיכות אנטיוכיה ואילץ את הצלבנים לסגת. הצלבנים שבו למצרים עוד פעמיים ואף נחלו הצלחות צבאיות מול הכוח האיובי, בעיקר בהיעדרו של שירכּוה מצרים. באחת מפלישותיהם, בחורף של שנת 1168, הם הגיעו עד פוסטאט (שבה קבע שוואר את מושבו). שאוור הורה על פינוי העיר ועל שריפתה בעזרת "אלפיים כדי נפטא". אז קרא שוואר שוב לשירכּוה כדי שיושיע אותו - אך זמן קצר לאחר שובו של שירכּוה למצרים, הוא הורה לאנשיו לרצוח את שוואר בביתו. שירכּוה עצמו מת מאכילת יתר באחד ממשתאותיו, חודשיים לאחר מותו של שוואר. זהו הוואקום הפוליטי שלתוכו נכנס צלאח א-דין, אחיינו של שירכּוה, והפך לכובש ומנהיג בעל חשיבות בעולם האסלאמי והיו אלו אפוא הישגיו הפוליטיים של דודו שהביאוהו לידי כך. מדיה וקבצים בנושא שירכוה בוויקישיתוף
מצמד (פירושונים)

האם התכוונתם ל... מצמד – התקן מכני המשמש להפרדת מנוע מהאביזר שהוא מניע מצמד סיבים אופטיים – רכיב המאפשר להכניס אותות אופטיים משני סיבים אופטיים לתוך סיב אחד סינפסה (בעברית: מִצמד) - אזור המפגש בין תא עצב לתא המטרה, בו מתרחשים תהליכים כימיים הגורמים להעברת מסרים מתא לתא מצמד - מעוז על שפת האגם המר הגדול, בשטח "החצר"
טוקר

טוֹקֶר (talker) הוא שם משפחה שמשמעו "מדבר" או "דברן" האם התכוונתם ל... חוי טוקר – השופטת החרדית הראשונה במדינת ישראל. כלתה של מנוחה יואב טוקר – שליח הטלוויזיה הישראלית בפריז לשעבר יעל טוקר – ישראלית. יעקב טוקר – מהרוגי מאורעות תל חי מנוחה טוקר – סופרת ועיתונאית חרדית ישראלית. אשתו של הרב נחמן וחמותה של חוי מנחם טוקר – שדרן רדיו ומנחה אירועים חרדי ישראלי נחמן טוקר – מראשי ישיבת חברון כנסת ישראל, בעלה של מנוחה וחמיה של חוי נתי טוקר – עיתונאי ישראלי
בייפיאוזאורוס

בֵּייפְּיָאוֹזָאוּרוּס (שם מדעי: Beipiaosaurus) הוא סוג של דינוזאור צמחוני שחי בתור הקרטיקון, לפני 124.6 מיליון שנה מזמננו. פירוש שמו הוא "לטאת בייפיאו" (Beipiao), עיר בליאונינג שבצפון-מזרח סין. מאובניו התגלו בשנת 1999 בידי החוקר שו שינג וצוותו בתצורת יישיין. הבייפיאוזאורוס היה דינוזאור באורך 2.2 מטרים עם ראש קטן וזרועות בעלות טפרים גדולים. היו לו נוצות קצרות שכיסו את גופו ונוצות ארוכות על גפיו. ולפני גילוי היוטירנוס הוא נחשב הגדול שבדינוזאורים מכוסי הנוצות. הפה שלו היה חסר שיניים וייתכן שהוא ניזון מעלי עצים אותם קטף בעזרת זרועותיו. דינוזאור זה הופיע במשחק פארק היורה 3: בניית פארק. תריזינוזאורוס דינוזאורים מנוצים מדיה וקבצים בנושא בייפיאוזאורוס בוויקישיתוף בייפיאוזאורוס, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) בייפיאוזאורוס, באתר GBIF (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא דינוזאורים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מורומבי

אצטדיון סיסרו פומפאו דה טולדו (פורטוגזית: Estádio Cícero Pompeu de Toledo), הידוע גם כאצטדיון המורומבי (Estádio do Morumbi) או מורומבי (Morumbi), הוא אצטדיון כדורגל, הממוקם בעיר סאו פאולו שבמדינת סאו פאולו, ברזיל. האצטדיון שייך למועדון הספורט וקבוצת הכדורגל סאו פאולו ומשמש כמגרשה הביתי. עד סיום בנייתו של האצטדיון הלאומי של ברזיליה, מורומבי הוא האצטדיון השני בגדלו בברזיל, אחרי המרקנה, והגדול ביותר מבין האצטדיונים הפרטיים. חלום המגרש הביתי הפרטי של מועדון סאו פאולו החל להתגשם בשנת 1952 עם תחילת הפרויקט לבניית אצטדיון בשכונת המורומבי שבסאו פאולו. הוגה הפרויקט היה נשיא המועדון, סיסרו פומפאו דה טולדו, אשר על שמו נקרא האצטדיון היום. אבן היסוד של האצטדיון הונחה בשנת 1953. בשנת 1956 מכרה סאו פאולו את מגרשה הקודם, "קנינדה" (Canindé), אשר שימש לה לאימונים בלבד, למועדון הכדורגל פורטוגזה דה דספורטוס (Portuguesa de Desportos) והשקיעה את הכסף בחומרי בנייה לאצטדיון החדש. בנוסף, הוציא מועדון סאו פאולו את כל רווחיו על בניית האצטדיון החדש, וכך הוזנחה קבוצת הכדורגל, אשר לא זכתה בתארים רבים באותה התקופה. אצטדיון מורומבי נחנך באופן רשמי בשנת 1960, בטרם היה מוכן. לקח לסאו פאולו עוד עשור לסיים את בניית האצטדיון. המשחק הראשון באצטדיון לאחר שהושלם נערך ב-25 בינואר 1970 לעיני 107,069 צופים. תכולת מורומבי הייתה אז של כ-120,000 איש ואוהדי הקבוצה כינו אותו "האצטדיון הפרטי הגדול בעולם". בשנות ה-90 הצטמצמה תכולת האצטדיון ל-85 אלף צופים מסיבות בטיחות. בעשור הראשון של המאה ה-21 סידרה נוספת של שיפוצים שיפרה את התשתית והורידה את התכולה למספרים של היום. מורומבי היה ברשימת האצטדיונים המועמדים לארח משחקי גביע הקונפדרציות 2013 ומונדיאל 2014 ולשם כך החלו שיפוצים בשנת 2009. לאצטדיון הוכנה תוכנית לשיפוץ היציעים והוספת גג שיחובר לשתי קשתות ענק. אולם עקב אי מסירת ביטחונות לפיפ"א במועד המוסכם, בוטלה השתתפותו של מורומבי בטורניר המונדיאל. במקומו של מורומבי, כנציגה של מדינת סאו פאולו, נבחר ארנה דה סאו פאולו. מורומבי נבחר לארח משחקי כדורגל במסגרת אולימפיאדת 2016. לצד משחקי כדורגל, מארח המורומבי הופעות וקונצרטים רבי משתתפים. בין האומנים ולהקות אשר הופיעו באצטדיון לאורך השנים נמנים (לפי סדר הופעתם): קווין, קיס, מייקל ג'קסון, מדונה, אירוסמית', ויטני יוסטון, U2, רוג'ר ווטרס, AC/DC, ביונסה, קולדפליי, בון ג'ובי, בלאק אייד פיז, פול מקרטני, שאקירה, איירון מיידן, ג'סטין ביבר, אריק קלפטון וליידי גאגא. האצטדיון גם פועל כמרכז קניות, הכולל חנויות, מסעדות ומועדון כושר. מחוץ לאצטדיון, אך באותו קומפלקס, נבנה הקאנטרי קלאב של מועדון סאו פאולו, המיועד לחבריו, שהוא בין הגדולים והמודרניים בברזיל. מדיה וקבצים בנושא מורומבי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מורומבי (בפורטוגזית) תולדות מורמבי באתר מועדון סאו פאולו (באנגלית) הודעה מטעם פיפ"א על ביטול השתתפות מורומבי במונדיאל 2014.