laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
זברואיד

זֶבְּרוֹאִיד (דמוי זברה) הוא הכלאה בין זברה לסוסים אחרים. שלוש הקבוצות הידועות ביותר של זברואידים הן: זונקי, הכלאה בין חמור לזברה. זוני, הכלאה בין זברה לפוני. זורס, הכלאה בין זברה לסוס. השמות הם כמקובל שילוב של שם המין של האב ולאחריו שם המין של האם של בן הכלאיים. מרבית הזברואידים הם תוצאה של הכלאה בין זכר זברה ונקבה מהסוג סוס שאיננה זברה. זברות הוכלאו עם בעלי חיים הדומים להם, כמו חמורים וסוסים, החל מהמאה ה-19. קיימות כמה חוות חקלאיות העוסקות במלאכה זו גם כיום. זברואידים מוצגים לראווה בעיקר כקוריוז, משום שאינם ראויים לרכיבה או לעבודה. הזברואידים הזכרים הם לרוב עקרים והנקבות הן בעלות פוריות נמוכה, תופעה זו מתרחשת בהתאם לכלל הלדאן (אנ') שנוסח על ידי הביולוג ג'ון בורדון סנדרסון הלדאן בשנת 1922. בשנת 1815 לורד מורטון זיווג זכר מהמין קואגה (נכחד בשנת 1883) עם סוסת ערמון בעלת שבע שמיניות של דם ערבי, אשר לא זווגה קודם לכן. התוצאה הייתה נקבה בת כלאיים הדומה לשני ההורים. הכלאה זו עוררה את התעניינותו של קוסאר אווארט, גנטיקאי ומרצה לידיעת הטבע מאדינבורו, שהכליא בין זכר זברה לנקבת פוני על מנת לבחון את תאוריית הטלגוניה, תאוריה שטענה כי לבן הזוג הראשון של הנקבה יש השפעה על צאצאיה עם בני זוג מאוחרים יותר. צ'ארלס דרווין הזכיר בשנת 1859 בספרו מוצא המינים כי הוא ראה ציורים צבעוניים של בן כלאיים של חמור וזברה,⁵ "בת הכלאיים המפורסמת של לורד מורטון מנקבת ערמון וזכר קואגה". דרווין הזכיר את בת הכלאיים המסוימת הזאת שוב בשנת 1868 ב"מגוון של בעלי חיים וצמחים תחת ביות", ומספק הפנייה לכתב העת בו תיאר לורד מורטון לראשונה את ההכלאה. דרווין מזכיר גם בן כלאיים מגן החיות של לונדון, תוצאה של הכלאה בין סוסה לבין זברואיד שהוא הכלאה של חמור זכר ונקבת זברה. במהלך מלחמת הבורים השנייה הבורים זיווגו בין זברה מהתת-מין Equus quagga chapmani עם פוני על מנת ליצור חיית מסע בעיקר עבור שינוע רובים העמידה למחלת השינה. הבורים קיוו שהכלאה בין זברה העמידה כנגד המחלה שלא כמו הסוס והפוני תיצור בן כלאים עמיד למחלה. בשנות ה-20 ממשלת ארצות הברית השביחה זורסים על מנת לחקור תורשה וטלגוניה. במאמר מ-16 ביוני 1973 בניו יורק טיימס מסופר על לידתו של זונקי, הכלאה בין זברה לחמור, בגן החיות התנ"כי שבירושלים. ב-21 באפריל 2005 נולד בברבדוס לזברה בשם אליסון מתת המין זברה בורצ'לי (Equus quagga burchellii) חמוזברה בשם אלכס. ב-3 ביולי 2011 נולד חמוזברה בגן החיות בשיאמן שבדרום מזרח סין לאחר שהזברה היחידה במתחם הזדווגה עם חמור ללא התערבות בני אדם. פרטים נוספים של זונקי נולדו בגן החיות בפירנצה ב-2013 ובגן חיות במקסיקו ב-2014. זונקי זורס הברה, הכלאה בין סוס זכר לזברה נקבה. זורס בן פחות משנה במוזיאון הזואולוגי רוטשילד (החל מ-2007 נקרא מוזיאון ידיעת הטבע בטרינג; הוקם על ידי וולטר רוטשילד. אוקפי - בעל חיים המזכיר במראהו זברואיד או קואגה אבל למעשה הוא לא ממשפחת הסוסיים כי אם ממשפחת הג'ירפיים. מדיה וקבצים בנושא זברואיד בוויקישיתוף Forsdyke, Donald (2005): Haldane's rule. Version of 2005-DEC-6. Retrieved 2006-OCT-11 (אנגלית). בן תערובת: צפו בגור ה"חמוזברה" שנולד בסין. זה חמור? זו זברה? לא, זה בייבי זונקי, באתר ynet, 26 ביולי 2013 אמא זברה, אבא חמור. זהו הזונקי ז'ומבה, באתר ynet, 26 באפריל 2014
לביב חבשי

לביב חבשי (בערבית: لبيب حبشي; 18 באפריל 1906 – 18 בפברואר 1984) היה אגיפטולוג מצרי רב השפעה. חבשי נולד באל-מנצורה בדלתת הנילוס למשפחה נוצרית-קופטית. הוא החל את לימודיו באגיפטולוגיה באוניברסיטת קהיר (שנקראה אז אוניברסיטת פואד הראשון), כאשר מחלקת האגיפטולוגיה אך נוסדה וסיים תואר ראשון בשנת 1928. שנתיים לאחר מכן, בגיל 24, הוא הצטרף למחלקת העתיקות של ממשלת מצרים, ועבד שם כ־30 שנה עד שהגיע לדרגת מפקח ראשי. במהלך תקופה זו הוא בילה זמן רב בחפירות ארכאולוגיות במצרים ובסודאן. הוא עזב את המשרה הממשלתית עבור משרה במכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו, כיועץ ארכאולוגי למשלחת החפירות הנובית. הכבוד הרב לו זכה זיכה אותו בחברויות כבוד במכוני ארכאולוגיה רבים בעולם, ובהם: המכון הגרמני לארכאולוגיה בברלין ב־1953, המכון הצרפתי למצרים בקהיר ב־1964, המכון לאגיפטולוגיה באוניברסיטת קארל בפראג ב־1965. הוא זכה בתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ניו יורק ב־1966 ולחברות כבוד במרכז האמריקני לחקר מצרים ב־1970. גם מדינות אירופאיות רבות העניקו לו אותות הערכה: איטליה ב־1973, צרפת ב־1979, אוסטריה ב־1980 וגרמניה ב־1981. לאחר מותו השאיר ספרייה עשירה הכוללת כ־5000 ספרים, כתבי עת, התחלות מאמרים, וחומרי מחקר רבים על אגיפטולוגיה ועל קופטים. תל בסטה בשנים 1939, 1943 ו־1944. יש המזהים עיר זו עם פי-בסת המוזכרת ביחזקאל, ל', י"ז. יב (אלפנטין) ואזור אסוואן בשלהי שנות הארבעים, שם גילה את מקדש חקאיב. תל א-דבע (שאותה זיהה עם אווריס) בין 1941 ל־1942. לוקסור, בין 1943 ל־1956. ממפיס, ב־1950, שם גילה מקדש לסתי הראשון. זווית אום אל רח'ם, ב־1948; מבצר הממוקם כ־300 קילומטר מערבית לאלכסנדריה וסימן את גבולה המערבי של מצרים העתיקה בימי רעמסס השני. Tell Basta / by Labib Habachi / Impr. de l'Institut français d'archéologie, 1957 Aswan: the town with a glorious past and a promising future / by Labib Habachi, Hinrī Riyāḍ / Institut français d'archéologie orientale, 1959 Mit Rahineh, 1956 / by Rudolf Anthes, Labib Habachi, Jean Yoyotte, Jean Jacquet / University Museum, University of Pennsylvania, 1965 Features of the deification of Ramesses II / by Labib Habachi / J. J. Augustin, 1969 The obelisks of Egypt: skyscrapers of the past / by Labib Habachi / Scribner, 1977 Sixteen studies on lower Nubia / by Labib Habachi / Impr. de l'Institut français d'archéologie orientale, 1981 The Sanctuary of Heqaib / by Labib Habachi, Gerhard Haeny, Friedrich Junge / P. von Zabern, 1985 Elephantine IV: the Sanctuary of Heqaib, Volume 33, Part 2 / by Labib Habachi, Gerhard Haeny, Friedrich Junge / P. von Zabern, 1985 Studies on the Middle Kingdom / by Labib Habachi / ELTE, 1987 The Coptic encyclopedia / by Aziz Suryal Atiya, Labib Habachi / Macmillan, 1991 רשימה של ספריו, באתר גוגל ספרים. Kamil, Jil. Labib Habachi: The Life and Legacy of an Egyptologist. American University in Cairo Press. ביקורת על הספר בעיתון אל-אהרם (באנגלית) מדיה וקבצים בנושא לביב חבשי בוויקישיתוף אוסף לביב חבשי, באתר האוניברסיטה האמריקנית בקהיר (באנגלית). מתוך ההקדמה לספר של קמיל ג'יל על חבשי ביקורת ספרים על פרסומיו מתל בסטה, באתר JSTOR S. Hendrickx et al., A lost Late Predynastic-Early Dynastic royal scene from Gharb Aswan, ARCHÉO-NIL, Janvier 2009
אולימפ-2

אצטדיון אולימפ-2 הוא המגרש הביתי של רוסטוב. נבנה ב-1930, נודע בשם אצטדיון רוסטסלמאש על שם מפעל המכונות רוסטסלמאש שבנה אותו. שיפוצים רבים נערכו באצטדיון כשהאחרון שבהם בוצע בשנת 2002, אז נהרס היציע הדרומי שבנייתו המחודשת הסתיימה בשנת 2009. בשנות ה-50 של המאה ה-20 האצטדיון היה התשיעי בגודלו בברית המועצות, אז היו בו 32,000 מושבים. האצטדיון אירח מספר קבוצות בכירות כגרמיו הברזילאית, ראפיד וינה האוסטרית, סטיאווה בוקרשט הרומנית, יובנטוס האיטלקית, גלאטסראיי הטורקית ואוסר הצרפתית. ב-16 במאי 2010 אירח האצטדיון את משחק הגמר של הגביע הרוסי בו גברה זניט סנקט פטרבורג על סיביר נובוסיבירסק בתוצאה 0–1. משחק זה היה משחק גמר הגביע הראשון אי-פעם מחוץ לאזור מוסקבה. ב-1 באפריל 2018 נערך משחק הליגה האחרון באצטדיון, במסגרתו רוסטוב אירחה את צסק"א מוסקבה במשחק במסגרת המחזור ה-24. אצטדיון המפעל "רוסטסלמאש" (1930 - 1996) רוסטסלמאש (1997 - 2002) אולימפ-המאה ה-21 (2002 - 2006) אולימפ-2 (2009 - 2018) מדיה וקבצים בנושא אולימפ-2 בוויקישיתוף דף האצטדיון באתר רוסטוב
יעקב טולידאנו (צרפת)

הרב יעקב טולידאנו (י"ט באלול תרצ"ג, ספטמבר 1933 – ז' באדר תשנ"ו, פברואר 1996) היה ראש ישיבת חזון ברוך בגני שבצרפת. נולד במקנס שבמרוקו, בנו הצעיר של הרב רפאל ברוך טולידאנו והרבנית רחל לבית עמאר. נקרא על שם סבו, הרב יעקב טולידאנו, אב בית דין של מקנס ומרקש. נשלח על ידי אביו ללמוד בישיבת תורת אמת בלונדון, שם למד אצל הרב יצחק צבי (זיידל) סמיאטיצקי, חתנו של ראש הישיבה הרב משה שניידר. לאחר מכן למד בישיבת פוניבז' בבני ברק. היה מתלמידיו הקרובים של הרב שך. בשנת תשט"ו (1956) נישא למישל פיגלא פיקאר, בת למשפחה שמוצאה מחבל אלזס, מייסדת בית מדרש למורות בטנג'יר. לאחר נישואיו התגורר במשך כעשור באנגליה ולמד ב"כולל הרבנים" בגייטסהד. בשנת תשכ"ז (1967), בעקבות גלי ההגירה של יהודים ממדינות צפון אפריקה לצרפת, החליט לעבור לשם כדי להקים מוסדות תורה וחינוך. הוא התגורר בעיירה וילמומבל שבמזרח פריז, שם הנהיג את הקהילה היהודית המקומית בעיירות רנסי וילמומבל וגני. בשנות ה-70 ייסד במקום את ישיבת חזון ברוך, על שם אביו, ועמד בראשה עד פטירתו. כמו כן הקים מוסדות לבנות, בראשות אשתו, ואת בית הספר 'מרכז התורה'. הוציא לאור את הספר "חזון ברוך" הכולל מאמרים על התורה. לאחר פטירתו הוציאו בניו כרך נוסף בשם זה, משיעוריו על הש"ס. היה מרבני ארגון מרביצי תורה, המאגד בתוכו אברכים ספרדים בעלי זיקה לעולם התורה הליטאי. כיום מכהן כראש הישיבה בנו, הרב יהודה, וכרב הקהילה מכהן חתנו הגאון הרב יצחק סבאג. בנו הרה"ג שלום הוא ר"מ בישיבת מאור התורה בירושלים. בנו הרב שמואל הוא ראש ישיבת רינת יעקב בבני ברק, הקרויה על שמו. חתנו הגאון רבי יצחק סבאג, הוא המד"א והמו"ץ של הקהילת 'מרכז התורה' ברנסי ור"מ בישיבת חזון ברוך הרב הגאון שלום ביטאן, ראש ישיבת דעת חיים בירושלים (נכד אחותו) הרב שמואל טולידאנו, ראש ישיבת ברית יעקב בירושלים (נכד אחותו) הגאון הצדיק רבי יעקב בן נאים, ראש ישיבת נחלת משה בירושלים (אחיינו) הגאון הצדיק רבי מרדכי רוטנברג, אב"ד אגודת הקהילות פריז יתד נאמן, י' באדר תשנ"ו
טרבור דונובן

טרבור דונובן ניובאואר (באנגלית: Trevor Donovan Neubauer; נולד ב-11 באוקטובר 1978) הוא שחקן ודוגמן אמריקאי, שהתפרסם מתפקידו כג'רמי הורטון באופרת הסבון "ימי חיינו" ובזכות תפקידו כטדי מונטגומרי בסדרת הטלוויזיה "90210" דונובן נולד בבישופ, קליפורניה שבארצות הברית וגדל בעיירה ממות' לייקס גם היא בקליפורניה. בשנת 2007 לאחר מספר תפקידי משחק קטנים, קיבל דונובן את הדמות של ג'רמי הורטון, באופרת הסבון"ימי חיינו" ברשת NBC. בשנת 2009 הוא הופיע גם בתפקיד משנה בסרט המדע הבדיוני "המחליפים", כמחליף של טום גרייר (ברוס ויליס). ביוני 2009 לוהק דונובן לעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "90210" ברשת The CW, בתפקיד חוזר של טדי מונטגומרי, החל מהעונה השנייה, ששידוריה החלו ב-8 בספטמבר 2009. ב-20 במאי 2010 הודיעה רשת הטלוויזיה The CW כי דמותו תהפוך לדמות קבועה בעונה השלישית ועוד פורסם כי דמותו תצא מן הארון. ביוני 2011 פורסם כי בעונה הרביעית מתוכנן דונובן להופיע בחמישה פרקים בלבד. בשנת 2012 לוהק לסרטו של אוליבר סטון "בלי חוקים" לתפקיד של מאט. במקור הוא נבחן לדמות אחרת שנמחקה מהעריכה, אך לאחר שסטון ראה את האודישן שלו, הוא כתב לו תפקיד במיוחד עבורו. בשנת 2013, לאחר סיום הסדרה "90210", קיבל דונובן תפקיד חוזר בעונה השלישית של קומדיית המצבים "מליסה וג'ואי" ברשת ABC Family בדמותו של אוסטין. בשנת 2017 התארח בפרק של סדרת המשטרה "NCIS" ברשת CBS בדמותו של תומאס באצ'נר, ובשנת 2018 התארח בפרק של הסדרה "לוציפר" ברשת FOX בדמותו של מקס אוונס. בשנת 2022 הייתה המודח העשירי בעונה ה־31 של תוכנית המציאות האמריקאית, רוקדים עם כוכבים. טרבור דונובן, ברשת החברתית פייסבוק טרבור דונובן, ברשת החברתית אקס (טוויטר) טרבור דונובן, ברשת החברתית אינסטגרם טרבור דונובן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) טרבור דונובן, באתר AllMovie (באנגלית) טרבור דונובן, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
שירה בציבור (ישראל)

שירה בציבור של זמר עברי היא מנהג רווח בישראל. לצד ריקודי עם, מקיף המנהג מגזר רחב באוכלוסיית המדינה ומעשה זה הפך להיות אחד מסממני החברה הישראלית ואף רווח בקהילות הישראלים בחו"ל, החל מימי היישוב וכלה בימינו. ישנן ידיעות על מנהג של שירה בציבור בארץ ישראל עוד בראשית המאה ה-20, אז שרו על הגורן, לאחר סיום העבודה החקלאית. מלחינים באותה תקופה (דוגמת מרדכי זעירא ודניאל סמבורסקי) הפיצו את שיריהם באירועים בהם התכנס הציבור ושרו בצוותא. הם לימדו את הקהל משיריהם החדשים כשהם חוזרים על שורות השיר ואף השתמשו בשירונים לשם כך. לאחר קום המדינה, היו סולימאן הגדול ורעייתו שרה כהן מחלוצי השירה בציבור בישראל. עם התפתחות כלי התקשורת ההמונית (הרדיו והטלוויזיה), חדלה השירה בציבור להוות כלי חשוב להפצת שירים, אך הפכה להיות חלק מההוויי הלאומי. האנתולוגיה "ציוניוני הדרך", בהוצאת "רשות השידור, חטיבת התוכנית הקלות ברדיו" והוצאת הקיבוץ המאוחד, כוללת 232 שירים אהודים שנהגו לשיר בציבור בין 1948 ל-1978, ומבטאת את רוח התקופה ואת הטעם התרבותי והמוזיקלי של מגזרים רחבים בחברה הישראלית באותה עת. עד השנים האחרונות השרים בציבור היו בעיקר מבוגרים, ששרו שירים נוסטלגיים, כגון השירים של הלהקות הצבאיות והשירים הוותיקים יותר של נעמי שמר, סשה ארגוב, משה וילנסקי, דוד זהבי, חיים חפר ועוד. הופעות השירה בציבור הונהגו בידי מנחה ולוו בשירונים או בשקופיות עם מילות השירים. ממחקר בזמר העברי שנערך על ידי ד"ר טלילה אלירם מהמחלקה למוזיקה של אוניברסיטת בר-אילן עולה, כי השיר שנחשב על ידי המשתתפים באירועי השירה בציבור כשיר שהוא "הכי ארץ ישראל" היה "על כל אלה" של נעמי שמר. בשנים האחרונות רווח מודל חדש של שירה בציבור, בו נוטלים חלק צעירים רבים, הכולל שירים מעודכנים, שירי רוק, שירים מזרחיים ואף ריקוד על שולחנות. אירוע תרבותי שהפך למסורת ביישובים רבים בישראל בתחילת שנות ה-80 הוא ערב שירי לוחמים. ערבים אלה מבוססים על שירה בציבור של שירי לוחמים וסיפורי לוחמים, משולבים עם שירי נוסטלגיה ושירי תקווה ושלום. כן גדל מספרם של ערבי הזיכרון לחללי צה"ל המצוינים באמצעות אירועי שירה בציבור, כדוגמת האירוע "שרים בכיכר" בתל אביב. קול ישראל ארגן והקליט מופעים רבים של שירה בציבור החל משנות השישים. נוהג השירה בציבור קיבל ממד נוסף, כשבערוצי הטלוויזיה השונים הועלו תוכניות הקשורות לנושא החל משנות השבעים. בשנות השמונים הובילה שרהל'ה שרון תוכניות שירה בציבור ששודרו בערוץ הראשון, בה צולם הקהל שר ממבחר הזמר העברי והתארחו בהם גם זמרים ידועים. בשנים 2002–2004 הנחה יוני רועה את התוכנית "שירה בשידור", בהשתתפותם של זמרים רבים, כששולחן ענק בצורת גיטרה משמש תפאורה עיקרית לתוכנית. התוכנית שודרה בערוץ הראשון. גם חידוני הזמר העברי, שופע הפרסים לידענים ומיטיבי השיר, זכה להצלחה רבה, הן ברדיו והן בטלוויזיה. בערוץ 2 שודרה התוכנית "לא נפסיק לשיר" – חידון מוזיקלי הכולל גם שירה בציבור. עופר מתן, גוף שני רבים: כך השתלטה השירה בציבור על חיינו, באתר nrg‏, 25 באפריל 2012 נפתלי וגנר, הצופים והצופות: זיכרונות פרטיים על שירה בציבור, בבלוג "עונג שבת", 12 באפריל 2019 אליהו הכהן, זמר זמר לך: אבני דרך בהתפתחות השירה בציבור, בבלוג "עונג שבת", 19 באפריל 2019
אפילפסיה של ניתוקים בילדות

אפילפסיה של ניתוקים בילדות (childhood absence epilepsy – CAE) הידועה גם כפיקנולפסיה היא אפילפסיה כללית אידיופתית שקורית לילדים ללא בעיות רפואיות נלוות. גיל ההתחלה הוא לרוב בין 4 ל-10 כשהשיא הוא בין הגילאים 5 ל-7. הילדים סובלים מהתקפי ניתוק, אמנם קצרים מאוד (20-4 שניות) אשר עשויים להתרחש עד מאות פעמים ביום. התקפי הניתוק האלה כרוכים בהפרעה חמורה במצב ההכרה. אוטומטיזם (אנ') (תנועות בלתי מודעות) מתון הוא שכיח אבל מעורבות מוטורית משמעותית בשלבים מוקדמים של ההפרעה שוללת אבחנה זו. ב-CAE ישנו סוג אחד עיקרי של התקף ניכר בשלבי האבחון, והוא התקף ניתוק כללי. התקף זה מאופיין במצב של ניתוק (אבסנס), עצירת פעילות כללית של הפציינט וירידה במצב ההכרה. ה-EEG מראה פרצים אופייניים של ספייק ואחריו גל בתדירות של כ- 3 הרץ. הפרוגנוזה היא מצוינת כאשר אצל רוב החולים ההתקפים מפסיקים בהתבגרות. CAE היא פוליגני מורכב. אצל סינים בני ההאן, למשל, יש קשר בין מוטציות ב CACNA1H ו CAE, אך מוטציה זו אינה הגורם העיקרי למלה באוכלוסייה הכללית העולמית. מוטציות אלה גורמות לפעילות מוגברת בתעלות וקשורה לרגישות נוירונית מוגברת. סוברים שההתקפים מקורם בתלמוס שם יש שפע של תעלות סידן מסוג T כמו אלה המקודדים ב CACNA1H. האבחון נעשה על פי היסטוריה של התקפי ניתוק בתקופת הילדות המוקדמת וממצאים של פרצי ספייק-גל של כ- 3 הרץ ב- EEG. אפילפסיה של ניתוקים בגיל הילדות היא שכיחה למדי בתפוצה של כ-1 ל-1000 איש. למעטים מבין אנשים אלה יש מוטציות ב- CACNA1H או ב- GABRG2 כשהתפוצה של אלה במחקרים היא 10% או פחות. הערך "אפילפסיה של ניתוקים בילדות", באתר ויקירפואה Hirsch E, THomas P, Panayiotopoulos C. (2007). "Childhood and absence epilepsies". Epilepsy: a comprehensive textbook: 2397–2411.{{cite journal}}: תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link) הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
חסידות מאלין

חסידות מאלין הייתה חסידות ווהלינית (כיום אוקראינה) מבית צ'רנוביל. יסודה מרבי גדליה ממאלין. רבי גדליה היה בנם של רבי ישראל וחיה שרה. נולד בערך בתקע"ו. רבי ישראל היה בנו של רבי יצחק אייזיק רובין מקרמנטשוג חתנו של רבי נחמן מברסלב. חיה שרה הייתה בתו של רבי אהרן טברסקי מצ'רנוביל. רבי גדליה התחנך אצל סבו רבי אהרן לאחר שאביו נפטר בצעירותו ואמו התחתנה בשנית עם רבי שלמה מלודמיר. היה חתנו של רבי פנחס מסאלוויטא. כשגדל מינהו סבו לאדמו"ר. כיהן במאלין שבמחוז ז'יטומיר. נפטר בכ"ב בניסן תרס"ט. שני בניו שימשו אחריו כאדמו"רים. רבי מרדכי מילא את מקומו של אביו רבי גדליה במאלין. היה חתנו של רבי יצחק קטן מסטניסלב. בניו היו רבי לייבוש ורבי אהרן חתן דודו רבי דוד מאורזיטשוב. רבי מרדכי נפטר בכ"ז באלול תרע"א. רבי אברהם יהושע העשיל בנו של רבי גדליה שימש כאדמו"ר בראדומישל. היה חתן חתנו של רבי סנדר רוקח מאלעסק. נהרג עם בנו הרב מרדכי בכ"ה באייר תרע"ט בפרעות פטליורה. בנו השלישי של רבי גדליה היה רבי פנחס שנפטר בצעירותו. היה חתן דודו רבי משה שפירא בנו של רבי פנחס מסלוויטא. חתנו של רבי גדליה היה רבי דוד מאורזיטשוב בנו של רבי אברהם מאורזיטשוב. גם הוא נפטר בצעירותו. בדור השלישי שימש כאדמו"ר בנו של רבי אברהם יהושע העשיל, רבי חנוך העניך. נולד בשנת תרמ"ו. נישא בשנת תרע"א לבתו של רבי יוסף ירושלמסקי מקישינב. בשנת תרע"ד החל לשמש ברבנות ראדומישל ובשנת תרע"ט אחר פטירת אביו, כאדמו"ר. בשנת תרפ"ד היגר לשיקגו. שימש כרב קהילת 'לב שמח' כ-40 שנה. היה חבר אגודת האדמו"רים חבר מרכז הרבנים בשיקגו וחבר ועד הפועל של קרן הצלה בשיקגו. בשנת תשכ"ח עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים. נפטר בכ"ב באלול תשל"א. אחיו רבי שלום מקייב שימש אף הוא כאדמו"ר. עלה לישראל והתגורר בחיפה. בנו של רבי חנוך הניך, רבי אברהם יהושע השיל, מילא את מקומו באדמו"רות מלין בשיקגו עד פטירתו בתשס"ד. היה חתנו של רבי ברוך הלברשטאם מגריבוב. יצחק אלפסי, החסידות, 1977, עמ' 34. לוי הלוי גרוסמן, שם ושארית, תל אביב תש"ג. חסידות מאלין אסי ניסלסון לוריא- לא עלה נידף ברוח עמ' 12-14, 2017.
אלדד אמיר

אלדד אמיר (נולד ב-28 בספטמבר 1961) הוא שייט ישראלי בעבר. השתתף ב-3 אולימפיאדות (לוס אנג'לס 1984, סיאול 1988 וברצלונה 1992). נולד וגדל בקיבוץ שדות ים והתחרה במסגרת מועדון השיט הפועל שדות ים. באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) סיים אמיר במקום שמיני עם שותפו יואל סלע בשיט מפרשיות מדגם הולנדי מעופף. במהלך התחרות סיים הצמד הישראלי שלישי בשני שיוטים (שיוט שלישי ושיוט חמישי). באולימפיאדת סיאול (1988) השתתף שוב עם סלע, אך בשל יום הכיפורים שחל באחד מימי התחרות ויתרו על שיוט אחד (שיוט מספר שתיים) שבעזרתו יכלו אולי לזכות בשיוט טוב יותר ולשפר את הדירוג שלהם. הם סיימו במקום רביעי בשיט מפרשיות מדגם הולנדי מעופף, המקום הגבוה ביותר שספורטאי ישראלי הגיע אליו במשחקים האולימפיים עד אז וכך החמיצו מדליה אולימפית ראשונה לישראל. במדליית זהב זכה צמד מדנמרק, במדליית כסף זכה צמד מנורווגיה ובמדליית ארד זכה צמד מקנדה. במהלך התחרות סיים הצמד הישראלי בשני שיוטים מתוך שבעה במקום ראשון (שיוט רביעי ושיוט שישי). באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכה אמיר לכבוד לשאת את דגל ישראל בטקס הפתיחה. במשחקים עצמם הוא סיים במקום 20 עם שותפו סלע בשיט מפרשיות מדגם הולנדי מעופף. מלבד פעילותו הספורטיבית הוא עסק גם בדוגמנות. אמיר היה נשוי לדוגמנית אורית הבר ולהם שלושה ילדים. כיום מדריך ומאמן אישי בנושא גלישה, וכן מנטור להצלחה בפן העסקי והאישי. משמש כפרשן בערוץ הספורט בנושא שייט וגלישה. אלדד אמיר, באתר olympedia.org אלדד אמיר, באתר Sailing.org אורי טלשיר, השבוע לפני 29 שנה | בבוסאן היה יום כיפור של השיט הישראלי, באתר הארץ, 21 בספטמבר 2017 אלכס פרלסמן, המעופפים על הגלים, מעריב, 8 ביולי 1984 ליאורה הכהן, דוגמן אולימפי, מעריב, 25 באוקטובר 1988 ערך זה הוא קצרמר בנושא ספורטאים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יואל סלע

יואל סלע (נולד ב-11 ביוני 1951) הוא שייט ישראלי בעבר. השתתף ב-4 אולימפיאדות (מונטריאול 1976, לוס אנג'לס 1984, סיאול 1988 וברצלונה 1992) במדי נבחרת ישראל. הוא הספורטאי הישראלי הראשון שהשתתף ב-4 אולימפיאדות. באליפות העולם במפרשיות שהתקיימה ב-1971 בשרבור שבצרפת זכה באליפות ליחידים בדגם סוליטאר. באולימפיאדת מונטריאול (1976) סיים סלע במקום 17 עם שותפו יהודה מעיין בשיט מפרשיות מדגם הולנדי מעופף. בשל החרם האמריקאי על ברית המועצות, בשל הפלישה לאפגניסטן, אליו הצטרפה ישראל נמנע מסלע להשתתף באולימפיאדת מוסקבה (1980). באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) סיים סלע במקום שמיני עם שותפו אלדד אמיר בשיט מפרשיות מדגם הולנדי מעופף. במהלך התחרות סיים הצמד הישראלי שלישי בשני שיוטים (שיוט שלישי ושיוט חמישי). באולימפיאדת סיאול (1988) השתתף שוב עם אמיר, אך בשל יום הכיפורים שחל באחד מימי התחרות ויתרו על שיוט אחד (שיוט מספר שתיים) שבעזרתו יכלו אולי לזכות בשיוט טוב יותר ולשפר את הדירוג שלהם. במשחקים עצמם הם סיימו במקום רביעי בשיט מפרשיות מדגם הולנדי מעופף, המקום הגבוה ביותר שספורטאי ישראלי הגיע אליו באולימפיאדה עד אז וכך החמיצו מדליה אולימפית ראשונה לישראל. במדליית זהב זכה צמד מדנמרק, במדליית כסף זכה צמד מנורווגיה ובמדליית ארד זכה צמד מקנדה. במהלך התחרות סיים הצמד הישראלי בשני שיוטים מתוך שבעה במקום ראשון (שיוט רביעי ושיוט שישי). באולימפיאדת ברצלונה (1992) סיים סלע במקום 20 עם שותפו אמיר בשיט מפרשיות מדגם הולנדי מעופף. יואל סלע, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי יואל סלע, באתר olympedia.org יואל סלע, באתר Sailing.org אלכס פרלסמן, המעופפים על הגלים, מעריב, 8 ביולי 1984 גולן חזני, "שדות ים היה אימפריה. לא יודע מה יישאר מזה", באתר כלכליסט, 10 ביוני 2014 אורי טלשיר, השבוע לפני 29 שנה | בבוסאן היה יום כיפור של השיט הישראלי, באתר הארץ, 21 בספטמבר 2017
יהודה מעיין

יהודה מעיין (נולד ב-19 באפריל 1955) הוא שייט עבר ישראלי ויושב ראש איגוד השיט הישראלי לשעבר. מעיין ייצג את ישראל באולימפיאדת מונטריאול. קריירת השיט המקצוענית של מעיין החלה ב-1973 אז החל להתחרות בשיט מפרשיות מדגם "הולנדי מעופף" יחד עם שותפו יואל סלע. באולימפיאדת מונטריאול (1976) סיימו השניים במקום ה-17. ב-1980 היה חבר המשלחת האולימפית למוסקבה, אך עקב חרם המערב על ברית המועצות, המשלחת לא השתתפה במשחקים האולימפיים. עבור מעיין וסלע היה מדובר באכזבה קשה, שכן הצמד היה אז בראש הצמרת העולמית ובעל סיכוי גדול להיות זה שישיג את המדליה האולימפית הראשונה של מדינת ישראל. בנוסף לדגם ההולנדי המעופף, הפליג מעיין בשלושה דגמים אולימפיים נוספים: פין, לייזר וסולינג (בדגם זה צוות הסירה מנה את מעיין, יואל סלע ואלדד אמיר). ב-1991 הצטרף מעיין להנהלת איגוד השיט בתור רכז הדגמים האולימפיים: גלשני רוח ומפרשיות 470. בין השנים 92' ל-96' שימש גם כגזבר איגוד השיט. ב-1993 יזם את פתיחת שערי ענף השיט האולימפי בישראל גם לנשים. מעיין נחשב לתומך נלהב של קידום הספורט הנשי בישראל ובמהלך כהונתו כיו"ר איגוד השיט פעל רבות בתחום, תוך מתן ליווי אישי לספורטאיות צמרת שזיהה ככישרונות עולים עוד בתחילת דרכן. ראייה לכך, היא שכיום (2012) מחציתה של נבחרת השיט האולימפית של ישראל מורכבת מנשים. ב-1996, בבחירות הראשונות שנערכו לאחר פירוק האיגודים ממרכזי הספורט, נבחר מעיין ליו"ר איגוד השיט, כאשר מאז ועד שנת 2012. במהלך כהונתו הפך איגוד השיט לאיגוד האולימפי ההישגי ביותר במדינת ישראל. ספורטאי האיגוד זכו בשלוש מדליות אולימפיות: מדליית ארד של גל פרידמן באולימפיאדת אטלנטה 1996, מדליית זהב של גל פרידמן באתונה 2004 (מדליית הזהב האולימפית היחידה של ספורטאי ישראלי עד כה) ומדליית ארד של שחר צוברי בבייג'ינג 2008. בנוסף לכך, שייטי וגולשי האיגוד זכו לאורך השנים בעשרות מדליות באליפויות אירופה ועולם לבוגרים ולנוער. תפקיד יו"ר האיגוד הוא התנדבותי. יהודה מעיין הוא בעל סוכנות ביטוח והיה שותף להקמה של ד.נ.ר סוכנות לביטוח, אחת מקבוצות הביטוח הגדולות במדינה. בנוסף לתפקידו כיו"ר איגוד השיט, מעיין הוא חבר דירקטוריון במרכז הפועל וחבר הנהלת מועדון הפועל תל אביב שיט. כמו כן, מעיין הוא חבר הנהלת הוועד האולימפי בישראל ואף שימש כממלא מקום יו"ר הוועד האולימפי במשך שמונה שנים. לאחר המשחקים האולימפיים בלונדון 2012 עלו קולות רבים הקוראים לבחירתו של מעיין ליו"ר הוועד האולימפי בישראל, כאשר מעיין זוכה אף לתמיכתו הפומבית של אלכס גלעדי, חבר הנהלת הוועד האולימפי הבינלאומי.1 בסוף שנת 2012 עזב את תפקידו. בפברואר 2022 נבחר מעיין ליו״ר התאחדות הטאקוונדו בישראל. יהודה מעיין, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי יהודה מעיין, באתר olympedia.org יהודה מעיין, באתר Sailing.org אלכס גלעדי: הייתי בוחר ביהודה מעיין לראשות הוועד האולימפי, באתר web.archive.org, ‏2016-03-03 ערך זה הוא קצרמר בנושא ספורטאים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
טחו

טָחוֹ (בספרדית Tajo (טאחו); בפורטוגזית Tejo (טֶז'וּ); בלטינית Tagus (טאגוס)) הוא הנהר הארוך ביותר בחצי האי האיברי: אורכו 1,007 קילומטרים, מתוכם 785 בספרד, 44 לאורך הגבול עם פורטוגל ו-178 בפורטוגל עצמה. ראשיתו בהרים שבפרובינציית טרואל באראגון. הוא זורם מערבה ועובר דרך הערים ארנחואס וטולדו בספרד, וסנטרם וליסבון בפורטוגל. בליסבון הוא נשפך לאוקיינוס האטלנטי. כמו נהרות אחרים בחצי האי, פני המים של טחו משתנים לאורך השנה, ולעיתים גורמים להצפות. ההצפה הכבדה ביותר התרחשה ב-1755 בעקבות רעידת האדמה בליסבון. שטח אגן הניקוז שלו כ-80,000 קמ"ר, מתוכם 55,000 קמ"ר בספרד ו-25,000 קמ"ר בפורטוגל; בכך הוא השני בחצי האי האיברי אחרי אברו. מדיה וקבצים בנושא טחו בוויקישיתוף place/Tagus-valley טחו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.