laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
סיגל אביטן

סיגל אביטן (נולדה ב-15 בנובמבר 1969) היא סופרת, אשת תקשורת ויזמית. אביטן חוקרת את השפעת הבושה ותופעת ה״מה יגידו״ על קבלת החלטות בחיים האישיים ובעסקים, הגישה את התכנית "ציפורי לילה בלי בושה" בגלי צה"ל, מארחת הפודקאסטים ״מה אכפת לך מה יגידו״, כתבה וביימה את המופע של אורנה בנאי ״את זה לא תמצאו בגוגל״, היא העורכת הראשית של ספר הביוגרפיה ״חבר״ מאת שמעון שבס. אביטן היא היוצרת של הפורמט הטלוויזיוני "דייט להביא הביתה" ששודר בשידורי קשת 12 בשלהי שנת 2022. ספריה: בשנת 2018 יצא לאור הרומן הראשון שכתבה, ״חשומה״, אשר תורגם לאנגלית ולערבית ובמרץ 2022 יצא לאור הרומן השני שלה ״ליידי צ׳יל״ . בחודש ינואר 2022 פרסמה את הספר השלישי שלה ״ביזנס טאלנט״ ספר ניהול המבוסס על שיטת העבודה שפיתחה בעשור האחרון. הספר יצא לאור בהוצאה בבעלותה ״The Good Books". בשנת 1991 בעקבות נפילת מסך הברזל וגל העלייה הגדול מברית המועצות, אביטן הקימה את משרד הפרסום המגזרי הראשון בישראל - "תל אביב-מוסקבה". המשרד התמקד בפרסום בשפה הרוסית וזכה להצלחה. בשנת 1996 מכרה אביטן את אחזקותיה במשרד, והקימה את "סיגל אביטן תקשורת", סוכנות לייעוץ אסטרטגי ולייעוץ תקשורתי. ב-2007 הקימה אביטן את הסטארט-אפ Presscast "פרסקאסט" לשידורים חיים באינטרנט, אליו הצטרף גדי סוקניק לאחר פרישתו מהגשת מהדורת החדשות המרכזית בערוץ 2 דאז. בשנת 2010 הקימה אביטן את ערוץ הטלוויזיה המסחרי הראשון באינטרנט בשיתוף עם העיתון הכלכלי דה-מרקר[דרושה הבהרה]. ערוץ זה העביר מסיבות עיתונאים, שידורים חיים, כתבות ועוד. בשנת 2013 יסדה אביטן את סוכנות Business Talent, המתמחה באסטרטגיית בכירים, ניהול מוניטין, כתיבת ביוגרפיות ונאומים, בימוי והפקת סרטים דוקומנטריים והכנה לקראת הופעה מול קהל ומול מצלמה. אם לשלושה ילדים, מתגוררת בתל אביב. אחותה היא העיתונאית שירית אביטן כהן. אחיינה, יאיר אביטן, נפל בקרב בשג'אעייה במהלך מלחמת חרבות ברזל. אתר האינטרנט הרשמי של סיגל אביטן רינה מצליח, ‏פגוש את העיתונות - התכנית המלאה - 3.1.2015, באתר ‏מאקו‏, 3 בינואר 2015 העמוד של פרסקאסט ביוטיוב עמוד הפייסבוק של סיגל אביטן פודקאסט שהתראיינה בו - פופקורן הדס רגולסקי, ‏"את יודעת כמה אנשים מתים מבושה סביבנו?", באתר onlife,‏ 16 ביוני 2019 סיגל אביטן, ברשת החברתית פייסבוק דייט להביא הביתה - פרקים מלאים לצפייה ישירה, באתר 12+ אופיר בר-זוהר, גדי סוקניק וסיגל אביטן מקימים מיזם תקשורת, באתר הארץ, 13 ביוני 2008 יעל גאוני, ‏המיזם החדש של גדי סוקניק: חברה שמעבירה מסיבות עיתונאים באינטרנט, באתר גלובס, 12 ביוני 2008
יאשה רומנו

ד"ר יאשה (יעקב) רומנו (בסרבו-קרואטית: Jaša Romano;‏ 23 במאי 1908, באניה לוקה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 16 בספטמבר 1986, בלגרד, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה) היה פרטיזן יהודי-יוגוסלבי, נמנה עם מקימי השירות הרפואי של כוחות הפרטיזנים ושירת כקצין בצבא העממי היוגוסלבי בדרגת קולונל. רומנו היה היסטוריון אשר חקר את תולדות שואת יהודי יוגוסלביה תוך התמקדות בחלקם של היהודים בכוחות הפרטיזנים. יאשה רומנו נולד בבאניה לוקה לרב מנחם רומנו ולרחל לבית קָמְחִי. נכדו של הרב אברהם רומנו. ב-1934 רכש דוקטורט בווטרינריה מאוניברסיטת זאגרב. באפריל 1941 פלשה גרמניה הנאצית לממלכת יוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. בספטמבר 1941 הצטרף רומנו למערך הרפואה של הפרטיזנים של טיטו. הוא כיהן במספר תפקידים ובכללם ראש מערך הרפואה של אוגדת הפרטיזנים ה-39. לאחר המלחמה כיהן כראש ענף וטרינריה בצבא העממי היוגוסלבי בדרגת קולונל ובמקביל כיהן כמרצה באוניברסיטת זאגרב. ב-1960 השתחרר מצבא יוגוסלביה ובמשך כעשרים שנים חקר את נושא שואת יהודי יוגוסלביה, תוך התמקדות בנושא השתתפות יהודי יוגוסלביה בכוחות הפרטיזנים. הוא ראיין פרטיזנים ובני משפחות חללי הפרטיזנים ביוגוסלביה ומחוצה לה. ממחקריו עלה כי 4,572 יהודים הצטרפו לכוחות הפרטיזנים, 3,000 מהם היו לוחמים ו-1,318 נהרגו בקרבות. עוד עולה כי אחוז המצטרפים מקרב יהודי יוגוסלביה לכוחות הפרטיזנים היה גבוה לאין שיעור מאחוז המצטרפים מקרב האוכלוסייה הכללית. מחקריו פורסמו בספר שיצא לאור ב-1980 והיווה בסיס לפרסומים מחקריים ברחבי העולם. יאשה רומנו הלך לעולמו בבלגרד ב-1986 והוא בן 78. היה נשוי לנָאדָה ואב לשני בנים פרדראג ונֶנָאד. בנו ננאד (בסרבית: Nenad Romano; נולד ב-1951) הוא מפיק סרטי טלוויזיה ומרצה באוניברסיטת בלגרד. Organization and development of veterinary services in the Serbian army (1800-1918), 1964 Veterinarska sluz̆ba u NOR-u, 1967 Jugoslovenska bibliografija lekaruša i narodnih medicinskih rukopisa, 1973 Jews of Yugoslavia 1941-1945: victims of genocide and participants of the People's Liberation War, Belgrade: Jewish Historical Museum, Union of Jewish Municipalities of Yugoslavia, 1980 תנועת הפרטיזנים היוגוסלבית, באתר "הלוחם היהודי במלחמת העולם השנייה" THE JEWS OF YUGOSLAVIA 1941–1945: VICTIMS OF GENOCIDE AND PARTICIPANTS IN THE WAR OF NATIONAL LIBERATION, באתר jasenovac.org (באנגלית) מקימי השרות הרפואי הפרטיזאני ביוגוסלביה, באתר "ארגון הפרטיזנים, לוחמי המחתרות והגיטאות". יאשה רומנו-ביוגרפיה, באתר zbl.lzmk.hr (בקרואטית).
לויד פיליפס

לויד פיליפס (באנגלית: Lloyd Phillips;‏ 14 בדצמבר 1949 – 25 בינואר 2013) היה מפיק קולנוע ניו זילנדי, אשר זכה בטקס פרסי אוסקר ה-53 בקטגוריית הסרט הקצר הטוב ביותר על הפקת הסרט "The Dollar Bottom". פיליפס נולד בקייפטאון שבדרום אפריקה בשנת 1949 וגדל בניו זילנד, שם למד בבית הספר לבנים של אוקלנד. הוא החל את הקריירה שלו בתור צלם עיתונות, דבר שהקנה לו כניסה לבית הספר הלאומי לקולנוע וטלוויזיה שנמצא באנגליה, בו למד בשנות ה-70. בתחילת שנות ה-80 החל פיליפס להפיק סרטים, כאשר הסרט הקצר "The Dollar Bottom" שהפיק זכה בטקס פרסי אוסקר ה-53 בקטגוריית הסרט הקצר הטוב ביותר, מה שהפך אותו לניו זילנדי הראשון שזוכה בפרס אוסקר. בעקבות הזכייה בפרס היגר פיליפס לארצות הברית והתגורר במאליבו שבמדינת קליפורניה. בהמשך הפיק את הסרטים "Battletruck" משנת 1982 ו"נייט והייז" משנת 1983. בשנות ה-90 הפיק את הסרטים "חייו הכפולים של בעלי" (1992), "12 קופים" (1995), "על הסף" (1997) ו"לרוץ חופשי" (1999). בעשור הראשון של המאה ה-21 הפיק את "מעבר לגבול הסכנה" (2000), "הצלה מעבר לגבול" (2003), "לרדת מהפסים" (2005), "האגדה של זורו" (2005), "הבנק" (2009) ו"ממזרים חסרי כבוד" (2009). בשנת 2009 הוצגו תמונות שצילם בתערוכה בברלין, ובהמשך הפיק את הסרטים "התייר" (2010) ו"איש הפלדה" (2013). פיליפס פרסם יומן תמונות לכל אחד מהפרויקטים הקולנועיים שהפיק. ב-25 בינואר 2013, בהיותו בן 63, חווה פיליפס התקף לב בביתו ומשם פונה ל-Cedars-Sinai Medical Center שקבע את מותו. כמה חודשים לפני מותו, דרור שאול יצר עם פיליפס קשר על מנת שיפיק סרט שכתב. בסרט "איש הפלדה" שהפיק ויצא לאחר מותו, נמצאת הקדשה לזכרו בכתוביות הסיום. אלמנתו בו סנט קלייר, שגם עסקה בהפקת סרטים, נפטרה ב-9 בינואר 2016. לויד פיליפס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) לויד פיליפס, באתר "Find a Grave" (באנגלית) Film producer Lloyd Phillips dies, באתר רדיו ניו זילנד, 28 בינואר 2013 צוות וראייטי, Producer Lloyd Phillips dies at 63, באתר וראייטי, 27 בינואר 2013 מייק בארנס, Producer Lloyd Phillips Dies at 63, באתר הוליווד ריפורטר, 28 בינואר 2013 אנג'לינה ג'ולי מאכילה את אפריקה, באתר וואלה, 18 באפריל 2002 PASSINGS: Leroy ‘Sugarfoot’ Bonner, Lloyd Phillips, Donald F. Hornig, באתר לוס אנג'לס טיימס, 29 בינואר 2013 נירית אנדרמן, דרור שאול, הבמאי שעשה את "מבצע סבתא", ניסה ליצור את הקו פרודוקציה הישראלית האיראנית הראשונה. בסוף יצאה לו קומדיית קאלט נוספת, באתר הארץ, 3 בספטמבר 2015 רותי זוארץ, ‏במאי "מבצע סבתא" דרור שאול מג'נגל בין ז'אנרים, באתר מעריב אונליין, 9 בנובמבר 2015 מייק בארנס, Beau St. Clair, Pierce Brosnan’s Producing Partner, Dies at 63, באתר הוליווד ריפורטר, 11 בינואר 2016
בילי וסט

ויליאם ריצ'רד ורסטין (באנגלית: William Richard Werstine;‏ נולד ב-16 באפריל 1952), המוכר בשם הבמה בילי וסט, הוא מדבב, קומיקאי, זמר, מוזיקאי ופזמונאי, הידוע בעיקר בשל דיבוב במספר סדרות טלוויזיה, סרטים, משחקי וידאו ופרסומות. הוא הקליט מאות דיבובים בקריירה שלו, וביניהם רן (עונה 3 עד 5) וסטימפי ברן וסטימפי, דאג פאני ורוג'ר קלוץ בהחיים על פי דאג, ופריי, פרופסור פארנסוורת, דר' זוידברג, זאפ ברניגן ודמויות נוספות בפיוצ'רמה. הוא מדבב בפרסומות והוא הקול הנוכחי של ה-M&M האדום והיה גם קולו של באז, הדבורה של דגני הבוקר האני נאט צ'יריוס עד 2004. בנוסף לקולות המקוריים, הוא דיבב גם את באגס באני, אלמר פאד, שאגי רוג'רס, פופאי ואת וודי הנקר בהפקות מאוחרות של הדמויות. בשנת 2011 שיחק בסרט הקומדיה "לתפוס את הבוס". וסט נולד ב-16 באפריל 1952 בדטרויט, מישיגן. מדיה וקבצים בנושא בילי וסט בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בילי וסט (באנגלית) בילי וסט, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) בילי וסט, באתר AllMovie (באנגלית) בילי וסט, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) בילי וסט, באתר Metacritic (באנגלית) בילי וסט, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) בילי וסט, באתר MusicBrainz (באנגלית) בילי וסט, באתר Songkick (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קדיאטו קונאטה

קדיאטו קונאטה (בצרפתית: Kadiatou Konaté) היא במאית ותסריטאית מאלית. יצירתה המפורסמת ביותר היא L'Enfant terrible, סרט אנימציה קצר המבוסס על מיתוסים אפריקאים. היא גם הפיקה מספר סרטים דוקומנטריים, תוך התמקדות בסוגיות של נשים וילדים במאלי. קונאטה נולדה בבמקו, שבמאלי. היא למדה לתואר שלה באוניברסיטת שיח' אנטא דיופ ובאוניברסיטת דקר. אחרי שסיימה את לימודיה באוניברסיטה, קונאטה עבדה כעוזרת הפקה בסרטו הקלאסי של סולימאן סיסה משנת 1985, Yeelen. ב-1989, היא כתבה את התסריט עבור סרט האנימציה הקצר, La de Geste Ségou, בבימויו של עמיתה המאלי ממבאיה קוליבלי. הסרט הראשון שלה כיוצרת היה הסרט התיעודי Des Yeux לשפוך Pleurer (עיניים בוכות), שצולם בווידאו ב-1992. גם את סרטה התיעודי השני צילמה קונאטה בווידאו, Circulation Routiere (תנועה), אשר ביימה במשותף עם קאבידה דג'דג'ה. ב-1993 היא הפיקה שלושה סרטים קצרים, הבולט מביניהם L'Enfant terrible (ילד נוראי). הסרט מבוסס על מיתוס מרכז אפריקאי, המסופר באמצעות אנימציה של בובות. הסיפור עוקב אחר רוח טובה, ילד אשר נולד עם שיניים והיכולת לדבר וללכת, אשר מוצא את אחיו הגדול ומתחיל מסע יוצא דופן. זוהי עבודתה עתירת השבחים ביותר. אחרי כן, חזרה קונאטה ליצור סרטים דוקומנטריים, והוציאה את Femmes et Développement בשנת 1995. סרט זה משווה בין נשים מקבוצות סוציו-אקונומיות שונות במאלי. הסרט בוחן מה הושג על ידי נשים בארצה, וכן את מה שעוד נותר להיעשות. ב-1998, היא ביימה את הרט התיעודי הקצר, Un mineur en milieu carcéral, אשר חוקר את מצוקתם של ילדים במעצר, לעיתים קרובות בגין עבירות קלות. סרטה התיעודי משנת 2008 תיעודי Daman Da (מיראז' צהוב), עוקב אחר חיי היום-יום של כורי זהב במאלי. היא נמשכה לנושא אחרי צפייה בדיווח חדשות מקומיות בנושא. הסרט מראה את קשיי הכורים, את עבודתם בתנאים קשים, אך גם את הכנות ואת מוסר העבודה שלהם. La de Geste Ségou ‏(1989) Des Yeux Pour Pleurer ‏(1992) - תיעודי Circulation Routiere ‏(1993) - תיעודי L'Enfant terrible ‏(1993) L'enfant et l'hygiène corporelle ‏(1993) L'enfant et la circulation routière ‏(1993) Musow Bemi ‏(1995) Femmes et Développement ‏(1995) Un mineur en milieu carcéral ‏(1998) Petit à petit ‏(2001) Daman da ‏(2008) קדיאטו קונאטה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) קדיאטו קונאטה, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "Kadiatou Konaré". africultures.com/ (בצרפתית). Bolly, Moussa (2007). "Fanta Régina Nacro et kadiatou Konaré : Les amazones d'une nouvelle ère du cinéma africain". musow.com (בצרפתית). אורכב מ-המקור ב-2016-10-27. Les cinémas d'Afrique: dictionnaire. KARTHALA Editions. 2000. pp. 269–270. ISBN 978-2-84586-060-5. "The Terrible Child / L'Enfant Terrible". africanfilmny.org. אורכב מ-המקור ב-2018-10-02. Diop, Baba. "Daman da, le mirage jaune, de Kadiatou Konaté". africine.org (בצרפתית).
Follow My Heart

Follow My Heart הוא שיר שהוקלט על ידי שירה פריימן וטימוטי סניקוב. השיר נכתב על ידי נועם חורב והולחן על ידי דור דניאל. השיר נבחר לייצג את ישראל באירוויזיון הילדים 2016, שהתקיים בולטה, מלטה. לאחר בחירת רשות השידור בשירה פריימן וטימוטי סניקוב, השתתפו שירה פריימן וטימוטי סניקוב עם השיר באירוויזיון הילדים 2016 ב-20 בנובמבר 2016. השיר סיים במקום ה-15 מתוך 17 עם 27 נקודות. ישראל באירוויזיון הילדים 2016 אירוויזיון הילדים 2016 ישראל באירוויזיון הילדים ליאון קיכלר, ‏"Follow my Heart": השיר שלנו באירוויזיון הילדים, באתר ‏מאקו‏, 8 בנובמבר 2016
יוליוס אפשטיין

יוליוס אפשטיין (בגרמנית: Julius Epstein;‏ 7 באוגוסט 1832, זאגרב, האימפריה האוסטרית – 3 במרץ 1926, וינה, הרפובליקה האוסטרית הראשונה) היה פסנתרן יהודי אשר פעל באימפריה האוסטרו-הונגרית. יוליוס אפשטיין נולד בזאגרב ב-1832 לשמואל ונאנט אפשטיין, אשר היגרו לזאגרב מטרנצ'ין. אחיו הבכור יעקב אפשטיין (1822–1859) היה ראש הקהל של יהודי זאגרב בין 1853–1854. היו לו שני אחים נוספים ז'יגה ואיגנאץ. האחים ייסדו בזאגרב את ה"אגודה למען האנושיות" (בקרואטית: Društvo čovječnosti) אשר סייעה לנזקקים בכל רחבי ממלכת קרואטיה וזכתה לתמיכה מראשי השלטון המקומי. אפשטיין יצא ללימודי מוזיקה בווינה. הוא למד פסנתר באוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה וב-1852 ערך את קונצרט הבכורה שלו. בין 1867–1901 לימד אפשטיין באוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה וכיהן כראש המחלקה ללימודי פסנתר. עם תלמידיו נמנו גוסטב מאהלר ואיגנץ בריל. הוא ליקט וערך מהדורות מחודשות מיצירותיהם של לודוויג ואן בטהובן, פליקס מנדלסון-ברתולדי ופרנץ שוברט. יוליוס אפשטיין נפטר בווינה ב-1926 והוא בן 93. היה נשוי ואב ל-3 ילדים. בנו ריכרד אפשטיין (1869–1919) לימד באוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה. בנותיו יוג'ין ורודולפין היו מוזיקאיות מצליחות. יוג'ין כנרית ורודולפין צ'לנית. מדיה וקבצים בנושא יוליוס אפשטיין בוויקישיתוף יוליוס אפשטיין, באתר MusicBrainz (באנגלית) יוליוס אפשטיין, באתר Discogs (באנגלית) הקהילה היהודית בזאגרב, בתוך: צבי לוקר (עורך), פנקס הקהילות - יוגוסלאוויה, הוצאת יד ושם, ירושלים, 1988, עמודים 134, 146. יוליוס אפשטיין-ביוגרפיה, באתר zbl.lzmk.hr (בקרואטית).
ניר שנטל

ניר שנטל (נולד ב-25 באפריל 1969) הוא שייט עבר ישראלי, זוכה מדליית ארד באליפות העולם (טורונטו 1995) לצד שותפו ואחיו רן שנטל במפרשית מדגם 470. בינואר 1988 השתתפו האחים שנטל באליפות העולם לנוער שנערכה בסידני שבאוסטרליה למפרשיות מדגם 420 וזכו במקום הראשון הכללי בתום תשעה שיוטים. באוגוסט אותה השנה הם השתתפו באליפות העולם לנוער למפרשיות מדגם 470 האולימפי וזכו במדליית הכסף. בשנת 1993 השתתפו ניר ורן באליפות העולם לבוגרים בדגם 470 שנערכה בקרוזון שבצרפת וסיימו במקום השישי. באליפות העולם שנה לאחר מכן שנערכה בהלסינקי, פינלנד, הם סיימו במקום ה-11. בשנת 1995 זכו האחים שנטל במדליית הארד באליפות העולם למפרשיות מדגם 470 לאחר שסיימו במקום השלישי הכללי בתחרות שנערכה בטורונטו, קנדה. בשנת 1996 הם השתתפו באולימפיאדה אטלנטה והתחרו בתחרות מפרשיות ה-470 שנערכה באתר השיט בסוואנה. בתום כל 11 השיוטים הם סיימו במקום ה-19 הכללי. ניר שנטל, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי ניר שנטל, באתר olympedia.org ניר שנטל, באתר Sailing.org ניר שנטל באתר איגוד השיט הבינלאומי "האחים שנטל - אלופי העולם לנוער ב-420", מעריב, 29 בינואר 1988 "האחים שנטל סגני אלופי העולם ב-470", מעריב, 28 באוגוסט 1988 תוצאות אליפות העולם 1995 - דגם 470, אתר איגוד השיט הבינלאומי
רן שנטל

רן שנטל (נולד ב-25 במאי 1971) הוא שייט עבר ישראלי, זוכה מדליית ארד באליפות העולם (טורונטו 1995) לצד שותפו ואחיו ניר שנטל במפרשית מדגם 470. בינואר 1988 השתתפו האחים שנטל באליפות העולם לנוער שנערכה בסידני שבאוסטרליה למפרשיות מדגם 420 וזכו במקום הראשון הכללי בתום תשעה שיוטים. באוגוסט אותה השנה הם השתתפו באליפות העולם לנוער למפרשיות מדגם 470 האולימפי וזכו במדליית הכסף. בשנת 1993 השתתפו רן וניר באליפות העולם לבוגרים בדגם 470 שנערכה בקרוזון שבצרפת וסיימו במקום השישי. באליפות העולם שנה לאחר מכן שנערכה בהלסינקי, פינלנד, הם סיימו במקום ה-11. בשנת 1995 זכו האחים שנטל במדליית הארד באליפות העולם למפרשיות מדגם 470 לאחר שסיימו במקום השלישי הכללי בתחרות שנערכה בטורונטו, קנדה. בשנת 1996 הם השתתפו באולימפיאדה אטלנטה והתחרו בתחרות מפרשיות ה-470 שנערכה באתר השיט בסוואנה. בתום כל 11 השיוטים הם סיימו במקום ה-19 הכללי. רן שנטל, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי רן שנטל, באתר olympedia.org רן שנטל, באתר Sailing.org רן שנטל באתר איגוד השיט הבינלאומי "האחים שנטל - אלופי העולם לנוער ב-420", מעריב, 29 בינואר 1988 "האחים שנטל סגני אלופי העולם ב-470", מעריב, 28 באוגוסט 1988 תוצאות אליפות העולם 1995 - דגם 470, אתר איגוד השיט הבינלאומי
פטיש לכפות ידיים

פטיש לכפות ידיים הקרוי גם קווירופיליה הוא משיכה, לרוב משיכה מינית לכפות ידיים. פטיש זה עשוי לכלול את המשיכה המינית לאזור מסוים בכף היד, כגון האצבעות, גוף כף היד או ציפורני הידיים, בנוסף הוא יכול להתבטא במשיכה לפעולות מסוימות שמבצעות הידיים, אשר לא נחשבות בדרך כלל לפעולות מיניות, כגון כיבוס בגדים באופן ידני או שטיפת כלים. מימוש הפטיש יכול להתבטא ברצון לחוות מגע פיזי עם כפות הידיים בשלל דרכים ותנוחות, או להוות מקור לפנטזיה מינית כזאת או אחרת. פטיש לכפות ידיים מוכר ומקבל ביטוי על ידי תעשיית הפורנוגרפיה, אך נחשב לאחד הפטישים הפחות נפוצים, חרף העובדה שמקבילו, הפטיש לכפות רגליים נחשב לנפוץ ביותר מבין כלל הפטישים בעולם. פטיש לכפות ידיים הוא משיכה מינית לכף היד. משיכה זו באה לידי ביטוי בשלל דרכים: על ידי כך שכפות הידיים נוגעות בבעל הפטיש, עושות לו הנדג'וב, או שהוא מוצץ או מלקק את אצבעות הידיים או את גוף כפות הידיים. משיכה לציפורני הידיים נחשבת לתת-סוג של פטיש לכפות ידיים אשר נחשב לנפוץ ביותר בתחום הפטיש לכפות ידיים, ומתבטא לעיתים קרובות ברצון של הפטישיסט שהן יגרדו אותו, או ברצון למרוח עליהן לק ציפורניים. בשנת 2007, חוקרים באוניברסיטת בולוניה שבאיטליה ביצעו מחקר שבחן 381 דיונים באינטרנט שמקורם בקבוצות פטישיזם, כדי לאמוד את השכיחות היחסית של הפטישים השונים. בדיונים אלו השתתפו מעל 5,000 אנשים. המחקר מצא שמתוך כלל המשתתפים בדיונים השונים, 669 משתתפים התייחסו לציפורניים, אשר נחשבות לסוג של פטיש לכפות ידיים. מהמחקר הוסק שהמשיכה לא הייתה באופן ספציפי לציפורניים, וייתכן שרבים מאלו שהתייחסו לציפורניים דיברו עליהן בהקשר של BDSM, שבו נעשה רבות שימוש בציפורניים בסשן של סאדו-מזוכיזם, ובעצם נמשכו לכאב שאלו גורמות, כך שלא ניתן באופן גורף לייחס זאת לפטיש לכפות ידיים. כמו כן, נמצא ש-669 משתתפים היוו פחות מ-1% מכלל המשתתפים בפורומים המדוברים. בסדרת האנימה-מנגה "ההרפתקה המוזרה של ג'וג'ו" (אנ'), לדמות קירה יושיקאגה יש פטיש לכפות ידיים. יושיקאגה הוא רוצח סדרתי הרוצח נשים כדי לקחת את כפות ידיהן. לאחר מכן הוא מעמיד פנים שכף היד היא אישה אמיתית. הנדג'וב פטיש לכפות רגליים מניקור E. L. McCallum. 1998. Object Lessons: How to Do Things With Fetishism. SUNY Press.ISBN 0791439798. p.59 Moore, Lucy (4 בנובמבר 2009). "Foot fetishes: Fun or freaky?". {{cite web}}: (עזרה) Griffiths, Mark (22 בינואר 2016). "Handy crafts: A brief look at fingernail fetishes". {{cite web}}: (עזרה)
Shir & Tim

Shir & Tim היו צמד זמרים שייצגו יחדיו את ישראל באירוויזיון הילדים 2016 עם השיר "Follow My Heart". לאחר שישראל אישרה את השתתפותה באירוויזיון הילדים 2016 ערכה רשות השידור בחירה פנימית לנציג ישראל באירוויזיון הילדים 2016. לבסוף נבחרו לייצג את ישראל באירוויזיון הילדים 2016: שירה פריימן אשר השתתפה בבית הספר למוסיקה והיא גם נגנית סקסופון. טימוטי סניקוב אשר השתתף בכמה פסטיבלים למוזיקה, ביניהם "להיות כוכב" ו"באזאר סלביק". הוא גם שיחק את התפקיד של מייקל בהפקה הישראלית של בילי אליוט והשתתף ב"The Voice" לילדים באוקראינה. הם נשלחו יחדיו לאירוויזיון הילדים 2016 כצמד בשם "Shir & Tim". ערך מורחב – ישראל באירוויזיון הילדים 2016 שירה וטימוטי הופיעו באירוויזיון הילדים 2016 שהתקיים ב-20 בנובמבר 2016 בולטה, מלטה. הם הופיעו בתור השיר ה-13 על הבמה, וסיימו בתחרות במקום ה-15 עם 27 נקודות. לאחר הופעתם המשותפת באירוויזיון הילדים 2016 התפרק הצמד לאחר מטרתו לייצג את ישראל באירוויזיון הילדים 2016, פריימן התמקדה בקריירת דיבוב ומשחק וסניקוב המשיך בקריירת המוזיקה והוציא כמה סינגלים. אירוויזיון הילדים 2016 Shir & Tim, ברשת החברתית פייסבוק
2.4 ילדים בממוצע

2.4 ילדים בממוצע (באנגלית: 2point4 Children) היא קומדיית מצבים בריטית של ה-BBC שנוצרה ונכתבה בידי אנדרו מרשל. הסדרה עוקבת אחרי חייהם של בני משפחת פורטר, לכאורה משפחה ממוצעת אבל לעיתים קרובות נהפך עליהם עולמם בשל מזל רע ואירועים מוזרים. הסדרה שודרה לראשונה בערוץ BBC One בשנים 1991 עד 1999, במשך שמונה עונות, והסתיימה ב-30 בדצמבר 1999 בפרק "The Millennium Experience". מותו של גארי אולסן, שגילם את דמות אב המשפחה, בספטמבר 2000 מנע את האפשרות להפקת פרקי ספיישל נוספים. הסדרה משודרת בשידורים חוזרים בבריטניה בערוצי "Gold" ו-"Drama", ובאוסטרליה בערוץ UKTV. ביל פורטר – בלינדה לאנג בן פורטר – גארי אולסן ג'ני פורטר – קלייר וודגייט (עונות 1 ו-2); קלייר באקפילד (עונות 3 - 8) דייוויד פורטר – ג'ון פיקרד רונה האריס – ג'וליה הילס כריסטין אטקינס – קים בנסון (הופעת אורח בעונה ראשונה, תפקיד קבוע בעונות 2 - 8) דקלאן – מיטצ'ל ריי (הופעת אורח בעונה 7); אלכס קיו (עונה 8) טינה – פטרישה ברייק (עונה 1); סנדרה דיקינסון (עונות 2–8) הדודה פרל – ברברה לוט גרי – לאונרד או'מאלי (עונה 1) טוני – טום רוברטס (עונות 3 והלאה) בט גייטס – ליז סמית' הדודה בל – ליז סמית' דורה גרימס – אנט קר אדם – פול ראפילד (עונה 3) ג'ייק "קינגון" קינגר – רוג'ר לויד-פק (עונות 3–6) ג'וס (Wheelchair Racer) – מיק סקרלט (הופעת אורח בעונה 2) בהתחלה בני משפחת פורטר נראים רגילים למדי. האם ביל היא אשה נבונה, מעשית ומיושבת בדעתה. היא מבשלת ומנקה את הבית ובו בזמן היא מנהלת עסק של קייטרינג, יחד עם חברתה רונה הרעבה לסקס. בן הוא אב המשפחה, ולרוב הוא ילדותי כמו הילדים. הוא מנהל עסק של תיקוני מערכות חימום יחד עם כריסטין העוזרת העוקצנית שלו. הבת ג'ני היא בת עשרה טיפוסית, להוטה אחר בנים, ומתעניינת בצמחונות. דייוויד הבן הוא אחיה הצעיר השובב, שאוהב סרטי אימה, חייזרים ולהציק לאחותו הגדולה. עם זאת בני המשפחה נתקלים באירועים משונים של מזל רע. הכל נראה אפשרי בעולמם של משפחת פורטר. "2.4 ילדים בממוצע", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "2.4 ילדים בממוצע", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "2.4 ילדים בממוצע" באתר ה-BBC "2.4 ילדים בממוצע" באתר British Comedy Guide "Sitcom star Olsen dies". BBC News. 13 בספטמבר 2000. נבדק ב-6 בנובמבר 2014. {{cite news}}: (עזרה)
לה בוהם (שיר)

לה בוהם (בצרפתית: La Bohème) הוא שיר שאנסון שבוצע והולחן על ידי שארל אזנבור, עם מילים שנכתבו על ידי ז'אק פלאנט. השיר הוקלט לראשונה ב-1965 על ידי אזנבור. הוא נחשב לשיר המזוהה ביותר עימו, לאחד מהשירים הפופולריים ביותר בשפה הצרפתית וכשיר מייצג של ז'אנר השאנסון הצרפתי. השיר זכה להצלחה בינלאומית, והוקלט על ידי אזנבור גם בגרסאות באיטלקית, ספרדית, אנגלית, גרמנית ופורטוגזית. אזנבור נהג לבצע שיר זה בכל אחת מהופעותיו, לרוב כשהוא מחקה בתנועותיו צייר ומנקה את ידיו באמצעות מטפחת אותה היה משליך בתום השיר. השיר מספר על צייר מזדקן הנזכר בערגה בחיי הבוהמה כאמן צעיר בשכונת מונמארטר בפריז. הצייר מספר שעל אף שחווה מחסור ורעב והתפרנס בדוחק מיצירותיו, הוא היה מאושר. בבית האחרון בשיר, שב הצייר אל ביתו הישן במונמארטר, אך הוא כבר אינו מזהה את מונמארטר שהשתנתה לבלי היכר, ונראית בעיניו עצובה. אבי טולדנו ביצע גרסת כיסוי לשיר בעברית תחת אותו השם, בתרגומו של דודו טופז. השיר בוצע כחלק ממופע יחיד שהעלה ב-1978 בשם "לה בוהם", אשר היה ערב שירי שאנסון של אזנבור, שאף נכח בהופעת הבכורה. הזמרת הקפריסאית אנה ויסי ביצעה גרסת כיסוי לשיר ביוונית, כחלק מאלבומה "Anna Vissi" שיצא ב-1981, בו תורגם השיר כ-"Kséhasé me". ניקולס ג'אר יצר גרסת כיסוי לשיר ב-2010, בה הוא משתמש בהופעותיו. הזמר הצרפתי קנדג'י ז'יראק ביצע גרסת כיסוי לשיר באלבום "Aznavour, sa jeunesse" מ-2014. בגרסה זו, אשר יצאה כחלק מאלבום מחווה משותף של מספר זמרים צעירים לשירי אזנבור, ישנה השפעה של מוזיקה ספרדית וצוענית. מידע על היצירה "לה בוהם" באתר מיוזיק בריינז מידע על היצירה "לה בוהם" באתר Discogs סרטון השיר "לה בוהם" באתר יוטיוב
הרמון היילי

הרמון היילי (באנגלית: Hermon Hailay; נולדה בשנת 1985) היא תסריטאית ובמאית קולנוע אתיופית עטורת פרסים. הרמון היילי נולדה בעיר מקלה, בירת מדינת תיגראי שבאתיופיה. מותו של אביה שימש בתור ההשראה שלה להפוך לתסריטאית ובמאית קולנוע. יחד עם שותפה, הסופר והמפיק מקס קוניל (Max Conil), היא הקימה את חברת ההפקה HM Film Production באדיס אבבה, על מנת להפיק סרטים על פי סיפורים אתיופיים ולחשוף את הקולנוע האתיופי המודרני ותרבותו בפני קהלים מקומיים ובינלאומיים. היילי ביימה מספר סרטים מצליחים, הן קופתית והן ביקורתית, שיצאו ישירות לנגני ה-DVD, בהם "Baleguru" (בשנת 2012) ו-"Yaltasbrew" (בשנת 2013). בשנת 2014 הייתה אחת מחמישה יוצרי קולנוע אתיופיים צעירים שנבחרו להשתתף בסדנה "מאדיס אבבה לקאן" (From Addis To Cannes Workshop) בפסטיבל הקולנוע בקאן. היא השלימה את סרטה הראשון באורך מלא שהוצג בבתי הקולנוע, "Price of Love" ("מחיר האהבה"; ለፍቅር ዋጋ), בשנת 2015. בשל התקציב הנמוך שהיה ברשות יוצרי הסרט (עשרת אלפים דולר בלבד), הם נאלצו לצמצם מאוד את ההוצאות. הסרט, העוסק בנהג מונית צעיר מאדיס אבבה המתאהב בזונה שמצאה מקלט במוניתו, הוזמן להציג בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו בשנת 2015 כחלק מהבחירה הרשמית בו. הוא הוקרן באופן רשמי גם בתחרות FESPACO, פסטיבל הקולנוע והטלוויזיה הפאן-אפריקני של ואגאדוגו 2015, שם זכה הסרט בפרס המיוחד של ואגאדוגו. הוא המשיך להתחרות בפסטיבלי קולנוע בינלאומיים נוספים, וזכה בפרסים רבים. Baleguru (2012) Yaltasebew (2013) Price of Love (2015) הרמון היילי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) Michael W. Thomas, Price of Love dir. by Hermon Hailay, African Studies Review, Volume 59, Number 1, April 2016, pp. 237-239 הרמון היילי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) Hailay Hermon and Max Conil – Episode 111, באתר Face2Face, Apr 21, 2015 Hermon Hailay באתר IFFR - International Film Festival Rotterdam FROM ADDIS TO CANNES, באתר INTERNATIONAL EMERGING TALENT FILM ASSOCIATION (IEFTA) Hermon Hailay באתר AFF, African Film Festival, Inc. TIFF 2015 Women Directors: Meet Hermon Hailay – ‘Price of Love’ Emmanuel Igunza, "Price of Love director: African film industry 'must work together'", BBC News, BBC Focus on Africa, ‏05 Mar 2015 (באנגלית)
רוסיה באירוויזיון 2010

רוסיה באירוויזיון 2010 השתתפה עם השיר "Lost and Forgotten" בביצוע של פטר נאליץ'. "RTR", רשות השידור הרוסית, ערכה בערוץ שלה "Russia TV" תחרות ציבורית בשם "אוורווידני" לבחירת נציג רוסיה לאירוויזיון 2010, התחרות נערכה בתיאטרון ולדימיר נזרוב שבמוסקבה ומנחיה היו אוקסנה פדורובה ודמיטרי גוברנייב., בתחרות השתתפו 25 מבצעים ושיריהם, שבה ההצבעה בוססה על שקלול קולות של הציבור בטלפון, קולות הציבור באינטרנט, וצוות שיפוט. בתחילה מינתה RTR ועדה פנימית לבחירת 35 שירים מכל ההצעות שהוגשו לערוץ, שלאחר מכן ניפתה 10 שירים מתוך אלו בסבב שיפוט פנימי נוסף כדי לצמצמם ל-25 שירים לתחרות הציבורית. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.