laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מחוזות פנמה

מבחינה מנהלית פנמה מחולקת ל-10 פרובינציות (provincias) ו-3 אזורי ילידים (comarcas indígenas). כל יחידה מדרג מנהלי ראשון מחולקת לנפות. בנוסף לכך קיימים 2 אזורי ילידים (C3 ו-C5 במפה) שהם ברמת נפה. מדיה וקבצים בנושא מחוזות פנמה בוויקישיתוף המחוז הוקם ב-2014 משטחים בתוך מחוז פנמה ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של פנמה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שמעון הקדוש

שמעון הקדוש הוא קדוש נוצרי, מהראשונים שהכירו במשיחיותו של ישו. על פי המסופר בבשורה על-פי לוקאס (ב', 35-25), כשהיה ישו התינוק בן ארבעים יום, העלוהו הוריו לבית המקדש, כדי לקיים את מצוות פדיון הבן ולהקריב קורבן יולדת. שמעון, ביחד עם חנה הנביאה, קיבלו את פניהם של ישו והוריו בבית המקדש. לשמעון, שהיה איש "צדיק וחסיד", נגלה בנבואה שהוא לא ימות בטרם יראה במו עיניו את המשיח. הוא הגיע בהשראת רוח הקודש לבית המקדש באותו היום בו הגיעו מרים, אם ישו, יוסף הקדוש וישו וכאשר ראה את ישו הפעוט לקח אותו בזרועותיו ונשא את תפילת הנונק דימיטיס, שעודנה נכללת בליטורגיה של כנסיות שונות. בתאריך זה, שעל פי המסורת חל ב-2 בפברואר, נחוג חג הקנדלמאס. לפי המסורת של הנצרות האורתודוקסית, היה שמעון אחד החכמים אשר עבדו על תרגום השבעים. כשהוא רצה בספר ישעיהו ז:יד לתרגם "עלמה" כ-"אשה", עצר אלוהים את ידו, ואמר שצריך לכתוב "בתולה", והבטיח שיחיה לראות שזה אכן התרגום הנכון. היום פסוק זה נחשב על ידי הנוצרים לנבואה על בואו של ישו. כמה חוקרי נצרות מזהים את שמעון הקדוש עם שמעון בן הלל. על פי האגדה, מעט לאחר מכן מת. במאה השישית שרידיו הועברו לקונסטנטינופול, שם היו לפחות עד המאה ה-13. שמעון נחשב כקדוש בנצרות הקתולית, בנצרות האורתודוקסית ובנצרות האוריינטלית ויום חגו הוא ב-3 בפברואר, אשר מוקדש גם לחנה הנביאה. מנזר סן סימון מדיה וקבצים בנושא שמעון הקדוש בוויקישיתוף שמעון הקדוש, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) הבשורה על פי לוקאס פרק ב – ויקיטקסט, באתר he.wikisource.org שמעון הקדוש במסורת הכנסייה הארמנית Catholic.co.il, www.catholic.co.il Allan Cutler, Does the Simeon of Luke 2 Refer to Simeon the Son of Hillel?, Journal of Bible and Religion 34, 1966, עמ' 29–35 ערך זה הוא קצרמר בנושא קדושים נוצרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סורק פורטים

סורק פורטים (באנגלית: Port scanner), היא תוכנת אבטחת מידע, המשמשת לבירור אילו פורטים פתוחים במחשב מסוים המחובר לרשת מחשבים. הסריקה מבוצעת בדרך כלל על ידי האקר בשלב איסוף המידע על מחשב היעד או איש אבטחת מידע כדי לדאוג לסגור פורטים פתוחים. באמצעות רשימת הפורטים הפתוחים יכול התוקף להסיק אילו שירותי רשת רצים על המחשב הנסרק ובהתאם לכך להפעיל התקפות מתאימות. סורק פשוט עובד בצורה הבאה: הסורק מנסה ליצור חיבור עם המטרה הנסרקת בכל אחד מהפורטים בסדר עולה, כל ניסיון חיבור מוצלח יסומן כפורט פתוח, וכל ניסיון כושל יוגדר כפורט סגור. צורת סריקה זו יכולה לגרום לגילוי הסריקה על ידי המחשב הנסרק, או על ידי חומת אש המגינה על המחשב הנסרק. על מנת להפחית את הסיכון לגילוי הסריקה, פותחו מספר שיטות סריקה: סריקת SYN – נקראת גם סריקה חצי פתוחה (Half open). בסריקה זו המחשב הסורק מתחיל ביצירת קשר עם הפורט אבל לא מסיים את תהליך יצירת הקשר. הדבר מבוצע על ידי שליחת חבילות TCP/IP מסוג SYN, אל הפורטים הנסרקים. המחשב הנסרק משיב בחבילת SYN|ACK אם הפורט פתוח וב־RST אם הפורט סגור. במקרה והפורט פתוח התוכנה תשלח חבילת RST על מנת שלא יוקם קשר. סריקת FIN – בסריקה זו נשלחים אל הפורטים הנסרקים חבילות מסוג FIN. אם הפורט סגור המחשב הנסרק צפוי להחזיר חבילת RST, ואם הפורט פתוח המחשב הנסרק לא צפוי להחזיר דבר. סריקה זו נחשבת לחשאית מאוד, אולם לאמינה פחות. סריקה מבוזרת – סריקה שמבוצעת על ידי מספר רב של מחשבים מכתובות IP שונות ברשת (לרוב Botnet). בסריקה זו כל מחשב מנסה להתחבר למספר קטן של פורטים ובכך מקשה על גילוי הסריקה ועל מקורה. ערך זה הוא קצרמר בנושא מחשבים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סטפן לאזמה

סטפן לאזמה (באנגלית: Stephane Lasme; נולד ב-17 בדצמבר 1982 בפורט-גנטיל, גבון) הוא כדורסלן עבר גבונזי בעל אזרחות אמריקאית המשחק בעמדת הפאוור פורוורד. ובנבחרת גבון. גובהו 2.03 מטרים. בצעירותו שיחק לאזמה באוניברסיטת מסצ'וסטס. עונת 2006/2007, האחרונה שלו באוניברסיטה, הייתה רוויית הישגים אישיים עבורו. הוא נבחר על ידי סוכנות הידיעות האמריקאית לנבחרת ה"אול-אמריקן" של ליגת המכללות, וזכה גם בפרסי שחקן העונה ושחקן ההגנה של העונה של התאחדות האטלנטיק-10. הוא שבר את שיא החסימות של כל הזמנים באוניברסיטה, שהיה שייך למרקוס קמבי, וכן הפך לאחד משלושה שחקנים בהיסטוריית המכללות שהשיגו ארבעה טריפל דאבלים בעונה אחת, יחד עם ג'ייסון קיד ומייקל אנדרסון. לאזמה נבחר במקום ה-46 (סיבוב שני) על ידי גולדן סטייט ווריורס בדראפט 2007. הוא שיחק רק 4 שניות במשחקו הראשון בליגה ושוחרר מהקבוצה. בנובמבר 2007 הוא הצטרף לקבוצת ה-NBDL לוס אנג'לס דיפנדרס. ב-21 במרץ 2008 הוא חתם במיאמי היט, בה שיחק 16 משחקים, בהם קלע 5.2 נקודות, הוריד 3.8 ריבאונדים וחסם 1.3 פעמים בממוצע למשחק. ב-21 בספטמבר 2008, הוא חתם בקבוצת היורוליג פרטיזן בלגרד וכבר לאחר 3 משחקים בתחרות, הוא היה שני ביורוליג בחסימות ובריבאונדים בממוצע למשחק. לאזמה סיים את העונה בפרטיזן עם ממוצעים של 10.7 נקודות, 6.6 ריבאונדים ו-1.4 חסימות בכ-24.7 דקות למשחק. הוא גם היה חלק בזכייתה של קבוצתו באליפות סרביה בגביע הסרבי ובליגה האדריאטית, ובהגעתה לרבע גמר היורוליג בו הפסידה לצסק"א מוסקבה. ב-1 ביולי 2009 עבר לאזמה לקבוצת מכבי תל אביב מהליגה הישראלית. באוקטובר 2012 חתם בפנתנייקוס. ביוני 2014 חתם לשנתיים באנאדולו אפס. ביולי 2015 חתם בגלאסראיי, וב-29 באוגוסט 2016 הושעה מהקבוצה לשנה לאחר שנכשל בבדיקת סמים. הוא חתם בטקסס לג'נדס מליגת הפיתוח של ה-NBA. ביולי 2017 חתם באוניקס קאזאן. לאזמה היה חלק מנבחרת גבון באליפות אפריקה 2005. מדיה וקבצים בנושא סטפן לאזמה בוויקישיתוף סטפן לאזמה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) פרופיל, באתר Basketball-Reference פרופיל, באתר Sports-Reference פרופיל, באתר eurobasket פרופיל, באתר פיב"א פרופיל, באתר ליגת ה-NBA פרופיל, באתר היורוליג פרופיל, באתר ליגת העל הספרדית בכדורסל (בספרדית) עדי הרשליקוביץ, סטפון לאזמה סיכם לשנתיים במכבי תל אביב, 01.07.09, אתר ספורט 5, עותק מארכיון האינטרנט
ג'ון וייט

האם התכוונתם ל... ג'ון וייט – שחקן קנדי ג'ון ווייט – שחקן טלוויזיה וקולנוע אמריקאי ג'ון וייט אלכסנדר – צייר דיוקנאות, וצייר ומאייר דקורטיבי אמריקאי ג'ון וייט – מנתח ואספן בוטני אירי ג'ון וייט (כדורגלן) – כדורגלן סקוטי ג'ון וייט (מוזיקאי) – מוזיקאי בריטי-אנגלי
בית רוק

בית רוק הוא בית באר מהמאה ה-19 המצוי כיום ברחוב השומרון, באזור התחנה המרכזית הישנה של תל אביב. משפחת רוק הייתה משפחה ערבית-נוצרית אמידה שהגיעה ליפו מעין כרם. הם הקימו את הבית בלב הפרדסים של המשפחה. בדומה לבתי באר אחרים שנבנו בהדרגה, קומת הקרקע, שנועדה לשרת את עבודת הבאר, הייתה פשוטה יחסית, וקורתה בקמרונות צולבים. קומת המגורים השנייה, שנוספה בהמשך, הייתה מפוארת וכללה תקרה גבוהה, רצפת שיש, חלונות מקומרים בחזיתות המזרחית והמערבית וגג רעפים. הבאר הופעלה בתחילה באמצעות אנטיליה, ומאוחר יותר באמצעות מנוע דיזל. בשנת 1902 רצח בן המשפחה, אלפרד רוק, את יעקב אברמוביץ, איכר יהודי מראשון לציון. זאת לאחר שאברמוביץ דרש ממנו להפסיק ולהציק לבנות המושבה. כדי להיחלץ מעונש מוות, אלפרד נמלט מהארץ. משפחתו הגיעה להסדר של פיצוי כספי עם אנשי ראשון לציון. על פי גרסה אחת, מכרה המשפחה לאיכרים את אחד מפרדסיה. על פי גרסה אחרת, הוצע לפרנסי ראשון לציון פיצוי בסך 10 אלפים פרנק. הכספים הושקעו בקרן לטובת בתו של אברמוביץ', ולאחר שזו מתה, הושקעו לצורך הקמת מרפאה. מאוחר יותר, חזר אלפרד רוק לארץ ישראל. הוא כיהן כסגן נשיא המפלגה הערבית הפלסטינית וכחבר הוועד הערבי העליון. בשנות ה-20 מכרה משפחתו של אלפרד את הבית והפרדס. לפי גרסה אחת, מכר אותה למשפחות יהודיות משכונת נווה שאנן, אף על פי שהתנגד למכירת בתים ליהודים. לפי גרסה אחרת, בתחילה התגוררו בבית מיסיונרים פרוטסטנטים, ומהם עבר לידיים יהודיות. הפרדס נעקר ובשנים 1927, 1929 ו-1932 נערך יריד המזרח על אדמותו. ב-1937 תרמו המשפחות את הקרקע לעיריית תל אביב, לשם בניית התחנה המרכזית, מתוך מחשבה שהתחנה תעלה את ערכיהם של נכסים נוספים בהן החזיקו. לאחר הקמת התחנה התגוררו בבית משפחות יהודיות בדמי מפתח. בקומת קרקע פעלו בעלי מלאכה שונים. הבאר נאטמה בידי הדיירים, אך שרידיה עדיין קיימים. במרוצת השנים עזבו את הבית הדיירים שהתגוררו בו. עקב ההזנחה, קירות הבית נסדקו, חלקם סובלים מרטיבות, ותוספות בנייה שונות שנועדו לשרת את בתי העסק פגעו במראהו. עם זאת, המבנה בעל גג הרעפים עדיין שונה במראהו ביחס לבנייה העירונית בסביבתו. משפחת רוק המשיכה להתגורר ביפו עד 1948. לאחר מכן. רוב בני המשפחה עזבו את הארץ והתפזרו בעולם, בעיקר באירופה, ירדן ולבנון. מירב גזית, עמית עמיהוד, יונתן שטיין, בית משפחת רוק באתר בתי הבאר דליה קרפל, זוהי יפו, ילדה, באתר הארץ, 6 בפברואר 2008 אלי אלון, בית רוק ההיסטורי בתחנה המרכזית הישנה בת"א, באתר News1 מחלקה ראשונה, 27 בדצמבר 2015
תאונת הרכבת בצריפין

תאונת הרכבת בצריפין, הייתה התנגשות בין רכבת משא לאוטובוס אגד שארעה ב-17 בספטמבר 1939 בסמוך לצריפין, שבעקבותיה עלה האוטובוס באש ונשרף כליל. בתאונה נספו 29 מנוסעי האוטובוס, והיא תאונת הרכבת הקטלנית ביותר בתולדות הרכבת בארץ ישראל. כמחצית מהקורבנות לא זוהו ונקברו בקבר אחים. ב-17 בספטמבר 1939, בסמוך לשעה 12 בצהריים התנגשה רכבת משא שנסעה מלוד לצריפין (אז סרפנד) באוטובוס של חברת אגד מספר 653 שנסע מירושלים לתל אביב וחצה את המסילה לצריפין ממערב לרמלה ובו כ-30 נוסעים. בנקודת החצייה של הכביש והמסילה לא היה מוצב מחסום בטיחות. לאחר ההתנגשות המשיך האוטובוס בנסיעה קצרה, אך אז נדלק מכל הבנזין וכתוצאה מכך עלה כל האוטובוס באש ונשרף על נוסעיו. חלונות האוטובוס היו ממוגנים ברשתות מתכת נגד יידויי אבנים (על רקע התנכלויות לתחבורה היהודית במהלך המרד הערבי הגדול) ומנעו מהנוסעים להחלץ דרכם. 23 מהנוסעים נשרפו למוות בתוך האוטובוס, ועוד שבעה, בהם נהג האוטובוס לאון רודריק, פונו כשהם סובלים מכוויות לבתי החולים בצריפין ובתל אביב. עוד באותו יום נפטרו שניים מהפצועים ולמחרת התאונה נפטרו עוד ארבעה, בהם נהג האוטובוס, ובכך הגיע מספר הנספים באסון ל-29. בשל המצב הקשה של גופות הנספים באוטובוס, חשבו תחילה שמדובר ב-21 גופות. מבין הנספים זוהו השישה שנפטרו בבתי החולים ועוד שמונה בלבד מבין אלו שנהרגו בתוך האוטובוס. שלושה מן ההרוגים שנפטרו בבתי החולים הובאו למנוחות בהר הזיתים בירושלים למחרת התאונה. מסע ההלוויה שלהם עבר לאורך רחוב יפו, רחוב הנביאים ושכונת מאה שערים, שם נישאו הספדים. שאר נוסעי האוטובוס, 25 במספר נקברו בבית הקברות נחלת יצחק באותו היום. עשרה מהם זוהו ונקברו בנפרד ושאר ה-15 נקברו בקבר אחים, כאשר בזמן ההלוויה סברו שמדובר בשרידיהם של 13 הרוגים. בהלוויה נכחו נציגים רשמיים של הרכבת המנדטורית ושל חברת אגד. תנועת האוטובוסים של אגד הושבתה בכל הארץ בזמן ההלוויה. נהג האוטובוס לאון רודריק הובא למנוחות יום לאחר שאר ההלוויות. מסע ההלוויה יצא מתל אביב לתחנה המרכזית בירושלים וכלל שיירת אוטובוסים של אגד. בתחנה נשאו הספדים ולאחריהם נקבר רודריק בהר הזיתים. גם בזמן הלווייתו הושבתה תנועת האוטובוסים. לאחר התאונה נעשתה חקירה בנוגע לזהות הקורבנות שנקברו בקבר האחים. זהותם של חלק מהקורבנות התגלתה עוד ביום ההלוויה באמצעות שרידי בגדים וחפצים אישיים שזוהו על ידי קרובי משפחה. לאחר כשבעה שבועות פורסמה רשימה שמות מלאה של קורבנות האסון שכללה 29 שמות, בהם 12 גברים, 11 נשים ו-6 ילדים. תאונת הרכבת באנקרה (2018) אלי אלון, אסון הרכבת בצריפין (1939), באתר News1 מחלקה ראשונה, 17 בספטמבר 2016 כיום כביש 44 בין צומת ניר צבי וצומת צריפין. המסילה אינה קיימת עוד, אך מופיעה במפות עד סוף שנות ה-80. 21 הרוגים וכמה פצועים בהתנגשות איומה של מכונית ברכבת, דבר, 18 בספטמבר 1939 Death Roll in Bus Disaster now 27, פלסטיין פוסט, 19 בספטמבר 1939, המשך ,המשך Many Bus Wreck Victims Still Unidentified, פלסטיין פוסט, 20 בספטמבר 1939 Inquest Reveals 29 Dead in Egged Bus Disaster, פלסטיין פוסט, 8 בנובמבר 1939
ואדי אבו ג'מיל

ואדי אבו ג'מיל היא שכונה בצפון מערב ביירות, לבנון, שהיוותה את הרובע היהודי בעיר. השכונה היוותה מרכז לקהילה היהודית הלבנונית, אשר בה שכן בית הכנסת הגדול והחשוב ביותר, בית הכנסת מגן אברהם. בנוסף לו היו בשכונה שני בתי כנסת נוספים: האחד של דוברי הספניולית (שהיגיעו ברובם מיוון) והשני של האשכנזים (שהיגעו ממזרח אירופה). השכונה היוותה בית לקהילה היהודית בת מאות השנים וכן לפליטים יהודים מסוריה ומעיראק בתקופות מאוחרות יותר. בשכונה היו מוסדות יהודים רבים, כגון בית הספר אליאנס, בית ספר ומדרשה "תלמוד תורה", אגודת הספורט "מכבי" שהייתה פעילה מאוד, מוסד "ביקור חולים", משרדי הרבנות. דרומית לשכונה נמצא בית העלמין היהודי של ביירות. למרות שחלק גדול מתושבי הרובע היגרו אחרי משבר 1958 ומלחמת האזרחים הלבנונית, כוחות אש"ף והפלנגות הנוצריות הגנו על השכונה במהלך מלחמת לבנון הראשונה. נוכחות אש"ף ברובע הובילה להפצצות ישראליות אשר גרמו נזק לבית הכנסת מגן אברהם. גל גדול של עזיבה של השכונה על ידי יהודי ביירות היה לאחר מלחמת ששת הימים. כיום, המורשת היהודית של ואדי אבו ג'מיל בסכנת הכחדה בשל פרויקט שיקום של חברת סולידר (בבעלותו של ראש הממשלה המנוח רפיק אל-חרירי). בשנת 2008, נמתחה ביקורת על החברה על הריסת 3 מבנים עתיקים, שאוכלסו בעבר על ידי יהודים לבנונים, אשר הקיפו את בית הכנסת. כמו כל מבנה ישן בביירות, מבנים אלו היו בעלי ארכיטקטורה מעין-ערבית נדירה. ע"פ חדשות "הארץ", בית הכנסת עצמו היה גם כן בסכנת הריסה, אך ניצל. בית הכנסת נמצא תחת אחריות הקהילה היהודית-הלבנונית, ובקיץ 2009 החל שיקומו שהסתיים ב-2010. באוגוסט 2020 בית הכנסת נפגע אך לא נהרס, כתוצאה מהפיצוץ הגדול שהיה בנמל ביירות. יהדות לבנון רצח מנהיגי יהדות לבנון (1984 - 1986)
ברטיונאז'

ברטיונאז' (בצרפתית: Bertillonage) הייתה שיטה ביומטרית מוקדמת שפותחה ב-1879 ונפוצה בסוף המאה ה-19 לזיהוי אנשים לפי מדידות שנעשו בגופם. השיטה נקראת על שמו של מייסד האנתרופומטריה, השוטר וחוקר הביומטריה הצרפתי אלפונס ברטיון. בחוק משנת 1832 נאסר לסמן עבריינים על ידי הטבעת אות קלון בברזל מלובן בגופם. ברטיון פיתח שיטה חלופית לזיהוי עבריינים חוזרים והנהיג במשטרה הצרפתית כרטסת מידע על אודות עבריינים. הנתונים נאספו על ידי מדידת חלקים שונים בגופו של כל עבריין, כגון גובה, אורך הזרועות והרגליים, מידות הגולגולת, ורישום שלהם על פי הנחיות מדוקדקות למטרות זיהוי. כמו כן, צולמו שתי תמונות של העבריין (פרופיל ואנפס) ביושבו על כיסא מסתובב, כך שלא תשתנה תנוחתו בין צילום לצילום. הצילום בוצע מזוויות קבועות, בתאורה קבועה וכדומה, על מנת לאפשר זיהוי בהסתמך על פרמטרים ידועים. בנוסף, תועדו סימנים מיוחדים, כגון קעקועים, כתמי לידה וצלקות, ותוארו מאפייני איברי הפנים כגון האף והאוזן. ב-1883 זוהה בשיטה זו על ידי משטרת פריז העבריין הראשון. השיטה הוכנסה לשימוש בארצות הברית ב-1888 ובאנגליה ב-1894. השיטה שימשה בצרפת עד פטירתו של ברטיון ב-1914. הציוד ששימש למדידות היה יקר ומשך הזמן שנדרש לאיסוף נתוני אדם היה גדול. רמת המורכבות הגבוהה של מערכת המדידות הייתה מועדת לטעויות מצטברות. במדידות חלקי גוף היו צפויים אי-דיוקים בטווח של מילימטרים, כיוון שלא ניתן לקבוע בוודאות את נקודות הקצה למדידות. בארצות הברית אבד ב-1903 האמון בשיטת הברטיונאז' בשל אי התאמה בנתוניו של עבריין בשם ויליאם ווסט. בדיעבד הסתבר כי הנתונים השגויים לכאורה היו של עבריין אחר בשם דומה, שהיה כלוא מ-1901. באותה עת פותחה באירופה שיטת הזיהוי באמצעות טביעות אצבעות, וב-1902 זיהו לראשונה עבריין על פי טביעות אצבעותיו. בעקבות הגילוי כי טביעות האצבע ייחודיות לכל אדם, ואינן זהות אפילו אצל תאומים זהים, הוחלפה שיטת ברטיונאז' בשימוש בטביעת אצבע. אף על פי שהשיטה ננטשה, רכיבים מתוכה המתייחסים לתיאור הפנים הוטמעו בשיטת זיהוי אחרת - הקלסתרון. מצלמת ברטיונאז' הוראות לתאור התנוך קרניומטריה E. J. Wagner: Wissenschaft bei Sherlock Holmes: Und die Anfänge der Gerichtsmedizin, Weinheim 2008 Alphons Bertillon: Das anthropometrische Signalement, 2. vermehrte Auflage mit einem Album, autorisierte deutsche Ausgabe von Dr. v. Sury, Bern und Leipzig 1895 יוסי אלמוג, תשובה לשאלה: האם לתאומים זהים ישנן אותן טביעות אצבע?
לוקיוס קווינקטיוס קינקינטוס

לוקיוס קווינקטיוס קינקינטוס (בלטינית: Lucius Quinctius Cincinnatus;‏ 519–430 לפנה"ס לערך) היה מצביא ומדינאי ממשפחת אצולה רומאי, שכיהן כקונסול (460 לפנה"ס) וכדיקטטור. קינקינטוס מהווה סמל לאהבת המולדת באגדות של הרפובליקה הרומית. התפרסם בפשטות הליכותיו ובוויתורו מרצון על הכוח שניתן לו. בשנת 458 לפנה"ס הטילו אויביה של רומא הסגר על צבאהּ, וסכנת השמדה נשקפה לו. הסנאט שלח שליחים אל קינקינטוס והודיע לו כי הוא נבחר כראש המדינה, בזמן שחרש את שדהו. הוא ארגן במהירות את הצבא, הקיף את האויב והביסו, ועלה על רומא. כעבור 16 ימים התפטר קינקינטוס מתפקידו וחזר למשקו. בשנת 439 לפנה"ס, כבן שמונים, הוענקו לו שוב סמכויות של שליט אבסולוטי. הוא כיהן בתפקיד זה 21 יום, והרג את הפלאֶבּי ספוריוס מאליוס שרצה להמליך עצמו כמלך רומא. בסיפורי הגבורה הרומיים הוזכר קינקינטוס כמצביא-החקלאי, החוזר תמיד, אחרי כל קרב, אל משקו ומחרשתו, וכך מגביל את מעורבותו הפוליטית. מדיה וקבצים בנושא לוקיוס קווינקטיוס קינקינטוס בוויקישיתוף לוקיוס קווינקטיוס קינקינטוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) לוקיוס קווינקטיוס קינקינטוס, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סולידר

סולידר ס.א.ל (בצרפתית: Solidere S.A.L) היא קרן הון משותפת, האחראית על תכנון ושיקום מרכז ביירות מאז סוף מלחמת האזרחים השנייה במדינה בשנת 1990. על פי ההסכם עם הממשלה, סולידר נהנית מסמכויות מיוחדות וסמכויות רגולציה מסוימות המוסדרות בחוק, שהופכות אותה לחברה בבעלות פרטית-ציבורית מיוחדת. סולידר הוקמה ב-5 במאי 1994 על ידי ראש הממשלה דאז, רפיק אל-חרירי, והוגדרה כחברה פרטית הנסחרת בשוק המניות. שמה של הקרן הוא ראשי תיבות של Société libanaise pour le développement et la reconstruction de Beyrouth – "החברה הלבנונית לפיתוח ושיקום ביירות". סולידר נחשבת לכוח העיקרי מאחורי עלייתה של ביירות בשנים האחרונות כמרכז אורבני משגשג בעל סיכוי לחזור לימיה הגדולים כ"פריז של המזרח התיכון". מלבד ההשקעה בפיתוח תשתיות, הבנייה החדשה, שיקום המבנים שנפגעו כתוצאה מלחימה והתכנון העירוני, משכה סולידר למרכז ביירות קמעונאים עולמיים כמו וירג'ין מגהסטורס. הפרויקט המרכזי של החברה הוא פרויקט ה"סוקס": 100,000 מ"ר של שטח מסחר קמעונאי, שנפתח בשנת 2009. השקעות אחרות כוללות את "חדיקת א-סמאח" (גן הרשות), "מגדל הפלטינה" וקומפלקס המגורים היוקרתי "מגדלי המרינה", וכיום בעיקר "שער ביירות" ו"הכפר הפיניקי" שמתוכננים לעתיד הקרוב. מניות סולידר נסחרות בבורסות של ביירות ושל כווית, והחזקותיה הבינ"ל נסחרות בבורסות לונדון, פרנקפורט ולוקסמבורג. מחיר המניה בבורסת ביירות עלה רבות בשנים האחרונות, מכ-5$ למניה בשנת 2004 עד לכ-26$ למניה בפברואר 2006. באותה שנה הכריזה החברה על דיווידנדים בשיעור של 100 מיליון דולר לבעלי המניות שלה. רוב משקיעיה של סולידר הם חברות השקעה אירופאיות וצפון אמריקאיות, וכן משקיעים פרטיים מהמפרץ. רפיק אל-חרירי עצמו החזיק ברוב מניות החברה לפני רציחתו ב-2005, ומשפחת אל-חרירי ממשיכה להחזיק ברוב מניות החברה. אתר האינטרנט הרשמי של סולידר
דער עמעס

דער עמעס (נהגה "דֶר אֶמֶס"; "האמת" בהברה אשכנזית ובאורתוגרפיה הסובייטית של היידיש) היה עיתון סובייטי ביידיש שיצא לאור במוסקבה משנת 1918 ועד 1938. "דער עמעס" הוצא לאור ביוזמת הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, ונוהל בידי הייבסקציה, הזרוע היהודית של המפלגה. ה"יבסקציה", בהמשך לגישתם של מייסדי 'הבונד' (1897) ואוטונומיסטים יהודים אחרים במזרח אירופה, ראתה ביידיש את לשונם של המוני היהודים (בעוד העברית נתפשה כשפת האליטה הרבנית ומקושרת לדת ולריאקציה), ולכן ביקשה לטפח תרבות פרולטרית-לאומית יהודית ביידיש שתדבוק בתכנים סוציאליסטיים. כחלק מתהליך זה עודדו השלטונות הוצאת עיתונים ביידיש, בהם "דער עמעס" שיצא במוסקבה, ו"דער שטערן" ("הכוכב") שיצא בחרקוב. העיתון שימש את המפלגה להפצת תעמולה קומוניסטית בקרב יהודי ברית המועצות, כנגד התנועות האידאולוגיות היריבות, כמו הציונות והבונד. הוא האשים את "הציונים הבורגנים" בהפצת רעיון הלאומיות היהודית כפעילות שעוררה תגובות אנטישמיות, ובפסילת ה"מנטליות הגלותית" כדי לעודד יהודים להגר מרוסיה לארץ ישראל. כותבי העיתון פנו לכל מגוון האוכלוסיות היהודיות בברית המועצות בכוונה לחנך ולהפנות אותם לאורח החיים היהודי החדש שאימצו, ולשם כך תקפו את כל מי שעמד בדרכם - מורי עברית, מנהיגים ומוסדות דתיים, והדת היהודית עצמה. בתקופה שלאחר מלחמת האזרחים הרוסית הקדיש העיתון טור קבוע לתיאור הרעב, האלימות והרדיפות שהיו מנת חלקם של היהודים תושבי העיירות בתחום המושב לשעבר, באשמת כוחות "ריאקציוניים" ו"קונטר-רבולוציוניים", ועודדו אותם לתמוך במפלגה הקומוניסטית כדי לזכות בהגנתה ובסיועה. העיתון נאבק נגד אנטישמיות בברית המועצות ומחוץ לה, ועם עליית היטלר לשלטון בגרמניה הוקיע שוב ושוב את משטרו הגזעני. "דער עמעס" השתמש בכתיב היידי הסובייטי המתוקנן החדש וכל המילים שמקורן בעברית אויתו אחרת, ללא אותיות מנצפ"ך סופיות ועוד. הדבר נעשה הן על מנת להסיר כל זכר לשפה זו, שנחשבה ל"שפה ריאקציונית" מהיותה קשורה לדת ולציונות; והן כדי להקל על דור שלא היה מסוגל לקרוא את המילים העבריות ונזקק לאיות אחיד ותקני עם אותיות אהו"י. כך למשל נכתבו בעיתון מילים כמו "קלייקוידעש" ("כלי קודש"), "קידעשאשעמ" (קידוש השם), "באל-טפילע ומאגיד" (בעל תפילה ומגיד) ועוד. הכתיב "עמעס" עצמו הוא גרסה יידישיסטית של הכתיב העברי התקני, "אמת". עורכו הראשון של "דער עמעס", משנת 1918, היה שמעון דימנשטיין. ב-1921 עבר תפקיד העורך לידי משה ליטווקוב, שמילא אותו עד שבתקופת הטיהורים הגדולים סר חינו בעיני הממשל. הוא הודח מהתפקיד באוקטובר 1937, נעצר והוצא להורג שבועות אחדים לאחר מכן. ב-1938 נסגר העיתון בידי השלטונות. יידישיזם דער עמעס, במהדורת האינטרנט של האנציקלופדיה היהודית בשפה הרוסית (ברוסית) David Shneer, Yiddish and the creation of Soviet Jewish culture, 1918-1930, Cambridge University Press, 2004. Yiddish for Comrades, פורוורד, 2 בדצמבר 2009.
פנג'אבי

פנג'אבי (גורמוקהי: ਪੰਜਾਬੀ; שאהמוקהי: پنجابی) היא שפה הודו-אירופית המדוברת בעיקר באזור ההיסטורי חבל פנג'אב, הנמצא כיום בהודו (מדינת פנג'אב) ובפקיסטן (פרובינציית פנג'אב). השפה התפתחה משפת השאורסני (Shauraseni), שהייתה השפה העיקרית בצפון הודו של ימי הביניים. לפנג'אבית מעמד רשמי עבור הסיקים, בה הם עורכים את כל הטקסים. זו השפה ה-10 במספר דובריה בעולם, השפה המדוברת ביותר בפקיסטן, ה-11 במספר דובריה בהודו, וה-3 במספר דובריה בתת-היבשת ההודית. השפה מחולקת לשניים: מזרחית (28 מיליון דוברים כשפת אם) ומערבית (61 מיליון דוברים כשפת אם). Sarah Veach, Katy Williamson, PUNJABI: CULTURE & LANGUAGE: MANUAL, Multicultural Issues in Communication Disorders, Texas State University פנג'אבי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא שפות ובנושא פקיסטן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דגל ניופאונדלנד ולברדור

דגל פרובינציית ניופאונדלנד ולברדור הנוכחי עוצב בשנת 1980 על ידי האמן הניופאונדלנדי כריסטופר פראט. העיצוב אושר על ידי בית המחוקקים של ניופאונדלנד ב-28 במאי 1980 והוצג לראשונה ב-24 ביוני 1980. הצבע הכחול מסמל את הים, הלבן את השלג והקרח, האדום מסמל את המאמץ והמאבק של תושבי ניופאונדלנד ולברדור, וצבע הזהב מסמל את הביטחון העצמי של תושבי הפרובינציה. המשולש הכחול נותן אזכור של כבוד לדגל בריטניה, ומזכיר את המסורת הבריטית של ניופאונדלנד ולברדור. שני המשולשים האדומים מסמלים את שני אזורי הפרובינציה - היבשה והאי, והחץ המוזהב מסמל עתיד טוב יותר. בין השנים 1840 ו-1931 דגל ניופאונדלנד היה טריקולור בצבעים ירוק, לבן וורוד. מקורו בעיר סיינט ג'ונס בשנת 1840 והוא עוצב על ידי הבישוף הקתולי של ניופאונדלנד - מיקל אנתוני פלמינג. הדגל מסמל את המסורות של הקהילות הקתולית והפרוטסטנטית להתחרות אחת לשנה במשיכת גזרי עצים - הפרוטסטנטים סימנו את העצים שלהם בצבע ורוד, בעוד שהאירים הקתולים סימנו את העצים שהם משכו בירוק. על מנת למנוע חיכוכים בין הקהילות התערב הבישוף והציע שלפרובינציה יהיה דגל אחד משותף בו הוורוד והירוק מופרדים על ידי צבע לבן שמסמל את השלום. הוורוד מסמל את בית טיודור הבריטי, והירוק את פטריק הקדוש, הקדוש המגן על אירלנד. הלבן מסמל את אנדרו הקדוש - הקדוש המגן על סקוטלנד. בשנת 1931 אימצה פרובינציית ניופאונדלנד את דגל הממלכה המאוחדת. דגל הפדרציה של דוברי הצרפתית של ניופאונדלנד (טרנב - Terre-Neuve) מתבסס על דגל שלושת הצבעים של צרפת, ובו שלושה צבעים: כחול לבן ואדום. על הדגל שני מפרשים כאשר על העליון זרד ועל התחתון פרח המצוירים בשחור. המפרשים מייצגים את ארץ הבסקים ואת חבל ברטאן שבצרפת ואת הדייגים הצרפתיים שהגיעו לאזור זה בשנת 1504 והתיישבו בו. הצהוב לקוח מהכוכב של דגל אקדיה והזרד הוא סמל לברדור. דגל זה אומץ בשנת 1949. הלבן מסמל את השלג, הכחול מסמל את הים, הנהרות והאוקיינוס, שהדייג בהם מהווה את עיקר כלכלתה של לברדור. הירוק מסמל את היבשה. הזרד מסמל את העבר והעתיק. הענפים הקצרים מסמלים את קשיי העבר והענפים הארוכים מסמלים את התקווה לעתיד. שלושת הענפים הנמצאים בקצה הזרד מסמלים את שלושת העמים שמתגוררים בלברדור: האינו, האינואיט והלבנים. שלושתם יוצאים מענף אחד - המסמל שכל בני האדם שווים. מדיה וקבצים בנושא דגל ניופאונדלנד ולברדור בוויקישיתוף דגל ניופאונדלנד ולברדור, באתר דגלי העולם (באנגלית) סמלי ניו ניופאונדלנד ולברדור באתר למורשת קנדה (באנגלית) אליסטר ב. פרייזר, דגלי קנדה - פרק 19. ניופאונדלנד‏, 1997 (באנגלית) דגל ניופאונדלנד ולברדור, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
לה מרידיאן

לה מרידיאן (בצרפתית: Le Méridien) היא רשת מלונות יוקרה בינלאומית. הרשת מונה למעלה מ-150 מלונות בכל רחבי העולם, כשרובם באירופה, אפריקה ובמזרח התיכון. החברה שייכת לרשת "Starwood Hotels & Resorts Worldwide" העולמית. רשת לה מרידיאן נוסדה בשנת 1972 על ידי חברת התעופה הצרפתית, אייר פראנס. המלון הראשון שנבנה הוא 'Le Méridien Etoile'. מלון בן 1,000 חדרים בלב פריז. תוך שנתיים היו לרשת כבר עשרה מלונות באירופה ובאפריקה. עם השנים נבנו ונרכשו מלונות רבים נוספים בכל רחבי העולם. בשנת 1991 הרשת מנתה 58 מלונות. בשנת 1994 הרשת נרכשה על ידי רשת המלונות הבריטית 'פורטה גרופ'. שנתיים לאחר מכן, 'פורטה גרופ' הייתה על סף הליך פירוק ונרכשה על ידי חברת תקשורת הבריטית 'גרדנה'. בשנת 2001 החברה נרכשה על ידי נומורה גרופ, חברה מסחרית ענקית ביפן בעלות של 1.9 מיליארד אירו. רשת 'לה מרידיאן' התמזגה עם רשת המלונות 'פרינסיפלס' שנרכשה באותה השנה על ידי 'נומורה'. בשנת 2004 הבעלות על הרשת הועברה ל'ליהמן ברדרס' ב-24 בנובמבר 2005 הרשת נרכשה על ידי 'Starwood Hotels & Resorts' שהיא אחת מרשתות המלונות הגדולות בעולם. בבעלותה מספר רב של רשתות מלונות גדולות ובין היתר רשת מלונות 'שרתון'. בישראל הרשת מופעלת על ידי פתאל ניהול מלונות. בישראל שלושה מלונות מרשת 'לה מרדיאן': 'מרידיאן ירושלים' 'מרידיאן חיפה' ('לאונרדו חיפה') (200 חדרים) 'מרידיאן ים המלח' (נרכש על ידי חברת 'דייוויד ריזורט') (557 חדרים) "מרידיאן אילת" נמכר ונמצא כיום בבעלות רשת מלונות אסטרל. מדיה וקבצים בנושא לה מרידיאן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של לה מרידיאן לה מרידיאן, ברשת החברתית פייסבוק לה מרידיאן, ברשת החברתית אקס (טוויטר) לה מרידיאן, ברשת החברתית אינסטגרם