laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
תלמי ביל"ו

תַּלְמֵי בִּיל"וּ הוא מושב בצפון הנגב ליד העיר נתיבות והוא חלק ממועצה אזורית מרחבים. היישוב הוקם בשנת 1953 במסגרת הקמת מושבי השבלים בקו שובל והוא כונה באופן זמני שובל 8. שמו הקבוע מציין 70 שנה (בשנת הקמת היישוב) לעליית חברי ביל"ו לארץ ישראל. המושב הוקם על ידי עולים מרומניה ואיראן, אך יוצאי רומניה עזבו את המקום, והעדה העיקרית ביישוב היא יוצאי כורדיסטן. ביישוב יש גם יוצאי איראן, יוצאי בולגריה ומעט יוצאי טורקיה. רוב חברי המושב מתפרנסים מחקלאות. בין הגידולים: מטעי פרי – משמש, תפוחים, תפוזים ולימונים, ירקות בחממות: עגבניות, פלפל, גמבה וחסה. כמו כן מגדלים במושב תבלינים ופרחים. חברי המושב מתפרנסים גם מתיירות (השכרת צימרים). מבנה ציבור בית הכנסת רחוב במושב רחוב במושב תלמי בילו, במרכז המידע לנגב ולגליל של תנועת אור תלמי ביל"ו באתר המועצה האזורית מרחבים אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 הודעה בדבר שמות יישובים, ילקוט הפרסומים 326, 31 בדצמבר 1953, עמ' 360 ערך זה הוא קצרמר בנושא מושבים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
טובין בל

טובין בל (באנגלית: Tobin Bell; נולד ב-7 באוגוסט 1942 נולד בשם ג'וזף הנרי טובין, הבן; באנגלית: .‏Joseph Henry Tobin Jr) הוא שחקן אמריקאי, ידוע כמי ששיחק בסדרת סרטי "המסור" את דמותו של ג'ון קרמר. נולד בקווינס שבניו יורק לאם אנגלייה ולאב אירי, וגדל במסצ'וסטס. יש לו אח ואחות. למד באוניברסיטה מדעי הרוח ועיתונאות, מתוך כוונה להיות סופר. יש לו אף תואר שני במדעי הסביבה. מפגש עם השחקנית ג'סיקה טנדי באוניברסיטת בוסטון הניע אותו ללמוד משחק. למד משחק אצל לי סטרסברג ואלן בורסטין. שיחק תפקידי רקע בכלמעלה מ-30 סרטים בסוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80. חלקם אף של הבמאים הידועים וודי אלן ומרטין סקורסזה. בשנת 1982 גילם עיתונאי בסרט "פסק דין". בל טען כי הצפייה בבמאי הסרט סידני לומט מביים את השחקן פול ניומן, הייתה משמעותית מאוד עבורו. תפקידו הגדול הראשון היה בסרט "המהירים והמתים" משנת 1995. בל גם השתתף בכ-12 פרקים בסדרות טלוויזיה כגון "סיינפלד", "24", "המתחזה", "נקודת ההרג", "תיקים באפלה", "ניקיטה", "מכושפות", "סטארגייט SG-1", "ווקר" ו"נקמה בע"מ". פריצתו הגדולה הייתה תפקידו הראשי בסרט האימה "המסור" בשנת 2004, שם שיחק את הרוצח הסדרתי חולה הסרטן ג'ון קרמר. על תפקידו בסדרת הסרטים קיבל מועמדויות רבות לפרסים. בשנת 1993 נישא לאליזבת', ולשניים נולדו שני בנים. בשנת 2018, לאחר 25 שנות נישואין, הגישה אשתו בקשה לגירושין. מלבד משחק, בל הוא גם מאמן קבוצת בייסבול לילדים בליטל ליג בייסבול. המשווה (1988-1987) סיינפלד ‏(1993) NYPD Blue‏ (1993, 1996) ER ‏(1994) שיקגו הופ (1996) ניקיטה המתחזה (1997) נאש ברידג'ס (1997) סטארגייט SG-1 המתחזה (1998) ווקר המתחזה (1998) המתחזה (1999) תיקים באפלה (2000) הסופרנוס (2001) זהות בדויה (2001) מכושפות (2002) הבית הלבן (2002) 24 (2003) התגלות (2005) נקודת ההרג (2007) מחשבות פליליות (2014) ימי חיינו (2016) הפלאש (2017-2016) מקגייוור (2020) מדיה וקבצים בנושא טובין בל בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של טובין בל טובין בל, ברשת החברתית פייסבוק טובין בל, ברשת החברתית אקס (טוויטר) טובין בל, ברשת החברתית אינסטגרם טובין בל, סרטונים בערוץ היוטיוב טובין בל, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) טובין בל, באתר AllMovie (באנגלית) טובין בל, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) טובין בל, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
ויילד צ'רי

ויילד צ'רי (באנגלית: Wild Cherry) היא להקת רוק אמריקאית בשנות השבעים שהצליחה מאוד עם שיר הדיסקו "Play That Funky Music" בשנת 1976. רוב פאראסי (Rob Parassi) הקים את הלהקה ב-1970 בסטובנוויל (Steubenville), אוהיו, ארצות הברית. שם הלהקה נלקח מתרופה לשיעול. הם נגנו בפיטסבורג, פנסילבניה עד שהשיגו חוזה הקלטות. כעבור זמן מה ללא אלבומים, התפרקה הלהקה ופאראסי פנה לנהל סטקייה. מאוחר יותר, פאראסי יסד מחדש את הלהקה עם נגנים אחרים: מרק אוסק (Mark Ausec) - קלידים, בריאן באסט (Bryan Bassett) - גיטרה, אלן וונץ (Allen Wentz) - בס ורונלד בייטל (Ronald Beitle) - תופים. הלהקה נגנה בתקופת הדיסקו והמעריצים ביקשו ממנה "לנגן את המוזיקה הפאנקית הזאת" (play that funky music). פאראסי שהושרה מכך, כתב על זה שיר דיסקו והלהקה נכנסה לאולפן הקלטות. אדם בסטודיו ששמע אותם, הביא את הלהקה לתשומת הלב של הקלטות אפוס (Epic Records). השיר היה להיט ענק שיצא ב-1976 וכבש את המקום הראשון במצעדי הפופ. מגזין בילבורד הכריז על הלהקה כלהקת הפופ הטובה ביותר של השנה. הלהקה קיבלה את פרס המוזיקה האמריקאית (AMA) לסינגל הטוב של השנה, וכמו כן שתי מועמדויות פרס גראמי. הצלחת הלהקה נפסקה שנת 1977 עם צאת אלבומם "פאנק אלקטרי" (Electric Funk), שלא היו בו להיטים. כמו כן אלבומיהם הבאים: מ-1978 - "אני אוהב את המוזיקה שלי" (I Love My Music) ומ-1979 - "רק הפרוע שורד, אל תשתהו יותר מדי" (Only the Wild Survive and Don't Wait Too Long) והלהקה התפרקה. להיטם היחיד ממשיך להיות להיט במועדוני ריקודים עד ימינו. רוב פאראסי (Rob Parassi) - סולן וגיטרה מרק אוסק (Mark Ausec) - קלידים בריאן באסט (Bryan Bassett) - גיטרה אלן וונץ (Allen Wentz) - גיטרה בס רונלד בייטל (Ronald Beitle) - תופים. ויילד צ'רי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ויילד צ'רי, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) ויילד צ'רי, באתר ספוטיפיי ויילד צ'רי, באתר AllMusic (באנגלית) ויילד צ'רי, באתר MusicBrainz (באנגלית) ויילד צ'רי, באתר Discogs (באנגלית) ויילד צ'רי, באתר Songkick (באנגלית) ויילד צ'רי, באתר בילבורד (באנגלית)
שבתאי בן-אהרון

שבתאי בן-אהרון (1 ביולי 1933 – 5 ביוני 1967) היה טייס בחיל האוויר הישראלי שנשבה ונרצח בלינץ' שביצעו בו חיילים ירדנים ביומה הראשון של מלחמת ששת הימים. שבתי בן אהרון (סמוקובליסקי) נולד ב-1 ביולי 1933 בעיר קיוסטנדיל שבבולגריה. הוא למד בבית הספר אורט. בשנת 1948 עלה לישראל. התגייס לצה"ל במאי 1951, התנדב לקורס טיס והוכשר כטייס קרב. לאחר שחרורו נקלט בחברת "אל על" ושימש כקברניט מטוסי סילון. השתתף במבצע קדש כטייס קרב. ב-5 ביוני 1967, יומה הראשון של מלחמת ששת הימים, ביצע גיחת תקיפה במטוס פוגה מגיסטר שבמהלכה נפגע מטוסו באש מן הקרקע באזור מעלה אדומים. לאחר הפגיעה הצליח לקפוץ ממטוסו ולפרוש את מצנחו (במטוס הפוגה לא מותקן כיסא מפלט), ובכך היה לטייס היחיד שהצליח לצנוח ממטוס פוגה פגוע במלחמת ששת הימים. בהגיעו אל הקרקע נתפס על ידי חיילים ירדניים שביצעו בו לינץ', רגמו אותו באבנים ושרפו אותו למוות. בן-אהרון הותיר אחריו אישה ושתי בנות. חורשה ניטעה לזכרו ביער בן שמן בשנת 1968. גורלו של בן אהרון לא נודע בישראל והוא נחשב לנעדר. לאחר תום המלחמה ובסמוך למועד חילופי השבויים עם ירדן, נודע למפקד טייסת 119, רן פקר שמפקד פלוגה ירדני שבוי העיד בחקירתו שפלוגתו רצחה טייס ישראלי באזור מעלה אדומים. פקר, שחשד שהמדובר בטייס הנעדר בן-אהרון, מיהר לתחקר בעצמו את השבוי באזור נפילת מטוס הפוגה. השבוי הירדני הוביל את פקר אל שרידי גופתו של בן-אהרון. מאוחר יותר נטען שפקר הרג את השבוי הירדני באקדחו. לגרסתו של פקר השבוי ניסה לברוח, והוא ירה לכיוונו אך לא פגע. חקירות אחדות שנערכו באשר לנסיבות האירוע אימצו את גרסתו של פקר, אך לימים המליץ הפרקליט הצבאי הראשי לרמטכ"ל לשקול את קידומו של פקר. בעקבות זאת פרש פקר מצה"ל בדרגת תא"ל. קורות החיים של שבתאי בן-אהרון, באתר "יזכור" של משרד הביטחון החורשה לזכר שבתאי בן אהרן באתר "יזכור" רן פקר: נץ בשחקים, עמ' 414 - 415.
פיליפוס הערבי

מַרְקוּס יוּלְיוּס פִילִיפּוּס (בלטינית: Marcus Iulius Philippus; בערך 204–249 לספירה), הידוע גם בשם פִילִיפּוּס הערבי, על שם מוצאו, היה מקיסרי רומא. לא הרבה ידוע על שנותיו הראשונות של פיליפוס, הוא נולד בעיר קטנה הסמוכה לטרכון שנוסדה על-ידיו מחדש בשם פיליפופוליס (באתרה שוכנת כיום העיירה שהבא בהר הדרוזים בסוריה), למשפחה ממוצא ערבי. אביו היה אזרח רומאי שהיה מנהיג שודדים ידוע. אחיו, גאיוס יוליוס פריסקוס היה חבר המשמר הפרטוריאני בתקופתו של הקיסר גורדיאנוס השלישי. בשנת 243 במהלך מסע מלחמה של גורדיאנוס כנגד מלך פרס שאפור הראשון, מת מפקד המשמר הפרטוריאני. פיליפוס, בעידודו של אחיו, הצליח להתמנות למפקד החדש. בעקבות תבוסתו הצבאית בשדה הקרב בשנת 244 הקיסר גורדיאנוס נפטר בנסיבות לא ברורות. משערים שפיליפוס היה אחראי למותו מכיוון שמיד אחרי מות גורדיאנוס הוכרז פיליפוס כקיסר על ידי הלגיונות. פיליפוס חתם על חוזה שלום עם שאפור, מינה את אחיו לאחראי על הפרובינקיות המזרחיות ונסע לרומא כדי להבטיח את מינויו לקיסר על ידי הסנאט. בתחילת שלטונו נאלץ פיליפוס להתמודד עם פלישה של שבטים גרמאניים לפאנוניה ופלישת הגותים למואסיה. הפלישה נהדפה לבסוף בשנת 248 אולם הלגיונות נשארו ממורמרים על חלקם הקטן בשלל, דבר זה הוביל למרידה בראשותו של טיבריוס קלאודיוס פקטיאנוס, המרד דוכא ופיליפוס מינה את דקיוס לעמוד בראש הפרובינקיות, שורה של מרידות פרצו גם במזרח כתגובה לשלטונו המדכא של פריסקוס אולם הם לא זכו להצלחה. באפריל 248 ערך פיליפוס את משחקי המאה לציון שנת ה-1,000 לייסודה של העיר רומא, החגיגות היו מרהיבות וכללו הצגות תיאטרון, משחקי גלדיאטורים ומשחקי ספורט. למרות החגיגות גברה המרירות בקרב הלגיונות ודקיוס הוכרז על ידם כקיסר. באביב של שנת 249, כוחותיו התחילו לצעוד אל רומא ופגשו את כוחותיו של פיליפוס ליד ורונה. ידו של דקיוס היה על העליונה ופיליפוס נהרג בקרב או שנרצח על ידי חייליו שרצו להראות את נאמנותם לקיסר החדש. משה עמית, תולדות הקיסרות הרומית, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2002 (הספר בקטלוג ULI) אדוארד גיבון, שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית, עברית: אריה ענבי, הוצאת "ספרי זהב", תל אביב, 1955. היסטוריה אוגוסטה: הקיסרים החיילים, מבוא, פיליפוס הערבי, עמ' 25–29. תרגם מלטינית, הוסיף מבוא והערות דוד גולן. ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2014.   The Cambridge Ancient History Volume 12: The Crisis of Empire, AD 193-337, 2nd editionEdited by Alan Bowman, University of Cambridge 2005  פיליפוס הערבי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) פיליפוס הערבי, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית) ליסטים ביהודה ובערביה, בנימין איזק ROME AND THE ARABS, IRFAN SHAHÎD ע.37 'ליסטים' ביהודה ובערביה ע.16, בנימין איזק באתר יד יצחק בן-צבי
דון טפסקוט

דון טפסקוט (Don Tapscott) (נולד ב-1 ביוני 1947) הוא סופר ויועץ קנדי, מהוגי הדעות החשובים בעולם לעידן הניו מדיה. הוא מרצה בכיר לניהול באוניברסיטת טורונטו וחבר בפורום הכלכלי העולמי. לטפסקוט תואר ראשון בפסיכולוגיה ובסטטיסטיקה ותואר שני בחינוך עם התמחות בשיטות מחקר. הוא נושא בשלושה תוארי דוקטור לשם כבוד במשפטים מאוניברסיטאות קנדיות. בשנת 1977, עם השלמת התואר בחינוך, התמודד על ראשות עיריית אדמונטון. הוא חבר בלהקת "גברים בחליפות", המופיעה באירועי התרמה בלבד. טפסקוט חיבר (לבדו או בשיתוף עם מחברים אחרים) 14 ספרים בנושא יישום טכנולוגיות בעסקים ובחברה. הספר שכתב בשנת 2006, בשיתוף אנטוני ויליאמס, "ויקינומיקס: איך השיתוף ישנה הכל" היה לרב-מכר בינלאומי ותורגם ל-20 שפות. ספרו "לגדול בעידן דיגיטלי" תורגם ל-25 שפות. בשנת 2013 הוא מונה לנשיא אוניברסיטה של אוניברסיטת טורונטו במקום תום ג'קסון. טפסקוט מתגורר בטורונטו. מדיה וקבצים בנושא דון טפסקוט בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של דון טפסקוט דון טפסקוט, ברשת החברתית פייסבוק דון טפסקוט, ברשת החברתית אקס (טוויטר) דון טפסקוט, סרטונים בערוץ היוטיוב דון טפסקוט, ‏הקץ לאומות המאוחדות, באתר "אלכסון", 23 ביוני 2013
צבי אמיד

צבי אמיד (1932 – 6 באוקטובר 2024) היה תת-אלוף בצה"ל ומנהל ישראלי. כיהן כקצין קשר ראשי בשנים 1979–1982. שימש במשך שמונה שנים כמנהלה הראשון של חברת התקשורת בזק. אמיד נולד בפולין וגדל במשפחה ציונית בעיר פשמישל. כנער היה חבר בתנועת נוער ציונית. בספטמבר 1939 תכננה משפחתו לעלות לארץ ישראל דרך רומניה, אולם פרוץ מלחמת העולם השנייה שיבשה את תוכנית העלייה. על פי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב היה מקום מגורי המשפחה בשליטת ברית המועצות וכך גויס אביו של אמיד, שהיה רופא, ושימש כרופא בבית הבראה של הצבא האדום שהיה באזור. עם נסיגת הצבא האדום ב-1941 נסוגה גם המשפחה שנשארה בצמוד לאב הרופא הצבאי, וכך עברה את תקופת המלחמה בשלום. ב-1950 עלה לישראל. שנתיים לאחר עלייתו לישראל התגייס אמיד לצה"ל. הוא סווג כבעל כושר לקוי ולכן נשלח לחיל הקשר שם התקדם בסולם הדרגות ועבר קורס קצינים. במלחמת ששת הימים שימש כקצין קשר בחטיבה 80, בפיקוד דני מט. החטיבה נלחמה תחילה בסיני בקרב אום-כתף ולאחר מכן הועברה לרמת הגולן. אמיד נטל חלק בנחיתה המוסקת בצומת בוטמיה (צומת רפיד) שהתבצעה תחת אש סורית. בהמשך, שימש כקצין הקשר החטיבתי של חטיבה 35. בסוף 1968 הועלה לדרגת סגן-אלוף והתמנה לקצין הקשר של אוגדה 252. בעת מלחמת ההתשה שימש כמפקד גדוד הקשר הארצי. ב-1972, התמנה לקצין קשר פיקוד הדרום ובתפקיד זה שימש במלחמת יום הכיפורים. שנה לאחר המלחמה הועלה לדרגת אלוף-משנה והיה אחראי לפרויקט שליטה ובקרה במטה הכללי כחלק מלקחי המלחמה. לאחר שלמד במכללה לביטחון לאומי הועלה לדרגת תת-אלוף והתמנה סגן ראש אגף התכנון במטכ"ל. בשנת 1979 התמנה לקצין קשר ראשי ושימש בתפקיד זה במהלך מבצע שלום הגליל. בספטמבר 1982, נענה לפניית שר התקשורת, מרדכי צפורי, פרש מצה"ל והתמנה למנהלה הראשון של חברת התקשורת בזק שהוקמה באותה עת ונועדה להיות חברה ממשלתית שתחליף את משרד התקשורת במתן שרותי הטלפוניה בישראל. שימש מנכ"ל בזק במשך שמונה שנים, כאשר בשנה וחצי הראשונות החברה טרם קמה ועיקר פעילותו היה להילחם על העברת סמכויות ממשרד התקשורת לחברת בזק. לאחר מכן היה יועץ עצמאי לענייני תקשורת לחברות ביטחוניות ואזרחיות. בהמשך כיהן כסמנכ"ל בחברה לשירותי תקשורת בינלאומיים. היה חלק ממיזם של חברת בת של בזק בהודו שלא עלה יפה. בעשור הראשון של המאה ה-21 פרש לגמלאות. התנדב והיה פעיל בעמותה להנצחת חללי חיל הקשר והתקשוב. התגורר ברמת השרון. מדיה וקבצים בנושא צבי אמיד בוויקישיתוף דניאל רוזן, תא"ל צבי אמיד – מפקדו התשיעי של חיל הקשר, האלקטרוניקה והמחשבים, מפקד החיל במלחמת שלום הגליל, באתר העמותה להנצחת חללי חיל הקשר והתקשוב, יוני 2020 תא"ל צבי אמיד - קצין קשר ראשי, מעריב, 2 באוגוסט 1979 צבי אמיד, באתר העמותה להנצחת חללי חיל הקשר והתקשוב על פי ראיון בתוכנית הרדיו על אזרחי בגלי צה"ל ב-12 בנובמבר 2011 עמנואל רוזן, סוד הטלפון השבור, מעריב, 13 בינואר 1984
אימפריית השמש

אימפריית השמש (באנגלית: Empire of the Sun) הוא סרט קולנוע משנת 1987 בבימויו של סטיבן ספילברג ובכיכובם של ג'ון מלקוביץ' וכריסטיאן בייל. סרט זה מבוסס על ספר באותו השם של ג'יימס גראהם באלארד, שיצא לאור בשנת 1984. הסרט זכה לתשואות המבקרים, היה מועמד לשישה פרסי אוסקר, וזכה בשלושה פרסי באפט"א (בקטגוריות טכניות). הסרט עוקב אחר סיפורו של ילד בריטי צעיר (כריסטיאן בייל) ושמו ג'ים גרהאם (כשם מחבר הספר), שגדל בשאנגחאי עם הוריו. בזמן שהיפנים כובשים את העיר הוא מופרד מהוריו, ומגיע לבדו למחנה שבויים יפני. הוא מתחבר שם עם שבוי אמריקאי כריזמטי ושמו בייסי (ג'ון מלקוביץ'), ההופך אותו ליד ימינו. אולפני האחים וורנר רכשו את הזכויות ליצירת הסרט, ובתחילה דייוויד לין נבחר לביים את הסרט וסטיבן ספילברג להפיק. לין החליט לפרוש מתפקידו כבמאי ולתת אותו לספילברג שהצהיר ״מהרגע הראשון שקראתי את הרומן רציתי לביים את הסרט״. הסרט צולם בבריטניה, ספרד ובסין, והיה לסרט ההוליוודי הראשון אשר צולם בסין. בצילומי הסרט השתתפו למעלה מ-5,000 ניצבים מקומיים, חלקם חיו בתקופת המאורעות האמיתיים. ספילברג ניסה לחקות את שנות ה-40 בצורה מדויקת, בעיקר בעזרת כלי הרכב והמטוסים בסרט. זהו סרט הדרמה הראשון של ספילברג, ועל כן גם ההכנסות של הסרט נמוכות בהרבה משוברי הקופות שביים לפני כן. סופר הרומן המקורי, ג'יימס גראהם באלארד, התלהב מהתוצאה הסופית. הביקורות היללו את משחקו של כריסטיאן בייל הצעיר. באתר ״rotten tomatoes" קיבל הסרט ציון של 71% על סמך 47 ביקורות. הסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביותר והבמאי מאגודת המבקרים הלאומית (National Board of Review of Motion Pictures), וכריסטיאן בייל קיבל ציון לשבח על המשחק שלו, הפרס הראשון המוענק לשחקן צעיר. בטקס ה-60 של פרס אוסקר הסרט היה מועמד ל-6 פרסי אוסקר בתחום הצילום, בימוי אומנותי, עריכה, פסקול, עיצוב התלבושות הטוב ביותר ומיקס הסאונד הטוב ביותר אולם לא זכה באף פרס. בין הפרסים והמועמדויות, היה גם מועמד לסרט הטוב ביותר בפרסי גלובוס הזהב, אולם לא זכה. ג'ים (ג'יימס) גרהאם – כריסטיאן בייל בייסי – ג'ון מלקוביץ' גברת ויקטור – מירנדה ריצ'רדסון דוקטור רולינס – נייג'ל הייברס פרנק דמרסט – ג'ו פנטוליאנו מאקסטון – לסלי פיליפס סמ"ר נאגוט'ה – Masatô Ibu אמא של ג'ים – אמילי ריצ'רד אבא של ג'ים – רופרט פרייזר מר ויקטור – פיטר גל דנטי – בן סטילר כהן – ראלף סיימור מר לוקווד – רוברט סטיבנס "אימפריית השמש", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "אימפריית השמש", באתר נטפליקס "אימפריית השמש", באתר AllMovie (באנגלית) "אימפריית השמש", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "אימפריית השמש", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "אימפריית השמש", באתר Metacritic (באנגלית) "אימפריית השמש", באתר אידיבי "אימפריית השמש", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) רחל נאמן, ביקורת קולנוע - דיסנילנד - "אימפריית השמש", כותרת ראשית, 16 במרץ 1988 אמיר רותם, אינדיאנה על הק - "אימפריית תשמש״ (1987), במאי: סטיבן ספילברג, שחקנים: כריסטיאן בייל, ג'ון מלקוביץ׳, מיראנה ריציארדסון, כל העיר, 25 במרץ 1988 "'Empire of Sun' said best film by National Board". The San Bernardino County Sun. San Bernardino, CA. 17 בפברואר 1988. {{cite news}}: (עזרה) National Board of Review 1987 Award Winners "Nominees & Winners for the 60th Academy Awards"". 2010-04-08. "The 45th Annual Golden Globe Awards (1988)". 24 בנובמבר 2010. {{cite web}}: (עזרה)
פרס אוסקר הנדלר

פרס אוסקר הנדלר הוא פרס בתחום האמנות המוענק על ידי קיבוץ לוחמי הגטאות ומשפחת הנדלר מדי שנה, מאז 1985. טקס הענקת הפרס נערך בגלריה בקיבוץ ומלווה בתערוכה מיצירות האמן הזוכה, הפתוחה שבועות מספר. אוסקר הנדלר, ממייסדי קיבוץ לוחמי הגטאות, היה שוחר אמנות, טיפח אמנים רבים ותמך בהם. קרן לזכרו הוקמה בשנת 1985 על ידי חברי הקיבוץ. הקרן מעניקה מדי שנה את הפרס הכספי על שמו של הנדלר לאמן צעיר הנמצא בשלבים מוקדמים של דרכו האמנותית ועבודותיו נושאות חותם אישי ומאופיינות בטיב ביצוען. העבודות הזוכות אמורות להוות תרומה לאמנות הפלסטית בישראל או להצביע על הבטחה לתרומה כזאת בעתיד. הגלריה בקיבוץ לוחמי הגטאות הוקמה בתחילת שנות ה-80 ביוזמתו של חבר הקיבוץ אבי הורביץ, בתמיכת הצייר משה קופפרמן, חבר הקיבוץ וחתן פרס ישראל לציור לשנת 2000. מטרתה לקרב לאמנות את חברי הקיבוץ ואת ילדיו ולהביא אמנות מודרנית לתושבי אזור הגליל המערבי ולמבקרי הקיבוץ. במקום מוצגות בדרך קבע תערוכות של אמנים מוכרים לצד תערוכות של אמנים בראשית דרכם. 1985 - יעקב דורצ'ין 1986 - יאן ראוכוורגר 1987 - פסח סלבוסקי 1988 - מירי נשרי 1989 - יצחק גולומבק 1990 - דליה אמוץ 1991 - מורן שניר 1992 - מאירה שמש 1993 - נעמי סימן-טוב 1994 - יואב אפרתי 1995 - מרילו לוין 1996 - צוקי סרפר 1997 - חגית רובינשטיין 1998 - גלעד קידר 1999 - סיגלית בקר 2000 - טליה סידי 2001 - טל מצליח 2002 - רוני טהרלב 2003 - מיכל חלבין 2004 - אדם רבינוביץ 2005 - דניל גרטמן 2006 - זיו בן דב 2007 - שרון פוליאקין 2008 - שחר סריג 2009 - עדה עובדיה 2010 - מאיה אטון 2011 - מריק לכנר 2012 - אורלי סבר 2013 - טל שושן 2014 - נדב ויסמן 2015 - נעה רז מלמד 2016 - מאשה גלוזמן 2017 - פאטמה אבו רומי 2018 - יורי כץ 2019 - עידו מרקוס 2020 - הדר סייפן 2021 - נעמה הדני 2022 - אמירה זיאן 2023 - בועז לוונטל דף הגלריה, באתר האינטרנט של קיבוץ לוחמי הגטאות
צברה (מועדון לילה)

צַבְּרָה היה מועדון לילה פופולרי בתל אביב שפעל בשנות השישים. בסוף שנות החמישים, כששככו גלי העלייה ההמונית ומדינת ישראל יצאה לאִטה ממשטר הצנע, ניתנה תשומת הלב של אזרחי המדינה להנאות החיים ולבילויים, הייתה זו תקופה של שגשוג למסעדות היוקרה, החלו להתבלט במדינה ובתקשורת אנשי חברה וידוענים שכונו אז בשם "החוג הנוצץ", ובאה פריחה למועדוני הלילה, בעיקר בתל אביב. מועדוני לילה היו בארץ כבר שנים רבות קודם לכן, אך בתקופה זאת החלו להציג בהם לראשונה מופעי סטריפטיז ודראג לצד הופעות של אמנים בינלאומיים מפורסמים. בתקופה זו נוסד בתל אביב מועדון הלילה "צברה". בעל המועדון ומייסדו היה יעקב זילברינג ("קובה") (1920–1976), ניצול השואה יליד פולין, שקיבל ברבות הימים את הכינוי "מלך מועדוני הלילה של תל אביב". זילברינג, שפעל במסגרת החוק ולעיתים מחוץ לו, יסד באמצע שנות החמישים מועדון לילה בשם "מועדון חמישים וחמש". בראשית שנת 1960 נדון זילברינג על ידי בית המשפט המחוזי בתל אביב לשלוש שנות מאסר על הוצאת כספים בטענות שווא. בכלא מעשיהו בו נכלא הוא ניהל את מסעדת הסוהרים והקצינים. בעודו נמצא במאסר ניהל את המועדון שלו והפעילו מתוך כותלי הכלא, היה נפגש בכלא עם עובדיו אחת לשבוע ונותן להם הוראות לניהול העסק. בהמשך נעתר נציב שירות בתי הסוהר באותה עת, אריה ניר, בינואר 1961, לבקשת עורך דינו של זילברינג והסכים לאפשר לאסיר חופשה קצרה לצורך החתמת אמנים על הסכמי עבודה. לאחר עשרים חודשי מאסר שוחרר יעקב זילברינג מן הכלא בפברואר 1962, לאחר שוועדת השחרורים המליצה לנכות שליש מתקופת מאסרו בגין התנהגות טובה. עם צאתו מן הכלא יסד את מועדון הלילה צברה ברחוב הירקון בתל אביב. הוא קרא למועדון בשם "צברה", לדבריו מאחר שהוא מאוהב בבנות הארץ הצבריות. כן בחר בשם לאות הזדהות עם ידידו הזמר לאו פולד בעל מועדון הלילה שנקרא בשם זה (Sabrah) בניו יורק. עם פתיחת מועדונו הכריז זילברינג: "עכשיו אני מקווה להיות אזרח הגון ושומר חוק, להיקלט בחברה ולשרת אותה בנאמנות." [דרוש מקור] המועדון הפך למקור משיכה עיקרי בחיי הלילה של תל אביב. הופיעו בו אמנים בינלאומיים כאנריקו מסיאס, שארל אזנבור, ג'ימי לויד ואדי קאלברט. זילברינג הנהיג במועדון מתירנות מינית שלא הייתה נהוגה עד אז בארץ; לצד הופעות חשפנות ודראג היו במועדון תאים סגורים שנקראו "בלוז'ות" שנועדו לשמור על הפרטיות של בני זוג שרצו להתבודד בו, כשמול הווילונות סגורים עמד וניגן נגן קלרינט. ימי הזוהר של המועדון נמשכו כחמש שנים בינואר 1967 הוכרז יעקב זילברינג כפושט רגל לאחר שצבר חובות של כרבע מיליון לירות, סכום עתק באותם ימים. בשנים שקדמו לכך החל זילברינג לעבוד גם כאמרגן. הוא הביא לארץ אמנים בינלאומיים כדלידה ושארל אזנבור שהוצאות הבאתם לארץ, ארגון הופעותיהם ושכרם הגבוה גרמו להסתבכותו, עד שנאלץ להגיש לבית המשפט בקשה להכריז עליו כפושט רגל. בית המשפט נעתר לבקשתו, הכריז עליו כפושט רגל והוציא נגדו צו עיכוב יציאה מהארץ. בהמשך לאותו חודש הוטל צו כינוס נכסים על רכוש המועדון. בראשית שנות השבעים המועדון כבר לא היה קיים. יעקב זילברינג נפטר בשנת 1976. נ. מאיר, אחרי מסעדת הסוהרים - מועדון לילה חדש בתל אביב, מעריב, 25 בפברואר 1962 זאב רב-נוף, מלך חיי הלילה: (30 למותו), דבר, 2 בספטמבר 1976 אשר קשר, נשיפה פזיזה, באתר nrg‏, 17 בפברואר 2008 בעל מועדון לילה שוחרר בערבות, מעריב, 23 במרץ 1960 מאיר נחתומי, מועדון לילה מנוהל מתוך תא בית הסוהר, מעריב, 8 בינואר 1961 כונס הנכסים הוסמך לערוך, מעריב, 23 בינואר 1967
הספר על בימבל, מומינטרול ומאי הקטנה

הספר על בימבל, מומינטרול ומאי הקטנה (בשוודית: Hur gick det sen? Boken om Mymlan, Mumintrollet och Lilla My) הוא ספר תמונות מאת המחברת השוודית-פינית טובה ינסון. הספר, הכתוב כשיר ארוך בחרוז ובמשקל, פורסם לראשונה בשנת 1952 על ידי המוציא לאור "Schildts Förlags Ab". זהו ספר התמונות הראשון בסדרת ספרי התמונות של המומינים. התמונות עשויות בסגנון מגזרת נייר, ובכל כפולת-עמודים גזורים חורים אמתיים המשלבים את הציור עם הציורים בעמודים סמוכים. שילוב זה מקביל לפזמון החוזר בסוף כל עמוד - "מנחשים מה אז קרה?". בישראל יצא לשווקים לראשונה גרסה עברית של הספר בקיץ 2015 בהוצאת 'קרן' בתרגום דנה כספי ובעריכת צור ארליך. מומינטרול, אשר נמצא בדרך הביתה לאחר שרכש חלב לאמו, נתקל בבימבל אשר מחפשת אחר אחותה מאי. יחד הם יוצאים למסע הרפתקאות בעקבותיה. בדרכם הם נתקלים ומתנגשים בדמויות כגון המיולין, המכשפה גבסה, פיליפיונקה והסמרמרים. הם חושבים שהצילו את מאי הקטנה, שעה שבעצם היא שמצילה אותם, ומגיעים בשלום. בשנת 1993 הפיק הבמאי הפיני ויארומיר ווסלי (Jaromir Weseley) סרט אנימציה שוודי בשם "Kuinkas sitten kävikään?" באורך 10:58 דקות המבוסס על עלילת הסיפור. העיבוד הטלוויזיוני הפיני של הספר "Kuinkas sitten kävikään?" (ברוסית) מיה וינשטוק, טובה ינסון: סובלנות וטוב לב בעמק המומינים, באתר ynet, 14 באוקטובר 2015 Финские и шведские мультфильмы о муми-троллях | Муми-Тролли
מיכאל ארגווי

מיכאל ארגווי (געז: ሚካኤሌ አረጋዊ ‏; 1848/49 לערך - 1931) מיסיונר אתיופי פרוטסטנטי שפעל בקרב ביתא ישראל בשלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. נולד בדמביה להבטו גברה מריאם ולתקלית אדגו אגיצ'וו שנפטרה כאשר היה כבן שלוש. בגיל שבע נמסר על ידי אביו אל המיסיונר מרטין פלאד אשר שיכן אותו בבית יתומים בגרמניה ב-1866. ארגווי למד במנזר כריסטינה הקדושה בשווייץ וב-1863 סיים את לימודיו. באותה השנה נשלח חזרה לאתיופיה כחלק מקבוצה יהודית מומרת שהתחנכה למיסיונרית והחל משנה זו פעל ארגווי כמיסיונר ביישובי ביתא ישראל לרבות במרכז בג'נדה. עם פטירתו של ברו וובה, המנהל של המיסיון ב-1892 מונה ארגווי כמחליפו וכיהן בתפקיד עד מותו. ארגווי פרסם גם תרגום של הברית החדשה לשפה האמהרית. ארגווי נישא לתללץ', קרובת משפחה של ברו וובה והביא עימה ארבעה ילדים. שלוש בנותיו נישאו ליהודים מביתא ישראל ובנו, מנקר נשא יהודייה מומרת. ארגווי נפטר ב-1931 בג'נדה. Shalva Weil, "Mikael Aragawi: Christian Missionary among the Beta Israel" in Emanuela Trevisan Semi & Shalva Weil (Editors), Beta Israel: the Jews of Ethiopia and beyond History, Identity and Borders, Libreria Editrice Cafoscarina, 2011, ISBN 9788875432867, pp. 147-158 Shalva Weil, "Mikaˀel Arägawi" in Siegbert Uhlig (Editor), Encyclopaedia Aethiopica: He-N, Otto Harrassowitz Verlag, 2007, ISBN 344705607X, p. 961-962 Werner Sidler (Editor), Friedrich Flad, Michael Argawi: Ein mutiger Bekenner, 1952 Rita J. Pankhurst, "Mikael Aragawi"in Dictionary of African Christian Biography Richard Pankhurst, "History of Education, Printing, and Literacy in Ethiopia. 6"in Link Ethiopia