הרפובליקה הרומית (1849–1850)

הרפובליקה הרומית (באיטלקית: Repubblica Romana) הייתה מדינה קצרת מועד שהוכרזה ב-9 בפברואר 1849, כאשר ממשלת מדינות האפיפיור הוחלפה זמנית בממשלה רפובליקנית עקב עזיבתו של האפיפיור פיוס התשיעי לגאטה. הרפובליקה נשלטה על ידי קרלו ארמליני, ג'וזפה מציני ואאורליו סאפי. יחד הם כוננו טריומווירט, השתקפות של צורת ממשל במהלך משבר המאה הראשונה לפני הספירה של הרפובליקה הרומית. אחד החידושים המרכזיים שהרפובליקה קיוותה להשיג היה מעוגן בחוקתה: חופש הדת, כאשר האפיפיור פיוס התשיעי וממשיכיו יקבלו את הזכות לשלוט בכנסייה הקתולית. חירויות דת אלו היו שונות בתכלית מהמצב תחת הממשלה הקודמת, שאפשרה רק לקתוליות ויהדות להתקיים על ידי אזרחיה. חוקת הרפובליקה הרומית הייתה הראשונה בעולם שביטלה את עונש המוות במשפט החוקתי שלה. ב-15 בנובמבר 1848, פלגרינו רוסי, שר המשפטים של ממשלת האפיפיור, נרצח. למחרת, מילאו הליברלים ברומא את הרחובות, שם דרשו קבוצות שונות ממשלה דמוקרטית, רפורמות חברתיות והכרזת מלחמה נגד האימפריה האוסטרית כדי לשחרר שטחים שהיו בשליטה אוסטרית, אולם היו איטלקיים מבחינה תרבותית ואתנית. בליל ה-24 בנובמבר, האפיפיור פיוס התשיעי עזב את רומא כשהוא מחופש לכומר רגיל, ויצא מהמדינה לגאטה, מבצר בממלכת שתי הסיציליות. לפני שעזב, הוא התיר להקים ממשלה בראשות הארכיבישוף קרלו עמנואל מוזרלי, לו כתב פתק לפני שעזב: אנו מפקידים בזהירות וסומכים כל היושר הידוע שלך להודיע לשר גאלאטי, תוך שיתוף פעולה עם כל השרים האחרים לא רק כדי להגן על הארמונות, אלא במיוחד על האנשים הקרובים אליך שלא ידעו את ההחלטה שלנו. מכיוון שלא רק אתה ומשפחתך יקרים ללבנו, אנו חוזרים על כך שהם לא ידעו את החשיבה שלנו, אלא הרבה יותר אנו ממליצים לאותם אדונים על שלווה וסדר של כל העיר. הממשלה פרסמה כמה רפורמות ליברליות שפיוס התשיעי דחה. כאשר התבסס בבטחה בגאטה, הוא ארגן ממשלה חדשה. משלחת הוקמה על ידי המועצה העליונה שהוקמה על ידי האפיפיור וראש עיריית רומא, ונשלחה להרגיע את האפיפיור ולבקש ממנו לחזור בהקדם האפשרי. משלחת זו הורכבה מראש העיר עצמו, הנסיך טומאזו קורסיני, שלושה כמרים - רזי, מרטל ואריגי - מרזה פאולוצ'י דה קלבולי, הרופא פוסקוני ועורך הדין רוסי. עם זאת, הם נעצרו בגבול המדינה בטרצ'ינה. האפיפיור, שהתבשר על כך, סירב לדבר איתם. ברומא הוקמה Costituente Romana ב-29 בנובמבר. ללא ממשל מקומי ברומא, לראשונה בהיסטוריה האחרונה, התאספו אסיפות עממיות. מרגרט פולר תיארה את התהלוכה תחת דגל חדש, טריקולור שנשלח מוונציה, שהציבה את הדגל בידי פסל הרכיבה של מרקוס אורליוס בגבעת הקפיטולין, ואת התגובה העממית הזועמת לאזהרות האפיפיור לנידוי בשל פעולות פוליטיות בנובמבר שהתקבלו מגאטה ופורסמו ב-3 בדצמבר. ה-Costituenti החליט לקבוע בחירות ישירות ואוניברסליות (הנבחרים היו כולם אזרחי המדינה, גברים ומעל לגיל 21) ב-21 בינואר 1849 שלאחר מכן. מאחר שהאפיפיור אסר על הקתולים להצביע באותן בחירות (הוא ראה בכינוס הבחירות "מעשה פשע מפלצתי שנעשה ללא מסיכה על ידי נותני החסות של הדמגוגיה האנרכית", "ניסיון חריג וחילול קודש... הראוי לעונשים כתוב הן בחוקים האלוהיים והן בחוקים האנושיים"), לאספה החוקתית שהתקבלה (הידועה באופן לא רשמי בשם "אספת הארורים") הייתה נטייה רפובליקנית. בכל חלק וחלק של מדינות האפיפיור, פחות מ-50% מהמצביעים הפוטנציאליים הלכו לקלפיות. הבוחרים לא התבקשו להתבטא על המפלגות אלא להצביע ליחידים. עורך הדין פרנצ'סקו סטורבינטי, שהנהיג את מועצת הצירים, קיבל את מירב הקולות, ואחריו קרלו ארמליני, הרופא פייטרו סטרביני, המונסניור קרלו אמנואלה מוצרלי (שבידיו הפקיד פיוס את העיר), וקרלו לוצ'יאנו בונפרטה, נסיך קנינו. את האצולה ייצגו נסיך, שישה מרקיזים, חמישה עשר רוזנים ועוד שלושה אצילים. האספה החדשה נשלטה על ידי הבורגנות, האמידים, אנשי המקצוע והעובדים. היא כללה עשרים ושבעה אדונים, בנקאי, חמישים ושלושה משפטנים ועורכי דין, שישה בוגרים, שנים עשר פרופסורים, שני סופרים, עשרים ואחד רופאים, רוקח אחד, שישה מהנדסים, חמישה עובדים, שני סוחרים, תשעה עשר קציני צבא, ראש מנזר אחד ומונסינור אחד. ב-2 בפברואר 1849, בעצרת פוליטית שהתקיימה בתיאטרו אפולו, נשא כומר רומאי צעיר לשעבר, האב ארדואיני, נאום שבו הכריז שכוחם הזמני של האפיפיורים הוא "שקר היסטורי, מחזה פוליטי, ואי מוסריות דתית". האספה החוקתית התכנסה ב-8 בפברואר והכריזה על הרפובליקה הרומית לאחר חצות ב-9 בפברואר. לפי ג'ספר רידלי: "כאשר נקרא שמו של קרלו לוצ'יאנו בונפרטה, שהיה חבר ב-Viterbo, הוא השיב למסדר בקריאה תחי הרפובליקה!" (Viva la Repubblica!). העובדה שרפובליקה רומית הייתה טעימה מקדימה של ציפיות רחבות יותר התבטאה בקבלה בתשואות את ג'וזפה מציני כאזרח רומי. כשהגיעו לעיר החדשות על התבוסה המכריעה של כוחות פיימונטה בקרב נוברה (22 במרץ), הכריזה העצרת על הטריומווירט, של קרלו ארמליני (רומאי), ג'וזפה מציני (רומאי) ואאורליו סאפי (מטראמו, מדינות האפיפיור), וממשלה, בראשות מוצארלי שהורכבה גם על ידי אאורליו סאפי (מפורלי, מדינות האפיפיור). בין המעשים הראשונים של הרפובליקה הייתה ההכרזה על זכותו של האפיפיור להמשיך בתפקידו כראש הכנסייה הרומית. הטריומווירט העביר חקיקה עממית לביטול מיסים מכבידים ולתת עבודה למובטלים. ג'וזפה גריבלדי הקים את "הלגיון האיטלקי", עם מתגייסים רבים שהגיעו מפיימונטה ומהשטחים האוסטריים של לומברדיה-ונציה, ותפס תחנה בעיירת הגבול ריטי על הגבול עם ממלכת שתי הסיציליות. שם התרחב הלגיון לכ-1,000 איש וזכה למשמעת וארגון. האפיפיור ביקש עזרה צבאית ממדינות קתוליות. סליסטי ומונטצ'י עזבו את הטריומווירט; את מקומם מילאו ב-29 במרץ סאפי ומציני, המייסד הגנואי של כתב העת La Giovine Italia, שהיה הרוח המנחה את הרפובליקה מההתחלה. מציני זכה לחברים בין העניים על ידי החרמת חלק מהאדמות הגדולות של הכנסייה וחלוקתן לאיכרים. הוא חנך רפורמות בכלא ובמקלט משוגעים, דאג לחופש העיתונות וחינוך חילוני, אבל נמנע מתוכניות "הזכות לעבוד" או הבטחת עבודה לעניים מובטלים, לאחר שראה את מידת הפשרה של הסדנאות הלאומיות של לואי בלאן נכשלת בצרפת זמן קצר לפני כן. עם זאת, מדיניות הממשלה (הורדת מיסים, הגדלת הוצאות) הייתה מרחיבה מבחינה פיסקלית וכללה ירידה בערך המטבע. פיימונטה הייתה בסכנת תקיפה של כוחות אוסטריים, ותנועת הכוחות של הרפובליקה באזור היוותה איום על אוסטריה (שבוודאי הייתה מסוגלת לתקוף את רומא עצמה). המפקד העליון של הכוחות האוסטריים במילאנו, הרוזן יוזף רדצקי פון רדץ, ציין במהלך "חמשת ימי הזוהר" של מילאנו, "שלושה ימים של דם יתנו לנו שלושים שנות שלום". אבל הרפובליקה הרומית תיפול לידי אויב אחר, בלתי צפוי. בצרפת, הנשיא הנבחר החדש לואי נפוליאון, שבקרוב יכריז על עצמו כקיסר נפוליאון השלישי, נקרע. הוא עצמו השתתף בהתקוממות במדינות האפיפיור נגד האפיפיור ב-1831, אך בשלב זה, הוא היה נתון ללחץ עז מצד הקתולים הצרפתים האולטרה-מונטניים, שהצביעו ברובם המכריע עבורו. בנוסף, התערבות ברומא תרחיב את ההשפעה הצרפתית באיטליה תוך החלשת ההשפעה ההבסבורגית, שתיהן מטרות מדיניות החוץ של לואי נפוליאון. לפיכך, למרות שהוא היסס לבגוד בליברלים האיטלקים, החליט לואי נפוליאון בסופו של דבר לשלוח חיילים צרפתים להחזיר את האפיפיור. ב-25 באפריל 1849, כשמונה עד עשרת אלפים חיילים צרפתים בפיקודו של גנרל שארל אודינו נחתו בצ'יוויטווקיה בחוף צפון-מערבית לרומא, בעוד ספרד שלחה 4,000 איש תחת פרננדו פרננדז דה קורדובה לגאטה, שם נשאר האפיפיור במקלטו. הצרפתים שלחו קצין מטה למחרת להיפגש עם ג'וזפה מציני בטענה נוקשה שהאפיפיור יוחזר לשלטון. האספה הרומית המהפכנית, על רקע צעקות רועמות של "Guerra!, Guerra!", אישרה למציני להתנגד לצרפתים בכוח הנשק. הצרפתים ציפו להתנגדות מועטה מצד המתמרדים. אבל הנחישות הרפובליקנית הוקשחה על ידי כניסתו הנצחית של ג'וזפה גריבלדי הכריזמטי לרומא סוף סוף, ב-27 באפריל, ועל ידי הגעתו ב-29 באפריל של הברסליארי הלומברדי, שגירש לאחרונה את האוסטרים מרחובות מילאנו עם טקטיקות חדשות של לחימה מבית לבית. הגנות נמהרות הוקמו על חומת ג'אניקולו, והווילות בפאתי העיר היו חיל המצב. ב-30 באפריל, המפות המיושנות של אודינו הובילו אותו לצעוד אל שער שהיה מוקף חומה מתישהו קודם לכן. יריית התותח הראשונה הייתה בטעות, והצרפתים הנדהמים הוכו בחזרה על ידי הרומאים האנטי-פקידותיים של טרסטוורה, הלגיונרים וחיילים-אזרחים של גריבלדי, שהדפו אותם בחזרה לים. אבל למרות הדרבון של גריבלדי, מציני לא הסכים לפעול כשהם ביתרון, מכיוון שהוא לא ציפה להתקפה מצד הצרפתים וקיווה שהרפובליקה הרומית תוכל להתיידד עם הרפובליקה הצרפתית. השבויים הצרפתים זכו ליחס של ospiti della guerra ("אורחי מלחמה") ונשלחו חזרה עם חוזה רפובליקאי המצטט את סעיף V של החוקה הצרפתית העדכנית ביותר: "צרפת מכבדת לאומים זרים. הכוח שלה לעולם לא יופעל נגד חירותו של אף עם". כתוצאה מכך יכל אודינו להתארגן מחדש ולהמתין לתגבורת; הזמן הוכיח את עצמו כצד שלו, והניסיון של מציני לדיפלומטיה הוכיח את עצמו קטלני לרפובליקה הרומית. מכתב מלואי נפוליאון עודד את אודינו והבטיח לו תגבורת צרפתית. ממשלת צרפת שלחה את פרדיננד דה לספס לנהל משא ומתן על הפסקת אש רשמית יותר. חיילים נפוליטניים שאוהדים את האפיפיורות נכנסו לשטח הרפובליקה הרומית, ודה לספס הציע שכוחותיו של אודינו בעמדתם הנוכחית עשויים להגן על העיר מפני התכנסות של צבא אוסטרי עם הכוח הנפוליטני: הטריאומווירט הרומי הסכים. איטלקים רבים מחוץ למדינות האפיפיור יצאו לרומא כדי להילחם למען הרפובליקה: ביניהם היה גופרדו ממלי, שניסה להקים מדינה משותפת המצטרפת לרפובליקה הרומית ולטוסקנה, ומת מפצע שנגרם לו במהלך הגנת רומא. המצור החל ברצינות ב-1 ביוני, ולמרות התנגדותו של הצבא הרפובליקני, בראשות גריבלדי, הצרפתים גברו ב-29 ביוני. ב-30 ביוני התכנסה האספה הרומית ודנה בשלוש אפשרויות: להיכנע; להמשיך להילחם ברחובות רומא; לסגת מרומא ולהמשיך את ההתנגדות מהרי האפנינים. גריבלדי נשא נאום שבו הוא בעד האפשרות השלישית ואז אמר: Dovunque saremo, colà sarà Roma ("בכל מקום שנהיה, תהיה רומא!"). הסכם שביתת נשק נחתם ב-1 ביולי וב-2 ביולי גריבלדי, ובעקבותיו כ-4,000 חיילים, נסוגו מרומא למקלט ברפובליקה הנייטרלית של סן מרינו. הצבא הצרפתי נכנס לרומא ב-3 ביולי וכונן מחדש את כוחו החילוני של הכס הקדוש. באוגוסט פרסם לואי נפוליאון מעין מניפסט שבו ביקש מפיוס התשיעי חנינה כללית, ממשל חילוני, הקמת קוד נפוליאון ובאופן כללי ממשלה ליברלית. פיוס, מגאטה, הבטיח רפורמות שבהן הכריז על "מוטו פרופריו", כלומר מרצונו, שלא כתשובה לצרפתים. האפיפיור לא חזר לרומא עצמה עד אפריל 1850, מאחר שהצרפתים נחשבו לליברלים בכל זאת, והאפיפיור לא יחזור עד שיובטח לו שלא יתערב צרפתי בענייניו. בינתיים, רומא נשלטה על ידי "טריומווירט אדום" ריאקציונרי של קרדינלים. חיילים צרפתים תמכו בממשל האפיפיור ברומא עד שנסוגו עם פרוץ מלחמת צרפת–פרוסיה ב-1870, מה שהוביל לכיבוש של רומא לאחר מכן ולסיפוח על ידי ממלכת איטליה. לפי רפאלה דה צ'זארה: השאלה הרומית הייתה האבן הקשורה לרגליו של נפוליאון - שגררה אותו לתהום. הוא מעולם לא שכח, אפילו באוגוסט 1870, חודש לפני סדאן, שהוא ריבון של מדינה קתולית, שהוא הפך לקיסר, ונתמך על ידי קולות השמרנים והשפעת הכמורה; וכי זו חובתו העליונה שלא להפקיר את האפיפיור. […] במשך עשרים שנה היה נפוליאון השלישי הריבון האמיתי של רומא, שם היו לו חברים ויחסים רבים […] בלעדיו הכוח החילוני לעולם לא היה נבנה מחדש, וגם לא היה מחזיק מעמד. " מדיה וקבצים בנושא הרפובליקה הרומית בוויקישיתוף "Art. 5. – Le pene di morte e di confisca sono proscritte" [The penalties of death and confiscation are proscribed] (PDF). Costituzione Della Repubblica Romana (באיטלקית). 1849. נבדק ב-18 בינואר 2016. {{cite web}}: (עזרה) Rostenberg, Leona (ביוני 1940). "Margaret Fuller's Roman Diary". The Journal of Modern History. 12 (2): 212. doi:10.1086/236458. {{cite journal}}: (עזרה) "An astonishment in this age" was the progressive Margaret Fuller's reaction (Rostenberg 1940:213) Fracassi, Claudio (1849). La Meravigliosa Storia della Repubblica dei Briganti (באיטלקית). Rome. Ridley, Jasper (1976). Garibaldi. New York: Viking Press. p. 268. ISBN 978-0-670-33548-0. Smith Robertson, Priscilla (1952). Revolutions of 1848, a social history. Princeton, New Jersey: Princeton University Press. p. 331. ISBN 9780691007564. Trevelyan, G. M. (1907). Garibaldi's Defence of the Roman Republic. London: Longmans. p. 227. Kertzer, David I. (2018). The Pope Who Would Be King: The Exile of Pius IX and the Emergence of Modern Europe. Oxford: Oxford University Press. pp. 274–75. ISBN 978-0-1-988-2749-8. De Cesare, Raffaele (1909). The Last Days of Papal Rome, 1850–1870. London: Archibald Constable & Co. pp. 440–443. the last days of papal rome.