פליניוס הזקן

גאיוס פליניוס סקונדוס (בלטינית: Gaius Plinius Secundus; שנת 23 לספירה – 25 באוגוסט 79), המוכר בשם פליניוס הזקן, היה סופר, היסטוריון, חוקר טבע ומפקד צבא וצי רומאי. הוא נולד בעיר קומו (Novum Komum) שבצפון איטליה למשפחה עשירה. אביו היה בן מעמד הפרשים (Equites) ואמו הייתה בתו של הסנטור גאיוס קאיקיליוס. פליניוס הזקן היה דודו ואביו המאמץ של פליניוס הצעיר, בנה של אחותו פליניה. בגיל צעיר עבר להתגורר ברומא עם משפחתו. אחד ממוריו המוערכים היה פובליוס פומפוניוס סקונדוס, חברו של אביו, משורר ואיש צבא, שהשפיע רבות על תשוקתו הרבה ללימודים. הוא הושפע גם מסנקה, ולמד רטוריקה, פילוסופיה, בוטניקה, ותחומים נוספים. בשנת 45 לספירה התגייס פליניוס לצבא הרומי. ב-47 הגיע לשרת באזור שאחר כך היה לפרובינקיה גרמניה תחתית, בעמק הריין. עד מהרה התמנה לקצין בחיל הפרשים, תחת פיקודו של דומיטיוס קורבולו. במהלך שירותו הצבאי כתב את ספרו הראשון, ספר צבאי מקצועי שעסק בהטלת חניתות מגב סוס. מסעות המלחמה, בין היתר נגד שבטים פריזיים, נחלו הצלחה, ופליניוס עבר לשרת תחת פיקודו של מורו, פומפוניוס סקונדוס, שעל חייו כתב את ספרו השני. במסגרת שהותו בגרמניה הכיר את טיטוס פלאביוס אספסיאנוס, לימים הקיסר טיטוס, והתחבר אליו. בשנת 52 חזר לרומא. רסן סוסו של פליניוס מוצג כיום במוזיאון הבריטי בלונדון. לאחר מסע נוסף לגרמאניה, בעקבותיו כתב ספר נוסף - "ההיסטוריה של המלחמות הגרמאניות", שנכתב ב-20 כרכים, חזר פליניוס סופית לרומא בשנת 59. בגיל 36 הוא היה איש צבא מנוסה וסופר מוערך. אדם במעמדו היה עשוי להתמנות לפרוקורטור - מושל פרובינקיה, אך בפועל לא קיבל תפקיד כלשהו. עשר השנים הבאות היו שנים של הישרדות בצל המשטר. ברומא שלט אז נירון קיסר, שלא העריך במיוחד אנשי צבא, ואף הביא בטירופו להתאבדותו של דומיטיוס קורבולו, מפקדו הראשון של פליניוס. בשנת 64 עלתה רומא בלהבות, וטירופו של נירון הגיע לשיאים חדשים, עד להתאבדותו בשנת 68. בשנת 69, היא שנת ארבעת הקיסרים, כיהנו ברצף הקיסרים: גלבה, אותו, ויטליוס, ואספסיאנוס. עם עלייתו לשלטון של זה האחרון, חל שינוי מפליג בחייו של פליניוס. בשנת 70 הוא מונה לנציב בפרובינקיה גאליה נארבוננסיס, ובשנת 73 בהיספניה טארקוננסיס שבספרד. משרתו האחרונה הייתה הפיקוד על הצי הרומי במיסנום, באזור מפרץ נאפולי של ימינו, ושם גם מצא את מותו. פליניוס שימש כמפקד העליון של הצי הרומי המערבי במיסנום, ב-24 באוגוסט 79, בזמן ההתפרצות הגדולה של הר הגעש וזוב, אשר החריבה את הערים פומפיי והרקולניאום. רצונו לחקור מקרוב את התופעה, וכן ניסיונו לחלץ את חבריו ממיקומם המסוכן במפרץ נאפולי הסמוך, גרמו לו לחצות את המפרץ עם ספינותיו ובסופו של דבר הביאו למותו. פליניוס הצעיר מביא את תיאור מותו וטוען שדודו התמוטט ונהרג כתוצאה משאיפת גזים רעילים שנפלטו מהר הגעש וזאת מאחר שעל גופתו לא נמצאו כל סימני אלימות. חוקרים מפקפקים בקביעה זו, ומעריכים שפליניוס מת מסיבה פרוזאית יותר - התקף לב או שבץ, אך לאחר אסון בו נחנקו למוות אנשים בסמוך לווזוב משאיפת דו־תחמוצת הפחמן בשנת 1794, ושוב בהתפרצויות של 1872 ושנת 1873, הוסרו הספיקות. תיאור השעות האחרונות של חייו מובא במכתב שכתב פליניוס הצעיר להיסטוריון טקיטוס 27 שנים לאחר מכן. תיאור התפרצות הוזוב על ידי פליניוס הצעיר היה התיאור הראשון בהיסטוריה של התפרצות געשית. משום כך, על שם שני הפליניוס, הזקן והצעיר, נחקק השם "פליניוס" בתחום הוולקנולוגיה במושג התפרצות פליניאנית, המתאר התפרצות געשית רבת עוצמה, המלווה בעמוד של עשן ואפר, וסלעי פומיס המיתמרים גבוה לתוך חלקה העליון של האטמוספירה. פליניוס ראה בכתיבה איכותית ערך עליון ומלאכה נכבדה ביותר. בלשונו: תהילה אמיתית היא עשיית מה שראוי כי ייכתב, וכתיבת מה שראוי כי ייקרא. הוא כתב ספרים רבים, חלקם צבאיים, חלקם היסטוריים. רוב ספריו אבדו. כתביו ההיסטוריים הוערכו מאוד על ידי היסטוריונים ידועי שם כטקיטוס, פלוטרכוס וסווטוניוס. מסעותיו במסגרת הצבאית אפשרו לפליניוס לחקור ולכתוב על הארצות בהן שהה. כך למשל חקר במהלך מסעות אלה את מקורות המים החמים של באדן-באדן ואת מקורות נהר הדנובה, וכתב עליהם מאוחר יותר בספריו. הוא כתב על גאליה, ספרד, ומקומות רבים נוספים, בכללם ארץ ישראל. את רשמיו ומסקנותיו ממסעותיו ערך בכתביו היחידים ששרדו - "תולדות הטבע" (Historia naturalis): אנציקלופדיה בת 37 כרכים הנחשבת למקיפה ביותר בעולם העתיק. היצירה עוסקת בין השאר בגאוגרפיה, גאולוגיה, מינרלוגיה, חקלאות, מסחר, רפואה ואמנות. כתביו של פליניוס לא מתארים עובדות מדעיות בלבד, ויש בהם השפעה של המסורת ההלניסטית. בין היתר כתב[דרושה הבהרה]: ראיתי את אגריפינה, אשתו של הקיסר קלאודיוס, במחזה בו הציג (הקיסר) קרב ימי. היא ישבה לידו, עטויה במעיל צבאי עשוי כולו מבד זהוב. — "תולדות הטבע", כרך 33, 63 פליניוס הקדיש בשנת 77 את האנציקלופדיה "תולדות הטבע" לחברו, הקיסר טיטוס פלאביוס אספסיאנוס. מנחם שטרן, "תיאור ארץ-ישראל בידי פליניוס הזקן וחלוקתה האדמיניסטרטיבית של יהודה בסוף ימי בית שני", בתוך: מחקרים בתולדות ישראל בימי הבית השני, יד יצחק בן-צבי, תשנ"א-1991, עמ' 246–260. (הספר בקטלוג ULI) רוברט האריס, פומפיי, אור יהודה, זמורה ביתן, 2006 Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Jerusalem, 1976, Vol. I, LXXVIII. Pliny the Elder, pp. 465-501 (הספר בקטלוג ULI) פליניוס הזקן, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית) פליניוס הזקן, ברשת החברתית Goodreads פליניוס קיוס סקונדום (23-79), הזקן, דף שער בספרייה הלאומית אריאל דוד, שרידיו של פליניוס זוהו כאלפיים שנה לאחר מותו, באתר הארץ, 1 בספטמבר 2017 פליניוס, קטעים אחדים בענייני ים, תרגם מלטינית ד"ר מאיר שָׂשׂ. העתק דיגיטל בפרויקט בן-יהודה פליניוס הזקן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כתבי פליניוס הזקן בפרויקט גוטנברג (באנגלית) "Pliny the Elder" by Jona Lendering in: Livius.org Pliny the Elder, The Natural History. Translated by J. Bostock and H.T. Riley. London, Taylor and Francis,1855. Digitized copy in: Perseus Plinius, Naturalis Historia. Edited by Karl Mayhoff. Teubner Edition. (בלטינית). Digitized copy in: Perseus חנק משאיפת גזים אחר התפרצות געשית (באנגלית, אתר מכללת אורגון) פליניוס הצעיר, ‏The Letters of Pliny the Younger by the Younger Pliny, בפרויקט גוטנברג (באנגלית) ד"ר מ. ו., במדע ובטכניקה - „תחית המתים" של הירקולאנוס, דבר, 27 ביולי 1933 פליניוס הזקן, תולדות הטבע, ספר ה, פרקים 16-14 (באנגלית) כרכים 33–37 תורגמו לעברית בידי רוני רייך ופורסמו ב-2009 בספר בשם חקר הטבע. הספר עוסק בנושאים הבאים: פיסול, ציור, אדריכלות, מתכות ואבני חן.