laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
נמל התעופה הבין-לאומי ארג'ן

נמל התעופה הבינלאומי ארג'ן (בטורקית: Ercan Uluslararası Havalimanı) הוא נמל תעופה המשמש כשער האווירי העיקרי של לפקושה, בירת הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין, ושל הישות כולה. הנמל שוכן במישור מסאוריה, במרחק אווירי של כ-13 ק"מ מזרחית למרכז העיר לפקושה, ובמרחק של כ-40 ק"מ מערבית לעיר גזימאוסה. היות שהרפובליקה לא זכתה להכרה בינלאומית למעט מצד טורקיה, גם נמל התעופה אינו מוכר על ידי אף מדינה מלבדה, וקוד יאט"א שלו ואף קוד ICAO שהוקצו לו אינם מופיעים ברישומים הרשמיים של שני הארגונים. בנוסף, נכון לשנת 2018 אף טיסה בינלאומית אינה יכולה להגיע אליו, אלא אם כן עצרה לחניית ביניים בנמל תעופה בתחומי טורקיה. איסור זה נמצא בדיונים מאז שנת 2006‏. נמל התעופה הוקם על ידי הצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה כנמל צבאי, וכונה "נמל התעופה טימבו" (Τύμβου), על שם הכפר הסמוך. לאחר פלישת טורקיה לקפריסין ב-1974 והשבתת פעילותו של נמל התעופה הבינלאומי בניקוסיה, הנמל הורחב והפך לשער המרכזי של הרפובליקה בשנת 2004. במקביל הכשירה הרפובליקה של קפריסין את נמל התעופה הבינלאומי בלרנקה כשער האווירי הראשי שלה כבר ב-1975. נכון לשנת 2021 מתבצעות בנמל עבודות לסלילת מסלול טיסה חדש, ובית נתיבות חדש מדרום לו. מהנמל יוצאות טיסות אך ורק לנמלי תעופה בטורקיה, ובהם נמל התעופה הבינלאומי איסטנבול אטאטורק, נמל התעופה הבינלאומי איסטנבול סביהה גקצ'ן, נמל התעופה הבינלאומי אנקרה אסנבואה, נמל התעופה הבינלאומי איזמיר אדנאן מנדרס, ונמל התעופה הבינלאומי של אנטליה. טיסות המשך מגיעות למספר יעדים באירופה. כל הטיסות הפוקדות את הנמל מבוצעות על ידי חברות תעופה טורקיות. מדיה וקבצים בנושא נמל התעופה הבין-לאומי ארג'ן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של נמל התעופה הבין-לאומי ארג'ן (בטורקית) נמל התעופה הבין-לאומי ארג'ן, ברשת החברתית פייסבוק נתוני הנמל מידע אודות תאונות בנמל מידע אודות הנמל באתר Fallingrain Ercan airport קוד זה אינו מופיע ברישומי הארגון קוד זה אינו מופיע ברישומי הארגון Turkey will open up to Cyprus
טבע הדברים

טבע הדברים הוא ירחון היוצא לאור מאז שנת 1993 בהוצאת "החברה לחקר האדם והסובב", במטרה לקדם את המודעות לנושאי טבע וסביבה. כתבות "טבע הדברים" עוסקות בנושאי גאוגרפיה, אנתרופולוגיה, אסטרונומיה, מסעות בישראל ובעולם, היסטוריה, בוטניקה וזואולוגיה. העורך הראשי של כתב העת הוא אודי רן, ועם חברי המערכת שלו נמנים בין השאר משה אגמי, נחום מגד, אבישי שמידע, פועה בר ורחלי עינב. החל משנת 1995 יוצא לאור הירחון "ילדי טבע הדברים" העוסק גם הוא בנושאים דומים ומותאם בכתיבתו לילדים. ב-4 ביולי 2004 החל ערוץ הטלוויזיה "טבע הדברים" לשדר לאחר שקיבל זיכיון שידורים מיוחד. בכבלים היה מספר הערוץ 48 ובלוויין באפיק 35. הערוץ זכה להצלחה רבה יחסית לערוץ נישה ובו שודרו סדרות מוערכות כגון: הלוחמים, אנשים משנים חיים, נוגע בישראל, נוגע בעולם, עושים גלים, תוכניות על בעלי חיים ועוד תכנים שפנו לקהל צופים רחב. לאחר מספר שנות שידור נקלע הערוץ לבעיות כלכליות קשות. ניסיונות לערב משקיעים כשלו והערוץ נאלץ להיסגר. אתר האינטרנט הרשמי של טבע הדברים זוהר ישראל, מהיום: ערוץ "טבע הדברים" בשידורים מלאים, באתר ynet, 4 ביולי 2004
אקדמיה ז'וליאן

אקדמיה ז'וליאן (בצרפתית: Académie Julian) היה בית ספר גבוה ללימודי אמנות בפריז, אשר פעל בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. בית הספר הוקם בשנת 1868 על ידי רודולף ג'וליאן (אנ') (1839–1907), אמן יחסית לא מוכר אשר הציג מספר פעמים בסלון פריז וכן בסלון המסורבים (אנ'), והיה בעברו מתאבק. המוסד נפתח ב"פסאז' דה פנורמה (אנ')" בפריז כבית ספר פרטי, תחילה התמחה בהכנת התלמידים למבחני הכניסה לבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות (ENSB-A) היוקרתי בפריז אולם עם השנים הפכו בתי הספר למתחרים זה בזה. האקדמיה הייתה פופולרית במיוחד בקרב תלמידים אשר באו מחוץ לצרפת ללמוד בו, מכוון שכדי להתקבל לבית הספר לאמנויות היפות נדרשו מבחנים קשים בשפה הצרפתית. ז'וליאן הצליח להביא מורים מבית הספר לאמנויות היפות ללמד במוסד שלו כמורי-חוץ וכך נהיה אטרקטיבי בקרב תלמידי החוץ. רבים מהמורים שימשו גם כשופטים בסלון וכך הוקל על התלמידים להכניס את יצירותיהם לתערוכות נחשבות. בית הספר הפך במהירות לאחד מבתי הספר לאמנות הטובים מסוגו. בשנות ה-80 של המאה ה-19 מספר תלמידיו היה כ-600. עם עליית המוניטין של בית הספר, נפתחו עוד ארבעה סניפים ברחבי פריז: בשדרות סנט ז'אק סס' 28 (הרובע השישי), רחוב ברי סס' 5 (הרובע השמיני), רחוב הדרקון מס' 31 (הרובע השישי) וברחוב ויויאן מס' 51 (הרובע השני). מכוון שבית הספר לאמנויות היפות קיבל לשורותיו רק גברים, החל משנת 1880 שימשה האקדמיה כמוסד חלופי ללימודי אמנות עבור נשים. תור הזהב של בית הספר, היה בשנים 1875–1915, כאשר הוא משך אליו את התלמידים והמורים המוכשרים ביותר. בוגרים רבים מהתקופה הזו והפכו לכמה מגדולי האמנים המודרניים של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. ימי הזוהר של בית הספר עלו בקנה אחד עם תנועת הפוסט-אימפרסיוניזם, ולכן רבים מהבוגרים המפורסמים ביותר היו ציירים פוסט-אימפרסיוניסטים, בעיקר חברי תנועת הנאבי, שהתפרסמו באמנות הדקורטיבית שלהם. בית הספר היה פופולרי במיוחד בקרב אמריקאים, וכמה אוהדים של האימפרסיוניזם האמריקאי למדו בג'וליאן, יחד עם אמנים שונים הידועים בעיקר באמנות היפה שלהם. גם כמה אמנים אירים חשובים נרשמו, וכך גם מספר ציירים אקספרסיוניסטים מגרמניה וגם מצרפת. האקדמיה הייתה פופולרית גם בסצנת האמנות האוונגרדית בפריז, ומשכה אליה חברים רבים באסכולת פריז, כולל אמן הפוסטרים הצ'כי אלפונס מוכה (1860–1939) והצייר הצרפתי שהפך לצלם אנרי קרטייה ברסון (1908–2004). ב-1968, האקדמיה ג'וליאן מוזגה עם בית הספר הגבוה פנינגהן לאמנויות גרפיות (École supérieure d'arts graphiques Penninghen) - סטודיו לאמנות שנוסד על ידי הצייר והקדר גיום מט דה פנינגהן (1912–1990), שהכין את התלמידים לכניסה לבתי הספר הגבוהים לאמנות, בית הספר הלאומי לאמנויות דקורטיביות (Ecole Nationale Superieure des Arts Decoratifs), ובית הספר הלאומי לאמנויות שימושיות ומלאכות יד (Ecole Nationale Superieure des Arts Appliques et des Metiers d'Art), כדי ליצור את בית הספר הגבוה פנינגהן לאמנויות גרפיות (Ecole Superieure d'Arts Graphiques, בקיצור: ESAG פנינגהן). ב-2020, בית הספר שינה את שמו ל-Penninghen. אסכולת פריז מדיה וקבצים בנושא אקדמיה ז'וליאן בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא פריז ובנושא אמנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אלברט ארנשטיין

אלברט ארנשטיין (בגרמנית: Albert Ehrenstein;‏ 23 בדצמבר 1886 – 8 באפריל 1950) היה סופר ומשורר יהודי-אוסטרי. אלברט נולד ברובע אוטקרינג של וינה, לאלכסנדר ושרלוטה ארנשטיין. הוא הבן הבכור מבין ארבעה אחים, ואחיו הצעיר הוא קרל ארנשטיין. למד פילוסופיה באוניברסיטת וינה ובשנת 1910 קיבל דוקטורט. כבר בתקופת לימודיו בתיכון כתב ארנשטיין טקסטים ספרותיים ושירים. בשנת 1909 הכיר את קרל קראוס, העורך הראשי של כתב העת האקספרסיוניסטי "הלפיד" (Die Fackel). ובכתב עת זה התפרסמו כתביו של ארנשטיין לראשונה. בהמשך התפרסמו כתביו בכתבי עת נוספים, ביניהם "הסערה" (Der Sturm), שנערך על ידי הארווט ולדן, בעלה של המשוררת אלזה לסקר-שילר. ספרו הראשון, Tubutsch, נכתב בשנת 1911, ואויר על ידי חברו הצייר הנודע אוסקר קוקושקה. ארנשטיין התכתב עם סופרים חשובים בני זמנו שכתבו בגרמנית, ביניהם תומאס מאן, שטפן צווייג, הרמן הסה, אלזה לסקר שילר, הפילוסוף מרטין בובר ועוד רבים אחרים. לאחר מלחמת העולם הראשונה נדד ברחבי אירופה. בשנת 1932 היגר לשווייץ והצליח לברוח מרדיפות הנאצים, ששרפו את ספריו כבר בשנת 1933. בעקבות מדיניות הפליטים של שווייץ בימי מלחמת העולם השנייה היגר ארנשטיין לארצות הברית בשנת 1941. הוא מת בעוני בניו יורק בשנת 1950 לאחר תקופה ארוכה שבה הפסיק לכתוב. לאחר מותו של אלברט, הגיע עיזבונו לספרייה הלאומית בשנות החמישים דרך אחיו קרל. הוא זכור כמשורר אקספרסיונטיסטי, אשר הרבה להשתמש באירוניה, סאטירה. הביע את התפכחותו מהתרבות האירופאית של שנות העשרים. כמו כן זכור אהרנשטיין כחלוץ המגלים של פרנץ קפקא והיה מהראשונים שהתייחסו לכתיבתו של הסופר הצעיר. ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית. מדיה וקבצים בנושא אלברט ארנשטיין בוויקישיתוף ארכיון של אלברט ארנשטיין השמור באוניברסיטת הרווארד דף מידע על ארנשטיין ועל עזבונו השמור בספרייה הלאומית כתבי אלברט ארנשטיין בפרויקט גוטנברג (באנגלית) אלברט ארנשטיין (1886-1950), דף שער בספרייה הלאומית אלברט ארנשטיין, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ארכיון אלברט ארנשטיין, בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא משוררים ובנושא סופרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שפות בלטו-סלאביות

קבוצת השפות הבלטו-סלאביות היא משפחת שפות היפותטית בתוך משפחת השפות ההודו-אירופיות. קבוצת השפות הבלטו-סלאביות כוללת בתוכה את משפחות השפות הבלטיות והסלאביות. בין השפות הסלאביות והשפות הבלטיות קיים דמיון רב, וישנם מאפיינים רבים המשותפים לשתי משפחות שפות אלו אך לא לאף ענף אחר של השפות ההודו-אירופיות. שיוכן של השפות הסלאביות והבלטיות למשפחת שפות אחת, בלטו-סלאבית, מהווה ביטוי של ההשערה כי קיימת קרבה גנטית בין השפות - כלומר שיש להן מוצא משותף. על פי השערה זו, הייתה קיימת בעבר שפה אם, פרוטו בלטו-סלאבית, שממנה התפצלו השפות פרוטו סלאבית (שממנה נוצרו לאחר מכן כל השפות הסלאביות) ופרוטו בלטית (שממנה נוצרו לאחר מכן כל השפות הבלטיות). טענה זו נחשבת היום יחסית מקובלת במחקר הבלשני, אולם יש החולקים עליה[דרוש מקור] ומייחסים את הדמיון בין משפחות השפות לאינטראקציות היסטוריות בין אוכלוסיות הדוברים. מדיה וקבצים בנושא שפות בלטו-סלאביות בוויקישיתוף שפות בלטו-סלאביות, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא שפות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שלמה בן יעיש

דון שלמה בן יעיש (Abenaes; בפורטוגזית: אלווארו מנדש, Alvaro Mendes; ‏ 1520–1603) היה דיפלומט, איש עסקים ואיש ציבור מבני האנוסים ששב ליהדות, והיה בעל השפעה רבה בחצרם של מלכי אירופה בני זמנו, כמו גם בחצר הסולטאן העות'מאני. היה ממשיכם של דון יוסף נשיא ודונה גרציה בחידוש היישוב היהודי בטבריה במהלך המאה ה-16. בן יעיש נולד בטאווירה שבדרום פורטוגל בשם אלווארו מנדש למשפחת אנוסים. לאחר שקיבל הכשרה כצורף נסע בשנת 1545 להודו שם רכש ממון אישי רב בסחר ביהלומים במכרות סמוך למדרס. ב-1555 שב לפורטוגל, ועוטר בתואר אבירות, אביר מסדר סנטיאגו, על ידי ז'ואאו השלישי, מלך פורטוגל. הוא החל בקריירה דיפלומטית, ושהה בשליחותו של ז'ואאו במדריד, פירנצה, פריז ולונדון. בפריז שהה 16 שנים וזכה לחסדה של המלכה קטרינה דה מדיצ'י. כאשר אוחדו פורטוגל וספרד, בשנת 1580, תחת שלטונו של פליפה השני, מלך ספרד, נמנה עם נאמניו של הטוען לכתר, אנטוניו דה קראטו. בשנת 1585 הגיע בן יעיש לסלוניקי ושם חזר אל היהדות בפומבי, עם משפחתו. הוא נטש את השם "אלווארו מנדז" ונקרא "שלמה בן יעיש" (ובשפות אירופיות: "Solomon Abenaes"). בשל עושרו והשפעתו בחצרות מלכי אירופה התקבל אצל סולטאן האימפריה העות'מאנית מוראט השלישי. הסולטאן העניק לו את התואר "דוכס מיטילני" (האי לסבוס), ולבקשתו מונה כשליט טבריה, וזאת לאחר מותם של דון יוסף נשיא ודונה גרציה, שחכרו מן הסולטאן את "טבריה ושבע ערי הפריזי אשר בסביבתה". הוא שלח לטבריה את בנו יעקב (שנולד כ"פרנסיסקו מנדש") אך על אף שיעקב בנה מספר מבנים בטבריה, ושמר על היישוב היהודי שם, נראה כי לא נחן במרץ ובמעשיות של אביו, והעדיף את לימוד התורה על העיסוק בדיפלומטיה וממשל, ולאחר מותו של בן יעיש לא הצליח לשמור על מפעלו בטבריה. הודות לקשריו הענפים בחצרות מלכי אירופה, שמר על מעמדו בחצר הסולטאן עד מותו. הוא נחשב לכוח המניע מאחורי הברית האנגלו-טורקית כנגד פליפה השני, ונהנה מאמונה וידידותה של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה ושל מזכירה פרנסיס וולסינגהם באמצעות קשריו עם רופאה האישי, המומר רודריגו לופז. מערכת היחסים בין בן יעיש, רופאה של המלכה רודריגו לופז והטוען לכתר אנטוניו דה קראטו, הגיעה לסיום טראגי ב-1593, כאשר דה קראטו, שהסתכסך עם לופז ובן יעיש, העליל על לופז כי זה רצה להרעיל את המלכה, והביא לתלייתו הפומבית. על אף שבן יעיש עשה כמיטב יכולתו כדי להציל את לופז, וכשל, לא פחתה השפעתו בחצר המלוכה האנגלית ובחצר הסולטאן. ב-1603 נפטר. יוסף ברסלבי, לפרשת טבריה: מימי דון יוסף הנשיא ועד אבן יעיש, ירושלים, ת"ש, 1939. חיים שנהב, פרשת לופז, הוצאת כתר, 2003. חיים שנהב, ’פרשת לופז’ עת־מול 170, תמוז התשס"ג. 400 שנה לחידוש היישוב היהודי בטבריה, בתוך: בית יעקב 92, טבת תשכ"ז, באתר היברובוקס.
נמל התעופה הבין-לאומי בניקוסיה

נמל התעופה הבינלאומי בניקוסיה (ביוונית: Διεθνές Αεροδρόμιο Λευκωσίας; בטורקית: Lefkoşa Uluslararası Havaalanı) היה נמל תעופה ששכן ממערב לעיר ניקוסיה, ואשר שימש עד פלישת טורקיה לקפריסין ב-20 ביולי 1974, כשער האווירי העיקרי של קפריסין וכבסיס הפעולה המרכזי של חברת התעופה סייפרוס איירווייז. כיום הנמל אינו פעיל ומשמש כמפקדת כוח שמירת השלום של האומות המאוחדות באי (UNFICYP). הנמל הוקם על ידי חיל האוויר הבריטי בשנות ה-30 של המאה ה-20, ומסלול הטיסה נבנה בשנת 1939. במלחמת העולם השנייה הורחבו מתקני השדה ומסלול הטיסה הוארך, והוא שימש את חילות האוויר של בעלות הברית. לאחר המלחמה התחדש השימוש המסחרי בנמל, בין היתר על ידי חברות התעופה מיסראייר, סייפרוס איירווייז, מידל איסט איירליינס ו-BOAC. במאי 1949 נחנך בית נתיבות אשר החליף את המבנים הזמניים ששכנו בנמל. מבנה זה הורחב בשנת 1959 והוחלף במבנה חדש ב-27 במרץ 1968. ב-1966 נסגר בסיס חיל האוויר הבריטי בנמל בשל צמיחת התנועה האזרחית והמקום המוגבל. ב-15 ביולי 1974 תפס ארגון אאוקה השני את השלטון בקפריסין, והדיח מתפקידו את הנשיא, הארכיבישוף מקאריוס השלישי. השדה נסגר ולאחר יומיים החל לשמש לקליטת "כוח ההתערבות היווני בקפריסין" (ΕΛΔΥΚ) שהוטס מיוון לקפריסין כדי לתמוך בהפיכה. ב-18 ביולי התחדשה תנועת המטוסים האזרחית בנמל באופן חלקי, אך יומיים לאחר מכן, ב-20 ביולי החלה פלישת טורקיה לקפריסין, והנמל הופצץ. הוא הפך לזירת קרבות ונסגר. אחד ממטוסיה של חברת סייפרוס איירוויז שחנה בנמל הושמד, מטוס אחר נפגע באורח קשה והיתר עוכבו בשדה התעופה. החברה חדלה מלפעול וחידשה את פעילותה רק בשנה שלאחר מכן באמצעות שני מטוסים חכורים. הנמל הפך לשטח מוגן ומפורז של האומות המאוחדות, ושימש לפינוי אזרחים זרים ב-22 ביולי. ב-16 באוגוסט 1974, עם כניסתה לתוקף של הפסקת האש, הונצחה שליטת האומות המאוחדת בנמל, והוא נותר שטח המפורז בין שני חלקי האי המחולק. הנמל לא שב לפעול והוא משמש כמפקדת כוח שמירת השלום של האומות המאוחדות באי (UNFICYP). הרפובליקה של קפריסין הכשירה בחיפזון את נמל התעופה הבינלאומי בלרנקה כשער האווירי הראשי שלה כבר ב-1975, והרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין החלה להשתמש בנמל התעופה הבינלאומי ארג'ן ב-2004. הקו הירוק (קפריסין) מדיה וקבצים בנושא נמל התעופה הבין-לאומי בניקוסיה בוויקישיתוף
Brother, Can You Spare a Dime?

Brother, Can You Spare a Dime? (בעברית: אחי, אתה יכול לוותר על פרוטה?) הוא שיר מ-1932 שכתב הפזמונאי יפ הרבורג והלחין המלחין ג'יי גורני. השיר, שבוצע על ידי אמנים רבים, עוסק בשפל הגדול בארצות הברית. הדובר בשיר מתגאה על עברו כפועל בניין וכחייל, מדבר על ההווה שלו בתורים ללחם, מנסה לגרום לאנשים להזכר בו, ומבקש מהם פרוטה. הרבורג, כותב השיר, איבד את העסק שלו בשנת 1929. תרגום חופשי של קטע מגרסת אל ג'ולסון לשיר ("אל" הוא שם הדובר): חצי מיליון מגפיים צעדו דרך גיהנום ואני הייתי הילד עם התוף! אתה לא זוכר? כינו אותי "אל", זה היה "אל", "אל" כל הזמן. אתה לא זוכר? אני חברך. אחי, אתה יכול לוותר על פרוטה? מידע על היצירה "Brother, Can You Spare a Dime?" באתר מיוזיק בריינז מידע על הקומפוזיציה "Brother, Can You Spare a Dime?" באתר AllMusic גרסאות נוספות ל"Brother, Can You Spare a Dime?" באתר SecondHandSongs A Depression-Era Anthem For Our Times, באתר npr,‏ 15 בנובמבר 2008 יפ הרבורג, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא שירים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רוסיה האחרת

רוסיה האחרת (ברוסית: Другая Россия), הייתה תנועה פוליטית המהווה קואליציה של תנועות חברתיות, תנועות פוליטיות ומפלגות אופוזיציה ברוסיה, המתנגדת לממשל הנשיא ולדימיר פוטין. הקבוצה כוללת גם ארגוני זכויות אדם, אזרחים פרטיים ותנועות מימין ומשמאל, בהן החזית האזרחית המאוחדת הליברלית בראשות גרי קספרוב, אלוף העולם בשחמט לשעבר, והמפלגה הנציונל-בולשביקית הלאומנית. התנועה הפסיקה להתקיים ביולי 2010. התנועה הוקמה ביולי 2006 במהלך ועידת ארגון המדינות המתועשות במוסקבה. בוועידת היסוד נכחו דיפלומטים מערביים ובהם השגריר הבריטי ברוסיה, אנתוני ברנטון, וכן דיפלומטים אמריקאיים. התנועה פעלה בשיתוף פעולה עם המפלגה הרפובליקנית של רוסיה ומספר ארגונים נוספים. לקראת הבחירות שנערכו ברוסיה בסוף 2007, ניסתה התנועה לארגן מספר הפגנות כנגד פוטין אך אלה דוכאו בכוח רב וכמעט שלא זכו לאזכורים בתקשורת בתוך המדינה. בנובמבר 2007 נעצר קספרוב במהלך הפגנה גדולה של התנועה במוסקבה, ונשפט בהליך מהיר ל-5 ימי מאסר. ב-25 בנובמבר נערכו שתי הפגנות נגד פוטין בסנט פטרבורג בהשתתפות מאות אזרחים, חלקם ממפלגת "יאבלוקו". מאות שוטרים מיחידת "אומון" של המשטרה הרוסית, המתמחה בפיזור הפגנות, שצוידו באלות, מגנים וקסדות, הסתערו על המפגינים וגררו עשרות מהם באלימות לתוך כלי רכב משטרתיים. 200 בני אדם נעצרו ובהם גם מנהיגי מפלגת האופוזיציה בוריס נמטסוב וניקיטה ביליך ואף מספר עיתונאים, ובהם כתב מעריב, יאשה לוין. סיסמת המפגינים הייתה: "רוסיה בלי פוטין". לדברי נמטסוב, המפגינים מחו על השחיתות הרבה במדינה ועל כך שפוטין איננו פועל בהתאם לחוקה ולחוק, מסתיר את האמת מהעם הרוסי, ולכן נאלץ להסתתר "מאחורי חומות של שוטרים". אמצעי התקשורת ברוסיה אינם נוהגים לדווח על פעילות האופוזיציה, ולכן ההפגנות הללו היו הפעם הראשונה שבה נתקלו רבים מתושבי סנט פטרבורג בתנועת "רוסיה האחרת". פעילות התנועה לא הצליחה למנוע את הצלחתו של פוטין בבחירות 2007. התנועה מדגישה את העקרונות הבאים: דמוקרטיזציה של המדינה ומוסדותיה דה-ביורוקרטיזציה (ביטול הביורוקרטיה) באמצעות פיטור הפקידים, הקלת הליכי קליטת מסמכים והפיכת הדרכונים הרוסיים לבעלי מעמד בינלאומי החלת בחירות על כל מוסדות המדינה, לרבות בחירת מפקדי המשטרה בערים והמחוזות ובחירות גם במערכת המשפט ביטול חוק "המפלגות הפוליטיות", המגביל את המפלגות, הגדלת שוויון בין מפלגות המדינה חיזוק הפדרליזם במובן האזורי, החלת חוקי השריעה באזורים שבהם יש לכך תמיכה של רוב העם פירוק היחידה למלחמה בקיצוניות, החלשת המשטרה ושירות הביטחון הפדרלי החלת פיקוח פרלמנטרי על פעילות ארגוני אכיפת החוק ביסוס מערך חנינה וריכוך מערך הענישה והכליאה שיקום עצמאותה של הרשות השופטת הלאמת שוק האנרגיה כולו והלאמת כל חברות הבנייה לצורך אספקת דיור מוזל חיזוק החקלאות באמצעות הקמת משקים נפרדים לבשר, תבואה וכו' הענקת פטור מתשלום מיסים למעוטי יכולת העברת עיר הבירה לעיר חדשה שתיבנה מאפס בדרום סיביר הענקת השכלה גבוהה חינם ביטול שירות חובה בצבא והפיכתו לשירות התנדבותי הקמת גדוד לזרים כדוגמת לגיון הזרים הצרפתי פוליטיקה של רוסיה רוסיה האחרת (מפלגה) מדיה וקבצים בנושא רוסיה האחרת בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של רוסיה האחרת אתר האינטרנט הרשמי של רוסיה האחרת יאשה לוין, שליח מעריב בסנט-פטרסבורג, רוצים רוסיה אחרת, באתר nrg‏, 26 בנובמבר 2007 יאשה לוין, רוצים רוסיה אחרת, nrg, מעריב, 26.11.2007.
חסידות חלם

חסידות חלם היא חסידות פולנית. מייסדה היה רבי יוסף קעזיס. רבי יוסף קעזיס, בן הרב מרדכי היה תלמידו של החוזה מלובלין. היה מיוחס בן אחר בן עד הב"ח וכן היה מיוחס ל "פנים מאירות". שימש כרב בלברטוב, יאנוב ובחלם. חתנו היה רבי חיים דב מיאנובה. רבי אריה לייב, בנו של רבי יוסף, מילא את מקום אביו. רבי אריה לייב נולד בשנת תקס"ה, היה חתנו של רבי מאיר מאפטא בעל ה'אור לשמים'. בשנת תרי"א עבר מחלם לטומשוב שם שימש גם כרב. נסע לרבי ישראל מרוז'ין ולרבי שלום רוקח מבעלזא אף אחרי ששימש כאדמו"ר. היה עשיר גדול. נפטר בשנת תר"כ. בניו רבי יוסף ורבי ישראל שמואל מילאו את מקומו. חתניו היו אחיינו רבי יעקב יוסף רובין מגלגוב ורבי יעקב יצחק מבלנדוב, בנו של רבי חיים מאיר יחיאל השרף ממוגלניצא. רבי ישראל שמואל, בנו של רבי אריה לייב, מילא את מקום אביו ברבנות ואדמו"רות טומשוב. דברי תורתו נדפסו בקונטרס 'בנין מנחם'. נפטר בצעירותו בי"ג באב תרכ"ט. בנו רבי מאיר יחיאל מילא את מקומו. חתנו היה רבי יהושע השיל מבאלחוב. רבי מאיר יחיאל נולד בשנת תרי"א. בשנת תר"ל התמנה כאב"ד בסעלישץ. אחר פטירת אביו כיהן כאדמו"ר ורב בטומשוב אך לאחר תקופה קצרה עזב והחל לכהן ברבנות ואדמו"רות בחלם. בנו רבי ישראל שמואל מילא את מקומו. היה חתנו של רבי מרדכי טברסקי מלויאב. לפני מינויו לרב נרצח על ידי הנאצים. רבי נחמן, בן נוסף של רבי ישראל שמואל כיהן אף הוא. היה רב בגרושקוב ולאחר מכן כיהן כמו"צ בטומשוב שם פתח בית מדרש עצמאי. נפטר בי"ב באלול תרפ"ח. בנו רבי אריה לייבוש מילא את מקומו בטומשוב. עם הכנסם של הנאצים לפולין נמלט לרוסיה שם נפטר. רבי יהודה זונדל, בן רבי פנחס בן רבי אריה לייב שימש כאדמו"ר בלבוב. אמו התחתנה בשנית עם רבי אורי מסאמבור שחינכו ומינהו לאדמו"ר. נרצח בשואה בלבוב. החסידות (1977) מאת יצחק אלפסי, עמ' 144.
חסידות לנטשנה

חסידות לנטשנה (ביידיש: לענטשנע) היא חסידות פולנית, שתחילתה בשנות העשרים של המאה ה-19. מקים החסידות היה רבי יצחק אייזיק מלנצ'נה, תלמידו ובן ביתו של החוזה מלובלין. רבי יצחק אייזיק, בן הרב שמואל זאנוויל, היה תלמידו של החוזה מלובלין ואף גדל בביתו. אחר פטירת החוזה, נסע לרבי יהודה לייב מזקילקוב והיה תלמידו. בשנת ה'תקפ"א (1821) החל לשמש כאדמו"ר. רבי נפתלי צבי הורוביץ מרופשיץ התבטא עליו: "אמת, אמת, הוא רבי". ממשיכו בשושלת החסידית היה רבי יחיאל גרטנר, אחיינו של רבי יצחק אייזיק, אשר לפני מינויו לאדמו"ר כיהן כרב בפוטצ'ץ (צ'כית: Potštát). בדור השלישי, בנו רבי יהודה גרטנר, מילא את מקום אביו. במלחמת העולם הראשונה עבר לאלכסנדרובקה שבאוקראינה. נפטר ביליבסטגרד שבמחוז חרסון. בדור הרביעי, בנו, רבי יחיאל, שימש כאדמו"ר בבריסל, ולאחר מכן בטורונטו שבקנדה. נפטר בשנת ה'תש"ל (1970). חתנו היה רבי מנשה קליין (היה נשוי בזיווג ראשון לבתו חוה יהודית). יצחק אלפסי, החסידות, 1977, עמ' 153. יצחק אלפסי, החסידות, 1977, עמ' 153.
עמוס ינון

עמוס ינון (נולד ב-1953) הוא מנהל האגף לרפואה פנימית בבית חולים "שערי צדק", ירושלים. ינון נולד בישראל בשנת 1953 להורים ילידי הולנד. הוריו היו ניצולי שואה, שלאחריה עלו ארצה. כעבור שנה ירדו הוריו מן הארץ מסיבות בריאותיות והתיישבו שוב בהולנד. הוא גדל בהולנד באווירה ציונית מסורתית, ובהיותו בגיל שמונה עשרה עלה לישראל והחל את לימודי הרפואה באוניברסיטה העברית. כעבור מספר שנים כל משפחתו עלתה ארצה בעקבותיו. בישראל נישא והקים משפחה. שירת בצה"ל, ובמסגרת זו מילא מספר תפקידים, כשהאחרון בהם היה פיקוד על מרפאת מחנה שנלר. התמחה ברפואה פנימית ב"שערי צדק", ולאחר מכן במחלות זיהומיות באוניברסיטת רוצ'סטר בארצות הברית, ולאחר שובו ניהל את היחידה למחלות זיהומיות בבית החולים "שערי צדק" בירושלים במשך ארבע עשרה שנים, והחל משנת 2006 הוא משמש כמנהל האגף לרפואה פנימית. הוא מומחה לטיפול ומניעה של מחלות זיהומיות הנרכשות בבתי חולים ולשימוש מושכל באנטיביוטיקה. עמוס קבע את מגוריו בקיבוץ קלי"ה ומשמש כרופא המקום. לאחר חזרתו בתשובה תרם ספר תורה לבית הכנסת שיסד בקיבוץ. היה נשוי לתמר, עד פטירתה ב-2021, בעלת תואר שלישי בכימיה מהאוניברסיטה העברית, אב לשניים. רופא וג'נטלמן, רקפת ויינברג, הפקולטה לרפואה, האוניברסיטה העברית. דף על פרופ' ינון באתר המרכז הרפואי שערי צדק. פרסומיו הרפואיים תחומי מומחיות באתר המרכז הרפואי שערי צדק הנשיקה הראשונה לספר התורה, באתר "אחינו" ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בסתת

בסתת או באסת (במצרית עתיקה: bꜣstjt, בפיניקית: 𐤀𐤁𐤎𐤕, אבסת או 𐤁𐤎𐤕, בסת) היא אלה במיתולוגיה המצרית. לבסתת סגדו לפחות מאז תקופת השושלת השנייה, כלומר תחילת האלף ה-3 לפנה"ס. במקור דמותה הייתה של לביאה, או של אישה בעלת ראש של לביאה, והייתה האלה המגינה על מצרים התחתונה, וכך גם האלה המגנה על פרעה. תפקידה בפנתאון המצרי התעמעם כשסח'מת, אלה דומה שגם לה ראש לביאה, הפכה ליותר דומיננטית כשמצרים התחתונה אוחדה עם מצרים העליונה. באלף ה-1 לפנה"ס, כאשר הפופולריות של החתולים כחיות בית עלתה, הוחלפה דמותה של בסתת בזו של אישה בעלת ראש חתול והיא הפכה לאלת החתולים. לרוב היא מוצגת כחתולה בעלת פרווה זהובה-מנומרת. בתקופה התלמיית בהשפעת פולחן האלה היוונית ארטמיס, הפכה בסתת לאלה המזוהה עם הירח. בשנת 2010, התגלה בעיר אלכסנדריה בשכונת קום-אל-דקה, מקדש גדול לאלה בסתת. במקדש שהיה שייך כנראה למלכה ברניקי השנייה אשתו של תלמי השלישי, התגלו פסלים רבים של חתולים. ביחזקאל מוזכרת עיר מצרית בשם פי בסת, ששמה המצרי היה כנראה "פר בסתת" = בית בסתת, והייתה מרכז פולחן לאלה בסתת. העיר שכנה באזור הדלתה של מצרים התחתונה, והייתה בירת הנום ה-18 של מצרים התחתונה. כיום היא מזוהה עם תל בסטה. על פי המיתולוגיה המצרית, בסתת הייתה אמתו של אל השמש רע והמגינה עליו, והייתה כלואה עם אפופיס, אל-נחש ונלחמה בו. כשבסתת התחילה להיחלש מקרבותיה היא שוחררה מכלאה והצטרפה אל שאר האלים, בהגנה מפני הכאוס. בסתת מופיעה בסדרת ספריו של הסופר ריק ריירדן, "משפחת קיין והאלים המצריים", כאפוטרופוסית של סיידי ואחיה קרטר לאחר ששוחררה ממחט קלאופטרה. כמו כן, היא מוזכרת בספר "האלכימאי" מסדרת "הסודות של ניקולס פלמל בן האלמוות" של מייקל סקוט, כאחת הקדמוניות המצריות שאותן העיר דוקטור ג'ון די. אלוהויות במצרים העתיקה מדיה וקבצים בנושא בסתת בוויקישיתוף בסתת, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) בסתת, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית) KAI 17, 37, 49 (34), 49 (37); CIS I 1988; RÉS 367 CIS I 1988, 2082 חתלתולה אלוהית מסעירה את המצרים, בארכיון החדשות של אתר אוניברסיטת תל אביב ערך זה הוא קצרמר בנושא מיתולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אישיות חשובה מאוד

אישיות חשובה מאוד (או אָחָ"ם; באנגלית: VIP, ראשי תיבות של Very Important Person) הוא מונח בינלאומי המתייחס לאישיות ציבורית ידועה הנהנית מזכויות יתר עקב חשיבותה או מעמדה, כגון שחקן, דיפלומט או איש עסקים. המונח נכנס לשימוש בעולם המערבי בשנות ה-30 וה-40 של המאה העשרים. במונח נעשה שימוש מושאל בעולם העסקים כדי לציין שירותים יוקרתיים הניתנים ללקוחות, כגון מתקני VIP בשדות תעופה או "כרטיסי VIP" לאירועים שונים. בעולם הרפואה מתאר המונח "תסמונת VIP" מצב שבו גורמת האישיות החשובה להחלטות לא מקצועיות של הרופא המטפל בה, המצוי תחת לחץ מנוכחותה. אישיות בלתי רצויה מדיה וקבצים בנושא אישיות חשובה מאוד בוויקישיתוף אפרת אהרוני, ‏מה מוכנים מועדוני הפרימיום בחברות אשראי לעשות למענך, הלקוח?, באתר גלובס, 17 במאי 2012
אח"ם

האם התכוונתם ל... ראשי תיבות שפירושם: אישיות חשובה מאוד – אישיות ציבורית ידועה הנהנית מזכויות יתר עקב חשיבותה או מעמדה אגף החקירות והמודיעין – אגף של משטרת ישראל
VIP

VIP (נכתבים גם .V.I.P) הם ראשי תיבות באנגלית שמתייחסים בדרך כלל ל-Very Important Person (אישיות חשובה מאוד). האם התכוונתם ל... VIP ‏(Very Important Person) – אישיות חשובה מאוד (אָחָ"ם), מונח בינלאומי המתייחס לאישיות ציבורית ידועה, הנהנית מזכויות יתר עקב חשיבותה או מעמדה מוזיקה .V.I.P – חברה-בת של חברת התקליטים מוטאון .V.I.P – שיר מתוך Animal (אלבום של קשה) משנת 2010 .V.I.P – שיר של פרנסואז ארדי משנת 1986 פיזיולוגיה ורפואה VIP ‏(Vasoactive intestinal peptide) – פפטיד מעי וזואקטיבי (אנ'), הורמון פפטידי רב-תכליתי VIP ‏(וגם VI‏; Visual impairment) – לקות ראייה