laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
רודי מקדואל

רודריק אנדרו אנתוני "רודי" מקדואל (באנגלית: Roderick Andrew Anthony "Roddy" McDowall;‏ 17 בספטמבר 1928 – 3 באוקטובר 1998) היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי. מקדואל נולד בלונדון שבאנגליה, למשפחה נוצרית. אמו שאפה להיות שחקנית ואביו היה ימאי בצי הסוחר. כבר בגיל חמש החל להופיע בפרסומות וביוזמתה של אמו החל להופיע בסרטים. כילד הופיע ב-12 סרטים והתפרסם ברחבי בריטניה. הקריירה שלו נקטעה עם פרוץ מלחמת העולם השנייה. בית המשפחה בלונדון נפגע בהפצצה ואביו הצליח לפנות את רודי, אמו ואחותו לארצות הברית בספינה שחצתה את האוקיינוס האטלנטי ששרץ צוללות גרמניות. הם התאחדו לאחר המלחמה. זמן קצר לאחר שהגיעו לניו יורק עברה המשפחה להוליווד ורודי עבר מבחן בד בחברת פוקס המאה העשרים. סרטו הראשון שם היה "ציד אדם", משנת 1941, בבימויו של פריץ לאנג ולצידו של וולטר פידג'ון. באותה השנה הוא נבחר לשחק בסרט "מה יפית עמק נוי" בתפקיד הראשי של הנער יו מורגן לצד השחקנים וולטר פידג'ן ומורין או'הרה. הסרט זכה להצלחה וגרף פרסים רבים. תוך זמן קצר הפך מקדואל מנער פליט לכוכב קולנוע מבוקש עם חוזה לשש שנים שהבטיח לו הכנסה גדולה. בשנת 1943 הוא הופיע בסרטים "לאסי שובי הביתה", לצידה של אליזבת טיילור, וב"ידידתי פליקה", בתור נער חובב סוסים, תקפיד אשר שב לגלם בסרט ההמשך "סער, בנה של פליקה" משנת 1945. ב-1944 הוא שיחק בסרטים "הצוקים הלבנים של דובר" ו"מפתחות הממלכה". לאחר סיום החוזה שלו עם פוקס וסיום תקופת התבגרותו, חלה ירידה במעמדו. הוא קיבל תפקידים בסרטים פחות חשובים עם משכורת נמוכה בהרבה. ב-1952 עזב את הוליווד והגיע לניו יורק, שם למד משחק והחל להופיע על בימות ברודוויי בהצלחה. עם ההצגות שהופיע שם נמנות "כפייה", לפי מחזהו של מאיר לוין, לצד השחקן דין סטוקוול והמחזמר "קמלוט" לצידם של ריצ'רד ברטון וג'ולי אנדרוז. ב-1960 הופיע במותחן "קולות בערפל" לצידה של דוריס דיי. ב-1963 הוזמן להופיע בהפקת הראווה "קלאופטרה" בתפקיד אוקטבינוס, לצידם של ריצ'רד ברטון ואליזבת טיילור. על הופעתו בסרט זה היה מועמד לפרס אוסקר אך מועמדותו נפסלה מפני שהוגשה בטעות בקטגוריה של שחקן ראשי ולא שחקן משנה. ב-1965 הופיע בסרטים "דייזי", לצידה של נטלי ווד, ב"אמריקה לאן?" וב"הבלש בעל רגלי הקטיפה". ב-1968 הופיע בסרט "כוכב הקופים" לצידו של צ'רלטון הסטון. הסרט זכה להצלחה גדולה ובעקבותיו הופקו ארבעה סרטי המשך. ב-1995 שיחק בסרט "נבל העשב". בצד הופעותיו בקולנוע, החל להופיע בסדרות טלוויזיה והחל לעסוק בפעילויות נוספות: צילום - הוא פרסם צילומים אמנותיים של שחקני קולנוע כמו אליזבת טיילור, קתרין הפבורן, ג'ודי גרלנד, ספנסר טרייסי ועוד וכתב חמישה ספרים על צילום אמנותי. הוא החל לתעד ולשמר את ההיסטוריה של הסרטים בהוליווד והקים בביתו ארכיון פרטי גדול. האקדמיה האמריקאית לקולנוע קראה את ארכיון הצילומים שלה על שמו. הוא נפטר מסרטן הריאות בגיל 70. מדיה וקבצים בנושא רודי מקדואל בוויקישיתוף רודי מקדואל, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) רודי מקדואל, באתר AllMovie (באנגלית) רודי מקדואל, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) רודי מקדואל, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) רודי מקדואל, באתר MusicBrainz (באנגלית) רודי מקדואל, באתר Discogs (באנגלית) רשימת הופעותיו של רודי מקדואל בקולנוע, תיאטרון, טלוויזיה ועוד רודי מקדואל, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
ניקשיץ'

ניקשיץ' (במונטנגרית: Nikšić) היא העיר השנייה בגודלה במונטנגרו. נכון לשנת 2011 מונה העיר 56,970 תושבים. ניקשיץ' היא בירת המחוז הגדול ביותר במדינה הנושא את אותו שם והיא העיר המערבית ביותר במונטנגרו. העיר היא מרכז כלכלי ותעשייתי השני בחשיבותו אחרי הבירה פודגוריצה. העיר, שנקראה אז אונוגוסט, נכבשה על ידי העות'מאנים בשנת 1455. בשנות שלטונה בעיר הוקמו בה ארבעה מסגדים. בתחילת 1877, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית ביצרה טורקיה את העיר והחזיקה בו חיל מצב גדול. אולם משהתגבר הצורך בחיילים בחזיתות אחרות הועברו חלק מהחיילים לבולגריה. המונטינגרים ניצלו את המצב והטילו מצור על העיר. ב-27 באוגוסט 1877, לאחר 47 ימי מצור, כבש צבא מונטנגרו את העיר. מלך מונטנגרו הודיע למוסלמים בעיר כי הנשארים יזכו לחופש גמור ואלו שמעוניינים לעזוב יוכלו לקחת אתם את רכושם. הכללתה של ניקשיץ' במונטנגרו הוכרה רשמית בקונגרס ברלין. באפריל 1944 הופצצה העיר מהאוויר על ידי בעלות הברית. מועדון הספורט "סוטייסקה" מפעיל מספר ענפים בעיר, קבוצת הכדורגל סוטייסקה ניקשיץ' וקבוצת הכדורסל סוטייסקה ניקשיץ'. כמו כן קיימת קבוצת כדורגל נוספת בליגה הראשונה בשם "צ'ליק ניקשיץ'". אתר האינטרנט הרשמי של ניקשיץ' (במונטנגרית) המדריך המלא לעיר ניקשיץ - מונטנגרו - מתוך האתר מונטנגרו שלי - המדריך המלא למטייל(עברית) ניקשיץ', באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) דברי הימים (ממערכות המלחמה), הצפירה, 18 ביולי 1877 דברי הימים (ממערכות המלחמה), הצפירה, 8 באוגוסט 1877 עניינים מדיניים (ממערכות המלחמה), עברי אנכי, 24 באוגוסט 1877 דברי הימים - וויען 9 ספטמבר, הצפירה, 12 בספטמבר 1877 התנגשויות משמרות באיטליה, הארץ, 10 באפריל 1944 ערך זה הוא קצרמר בנושא מונטנגרו ובנושא יישובים באירופה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מרסל בזנסון

מרסל בזנסון (בצרפתית: Marcel Bezençon;‏ 1 במאי 1907, אורב, שווייץ – 17 בפברואר 1981, לוזאן, שווייץ) היה מנהל איגוד השידור האירופי עד לשנת 1970 . ב-1955 הוא הגה את רעיון תחרות הזמר אירוויזיון בהתבסס על פסטיבל סן רמו. בזנסון סיים את לימודיו בתולדות האמנות בשנת 1932. הוא היה מנהל "רדיו לוזאן" במשך 11 שנים, ומנהל ארגון השידור הציבורי השווייצרי במשך 22 שנים. הוא היה דמות מפתח בתחילת שידורי תוכניות טלוויזיה בשווייץ ויזם תוכניות רדיו המשלבות פרוזה ומוזיקה. החל מ-2002 ניתנים פרסים ע"ש בזנסון בתחרות האירוויזיון ובתחרות המלודיפסטיבלן לאמנים המשתתפים בתחרויות. מדיה וקבצים בנושא מרסל בזנסון בוויקישיתוף מרסל בזנסון, באתר Discogs (באנגלית) Marcel Bezençon Award - an introduction, באתר השוודי של חובבי האירוויזיון "Poplight"
אסתר ברנד

אסתר קורנליה ון הירדן-ברנד (באנגלית: Esther Cornelia van Heerden-Brand; ‏ 29 בספטמבר 1922 – 20 ביוני 2015) הייתה אתלטית דרום אפריקאית, אלופה אולימפית (הלסינקי 1952) ושיאנית עולם בקפיצה לגובה. ברנד נולדה בספרינגבוק שבכף הצפוני. בתחרות שנערכה בסטלנבוש בכף המערבי ב-29 במרץ 1941 השוותה ברנד (באותה העת ון הירדן) בקפיצה לגובה את שיא העולם בתוצאה של 1.66 מטר. באותה העת התוצאה לא נחשבה כשיא עולם מאחר ששיא העולם היה שייך לדורה רטיין מגרמניה (1.70 מטר) שהתברר שמדובר בגבר בשם היינריך רטיין. באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכתה ברנד במדליית זהב, בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.67 מטר, לפני שיאנית העולם שילה לרוויל מבריטניה (1.65 מטר) ואלכסנדרה צ'ודינה מברית המועצות (1.63 מטר). נוסף לכך, היא השתתפה בתחרות זריקת דיסקוס וסיימה במקום 20 והאחרון בתוצאה של 34.18 מטר. קפיצה לגובה: 1.67 מטר (1952) זריקת דיסקוס: 40.30 מטר (1952) מדיה וקבצים בנושא אסתר ברנד בוויקישיתוף אסתר ברנד, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי אסתר ברנד, באתר olympedia.org אסתר ברנד, באתר התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית אסתר ברנד, באתר Track and Field (נשים) אסתר ברנד, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
קלוד בולינג

קלוד בולינג (בצרפתית: Claude Bolling;‏ 10 באפריל 1930 – 29 בדצמבר 2020) היה מלחין ופסנתרן צרפתי, שנודע בעיקר בתחום הג'אז והמוזיקה לסרטים (אנ'). בולינג נולד בקאן, צרפת ולמד בקונסרבטוריון בניס ולאחר מכן בפריז. הוא נמשך למוזיקת ג'אז וכבר מגיל 14 התחיל לנגן עם ליונל המפטון, רוי אלדריג' קני קלארק ואוסקר פיטרסון. חיבר מוזיקה ליותר מ-100 סרטים, בעיקר צרפתיים. בין הסרטים: בורסלינו (1970) ומלון קליפורניה (1978). יצירתו המפורסמת ביותר היא הסוויטה לחליל ושלישיית ג'אז (פסנתר, הקשה וקונטרבס) שכתב ב-1975. הביצוע של יצירה זאת עם ז'אן-פייר רמפל זכה להצלחה עצומה. היצירה משלבת קטעים של מוזיקת בארוק עם קטעי סווינג. הוא כתב יצירות ושיתף בהן מוזיקאים רבים, בהם פנחס צוקרמן, יו יו מא, סטפן גרפלי,דיוק אלינגטון, ג'אנגו ריינהארדט ועוד. נפטר ב-29 בדצמבר 2020. Claude Bolling Plays Duke Ellington (1959) Cat Anderson, Claude Bolling And Co. (1965) Original Ragtime (1966) Original Boogie Woogie (1968) Original Piano Blues (1969) Original Jazz Classics (1970) Original Piano Greats (1972) Swing Session (1973) Jazz Party (1975) With the Help of My Friends (1975) Keep Swingin' Volume 4 (1975) Suite for Flute and Jazz Piano (1975) Hot Sounds (1976) Concerto for Guitar and Jazz Piano Trio (1975) Suite for Violin and Jazz Piano Trio (1977) California Suite (1978) Jazz Gala 79 (1979) Just For Fun (1980) Picnic Suite for Guitar, Flute and Jazz Piano Trio (1980) Toot Suite (1981) Claude Bolling (1981) Reds (1981) Suite for Chamber Orchestra and Jazz Piano Trio (1983) Suite for Cello and Jazz Piano Trio (1984) Jazz à la Francaise (1984) Live at the Meridien (1985) Suite No. 2 for Flute and Jazz Piano Trio (1987) Nuances (1988) Sonatas for Two Pianos (1989) Cross Over U.S.A. (1993) Enchanting Versailles - Strictly Classical (1994) A Drum is a Woman (1997) Tribute To The Piano Greats (2003) מדיה וקבצים בנושא קלוד בולינג בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קלוד בולינג (בצרפתית) קלוד בולינג, ברשת החברתית פייסבוק קלוד בולינג, ברשת החברתית אינסטגרם קלוד בולינג, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) קלוד בולינג, באתר AllMovie (באנגלית) קלוד בולינג, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) קלוד בולינג, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) קלוד בולינג, באתר ספוטיפיי קלוד בולינג, באתר AllMusic (באנגלית) קלוד בולינג, באתר MusicBrainz (באנגלית) קלוד בולינג, באתר Discogs (באנגלית) קלוד בולינג, באתר Songkick (באנגלית) Baroque and blue מתוך הסוויטה לחליל ושלישיית ג'אז בביצוע ז'אן פייר ראמפל וקלוד בולינג, באתר יוטיוב Le Point magazine, Décès de Claude Bolling, jazzman et compositeur de musiques de films, Le Point, ‏30 בדצמבר 2020 (בצרפתית)
עשו (ספר)

עשו הוא רומן מאת הסופר הישראלי מאיר שלו, שיצא לאור בשנת 1991. זהו הרומן השני של מאיר שלו, ואף הוא כקודמו הפך לרב-מכר עם צאתו לאור, ומכר 55,000 עותקים תוך חצי שנה. מקור שמו של הספר בעובדה כי המספר מכנה עצמו "עשו". גם ספר זה, בדומה לספרו הראשון, נסוב סביב ההוויה החברתית, החלוצית והחקלאית של התקופה שבטרם הקמת המדינה, של המתיישבים הראשונים במושבים, במושבות ובקיבוצים. במהלך 1992 תורגם ופורסם הספר להולנדית, צרפתית, גרמנית אנגלית ועוד. בשנת 2016 יצא כספר מוקלט בקריינותו של שדרן הרדיו בועז כהן. הספר עובד לסרט קולנוע באותו שם, בבימויו של פאבל לונגין ובכיכובם של הארווי קייטל, ליאור אשכנזי, מארק איווניר, יוליה פרסילד וגילה אלמגור. בשיחה שנערכה עמו בשנת 2020, בחר מאיר שלו בספר זה כאהוב עליו מבין הספרים שכתב למבוגרים. הספר מתאר את קורותיה של משפחת אופים המתגוררת בשפלה ומקורה בירושלים. בספר מתוארת ראשיתה של המשפחה בירושלים והקורות אותה עד שהשתקעה בשפלה והקימה את המאפייה. המספר מכנה עצמו "עשו" ומספר את סיפורו בשנת 1978 עם שובו לכפר בו גדל, לאחר 30 שנה בהן חי בארצות הברית, לאחר שנודע לו על ההחמרה במחלת אביו. הוא פוגש שוב את אחיו התאום, יעקב, אביהם של רומי ומיכאל. יעקב הוא גם אביו השכול של בכורו, בנימין, ששירת כלוחם ביחידה מובחרת, ונהרג מאש ידידותית בעת פעולה מבצעית. בהמשך מתברר כי "עשו" עזב לאחר שבשנת 1948 הוכרעה סוגיית הירושה בין התאומים, ממש כמסופר בפרקי ספר "בראשית": יעקב זכה גם במאפייה וגם בלאה היפה, ואילו "עשו" עזב את הכפר לארצות הברית שם כתב ספר שנושאו "לחם" וכל הסיפורים בו הם פרי דמיונו העשיר. בעשו נתקיימה נבואתה של אמו: "לא יהיה לך משפחה. לא יהיה לך ילד. לא יהיה לך אדמה". דמותו של שלו מופיעה לרגע בספרו, בחור צולע עם משקפיים, אשר הוא חברו של בנימין מן הסיירת שנפצע בתקרית בה נהרג, המתרועע עם רומי. כספרים אחרים של מאיר שלו, הספר כתוב בשפה עשירה המתובלת בהומור דק ודמיון פרוע ונרחב. יוכי שלח, "שפה ופסטיש: על הרומן 'עשו' של מאיר שלו", בתוך: העברית שפה חיה, כרך ו' (תל אביב : הקיבוץ המאוחד והמכון הישראלי לפואטיקה וסמיוטיקה ע"ש פורטר, אוניברסיטת תל אביב, 2013), עמ' 339–352 ynet, חדש בעם הספר - "עשו" של מאיר שלו, באתר ynet, 13 באוגוסט 2010 יוסף אורן, שיטותיה החתרניות של היצירה הפוליטית, כתב העת "ממעמקים", גיליון מס' 42, ‏ סיון תשע"א יוני 2011 חנה יעוז, ‏הדוניזם ו'בסט סלר' - על מעשה ההרכבה של הרומן 'עשיו', עתון 77 גיליון 141, תשנ"ב, עמ' 16–17, בארכיון הדיגיטלי של כתב העת בספריית אוניברסיטת טקסס באוסטין עשו באתר עם עובד הספר "עשו", באתר "סימניה" עשו, באתר OCLC (באנגלית) אפי לנדאו, בדרך אל עשו, חדשות, 6 באוגוסט 1991 אפי לנדאו, "עשו" היה רב המכר של 91' - 55,000 עותקים, חדשות, 27 בדצמבר 1991 אורי שגיא, "אורות בערפל", ידיעות ספרים, 1998, עמוד 29. מו"לות - נסיעה טובה, חדשות, 18 בדצמבר 1992 איתי שטרן, הארווי קייטל יככב בעיבוד קולנועי לספר של מאיר שלו, באתר הארץ, 27 במרץ 2018 מה קורא? סופרים בשיחה אישית על ארון הספרים הפרטי שלהם: מאיר שלו עם יובל אביבי מאיר שלו, "עשו", עם עובד, 1991, עמודים 238-240. מאיר שלו, "עשו", עם עובד, 1991, עמוד 311. מאיר שלו, "עשו", עם עובד, 1991, עמודים 362-363.
זקני ציון (מגזין)

זקני ציון הוא מגזין סטודנטים ירושלמי המופץ באוניברסיטה העברית ובמכללות נוספות בירושלים לעשרות אלפי סטודנטים. זקני ציון החל לצאת בשנת 2012, לקראת סוף שנת הלימודים האקדמאית תשע"א. המגזין הוקם בעקבות התמרמרות סטודנטים באוניברסיטה העברית ממגזין הסטודנטים היוצא לאור באוניברסיטה, פי האתון. הטענות כנגד פי האתון הופנו בעיקרן כנגד רמתו ונקיטת אג'נדת שמאל - קיצוני שאינה מייצגת את הסטודנטים, וכן כנגד היותו מגזין היוצא לאור מטעם אגודת הסטודנטים אשר ככזה לא יכול לבקר את אגודת הסטודנטים ביעילות. זקני ציון התיימר להציג מגזין מאוזן פוליטית ולהוות אלטרנטיבה עיתונית- סטודנטיאלית לפי האתון. כבר בתחילת דרכו ניתנה במה לגוף המבקר את האגודה בשם "הוג'י ווטש" בדמות טור קבוע במגזין, ובכך נהיה למגזין היחיד באוניברסיטה העברית עם טור ביקורת קבוע על אגודת הסטודנטים. נוסף על כך, זקני ציון מסקר אירועים בירושלים, את המתרחש בעיריית ירושלים, סיקור סוגיות על הפרק באוניברסיטה, מדור תרבות, פורום ועוד. מקימי המגזין הם סטודנטים מהאוניברסיטה העברית. העורך הראשי של זקני ציון בתחילת דרכו היה יאיר יעקב. בשנת 2013 נתמנתה רננה הרמן להיות העורכת הראשית של זקני ציון. בין עורכי המגזין ניתן למנות את אבנר שאקי, אמרי סדן, הילה מלמד (אשר עברה לעבוד בעיתונים מקור ראשון ומעריב), עידן דוייב, רעות המבורגר, רון גביאן ועוד. דף הפייסבוק של זקני ציון אתר זקני ציון גיליון סיכום שנה לזקני ציון עידית ליבנה, האונ' העברית: עיתון הסטודנטים עורר סערה בקמפוס גיליון 1, זקני ציון, מאמר מערכת בעמוד 2 גיליון 1, זקני ציון, עמוד 6 ערך זה הוא קצרמר בנושא תקשורת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מילדרד מקדניאל

מילדרד לואיז "מילי" מקדניאל-סיינלטון (באנגלית: Mildred Louise "Millie" McDaniel-Singleton; ‏ 4 בנובמבר 1933 – 30 בספטמבר 2004) הייתה אתלטית אמריקאית, אלופה אולימפית (מלבורן 1956) ושיאנית עולם בקפיצה לגובה. מילדרד נולדה באטלנטה שבג'ורג'יה. היא התאמנה במכון טוסקגי שבאלבמה שבו גם שיחקה בקבוצת הכדורסל. בשנת 1953 זכתה לראשונה באליפות ארצות הברית בקפיצה לגובה. בשנים 1955 ו-1956 היא זכתה באליפות ארצות הברית הן באולם והן באצטדיון. במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו במקסיקו סיטי שבמקסיקו בשנת 1955 זכתה מקדניאל במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.68 מטר. באולימפיאדת מלבורן (1956) זכתה מקדניאל במדליית זהב, בקפיצה לגובה בשיא עולם חדש של 1.76 מטר, שיפור לשיא בן 4 חודשים וחצי של יולנדה באלאש מרומניה (1.75 מטר) שסיימה במקום חמישי, לפני מריה פיסרבה מברית המועצות ותלמה הופקינס מבריטניה (1.67 מטר) שזכו בצוותא במדליית הכסף. קפיצה לגובה: 1.76 מטר (1956) מילדרד מקדניאל, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי מילדרד מקדניאל, באתר olympedia.org מילדרד מקדניאל, באתר התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית מילדרד מקדניאל, באתר Track and Field (נשים) מילדרד מקדניאל, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
שפות אורליות

השפות האוּרליות הן משפחת שפות שמוצאן בהרי אורל (Ural) שברוסיה, ועל-אף התפשטותן באירופה הן אינן חלק מקבוצת השפות ההודו-אירופיות. משפחת שפות זו מתחלקת למספר תתי-קבוצות, שהגדולה בהן היא תת-הקבוצה הפינו-אוגרית, המתחלקת אף היא למספר תתי-קבוצות. שתי קבוצות חשובות הן השפות האוגריות (עליהן נמנית ההונגרית) והשפות הפיניות (עליהן נמנות הפינית והאסטונית). משפחת השפות האורליות היא אחת ממשפחות השפות העיקריות של העולם, כלומר היא לא נכללת באף מדרגת מיון גבוהה יותר, אבל קיימת סברה המקשרת בין השפות האורליות למשפחת השפות האלטאיות ההיפותטית כחלק ממשפחת העל שמכונית השפות האורלו-אלטאיות. מדיה וקבצים בנושא שפות אורליות בוויקישיתוף אילן היוחסין של השפות האוראליות, באתר Ethnologue. שפות אורליות, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא בלשנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ג'קי מייסון

ג'קי מייסון (באנגלית: Jackie Mason;‏ 9 ביוני 1928 – 24 ביולי 2021) היה שחקן וסטנדאפיסט יהודי-אמריקאי. מייסון נולד בשיבויגן שבויסקונסין כיעקב משה הכהן מזא"ה. למד בסיטי קולג' של ניו יורק ובמתיבתא תפארת ירושלים, שם הוסמך לרבנות על ידי הרב משה פיינשטיין. מייסון היה ידוע כאחד שנהנה מיצירת פרובוקציות באמצעות אי-תקינות פוליטית ועל תצפיותיו על החיים האמריקאים והיהודיים. הוא היה מעורב בסערה תקשורתית לאחר שלכאורה הראה לאד סאליבן "אצבע משולשת". מייסון הכחיש זאת, והתעקש שמספר אצבעות הופנו לעברו וסאליבן הניח שהוא הראה לו אצבע משולשת. מייסון לבסוף הגיש תביעה על הוצאת דיבה נגד סאליבן, וזכה במשפט. בשנת 1991 הותקף על ידי ארגוני אפרו-אמריקאים בארצות הברית לאחר שהתייחס לראש עיריית ניו יורק דייוויד דינקינס האפרו-אמריקאי כ"שוורצע עם שפם". בסקר שנערך בשנת 2005 על ידי ערוץ 4 הבריטי לבחירת הקומיקאי של הקומיקאים, הוא נמנה בין 50 המקומות הראשונים. מייסון מדורג במקום ה-63 ברשימת 100 הסטנדאפיסטים הגדולים בכל הזמנים של הקומדי סנטרל. הוא דיבב בסדרה "משפחת סימפסון" את אביו הרבי של קראסטי הליצן. נפטר ב-24 ביולי 2021 בבית החולים מאונט סיני שבמנהטן, ניו יורק, בגיל 93. אתר האינטרנט הרשמי של ג'קי מייסון (באנגלית) ג'קי מייסון, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג'קי מייסון, באתר AllMovie (באנגלית) ג'קי מייסון, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) ג'קי מייסון, באתר MusicBrainz (באנגלית) "Comedy Central's 100 Greatest Stand-Ups of All Time". Comedy Central Presents. April 17, 2004. Comedy Central. http://www.comedycentral.com/tv_shows/100greatest/list.jhtml. עדו בן פורת, הקומיקאי היהודי-אמריקני ג'קי מייסון הלך לעולמו, באתר ערוץ 7, 25 ביולי 2021 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רוזנר

רוזנר (בגרמנית: Rosner) הוא שם משפחה יהודי אשכנזי ממקור גרמני. האם התכוונתם ל... יהודה סגל רוזנר – רב רומני יעקב רוזנר – צלם ישראלי ישראל רוזנר – עיתונאי וכתב טלוויזיה ישראלי מירה רוזנר – אתלטית יהודיה-פולנית מנחם רוזנר – סוציולוג ישראלי פרד רוזנר – רופא יהודי-אמריקאי ריצ'רד ג'י רוזנר – תסריטאי ואושיית ריאליטי יהודי-אמריקאי שמואל רוזנר – עיתונאי, חוקר, עמית בכיר במכון למדיניות העם היהודי רוזן (פירושונים)
נפחא

האם התכוונתם ל... רבי יצחק נפחא – אמורא ארצישראלי בן הדור השני והשלישי רבי יוחנן (מכונה גם בר נפחא) - גדול אמוראי ארץ ישראל בדור השני אבו נפחא – כינוי סלנג לחלק ממיני דגים במשפחת נפוחיתיים בית סוהר נפחא – בית כלא השייך לשב"ס בדרום ישראל
בחירת מין היילוד

בחירת מין היילוד הוא ניסיון לשלוט במינו של הצאצא להשגת מין רצוי. ניסיון זה יכול להתבצע במספר דרכים, גם לאחר קליטת העובר וגם לפניה. יש מגוון רחב של שיטות לבחירת מין היילוד המתבססות על תזונה, זמן ביחס לביוץ אופי יחסי המין ועוד, אשר לא הוכחו כיעילות. אף על פי שחלק מהשיטות נמצאו בלתי סבירות עם שיעור "הצלחה" של 50% בלבד, רבים המשיכו להמליץ עליהם מפה לאוזן. המצרים והיוונים האמינו כי מקור הזרע "הזיכרי" מהאשך הימני ואילו הזרע "הנקבי" מקורו בשמאלי. מכאן קשירת או כריתת האשך השמאלי תהיה ערובה להולדת זכר. תאוריה זו החזיקה מעמד עד המאה ה-18. בתלמוד מובא שגבר המשהה את עצמו בבטן כדי שתזריע אשתו לפני הזרעתו, יהיו בניו זכרים הזרעה זו נתפרשה על ידי הראשונים כמתייחסת להנאת האישה. כמו כן, הרשב"ץ בפירושו למסכת אבות (פ"ג) מציין שזרע האישה הוא ריר שיוצא מרוב תענוג. באופן מדעי ניתן לבחור את מין היילוד רק באמצעות השמדת הזרעונים שאינם מהמין הרצוי.[דרוש מקור] בישראל ברירת מין העובר למטרה שאינה רפואית היא אסורה, אך בשנת 2005 הוקמה וועדה שמוסמכת לאשרה במקרים יוצאי דופן כאשר היא מתבצעת באמצעות אבחון טרום השרשה בתהליך הפריה חוץ גופית, כך שהעובר המושמד ממילא לא היה יכול לשרוד ללא השתלה ברחם. בחמש שנותיה הראשונות של הוועדה, אישרה הוועדה 27 בקשות של הורים לבחירת מין היילוד, מתוך 377 בקשות שהוגשו. 80% מהפונים מבקשים יילוד זכר. שחר בן מאיר, הזכות לבחור את מין הילוד שלא למטרות רפואיות, משפט רפואי וביו אתיקה, כרך 5 עמוד 260, 2013 תמר רותם, הישראלים שבוחרים בחשאי את מין העובר: "רציתי בת ולא ראיתי בעיניים עד שקיבלתי אותה", באתר TheMarker‏, 8 באפריל 2019 נועה לימונה, מתחת לרדאר התפתחה בישראל תעשייה שמאפשרת לבחור את מין התינוק. תחקיר, באתר הארץ, 22 באוגוסט 2024 ”... שמשהין עצמן בבטן כדי שיזריעו נשותיהן תחלה שיהו בניהם זכרים, ... והיינו דאמר רב קטינא יכולני לעשות כל בני זכרים.” (תלמוד בבלי, מסכת נדה, דף ל"א, עמוד ב') ”הנה נחלת ה' בנים שכר פרי הבטן ... מאי שכר פרי הבטן א"ר חמא ברבי חנינא בשכר שמשהין עצמן בבטן כדי שתזריע אשתו תחילה נותן לו הקב"ה שכר פרי הבטן.” (תלמוד בבלי, מסכת נדה, דף ע"א, עמוד א') על פי פירוש הראב"ד בשער הקדושה ועוד, וכן בספר "חוקי הנשים" פרק נז יש המבארים את דבריהם לפי שיטה מודרנית להשפעה על מין היילוד. לדוגמה ד"ר אבישי יעקובוביץ כתב: ”יש הגורסים כי סביבה חומצית ידידותית יותר לתאי הזרע הנקביים ואילו סביבה בסיסית נוחה יותר לתאי הזרע הזכריים. ... זו גם ההשערה עליה מתבססת הסברה כי לתזמון האורגזמה הנשית (הסיפוק המיני הנשי) השפעה על קביעת מין היילוד.”[1] ברירת מין היילוד, משרד הבריאות מיטל יסעור בית-אור, בחירת מין היילוד באישור המדינה: כמה מקרים אושרו?, באתר ynet, 25 במאי 2010
קניון ים המלח

קניון ים המלח הוא קניון מסחרי באזור התיירות בעין בוקק שלחוף ים המלח, שנפתח בנובמבר 2018. הקניון נבנה על ידי חברת הנדל"ן BERCLEYS. הקניון משתרע על שטח של כ-15,000 מ"ר, על פני שתי קומות, והוקם בהשקעה של כ-300 מיליון שקלים. הקניון נותן מענה לאזור מלונות ים המלח כמרכז קניות ובילוי, ומכוון בעיקר לתיירות החוץ שמגיעה לים המלח. בקניון פועלות חנויות ומותגים בינלאומיים לצד מותגים מקומיים מתחומי ההלבשה, ההנעלה והתכשיטים, וכן מסעדות ובתי קפה. הדמיה של חזית הקניון חזית הקניון בזמן עבודות הבנייה מדיה וקבצים בנושא קניון ים המלח בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קניון ים המלח קניון ים המלח, ברשת החברתית פייסבוק אורי חודי, ‏קניון בים המלח: הימור מסחרי או בוננזת נדל"ן בהתהוות?, באתר גלובס, 22 בנובמבר 2016 גדי גולן, הקניון הנמוך בעולם, באתר ישראל היום, 22 בנובמבר 2016 אירה אימרגליק‏, דיוטי פרי לתיירים: קניון ראשון בים המלח, באתר וואלה, 21 בנובמבר 2016 גילי מלניצקי, הקניון הנמוך בעולם: מרכז קניות חדש בהשקעה של 300 מיליון שקל יפתח בים המלח, באתר TheMarker‏, 21 בנובמבר 2016 מתן חודורוב, אנליסט חושף: פרשת "קניון תשובה" בים המלח, באתר nana10‏, 15 בדצמבר 2015 לי נעים, ‏להפריח את השממה: הצצה ראשונה לקניון החדש בים המלח, באתר ‏מאקו‏, 20 בנובמבר 2018 אירה אימרגליק‏, דיוטי פרי לתיירים: קניון ראשון בים המלח, באתר וואלה, 21 בנובמבר 2016 שלומית צור, ‏האיש שאוסף את הנכסים שאיש לא רוצה לגעת בהם, באתר גלובס, 25 בספטמבר 2017
ויליאם פאג'ט, ברון פאג'ט הראשון

ויליאם פאג'ט, ברון פאג'ט הראשון (באנגלית: William Paget, 1st Baron Paget;‏ 1506 - 9 ביוני 1563) היה מדינאי אנגלי, שמילא משרות חשובות בשירותם של המלך הנרי השמיני, המלך אדוארד השישי והמלכה מרי הראשונה. אביו של ויליאם פאג'ט, שנקרא אף הוא ויליאם פאג'ט, היה אחד מנושאי השרביט (serjeants-at-mace) של הסיטי של לונדון. פאג'ט הצעיר נולד בסטפורדשייר ב-1506, ולמד בבית ספר סיינט פול, בתקופה בה ויליאם לילי שימש כמנהלו, ובטריניטי הול, קיימברידג'. אחר כך המשיך את לימודיו באוניברסיטת פריז. בסיינט פול התיידד עם ג'ון ללנד, לימים סוחר עתיקות ואחד מן התומכים בו. פאג'ט כיהן כחבר הפרלמנט מטעם מחוז ליצ'פילד ב-1529 ומטעם מחוז מידלסקס ב-1545. הודות להשפעת ידידו סטיבן גרדינר, ככל הנראה, הטיל עליו המלך הנרי השמיני כמה שליחויות דיפלומטיות חשובות. ב-1532 מונה למזכיר החותם (clerk of the signet), וזמן קצר אחר כך למזכיר מועצת המלך (Privy Council). ב-1539 נעשה מזכירה של המלכה, אן מקליווס, וב-1543 צורף למועצת המלך ומונה למזכיר המדינה. הנרי השמיני, בשנותיו האחרונות, שמע רבות בעצתו ואף מינה אותו לאחד מחברי המועצה שתנהל את ענייני המדינה בתקופת קטינותו של המלך אדוארד השישי. פאג'ט תמך תחילה נמרצות בלורד פרוטקטור סומרסט בעודו יועץ לנהוג במתינות שסומרסט לא תמיד הבחין בה. ב-1547 נעשה מפקח על משק ביתו של המלך, צ'נסלור של דוכסות לנקסטר, אביר נבחר של מחוז סטפורדשייר (חבר פרלמנט) ונתכבד בתואר אביר מסדר הבירית. ב-1549 נקרא בצו להצטרף אל בית הלורדים כברון פאג'ט דה בודזרט (Baron Paget de Beaudesert). באותו זמן לערך הוענקו לו נחלות קרקע גדולות, ובהן קנוק צ'ייס וברטון אבי בסטפורדשייר, וכן את מעונם של הבישופים של אקסטר בלונדון, שנודע לימים בשם "לינקולן האוז" ואחר כך "אסקס האוז", במקום בו נמצא כיום ה-Outer Temple. כמו כן קיבל את אחוזת בודזרט בסטפורדשייר, שנותרה מקום מושבה העיקרי של משפחת פאג'ט. ב-1551, בעקבות נפילת סומרסט, נכלא פאג'ט במצודת לונדון. שנה אחר כך נשלל ממנו תואר אביר מסדר הבירית, ובנוסף לכך הטילה עליו לשכת הכוכבים קנס כבד על שבעודו מנהל את דוכסות לנקסטר שלשל רווחים לכיסו על חשבון הכתר. ב-1553 שב חינו בעיני המלך, וביוני אותה שנה הוא היה אחד מעשרים ושישה הפירים שחתמו על צוואתו של אדוארד הגוסס המורישה את המלוכה לליידי ג'יין גריי. הוא השלים עם המלכה מרי הראשונה, אשר השיבה לו ב-1553 את תואר אביר מסדר הבירית ואת מקומו במועצת המלכה, וב-1556 מינתה אותו שומר חותם המלכה. ב-1558, עם עלותה לכס של אליזבת הראשונה, פרש פאג'ט מן החיים הציבוריים. מדיה וקבצים בנושא ויליאם פאג'ט, ברון פאג'ט הראשון בוויקישיתוף Venn, J.; Venn, J. A., eds. (1922–1958). "Paget, William". Alumni Cantabrigienses (10 vols) (online ed.). Cambridge University Press. Carley, James P. (2006) [2004]. "Leland, John (c.1503–1552)". Oxford Dictionary of National Biography (online ed.). Oxford University Press. Retrieved 13 May 2010. ערך זה כולל קטעים מתורגמים מהמהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה, הנמצאת כיום בנחלת הכלל
ג'ון ראסל, הרוזן הראשון מבדפורד

ג'ון ראסל, הרוזן הראשון מבדפורד (באנגלית: John Russell, 1st Earl of Bedford;‏ 1485 – 14 במרץ 1554/1555) היה שר בממלכת אנגליה בתקופת בית טיודור, אשר שירת כלורד אדמירל העליון וכלורד שומר החותם. בין האדמות והרכוש שהוענקו לו על ידי הנרי השמיני אחרי פירוק המנזרים היו המנזר והעיר של טאביסטוק (Tavistock), והשטח שכיום שוכן בו הקובנט גרדן. ראסל הוא אב המשפחה הראשון של כל הרוזנים והדוכסים של בדפורד ושל הרוזנים לבית ראסל, בהם ג'ון ראסל, רוזן ראסל הראשון, שהיה ראש ממשלת בריטניה, והפילוסוף ברטרנד ראסל. מדיה וקבצים בנושא ג'ון ראסל, הרוזן הראשון מבדפורד בוויקישיתוף ג'ון ראסל, הרוזן הראשון מבדפורד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.