laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
שיטת ידיעות אחרונות

שיטת ידיעות אחרונות היא סדרת תחקירים עיתונאיים שפורסמו באתר העין השביעית על מערכת העיתון ואתר האינטרנט של ידיעות אחרונות - מ-1940 ועד העשור השני של המאה ה-21 והעמדת ראש המערכת - ארנון מוזס - לדין פלילי במסגרת "תיק 2000" באשמת ניסיון מתן שוחד לראש הממשלה בנימין נתניהו. על הפרויקט זה עבדו העיתונאים אורן פרסיקו ואיתמר ב"ז במשך למעלה מארבע שנים שבמהלכם ראיינו יותר ממאה אנשים. איתמר ב"ז סיפר כי גורם כלשהו שמופיע בתחקיר (שאינו נוני מוזס) הציע להעביר לו תרומה כספית בדרך שלא תתועד עבור הסרת נושא מסוים מהתחקיר, אך הוא סירב להצעה. לקראת פרסום התחקיר קיבל איום בתביעה ממוזס. כמו כן, התחקיר מסקר שלל פרשות משפטיות מחייו של נוני מוזס בהן הוא היה מעורב. כגון: מלחמת הירושה על מניות ידיעות אחרונות לאחר מות אביו, סכסוך הגירושין מאשתו הראשונה מיכל, האשמתו בניסיון מתן שוחד לראש הממשלה בנימין נתניהו במסגרת תיק 2000, התחרות מול מעריב, שבירת המונופולין של ידיעות אחרונות בידי "ישראל היום" והניסיון לפגוע בה בחזרה, פרשת האזנות הסתר בה התיק נגדו נסגר מחוסר ראיות, דריסת הילדה רחל שבי, היריבות עם משפחת יודקובסקי, הסיקור האוהד אותו נתן לפוליטיקאים שונים, פירוק ועד העובדים, פיטורים, ריסוק העיתונות החוקרת, שימוש בביריונים אלימים, ועוד פרשות. ב-2023 זכתה מערכת "העין השביעית" בפרס סוקולוב, בין היתר בעקבות תחקיר זה. התחקיר משרטט, באמצעות ראיונות ועיון במסמכי ארכיון ובפסקי דין, את הדרך בה הפך מוזס ל"יורש העצר" של אימפריית העיתונות המשפחתית וקיבל לידיו את הניהול בפועל תוך דחיקת בני משפחתו מעמדות הכוח. לפי התחקיר - לאחר ההשתלטות על הקבוצה פעל מוזס לחזק את כוחה באמצעות בריתות חשאיות עם מתחרים בשוק העיתונות וטיפוח יחסי תן וקח עם פוליטיקאים. התחקיר מספר על שיטה של "רשימות שחורות ולבנות" - עליה העידו עיתונאים בעיתון בהזדמנויות שונות לאורך השנים, בין השאר כעדים בבתי משפט. לפי השיטה יש רשימות שכוללות בעיקר פוליטיקאים, ברשימה אחת אלה מהם שהמערכת הונחתה לספק להם סיקור אוהד, ובשנייה כאלה שההנחיה היא לסקר לאותם באופן עוין או פשוט להתעלם מהם. לפי התחקיר - בשנות ה-90 טופחה מחלקת התחקירים, כשהתחקירים שפורסמו השתלבו במערך האינטרסים והבריתות של בעלי העיתון. פוליטיקאים מתלוננים שהתחקירים הם חלק ממנגנון סחיטה שבאמצעותו יכול מוזס ללחוץ על הפוליטיקאים ולקדם את האינטרסים שלו. פרק מיוחד מוקדש להאזנות סתר, שבוצעו על פי התחקיר לעורכים, מנהלים ובני משפחה. לפי התחקיר - אחרי החקירות כנגד השחיתות בה היה מעורב אריאל שרון - גייס מוזס את המערכת למאבק בפרקליטות ובמשטרה - "כנופיית שלטון החוק", והעיתונאים שהקשו על שרון עזבו, מגמה שנמשכה בזמן החקירות הפליליות ומשפטו של אהוד אולמרט. ידיעות אחרונות מסר תגובה לתחקיר ובו הוא מאשים גורמים שונים במתקפות על הקבוצה, שמטרתן לפגוע בהצלחתה, ובמשתמע בממצאי התחקיר. בין הגורמים שהתגובה מזכירה - עיתונאים מתוסכלים, בעלי מניות שהפסידו במאבקי שליטה ופוליטיקאים שחוששים מביקורת שמנסים לפגוע בקבוצה. שיטת השקשוקה "שיטת ידיעות אחרונות", באתר Spotify "שיטת ידיעות אחרונות", ביוטיוב שיטת ידיעות אחרונות באתר העין השביעית ״שיטת ידיעות אחרונות״. אחרי עשורים, 100 עיתונאים שברו שתיקה - פרק 110 בפודקאסט "המרקרים" באתר יוטיוב, 12 באפריל 2024 מי אתה נוני מוזס: מכתב האיום שמאפשר הצצה לדמות המו"ל הכל יכול - עינת פישביין באתר העין השביעית, 27 באוקטובר 2022 מערכת "העין השביעית" זכתה בפרס סוקולוב, באתר העין השביעית, 30 במאי 2023
רחוב רוזייר

רחוב רוזייר (בצרפתית Rue des Rosiers, "רו דה רוזייר"), הוא רחוב מפורסם ברובע הרביעי של פריז, צרפת. פירוש השם הוא "רחוב שיחי הוורדים", והוא מכונה כך בשל שיחי הוורדים שנשתלו בגינות המבנים שלאורכו. הרחוב מתחיל ברחוב מאלהר (Rue Malher), ממשיך לצפון-מערב על פני רחוב פאווה (rue Pavée), ומסתיים ברחוב הטמפל. רחוב רוזייר שוכן במרכז הרובע היהודי ההיסטורי של פריז, שנקרא באופן לא רשמי "הפלעצל" (ביידיש "מקום קטן"). שעות הקניות מוגבלות בפריז, אך ניתן היתר חריג לאזור זה לפעול בימי ראשון, מאחר שהעסקים בו סגורים בשבתות. כתוצאה מכך, בתי קפה וחנויות פתוחים באזור זה בימי ראשון ובחגים נוצריים, מה שמושך אליו קהל רב של יהודים ולא-יהודים כאחד. זהו אחד הרחובות הצבעוניים של רובע המארה (Marais) ההיסטורי, הלב של פריז היהודית מאז המאה ה-12. ברו דה רוזייה ניתן לראות בתי אוכל יהודיים, מסעדות כשרות, ושילוב של מאפיות יהודיות מזרח אירופיות, עם דוכני פלאפל ומזון מהיר כשרים. הרחוב הוא עדות לחיי הקהילה היהודית באזור עד מלחמת העולם השנייה. במהלך עשר השנים האחרונות, החנויות היהודיות הקטנות התמעטו במידה רבה ורחוב רוסייר הפך לבולט באופנה. הבוטיקים המיוחדים של ימים עברו, פינו את מקומם לאולמות תצוגה מינימליסטיים נוצצים עבור כמה מהמותגים הטרנדיים ביותר באירופה. רשמית, רחוב זה נמצא ברובע המארה, המשתרע לאורך רחוב ריבולי במרחק קצר משם, ויש המתייחסים לאזור כ"סנט פול" בגלל הקרבה של כיכר סן-פול (אנ'). הרחוב הוא המקום של הסצנה של ריקוד רבי יעקב (אנ'). הסצנה צולמה למעשה ברחוב ז'אן ז'ורס בסן-דני, והיא חלק מסרט הקאלט הצרפתי "הרפתקאותיו של רבי יעקב" (1973). מדיה וקבצים בנושא רחוב רוזייר בוויקישיתוף יוליה פריליק ניב, ורד פריזאי - ביקור באחד הרחובות הצבעוניים והפופולריים ביותר של רובע המארה ההיסטורי, באתר מגזין את, 29 במאי 2015
שיטת שפה

שיטת שֶׁפֶה (באנגלית: Scheffé's method) משמשת בסטטיסטיקה להתאמת רמות המובהקות להתמודדות עם בעיית השוואות מרובות. שיטה זו שימושית במיוחד בניתוח שונות, ובניתוחי רגרסייה. השיטה נקראת על שם הסטטיסטיקאי האמריקני הנרי שפה (Henry Scheffé). שיטת שפה להשוואות מרובות מבוססת על הפעלת תיקון להשוואות בפעם אחת, המופעלת על קבוצת האומדנים של כל קונטרסט אפשרי, ברמות המשתנה הבלתי תלוי. זאת, בניגוד לשיטות אחרות אשר לרוב מתייחסות לטווח מצומצם יותר של השוואות מרובות - קבוצת כל הקונטרסטים הלוקחים בחשבון שתי רמות בלבד כמו בשיטת טוקי-קרמר למשל. יהי μ 1 , … , μ r {\textstyle \mu _{1},\ldots ,\mu _{r}} תוחלות של משתנים ב r {\textstyle r} אוכלוסיות זרות. קונטרסט מוגדר על ידי C = ∑ i = 1 r c i μ i {\displaystyle C=\sum _{i=1}^{r}c_{i}\mu _{i}} כאשר ∑ i = 1 r c i = 0. {\displaystyle \sum _{i=1}^{r}c_{i}=0.} אם μ 1 , … , μ r {\textstyle \mu _{1},\ldots ,\mu _{r}} שווים זה לזה, אז כל הקונטרסטים שווים ל-0 . אחרת, כמה קונטרסטים שונים מ 0 . מבחינה טכנית יש אינסוף קונטרסטים אפשריים. רמת הביטחון הסימולטנית היא בדיוק 1 − α {\textstyle 1-\alpha } . בדרך כלל רק מספר סופי של השוואות מעניינות את החוקר. במקרה זה, השיטה של Scheffe היא בדרך כלל די שמרנית, ורמת המובהקות במשפחה (Family-wise error) בדרך כלל תהא קטנה במידה ניכרת מ α {\textstyle \alpha } . אודן לקונטרסט C {\textstyle C} יהיה על ידי C ^ = ∑ i = 1 r c i Y ¯ i {\displaystyle {\hat {C}}=\sum _{i=1}^{r}c_{i}{\bar {Y}}_{i}} ואומדן השונות שלו הוא s C ^ 2 = σ ^ e 2 ∑ i = 1 r c i 2 n i , {\displaystyle s_{\hat {C}}^{2}={\hat {\sigma }}_{e}^{2}\sum _{i=1}^{r}{\frac {c_{i}^{2}}{n_{i}}},} כאשר n i {\textstyle n_{i}} הוא גודל המדגם שנלקח מהאוכלוסייה ה- i {\textstyle i} (זו שהממוצע שלה הוא μ i {\textstyle \mu _{i}} ), ו σ ^ e 2 {\displaystyle {\hat {\sigma }}_{e}^{2}} הוא האומדן לשונות השגיאות . ניתן להראות שבהסתברות 1 − α {\textstyle 1-\alpha } , כל גבולות הביטחון מהסוג C ^ ± s C ^ ( r − 1 ) F α ; r − 1 ; N − r {\displaystyle {\hat {C}}\pm \,s_{\hat {C}}{\sqrt {\left(r-1\right)F_{\alpha ;r-1;N-r}}}} נכונים בו זמנית, כאשר N {\textstyle N} הוא גודל האוכלוסייה כולה. כלומר, שיטת שפה מתקנת את ערך האלפא לכל השוואה באמצעות הכפלת הערך הקריאי Fc של ניתוח השונות במספר הקבוצות בניתוח פחות 1. אם יש מבצעים רק מספר קבוע של השוואות זוגיות, שיטת Tukey-Kramer תביא לרווח סמך מדויק יותר. במקרה הכללי כאשר קונטרסטים מרובים או אף כל הקונטרסטים האפשריים עשויים לעניין, שיטת Scheffé יותר מתאימה, והיא תתן רווחי סמך צרים יותר. בעיית ההשוואות המרובות תיקון בונפרוני רווח בר-סמך Maxwell, Scott E.; Delaney, Harold D. (2004). Designing Experiments and Analyzing Data: A Model Comparison. Lawrence Erlbaum Associates. pp. 217–218. ISBN 0-8058-3718-3. Milliken, George A.; Johnson, Dallas E. (1993). Analysis of Messy Data. CRC Press. pp. 35–36. ISBN 0-412-99081-4.
מחבל עולמי שהוכרז באופן מיוחד

מחבל עולמי שהוכרז באופן מיוחד (באנגלית: Specially Designated Global Terrorist; בראשי תיבות: SDGT) הוא אדם, או ישות, שסומנו ככאלה על ידי מחלקת המדינה של ארצות הברית או משרד האוצר האמריקאי. ייעוד זה נעשה על פי סמכותו של צו ביצוע אמריקאי מס' 13224 מיום 23 בספטמבר 2001. המסגרת הרגולטורית העיקרית העומדת בבסיס ייעוד זה הוקמה שבועיים לאחר פיגועי 11 בספטמבר בשנת 2001 על ידי נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש. מחבלים עולמיים שהוכרזו באופן מיוחד הם ישויות ויחידים שהמשרד לבקרה על נכסים זרים מצא שביצעו, או מהווים סיכון משמעותי לביצוע, פעולות טרור, או שמספקים תמיכה, שירותים או סיוע לטרוריסטים או קשורים אליהם בדרך אחרת. תחת התוכניות של ההגדרה נכנסים ארגונים המוגדרים במסגרת תוכניות הסנקציות נגד טרור של המשרד, כמו גם אנשים קשורים, חברות בת, ארגוני חזית, סוכנים או מקורבים. מחבל עולמי שהוכרז באופן מיוחד הוא אחד מכמה סוגים של ייעודים של אנשים שחלות עליהם סנקציות אחת או יותר המנוהלת על ידי המשרד לבקרה על נכסים זרים. אלה כוללים סנקציות ספציפיות למדינה ונגד סחר בסמים, אי-הפצה וסנקציות הקשורות לארגוני פשיעה רב-לאומיים, וייתכן תחת סנקציות הקשורות לסחר בלתי חוקי ביהלומי גלם. המשרד לבקרה על נכסים זרים מפרסם רשימה משולבת של אנשים שנקבעו במסגרת תוכניות הסנקציות השונות שלה, הידועה כרשימת SDN, במסגרתה כלולים רישומי SDGT. אנשים וחברות המוגדרים כ"אזרחים ייעודיים במיוחד" ידועים כ"SDNs". רוב ה-SDGT SDNs הם אנשים זרים, אבל לפחות במקרה אחד, זה של אנוואר אל-עוולקי, אזרח אמריקאי הוגדר כמחבל עולמי שהוכרז באופן מיוחד. אחד הארגונים הראשונים שעליהם הוחל צו ביצוע 13224 היה ארגון הצדקה הפלסטיני-אמריקאי, "קרן ארץ הקודש לסיוע ופיתוח". הקרן הייתה ארגון הצדקה המוסלמי הגדול ביותר בארצות הברית, ואסף תרומות בשווי 13,000,000 ליש"ט בשנת 2000. המודיעין האמריקאי חשף מסמך המוכיח כי מנהיג הקרן השתתף באמצע שנות ה-90 באירוע גיוס בו נתרמו 200 אלף דולר למען חמאס, בעת שהדובר הראשי בעצרת קרא לנוכחים לחסל את ישראל ולהרוג את כל אזרחיה. המסמך מתעד גם פגישות ב-1993 בין ראשי החמאס לארגון הצדקה, כדי לדון במימון למשפחות מחבלים מתאבדים. ב-4 בדצמבר 2001 פשטו על משרדיה, נכסיה נתפסו והארגון נסגר. ארגונים נוספים המוגדרים כך הם דאעש, חמאס, חזבאללה, אל-קאעדה והחות'ים. רשימת ארגוני הטרור הזרים של מחלקת המדינה של ארצות הברית כפי שתוקן על ידי צו ביצוע 13268 מיום 2 ביולי 2002, וצו ביצוע 13284 מיום 23 בינואר 2003, וכותרת 31, חלקים 595, 596 ו-597 של אסופת התקינה הפדרלית בארצות הברית, בין יתר החוקים והתקנות של ארצות הברית איי.פי, כספי "ארץ הקודש" נאספו על רקע קריאות מוות לישראל, באתר ynet, 6 בדצמבר 2001
לחוף ירדן

"לחוף ירדן" הוא שיר עברי שנכתב והולחן על ידי שייקה פייקוב ובוצע על ידי הזמר דודו זכאי בעיבודו של פייקוב בשנת 1978. שייקה פייקוב גדל בקיבוץ אשדות יעקב איחוד. השיר מתאר את תבנית נוף מולדתו עם המקומות והנופים של ילדותו ונערותו. נזכרים בו נהר הירדן הסמוך ליישוב. הרי הגולן הנשקפים ממרחק ונהר הירמוך המתפתל שאשדותיו נתנו ל"אשדות יעקב" את שמו. שיתוף הפעולה בין פייקוב ככותב ומלחין לבין דודו זכאי החל בשיר נפגשנו שוב, אחד האישיים ביותר של פייקוב המתאר את חוויותיו כחייל קרבי. לאחר מכן ביצע זכאי שיר אישי נוסף של פייקוב, חייכי לי בשירים והיה זה המשך טבעי שזכאי יבצע גם את השיר האישי שנכתב על תבנית נוף מולדתו של הכותב וההמלחין. השיר נכלל באלבומו של זכאי משנת 1978 "רוצה עוד משהו לאמר" שנה לאחר מכן ביצע אותו פייקוב בעצמו והוא נכלל באלבומו משנת 1979 "שירי ארץ ישראל יפה". במהלך השנים נוספו לו עוד ביצועים והוא גם הפך לדיקוד עם. כשנשאל פייקוב איזה שיר הוא רוצה שיזכרו ממנו מכל מאות שיריו הוא ענה מייד, "לחוף ירדן". מילות השיר באתר שירונט "לחוף ירדן" - מילים ולחן: שייקה פייקוב שירה: דודו זכאי, 1978, סרטון באתר יוטיוב שלא יגמר לעולם עם המלחין שייקה פייקוב, סרטון באתר יוטיוב בקצרה: [⁨כתבה⁩], מעריב, 14 ביוני 1979 "לחוף ירדן" - ריקוד, סרטון באתר יוטיוב אלי לפיד בתכניתו "כל ההתחלות" מראיין את המלחין והפזמונאי שייקה פייקוב, דקה 1.43, סרטון באתר יוטיוב
לוז (צמח מקראי)

לוז הוא צמח המופיע במקרא פעם אחת. ללוז הוצעו מספר זיהויים, ביניהם שקד, אגוז לוז וצפצפה מכסיפה (אנ'). בספר בראשית מסופר שיעקב השתמש בשלושה צמחים, שאחד מהם הוא לוז, בעת שהוא רעה את צאן לבן הארמי בארם נהריים: וַיִּקַּח לוֹ יַעֲקֹב מַקַּל לִבְנֶה לַח וְלוּז וְעַרְמוֹן, וַיְפַצֵּל בָּהֵן פְּצָלוֹת לְבָנוֹת, מַחְשֹׂף הַלָּבָן אֲשֶׁר עַל הַמַּקְלוֹת. — ספר בראשית, פרק ל', פסוק ל"ז רבי סעדיה גאון, רבי יונה אבן ג'נאח ורבי שלמה פרחון זיהו את הלוז שבפסוק עם הצפצפה המכסיפה (אנ'). אמנם חלק מהחוקרים זיהו את הצפצפה המכסיפה עם הלִבְנֶה, המופיע בפסוק בסמוך ללוז. אסף הרופא, רש"י ופרשנים נוספים זיהו את הלוז עם אגוז הלוז. זיהוי זה מתאים לכמה מובאות מהמדרשים, וכנראה היה קיים כבר בזמן חז"ל. איילת-השחר הראובני צידדה בזיהוי זה, בעוד רבים מהחוקרים דחו אותו, מכיוון שגידול אגוז הלוז היה נדיר באזור ארץ ישראל וארם נהריים, ומועד ביותו באזור זה מעורפל. רבים מהחוקרים זיהו את הלוז עם השקד המצוי, על פי הערבית והארמית. זאת למרות שהשקד מופיע בשמו ארבע פעמים במקרא, כולל פעם אחת בספר בראשית. זיהוי הלוז עם השקד היה מקובל על רבים מהמפרשים. כך למשל כותב האבן עזרא: והגאון אמר כי לוז – שקדים, בעבור שנקרא כן בלשון ישמעאל (=ערבית). כי הב' לשונות והארמית ממשפחה אחת היו. — פירוש האבן עזרא לבראשית פרק ל פסוק לז זיהוי הלוז עם השקד מופיע גם בתרגום עקילס ליוונית, וככל הנראה גם בחלק מהמדרשים, כפי שציינו כבר בעלי התוספות. חלק מהמפרשים כתבו שהעצים המוזכרים בפסוק הם מיני עצים, או "מיני ארזים", ללא פירוט. החוקר אוריה פלדמן סבר שאין למצוא את זהות הלוז, כשהוא דוחה את זיהוי הלוז עם השקד, בין היתר משום ש"קשה להניח כיצד זה נפל השקד לחברת הלבנה והערמון". איילת-השחר הראובני, "הלבנה, הלוז והערמון", בצרון כג, תשי"א, עמ' 30–33 אוריה פלדמן, צמחי התנ"ך, תל אביב: דביר, 1956, עמ' 213 יהודה פליקס, עצי פרי למיניהם - צמחי התנ"ך וחז"ל, ירושלים: ראובן מס, 1994, עמ' 143–149, 248–250 זהר עמר, צמחי המקרא, ירושלים: ראובן מס, 2012, עמ' 118–119 בדרך כלל המונח "הגאון" משמש בפירוש האבן עזרא לציון רב סעדיה גאון, ואם כן מדובר בגרסה או מובאה שונה מזו שנמצאת בתרגום רס"ג שלפנינו. אמנם יש הסבורים שהכוונה כאן לרב האי גאון או לרב שמואל בן חפני גאון. ראו: זהר עמר, צמחי המקרא, ירושלים: ראובן מס, 2012, עמ' 118. יהודה פליקס, עצי פרי למיניהם - צמחי התנ"ך וחז"ל, ירושלים: ראובן מס, 1994, עמ' 144 זהר עמר, צמחי המקרא, ירושלים: ראובן מס, 2012, עמ' 118–119 איילת-השחר הראובני, "הלבנה, הלוז והערמון", בצרון כג, תשי"א, עמ' 30–33 אוריה פלדמן, צמחי התנ"ך, תל אביב: דביר, 1956, עמ' 213 יהודה פליקס, עצי פרי למיניהם - צמחי התנ"ך וחז"ל, ירושלים: ראובן מס, 1994, עמ' 144, 248–249 Michael Zohary, Plants of the Bible, Cambridge: Cambridge University Press, 1982, pp. 66–67. Harold N. Moldenke and Alma L. Moldenke, Plants of the Bible, Waltham, MA: Chronica Botanica Co., 1952, pp. 35–38. תוספות, מסכת בכורות, דף ח', עמוד א', ד"ה תרנגולת. הרב יעקב גליס (עורך), תוספות השלם - ג (תולדות-וישלח), עמ' קעב-קעג, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים). איילת-השחר הראובני, "הלבנה, הלוז והערמון", בצרון כג, תשי"א, עמ' 30–32 יהודה פליקס, עצי פרי למיניהם - צמחי התנ"ך וחז"ל, ירושלים: ראובן מס, 1994, עמ' 143–148, 249 אבן עזרא, ספר בראשית, פרק ל', פסוק ל"ז. בכור שור שם.
פלסטרים (שיר)

"פלסטרים" הוא שיר של הזמר הישראלי אושר כהן, השיר יצא לאור ב-21 באפריל 2024. אושר כהן שחרר את השיר, "פלסטרים", ביום הראשון האחרון אך למאקו, נודע כי השיר שכהן כתב והלחין היה מיועד במקור לזמר אחר, שהחליט לוותר עליו. לפי גורמים בתעשיית המוזיקה, מי שהיה אמור להוציא את השיר במקור היה חברו הטוב של כהן, רועי סנדלר. לפני למעלה משנתיים סנדלר הקליט את השיר, ובסוף נאלץ לוותר עליו עקב נסיבות. גיל משעלי, "פלסטרים", השיר החדש של אושר כהן, היה אמור לצאת בביצוע של רועי סנדלר, באתר מאקו, ‏24 באפריל 2024 היטליסט: מצעד המוזיקה של ישראל mako, באתר היטליסט, השבוע ה-22 של שנת 2024, ‏28 במאי 2024 המצעד השבועי 20.06.2024, באתר גלגלצ, ‏20 ביוני 2024 כאן גימל, בפעם המאה! הנה העשירייה שלכם השבוע![...], באתר אינסטגרם, ‏30 במאי 2024
הימים הארוכים העצובים

"הימים הארוכים העצובים" הוא שיר שנכתב על ידי אריק איינשטיין והלחין שלום חנוך. השיר מופיע באלבום "מזל גדי", אלבומו השני של איינשטיין, שיצא בשנת 1968. זהו האלבום הראשון בו לראשונה איינשטיין ושלום חנוך שתפו פעולה. את העיבוד עשה המעבד המוזיקלי אלכס וייס וליוותה אותו תזמורת סי.בי.אס., שחנוך הביע חוסר נחת מעיבודיו של וייס ללחניו, שכוונו יותר למוזיקת רוק. בקליפ שצולם לשיר מופיעה ציפי רפאלי (כשהיא בת 13) - דוגמנית עבר ואמה של בר רפאלי. זהו הקליפ הראשון שצולם לטלוויזיה בארץ. 16 שנה לאחר מכן הקליט אריק מחדש את השיר בעיבוד אחר לאלבומו "ארץ ישראל הישנה והטובה חלק ה' - נוסטלגיה". בתוכניתו, לילה גוב, ביצע את השיר גידי גוב עם לאה שבת. עיבוד מחודש הוציאו דניאל רובין, ניר שלמה ויובל כהן בנובמבר 2023. במרץ 2024 ביצעו חברי זהו זה! את השיר בתוכניתם. אריק איינשטיין - הימים הארוכים העצובים, סרטון בערוץ "מוזיקה ישראלית", באתר יוטיוב (אורך: 03:52) הימים הארוכים העצובים, באתר הספרייה הלאומית אריק איינשטיין - הימים הארוכים העצובים, סרטון בערוץ "מוזיקה ישראלית", באתר יוטיוב (אורך: 03:52) הימים הארוכים העצובים אריק איינשטיין ציפי לוין, סרטון בערוץ "Zipi Refaeli", באתר יוטיוב (אורך: 03:13) אורית מרלין־רוזנצוייג, ציפי רפאלי, אמא של בר: "אני לא קונה יהלומים, אני יולדת אותם", באתר Xnet‏, 6 באפריל 2017 הימים הארוכים העצובים - גידי גוב ולאה שבת, סרטון בערוץ "Nogaro", באתר יוטיוב (אורך: 03:50) Safe Space Sessions: דניאל רובין, ניר שלמה ויובל כהן - הימים הארוכים העצובים (אריק איינשטיין), סרטון בערוץ "מרחב מוגן • Safe Space", באתר יוטיוב (אורך: 04:19) זהו זה! | אחרי עשרים שנה (שיר) LIVE, סרטון בערוץ "כאן 11 - תאגיד השידור הישראלי", באתר יוטיוב (אורך: 04:52)
הדיוויזיה ה-92 (ארצות הברית)

הדיוויזיה ה-92 הייתה דיוויזיית חיל רגלים אפרו-אמריקאית של צבא ארצות הברית. הדיוויזיה פעלה במהלך מלחמת העולם הראשונה, מלחמת העולם השנייה ומלחמת קוריאה. הדיוויזיה הוקמה ב-24 באוקטובר 1917 במהלך מלחמת העולם הראשונה, תחת פיקודו של מייג'ור גנרל צ'ארלס סי באלו, שפיקד עליה במשך רוב שנות קיומה. הדיוויזיה כללה ברובה קצינים וחיילים שחורים ששירתו במסגרת "נפרד אבל שווה". היא הורכבה מחטיבת הרגלים ה-183 עם רגימנטים הרגלים ה-365 וה-366, וחטיבת הרגלים ה-184 עם רגימנטים הרגלים ה-367 וה-368, יחד עם יחידות תומכות של ארטילריה, הנדסה, רפואה ויחידות איתות. הדיוויזיה נשלחה לחזית המערבית כחלק מחיל המשלוח של ארצות הברית, שם לחמה במתקפת מז-ארגון לצד הצבא הצרפתי. הדיוויזיה ספגה במהלך הלחימה 1,647 נפגעים: 120 הרוגים ו-1,527 פצועים, ובשנת 1919 פורקה הדיוויזיה. הדיוויזיה הופעלה מחדש כדיוויזיית חיל רגלים עם הכינוי "צבעוני", בפיקודו של מייג'ור גנרל אדוארד אלמונד, ב-15 באוקטובר 1942, עשרה חודשים לאחר הכניסה האמריקנית למלחמת העולם השנייה. הם שובצו לפורט הואצ'ורה, אריזונה ואומנו בארצות הברית במשך כמעט שנתיים. בסוף יולי 1944, רגימנט הרגלים ה-370 נשלח לאיטליה וצורף זמנית לדיוויזיית השריון הראשונה. שאר הדיוויזיה נשלחה אל מעבר לים בספטמבר אותה שנה, והדיוויזיה כולה השתתפה בקרבות כבדים במהלך שארית המערכה האיטלקית, ובכלל זה בחדירת הקו הגותי ומתקפת האביב של בעלות הברית בצפון איטליה, כחלק מהארמייה החמישית. הדיוויזיה הייתה דיוויזיית הרגלים האפרו-אמריקאית היחידה שהשתתפה בלחימה באירופה במהלך מלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה ספגה בקרבות 2,997 נפגעים, בכלל זה 548 הרוגים ו-2,187 פצועים. עם פרוץ מלחמת קוריאה אורגנה הדיוויזיה מחדש בפורט מקלין, אריזונה. בשל הצו המבצעי 9981 משנת 1948 אשר ביטל את ההפרדה בין הכוחות המזוינים של ארצות הברית, הדיוויזיה הפכה ליחידה מעורבת עם חיילים לבנים ושחורים. נותרו כמה היבטים מעברה כיחידה מופרדת, כולל הכינוי שלה "חיילי באפלו" וסמל של ביזון אמריקאי שחור. לאחר המלחמה חזרה הדיוויזיה הביתה לארצות הברית ופורקה ב-29 ביוני 1953. מדיה וקבצים בנושא הדיוויזיה ה-92 בוויקישיתוף הדיוויזיה ה-92 (באנגלית)
לואיס בנג'מין האנה

לואיס בנג'מין האנה (באנגלית: Louis Benjamin Hanna או L. B. Hanna;‏ 9 באוגוסט 1861 – 23 באפריל 1948) היה איש עסקים, בנקאי ופוליטיקאי אמריקאי מדקוטה הצפונית, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל דקוטה הצפונית ה-11 בשנים 1913–1917. בארבע השנים שקדמו לכהונתו כמושל, הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, ולפני כן בתקופות כהונה שונות בבית הנבחרים של דקוטה הצפונית ובסנאט שלה. לואיס בנג'מין האנה נולד בעיירה ניו ברייטון שבפנסילבניה. הוריו, ג'ייסון ר. ומרגרט האנה, נפטרו כשהיה ילד צעיר, והוא גודל על ידי דודותיו. הוא למד במסצ'וסטס ובניו יורק. ב-1881 הגיע האנה לטריטוריית דקוטה יחד עם אחיו, רוברט ס. האנה, והחל לעסוק בחקלאות ליד המקום שהיום הוא העיר הופ שבדקוטה הצפונית. ב-1888 הוא נשא לאישה את לוטי ל. תאצ'ר, ולשניים נולדו ארבעה ילדים. ב-1882 מכר האנה את קרקעותיו ועבר לעיר פייג', שם הוא החל את הקריירה שלו כאיש עסקים. הוא פתח חברה לסחר בעץ, ולאחר מכן הרחיב את פעילותו לסחר בדגנים. עד מהרה הוא נזקק לשירותי בנקאות, ופתח בנק פרטי בפייג'. הבנק היה לבנק מדינתי, לאחר מכן היה לבנק הלאומי הראשון של פייג', שהאנה היה נשיאו. בשנים 1895–1897 כיהן האנה בבית הנבחרים של דקוטה הצפונית. ב-1899 הוא עבר לעיר פארגו, שם הוא שימש כסגן נשיא הבנק הלאומי הראשון של פארגו. בשנים 1897–1901, ושוב בשנים 1905–1909, ייצג האנה את מחוז פארגו בסנאט של דקוטה הצפונית. ב-1908 נבחר האנה לייצג את דקוטה הצפונית בבית הנבחרים של ארצות הברית, בו הוא כיהן שתי תקופות כהונה בשנים 1909–1913. ב-1913 הוא נבחר כמושל דקוטה הצפונית לאחר שניצח במערכת הבחירות את מועמד המפלגה הדמוקרטית פרנק א. הלסטרום. ארבע שנות כהונתו עברו עליו בעיקר בטיפול בחוב המדינתי שהוא ירש מקודמו בהיקף של 300,000 דולר. עד תום כהונתו, שולם החוב במלואו, ובנוסף, החוב באיגרות חוב הופחת מסכום של כמעט מיליון דולר ל-462,000 דולר. נוצרו תוכנית פרישה וקרן ביטוח למורים ונחקק חוק למס ירושה. במהלך תקופת כהונתו כמושל, יצאה משלחת בראשותו של האנה ובהשתתפות בני משפחתו לנורווגיה. ב-4 ביולי 1914 הוא העניק לעם הנורווגי פסל של אברהם לינקולן, מעשה ידיו של הפסל מדקוטה הצפונית, פול פידל, שמוצב בפארק פרונגר שבאוסלו. להאנה הוענק תואר אביר דרגה ראשונה במסדר אולף הקדוש על ידי הוקון השביעי, מלך נורווגיה. בשנים 1917–1918 הוא שימש כיושב ראש מפעל איגרות החוב ליברטי לסיוע למדינות ההסכמה. במלחמת העולם הראשונה הוא שירת בצרפת כקפטן בצלב האדום האמריקאי. הוא עוטר כקצין בלגיון הכבוד על ידי ממשלת צרפת. האנה המשיך בעיסוקו בחקלאות, בנקאות ומיזמים נוספים עד לפרישתו. בבחירות לנשיאות של 1924 הוא ניהל את מסע הבחירות של קלווין קולידג' בדקוטה הצפונית. לואיס בנג'מין האנה נפטר בפארגו ב-23 באפריל 1948, בגיל 86. הוא נטמן בבית הקברות ריברסייד שבעיר. Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 3, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, p. 1177. מדיה וקבצים בנושא לואיס בנג'מין האנה בוויקישיתוף לואיס בנג'מין האנה באתר אגודת המושלים הלאומית (באנגלית) לואיס בנג'מין האנה, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית) לואיס בנג'מין האנה באתר The Political Graveyard (באנגלית) לואיס בנג'מין האנה, באתר "Find a Grave" (באנגלית) NNDB. "L. B. Hanna". Soylent Communications. Archived from the original on 2021-04-14. Lincoln monument, Frogner Park, Oslo, Norway - Digital Horizons.
דיוויזיית המילואים ה-148 (ורמאכט)

דיוויזיית המילואים ה-148 (בגרמנית: 148. Reserve-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הורמאכט אשר לחמה במלחמת העולם השנייה. בדצמבר 1939 הוקמה דיוויזיה 148, שבסיסה בגלייביץ' שבמחוז צבאי VIII, ככוח מחליף של הדיוויזיה ה-168 ולאחר מכן שונה שמה לדיוויזיה מס' 148 בינואר 1940, שביוני 1941 הועברה למץ. דיוויזיה מס' 148 שונתה לדיוויזיית המילואים ה-148 באוקטובר 1942 כאשר צבא המילואים אורגן מחדש. בדצמבר 1942 הועברה הדיוויזיה לשלזיה. במאי 1943 הועברה הדיוויזיה לאזור טולוז בדרום צרפת, כחלק מהקורפוס ה-66 שהיה חלק מהארמייה ה-19 במסגרת קבוצת ארמיות D. במהלך נחיתות בעלות הברית בדרום צרפת במבצע דרגון ב-15 באוגוסט 1944, חלקים מהדיוויזיה, שהייתה חלק מקבוצת ארמיות G מאז יולי, ביצעו ניסיון מתקפת נגד לא מוצלח נגד כוחות בעלות הברית ליד קאן ונעו לאורך קוט ד'אזור לכיוון האלפים הימיים. יחד העם דיוויזיה ההררית ה-8, אלו היו שתי הדיוויזיות הגרמניות היחידות שבסיסן בדרום צרפת שנסוגו לכיוון איטליה לאחר פלישת בעלות הברית לדרום צרפת. במהלך נסיגתה, הדיוויזיה הייתה מעורבת בקרבות הגנה נגד כוחות בעלות הברית ונגד כוחות הרזיסטאנס. בספטמבר 1944 היא שובצה בארמיית ליגוריה של קבוצת ארמיות C והופקדה על הגנת המעברים האלפיניים לצרפת. ב-18 בספטמבר 1944 שונה שמה של הדיוויזיה לדיוויזיית הרגלים ה-148. קונרד שטפנוס (1 בדצמבר 1939–7 בפברואר 1940) הרמן בטכר (7 בפברואר 1940–10 בפברואר 1942) הוברט גרקה (10 בפברואר 1942–2 באפריל 1942) הרמן בטכר (2 באפריל 1942–1 באפריל 1943) פרידריך-וילהלם פון רוטקירך אונד פנטן (1 באפריל 1943–25 בספטמבר 1943) אוטו פרטר-פיקו (25 בספטמבר 1943–18 בספטמבר 1944) הדיוויזיה מס' 148 באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית) דיוויזיית המילואים ה-148 באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית)