laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מיכאל גל

מיכאל גל (12 בדצמבר 1932 – 21 בנובמבר 2006) היה איש חינוך ישראלי, זוכה פרס החינוך. הקים, הנהיג והוביל כמה מערכות חינוכיות בישראל. גל נולד במינכן לאמן וצייר היהודי, ערי גלאס. ב-1933, בעקבות עליית הנאצים לשלטון, עלה לישראל עם הוריו והתיישב בקיבוץ יגור. שירת כמפקד בסיירת אילת בשנות החמישים והיה חברו הקרוב של יאיר פלד, מפקד סיירת צנחנים, שנרצח בשנות החמישים על ידי בדואים. ב-1962 הקים יחד עם יהושע כהן ויורם יום-טוב את בית ספר שדה שדה בוקר והיה למנהלו הראשון. במסגרת זאת הוא עסק בשחזור כורנוב וסייע לסקר ארכאולוגי בנגב. הקים את אגף הנוער במשרד החינוך ועמד בראשו שבע שנים. במהלך תקופה זו הפך את הגדנ"ע לתוכנית של"ח. בתקופתו הכין משרד החינוך לראשונה חומר לבתי הספר על המחתרות. בשנת 1977 יצא גל ללימודים לתואר שני באוניברסיטת הרווארד. בספטמבר 1979 הוא התגייס לצה"ל, לבקשתו של הרמטכ"ל, רפאל איתן להקים את פרויקט מקא"מ (מרכז לקידום אוכלוסיות מיוחדות - "נערי רפול"). הוא ניהל את מקא"מ מספר שנים. בשנת 1982 הוא עמד בראש ועדה לבחינת בתי הכלא הצבאיים. הוא התמנה בהמשך לסגן קצין חינוך ראשי. בשנת 1985, בהיותו מנהל אגף החינוך בעיריית ירושלים, הקים את מנח"י בשיתוף עם שמשון שושני מנכ"ל משרד החינוך. בתקופת כהונתו הוא התמודד עם האינתיפאדה הראשונה במזרח ירושלים והחליט על סיום עבודת מורות יהודיות בבתי ספר במזרח ירושלים. בשנת 1989 עלה שמו כמועמד להיות מנכ"ל משרד החינוך, אך הוא לא זכה בתפקיד. ראש העיר דאז, טדי קולק, מינה אותו בסוף 1989 למנכ"ל העירייה. בשנים 1992–1997 ניהל את בית הספר למנהיגות חינוכית מייסודו של מכון מנדל. רבים מתלמידיו ובוגריו משמשים בתפקידים בכירים במערכת החינוך במדינת ישראל. בשנת 1999, היה גל בין המייסדים של המרכז הבין-תרבותי לירושלים, ושימש כיו"ר הראשון של המרכז. בשנת 2000 קיבל את אות "מחנך למופת". עוזי גל הוא אחיו למחצה, מאביו. בשנת 2006 הוקם מרכז גל למנהיגות (מג"ל) שפועל במדרשת בן-גוריון. בשנת 2008 הוקמה על שמו של מיכאל המכינה הקדם צבאית מכינת גל - המדרשה להכשרת מנהיגות, בעכו, חיפה ובקריית ביאליק. אתר "Billiongraves" סטלה קורין ליבר, גל, זה מהעירייה, מעריב, 11 במאי 1990 רזיאל צוונג, החודש יפתח מחזור נוסף של סמינר לפעילים אקדמאים במדרשת שדה בוקר, דבר, 3 בדצמבר 1965 מ. יסוד, בין אוקספורד לבין יבנה..., למרחב, 7 ביולי 1966 מרדכי ארציאלי, משחזרים את כורנוב, הארץ, 8 במאי 1963 אתרים מן התקופה הישראלית נתגלו בנגב המרכזי, למרחב, 7 במרץ 1965 צבי אילן, היערכות חדשה בחינוך החברתי לנוער, דבר, 21 בינואר 1976 חומר לבתיה"ס על המחתרות, דבר, 2 במאי 1976 מינויים במשרד החינוך והתרבות, דבר, 22 ביולי 1977 ישראל לנדרס, החממה של צה"ל, דבר, 14 במרץ 1980 ישראל לנדרס, המלחמה בפשיעה-כיבוי שריפה, דבר, 8 בפברואר 1980 יתרון וחסרון, דבר, 21 בפברואר 1983 רפול מינה ועדה לבדיקת דמות בתי־הכלא בצה"ל, דבר, 29 במרץ 1982 קולק: בתי ספר ערביים בעיר נתונים להשפעה של אש"ף, מעריב, 28 באוגוסט 1985 כוחות הבטחון בכוננות כדי לקדם את "יום תקיפת הרכוש היהודי", מעריב, 20 ביוני 1988 מיכאל גל: המורות היהודיות לא יחזרו ללמד במזרח העיר, מעריב, 2 בספטמבר 1988 יסמין קיני, נפגש עם מועמד למנכ"ל משרדו, חדשות, 15 במאי 1989 עירית ירושלים, חדשות, 8 בדצמבר 1989
הו, הו יוליה

הו, הו יוליה הוא מחזה הומוריסטי שנכתב על ידי אפרים קישון בשנת 1974. קישון מציג במחזה את המשך קורותיהם של רומיאו ויוליה לולא התאבדו. הוא מציג אותם כזוג נשוי טיפוסי, במובן הרע של הביטוי הזה, ושם ללעג את ה"אהבה הגדולה" שלהם המתוארת במחזה המקורי של ויליאם שייקספיר. בהצגה המקורית, אריק לביא ואשתו שושיק שני גילמו את הדמויות הראשיות, ושחקנים שונים נשכרו כדי לגלם את ויליאם שייקספיר, בהם יהודה אפרוני, נסים זוהר, מנחם עיני ואבנר חזקיהו. המחזה מתחיל בהצגת חייהם של רומיאו ויוליה: הם הצליחו להתחמק מההתאבדויות ודבר זה לא קרה מעולם, הם חיים בעוני, נוטים לריב על דברים קטנים, יש להם בת מרדנית ששונאת אותם (לוקרציה), ורומיאו מחכה לכך שאמהּ של יוליה תמות כדי שהוא יוכל לרשת את כל כספה. באמצע ריב של רומיאו ויוליה, מגיעה רוחו של ויליאם שייקספיר אשר התעוררה מהוויכוחים, בטענה שהם חרגו מהמחזה שכתב, והוא דורש לתקן זאת. כאשר הם מסרבים לחזור לסוף המקורי של המחזה (כלומר להתאבד), מחליט שייקספיר לתקן זאת בכך שיגרום לשניהם להרוג אחד את השני על ידי הרעלה. בסוף המחזה שייקספיר בורח עם בתם לוקרציה, ונותן להם להרעיל אחד את השני. לאחר שנראה ששניהם מתים, הם מתעוררים שוב, וחוזרים לריבים הישנים שלהם. רומיאו מונטגיו - אוויל, זללן, עצל וחמדן, המייחל למותה של חמותו על מנת לזכות בכל כספה, מפני שהוא ויוליה הם יורשיה היחידים. יוליה מונטגיו - אשתו של רומיאו. מתוארת כאישה נוחה לכעוס ודעתנית, החשה כי רומיאו מזניח אותה. לורנצו - הכומר שחיתן את רומיאו ויוליה במחזה של שייקספיר. במחזה הוא זקן סנילי המתבלבל בין מחזותיו הרבים של שייקספיר, כמו המלט. לוקרציה מונטגיו - בתם היחידה של רומיאו ויוליה. נערה מרדנית ועזת-מצח ששונאת את הוריה, ומתאהבת במהרה בשייקספיר כאשר זה מגיע לביתה. האומנת - האומנת של יוליה מן המחזה המקורי. מתוארת כזקנה חלושה, שניהלה בעבר רומן עם רומיאו. ויליאם שייקספיר - המחזאי שיצר את רומיאו ויוליה מתעורר כאשר הוא מגלה שהדמויות שלו אינן נוהגות על פי המחזה שהוא כתב. הוא עושה הכול על מנת להחזיר את המצב לקדמותו, למצב שבו רומיאו ויוליה מתים, ובינתיים מתאהב בלוקרציה. במחזה המקורי, דמויותיהם של רומיאו ולורנצו מגולמות על ידי אותו שחקן, ואילו יוליה, לוקרציה והאומנת מגולמות על ידי אותה שחקנית, כפרודיה על התיאטרון בתקופת שייקספיר, שבו גילמו השחקנים יותר מדמות אחת. הו, הו יוליה, מחזה בערוץ "כאן 11", באתר יוטיוב, הועלה על הבמה ב-23 במרץ 1978 ערך זה הוא קצרמר בנושא תרבות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ממשלת בובות

ממשלת בובות היא ממשלה הנראית לכאורה כממשלה רגילה, ובה ראש ממשלה ושרים, אך היא אינה השליטה האמיתית במדינה, אלא פועלת על-פי הוראות של כובש זר או של מעצמה זרה. השליט בממשלה כזאת נקרא "שליט בובה". בין ממשלות הבובות הידועות היו הממשלה הצרפתית של וישי, בראשותו של המרשל אנרי פיליפ פטן, וממשלת סאלו האיטלקית בראשותו של מוסוליני, שתיהן התקיימו בחסותה של גרמניה הנאצית. המונח משמש את מבקריה של ממשלת הבובות, וכמובן אינו משמש אותה עצמה לתיאור שלטונה. מתנגדיה של ממשלת הבובות מקימים לעיתים ממשלה חילופית (בדומה לממשלת צללים) כדי לערער את הלגיטימיות של ממשלת הבובות. דוגמה לכך היא ממשלת "צרפת החופשית", שהוקמה בגלות כמשקל נגד לממשלת וישי. הצירוף ממשלת בובות, משמש כביטוי כנגד ממשלה שאינה עצמאית במדיניותה ולצורכי תעמולה. למשל: במסגרת הסכסוך בין קוריאה הצפונית לקוריאה הדרומית, כינתה כל אחת ממדינות אלה את הממשלה היריבה "ממשלת בובות" (של ברית המועצות וארצות הברית, בהתאמה). מדינת חסות גיס חמישי דומיניון רפובליקת בננות מדיה וקבצים בנושא ממשלת בובות בוויקישיתוף
אניאגרם

אניאגרם או נונאגרם, הוא צורה גאומטרית דמוית כוכב, בעלת תשעה קודקודים. השם הוא הלחם של שתי המילים היווניות אניאה (תשע) ו-גרמוס (דבר כתב או סמל מצויר). יש שלוש אפשרויות לבנות אניאגרם: שיטת {9/2} - בה מחברים כל נקודה שנייה, שיטת {9/4} - בה מחברים כל נקודה רביעית, ושיטת הכוכב {9/3} - הנוצר מקודקודיו של מתושע משוכלל, המחוברים כשלושה משולשים שווי-צלעות זה על-גבי זה (ראו איורים לעיל). האניאגרם משמש, בין היתר, כסמל בהאי וכסמל תשע המתנות והפירות של רוח הקודש בנצרות. אניאגרם, באתר MathWorld (באנגלית)
שלמה בוחבוט

שלמה בוחבוט (נולד ב-8 בנובמבר 1944) הוא פוליטיקאי ישראלי. עמד בראש מעלות-תרשיחא, כמועצה מקומית ואחר-כך כעירייה, במשך 42 שנים, (1976–2018), שני רק לאברהם קריניצי במשך הכהונה לראש רשות מוניציפלית בישראל. כיהן כראש מרכז השלטון המקומי בישראל, חבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה ויו"ר פורום יישובי קו העימות. בוחבוט נולד במרוקו בשנת 1944. ב-1954 עלה לישראל במסגרת עליית הנוער. כאשר הגיע לארץ ישראל שלמה גדל והתחנך בקיבוץ עין הנציב. שלמה התגייס לצה״ל בתור מ״כ טירונים ובאותה תקופה הודיעו לו כי משפחתו הגיעה ארצה וכי הם גרים ביישוב בשם מעלות תרשיחא. לאור עליית משפחתו ארצה שלמה עזב את הקיבוץ ועבר לגור יחד איתם במעלות תרשיחא. בשנים 1971-1963 עבד כמזכיר לשכת הסעד של מעלות תרשיחא, וגם שימש מזכיר המשמרת הצעירה במפא"י. בשנת 1974 נבחר כחבר מועצת מעלות תרשיחא, ובמהלך הקדנציה הראשונה שלו, ב-1976, היה לראש המועצה המקומית, תפקיד בו כיהן במשך 42 שנה ברציפות עד 2018. זהו משך הכהונה השני באורכו של אדם כראש יישוב במדינת ישראל (אברהם קריניצי כיהן במשך 43 שנים כראש עיריית רמת גן). היה פעיל במפלגת יחד ולקראת הבחירות לכנסת ה-11 שובץ מטעמה במקום החמישי, אך לא נכנס לכנסת לאחר שהרשימה זכתה ב-3 מנדטים. בשנת 1992 נבחר לכנסת מטעם מפלגת העבודה, אך אחרי קדנציה אחת בלבד העדיף להתמקד בתפקידו כראש המועצה, מה גם שהחוק האוסר על חברי הכנסת לכהן במקביל כראשי רשויות מקומיות עמד להיכנס לתוקפו. עם הפיכתה של מעלות-תרשיחא ממועצה מקומית לעיר, בשנת 1996, הוא הוגדר מאותה עת כראש העירייה הראשון שלה. לקראת הבחירות לכנסת ה-17 עזב בוחבוט את מפלגת העבודה והצטרף לקדימה, ממנה פרש כעבור שנה. בהמשך שב למפלגת העבודה. בוחבוט מנחה תוכנית רדיו בשם "קו העימות" ברדיו ללא הפסקה. בשנת 2009 נבחר לשמש ראש מרכז השלטון המקומי בישראל. בהמשך השנה התפרסם תחקיר במוסף "שבעה ימים" של ידיעות אחרונות, שבו נטען כי ניצל את מעמדו כראש עיריית מעלות-תרשיחא כדי להיטיב עם מקורבים. ב-2018 התמודד מול ארקדי פומרנץ במירוץ לראשות העיר. בסיבוב השני הפסיד לפומרנץ, שגרף 64% מהקולות. בוחבוט נשוי לקרן, אותה הכיר בצרפת בעת שליחות מטעם הסוכנות היהודית למרסיי ולפריז שמטרת השליחות היא עידוד עליית יהודים לישראל. להם ארבעה ילדים. מנישואיו הראשונים יש לו שלושה ילדים. מדיה וקבצים בנושא שלמה בוחבוט בוויקישיתוף שלמה בוחבוט, באתר הכנסת שלמה בוחבוט, באתר כנסת פתוחה חיים לוינסון, הג'יפ היוקרתי והלשכה החדשה של שלמה בוחבוט, באתר הארץ, 9 ביוני 2009 גיא ליברמן, עלילות מעלות, באתר "ידיעות אחרונות", 21 בדצמבר 2016 יעקב בר-און, ‏"חצי הופתעתי": שלמה בוחבוט נפרד מכס ראש העיר מעלות-תרשיחא, באתר מעריב אונליין, 18 בנובמבר 2018 מרדכי ברקאי, מי כאן הבוס?, דבר, 14 בינואר 1966 אלי לוי, שלמה בוחבוט התייאש מאולמרט, באתר nrg‏, 29 ביולי 2007 אילנה קוריאל ודניאל אדלסון, מ"מ של בוחבוט התפטר: "זו חצר ביזנטית", באתר ynet, 25 באוקטובר 2009
פרדריק דיליוס

פרדריק דיליוס (Frederick Delius; ‏29 בינואר 1862 – 10 ביוני 1934) היה מלחין בריטי. הוריו של דיליוס היגרו מגרמניה לבריטניה בשנת 1850 והתיישבו בעיר ברדפורד ופתחו עסק למסחר צמר. הוא היה הילד הרביעי מבין 14 ילדים ובצעירותו נקרא פריץ. אביו ייעד אותו לעסוק בעסק המשפחתי אך לא מנע ממנו חינוך מוזיקלי. לאחר סיום לימודיו החל דיליוס לעסוק בעסק המשפחתי ונשלח לפריז ונורווגיה שם יצר קשרים שהשפיעו על כתיבת המוזיקה שלו. כדי להשתחרר מהשפעת אביו ביקש ממנו דיליוס לנסוע לפלורידה ולהתבסס שם כמגדל תפוזים. בשנת 1884 התיישב דיליוס בחווה לגידול תפוזים ליד העיר ג'קסונוויל. באותה תקופה מצא את הזמן להלחנה ונעזר בשיעורים לקומפוזיציה שקיבל מתומס וורד, מוזיקאי מוכשר מפלורידה. את רישומיו מהחווה בפלורידה ובתוך זה שיריהם של העובדים השחורים העלה בסוויטה לתזמורת פלורידה. בשנת 1961 הועבר בית החווה בו התגורר דיליוס לאוניברסיטת ג'קסונוויל ומאז נערך שם מדי שנה פסטיבל מיצירות דיליוס. בסוף התקופה בארצות הברית עבר דיליוס לניו יורק שם לימד מוזיקה. לאחר שאביו הסכים שימשיך בדרכו המוזיקלית חזר דיליוס לאירופה. בשנת 1886 שב דיליוס לאירופה ובתמיכת אביו נכנס לקונסרבטוריון של לייפציג שם יצר קשר עם אדוארד גריג. דיליוס חזר לפריז ושם נהל אורח חיים בוהמי והרבה להלחין. בין ידידיו היו גוגן, סטרינדברג ואדוורד מונק. בתקופה זו נדבק בעגבת, מחלה שהעכירה את שנותיו האחרונות. ב-1897 נישא לציירת ילקה רוזן והזוג עבר להתגורר בכפר גרז-סור-לואן במרכז צרפת שם התגורר עד מותו למעט בתקופת מלחמת העולם הראשונה שבה שהו בבריטניה. ב-1907 פגש דיליוס במנצח תומאס ביצ'ם שהתלהב מיצירותיו ועשה הרבה להתפשטות המוניטין של דליוס בבריטניה שם הוא פופולרי על אף שרוב שנותיו חי מחוץ לבריטניה. בשנותיו האחרונות החל דיליוס לסבול מסיבוכי העגבת שבה לקה בצעירותו (עגבת שלישונית הפוגעת במערכת העצבים). הופיע שיתוק מתקדם וירידה בראייה עד כדי עיוורון. הוא הפסיק להלחין. אחד המעריצים שלו, מלחין צעיר בשם אריק פנבי (אנ') התנדב לעזור לו ולרשום בשבילו את התווים. דיליוס הצליח להכתיב לו מספר יצירות ובתוכם שיר קיץ. פנבי כתב ספר על תקופתו עם דיליוס ואף הופקה על כך סידרה ב-BBC בבימויו של קן ראסל. דיליוס נפטר ב-1934 ממחלת העגבת. אשתו נפטרה שנה לאחר מכן והם הועברו לקבורה בבריטניה. דיליוס חיבר 6 אופרות, סוויטות לתזמורת, יצירות ווקליות וקאמריות. מבין יצירותיו הידועות ישנם: הסוויטה פלורידה (1887) בה הצליח להעלות את רשמיו מתקופת שהותו בחוות התפוזים בפלורידה. הוא הושפע מתחושת הבדידות ומשירי עובדי המטע השחורים. פרקי הסוויטה הם: שחר היום, ליד הנהר, שקיעה ובלילה. בסוויטה כלול ריקוד מפורסם של דיליוס בשם לה קאלינדה אותו שילב אחר כך באופרה קואנגה. בהישמע קול הקוקייה הראשונה באביב - היצירה המפורסמת ביותר של דיליוס. הוא השתמש כאן בשיר עממי נורווגי שעובד לפסנתר בידי מורו הרוחני אדוארד גריג. מדיה וקבצים בנושא פרדריק דיליוס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פרדריק דיליוס פרדריק דיליוס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) פרדריק דיליוס, באתר ספוטיפיי פרדריק דיליוס, באתר AllMusic (באנגלית) פרדריק דיליוס, באתר MusicBrainz (באנגלית) פרדריק דיליוס, באתר Discogs (באנגלית) פרדריק דיליוס, באתר Songkick (באנגלית) אתר עם רשימת יצירות מלאה, תמונות וביבליוגרפיה של דיליוס פרדריק דיליוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) פרדריק דיליוס, באתר "Find a Grave" (באנגלית) Don C. Gillespie. (1996). The Search for Thomas F. Ward, Teacher of Frederick Delius. University Press of Florida. p.4. ISBN 978-0813013985
קונצ'רטו מס' 5 (הקיסר) של בטהובן

קונצ'רטו הקיסר, קונצ'רטו לפסנתר מס' 5 במי במול מז'ור, אופוס 73 של לודוויג ואן בטהובן, היה הקונצ'רטו האחרון שלו לפסנתר. היצירה נכתבה בשנת 1809 בווינה והוקדשה לארכידוכס רודולף, פטרונו ותלמידו של בטהובן. ביצוע הבכורה היה בדצמבר 1810 בלייפציג. את הכינוי "הקיסר" ליצירה העניק המלחין האנגלי ממוצא גרמני יוהאן בפטיסט קרמר. הקונצ'רטו נכתב לפסנתר סולו, שני חלילים, שני אבובים, שני קלרינטים, שני בסונים, שתי קרנות, שתי חצוצרות וכלי מיתר. ליצירה שלושה פרקים: אלגרו אדג'יו און פוקו מוסו רונדו - אלגרו מה נון טרופו הפרק הראשון של הקונצ'רטו מס' 5 ארוך במיוחד - 21 דקות. עולה עליו באורכו רק הפרק הראשון של הקונצ'רטו לכינור, שמשכו 25 דקות. פרק הפתיחה של הקונצ'רטו מס' 4 נמשך כ-20 דקות. היצירה מתחילה בשלושה אקורדים של כל התזמורת, כל אחד מלווה בקדנצה קצרה, בעלת אופי אלתורי אבל כתובה בפרטיטורה. הקדנצות הקצרות האלה מופיעות מדי פעם במהלך היצירה. במעבר מן התקופה הקלאסית לרומנטית, החלו מלחינים לערוך ניסויים בהצגת המוזיקה בכלי סולו. בטהובן כבר עשה זאת פעם, בקונצ'רטו הרביעי לפסנתר, אבל תצוגת הפסנתר המונומנטלית ביצירה הנוכחית, הנמשכת קרוב לשתי דקות בלי להביא חומר תימאטי, מבשרת קונצ'רטי עתידים, כמו הקונצ'רטו לכינור של מנדלסון או הקונצ'רטו לפסנתר בסי במול מינור של צ'ייקובסקי. הפרק הראשון מתעתע במורכבותו. על אף השימוש הנעשה בו באקורדים פשוטים, כולל נושא שני, הבנוי כמעט כולו מאקורדים של טוניקה ודומיננטה, הוא מלא טרנספורמציות תימאטיות מורכבות. המורכבות מתעצמת ברגע שהפסנתר נכנס בנושא הראשון, כיון שחומר התצוגה חוזר בווריאציות מורכבות פי כמה, תצורות וירטואוזיות, אקורדים בשינויים מורכבים והנושא השני נכנס בסי מז'ור. מלבד הקדנצות הפותחות, הפרק נאמן למבנה הסונאטה משולשת הנושאים, שבטהובן אימץ כסמלו המסחרי בכתיבת קונצ'רטו. התצוגה התזמורתית היא תצוגת סונאטה טיפוסית של שני נושאים, אבל "התצוגה השנייה" עם הפסנתר חוגגת בנושא שלישי וירטואוזי בסיום, השייך בלעדית לכלי הסולו. בטהובן עושה זאת ברבים מן הקונצ'רטי שלו. הקודה בסיום הפרק ארוכה למדי, ושוב, באופן טיפוסי לבטהובן, משתמשת בנושא הראשון הפתוח וחותמת אותו ליצירת סיום משביע רצון. דוגמה לטבעו ההרואי של הפרק אפשר אולי למצוא בקטע בפיתוח, שם מתנהל לכאורה קרב בין הפסנתר לתזמורת – קרב המסתיים בניצחון הפסנתר. הפרק השני הוא בסי מז'ור, והשלישי הוא רונדו של סונאטה במי במול מז'ור. הפרק השני מפורסם במעבר לפרק השלישי ללא הפסקה, כאשר סי בודד בבסונים יורד לפתע בחצי טון לסי במול, הדומיננטה של מי במול. הפרק השלישי הוא רונדו בשבעה חלקים (A-B-A-C-A-B-A). תחילה הסולן מנגן את הנושא הראשי החגיגי, ולאחר מכן חוזרת עליו התזמורת במלואה. חלק ה-B של הרונדו מתחיל עם כניסתו המחודשת של הסולן עם סולמות. חלק ה-C ארוך יותר והוא מציג את הנושא הראשי מ-A בשלושה סולמות שונים ובווריאציות. לאחר חזרה נוספת על חלקים A ו-B ישנו דיאלוג קצר בין הפסנתר לתזמורת המבוסס על הנושא הראשי בצורת קריאה ותגובה. לאחר מכן התזמורת חוזרת בווריאציה על הנושא הראשי של חלק A ואז מתחיל החלק המסיים שבסופו קדנצה קצרה של הסולן שהתזמורת עונה עליה בטוטי חזק המסיים את הפרק. מדיה וקבצים בנושא קונצ'רטו מס' 5 של בטהובן בוויקישיתוף מידע על היצירה "קונצ'רטו מס' 5 של בטהובן" באתר מיוזיק בריינז מידע על הקומפוזיציה "קונצ'רטו מס' 5 של בטהובן" באתר AllMusic קונצ'רטו מס' 5 של בטהובן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) נעם בן זאב, עכבר העיר אונליין, בטהובן: הקיסר בן 200, באתר הארץ, 10 באוגוסט 2009 What is the title to Beethoven's 5th piano concerto
סטנלי כהן (ביוכימאי)

סטנלי כהן (באנגלית: Stanley Cohen;‏ 17 בנובמבר 1922 – 5 בפברואר 2020) היה ביוכימאי יהודי-אמריקאי, איש סגל אוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס והפקולטה לרפואה של אוניברסיטת ואנדרבילט בנשוויל, זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1986. סטנלי כהן נולד בברוקלין לזוג יהודים. אביו היה חייט ואמו עקרת בית. סיים את לימודי התואר הראשון בברוקלין קולג' בשנת 1943, שם למד בחוגים לכימיה ולזואולוגיה. לאחר שעבד כבקטריולוג במפעל לעיבוד חלב כדי לחסוך כסף, הוא סיים לימודי תואר שני בזואולוגיה באוברלין קולג' בשנת 1945. הוא סיים לימודי דוקטורט במחלקה לביוכימיה באוניברסיטת מישיגן בשנת 1948. בשנות החמישים, בעת שעבד יחד עם ריטה לוי-מונטלצ'יני (אשר זכתה יחד עמו בפרס נובל בשנת 1986) באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס, הם בודדו את גורם הגדילה העצבי ואז המשיך וגילה את גורם הגדילה באפידרמיס. בשנת 1959 עזב לאוניברסיטת ואנדרבילט, שם המשיך במחקריו על גורמי גדילה תאיים. מחקריו על גורמי גדילה תאיים הניבו ידע בסיסי להבנת התפתחות גידולים ממאירים ופיתוח תרופות נגד סרטן. בשנת 1986 הוענקה לכהן המדליה הלאומית למדעים. נפטר ב-5 בפברואר 2020. מדיה וקבצים בנושא סטנלי כהן בוויקישיתוף סטנלי כהן, באתר פרס נובל (באנגלית) סטנלי כהן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) סטנלי כהן, באתר "Find a Grave" (באנגלית) לוי וכהן חתני פרס נובל לרפואה, מעריב, 14 באוקטובר 1986 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שיחדש

שִׂיחָדָש (באנגלית: Newspeak; כמו המקור האנגלי, השם העברי הוא הלחם בסיסים של המילים "שִׂיחַ" ו"חָדָש") היא שפה בדיונית המוצגת בספרו של ג'ורג' אורוול, "1984". המינוח "שיחדש" הפך ביטוי מקובל לפעולה של תיאור המציאות במסולף בעזרת מונחים הממסכים את האמת. על פי עלילת הספר, שיחדש היא שפה מומצאת, המבוססת על השפה האנגלית, אשר יצר השלטון באוקיאניה – מדינה טוטליטרית שבה האזרחים נמצאים תחת עינו הפקוחה של האח הגדול, המייצג את שלטון מפלגת הסוֹצאנג. באוקיאניה ההיסטוריה משוכתבת לפי צורכי השליטים, והשפה המדוברת מותאמת כך שתוגבל יכולת החשיבה של האזרחים. מטרת השיחדש היא לצמצם את אוצר המילים, תוך סילוק מונחים כ"חופש", ובד בבד ליצור מצב שבו הדיבור הופך להיות פעולה אוטומטית שמקורה בגרון האנושי, ולא פעולה מנטלית שמקורה במוח – וכך להפוך את ההתנגדות למפלגה לבלתי אפשרית, שכן דוברי שיחדש לא יוכלו לנמק התנגדות כזאת בנימוקים רציונליים. כך למשל, התרגום לשיחדש של הפסקה המפורסמת מהכרזת העצמאות של ארצות הברית, הדנה בחופש ועל החיפוש אחר האושר, מסתכם במילה אחת – "חושבפשע" (ThoughtCrime) – המילה המיוחדת בשיחדש לכל פעילות מנטלית שאינה על פי עקרונות המפלגה. בהתאם למטרות השיחדש, מצומצם אוצר המילים בכל מהדורה חדשה של המילון. במילים שיכולות להתפרש באופן שלילי מבוטלת הדו משמעות שלהם – לדוגמה המילה "חופש" עדיין קיימת בשיחדש אולם מותר להשתמש בה רק במובנה הלא פוליטי. לפי תוכנית המפלגה תחליף שיחדש את שִׂיחַ־יָשָׁן (האנגלית התקנית והרגילה) כשפה המדוברת באוקיאניה בשנת 2050 לערך. דקדוקית, לשיחדש כמה מאפיינים ייחודיים; מכיוון שמטרתה לצמצם את אוצר המילים, אפשר להשתמש במילה בכל חלקי הדיבר – המילה סכין, לדוגמה, יכולה לשמש במשמעות של מילת הציווי "חֲתוך", ובזה אפשר לבטל את המילה "חתוך" שהופכת למיותרת. בהוספת הסיומת "יי" בסוף המילה אפשר ליצור שם תואר – משמעות המילה "קליי", לדוגמה, היא "קליל"; בהוספת התחילית "ב" בתחילת המילה אפשר ליצור את תואר הפועל – משמעות המילה "במהר", לדוגמה, היא "מהירות". כמו כן ניתן לעשות הנגדה שלילית למילים בהוספת הסיומת "אל" בתחילת המילה או הגברה חיובית של משמעותה בהוספת "יתר" (plus) או "כפליתר" (doubleplus) בסוף המילה לשם השגת הדגשה חזקה יותר. המילים בשיחדש מחולקות לשלושה סוגים שונים: אוצר מילים א' – מאגד את המילים הנחוצות לשימוש יומיומי. אוצר מילים ב' – מאגד את המילים בעלות האופי הפוליטי שנועדו לכפות על הדובר את השקפת הסוֹצאנג. אוצר מילים ג' – מאגד את המילים הנחוצות לשימושים מדעיים וטכניים. היפותזת ספיר-וורף תקינות פוליטית הנספח מהספר 1984 העוסק בשיחדש(באנגלית) מילון שיחדש שיחדש, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) המונחים המובאים בערך מתבססים על התרגום של הספר 1984 שנעשה בידי ג' אריוך ואשר ראה אור בהוצאת עם עובד, תשל"ב 1971.
שיח חדש

האם התכוונתם ל... שיחדש – שפה בדיונית המוצגת בספרו של ג'ורג' אורוול, "1984". שיח חדש – למען השיח הדמוקרטי והרב תרבותי בישראל – שמה הרשמי של תנועת הקשת הדמוקרטית המזרחית
מספר טרנסצנדנטי

במתמטיקה, מספר טרנסצנדנטי הוא מספר שאינו מאפס אף פולינום בעל מקדמים רציונליים. מספרים טרנסצנדנטיים נודעים הם הקבועים המתמטיים π ו-e. כל מספר טרנסצנדנטי הוא מספר אי-רציונלי, אך ההפך אינו נכון: 2 {\displaystyle {\sqrt {2}}} , למשל, הוא מספר אי-רציונלי שאינו מספר טרנסצנדנטי, שכן הוא פתרון למשוואה הפולינומית x 2 − 2 = 0 {\displaystyle x^{2}-2=0} . למונח הוצע גם השם העברי מספר נעלה. מספר שאינו טרנסצנדנטי נקרא אלגברי. במבט ראשון נראים המספרים הטרנסצנדנטיים כחריגים, וברור שאין אנו מרבים לפגוש אותם בחיי היומיום, אך ניתן להוכיח שכמעט כל המספרים הם טרנסצנדנטיים. תכונה זו הוכחה בשנת 1874 על ידי גאורג קנטור, שהראה שעוצמת קבוצת המספרים האלגבריים היא ℵ 0 {\displaystyle \aleph _{0}} (קרי: אָלֶף אֶפֶס), בעוד שעוצמת קבוצת המספרים הטרנסצנדנטיים היא ℵ = 2 ℵ 0 {\displaystyle \aleph =2^{\aleph _{0}}} . ההוכחה שמספר נתון כלשהו הוא מספר טרנסצנדנטי איננה פשוטה. קיומם של מספרים טרנסצנדנטיים הוכח לראשונה בשנת 1844 על ידי המתמטיקאי הצרפתי ז'וזף ליוביל והתוצאה קרויה על שמו משפט ליוביל. על סמך המשפט נתן ליוביל בשנת 1851 דוגמה ראשונה למספר טרנסצנדנטי הנקרא קבוע ליוביל: ∑ k = 1 ∞ 10 − k ! = 0.110001000000000000000001000 … {\displaystyle \sum _{k\,=\,1}^{\infty }10^{-k!}=0.110001000000000000000001000\ldots } במספר ליוביל הספרה ה-n מימין לנקודה העשרונית היא 1 כאשר n הוא עצרת, ו-0 אחרת (ראו קירובים רציונליים, להלן). המספר הראשון שהוכח שהוא מספר טרנסצנדנטי, מבלי שהמספר נבנה מלכתחילה למטרה זו, הוא הקבוע המתמטי e. את ההוכחה סיפק שארל הרמיט בשנת 1873 (ראו טרנסצנדנטיות של e). בשנת 1882 הוכיח פרדיננד לינדמן את משפט לינדמן שקובע, בין השאר, ש־   π {\displaystyle \ \pi } (פאי) הוא מספר טרנסצנדנטי. מהוכחה זו נובע שלא ניתן לבנות בסרגל ובמחוגה ריבוע השווה בשטחו לעיגול נתון, משום שלא ניתן לבנות עמם יחס טרנסצנדנטי. הוכחה זו פתרה את בעיית ריבוע העיגול, שהיא אחת מהבעיות הגאומטריות של ימי קדם, שראשיתן ביוון העתיקה. ערך מורחב – הבעיה השביעית של הילברט הבעיה השביעית ב-23 הבעיות של הילברט ביקשה תשובה לשאלה: האם   a b {\displaystyle \ a^{b}} טרנסצנדנטי, כאשר a ≠ 0 , 1 {\displaystyle a\neq 0,1} אלגברי ו- b {\displaystyle b} אלגברי אי-רציונלי? הבעיה הוצגה על ידי הילברט בשנת 1900, ותשובה חיובית לה ניתנה בשנת 1934 על ידי אלכסנדר גלפונד, במשפט הידוע בשם משפט גלפונד-שניידר. סדרה של שברים n i m i {\displaystyle {\frac {n_{i}}{m_{i}}}} מהווה "סדרת קירובים רציונליים מסדר t {\displaystyle \,t} " של המספר הממשי a {\displaystyle \,a} , אם סדרת המכנים m i {\displaystyle \,m_{i}} עולה, ו- | a − n i m i | < x m i t {\displaystyle \left|a-{\frac {n_{i}}{m_{i}}}\right|<{\frac {x}{m_{i}^{t}}}} כאשר x > 0 {\displaystyle \,x>0} קבוע. את הטרנסצנדנטיות של מספר ליוביל אפשר להוכיח בעזרת משפט ליוביל: מספר אלגברי מדרגה d (כלומר, מספר המהווה שורש לפולינום ממעלה d בעל מקדמים רציונליים) אינו ניתן לקירוב מסדר גבוה מ-d; מכיוון שכך, מספר שיש לו סדרת קירובים רציונליים מכל סדר, מוכרח להיות טרנסצנדנטי (מספר כזה נקרא מספר ליוביל). על איברים אלגבריים וטרנסצנדנטיים בהקשר רחב יותר, ראו איבר אלגברי. הרחבת שדות מספר טרנסצנדנטי, באתר MathWorld (באנגלית) מספר טרנסצנדנטי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
קבוע מתמטי

קבוע מתמטי הוא מספר, לרוב ממשי, שערכו נקבע על ידי הגדרה חד משמעית ואינו משתנה. קבועים מתמטיים מסוימים הם מספרים טרנסצנדנטיים, ויש הטורחים לחשבם בדיוק של אלפי ואף מיליוני ספרות מימין לנקודה. שלא כקבועים הפיזיקליים, הנקבעים על ידי ממצאים ניסויים, הקבועים המתמטיים הם תוצר טבעי של המערכת המתמטית. קיימים מספרים רבים בעלי משמעותיות במתמטיקה, אשר עולים בהקשרים שונים. לדוגמה, את הקבוע e ניתן לתאר כיחס   f ( 1 ) / f ( 0 ) {\displaystyle \ f(1)/f(0)} של פתרון הולומורפי לא טריוויאלי של המשוואה הדיפרנציאלית   f ′ = f {\displaystyle \ f'=f} . הפתרון f הוא פונקציה מחזורית, שהמחזור שלה הוא קבוע מתמטי חשוב אחר:   2 π i {\displaystyle \ 2\pi i} . זהות אוילר, e i π + 1 = 0 {\displaystyle e^{i\pi }+1=0\,\!} , מקשרת בין חמישה קבועים מתמטיים בסיסיים: המספרים 0 ו-1, e, שהוא בסיס הלוגריתם הטבעי,   i {\displaystyle \ i} שהוא היחידה המדומה (מספר מרוכב המקיים את השוויון i 2 = − 1 {\displaystyle i^{2}=-1\,\!} ) והקבוע פאי (   π {\displaystyle \ \pi } , היחס הקבוע בין היקף מעגל לבין קוטרו). קיימים קבועים רבים אחרים, שחלקם מופיעים בהקשרים מעטים יחסית. לדוגמה, למספר אפרי, השווה לערך ζ ( 3 ) = 1 + 1 2 3 + 1 3 3 + ⋯ ≈ 1.202 … {\displaystyle \zeta (3)=1+{\frac {1}{2^{3}}}+{\frac {1}{3^{3}}}+\cdots \approx 1.202\dots } של פונקציית זטא של רימן, אין חשיבות רבה בפני עצמו, אך הוא היווה אתגר מסקרן במשך שנים: האם מספר זה הוא רציונלי? (ב-1978 הוכיח רוז'ה אפרי שהתשובה שלילית). פאי π {\displaystyle \pi } יחס הזהב φ הבסיס הלוגריתמי הטבעי e קבוע אוילר-מסקרוני γ פרמטר משתנה קבוע פיזיקלי מדיה וקבצים בנושא קבוע מתמטי בוויקישיתוף קבוע מתמטי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) קבוע מתמטי, באתר MathWorld (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מתמטיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.