laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אדמונד בלייר לייטון

אדמונד בלייר לייטון (באנגלית: Edmund Blair Leighton;‏ 21 בספטמבר 1853 – 1 בספטמבר 1922) היה צייר בריטי הקשור לאסכולה הפרה-רפאליטית ולסגנון הציור הרומנטי. ציוריו של לייטון עסקו בעיקר בימי הביניים והייתה לו חיבה לציור נשים ג'ינג'יות. לייטון היה בנו של האמן צ'ארלס בלייר לייטון וחונך בבית הספר University College School לפני שהפך לסטודנט באקדמיה המלכותית לאמנויות. הוא התחתן עם קתרין נאש ב-1885 שילדה לו בן ובת. הוא הציג תערוכות מדי שנה באקדמיה המלכותית בין השנים 1878-1920. Old Times‏ (1877), אוסף פרטי. [1] Till Death Us Do Part‏ (1878) The Dying Copernicus‏ (1880) Abaelard and his Pupil Heloise‏ (1882), Phillips Auctioneers, בריטניה. Duty‏ (1883) The Gladiator's Wife‏ (1884), אוסף פרטי. The Rehearsal‏ (1888), Croydon Clocktower, בריטניה. Call To Arms‏ (1888), Roy Miles Fine Paintings. A Stolen Interview‏ (1888) Olivia‏ (1888) How Liza Loved the King‏ (1890), מוזיאון וגלריית טאונלי, ברנלי. Lay thy sweet hand in mine and trust in me‏ (1891) Lady Godiva‏ (1892), גלריית האמנות של לידס (Leeds City Art Gallery). Two Strings‏ (1893) Launched in Life‏ (1894) My Next-Door Neighbour‏ (1894), אוסף פרטי. Waiting for the Coach‏ (1895), גלריית האמנות של מנצ'סטר (Manchester Art Gallery).‏ [2] A Favour‏ (1898) Off‏ (1899), גלריית האמנות של מנצ'סטר. [3] God Speed!‎‏ (1900) On the Threshold‏ (1900), גלריית האמנות של מנצ'סטר. [4] The Accolade‏ (1901), אוסף פרטי. Adieu‏ (1901), גלריית האמנות של מנצ'סטר. [5] Lilac‏ (1901) Alain Chartier‏ (1903) Tristan and Isolde‏ (1907) The Dedication‏ (1908) The Shadow‏ (1909) The Key‏ (1909) To the Unknown Land‏ (1911) The Boyhood of Alfred The Great‏ (1913) My Fair Lady‏ (1914) A Nibble‏ (1914), אוסף פרטי. The Wedding March‏ (1919) The Lord of Burleigh, Tennyson‏ (1919), אוסף פרטי. Sweet Solitude‏ (1919), אוסף פרטי. After Service‏ (1921), אוסף פרטי. [6](הקישור אינו פעיל) Signing the Register (לא מתוארך), מוזיאון האמנות של בריסטול (Bristol City Museum and Art Gallery). The Fond Farewell (לא מתוארך), Messum's, לונדון. Lord of the Manor (לא מתוארך), אוסף פרטי. Sorrow and Song (לא מתוארך), מוזיאון האמנות של בריסטול. Lady in a Garden The Charity of St. Elizabeth of Hungary The Rose's Day Stitching the Standard The King and the Beggar-maid End of the Song Knighted Waiting Cromwell dissolving the Long Parliament Forest Tryst Sweets to the Sweet Courtship Con Amore The Request מדיה וקבצים בנושא אדמונד בלייר לייטון בוויקישיתוף ביוגרפיה קצרה Edmund Blair Leighton באתר Art Renewal Center Edmund Blair Leighton 1853-1922 at Victorian Art in Britain. Listed at Bridgeman Art Library. ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
האינקוויזיציה של גואה

האינקוויזיציה של גואה פעלה כמשרד חקירות האינקוויזיציה הפורטוגזית במדינת גואה בתת-היבשת ההודית והייתה אחראית גם על חלקים אחרים באימפריה הפורטוגזית באסיה. היא הוקמה ב-1560, דוכאה חלקית בין 1774 ל-1778, והופסקה כליל ב-1812. הקמת האינקוויזיציה באה בעקבות בקשתו של פרנסיסקו חאווייר מז'ואאו השלישי, מלך פורטוגל בעקבות ביקורו במדינה. האינקוויזיציה הוקמה על מנת להעניש "אנוסים" – יהודים ומוסלמים שהמירו דתם לקתוליות, וצאצאיהם, שהיו חשודים כי הם ממשיכים לקיים את דת אבותיהם בסתר. בגואה האינקוויזיציה גם שמה לה למטרה להילחם במקומיים אשר המירו את דתם מהינדואיזם או מאסלאם והיה נראה כי הם חזרו לקיים את מצוות דתם הקודמת. האינקוויזיציה גם רדפה קתולים (לא מומרים) אשר ניסו להגן על המומרים, להפריע לפעולותיה ועוד. למרות שמטרתה המוצהרת הייתה לשמר את האמונה הקתולית ולחזקה, בפועל פעלה לפיקוח חברתי על התושבים ההודים, וכשיטה להחרמת רכושם של קורבנותיה ולהעשיר את אנשי האינקוויזיציה. תחת האינקוויזיציה נרצחו מאות אם לא אלפי יהודים בגואה, רובם מקרב עדת השינגילי, שנקראו מאוחר יותר "קהילת יהדות קוצ'ין". בתי הכנסת הוחרבו או הוסבו לכנסיות, מצבות בתי העלמין נופצו, ואלפים נאנסו לנצרות. עד המאה ה-20 עוד ניתן היה למצוא כתובות בעברית[דרושה הבהרה], אך אלה נעלמו עם הזמן מהתפוררות או נקברו תחת האדמה. תולדות האינקוויזיציה של גואה שנכתבו על ידי מונסיור דלון Dellon, Gabriel, b. 1649., Wharton, Henry, 1664-1695 (תורגם מצרפתית לאנגלית) דיכוי הבודהיזם על ידי האינקוויזיציה (Senaka Weeraratna, 2005) ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חברת קו צינור אילת בע"מ

חברת קו צינור אילת בע"מ (קצ"א) הייתה חברה בבעלות הברון אדמונד אדולף דה רוטשילד שפעלה בין השנים 1959–1968 והפעילה צינור נפט בין אילת לבתי הזיקוק בחיפה. בשנת 1969 עבר זיכיון ההפעלה לחברת קו צינור אילת אשקלון. ב-1956 הוקמה החברה הממשלתית "אפיקי נפט" שנועדה לקליטת נפט גולמי באילת והזרמתו לבתי הזיקוק בחיפה. תשתית החברה כללה צינור 8 אינץ' מאילת לבאר-שבע וצינור 16 אינץ' מבאר שבע לאשדוד. מאשדוד הובל הדלק לחיפה באוניות. עקב הצורך להרחיב את התשתית, הוקם בשנת 1959, קו 16 אינץ' מאילת עד חיפה, בספיקה של 170 מטר מעוקב לשעה. לשם הפעלתו הוקמה חברת קו צינור אילת, בבעלות הברון אדמונד אדולף דה רוטשילד, אשר קיבלה זיכיון מהמדינה ל-49 שנים. חלק מעובדי "אפיקי נפט" הועברו לחברה החדשה. גופי תקשורת וממשל ביקרו את תכולת ההסכם וכדאיותו למדינה. בין השאר, הביקורת התייחסה לכך שקצ"א נהנתה ממעמד אקס-טריטוריאלי: החברה הייתה פטורה מחוק הפיקוח על המטבע, הותר לה לקיים תשתיות תקשורת עצמאיות ופטורות ממס, והשקעותיה ורווחיה נעשו בדולר ארצות הברית ולא בלירה ישראלית והיו פטורים ממס. עיריית אילת ביקשה שמשרד האוצר יפצה אותה על הפסדיה בשל הפטור שניתן לקצ"א ממיסים עירוניים. בשנת 1965 הוקמה תחנה שאיבה נוספת בקו צינור אילת-חיפה, באשדוד. בשנת 1964 דליקה שפרצה עקב תקלה גרמה נזקים בעשרות מיליוני לירות. בשנת 1966 תאונה במנוף של החברה גרמה למות עובד ופציעת שני עובדים. בשנת 1968 פיצוץ בצינור גרם נזק חמור לפרדס במושב בן זכאי עקב הצפתו בנפט. ב-1968 הוחלט על הקמת קו חדש של 42 אינץ', מאילת לאשקלון. ממשלת ישראל ציפתה להשתתפות רוטשילד גם בקו זה, לאור הסכם הזיכיון שהבטיח לו בלעדיות. רוטשילד החליט להימנע מכך, ממניעים עסקיים, בשל פגיעה בריווחיות עקב הפעלה במקביל של צינור הנפט הישן והחדש, וממניעים פוליטיים. הממשלה רכשה את פעילות חברת קצ"א, והזיכיון הועבר לחברת קו צינור אילת אשקלון בע"מ (קצא”א). מדיה וקבצים בנושא חברת קו צינור אילת בע"מ בוויקישיתוף ציוני דרך, אתר קצא"א הזכיון על צינור הנפט לקבוצת רוטשילד הונח על שולחן הכנסת, קול העם, 21 ביולי 1959 נחתם ההסכם על צנור הנפט הגדול, דבר, 19 ביולי 1959 צינור הנפט החדש עבר רשמית מהממשלה לחברת רוטשילד, הצופה, 1 בספטמבר 1960 יובטחו הזכויות ב"קו צינור אילת" , דבר, 21 באפריל 1960 הסדר להעסקת עובדי "אפיקי נפט" , למרחב, 21 באפריל 1960 אצה לה הדרך לממשלה לאשר הפקדת צינור הנפט בידי זרים, קול העם, 25 ביוני 1959 שבתי טבת, פניהם המעונות של גררפי ההון, הארץ, 5 בדצמבר 1962 אילת תתבע שהאוצר ישלם מס אמת, על המשמר, 2 במרץ 1962 נחנכה תחנת שאיבה של צינור הדלק אילת-חיפה, חרות, 14 בינואר 1965 דליקה במיתקני קו צינור הנפט באילת, למרחב, 6 בספטמבר 1964 הרוג ו־2 פצועים בתאונת עבודה, מעריב, 30 בינואר 1966 נזק רב לפרדס בעקבות התפוצצות בצינור הנפט, למרחב, 12 באוגוסט 1968 הממשלה תרכוש חלקו של רוטשילד בקו צינור אילת, למרחב, 25 במרץ 1968 התנגדות רוטשילד לצינור " הגדול" - בלחץ מדיני זר, על המשמר, 15 בפברואר 1968
פרס דיזנגוף

פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול הוא פרס שמעניקה עיריית תל אביב מדי שנה. כיום מוענק הפרס רק לשני אמנים מצטיינים בכל פעם, אך בעבר הוענק למספר אמנים. הפרס קרוי על שם ראש עיריית תל אביב הראשון, מאיר דיזנגוף. הזוכים בפרס דיזנגוף: מדיה וקבצים בנושא פרס דיזנגוף בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פרס דיזנגוף רשימת הזוכים בפרס דיזנגוף שיפורים בפרס דיזנגוף, דבר, 15 במרץ 1963 יצחק גולומבק ועדינה בר-און הם זוכי פרס דיזנגוף לשנת 2021, ערב רב, 30 ביולי 2021 פרס האמנות של עירית תל-אביב, דבר, 20 ביוני 1938. פרס דיזנגוף לאמנות של עירית תל-אביב, דבר, 28 ביוני 1939. חלוקת הפרס לאמנות על עירית תל-אביב, הַבֹּקֶר, 15 באפריל 1940 שרפת קיוסקים לא תשליט עברית, דבר, 12 במאי 1943. חלוקת פרס דיזנגוף לציור ופיסול: חתני הפרס: א. פיין, י שטרייכמן, י. קוסונגי, ב. לישנסקי ומ. ציפר, דבר, 15 במאי 1944. חלוקת פרס-דיזנגוף (נרכשו 11 ציורים ופסלים למוזיאון ת"א), על המשמר, 24 באוקטובר 1948. 12 פסלים וציירים זכו בפרס דיזנגוף, דבר, 25 במרץ 1951; חולקו פרסים לציור ולפיסול ע"ש מ. דיזנגוף ז"ל, חרות, 25 במרץ 1951. "פרס דיזנגוף" לציירים ופסל, על המשמר, 21 בדצמבר 1952; "פרס דיזנגוף" לציירים ופסל, על המשמר, 21 בדצמבר 1952. פרס דיזנגוף יחולק היום, דבר, 19 במרץ 1954; חולק "פרס דיזנגוף" לציור ופיסול, דבר, 21 במרץ 1954; חולק "פרס דיזנגוף" לאמנים, חרות, 21 במרץ 1954; "פרס דיזנגוף" חולק חגיגית, על המשמר, 21 במרץ 1954. היום חלוקת פרס דיזנגוף לציור, הצופה, 27 בפברואר 1956; 7 ציירים ופסלים זכו בפרס דיזנגוף, מעריב, 27 בפברואר 1956; חולק פרס דיזנגוף במוזיאון, דבר, 28 בפברואר 1956; חולק פרס דיזנגוף לציור ולפיסול, הצופה, 28 בפברואר 1956. פרס דיזנגוף יחולק היום בת"א, דבר, 25 באפריל 1957; פרס דיזנגוף לציור ולפיסול יחולק היום, חרות, 25 באפריל 1957; חולק פרס דיזנגוף, הצופה, 26 באפריל 1957. חולקו פרסי דיזנגוף לפסלים, ציירים ותלמידים מצטיינים, חרות, 26 במרץ 1959. פרס דיזנגוף לציור ולפיסול ביום הולדתו של אבי העיר, דבר, 11 במרץ 1960; פרס דיזנגוף לא. הלפרן, ח. שוורץ, ז' דוד ו-א. פריבר, חרות, 11 במרץ 1960; פרס דיזנגוף לציור ופיסול חולק מטעם עירית תל-אביב, דבר, 15 במרץ 1960; פרס דיזנגוף לציור ולפיסול חולק אתמול בטכס חגיגי בת"א, חרות, 15 במרץ 1960 . פרס דיזנגוף יחולק הערב: במלאת 100 שנה להולדתו אבי ת"א, חרות, 5 במרץ 1961. "פרס דיזנגוף" יחולק היום, דבר, 15 במאי 1962. ד. גולן, משולם ואלדובי חתני פרס דיזנגוף, מעריב, 11 במרץ 1963; "פרס דיזנגוף" לפסל אלדובי ולצייר משולם, דבר, 12 במרץ 1963. חתני פרס-דיזנגוף לאמנות תשכ"ד, דבר, 28 בפברואר 1964. היום יוענק "פרס דיזנגוף", מעריב, 2 באפריל 1965; הצייר ג' בייל והפסל ב. שווארץ זכו ב"פרס דיזנגוף" לתשכ"ה, דבר, 4 באפריל 1965; הוענק פרס דיזנגוף לציור ולפיסול, חרות, 4 באפריל 1965. נקבעו הזוכים ב"פרס דיזנגוף", דבר, 3 באוקטובר 1966; "פרס דיזנגוף" יוענק לשני ציירים ושני פסלים, מעריב, 3 באוקטובר 1966; "פרס דיזנגוף" יוענק ל-4 אמנים, דבר, 23 באוקטובר 1966; 2 ציירים ו-2 פסלים זכו בפרס דיזנגוף, דבר, 25 באוקטובר 1966. פ. אברמוביץ, מ. גרוס ושושנה היימן – חתני "פרס דיזנגוף", דבר, 29 בספטמבר 1967; פרס דיזנגוף לפיסול יחולק היום, מעריב, 11 באוקטובר 1967. שטרייכמן, הק ובזה – חתני "פרס דיזנגוף", מעריב, 16 בספטמבר 1969; שטרייכמן, הק ובזה חתני פרס דיזנגוף, דבר, 18 בספטמבר 1969; "פרס דיזנגוף" יחולק מחר, דבר, 24 בספטמבר 1969; חולק פרס דיזנגוף לאמנות, דבר, 28 בספטמבר 1969. נקבעו חתני "פרס דיזנגוף", דבר, 5 בספטמבר 1976.
נבחרת גיאנה בכדורגל

נבחרת גיאנה בכדורגל (באנגלית: Guyana national football team) היא נבחרת הכדורגל הלאומית של גיאנה. למרות מיקומה של המדינה בדרום אמריקה היא חלק מקונפדרציית הכדורגל הצפון-אמריקאית ביחד עם מדינות סורינאם וגיאנה הצרפתית שהן בעלות סטטוס זהה. עד עצמאותה של המדינה ב-1966 הייתה גיאנה תחת שלטון בריטי ולכן נקראה "נבחרת גיאנה הבריטית בכדורגל". הקבוצה בעיקר מופיעה בגביע הקריבי ולא העפילה מעולם לגביע העולם בכדורגל או לגביע הזהב בכדורגל. הדירוג הנוכחי של נבחרת גיאנה ברשימת הדירוג של פיפ"א, הוא המקום ה-156 בעולם, נכון ל-19 בספטמבר 2024; הניקוד הוא 1,019.99 – ירידה של 2 נקודות לעומת ניקוד קודם. דירוג השיא 86 נמדד לראשונה בנובמבר 2010, והדירוג הנמוך ביותר 185 נמדד לראשונה בפברואר 2004. 1930 עד 1974 - לא נכנסה 1978 עד 1998 - לא העפילה 2002 - הושעתה על ידי פיפ"א 2006 עד 2022 - לא העפילה משחקי תיקו כוללים גם משחקים שהוכרעו בבעיטות הכרעה משחקי תיקו כוללים גם משחקים שהוכרעו בבעיטות הכרעה דירוג לנבחרות לאומיות לגברים באתר פיפ"א החל מאוגוסט 1993 – אז החל דירוג פיפ"א לנבחרות גברים בכלל
הליכות עולם (עובדיה יוסף)

הליכות עולם הוא שמה של סדרת ספרים שכתב הרב עובדיה יוסף. את הבסיס לספרים כתב בשנות ה-40, בהיותו רב צעיר, אך הם יצאו לאור עשרות שנים לאחר מכן, עם תוספות מאוחרות, מתשובות שכתב לאחר מכן, הספר הראשון בסדרה יצא לאור ב-1998, והשמיני והאחרון יצא לאור ב-תשס"ג (2003). הספרים בנויים במתכונת ספרו של רבי יוסף חיים, "בן איש חי", ובהם שוטח הרב עובדיה יוסף את השגותיו על פסקיו של רבי יוסף חיים. הרב עובדיה יוסף העביר בצעירותו שיעור הלכה בכל יום בבית הכנסת "אוהל רחל" שבשכונת מקור ברוך בירושלים, על פי הספר הקאנוני בן איש חי. בשיעוריו חלק הרב יוסף על פסקי בעל הבן איש חי. טענותיו של הרב עובדיה יוסף נגד הרב יוסף חיים וספרו, הבן איש חי, היו שבעל הבן איש חי נוטה להחמיר בפסיקותיו כדי לצאת לכל הדעות, וכך לעיתים הוא פוסק על פי הרמ"א, מגדולי פוסקי אשכנז. כמו כן, הרב יוסף חולק על הרב יוסף חיים שמעדיף את פסקי האר"י על פני פסקי רבי יוסף קארו, בעל השולחן ערוך. דבריו של הרב יוסף באותם שיעורים היו לצנינים בעיני שומעיו, במיוחד אלה מיוצאי בבל, אשר הלכו אחרי פסיקותיו של רבי יוסף חיים. רבו של הרב יוסף, הרב עזרא עטייה, עודד אותו להמשיך ולפסוק על פי הבנתו, חרף מחאותיהם של רבים. אחד מאלה שגערו ברב עובדיה יוסף היה הרב יצחק נסים, לימים הרב הראשי לישראל. בתגובה כתב לו הרב יוסף ב-1952: "ואינני מכחיש שיש לי קונטרס מיוחד הערות על דברי הבן איש חי ומה יש בזה?... וידעתי כי כל מלחמתו של מר עתה היא להטיל עלי אימה שלא אדפיס את הקונטרס הלזה, אבל כבר למדונו רבותינו לא תגורו מפני איש, לא תאגור דבריך מפני איש, אלא שאין בדעתי עתה להדפיסו ועוד חזון למועד" — מובא בפתיח לספר הליכות עולם עשרות שנים לאחר מכן שב הרב יוסף לטקסטים שכתב בצעירותו, הוסיף עליהם תוספות רבות, ופרסמם בסדרת ספרים בשם הליכות עולם. מתכונת הספר היא כזו, שבתחילה מופיע פסק ההלכה של הרב עובדיה יוסף, ולאחר מכן, בחלק של ההערות, ישנו ציטוט מפסק ההלכה המקביל מן הספר בן איש חי, כאשר בהמשך מופיע דיון העוסק בנקודות המחלוקת שבין ההלכות. הספר "הליכות עולם" הוא חלק מהפרויקט ההלכתי של הרב עובדיה יוסף, במסגרתו הוא מבקש לאחד את מנהגי הספרדים ולהכפיפם לפסקי רבי יוסף קארו, אשר נחשב בעיניו כ'מרא דאתרא' בארץ ישראל. כללי הפסיקה של הרב עובדיה יוסף – הליכה על פי מרן בבלוג תורתך שעשועי
נבחרת סורינאם בכדורגל

נבחרת סורינאם בכדורגל (בהולנדית: Surinaams voetbalelftal) היא נבחרת הכדורגל הלאומית של סורינאם. למרות מיקומה של המדינה בדרום אמריקה היא חלק מקונפדרציית הכדורגל הצפון-אמריקאית ביחד עם מדינות גיאנה וגיאנה הצרפתית שהן בעלות סטטוס זהה. עד עצמאותה של המדינה ב-1975 הייתה סורינאם תחת שלטון הולנדי ולכן נקראה "נבחרת גיאנה ההולנדית בכדורגל". הקבוצה בעיקר מופיעה בגביע הקריבי ולא העפילה מעולם לגביע העולם בכדורגל. היא העפילה פעם אחת לגביע הזהב בכדורגל. מספר רב של שחקנים ילידי-סורינאם או בעלי אזרחות סורינאמית בשל הולדת הוריהם במדינה העדיפו לשחק דווקא בנבחרת הולנד וכמה מהם הם: אדגר דווידס, קלרנס סידורף, ג'ימי פלויד האסלביינק, קלייד וינהארד, רומאו קסטלן וארון וינטר. בשנת 2020, בוטל החוק האוסר לאזרחים סורינאמים להחזיק באזרחות כפולה, וכתוצאה מכך מספר שחקני כדורגל התאזרחו במדינה, כולם בעלי אזרחות הולנדית. הדירוג הנוכחי של נבחרת סורינאם ברשימת הדירוג של פיפ"א, הוא המקום ה-138 בעולם, נכון ל-19 בספטמבר 2024; הניקוד הוא 1,094.39 – עלייה של 2 נקודות לעומת ניקוד קודם. דירוג השיא 84 נמדד לראשונה באוגוסט 2008, והדירוג הנמוך ביותר 191 נמדד לראשונה בדצמבר 2015. 1930 - לא נכנסה 1934 - לא נכנסה 1938 - פרשה 1950 עד 1958 - לא נכנסה 1962 עד 1986 - לא העפילה 1990 - לא נכנסה 1994 עד 2022 - לא העפילה משחקי תיקו כוללים גם משחקים שהוכרעו בבעיטות הכרעה משחקי תיקו כוללים גם משחקים שהוכרעו בבעיטות הכרעה מדיה וקבצים בנושא נבחרת סורינאם בכדורגל בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של נבחרת סורינאם בכדורגל (בהולנדית) דור הופמן, הגואל של נבחרת סורינאם מגיע מבני סכנין, באתר ישראל היום, 29 במרץ 2021 דירוג לנבחרות לאומיות לגברים באתר פיפ"א החל מאוגוסט 1993 – אז החל דירוג פיפ"א לנבחרות גברים בכלל
המשחקים הפאראלימפיים תל אביב (1968)

המשחקים הפאראלימפיים תל אביב הם המשחקים הפאראלימפיים ה-3, שהתקיימו בשנת 1968 בישראל. באולימפיאדה זו נערכו לראשונה תחרויות בענפי כדורת דשא, כדורסל נשים ומרוץ בכיסאות גלגלים 100 מ' גברים. המשחקים הפאראלימפיים נערכו ברמת גן והתחרויות נערכו במספר מוקדים: מרכז הספורט לנכים (מרכז ספיבק): הרמת משקולות, כדורת דשא, חץ וקשת, כדורסל, סיף בכיסאות גלגלים ושחייה אצטדיון רמת גן: אתלטיקה (נסללו מסלולי ריצה חדשים שעד אז היו מעפר כבוש באספלט) אולם שבט צופי רמת גן: סנוקר אולם הספורט הישן של בית הספר אוהל שם ברמת גן: טניס שולחן המשחקים היו אמורים להתקיים במקסיקו סיטי - העיר שאירחה את אולימפיאדת 1968. בשל קושי של ממשלת מקסיקו (אנ') לקיים את המשחקים הפאראלימפיים בשטחה, התקבלה הצעת ממשלת ישראל לקיים את המשחקים בשטחה והם השתלבו לצד אירועי חגיגות שנת ה-20 למדינת ישראל. טקס הפתיחה של האולימפיאדה התקיים ב-4 בנובמבר 1968 באצטדיון האוניברסיטה העברית בגבעת רם, ירושלים, בנוכחות כ-10,000 משתתפים. טקס הסיום נערך במרכז הירידים בתל אביב ושני הטקסים נערכו בנוכחות יגאל אלון, סגן ראש הממשלה. הספורטאים המשתתפים שוכנו בכפר המכביה, שהתחדש בחדרים נגישים במפלס הקרקע ובמלון רמת אביב. הספורטאי המעוטר ביותר היה רוברטו מרסון (אנ') (איטליה איטליה), שזכה ב-10 מדליות זהב בענפי ספורט שונים. משחקי סטוק מנדוויל קדמו למשחקים הפאראלימפיים והמשיכו להתקיים מדי שנה באנגליה בשנים שבין המשחקים הפאראלימפיים, ועל כן האולימפיאדה ב-1968 מוכרת גם בשם זה. ערך מורחב – ישראל במשחקים הפאראלימפיים תל אביב (1968) ישראל הגיעה בדירוג המדליות למקום השלישי - לראשונה בתולדותיה, עם 18 מדליות זהב, 21 כסף ו-23 ארד. ישראל חזרה על הישג זה פעם אחת נוספת בלבד, כשהגיעה שוב למקום השלישי במשחקים הפאראלימפיים טורונטו (1976). בין היתר, זכתה ישראל במדליית זהב בכדורסל גברים, אחרי שניצחה בגמר את נבחרת ארצות הברית 47-37. הישראלית שזכתה במירב מדליות הזהב היא ציפי רובין, אשר זכתה בחמש מדליות זהב ושתי מדליות כסף: חמש מדליות באתלטיקה, אחת כשחקנית בנבחרת ישראל בכדורסל בכיסאות גלגלים ואחת בשחייה. מדיה וקבצים בנושא המשחקים הפאראלימפיים תל אביב בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של המשחקים הפאראלימפיים תל אביב (באנגלית) Tel Aviv 1968 - International Paralympic Committee (באנגלית) אולימפיאדה בישראל - פרק מהסדרה "הבלתי חשובים", סרטון באתר יוטיוב
ספרות בעברית

האם התכוונתם ל... ספרות עברית- מכלול היצירות הספרותיות בשפה העברית ספרות עבריות – מערכת של ספרות על בסיס האלפבית העברי
נבחרת ארובה בכדורגל

נבחרת ארובה בכדורגל (בהולנדית: Arubaans voetbalelftal, בפפיאמנטו: Seleccion nacional di futbol di Aruba) היא נבחרת הכדורגל הלאומית של ארובה. הדירוג הנוכחי של נבחרת ארובה ברשימת הדירוג של פיפ"א, הוא המקום ה-194 בעולם, נכון ל-19 בספטמבר 2024; הניקוד הוא 868.40 – ללא שינוי לעומת ניקוד קודם. דירוג השיא 112 נמדד לראשונה בנובמבר 2015, והדירוג הנמוך ביותר 205 נמדד לראשונה באפריל 2021. בסגל הנבחרת נכללים גם שחקנים בעלי שורשים מארובה שנולדו מחוץ לגבולות המדינה כגון גרגור בריינבורג. 1930 עד 1986 - לא נרשמה, הייתה חלק מהאנטילים ההולנדיים 1990 עד 1994 - לא נרשמה 1998 עד 2022 - לא העפילה 1991 - לא השתתפה 1993 - פרשה 1996 עד 2003 - לא העפילה 2005 - פרשה 2007 - לא השתתפה 2009 - לא העפילה 2011 - לא השתתפה 2013 עד 2023 - לא העפילה משחקי תיקו כוללים גם משחקים שהוכרעו בבעיטות הכרעה רוני נוואן נבחרת ארובה, באתר National Football Teams דירוג לנבחרות לאומיות לגברים באתר פיפ"א החל מאוגוסט 1993 – אז החל דירוג פיפ"א לנבחרות גברים בכלל
קורא מדברי

קורא מדברי (שם מדעי: Ammoperdix heyi) הוא עוף קרקע מדברי. זכה לשמו משום שהוא מרבה לקרוא בקולו, החוזר ונשנה פעמים רבות, אשר נשמע לרוב עוד בטרם ייראה בעצמו. לקורא המדברי אורך גוף של 22–25 ס"מ, מוטת כנפיים 39–41 ס"מ ומשקל 125–215 גרם. זהו עוף מדברי טיפוסי ותפוצתו מוגבלת לתחום צר – מהנילוס ומזרחה, במדבר הערבי לאורך חופי ערב ובמדבריות ארץ ישראל. בישראל הוא עוף יציב המצוי לאורך כל עונות השנה ונפוץ למדי בנגב, בערבה, ובמדבר יהודה. מקום חיות אופייני: אזורים חמים ויבשים, ולרוב מוגבל לתחום שיורדים בו פחות מ-200 מ"מ גשם בשנה. הוא חי באזורים טרשיים ונעדר ממרחבי חולות. מחוץ לעונת הקינון מבלים הקוראים בקבוצות בנות 10–20 פרטים ובהן זכרים ונקבות או זכרים בלבד. הקורא ניזון מזרעים ומעלים, וגם מפירות ואפילו מחרקים. הוא אינו זקוק למים רבים ועשוי להתקיים הרחק מכל מקור שתייה. הוא שותה מים מתוקים או מליחים רק לאחר שאכל זרעים יבשים או בימות הקיץ החמים והיבשים. הקורא פעיל בעיקר בשעות היום הקרירות, ואילו בשעות החמות הוא מרבה להסתתר בצל. אזכורים בתנ"ך: קֹרֵא דָגַר וְלֹא יָלָד, עֹשֶׂה עֹשֶׁר וְלֹא בְמִשְׁפָּט; בַּחֲצִי יָמָו יַעַזְבֶנּוּ, וּבְאַחֲרִיתוֹ יִהְיֶה נָבָל (ירמיהו יז, יא). כִּי יָצָא מֶלֶךְ יִשְׂרָאֵל לְבַקֵּשׁ אֶת פַּרְעֹשׁ אֶחָד כַּאֲשֶׁר יִרְדֹּף (הציד רודף אחרי) הַקֹּרֵא בֶּהָרִים (שמואל א כו, כ) קורא בבקעת תמנע קורא מדברי בעין עקב קורא מדברי, הערבה מדיה וקבצים בנושא קורא מדברי בוויקישיתוף קורא מדברי, באתר ITIS (באנגלית) קורא מדברי, באתר NCBI (באנגלית) קורא מדברי, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) קורא מדברי, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) קורא מדברי, באתר GBIF (באנגלית) קורא מדברי באתר הרשימה האדומה של IUCN
וסילי ריאביקוב

וסילי מיכאילוביץ ריאביקוב (ברוסית: Василий Михайлович Рябиков‏; 14 בינואר 1907 - 19 ביולי 1974), פקיד ממשל סובייטי בכיר, שמילא תפקיד מרכזי בתיעוש הסובייטי בעת מלחמת העולם השנייה, ולאחריה מילא תפקיד מפתח בפיתוח הלוויין הראשון, ספוטניק 1. ריאביקוב היה נציג המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות שמונה על ידי נשיאות הוועד המרכזי של המפלגה לעמוד בראש הוועדה המפקחת על מיזם הלוויין הסובייטי הראשון. הוועדה בראשותו קמה בשנת 1955. ריאביקוב היה אחראי על חלק ממפעלי ייצור הנשק והתחמושת בברית המועצות, וסייע בשיפור הביצועים והיקפי הייצור של מפעלים אלה. ריאביקוב סייע בהכנסה לייצור המוני של רובים נגד טנקים. על פיתוח רובים אלה והובלת הייצור, קיבל את עיטור מסדר לנין. ריאביקוב שיפר את ניהול מפעלי הנשק של דגטיארב, והיה לו תפקיד מרכזי בהכנסה לייצור המוני של תת המקלע מדגם PPSH, שהיה בין כלי הנשק המזוהים ביותר עם חיילי הצבא האדום בעת מלחמת העולם השנייה. ריאביקוב היה אחראי על פינויים של מספר מפעלים גדולים, שהפך חיוני לאור התקדמות הצבא הגרמני אל תוך שטחי ברית המועצות. ריאביקוב מונה לתת שר החימוש של ברית המועצות. בנוסף פעל כראש הוועדה של מועצת השרים לענייני ניהל, סגן נשיא מועצת השרים של הפדרציה הרוסית, יושב ראש המועצה המייעצת לתוכניות הכלכליות של הפדרציה הרוסית, וחבר בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. רוב תפקידיו אלה מולאו בו זמנית. ריאביקוב היה היושב ראש של הוועדה למעקב אחר פיתוח הטיל בליסטי בין-יבשתי הראשון של ברית המועצות, R-7 סמיורקה. לתפקיד זה התווסף פיקוח על מיזם הלוויין הסובייטי, שנודע לימים כספוטניק 1. ריאביקוב ניצל את כישרונו המינהלי ואת קשריו בצמרת הממסד התעשייתי והפוליטי של ברית המועצות על מנת לסייע לסרגיי קורוליוב ושותפיו במיזם החלל, להשיג את המשאבים הכלכליים והחומריים שהיו נחוצים לפיתוח. ריאביקוב היה חתום על מספר פניות לנשיאות הסובייט העליון והוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, יחד עם קורוליוב, קלדיש וחרוניצ'ב, בבקשת רשות לגשת ולעסוק במיזם הלוויין. פנייתו השנייה אל מוסדות המפלגה, בשנת 1955, הייתה המכרעת ולאחריה מונה כמפקח מטעם המפלגה על מיזם הלוויין. וסילי ריאביקוב היה אחד מהאנשים המעוטרים ביותר בברית המועצות, על הישגיו בתחום התעשייה והעבודה. בין עיטוריו: גיבור העמל הסוציאליסטי עיטור מסדר לנין (תשע פעמים) עיטור על שם סובורוב (דרגה שנייה) עיטור מהפכת אוקטובר עיטור הדגל האדום עיטור הדגל האדום של העמל (פעמיים) עיטור הכוכב האדום ביוגרפיה של ריאביקוב, ברוסית
גזאמטקונסטוורק

גזאמטקונסטוורק (בגרמנית: Gesamtkunstwerk, בתרגום מילולי: יצירת אמנות כוללת) הוא מונח גרמני המיוחס למלחין האופרה הגרמני ריכרד וגנר ומשמעו הצגה אופראית הכוללת מוזיקה, תיאטרון ואמנויות חזותיות. וגנר גרס, שבטרגדיה היוונית העתיקה היו כל האמנויות האלה שלובות וממוזגות, אך לאחר זמן נפרדו והתרחקו. וגנר התייחס בביקורתיות אל האופרה של תקופתו, ששמה דגש רב מדי על המוזיקה ולא כללה דרמה איכותית. המונח, שאפשר לתרגמו גם כ"סינתזה של האמנויות", מקובל בשימוש (בעיקר בפי דוברי גרמנית) לתיאור כל מיזוג או שילוב של צורות אמנויות אחדות. המונח נמצא בשימוש גם באדריכלות לתיאור בניין, שכל חלק בו מעוצב כחלק ממכלול שלם. וגנר ייחס חשיבות רבה ליסודות של "קביעת הלך נפש", כמו החשכת האולם, אפקטים קוליים וסידורי ישיבה, הממקדים את תשומת לב הקהל בבמה כדי שישקע לחלוטין בעולם הדמיון של הדרמה המוזיקלית. תפיסות אלה היו מהפכניות לשעתן, בעיקר בהשוואה לאווירה המקובלת בבתי אופרה של המאות הקודמות, כאשר הקהל התעניין לא פחות, ואולי אף יותר, במתרחש בתאי האצולה מאשר על הבמה ורוב ההצגה, פרט לאריות החשובות של הפרימדונה ושל הטנור המוביל, שימשה רק רקע לסצנה החברתית. כיום, בסביבה האופראית המודרנית, רעיונותיו של וגנר נתפסים כמובנים מאליהם. אופרה אופרה גרמנית ריכרד וגנר פסטיבל ביירוית