laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
השפעות שינויי האקלים על האוקיינוסים

השפעות של שינויי אקלים על האוקיינוסים כוללת השפעות רבות של התחממות עולמית ושינוי האקלים שנגרמים בעקבותיה, על אוקיינוסים וימים, השינויים משפיעים עמוקות על משאבי המים, וגורמים לשינויים בדפוסי גשם, התכווצות קרחונים, עליית מפלס פני הים, אירועי מזג אוויר קיצוניים ופגיעה באיכות המים. אחת ההשפעות המרכזיות כוללת עלייה בטמפרטורות האוקיינוסים. הטמפרטורה העולה של המים תורמת לעלייה במפלס הים עקב הפשרת שכבות קרח יבשתיות ולהפחתת רמות החמצן במי האוקיינוסים מכיוון שמים חמים לא מכילים את אותה כמות חמצן כמו מים קרים (עליה בחומציות המים), הדגים נודדים, בעוד שמינים אחרים עלולים לרדת או לעבור למקום אחר. לשינויים הללו יש השלכות משמעותיות על מערכות אקולוגיות ימיות ועל הקהילות הנשענות על דיג. השפעות אחרות על האוקיינוסים כוללות ירידה בקרח הימי הארקטי, כמו גם ריבוד מוגבר של שכבות מים באוקיינוסים (אנ'). כל זה יכול להוביל לשינויים בזרמי האוקיינוס, למשל היחלשות של מחזור ההיפוך המרידיוני של האוקיינוס האטלנטי (אנ'). הסיבה העיקרית לשינויים אלו היא פליטת גזי חממה מפעילות אנושית, דוגמת פחמן דו-חמצני ומתאן, בעיקר שריפת דלקים מאובנים. הגברת אפקט החממה מובילה להתחממות האוקיינוסים מכיוון שהאוקיינוס תופס את רוב החום הנוסף במערכת האקלים, וסופח גם חלק מהפחמן הדו-חמצני הנוסף שנמצא באטמוספירה, דבר שגורם לחומציות גדולה יותר. מדענים מעריכים כי האוקיינוסים סופגים כ-25% מכל פליטת הפחמן הדו-חמצני שנגרמה על ידי אדם. החמצת האוקיינוס כתוצאה משינויי האקלים משפיעה באופן חיובי על שפע החיידקים, מה שמצביע על שינוי פוטנציאלי בדינמיקה של הקהילה המיקרוביאלית. עלייה זו בשפע החיידקים עלולה להוביל לשינויים במחזוריות של חומרים מזינים ופירוק חומרים אורגניים, ועלולה לשנות את תפקוד המערכת האקולוגית הכוללת. באופן ספציפי, המחקר מצא שהחמצת האוקיינוס יכולה לעורר את הצמיחה של קבוצות חיידקים מסוימות, כגון Gammaproteobacteria (אנ') ו-Flavobacteriia (אנ'), אשר ממלאות תפקידים מכריעים במחזור פחמן וחומרי תזונה. לשינויים אלה בהרכב הקהילה החיידקית עשויות להיות השפעות מדורגות על תהליכים ביו-גיאוכימיים וזרימת אנרגיה בתוך המערכת האקולוגית. Water and Climate Change, UN-Water (באנגלית) OAR US EPA, Climate Change Impacts on the Ocean and Marine Resources, www.epa.gov, ‏2022-10-19 (באנגלית) Nan Hu, Paul E. Bourdeau, Christian Harlos, Ying Liu, Johan Hollander, Meta-analysis reveals variance in tolerance to climate change across marine trophic levels, Science of The Total Environment 827, 2022-06, עמ' 154244 doi: 10.1016/j.scitotenv.2022.154244 Karen Mohr, Current State of Sea Ice Cover | Earth, earth.gsfc.nasa.gov (באנגלית) Alyce M. Hancock, Catherine K. King, Jonathan S. Stark, Andrew McMinn, Andrew T. Davidson, Effects of ocean acidification on Antarctic marine organisms: A meta‐analysis, Ecology and Evolution 10, 2020-05, עמ' 4495–4514 doi: 10.1002/ece3.6205 Jonathan Y. S. Leung, Sam Zhang, Sean D. Connell, Is Ocean Acidification Really a Threat to Marine Calcifiers? A Systematic Review and Meta‐Analysis of 980+ Studies Spanning Two Decades, Small 18, 2022-09 doi: 10.1002/smll.202107407 ערך זה הוא קצרמר בנושא מדעי כדור הארץ. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אוגוסט שמפטייה דה ריב

אוגוסט שמפטייה דה ריב (בצרפתית: Auguste Champetier de Ribes;‏ 30 ביולי 1882 – 6 במרץ 1947) היה משפטן ופוליטיקאי צרפתי. כקתולי אדוק היה חסיד של אלבר דה מון והנצרות החברתית. הוא נפצע במלחמת העולם הראשונה ונבחר לפרלמנט מטעם הפירנאים התחתיים כנוצרי-דמוקרטי מ-1924 עד 1934. הוא כיהן כסנאטור מ-1934 עד 1940 וכשר בממשלות טארדייה (אנ'), דאלאדיה, רנו ולאוואל. ב-1940 נמנה עם 80 חברי הפרלמנט שסירבו להעניק לאנרי פיליפ פטן את מלוא הסמכויות, ושירת בתנועת Combat (אנ') של המחתרת הצרפתית. הוא תמך בשארל דה גול ומונה על ידי הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית לנציג צרפת במשפטי נירנברג, במהלכם מסר את הצהרת הסיום מטעם התביעה הצרפתית. עם שובו נבחר לנשיא מועצת הרפובליקה (כיום הסנאט של צרפת) בזכות גילו. יומיים לאחר מכן היה מועמד התנועה הרפובליקנית העממית בבחירות לנשיאות צרפת ב-1947, אך הפסיד. בריאותו מנעה ממנו למלא את תפקידו כנשיא המועצה. הוא מת במהלך כהונתו. מדיה וקבצים בנושא אוגוסט שמפטייה דה ריב בוויקישיתוף Notice d'autorité : Champetier de Ribes, Auguste (1882-1947) באתר FranceArchives Closing Statement by The French Prosecution, Robert H Jackson Center ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אוגוסט שמפטייה דה ריב". ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אימרה ברצלר

אימרה בֶּרְצֶלֶר (גם דוד ברצלר, בהונגרית: Berczeller Imre;‏ אסוד, 6 במאי 1861 – בודפשט, 14 בפברואר 1936) היה רופא מיילד-גינקולוג, רופא ראשי בבית החולים, מנהל מחלקת נשים בבית החולים היהודי (הגדול) ברחוב סאבולץ' (כיום שמו המרכז הרפואי הלאומי) של הקהילה היהודית של פשט במשך 25 שנה. חבר באגודה הספרותית היהודית-הונגרית. דויד (אימרה) ברצלר נולד במשפחה יהודית כבנם של לאסלו ברצלר, עצמאי ושל אסתר דויטש. הוא סיים בהצטיינות את הגימנסיה הראשית המלכותית בבודפשט (1878). המשיך את לימודיו בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם הוסמך כדוקטור לרפואה ב-1885. אחר כך התמחה בבית החולים למיילדות וגינקולוגיה מס' 2 של האוניברסיטה בהנהגתו של וילמוש טאופר. משנת 1893 הוא היה רופא מטפל במחלקת הנשים של בית החולים היהודי ברחוב סאבולץ' של הקהילה היהודית של פשט, ומשנת 1905 היה הרופא הראשי ומנהל המחלקה. ב-1 בינואר 1930 פרש. הוא היה כאמור חבר באגודה הספרותית היהודית-ההונגרית ובאגודה האתנוגרפית ההונגרית. ברצלר הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה. אשתו הייתהי וזפה דויטש (1866–1928), בתם של הסיטונאי שמואל דויטש ושל מריה ויצנר, עמה התחתן ב-7 בנובמבר 1889 בבודפשט. ילדיהם: לאסלו ברצלר (1890–1955) רופא ראשי בבית החולים, ביוכימאי. אשתו הייתה זלמה בוכוולד (1892–?). פאל ברצלר (1893–1967) מתרגם. אנטל ברצלר (1895–1967) חיטוי רופאים ומיילדות בשוודיה. (שבועון רפואי, 1889, 20–21) הטיפול בכמה מחלות גינקולוגיות על פי Thure Brandt (שבועון רפואי, 1889, 36–37) מתוך תרגול מיילדותי . (רפואה, 1892, 29.) היינריך פריטש : ספר לימוד לגינקולוגיה. מתרגם, בודפשט, 1894 היסטוריה של אנטיספסיס מיילדותי וכירורגי. בודפשט, 1905 על דימום ברחם. (רפואה, 1905, 5) טיפול פליאטיבי של פורטיוקרצינומה בלתי ניתנת לניתוח. (רפואה, 1913, 19) וירצ'וב כצנזור. (רפואה, 1925, 43) Adatai a Petőfi Irodalmi Múzeum katalógusában (נתוניו במאגרי המוזיאון הספרותי פטפי) Gulyás Pál: Magyar írók élete és munkái – új sorozat I–XIX. Budapest: Magyar Könyvtárosok és Levéltárosok Egyesülete. 1939–1944., 1990–2002, a VII. kötettől (1990–) sajtó alá rendezte: Viczián János (פאל גויאש: חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים - סדרה חדשה I-XIX. בודפשט: אגודת הספרנים והארכיונאים ההונגרים. 1939–1944, 1990–2002) לקסיקון יהודי הונגרי. 1929. עורך פטר אויווארי. גישה מקוונת אנדראש גרגיי: לקסיקון של רופאים יהודים הונגרים מפורסמים ומצטיינים. בודפשט, הוצאת מכבי, 2001 עבודתו הגדולה שצוינה לשבח על ידי האקדמיה ההונגרית למדעים: A szülészeti és sebészeti antisepsis története (Budapest, 1905) Hungaricana "Halotti bejegyzése a Budapest V. kerületi polgári halotti akv. 45/1936. folyószáma alatt". נבדק ב-2022-12-04. "Berczeller Imréné halotti bejegyzése a Budapest III. kerületi polgári halotti akv. 346/1928. folyószáma alatt". נבדק ב-2022-12-04. "Házasságkötési bejegyzése a pesti neológ izraelita hitközség házassági akv. 472/1889. folyószáma alatt". נבדק ב-2022-12-04.
אברהם טמניק

אברהם מטבייביץ' טמניק (ברוסית Абра́м Матве́евич Те́мник ; ‏19 באוקטובר 1907 - 29 באפריל 1945 היה קצין יהודי סובייטי, מפקד חטיבת שריון בצבא האדום במלחמת העולם השנייה, אשר קיבל את אות גיבור ברית המועצות בשל גבורתו בקרב על ברלין. אברהם טמניק נולד בעיירה צ'רניגובקה פלך טאבריה שבדרום האימפריה הרוסית (כיום נמצאת העיירה בתחומי מחוז זפוריז'יה של אוקראינה) במשפחה יהודית. בשנת 1929 התגייס לצבא האדום. סיים קורס של קצינים פוליטיים. בשנת 1939 נטל חלק בקרב חלקין גול . מיומה הראשון של הפלישה הנאצית לברית המועצות לחם בחזית. תחילת כקצין פוליטי של גדוד טנקים ובהמשך של חטיבת שריון. לקח חלק בקרב סמולנסק, בקרבות בצפון קווקז ובקרב סטלינגרד. במהלך הקרבות ב־1941 - 1942 כמה וכמה פעמים הוא לקח על עצמו תפקידים פיקודיים. ביוני 1943 נשלח ללימודים באקדמיה צבאית במוסקבה, שם עבר הכשרה לפיקוד. בינואר 1944 שב אל החזית בתפקיד מפקד רגימנט טנקים. השתתף במבצע פרוסקורוב- צ'רנובץ', בקרבות לשחרור טרנופול ובצליחת נהר הדנייסטר לתוך רומניה. ביוני 1944 הועלה לדרגת קולונל ומונה למפקד חטיבה ממוכנת מס' 21. בספטמבר 1944 קיבל אברהם טמניק פיקוד על חטיבת המשמר המשוריינת הראשונה. הייתה זאת אחת מיחידות המעוטרות ביותר בחיל השריון של הצבא האדום. הוא הוביל את החטיבה בפריצת קווי ההגנה של הוורמאכט במבצע ויסלה-אודר לתוך גרמניה. באפריל 1945 הייתה חטיבת המשמר הראשונה חלק מהכוחות שהשתתפו בקרב על ברלין. החטיבה פוצלה לכמה צוותים קרביים, כאשר כל צוות מורכב מכוח טנקים המלווה בחיילי חי"ר והנדסה קרבית. החי"רניקים הגנו על הטנקים מפני איום הפאוסטפטרון (מטול נ"ט) והטנקים חיפו על החי"ר מפני אש מנשק קל או מרגמות שנורתה לעברם ממרחקים של 100–200 מטר. בשלב מסוים, במהלך הקרב באזור תחנת הרכבת אנהלט נשאר כוח טנקים מהחטיבה ללא חיפוי חיל הרגלים (כל החיילים הרגלים שהיו עם הכוח נפגעו). כוח טנקים בשטח עירוני וללא ליווי של רגלים לא היה מסוגל להתקדם ולהמשיך בביצוע המשימה. ניסיונות להשיג תגבורת לא הצליחו. אברהם טמניק החליט באופן אישי ללות את הטנקים בביצוע המשימה. הוא ארגן כוח רגלי מאולתר מחיילי מפקדת החטיבה (קציני מטה, קשרים, אנשי חימוש וכו') הוא הוביל באופן אישי אותם לקרב, כשהוא נלחם בשורותיהם כחייל מן המניין. במהלך אותו הקרב נפצע אנושות מרסיס של פצצת מרגמה וכעבור כמה שעות נפטר. הוא נקבר עם חללים אחרים בקבר אחים בפארק טירגארטן. ב־31 במאי 1945, הוענק לו תואר "גיבור ברית המועצות" על חלקו בקרב ברלין (לאחר מותו). שמו חקוק על אחד הלוחות של האנדרטה לזכר נופלי הצבא האדום בטירגארטן. ביוגרפיה של אברהם טמניק באתר "גיבורי המדינה" (ברוסית) ביוגרפיה באתר המוקדש ליהודים, לוחמי הצבא האדום במלחמת העולם השנייה (ברוסית)
רוברט בליי

רוברט בליי (באנגלית: Robert Bly;‏ 23 בדצמבר 1926 – 21 בנובמבר 2021) היה משורר, סופר ומתרגם אמריקאי. בליי נולד במינסוטה שבארצות הברית להורים ממוצא נורווגי. בשנת 1944 התגייס לצי האמריקאי, ולאחר כשנתיים חזר לארצות הברית והחל בלימודיו. בתחילה במינסוטה, ובהמשך באוניברסיטת הרווארד היוקרתית. בעת לימודיו שם חבר לקבוצה של יוצרים צעירים ולא מוכרים, ובהם אדריאן ריץ', קנת קוך, ג'ון אשברי, פרנק אוהרה, דונלד הול, הרולד ברודצקי ואחרים. בתום לימודיו עקר לניו יורק, וחי כמה שנים ממלאכות מזדמנות. בין השנים 1951–1954 התבודד רוברט בליי בבקתה מבודדת במינסוטה, ועבר לניו יורק, וחי במכוון חיי נוודים, מן היד אל הפה. באותן שנים הגיע לכמה תובנות בשירתו ששירתוהו כל חייו. בשנת 1954 החל רוברט בליי ללמוד כתיבה וספרות באוניברסיטת איווה, והשתתף בסדנאות עם משוררים מוכרים. הוא נשא אז לאשה את קרול מקלין, אשתו הראשונה, והם גידלו ארבעה ילדים. בשנת 1956 זכה במלגה על שם פולברייט, יצא לנורווגיה ותרגם משירתה לאנגלית. בעת שהותו בנורווגיה ערך הכרה עם כמה מגדולי המשוררים בעולם: פבלו נרודה, גיאורג טראקל, ססאר ואייחו, ואחרים. הוא תרגם את שירתם לאנגלית, ובכך פתח את שירתם לקוראים האמריקאים. רוברט בליי שב לחווה במינסוטה, הקים כתב עת ספרותי נחשב, שפרסם שירה, מקור ותרגום, וכן מסות על השירה. בכתב העת שלו נתן מקום רב למשוררי דורו, חבריו למשמרת המשוררים, והיה בין אלה שביססו את מעמדם בשירה האמריקאית. בשנת 1966 היה רוברט בליי בין מייסדי חזית הסופרים נגד מלחמת וייטנאם. וכשזכה בפרס הספר הלאומי - פרס נחשב בארצות הברית, הקדיש את כספי הפרס להתנגדות למלחמה. ספרו "ג'ון החסון", Iron John, הפך לרב מכר עולמי, ותורגם ללשונות רבות, ביניהן גם לעברית. בספרו זה, וביצירות רבות נוספות משלו, עסק רוברט בליי בעולמו של הגבר האמריקאי בעידן המודרני. שירים בודדים של רוברט בליי תורגמו לעברית בידי כמה מתרגמים, בין השאר בידי עודד פלד, רפי וייכרט ותלמה דינשטיין, ונדפסו בכתבי עת ספרותיים. נפטר ב-21 בנובמבר 2021. מתוך השיר מִלִים עוֹלוֹת, בתרגומו של רפי וייכרט מלים עולות בָּרֵך, אֵיפוֹא, את הָאיש הֶעָמֵל בחדרוֹ, כותב בתי-שיר על השֶׂה. וברך את האשה הבּוֹרֶרֶת באור אחר-צהרים זַרעֵי פְּרישוּת חוּמים מבין זרעים שחורים של בדידות. בָּרֵך אֶת הַמִילוֹנַאי הַנִדְחַק בֵּין מִילוֹתָיו הַמְזוּקָנוֹת וְאֶת מְחַבֵּר הַמִזְמוֹרִים הישֵׁן בּלַילָה בתֵיבַת כִּינוֹרוֹ. ג’ון החסון, מסע לעולמו של הגבר בעקבות "הגבר הפראי", תרגום תמי צור, חיפה, 2002. אנשים כמונו, תרגום משה דור, הוצאת קשב לשירה תל אביב, 2008 רוברט בליי פרסם למעלה משלושים כרכים של שירה ותרגומי שירה, מסות ועוד. מדיה וקבצים בנושא רוברט בליי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של רוברט בליי (באנגלית) רוברט בליי, ברשת החברתית Goodreads רוברט בליי, באתר MusicBrainz (באנגלית) רוברט בליי, באתר Discogs (באנגלית) רוברט בליי, באתר Songkick (באנגלית) גיא פרל, משורר האי־אכפתי – לזכרו של רוברט בליי, באתר "הַמּוּסָךְ - מוסף לספרות" של הספרייה הלאומית, ‏5 בדצמבר 2021 ערן סבאג, "חיים של אחרים" על רוברט בליי‏, 2 בינואר 2013 רוברט בליי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) רוברט בלי (1926-), דף שער בספרייה הלאומית רשימת תרגומים לשירים של רוברט בליי באינדקס "פואטרנס" לתרגומי שירה
וולטר ולפורד

וולטר ולפורד (באנגלית: Walter Welford;‏ 21 במאי 1868 – 28 ביוני 1952) היה פוליטיקאי אמריקאי מדקוטה הצפונית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של מדינתו בשנים 1907–1911 וכחבר הסנאט המדינתי בשנים 1917–1921. בינואר 1935 הושבע ולפורד כסגן מושל דקוטה הצפונית, אך חודש לאחר מכן נקבע על ידי בית המשפט העליון של המדינה שמושל דקוטה הצפונית הנבחר, תומאס מודי, לא היה כשיר להיבחר כמושל, ולפיכך, מתוקף תפקידו, הושבע ולפורד כמושל במקומו וכיהן בתפקיד עד תום תקופת כהונתו המתוכננת של מודי בינואר 1937. בבחירות של 1936 ניסה ולפורד להיבחר לתקופת כהונה נוספת, אך נוצח על ידי המושל לשעבר ויליאם לנגר. וולטר ולפורד נולד בכפר בלרבי שבמחוז צפון יורקשייר שבאנגליה. ב-1879 היגרה המשפחה לעיר פמבינה שבטריטוריית דקוטה (כיום בתחומי דקוטה הצפונית). הוא עסק בחקלאות, והיה גם סגן נשיא בנק הסוחרים של מחוז פמבינה. הוא נשא לאישה את אדית בקמן, ולשניים נולד ילד אחד שנפטר בינקותו. במשך עשרים שנה שימש ולפורד כפקיד של עיריית פמבינה. בשנים 1907–1911 הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של דקוטה הצפונית, ובשנים 1917–1921 כחבר הסנאט המדינתי. ב-1934 הוא נבחר כסגן מושל המדינה, והיה אמור לכהן בתפקיד תחת המושל תומאס מודי. כחודש לאחר השבעתם לתפקיד, קבע בית המשפט העליון של דקוטה הצפונית שמודי לא היה כשיר להיבחר כמושל, שכן הוא לא עמד בתנאי של תושבות במדינה במשך חמש שנים טרם בחירתו. הוא הודח, ובמקומו הושבע ולפורד כמושל דקוטה הצפונית ה-20. ולפורד היה תומך נלהב של הליגה הבלתי מפלגתית, קבוצה פוליטית של חקלאים. במהלך תקופת כהונתו נקלעה המדינה אל השפל הגדול. יבול התבואה של 1936 היה דל באופן הרה אסון בשל בצורת. ולפורד נפגש עם הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט והשיג סיוע פדרלי למען החוואים שסבלו מהבצורת. באותה שנה החליט ולפורד להתמודד על תקופת כהונה שנייה כמושל. הוא ניצח את המושל לשעבר ויליאם לנגר בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית, אך לנגר סירב לפרוש מהמרוץ והתמודד בבחירות הכלליות כמועמד עצמאי. בבחירות הכלליות, בהן ניצח לנגר, התמודד בנוסף אליהם מועמד המפלגה הדמוקרטית ג'ון מוזס, שנבחר בהמשך כמושל לאחר תקופת כהונתו השנייה של לנגר כמושל. וולטר ולפורד נפטר במחוז מגוריו פמבינה ב-28 ביוני 1952, כאשר עשה את דרכו לבית חולים במניטובה. הוא נטמן בבית הקברות של עיר המחוז קאוולייר. Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 3, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, p. 1183. וולטר ולפורד באתר אגודת המושלים הלאומית (באנגלית) וולטר ולפורד באתר The Political Graveyard (באנגלית) וולטר ולפורד, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
קלמן רייזן

קַלְמָן רייזן (ברוסית: Калман Рэйзен; נולד ב-1848 בקוידנוב, פלך מינסק, האימפריה הרוסית – נפטר ביולי 1921 במינסק) היה סוחר משכיל, מתרגם וסופר שכתב ביידיש ובעברית. רייזן למד ספרות עברית וגם ספרות גרמנית, פולנית ורוסית ולאחר מכן כתב מאמרים ושירים לכתבי עת שונים בעברית וביידיש. הוא תרגם, בין היתר, יצירות נבחרות של פרידריך שילר, אלכסנדר פושקין ואחרים ליידיש. אוסף מפיוטיו הופיע בשנת 1893 תחת הכותרת "יונה הומיה". אחד מפיוטיו הידועים ביותר הוא המבדיל בין קודש לחול. קלמן רייזן היה אביהם של אברהם, זלמן ושרה רייזן. לא מדובר בפיוט הידוע יותר שאין יודעים מי חיברו והמזוהה רק על סמך אקרוסטיכון בפיוט כ"יצחק הקטן".
ויד (פירושונים)

האם התכוונתם ל... ויד – כפר בהונגריה ויד (נהר) – נהר בגרמניה ויד – כינוי לקנאביס רוזנות ויד – טריטוריה של האימפריה הרומית הקדושה אישים: הלנה היל ויד – סופרג'יסטית אמריקאית וייד וידה
שרה רייזן

שָׂרַה רייזן (בבלארוסית: Сара Рэйзен, באנגלית: Sarah Reisen, מתועתקת לעיתים כסורה; נולדה ב-1885 בקוידנוב, פלך מינסק, האימפריה הרוסית – נפטרה ב-25 באוקטובר 1974 בניו יורק) הייתה מתרגמת, מחזאית משוררת וסופרת שכתבה ביידיש, בתו של קלמן רייזן ואחותם של אברהם וזלמן רייזן. רייזן נולדה בשנת 1885 לקלמן רייזן וקריינה אפשטיין. בבית למדה פרשות מהתורה מאביה, עברית מאשת הרב, גרמנית מאמה ורוסית ממורתה. אמה נפטרה כשרייזן הייתה בת עשר, ולאחר מכן היא התגוררה זמן קצר בוויניצה ובמוהילב. רייזן עברה אז למינסק בגיל 14, שם עבדה כתופרת ומורה רוסית, והמשיכה בלימודיה. היא התפרנסה בכתיבה לעיתון ברוסית ולכתבי עת ביידיש, שבהם פרסמה סקיצות, סיפורים ושירים. היא הייתה חלק מהמעגל הספרותי ביידיש סביב רחל ברכות (1880–1945). רייזן התחתנה ב-1904 עם דוד קסל, סופר שכתב ביידיש, ונולד לה בן מוישה. נישואים אלה הסתיימו בגירושים. בשנים 1908 עד 1914 התגוררה בוורשה, ואז שוב במינסק, שם עבדה כמורה, אך במקביל גם כתבה מחזות שהוצגו גם הם. לאחר מות אביה (1921) הגיעה לווילנה ועבדה שם כשכירה בכתבי עת ביידיש וכמתרגמת בהוצאת קלצקין. ב-1933 היגרה לניו יורק. יצירותיה הראשונות של רייזן, פרסום סקיצה ברוסית וכן תרגום יצירה מאת י"ל פרץ יצאו לאור כשהייתה בת שבע עשרה. עד מהרה הצטרפה לחוג הספרותי ביידיש, וכתבה מערכונים, סיפורים קצרים ושירים עבור כתבי עת ופרסומים שונים כגון די פולקסטונג, דער וועג, דער פריינד, הפורוורד, פדר, והשבועון הספרותי ביידיש של אחיה "ספרות אירופאית" (Eyropeyishe Literatur), לפעמים תחת שם העט שרה קלמנס (שם משפחה שנגזר משמו הפרטי של אביה). רייזן היא אחת ממספר משוררות הכותבות ביידיש, רבות מהן היו ליטאיות, אשר חוקר היידיש דוד כ"ץ (אנ') מכיר בתרומתן לביסוס היידיש כשפה מכובדת ליצירת חומר ספרותי. לצד הכתיבה לעיתונים, כתבה והופיעה בתיאטרון יידיש. תרגומיה ליידיש כוללים, בין היתר, יצירות של לב טולסטוי, ניקולאי גוגול, לאוניד אנדרייב (אנ'), איוואן טורגנייב, אלכסנדר פושקין, רבינדרנת טאגור, ג'ק לונדון, ואת רובינזון קרוזו של דניאל דפו. היא ידועה בכך שעבדה על ספרי ילדים (מבחר משירי וסיפורי הילדים שלה יצא לאור כ"בחלום ובהקיץ", 1919) ועיבוד יצירות של אוסקר ויילד לבתי ספר ביידיש. רייזן נפטרה ב-25 באוקטובר 1974 בעיר ניו יורק. Sarah Reisen
הפלמנקו האחרון

הפלמנקו האחרון הוא ציור מעשה ידי שרלוטה בורשובה. את הציור ציירה בורשובה בגטו טרזינשטט. בתמונה מצוירת קתרינה פרנק (ואן דן ברג), יהודיה הולנדית שגורשה ממחנה וסטרבורק לטרזינשטט עם בנה. בורשובה שציירה בגטו, הציעה לפרנק לדגמן עבורה לאחר שהבחינה בה מטיילת עם בנה ברחובו הראשי של הגטו. פרנק אחות במקצועה ונשואה טרייה גורשה למחנה הריכוז וסטרבורק, כשהיא בהיריון עם בנה הבכור. את בנה קלירנס ילדה ב-3 במאי 1943. בעלה ז'אן פרנק ראה את בנו פעם אחת לפני שגורש לסוביבור. פרנק אם לתינוק הופרדה מבעלה. היא צוותה לעבודה בלהקת הבידור של המחנה. המליצו עליה מכרים מרוטרדם שידעו כי בעברה הייתה רקדנית, והיא הוצגה בפני וילי רוזן ואריך ציגלר, שני מוזיקאים יהודים גרמנים, שהיו אחראים על צוות הבידור בווסטרבורק. רוזן וציגלר העלו סדרת הופעות ומערכונים קצרים שהוצגו בפני קציני אס אס ואסירי המחנה. באחת ההופעות צפה בה אדולף אייכמן. לאחר ההופעה ביקש אייכמן לפגוש את פרנק, הרקדנית. הוא האזין לסיפורה והבטיח לה כי תישלח לטרזיינשטט ותשהה שם עד סוף המלחמה. היא ובנה נשלחו לטרזינשטט באביב 1943. ברשותה היה מעיל פרווה שנתן לה אביה ובו הסתירה מטבעות זהב. פרנק ובנה שוכנו באחד מהאולמות בו שהו אסירים. פרנק טיילה עם בנה בגטו ורבים מהאסירים היו ניגשים לראותו. האמנית שרלוטה בורשובה ניגשה לפרנק בעת שטיילה עם בנה, סיפרה לפרנק כי היא עובדת על סדרת איורים של רקדניות וריקודים ושאלה את פרנק אם תסכים לדגמן עבורה. בסטודיו שאלה בורשובה את פרנק אם היא יודעת לרקוד פלמנקו. בטרזיינשטט רקדה פרנק את ריקוד הפלמנקו האחרון. בורשובה ביקשה מפרנק לדגמן עבורה שוב, שכן הציור הבא צויר בשביל מפקד המחנה. פרנק דגמנה עבורה את מאדאם באטרפליי. את הציור ואת דיוקן קלירנס שציירה בורשובה תרמה פרנק ליד ושם בעת ביקורה היחיד בארץ. באחד מביקוריו של אייכמן בטרזיינשטט, הוא נתקל בציור וזיהה את פרנק. היא זומנה למשרדו של מפקד המחנה ושוב נפגשה עם אייכמן. היא הופתעה שאייכמן זכר אותה. הוא ביקש לעזור לה ופרנק ובנה הועברו לחדר פרטי. היא הייתה לאם בית האחראית לקבוצת יהודים דנים מתנועת החלוץ. ממשלת דנמרק תמכה ביהודים שנשלחו לטרזינשטט ושלחה סלי מזון. פרנק ובנה ניצלו גם הודות לכך. עם שחרור טרזינשטט החלימה פרנק ממחלת הטיפוס שלקתה בה בשבועות האחרונים בהם למאסרה במחנה. חיילים אמריקנים, העסיקו אותה כמתורגמנית, והיא הוטסה חזרה להולנד1952 בשנת 1953 נישאה פרנק שנית. בעלה השני, אב וסב לבנות ולנכדות. בורשובה חזרה לפראג שם חיה עד מותה בשנת 1983. שן-דר, הפלמנקו האחרון, יד ושם,יולי 1999 על יצירתה של בורשובה בכתב העת "בשביל הזיכרון" באתר יד ושם, גיליון 41, ע' 40 ואילך. Art: Lotka Burešová and her Terezín Friends, Leo Baeck Institute (באנגלית אמריקאית) הפלמנקו האחרון, באתר www.yadvashem.org
אלי רדיע

אליהו (אלי) רדיע (נולד בדצמבר 1952) הוא פוליטיקאי ישראלי שכיהן בין השנים 1993-2003 כראש מועצת גדרה ה-6. אלי רדיע נולד בכפר אוריאל שבגדרה, למד בסמינר למורים וניהל חטיבה עמלנית בקריית גת. ב-1982 נבחר מטעם תנועת חי, שנתמכה על ידי תנועת החירות לחבר מועצה בגדרה. ב-1993 התמודד בפעם הראשונה לרשות מועצת גדרה מטעם הליכוד, לאחר שלא הייתה הכרעה בסיבוב הראשון רדיע זכה בסיבוב השני עם 70% מקולות הבוחרים וסיעתו זכתה ב-4 מנדטים מתוך 11 המושבים. ב-1998 התמודד רדיע לתקופת כהונה שנייה, בסיבוב השני זכה בבחירות בהפרש של כ-200 קולות מיריבו חובב גמליאל. בבחירות אלו נבחרו 5 סיעות יחיד ושלוש סיעות של 2 מנדטים, לאחר הבחירות התברר כי 70% ממצביע הליכוד בגדרה לא הצביעו לרדיע מה שגרם לכך שקיבל רק מנדט אחד. בשל הפיצול הגדול של המועצה רדיע לא הצליח להקים קואליציה מסודרת וגובשה "קואליציה לעומתית", מצב זה גרם לכך שתקציבים לא אושרו ונוצר גירעון גדול, היה שיתוף חלקי ביותר בין חברי המועצה ואף למינויו של חשב מלווה ממשרד הפנים. למרות הקשיים רדיע סיים את הקדנציה השנייה שלו ב-2003, בבחירות לרשויות המקומיות 2003 הפסיד למועמד ירון יצחק בן-נון וסיעתו "תנופה" זכתה בפעם השנייה במנדט אחד. תוצאות הבחירות לרשויות המקומיות, 1989, באתר web.nli.org.il דיין, איתי (2024-06-07), עברית: תוצאות הבחירות למועצת גדרה 2003 (PDF), נבדק ב-2024-06-07
מוזיאון הגירוש

מוזיאון ומרכז התיעוד של הגירוש וההתנגדות האיטלקית (באיטלקית: Museo e Centro di Documentazione della Deportazione e Resistenza) הוא מוזיאון בפראטו שבמרכז איטליה, המוקדש להיסטוריה של עליית הפשיזם באיטליה. התערוכות במוזיאון מתעדוץ את הרדיפה הפוליטית, הגזעית והדתית וגירוש של איטלקים ואחרים למחנות ריכוז והשמדה, לצד פעולות התנגדות במהלך מלחמת העולם השנייה. המוסד ממוקם בפראטו, שם ב-6 בספטמבר 1944 נהרגו 29 פרטיזנים על ידי הכוחות המזוינים הגרמניים. זה היה אחד ממאות אתרי רציחות המוניות שבוצעו על ידי חיילים גרמנים באזור טוסקנה. עם זאת, תוכן התערוכה עומד בסימן אירוע היסטורי נוסף: במרץ 1944, בעקבות שביתה כללית בצפון ומרכז איטליה הכבושה, גורשו מאות טוסקנים למחנה הריכוז מאוטהאוזן ואז הלאה למחנה השכן, אבנזה. מוצגים רבים, בהם חפצים של הניצולים, נאספו בשנות ה-70 על ידי ניצולי העיר יחד עם אזרחים אחרים ולבסוף נתרמו למוזיאון. היוזמה לבנות מוזיאון לזכר אירועי אותה תקופה באה מכמה ניצולים מהעיר, ביניהם רוברטו קסטלני. המימון ניתן על ידי עיריית פראטו והמוזיאון ומרכז התיעוד נפתחו ב-10 באפריל 2002 בטקס חגיגי בהשתתפות נשיא איטליה, קרלו אזליו צ'אמפי . מאז 2008, המוזיאון הוא גם ממקומות ההתנדבות של שירות הזיכרון האוסטרי. אתר האינטרנט הרשמי של מוזיאון הגירוש (באיטלקית ובאנגלית) מדיה וקבצים בנושא מוזיאון הגירוש בוויקישיתוף מוזיאון הגירוש, ברשת החברתית פייסבוק מוזיאון הגירוש, ברשת החברתית אינסטגרם "KZ-Außenlager Ebensee". mauthausen-guides.at (בגרמנית). נבדק ב-2019-06-19. "Das Konzentrationslager Mauthausen 1938-1945". www.mauthausen-memorial.org. נבדק ב-2019-06-19.