laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Safety Last!

Safety Last!‎ (בתרגום חופשי: בטיחות אחרונה לכול) הוא סרט אילם קומי-רומנטי משנת 1923 בכיכובו של הרולד לויד. בסצנת הסיום של הסרט נתלה לויד על מחוגו של שעון במגדל גבוה מעל רחוב סואן, סיטואציה שהפכה לאחת התמונות הידועות ביותר מעידן הסרט האילם. הסרט היווה הצלחה קופתית וביקורתית, והוא ביסס את מעמדו של לויד כאחת מהדמויות הבולטות בראשיתו של הקולנוע. זהו סרטו הראשון של לויד באורך מלא. הוא צולם בלוס אנג'לס בקיץ 1922. שמו של הסרט הוא משחק מילים הרומז לביטוי "בטיחות קודמת לכול" ("Safety first!‎"), שמורה לנהוג בזהירות ובבטחה כדי להימנע מתאונות. בסרט ביצע לויד פעלולים מסוכנים בכוחות עצמו, לרבות סצנת הסיום בה טיפס על מגדל בן 12 קומות, וזאת על אף שאיבד שתי אצבעות כשביצע פעלול בסרטו Haunted Spooks ארבע שנים קודם לכן (1919). לויד שימר את הסרט היטב, אך לפחות עד שנת 2005, שבה יצא מארז DVD מסרטיו של לויד הכולל את הסרט, הוא כמעט שלא שודר או הוקרן. רוג'ר איברט, בכתבה מ-2005, מעיר על הסצנה המפורסמת שבה נתלה לויד על השעון, כי "מוזר שהיא מופיעה דווקא בסרט שקומץ כה קטן צפה בו". דמותו של לויד נקראת "The Boy" ("הבן"), בן כפר שעוזב את אהובתו, "The Girl" ("הבת"; בגילומה של מילדרד דייוויס - Mildred Davis, שהייתה לאחר מכן לאשתו של לויד), ועובר לעיר הגדולה במטרה להתעשר. הוא מוצא עבודה כקופאי בכלבו גדול, אך משקר לאהובתו במכתביו: הוא מספר לה כי השיג עבודה כבעלים של הכלבו, ואת כספו הוא מבזבז על מתנות יוקרה. שותפו לדירה, "The Pal" ("החבר"; ביל סתורת'ר - Bill Strother), מתפרנס מביצוע פעלולים מרשימים ומטיפוס על בניינים (כמו מקור פרנסתו של סתורת'ר במציאות). כאשר מנהל הכלבו שלו מציע ל"בן" אלף דולר אם יצליח לארגן גימיק פרסומי לפרסום הכלבו, הוא משכנע את שותפו לדירה לטפס על בניין הכלבו, בן 12 הקומות, ולהתחלק איתו בפרס שהובטח. אולם, ביום שבו אמור היה "החבר" לטפס על הבניין, הוא נאלץ להימלט מ"החוק" ("The Law"; נח יאנג - Noah Young), וכך נאלץ "הבן" לבצע את הטיפוס המסוכן בכוחות עצמו. הוא מתגבר על שלל קשיים ומטפס עוד ועוד, עד אשר הוא נתלה ממחוגו של שעון במרומי המגדל, בסצנת הסיום הזכורה. Safety Last!, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של Safety Last! מדיה וקבצים בנושא Safety Last!‎ בוויקישיתוף סצנת הסיום של הסרט, באתר YouTube (המוזיקה אינה מקורית) "Safety Last!", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "Safety Last!", באתר AllMovie (באנגלית) "Safety Last!", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "Safety Last!", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) Roger Ebert ,Safety Last, Chicago Sun Times Harold Lloyd Safety Last! Film Location Tour, laconservancy.org Jennifer M. Bean, The Harold Lloyd Comedy Collection (review), Volume 9, Number 1, Spring 2009
מאסיב אטאק

Massive Attack (תעתיק: מָאסִיב אָטָאק) היא להקת טריפ הופ פופולרית מבריסטול, אנגליה שפועלת מאז 1988. חברי הלהקה הוציאו חמישה אלבומי אולפן מלאים. הלהקה היא חלוצת הסגנון המוזיקלי, הטריפ הופ (או "הצליל של בריסטול") - מוזיקה אלקטרונית שקטה ואפלה בשילוב ג'אז, דאב, מוזיקת נשמה, והיפ הופ. הלהקה צמחה מתוך קהילת האמנות הבריסטולית "The Wild Bunch". שלושת חבריה פעלו בשיתוף עם אמנים נוספים בקביעות, המזוהה ביותר כקשור ללהקה הוא טריקי. בכל אלבום עבדה הלהקה עם זמרת סולו שונה. ב-1991 יצא האלבום הראשון, '"Blue Lines", שכלל את הלהיט "Unfinished Sympathy". האלבום הפך מאוחר יותר לאחד האלבומים הבריטיים המשפיעים ביותר בשנות ה-90, וסיפק השראה ללהקות כמו פּוֹרְטִיסְהֶד (Portishead) ומוֹרְצִ'יבָּה (Morcheeba). ב-1994 יצא אלבומה השני של הלהקה, "Protection", ושיר הנושא מתוכו, בביצועה של טרייסי ת'ורן מהצמד "הכל פרט לנערה" (Everything But the Girl) הפך ללהיט המזוהה ביותר עם הלהקה. אלבום זה הרחיב את קהל אוהדי הלהקה מעבר לחובבי הז'אנר והפך את הלהקה למוכרת ומזוהה עם סגנונה בעולם כולו. להיטים נוספים מהאלבום הם "Sly" עם ניקולט, ו-"Karmacoma" עם טריקי. האלבום השלישי, "Mezzanine" שיצא ב-1998 הנפיק את הלהיט "Teardrop" בביצוע ליז פרייזר, סולנית "קוקטו טווינס" (Cocteau Twins) לשעבר. זה היה אלבומם המשותף האחרון, ולאחריו פרש "מאשרום" מהלהקה. האלבום הרביעי, "100th window" שיצא ב-2003 כלל רק שניים מחברי הלהקה. השיר "Teardrop" שימש כנעימת הפתיחה בסדרת הטלוויזיה האוס בעונה הראשונה. סביב הוצאת האלבום עלתה המתיחות באזור המפרץ הפרסי והחלה מלחמת המפרץ הראשונה. הלהקה, בלחץ התקשורת השמיטה משמה את המילה "אטאק" (התקפה) באופן זמני, כדי להימנע מביטויים תוקפניים. מאסיב אטאק הופיעו בישראל פעמיים. בפעם הראשונה - בגני יהושע בשנת 1995, כלהקת חימום בסיבוב ההופעות העולמי של דייוויד בואי. בפעם השנייה - בשנת 1999 במסגרת סיבוב ההופעות שלאחר האלבום Mezzanine, ימים ספורים לאחר פרישתו של מאשרום. ב-2010 הודיעו כי הם מצטרפים לחרם הבינלאומי על ישראל. 1991 - Blue Lines ‏ 1994 - Protection ‏ 1995 - No Protection - אלבום רמיקסים שנוצר בידי אמן הדאב המוערך, מד פרופסור. 1998 - Mezzanine ‏ 2003 - 100th Window ‏ 2010 - Heligoland מדיה וקבצים בנושא מאסיב אטאק בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מאסיב אטאק מאסיב אטאק, ברשת החברתית פייסבוק מאסיב אטאק, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מאסיב אטאק, ברשת החברתית אינסטגרם מאסיב אטאק, סרטונים בערוץ היוטיוב מאסיב אטאק, סרטונים באתר Vimeo מאסיב אטאק, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מאסיב אטאק, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) מאסיב אטאק, באתר ספוטיפיי מאסיב אטאק, באתר סאונדקלאוד (באנגלית) מאסיב אטאק, באתר Last.fm (באנגלית) מאסיב אטאק, באתר AllMusic (באנגלית) מאסיב אטאק, באתר MusicBrainz (באנגלית) מאסיב אטאק, באתר דיזר מאסיב אטאק, באתר Yandex.Music (ברוסית) מאסיב אטאק, באתר Discogs (באנגלית) מאסיב אטאק, באתר Songkick (באנגלית) מאסיב אטאק, באתר Genius מאסיב אטאק, באתר SecondHandSongs מאסיב אטאק, באתר בילבורד (באנגלית) מאסיב אטאק, באתר טיידל (באנגלית) איל רוב‏, קאמבק לא מאסיבי, באתר וואלה, 12 בפברואר 2010 משה מזרחי, לא פגי תוקף: ביקורת על מאסיב אטאק, nrg‏, 15/2/2010 The silent treatment
ארמצ'הו

ארמצ'הו (למפת אתיופיה מוגדלת)   אדיס אבבה דירה דאווה מקלה גונדר אווסה ג'ימה ג'יג'יגה אריתריאה סודאן דרום סודאן קניה סומליה ג'יבוטי ארמצ'הו (למפת אתיופיה רגילה)   אדיס אבבה דירה דאווה מקלה גונדר אווסה ג'ימה ג'יג'יגה אריתריאה סודאן דרום סודאן קניה סומליה ג'יבוטי ארמצ'הו ארמצ'הו (בגעז: አርማጭሆ) הוא אזור היסטורי בצפון מערב אתיופיה הגובל במערבו בסודאן, בצפונו בנחל דרמה, בדרומו בנהר העטברה ובנחל גוונג ובמזרחו בווגרה. שטחו מחולק כיום בין הנפות ארמצ'הו המערבית, ארמצ'הו המזרחית, ארמצ'הו עלית וארמצה'ו תחתית. האזור שוכן בין 2,500 ל-500 מטרים מעל פני הים ובו יערות רבים. אוכלוסיית האזור מורכבת ברובה מאמהרים ולצדם מיעוט כמנתי החיים בעיקר בדרום מזרח. בארמצה'ו חייתה קהילה יהודית גדולה עד לפני עלייתה לישראל. במסורת האתיופית נחשב האזור לחלק משטחי גדעון. באזור היה נפוץ הכינוי כיילשה כלפי ביתא ישראל שהוא הלחם של הכינויים "כיילה" ו"פלאשה". במזרחו של האזור נמצא המחוז ההיסטורי ג'נפנקרה שבו שוכן מנזר הוֹהָארוֹאָה שהוא בין האתרים החשובים לביתא ישראל. Frederick C. Gamst, "Armacəho" in Siegbert Uhlig (Editor), Encyclopaedia Aethiopica: A-C, Otto Harrassowitz Verlag, 2003, ISBN 3447047461, p. 342-343 Frederick C. Gamst, Travel and research in northwestern Ethiopia, Haile Sellassie I University, 1965 James Arthur Quirin, The Evolution of the Ethiopian Jews: a History of the Beta Israel (Falasha) to 1920, University of Pennsylvania, 1992, ISBN 9780812231168, p. 23 Quirin, p. 13 שושנה בן-דור, "המקומות הקדושים של יהודי אתיופיה", פעמים 22, תשמ"ה, עמ' 44
פרס סנדברג

פרס סנדברג לאמנות ישראלית הוא פרס הניתן על ידי מוזיאון ישראל עבור אמנות ישראלית החל משנת 1968 מכספי תרומה של מקס פלבסקי, נדבן אמריקאי שתרם למוזיאון במשך השנים רבות, וביקש להישאר בעילום שם. הפרס על שמו של וילם סנדברג, ששימש כיועץ עבור מוזיאון ישראל עם פתיחתו ונחשב לבר סמכא בעולם האמנות והאמנות הפלסטית בפרט אחרי שנים בהן שימש כאוצר במוזיאון סטדלייק. בשנת 1967 נפתחה קרן עבור הפרס, שהחלה מתרומה בגובה של 75 אלף דולר שניתנה עבור רכישת מספר יצירות אמנות ישראלית בכל שנה, והענקת פרס לאומנים עבור יצירותיהם. התורם האלמוני בחר לעשות כן מתוך הוקרה לפועלו של סנדברג בקידום האמנות המודרנית ומתוך הרצון לעודד את אותה האמנות בישראל. יוסף זריצקי היה האמן הראשון שקיבל את הפרס ב-2 בינואר 1968. בין חברי ועדת הפרס היו סנדברג ויונה פישר. הפרס הוענק לו על "ציור" משנת 1964, שצויר לפי אחד מעבודותיו של הצייר יאן ורמיר. בראיונות רבים שהעניק לרגל קבלת הפרס הדגיש זריצקי את תפיסת העולם שלו ביחס לעצמאותו של מעשה הציור. "אסור למסתכל לראות יותר ממה שיש בתמונה", הסביר זריצקי. "אסור לו לפתח דמיון בקשר למה שהוא רואה. זה מה שהוא רואה זה מה שיש. תמונה זה לא חלום" ב-3 בדצמבר 1968 חולק הפרס בשנית, הפעם חלקו את הפרס במשותף יגאל תומרקין עבור פיסול, ואריה ארוך על ציוריו. בנוסף לפרס לאמנות ניתן במהלך השנים גם מענק סנדברג למחקר ו/או פיתוח מטעם המחלקה לעיצוב ואדריכלות במוזיאון ישראל. 1968 יוסף זריצקי 1968 יגאל תומרקין, אריה ארוך 1969 יצחק דנציגר 1970 יעקב אגם 1971 בני אפרת 1972 לאה ניקל, משה קופפרמן 1973 אביטל גבע, מיכאל דרוקס, יהושע נוישטיין 1974 יחזקאל שטרייכמן 1975 אנה טיכו 1976 אביבה אורי, אביגדור סטימצקי 1977 מיכאל גרוס 1978 מנשה קדישמן 1979 פנחס כהן גן 1980 מיכה לורי, מיכה אולמן 1981 יחיאל שמי 1982 משה גרשוני 1983 ליליאן קלאפיש 1984 צבי גולדשטיין 1985 דב פייגין 1986 נחום טבת 1987 מוטי מזרחי 1988 רפי לביא 1989 מיכאל גיטלין 1990 גבי קלזמר 1991 ישראל הירשברג 1992 אוסוולדו רומברג 1993 דגנית ברסט, נורית דוד 1994 דוד ריב 1995 תמר גטר 1996–1997 ציבי גבע 1998 פסח סלבוסקי 2000-2001 מיכל נאמן 2002–2003 יהודית לוין 2008 גיא בן נר 2010 עדו בר-אל, ברי פרידלנדר 2011 אפרת נתן 2015 משה ניניו 2016 סיגלית לנדאו 2018-2017 גיל מרקו שני 2020-2019 זויה צ'רקסקי פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. 1979 אלי גרוס 1980 אילן מולכו 1981 דוד קרויאנקר 1986 עדה כרמי מלמד 1989 יעקב קאופמן 1990 יאיר רוזנברג 1991 דוד טרטקובר 1992 לידיה זבצקי 1997 יוסף ראוך 2004 אקסלרוד גרובמן אדריכלים[דרושה הבהרה] 2006 יאיר אנגל, רוני לב 2008 יערה רוזנר, עידו ברונו 2010 קובי ברחד 2012 אליסה גויחמן 2013 יונתן אסולין 2016 איה בנטור, בילי רגב 2018-2017 יפעת קינן־גיא חדשות ירושלים והנגב: קרן פרסי סנדברג - במוזיאון ישראל, מעריב, 12 באפריל 1967 חילוף משמרות במוזיאון האידיאלי, דבר, 19 באפריל 1968 ננדברג על אריה ארוך, מעריב, 22 בנובמבר 1968 יוסף זריצקי ופרס סנדברג, דבר, 19 בינואר 1968. פרס סנדברג ליוסף זריצקי, מעריב, 12 בינואר 1968 מוזיאון ישראל, ירושלים: אירועי השבוע, מעריב, 29 בנובמבר 1968 "פרס סנדברג" לאריה ארוך ויגאל תומרקין, דבר, 13 בנובמבר 1968 דנה גילרמן, הוענקו פרסי מוזיאון ישראל, באתר הארץ, 1 במאי 2006
חידון

חידון הוא שעשועון שבו המשתתפים מתחרים ביניהם במתן תשובות נכונות לשאלות המוצגות להם על ידי מנחה החידון, ובכך מפגינים את בקיאותם, שנינותם וזריזות מחשבתם. חידונים נערכים בבתי ספר, במפגשים חברתיים וכדומה, מודפסים בכתבי עת ומוצגים כן בשידורי רדיו וטלוויזיה, שבהם החידון פונה אל משתתפים באולפן ולעיתים גם אל המאזינים. חידונים מוצעים גם כמשחק קופסה. בנוסף למטרה התחרותית והבידורית, חידון משמש לעיתים כאמצעי חינוכי, להגברת הבקיאות בתחום מסוים. החידון עשוי לכלול שאלות טריוויה, שאלות בקיאות (כגון חידון התנ"ך) וחידות. חידון מוזיקלי הוא חידון שבו נדרשים המתמודדים לזהות יצירה מוזיקלית על פי קטע קצר ממנה. המתחרים בחידון פועלים כיחידים, המתמודדים זה נגד זה, כקבוצות, שבהן כל קבוצה מורכבת מבני משפחה אחת, בני כיתה אחת וכדומה, וגם בהתמודדות של מתחרה יחיד מול קבוצה גדולה של מתחרים. לעיתים מוקצב זמן קצר למענה על כל שאלה, ולעיתים מוקצב זמן מסוים למענה על כל השאלות, והישגו של המתחרה נקבע לפי מספר השאלות שעליהן הספיק לענות בזמן זה. חידונים מסוגים שונים הם שעשוע מקובל בישראל. דוגמאות: חידון התנ"ך העולמי לנוער יהודי מתקיים מדי שנה, מאז 1963, ביום העצמאות, בהשתתפות שר החינוך וראש ממשלת ישראל. משתתפי החידון העולמי מגיעים אליו לאחר מבחני מיון אזוריים. במשך שנים רבות, בחצי השני של המאה העשרים, הנחה שמואל רוזן תוכניות חידונים ב"קול ישראל", ובהן "עשרים מי יודע", "קפד ראשו" ו"בתקווה שתבין את הרמז". הוא פרסם גם שלושה ספרי חידונים ומשחק קופסה בשם "128 מי יודע?" מנחי חידונים נוספים הם מרדכי פרימן, שהנחה ב"קול ישראל" את חידון הידע "טובים השניים" ובטלוויזיה הישראלית את החידון "מה הקשר"; אורי זוהר, שהנחה את שעשועון הטלוויזיה "תשע בריבוע"; יצחק שמעוני, שהנחה את "החידון המוזיקלי" ב"קול ישראל" את שעשועון הידע "מקבילית המוחות" בטלוויזיה הישראלית, ואת החידון המוזיקלי "אלגרו", אף הוא בטלוויזיה הישראלית. חידוני טריוויה נפוצים כשעשועוני טלוויזיה, ובהם "מי רוצה להיות מיליונר?", "1 נגד 100" ו"לעוף על המיליון". פרודיה מפורסמת על חידון התנ"ך שודרה במסגרת תוכנית הטלוויזיה "לול". מדיה וקבצים בנושא חידון בוויקישיתוף שאילת שאלות ותשובות, דף שער בספרייה הלאומית דוגמה: 20 שאלות, באתר "הארץ" "128 מי יודע?", באתר "נוסטלגיה אונליין"
מסדר כוכב סיני

מסדר כוכב סיני (בערבית: وسام نجمة سيناء) הוא מסדר אשר נוסד בשנת 1972 לציון גבורה עילאית ותושיה בקרב וניתן לחברים בכוחות המזוינים במצרים. העיטור ניתן כ-200 פעמים, כחצי מהם לאחר המוות, כאשר הרוב המוחלט של העיטורים ניתנו עבור פעולות במהלך מלחמת יום הכיפורים. כ-15 מתוכם ניתנו לאחר המלחמה, לטייסים וחיילי הכוחות המיוחדים שנהרגו בשנת 1978 בקפריסין. עיטור המסדר הוא מדליה בצורת כוכב בעל שמונה קודקודים, אשר יושב על קרניים היוצאות מאחוריו. במרכז הכוכב עיגול אשר בתוכו מפה סכמטית של חצי האי סיני, אשר על שמו המסדר. הכוכב תלוי על סרט ומחובר לאבזם בצורת סמל מצרים שהוא עיט מוזהב עם הכיתוב "רפובליקת מצרים הערבית" בבסיסו, סמל זה מעוטר בטבעת עלי אלון, האבזם מחובר לאבזם מרובע המתחבר לסרט העיטור עצמו. סרט העיטור מורכב משלושה פסים אנכיים בצבעי דגל מצרים (אדום, לבן ושחור). אות העיטור מורכב גם הוא משלושת צבעי דגל מצרים, אך אלו מסודרים באופן אופקי שלא כמו בסרט העיטור; פס אדום עליון, במרכז פס לבן ובתחתית פס שחור. אות העיטור של המסדר מדרגה ראשונה מכיל אבזם מוזהב במרכזו אשר מורכב מסמל מצרים, בדומה לאבזם המרכיב את העיטור עצמו. מבין מקבלי העיטור ניתן למנות מספר דמויות בולטות: אחמד איסמעיל עלי - שר ההגנה והמפקד העליון של הצבא המצרי במהלך מלחמת יום הכיפורים. סעד א-שאזלי - ראש המטה הכללי המצרי במהלך מלחמת יום הכיפורים. חוסני מובארק - מפקד חיל האוויר המצרי במלחמת יום הכיפורים. אחמד חמדי - גנרל בארמייה השלישית ומהנדס, מהוגי הרעיון של פריצת מכשול הסוללה בצד הישראלי על ידי זרמי מים. הוא נהרג בצליחת תעלת סואץ וקיבל את העיטור לאחר מותו. מדיה וקבצים בנושא מסדר כוכב סיני בוויקישיתוף תיאור העיטור מתוך אתר איגוד המדליות והעיטורים האמריקאי. מתוך בלוג 'הרחוב הערבי'.
שכטמן

שֶכטמן (Schechtman) הוא שם משפחה יהודי שמקורו בגרמנית ומשמעותו שוחט. האם התכוונתם ל... איליה קרמלוב (שכטמן) (Кремлёв) – מחזאי יהודי סובייטי דן שכטמן – מהנדס ישראלי נודע, חוקר מבנה החומר, חתן פרס נובל לכימיה הימן שמיר (שכטמן) – ממקימי חיל האוויר הישראלי וסגן מפקד החיל במלחמת העצמאות, מחלוציה של התעשייה האווירית לישראל יוסף שכטמן – פובליציסט ומנהיג ציוני רוויזיוניסטי לריסה ברני-שכטמן (בשמה הספרותי: אלמה שין) – מתרגמת ספרות לרוסית; בתו של עלי שכטמן מלכה שכטמן (בשמה הספרותי: בת-חמה) – משוררת עברייה ידועה ועסקנית תיאטרון יהודייה סובייטית; אחותו של מנואיל שכטמן מנואיל (עמנואל) שכטמן – גרפיקאי, צייר ומעצב תיאטרון יהודי סובייטי; אחיה של בת-חמה (מלכה שכטמן) ואביו של מרק שכטמן מרק שכטמן – צייר וסופר ישראלי; בנו של מנואיל שכטמן עלי שכטמן – סופר יידיש חשוב
הסוכנות לביטחון לאומי של בולגריה

הסוכנות לביטחון לאומי (בבולגרית: Държавна агенция - Национална cигурност) היא סוכנות ממשלתית לביטחון פנים בבולגריה, האחראית בין השאר על סיכול הריגול ומאבק בהלבנת ההון במדינה והוקמה ב-1 בינואר 2008. ב-1990 בוצעה רפורמה בשירותי הביון הבולגריים ובמסגרתה סיכול הריגול הצבאי הופרד ממנגנון שירותי הביטחון הלאומי והועבר לאחריותו של שר ההגנה הבולגרי. ב-1991 פרסם שר הפנים הבולגרי תקנות חדשות המסדירות את אופן פעולתם של שירותי הביטחון הלאומיים. ב-2008, עם הקמת הסוכנות לביטחון לאומי מוזגו לתוכה ארבעה גופי ביטחון לאומי שונים שעסקו בסיכול ריגול, איסוף מודיעין מאותות אלקטרוניים ותקשורת זרה, הגנה על התקשורת הממשלתית ומערכות מידע מפני סוכנויות זרות ומודיעין כלכלי בעיקר בתחום המאבק בפשע המאורגן ובהלבנת ההון. הפיקוח על הסוכנות לביטחון לאומי נתון בידי ועדה של האספה הלאומית הבולגרית. מדיה וקבצים בנושא הסוכנות לביטחון לאומי של בולגריה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הסוכנות לביטחון לאומי של בולגריה (באנגלית) History of Bulgarian Special Services, באתר הסוכנות לביטחון לאומי של בולגריה (באנגלית).
לה האבר

לֶה האבְרְ או לֶה אָבְרְ (בצרפתית - "‏Le Havre‏Ⓘ‏") היא עיר במחוז סן-מריטים בחבל נורמנדי בצרפת. לה האבר נמצאת בצפון מערב צרפת, על גדתו הימנית של שפך הנהר סן לים, באזור תעלת למאנש. בין שתי גדות הסן באזור זה מחבר הגשר מעוגן הכבלים פון דה נורמנדי, המקשר בין לה האבר ובין העיירה הסמוכה אונפלר. לה האבר היא הרשות המוניציפלית המאוכלסת ביותר בנורמנדי, על אף שמספר האוכלוסין באזור המטרופוליטני של רואן גדול ממספר האוכלוסין של האזור המטרופוליטני של לה האבר. נמל לה האבר הוא השני בגדלו בצרפת, לאחר הנמל במרסיי. מאז 1974 משמשת לה האבר משכן לבישוף מלה האבר. שמה המקורי של לה האבר היה "פרנסיסקופוליס", לציון המלך פרנסואה הראשון, מלך צרפת, שייסד את העיר בשנת 1517. בטרם הוקמה העיר הייתה במקום כנסייה בשם "נוטר דאם דה גראס" (גבירתנו של החסד: Notre-Dame-de-Grâce), ועל שמה נקרא הנמל "לה האבר דה גראס" ("נמל החסד": Le Havre de Grâce) שם שקוצר במהלך השנים לשם "לה האבר", שפירושו המילולי "הנמל". בעת מלחמת העולם השנייה שימשה לה האבר זירה לקרבות קשים במהלך הפלישה לנורמנדי. היו אלו בעיקר הפצצות בעלות הברית שהביאו להרג של 5,000 אזרחים והרס של 12,000 מבנים. לאחר המלחמה שוקם מרכז העיר בסגנון מודרניסטי על ידי המתכנן אוגוסט פרה. לה האבר עוטרה באות לגיון הכבוד בשנת 1949, ובשנת 2005 הוכרזה כאתר מורשת עולמית. המוזיאון לאמונות מודרנית על שם אנדרה מלרו הפך לשני בצרפת לפי מספר הציורים האימפריוניסטים שהוא מאחסן. לה האבר נשארה נאמנה למסורתה כעיר פועלים וימאיים. היא מוכרת גם כן ברמה ארצית על ידי מועדוני הספורט החשובים: Le Havre Athletic Club בכדורגל,Saint-Thomas Basket Le Havre בכדורסל וקבוצת הכדוריד לנשים HAC. איטליה טריאסטה, איטליה מדיה וקבצים בנושא לה האבר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של לה האבר (בצרפתית) לה האבר, ברשת החברתית פייסבוק לה האבר, ברשת החברתית אקס (טוויטר) לה האבר, ברשת החברתית אינסטגרם לה האבר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) לה אבר (צרפת), דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בצרפת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
וגרה

וגרה (בגעז: ወገራ) מחוז היסטורי בצפון מערב אתיופיה, מדרום לסמן, וכיום נפה באמהרה. במסורת האתיופית נחשב האזור לחלק משטחי גדעון והיה לאזור שיושב בביתא ישראל. במאה ה-14 הגיעו לאזור צבאות האימפריה האתיופית תחת הקיסר עמדה ציון הראשון והחלו בפעילות מיסיון וסיפוח המחוז. ההתנגדות היהודית לסיפוח הגיעה בעיקר מממלכת הגדעונים אשר הובילה למלחמה בווגרה כנגד הקיסר יסחק בתחילת המאה ה-15 ושבה נטבע המושג פלאשים. לחימות נוספות בין הצדדים המשיכו לסירוגין עד לתחילת המאה ה-17 והחל ממאה זו החלו בווגרה תהליכי אמהריזציה עד שהאמהרים הפכו לרוב וביתא ישראל למיעוט הפזור ביניהם. על פי נתוני הסוכנות המרכזית לסטטיסטיקה האתיופית לשנת 2007 אוכלוסיית וגרה מנתה 220,566 נפשות שרק 8.46% מהם חיים בערים. שטחה של הנפה היא 1,851.52 קמ"ר וצפיפות האוכלוסייה עומדת על 119.13 נפש לקמ"ר. בנתונים הסטטיסטים משנת 1994 האוכלוסייה מנתה 183,589 נפש כאשר הרוב המכריע (90.48%) הוא אמהרי עם מיעוט כמנתי של 9.24%. BaVerle B. Berry, "Wägära" in Siegbert Uhlig (Editor), Encyclopaedia Aethiopica: O-X, Harrassowitz, 2010, ISBN 3447062460, p. 1072-1073 James Arthur Quirin, The Evolution of the Ethiopian Jews: A History of the Beta Israel (Falasha) to I920, University of Pennsylvania Press, 1992, ISBN 9780812231168 James Arthur Quirin, The Evolution of the Ethiopian Jews: a History of the Beta Israel (Falasha) to 1920, University of Pennsylvania, 1992, ISBN 9780812231168, p. 23 Census 2007 Tables: Amhara Region, Tables 2.1, 2.4, 2.5, 3.1, 3.2 and 3.4. 1994 Population and Housing Census of Ethiopia: Results for Amhara Region, Vol. 1, part 1, Tables 2.1, 2.7, 2.10, 2.13, 2.17, Annex II.2 (accessed 9 April 2009)
מספר מעושר

מספר מעושׂר הוא מספר מצולע מסדר 10, משמע מספר D {\displaystyle D} כך שניתן לסדר D {\displaystyle D} עצמים בצורת מעושר (מצולע בעל 10 צלעות) משוכלל. המספר המעושר ה-n-י נתון על ידי הנוסחה D n = n ( 4 n − 3 ) {\displaystyle D_{n}=n(4n-3)} . הנוסחה היא מקרה פרטי של הנוסחה הכללית למספר מצולע. עשרת המספרים המעושרים הראשונים הם: 1, 10, 27, 52, 85, 126, 175, 232, 297 ו-370. המספר המעושר ה-n-י זוגי כאשר n זוגי ואי-זוגי כאשר n אי-זוגי. השיטה הסטנדרטית למציאת מספרים שהם מספרים מצולעים משני סדרים שונים היא באמצעות פתרון משוואות פל. משיטה זו נובע שאין מספר מעושר שהוא מספר ריבועי (למעט המקרה הטריוויאלי D 1 = 1 2 = 1 {\displaystyle D_{1}=1^{2}=1} ). מספרים מעושרים הם המספרים המצולעים מהסדר הקטן ביותר שטענה זו תקפה לגביהם. D n {\displaystyle D_{n}} הוא מספר המחלקים השונים של המספר 48 n − 1 {\displaystyle 48^{n-1}} . זאת משום שהפירוק לגורמים שלו הוא 48 n − 1 = 2 4 n − 4 ⋅ 3 n − 1 {\displaystyle 48^{n-1}=2^{4n-4}\cdot 3^{n-1}} , ולכן לפי הנוסחה הידועה לפונקציית המחלקים: d ( 48 n − 1 ) = ( 4 n − 4 + 1 ) ( n − 1 + 1 ) = ( 4 n − 3 ) n = D n {\displaystyle d(48^{n-1})=(4n-4+1)(n-1+1)=(4n-3)n=D_{n}} . אם מתחילים את ספירלת אולם מהמספר 0, במקום מ-1 כמקובל, המספרים המעושרים מופיעים ברצף בשורה האמצעית, המתחילה מ-1 והולכת ימינה. בתורת הגרפים, אינדקס וינר של גרף הוא סכום של מרחקים בין כל זוגות הצמתים בגרף. D n {\displaystyle D_{n}} הוא אינדקס וינר של הגרף המורכב משני עותקים של הגרף השלם K n {\displaystyle K_{n}} , המחוברים ביניהם בקשת אחת. תוצאה זו מתקבלת מחישוב ישיר פשוט: יש n ( n − 1 ) + 1 {\displaystyle n(n-1)+1} זוגות של צמתים שהמרחק ביניהם הוא 1; 2 ( n − 1 ) {\displaystyle 2(n-1)} זוגות עם מרחק 2; ו- ( n − 1 ) 2 {\displaystyle (n-1)^{2}} זוגות עם מרחק 3. בסך הכל אינדקס וינר יוצא: 1 ⋅ ( n ( n − 1 ) + 1 ) + 2 ⋅ 2 ( n − 1 ) + 3 ⋅ ( n − 1 ) 2 = n ( 4 n − 3 ) = D n {\displaystyle 1\cdot (n(n-1)+1)+2\cdot 2(n-1)+3\cdot (n-1)^{2}=n(4n-3)=D_{n}} מספרים מעושרים באתר OEIS – האנציקלופדיה המקוונת לסדרות של מספרים שלמים רשימת 1,000 המספרים המעושרים הראשונים מספר מעושר, באתר MathWorld (באנגלית) Numbers n such that there is no square n-gonal number greater than 1 באתר OEIS – האנציקלופדיה המקוונת לסדרות של מספרים שלמים
פיל ג'ונס

פיליפ אנתוני "פיל" ג'ונס (באנגלית: Philip Anthony "Phil" Jones; נולד ב-21 בפברואר 1992) הוא כדורגל עבר אנגלי המזוהה עם מנצ'סטר יונייטד במדיה שיחק ברוב הקריירה. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. ג'ונס הצטרף לקבוצת הנוער של בלקברן רוברס בשנת 2002, וחתם על חוזה מקצועני ראשון במועדון לקראת עונת 2009/2010. הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת הגיעה ב-22 בספטמבר 2009, במשחק גביע הליגה מול נוטינגהאם פורסט, ועד לסיום אותה עונה צבר בסך הכל עשר הופעות. בעונה שלאחר מכן ג'ונס רשם 26 הופעות במדי בלקבורן, והפך לשחקן מפתח בקבוצה. הופעותיו המרשימות של ג'ונס בגילו הצעיר החלו למשוך עניין מקבוצות גדולות באנגליה, וב-13 ביוני 2011 אישר המועדון כי הושג הסכם על העברתו של ג'ונס למנצ'סטר יונייטד תמורת סכום של 16.5 מיליון ליש"ט. ג'ונס חתם על חוזה לחמש שנים במנצ'סטר יונייטד, וערך את הופעת הבכורה שלו במועדון במשחק מגן הקהילה מול היריבה העירונית מנצ'סטר סיטי, כשעלה כמחליף במחצית בניצחון 2–3. ג'ונס התאקלם בקבוצתו החדשה במהירות רבה והפך לשחקן הרכב במשחקים הבאים, כולל שלושה בישולים בניצחונות מול טוטנהאם וצ'לסי. מנצ'סטר יונייטד הליגה האירופית: 2016/2017 אליפות אנגליה: 2012/2013 גביע ה-FA‏: 2015/2016 מגן הקהילה: 2011, 2013 מדיה וקבצים בנושא פיל ג'ונס בוויקישיתוף פיל ג'ונס, ברשת החברתית פייסבוק פיל ג'ונס, ברשת החברתית אקס (טוויטר) פיל ג'ונס, ברשת החברתית אינסטגרם פיל ג'ונס, באתר Transfermarkt פיל ג'ונס, באתר Soccerway פיל ג'ונס, באתר BDFutbol פיל ג'ונס, באתר WorldFootball.net פיל ג'ונס, באתר National Football Teams פיל ג'ונס, באתר FootballDatabase.eu פיל ג'ונס, באתר ESPN ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגלנים אנגלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.