laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אדריכלות קונסטרוקטיביסטית

אדריכלות קונסטרוקטיביסטית הוא סגנון באדריכלות המודרנית ששגשג בברית המועצות בשנות ה-20 ובשנות ה-30 המוקדמות, כחלק מתנועת הקונסטרוקטיביזם. סגנון זה שילב טכנולוגיה והנדסה מתקדמים יחד עם מטרה חברתית קומוניסטית מוצהרת. הסגנון התחלק למספר זרמי משנה שהתחרו אחד בשני ונוצרו בו פרויקטים עיצוביים חלוציים שלא הגיעו לידי מימוש, כמו גם מבנים מוגמרים. תחילתו של הסגנון הייתה לכיוון התאורטי והאוונגרדי אולם במחצית השנייה של שנות ה-20, כשנדרשו האדריכלים לבנות בנייני מגורים, בנייני משרדים ומפעלים, קיבל הסגנון אופי מעשי יותר וחלק קווים משותפים עם הסגנון הבינלאומי. בסביבות 1932 ירדה קרנו של הסגנון וסגנון הקלסיציזם הסטליניסטי הפך לשולט בבניה בברית המועצות. בבנייני מגורים של האדריכלות הקונסטרוקטיביסטית, דוגמת הנרקומפין (במוסקבה) נעשה ניסיון לעצב את חיי הדיירים בעזרת תכנון הבניין: היה בו שיתוף בשירותים כגון: מטבח, כביסה, שטחי התכנסות וחינוך משותף של הילדים והושם דגש על שוויון בין המינים. כל אלו נזנחו בשנות ה-30 והוחלפו בתחיית ערכי המשפחה שהייתה חלק מהמשנה הסטאליניסטית. למרות שאפתנותן של רבות מהצעות האדריכלים הקונסטרוקטיביסטיים לתכנון שכונות וערים מן היסוד, מעטות הן הדוגמאות לתכנון ערים עקבי ומגובש שנוצר על ידם. רובע נרווסקיה זסטווה שבלנינגרד היה אחד מהמוקדים של האדריכלות הקונסטרוקטיביסטית. החל מ-1925 נבנו בלנינגרד בתי מגורים לפועלים וגם מבני ציבור. רבים מהקונסטרוקטיבסטיים קיוו לכך שבתוכנית החומש הראשונה (1928) וב"מהפכה התרבותית" שנלוותה אליה, תנתן להם אפשרות לבטא את רעיונותיהם האדריכליים, אך באותה עת נחלק הסגנון בין חסידי התכנון האורבני ובין אלו שנטו אחרי התכנון הלא אורבני, שהרעיונות הבולטים בו היו עיר הגנים והעיר הליניארית. נוסף לכך, ברוב המקרים הועדפו תוכניות פרגמטיות יותר, כמו למשל, בבניית העיר החדשה מגניטוגורסק שבהרי אורל בה הועדפו תוכניותיהם של קבוצת אדריכלים גרמנים, בראשות ארנסט מאי. אוונגרד רוסי קונסטרוקטיביזם (תנועה אמנותית) אתר "אוטופיה" המוקדש לאדריכלי סגנון הקונסטרקטיביזם Maria Makagonova A Short History of Narvskaza Zastava, באתר Что Делать?, ספטמבר 2004 (באנגלית) Allison Lee Palmer, The A to Z of Architecture, Scarecrow Press, 2008, p. 82-84
שמואל בן אביגדור

רבי שמואל בן אביגדור (נפטר בכ"א בטבת ה'תקנ"א) היה אב"ד ורב של וילנה בתקופת הגאון מווילנא, ורבה של וילנה. נולד לרב אביגדור בן שמואל שהיה רבן של כמה עיירות וערים בליטא. מונה לרבנות וילנה בשנת תק"י (1750), על פי הנוהג המקובל באותם ימים 'קנה' עבורו את המשרה חותנו ר' יהודה ספרא ודיינא המכונה היסו"ד, שהיה אחד מראשי הקהל ומעשירי העיר, לראשי הקהל היה נראה, שר' שמואל הצעיר לא היה דמות מספיק ראויה כדי לשאת את המשרה, בעיקר לא בווילנה, שהיו בה רבנים ולמדנים רבים. לאחר פטירת חותנו תמו ימי החסד של ר' שמואל, ראשי הקהל, שראו בו גורם מפריע המתחרה על מעמד המנהיגות שלהם בקהילה, ביקשו לגרום להדחתו. ובמשך שלושים שנה (1791-1762) התנהל מאבק קשה בין ר' שמואל לבין ראשי הקהל, ראשי הקהל של וילנה ניהלו את המאבק באמצעים פסולים: לשם כך ארגנו נגדו קנוניה באמצעות סתימת פיות, וכן באמצעות איסור בחרם ללמד זכות על נאשמים, איסור בחרם להתלונן בפני בית הדין ואפילו איסור על הדיינים להקשיב לזעקת הנחמס, וכן באמצעות עדויות שקר על דרך תפקודו הקלוקלת, כביכול: קבלת שוחד, הטיית משפט לטובת אחד הצדדים, התערבות בוטה בדיונים משפטיים, ביטול פסקי דין שלא בסמכות, מינוי דיינים שלא בסמכות, ומינוי אנשים למשרות בהיררכיה הקהילתית בניגוד לתקנון, ובכלל על ליבוי מדנים ושנאה בקרב הקהילה בווילנה. לצד הרב עמדו בעלי המלאכה אשר מספרם גדל משמעותית במשך השנים, אך לא הייתה להם נציגות בוועד הקהילה, והחסידים שהיו עדיין במחתרת, בהנהגת ר' ברוך מרדכי אטינגר חתנו של ר' שמואל, מכאן ואילך התפתחה מערכת יחסים קשה של מאבקי כוח בין ראשי הקהל בווילנה לראשי הקהילות האחרות בליטא שהתערבו במאבק דווקא לטובת ר' שמואל. הגר"א שוכנע על ידי ראשי הקהל שמניעי הרב פסולים, ולכן היה בין מתנגדיו. המחלוקת בין ראשי הקהל והרב גרמה גם לקרע עמוק בקהילה היהודית בווילנה, כאשר כל יהודי וכל משפחה ניסו לקבוע עמדה במחלוקת הזאת. וכך תיעד זאת ש"י פין: "ותהי המלחמה נפוצה בכל העיר, כי נחלק העם לחצי, אחרי הרב ואחרי הקהל, משפחות התגרו במשפחות, איש ברעהו ואשה ברעותה. ויהי העם נדון בבתי כנסיות ובבתי מדרשות, בשוקים וברחובות, הצרו איש לרעהו במלחמת דברים, בריב ומצה ובאגרוף רשע". בסופו של דבר רק הודות להתערבותו של מחותנו העשיר, הגביר ר' אליהו פעסעלעס, לא סולק בסופו של דבר ר' שמואל ממשרתו, אך למרות ההצלחה לסכל את מזימת ראשי הקהל לא פגה המתיחות. אחר פטירתו ב-כ"א בטבת תקנ"א החליט הקהל שלא למנות יותר אב"ד לעיר וילנה (החלטה שהופרה ב-1928 עם בחירתו של הרב יצחק רובינשטיין). בנישואיו הראשונים נשא את טייבל בתו של ר' יהודה ספרא ודיינא היסו"ד, בנישואיו השניים נשא את לאה בת הרב חיים יהודה לייב איטינגא אב"ד לבוב. שמואל בן אביגדור (1720-1790), דף שער בספרייה הלאומית ישראל קלוזנר, וילנא בתקופת הגאון - המלחמה הרוחנית והחברתית בקהילת וילנא בתקופת הגאון, ירושלים תש"ב, (סדר העמודים מהופך) שמואל יוסף פין, מוהר"ר שמואל האב"ד האחרון, קריה נאמנה, מהדורה שנייה, וילנא תרע"ה, עמוד 138 הלל נח מגיד שטיינשניידר, ר' שמואל ב"ר אביגדור, עיר ווילנא, ווילנא תר"ס, עמוד 17 'ר' שמואל ב"ר אביגדור (אב"ד אחרון דווילנה)', בתוך: דב ליפץ (מרכז המערכת), נתן גורן [ואחרים] (מערכת), יהדות ליטא, כרך ג, ספר א: "אישים", תל אביב: עם הספר, תשכ"ז, עמ' 99 (ספר יזכור לקהילת ליטא, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 1297). קהילת וילנה, באתר "זכור" מלחמת עולם: המתנגדים נגד החסידים, באתר "המולטי יקום של אלי אשד" וילנא בתקופת הגאון, עמ' 86. ש"י פיין, קריה נאמנה, עמ' 140-141 על פי מסורת אחת היא הייתה אמו של הרב ברוך מרדכי אטינגר, ראה דיון בפורום "ספרים וסופרים" שבאתר "בחדרי חרדים" בנושא זה.
פול קדק

פול קדק (באנגלית: Paul Kadak) הוא עיתונאי אוסטרלי, וכתב בערוץ טלוויזיה שמתמחה בחדשות Seven News בסידני, ניו סאות' ויילס, אוסטרליה. פול קדק נולד למשפחה בעלת שורשים אסטוני שהגיעו לאוסטרליה בשנת 1949. קדק החל את הקריירה שלו בעיר פרת' שבאוסטרליה המערבית, כשעבד עבור Seven News. הוא עובד כיום בסידני ועובד ככתב עבור Seven News. סיקר בין היתר את המשחקים האולימפיים בשנת 2000, חתונתו של ראסל קרואו, גביע העולם ברוגבי ב-2003, הטיסה האחרונה של Ansett Australia's דיווחים בלעדיים על משבר CityRail בשנת 2004, אסון הרכבת Waterfall והפיק את הכיסוי בבחירות במדינה עבור ה-Seven Network. במהלך פרשת טמפה בשנת 2001, היה קדק העיתונאי היחיד על הקרקע ב-Christmas Island והדו"ח שלו כלל את התמונות הראשונות של חיילים אוסטרליים בעלייתם על האנייה. בעת שהיה על אי חג המולד, הוא דיווח בשידור חי לא רק עבור Seven News, אך גם עבור תחנות רדיו רבות ברחבי אוסטרליה, ב-Sky News London וב-CNN. קדק היה בשטח שעות ספורות לאחר פיגועי באלי ב-2002 ושהה עוד שבועיים בבאלי, שם דיווח בשידור חי עבור Sunrise ו-Seven News קדק היה מועמד לפרס לוג'י בשנת 2002 בקטגוריית הכתב המצטיין, אך לא זכה בפרס. בשנים 2018–2020 הוא היה כתב העיתון בארצות הברית. בשנת 2020 פול קדק חזר לאוסטרליה ומסקר בעיקר אירועי פנים. באפריל 2021 הוא הכין כתבה על מצב בעיר קלברי לאחר סופה טרופית שפקדה אותה. http://mk.eestiselts.org/Paul_Kadak_-_connecting_with_his_h_675.htm פול קדק, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אריה ליב פאיאנס

אריה לֵיבּ פַאיַאנְס (אוגוסט 1899, ט"ז באלול תרנ"ט – 1981, תשמ"א) היה מורה ועורך עברי, חבר ועד הלשון והאקדמיה ללשון העברית. נולד ב-1899 בעיר ביאליסטוק, בנם של הרב דוד פאיאנס, ראב"ד ביאליסטוק וחבר הוועד המרכזי של "המזרחי", והרבנית מרים (מצד אמו נכדו של ראב"ד ביאליסטוק הרב חיים נפתלי הרץ היילפרין ונינו של אביו, הרב רפאל יום טוב ליפמן היילפרין (1816–1879), רבה הנודע של ביאליסטוק, מחבר הספר "עונג יום טוב"). למד בישיבת וולוז'ין. נסמך לרבנות. לאחר מלחמת העולם הראשונה היה שותף לבניין בתי הספר העבריים בפולין, כיהן כמורה ללשון וספרות עברית בבית הספר העברי בביאליסטוק והיה פעיל בולט ב"החלוץ". ב-1921 החליט לעלוץ לארץ ישראל בעצמו, היה למורה בירושלים וממארגני "קבוצת ביאליסטוק" החלוצים בבית הכרם. כעבור כמה שנים חלה במלריה, ונשלח להתרפא בווינה, שם השתלם באוניברסיטה. כעבור זמן-מה שב לביאליסטוק, והיה שוב למורה ומחנך, עסקן ועיתונאי. פרסם מאמרים בסוגיות ציוניות והתרבות היהודית בעברית וביידיש. בשנת 1934 עלה שוב לארץ ישראל, ולבסוף התיישב בתל אביב. היה לעורך של ספרות יפה, שירה, ספרי מדע ופובליציסטיקה, חבר ועד הלשון והאקדמיה ללשון העברית. בין עבודותיו הבולטות הייתה עריכת המהדורה החדשה של פירוש המקרא של ש"ל גורדון. היה נשוי לרעיה ואביהם של דוד פאיאנס, משורר, סופר ועורך, ומרים (ימה) סוקולובסקי, מורה, שנפטרה בצעירותה. אחותו ד"ר שרה פאיאנס-גליק הייתה מחנכת לגיל הרך, המפקחת על גני הילדים בארץ מטעם מחלקת החינוך והמפקחת הראשונה מטעם משרד החינוך והתרבות, כלת פרס החינוך של עיריית תל אביב. אביו התכונן לעלות לארץ ישראל, אך נפטר בטרם הספיק. אמו, אחותו הגדולה מינה קפלן, אחותו גיטה פאיאנס ואחותו דבורה קוסטרינסקי עלו לארץ אף הן. יוסף מ' מרגלית, 'אריה לייב פאיאנס ז"ל', השדה סא, ו (1981), 1050. רשימת הפרסומים של אריה ליב פאיאנס, בקטלוג הספרייה הלאומית רשימת המאמרים של אריה ליב פאיאנס באתר רמב"י אריה ליב פאיאנס באתר האקדמיה ללשון העברית אל. אל., לשובו של הח. אריה פאיאנס, דבר, 6 בינואר 1935 אריה ליב פאיאנס, דף שער בספרייה הלאומית אריה ליב פאיאנס, בלקסיקון הספרות העברית החדשה ג. קרסל, תנ"ך לכל (עם המהדורה המחודשת לפירוש שמואל ליב גורדון לתנ"ך), דבר, 27 במרץ 1970. חנניה רייכמן, לזכר נעדרים: מרים (ימה) סוקולובסקי (לבית פאיאנס), דבר, 14 בפברואר 1968. נפטר רבה של ביאליסטוק, הרה"ג דוד פאיאנס, דואר היום, 25 במרץ 1935. ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שרה פאיאנס-גליק

שרה פָאיַאנְס-גְליק (1900 – 20 בינואר 1976) הייתה מחנכת לגיל הרך, המפקחת על גני הילדים בארץ מטעם מחלקת החינוך משנת 1936 והמפקחת הראשונה מטעם משרד החינוך והתרבות, כלת פרס החינוך של עיריית תל אביב לשנת 1969. נולדה ב-1900 בעיר ביאליסטוק, בתם של הרב דוד פאיאנס, ראב"ד ביאליסטוק וחבר הוועד המרכזי של "המזרחי", והרבנית מרים (מצד אמה נכדתו של ראב"ד ביאליסטוק הרב חיים נפתלי הרץ היילפרין ונינתו של אביו, הרב רפאל יום טוב ליפמן היילפרין (1816–1879), רבה הנודע של ביאליסטוק, מחבר הספר "עונג יום טוב"). קיבלה חינוך עברי מסורתי, ולמדה בבית ספר תיכון. לאחר שסיימה את לימודיה נסעה ללמוד פדגוגיה במכון הפסיכולוגי שעל יד אוניברסיטת ברלין, והתמחתה בפסיכולוגיה אקספרימנטלית של גיל הילדות. נישאה לד"ר שמואל אליעזר גליק, רופא גינקולוג. בשנת 1933 עלתה לארץ ישראל. לימדה פסיכולוגיה בסמינרים למורות וגננות בתל אביב ובירושלים. בשנת תרצ"ו-1935 התמנתה על ידי הוועד הלאומי כמפקחת על גני הילדים בארץ. לאחר קום המדינה ב-1948 הייתה למפקחת הראשית הראשונה מטעם משרד החינוך והתרבות. היא החזיקה במשרתה עד 1967. פרסמה ספרים ומאמרים בתחומה בעברית ובגרמנית, מהם רבים בירחון "הד הגן". בשנים תש"ז עד תשי"ז ערכה את "אוּשיות", כתב עת לענייני החינוך שלפני בית הספר. בשנת 1969 זכתה בפרס לעובדים בתחום החינוך העברי מטעם עיריית תל אביב, על פועלה הספרותי-חינוכי הענף בתחום החינוך לגיל הרך. נפטרה ב-1976, בגיל 75. נקברה בבית העלמין קריית שאול לצד בעלה, שנפטר חמש שנים קודם לכן, ב-1971. אחיה הגדול אריה לייב פאיאנס היה עורך ובלשן עברי, ובנו דוד פאיאנס משורר, סופר ועורך. אביה התכונן לעלות לארץ ישראל, אך נפטר בטרם הספיק. אמה ואחותה הגדולה מינה קפלן עלו לארץ אף הן. הילד וסביבתו הפסיכולוגית: ממשנת הפסיכולוגיה של הילד האכספרימנטלית החדישה, תל אביב: ארץ, תרצ"ה. "המשחק והיצירה בגיל שלפני בית הספר", תל אביב: מרכז התאחדות הגננות בארץ ישראל, [1936?]. (חוברת) הפסיכולוגיה התבניתית (Gestaltpsychologie), תל אביב: (דפוס הפועל הצעיר), תרצ"ט. החינוך בגיל הרך: בעיות ודרכים, תל אביב: יבנה, תשכ"ח. (ממאמריה על בעיות החינוך שלפני בית הספר, שהתפרסמו בכתבי עת פדגוגיים שונים בארץ) בעריכתה: שרה פאיאנס-גליק, יוסף שקד (עורכים), מדריך לתוכנית העבודה בכיתה א פעלתנית, ירושלים: משרד החינוך והתרבות – המזכירות הפדגוגית לחינוך יסודי, תשכ"ו. 'ד"ר שרה פאיאנס-גליק', בתוך: האשה העבריה בחזון הדורות; סִדר וערך ל’ חזן, תל אביב: י’ שמעוני, תשי"ד, עמ' 84. ישעיהו פרישמן, 'ד"ר שרה פאינס-גליק ז"ל', אושיות (ביטאון למחנכים בגיל הרך) 1 (תשל"ח), 4–8. שושנה צחורי, 'לזכרה של ד"ר ש' פאיאנס-גליק', אושיות 2 (תש"מ), 51–53. רשימת הפרסומים של שרה פאיאנס-גליק, בקטלוג הספרייה הלאומית ראו עליו אצל: נסים לוי, יעל לוי, רופאיה של ארץ ישראל 1799–1948, מהדורה מעודכנת ומורחבת ליובל המאה להסתדרות הרפואית בישראל, 1912–2012, זכרון יעקב: איתי בחור – הוצאה לאור, 2012. צפורה שחורי-רובין, כור היתוך במגרש המשחקים, פנים: הקרן לקידום מקצועי 42 (אביב 2008), באתר הסתדרות המורים. פרס החינוך של עת"א יוענק לשרה פאיאנס־גליק ולש. לוין, דבר, 6 ביוני 1969; "פרס החינוך" של עת"א הוענק בסימן "יום המורה", דבר, 19 ביוני 1969. שרה גליק באתר חברה קדישא ת"א–יפו נפטר רבה של ביאליסטוק, הרה"ג דוד פאיאנס, דואר היום, 25 במרץ 1935.
יצחק עברי

יצחק עברי (מישְקינסקי) (באנגלית: Itzhak (Isaac) Ivry;‏ 12 בנובמבר 1908 – 31 ביולי 1987) היה עיתונאי, עורך ומתרגם עברי. עברי נולד ב-1908 בשם יצחק מישקינסקי (Miszkinski) בעיר ביאליסטוק שבפולין, בנם של הרב חיים יעקב מישקינסקי, רב העיירה קנישין ולימים רבה האחרון של סוִויסלוֹץ', ויוכבד לבית פָאיַאנְס, בתם של הרב דוד פאיאנס, ראב"ד ביאליסטוק וחבר הוועד המרכזי של "המזרחי", והרבנית מרים (ומצד אמהּ נכדתו של ראב"ד ביאליסטוק הרב חיים נפתלי הרץ היילפרין ונינתו של אביו, הרב רפאל יום טוב ליפמן היילפרין (1816–1879), רבה הנודע של ביאליסטוק, מחבר הספר "עונג יום טוב"). אביו קרא לו יצחק על שם רבו, הרב יצחק בלאזר. קיבל חינוך יהודי מסורתי ולמד בישיבות ביאליסטוק וגרודנה. משנת 1925 עד 1929 למד במכון לחכמת ישראל בוורשה, ולאחר מכן נסע ללמוד במערב באוניברסיטאות ברלין (1929–1933) ובזל (1933). בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, עלה לארץ ישראל והמשיך את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים (1933–1934). מיד עם עלייתו החל בעבודתו העיתונאית והספרותית. היה כתב, מבקר אמנות ובעל טור ביומון "דבר", ומשנת 1936 חבר מערכת העיתון. כתב במדור מאורעות השבוע ב"דבר השבוע" (בשם העט "י. סוקר"). משנת 1939 היה עורך ומחבר המדור המדיני "היום" בעיתון "דבר". כן היה ממשתתפיו הקבועים של "הפועל הצעיר (בשם העט "פוליטיקום"). כמו כן ב"קול ירושלים" ולאחר קום המדינה ב"קול ישראל". פרסם מאמרים בקבצים שונים, בהם בשנתוני "דבר", בקבצים "קמה" ו"לאחדות העבודה" ובספרי השנה של אגודת העיתונאים, ב"דורות" וב"עתידות" (בחתימתו ובשמות עט שונים, בהם "י. מעיין", "י. בן-יעקב"). תרגם ספרים (בעיקר מאנגלית) וערך כתבי עת, ספרים וקבצים שונים. משנת 1940 היה חבר אגודת הסופרים העברים וחבר אגודת העיתונאים העבריים. ב-1936 נישא לאלה, בת הרב אליהו שפירא מליטא. בקיץ 1938 נולד בנם יוסף דוד. לאחר שהתגרש מאלה נשא אישה אחרת ונולדו להם שלושה ילדים: יעקב, עמליה ובנימין. ב-1951 היגר לארצות הברית והתיישב בעיר ניו יורק, שבה ישבה קבוצת סופרים עבריים. בתחילה הוסיף לכתוב לעיתוני הארץ, ומ-1951 ועד 1954 היה סופר "דבר" בארצות הברית. המשיך לתרגם ולערוך. בשנת 1969 פרש עורך השבועון "הדואר", משה ינון, ועברי התמנה תחתיו וכיהן כעורך העיתון עד 1985. יצחק עברי נפטר בקיץ 1987 בניו יורק, בן 78 במותו. אחיו הצעיר, משה מישקינסקי, היה היסטוריון, חוקר תנועת הפועלים היהודית במזרח אירופה, פרופסור להיסטוריה יהודית מודרנית באוניברסיטת תל אביב. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. חיים ליף, 'יצחק עברי: עיתונאי-עורך', בצרון ט, 35–36 (1987), 3–5. 'Ivry, Itzhak (Isaac)', in: Who's who in American Jewry, 1980, p. 231. 'Ivry, Itzhak', in: American Jewish Year Book, 1989, 1989, p. 519. מדיה וקבצים בנושא יצחק עברי בוויקישיתוף רשימת הפרסומים של יצחק עברי, בקטלוג הספרייה הלאומית דוד תדהר (עורך), "יצחק עברי (מישקינסקי)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ד (1950), עמ' 2017 יצחק עברי, דף שער בספרייה הלאומית יצחק עברי, בלקסיקון הספרות העברית החדשה מישקינסקי, חיים יעקב, בן משה יהודה באתר "רבנים שנספו בשואה"; חיים יעקב מישקינסקי: דף עד שמילא בנו משה מישקינסקי, במאגר המרכזי של שמות קרבנות השואה, יד ושם.
Ballance

Ballance (בתרגום חופשי לעברית: איזון) הוא משחק חשיבה/פאזל שיצא לשווקים ב 2 באפריל 2004. השחקן הוא כדור שניתן לשליטה. המטרה היא להגיע לנקודת הסיום שנמצאת בכל שלב מבלי לאבד את כל החיים (על ידי נפילה מהמסלול). במשחק, השחקן יכול לשנות את החומר שממנו בנוי הכדור בעזרת כלים מיוחדים הנמצאים בשלב. הכדור יכול להיות מנייר (כדור נייר), מעץ או מאבן. בתחילת כל שלב השחקן מתחיל עם כדור עץ ועם 1000 נקודות. כל הזמן יורדות הנקודות אך ירדתם ל 0 לא פוסלת את השחקן אך הניקוד שלו יורד. ישנם 12 שלבים במשחק. במשחק ישנם שני בונוסים והם: בונוס נקודות - מביא כמה מאות נקודות. מופיע בצורה של אטום - כדור קטן באמצע ("הגרעין") וכדורים קטנטנים הסובבים אותו ("האלקטרונים"). בונוס חיים - מביא תוספת של חיים. מופיע בצורה של כדור קטן באמצע ומעטפת דמוי בועה מסביבו. בכל השלבים מפוזרים נקודות צ'ק פוינט השומרים את מיקום הכדור אחרי פסילה (וכך בעצם לא צריך לעשות את כל השלב מחדש). ככל שמתקדמים בשלבים המשחק נעשה קשה ותר ודורש מחשבה. במשחק קיימים שני שלבים מיוחדים והם: שלב זה מיוחד בהתחלה הלא רגילה שלו שמחייבת זריזות ידיים כדי לעבור את ההתחלה. שלב זה נחשב לשלב הכי קשה במשחק. המאפיין המייחד אותו הוא שצריך ממש לשמור על איזון, כיוון שרוב השלב מורכב ממוט מתכת אחד ושני מוטות עזר שמייצבים אותו באופן מושלם. אתר המפתחת (באנגלית) Ballance, באתר PCGamingWiki (באנגלית)
נמל התעופה הבין-לאומי של סן פרנסיסקו

נמל התעופה הבין-לאומי של סן פרנסיסקו (באנגלית: San Francisco International Airport; מוכר גם בקיצור SFO) הוא נמל תעופה מרכזי הממוקם 21 קילומטר מדרום למרכז העיר סן פרנסיסקו, ארצות הברית. הנמל משמש טיסות ליעדים בצפון אמריקה ומהווה שער גדול לאירופה ואסיה. נמל זה הוא שדה התעופה הגדול ביותר באזור מפרץ סן פרנסיסקו ונמל התעופה השני העמוס ביותר בקליפורניה, אחרי נמל התעופה הבינלאומי של לוס אנג'לס. בשנת 2009 נמל התעופה סן פרנסיסקו היה נמל התעופה העשירי בעומסו בארצות הברית, והעשרים מבין מספר הנוסעים בנמלי תעופה בכל העולם. נמל התעופה סן פרנסיסקו הוא הבסיס השישי בגודלו של חברת התעופה יונייטד איירליינס ובסיסה היחיד של החברה לתחזוקת המטוסים. נמל התעופה סן פרנסיסקו הוא גם בסיסה הראשי של וירג'ין אמריקה. נמל התעופה מעניק מגוון של שירותים לרווחת הנוסעים, כמו חנויות לממכר מזון וחנויות פטורות ממכס. בנוסף ברוב חלקי הנמל ניתן להתחבר לאינטרנט אלחוטי בחינם. שדה התעופה נפתח ב-7 במאי 1927, על 150 דונם של מרעה פרות. הקרקע הוחכרה מאחד מבעלי הקרקע הגדולים באזור, אוגדן.ל. מילס, והשדה נקרא "שדה התעופה העירוני מילס". שם השדה שונה בשנת 1931 ל"שדה התעופה העירוני סן פרנסיסקו". שדה התעופה הפך מ"עירוני" ל"בינלאומי" בשנת 1955. יונייטד איירליינס החלה להשתמש בשדה בתחילת שנות ה-30. במרץ 1939 הציגה OAG שתים עשרה יציאות וכניסות של חברות תעופה בשדה, אחד עשר מהם של יונייטד איירליינס וטראנס וורלד איירליינס. אחרי המלחמה יונייטד איירליינס החלה להשתמש בטרמינל "פאם אם" לטיסות במטוסי הDC-6 להוואי החל משנת 1947. שדה התעופה כיום הוא אחד מבסיסי יונייטד איירליינס, ומרכז התחזוקה הגדול ביותר שלהם. בשנת 1954 נפתח טרמינל הנוסעים המרכזי. באפריל 1957 השדה החל להעניק שירות למטוסי סילון. ב-1959 בנתה יונייטד מתקן תחזוקה גדול בסן פרנסיסקו למטוס הדאגלס החדש שלה. באותה שנה נבנה גשר עלייה למטוס ראשון, ובין הראשונים בארצות הברית. שדה התעופה פועל כדי להפחית את זיהום הסביבה. ב-2019 נאסר על מכירת בקבוקי פלסטיק לנוסעים, והוצב יעד של 100% מיחזור עד 2021. יונייטד איירליינס מפעילה טיסה יומית בין תל אביב לסן פרנסיסקו במשך כל השנה. בינואר 2018 הודיעה אל על על כוונתה לחנוך ברבעון האחרון של השנה קו טיסה בין הנמל לנמל התעופה בן-גוריון. אך לבסוף קו זה נדחה, ונפתח לבסוף ב-13 במאי 2019. אתר האינטרנט הרשמי של נמל התעופה הבין-לאומי של סן פרנסיסקו (באנגלית) נמל התעופה הבין-לאומי של סן פרנסיסקו, ברשת החברתית פייסבוק נמל התעופה הבין-לאומי של סן פרנסיסקו, ברשת החברתית אקס (טוויטר) הטסים מסן פרנסיסקו יפסיקו לשתות מים בבקבוקי פלסטיק, באתר כלכליסט, 4 באוגוסט 2019 חדשות ערך זה הוא קצרמר בנושא ארצות הברית ובנושא שדות תעופה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אווז הבית

אווז הבית הוא אווז אשר בוית מהמינים אווז אפור (Anser anser) ואווז ברבורי (אווז סיני; Anser cygnoides). הוא בוית ברחבי אירופה, אסיה ואפריקה. האדם משתמש בבשרו, עורו, ביציו ונוצותיו של אווז הבית. בנוסף האווז יעיל כחיית שמירה הודות לקולניותו ולהתנהגותו התוקפנית נגד פולשים. צבעם של אווזי הבית לבן בדרך כלל, אך חלקם אפורים כמו האווז שממנו בויתו. האפרוחים צהובים וקטנים. האווזים הברבוריים גם הם לבנים ובעלי מקורים אדומים גדולים וכרבולת בצורתם המבוית. אווז בעל דלדל מתחת למקור אווזונים פיטום אווזים אווז אפור אווז ברבורי רשימת זני אווזים מבויתים (באנגלית) מדיה וקבצים בנושא אווז הבית בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אוסטראה

אוֹסְטְרֵאָה הוא סוג של צדפות ימיות המשמשות למאכל. הקונכייה של צדפות אלה עבה, מקומטת ובעלת צורה לא סדירה. הקונכייה התחתונה קמורה וגדולה מזו העליונה. הצדפה נחשבת למאכל תאווה בצרפת ובארצות הברית. בארץ ישראל גדלים שני מינים בים התיכון ומין נוסף גדל בים סוף. לסוג זה שייכים המינים: Ostrea angasi Ostrea conchaphila Ostrea cristata Ostrea denselamellosa Ostrea digitalina - נכחד אוסטריאה נאכלת Ostrea edulis Ostrea equestris Ostrea gryphoides - נכחד Ostrea lurida Ostrea megadon Ostrea sandvicensis מיכה לבנה, לקסיקון החי והצומח של ארץ-ישראל, כרך שני, עורך - עזריה אלון, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1995 (הספר בקטלוג ULI) אוסטראה, באתר ITIS (באנגלית) אוסטראה, באתר NCBI (באנגלית) אוסטראה, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) אוסטראה, באתר GBIF (באנגלית)
מונו (מגזין)

מונו (באנגלית: Monu) הוא מגזין שנתי בשפה האנגלית בנושאי אורבניזם, המתמקד בנושאי העיר במובן רחב יותר, כמו הפוליטיקה, הכלכלה, הגאוגרפיה, ההיבטים החברתיים של העיר וכן המבנה הפיזי שלה. המגזין מונו נערך לראשונה ביוני 2004 בעיר רוטרדם שבהולנד. המגזין מגדיר את עצמו כ"פרסום עצמאי, נון-קונפורמיסט, בעל אוסף של מאמרי ביקורת, תמונות, מושגים ותאוריות עירוניות של אדריכלים, תאורטיקנים ואורבניסטים מרחבי העולם". כמו כן, מנסה המגזין לחקור מגמות עירוניות בעזרת המידע שצובר. אתר האינטרנט הרשמי של מונו (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של מונו על אודות "מונו" באתר הרשמי ערך זה הוא קצרמר בנושא תקשורת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מוזיאון הריגול הבין-לאומי

מוזיאון הריגול הבין-לאומי (באנגלית: International Spy Museum) הוא מוזיאון בבעלות פרטית המוקדש לתחום הריגול וממוקם בוושינגטון, בירת ארצות הברית. הוא ממוקם בבניין Le Droit 1875 בשכונת הרובע פן בוושינגטון, מול בניין משרד רשם הפטנטים הישן. המוזיאון נבנה על ידי מילטון מלץ בעלות של כ-40 מיליון דולר ומשמש כארגון ללא מטרות רווח. מלץ ייסד את החברה Malrite ואת תאגיד המדיה הכולל את מוזיאון הריגול. לאחר פיגועי 11 בספטמבר טען מלץ שהציבור רוצה וראוי לקבל מידע נוסף על קהילת המודיעין. החברה של מלץ מימנה מחצית מעלות ההקמה של המוזיאון ועוד 20 מיליון דולר מומנו על ידי עיריית וושינגטון. המוזיאון הוא חלק מפרויקט עירוניות מתחדשת של רובע פן בוושינגטון, שהחל בשנת 1990 על ידי החברה לפיתוח של וושינגטון. במוזיאון נמצאים יותר מ-600 פריטים בשטח של למעלה מ-20,000 רגל מרובע (1900 מ"ר). התערוכות מתייחסות להיסטוריה של הריגול ומרגלים בפועל, הן בעולם האמיתי והן בתרבות הפופולרית. במוזיאון תערוכות נרחבות על שיטות הריגול וחומרים מתקופת האימפריות היוונית והרומית, האימפריה הבריטית, מלחמת העצמאות האמריקנית, מלחמת האזרחים האמריקנית, שתי מלחמות העולם ושנות המלחמה הקרה. תחנות מבקרים אינטראקטיביות רבות נמצאות ברחבי שטחי התערוכות. בתחנה הסופית מוצג סרט בן 8 דקות, המתאר כיצד הטכנולוגיה המודרנית שינתה את פניה של הלוחמה בטרור. מדיה וקבצים בנושא מוזיאון הריגול הבין-לאומי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מוזיאון הריגול הבין-לאומי (באנגלית) מוזיאון הריגול הבין-לאומי, ברשת החברתית פייסבוק מוזיאון הריגול הבין-לאומי, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מוזיאון הריגול הבין-לאומי, ברשת החברתית אינסטגרם מוזיאון הריגול הבין-לאומי, סרטונים בערוץ היוטיוב
סאבו מילושביץ'

סאבו מילושביץ (בסרבית: Savo Milošević; נולד ב-2 בספטמבר 1973 בבוסניה, יוגוסלביה) הוא כדורגלן עבר סרבי ומאמן כדורגל. מילושביץ' הוא מלך השערים (37 שערים) בכל הזמנים בנבחרת סרביה ומונטנגרו. הוא הופיע איתה במונדיאל 1998, ביורו 2000 ובמונדיאל 2006. מילושביץ' שיחק במועדונים הבאים: פרטיזן בלגרד (1992–1995), אסטון וילה (1995–1998), ריאל סרגוסה (1998–2000 ו-2002), פארמה (2000–2001), סלטה ויגו (2003–2004), אוסאסונה (2004–2007) ורובין קאזאן (2008). מדיה וקבצים בנושא סאבו מילושביץ' בוויקישיתוף סאבו מילושביץ', באתר Transfermarkt סאבו מילושביץ', באתר BDFutbol סאבו מילושביץ', באתר WorldFootball.net סאבו מילושביץ', באתר National Football Teams סאבו מילושביץ', באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגלנים סרבים ובנושא מאמני כדורגל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו. .
סילבן וילטור

סילבן וילטור (בצרפתית: Sylvain Wiltord; נולד ב-10 במאי 1974) הוא כדורגלן עבר צרפתי, ששיחק במספר מועדונים בכירים באירופה ובהם ארסנל, אולימפיק מרסיי וליון. בנבחרת צרפת שיחק וילטור 92 משחקים וכבש 26 שערים, והיה חלק מסגל הנבחרת הצרפתית שהשתתף ביורו 2000, מונדיאל 2002, יורו 2004 ומונדיאל 2006. ב-11 ביוני 2012, הודיע וילטור על פרישה ממשחק. ב-2015 השתתף וילטור בתוכנית המציאות "Dropped" (צר') של ערוץ TF1 הצרפתי, וניצל מהתרסקות המסוקים בוויז'ה קסטלי, כאשר הודח מהתוכנית עוד לפני הטיסה בה נהרגו חבריו לתוכנית. זמן קצר לאחר התאונה פרסם וילטור הודעה ברשת החברתית "טוויטר", ובה כתב: "אני כל כך עצוב על החברים שלי. אני מבועת, אני לא מצליח למצוא את המילים". מדיה וקבצים בנושא סילבן וילטור בוויקישיתוף סילבן וילטור, באתר Transfermarkt סילבן וילטור, באתר Soccerway סילבן וילטור, באתר BDFutbol סילבן וילטור, באתר WorldFootball.net סילבן וילטור, באתר National Football Teams סילבן וילטור, באתר FootballDatabase.eu ספורטאים אולימפיים נהרגו בהתרסקות מסוק, באתר ישראל היום. ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגלנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.