laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
פסטיבל הנוער והסטודנטים השישי

פסטיבל הנוער והסטודנטים השישי היה פסטיבל בינלאומי שהתקיים במוסקבה בקיץ 1957. לראשונה מאז הקמת ברית המועצות הגיעו למוסקבה עשרות אלפי זרים שהורשו להיפגש עם אזרחי המדינה באופן חופשי. לאירוע הייתה השלכה אדירה על החיים בברית המועצות בהמשך. הפסטיבל נפתח ב-28 ביולי 1957 בהשתתפות 34 אלף אנשים מ-131 מדינות. לאחר מלחמת העולם השנייה, החלו ארגוני נוער בעלי דעות שמאליות לארגן פסטיבלים בהם נפגשו נציגי הנוער ממדינות שונות. הפסטיבל הראשון נערך בברלין בשנת 1947 ולקראתו עיצב פבלו פיקאסו את סמל הפסטיבל - יונת שלום לבנה. הפסטיבל השישי נערך במוסקבה. לקראת האירוע נבנו בעיר בתי מלון חדשים, אצטדיון לוז'ניקי ומתקנים נוספים. הפסטיבל נמשך שבועיים והיה אירוע מכונן לנוער הסובייטי. לראשונה הם יכלו להיפגש ולשוחח עם אזרחים זרים ללא סכנת ענישה מסוכני הק.ג.ב. הקרמלין נפתח לקהל הרחב ובסך הכול נערכו במהלך הפסטיבל כ-800 אירועים שונים. הפסטיבל נפתח בצעדת כל המשתתפים באצטדיון לוז'ניקי החדש ונאום של יושב ראש הסובייט העליון קלימנט וורושילוב. בתחרות שירה זכתה אדיתה פייכה בפרס ראשון. לקראת הפסטיבל נכתב השיר "לילות מוסקבה" שהפך ללהיט והוא בין השירים הרוסים הידועים עד היום. מאז הקמתה, לא אפשרה ברית המועצות כניסת תיירים למדינה., ותנועת אנשי עסקים, דיפלומטים ועיתונאים מהעולם המערבי הייתה מוגבלת. כתוצאה מכך נמנעו מאזרחי המדינה מגעים עם אזרחי מדינות זרות, אפילו תושבי עיר הבירה. עקב הגעת 34 אלף משתתפי הפסטיבל והמפגשים הפתוחים הרבים נחשף הנוער הסובייטי לתרבות המערבית וסממניה השונים, בעקבותיה החל ביקוש לסממנים כג'ינס, רוק אנד רול, בדמינטון ונעלי ספורט. לאקרנים הוצאו סרטים שעלילתם קשורה לפסטיבל. תופעה נוספת שהתרחשה בעקבות אירועי הפסטיבל הייתה גל של לידות של תינוקות בעלי צבע עור שחום, שזכו לכינוי "ילדי הפסטיבל". לפי הערכות של סוציולוגים מדובר בכמה מאות תינוקות[דרוש מקור]. מדיה וקבצים בנושא פסטיבל הנוער והסטודנטים השישי בוויקישיתוף סרטון המשלב ארכיון וראיונות של משלחת הנוער הישראלי שהשתתפו בפסטיבל הנוער והסטודנטים הסוציאליסטים השישי תיאור הפסטיבל (ברוסית)
קונרד ציכוריוס

קונרד ציכוריוס (בגרמנית: Conrad Cichorius;‏ 25 במאי 1863 – 20 בינואר 1932) היה היסטוריון ופילולוג גרמני, שהתמחותו העת העתיקה והשפות הקלאסיות. הוא ידוע בעיקר בשל מחקרו המקיף את התבליטים המעטרים את עמוד טראיאנוס, חיבור המוסיף לשמש גם כיום בסיס למחקרים חדשים. ציכוריוס למד בבית הספר ניקולאס בעיר הולדתו לייפציג מ-1882 עד 1887 ואחר כך באוניברסיטאות פרייבורג, לייפציג וברלין. ב-1883 התקבל כחבר באחוות הסטודנטים Corps Suevia Freiburg. ב-1887 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת לייפציג. שנה אחר כך השלים פוסט דוקטורט באותה אוניברסיטה, כשנושא התזה הוא "רומא ומיטילנה". הוא החל לעבוד בה כמרצה, וב-1895 התמנה בה לפרופסור חבר. ב-1900 עבר לאוניברסיטת ברסלאו וב-1916 לאוניברסיטת בון, בה שימש רקטור בשנה האקדמית 1923/24. קונרד ציכוריוס סבור כי מכתב שכתב קיסר ב-47 לפנה"ס, בו הוא מספר על ניצחונו על פארנאקס השני שליט ממלכת בוספורוס ומופיע המשפט המפורסם "Veni Vidi Vici" ("באתי, ראיתי, ניצחתי") היה ממוען אל גאיוס מאטיוס. ציכוריוס היה ההיסטוריון הגרמני הראשון שפרסם מחקר אודות תבליטי עמוד טראיאנוס. בין תלמידיו בברסלאו היו אוטו ולטר והלמוט ברווה. ציכוריוס הלך לעולמו ב-1932 בבון. Rom und Mytilene. Teubner, Leipzig, 1888. Die Reliefs der Traianssäule. Erster Tafelband: "Die Reliefs des Ersten Dakischen Krieges", Tafeln 1-57. Berlin, Verlag von Georg Reimer, 1896. Die Reliefs der Traianssäule. Zweiter Tafelband: "Die Reliefs des Zweiten Dakischen Krieges", Tafeln 58-113. Berlin, Verlag von Georg Reimer, 1900. Die Reliefs des Denkmals von Adamklissi. Leipzig, 1897. Untersuchungen zu Lucilius. Berlin, 1908. Römische Studien. Historisches, Epigraphisches, Literaturgeschichtliches aus vier Jahrhunderten Roms. Leipzig/Berlin, 1922. Lepper, Frank and Frere, Sheppard. Trajan's Column: A New Edition of the Cichorius Plates. Introduction, Commentary and Notes. Gloucester, Alan Sutton Publishing, 1988. Horst Braunert. Conrad Cichorius. In: Bonner Gelehrte. Beiträge zur Geschichte der Wissenschaften in Bonn. Band 5: Geschichtswissenschaften. Bouvier, Bonn 1968, S. 340–350 (150 Jahre Rheinische Friedrich-Wilhelms-Universität zu Bonn 1818–1968. Band 2, 5). Wer ist’s? 8. Ausgabe. Degener, Leipzig 1922. Kürschners Deutscher Gelehrtenkalender. 4. Ausgabe. de Gruyter, Berlin 1931. מדיה וקבצים בנושא קונרד ציכוריוס בוויקישיתוף Conrad Cichorius ב-Katalog der Deutschen Nationalbibliothek. Lepper and Frere (1988). Kösener Corpslisten 1930, 36, 392. Cichorius, Conrad. Römische Studien. Historisches, Epigraphisches, Literaturgeschichtliches aus vier Jahrhunderten Roms. Leipzig/Berlin 1922, p. 248
שולחן לשישה

שולחן לשישה היא סדרת דרמה ישראלית ששודרה בשנת 2013 בערוץ 10. את הסדרה כתבה גלילה רון פדר-עמית ומככבים בה נתן דטנר, יובל שרף, אלי קרן-אסף וגיא סלניק. זוהי סדרת ספין אוף על דמותו של דוביק דגן מהסדרות "משפחה וחצי" ו"עוד משפחה וחצי". עלילת הסדרה עוסקת בדוביק דגן (נתן דטנר), גבר בגיל העמידה שילדיו עזבו את הבית ואשתו חיה בנפרד ממנו, המאכלס בביתו בני נוער שהתנתקו ממשפחותיהם וגרים ברחוב. בכל פרק מסופר על חייהם של ששת הנערים שהתקבצו לבית, ועל בעיותיהם השונות. דוביק דגן (נתן דטנר) – דמותו מוכרת מהסדרות "משפחה וחצי" ו"עוד משפחה וחצי". גרוש מתמי, וכעת אשתו מיקי נפרדה ממנו. פותח מעון לנערים שעזבו את ביתם בשם "הבית של דוביק". שירלי (יובל שרף) – אם הבית של "הבית של דוביק". במהלך הסדרה פוגשת את אדם, והופכת להיות בת זוגו, בהמשך נפרדת ממנו כאשר מגלה בטלפון סלולרי שלו מסרון מאוסי, בו אוסי דורשת ממנו להפסיק להטריד אותה. אוסי (אלי קרן-אסף) – נערה בת 17, המתגוררת ב"בית של דוביק". במהלך הסדרה ניהלה רומן עם גבר כבן 40, וכאשר דוביק גילה זאת הוא גרם לשניים להיפרד. נוהגת לשתות אלכוהול ולבלות במועדוני לילה. התאהבה בחבר של שירלי ולאחר מכן בבן של דוביק, עופרי, איתו ניהלה רומן קצר. כעבור מספר ימים הם נפרדו עקב חזרתו למצפה רמון. דריה (תותי ניניו) – מתגוררת ב"בית של דוביק", נערת טומבוי אשר בעברה נפלה קורבן להטרדה מינית מצד הבוס של אביה, וכאשר התלוננה על כך בפני אביה הוא לא האמין לדבריה, ובעקבות כך עזבה את ביתה. אינה מסתדרת עם אוסי. מוישי (גיא סלניק) – נער המתגורר ב"בית של דוביק", שיצא בשאלה. אוהב לעשות חיקויים של רפי גינת. החביא סמים וסכין מתחת למיטתו ואיים על עומאר עם סכין, כשחשב שגנב ממנו את הגראס שלו. שונא ערבים. עומאר (סעיד דסוקי) – נער ערבי המתגורר ב"בית של דוביק", ושואף להיות דוגמן. חבר של נור. יוני (אביהוד תדהר) – נער הומוסקסואל המתגורר ב"בית של דוביק". אימו מגישה נגדו תלונה במשטרה על האשמה של הפצת שמועות בפייסבוק. ורד (נצנת מקונן) – נערה ממוצא אתיופי שמתגוררת ב"בית של דוביק" בשל רקע של אלימות מצד אביה. אמה מתגוררת במקלט לנשים מוכות. חברה של נער בשם גיל. היחידה מבין חבריה שלומדת בבית הספר. אדם (ירון ברובינסקי) – חבר של שירלי. פועל בעמותה. לבסוף שירלי נפרדת ממנו. גד "גדי" (אברהם סלקטר) – מורה לצמחים. הופך להיות המורה הפרטי של ורד, שלומדת לבחינות. עופרי דגן (יותם קושניר) – הבן של דוביק. מנצל כספית את אביו, נוהג לעשן סמים ולשתות אלכוהול. בעת ביקורו בבית אביו הוא פוגש את אוסי, ומתחיל לנהל איתה רומן. לאחר שלושה ימים, חוזר למצפה רמון ונפרד ממנה. ירין (בן רביאן) – נער המגיע במהלך הסדרה להתגורר "בבית של דוביק", כאשר הסתבך וברח מהמשטרה בעקבות מעורבותו בתקרית אלימות ובהמשך עוזב. רונה (ניב סולטן) – נערה. חברה של מוישי. מאור/אביתר (ניב רז) – הבן זוג של אוסי כבן 40, לאחר שדוביק מגלה על הקשר של השניים גורם לפרידה שלו מאוסי. עדי (יעל חוטומלנסקי) – אחות של יוני. מתאהבת בעומאר. "שולחן לשישה", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית שולחן לשישה באתר נענע 10
Suck It And See

Suck It And See הוא אלבום האולפן הרביעי של להקת האינדי רוק הבריטית ארקטיק מאנקיז. האלבום יצא לאור בארצות הברית ב-6 ביוני 2011, ובבריטניה ב-7 לאותו החודש. את האלבום הפיקו הארקטיק מאנקיז בשיתוף עם ג'יימס פורד (שהפיק ביחד עם סולן הלהקה, אלכס טרנר, את פרויקט הצד שלו "The Last Shadow Puppets"). וידאו קליפ לשיר "Brick By Brick" מתוך האלבום, יצא מעט לפני הפרסום על פרטי האלבום החדש בתאריך ה-10 במרץ אותה שנה, למרות הודעתו של מאט הלדרס, מתופף הלהקה, כי זהו לא הולך להיות סינגל ראשי מהאלבום. ב-30 במרץ נחשף כי יצאו לשוק 3,000 עותקי ויניל של השיר "Don't Sit Down 'Cause I've Moved Your Chair", וביום למחרת אושר באתר הלהקה כי השיר יהיה סינגל ראשי מתוך האלבום החדש, ויימכר מ-30 במאי בנוסף לשני בי-סיידים "The Blond-O-Sonic Shimmer Trap" ו-"I.D.S.T.‎". ב-15 באוגוסט אותה שנה יצא הסינגל השני מתוך האלבום, "The Hellcat Spangled Shalalala", עם בי-סייד אחד הנקרא "Little Illusion Machine (Wirral Riddler)", שהוכר למיילס קיין ול"Death Ramps", שם במה שהלהקה אימצה לעצמה מתוך בי-סייד שהוציאו לשיר "Teddy Picker" תחת אותו השם. ב-31 באוקטובר יצא הסינגל השלישי מתוך האלבום, ששמו כשם האלבום, וב-23 בינואר 2012 יצא הסינגל הרביעי והאחרון מהאלבום, "Black Treacle". תוכן האלבום כולו נכתב על ידי סולן הלהקה אלכס טרנר, בשנת 2010, והוקלט ברובו בהקלטות חיות של הלהקה בחודשים ינואר-פברואר 2011, תוך ניסיון שלא לחזור על האופי הכבד יותר שנכח באלבומם הקודם Humbug. מילות השירים נכתבו על ידי אלכס טרנר.  מידע על האלבום Suck It And See באתר MusicBrainz מידע על האלבום Suck It And See באתר AllMusic האלבום Suck It And See באתר Discogs האלבום Suck It And See באתר ספוטיפיי
ייבוש פרחים

ייבוש פרחים היא פעילות הנעשית כתחביב או באופן מסחרי, ובמסגרתה נלקחים פרחים טריים ועוברים תהליך של ייבוש, המאפשר שימור שלהם לאורך זמן, ושימוש בהם לאספנות וכן כקישוט לכרטיסי ברכה וספרים, ועיצוב בטכניקת הדקופאז'. ייבוש פרחים ושימוש אמנותי בהם היה אופנתי במיוחד בתקופה הוויקטוריאנית. מסוף המאה ה-19 עד אמצע המאה ה-20 התקיימה בארץ ישראל ובמדינת ישראל תעשיית חפצי נוי משובצים פרחים מיובשים כמזכרות תיירותיות. לפני קום המדינה היו אלו בעיקר חוברות תמונות מנופי הארץ אשר עוצבו בצמחים מיובשים. מפעל "הצבי" בקיבוץ מעיין צבי ייצר חפצי נוי שונים משובצים פרחים מיובשים. בשנות ה-70 נפוצה בישראל מלאכת יד בגני ילדים ובבתי הספר אשר עשתה שימוש בפרחים מיובשים, למשל ליצירת סימניות שקופות ותליונים המכילים פרחים מיובשים. הדרך הנפוצה והוותיקה לייבוש פרח היא לשים אותו בין שני דפי נייר בתוך ספר עבה. לאחר כעשרה ימים הפרח מתייבש. דרך נוספת היא הנחת הפרח בקופס סגורה יחד עם סיליקה ג'ל - חומר סופח לחות המייבש את הפרח בלי לפגוע בצורתו. דרך שלישית היא ייבוש הפרח בתנור מיקרוגל. עשבייה עמי זהבי, "העושר היחידי של הארץ הקדושה הענייה", עת־מול 227, פברואר 2013 מדיה וקבצים בנושא ייבוש פרחים בוויקישיתוף ייבוש פרחים, באתר "פורטל פרחים" עמי זהבי, "לתיתו במעטפה ולשלוח לפֹה", עת־מול 215, פברואר 2011 דוד אסף‏, פרנסות של יהודים: פרחים מיובשים מהר סיני, בבלוג "עונג שבת", 16 באוקטובר 2013
קארינהאל

קארינהאל (בגרמנית: Carinhall) היה שם אחוזתו של הרמן גרינג שפוצצה בסיום מלחמת העולם השנייה. לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-1933 קיבל גרינג מממשלת פרוסיה שטח של 1200 דונם ביער שורפהיידה (Schorfheide), 65 ק"מ צפונית לברלין. נוסף לזה הייתה לו אחוזת צייד ברומינטן (Rominten) בפרוסיה המזרחית, דירת שרד בברלין, בית באוברזלצבורג ושתי טירות באוסטריה שאותן "ירש" מסנדקו ומיטיבו הרמן פון אפשטיין. גרינג בחר את המקום כי היה קרוב לברלין ואיפשר לו להמשיך בתחביבו - ציד. הוא הטיל את מלאכת תכנון ובניית בית אחוזת הציד על הארכיטקט הגרמני ורנר מארך, מתכנן האצטדיון האולימפי של ברלין. הוא החליט לקרוא למקום קארינהאל על שם אשתו המנוחה קארין (1888 - 1931) שעזבה למענו את בעלה ובנה, התחתנה איתו, וסעדה אותו לאחר פציעתו הקשה בפוטש בבית הבירה, כאשר היה מכור למורפיום, מרושש, מדוכא ולאחר ניסיון התאבדות. בית הציד היה עשוי מחומרים טבעיים מהאזור, עצים וסלעים. הבנייה הושלמה ב-אפריל 1934. בקומת הקרקע היה אולם קבלה גדול עם פוחלצים וקרניים של חיות, תבליט של היטלר ומעליו נשר. בקומה השנייה היה חדר עבודתו של גרינג כשציור שמן גדול של קארין תלוי על הקיר ומרפסתו משקיפה על אגם דלן. גרינג הקים בשטח האחוזה מערת קבר לאשתו וביוני 1934 הוצאו עצמותיה מקברה בשוודיה והועברו לקבורה בקארינהאל בטקס ממלכתי בו השתתפו היטלר, הימלר ושאר הצמרת הנאצית. ב-10 באפריל 1935 נישא גרינג לשחקנית אמי זוהנמן (1893-1973), בטקס נישואים ממלכתי בברלין. לאחר נשואיהם החליטו לגור באופן קבוע בקארינהאל ולהפוך אותה למעונו הרשמי והייצוגי של גרינג. לאחוזתו בפרוסיה המזרחית הוא קרא על שמה: "אמיהאל". ב-1936 החלה הפיכת קארינהאל למעון ייצוגי של גרינג והוא נחנך ביולי 1937. המבנה הישן נבלע בתוך מבנה חדש גדול ממדים בן שתי קומות. במבנה החדש היה אולם קבלת פנים גדול. במרתף היה בית קולנוע, מתקני ספורט וסאונה. נבנה אגף לצוות העובדים. באגף מיוחד מוקמה מערכת רכבות מיניאטוריות עם פסי רכבת באורך של 600 מטר מתנת מדינת פרוסיה לגרינג שנהנה להפעיל אותה לאורחים מועדפים. אורחים רבים ביקרו בקארינהאל וביניהם: הרברט הובר, צ'ארלס לינדברג, הדוכס מווינדזור ואשתו, בניטו מוסוליני, וילי מסרשמידט, מלכי בולגריה, רומניה, יוגוסלביה ועוד. 7 ק"מ מקארינהאל נבנה מבנה דמה של האחוזה כדי לבלבל את מפציצי האויב. לאחר כישלונות הלופטוואפה במלחמת העולם השנייה החל גרינג לנתק עצמו מהפיקוד והסתגר בקארינהאל ביחד עם אשתו ובתו אדה. הוא נהג להשתעשע עם שני גורי אריות שהוחלפו מדי פעם כאשר גדלו. גרינג החרים אלפי יצירות אמנות ואחסן אותם בקארינהאל, שם תכנן לבנות מוזיאון גדול על שמו שיכיל את יצירות האמנות השדודות, ולחנוך אותו ב-12 בינואר 1953, ביום הולדתו ה-60. עם התקרבות החזית הרוסית החל גרינג לפנות את יצירות האמנות לאוסטריה. ב-20 באפריל 1945 עזב בפעם האחרונה את קארינהאל עם אשתו ובתו כדי להשתתף בחגיגת יום ההולדת של היטלר. לאחוזה נכנסה יחידת חבלה של הלופטוואפה שקבלה הוראה לפוצץ אותה. ב-21 באפריל 1945 פוצצה אחוזת קארינהאל. מה שנשאר עומד נהרס על ידי שלטונות מזרח גרמניה בשנות ה-50. שרידים שנמצאו ליד מערת הקבר של קארין גרינג הוברחו לשוודיה ושם נקברו. עם התפוררות גרמניה המזרחית התחדשו החיפושים במקום ונמצא שלד. בדיקות DNA של השלד והשוואה עם זה של בנה אישרו כי מדובר בעצמותיה של קארין והן נקברו שוב. השריד היחיד לאחוזה כיום הוא שער הכניסה. ברגהוף קן הנשרים גידו קנופ: גרינג, סגנו של השטן, ספרית מעריב, 2010 מדיה וקבצים בנושא קארינהאל בוויקישיתוף ביקור בקארינהאל קארינהאל, באתר יוטיוב
מזוכיזם

מזוכיזם הוא פאראפיליה, הלך נפש שבו האדם נהנה לסבול כאב והשפלה על מנת להגיע לסיפוק, לגירוי מיני או לאורגזמה. המושג נטבע לראשונה על ידי הפסיכיאטר והסקסולוג האוסטרי-גרמני ריכרד פון קְרַאפְט-אֶבִּינג וקרוי על שמו של לאופולד פון זאכר-מאזוך אשר תיאר בספרו חוויות רבות המבוססות על הצורך לסבול כאב והשפלה כדי להגיע לגירוי, לאקט מיני ולאורגזמה. בעוד המרקיז דה סאד (על שמו נקראת התופעה ההפוכה - סאדיזם) מתאר את החוויה בלבד, מדגיש מאזוך בתיאור חוויותיו את הנאתו הרבה. המזוכיסט מוצא לו בן/בת זוג שיביא לסיפוק כשם שמאזוך מצא לו אשה ושתי פילגשים שסיפקו אותו. לעיתים משולבת סטייה זו בפטישיזם או במציצנות. המשותף למזוכיזם עם הסאדיזם הוא הכאב כתנאי לגירוי מיני. בסאדיזם מדובר בהכאבה אקטיבית ובצורך לעיתים בשליטה ואילו במזוכיזם מדובר בקבלה פסיבית של כאב מהזולת, ולעיתים בצורך בהשפלה ובמילוי בקשותיו, גם אם אין הן הגיוניות, של השולט. מערכת יחסים של סאדיסט ומזוכיסט לא בהכרח תהיה קבועה מבחינת התפקידים. כלומר ייתכן כי יתקיימו חילופי תפקידים בין השניים. לרוב יש עדיפות לאחד מהשניים ולעיתים היא גבולית, אך בכל מימוש מערכת יחסים של סאדיסט ומזוכיסט אחד חייב להיות זה שמכאיב בצורה אקטיבית. לעיתים מדובר לא רק בשליטה ובהכאבה גופנית, אלא שליטה על התודעה, רמת דיכוי 2 ואפילו 3 בסולם של מרקוזה. יש האומרים כי מאחורי העדפה מינית שכזו מסתתר עבר נפשי מעורער, כלומר ילדות עם אב או אם מתעלל (פיזית או נפשית). לעיתים קרובות הצורך לשליטה פיזית נובע מהעובדה שלאדם אין שליטה על חייו. ובהתאם, הצורך שישלטו בפרט נובע מהעובדה שמדובר באדם עם התלבטויות רבות בחייו ויש לו צורך לפתור אותן והעובדה שבמערכת היחסים המינית יישלטו בו מרצה את הצורך. עמדה זו היא בעיקר עמדתם של המחקרים שנערכו על ידי קראפט-אבינג (1886) ופרויד. מחקרים מודרניים שנערכו החל משנות ה-70 של המאה ה-20 (פאוורס 2007, Santilla et al., 2000; Brame, 2000; Moser, 2002 ואחרים) לא מצאו תימוכין לטענות אלו, וניתן לומר כי הן הופרכו לחלוטין החברה נותנת הרחבה לתופעה זו, גם בהקשר הלא מיני, לאנשים שמפיקים הנאה כל שהיא מסבל, מכאב ומהשפלה. מזוכיזם הוא מוטיב נפוץ בספרות. עמוס עוז משתמש ביסודות מזוכיסטיים בספרו קופסה שחורה. הגיבורה אילנה, בהתנהגותה המינית, מתוארת כזקוקה לסאדיזם, זקוקה למכות ואונס מצד בעלה כדי לספק את תאוותה המינית. הסופרת האמריקאית אן רייס, המוכרת בשל ספרה ראיון עם הערפד, כתבה את הטרילוגיה בעלת היסודות המזוכיסטיים "היפהפייה הנרדמת" תחת שם העט א.נ. ואת "היציאה מעדן" תחת שם העט אן רמפלינג. גם בשירה יש התייחסות ענפה למזוכיזם. סילביה פלאת' משתמשת לעיתים בשיריה בתיאורים העלולים לרמוז על מזוכיזם (למשל, בשירה "Daddy", בו היא מתארת השתוקקות למגף אכזרי של גרמני). הלהקה דפש מוד הוציאה ב-1984 את השיר "Master and Servant". הזמרת ריהאנה הוציאה שיר בשם "S&M", קיצור של Sado-Masochism. השיר Falling In Love של להקת Aerosmith עוסק בנושא, ובקליפ של השיר יש סצנות רבות המתארות יחסי שליטה. בקליפ של השיר Last Cup of Sorrow של להקת פיית' נו מור יש סצנה שבה רואים אדם מזמין מלכת סאדו לביתו. להקת הפאנק רוק Sum 41 מתארת צרכים מזוכיסטיים בשיר Jessica kill . פגיעה עצמית מזוכיזם, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מזוכיזם, דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא פסיכולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סירמיונה

סירמיונה (באיטלקית: Sirmione) היא עיר השוכנת לחופו הדרומי של אגם גארדה, נפת ברשה בצפון איטליה. חלקה ההיסטורי של העיר ממוקם על חצי אי צר באורך 1,250 מטרים וברוחב מקסימלי של 750 מטרים המוקף במימי האגם. העדויות המוקדמות ביותר לנוכחותם של מתיישבים באזור הם מלפני 7–8 אלפי שנים. שרידים של בתי כלונסאות אשר שימשו את מתיישבי האזור הם מן האלף השני והשלישי לפני הספירה. החל מן המאה הראשונה לפני הספירה הפך האזור הדרומי של אגם גארדה הכולל את סירמיונה לאתר נופש מועדף על משפחות עשירות מוורונה שהייתה אז העיר הרומית החשובה בצפון מזרח איטליה של ימינו. המשורר קאטולוס הילל את יופייה של העיר ואף החזיק בבית קייט באזור. פסלו מוצב ליד מזח במקום מרכזי בעיירה. בשלהי העידן הרומי, המאה הרביעית והחמישית לספירה, הפכה העיר לנקודה מבוצרת לצורך הגנה על חופו הדרומי של האגם, וההתיישבות במקום המשיכה גם לאחר הכיבוש הלומברדי של צפון איטליה. בשנותיה האחרונות של ממלכת לומברדיה שימשה העיר כמרכז שיפוטי הכפופה ישירות למלך. אשתו של דסידריו (Desiderio), השליט האחרון של ממלכת לומברדיה יסדה בעיר מנזר וכנסייה. סביב שנת 1000 לספירה הייתה סירמיונה במעמד של עיר חופשית. העיר נכבשה במאה ה-13 על ידי בני משפחת סקליארי (Scaligeri) שליטי וורונה, ומסטינו דלה סקאלה (Mastino della Scala), בנה בה ככל הנראה את הטירה שבקצה לשון היבשה. בתקופה זו שימשה העיר בין היתר כמקום מקלט למתנגדי הכנסייה בצפון איטליה. בין השנים 1405 ועד 1797 היו העיר סירמיונה וסביבתה נתונים תחת שליטה של הרפובליקה של ונציה, ולאחר מכן עברה לשליטת האימפריה ההבסבורגית. בשנת 1860 עברה סירמיונה לשליטתה של ממלכת איטליה. העיר והמבצר שימשו לצרכים צבאיים של שליטי האזור עד המאה ה-16, אך חיל המשמר נשאר מוצב בה עד למאה ה-19. האתר ההיסטורי העיקרי בעיר מכונה "מערות קאטולוס" (באיטלקית Grotte di Catullo). הבניין הוא הדוגמה המרשימה ביותר לבית פרטי מן התקופה הרומית בצפון איטליה. טירת סקאליירי מן המאה ה-13 כוללת דוגמה נדירה של ביצורי נמל מימי הביניים. כנסיית סן פייטרו מן התקופה הלומבארדית אשר חודשה במאה ה-14 כוללת ציורי קיר מן המאות ה-12 ועד ה-16 . מגדל הפעמון בסגנון הרומנסקי נבנה בשנת 1070. כנסיית סנטה מריה מג'ורה אשר נבנתה בשנת 1400 מעוטרת בציורי קיר מן המאה ה-15 ופסל עץ של המדונה. אתר ההתיישבות בלוגנה וקיה היא חלק מבתי הכלונסאות הפרהיסטוריים בהרי האלפים המוכרים כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו. כיום משמשת סירמיונה כאתר תיירות ונופש פופולרי במיוחד. העיר מציעה כמות גדולה ומגוון רחב של בתי מלון, חנויות, ואפשרויות בילוי. בין היתר העיר מפורסמת בהיצע גדול של מרחצאות חמים ועתירי מינרלים כגון גופרית, ברום ויוד שהיו מוכרים עוד מן התקופה הרומית. אתרי תיירות פופולריים הם טירת משפחת סקאליירי ומערות קאטולוס. התיירים הפוקדים את העיר הם כאלה המגיעים לשהות ממושכת באתרי מרחצאות המרפא, תיירים למספר ימים המשתמשים בה כנקודת מוצא וחזרה לטיולים יומיים בסביבת האגם, וגם תיירי יום המבקרים למספר שעות באתרים שבעיר העתיקה. אנשים אמידים מאיטליה וממדינות אחרות באירופה, מחזיקים בתי קייט בסירמיונה. בעיירה חנויות רבות וצבעונית לממכר גלידות. כניסת כלי רכב לחלק העתיק של העיירה מותרת לתושבי העיר בלבד, לספקים מורשים, ובמקרים מיוחד של תיירים נכים. לתיירים הרבים הפוקדים את העיר הוקצה חניון מיוחד המרוחק כמה מאות מטרים מהחומות, לכלי רכב פרטיים ובנפרד לאוטובוסים. טירת סקליארי בית המשורר קאטולוס העיר הישנה סירמיונה אתר האינטרנט הרשמי של סירמיונה מידע בעברית על העיירה סירמיונה באתר הכל על סירמיונה: ה-עיירה התיירותית של אגם גארדה
ויקטור פלווין

ויקטור אולגוביץ' פלווין (רוסית: Ви́ктор Оле́гович Пеле́вин, נולד ב-22 בנובמבר 1962 במוסקבה) הוא סופר רוסי מודרני. התפרסם ברוסיה ומחוצה לה ברומנים כמו דור ה-P, צ'פאייב והריק, אמון רע ואחרים. כתיבתו הפוסט-מודרנית משלבת בטקסט סאטירה, מדע בדיוני, תרבות הפופ, פילוסופיה ואזטוריקה. ב-1979 פלווין סיים תיכון והתקבל ל"המכון האנרגיה של מוסקבה" (Московский энергетический институт) לפקולטת הנדסת חשמל וסיים תואר ב-1985. באותה שנה התקבל לעבודה כמהנדס חשמל בקתדרה לתחבורה חשמלית של המכון. פלווין שירת בחיל האוויר הסובייטי. ב-1987 (לפי דיווחים אחרים ב-1985) נרשם ללימודי תואר שלישי באותו המכון. למד בו עד 1989 (לא סיים תזה). ב-1989 נרשם ל"מכון הספרות של גורקי" (Литературный институт имени А. М. Горького), אך לימודיו הופסקו ב-1991. לטענתו, הוא לא רכש שום דבר מלימודים אלו. בין השנים 1989–1990 עבר ככתב במגזין "Face to Face". במקביל החל מ-1989 כתב למגזין "דת ומדע" (Наука и религия) כתבות בנושאי מיסטיקה של המזרח הרחוק, סיפרו הראשון ראה אור ב-1989 באותו המגזין. ב-1992 פרסם פלווין אוסף סיפורים קצרים "פנס כחול" (Синий фонарь), אוסף זה זכה במספר פרסים רק כעבור זמן. באותה השנה ראה אור הרומן הראשון שלו, אמון רע (Омон Ра) וכעבור כשנה הרומן השני חיי החרקים (Жизнь насекомых). ב-1996 פרסם רומן "זן בודהיסטי" בשם "צ'פאייב והריק" (Чапаев и Пустота, על שמו של וסילי איבנוביץ' צ'פאייב ועמיתו הבדיוני). רומן זה זכה לביקורת חיובית מאוד ומספר פרסים בינם International IMPAC Dublin Literary Award. ב-1999 פרסם את הרומן דור ה-P‏ (Generation П) שמעביר ביקורת על תרבות הצריכה. רומן זה נמכר בלמעלה מ-3.5 מיליון עותקים בעולם וזכה במספר פרסים. ב-2004 פרסם אוסף נוסף בשם "הדיאלקטיקה של תקופת המעבר (משום מקום לשום מקום)" (בקיצור ДПП (NN)), שכללה נובלה "מספרים" (Числа) הדן בנומרולוגיה. גם אוסף זה זכה לתשומת לב רבה של המבקרים והקהל הרחב. ב-2006 פרסם רומן בשם Empire V המספר על ערפדים. רומן זה הודלף לרשת לפני פרסומו הרשמי. ב-2009 פרסם את הרומן "t" המספר על דמות דמיונית המבוססת באופן רופף מאוד על לב טולסטוי וב-2011 פרסם רומן עתידני דיסטופי S.N.U.F.F. ב-2013 פרסם רומן בשם בטמן אפולו (Бэтман Аполло), המהווה רומן המשך ל-Empire V. ב-2014 פרסם את הרומן ה-12 שלו, אהבה לשלושה צוקרברינים (Любовь к трём цукербринам). ב-2015 יצא הרומן "משגיח"(Смотритель), ב-2016 הרומן "פנסו של מפוסאיל, או מלחמה קיצונית בין צ'קיסטים לבונים חופשיים" (Лампа Мафусаила, или Крайняя битва чекистов с масонами ), וב-2017 יצא iPhuck 10. ב-2018 יצא ספר נוסף בשם "נופים סודיים של הר פוג'י (רוסית: Тайные виды на гору Фудзи) ומשכו "אומנות מגע רך" ( Искусство лёгких касаний) ראה אור ב-2019. ב-2020 ספרו Empire V, עובד לסרט קולנוע באותו שם. ב-2021 הוצא את הספר Transhumanism Inc. וב-2022 את הספר KGBT+. דור ה-P אמון רע (כולל נובלה "חץ צהוב") מדיה וקבצים בנושא ויקטור פלווין בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ויקטור פלווין ויקטור פלווין, ברשת החברתית Goodreads מכונת קריאה ויקטור פלווין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ויקטור פלווין, דף שער בספרייה הלאומית
קוואסקי נינג'ה ZX-12R

קוואסקי נינג'ה ZX-12R הוא אופנוע ספורט שיוצר על ידי חברת קוואסקי בין השנים 2000 ל-2006. האופנוע התמודד על תואר האופנוע המהיר בעולם בייצור סדרתי, והיה בין הגורמים להחלטה על הגבלת המהירות של אופנועי ספורט ל-300 קמ"ש. בעת הצגתו היה ה-ZX-12R אופנוע הדגל של קוואסקי ונועד להתמודד עם הסוזוקי GSX-1300R היאבוסה. לאופנוע מנוע בנפח 1,199 סמ"ק בעל 161.2 כ"ס. השליטה והבלמים תואמים את כוח המנוע, דבר שהפך אותו לאופנוע נוח לנסיעה במהירויות נמוכות וקל לתפעול גם בפקקים, אך בעל תאוצה חזקה. מהרגע שיצא לייצור ראשוני בשנת 2000, המהירות המרבית של האופנוע הוגבלה ל-300 קמ"ש. הדבר נבע מהסכם שהושג בין יצרניות האופנועים האירופאיות ליפניות על מנת לא לגרום לרשויות החוק, בעיקר באירופה, להגביל את המהירות המרבית של אופנועים. ה-ZX-12R יוצר עד לשנת 2006, אז החליפו ה-ZX-14, שגם גרף ממנו את תואר האופנוע הסדרתי המהיר ביותר. אתר האינטרנט הרשמי של קוואסקי נינג'ה ZX-12R מדיה וקבצים בנושא קוואסקי נינג'ה ZX-12R בוויקישיתוף
מדליית עשור לחרות ישראל

מדליית "עשור לחרות ישראל" היא המדליה הממלכתית הראשונה שהונפקה במדינת ישראל, במסגרת חגיגות העשור למדינת ישראל. בשנת 1958, במסגרת חגיגות העשור למדינת ישראל, הנפיקה החברה הממשלתית למדליות ולמטבעות מדליה שבצִדה האחד העתק של המטבע "יהודה השבויה" מוקף בשלשלאות ובכתובת העברית "גלתה יהודה" עם התאריך העברי (השגוי) "תל"א". מצדה האחר של המדליה מופיע העתק של עץ התמר שמופיע במטבע המקורי, מעברו האחד אישה נושאת אלומת שיבולים ומעברו האחר גבר הנושא על כתפו מעדר. המילים "Israel Liberata" ("ישראל המשוחררת" בלטינית) ו"ירושלים" משולבות באיור, ומסביבו מופיעה הכתובת "עשור לחרות ישראל", עשרה כוכבים בני שישה קודקודים (דומים למגני דוד) והתאריך העברי "תשי"ח". את המדליה עיצב אוטה וליש על-פי הצעה של ליאו קדמן. הייתה זו המדליה הממלכתית הראשונה של מדינת ישראל. המדליה נוצקה בזהב בעשרת אלפים עותקים, אולם הביקוש לה עלה על מספר העותקים המוצע, ולפיכך הוחלט להנפיק גרסה נוספת שלה. הגרסה השנייה (ראו תמונה) שונה במידה ניכרת מן העיצוב הראשון. מעצבי הגרסה השנייה היו גרד רוטשילד וזאב ליפמן מ"סטודיו רולי". הם בחרו גרסה אחרת של המטבע הרומי הקדום מבין הגרסאות המוכרות, ושינו במקצת את הכתובת שמסביבו. בגרסתם מופיעה הכתובת "יהודה השבויה" עם התאריך העברי "ג'תת"ל" באותיות עבריות. בחלק מההנפקות מופיעה גם הכתובת "Judea Captive 70 C.E" באנגלית. מצדה האחר של המדליה בגרסת "סטודיו רולי" מופיע עץ תמר, מעברו האחד אישה מניפה תינוק ומעברו האחר גבר כורע ושותל עץ. האיור אינו כולל כתובות, אולם מסביב לו מופיעה הכתובת "ישראל המשוחררת" עם התאריך העברי "תש"ח" והכתובת "Israel liberated 1948" באנגלית, או בהנפקה אחרת: "Israel liberata" בלטינית ו"עשור לחרות ישראל תשי"ח". גרסה זו מעוצבת בסגנון המזכיר ריאליזם סוציאליסטי. נרי שנידור, עבדות, שחרור ויצירה, עת־מול 216, אפריל 2011 השחרור – מדליה ממלכתית ארד, באתר של החברה הישראלית למדליות ולמטבעות