laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ברית יצחק

ברית יצחק הוא טקס הנהוג בלילה קודם ברית מילה בקרב חלק קהילות עדות המזרח, בעיראק נקרא הטקס גם ליל הזוהר או עקד אל-יאס (קשירת ההדסים) ואצל קהילות אירופה נקרא וואכנאכט. מנהג זה נערך ערב לפני הברית, מפני חשש סכנה מיסטי לילד, ולכך נעזרים בסגולה זו להגנה על הילד. מנהג זה מבוסס על פי ספר הזהר שמסופר שם: שרבי אבא ובנו ר' יעקב הזדמנו לאכסניה אחת ובעל הפונדק ביקש מהם להישאר למחר לברית. באותו לילה כינס בעל האכסניה את אוהביו ועסקו בדבקות בתורה ואף אחד לא ישן כל הלילה. לדעת הרב יחזקאל לנדא יש מקור למנהג זה גם מהתלמוד, וכן למנהג הדלקת הנרות בלילה זה, יש מקור מהתלמוד. לילה לפני ברית המילה מגיעים לבית התינוק הנולד קרובי משפחה וידידים. הטקס נערך במניין גברים הקוראים הלכות, מדרשים, פרקי קבלה וסיפורים הקשורים בברית מילה של האבות מתוך ספר הזוהר. אבי או סב הנימול קוראים את ההלכות והסיפורים הקשורים לחובת האב למול את בנו. הקריאה נעשית בדרך כלל מתוך ספר הנקרא "ברית יצחק". לאחר מכן מוגשים מיני מאכל הכוללים את כל הברכות חוץ מברכת המוציא[דרוש מקור], שרים ומנגנים. יהודי עיראק נהגו לערוך טקס בבית היולדת בשם ליל עקד אליאס -קשירת ההדסים, נוהגים לשאול מבית הכנסת כיסא המיוחד לאליהו הנביא עטוף בכיסוי קטיפה, עליו מניחים חומש וספר הזוהר, בארבע פינותיו קושרים ענפי הדס ומקשטים אותו גם ברימוני ספר התורה, בפרחים ובמיוחד בצמח הפיגם. כיסא זה ישמש למחרת בברית המילה, במהלך החגיגה מחלקים רחת לוקום וכעכים לקול צהלולים. בקרב קהילות האשכנזים נוהגים לקיים מנהג דומה בשם "וואכנאכט" ("ליל השמירה" ביידיש), בו מתאספים המוהל, אבי הנימול וחברים, וקוראים תהילים ותפילות. כחלק מהמנהג מכונסים ילדים וטף סמוך למיטת התינוק וקוראים פרק ראשון של קריאת שמע ואת פסוקי "המלאך הגואל" ו"אדון עולם" להגנת התינוק בזכות תפילת תינוקות של בית רבן. או שד אל-אס, 'משיכת ההדסים[דרוש מקור]) ספר הזוהר, חלק א', דף צ"ג, עמוד א' בספרו דגול מרבבה על שולחן ערוך, יורה דעה, סימן קע"ח תלמוד בבלי, מסכת בבא קמא, דף פ', עמוד א', "ישוע הבן" תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף ל"ב, עמוד ב' ""אור הנר בברור חיל משתה שם" רחל פרידמן, מעיראק לישראל – מנהגים ותרבות מאז ועד היום, בית הספר הבינלאומי ללימודי העם היהודי, אנו - מוזיאון העם היהודי
סתוונית ירושלים

סתוונית ירושלים (שם מדעי: Colchicum hierosolymitanum) היא צמח ממשפחת הסתווניתיים. בעבר השתייכה למשפחת השושניים שפוצלה לכמה משפחות. סתוונית ירושלים היא צמח בגובה 5–10 ס"מ. הפקעת נמצאת באדמה קשה בעומק של עד 40 ס"מ, צורתה אליפטית וקוטרה 3.5-2 ס"מ, היא עטופה בקליפות חומות-אדמדמות יבשות. בתפרחת 5–9 עלי-עטיף שמתפתחים לאחר הפריחה. בכל בצל עד 40 פרחים שלא כולם צומחים באותו הזמן כך שניתן לראות פרחים צעירים ליד פרחים נובלים. הפריחה של המין בין אוקטובר לינואר. בית גידול הוא קרקעות כבדות שונות בשטחים עשבוניים ובתוך סירה קוצנית. הצמח פזור עד נדיר ביהודה, שומרון, גליל תחתון ועמק החולה. מצוי בגולן, בגליל העליון ובחרמון הנמוך. באזור ירושלים כמעט ונעלמה תחת הבנייה ונשמרה בעמק המצלבה, בגבעת התנ"ך וגם בהגן הבוטני האוניברסיטאי בגבעת רם, ירושלים. בגן הבוטני היא פורחת מסוף אוקטובר ועד לאמצע נובמבר. מדיה וקבצים בנושא סתוונית ירושלים בוויקישיתוף סתוונית ירושלים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) סתוונית ירושלים, באתר צמח השדה סתוונית ירושלים, באתר צמחיית ישראל וסביבתה סתוונית ירושלים, באתר Tropicos (באנגלית) סתוונית ירושלים, באתר GBIF (באנגלית) סתוונית ירושלים, באתר The Plant List (באנגלית) סתוונית ירושלים, באתר IPNI (באנגלית)
מקלע לואיס

מקלע לואיס הוא מקלע קל פועל על בסיס קרור אוויר ומוזן ממחסנית עגולה. היה המקלע הקל העיקרי של צבא בריטניה במלחמת העולם הראשונה. מקלע לואיס (גרסת החי"ר): קליבר - 7.62 מ"מ משקל (ריק) - 11.7 ק"ג אורך כולל - 1280 מילימטר אורך הקנה - 666 מילימטר קצב אש - 500 - 600 כדור בדקה הזנה - מחסנית חיצונית מתנתקת של 47 כדור הלואיס פותח על ידי אלוף-משנה אמריקאי בשם אייזק לואיס בשנת-1911. הוא ביקש להכניס אותו לשירות בצבא ארצות הברית, אך נתקל בסירוב. לואיס המתוסכל פרש ועבר לבלגיה, שם הציג את הנשק בפני הצבא הבלגי. הבלגים התלהבו מהעיצוב והחלו לייצורו בסוף שנת 1913. לאחר מכן החל ייצור גם בבריטניה. עם פלישת צבא גרמניה לבלגיה ב-1914 הצטיינו מקלעי הלואיס בלחימה, וצבא בריטניה אימץ את הנשק ב-1915. מאות אלפי מקלעי לואיס יוצרו והותקנו במכוניות משוריינות, טנקים, ומטוסים. בנוסף שימשו את החי"ר הבריטי כנשק סיוע נייד, שכן היו קלים בהרבה מרוב מקלעי התקופה. הכוחות הבריטים התקינו אותו על צריחי השריוניות הראשונות שפעלו בחזית סיני וארץ ישראל. בניגוד לחזית הארופאית שהייתה סטטית וכלי הרכב סבלו מקשיי ניידות, הרי החזית במזרח התיכון התאפיינה בשטחים פתוחים ברובם מדבריים בהם לשריוניות היו יתרונות רבים לעומת החיילות הרכובים על סוסים וגמלים. כאמור ציידו הבריטים את שריוניות הרולס רויס שהפעילו בחזית המזרח תיכונית במקלעי לואיס. האמריקאים איחרו להכניס את המקלע לשימוש, ולכן הנשק שירת תקופה קצרה בלבד, עד שהוחלף על ידי רובה הבראונינג האוטומטי (BAR). הלואיס המשיך לשרת את הצבא הבריטי עד 1936, עת נכנס הברן כמקלע קל לשירות. בארץ החלו להחליפו בברן רק מאוחר יותר והוא היה בשנת 1936, שנת פרוץ המאורעות - המקלע הנפוץ ביותר בקרב הכוחות הבריטים. הלואיס הצטיין במשקל נמוך יחסית למקלעי התקופה, שאיפשר שימוש על ידי חי"ר מסתער. המשקל הקל היה תוצאה של שימוש במנגנון קירור אוויר, בניגוד לקירור המים המקובל בתקופה. מנגנון קירור האוויר הגדול הקיף את הקנה ויצר מראה ייחודי לנשק. הנשק הוזן על ידי מחסנית עגולה של 47 כדורים (90 במטוסים), שמוקמה מעל הנשק, והסתובבה בעת הירי. כדי להגדיל את היציבות בעת הירי - הותקן למקלע דורגל. בשנות השלושים בעקבות המרד הערבי הגדול ותקיפת היישובים היהודים בארץ, הוקמו והופעלו על ידי משטרת המנדט יחידות המשמר הנע. היחידות היו שייכות ליישובים השונים ופעלו כיחידות מקומיות. על מנת לאפשר ניידות, סיפקה המשטרה הבריטית לאותן היחידות טנדרים עם ארגז פתוח עליו הותקנה חצובה ועליה הורכב מקלע לואיס. מקלע הלואיס שהיה נשק חדשני בתקופת מלחמת העולם הראשונה, נחשב בשנות השלושים והארבעים לנשק מיושן ולכן הבריטים מסרו אותו ליחידות המשמר הנע. צוותי הטנדרים היו נוטרים שפעלו ברישיון ובחסות משטרת המנדט הבריטית (Palestin Police). על שולי הכובעים המקופלים וכן על השרוולים היו משולשים בצבעים שונים שציינו את האזורים השנים של המשמרות הנעים. לכל אזור היה משולש בצבע שונה. למשמר הנע היה בנוסף סמל מיוחד בו נראה הטנדר עם מקלע הלואיס. המתנדבים הראשונים לצבא הבריטי בארץ ישראל עברו אימונים שכללו במסגרת חיל הרגלים שימוש ברובים ובמקלעים. המקלע הנפוץ ביותר לפחות בשנים הראשונות היה מקלע הלואיס. אוסטרליה אוסטרליה בלגיה בלגיה קנדה קנדה צ'כוסלובקיה צ'כוסלובקיה אסטוניה אסטוניה פינלנד פינלנד צרפת צרפת גרמניה גרמניה הונדורס הונדורס אירלנד אירלנד איטליה איטליה ישראל ישראל גרמניה גרמניה הולנד הולנד ניו זילנד ניו זילנד ניקרגואה ניקרגואה נורווגיה נורווגיה הפיליפינים הפיליפינים פורטוגל פורטוגל האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית ברית המועצות ברית המועצות בריטניה האימפריה הבריטית ארצות הברית ארצות הברית יוגוסלביה יוגוסלביה
קיטאי-גורוד

קיטאי-גורוד (ברוסית: Китай-город) היא שכונה במרכז מוסקבה בירת רוסיה. שכונה זו, שהייתה מוקפת חומה מאז ימי הביניים, ממוקמת בסמוך לקרמלין. בין הקרמלין לבין השכונה מפרידה הכיכר האדומה. מקור שם השכונה אינו ברור. המילה "גורוד" משמעה ברוסית "עיר", והמילה "קיטאי" משמעה "סין". יחד עם זאת המלומדים מסכימים כי אין כל קשר בין שם השכונה לסין, או לאוכלוסייה סינית. ישנן סברות שונות בדבר מקור השם. לפי אחת הסברות מקורו במילה "קיטה" שמשמעה "צמה", או "מקלעת" ומשמעות השם "עיר מקלעות קש" - בהתייחס למבני העץ שהיו בה והיו בנויים מקלעות של ענפים. חומות השכונה הוקמו בין השנים 1536–1539 על פי תוכניות של האדריכל האיטלקי הידוע כיום בשמו הרוסי פטרוק מאלי. החומה כללה 13 מגדלי שמירה ושישה שערים. עובי החומות וגובהן היה שישה מטרים. אחרוני המגדלים נהרסו בשנות ה-30 של המאה ה-20, אולם מספר חלקים מהחומה נותרו עד ימינו. מקטע חומה מצוי בזאריאדיה, ומקטע אחר ביציאה מתחנת אוחוטני ריאד של הרכבת התחתית של מוסקבה, מאחורי מלון מטרופול. לאחר נפילת ברית המועצות החלה עיריית מוסקבה בשיקום החומה, ומספר מקטעים נבנו מחדש מאז שנת 1995. הרובע מוקף שרשרת של הכיכרות המרכזיים של מוסקבה ובהם הכיכר האדומה, כיכר התיאטרון (בחזית תיאטרון בולשוי), כיכר לוביאנקה (בחזית הלוביאנקה) וכיכר סלאביאנסקאיה. קיטאי-גורוד היוותה את מרכז העסקים הראשי של מוסקבה מאז ימי הביניים. הרחובות העיקריים של הרובע - וארווארקה, איליינקה וניקולסקאיה היו רחובות חנויות, ומחסנים, וגם כיום מהווים אזורים מסחריים. את הרובע עיטרו שתי כנסיות - ניקולאי הקדוש )(שנחנכה בשנת 1653) וניקולאי הגדול (נכחנה בשנת 1689, נהרסה בשנת 1933). ברחוב ניקולסקאיה הייתה ממוקמת האוניברסיטה הראשונה של מוסקבה - האקדמיה היוונית לטינית הסלאבית, מאז שנות ה-60 של המאה ה-17. בשנות ה-90 של המאה ה-19 פותחו אזורי הרובע. מבנים רבים נהרסו ובמקומם נבנו מבני עסקים ומרכזים מסחריים. בשטח נרחב הסמוך לרובע הוקם בשנת 1907 מלון מטרופול - בסגנון האר נובו. בין השנים 1910–1912 נבנו מבני המשרדים ששימשו עד שנת 2012 את בית המשפט לחוקה של רוסיה. שכונה שלמה של קיטאי-גורוד, שנקראה זאריאדיה נהרסה בשנות ה-30 וה-40 (למעט מבנים היסטוריים) במטרה לאפשר בניית בנייני משרדים ומסחר מודרניים. ברובע נמצה רחוב קצר טרטיאקובסקי פרויזד שמרכז חנויות יוקרה. תחנת המטרו קיטאי-גורוד תחנת המטרו פלושאד רבוליוציי מדיה וקבצים בנושא קיטאי-גורוד בוויקישיתוף קיטאי-גורוד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
מחשב זומבי

מחשב זומבי (או בקיצור זומבי) הוא מחשב המחובר לאינטרנט ונפרץ על ידי האקר, וירוס, תולעת מחשב או סוס טרויאני. בדרך כלל המחשב נפרץ כחלק מפעילות רחבת היקף היוצרת רשת בוטים (באנגלית: Botnet), המשמשת בבוא העת ככלי להוצאת התקפות רחבות היקף אל הפועל בהנחיה מרחוק של ההאקר השולט בה. רוב בעלי המחשבים הזומבים אינם מודעים לכך שהמחשב שלהם נמצא בשליטה של גורם נוסף, ובשל חוסר המודעות הזה המחשבים מכונים "זומבים". זומבים היו בשימוש נרחב בקרב מפיצי דואר זבל אלקטרוני. בשנת 2005 מוערך כי בין 50 ל-80 אחוזים מדואר הזבל בעולם נשלח על ידי מחשבים אלו. הסיבה העיקרית לשימוש במחשבי זומבי היא היכולת למנוע זיהוי, לעקוף סינון ברמת הספקית וכמובן - לחסוך רוחב פס למפיץ עצמו ואת העלות הכרוכה בכך. זומבים גם משמשים פעמים רבות כחלק ממערך התקפת מניעת שירות מבוזרת. בהתקפות מסוג זה המפעיל של הרשת משתמש בזומבים כדי להוציא לפועל התקפה הדורשת משאבים רבים, בדרך כלל משאבי רוחב פס. התקפות לדוגמה הן הצפת SYN, התקפת פינג וכיוצא בזה. מחשב זומבי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מחשבים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רוביני (פירושונים)

האם התכוונתם ל... רובין – Rovinj עיירת חוף בקרואטיה נוריאל רוביני – פרופסור אמריקאי לכלכלה ג'ובאני בטיסטה רוביני – זמר אופרה איטלקי במאה ה-19
ניקיטה

האם התכוונתם ל... ניקיטה (סרט) – סרט פעולה מאת הבמאי לוק בסון משנת 1990 ניקיטה (סדרת טלוויזיה, 1997) – סדרת טלוויזיה המבוססת על הסרט בעל אותו השם, שודרה בשנים 1997-2001 ניקיטה (סדרת טלוויזיה, 2010) – סדרת טלוויזיה נוספת המבוססת על הסרט, משודרת מ-2010 Nikita – שיר של אלטון ג'ון מ־1985 אישים ששמם הפרטי הוא ניקיטה
פצצת ZIP

במחשבים, פצצת ZIP (באנגלית: Zip bomb) היא שיטה לתקיפת מערכות מחשוב המכילות מנגנונים לפתיחת קבצים מכווצים. התקיפה מתבססת על קובץ דחוס בעל נפח קטן, אשר בעת פתיחתו נפרש לקובץ בעל נפח גדול במיוחד. מטרת התקיפה היא להעמיס על המערכת אשר פתחה את הקובץ הדחוס בצורה כה רבה, עד להשבתת המערכת, לכן מתקפה זו מסווגת כהתקפת מניעת שירות (DOS). שיטה זו מיועדת לפגוע במערכות הפותחות וסורקות קבצים דחוסים, לדוגמה מערכות אנטי-וירוס, Application Gateway מסוגים מסוימים וכן מערכות שונות המאפשרות להעלות אליהן את המידע בצורה דחוסה. שיטות הדחיסה הפופולריות מאפשרות לדחוס קבצים בגדלים עצומים במספר קילו-בתים נמוך לאין שיעור. לדוגמה, קובץ טקסט פשוט שיכיל 10,000 תווים זהים (לדוגמה, האות "A") ישקול כמשקל 10,000 תווים בפועל, אך בדחיסה ברמה גבוהה הקובץ ירשם בתור "10000A", כלומר, ייצוג בודד של התו בתוספת מספר המייצג את כמות הופעותיו בקובץ. צורה זו מאפשרת לדחוס קבצים בגודל לא פרופורציונלי ביחס ליכולת ההכלה של המחשב, השרת או התוכנה המותקפים. השיטה הייתה בשימוש עוד מימי ה-BBS אך מאז מרבית תוכנות האנטי-וירוס יכולות לזהות אם קובץ ZIP הוא פצצת ZIP ולהימנע מפתיחתו. דוגמה מוכרת לפצצת ZIP הייתה הקובץ 42.zip, שגודלו המכווץ היה 42 קילו-בתים בלבד, אך כאשר הוא נפרס הוא הכיל כ-4.5 פטה-בתים לאחר פתיחת הכיווץ - כמות גדולה מדי אפילו למערכות מחשבים של העשור השני של המאה ה-21. מדיה וקבצים בנושא פצצת ZIP בוויקישיתוף
אידנא

אִדְנָא (בערבית: إذنا; בתעתיק מדויק: אד'נא) היא עיירה פלסטינית בנפת חברון, שברשות הפלסטינית, הסמוכה לעיירה תרקומיא ולמחסום תרקומיא. נכון לשנת 2007 חיו בה כ-20,000 תושבים. כל תושבי העיירה הם מוסלמים. העיירה שוכנת בשטח A. אידנא שוכנת במערב יהודה, 13 ק"מ מערבית לחברון, בסמוך לקו הירוק בצד הפלסטיני. העיירה צופה על כביש 35 (כביש קריית גת-חברון) שמהווה גם את הכניסה הראשית אליה, וממנה גם נוף לכל אורך שפלת יהודה ומישור החוף הדרומי. דרומית לה נמצאת חורבת אלכום, מזרחית לה היישובים אדורה ותלם, וצפון-מזרחית לה תרקומיא. העיירה נחלקת לשני חלקים: חלק צפוני וחלק דרומי, המופרדים ביניהם על ידי ואדי. יש שהציעו לזהות את אידנא עם העיר המקראית דַנָּה הנזכרת בספר יהושע ברשימת ערי הר חברון. בצפון הכפר מצוי תל גדול, בשטח 30–40 דונם, עם חרסים החל מהתקופה הישראלית, ואשר בו נמצאו מטבעות קדומים רבים. בסקר ארכאולוגי שנערך במקום לאחר מלחמת ששת הימים, נמצאו חרסים מהתקופה הישראלית (שפע רב מן המאות ה-11 וה-10 לפנה"ס ואילך), הפרסית, ההלניסטית והרומית (משתי האחרונות נתגלו חרסים רבים), הביזנטית וימי הביניים. הסוקרים ציינו כי התושבים מצאו מטבעות מהתקופה החשמונאית, המרד הגדול, ומן התקופות הרומית והביזנטית. היישוב נזכר בשם Iedna בתחילת המאה ה-4 לספירה, באונומסטיקון של אוסביוס, כאחד היישובים היהודיים בהר חברון, תוך שמצוין כי הוא שוכן בסמוך לאבן המיל השישית בדרך מבית גוברין לחברון (תואם בדיוק למיקומו של הכפר בימינו). במאה ה-13 צורף הכפר לווקף של חברון בידי הסולטאן הממלוכי ביברס, ובמהלך המאה ה-19 נהרס כתוצאה ממלחמות שבטי קייס וימן. מדיה וקבצים בנושא אידנא בוויקישיתוף ספר יהושע, פרק ט"ו, פסוק מ"ט. אנציקלופדיה מקראית - אוצר הידיעות של המקרא ותקופתו, כרך ג', עמ' 685. Conder and Kitchener, 1881, SWP III, p. 305 מדריך ישראל - אנציקלופדיה שימושית לידיעת הארץ, כרך יהודה, 251. משה כוכבי (ע), יהודה, שומרון וגולן: סקר ארכיאולוגי בשנת תשכ"ח, ירושלים: כרטא ירושלים, 1972, עמ' 50 מדריך ישראל - אנציקלופדיה שימושית לידיעת הארץ, כרך יהודה, 251. ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים ברשות הפלסטינית ובנושא ארכאולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רובע היהלומים (ניו יורק)

אזור היהלומים והתכשיטים של ניו יורק ממוקם בחלקו המערבי של רחוב 47, בין השדרה החמישית לשישית. רחוב היהלומים הוא אחד ממרכזי היהלומים החשובים בעולם, כאשר על פי ההערכות כ-90% מהיהלומים המגיעים לארצות הברית - שוק התכשיטים הגדול בעולם - נכנסים למדינה דרך ניו יורק. העסקים ברובע זה מספקים תכשיטים לחנויות רבות בניו יורק וברחבי ארצות הברית. ברחוב היהלומים ממוקמים משרדים רבים של יהלומנים, חנויות תכשיטים ומועדון סוחרי היהלומים (DDC), המתפקד בפועל כבורסת יהלומים. באזור פועלים כ-2,600 עסקים עצמאיים. כמעט כל בתי העסק הללו סוחרים בתכשיטים או ביהלומים, ופועלים במסגרת אחת מ-25 ה"בורסות" באזור. המעבר של חנויות וסוחרים לאזור זה החל ב-1941, וקיבל דחיפה משמעותית עם הגירתם לניו יורק של אלפי יהודים מהענף, לאחר פלישת גרמניה הנאצית לאמסטרדם ולאנטוורפן. נציגות מכון היהלומים בניו יורק ממוקמת אף היא בלב רחוב היהלומים. בשל רגישות העסקים באזור, ניכרת בו נוכחות מוגברת של כוחות המשטרה. ערך זה הוא קצרמר בנושא כלכלה ובנושא ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יון דאל תומאסון

יון דאל תומאסון (בדנית: Jon Dahl Tomasson; נולד ב-29 באוגוסט 1976 בקופנהגן) הוא כדורגלן עבר דני ומאמן כדורגל המשמש כיום כמאמנה של נבחרת שוודיה. הופעת הבכורה של תומאסון בנבחרת דנמרק הייתה במרץ 1997 מול נבחרת קרואטיה, ולמרות שהחמיץ את מונדיאל 1998, הוא שיחק ביורו 2000. הוא שיחק גם במונדיאל 2002 בו כבש ארבעה שערים וביורו 2004 בו כבש שלושה שערים והגיע לנבחרת האול-סטאר של הטורניר. ב-7 ביוני 2011 הודיע תומאסון על פרישה בשל פציעה ברגלו במונדיאל 2010. מדיה וקבצים בנושא יון דאל תומאסון בוויקישיתוף יון דאל תומאסון, באתר Transfermarkt יון דאל תומאסון, באתר Fussballdaten.de (בגרמנית) יון דאל תומאסון, באתר Soccerway יון דאל תומאסון, באתר BDFutbol יון דאל תומאסון, באתר WorldFootball.net יון דאל תומאסון, באתר National Football Teams יון דאל תומאסון, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגלנים ובנושא דנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דייבטוריבה

דייבטוריבה (בלטבית: Dievturība) היא תנועת דת נאו-פגנית שמטרתה להחיות את הדת העממית של הלטבים לפני שהתנצרו במאה ה-13. חסידי הדת מכנים את עצמם כ"שומרי האל" החיים בהרמוניה עם האל ועולמו. התנועה נוסדה בשנת 1925 על ידי ארנסט בראסטינש, אך דוכאה בכוח על ידי הקומוניסטים ברוסיה של שנת 1940. התנועה קמה לתחייה וצברה יותר ויותר מאמינים חדשים. כיום ישנם כ-650 פעילים שונים המפיצים את אמונת הדת ברחבי לטביה. תנועת הדייבטוריבה הוקמה בשנת 1925 כרקונסטרוקציה פוליתאיסטית לדתות הנורדיות העתיקות, שמתבססת על פולקלור לטבי, שירי עם, והמיתולוגיה הלטבית. בהתאם לזמנים המודרניים, הדייבטוריבה שונה מהדת המקורית העתיקה שהייתה קיימת בתחילת ימי הביניים. כדוגמה ניתן לראות כי אין ראיות לכך שעובדי האלילים הפגניים הלטביים הכירו בשילוש הקדוש של האלים "דיבס" "מארה" ו"לאימה", ששייכים לדייבטוריבה המודרנית כיום. ארנסט בראסטינש (1892–1942), שהיה אמן, היסטוריון חובב, חוקר פולקלור וארכאולוג, היה גם הכוח העיקרי בפיתוח המוקדם של תנועת הדייבטוריבה. כחלק מעבודתו הוא תיעד הרבה מקדשים וארמונות לטביים עתיקים, וכתב מונחון שעוסק במיתולוגיה הלטבית. הדייבטוריבה היא למעשה דת פנתאיסטית. האלים האחרים הם או היבטים של דיבס (היקום עצמו, המציאות המוחלטת), או סוגים אחרים של רוחות לא אלוהיות. בתאולוגיה של הדייבטוריבה נמצאות כמה ישויות אלוהיות, שקיבלו הכרה מסוימת כחלק מהאמונה בדת: דיבס – האל הראשי, שחלק מהאלים האחרים הם היבטים שלו. לאימה – הייתה התגלמות הגורל והמזל הקשורה ללידה לנישואין ולמוות, כמו כן הייתה פטרונית הנשים ההרות. מארה – היא האלה הגבוהה ביותר בסולם דרגות האלות של המיתולוגיה הלטבית. אלות אחרות במיתולוגיה נחשבו כביטויים עצמיים שלה כגון אלת החלב, אלת הרוחות, ואלות האדמה, המים, הים, העצים והרוח. יוראס מאטה – אלת הים אודנס מאטה – אלת המים אופס מאטה – אלת הנהרות הצורה האנושית מורכבת משלושה חלקים: ווליס – הגוף האסטרלי מאיסה – הצורה הפיזית דבסלה – הנשמה השוני שבין הדבסלה (הנשמה) לווליס (הגוף האסטרלי) הוא בזה שהדבסלה היא נצחית והווליס לא, כי הדבסלה באה מהאל דיבס הנצחי ותחזור אליו לאחר מות המאיסה (הגוף הפיזי). הווליס יישאר לצד המאיסה שמת, אך עם הזמן יעלם הווליס בדומה לאמונה הרווחת במיתולוגיה היוונית. מדיה וקבצים בנושא דייבטוריבה בוויקישיתוף האתר הרשמי של כנסיית הדיבטוריבה בלטביה. (בלטבית)
שם חיבה

שם חיבה הוא שם שניתן לאדם על ידי בני משפחתו או ידידיו, בנוסף לשמו הרשמי, כדרך להבעת חיבה כלפיו. פעמים רבות ניתן שם החיבה לפעוטות, ולעיתים נפסק או מצטמצם השימוש בשם החיבה עם ההתבגרות. פעמים אחרות הופך שם חיבה לנחלת הכלל, עד כי האדם מזוהה בעיקר בשם החיבה שלו. שם חיבה הוא במרבית המקרים צורת הקטנה של השם הפרטי המקורי. כך, למשל, "ישראל" הופך ל"שרוליק", "אברהם" הופך ל"אבי" וכדומה. התופעה קיימת בשפות רבות. באנגלית, למשל, מקובל שם החיבה "ביל" למי ששמו הרשמי הוא "ויליאם", ו"בוב" ל"רוברט". ברוסית השם הנשי "יקטרינה", הופך לשם החיבה "קטיה" וזה הופך לשם החיבה "קטיושה". לעיתים נוספת לשמו המקורי של האדם סיומת קצרה המביעה חיבה כלפיו כגון: דבירי, דבירוש, דבירצ'וק וכדומה (שימו לב ששתי הסיומות האחרונות באות משפות סלביות). לעיתים נגזר שם החיבה משם משפחתו של האדם. שם החיבה של וינסטון צ'רצ'יל היה "צ'רצ'י". לעיתים נוצר שם החיבה בעקבות אירוע בולט כלשהו. לרחבעם זאבי ניתן שם החיבה "גנדי" לאחר שהגיע לחדר האוכל בבית הספר שבו התחנך, כשהוא קירח, יחף, ומגבת למותניו, הופעה שהזכירה לחבריו את המנהיג ההודי מהאטמה גנדי. פוליטיקאים ישראלים אחדים, ששם החיבה שלהם הפך לנחלת הכלל, הפכו את שם החיבה לחלק משמם הרשמי. כך למשל אברהם בייגה שוחט, יוסף (טומי) לפיד, בנימין (ביבי) נתניהו, משה (בוגי) יעלון, יצחק (בוז'י) הרצוג. אחד המניעים לכך הוא לאפשר את הופעת שם החיבה בפרסומים רשמיים, כגון רשימת המועמדים לכנסת, שבהם נרשמים אנשים רק לפי שמם הרשמי המופיע במרשם האוכלוסין. היפוקוריזם רוביק רוזנטל, "ביבי ובוגי, בייגה ואברום", בתוך חדוות הלשון - שיחות על העברית הישראלית, הוצאת עם עובד, 2004. רות בורשטיין (2010) "ציפורה לבני ושאולי מופז - על שמות חיבה בעברית בשישים שנות המדינה". העברית שפה חיה, כרך ה' (בעריכת רינה בן-שחר, גדעון טורי וניצה בן ארי. הקיבוץ המאוחד. עמ' 65-85. עפרי אילני, מחקר: האבולוציה של שמות החיבה, באתר הארץ, 1 ביולי 2009 כָּתְבָה: נֵרִי לִיבְנֶה / אִייֵר: זְאֵב אֶנְגֶלְמָאיֵר, אַבָּא'לֶה מָמִי שֶלִי, באתר הארץ, 4 בנובמבר 2018 כנויים, דף שער בספרייה הלאומית
לויס רויו

לויס רויו (בספרדית: Luis Royo; נולד ב-20 במאי 1945) הוא צייר מצליח בסגנון הציור הפנטזי. עבודותיו היוו השראה ללהקות מטאל רבות. ציוריו התפרסמו בעיקר על גבי עטיפות של תקליטורים ועל עטיפות ספרים. מדיה וקבצים בנושא לויס רויו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של לויס רויו לויס רויו, ברשת החברתית פייסבוק לויס רויו, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ערך זה הוא קצרמר בנושא ציירים ובנושא ספרדים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ריצ'רד פרנסוורת'

ריצ'רד ויליאם פרנסוורת' (באנגלית: Richard William Farnsworth; ‏1 בספטמבר 1920 - 6 באוקטובר 2000) היה שחקן קולנוע ופעלולן אמריקני. הוא היה מועמד לשני פרסי אוסקר ולשלושה פרסי גלובוס הזהב. פרסוורת' נולד בלוס אנג'לס לתוך תקופת השפל הגדול, הוא גדל עם אמו ושתי אחיותיו לאחר שאביו מת בהיותו ילד בן 7. פרנסוורת' היה נשוי למרגרט היל במשך 38 שנה, נולדו להם שני ילדים, והיא נפטרה בשנת 1985. בשנת 1999 במהלך צילומי סרטו האחרון "סיפור פשוט" הרגיש פרנסוורת' כאבים חדים בגופו כתוצאה מסרטן שהתגלה בעצמותיו. ב-6 באוקטובר 2000 ירה בעצמו בחוותו שבניו מקסיקו. הוא נקבר לצידה של אשתו מרגרט בבית קברות בלוס אנג'לס. פרסוורת' החל את דרכו בעולם הקולנוע לקראת סוף שנות ה-30. תחילה הופיע בתפקידים קטנים בהם בדרמת המלחמה הרומנטית זוכת 8 פרסי אוסקר "חלף עם הרוח". את תפקידו המרכזי הראשון הגדול גילם פרנסוורת' בשנת 1972 במערבון "השופט רוי בין". בשנת 1978 היה פרנסוורת' מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בדרמת המערבונים הרומנטית "בא פרש פראי וחופשי" בשנות ה-80 הופיע ב"התחיה", בדרמת הספורט מועמדת 4 פרסי אוסקר של בארי לוינסון "הטוב מכולם" ו"השועל האפור" שעל הופעתו בסרט היה מועמד לפרס גלובוס הזהב. היה מועמד לפרס גלובוס הזהב גם ב-1985 על משחקו בסדרה "מרדף". ב-1990 שיחק במותחן "מיזרי" שמבוסס על ספר אימה של סטיבן קינג בדמותו של שריף העיירה באסטר. ב-1999 שיחק בתפקיד ראשי בדמות אלווין סטרייט בסרט הדרמה הביוגרפי "סיפור פשוט". על תפקיד זה הועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר והפך בגיל 79 לשחקן המבוגר ביותר שהועמד לפרס זה, וכן הועמד בשלישית לפרס גלובוס הזהב. טקסס מעבר לנהר (1966) פלישת אולזן (1972) השופט רוי בין (1972) הדוכסית והנוכל (1976) בא פרש פראי וחופשי (1978) האגדה על הריינג'ר הבודד (1981) רוקוס (1981) השועל האפור (1982) יום העצמאות (1983) הטוב מכולם (1984) ריינסטון (1984) האסופית (1985) ג'ק וג'ק (1990) מיזרי (1990) הוואנה (1990) הדרך המהירה לגיהנום (1991) הבריחה (1994) לאסי (1994) סיפור פשוט (1999) טום הום (2000) התחיה (2001) The Fire Next Time‏ (1993) - מיני-סדרה ריצ'רד פרנסוורת', במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ריצ'רד פרנסוורת', באתר AllMovie (באנגלית) ריצ'רד פרנסוורת', באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) ריצ'רד פרנסוורת', במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ריצ'רד פרנסוורת', באתר "Find a Grave" (באנגלית)
עברונה (אתר מקראי)

עַבְרוֹנָה הוא אתר מקראי, ונזכר בתורה כאחת מתחנות בני ישראל בעת נדודיהם במדבר בדרכם מארץ מצרים לארץ כנען. בספר במדבר, פרק ל"ג, פסוקים ל"ד–ל"ה, כתוב: "וַיִּסְעוּ, מִיָּטְבָתָה; וַיַּחֲנוּ, בְּעַבְרֹנָה: וַיִּסְעוּ, מֵעַבְרֹנָה; וַיַּחֲנוּ, בְּעֶצְיֹן גָּבֶר...". בתיאור המסע המקראי מופיעה תחנה זו בין יטבתה ובין עציון גבר ולכן נמצא שהמקום שכן בקרבת חוף אילת. אולם זיהויו המדויק תלוי בזיהויה של יטבתה השנוי במחלוקת. החוקרים הנוטים לזהות את יטבתה עם עין ע'צ'יאן, מזהים את עברונה עם עין א-דפייה, כ-15 ק"מ מצפון לאילת, והוא מעיין קטן שמימיו מכילים אחוז ניכר של גפרית וטעמם תפל (אך הם ראויים לשתייה). אחרים נוטים לזהות את יטבתה עם ביר טבה וואדי טבה במרחק של 10 ק"מ מדרום לאילת ולפי זה מקומה של עברונה בקצהו הצפוני מערבי של מפרץ אילת. באזור אילת החדשה. אנציקלופדיה מקראית : אוצר הידיעות של המקרא ותקופתו - ו : עבד - צרתן, מוסד ביאליק, 1971, עמ' 73 עולם התנ"ך - במדבר, דברי הימים הוצאה לאור בע"מ, 1997, עמ' 195
Dummy

Dummy הוא אלבום הבכורה של להקת הטריפ הופ הבריטית פורטיסהד. האלבום יצא בשנת 1994 ושנה לאחר מכן, ב-1995, זכה בפרס מרקיורי היוקרתי. בנוסף, בשנת 1997 הגיע Dummy למעמד של אלבום זהב בבריטניה. ההצלחה הרבה שנחל ה-EP,‏ "Numb" שקדם לאלבום, סייעה לבסס את בריסטול, שם פעלו פורסיטהד, כבירת הטריפ הופ העולמית בעוד הז'אנר עצמו רק החל להתפתח בשנים אלה ועדיין נקרא "הסאונד של בריסטול". במובן זה, נחשב Dummy לאחד האלבומים החשובים יותר בהתפתחות הטריפ הופ. האלבום מאופיין בקולה המלנכולי של סולנית הלהקה בת' גיבונס ובצלילים אפלים ודרמטיים. כמו כן ניכרים בו מקצבי טריפ הופ קלאסיים ועבודת סקראצ'ינג. עטיפת האלבום מציגה תמונה של גיבונס, מתוך סרט קצר שיצרה הלהקה בשם "To Kill a Dead Man" ולו גם חיברה הלהקה פסקול מקורי. מלבד Numb הוליד האלבום שני סינגלים נוספים: "Glory Box" (שהיה לימים משיריה המוכרים ביותר של הלהקה) אשר הגיע למקום ה-13 בבריטניה בהוצאתו המחודשת ו-"Sour Times" שהגיע אף הוא למעמד זהה, גם בהוצאה מחודשת. ב-3 בדצמבר 2008 הוציאה חברת Universal Music Japan מחדש ובמהדורה מוגבלת את שני האלבומים הראשונים של פורטיסהד בפורמט SHM-CD, המאפשר האזנה באיכות שמע גבוהה יותר. Dummy מכר מעל לשני מיליון עותקים באירופה והגיע למקום השני במצעד מכירות התקליטים הבריטי. מידע על האלבום Dummy באתר MusicBrainz מידע על האלבום Dummy באתר AllMusic האלבום Dummy באתר Discogs האלבום Dummy באתר ספוטיפיי האלבום Dummy באתר דיזר האלבום Dummy באתר אפל מיוזיק האלבום Dummy באתר טיידל האלבום Dummy באתר יוטיוב Dummy - chartstats.com IFPI Platinum Europe Awards - Q3 2007