laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ג'יימי באמבר

ג'יימי סיינט ג'ון באמבר גריפית' (באנגלית: Jamie St. John Bamber Griffith; נולד ב-3 באפריל 1973) הוא שחקן טלוויזיה ושדרן רדיו אנגלי הנודע בגילומו של קפטן לי אדאמה בסדרה "בטלסטאר גלקטיקה" והבלש מאט דבלין בסדרה "חוק וסדר: UK". באמבר נולד בהאמרסמית', לונדון. יש לו אזרחות אמריקאית ובריטית כיוון שאביו אמריקאי ואימו מצפון אירלנד. יש לו חמישה אחים ואחות אחת, השחקנית אנסטסיה גריפית'. הוא דובר צרפתית שוטף כיוון שבחלק מילדותו התגורר בפריז. ב-1998, באמבר החל את הקריירה שלו במיני סדרת הטלוויזיה "הורנבלואר - ימאי וג'נטלמן". ב-2001, שיחק בסדרה "אחים לנשק". ב-2002, שיחק במיני סדרה "דניאל דרונדה את דמותו של הנס מייריק ב-2003, באמבר השתתף ברימייק לסדרת הטלוויזיה בטלסטאר גלקטיקה 1978. בתחילה השתתף באמבר במיני סדרה "בטלסטאר גלקטיקה" ולאחר מכן בארבע העונות של הסדרה "בטלסטאר גלקטיקה". כמו כן, השתתף בסרטי הטלוויזיה של הסדרה: "בטלסטאר גלקטיקה: התוכנית" ו"בטלסטאר גלקטיקה: התער". דמותו של באמבר היא לילנד ג'וסף "לי" אדאמה המכונה "אפולו" - בנו הבכור של קומנדר אדאמה, שמתמנה לראש טייסת הקרב של הגלקטיקה (בהמשך למפקד ספינת "פאגאסוס"). ב-2009, החל לשחק את דמותו של מאט דבלין בגרסה הבריטית לסדרה "חוק וסדר". באותה שנה התארח בפרק בסדרה "בית הבובות". ב-2014, שיחק בסדרה "NCIS". בשנת 2016 שיחק בסרט המותחן "כסף" לצידם של קלאן לוץ וג'סי ויליאמס. באותה שנה החל לגלם את דמותו של הבלש טים ויליאמסון בסדרת המשטרה "מרצ'לה" של רשת ITV. הוא השתתף גם בעונות השנייה והשלישית שיצאו ב-2018 ויוני 2020. בשנת 2017 גילם את אריק ברטון בפרק אחד מתוך הסדרה "מקביל". באותה שנה שיחק בתפקיד הפוליטיקאי הצעיר מת'יו ווילד בסדרת המתח והפשע "חסרת פחד" ברשת ITV. בשנת 2019 הצטרף לעונה השביעית של הסדרה "מכת מחץ" בתור קולונל אלכסנדר קולטריין. בשנת 2021 הצטרף לעונה השנייה של סדרת המתח "חף מפשע" בתור סם רייט. בשנת 2023 שיחק בסדרת הטלוויזיה הרוסית "Treyder" בתור ג'סטין לי. באמבר נשוי לשחקנית וזמרת קרי נורטון. הזוג הכירו על הסט של "בטלסטאר גלקטיקה", ולהם שלוש בנות: איסלה, ותאומות בשם דרסי ואווה. מדיה וקבצים בנושא ג'יימי באמבר בוויקישיתוף ג'יימי באמבר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג'יימי באמבר, באתר AllMovie (באנגלית) ג'יימי באמבר, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) ג'יימי באמבר, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
ראובן שהם

ראובן שֹהם (נולד בל' בסיוון תרצ"ח, 29 ביוני 1938) הוא חוקר ומרצה לספרות עברית, המתמחה בחקר השירה העברית החדשה. פרופסור אמריטוס באוניברסיטת חיפה. שהם נולד בקיבוץ גבת, בנם של חוה וישראל שהם (פרלוב). לאחר הפילוג בקיבוץ המאוחד ב-1954 עבר עם הוריו לקיבוץ יפעת. שם סיים את חוק לימודיו ב-1956. את שירותו הצבאי עשה בחטיבת גולני (1956–1959). בוגר אוניברסיטת חיפה בספרות עברית ומקרא (1964–1969, בהצטיינות), מוסמך האוניברסיטה העברית בירושלים בספרות עברית (1969–1973, בהצטיינות). בעל תואר דוקטור מאוניברסיטת תל אביב (1975–1979). בין השנים 1983-1966 לימד ספרות עברית ומקרא בבית הספר האזורי העמק המערבי (ביפעת), ובמקביל, החל ב-1973, גם באורנים - המכללה האקדמית לחינוך. מ-1981 משמש כמרצה בחוג לספרות עברית והשוואתית שבאוניברסיטת חיפה ובאורנים. בדצמבר 2005 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין באוניברסיטת חיפה. פרסומיו ראו אור בבמות ספרותיות מחקריות שונות בארץ ובעולם. שהם מתגורר בקיבוץ יפעת, היה נשוי לד"ר עדנה שהם, מרצה להוראה באוניברסיטת חיפה ובאורנים, עד מותה ב-2018. אב לארבע בנות. אחיו, אורי שהם, היה משורר ופרופסור לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב. מונוגרפיה על שירתה של אסתר ראב, עבודת גמר לתואר מוסמך, בהדרכת פרופ' גרשון שקד, האוניברסיטה העברית בירושלים, תשל"ג 1973. פרקים מן העבודה פורסמו בכתב העת שדמות: בת הארץ - אסתר ראב ובני דורה, שדמות, תשל"ה 1975. בין עולם הפרדסים - לנרות של שבת ונפטלין, שדמות נ"ח, תשל"ו 1976. הקול הדובר בשירה העברית החדשה, עבודת דוקטור, בהדרכת ד"ר ראובן קריץ, אוניברסיטת תל אביב, 1979. אסתר ראב, ילקוט שירים; מבחר עריכה ומקורות: אהוד בן עזר וראובן שהם; מבוא: ראובן שהם, תל אביב: יחדיו; אגודת הסופרים העברים בישראל ('מבחר ספרותנו לעם'), תשמ"ב 1982. קול ודיוקן: תחנות בהתפתחות דיוקן הדובר בשירה העברית החדשה, חיפה: אוניברסיטת חיפה, תשמ"ח 1988. בדרך הקשה: עיונים בשירה: מ. י. לבנזון, נ. ה. אימבר, ח. נ. ביאליק, ש. טשרניחובסקי וא. שלונסקי, תל אביב: פפירוס ('מראה מקום: סדרת עיונים בספרות העברית'), תש"ן 1990. המראה והקולות: קריאה קשובה ב"פרידה מהדרום" לאבא קובנר, תל אביב: ספרית פועלים ('פואטיקה וביקורת'), תשנ"ה 1994. סנה בשר ודם: פואטיקה ורטוריקה בשירתו המודרניסטית והארכיטיפית של אורי צבי גרינברג, שדה בוקר: המרכז למורשת בן-גוריון, 1997. and Prophecy: The Image of the Poet as a "Prophet", a Hero and an Artist in Modern Hebrew Poetry, Leiden: Brill (Brill's series in Jewish studies, v. 31), 2003. (על שירתם של ביאליק, שלונסקי וא"צ גרינברג) בין הנודרים ובין הנדרים: פואטיקה, תמטיקה ורטוריקה ביצירת חיים גורי, קריית שדה בוקר: מכון בן-גוריון לחקר ישראל, הציונות ומורשת בן-גוריון; הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשס"ז 2006. בעולם של נתן זך גם פרצוף מכר הוא זר: עיונים שונים: תמטיים, פואטיים ורטוריים בשירת נתן זך; ריכוז, עריכה והבאה לדפוס: סמדר רוטמן, קריית שדה בוקר: מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות – אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשע"ג 2013. "אין עם אשר ייסוג מחפירות חייו": פואטיקה, רטוריקה ותמטיקה בשירי הזמר ההמוניים של היחידות הלוחמות 1930-2010. הוצאת הקיבוץ המאוחד ספריית פועלים 2018 ד"ר ראובן שהם - קורות חיים אקדמיים, פברואר 2009, באתר אוניברסיטת חיפה ראובן שהם, דף שער בספרייה הלאומית ראובן שהם, בלקסיקון הספרות העברית החדשה ראובן שהם, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" ראובן שהם, ב"לקסיקון הקשרים לספרות ישראלית" רשימת המאמרים של ראובן שהם באתר רמב"י
אייר מדגסקר

אייר מדגסקר (באנגלית: Air Madagascar) היא חברת התעופה הלאומית של מדגסקר. בסיס הפעולה המרכזי שלה נמצא בנמל התעופה הבינלאומי איואטו שבאנטננריבו. החברה הוקמה בשנת 1947 על ידי חברת אייר פראנס הצרפתית, וביצעה טיסות במדגסקר. עם קבלת עצמאות למדינה הפכה לחברת התעופה הלאומית של המדינה. החברה נמצאת כיום בבעלות ממשלת מדגסקר. לחברה יש הסכם קוד עם אייר פראנס בקווי המשך מצרפת. החברה טסה לצרפת ולאפריקה והיא גם חברת התעופה היחידה שיש לה טיסות פנים במדגסקר. לחברה הסכמי קוד-שייר עם אייר אוסטרל, אייר מאוריציוס, איתיחאד איירווייז ותאי איירווייז אינטרנשיונל. צי המטוסים של החברה נכון לינואר 2019: מדיה וקבצים בנושא אייר מדגסקר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אייר מדגסקר אייר מדגסקר, ברשת החברתית פייסבוק אייר מדגסקר, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אייר מדגסקר, ברשת החברתית אינסטגרם פרטי צי המטוסים של אייר מדגסקר, באתר airfleets.net (באנגלית)
בר יוחאי (יישוב)

בַּר יוֹחַאי הוא יישוב קהילתי דתי לאומי השוכן באזור הצפון ליד הר מירון ושייך למועצה אזורית מרום הגליל ולארגון המושבים של הפועל המזרחי. היישוב נקרא על שמו של רבי שמעון בר יוחאי, הקבור לפי המסורת בהר מירון הסמוך ליישוב. היישוב הוקם בשנת 1977 על ידי משפחות דתיות-לאומיות ועל ידי בני מושבים ממושבי הסביבה. איגוד המושבים של הפועל המזרחי ייסד את היישוב במטרה לאכלס באזור מרום הגליל משפחות בעלי מקצועות חופשיים, בעיקר בתחומי החינוך והשירותים המונציפליים שיעבדו בתחומי המועצה האזורית, אולם עם השנים עזבו רוב המייסדים את היישוב והגיעו משפחות חדשות. היישוב מורכב מרוב של משפחות מהזרם הדתי-לאומי וקבוצה של בעלי תשובה. לאחר שהגיעו ליישוב כ-30 משפחות המזוהות עם חסידות ברסלב, הופעלה ועדת הקבלה ביישוב למנוע שינוי של התמהיל הקהילתי ביישוב. ההחלטה תלויה ועומדת לפני בג"ץ. היישוב מונה, נכון לשנת 2024, כ-1,500 תושבים – מבוגרים וילדים. היישוב ממוקם בבקעת איילה הסמוכה להר מירון, וגובל ב-יער ביריה הממוקם מזרחית לו. הגובה הממוצע ביישוב הוא כ-720 מטר מעל פני הים. הנוף הנשקף מבתי התושבים הוא הנוף של הרי הגליל העליון ובעיקר הר מירון הנישא מעליו. בשל הגובה הרב היישוב מושלג לעיתים בחורף. היישוב נכון לשנת 2024 מתפתח מיום ליום, השלים בניה של בית כנסת חדש מרכזי ופיתוח סביבתי בשטח הגובל בבית הכנסת. בנוסף לשתי שכונות חדשות, גדולות ומפותחות ועם גנים חדשים ועוד גן מוזיקלי לילדים עם בעיית קשב. מדיה וקבצים בנושא בר יוחאי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בר יוחאי בר יוחאי, ברשת החברתית פייסבוק בר יוחאי, באתר רום גליל בר יוחאי, במרכז המידע לנגב ולגליל של תנועת אור בר-יוחאי (ישראל), דף שער בספרייה הלאומית אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 שרה ליבוביץ-דר, למה ביישוב בר יוחאי לא רוצים את הבת של מבקר המדינה?, באתר nrg‏, 5 בנובמבר 2011 בג"ץ 7465/11 שלמה סורקיס ואח' נ' מינהל מקרקעי ישראל, ניתן ב־6 בפברואר 2017
נעמי יודקובסקי

נעמי יוּדקוׁבסקי (29 במרץ 1920 – 5 בדצמבר 1996) הייתה אדריכלית ישראלית, ממייסדי קיבוץ לוחמי הגטאות. יודקובסקי, בשמה המקורי זוֹפיה רוזנשטראוך, נולדה בשנת 1920 בוורשה בירת פולין למשפחה מהמעמד הבינוני-גבוה שעסקה במסחר בטקסטיל. ב-1926 עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה בתל אביב, אך לאחר שנתקלה בקשיים כספיים, חזרה לפולין. ב-1939 החלה ללמוד אדריכלות בפוליטכניקום של ורשה (אנ'), אך לימודיה הופסקו בעקבות הגזרות על היהודים. בתקופת מלחמת העולם השנייה התגוררה עם משפחתה בגטו ורשה ועסקה בגרפיקה. עם חיסול הגטו נאסרה והועברה למיידנק ולאחר מכן לאושוויץ, שם עבדה במתפרה וניצלה ממוות. בשהותה במחנות ההשמדה יצרה איורים המתארים את החיים שם. לאחר המלחמה נתנה את האיורים לאמיל זומרשטיין, שהיגר לארצות הברית. בשנת 1961 הוצגו איוריה כעדות במשפט אייכמן. בתום המלחמה שבה להתגורר בוורשה, ולאחר שהכירה את בעלה ברוך (בוריה) יודקובסקי, עלתה לישראל ב-1948. תחילה התיישבה בקיבוץ יגור, ולאחר מכן הקימה יחד עם ניצולי שואה נוספים את קיבוץ לוחמי הגטאות, שם התגוררה עד לפטירתה. את לימודי האדריכלות השלימה בטכניון בחיפה ב-1956, ולאחר מכן הצטרפה למחלקה לתכנון של הקיבוץ המאוחד, שהפכה בהמשך למחלקה לתכנון של איחוד הקבוצות והקיבוצים. תכננה 12 חדרי אוכל בקיבוצים, שלושה בתי ספר, שלוש ספריות, מרכזי תרבות, מגורים ומבנים אחרים בקיבוצים. ב-1990 פרסמה ספר זיכרונות על קורותיה בשואה בשם "רקוויאם לשתי משפחות". הספר תורגם לאנגלית באותה שנה. יודקובסקי הייתה אם לשני בנים. בשנת 1969 התאלמנה. נפטרה בשנת 1996, בגיל 76. מוסד חינוכי לילדי עליית הנוער בקיבוץ לוחמי הגטאות, כולל בית ספר ע"ש יאנוש קורצ'אק (1959). בית מצפור (כיום מרכז למחוננים ומרכז לביולוגיה מולקולארית סביבתית) ובית תלם, מכללת אורנים חדר אוכל, קיבוץ לוחמי הגטאות (1970). מועדון, קיבוץ לוחמי הגטאות (1976). חדר אוכל, קיבוץ בארות יצחק. חדר אוכל, קיבוץ רמת יוחנן. חדר אוכל, רמת אפעל. חדר אוכל, כתות כוללות, מחסן בגדים, שכונות מגורים, עין הנצי"ב. חדר אוכל, גלגל. ספרייה, בית לוחמי הגטאות. מועדון וספריה, קיבוץ חוקוק. חדר האוכל בקיבוץ לוחמי הגטאות אולם האכילה בחדר האוכל בקיבוץ לוחמי הגטאות, 2013 חדר האוכל בקיבוץ גלגל המועדון לחבר בקיבוץ לוחמי הגטאות, שנחנך בשנת 1976. בשנת 1982 הוסב חלקו לגלריה לאמנות חדר האוכל בקיבוץ עין הנצי"ב נעמי יודקובסקי: רקוויאם לשתי משפחות, לוחמי הגטאות: בית לוחמי הגטאות והקיבוץ המאוחד, 1990. Orit Miller Katav, Chapter 5. Who is Zofia Rosenstrauch, néeNaomi Judkowski? Gender Equity - Global Policies and Perspectives on Advancing Social Justice, 2022 מדיה וקבצים בנושא נעמי יודקובסקי בוויקישיתוף נעמי יודקובסקי: ביוגרפיה באתר בית לוחמי הגטאות דוד רפ, זופיה מאושוויץ היא נעמי מלוחמי הגטאות, באתר הארץ, 21 באוגוסט 2005 מיכאל יעקובסון, סקירה על בניין חדר האוכל בקיבוץ לוחמי הגטאות בתכנון נעמי יודקובסקי, באתר 'חלון אחורי', 18 באוגוסט 2014 מיכאל יעקובסון, סקירה אדריכלית על חדר האוכל בקיבוץ הגושרים בתכנון יודקובסקי באתר 'חלון אחורי', 26 במאי 2015 מיכאל יעקובסון: סקירה על חדר האוכל בקיבוץ גלגל, באתר 'חלון אחורי', 1 ביוני 2016 נעמה ריבה, התעלומה ופתרונה: מי היתה המאיירת ממשפט אייכמן?, באתר הארץ, 18 באפריל 2023
בית חנניה

בֵּית חֲנַנְיָה הוא מושב באזור חוף הכרמל השוכן בסמוך לכפר ג'סר א-זרקא ומשתייך למועצה האזורית חוף הכרמל. המושב נוסד ביום י"ד תמוז תש"י, 29 ביוני 1950 על ידי חברת פיק"א ועל ידי עולים ממזרח אירופה. המושב קרוי על שמו של ד"ר רוברט גוטליב חנניה, ממנהלי פיק"א בארץ ישראל. מושב בית חנניה שוכן במחוז חיפה ומשתייך למועצה אזורית חוף הכרמל. כביש 4 נמצא מזרחית למושב ובנימינה מעבר לו, וממערב ודרום-מערב שוכנות ג'סר א-זרקא ואור עקיבא. החלק הבנוי במושב גובל מצפון באמת המים הרומית ושביל ישראל חולף בצפון המושב. בכניסה אליו שוכן תל מבורך. בחלקו המערבי של המושב זורם נחל עדה הנשפך לנחל התנינים. מדיה וקבצים בנושא בית חנניה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בית חנניה ספורו של כפר בשומרון, דבר, 31 במרץ 1961 תוכנית אב לשימור למועצה האזורית חוף הכרמל חלק שני עמ' 274-291 בית חנניה (ישראל), דף שער בספרייה הלאומית אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 זאב וילנאי, "אנציקלופדיה לידיעת הארץ", הוצאת ידיעות אחרונות, תשט"ז, 1956, כרך א', עמוד 105 עמנואל הראובני, לקסיקון ארץ ישראל, משרד החינוך ומטח, 2010 המייסדים - בית חנניה 1950, באתר תנועת המושבים ערך זה הוא קצרמר בנושא מושבים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שולמית גרוס

שולמית גרוֹס (1923 – 19 בספטמבר 2012) הייתה גאולוגית ומינרלוגית ישראלית שבמחקרה על תצורת חתרורים גילתה מינרלים חדשים, המינרלים גרוסיט ושולמיתיט, נקראים על שמה. גרוס נולדה בשם שולמית ליפשיץ ב-1923 בגרודנו שבפולין (כיום הורדנה בבלארוס), בתם של פרידה לבית הירשוביץ ומאיר ליפשיץ (Lifszyc), סוחר. למדה בגימנסיה "תרבות" בעיר, והמשיכה בפקולטה להנדסה ובניין בפוליטכניון הממלכתי שבמינסק. כשגרמניה פלשה לברית המועצות בקיץ 1941 נמלטה לטשקנט שבאוזבקיסטן, ושם המשיכה בלימודיה בפקולטה לגאולוגיה וסיימה בהצטיינות ב-1945. הוריה נספו בטרבלינקה ב-1943. עם סיום לימודיה עסקה במחקר גבישים באוניברסיטת מוסקבה. ב-1947 חזרה לפולין, וב-1950 עלתה לישראל עם בעלה, במאי הקולנוע נתן גרוס, ובנם התינוק יעקב. לאחר מספר שנים נולדה בתם עליזה. עבדה כמינרלוגית בוועדה לאנרגיה אטומית ובמכון הגיאולוגי לישראל. נפטרה ב-2012. גרוס התפרסמה בעולם בעקבות מחקריה על המינרלים של תצורת חתרורים. באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20 גילתה קבוצת חוקרים מהאוניברסיטה העברית בירושלים והמכון הגאולוגי לישראל, שכללה את יעקב בן-תור, שולמית גרוס וליזה הלר-קלאי, כי לסלעים בתצורת חתרורים הרכב מינרלוגי ייחודי. אנליזה של הסלעים גילתה בהם מינרלים נפוצים דוגמת וולאסטוניט, דיופסיד, גארנטים ואנורתיט, אבל גם מינרלים נדירים דוגמת ספוריט (Ca5(SiO4)2CO3), בראונמילריט (Ca2(Al,Fe)2O5), גהלניט ([Ca2Al[AlSiO7) ולרניט (Ca2SiO4) היציבים בטמפרטורות גבוהות וידועים ממקומות בהם סלעי גיר צורניים עברו התמרת מגע ממחדרים של סלעים געשיים, בעיקר בזלת. סביבה נוספת שבה מופיעים מינרלים אלו היא מעשי ידי אדם - בצמנט פורטלנד, מוצר בסיסי של תעשיית הבנייה. תהליך ייצור הצמנט דומה לתהליך המתרחש בזמן התמרת המגע - חימום תערובת של קירטון וחרסית בטמפרטורה גבוהה (1300°C). גרוס הרחיבה את חקר המינרלים, וב-1977 פרסמה עבודת מחקר שבה תיארה 123 מינרלים שונים שהתגלו בתצורת חתרורים. חמישה מהם התגלו קודם לכן באתר בודד אחד בעולם, ושמונה היו ידועים רק כתוצרים סינתטיים של תעשיית המלט. גרוס גילתה גם מינרלים חדשים. היא תיארה שלושה מהם וקראה להם בנתוריט ((Ca6(Cr,Al)2(SO4)3(OH)12•26(H2O - על שם פרופ' יעקב בן-תור), יעלימיט ((Ca4Al6O12(SO4 - על שם הר יעלים ונחל יעלים, תוואי שטח בולטים בבקעת חתרורים) וחתרוריט (Ca3SiO5 - קרוי על שם התצורה). היא זיהתה מינרל חדש רביעי, אך לא הספיקה לתארו, ואת המלאכה השלימו דיטמר ובר (Dietmar Weber) ואדולף בישוף (Adolf Bischoff), צמד מינרלוגים גרמנים בשנת 1994, והם קראו למינרל גרוסיט (CaAl4O7) לכבודה. גרוס גם הוכיחה כי המינרלים המיוחדים של תצורת חתרורים נוצרו כתוצאה משרפה, והצליחה לייצר במעבדה את רוב המינרלים הבונים את סלעי חתרורים על ידי חימום של סלעים מהתצורות שהיו במקור באזור לפני השרפה - תצורת ע'רב ותצורת טקיה לטמפרטורת ההתמרה המשוערות. תגליותיה זיכו אותה בפרס על שם פרופ' רפאל (רפי) פרוינד מטעם החברה הגיאולוגית הישראלית בפעם הראשונה שחולק פרס זה ב-1979. לכבודה נקרא מינרל נוסף שנתגלה בתצורת חתרורים בשם שולמיתיט (CA3TiFe3+AlO8), אחד משלושת המינרלים שקיומם אושר על ידי האגודה הבינלאומית למינרלוגיה ב-2011. Gross, S., 1977. The mineralogy of the Hatrurim formation. Israel. Geol. Surv. Isr. Bull. 70, 80 p. (המאמר של שולמית גרוס על תצורת חתרורים) מדיה וקבצים בנושא שולמית גרוס בוויקישיתוף פרידה ליפשיץ; מאיר ליפשיץ: דפי עד שמילאה שולמית גרוס, במאגר המרכזי של שמות קרבנות השואה, אתר יד ושם. אודות גרוסיט באתר mindat רשימת זוכי פרס על שם פרופ' רפאל פרוינד אתר החברה הגיאולוגית הישראלית Shulamitite אודות המינרל שולומיתיט
לקו

לקו (באיטלקית: Lecco) היא עיר בלומברדיה שבצפון איטליה, 50 ק"מ צפונית למילאנו ובירת נפת לקו. העיר נמצאת בפינה הדרום-מזרחית של אגם קומו. לקו שוכנת על נהר אדה הממשיך לזרום הלאה מאגם קומו, ועל הנהר נבנו בעיר 4 גשרים כדי לשפר את התחבורה בין העיר לערים קומו ומילאנו. ממצאים ארכאולוגיים מעידים שבאזור הייתה התיישבות קלטית לפני הגעתם של הרומאים לעיר. הרומאים בנו במקום קסטרום והפכו את המקום למרכז תחבורתי חשוב. לאחר נפילת האימפריה הרומית המערבית כבשו הלומברדים את העיר במאה ה-6 ואחריהם הפרנקים, שהפכו את העיר למרכזה של רוזנות. אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בילה זמן ארוך בלקו במסגרת המרד שנערך ב-964 כנגד האימפריה הרומית הקדושה. מאוחר יותר נהפכה העיר למשכנו של המנזר המילאנזי סנט אמברוז. קונרד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בילה גם הוא זמן מה בלקו בניסיון לשחרר אותה מהכנסייה, אך כתוצאה מכך נערכו מלחמות שבסופה הייתה נתונה העיר לשליטתה של מילאנו. העיר הייתה שייכת לדוכסות מילאנו עד לסיפוחה לממלכת לומברדיה-ונציה שסופחה גם היא לממלכת איטליה ב-1866. מאז ועד היום שייכת העיר למחוז לומברדיה. במהלך מלחמת העולם השנייה שימשה העיר מרכז חשוב לפרטיזנים האיטלקיים במלחמתם כנגד הכובשים הנאציים. לקו משמשת כנקודת הסיום של מרוץ האופניים הקלאסי ג'ירו די לומברדיה, הכולל את גבעת מדונה דל גישלו המפורסמת. קבוצת הכדורגל של לקו משחקת בסרייה ב'. הקבוצה האתנית הראשית בלקו היא האיטלקים, אך בעיר קבוצות אתניות נוספות מאסיה, אירופה, אפריקה ואמריקה. בסך הכול בלקו ישנן קבוצות אתניות מ-97 מדינות. אלו הן מדינות מוצאן של הקבוצות האתניות הגדולות ביותר בלקו נכון לשנת 2009: כיכר ה-20 בספטמבר גדת האגם בחורף מבט על לקו מבט כללי על לקו ועל סביבתה מפלאני ד'ארנה מבט על אגם קומו מדיה וקבצים בנושא לקו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של לקו (באיטלקית) לקו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
מטמון עספיא

מטמון עספיא הוא מטמון מטבעות גדול שהתגלה בשנת 1960 בכפר עספיא שבכרמל, מקורו בחוסיפה העתיקה. הוא מכיל 4560 מטבעות כסף, רובם שקלים צוריים. המטמון כולל: 3,400 שקל צורי כ-1,000 חצאי שקל צורי 160 דינר רומי. השקלים וחצאי השקלים נושאים תאריכים משנת 40 לפנה"ס ועד לשנת 52/53 לספירה, כאשר רוב המטבעות נושאי תאריך בין 20 – 52/53 לספירה. מרבית הדינרים הם מימי אוגוסטוס, פרט לשלושה שהם מימי טיבריוס. על חלק מן המטבעות יש חרותות נוספות ביוונית ובארמית. נכון לשנת 2012 לא התפרסם מחקר מקיף של כל מטבעות המטמון. מידע ראשוני התפרסם על ידי הנומיסמט ליאו קדמן. קדמן סבר שהיה זה מס מחצית השקל שנאסף בצפון המדינה ונשלח לירושלים במהלך המרד הגדול, אך בשל הסכנה הוטמן בדרך. יעקב משורר חלק על עמדתו של קדמן וטען שלא ייתכן שהמטמון הוטמן אחרי שנת 53 לספירה, שכן אין במטמון מטבעות שהוטבעו אחרי שנת 53. ברוך קנאל כתב שהסברה שמדובר על כסף למקדש לא נראית בעיניו, אך שנדרש לו רשימה מלאה של המטבעות לפני שיוכל להביע עמדה סופית. בתחילת מאי 1960 פורסם שהמטמון נמצא על ידי דרוזי תושב עספיא שהחל למכור את המטבעות. על פי הפרסום, בעקבות ידיעות על כניסת מספר רב של מטבעות לשוק, פנו אנשי מחלקת העתיקות למשטרה בבקשה לחקור את מקור המטבעות, והמשטרה הגיעה לתושב עספיא שהודה שמצא שני כדים מלאים במטבעות באדמתו והספיק למכור כשליש מהם. על פי הפרסום, הוא מסר את שאר המטבעות, כ-2500, למשטרה, שהבטיחה לו שיכובדו זכויותיו ומטבעות אלו הועברו לידי רשות העתיקות. בתגובה לפרסום טענו חברי החברה הנומניסטית שהם מסרו על מציאת המטמון למחלקת העתיקות כבר בינואר 1960 ודיווח על המציאה בפרסומיהם. לטענתם, חברי החברה הנומניסטית רכשו מעל 2000 מטבעות מהמטמון עד מאי 1960. מהמשטרה הודלף שנחקר חשד שהמליצו למוצא לספר שהוא קיבל את המטמון מסבו, כדי שחוק העתיקות לא יחול עליו. ליאו קדמן טען, לעומת זאת, שחקירת המשטרה רק גורמת נזק ושהיה צריך לאפשר להם לרכוש את המטמון לצורכי מחקר ללא התערבות הרשויות. המטמון התפזר בין כמה מוסדות וכמה אספנים פרטיים. בהם אגף העתיקות והמוזיאונים, מוזיאון הארץ והחברה הממשלתית למדליות ומטבעות. בין האוספים הפרטיים נמנה דר' ראובן הכט (כיום במוזיאון הכט שבאוניברסיטת חיפה). באוסף מוזיאון הכט נמצאים 57 שקלים ו-24 חצאי שקלים מצור, ו-3 דינרים מרומא. השקל הקדום ביותר באוסף הוא משנת 24/25 לפנה"ס והמאוחר ביותר הוא משנת 50/49 לספירה. ליאו קדמן, "מטמון עוספיה", ידיעות נומיסמטיות בישראל, א', 1962, עמ' 12-9 יעקב משורר, "אמצעי תשלום קדומים, משקלות ומטבעות", קטלוג אוסף מוזיאון ראובן ועדית הכט (עורך: רוני רייך), א', אוניברסיטת חיפה, 1998, עמ' 189-173. מדיה וקבצים בנושא מטמון עספיא בוויקישיתוף מאמר הדן במשמעות המטמון (אורכב 03.03.2016 בארכיון Wayback Machine) בדף השבועי של אוניברסיטת בר-אילן מטמון הכרמל - משלוח מס השקל לבית המקדש, הארץ, 31 במאי 1960 ברוך קנאל, מחצית השקל, מחניים, 7 במרץ 1962 אוצר מטבעות עתיקות נתגלה בעוספיה, מעריב, 6 במאי 1960 שמואל שליט, מטמון הכרמל נועד לבית המקדש, מעריב, 30 במאי 1960 החקירה בעוספיה גורמת נזק, הארץ, 10 במאי 1960 חשד לנסיון טשטוש מקור המטבעות, מעריב, 11 במאי 1960 הבריטים לא תבעו..., מעריב, 15 במאי 1960 במוזיאון המטבעות-מוצגים מימי קדם ועד זמננו, הצופה, 19 ביוני 1961
מח'תאראן ביבי

מח'תאראן ביבי (באורדו: مختاراں بی بی; נולדה ב-1972), הידועה כיום גם כמוכתר מאי, היא אישה פקיסטנית שנפלה קורבן לאונס קבוצתי, פעלה להבאת תוקפיה למשפט, ומאז היא פעילה חברתית ידועה בתחום זכויות האדם בארצה. ביבי התגוררה בכפר מירוואלה שבמחוז מוזפארגאר בפקיסטן. ביוני 2002 נפלה קורבן לאונס קבוצתי של בני שבט סמוך, חזק ועשיר יותר, שבוצע כנקמה על חילול כבוד המשפחה: אחיה המתבגר הואשם על ידם כי קיים יחסי מין עם אחת מבנות השבט וחילל את כבודה, וכעונש מסוג עין תחת עין על פי המסורת המקובלת שם - על אנשי השבט לאנוס את ביבי ולחלל את כבודה. במקום להתאבד לאחר האונס, כפי שמתרחש במקרים דומים בתרבותה, אזרה ביבי אומץ והחליטה לרדוף את האונסים ולהביאם למשפט. מאבקה זכה להתעניינות וסיקור תקשורתי נרחבים בפקיסטן וברחבי העולם. ב-1 בספטמבר 2002 נפסק גזר דין מוות לשישה נאשמים, מתוכם ארבעת הנאשמים באונס, בבית המשפט לענייני טרור של ממשל נוואז שריף. עם זאת, ב-2005 זיכה בית המשפט העליון של לאהור חמישה מתוך ששת הנאשמים, בשל "חוסר ראיות מספקות"; עונשו של הנאשם השישי הומר למאסר עולם. ביבי בסיוע הממשלה ערערו על כך לבית המשפט העליון של פקיסטן, אך ב-2011 הותיר בית המשפט את הזיכוי על כנו. למרות הסכנה המתמדת לשלומם של ביבי ובני משפחתה, המשיכה ביבי להיות דוברת ופעילה בתחום זכויות האישה בארצה. היא יסדה ארגון נשים על שמה, "Mukhtar Mai Women's Welfare Organization", שמסייע בתחום החינוך לנשים וילדות בפקיסטן. מאז היא מנהלת מספר בתי ספר ומוסדות סיוע באזור. עם זאת, ב-2007 דווח כי אנשי ממשל ובכירים מקומיים ממשיכים להטריד אותה, את משפחתה ואת ארגונה, ולאיים עליהם. ביבי זכתה להערכה ברחבי העולם על פועלה. ב-2005 זכתה בתואר "אשת השנה" של המגזין "גלאמור". ב-2007 זכתה בפרס על פועלה למען זכויות האדם מטעם מועצת אירופה. ביבי פרסמה ב-2005 אוטוביוגרפיה בצרפתית, "Déshonorée", שהפכה לרב-מכר ותורגמה ל-23 שפות ("מחוללת" בעברית). נוצרו מספר סרטים המספרים את סיפורה. ב-2009 נישאה ביבי לנאסיר עבאס גאבול, קצין משטרה שלו אישה נוספת; חלק מתומכיה ברחבי העולם ביטאו אכזבה על כך, וטענו כי הדבר מבטא תמיכה בפוליגמיה. ב-2011 נולד בנם הראשון. מדיה וקבצים בנושא מח'תאראן ביבי בוויקישיתוף אסף רונאל, הפקיסטאנית שנאנסה והפכה לסמל מאבק הנשים - התחתנה, באתר הארץ, 18 במרץ 2009 הנאנסת בפקיסטאן: הנאשמים יכולים להרוג אותי עכשיו, באתר הארץ, 22 באפריל 2011 Mukhtar Mai - history of a rape case, BBC Sentenced to Be Raped, הניו יורק טיימס A Woman’s Work Earns Her Enemies, הניו יורק טיימס PAKISTAN: A Marriage of Convenience?, IPS - Inter Press Service
מדיטראנו

מדיטראנו (באיטלקית: Mediterraneo) הוא סרט איטלקי שזכה בפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בשנת 1991. עלילת הסרט מתרחשת במהלך מלחמת העולם השנייה בחזית מלחמת איטליה–יוון. הסרט הקומי מספר על עלילות קבוצת חיילים איטלקיים אשר הוצבו על אחד מאיי יוון. הסרט צולם באי היווני קסטלוריזו. הסרט נחל הצלחה קופתית גדולה באיטליה ובארצות הברית. בשנת 1941, שנה לאחר שאיטליה הפאשיסטית מצטרפת לגרמניה הנאצית במלחמתה נגד בעלות הברית, נשלחת קבוצה של חיילים איטלקיים בעלי כושר-לקוי למשימת שמירה בת 4 חודשים באי. הספינה שאמורה הייתה להחזיר את הקבוצה לאיטליה טובעת וכך מוצאים עצמם החיילים חיים באי היווני, אשר כל הגברים שבו נמלטו מפני הגרמנים. בעלילת הסרט נשזרים סיפורי אהבה שונים של כל אחד מקבוצת החיילים. "מדיטראנו", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "מדיטראנו", באתר נטפליקס "מדיטראנו", באתר AllMovie (באנגלית) "מדיטראנו", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "מדיטראנו", באתר אידיבי "מדיטראנו", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)