laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
הגי

הֵגַי (גם הֵגֶא) הוא דמות מתוך מגילת אסתר שבתנ"ך. הוא סריס שממונה על ההרמון של אחשוורוש. מצוין במגילה שאסתר מצאה חן בעיניו והוא הפלה אותה לטובה. הגי מופיע במגילה בפרק ב' פסוקים ח' - י': "וַיְהִי בְּהִשָּׁמַע דְּבַר הַמֶּלֶךְ וְדָתוֹ, וּבְהִקָּבֵץ נְעָרוֹת רַבּוֹת אֶל שׁוּשַׁן הַבִּירָה אֶל יַד הֵגָי, וַתִּלָּקַח אֶסְתֵּר אֶל בֵּית הַמֶּלֶךְ, אֶל יַד הֵגַי שֹׁמֵר הַנָּשִׁים; וַתִּיטַב הַנַּעֲרָה בְעֵינָיו וַתִּשָּׂא חֶסֶד לְפָנָיו, וַיְבַהֵל אֶת תַּמְרוּקֶיהָ וְאֶת מָנוֹתֶהָ לָתֵת לָהּ, וְאֵת שֶׁבַע הַנְּעָרוֹת הָרְאֻיוֹת לָתֶת לָהּ מִבֵּית הַמֶּלֶךְ, וַיְשַׁנֶּהָ וְאֶת נַעֲרוֹתֶיהָ לְטוֹב בֵּית הַנָּשִׁים; לֹא הִגִּידָה אֶסְתֵּר אֶת עַמָּהּ וְאֶת מוֹלַדְתָּהּ, כִּי מָרְדֳּכַי צִוָּה עָלֶיהָ אֲשֶׁר לֹא תַגִּיד." ובפרק ב' פסוק ט"ו: "וּבְהַגִּיעַ תֹּר אֶסְתֵּר בַּת אֲבִיחַיִל דֹּד מָרְדֳּכַי אֲשֶׁר לָקַח לוֹ לְבַת, לָבוֹא אֶל הַמֶּלֶךְ, לֹא בִקְשָׁה דָּבָר, כִּי אִם אֶת אֲשֶׁר יֹאמַר הֵגַי סְרִיס הַמֶּלֶךְ שֹׁמֵר הַנָּשִׁים. וַתְּהִי אֶסְתֵּר נֹשֵׂאת חֵן בְּעֵינֵי כָּל רֹאֶיהָ." בתלמוד בבלי, מסכת מגילה, דף י"ג, עמוד א' חלוקים האמוראים למה הכוונה במילים: "וַיְשַׁנֶּהָ וְאֶת נַעֲרוֹתֶיהָ לְטוֹב בֵּית הַנָּשִׁים". רב אומר שהכוונה לכך שהגי נתן לה מאכלים יהודים. שמואל אומר שהגי נתן לה "קדלי דחזירי" למאכל ורבי יוחנן אומר שהוא נתן לה זרעונים למאכל כמו שבספר דניאל האחראי על תזונתם של דניאל, חנניה, מישאל ועזריה נתן להם זרעונים. לפי הערוך "קדלי דחזירי" הוא "עשב הצומח בראש חזרת, והוא מאכל שרים". לעומתו, בתוספות ובפירוש שטיינזלץ מפורש שהכוונה לקותל חזיר. "ויהי המלצר נושא את פתבגם ונותן להם זרעונים". ספר דניאל, פרק א' פסוק ט"ז. תורה תמימה הערות אסתר פרק ב' הערה כ"ב "פי' בערוך שהוא עשב הצומח בראש חזרת, והוא מאכל שרים."
ויי

וֶיִי או ואי (איטלקית: Veii) היא עיר אטרוסקית היסטורית שהייתה ממוקמת במרכז איטליה, בחבל אטרוריה, מספר קילומטרים צפונה משפך נהר האניו אל נהר הטיבר. פריחתה העיקרית של ויי התרחשה בתקופת ההגמוניה האטרוסקית על איטליה, בין המאה השמינית למאה השישית לפנה"ס. בשל קרבתה הגאוגרפית של ויי לרומא חלו מאבקי כוח בין שתי הערים החל מתקופת המלוכה הרומית. המאבקים נסבו בעיקר על השליטה על נהר הטיבר ועל אגני המלח של החוף הטירני. לפי טיטוס ליוויוס נערכו בין שתי הערים 14 מלחמות שונות, שבהן הניצחון עבר מצד לצד. אובדן ראש הגשר של ויי בצדו המזרחי של הטיבר, העיר פידנאי, היווה את תחילת סופה של העיר. המלחמה האחרונה בין הרומים לבין בני ויי, שהחלה בשנת 405 לפנה"ס, הסתיימה בחורבנה המוחלט של העיר בשנת 396 לפנה"ס. בין הגורמים שהובילו לנפילתה של ווי היה חוסר התמיכה מהערים האטרוסקיות הצפוניות עקב התקפות הגאלים באטרוריה הצפונית. לפי המסורת הרומית, לאחר שריפתה של רומא בידי הגאלים בשנת 390 לפנה"ס הועלתה הצעה ליישב מחדש את תושבי העיר בחורבות ויי, הצעה שנדחתה לבסוף. לאחר חורבנה חולקו אדמות ויי בין אזרחי רומא וכנראה הוקם מעין ישוב במקום. בימי אוגוסטוס הפכה ויי למוניקפיום. במהלך המאה ה-4 ננטשה העיר. האתר הארכאולוגי של ויי נתגלה במהלך המאה ה-19 וחפירות שנעשו במקום חשפו מספר שרידים של מבנים אטרוסקים, שרידים שסייעו לגיבוש הידע על התרבות האטרוסקית הקדומה. מדיה וקבצים בנושא ויי בוויקישיתוף ויי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ויי, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ואי

האם התכוונתם ל... Y – אות באלפבית הלטיני. Y – כפר במדינת אלסקה שבארצות הברית. Y – כפר באזור סום שבצרפת. Y האיש האחרון – סדרת קומיקס מאת בריאן ק. ווהן. ואי – סרט שוודי משנת 1987. כרומוזום Y – כרומוזום מין אישים: טרוור ואי – חלילן בריטי סטיב ואי – מוזיקאי אמריקאי ויי (פירושונים)
מסדר דיית הזהב

מסדר דיית הזהב (ביפנית: 金鵄勲章, תעתיק: קינשי-קוּנשׁוֹ) היה מסדר באימפריה היפנית שנוסד ב-12 בפברואר 1890 על ידי הקיסר מוצוהיטו לזכרו של ג'ימו, הראשון בקיסרי יפן. מסדר דיית הזהב היה עיטור צבאי אותו העניקו עבור אומץ לב, מנהיגות או פיקוד מופת בעת קרב. המסדר הכיל שבע דרגות. חוגרים היו רשאים להתקבל לדרגות החמישית עד השביעית, נגדים לדרגות הרביעית עד השישית, קצינים זוטרים מהשלישית עד החמישית, קצינים אחרים מהשנייה עד הרביעית, וקצינים בכירים מהדרגה הראשונה עד השלישית. בסך הכול הוענקו 1,067,492 עיטורי מסדר דיית הזהב, רובם בשתי הדרגות הנמוכות ביותר. ארבעים ואחת הוענקו בדרגה הראשונה ומאתיים ואחת בדרגה השנייה. בנוסף לעיטור קיבלו חברי המסדר אנונה לכל ימי חייהם, ובמשך שנה לאחר מותם קיבלה משפחתם את התשלום. אם נפטר האדם פחות מחמש שנים לאחר קבלת העיטור, קיבלה משפחתו את התשלום עד לסיום תקופת חמש השנים. מסדר דיית הזהב בוטל על ידי המפקד העליון של כוחות הברית של יפן הכבושה ב-1947. תג המסדר מציג דיה זהובה, שליחת האלים לפי הניהון שוקי, שסייעה לקיסר ג'ימו להביס את אויביו. הדיה המוזהבת עומדת על כוכב בעל שמונה פינות עם שלושים ושתיים קרניים אדומות מצופות אמייל. מתחת לדיה צלובים שני מגני סמוראים, מצופים אמייל כחול, עם שתי חרבות צהובות צלובות בעלות ניצבי כסף. משני הצדדים מופיעים דגלים אדומים הנושאים את סמל השינטו. התג היה מצופה זהב בדרגות הראשונה עד החמישית, ומצופה כסף בשתי הדרגות הנמוכות ביותר. הוא היה תלוי על סרט בצבע כחול-ירוק בעל שוליים לבנים, והיה נתלה כאבנט על כתף ימין עבור הדרגה הראשונה, על הצוואר בדרגות השנייה והשלישית, ועל צד שמאל של החזה עבור שאר הדרגות. הכוכב עבור הדרגות הראשונה והשנייה היה זהה לתג אך בעל קרניים אדומות וצהובות, ונענד על צד שמאל של החזה עבור הדרגה הראשונה, ובצד ימין עבור הדרגה השנייה. איסורוקו יממוטו צ'ואיצ'י נגומו איוואו אויאמה פירוט העיטורים באתר לשכת העיטורים
אתלטיקה באולימפיאדת מוסקבה (1980)

אולימפיאדת מוסקבה (1980) נערכה במוסקבה, ברית המועצות. תחרויות האתלטיקה נערכו בין 24 ביולי ל-1 באוגוסט 1980. נערכו 38 תחרויות באתלטיקה במשחקים אלו (14 לנשים ו-24 לגברים), בהשתתפות 960 משתתפים (266 נשים ו-694 גברים) מ-70 מדינות. ברית המועצות (ברית המועצות) זכתה במקום הראשון עם 15 מדליות זהב ו-41 מדליות בסך הכול. האתלטים מבריטניה, איטליה, אוסטרליה, הולנד, ספרד וצרפת יוצגו עם הדגל האולימפי ולא עם דגל ארצם בשל החרם שהובילה ארצות הברית, שנעדרה מהמשחקים. בתחרויות האתלטיקה נשברו שישה שיאי עולם וחמישה שיאים אולימפיים. ברבל ווקל (מזרח גרמניה מזרח גרמניה) שזכתה בשתי מדליות זהב. טטיאנה קזנקינה (ברית המועצות ברית המועצות) שהגנה על תוארה בריצת 1500 מטר ואוולין יאל (מזרח גרמניה מזרח גרמניה) שהגנה על תוארה בזריקת דיסקוס. מירוטס איפטר (אתיופיה אתיופיה) שזכה בשתי מדליות זהב. ולדמאר סירפינסקי (מזרח גרמניה מזרח גרמניה) שהגן על תוארו בריצת מרתון ויורי סדיך (מזרח גרמניה מזרח גרמניה) שהגן על תוארו ביידוי פטיש. ולדמאר סירפינסקי ממזרח גרמניה (שמאל) בריצת מרתון ברחובות מוסקבה, באולימפיאדת מוסקבה (1980) מירוטס איפטר מאתיופיה (191), סולימאן ניאמבוי מטנזניה (649) וקרלו מנינקה מפינלנד (208) בריצת 5000 מטר באולימפיאדת מוסקבה (1980) חורחה ליופרט מספרד מסיים במקום השני בתחרות הליכה ל-50 ק"מ באולימפיאדת מוסקבה (1980) • בקרב 5, חלוקת המדליות נעשתה לפי שיטת ניקוד משנת 1977. התוצאות בסוגריים זהו עדכון הניקוד משנת 1985. בקרב 10, חלוקת המדליות נעשתה לפי שיטת ניקוד משנת 1977. התוצאות בסוגריים זהו עדכון הניקוד משנת 1985. מדיה וקבצים בנושא אתלטיקה באולימפיאדת מוסקבה בוויקישיתוף אתלטיקה באולימפיאדת מוסקבה (1980), באתר Sports Reference (באנגלית)
פארק אואנו

פארק אואנו (ביפנית: 上野公園) הוא פארק ציבורי רחב ידיים ברובע אואנו שבטוקיו (הנמצא ברובע המיוחד, טאייטו). הפארק הוקם בשנת 1873 על אדמות שהיו שייכות בעבר למקדש קאניי-ג'י. בהיותו אחד מהגנים הציבוריים הראשונים של יפן, הוא הוקם ברוח מערבית תוך השאלה והטמעה של שיטות עבודה בינלאומיות שאפיינו את תקופת מייג'י המוקדמת. זהו משכנם של מספר מוזיאונים משמעותיים, דוגמת המוזיאון הלאומי של טוקיו, מוזיאון הטבע והמדע הלאומי, המוזיאון הלאומי לאמנות מערבית. פארק אואנו השתתף בעבר בחגיגות האביב בזכות פריחת עצי הדובדבן. בשנים האחרונות הפארק והאטרקציות שבו זוכים לפופולריות גדולה, עם למעלה מעשרה מיליון מבקרים בשנה, אשר הופכים את הפארק לפארק העירוני הפופולרי ביותר ביפן. השטח של פארק אואנו היה שייך בעבר למקדש Kan'ei-ji, אשר נוסד ב-1625. רוב המבנים של המקדש נהרסו בקרב אואנו ב-1868, כחלק ממלחמת בושין, כאשר צבא שוגונות טוקוגאווה הובס בידי אלה השואפים לרסטורציה של שלטון הקיסר. בדצמבר של אותה שנה, הפכה גבעת אואנו לרכושה של העיר טוקיו. כאשר נוסד ב-1873, פארק אואנו נוהל בידי משרד ענייני פנים (כיום משרד הפנים והתקשורת), ולאחר מכן בידי משרד החקלאות והמסחר, ואחר כך למשרד המשפחה הקיסרית (כיום סוכנות משק הבית הקיסרי). בשנת 1924, לכבוד חתונתו של הקיסר הירוהיטו, פארק אואנו ניתן לעיר באופן רשמי בידי הקיסר טאישו, ממנו קיבל גם את השם הרשמי שלו, שנמצא בשימוש גם היום: "פארק המתנה הקיסרית אואנו". פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. המוזיאון הלאומי של טוקיו המוזיאון הלאומי לאמנות מערבית מוזיאון המדע הלאומי מוזיאון האמנות המטרופוליני של טוקיו מוזיאון שיטמאצ'י טוקיו בונקה קאיקן מאוזוליאום של שושלת טוקוגאווה אולם הקונצרטים סוגאקודו הספרייה הבין-לאומית לספרות ילדים מוזיאון האומנות של אוניברסיטת טוקיו לאומנות המוזיאון המלכותי של אואנו הפגודה של מקדש קאניי-ג'י ההיכל המרכזי של מקדש קאניי-ג'י פסל של טקמורי סאיגו מוציא לטיול את כלבו פסל של הנסיך קומטסו אקיהיטו, רוכב על סוסו אנדרטה לשוגיטאי, חיל העילית של השוגון בתקופת הבקמאטסו אנדרטה ליוליסס ס. גרנט, נשיא ארצות הברית ה-18 פסל של אנטוניוס פרנסיסקוס באודויין האקדמיה לאומנות הכניסה לגן החיות אואנו אתר האינטרנט הרשמי של פארק אואנו (ביפנית) אתר האינטרנט הרשמי של פארק אואנו (ביפנית) מפת הפארק Havens, Thomas R. H, Parkscapes: Green Spaces in Modern Japan.,אוניברסיטת הוואי, 2011; ISBN 9780824834777 Ueno Park, באתר ספריית הדיאט של יפן
מדליית הכבוד הצבאית

מדליית הכבוד הצבאית (ביפנית: 従軍記章, תעתיק: ג'וּגוּן-קישׁוֹ) היה עיטור צבאי באימפריה היפנית. המפקד העליון של כוחות הברית של יפן הכבושה ביטל את המדליה לאחר מלחמת העולם השנייה. לאחר אימוץ סעיף 9 לחוקת יפן, לפיו נאסר על יפן לנהל מלחמה כנגד מדינה אחרת, לא נותר טעם להמשיך להעניק את העיטור. מדיה וקבצים בנושא מדליית הכבוד הצבאית בוויקישיתוף פירוט העיטורים באתר לשכת העיטורים ערך זה הוא קצרמר בנושא יפן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חברת ג'ים הנסון

חברת ג'ים הנסון (באנגלית: The Jim Henson Company) היא חברה אמריקאית אשר נוסדה על ידי יוצר החבובות ג'ים הנסון בשנת 1958. בזכותה של החברה, מופצות החבובות בכל רחבי העולם בשביל בידור והנאה. החברה כוללת את מפעל הבובות של ג'ים הנסון, אשר עושים בה אפקטים מיוחדים ואנימטרוניקה. ג'ים הנסון וג'יין הנסון ייסדו את החברה כשלוש שנים לאחר הוצאת תוכניתם הראשונה, "סאם וחברים", מלבד תוכנית זו החברה עשתה פרסומות, התארחו בתוכניות אירוח ואפילו ביקרו סרטים. בשנת 1969 החברה יצרה דמויות ויותר מ-20 סרטונים לתוכנית הילדים הפופולרית רחוב סומסום. הדמות הראשונה של החברה שהחלה לעבוד בטלוויזיה הארצית הייתה של רולף הכלב אשר הופיע בפרסומת של מזון לכלבים, ולאחר מכן קיבל פינה קבועה בתוכניתו של ג'ימי דין בשנים 1963-1966. באותו הזמן, ג'ימי דין נתן רשות לקבל 40 אחוז מהחברה, אולם דין היה בירידה כי הוא הרגיש שהוא לא הרוויח. במשך שנים רבות, ניסה ג'ים הנסון למכור כמה תוכניות טלוויזיה שונות לרשתות הטלוויזיה האמריקאיות אולם הרשתות לא רצו את תוכניתיו. לפתע בשנת 1976, המפיק הבריטי לורד לו גרייד הרשה לג'ים הנסון להפיק תוכנית שבועית עם בובותיו בבריטניה. התוכנית נקראה החבובות והיא שודרה ברשת הבריטית "ATV". ההצלחה של החבובות הובילה אותן לסרטים, ספיישלים וכו'. החבובות היו שייכות לחברה הבריטית "ITC", אבל ג'ים הנסון החליט למכור את החברה מאוחר יותר. בשנות ה-80 המוקדמות, ג'ים הנסון השתלב ב"מפעל הבובות של ג'ים הנסון" והפיק כל מיני תוכניות כגון: פראגל רוק, סיפורי עמים ודינוזאורים, וסרטים כגון: הקריסטל האפל והמבוך. ובמשך שנות ה-80 הוא הפיק גם את התוכנית "השעה של ג'ים הנסון". בשנת 1990, מכר ג'ים הנסון את החברה שלו לחברת וולט דיסני, אולם שנה לאחר המכירה ושבוע לפני החתימה על החוזה, ג'ים הנסון נפטר, ובעקבות זאת משפחתו החליטה לבטל את העסקה עם דיסני ולשמור את הזכויות לעצמה. בשנת 2004, מכרה חברת ג'ים הנסון את החבובות ואת סדרת הטלוויזיה לילדים הדוב בבית הכחול לחברת וולט דיסני ואילו התוכנית רחוב סומסום עברה לחברת "סדנת הטלוויזיה לילדים" אשר שונתה ל"סדנת סומסום". אתר האינטרנט הרשמי של חברת ג'ים הנסון (באנגלית) חברת ג'ים הנסון, ברשת החברתית פייסבוק חברת ג'ים הנסון, ברשת החברתית אקס (טוויטר) חברת ג'ים הנסון, ברשת החברתית אינסטגרם חברת ג'ים הנסון, ברשת החברתית LinkedIn חברת ג'ים הנסון, סרטונים בערוץ היוטיוב
כרונולוגיה לתולדות הישוב היהודי בארץ-ישראל

כרונולוגיה לתולדות היישוב היהודי בארץ-ישראל הוא אלמנך הכולל סקירות היסטוריות ותאריכים של אירועים היסטוריים חשובים בתולדות היישוב היהודי בארץ ישראל. הכרונולוגיה נערכה ונכתבה על ידי ימימה רוזנטל ואליהו שטרן, וראה אור בהוצאת יד יצחק בן-צבי והמכון ליהדות זמננו באוניברסיטה העברית בירושלים, בשנת תשל"ט 1979. מחברי הכרונולוגיה השתמשו בעיקר בעיתונות התקופה ובחרו ממנה את האירועים החשובים ביישוב לפי דעתם. ההקדמה לכרונולוגיה נכתבה על ידי פרופ' ישראל קולת, שהיה מומחה לתולדות היישוב, הציונות ותנועת העבודה, ובה כתב: "הכרונולוגיה עוסקת בתולדות היישוב היהודי; אירועים יהודיים כלליים או אירועים פוליטיים כלליים הובאו בה רק כעובדות-רקע. אפילו תולדות ההסתדרות הציונית נסקרו באופן חלקי בלבד, במידה שהייתה להן נגיעה ישירה לחיי הישוב". מלבד בחירת האירועים החשובים, ושיבוצם ברוב ימות כל שנה, ערכו רוזנטל ושטרן גם תיקוף של תקופת המנדט, שאותו ביטאו בחלוקה לפרקים של הכרונולוגיה. עם זאת היו המחברים ועמיתיהם מודעים לכך, שמה שנבחר בשלהי שנות ה-70 להיות מצוין כאירוע החשוב, יראה שונה ואחר לאחר תקופה, ומידת החשיבות של האירועים תעלה או תרד, הן על פי האירועים שיתחוללו שלאחר מכן, והן על פי תעודות היסטוריות ועובדות שיתגלו להיסטוריונים ולציבור הרחב, ויציגו את אירועי העבר באור אחר. הכרונולוגיה כוללת שלושה פרקים: שנות המעבר - תרע"ח-תר"פ 1917‏-1920 שנות כינון המשטר המנדטורי והבית-הלאומי - תר"פ-תרפ"ט 1920‏-1929 בעיות מדיניות ועימותים פנימיים - תרפ"ט-תרצ"ה 1929‏-1935 כמו כן כולל הספר "רשימת כתבי עת וספרים" דהיינו ההיסטוריוגרפיה העיקרית הנוגעת לתקופה, ומפתחות. כרונולוגיה כרונולוגיה לתולדות הישוב היהודי בארץ-ישראל, באתר OCLC (באנגלית) עמ' 7.
מוזיאון האמנות המטרופוליני של טוקיו

מוזיאון האמנות המטרופוליני של טוקיו (ביפנית: 東京都美術館) הוא מוזיאון לאמנות בטוקיו, יפן. הוא ממוקם בפארק אואנו. בעולם האמנות היפנית, הצורך במוזיאון לאמנות מודרנית, שיוכל להציג יצירות בנות זמננו, כציורים וסרטים מאז תקופת מייג'י, היה נושא אשר דנו בו רבות, במיוחד כאשר התחילה תקופת טאישו עם עליית הקיסר יושיהיטו. באותה תקופה, נעשה שימוש בשיטה של תערוכות מתחלופת רבות ומוזיאונים זמניים שנבנו במהלך תערוכות מקומיות, כשהיו מספיק מתקנים מתאימים. הרעיון להקמת מוזיאון בידי משרד החינוך צץ ודובר למשך תקופה, אך לבסוף נשלל בגלל מחסור בתקציב מתאים. לבסוף, תרומה בסך מיליון ין הוצעה לעיר טוקיו עבור הקמת המוזיאון, מאיש עסקים עשיר המכונה "מלך הפחם" של אזור טוקיו, קייטורו סאטו. ב-1926 הוקם המוזיאון על פי עיצוב של האדריכל שיניצ'ירו אוקאדה, במקומו של מוזיאון האמנות של מחוז טוקיו. ב-2010 הוכרזו שיפוצים מסיביים במוזיאון. בפתיחה חלקית של המוזיאון, שנערכה ב-1 באפריל 2012,כלל המוזיאון מחודש היכל תערוכות ציבורי, מסעדה, חנות מוזיאון, מרכז מידע על אמנות, וטרקלין אמנות. לאחר ה-30 ביוני נפתח המוזיאון מחדש באופן מלא לציבור הרחב, ותערוכה מיוחדת נפתחה בהיכל האמנות המרכזי שלו. כמעט מן ההתחלה, רוכזו אוספי האמנות (שמומנו בעיקר בידי חברות מסחריות, דוגמת עיתונים שונים), ואוסף האמנות הצרפתי העכשיו, כאוספים ציבוריים בהיכל המרכזי. המוזיאון זכה לביקורות רבות על כך שהשווה בכך בין אירופה וארצות הברית עמוסות המוזיאונים, ליפן, אשר תרבות המוזיאונים שלה הייתה רווחת הרבה פחות. לכן, דרשו המבקרים שהמוזיאון יבחר לעצמו משאילים עיקריים אשר באוספיהם (מתחום יפן, כמובן) יוכל להתרכז. פתיחת המוזיאון והתגובות אליו השפיעו רבות על תחום המוזיאונים ביפן ועל מוסדות אחרים שנוסדו אחריו. לדוגמה, מוזיאון אוהרה לאמנות שנפתח בקורשיקי(אנ'). ב-1930 והיה המוזיאון הראשון ביפן שהציג תערוכת קבע של אמנות מערבית. דוגמה נוספת היא מוזיאון עיריית קיוטו לאמנות (נפתח ב-1933) והמוזיאון הלאומי לאמנות מודרנית (טוקיו) שנפתח אחרי מלחמת העולם השנייה, ב-1952. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. מוזיאון טאיאן של מטרופולין טוקיו מדיה וקבצים בנושא מוזיאון האמנות המטרופוליני של טוקיו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מוזיאון האמנות המטרופוליני של טוקיו (ביפנית, באנגלית, בסינית מפושטת, בסינית מסורתית ובקוריאנית) מוזיאון האמנות המטרופוליני של טוקיו, ברשת החברתית פייסבוק מוזיאון האמנות המטרופוליני של טוקיו, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מוזיאון האמנות המטרופוליני של טוקיו, סרטונים בערוץ היוטיוב אתר המוזיאון (ביפנית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיאונים ובנושא יפן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
איגוד הרובאים הלאומי של אירלנד

איגוד הרובאים הלאומי של אירלנד (NRAI) הוא איגוד הנועד לקדם את הירי הספורטיבי באירלנד. האיגוד נוסד בשנת 2000, ומרכזו בטולמור (Tullamore), בירת מחוז אופאלי (Offaly) במרכז המדינה. בניגוד לאיגודים בעלי שם זהה במדינות אחרות, ה-NRAI משמש כאיגוד ספורט לכל דבר, כשמקביליו במדינות השונות הן התאחדויות או פדרציות ספורטיביות. זאת על אף ניסיונות השוואה עם איגוד הרובאים האמריקאי (NRA) ושיתוף פעולה עמו בתחומי הקליעה, שכן אין הוא עוסק כלל בזכות לנשיאת נשק או בחקיקה בנושא. אתר האינטרנט של האיגוד משמש ברובו כפורטל ספורט לענפים הרלוונטיים. שלוש שנים לאחר ייסודו של האיגוד נבנה באזור בו הוא ממוקם המטווח הפתוח הראשון במדינה לירי לטווחים בינוניים. מאוחר יותר יוסד בשטחו מרכז הירי הלאומי (Midland National Shooting Centre of Ireland). האיגוד מתרכז במספר ענפי ירי, אולם ללא ספק התמחותו היא קטגורית ה F-Class, בהיותו אחד ממקימי הליגה הלאומית האירית בקטגוריה זו. בשנת 2008 נבנה במקום מטווח 1000 יארד (914 מ'), על מנת לאפשר לאירלנד להשתתף באליפות העולם 2009. קיימת גם יריבות גלויה בין ה-NRAI לליגת ה F-Class האמריקאית. בשנת 2010 הסתיימה בניית מטווח בגודל 1200 יארד (1097 מ') בחסות האיגוד. אתר האינטרנט הרשמי של איגוד הרובאים הלאומי של אירלנד בארכיון האינטרנט
תמר פרץ

תמר (תמי) פרץ (נולדה ב-10 בספטמבר 1952) היא רופאה וחוקרת ישראלית, פרופסור מן המניין בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים. כיהנה כמנהלת מכון שרת לאונקולוגיה במרכז הרפואי הדסה עין-כרם וכן כמנהלת המרכז הרפואי הדסה בירושלים. מתחומי עיסוקיה של פרץ: מחקר וטיפול בסרטן השד, גישות אימונולוגיות בטיפול בסרטן ופיתוח טיפול בסרטן באמצעות קנאביס. תמר פרץ לבית יבלונסקי נולדה בגדנסק שבפולין ועלתה לישראל ב-1957. בשנת 1980 סיימה את לימודי הרפואה בבית ספר לרפואה של האוניברסיטה העברית וב-1986 סיימה את התמחותה באונקולוגיה בבית החולים הדסה עין כרם. בשנים 1987-1989 שהתה בהשתלמות במרכז הסרטן ממוריאל סלואן קטרינג בניו יורק. בשנים 1986-1994 שימשה רופאה בכירה במחלקה לאונקולוגיה בבית החולים הדסה עין כרם. בשנים 1993-1994 שימשה מנהלת בפועל של מכון שרת לאונקולוגיה ובשנים 1994-2020 הייתה המנהלת הקבועה של המכון, מ-1998 היא שימשה גם כמנהלת המרכז למחלות שד ממאירות בהדסה. פרץ היא מרצה לאונקולוגיה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית. בשנת 1992 מונתה למרצה בכירה, ב-1996 – לפרופסור חבר וב-2006 לפרופסור מן המניין. היא מופקדת על הקתדרה לאונקולוגיה ע"ש לורנס שכט. היא זכתה בעשרות מענקי מחקר ופרסמה (בשיתוף עם חוקרים נוספים) 140 מאמרים בכתבי עת מדעיים וכן עשרות פרסומים אחרים. בשנים 2005-2009 שימשה פרץ יושבת-ראש הוועדה ללימודים קליניים בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית ומ-2009 היא מכהנת בו כדיקן-משנה לענייני הוראה. פרץ חברה באגודות רפואיות רבות בישראל ובעולם ובהן האגודה האמריקנית לאונקולוגיה קלינית, האגודה האירופית לחקר הסרטן והאגודה הישראלית של נשים רופאות. היא מרצה בפורומים אקדמיים ואחרים שונים. פרץ פעילה במסגרות מקצועיות וציבוריות שונות. בין השאר היא חברת המועצה הלאומית לאונקולוגיה וחברת הוועד המרכזי של ההסתדרות הרפואית בישראל. ב-2011 הייתה פרץ בין המועמדים לתפקיד מנכ"ל המרכז הרפואי הדסה. ביוני 2014 התמנתה למנהלת זמנית של בתי החולים של הדסה. סיימה את תפקידה בפברואר 2016. בשנת 2020 פרשה מתפקידה כמנהלת מכון שרת לאונקולוגיה. החל משנת 2019 עוסקת פרץ במחקר ופיתוח פתרונות לסרטן השד המשלבים קנאביס. כך, הצטרפה פרופסור פרץ לוועדה הרפואית של חברת קנאשור וכן משתפת פעולה בפיתוח תרופות דומות בחברת קנבוטק. פרץ קיבלה את פרס יקיר ירושלים לשנת תש"פ. היא נשואה ואם לשניים. ממחקריה של פרץ באתר PubMed סרטן השד תמר פרץ, הבדיקה שעשויה לייתר כימותרפיה ולמנוע סבל מנשים, באתר הארץ, 19 ביולי 2016 תמר פרץ באתר המרכז הרפואי הדסה מיקי פלד, "נחשפתי בהדסה לשקרים, רוע ומניפולציות", באתר כלכליסט, 6 באוקטובר 2015 תמר פרץ, סרטון באתר יוטיוב תמר פרץ, סרטון באתר יוטיוב "רוטשטיין יכנס לתפקיד מנהל "הדסה" יחליף את פרופ' תמר פרץ שמנהלת את "הדסה" מיוני 2014 ג'רוסלם פוסט, ג'ודי סיגל-איצקוביץ, 6 בנובמבר 2016 דשה אברמקו (תוכן שיווקי), פריצות הדרך במחקר ובטיפול בסרטן השד בהדסה, באתר SchokenGroup, ‏1 בספטמבר 2019 פרופ' תמר פרץ יבלונסקי מנהלת מכון שרת לאונקולוגיה מכון הדסה לאונקולוגיה: בית מחקר מגוון ורפואה מקיפה רב תחומית גלי וינרב, ‏פרופ' תמר פרץ מצטרפת לוועדה המדעית המייעצת של קנאשור, באתר גלובס, 21 במאי 2019 דוח תקופתי של חברת קנבוטק לשנת 2020 יקירי ירושלים לשנת תש"פ
נמל התעופה הבין-לאומי של קנסאי

נמל התעופה הבין-לאומי של קנסאי (ביפנית: 関西国際空港,‏ Kansai Kokusai Kūkō, באנגלית: Kansai International Airport) הוא נמל תעופה בין-לאומי המשמש את מחוז אוסקה. נמל התעופה ממוקם באוסקה, על אי מלאכותי במפרץ אוסקה, כ-35 ק"מ דרומית מערבית לתחנת הרכבת אוסקה. נמל התעופה משמש כבסיס פעולה מרכזי לחברות התעופה אול ניפון איירוויז, ג'פאן איירליינס, ניפון קרגו איירליינס, וחברת התעופה הזולה Peach. נמל התעופה נפתח בשנת 1994 במטרה להקל על הצפיפות שהייתה בנמל התעופה הבין-לאומי של אוסקה, שכיום מטפל בטיסות פנים ארציות בלבד. בשנת 2006 נרשמו בנמל 116,475 תנועות מטוסים, מתוכם 73,860 טיסות בין-לאומיות ו-42,615 פנימיות. מספר הנוסעים היה 16,689,658, מתוכם 11,229,444 בטיסות בין-לאומיות ו-5,460,214 בטיסות פנימיות. נפח המטענים עמד על 802,162 טון. עקב העלייה במספר הטיסות העוברות בנמל, נפתח מסלול נוסף ב-2 באוגוסט 2007. בשנת 2020 זכה הנמל במקום העשירי בדירוג "שדה התעופה הטוב בעולם" של SKYTRAX ב-4 בספטמבר 2018, נמל התעופה נפגע על ידי טייפון ג'בי (2018) (אנ') נמל התעופה הפסיק לפעול לאחר שהטייפון הציף את האי. המצב החמיר עוד יותר כאשר מכלית גדולה התרסקה על הכביש המהיר המקשר את נמל התעופה ליבשת. נמל התעופה מחובר ליבשה באמצעות "גשר שער השמיים R" ‏(Sky Gate Bridge R), שאורכו 3,750 מטרים. בגשר שישה נתיבים ושתי קומות. הקומה העליונה סלולה ומיועדת לכלי רכב ובתחתונה מסילות המיועדות לרכבות. מדיה וקבצים בנושא נמל התעופה הבין-לאומי של קנסאי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של נמל התעופה הבין-לאומי של קנסאי (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של נמל התעופה הבין-לאומי של קנסאי (ביפנית) אתר האינטרנט הרשמי של נמל התעופה הבין-לאומי של קנסאי (בקוריאנית) אתר האינטרנט הרשמי של נמל התעופה הבין-לאומי של קנסאי (בסינית) אתר האינטרנט הרשמי של נמל התעופה הבין-לאומי של קנסאי (בטאיוואנית) נמל התעופה הבין-לאומי של קנסאי, ברשת החברתית פייסבוק מדיה וקבצים בנושא נמל התעופה הבין-לאומי של קנסאי באתר Airliners.net זכרונות מהעבר: אלו שדות התעופה הטובים בעולם, באתר כלכליסט, 13 במאי 2020
משה מנחם מנדל ורנר

משה מנחם מנדל ורנר (1840–1914) היה יהודי חרדי, מייסד שכונות בירושלים. נולד בקרושנייוויצה שבפולין. למד אצל רבי אברהם בורנשטיין, ה"אבני נזר" שכיהן אז כרב וראש ישיבה בעיר. היה חסידו של רבי זאב וולף מסטריקוב, בנו של רבי אברהם לנדא מטשכנוב. אשתו התייתמה בילדותה וגדלה אצל רבי אברהם מטשכנוב. בסביבות שנת 1880 החליט לעלות לארץ ישראל. לפני שעלה, נסע לקבל רשות וברכה מרבי זאב וולף. רבי זאב וולף שאלו אם יש לו כסף למחיה ונענה שיש לו מספיק כסף עד ביאת משיח. רבו הבין את תשובתו שהכין לו כסף לזמן רב ונתן לו רשות לעלות. לאחר מספר ימים אמר לרבו שיתפלל שמשיח יבוא מהר. רבו הבין את רמיזתו שאין לו כסף אך לא חזר בו מהסכמתו. ורנר עלה עם שני ילדיו הקטנים, שמחה בונים וחנוך הניך. עם בואו לירושלים, החל להקים מפעלי עזרה וחסד לעניי העיר. לאחר שנגמר כספו נסע לארצות הברית ואירופה לגייס כספים לצורכי חסד. בזמן הגיעו לירושלים היישוב בעיר העתיקה כלל רק את רחובות הרובע היהודי ולא היה רישיון להקים או לקנות בתים חדשים. ורנר, בשיתוף פעולה של הרב חיים אלעזר ווקס, חכר מאפנדי ערבי חצר בשכונת באב חוטה שברובע המוסלמי והעמידו חינם לרשות משפחות עניות. לאחר זמן בנה גם את שכונת בתי ורנר, סמוך לבתי ורשה, שיועדה אף היא חינם ללומדי תורה. בשנת 1884 הקים חברה בשם "פורת יוסף" במטרה להקים מפעל התיישבות גדול סמוך לשכם. ורנר רכש שטח גדול וגייס את תמיכת רבי שמואל בורנשטיין מסוכטשוב (ידידו מנוער) אך למעשה תוכניתו נכשלה. בנו הרב שמחה בונם ורנר היה דיין בעדה החרדית. הרב אברהם ורנר - רבה הראשון של נתניה. שושנה, אשת הרב אליעזר יהודה ולדנברג. הרב אשר זאב ורנר - אב"ד טבריה. הרב משה ורנר היה חתנו של רבי נפתלי חיים אדלר מדז'יקוב. הרב חיים ורנר הרב שמחה בונים ורנר, ראש "ישיבת אור תורה". יפה מרים, נשואה לרב אברהם דב אוירבך, אב"ד טבריה. אסתר לאה, נשואה לרב חיים שלום דייטש, חסיד חב"ד, ראש כולל צמח צדק בעיר העתיקה בנו חנוך העניך הרב שמואל ברוך ורנר - אב"ד תל אביב. חתנו של הרב יעקב משה חרל"פ. הרב דוד ורנר רבה של חדרה. הרב שמעון מאיר ורנר, כיהן שנים רבות כראש כולל הרמב"ם בתל אביב, כיום ראש קיבוץ בישיבת עטרת שלמה. חתנו הרב דב צבי קרלנשטיין, ראש ישיבת גרודנא באשדוד. חתנו הרב מנחם שיף, ראש כולל ברעננה. אהרן סורסקי, "זוטו של נהר", ירושלים תשמ"ג. שם ושארית לנפש חיה, ירושלים תשכ"א.