laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אות שירות (ישראל)

בישראל אות שירות הוא אות לציון השתתפותו של אדם בפעולות הקשורות בלחימה ומאבק למען תקומת המדינה, במסגרת ארגוני לוחמים במחתרת וביחידות צבאיות מאז תקופת השומר ועד קום המדינה. "אותות השירות" ועיטורים מוענקים מכוח החלטות ממשלה ועדת שרים לענייני סמלים וטקסים, פרט לאות הלוחם בנאצים שמוענק על פי תקנון יד ושם בחוק הזיכרון והשואה, ובנוסף על פי חוק מעמד ותיקי מלחמת העולם השנייה התש"ס 2000. האות מעוצב בצורת סרט בגודל 40×10 מ"מ המחובר באמצעות סיכות לבגד. האות עשוי מבד. האות מוענק לכל מי שהיה חבר בארגון בר גיורא. ערך מורחב – אות השומר האות מוענק לכל מי שהיה חבר בארגון השומר בתקופה שמשנת 1909 עד שנת 1920. חלוקת האות החלה בשנת 1981. ערך מורחב – אות ניל"י האות מוענק לכל מי שהיה חבר ניל"י בתקופה שמשנת 1915 עד שנת 1917. חלוקת האות החלה בשנת 1981. ערך מורחב – אות ההתנדבות האות מוענק למי שהתנדב לשירות בגדודים העבריים או לצבא הטורקי בעת מלחמת העולם הראשונה, וכן למי שהתנדב לשירות בצבא הבריטי בעת מלחמת העולם השנייה. חלוקת האות החלה בשנת 1961. ערך מורחב – אות הלוחם בנאצים אות הלוחם בנאצים הוא עיטור צבאי ישראלי שמוענק לוותיקי מלחמת העולם השנייה. חלוקת האות החלה בשנת 1967. ערך מורחב – אות המשמר אות המשמר מוענק למי שבתקופה הקובעת שבין 1936 ל-1939, השלים שירות בן חצי שנה לפחות באחד מהגופים הבאים: משטרת היישובים העבריים, פלוגות הלילה המיוחדות, יחידות הנוטרות השונות, משטרת ארץ ישראל, הז'נדרמריה הארץ-ישראלית או חיל הספר העבר-ירדני. ערך מורחב – אות ההגנה האות מוענק לכל מי שהיה חבר ארגון ההגנה והפלמ"ח תקופה של שישה חודשים לפחות בתקופה שמשנת 1920 עד קום המדינה. חלוקת האות החלה בשנת 1958. ערך מורחב – אות האצ"ל האות מוענק לכל מי שהיה חבר בארגון הצבאי הלאומי תקופה של שישה חודשים לפחות, בתקופה שמשנת 1937 עד קום המדינה. חלוקת האות החלה בשנת 1979. ערך מורחב – אות הלח"י האות מוענק לכל מי שהיה חבר בלח"י תקופה של שישה חודשים לפחות בתקופה שמשנת 1940 עד קום המדינה. חלוקת האות החלה בשנת 1980. עיטורי צה"ל עיטורי משטרת ישראל ושירות בתי הסוהר אות מערכה (ישראל) אותות שירות באתר משרד הביטחון
סברתה

סברתה (יוונית Σαβράτα; ערבית صبراتة) הייתה העיר המערבית מבין "שלוש הערים" (Τρίπολις - "טריפוליס") ששכנו לחופו של הים התיכון, כיום במחוז א-זאווייה בצפון-מערב לוב. שתי הערים האחרות היו אואה (כיום טריפולי) ולפטיס מגנה. שרידי העיר שוכנים במרחק של כ-65 ק"מ מערבית לטריפולי, ובשנת 1982 הם הוכרזו כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו. העיר המודרנית סברתה שוכנת כ-1.5 ק"מ דרומית לאתר הארכאולוגי ומתגוררים בה כ-20,000 תושבים. ייתכן שהעיר נוסדה במאה ה-7 לפנה"ס בידי פיניקים מצור בשם "צברתן" או "צברתען", ונראה שעד מהרה הייתה לחלק משטח ההשפעה של קרתחדשת. כמרכז סחר פיניקי בחוף הטריפוליטני, ריכזה סברתה את מוצריה של אפריקה, דרך מפרץ גָאבֶּס שבתוניסיה. העיר הייתה חלק מהממלכה הנומידית הקיקיונית של מסיניסה, עד אשר נכבשה בשנת 46 לפנה"ס על ידי הרומאים וסופחה למחוז אפריקה באימפריה. סברתה הגיעה לשיא תפארתה במאה ה-2 ובמאה ה-3 לספירה. בתקופה זו נבנו מבנים מונומנטליים ברחבי העיר, והידוע בהם הוא התיאטרון. שקיעתה של העיר החלה במאה ה-4, כשהצטמצם היקף הסחר עם אפריקה ובין תושביה ניגלו יריבויות על רקע דתי. הונדלים פלשו אל העיר בשנת 455 והרסו את חומותיה. אף הכיבוש הביזנטי לא הביא לשינוי מצבה, והיא ננטשה באופן סופי לאחר פלישות הערביות במאה ה-7 ובמאה ה-11. האתר מחולק לשני מתחמים - מזרחי ומערבי, וביניהם שטח פתוח ברוחב של כ-150 מטר. אורכו של כל אחד משני המתחמים הוא כ-300 מטר מחוף הים דרומה. המבנה החשוב והשמור ביותר באתר הוא התיאטרון הרומאי הניצב במתחם המזרחי, כ-200 מטר מחוף הים. המבנה הוקם ככל הנראה במחצית השנייה של המאה ה-2, וחלקו המרשים ביותר הוא הקיר האחורי (Scaenae frons) בן שלוש הקומות הנתמך בעמודי שיש. 11 הטריבונות יכלו לאכלס עד 5,000 צופים. בסברתה שוכנים גם מקדשים לאלילים מהמיתולוגיה המצרית, כדוגמת מקדש איזיס הנמצא במתחם המזרחי, סמוך לתיאטרון. במתחם המערבי שוכן הפורום ובו מספר מבנים ומקדשים שביניהם מקדש יופיטר, מקדש אנטוניוס, מקדש הרקולס והבזיליקה הנוצרית מימי יוסטיניאנוס הראשון ובה רצפת פסיפס. פסיפסים השתמרו גם בבתי המרחץ: במרחצאות הסמוכות לים נצבעו הפסיפסים בצבעי הים, בעוד שאלה הסמוכות לתיאטרון נצבעו בשחור ובלבן. מאוזולאום בס מהמאה ה-2 לפנה"ס שוכן במתחם המערבי, והוא בנוי בסגנון פוני-הלניסטי. המבנה שוחזר ברובו בשנות ה-20 של המאה ה-20 על ידי ארכאולוגים מקומיים. במרחק של פחות מקילומטר מהאתר שוכן האמפיתיאטרון הרומי שהוקם במאה ה-2 ואשר יכול היה להכיל עד 10,000 צופים. באתר שני מוזיאונים - האחד לממצאים פוניים והאחר לרומיים. מדיה וקבצים בנושא סברתה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סברתה (בערבית) מידע אודות סברתה סברתה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) סברתה, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית)
הכל קורס

הכל קורס (באנגלית: Things Fall Apart) הוא ספר מאת הסופר הניגרי צ'ינואה אצ'בה. הספר נכתב ב-1958 באנגלית ועסק בהשפעת חדירתו של האדם הלבן - במקרה זה, האימפריה הבריטית - על אורח החיים של תושבי השבטים באפריקה בכלל ובחבל הניז'ר התחתי (היכן שהסיפור מתרחש, כיום חלק מניגריה) בפרט. הסיפור על השבטים מסופר דרך עיניו של אוקונקוו (Okonkwo) משבט אומואופיה (Umu'ofya) אדם בעל שיעור קומה ומעמד שזכה למעמדו ללא עזרה מאביו. האב מתואר כעצלן, קל דעת שלא מקדיש את מרצו לגידול היאמים (בטטות), אלא לנגינה ובטלה. ברומן מתוארת דרכו של אוקונקוו בחיים, מנערותו ועד למותו. אוקונקוו הוא אדם עשיר ובעל מזג קשה, סוער ואלים לעיתים, אך גם חרוץ, אמיץ ובעל כבוד רב למסורת ומנהגי השבט. הוא מתואר בספר כמתאבק (מתגושש) עבר אגדי, שניצח את "החתול", וכלוחם אמיץ - שכרת חמש גולגולות אויב - וחרוץ, אשר החזיר את הלוואת היבול שקיבל בצעירותו למרות שנים קשות של בצורת. הספר מחולק לשלושה חלקים: חלק ראשון בו מוצג אוקונקוו ותרבות השבט דרך אוקונקוו - סיפור חייו ותיאור של משפחתו ועלילותיה. בסוף החלק הורג אוקונקוו בשוגג את בנו של ידידו שנפטר בזמן ההלוויה ויוצא, לפי מנהג השבט, לגלות בת 7 שנים. בחלק זה מתוארת תקופת הגלות של אוקונקוו בשבט אמו. בתקופה זו מתחיל לחדור "האדם הלבן" אל אזור תשעת השבטים, ומתוארת כניסת המיסיונרים אל החברה האלילית. בחלק זה מצטרף בנו של אוקונקוו לדת הנוצרית ונוצר נתק בין השניים. בסוף החלק חוזר אוקונקוו אל שבט מולדתו והוא שוב אדם עשיר (עושר בחברה זו נמדד בצדפים כמטבע ובבטטות כרכוש). החלק האחרון ובו מתוארת ה"מפולת" - שבט אומואופיה נכנע אט אט לתכתיבי האדם הלבן עד השיא שבו נחטפים מנהיגי השבט בבית המושל, שאליו הוזמנו לאחר שנשרפה כנסיית המיסיון על ידי 'אלי השבט', והם נאלצים לגלח את שערם ולעבור השפלות. כתוצאה מכך מתכנסת אספה שמופרעת על ידי נציגי "בית הדין", אוקונקוו המושפל והכועס הורג את ראש המשלחת ושולח יד בנפשו לאחר שהבין שהשבט לא מתכוון לצאת בעקבותיו כנגד האדם הלבן. שם השבט הוא דמיוני, אך תיאורי אורח החיים, המנהגים והשמות מתאימים לשבטים שחיו באזור שפך נהר הניז'ר (ניגריה של היום), ודיברו את שפת איגבו (איבו). האירועים מתייחסים לכניסת האימפריה הבריטית אל האזור בערך באמצע המאה ה-19. הספר תורגם ופורסם בעברית ב-1965 בשם מפולת באומואופיה (תרגום מאנגלית: מרים זליקסון, עריכה: א' דש, הוצאת עם עובד). תרגום נוסף ראה אור ב-2015 (מאנגלית: אביעד שטיר, ספרי עליית הגג). שם הספר לקוח משירו של ויליאם באטלר ייטס "ההתגלות השנייה", ששורותיו הראשונות משמשות כמוטו בפתח הספר. מוטי פוגל, "הכל קורס" הוא ספר מורכב יותר ממה שנדמה לכם, טיים אאוט תל אביב, 16 באפריל 2015 אריק גלסנר, חייל שחור מכה חייל לבן, ידיעות אחרונות, 27 במרץ 2015 הכל קורס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
דורון מייזל

דורון מייזל (12 בפברואר 1945 - 28 בנובמבר 1991) היה קצין בחיל השריון הישראלי, רופא, מפקד בית הספר לרפואה צבאית והקצין הבכיר הראשון שצה"ל התיר לו להמשיך ולשרת למרות שהיה הומוסקסואל. לאחר מותו של מייזל ממחלת הסרטן הכיר משרד הביטחון באדיר שטיינר, בן זוגו, כאלמן של חייל צה"ל שנפטר במהלך שירותו, והעניק לו את הזכויות הנובעות מכך. מייזל נולד בחיפה ב-1945, למד בבית הספר הריאלי העברי בחיפה, התגייס לחיל השריון ונשלח לקורס קצינים. שירת כקצין שריון עד לשחרורו מצה"ל. יצא ללימודי רפואה בשווייץ. במהלך הלימודים חזר לישראל ונלחם כשריונאי במלחמת ששת הימים. המשיך בלימודי הרפואה בשווייץ וסיים אותם באוניברסיטת תל אביב. באוקטובר 1968 התגייס לשירות קבע בחיל הרפואה, במקביל להתמחותו בכירורגיה בבית חולים תל השומר. במלחמת יום הכיפורים שירת כרופא חטיבתי של חטיבה 14. השתתף במבצע אנטבה כרופא מוטס, ונבחר כרופא צבאי לכמה משלחות ממלכתיות. מילא שורת תפקידים כקצין רפואה בכיר, בהם מפקד מרפאות חוץ ומפקד בית הספר לרפואה צבאית. מייזל נישא לאישה, הוליד שלוש בנות, התגרש ולאחר מכן חי במשך שבע שנים עם שטיינר. במהלך חייו המשותפים עם שטיינר התגלה לצה"ל שמייזל הוא הומוסקסואל. מייזל לא הכחיש את נטייתו המינית, ונאבק כדי שזו לא תפגע בקידומו הצבאי, בניגוד לנורמות המקובלות באותם ימים. בחינתו של חברו לחיים של מייזל, אדיר שטיינר במבחנים הביטחוניים המיועדים לבן זוג של קצין בכיר הייתה שינוי במדיניות זו, אולם לא שמה קץ למלחמתו של מייזל למימוש זכותו לשרת למרות היותו הומוסקסואל. כדי להבטיח את קידומו נאלץ, למשל, לכתוב לרמטכ"ל משה לוי כדי שיופסק עיכוב העלאתו לדרגת אלוף-משנה. הוא אף דיבר אל לבה של מרים איתן, אשתו של הרמטכ"ל רפאל איתן, כדי שזו תשכנע את בעלה לא להדיחו מצה"ל. שטיינר טוען שהגורם המרכזי שסייע למייזל במאבקו היה הדוגמה האישית שנתן לטיפול בבעיותיהם האישיות של אנשי צבא רבים כמפקד מרפאות המומחים של צה"ל וכמתנדב בארגונים רפואיים. גם לאחר שנודע כי הוא הומוסקסואל הוא מונה לתפקידים בכירים ואף הועלה לדרגת אלוף-משנה ומונה לקצין רפואה פיקודי בפיקוד הדרום. תפקיד אחד נמנע ממנו - הרופא הראשי של חיל הים, לאחר שבעת בחינת מועמדותו התגלתה עובדת היותו הומוסקסואל, דבר שהביא לדיון מחודש בהתייחסות הצבא אליו. מייזל נפטר בשנת 1991 ממחלת המלנומה. בסיפור חייו באתר "יזכור" נאמר: "הותיר אחריו אם, שלוש בנות, אח ובן-זוג". קורות החיים של דורון מייזל, באתר "יזכור" של משרד הביטחון ורד לוביץ', הומוסקסואל דורש להכיר בו כבן זוג לצורכי מס, באתר ynet, 16 באוגוסט 2000
סלמאן אליהו

הרב סלמאן אליהו (ה'תרל"ב, 1872 – ב' בתשרי ה'תש"א, 4 באוקטובר 1940) היה מקובל יהודי עיראקי, מתלמידי ה"בן איש חי". עלה לירושלים ולמד קבלה מהרב חיים שאול דוויק הכהן. מחבר הספר "כרם שלמה" על "עץ חיים" של רבי חיים ויטאל. אביו של הרב מרדכי אליהו. נולד בבגדאד שבעיראק למשפחה יהודית אמידה וקיבל חינוך תורני מצומצם. מסופר כי בשל כשרונותיו ייעדה אותו משפחתו ללמוד באוניברסיטת אוקספורד, והוא כבר התקבל לשם, אולם עוד קודם שנסע נכנס פעם במקרה לבית המדרש בית זילכה והחליט שהוא מעדיף ללמוד תורה, בניגוד לרצון משפחתו. לאחר שלחץ משפחתו גבר, יעץ לו רבי יוסף חיים לעלות ארצה. ואכן, כמה שנים לאחר פטירת הבן איש חי, עלה ארצה, בחנוכה של שנת תרע"ח (1919). כאשר עלה ארצה התמנה לזמן קצר למזכירו היהודי של הנציב העליון סר הרברט סמואל, וזאת בשל העובדה ששלט היטב באנגלית. בירושלים למד בישיבת המקובלים ישיבת רחובות הנהר שבשכונת הבוכרים. הרב סלמאן אליהו נמנה עם בחירי תלמידיו של ראש הישיבה רבי חיים שאול הכהן דוויק, וזה העיד עליו לפני מותו שהסמכות הגבוהה בהוראת תורת הנסתר בישיבה מעתה ואילך, תהיה בידיו. הרב כתב את הספר בן שישה הכרכים כרם שלמה - המפרש את העץ חיים של הרב חיים ויטאל. רבי יעקב חיים סופר למד עם רבי סלמאן בישיבת המקובלים רחובות הנהר, תחת הנהגתו של רבי חיים שאול הכהן דוויק, ולאחר פטירתו החליפו בהנהגת הישיבה. בין תלמידיו היה רבי יצחק כדורי. נישא למזל, אחותו של רבי יהודה צדקה. הוא אביהם של ד״ר אפרים בן אליהו, הראשון לציון והרב הראשי לישראל הרב מרדכי אליהו, הרב שמעון בן אליהו והרב נעים בן אליהו, רב שכונת הבוכרים וראש ישיבה בירושלים. מבוא לספרו כרם שלמה על עץ חיים, , ירושלים: חברת אהבת שלום, תשס"ו, באתר אוצר החכמה משה ש. שבת, ישיבות בגדאד - התהוותן והשפעתן לדורות, כרך א (ירושלים, אלול תשע"ו), עמ' 237–240. אברהם סופר אליעזר, תולדות חייו עם צילומי כת"י ופרטים חדישים, תולדות חכמי ירושלים - השני בסדרה, ירושלים ה'תש"ע נובמבר 2010. סלמאן בן יוסף אליהו (1879-1940), דף שער בספרייה הלאומית המבוא מועתק גם אצל: שמעון ואנונו, ארזי הלבנון: אנציקלופדיה לגאוני וחכמי יהדות ספרד והמזרח, ירושלים: הוצאת המחבר, תשס"ו, ג, עמ' 1774–1779.
יהודה גבאי

יהודה גבאי (26 בדצמבר 1906 – 3 במרץ 1994; כ' באדר ה'תשנ"ד) היה שחקן תיאטרון "האהל" (1925–1969), סופר ילדים ומייסד מוזיאון התיאטרון (לימים ארכיון התיאטרון) בתל אביב. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. יהודה בן אהרן גבאי נולד בעיירה טולצ'ין שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), למשפחה ציונית. בשנת 1921, כשהיה נער, עלה לארץ ישראל כחלוץ העלייה השלישית. הוא עסק במשחק כבר באוקראינה, וחלם על משחק גם בארץ. בשנת 1925 היה בין מייסדי תיאטרון "האהל", ושיחק בו עד סגירתו ב-1969. היה בין מנהליו הראשונים, והממונה על ארכיון התיאטרון. במשך שנותיו כשחקן גילם כ-100 תפקידים, מהרפרטואר העולמי והמחזאות העברית והיהודית. במשך עשרות שנים אסף גבאי פריטים לתיעוד התיאטרון הארץ–ישראלי והתיאטרון היהודי בגולה. ב-1938 הופיע בסרטו של נתן אקסלרוד, מעל החורבות. בשנת 1966 ייסד את המוזיאון העירוני לתיאטרון בתל אביב, הקרוי על שמו. במוזיאון זה נאספו חומרים יקרי המציאות מתולדות התיאטרון בארץ. בשנת 1976 הועבר האוסף לדירה ברחוב מלצ'ט בתל אביב, שם שכן במשך עשרות שנים, עד שהועבר לספריית שער ציון (בית אריאלה) בשנת 2004 והוא נקרא כיום "ארכיון התיאטרון ע"ש יהודה גבאי". משנת 1938 ועד מותו היה נשוי לאמנית ג'ניה ברגר (1910–2000). לזוג לא היו ילדים. אשתו הייתה ציירת, מאיירת ומעצבת במה ותפאורות. גבאי עצמו כתב שירי ילדים, עיבודים ליצירות ילדים ידועות, ופרסמם בעיתוני הילדים הידועים של התקופה, בעיקר ב"דבר לילדים". גבאי נפטר בתל אביב בשנת 1994. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק. עליקמא הקטן: ספור בחרוזים לגיל הרך; ציורים: מרים גוטמן; שירים: י. גבאי, תל אביב: סיני, 1949. ביני לבין עצמי: רשומות ורשמים, תל אביב: עקד, 1966. יהודה גבאי (עורך), תיאטרון "אהל": סיפור המעשה, תל אביב: מפעלי תרבות וחינוך, תשמ"ג 1983. סבתא בבושקה; כתב: יהודה גבאי; צירה: ג'ניה ברגר, תל אביב: תג, 1996. מדיה וקבצים בנושא יהודה גבאי בוויקישיתוף יהודה גבאי, בתוך: שמעון לב-ארי, "מדריך 100 שנה לתיאטרון העברי", באתר החוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב אתר ארכיון התיאטרון ע"ש יהודה גבאי רחל אורן, צריך יותר לאהל: ראיון עם יהודה גבאי, דבר, 4 באוגוסט 1967, המשך עדה כהן, החנוכיות של יהודה, מעריב, 16 בדצמבר 1968 חוה נובק, המוזיאון הפרטי של יהודה גבאי, דבר, 10 בדצמבר 1969 שרגא הר-גיל, מה הם עושים עכשיו: יהודה גבאי: מוזיאון לתיאטרון, מעריב, 29 במרץ 1970 חוה נובק, המוזיאון לתיאטרון – בין עיריה לעיריה, דבר, 28 באוגוסט 1974 המוזיאון לתיאטרון של תל-אביב ייפתח הערב, דבר, 20 באוקטובר 1976 מוזיאון התיאטרון נחנך בתל-אביב, דבר, 21 באוקטובר 1976 מאה שנה לתיאטרון היהודי – במוזיאון לתיאטרון בת"א, דבר, 3 ביולי 1977 נפתחה תערוכת 100 שנות תיאטרון יהודי, דבר, 15 בפברואר 1978 יעקב בר-און, נשף בראשית ואיש האהל, מעריב, 26 באוגוסט 1979 טלי נתיב, מכל הרוחות: האבא של מוזיאון התיאטרון, דבר, 11 ביולי 1980 מיכל אבנור, "משוגע" לתיאטרון, מעריב, 24 בדצמבר 1982 לקסיקון אופק לספרות ילדים. יהודה גבאי באתר חברה קדישא ת"א–יפו. סקירה: יהודה גבאי – בכורה כסופר, דבר, 3 בנובמבר 1966.
פקיר

פקיר (בערבית: فقير, המשמעות המקורית של המילה – אדם עני) הוא סופי המבצע מעשים המצריכים כוח סבל רב ועשויים להיראות כמאגיים. בתקופת שליטת האימפריה המוגולית בהודו המושג "פקיר" חדר לשפה המקומית באמצעות חצרות המלוכה דוברות הפרסית של השליטים המוסלמים. כיום, כשמשתמשים במושג ביחס לעושי-נפלאות רוחניים הכוונה בדרך כלל לסופים אך גם לנזירים הינדים. סטריאוטיפים רבים מיוחסים לפקיר, ביניהם תיאורו כאדם כמעט עירום המהלך ללא מאמץ יחף על גחלים לוחשות בזמן שפרות צופות בו, יושב או ישן על מיטת מסמרים, מרחף במהלך מדיטציה או "חי על אוויר" (קרי – מתנזר ממזון). באורדו והינדי יש המשתמשים במונח "פקיר" באופן סרקסטי ביחס לקבצנים המתמידים בזמרת שירי קודש למרות שלכאורה אין הדבר תורם להתעלותם הרוחנית. המיסטיקנים ההינדים מכונים בשמות שאינם הודים כגון סדהו, גורו, סוואמי, יוגי. וינסטון צ'רצ'יל ביקר בבוז את מהטמה גנדי בהזדמנות מסוימת, באומרו: "מדאיג ומבחיל לראות את מר גנדי, פרקליט במקצועו, מציג עצמו כעת כפקיר מהסוג המוכר במזרח, צועד עירום למחצה במעלה מדרגות ארמון המשנה למלך, בעודו מנהיג מערכה מתריסה של מרי אזרחי, כדי לשאת ולתת עם נציגי המלך-הקיסר." בתורת הדרך הרביעית של גיאורג איבאנוביץ' גורדייף, המונח "פקיר" משמש לתיאור נתיב התפתחות פיזית; במקביל, המונח "יוגי" משמש לתיאור נתיב התפתחות מנטלית ו"נזיר" – לתיאור נתיב התפתחות רגשית. דרוויש מדיה וקבצים בנושא פקיר בוויקישיתוף פקיר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
קברות התאווה

קברות התאווה הוא שם מקום במדבר פארן, והתחנה ה-13 של עם ישראל בנדודיהם במדבר, לאחר יציאת מצרים. על פי ספר במדבר פרק י"א, בקברות התאווה מרדו בני ישראל נגד האלוהים ונגד משה, כשהעילה לכך היא העדר הבשר והירקות שהיו להם במצרים. אלוהים נענה לבקשת העם ודאג להסיע אליהם באמצעות הרוח להקות של שליו שהיו בדרכן לנחות בחופי צפון חצי האי סיני. עם זאת, נגף ה' את המתאווים לבשר והמית בהם רבים כעונש על תלונתם וכפיות טובתם. בעקבות תלונתם של ישראל, ופנייתו של משה אל האלוהים שהוא זקוק לתמיכה הנהגתית מגשרת של זקני העם, הוקמה הסנהדרין הראשונה שסייעו למשה בהעברת המסרים האלוהיים לעם, ובהנהגת עם ישראל. על פי המסופר בפרשת בהעלותך, נסעו בני ישראל ממדבר סיני, למדבר פארן. קברות התאווה הייתה תחנתם הראשונה מאז עזבו את הר סיני, כשנה לאחר מעמד הר סיני. האספסוף, הערב רב שבעם ישראל, מאס במן ודרש בשר, מכיוון שהמן היה כל כך טוב עד שלא גרם לאוכליו להזדקק לצרכיהם[דרוש מקור], והם פירשו את העובדה שלא זקוקים לעשות צורכיהם מכיוון שזהו "לחם קלוקל", או משום טעמו השונה, וחוסר הגוון (וְעַתָּה נַפְשֵׁנוּ יְבֵשָׁה, אֵין כֹּל--בִּלְתִּי, אֶל-הַמָּן עֵינֵינוּ). הם משכו אחריהם את כל עם ישראל, ויחד בכו בפני משה ואהרון שהם רוצים לחזור למצרים, בגלל האוכל ה"מגוון" שהיה שם, לחם ששמו אותו מעל הבשר וקיבל את ריחו[דרוש מקור]. בעקבות מריבה זו משה התייאש, ואמר לה' שהוא לא יכול להנהיג את העם לבד, ואם ה' לא יתן לו עזר, הוא מעדיף למות. ה' שעה לתפילתו של משה, ואמר לו לאסוף שבעים איש מהטובים שבעם ולהביא אותם למשכן. שם יתן ה' עליהם רוח נבואה, והם יעזרו למשה לשפוט את העם כאשר ביקש. וכן אמר ה' למשה להכין את העם לכך שמחר הם עומדים לאכול בשר. ואכן כך עשה משה. שניים מבין האנשים שלא אסף משה אלא החליט להשאירם במחנה, אלדד ומידד, התנבאו במחנה אפילו שמשה לא זימן אותם למשכן להתנבא. כאשר שמע זאת יהושע בן נון, המליץ למשה לכלוא אותם, אך משה לא הסכים ואמר: "מי יתן כל עם ה' נביאים"- השאיפה הנעלה היא שכל העם יהיו נביאים למרות שלא זומנו, ועד שיש לפחות שניים כאלה, אכלא אותם?! ה' שלח למתאוים שרצו בשר, שליו בכמות גדולה כל כך, עד שכל אחד היה יכול לאסוף כמה עומרים שרצה על ידי הושטת היד בלבד. ואז כש"הבשר עודנו בין שיניהם"- עוד לא הספיקו אפילו לבלוע, ה' הכה בעם מכה גדולה מאוד על זה שמרדו בו ולא סמכו עליו שהמן הוא טוב. על שם המעשה הזה נקרא מקום זה "קברות התאווה". ערכים מורחבים – חטא המתאוננים, תבערה (אתר מקראי) בתחילת פרק י"א בספר במדבר, לפני תיאור חטא המתאווים בקברות התאווה, מספרת התורה על חטא המתאוננים שאירע במקום שנקרא לאחר המעשה בשם 'תבערה'. ע"פ פשט הפסוקים ולדעת רוב המפרשים, מדובר במקום שונה מקברות התאווה. אולם קיים פירוש הרואה בשני השמות הללו תיאורים שונים של אותו מקום הרומז לאותו המאורע משתי זוויות ראייה שונות. אלחנן סמט, מנהיגות במשבר דיני בעלי החיים, באתר "דעת" דניאל שמואלי, קברות התאווה מתלונה לכפירה, באתר אוניברסיטת בר-אילן אביה הכהן, קברות התאווה - למשמעותו של סיפור מקראי (אורכב 20.02.2018 בארכיון Wayback Machine), "דעות", 2 (אב תשנ"ח), עמ' 23–25 תנ"ך מנוקד - במדבר פרק יא, באתר mechon-mamre.org ספר במדבר, פרק י"א, פסוקים ד'–ט"ו ספר במדבר, פרק י"א, פסוקים ט"ז–כ"ה ספר במדבר, פרק י"א, פסוקים כ"ו–כ"ט ספר במדבר, פרק י"א, פסוקים ל'–ל"ד הדר זקנים וכלי יקר על במדבר פרק י"א, פסוק א. חזקוני על דברים פרק ט, פסוק כ"ב.
מרשל פולק

מרשל ויליאם פולק (באנגלית: Marshall William Faulk; נולד ב-26 בפברואר 1973) הוא שחקן פוטבול לשעבר בליגת ה-NFL ואחד מגדולי הרצים האחוריים בכל הזמנים. פולק שיחק בקבוצות אינדיאנפוליס קולטס וסנט לואיס ראמס עימה זכה בסופרבול בעונת 1999. פולק נולד בניו אורלינס שבלואיזיאנה. שיחק פוטבול באוניברסיטת המדינה של סן דייגו ונבחר שני בסיבוב הראשון של הדראפט של 1994 על ידי אינדיאנפוליס קולטס עימה שיחק חמש עונות. לאחר עונת 1998 הועבר פולק לסנט לואיס רמס, בה שיחק 7 עונות. בחלק מתקופה זו היה פולק שותף בכיר בקבוצת ההתקפה של הרמס, שנודעה בכינוי "ההצגה הטובה ביותר על משטח הדשא" (The greatest show on turf), יחד עם מרכז ההתקפה קורט וורנר והתופסים אייזק ברוס וטורי הולט. פולק הוא אחד השחקנים הבודדים בהיסטוריה להם 10,000 יארדים בריצה ו-5,000 יארדים במסירה במהלך הקריירה. יש לו מעל ל-100 טצ'דאונים בריצה ומעל 30 טצ'דאונים במסירה. שבע תפיסות של שתי נקודות לאחר טצ'דאון הן שיא NFL. בשל פציעות בברכיים פולק לא שיחק בעונת 2006 ובמקום זאת היה פרשן ברשת השידור של ה-NFL. ב-26 במרץ 2007 הודיע על פרישתו מפוטבול. ב-20 בדצמבר 2007 כיבדה קבוצת סנט לואיס רמס את תרומתו לקבוצה והוציאה לגמלאות את חולצתו מספר 28, התלויה עתה באצטדיון הקבוצה. ב-2011 נבחר להיכל התהילה של הפוטבול המקצועני, בשנה הראשונה לזכאותו להיבחר. ב-2017 נבחר להיכל התהילה של פוטבול המכללות. מספר יארדים ריצה בקריירה: 12,279 (תשיעי בכל הזמנים) ממוצע יארדים לריצה: 4.3 טצ'דאונים: 136 (שביעי בכל הזמנים) מספר יארדים כולל בקריירה: 19,190 (שישי בכל הזמנים) שחקן בקבוצת העונה: 7 MVP של ה-NFL: שנת 2000 שחקן ההתקפה של העונה בליגה: 1999, 2000, 2001 מדיה וקבצים בנושא מרשל פולק בוויקישיתוף מרשל פולק, ברשת החברתית אקס (טוויטר)
טום רובינס

טום רובינס (באנגלית: Tom Robbins; נולד ב-22 ביולי 1932) הוא סופר אמריקאי. בספריו עלילות מורכבות, פראיות וריבוי תתי-עלילות. ספרו "גם לבוקרות יש רגעים קודרים" ("Even cowgirls get the blues") הוסרט בשנת 1993 בכיכובה של אומה תורמן. רובינס, יליד בלואווינג רוק, למד בשנת 1954 עיתונאות באוניברסיטת וושינגטון בלקסינגטון אך עזב בשל בעיות משמעת. עבר לניו יורק וניסה כוחו בכתיבת שירה. התגייס לחיל האוויר ושירת שלוש שנים בקוריאה. הוא חזר לווירג'יניה בשנת 1960, שם למד בבית ספר לאומנות. עבר לסיאטל ללימודי מאסטר בבית הספר ללימודי המזרח הרחוק. בסיאטל עבד כעיתונאי. ב-1970 עבר ללה קונר, גם היא במדינת וושינגטון, ומאז הוא מתגורר בה. רובינס היה חבר קרוב של טרנס מקנה, שהשפעתו עליו ניכרת בחלק מספריו, והוא מעריץ את אושו, המיסטיקן ההודי. Another roadside attraction, יצא לאור בשנת 1971 Even cowgirls get the blues, יצא לאור בשנת 1976 Still life with woodpecker, יצא לאור בשנת 1980, תורגם לעברית כ"איך גורמים לאהבה להישאר" בהוצאת מודן Jitterbug perfume, יצא לאור בשנת 1984 Skinny legs and all, יצא לאור בשנת 1990 Half asleep in frog pajamas, יצא לאור בשנת 1994 Fierce invalids home from hot climate, יצא לאור בשנת 2000, תורגם לעברית כ"נכים פראיים ששבו הביתה מארצות החום" בהוצאת מודן Villa incognito, יצא לאור בשנת 2003, תורגם לעברית כ"וילה אינקוגניטו" Wild ducks flying backward, יצא לאור בשנת 2005, אסופה של סיפורים קצרים B is for Beer יצא לאור בשנת 2009. מדיה וקבצים בנושא טום רובינס בוויקישיתוף טום רובינס, ברשת החברתית Goodreads ראיון מ-1984 עם טום רובינס לילך וולך, 450 עמ' של תענוג, באתר nana10‏, 17 במאי 2007 יואב אבני, ‏הסופר המסוכן ביותר על פני כדור הארץ, באתר ‏מאקו‏, 11 בפברואר 2016 איך גורמים לאהבה להישאר-מאמר(הקישור אינו פעיל) מאמר בעברית על "וילה אינקוגניטו" פוסט של יואב אבני באתרו האישי על טום רובינס טום רובינס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אחווה (סיעה)

אחווה הייתה סיעה שכיהנה במהלך הכנסת התשיעית. הסיעה הוקמה ב-8 ביולי 1980 עם פרישתם של שלמה אליהו ושפיק אסעד מהתנועה הדמוקרטית (שהוקמה מספר חודשים קודם לכן עקב הפילוג בד"ש). ב-17 בספטמבר 1980 הצטרף אליהם עקיבא נוף, שפרש אף הוא מהתנועה הדמוקרטית. ב-28 בינואר 1981 פרש נוף מהסיעה וחזר לתנועת הליכוד, בה היה חבר במהלך הכנסת השמינית, וב-15 ביוני 1981 פרש אסעד גם הוא והצטרף לתל"ם. אתר האינטרנט הרשמי של אחווה אחווה, באתר הכנסת
מפלגת האיחוד

מפלגת האיחוד לקידום החינוך והחברה בישראל הייתה מפלגה שכיהנה בכנסת התשיעית. הסיעה הוקמה ב-11 בנובמבר 1980 עם פרישתו של פעיל הפנתרים השחורים סעדיה מרציאנו ממחנה של"י והקמת סיעת יחיד. ב-30 בדצמבר 1980 ניתן לה השם "שוויון בישראל - פנתרים". ב-19 במאי 1981 הצטרף למרציאנו חבר סיעת היחיד מרדכי אלגרבלי (שפרש כשנה וחצי קודם לכן מהתנועה הדמוקרטית), ושם הסיעה שונה ל"מפלגת האיחוד". הקמת תמ"י הקטינה את הסיכויים של המפלגה להיכנס לכנסת, שהיו נמוכים ממילא. ניסיונם של אלגרבלי ומרציאנו להשתלב בתמ"י לא צלח, לאחר שהוצע להם המקומות התשיעי והעשירי ברשימה. בבחירות לכנסת העשירית קיבלה המפלגה 1,293 קולות ולא עברה את אחוז החסימה, ובעקבות כך נעלמה מהמפה הפוליטית. אתר האינטרנט הרשמי של מפלגת האיחוד נחום ברנע, יומן, דבר, 29 במאי 1981
תת-עולם

תת עולם (באנגלית: Underworld) היא יצירתו הפוסטמודרנית של הסופר דון דלילו שהתפרסמה בשנת 1997. זו אחת מיצירותיו המפורסמות של הסופר שנבחרה בשנת 2006 על ידי הניו יורק טיימס כמועמדת לאחת מיצירות המופת האמריקאיות ב-25 השנים האחרונות. תת עולם כתובה בצורה לא ליניארית ודנה במספר נושאים ותתי-נושאים הקשורים ביניהם. המאורעות מתרחשים בין השנים 1950 ו-1990 ובהם אזכורים למאורעות מרכזיים בתקופה כמו משבר הטילים בקובה ועידן הנשק האטומי. דון דלילו ציין שהשם תת-עולם מרמז על הפסולת הגרעינית הקבורה בעולמנו ועל פלוטו אל המוות. פסולת מהווה מטפורה לאורך כל הרומן. הרומן בוחן נושאים של זהות שבורה ואת הדרכים שבהן מובנה מובן למציאות האמריקאית בת זמננו. מטפורה נוספת היא הדת, המועברת דרך סיפורים על נזירות בעיר ניו יורק. מבקרים ראו בספר יצירת מופת. ככלל הביקורות הטובות היו גורפות והספר הפך לרב מכר. היו שביקרו את אורכו של הספר וטענו שנדרשה עריכה קפדנית יותר. תת-עולם, באתר OCLC (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
באשה

האם התכוונתם ל... פאשה – תואר כבוד טורקי עשבים שוטים – הנקראים גם צמחי באשה קלוד באשה – מתמטיקאי וחידונאי צרפתי חאן אל-באשה – חאן בנצרת בשה פאשא (פירושונים)
סגלגל

האם התכוונתם ל... גוף שצורתו אליפסה גוף שצורתו אובל החדר הסגלגל – לשכתו של נשיא ארצות הברית, שצורתה אובלית סגלגל (צבע) (אנ') – נגזרת בהירה של הצבע הסגול