laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
סרק סרק

סרק סרק הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של חיים בוזגלו משנת 2012. הסרט הוא קופרודוקציה של ישראל וספרד. ראש השב"כ עמוס שניר (עמוס לביא), מכנס צוות של מומחי ביטחון כדי למנוע התנקשות עתידית בראש הממשלה אריאל שרון, זמן קצר לפני ששרון עומד לבצע את תוכנית ההתנתקות. שרון נענה לאזהרות האבטחה, נמנע מלהופיע באירועים פומביים, למעט העצרת הממלכתית לציון יום הזיכרון לשואה ולגבורה שתיערך ביד ושם. עמוס שניר משוכנע שבאירוע זה תתבצע ההתנקשות בשרון. הוא מכנס את הצוות, 60 שעות לפני קיום הטקס. הם בודקים את הפרופיל של כל אחד מהמשתתפים בכנס, כדי לנסות לזהות מי ביניהם הוא המתנקש הפוטנציאלי. בין המומחים: הקרימינולוגית עדי כהן (שרון זליקובסקי), איש השירות איתן (אריה צ'רנר); איש השירות דני פדידה (לירון לבו); ארז אליצור (אייל שכטר), בעל חברת אבטחה שהוא איש ביטחון בגמלאות ועוד. צוות המומחים בודק מספר חשודים בהם: איתמר אורן (אייל אהרונוביץ'), מתנחל ראש ארגון יהודי קיצוני. אשתו נפגעה בהתקפת טרור שבמהלכה הם איבדו את תינוקם, שעמד להיוולד. חשודים נוספים הם: קרן אדרי (ריימונד אמסלם), עולה מצרפת שכותבת דוקטורט על השואה, ומנהלת רומן עם מנהיג ארגון טרור פלסטיני. ד"ר מיכאל לנגה (ג'ולי פברגאס), רופא, עולה חדש מספרד. ראש השב"כ שניר, השוקד על מטלות הביטחון, טרוד גם בדאגות משפחתיות: הוא חושד שאשתו, נירית (אליזבט קדם), בוגדת בו עם בני השכן (אלברט אילוז). בנוסף לכך, בנו נתפס גונב בבית הספר ואביו, חיים, (שמוליק שילה) חולה מאוד, אך גם הוא עומד להשתתף בטקס ביד ושם, שבו עומדת להתרחש ההתנקשות באריק שרון. שם הסרט, "סרק סרק", נלקח מקריאה שנשמעה בעקבות הירי ברצח יצחק רבין, והובילה לתאוריות קשר על משמעותה לגבי הרצח. מי הוא זה שקרא "סרק סרק" ומדוע. "סרק סרק", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "סרק סרק", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "סרק סרק", באתר ספר הקולנוע הישראלי "סרק סרק", באתר אידיבי "סרק סרק", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) מרט פרחומובסקי‏, "סרק סרק" של חיים בוזגלו - מקרה נדיר של סרט כושל בכל החזיתות, באתר וואלה, 9 בפברואר 2012 ארז דבורה, "סרק, סרק": צרור של כדורים תועים, באתר ynet, 15 בפברואר 2012 מאיר שניצר, הבטחת סרק: "סרק סרק" הוא סטירת לחי לאינטליגנציה, באתר nrg‏, 22 בפברואר 2012 אורון שמיר, עכבר העיר אונליין, "סרק סרק": האסונות של בוזגלו, באתר הארץ, 9 בפברואר 2012 מתן שירם, ‏דרוש קהל: אכזבה מהכנסות הסרטים הישראליים ב-2012, באתר גלובס, 8 בפברואר 2013
יצחק פרסייזן

יצחק זִילוֹבִיץ' (זִינוֹבְיֶיבִיץ') פרֵסַייזֶן (ברוסית: Исаак Зилович (Зиновьевич) Пресайзен;‏ 1911, פרוסקורוב, האימפריה הרוסית - 27 ביוני 1941, ליד העיירה רָדוֹשְקוֹבִיצִ'י, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית, ברית המועצות) היה טייס קרב יהודי סובייטי, סגן מפקד הטייסת בדרגת לוטננט ראשון ברגימנט האווירי מס' 128 שבתחילת הפלישה הגרמנית לברית המועצות במהלך מלחמת העולם השנייה ביצע מגח במטוסו פטליאקוב Pe-2 הבוער אל תוך שיירה כלי מלחמה גרמניים. הועמד לאות גיבור ברית המועצות לאחר מותו אך לבסוף האות הנ"ל לא הוענק. במהלך טיסה לכיוון הפצצה מטוסו של פרסייזן נפגע ונדלק. כנראה, בעקבות אי הצלחתו לכבות את האש הוא הפנה את המטוס לכיוון בו הצטברו הכוחות הגרמניים והצליח לפגוע בהם כך שהתנועה בכביש המחבר בין מינסק למוסקבה הופסקה למספר ימים. שאר המשתתפים בקרב דיווחו על המקרה לסגן מפקד הגדוד סַנְדָלוֹב שביצע סריקה אווירית באזור והעביר את המידע למפקד הגדוד מאיור צ'וּצֶ'ב שיחד עם מפקד האוגדה אַלַאדִינְסְקִי חיברו מכתב המלצה להענקת אות גיבור ברית המועצות. במקום הענקה (כנראה משום שהמדניות בברית המועצות הייתה לא לאשר עיטורים לחיילים שייתכן שנפלו בשבי), הטייס הוכנס לפקודת הגדוד מס' 22 בספטמבר 1941 כנעדר ואשתו קיבלה הודעה על כך בינואר 1942. יום לפני כן, ב-26 ביוני קפטן ניקוליי גסטלו ביצע מגח אווירי ראשון מצידם של הסובייטים על כוחות ברית המועצות, כנראה יחד עם עוד מטוס. המקרה נהפך להתנהגות מופת במהלך המלחמה ועד פירוקה של ברית המועצות אם כי התגלו כמה סתירות בו וצילומי אוויר שהופיעו כהוכחתו, כנראה, נלקחו מן המגח של פרסייזן. לאחר 18 שנה העיתונאיים ו. גאפונוב וו. ליפאטוב ערכו ריאיון עם מכונאי מטוסו של פרסייזן, אלכסנדר ניקולייביץ' ריבקוב, וכתבו בסתיו 1959 מאמר "מקרה גבורה" ("Подвиг") בעיתון "פודוליה הסובייטית" בעיר חמלניצקי שם ראה אותו אחיו, משה. בארכיון המרכזי של משרד הביטחון של ברית המועצות נמצא מכתב ההמלצה להענקה חתום על ידי צ'וצ'ב, אלאדינסקי, דרוֹבִּישֶב וגנרל איוון קוֹפֶּץ ולא נמצא דחייה להענקה. לאחר שבעקבות ההפסדים בימים הראשונים של הפלישה הגרמנית מפקדי החזית המערבית הואשמו בהם על ידי סטלין ומספר גנרלים הוצאו על כך להורג, גנרל קופץ, כנראה, החליט לא לחכות למשפט והתאבד. ייתכן והאירועים הללו הובילו לכך שההמלצה להענקה אף לא הגיע לסטלין שהיה צריך לאשררו. באוגוסט 1989 משה פרסייזן לפני עלייתו לישראל פנה לגנרל ויטלי שבנוב שהיה נציג בפרלמנט הסובייטי על מנת לחדש דיון בהענקת האות. ב-22 באוקטובר 1990 הוגשה המלצה להענקת עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה מדרגה ראשונה ליצחק פרסייזן. עד 1977 זה היה העיטור היחיד שניתן היה להשאיר לצאצאי האיש שזוכה בו במהלך המלחמה אך לכבוד 40 שנים של ניצחון על גרמניה הנאצית ב-1985 הוחלט להעניק את האות הזה לכלל הלוחמים שגויסו במלחמה להבדיל מאות גיבור ברית המועצות ובפועל הוא היה זכאי לו 5 שנים לפני הענקתו. אי' חצקביץ', "גיבור שלא הכירו בקיומו", ב"העיתון העברי הבינלאומי", 2004, 23-24 (רוסית) דיון על האיש ומקרים דומים בתחילת פלישת הגרמנים לברית המועצות (רוסית)
מזל סרטן (סדרת טלוויזיה)

מזל סרטן (באנגלית: The Big C) היא דרמה קומית אמריקאית מקורית, בכיכובה של לורה ליני. הסדרה עלתה לשידור ב-16 באוגוסט 2010 ברשת שואוטיים. הסדרה משכה קהל גדול ביותר לשואוטיים מזה שמונה שנים, וב-31 ביולי 2012 חודשה לעונה רביעית ואחרונה בת 4 פרקים באורך כשעה, ששידורה החל ב-29 באפריל 2013 והסתיים ב-20 במאי 2013. בישראל שודרה הסדרה בערוץ הוט 3. הסדרה עוקבת אחר מורה בשם קתי ג'יימיסון (ליני) – אישה מאופקת ואמא, שאובחנה כחולת סרטן (מלנומה). המחלה מאלצת אותה באמת לחיות בפעם הראשונה בחייה. בהתחלה היא בוחרת לשמור על כך בסוד מבני משפחתה, ומתנהגת בדרכים שהם מוצאים יותר ויותר תמוהות ומוזרות. לאט לאט היא מוצאת את ההומור במערכות היחסים הייחודיות הרבות בחייה. קת'רין "קתי" ג'יימיסון (לורה ליני) פול ג'יימיסון (אוליבר פלאט) שון טולקי (ג'ון בנג'מין היקי) אדם ג'יימיסון (גבריאל באסו) אנדריאה ג'קסון (גבורי סידיבי) רבקה (סינת'יה ניקסון) לי (יו דנסי) מרלן (פיליס סומרוויל) ד"ר טוד מאואר (ריד סקוט) לני (אידריס אלבה) ד"ר שרמן (אלן אלדה) איש הדבורים (ליאם ניסן) פופי (פארקר פוזי) טינה (נדיה דג'ני) מיקייל (בויד הולברוק) אתר האינטרנט הרשמי של מזל סרטן "מזל סרטן", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "מזל סרטן", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "מזל סרטן", באתר Metacritic (באנגלית) "מזל סרטן", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) אבי שושן, "מזל סרטן": מבכים את מותה, באתר ynet, 20 במאי 2013
קבוצת ארמיות דון

קבוצת ארמיות דון (בגרמנית: Heeresgruppe Don) היה שמה של קבוצת ארמיות של הוורמאכט במלחמת העולם השנייה. קבוצת ארמיות דון נוצרה ב-22 בנובמבר 1942 על בסיס המטה של הארמייה ה-11, שמפקדה אריך פון מאנשטיין, מונה למפקד קבוצת הארמיות החדשה. היא הוקמה זמן קצר לאחר תחילת מתקפת הנגד הסובייטית באזור סטלינגרד (מבצע אורנוס), כדי להתמודד עם המצב שנוצר בעקבות כיתור הארמייה השישית וחלק מארמיית הפאנצר הרביעית באזור סטלינגרד, וקיבלה תחת פיקודה חלק גדול מכוחות קבוצת ארמיות B וכן את פלגת הארמייה הולידט, שהוקמה מכוחות העתודה הגרמניים שהוזרמו לאזור הדון. היא התקיימה רק עד פברואר 1943, אז היא אוחדה עם קבוצת ארמיות B והפכה לקבוצת ארמיות דרום. מפקדה היחיד של קבוצת ארמיות דון היה פילדמרשל אריך פון מנשטיין.
קבוצת ארמיות דרום אוקראינה

קבוצת ארמיות דרום אוקראינה (בגרמנית: Heeresgruppe Südukraine) היה שמה של קבוצת ארמיות של הורמאכט בחזית המזרחית במהלך מלחמת העולם השנייה. קבוצת ארמיות דרום אוקראינה הוקמה ב-31 במרץ 1944 על בסיס יחידות קבוצת ארמיות A. בנוסף לארמיות ה-6 וה-8 של הוורמאכט היא כללה את הארמיות הרומניות השלישית והרביעית. באביב 1944 היא הצליחה לבלום את הניסיון הראשון של הצבא האדום לכבוש את רומניה (אפריל-מאי 1944), במסגרת סדרת קרבות שנערכו סביב העיירה טרגו-פרומוס, תוך גרימת אבדות כבדות לכוחות הסובייטיים התוקפים. אולם במהלך המתקפה הסובייטית ברומניה באוגוסט 1944, הושמדו או נפלו בשבי רוב היחידות של קבוצת הארצית, ושרידיה נסוגו להונגריה. לאחר התבוסה שונה שמה של קבוצת הארמיות לקבוצת ארמיות דרום (Heeresgruppe Süd) ב-23 בספטמבר 1944. פרדיננד שרנר (31 במרץ 1944 – 25 ביולי 1944) יוהנס פריסנר (25 ביולי 1944 – 23 בספטמבר 1944) Heeresgruppe Südukraine, באתר AxisHistory
אישים

אישים הוא אתר אינטרנט ישראלי המכיל בסיס נתונים מקוון של מידע על סרטים, תוכניות טלוויזיה, תוכניות רדיו, שחקנים, שדרני רדיו ואנשי צוות אחרים המשודרים בישראל. האתר הוקם על ידי צבי דובוש בשנת 2008. האתר כולל ערכים על תוכניות טלוויזיה ורדיו, על סדרות טלוויזיה, על סרטי קולנוע וטלוויזיה, על שחקנים, מדבבים, מנחים, שדרנים, במאים, מפיקים, תסריטאים ואנשי צוות אחרים. בנוסף לתוכן ואנשים מישראל, כולל האתר גם מידע על סדרות וסרטים זרים שדובבו לעברית. התוכן מקוטלג לפי ערוץ טלוויזיה או תחנת רדיו, תאריכי שידור או שנת הפקה, מפתחות וז'אנרים. האתר מבוסס תוכן גולשים, וקיים בו מנגנון הצבעה ומנגנון לקבלת עדכונים ממשתמשי האתר עבור ערכים קיימים וכן עבור הוספת ערכים חדשים. ב-2013 נסגר מנגנון העדכונים באתר אך האתר ממשיך להתעדכן בקביעות.[דרוש מקור] ב-27 ביולי 2023 הופסקה הפעילות באתר, כאשר ערכים חדשים, כמו כן עדכונים לערכים קיימים, חדלו מלהיווצר. האתר חזר לפעילות שנה שלמה לאחר מכן, ב-26 ביולי 2024, כאשר כל העדכונים הושלמו באותו סוף השבוע. אתר האינטרנט הרשמי של אישים האתר עלה לאוויר ב-8 במאי 2008, יום העצמאות ה-60 של מדינת ישראל. הגישה למנגנון ההצבעה והעדכונים מתאפשרת לאחר הזדהות באתר באמצעות משתמש ברשת החברתית "פייסבוק". ההודעה באתר ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע ובנושא מחשבים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הר אידה (טורקיה)

הר אידה (בטורקית: Kazdağı; תרגום מילולי: הר האווזים) הוא הר בצפון-מערב טורקיה. ההר נמצא כ-20 קילומטרים דרומית-מזרחית מחורבות העיר העתיקה טרויה, בסמוך לחופי מפרץ אדרמיט. גובה ההר הוא 1,774 מטר מעל גובה פני הים. ההר הוא פארק לאומי בטורקיה. בעבר ההר היה מוקדש לאלה קיבלי, ולכן כונתה על ידי הרומאים Idaea Mater, על שם ההר. על הר זה, לפי האגדה, חוברו ספרי הסיבילות. המיתולוגיה היוונית מספרת כי על הר אידה התקיים 'משפט פאריס', שחרץ את גורלה של טרויה. על פי אגדה זו, הכעס של הרה שלא נבחרה על ידי פאריס כאלה היפה ביותר מכולן היה העילה האמיתית למלחמה. במהלך מסע כיבושיו של חשיארש הראשון, היה ההר אחד ממוקדי העצירה של המחנה הפרסי. ייתכן ושם ההר נובע משמו של הגבוה בהרי כרתים הר אידה. מדיה וקבצים בנושא הר אידה בוויקישיתוף הר אידה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
יאיר פלד

יאיר פלד (13 בינואר 1932 – 7 בספטמבר 1959) היה מפקד סיירת צנחנים. נרצח על ידי בדואים בנגב. יאיר נולד ב-1932 בקיבוץ יגור, בן לפינחס ושיינדל פלד, ממייסדי הקיבוץ. ליאיר חמישה אחים: רוחק'ה, יהודה פלד, לימים מפקד עוצבה ותת-אלוף בצה"ל, נעמי, מנחם ואיה. בנעוריו היה מדריך בתנועת הנוער הקיבוצית והרבה לסייר ולארגן טיולים בנגב. התגייס לנח"ל בשנת 1950, ובאופן חריג שימש בו-זמנית כצוער ומדריך בקורס קצינים. אחרי שחרורו, ב-1954, חזר לקיבוץ יגור, נשא לאשה את מרים לוצ'נסקי, ומונה לרכז החטיבה הצעירה בתנועת הקיבוץ המאוחד. בהיותו במילואים עבר קורס מ"פים. בשנת 1958, ביוזמת מפקד חטיבת הצנחנים מנחם אבירם וסגנו מוטה גור, חזר והתגייס, בהסכמת הקיבוץ, כמפקד סיירת צנחנים בדרגת סרן. בתפקיד זה, בתקופת הרגיעה היחסית שאחרי מבצע קדש, העביר את הדגש מפעולות תגמול אל עבר יכולות הסיור והניידות הנדרשות מסיירת במלחמה. בהתאם לכך הנהיג בסיירת מסעות אופניים, ושימוש באופנועים וגמלים במטרה לשפר את ניידות הלוחמים. ביזמתו נסלל כביש הפטרולים לאורך גבול מצרים, ונפרץ "מעלה היעלים", שחיבר לראשונה את רמת המדבר עם אזור סדום. שם המעלה הוסב כחודש אחרי מותו ל"מעלה יאיר". בשנת 1959 יצא לבדו לתרגיל ניווט בדד באזור הר שגיא. בחצותו את ערוץ נחל סרפד הותקף מן המארב בירי ונהרג. הרצח יוחס למסתננים בדואים משבט סאראחין של מטה אל-עזאזמה, שפעלו ככל הנראה בשליחות המודיעין המצרי. מותו זכה לתהודה ציבורית והוא נטמן בחלקה הצבאית בבית העלמין ביגור, בהלוויה בהשתתפות כאלפיים אבלים. הותיר אחריו אשה (לימים אשתו של רפי איתן), ובת, יעל, שנולדה אחרי מותו. בעקבות רצח פלד הורה אלוף פיקוד הדרום, אברהם יפה, על מבצע הגר, שבו פונה הר הנגב מבני שבט הסאראחין. משתפי הפעולה עם הצבא פונו לאזור דימונה והאחרים שבחרו לא לשתף פעולה אולצו לעבור לסיני על ידי תפיסת בורות המים שלהם. דרך יאיר, מקטע של כביש 10 בין הר חריף לניצנה, נסלל בשנת 1982 ונקרא על שמו. דרך יאיר, מקטע מדרך הפטרולים הישנה מעין נטפים להר יהואחז. אנדרטה בראש מעלה יאיר. אנדרטה במקום נפילתו, בנחל סרפד ליד הר חמרן סיירת אנשי מילואים מאזור ניצנה. אורי מילשטיין, מלחמות הצנחנים יוסף ארגמן, דרך יאיר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1982 יעקב בר-חיים, מסע הגמלים המעופפים, הוצאת משרד הביטחון 1997 קורות החיים של יאיר פלד, באתר "יזכור" של משרד הביטחון. דף לזכרו באתר מדרשת שדה בוקר אורי דן, יאיר פלד לא הגיע למפגש, מעריב, 9 בספטמבר 1959 עפרי שובל, בשנת 59' נרצח יאיר פלד, מפקד סיירת צנחנים. אבל מי רצח את רוצחיו? חשיפה, באתר הארץ, 16 בספטמבר 2010 שי יגל‏, יאיר פלד: מפקד הסיירת שחלם על יחידת אופניים מוצנחת, באתר וואלה, 1 במאי 2017 אלי אלון, זוכרים את יאיר פלד -60 שנה לנופלו, באתר News1 מחלקה ראשונה, 7 באוקטובר 2019 נהרגו שלושה בדואים שתקפו משמר צה"ל, דבר, 21 בספטמבר 1959 סרן יאיר פלד הובא למנוחות, דבר, 10 בספטמבר 1959 עפרי שובל, בשנת 59' נרצח יאיר פלד, מפקד סיירת צנחנים. אבל מי רצח את רוצחיו? חשיפה, באתר הארץ, 16 בספטמבר 2010. טל לב רם, ‏בעקבות התחזקות דאעש: בניצנה הוקם כוח מילואים מיוחד, באתר מעריב אונליין, 21 בינואר 2018
Definitely Maybe

Definitely Maybe הוא אלבומם הראשון והידוע של להקת אואזיס. האלבום יצא ב־1994. האלבום זכה לביקורות חיוביות ונהפך לאלבום הבכורה הנמכר ביותר בכל הזמנים באותה עת עד שארקטיק מאנקיז שברו את השיא עם אלבומם Whatever People Say I Am, That's What I'm Not. האלבום נכנס היישר למקום הראשון במצעד הבריטי, דבר שהיה חסר תקדים ללהקת אינדי מחברה עצמאית שהחזיקה בתקציב פרסום אפסי. האלבום היה לסנסציה מיידית כשנבחר לאלבום הטוב ביותר הכל הזמנים שבוע אחד בלבד אחרי צאתו. בין השירים המוכרים באלבום ניתן למצוא את "Supersonic" ,"Cigarettes & Alcohol" ו-"Live Forever". הסגנונות המוזיקליים שבהם מתאפיין האלבום הם רוקנ'רול, רוק אלטרנטיבי, בריטפופ ובריטיש טראד רוק. ב-2004, יצא גם DVD לסיבוב ההופעות של האלבום, בו חברי הלהקה מנתחים את כל שירי האלבום ואת הסגנון בו הוא התאפיין. ה-DVD נבחר לטוב ביותר של שנת 2004. בשנת 2020 מגזין הרולינג סטון דירג האלבום במקום ה-217 ברשימת 500 האלבומים הטובים ביותר בכל הזמנים. כל השירים נכתבו על ידי נואל גלאגר ובוצעו על ידי אחיו, ליאם. כחלק מקמפיין שנקרא "Chasing The Sun" ומתוכנן לכלול את שני אלבומי הלהקה הבאים אחריו, שוחררה ב-19 במאי 2014 מהדורת דלוקס של האלבום המקורי מחודש, ארוז עם שני דיסקים הכוללים חומרים נוספים שלא ראו אור, כגון ביצועי דמו של שירי האלבום וגרסאות מהופעות חיות. בנוסף, הוצעה למכירה גם מהדורה מוגבלת של קלטת הדמו המקורית מ-1993. מידע על האלבום Definitely Maybe באתר MusicBrainz מידע על האלבום Definitely Maybe באתר AllMusic האלבום Definitely Maybe באתר Discogs האלבום Definitely Maybe באתר ספוטיפיי האלבום Definitely Maybe באתר יוטיוב דנה קסלר, קול הקמפוס, סיגריות ואלכוהול לנצח או: למה אני אוהבת את אואזיס, באתר הארץ, 12 במאי 2014 עמי פרידמן, מה שבטוח: 20 לאלבום הבכורה של אואזיס, באתר ynet, 27 באוגוסט 2014 מני אבירם‏, קלילות בלתי נסבלת: עשרים שנה ל"Definitely Maybe" של אואזיס, באתר וואלה, 27 באוגוסט 2014 Oasis – Definitely Maybe, באתר איגוד תעשיית ההקלטות הבריטי (באנגלית)
מיינהטן

מיינהטן (גרמנית: Mainhattan) הוא כינוי לעיר פרנקפורט, ונובע מהלחם בסיסים של המילים "מיין" (הנהר Main, עליו שוכנת פרנקפורט) ו"מנהטן" (Manhattan, אי ורובע של העיר ניו יורק). הכינוי לעיר נובע מגורדי השחקים הרבים ומקו הרקיע המפורסם שלה. פרנקפורט היא אחת הערים היחידות באירופה כולה והעיר היחידה בגרמניה שמתירה בנייה לגובה במרכז העיר. כתוצאה מכך, במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 נבנו בעיר מספר רב של גורדי שחקים, דבר המזכיר את מראהו המפורסם של האי הניו-יורקי. כינויים נוספים הם "בנקפורט" על שם הבנקים הרבים, ו"קראנקפורט" (בגרמנית: Krankfurt, הלחם של "חולה" (Krank) ושם העיר) בגלל מרכזיה הרפואיים הגדולים. כיום (2013), תשעה מתוך עשרת הבניינים הגבוהים ביותר בגרמניה נמצאים בפרנקפורט (היחידי שמחוץ לפרנקפורט הוא הבניין התשיעי בגובהו, בניין הדואר בבון). למרות שבמקור היה השם כינוי גנאי לעיר, כיום השם נחשב כמחמאה לעיר, על היותה מרכז תעסוקה, מסחר ובילוי בדומה למנהטן. למעשה, עצם ההשוואה של פרנקפורט, עיר בסדר גודל בינוני (כ-700,000 תושבים) לניו יורק (מעל ל-8 מיליון תושבים), היא מחמאה בפני עצמה. העירייה ותושבי העיר משתמשים בכינוי לקידום התיירות בעיר, הן בפרסום והן בשגרת הלשון. מדיה וקבצים בנושא מיינהטן בוויקישיתוף
בית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד

בית הספר הרווארד למשפטים (באנגלית: Harvard Law School) הוא אחת הפקולטות באוניברסיטת הרווארד. בית הספר ממוקם בקיימברידג', מסצ'וסטס ופועל ברציפות מאז שנת 1817. ככזה, הוא בית הספר למשפטים הוותיק ביותר בארצות הברית ובו אף נמצאת ספריית המשפט הגדולה בעולם. דיקן בית הספר החל מ-2017 הוא ג'ון מאנינג. במוסד כולו 246 אנשי צוות וכ-1,800 תלמידים. על אף גודלו, בית הספר הוא המוביל מבין בתי הספר למשפטים בעולם במספר ההורדות של מאמרים מדעיים מ-SSRN. מספר רב של בוגרי בית הספר היו לאישים רבי-השפעה. בין היתר, שני המתמודדים במרוץ לנשיאות ארצות הברית בשנת 2012, ברק אובמה ומיט רומני, הם בוגרי בית הספר. כמו כן, רתרפורד הייז, הנשיא ה-19 של ארצות הברית, היה אף הוא בוגר בית הספר. במרץ 2022 השתתף צוות מבית הספר למשפטים בחיבור דו"ח בנושא השוואה בין ישראל לאפרטהייד, בשיתוף עם ארגון א-דמיר. הדו"ח הוגש לוועדת החקירה הבינלאומית העצמאית של האו"ם בנושא השטחים הפלסטיניים הכבושים וישראל. מדיה וקבצים בנושא בית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של בית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד (באנגלית) בית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד, ברשת החברתית פייסבוק בית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד, ברשת החברתית אקס (טוויטר) בית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד, ברשת החברתית אינסטגרם קדם לו בית הספר למשפטים ויליאם ומרי שבווילמסבורג, וירג'יניה. בית ספר זה נפתח בשנת 1779, אך נסגר במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית ונפתח מחדש בשנת 1920. אודות הספרייה באתר הספרייה http://www.law.harvard.edu/library/about/history/index.html Addameer and the International Human Rights Clinic at Harvard Law School Send Joint Submission to the UN Independent Commission of Inquiry on the Occupied Palestinian Territory and Israel, באתר בית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד, ‏2 במרץ 2022 (באנגלית). ערך זה הוא קצרמר בנושא אוניברסיטאות ומכללות ובנושא ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בית הכנסת המרכזי של חלב

בית הכנסת המרכזי של חלב (בערבית: كنيس في حلب) הידוע גם בשמות בית הכנסת הגדול של חלב ובית הכנסת אל-בנדרה, נחשב לבית הכנסת המרכזי והגדול של קהילת יהודי סוריה. בית הכנסת נבנה במאה ה-9, עם זאת ייתכן ששימש כבית כנסת עוד במאה ה-5. על פי המסורת, בסיס בית הכנסת נבנה על ידי יואב בן צרויה קרוב ל-950 לפנה"ס, לאחר שצבאו של דוד המלך כבש את העיר. רבים מאמינים שבית כנסת זה הוא בית הכנסת הראשון שנבנה בעולם ולכן הוא מכונה גם בית הכנסת העתיק. בית הכנסת נבנה במאה ה-9 וניכרת בו השפעת האדריכלות האסלאמית. במאה ה-13 נפגע כתוצאה מהכיבוש המונגולי של חלב, וב-1327 הפך למסגד. ב-1400, בעת כיבושו של טימור לנג, חרב הבניין ונבנה שנית ב-1418. הנוסע האיטלקי פייטרו דלה ואלה, שעבר בחלב בקיץ 1626 וביקר במקום, כתב: "בית הכנסת ידוע ביופיו ובעתיקותו, נכנסים אליו מבעד לדלת חסרת הדר הנמוכה בהרבה מהרחוב, שיורדים אליה במספר רב של מדרגות". דלה ואלה הוסיף שהיהודים בבית הכנסת היו "מעורבבים", נשים וגברים יחד, אך היו מחולקים לפי המוצא. "כל הצד הימני של בית הכנסת לעומת הכניסה היה צפוף ביהודים ממוצא מקומי, ואילו צד שמאל היה צפוף באירופאים, שאף שהם גרים ונישאים כאן, הרי מוצאם במערב, וכולם ספרדים ומדברים ספרדית כשפתם הטבעית". בית הכנסת נשרף בדצמבר 1947 במהומות שאירעו נגד יהודי חלב וניזוק באופן קשה. הקהילה היהודית בחלב, שהלכה והתמעטה לאורך המחצית השנייה של המאה ה-20, המשיכה להשתמש בבית הכנסת לתפילות מפעם לפעם, עד לסוף המאה העשרים. ב-1992, שופץ בית הכנסת באופן חלקי במימון יהודי חלב שעברו לניו יורק. בית הכנסת חרב ב-2016, במהלך מלחמת האזרחים בסוריה. עד המאה ה-16, כלל המבנה אגף מערבי וחצר ששימשה לתפילה בימי הקיץ. במאה ה-16, עם הגעת הספרדים לחלב, נבנה אגף מזרחי, ששימש הן לתפילה והן כבית מדרש. בקירות האולם המערבי נמצאו שלוש קשתות שכונו "היכלות". שלושה היכלות נוספים נקבעו בקיר הדרומי של החצר. היכל שביעי נבנה בקיר הדרומי של האגף המזרחי וסימן את הכיוון לירושלים. היכל זה כונה "היכל אליהו" או "מערת אליהו", ובו נשמרו כתבי הקודש וכתר ארם צובא. בצמוד למערת אליהו שכנה מערת הצדיקים, בה נקברו חכמי חלב ורבני קהילת ארם צובא. בשנת 2022 הוצגה במוזיאון ישראל תערוכת מציאות מדומה של בית הכנסת בחלב בעקבות סדרת צילומים של בית הכנסת שצילמה שרה שמאע בשנת 1947, ימים ספורים לפני ההחלטה במועצת האו"ם על הקמת מדינת ישראל, הפרעות בקהילה והרס בית הכנסת. המבקרים בתערוכה יכלו להרכיב משקפי VR ולצפות בסרט תלת מימד תוף שיטוט בבית הכנסת. בית הכנסת עדס כתר ארם צובא יהדות סוריה פרעות חלב (1947) מדיה וקבצים בנושא בית הכנסת המרכזי של חלב בוויקישיתוף 60 שנה לאחר שריפת בית הכנסת בחלב, הדף חוזר ל"כתר ארם צובא", באתר הארץ, 6 בנובמבר 2007 חיים גיוזלי, "בית הכנסת בחלב, סוריה", באתר אנו – מוזיאון העם היהודי בית הכנסת הקדמון של חלב, באתר "המרכז העולמי למורשת יהדות ארם-צובא (חלב)" הכתובת העתיקה ביותר ששרדה באתר מתוארכת לשנת 834 לספירה גדעון חרל"פ,"חלב - עירו של בן צרויה", עלוני ממרא, גיליון 123, חורף ה'תשע"א, עמוד 104–114 נעמה ריבה, בית הכנסת העתיק בחלב מזניק את מוזיאון ישראל לעתיד, באתר הארץ, 19 ביוני 2022 נעמה ריבה, בית הכנסת העתיק בחלב מזניק את מוזיאון ישראל לעתיד, באתר הארץ, 19 ביוני 2022
GTFS

GTFS (ראשי תיבות General Transit Feed Specification, בתרגום: מאפיין הזנה תחבורתי כללי) הוא פורמט נפוץ עבור העברת מידע ממוחשב הנוגע לתחבורה ציבורית וכל המידע הגאוגרפי המתלווה - לוחות זמנים, מסלול וכו'. פורמט זה, המתבסס על אסופת קובצי טקסט המרכזים את כל המידע, נהגה על ידי ביביאנה מקהיו, מנהלת טכנולוגיות מידע ברשות תחבורה בפורטלנד, פותח במשותף על ידי רשות זו וחברת גוגל. תחילה נקרא Google Transit Feed Sepecification, אך בשל מחאה ועם שחרור טכנולוגיה זו שונה שמו. מדיה וקבצים בנושא GTFS בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של GTFS (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא טכנולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חקיינות בטסיאנית

חקיינות בטסיאנית היא תופעה בטבע בה מין אחד רעיל ומין שני שאינו רעיל, החיים בקרבה אחד לשני וסובלים מטורפים דומים, ישתמשו באותו סוג של אזהרה במקביל. חקיינות זו היא סוג של יחסי גומלין, בו מין אחד מרוויח, והמין השני עשוי להפסיד (למשל במקרה בו טורף של החקיין יתקוף את מושא החיקוי). התופעה קרויה על שם חוקר הטבע האנגלי, הנרי וולטר בייטס, שתיאר אותה במחקר בפרפרים בברזיל. החקיינות הבטסיאנית מוסברת בכך שטורף שיתקל בשני מינים בעלי אותות אזהרה דומים, שרק אחד מהם רעיל, ילמד לא לאכול את שניהם. המין המחקה צריך להיות נדיר מהמין הרעיל כדי שהטורף ילמד להתרחק ממינים אלו. יש ספקטרום שלם בין חקיינות מולריינית אמיתית, לחקיינות בטסיאנית, לא אמיתית. בישראל ישנן כמה דוגמאות לחקיינות בטסיאנית. המפורסמת שבהם, היא צבעי הגוף ודוגמאות העיגולים שעל קשקשיו של זעמן המטבעות, שנועדו לחקות את הצבעים והדוגמאות שעל הצפע המצוי. הזעמן אף מחקה את קולות הלחשושים של הצפע כשהוא מאוים. דוגמה נוספת לחקיינות בטסיאנית בישראל הם זבובים ממשפחת הרחפניים, המזכירים דבורים וצרעות (המסוגלות לעקוץ את תוקפיהן). בחופי ים סוף מצוי מירנון זעמני, המתחקה לנחש הים קרייט ימי מפוספס כדי להינצל מתקיפה (עם זאת אין בישראל נחשי ים). דגים נוספים מידמים ליצורי ים ארסיים נוספים. צבעי אזהרה חקיינות מילריינית מדיה וקבצים בנושא חקיינות בטסיאנית בוויקישיתוף חקיינות בטסיאנית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אמיל גורובץ

אמיל גורובץ (ברוסית: Эмиль Яковлевич Горовец‏; 10 ביוני 1923 – 17 באוגוסט 2001) היה זמר סובייטי ממוצא יהודי שעזב את ברית המועצות בשנת 1972. נולד בשם רחמיאל גורובץ בעיירה האיסין (אז בתחומי ברית המועצות, כיום באוקראינה) למשפחה יהודית. בשנת 1946 הוא סיים את בית הספר למשחק ליד התיאטרון היהודי הממלכתי במוסקבה ושיחק בו עד לסגירתו בשנת 1949. בשנים 1950–1954 הוא למד שירה במכון גנסין במוסקבה. החל משנת 1952 הוא הופיע עם שירי יידיש. בשנת 1959 עם קבוצת שחקנים הוא נסע לפריז להשתתף בחגיגות המאה של שלום עליכם. בשנת 1960 גורובץ התחיל לשיר בנוסף ליידיש גם ברוסית ובאוקראינית. הדבר הרחיב מאוד את קהל היעד שלו והוא אף זכה בתחרות שירה. במהלך שנות ה-60 גורובץ היה פופולרי מאוד בברית המועצות. מלחינים ידועים כמו ארנו בבדג'ניאן, ולדימיר שאינסקי, אנדריי פטרוב ויאן פרנקל נתנו לו בכורה בשירים שהם כתבו. בנוסף לכך הוא שר שירים שנכתבו בארצות הברית ובאירופה תוך תרגומם לרוסית. בתחילת שנות ה-70 הממשל הסובייטי אסר למעשה על השמעת שירי יידיש בהופעות, ברדיו ובטלוויזיה. בשנת 1973 הזמר ואשתו עלו לישראל. לאחר תקופה קצרה הם עברו לארצות הברית. במשך שבע שנים גורובץ הופיע ברחבי ארצות הברית עם שיריו. בשנת 1980 הוא הגיע לסדרת קונצרטים בישראל. במהלך שנות ה-80 גורובץ המשיך להופיע בארצות הברית ובשנת 1989, בתקופת הפרסטרויקה, אף חזר לסדרת הופעות בברית המועצות. בשנת 1990 הוא העלה על הבמה מחזמר באחד מתיאטראות ברודוויי ושיחק בו את התפקיד הראשי. בנוסף לכך הייתה לגורובץ תוכנית רדיו ביידיש וברוסית. גורובץ נפטר בשנת 2001 ונטמן בבית העלמין היהודי בניו ג'רזי. אמיל גורובץ, באתר MusicBrainz (באנגלית) אמיל גורובץ, באתר Discogs (באנגלית) אמיל גורובץ, דף שער בספרייה הלאומית שירי גורובץ