laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מונופול מגנטי

בפיזיקה, מונופול מגנטי הוא חלקיק משוער שהוא מגנט עם קוטב אחד בלבד. במונחים טכניים יותר, יהיה לו "מטען מגנטי", באנלוגיה למטען חשמלי. ההתעניינות המודרנית במונופולים מגנטיים נובעת מתאוריות של פיזיקת החלקיקים, בייחוד תאוריות מאוחדות גדולות ותורת העל-מיתר, אשר חוזות את קיומם. התאוריה הקלאסית של מטען מגנטי קיימת עוד מאז ניסוח משוואות מקסוול (1884), אך היא נחשבת פחות חשובה או מעניינת מהתאוריות הקוונטיות של מטען מגנטי, אשר הוצגו לראשונה ב-1931 במאמר מאת פול דיראק. במאמר זה, דיראק הראה כי אם מונופולים מגנטיים קיימים, הם יסבירו את הקוונטיזציה של המטען החשמלי ביקום. מאז פרסום המאמר בוצעו מספר חיפושים שיטתיים למונופולים. ניסויים ב-1975‏ וב-1982 הפיקו תוצאות אשר בתחילה היה נדמה כי הן מוכיחות את קיומם של מונופולים, אך כיום מוסכם כי הן לא היו חד-משמעיות. מכאן, עדיין ייתכן כי מונופולים מגנטיים אינם קיימים כלל. גילוי מונופולים היא בעיה פתוחה בפיזיקה ניסיונית. התאוריות המודרניות בפיזיקה תאורטית גורסות כי המונופולים קיימים, וחלקן, כמו תורת המיתרים, אף דורשות אותם כתנאי הכרחי לנכונות התאוריה. ג'וזף פולצ'ינסקי, תאורטיקאי-מיתרים בולט, תיאר את קיומם של המונופולים כ"אחד מההימורים הבטוחים ביותר שניתן לעשות בקשר לפיזיקה שעדיין לא נתגלתה". התאוריות הללו לא בהכרח סותרות את הראיות הניסיוניות: בחלק מהמודלים, יש סיכוי נמוך מאוד לחזות במונופולים מגנטיים מאחר שהם מסיביים מכדי להיווצר במאיצי חלקיקים, ונדירים מכדי שחלקיק תועה יתגלה בגלאי חלקיקים. מערך האלבך מדיה וקבצים בנושא מונופול מגנטי בוויקישיתוף מונופול מגנטי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Wen, Xiao-Gang;Witten, Edward, Electric and magnetic charges in superstring models,Nuclear Physics B, Volume 261, p. 651-677 S. Coleman, The Magnetic Monopole 50 years Later, reprinted in Aspects of Symmetry Paul Dirac, "Quantised Singularities in the Electromagnetic Field". Proc. Roy. Soc. (London) A 133, 60 (1931). Free web link. P. B. Price; E. K. Shirk; W. Z. Osborne; L. S. Pinsky (1975-08-25). "Evidence for Detection of a Moving Magnetic Monopole". Physical Review Letters. American Physical Society. 35 (8): 487–490. doi:10.1103/PhysRevLett.35.487. Blas Cabrera (1982-05-17). "First Results from a Superconductive Detector for Moving Magnetic Monopoles". Physical Review Letters. American Physical Society. 48 (20): 1378–1381. doi:10.1103/PhysRevLett.48.1378. Milton p.60 Polchinski, arXiv 2003 ערך זה הוא קצרמר בנושא פיזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יומון העם

יומון העם (בסינית: 人民日报; בפין-יין: Rénmín Rìbào, "יֶנְמִין יִיבַּאוֹ") הוא עיתון יומי סיני, היוצא לאור על ידי המפלגה הקומוניסטית של סין. לעיתון תפוצה שנעה בין שלושה לארבעה מיליון עותקים וכן מהדורות מקוונות בשפות אחדות. ככלל, העיתון מבטא את עמדות המפלגה הקומוניסטית הסינית ואת מדיניותה. העיתון הופיע לראשונה ב-15 ביוני 1948, לקראת סיום מלחמת האזרחים בסין, והמערכת שכנה בעיר פינגשאן במחוז חביי. עם השלמת השתלטות הקומוניסטים על סין הועברה מערכת העיתון לבייג'ינג בחודש מרץ 1949. העיתון היה תחת שליטה הדוקה של בכירי המפלגה הקומוניסטי הסינית, ובעת שלטונו של מאו דזה-דונג נשלט ישירות על ידי מזכירו של מאו. בעת מהפכת התרבות שימש יומון העם אחד המקורות הבודדים למידע על המתרחש בסין - הן כלפי העולם והן בתוך סין. בתקופה זו, נחשבו מאמרי המערכת של העיתון כעמדות הרשמיות של ההנהגה הסינית ושיקפו את האקלים האנטי-אינטלקטואלי של אותה תקופה. פעמים רבות שימש העיתון כמדד למעמדם הפוליטי של בכירים במפלגה, בהנהגה ובצבא - על פי מיקום הידיעות אודות האישים נמדד גם מעמדם. מאמרי המערכת ביומון העם נחשבים על ידי מומחים לסין מחד ועל ידי תושבי סין מאידך כמבטאים של מדיניות הממשלה והמפלגה הקומוניסטית של סין. בעיתון קיימת הבחנה בין מאמרי המערכת, פרשנויות ודעות. למרות שכל החומרים הכלולים העיתון עוברים אישור של מוסדות המפלגה הקומוניסטית של סין, קים מדרג ברור בין החלקים שצוינו, ומאמרי המערכת נחשבים למבטאים המדויקים ומוסמכים יותר של מדיניות המפלגה והנהגת סין. מאמר דעה או פרשנות המופיע בעיתון, יכול לרמז לקוראים על מחלוקת או ויכוח בקרב ההנהגה, בעוד שמאמר מערכת מעיד על עמדה רשמית של המשטר. לאחר מותו של מאו זדונג חשפו מאמרי המערכת את פעילות כנופיית הארבעה והצביעו את הדרך למדיניות הפרגמטית של ממשיכי דרכו של מאו. כיום העיתון אינו מהווה מקור בלעדי למידע על סין ועבור תושבי סין, כבעבר. עיתונים מתחרים מבית ומחוץ הביאו לשינויים רבים בעיתון, ואחד מהם הוא העלאת מהדורה מקוונת של העיתון (בשנת 1997). באתר האינטרנט של העיתון מופיעים גם פורומים, בהם יכולים הקוראים להגיב ולהתדיין על נושאים שונים. כמו כן כוללת גרסת האינטרנט של העיתון גם תרגומים לרוסית, צרפתית, אנגלית וערבית. מדיה וקבצים בנושא יומון העם בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של יומון העם (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של יומון העם (בספרדית) אתר האינטרנט הרשמי של יומון העם (בסינית) יומון העם, ברשת החברתית פייסבוק יומון העם, ברשת החברתית אקס (טוויטר) יומון העם, ברשת החברתית VK יומון העם, סרטונים בערוץ היוטיוב אתר האינטרנט של העיתון (בסינית) אתר האינטרנט של העיתון (באנגלית) יומון העם, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Renmin Ribao Chinese newspaper, Encyclopedia Britannica (באנגלית)
מרכז מ' ד' אנדרסון לסרטן באוניברסיטת טקסס

המרכז לסרטן ע"ש מ.ד. אנדרסון באוניברסיטת טקסס (באנגלית: The University of Texas M. D. Anderson Cancer Center) הפועל ביוסטון טקסס הוא אחד מן המרכזים הרפואיים הבולטים בעולם בטיפול ובמחקר על מחלות סרטניות. זהו מוסד מחקר אוניברסיטאי, המעניק תארים אקדמאיים, יחד עם בי"ח המטפל בחולי סרטן. מרכז מ.ד. אנדרסון נוסד על פי חוק שקיבל בית המחוקקים של מדינת טקסס בשנת 1941, אשר הפך את המרכז לחלק ממערכת הקמפוסים של אוניברסיטת טקסס. קרן מ.ד. אנדרסון, הקרויה על שם בנקאי מטנסי, מונרו דנוויי אנדרסון, שמת שנתיים קודם לכן והיה בעל חברה סוחרת כותנה, הגדולה בעולם, הסכימה להעניק למרכז החדש סכום זהה לזה שתעניק לו מדינת טקסס, אם המרכז ייקרא על שמו של אנדרסון מייסדה, וכך אכן היה. מרכז אנדרסון הוא כיום אחד מ-41 מרכזים אמריקאיים כוללניים לסרטן, המוכרים על ידי המכון הלאומי לסרטן. במרכז מטופלים מדי שנה למעלה מ-108,000 חולים והוא מעסיק למעלה מ-18,000 אנשי צוות. בתשע מתוך 11 השנים האחרונות, כולל שנת 2012 דורג מרכז מ.ד. אנדרסון במקום הראשון מבין המרכזים הרפואיים לטיפול בסרטן בארצות הברית. הכנסותיו של המרכז ב-2012 הן קרוב לשלושה מיליארד דולר, כאשר כשלושה רבעים מתוכם באים מתשלומי החולים המטופלים בו, וקצת יותר מעשירית, מתרומות. חלקה של מדינת טקסס בתקציבו הוא פחות מ-5%. ארנסט ברטנר (מנהל בפועל: 1942 - 1946), לי קלרק (מנהל: 1946 - 1968, נשיא: 1968 - 1978), צ'ארלס למייסטר (נשיא: 1978 - 1996), ג'ון מנדלסון (נשיא: 1996 - 2011), נשיאו של המרכז כיום ומאז 1 בספטמבר 2011 הוא רונלד דה פיניו. מרכז הסרטן ממוריאל סלואן קטרינג מדיה וקבצים בנושא מרכז מ' ד' אנדרסון לסרטן באוניברסיטת טקסס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מרכז מ' ד' אנדרסון לסרטן באוניברסיטת טקסס (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של מרכז מ' ד' אנדרסון לסרטן באוניברסיטת טקסס (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של מרכז מ' ד' אנדרסון לסרטן באוניברסיטת טקסס (באנגלית) מרכז מ' ד' אנדרסון לסרטן באוניברסיטת טקסס, ברשת החברתית פייסבוק מרכז מ' ד' אנדרסון לסרטן באוניברסיטת טקסס, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מרכז מ' ד' אנדרסון לסרטן באוניברסיטת טקסס, ברשת החברתית אינסטגרם Best Hospitals: Cancer. The U.S. News & World Report's Best Hospitals rankings מתוך אתר מרכז אנדרסון
ספר מקבים

ספרי מקבים ("ספר חשמונאים", "ספר מכבים") הם ארבעה מן הספרים החיצוניים. הראשון נכתב בעברית (אך השתמר בתרגומו ליוונית) והיתר ביוונית. ספרי מקבים א', ב' ו-ד' סוקרים תקופות זמן שונות, חופפות בחלקן, של תקופת החשמונאים. ספר מקבים ג' כלל אינו עוסק בחשמונאים אלא בתקופה מוקדמת יותר, ולכן מניחים שקיבל את שמו משום שהוצב סידורית בין ספרי מקבים ב' וד'. האם התכוונתם ל... ספר מקבים א' ("ספר חשמונאים א'") – מספר על מרד החשמונאים בממלכה הסלאוקית ועל ימיה הראשונים של ממלכת החשמונאים, סה"כ כ-33 שנים, מגזירות אנטיוכוס בשנת 167 לפנה"ס ועד עליית יוחנן הורקנוס הראשון לשלטון בשנת 134 לפנה"ס ספר מקבים ב' ("ספר חשמונאים ב'", "קיצור מעשה יהודה") – סיכום היסטורי המקיף כ-15 שנים, מימיו האחרונים של סלאוקוס הרביעי בשנת 175 לפנה"ס, ועד ניצחון יהודה על צבאות ניקנור בשנת 161 לפנה"ס ספר מקבים ג' ("ספר חשמונאים ג'") – מתאר אירועים שונים מימי מלך מצרים תלמי הרביעי בשנים 222–205 לפנה"ס, בהם ניסיון חילול בית המקדש, התנכלות ליהודי מצרים והצלתם על ידי אלוהים ספר מקבים ד' ("ספר חשמונאים ד'") – מתאר אירועים שונים מימי גזירות אנטיוכוס, שהוטלו על היהודים על ידי אנטיוכוס הרביעי "אפיפנס" בשנת 167 לפנה"ס קיימות מספר צורות בהן מכנים את הספרים הללו, לעיתים "ספר" ביחיד ולעיתים "סִפְרֵי" בנסמך בצורת הרבים, לעיתים מיודעים - "המקבים", "החשמונאים", "המכבים", ולעיתים לא ("מקבים", "חשמונאים", "מכבים"). על סמך תיאור המקומות, מעריכים שספר מקבים א' נכתב בארץ ישראל על ידי מחבר בן המקום (וכאמור, בעברית). לעומת זאת, ספר מקבים ב' נכתב בפזורה היהודית מחוץ לארץ ישראל, כנראה במצרים, וייתכן שכך גם ספר מקבים ג' הדומה לו בסגנונו. ספר מקבים ד' נכתב ביוונית קוינה, כנראה באזור סוריה. ספרי מקבים א' ו-ב' נכתבו סמוך לתקופת מרד החשמונאים (167–160 לפנה"ס), וספר מקבים ד' בתקופה מאוחרת יותר, מעריכים שבין המאה ה-1 לפנה"ס והמאה ה-1 לספירה. ייתכן שתקופת כתיבתו הייתה ביניהם, שכן מקבים א' ו-ב' נכתבו במאה ה-2 לפנה"ס, מקבים ג' נכתב כנראה במאה ה-1 לפנה"ס, ומקבים ד' נכתב בין המאה ה-1 לפנה"ס למאה ה-1 לספירה.
קאיונגה

מחוז קאיונגה (באנגלית, בסוואהילי: Kayunga) הוא אחד ממחוזותיו האדמיניסטרטיביים של האזור המרכזי במדינת אוגנדה. בדומה למחוזות נוספים במדינה, המחוז נקרא על שם העיר הראשית שלו, קאיונגה. במקור נחשב המחוז לחלק ממחוז מוקונו. בשנת 2000 התפצל המחוז והפך למחוז עצמאי. עוד לפני כן היה המחוז נפת הגבול הדרום-מערבי של ממלכת בוגנדה. בשטח המחוז יש ביצות, מקווי מים ויערות גשם טרופיים. במחוז קאיונגה יש שתי נפות נטניירו ובבאאלה. נפת נטניירו ממוקמת במטה המחוז והמטה של נפת בבאאלה נמצא בצפון הרחוק של הנפה. המחוז מחולק לשלושה אזורי בחירות לייצוג בפרלמנט. במחוז יש שמונה תת- נפות, מועצת עיר ובראשה ראש עיר, 61 קהילות ו-366 כפרים. המחוז גובל במחוז אמולטר מצפון, במחוז ביונדי מצפון מזרח, במחוז קמולי ממזרח, במחוז ג'ינג'ה מדרום מזרח, במחוז מוקנו מדרום, במחוז לוורו ממערב ובמחוז נאקאסונגולה מצפון מערב. מטה המחוז יושב בעיר הבירה של המחוז. עיר הבירה והעיר הגדולה של המחוז היא קאיונגה. רוב כלכלת המחוז נשענת על חקלאות, שמעסיקה כ-96% מתושבי המחוז. הגידולים הנפוצים במחוז הם פולי קפה, בננות, בטטות, קסאווה, תירס, שעועית, אגוזים ופירות מסוימים (אננס, אבטיח, מנגו ופסיפלורה). ענפי כלכלה מרכזיים נוספים של תושבי המחוז הם דיג, שנעשה בחלק הצפוני של המחוז לאורך נהר קיוגה ובנהר הנילוס, גידול דגים, גידול בעלי חיים (בעיקר בקר, עזים וחזירים). במחוז קאיונגה יש מזג-אוויר מגוון. כמות הגשם השנתית היורדת במחוז היא בין 35 ל-126 מ"מ. עונת הגשמים מגיעה לשיאה בחודשים מרץ עד מאי, וספטמבר עד דצמבר. כ-92% מתושבי המחוז גרים באזורים כפריים אתר האינטרנט הרשמי של קאיונגה מחוז קאיונגה, מדריך התיירות של אוגנדה Kayunga (District, Uganda) - Population Statistics, Charts, Map and Location, www.citypopulation.de (באנגלית)
סן-קנטן

סן-קנטן היא עיר במחוז אן שבחבל או-דה-פראנס בצפון צרפת. העיר ממוקמת על נהר הסום שמקורו בכפר פונסום שבקרבת מקום. היא נמצאת על קו מסילת הברזל פריז-בריסל, כמאה ועשרים ק"מ צפונית מזרחית לפריז. כביש מהיר מחבר את סן-קנטן עם הערים אראס, ליל וקאלה. תעלת סן-קנטן העוברת דרך העיר מחברת אותה עם הערים שוני שמדרומה וקמברה שמצפונה. נכון ל-1999 מנתה העיר 59,066 תושבים. שטחה: 22.56 קמ"ר. צפיפות האוכלוסין: 2,618 תושבים לקמ"ר. במרוצת המאה התשע עשרה גדל מספר התושבים בהתמדה, עקב המהפכה התעשייתית מ-10,477 ב-1800 ל-55,571 ב-1911. העיר נהרסה ברובה במלחמת העולם הראשונה, התושבים עזבו ורק ב-1921 הגיע מספרם ל-37,345. החל בשנות החמישים של המאה העשרים, עקב התפתחות כלכלית מואצת, הגיע מספר התושבים לרמתו ב-1911, וב-1975 התגוררו בעיר 67,243 תושבים. אחרי 1975 חלה ירידה במספר התושבים כתוצאה מתחרות בינלאומית בתעשיית הטקסטיל. העיר נוסדה על ידי הרומאים במקומו של יישוב בשם ורמאן, שהיה בירת השבט הבלגי של הוירומאנדים, בנקודה שבה ניתן לחצות את נהר הסום. בימי הביניים הוקם בה מנזר שהתפתח הודות לעלייה לרגל לקברו של קנטן, רומאי נוצרי שהפיץ את הנצרות באזור ומת כקדוש מעונה (מכאן השם סן-קנטן). החל במאה התשיעית שימשה סן-קנטן כבירת רוזנות ורמנדואה, ומאז המאה העשירית רוזני ורמנדואה, שמוצאם היה משושלות המלכות הקרולינגית והקפטינגית, הפכו לרבי עוצמה, והעיר התפתחה במהירות רבה. ב-1080 התארגנו תושבי העיר והשיגו מהרברט הרביעי, רוזן ורמנדואה, מגילת זכויות שהעניקה להם מידה רבה של אוטונומיה. החל במאה השלוש עשרה סן-קנטן הפכה לנחלת מלך צרפת, וכלכלתה המשיכה לפרוח. במאה הארבע עשרה סבלה העיר ממלחמת מאה השנים ומן המגפה השחורה. אוכלוסייתה התדלדלה וכלכלתה נפגעה קשות. במאה החמש עשרה מלכי צרפת ודוכסי בורגונדיה נאבקו על השלטון בעיר. ב-1557 הספרדים הטילו מצור על העיר, ולאחר שנכנעה (10 באוגוסט של אותה שנה), היא נבזזה, נהרסה עד היסוד והתרוקנה מתושביה. ב-1559 הוחזרה לצרפת שהחלה לבצר אותה שנית. במחצית השנייה של המאה השבע עשרה, כיבושיו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, הרחיקו את העיר מן הגבול עם האימפריה הרומית הקדושה. במאה התשע עשרה החל תהליך של פיתוח כלכלי וסן-קנטן הפכה לעיר תעשייתית. ב- 1870 במלחמת צרפת–פרוסיה נפלה העיר בידי הפרוסים, וב-19 בינואר 1871 הובס הצבא הצרפתי ליד העיר. במלחמת העולם הראשונה נכבשה העיר על ידי הגרמנים והחל ב-1916 היא נמצאה בקו החזית. התושבים עזבו, העיר נבזזה ונהרסה ברובה. החל במאה השלוש עשרה סן-קנטן פרחה כמרכז של תעשיית טקסטיל ושל מסחר באריגים שהתאפשר הודות למיקומה על גבול ממלכת צרפת, בין ערי הירידים של שמפאן לבין ערי פלנדריה. היא נהנתה גם ממיקומה בלב אזור חקלאי עשיר. אולם, במאה הארבע עשרה כלכלתה של העיר נפגעה קשות בשל מלחמת מאה השנים ובשל המגפה השחורה. במאה התשע עשרה, עקב המהפכה התעשייתית, החל תהליך של פיתוח כלכלי מואץ וסן-קנטן הפכה לעיר תעשייתית (בעיקר טקסטיל ומטלורגיה). במלחמת העולם הראשונה נהרסה העיר ברובה והציוד התעשייתי הושמד. רק בשנות החמישים של המאה העשרים החל שוב תהליך של התפתחות כלכלית. אולם, אחרי 1975 נפסקה הגאות הכלכלית כתוצאה מתחרות בינלאומית בתעשיית הטקסטיל. מדיה וקבצים בנושא סן-קנטן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סן-קנטן (בצרפתית) סן-קנטן, ברשת החברתית אקס (טוויטר) סן-קנטן, ברשת החברתית אינסטגרם
נסיכות סאמורזקנו

נסיכות סאמורזקאנו (בגאורגית: სამურზაყანო) הייתה נסיכות קטנה באזור מחוז גאלי של היום (אבחזיה גאורגיה), שנוצרה עם התפרקותה של נסיכות אבחזיה עד שנת 1840. אזור מחוז גאלי של היום היה במאה השבע עשרה אזור הספר של נסיכות אבחזיה ונסיכות סמגרלו, שתי ישויות שהתנתקו מהממלכה הגאורגית המאוחדת, והשליטה באזור זה השתנתה תכופות במהלך המלחמות בין השושלות הפיאודליות שרוואשידזה מאבחזיה ודאדיאני מסמגרלו. במחצית השנייה של המאה השבע עשרה, הצליחו נסיכי שרוואשידזה מאבחזיה לכבוש ולהשתלט על השטחים עד נהר האנגורי כולל אזור גאלי. עם התפרקות נסיכות אבחזיה נשלט האזור שבין נהרות גאלידזגה ואנגורי על ידי ענף של משפחת שרוואשידזה שאחד מבניה, מורזקאן, קרא לאחוזתו הפיאודלית על שמו "סאמורזקאנו" (מילולית: "אדמת מורזקאן"). המעמד העליון של הנסיכות החדשה היה מורכב בעיקר מאצילים אבחזים דוברי גאורגית, בעוד שאיכרים היו מוצא אבחזי וגאורגים (מגרלים). בניגוד ליתר אבחזיה, שעברה תהליך של התאסלמה ברובה על ידי האימפריה העות'מאנית, נותרו תושבי סאמורזקאנו נאמנים לנצרות והשתייכו לכנסייה הגאורגית האורתודוקסית. בסופו של דבר עברה הנסיכות הקטנה לשליטת מגרליה, אולם שימרה מידה של עצמאות אף לאחר התפשטותה של האימפריה הרוסית לקווקז והפיכתה, של נסיכות סמגרלו, בשנת 1804, למדינת חסות של האימפריה הרוסית. בשנת 1840, סיפחה האימפריה הרוסית את סאמורזקאנו בגלוי. שיעור נישואי התערובת הגבוה בין האבחזים והגאורגים באותה תקופה הביאו לגיבוש מורשת מעורבת ולהופעתה של קטגוריה מיוחדת שנקראת סאמורזקנים (самурзаканцы) במפקד האוכלוסין של האימפריה הרוסית בשנת 1886. אוכלוסיית הסאמורזקנים הורכבה בעיקר על ידי מגרלים ומיעוט של אבחזים. 38% מאוכלוסיית המחוז זיהו את עצמם כמגרלים ו-35% זיהו עצמם כגאורגים (בנוסף למגרלים), בגאליסקיי אוייזד (Гальский уезд), בזמן מפקד האוכלוסין הראשון של הסובייטים בשנת 1926, ו-26% זיהו עצמם כאבחזים. שיעור האבחזים ירד כל כך במפקד שנערך לאחר מכן (1939) עד שהגיע לאחוזים בודדים בלבד. תושבי סאמורזקאנו היו דוברי ניב מקומי של השפה המגרלית. מדיה וקבצים בנושא נסיכות סאמורזקנו בוויקישיתוף ‏אוכלוסיית אבחזיה, מפקדי אוכלוסייה שפורסמו על ידי הסובייטים, (ברוסית)
סקאוט (כטב"ם ישראלי)

סקאוט (Scout, שפרושו מאנגלית: סייר, גשש או צופה) הוא כלי טיס בלתי מאויש (כטב"ם) לסיור ואיסוף מודיעין מתוצרת התעשייה האווירית לישראל, הכטב"ם הראשון פרי פיתוחה. כלי טיס מסוג סקאוט הופעלו על ידי צה"ל וזכו שם לכינוי "זהבן". ה"סקאוט" הוא כטב"ם בתצורת מנור כפול המונע על ידי מנוע שתי פעימות דו-צילינדרי יחיד בעל מדחף דוחף. הוא יכול להמריא ממסלול המראה או באמצעות מעוט הידראולי ולנחות על מסלול או להתפס ברשת עצירה. הוא נושא מצלמה מיוצבת תחת גוף המטוס ויכול לשדר את המידע הנקלט על ידיו בזמן אמת לתחנה קרקעית. מפתחי ה"סקאוט", שארלי אטאלי, דוד הררי ומיכאל שפר, קיבלו על כך את פרס ביטחון ישראל לשנת 1981. כטב"מים מסוג "סקאוט" נרכשו על ידי צה"ל וזכו שם לכינוי "זהבן". ביוני 1979 החלה טייסת 200 לקלוט 20 כטב"מים מסוג זה בגף ייעודי שהוקם לצורך כך בבסיס חצור. ב-21 ביוני 1981 הוכרז גף "זהבן" כגף מבצעי בטייסת. פעילותו המבצעית הראשונה של ה"סקאוט" הייתה בשנת 1981, כשהוזנק "סקאוט" מבסיס בצפון ישראל לאזור מוכה טילים (אמ"ט) בבקעת הלבנון. ה"סקאוט" הצליח לשדר בזמן אמת תמונה חזותית של מערכי טילי הקרקע-אוויר (טק"א) הסוריים באזור. ה"סקאוט" הופעל גם במלחמת לבנון הראשונה שפרצה ב-1982. בחודשים יוני 1982 - ספטמבר 1982 ביצעו כטב"מים מסוג "סקאוט" 95 גיחות (מבצעים, אימונים וניסויים). ה"סקאוט" שימש לאיסוף מודיעין על סוללות טק"א, איסוף מודיעין להשתתפות, דווח תוצאות תקיפה, הכוונת מטוסים לתקיפת טק"א ורק"ם, איסוף מודיעין לטובת כוחות יבשה, חיפוש מטוסים ומסוקים שהופלו וצילום צירי תנועה לצורך תיעוד. באחד מהמבצעים הצליח "סקאוט" לזהות סוללת SA-8 שהותקפה על ידי מטוסי קרב. כטב"ם "סקאוט" אחד אבד בטיסה מבצעית עקב טעות אנוש. כן נפגעו מספר כטב"מים במהלך המראה ונחיתה אשר תוקנו בשטח. גם לאחר המלחמה הופעל ה"סקאוט" במבצעים שונים בלבנון. בין השאר, סייע ה"סקאוט" במבצע לחיסולו של עבאס מוסאווי, מזכ"ל חזבאללה, ב-16 בפברואר 1992, במבצע "שעת לילה". ה"סקאוט" פעל לאיתור שיירת כלי רכב בה נסע מוסאווי, הכווין את מסוקי הקרב אליהם ודיווח תוצאות התקיפה. באפריל 2004 הוצא ה"סקאוט" משירות בחיל האוויר הישראלי. מוטת כנפיים: 16 רגל 3 אינץ' (4.96 מטר) אורך: 12 רגל 1 אינץ' (3.68 מטר) גובה: 3 רגל 1 אינץ' (0.94 מטר) משקל מטען ייעודי: 84 פאונד (38 ק"ג) משקל ריק: 211 פאונד (96 ק"ג) משקל המראה: 350 פאונד (159 ק"ג) מהירות מרבית: 109 מיל/שעה (95 קשר, 176 קמ"ש) סייג רום: 15,000 רגל (4,575 מטר) שהות באוויר: 7 שעות גיל שני, ‏יורד מהשמיים, באתר חיל האוויר הישראלי, 25/10/2004
מבצע שעת לילה

מבצע שעת לילה היה מבצע צבאי שנערך בידי צה"ל ב-16 בפברואר 1992 במהלך המערכה ברצועת הביטחון בדרום לבנון, על מנת לחסל את עבאס מוסאווי, שהיה המזכיר הכללי של חזבאללה בשנים 1991–1992. לאחר נפילת הנווט רון ארד בשבי ארגון המחבלים "גדודי ההתנגדות הלבנוניים" (אנ'), הזרוע הצבאית של תנועת אמל בלבנון בשנת 1986, הורה ראש אמ"ן, האלוף אורי שגיא, לאמ"ן לתכנן מבצע לחטיפתו של מוסאווי, כדי להשתמש בו כקלף מיקוח לצורך עסקאות שחרור שבויים ישראלים בעתיד. סיירת מטכ"ל ושייטת 13 החלו בהכנות למבצע החטיפה, שכונה "שעת לילה". המבצע נועד לצאת לפועל ב-16 בפברואר 1992, אולם ביום המבצע התברר כי מוסאווי מצוי בסביבת קהל גדול מדי מכדי שניתן יהיה לחטוף אותו. באגף המודיעין התגבשה ההמלצה להסב את המבצע למבצע סיכול ממוקד. לאחר שראש אמ"ן, שגיא, והרמטכ"ל, אהוד ברק, השיגו את אישור הדרג המדיני (ממשלת ישראל העשרים וארבע), תקפו מסוקי חיל האוויר שיירת מכוניות בדרום לבנון. בתקיפה נהרגו מוסאווי, אשתו, בנו בן החמש וארבעה אנשים נוספים. ישראל הצהירה כי ההתקפה הייתה ניסיון התנקשות מתוכנן. כנקמה על החיסול, הוציאה איראן לפועל את הפיגוע בשגרירות ישראל בארגנטינה ב-1992 ואת הפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה כשנתיים לאחר מכן. בפיגוע הראשון נהרגו 28 בני אדם, בהם ארבעת עובדי משרד החוץ וארבע נשים יהודיות. בפיגוע השני נהרגו 85 בני אדם. דו"ח ביון ארגנטינאי מצא כי ראש הכוחות החמושים של חזבאללה, עימאד מורנייה, היה אחת הדמויות המרכזיות מאחורי תכנון הפיגוע בבניין הקהילה, בהם פעילים אחרים בארגון ואישים איראניים. מבצע סדר חדש שחר קליימן, 28 שנים לחיסול ששינה את חיזבאללה, באתר ישראל היום, 15 בפברואר 2020 עמרי אסנהיים, צאלים: הטראומה של סיירת מטכ"ל, אור יהודה: כנרת, זמורה-ביתן, 2012, עמ' 81 רונן ברגמן, מדינת ישראל תעשה הכל, כנרת זמורה ביתן, 2009, עמ' 348-367 הריגת iixpiyi,! המסוקים ידו שבעה טילים, מ' שנמלט נווה במקלעים, חדשות, 17 בפברואר 1992 יוסי מלמן, דן רביב, מלחמות הצללים: המוסד וקהילת המודיעין, ידיעות ספרים, 2012, עמ' 298-299 ערך זה הוא קצרמר בנושא צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סקאוט

האם התכוונתם ל... סקאוט (משגר לוויינים) – משפחת משגרי לוויינים מתוצרת ארצות הברית סקאוט (כטב"ם ישראלי) – כלי טיס בלתי מאויש מתוצרת התעשייה האווירית לישראל סקאוט (כטב"ם קנדי) – כלי טיס בלתי מאויש מתוצרת קנדה סקאוט (מסוק) – מסוק מתוצרת וסטלנד איירקראפט סקאוט (ספורט) – מאתר כישרונות בתחום הספורט
פא"ר

פא"ר ("פתיחת אוצרות רוח") הוא מיזם של האוניברסיטה הפתוחה שאיפשר גישה חופשית לספרי לימוד אקדמיים בפורמט אלקטרוני, חלקם גם בגרסה קולית, ולמגוון חומרי לימוד מקוונים. המיזם פעל ממאי 2008 עד ספטמבר 2020. היזמה החלה במרכז שה"ם (המרכז לשילוב טכנולוגיות להוראה מרחוק) של האוניברסיטה הפתוחה במסגרת שני מיזמים נפרדים. האחד הוא מיזם שכונה בשעתו "חשיפה לצפון", שנולד במהלך מלחמת לבנון השנייה. במסגרתו הוצע לפתוח את חומרי הלימוד של האוניברסיטה הפתוחה לטובת סטודנטים במוסדות להשכלה גבוהה מאזור הצפון. באותה תקופה נאלצו תושבי הצפון להישאר בבתיהם או לרדת למקלטים וסטודנטים נעדרו מכיתות הלימוד. מטרת המיזם הייתה להנגיש להם, ישירות למחשב הביתי, חומרי עזר שפותחו באוניברסיטה הפתוחה. היזמה השנייה, שכונתה בראשית הדרך "ספרים פתוחים", נוסדה בתחילת 2007 וייעודה היה להעלות חלק מספרי האוניברסיטה לרשת האינטרנט לרשות כלל הציבור. מיזם פא"ר הוכר על ידי האיגוד הבינלאומי שעוסק בפתיחת חומרי לימוד לקהל הרחב OCW Consortium (אנ'). איגוד זה הוקם על ידי אוניברסיטת MIT. מיזם פא"ר חבר באיגוד זה משלהי 2008. כמו כן מיזם פא"ר חבר בקהילת ה-OER של אונסק"ו. מיזם פא"ר נסגר ב-1 בספטמבר 2020. באתר פא"ר מתאפשרת גישה חופשית לעשרות ספרים מ-50 קורסים אקדמיים. הספרים מוצגים בפורמט אלקטרוני (ספר אלקטרוני) המאפשר לקוראים לדפדף בספר, לקבוע את תצוגת הקריאה הנוחה להם, לחפש טקסטים בתוך הספר ועוד. הספרים האלקטרוניים הם העתק מדויק של הספרים המודפסים הקיימים של האוניברסיטה הפתוחה. הגישה לספרים הצריכה רישום של המשתמש אך לא נדרש תשלום. חלק קטן מהתמונות והטקסטים בספרים האלקטרוניים הוסתרו, וזאת עקב מגבלה של זכויות יוצרים. חלק מהספרים שהועלו בגרסה האלקטרונית כוללים גם גרסה קולית מלאה של הספר (בפורמט MP3/stream). כך ניתן להאזין לספרים דרך האינטרנט או להורידם למחשב האישי ולהאזין להם באמצעות נגנים ניידים. הספרים הוקראו על ידי קריינים מקצועיים, והוקלטו באולפני הקול של האוניברסיטה. חלק מהספרים מלווים בהרצאות וידאו של כותבי הספרים או של מומחים בתחום, רובם חברי סגל בכיר באוניברסיטה הפתוחה או באוניברסיטאות אחרות. ההרצאות מעשירות את חומר הלימוד ומציגות מבט נוסף או הדגשים לגבי פרקים מסוימים בספר. ההרצאות צולמו באולפני הווידאו של האוניברסיטה הפתוחה. ברשות האוניברסיטה מאגר נרחב של פריטי למידה מקוונים שפותחו במיוחד עבור הסטודנטים של האוניברסיטה הפתוחה ועד היום הייתה גישה אליהם רק דרך אתרי הקורסים. פריטי הלמידה כוללים, למשל, מילוני מונחים, רשימות אתרים מומלצות, תרגילי רב-ברירה ("שאלות אמריקאיות"), מצגות המלוות את מפגשי ההנחיה, שיעורים מוקלטים בווידאו, לומדות וכדומה. אתר האינטרנט הרשמי של פא"ר אתר פא"ר הכרזה על פא"ר כחבר ב OCW Consortium צליל מקוון מהדורת נובמבר 2008 על פרויקט פא"ר אתר פאר נסגר, באתר האוניברסיטה הפתוחה
יסעוריים

המונח "יסעור" מפנה לכאן. אם הכוונה למשמעות אחרת, ראו יסעור (פירושונים). יסעוריים (שם מדעי: Procellariidae) הם משפחת עופות ימיים המקורבים לאלבטרוסיים, החיים כמעט בכל הימים והאוקיינוסים. חלקם גדולים, כגון היסעור הגדול הנפוץ באוקיינוס האטלנטי, שגודלו כמעט ששים סנטימטר; ולאחרים, כדוגמת היסעור הקטן שגודלו 30 סנטימטר. היסעורים אינם מצטיינים בצבעים רבים. גבם והצד העליון של כנפיהם הם שחורים, ואלו חלקי גופם התחתונים מבהיקים בלבנם הטהור. הודות לקרומי השחייה המתוחים בין שלוש האצבעות שברגליהם הם מיטיבים לשחות, והודות לכנפיהם הארוכות והחדות הם מצטיינים כמעופפים מֻבהקים. בדרך כלל הם מתעופפים בסמוך לפני הים וחגים במעגלים. את רוב זמנם הם מבלים על פני המים. במשך היום הם מתעופפים ותרים אחרי טרף, בעיקר דגים וסרטנים. בלילה הם נחים על פני המים. בעונת הקינון באים היסעוריים בלילה לחופי המים, ועל-פי-רוב בוחרים הם לשם כך איים בלתי מיושבים. הם מכינים לעצמם קנים בתוך מאורות שבאדמה, ומקום קינונם המאֻכלס להקות גדולות נהפך לכעין "חלת-דבש" מרֻבת מאורות. הנקבה אינה מטילה אלא ביצה אחת והאפרוח הנבקע מן הביצה מכֻסה פלומה ארֻוכה וצפופה. ההורים דואגים לאפרוחים ומביאים להם מזון והללו משמינים מאוד. אולם במשך היום עוזבים ההורים את האפרוחים לנפשם ויוצאים להתעופף על פני המים, ורק לאחר רדת החשכה הם חוזרים אל הקנים. סוגי המשפחה: סוג בו מין יחיד יסעור קרגואלני (Aphrodroma brevirostris) סוג יסעור בולוור (Bulweria) סוג יסעור קורי (Calonectris) סוג בו מין יחיד יסעור הכף (Daption capense) סוג יסעור אפור (Ardenna) סוג יסעור שחפי (Fulmarus) סוג בו מין יחיד יסעור כחול (Halobaena caerulea) סוג יסעור ענק (Macronectes) סוג פריון (Pachyptila) סוג בו מין יחיד יסעור שלג (Pagodroma nivea) סוג פרוסלריה (Procellaria) - בו יסעור לבן-סנטר סוג סערוני (Pseudobulweria) סוג סערון (Pterodroma) סוג יסעור (Puffinus) סוג בו מין יחיד יסעור אנטארקטי (Thalassoica antarctica) מדיה וקבצים בנושא יסעוריים בוויקישיתוף יסעוריים, באתר ITIS (באנגלית) יסעוריים, באתר NCBI (באנגלית) יסעוריים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) יסעוריים, באתר GBIF (באנגלית) יסעוריים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)