laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
עצי חיים

עצי חיים הם זוג מוטות עץ שעליהם נגללים גווילי ספר התורה ובאמצעותם ניתן לגלול את הספר במהלך קריאת התורה. עקב גזרת חכמים, את ספר התורה אין לגלול ביד כשם שגוללים שאר ספרים ומגילות, ולכן נדרשים העצי חיים על מנת לגלול את הספר. בספר תורה אשכנזי, עצי החיים מסתיימים בשתי ידיות מעוצבות שעשויות מעץ ולפעמים גם בשילוב כסף. בספר תורה ספרדי העצי חיים מסתיימים בשתי דיסקיות עץ עבות. מקור השם הוא מהפסוק ”עֵץ חַיִּים הִיא לַמַּחֲזִיקִים בָּהּ וְתֹמְכֶיהָ מְאֻשָּׁר” שנאמר על התורה, ולכן העצים שבהם מחזיקים את ספר התורה נקראים "עצי חיים". עצי החיים מיועדים לשאת משקל רב, במיוחד בעת הגבהת ספר התורה שאז משתמשים בעצי החיים כמנוף להרים את כל משקל הספר, ולכן עצי החיים מיוצרים בדרך כלל מעץ בוק שהוא עץ חזק ומיועד לייצור מסחרי. בנוסף, ספרי תורה מיוצרים במספר גדלים שונים ויש להתאים את גודל עצי החיים במדויק לספר התורה, אם הם יהיו גדולים מדי או קטנים מדי הקלף עלול להפגם. עבודת הייצור מורכבת מכמה שלבים: ייצור מוטות העץ ושיופם. הכנת 4 צלחות לחלק העליון והתחתון של עצי החיים, מעץ או מכסף. הכנת 4 ידיות צביעת העץ לגוון הנבחר הדבקת כל החלקים חריטה וריקוע של הזכרות על צלחות העצי חיים התהליך כולו דורש מיומנות רבה במגוון תחומים כחריטה, שיוף, צורפות, ריקוע, שזירה לחצנות ועוד, ברוב בתי המלאכה נעשים העבודות על ידי יהודים בלבד, אף על פי שאין לכך חיוב הלכתי. ספר משלי, פרק ג', פסוק י"ח
קורפוס המילואים התשיעי (האימפריה הגרמנית)

קורפוס המילואים התשיעי (בגרמנית: IX. Reserve-Korps) היה קורפוס בצבא הקיסרות הגרמנית, אשר לחם במלחמת העולם הראשונה ופורק עם סיומה. הקורפוס הוקם ב-2 באוגוסט 1914 כחלק מהגיוס הגדול בתחילת מלחמת העולם הראשונה ונועד להוות יחידת גיבוי לקורפוס ה-9. כמפקדו הראשון מונה מקס פון בהן, והיחידות בו היו פחות איכותיות מאשר בקורפוסים הסדירים. הקורפוס היה מוצב תחת פיקוד ארמיית הצפון עד ה-22 באוגוסט 1914 ולאחר מכן היה חלק מהארמייה הראשונה ולחם בחזית המערבית. הקורפוס נטל חלק במצור על דנדרמונדה, ובספטמבר 1914 השתתף בקרב על האן. בשנת 1915 הועבר תחת פיקוד הארמייה השנייה, וב-21 באוקטובר עבר תחת פיקוד הארמייה השישית, ולחם בקרבות בפלנדריה ובארטואה. בסוף פברואר 1916 עבר תחת פיקוד הארמייה החמישית עימה נלחם בקרב ורדן. ביולי 1916 עבר תחת פיקוד הארמייה הראשונה שהוקמה מחדש ולחם עימה בקרב על הסום. ב-25 באוגוסט הועבר שוב תחת פיקוד הארמייה השישית, אך ב-26 בספטמבר הוחזר לגזרת הסום. ב-26 באוקטובר 1916 הועבר תחת פיקוד הארמייה הרביעית ששהתה בגזרת נהר האיזר. באביב 1917 לחם הקורפוס בקרב אראס, ולאחר מכן לחם בקרב איפר השלישי. באביב 1918 לחם הקורפוס במתקפת האביב כחלק מהארמייה ה-17, ולאחר מכן לחם במתקפת מאה הימים כחלק מהארמייה השישית, ועם סיום המלחמה פורק הקורפוס. מקס פון בהן (2 באוגוסט 1914–1 בפברואר 1917) ויקטור קיהנה (2 בפברואר 1915–2 במרץ 1917) קרל דיפנבאך (2 במרץ 1917–8 בנובמבר 1918) הקורפוסים של הצבא הקיסרי במהלך מלחמת העולם הראשונה באתר Die höchsten Kommandostellen des Heeres (בגרמנית)
הדיוויזיה ה-18 (האימפריה הגרמנית)

הדיוויזיה ה-18 (בגרמנית: 18. Division) הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת צרפת–פרוסיה ובמלחמת העולם הראשונה, ופורקה עם סיומה. הדיוויזיה הוקמה ב-11 באוקטובר 1866, ובמלחמת צרפת–פרוסיה לחמה בקרבות קולומבי, מץ, אורליאן ולה מאן. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 הייתה הדיוויזיה חלק מהקורפוס ה-9 בפיקוד פרדיננד פון קוואסט, אשר היה חלק מהארמייה הראשונה בפיקוד אלכסנדר פון קלוק. הדיוויזיה נטלה חלק בקרבות מונס, לה קאטו, המארן, שמפאן והסום. באביב 1917 היא השתתפה בקרב אראס, ולאחר מכן היא הועברה לתקופה קצרה לחזית המזרחית, אולם עד מהרה הוחזרה לחזית המערבית והשתתפה במתקפת האביב ובמתקפת מאה הימים. גנרל-לוטננט אמיל פון שוורצקופן (30 באוקטובר 1866 - 9 באוגוסט 1867) גנרל-לוטננט קרל פון רנגל (10 באוגוסט 1867 - 10 ביוני 1872) גנרל-לוטננט אדלברט פון ברדוב 11 ביוני 1872 - 1 בדצמבר 1873) גנרל-לוטננט קרל פון דירינגסהופן (2 בדצמבר 1873 - 10 בדצמבר 1879) גנרל-לוטננט אוטו פון לודריץ (11 בדצמבר 1879 - 9 במאי 1883) גנרל-לוטננט אנטון פון מאסוב (15 במאי 1883 - 14 באפריל 1886) גנרל-לוטננט רודולף פון רייבניץ (15 באפריל 1886 - 14 בדצמבר 1888) גנרל-לוטננט יוליוס פון ברגמן (15 בדצמבר 1888 - 16 ביוני 1889) גנרל-לוטננט וילהלם פון שרף (17 ביוני 1889 - 13 בפברואר 1891) גנרל-לוטננט הוגו פון סייפריד (14 בפברואר 1891 - 16 במאי 1892) גנרל-לוטננט ויקטור אלברט פון אלטן (17 במאי 1892 - 17 באפריל 1896) גנרל-לוטננט אגברט פון פרנקנברג אונד פרושליץ (18 באפריל 1896 - 24 בנובמבר 1898) גנרל-לוטננט ריינהרד פון פישר (25 בנובמבר 1898 - 17 במאי 1901) גנרל-לוטננט גוסטב פון קוהלמיי (18 במאי 1901 - 31 במרץ 1902) גנרל-לוטננט גאורג פון אופן (1 באפריל 1902 - 21 באפריל 1905) גנרל-לוטננט מקס פון בהן (22 באפריל 1905 - 20 בדצמבר 1909) גנרל-לוטננט ריכרד ווייגט (21 בדצמבר 1909 - 21 באפריל 1912) גנרל-לוטננט הינקו פון ליטוויץ (22 באפריל 1912 - 29 בדצמבר 1913) גנרל-לוטננט מקס פון קלוגה (1 בינואר 1914 - 21 ביוני 1915) גנרל-לוטננט פול בלוך פון בלוטניץ (22 ביוני 1915 - 21 במרץ 1918) גנרל מיור ריינהרד פון מסנבאך (22 במרץ 1918 - 8 בפברואר 1919) Ruhmeshalle unserer Alten Armee. Herausgegeben auf Grund amtlichen Materials des Reichsarchivs, Militär-Verlag, Berlin 1927, S. 66, 113–114. מדיה וקבצים בנושא הדיוויזיה ה-18 בוויקישיתוף
מקס פון קלוגה

מקס פון קלוגה (בגרמנית: Max von Kluge;‏ 4 בדצמבר 1856 – 29 בנובמבר 1934) היה גנרל גרמני, שפיקד על דיוויזיה במלחמת העולם הראשונה. קלוגה נולד ב-4 בדצמבר 1856 בשניבינכן, ובשנת 1874 התגייס לצבא הפרוסי. הוא פיקד על רגימנט הארטילריה ה-2 (פומרניה ה-1), ובשנת 1909 מונה למפקד חטיבת האטילריה ה-22 בקאסל. לרגל יובל ה-25 של וילהלם השני, קיסר גרמניה, הוא קיבל את תואר האצולה פון קלוגה. ב-1 בינואר 1914 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-18 בפלנסבורג. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הייתה הדיוויזיה חלק מהקורפוס ה-9 בפיקוד פרדיננד פון קוואסט, אשר היה חלק מהארמייה הראשונה בפיקוד אלכסנדר פון קלוק. הדיוויזיה נטלה חלק בקרבות מונס, לה קאטו, המארן ושמפאן. ב-21 ביוני 1915 פרש פון קלוגה מתפקידו, וב-6 בספטמבר אותה שנה הוא פרש מהצבא. לאחר מכן הוא חי בקולברג, עד מותו ב-29 בנובמבר 1934. פון קלוגה התחתן עם אליזה קיהן-שוהמן, ממנו נולדו לו גנרלפלדמרשל גינטר פון קלוגה והגנרל וולפגנג פון קלוגה.
המרדף

האם התכוונתם ל... המרדף (סרט, 1966) – סרט בבימויו של ארתור פן משנת 1966 המרדף אחר אוקטובר האדום – ספר מאת טום קלנסי משנת 1984 המרדף אחר אוקטובר האדום (סרט) – סרט קולנוע בכיכובו של שון קונרי משנת 1990 המרדף אחרי הנסיך האדום – ספר מאת מיכאל בר-זוהר ואיתן הבר משנת 1984 המרדף (סרט, 1994) – סרט קולנוע בכיכובם של צ'ארלי שין והנרי רולינס משנת 1994 המרדף אחר ורמר – ספר מאת בלו באלייט משנת 2003 המרדף (סרט, 2003) – סרט קולנוע בכיכובם של דוויין ג'ונסון, כריסטופר ווקן, רוזריו דוסון ויואן ברמנר משנת 2003 המרדף לאושר – סרט קולנוע בכיכובו של ויל סמית' משנת 2006 המרדף (שעשועון טלוויזיה) – שעשועון טלוויזיה ששודר לראשונה בבריטניה בשנת 2009
לאו פייגלסברג

לאו פייגלסברג (בהונגרית: Veigelsberg Leó פראונקירכן, 26 בינואר 1839 - בודפשט, 31 באוקטובר 1907) היה עיתונאי הונגרי-יהודי, העורך הראשי של העיתון פסטר לויד שהופיע בבודפשט בשפה הגרמנית, אביו של הוגו איגנוטוס, שהיה לימים העורך הראשי של כתב העת הספרותי החשוב ניוגט. פטר וגהאי הוא נכדו. לאו (לאופולד) היה בנם של הרב יואכים פייגלסברג (לעיתים נכתב גם פייגלברג) וססיליה קוהלמן. הוא היה חבר בדור הראשון של האינטלקטואלים היהודים הונגרים בתחילת תקופת ההשכלה. למד בבתי ספר בנג'קרש ובבודה. את בית הספר לרפואה סיים בווינה. תקופה קצרה לימד בקצ'קמט, שם יצר קשר באמצעות מאמריו בתחום האסתטיקה ופועלו הפוליטי עם עיתונים וכתבי עת זרים, כמו ה"פוליטיק" בפראג. תשומת לב העיתון בתקופה זו של לאחר 1867 (הקמת האימפריה האוסטרו-הונגרית), בתקופת תחיית הפרלמנטריזם ההונגרי, הופנתה אליו באמצעות מכתביו הפרלמנטריים מפשט. ב־3 במאי 1864 נשא לאישה את קטלין שנברגר בקצ'קמט. הוא עבד אצל אדא הורן כשבע שנים בעיתון "נוייר פרייר לויד" ( Neuer Freier Lloyd) בטרם הצטרף לפסטר לויד בשנת 1872 כסגן העורך הראשי. בשנת 1906, כשמיקשה פלק התפטר מפסטר לויד, הוא הפך לעורך הראשי יחד עם ז'יגמונד זינגר ונשאר כותב מאמר המערכת. הוא מעולם לא חתם על מאמריו, אלא סימן אותם בכוכב ( * ). הוא היה גם סגן נשיא איגוד העיתונאים בבודפשט. שירותיו כפובליציסט הוכרו על ידי פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, שהיה גם מלך הונגריה, שהעניק לו את עיטור מסדר כתר הברזל (מעמד ג ') ב־9 ביולי 1904. ב־31 באוקטובר 1907, בארבע וחצי אחרי הצהריים, ירה בעצמו במערכת ברחוב דורוטי 14. הובא למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט יוז'ף סינייאי: חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים. בודפשט: הורניאנסקי. 1914 לקסיקון יהודי הונגרי אד. פיטר אוגווארי. בודפשט: לקסיקון יהודי הונגרי. 1929   944. עמ '  לאו פייגלסברג אנדראש לנדיאל: מידע אחד או שניים ל"היסטוריה פרטית של הוגו איגנוטוש" קליגרם XXIII. כרך. דצמבר 2014 טיבור קוסטולאנצ'י: ספרות חושבת. הכרת הספרות 2014/1, עמ '. LV (פסטר לויד, 1 בנובמבר 1907). ); ראדו, סמואל: ו '(פסטר לויד, 2 בנובמבר 1907). ); VL (חדשות ראשון, 10 בנובמבר 1907) ); אימרה הלס : לאו פייגלסברג-מאמר לזכרו (ווסט, 1910. II. ) קבר לאו פייגלסברג לקסיקון ביוגרפי הונגרי. אגנש קניירס. Bp., מו"ל אקדמי, 1967-1969. פטר דון: היסטוריה יהודית הונגרית. לקסיקון אנקדוטה. אד. ולקסיקון ביוגרפי. Tamás Raj. Bp., מכבי, 1997. הלקסיקון הגדול של פאלאס, אנציקלופדיה של כל הידע. 1-16X (מוסף 17–18. אד. יוזף בוקור). Bp., פאלאס-רוואי, 1893-1904. קברים יהודים בבודפשט. אד. György Haraszti. Bp., הוועד הלאומי לחסד, מדיה וקבצים בנושא לאו פייגלסברג בוויקישיתוף Boldogasszonyi izr. hitközség születési anyakönyve, 1839. év. Halálesete bejegyezve a Bp. V. állami halotti akv. 537/1907. folyószám alatt. Kecskeméti izr. hitközség házassági anyakönyve 3/1864. folyószám.
אצרתריום

אצרתריום (שם מדעי: Aceratherium) הוא סוג נכחד של יונק ממשפחת הקרנפיים, אשר חי באירואסיה ובעיקר באירופה במהלך המיוקן. הוא הוגדר ב-1883 ובסוג נכללו 3 מינים שונים. פירוש שמו הוא: "הבהמה חסרת הקרן". קרנף זה שונה מהקרנפים החיים כיום, והוא השתייך לתת-המשפחה הקדומה Aceratheriinae, בה מצויים גם האצרורינוס (שבעבר נחשב למין שלו), הטלאוצרס והכילותריום, הקרויה על שמו. הוא הגיע לאורך 2.5 מטרים, לגובה 120 סנטימטרים ולמשקל של 1 טון, דומה מעט לקרנף סומטרה המודרני. הגולגולת הגיעה לאורך 45–58 סנטימטרים והייתה חסרת קרניים, אך בעלת לסת ארוכה עם ניבים קדמיים בלסתותיו העליונות, ובעיקר התחתונות שאולי שימשו להגנה ואולי גם לחפירה והאף הקצר אולי נראה כמו חדק. המבנה של הקרנף היה מאוד נמוך וייתכן שהוא רעה בביצות ובבריכות בדומה להיפופוטם. בניגוד לקרנפים המודרניים קרנף זה היה בעל מעט שיניים קצרות, כך שהוא ניזון רק מעלים וענפים של עצים ושיחים, מה שאיפשר לו לחיות רק באזורים לחים יחסית. מדיה וקבצים בנושא אצרתריום בוויקישיתוף אצרתריום, באתר GBIF (באנגלית)
ארכגוזאורוס

ארכגוזאורוס (שם מדעי: Archegosaurus; מילולית: "לטאה מקורית") הוא סוג נכחד של דו-חיים בן לסדרת הטמנוספונדילים, אשר התקיים באירופה של תקופת הפרם, בעידן הפלאוזואיקון לפני 253–299 מיליון שנה. המאובנים של היצור התגלו בשרידים שכללו מעל 90 שלדים בחפירות בגרמניה ובהמשך התגלה גם בצ'כיה. הממצאים כללו בוגרים וראשנים שהיו בעלי זימים. הסוג הוגדר ב-1847 ובסוג נכללו 3 מינים. הארכגוזאורוס היה בן משפחתו של הקונזוקוביה ודמה במראהו לתנין קטן באורך של מטר וחצי, אך היה בעל עור רך כמו של דו-חי. אורך הגולגולת שלו הגיע ל-30 ס"מ, רבע מאורך הגוף, והייתה מוארכת, שטוחה ומלאה בשיניים חרוטיות. הבעלים שלה כנראה היה צייד מארב לטרף שהתקרב לגדת המים. הזנב היה שרירי ופעל לתאוצה מתוך המים והגפיים היו קצרות ובעלות קרומים. כיום הוא משויך לסדרת הטמנוספונדילים, אך מספר חוקרים משייכים אותו, לצד סוגים כמו אאוגיריניוס ואנתרקוזאורוס לקבוצה של הדו-חיים Embolomeri, דמויי זוחלים שהפכו לאבות הזוחלים האמיתיים. בגהרפטון - סוג דומה מהמשפחה שהתגלה בברזיל. מדיה וקבצים בנושא ארכגוזאורוס בוויקישיתוף ארכגוזאורוס, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) ארכגוזאורוס, באתר GBIF (באנגלית)
שער הזהב של קונסטנטינופול

שער הזהב (ביוונית: Χρυσεία Πύλη (כריסיה פילי); בלטינית: Porta Aurea; בטורקית: Altınkapı או Yaldızlıkapı) היה שער בחומת תאודוסיוס, שהקיפה את קונסטנטינופול ממערב. היה זה השער הדרומי ביותר בחומה ושימש כשער ניצחון ושער טקסי דרכו נכנסו מסעות טריומף (מצעד ניצחון) אל העיר. מן השער נמתח רחוב צפון-מזרחה, אשר התחבר לשדרתה הראשית של העיר, רחוב מֶזֶה (mese). מן השער מערבה הובילה הדרך הרומית ויה אגנטיה. השער הוקם במחצית השנייה של המאה הרביעית, היה נעול רוב הזמן כיוון ששימש רק לכניסה טקסית לעיר ונאטם כליל במאה ה-13. השער הוקם כשער ניצחון בעל קשת מרכזית גדולה ושנתי קשתות-צד קטנות יותר ונבנה מלבני שיש גדולות ומלוטשות ללא מלט. לפי הכתובת הלטינית שרוקעה ככל הנראה בברונזה וניצבה על גביו הוא הוקם על ידי "תאודוסיוס", אולם לא ניתן לדעת אם זהו תאודוסיוס הראשון או תאודוסיוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית. מכל מקום, השער שולב לתוך החומה לאחר שהוקם ולצידיו הוקמו שני מגדלים רבועים. השער היה מעוטר בברונזה נוצצת, שהקנתה לו את שמו. על ראש השער ניצב פסל גדול, רביעייה (קוודריגה) של פילים. השלטון העות'מאני הקים לאחר כיבוש קונסטנטינופול סביב השער את "מבצר שבעת המגדלים". שמו של השער היה השראה לקריאת שער הזהב של קייב. מדיה וקבצים בנושא שער הזהב של קונסטנטינופול בוויקישיתוף סיריל מנגו, "The Triumphal Way of Constantinople and the Golden Gate", Dumbarton Oaks Papers, No. 54, דמברטון אוקס, 2000 ג'ון בגנל ברי, History of the Later Roman Empire, עמ' 71–72 Jonathan Bardill, "The Golden Gate in Constantinople: A Triumphal Arch of Theodosius I", American Journal of Archaeology Vol. 103, No. 4 (Oct., 1999), pp. 671-696
ויקטור קיהנה

ויקטור קיהנה (בגרמנית: Viktor Kühne;‏ 28 במרץ 1857 – 9 בפברואר 1945) היה גנרל גרמני, שפיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה. קיהנה נולד ב-28 במרץ 1857 במוגילנו, ובשנת 1876 התגייס לצבא הפרוסי. בשנת 1902 הוא מונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הארטילריה ה-10 (הנובר ה-1 - פון שרנהורסט), ובשנת 1904 הוא מונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-26 (הנובר ה-2), וב-18 במאי 1905 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. בשנת 1907 הוא מונה למפקד רגימנט ההדרכה של בית הספר לארטילריה, שם הועלה לדרגת אוברסט בשנת 1908. בשנת 1910 הוא מונה למפקד בית הספר לארטילריה, וב-2 ביולי 1913 הועלה לדרגת גנרל מיור ומונה למפקד חטיבת התותחנים ה-30 בשטרסבורג. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה קיהנה למפקד הדיוויזיה ה-25 (הדוכסות הגדולה של הסן), ולחם עימה במהלך המערכה על הגבולות והקרב על המארן. לאחר הנסיגה מהמארן, הדיוויזיה נלחמה באזור רואה, שם הועלה לדרגת גנרל לויטננט ב-27 בינואר 1915. ב-29 במאי 1915 הוא נפצע מרסיס, ובפברואר 1916 לחמה הדיוויזיה בגל הראשון שתקף בוורדן. ב-4 בספטמבר 1916 מינה אותו הקיסר למפקד הקורפוס ה-54, אשר נלחם לראשונה בוורדן, אך הועבר להונגריה ב-12 באוקטובר. 16 ימים לאחר מכן, הוא מונה למפקד פלגת הארמייה קיהנה, אשר כללה את הדיוויזיות ה-41, ה-109, הבווארית ה-11 וה-113, ובנוסף את קבוצת הפרשים "שמטוב" (אשר כללה את דיוויזיות הפרשים ה-6 וה-7). ב-2 בדצמבר 1916 לחמה פלגת הארמייה בקרב אולטניה, וב-6 בדצמבר הגיעו כוחותיו אל מול בוקרשט. כהוקרה על תהלוכת הניצחון הוא קיבל את עיטור פור לה מריט ב-11 בדצמבר 1916. בינואר 1917 לחמו כוחותיו בקרב על פוטנה. ב-2 בפברואר 1917 הוא מונה למפקד קורפוס המילואים ה-9, אבל ב-13 במרץ הוא מונה למפקד הקורפוס ה-11. במהלך הקרב השני על האן הוא הוביל את כוחותיו, וב-12 ביולי הוענק לו עיטור מסדר העיט האדום מדרגה שנייה עם עלי אלון וחרבות. ב-27 באוגוסט 1917 הוא מונה למפקד קורפוס המילואים ה-5 בחזית ורדן, אולם ב-21 בנובמבר הוא חזר לפקד על הקורפוס ה-11. בתחילת ינואר 1918 הוא היה אחראי על האימונים לקראת מתקפת האביב המתוכננת, ובפברואר נפרסו יחידותיו באגף השמאלי של הארמייה ה-17 ליד קמברה. באביב 1918 השתתף הקורפוס במתקפת האביב, ובאוגוסט הותקף בקרב אמיין. לאחר מכן לחם הקורפוס כנגד מתקפת מאה הימים של מדינות ההסכמה, ובתום המלחמה נתן לו פיקוד העליון את המשימה לבחון את האפשרות להגן על מחצית בלגיה המזרחית. לאחר המלחמה פרש קיהנה מהצבא והתגורר באלינגסהאוזן, עד מותו ב-9 בפברואר 1945. מדיה וקבצים בנושא ויקטור קיהנה בוויקישיתוף ויקטור קיהנה באתר המכונה הפרוסית
הקורפוס ה-54 (האימפריה הגרמנית)

הקורפוס ה-54 (בגרמנית: Generalkommando zbV 54) היה קורפוס בצבא הקיסרות הגרמנית במהלך מלחמת העולם הראשונה. הוא הוקם בספטמבר 1916, ועדיין היה קיים בסוף המלחמה. הקורפוס ה-54 הוקם בספטמבר 1916. עם תחילתה של מלחמת החפירות הכיר הצבא הגרמני כי לא ניתן עוד לתחזק את יחידת הקורפוס המסורתית, שהייתה מורכבת משתי דיוויזיות, בעוד שבזמנים מסוימים (ובמקומות מסוימים) היה די בקורפוס בן שתי דיוויזיות, בפעמים אחרות היו נחוצות 5 או 6 דיוויזיות. לפיכך, תחת פיקודו של הינדנבורג (מקיץ 1916) נוצרו מטות קורפוס ללא דיוויזיות אורגניות. הקורפוס החדש הזה נקבע כמפקדה כללית לשימוש מיוחד (בגרמנית: Generalkommandos zur besonderen Verwendung). בתחילה לחם הקורפוס בקרב ורדן, אולם עד מהרה הועבר לטרנסילבניה, שם השתתף במערכה נגד רומניה. באביב 1917 הועבר הקורפוס לחזית המערבית, שם נטל חלק בקרב השני על האן ובבלימת מתקפת ניוול. בשנת 1918 השתתף הקורפוס במתקפת האביב הגרמנית ובבלימת מתקפת מאה הימים, ובסוף המלחמה פורק הקורפוס. בסוף המלחמה שירת הקורפוס בחזית המערבית כחלק מהארמייה השנייה, קבוצת הארמיות רופרכט עם ההרכב הבא: דיוויזיית המילואים ה-21 הדיוויזיה ה-22 הדיוויזיה ה-4 הדיוויזיה ה-113 הדיוויזיה ה-239 דיוויזיית המילואים ה-12 דיוויזיית יגר הדיוויזיה ה-185 גנרל-לויטננט ויקטור קיהנה‏ (4 בספטמבר 1916 - 2 בפברואר 1917) גנרל-לויטננט ריכרד פון קראוול (2 בפברואר 1917 - 25 בפברואר 1917) גנרל חיל הרגלים אדוארד פון ליברט (25 בפברואר 1917 - 17 ביוני 1917) גנרל-לויטננט מקס פון מילר (17 ביוני 1917 - 21 בינואר 1918) גנרל-לויטננט אלפרד פון לאריש (21 בינואר 1918 - 11 בנובמבר 1918) Cron 2002, pp. 88–89 Cron 2002, p. 89 Cron 2002, p. 87 Ellis & Cox 1993, p. 187 Concurrently commander of Armee-Gruppe Kühne from 28 October 1916 "Biography on The Prussian Machine". נבדק ב-29 באוקטובר 2012. {{cite web}}: (עזרה)
Toni Braxton

Toni Braxton (בעברית: טוני ברקסטון) הוא אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת האמריקאית, טוני ברקסטון. אלבום הבכורה יצא ב-13 ביולי 1993, על דיי חברות התקליטים לה-פייס רקורדס ואריסטה רקורדס. עם יציאתו נכנס האלבום אל המקום הראשון במצעד הבילבורד 200. האלבום הופק על ידי אל, איי ריד (אשר בהמשך הפך למנכ"ל חברת התקליטים דאף ג'אם, הזמר בייביפייס ודארלי סימונס. הסינגל הראשון מהאלבום היה השיר "Another Sad Love Song" אשר הגיע למקום ה-7 בארצות הברית ולקום ה-2 במצעד שירי ה-R&B וההיפ-הופ. הסינגל השני מהאלבום היה השיר "Breathe Again" אשר הגיע לחמישייה הפותחת גם במצעד האמריקאי הרשמי וגם במצע שירי האר אנד בי וההיפ-הופ ואף גם בממלכה המאוחדת. סינגלים נוספים שיצאו מהאלבום הם: "You Mean the World to Me ,"I Belong to You"/"How Many Ways" ו-"Seven Whole Days". האלבום נחת במקום ה-36 בארצות הברית, אך בהמשך הגיע למקום הראשון שם שהה במשך שבועיים. בנוסף הוא גם שהה 3 שבועות בראש מצעד אלבומי ה-R&B/היפ-הופ. נכון להיום מכירותיו עומדות על 5,135,000 עותקים בארצות הברית ו-10 מיליון עותקים בכל העולם. האלבום זכה לביקורות חיוביות ואף זיכה את ברקסטון ב-3 פרסי גראמי בקטגוריות "האמן החדש הטוב ביותר" ו"הביצוע הווקאלי הטוב ביותר בשיר R&B" של שני שירים מהאלבום. בנוסף היא גם זכתה בשני פרסי AMA בקטגוריות "אמן ה-R&B/הנשמה החדש המועדף" ו"האמן החדש המועדף בתחום מוזיקה עכשווית למבוגרים". ביפן האלבום יצא לאור בשם "Love Affair" והחוברת הלוותה לאלבום תורגמה ליפנית. מידע על האלבום Toni Braxton באתר MusicBrainz מידע על האלבום Toni Braxton באתר AllMusic האלבום Toni Braxton באתר Discogs האלבום Toni Braxton באתר ספוטיפיי Toni Braxton - Toni Braxton, Discogs (באנגלית) Toni Braxton - Toni Braxton, Discogs (באנגלית) Toni Braxton - Toni Braxton, Discogs (באנגלית) Toni Braxton Chart History, Billboard
הדיוויזיה ה-25 (האימפריה הגרמנית)

הדיוויזיה ה-25 (הדוכסות הגדולה של הסן) (בגרמנית: Großherzoglich Hessische (25.) Division) הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת העולם הראשונה, ופורקה עם סיומה. הדיוויזיה הוקמה ב-7 באפריל 1867, וחייליה גויסו מהדוכסות הגדולה של הסן. למפקדה הראשון מונה לודוויג, נסיך הסן, אשר פיקד עליה במשך 10 שנים, ובכלל זה במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה, אז לחמה כחלק מהקורפוס ה-9 בקרבות קולומבי, מץ, אורליאן ולה מאן. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 הייתה הדיוויזיה חלק מהקורפוס ה-18 בפיקוד דדו פון שנק, אשר היה חלק מהארמייה הרביעית. הדיוויזיה השתתפה בכיבוש לוקסמבורג, בפלישה הגרמנית לבלגיה ובפלישה לצרפת. בשנת 1916 היא השתתפה בקרב ורדן ובקרב על הסום, ובשנת 1917 היא לחמה בקרב איפר השלישי. בשנת 1918 השתתפה הדיוויזיה במתקפת האביב הגרמנית, ולאחר מכן השתתפה בלחימה כנגד מתקפת מאה הימים של מדינות ההסכמה. לאחר המלחמה חזרה הדיוויזיה לגרמניה, וב-19 במאי 1919 פורקה הדיוויזיה. גנרל-לוטננט לודוויג, נסיך הסן (30 באוקטובר 1866 - 25 ביוני 1877) גנרל-לוטננט הרמן פון ויכמן (26 ביוני 1877 - 3 במרץ 1879) גנרל חיל הפרשים היינריך, נסיך הסן (4 במרץ 1879 - 6 ביולי 1887) גנרל-לוטננט פרידריך פון ויסמן (7 ביולי 1887 - 31 בדצמבר 1889) גנרל-לוטננט אדולף פון בילו (1 בינואר 1890 - 26 בינואר 1895) גנרל-לוטננט היינריך פון גסלר (27 בינואר 1895 - 26 באוגוסט 1896) גנרל-לוטננט פרידריך פון מילר (27 באוגוסט 1896 - 31 במרץ 1898) גנרל-לוטננט וילהלם שילינג פון קאנשטט (1 באפריל 1898 - 8 בינואר 1900) גנרל-לוטננט גאורג פון פרבאנדט (9 בינואר 1900 - 18 ביוני 1902) גנרל-לוטננט קרל פון גאל (19 ביוני 1902 - 15 באוקטובר 1906) גנרל-לוטננט הרמן פון שטרנץ (16 באוקטובר 1906 - 2 באפריל 1911) גנרל-לוטננט אוטו פון פליסקו (3 באפריל 1911 - 31 בדצמבר 1913) גנרל-לוטננט ולטר פון ליטוויץ (1 בינואר 1914 - 1 באוגוסט 1914) גנרל-לוטננט ויקטור קיהנה (2 באוגוסט 1914 - 3 בספטמבר 1916) גנרל-לוטננט הרמן פון דרסלר אונד שארפנשטיין (4 בספטמבר 1916 - 19 במאי 1919) Ruhmeshalle unserer Alten Armee. Herausgegeben auf Grund amtlichen Materials des Reichsarchivs, Militär-Verlag, Berlin 1927, S. 66, 113–114.
קורפוס המילואים החמישי (האימפריה הגרמנית)

קורפוס המילואים החמישי (בגרמנית: V. Reserve-Korps) היה קורפוס בצבא הקיסרות הגרמנית, אשר לחם במלחמת העולם הראשונה ופורק עם סיומה. הקורפוס הוקם ב-2 באוגוסט 1914 כחלק מהגיוס הגדול בתחילת מלחמת העולם הראשונה ונועד להוות יחידת גיבוי לקורפוס ה-5. כמפקדו הראשון מונה אריך פון גינדל, והיחידות בו היו פחות איכותיות מאשר בקורפוסים הסדירים. הקורפוס נערך בחזית המערבית כחלק מהארמייה החמישית בפיקוד וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה. הקורפוס נטל חלק בקרבות במערכה על הגבולות, לרבות קרב הארדנים. לאחר מכן לחם הקורפוס בקרבות השונים, ובשנת 1916 הוא השתתף בקרב ורדן, ולאחר מכן לחם בקרב על הסום. לאחר מכן לחם הקורפוס באזור לורן, ובסתיו 1918 לחם במתקפת מז-ארגון, ועם סיום המלחמה פורק הקורפוס. אריך פון גינדל (2 באוגוסט 1914–3 בספטמבר 1916) אוטו פון גרניר (3 בספטמבר 1917–27 באוגוסט 1917) ויקטור קיהנה (27 באוגוסט 1917–16 בנובמבר 1917) פרנץ פון זודן (17 בנובמבר 1917–31 בינואר 1919) הקורפוסים של הצבא הקיסרי במהלך מלחמת העולם הראשונה באתר Die höchsten Kommandostellen des Heeres (בגרמנית)
PSA

האם התכוונתם ל... קבוצת PSA – חברת אם צרפתית בינלאומית לייצור מכוניות ואופנועים הנמכרים תחת המותגים פיג'ו, סיטרואן, DS, אופל, ווקסהול, ואמבסדור PSA (אנטיגן) – אנטיגן המשמש לאיתור סרטן הערמונית המפלגה לסולידריות אפריקאית (בראשי תיבות: PSA) – מפלגה בקונגו דלקת מפרקים פסוריאטית (בראשי תיבות: PsA) – סוג של דלקת מפרקים פסיפיק סאות'ווסט איירליינס (בראשי תיבות: PSA) – חברת תעופה אמריקאית שפעלה משנת 1949 עד 1988
וספה 150 TAP

וספה 150 TAP (באיטלקית: Vespa 150 TAP, קרויה גם: TAP 59, TAP 56) היא דגם של קטנוע לשימוש צבאי בלבד, מתוצרת Ateliers de Construction de Motocycles et Automobiles (ACMA) (אנ') אשר יוצרה בצרפת, נבנתה ברישיון יצרנית הרכב הדו-גלגלי וספה בבעלות פיאג'ו האיטלקית, בין השנים 1956–1959. יוצרו כ-600 יחידות. בשנות ה-50 של המאה ה-20 יוצרו בצרפת כ-250,000 וספות במספר דגמים על ידי Ateliers de Construction de Motocycles et Automobiles (ACMA) (אנ') ברישיון וספה בבעלות פיאג'ו. "וספה 150 TAP" מנוע 100 סמ"ק "וספה 150 TAP" מנוע 150 סמ"ק (בפועל 146 סמ"ק). "וספה 150 TAP" נבנתה לשימוש צנחנים צרפתים (אנ') מהכוחות המזוינים של צרפת, אשר הוגדרה כאמצעי לחימה נגד טנקים שמטרתה לנטרל טנקים וכלי רכב משוריינים של האויב. על הדגם הורכב תותח נגד טנקים, מסוג תותח ללא רתע (תול"ר) שהורכב על גבי מסגרת מחוזקת. התותח מסוג "M20 recoilless rifle" (אנ'), 75 מ"מ פעל נגד שריון קל. את הוספות היו מצניחים כשהם נופלים בדבוקה זוגית, בליווי צוות של שני אנשים. התול"ר הועמס על "וספה 150 TAP" אחת ואילו התחמושת הועמסה על הוספה השנייה. בגלל היעדר מכשירים מכוונים כלשהם, התול"ר חסר הרתיעה מעולם לא תוכנן לירות מהקטנוע, התול"ר הותקן על חצובה מקלע בינוני מסוג "M1917 בראונינג", שנישא גם על ידי הקטנוע, לפני שנורה. עם זאת, במצב חירום ניתן היה לירות בו בזמן המסגרת, ובזמן שהקטנוע היה בתנועה. הרתיעה טופלה על ידי אוורור גזי דחף אל החלק האחורי של הנשק, מה שחיסל את הצורך במערכת רתיעה מכנית, מה שאפשר לירות את הנשק ממסגרת הוספה. טווח הנסיעה (ללא תדלוק) עמד על כ-200 ק"מ. חימוש: M20 ללא דופן 75 מ"מ. מהירות לוע: 300 מטר / שנייה. זמן טעינה מחדש: 7-10 שניות. אחסון פגזים: 6–8 פגזים. "וספה 150 TAP" "וספה 150 TAP" "וספה 150 TAP" "וספה 150 TAP" "וספה 150 TAP" "וספה 150 TAP" "וספה 150 TAP" "וספה 150 TAP" - תחמושת פגזים קטנוע וספה מדיה וקבצים בנושא וספה 150 TAP בוויקישיתוף וספה 150 TAP, סרטון באתר יוטיוב וספה 150 TAP, סרטון באתר יוטיוב אתר מותג וספה הבינלאומי (באנגלית) "וספה 150 TAP" newatlas.com/vespa-150-tap-cannon-scooter וספה - היסטוריה vespa.com/en_EN/Heritage "וספה 150 TAP" forum.warthunder.com/index.php וספות ACMA scooterhelp.com/scooters/ACMA.125.55 Bull, Stephen (2004). Encyclopedia of Military Technology and Innovation. Westport, CT USA: Greenwood Press. p. 283. ISBN 1-57356-557-1. LCCN 2004040431. Retrieved 2013-06-09. "Surely one of the oddest military vehicles, the Vespa "Scooter, Motor, 2-Wheel, Airborne" was in use by French paratroops from 1957. Weighing 90 kg and powered by a single-cylinder 146 cc two-stroke engine, it was fitted to carry a recoilless rifle." "וספה 150 TAP" web.archive.org/web/20120604210128