laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
זריעה

זריעה היא הטמנת זרעים בקרקע על מנת שיגדלו מהם צמחים. בימי קדם הייתה הזריעה נעשית בצורה ידנית: הזורע היה עובר בשדה עם שק זרעים, ומפזר את הזרעים ביד בצורה אחידה. בשלב ההתפתחותי הבא, היה הזורע נושא מעין תיק עם חור, דרכו היו נופלים הזרעים מעצמם תוך כדי הליכה. יותר מאוחר נכנסו לשימוש מזרעות המחוברות למחרשה, גם אלו היו מעין כלי עם חור דרכו נפלו הזרעים. מזרעות אלו היו זורעות מיד אחרי החריש, שהתבצע על ידי בעלי חיים. כיום זורעים במזרעות חדישות ("דריל") הנמשכות על ידי טרקטור. מזרעות אלו עוקבות אחר גובה הקרקע בכל נקודה, פולחות את האדמה, זורעות מספר רב של שורות בו זמנית, מפזרות דשן מיד עם הזריעה ומכסות את הזרעים תוך שהן מקפידות על גובה כיסוי אחיד. שיטת זריעה נוספת היא זריעה בהתזה, ללא צורך בפליחה מוקדמת ובכיסוי הזרעים בעפר. בשיטת הזריעה בהתזה מתיזים על הקרקע עיסה של מים וסיבי תאית ועץ בתוספת דשן כשבתוכה זרעים, הזרעים נובטים בתוך העיסה ומשתרשים לקרקע. שיטה זו נפוצה בעיקר בזריעת צמחים מונעי סחיפה, על גדות נחלים ועל חולות נודדים. לזריעה יש להקדים מספר עיבודים:. קלטרת: רצוי לקלטר את הקרקע, על מנת לפורר את גושי האדמה ולהטמין את שאריות העשבים והצמחים מהעונה הקודמת. חרישה: בגידולים מסוימים מקובל לחרוש את האדמה חריש עמוק בטרם הזריעה. דישון: לעיתים מדשנים את הקרקע טרם הזריעה, בעיקר כשמשתמשים בדשן אורגני. הדברה: בשנים האחרונות נכנסו עיבודי הדברה לפני הזריעה. בעיקר הדברה כימית של עשבייה, ועיקור הקרקע באש לקטילת זרעי באשה ומזיקים. לאחר הזריעה יש לכסות את הזרעים באדמה, כשחשובה מאוד האחידות בכיסוי, על מנת שהזרעים ינבטו ויציצו בצורה אחידה. צמחים מסוימים נזרעים במשתלה ולא בשטח. זורעים את הזרעים בעציצים קטנטנים, בתוך תערובת קרקע נקייה ומאווררת, ומנביטים אותם בתנאים מבוקרים. את השתילים המוכנים מוכרים לחקלאי, השותל אותם בשטח. יתרונה העיקרי של הזריעה בשטח על פני שתילה, הוא בכך שהיא זולה - ההובלה של החומר לשטח והעבודה שלא כוללת חפירת בורות. לזריעה בשטח יש גם מספר חסרונות, כגון רגישותם של הנבטים הצעירים לחום ויובש, או ללחות גבוהה מידי בקרקע - בעיות הנחסכות בזריעה במשתלה. בעצים רבים אין אפשרות להשתמש בזריעה כלל, אם מחמת תכונות הזריעים שלעיתים מצמיחים עצים ננסיים או עקרים, ואם מחמת היות העץ דו ביתי (הפריחה הזכרית והנקבית על עצים נפרדים - כך שעצים מסוימים אינם נותנים פירות), והזריעה תגרום לכך שכמחצית העצים יהיו עצים זכריים. ישנם עצים מסוימים שהזריעים נותנים בהם תכונות שתלניות טובות, או עמידות לתנאים קשים. במקרים אלו מקובל להרכיב ענפים של עץ שתכונות הפרי שלו רצויות, על כנות של זריעים. מלאכת הזריעה הייתה מהמלאכות העיקריות בימי קדם. הזריעה היא סמל ההשקעה לטווח הרחוק, ופסוקים ופתגמים רבים נכתבו ברוח זו, כגון: "הזורעים בדמעה, ברינה יקצורו" (ספר תהלים, פרק קכ"ו, פסוק ה'). הלכות רבות ביהדות קשורות בה, כגון: מלאכת הזריעה נאסרה בשבת ובשנת השמיטה, בימינו מקובל לזרוע יבולי חורף בזריעה מוקדמת לפני שנת השמיטה, על-מנת שיהיה יבול בשמיטה. נאסר לזרוע מספר זרעים שונים בתערובת (כלאי זרעים) וכן לזרוע בקרבת כרם (כלאי הכרם). אסור לזרוע במקום שבו נערפה עגלה ערופה, לאחר מקרה רצח לא מפוענח. מלאכת זורע מחזור זרעים מדיה וקבצים בנושא זריעה בוויקישיתוף מלאכת זורע בשבת באתר פניני הלכה זורע ונוטע בשנת שמיטה באתר פניני הלכה הלכות כלאי זרעים באתר פניני הלכה זריעה, דף שער בספרייה הלאומית
אברהם צוויק

אברהם צוויק (1919–2001) היה מנכ"ל רכבת ישראל בין השנים 1964 ל-1972. צוויק נולד בווינה, אוסטריה ולמד שם בבית הספר היהודי על שם צבי פרץ חיות. ב-1938 עלה לארץ ישראל והתגורר בחיפה. זמן קצר לאחר מכן החל ללמוד בטכניון וסיים תואר בלימודי הנדסת בניין. עם סיום לימודיו החל לעבוד בעיריית חיפה במשך שלוש שנים. בשנת 1947 החל לעבוד במפעל נשר כמהנדס תכנון ובטיחות ועבד שם עד 1956, אז החל את עבודתו ברכבת ישראל כסגן המנכ"ל. ב-1964, התפטר מנכ"ל הרכבת, מנחם סבידור, בעקבות מסקנות וועדת חקירה לאירוע תאונת הרכבת בבית יהושע. צוויק שהיה באותה עת סגן המנכ"ל וראש המחלקות הטכניות (מכונות, הנדסה ואיתות) של הרכבת, הגיש גם הוא את התפטרותו בפני שר התחבורה ביחד עם חברי ההנהלה הנוספים של הרכבת. אך השר ציין כי מסקנות וועדת החקירה אין מהוות אי אמון בהנהלת הרכבת. בעקבות דברי השר חזר בו צוויק (יחד עם חברי ההנלה הנוספים למעט המנכ"ל סבידור) ומשך את התפטרותו. ב-1 ביולי 1964, מיד עם התפטרות סבידור מונה צוויק למנכ"ל בפועל. בתחילה רצה שר התחבורה בר יהודה למנות מנכ"ל מבחוץ על רקע חברותו של צוויק במפלגתו של השר אחדות העבודה, אך לבסוף לאחר שלא נמצא מינוי ראוי מבחוץ אושר מינויו לתפקיד המנכ"ל במרץ 1965. בתקופתו המשיכה הרכבת ברכש ציוד רכבות מחוץ לישראל, פיתוח מסילות ובין היתר נחנך קו הרכבת לדימונה, תחנת הרכבת תל אביב דרום. ב-26 ביולי 1972 הודיע לשר התחבורה שמעון פרס על פרישתו וזאת על רקע חילוקי דעות ביניהם. ב-1949 התחתן צוויק עם יהודית, לימים פרופסור לספרות והם התגוררו בטבעון. לבני הזוג נולדו שלושה בנים: רמי, פרופסור למנהל עסקים באוניברסיטת קליפורניה בריוורסייד, אורי, פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב, וחנן, כלכלן. ⁨א. צוויק – מנהל בפועל של הרכבת מאת סופרלמרחכ" " ⁩ | ⁨למרחב⁩ | 2 יולי 1964 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il ⁨!שר השיכון יציע ההמת ועדה! לשינויים חוק ד־זגנת הדייר1 ⁩ | ⁨הצפה⁩ | 23 מרץ 1965 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il מעריב, ממלא־המקום קיבל קביעות, ‏22 במרץ 1965 ⁨נחנכה תחנת הרכבת החדשה בדרום תי'א סולק מיטרד תנועה בצומת "בית־הדר ⁩ | ⁨למרחב⁩ | 27 נובמבר 1970 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il ⁨ילדי דימונה חנכו את מסילת הברזל החדשה ⁩ | ⁨על המשמר⁩ | 9 ספטמבר 1965 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il על המשמר, מנכ׳ל הרכבת פורש בשל חילוקי דעות, ‏27 ביולי 1972 ⁨Page 4 Advertisements Column 4⁩ – ⁨⁨דבר⁩⁩ 17 מאי 1949 – הספרייה הלאומית של ישראל │ עיתונים, באתר www.nli.org.il
קתרינה ויזאני

קתרינה ויזאני (אנגלית: Catterina Vizzani; ‏1719 – 16 ביוני 1743) הייתה אישה איטלקייה שבשמונה השנים האחרונות לחייה התלבשה כגבר, תוך כדי שהיא מכריזה על זהותה כג'ובאני בורדוני. סיפורה עורר תשומת לב מיד לאחר מותה, כאשר התגלה כי מדובר היה במותה של אישה. בהיותה בתו של אב נגר ממוצאו במילאנו, פייטרו ויזאני, לא היה ידוע דבר על ילדותה עד גיל 14. ג'ובאני, אשר בזמנו נקרא בפי כולם כקתרינה, למד לקרוא, לכתוב ולרקום. החדשות הראשונות על נטייתו לאהוב נשים (נטייה אשר הוגדרת כהומוסקסואלית על ידי בני תקופתו בשל היותה נקבה בלידתה, אך למעשה הטרוסקסואלית בהיותה זכר במשך חייה) מתוארכת לגיל 14, כאשר הלך בלילה לאחת מחברותיו עבור פעילות רקמה, מרגריטה. כפי שסיפר הביוגרף שלו, המנתח והאינטלקטואל המפורסם ג'ובאני ביאנצ'י, בהיותו מקור חיוני ויחיד, "אהבה זו נמשכה יותר משנתיים מאושרות בין קתרינה למלגריטה". אביה של מרגריטה גילה את הפרשה, ואיים בפנייתו לג'ובאני (קתרינה), שברחה מהבית ומאותו רגע לבשה בגדי גברים והכריז על זהותה כג'ובאני בורדוני. בורדוני עבד אצל כומר בפרוג'ה במשך ארבע שנים. לאחר מכן עבדה כרגלן עבור קבלייר פרנצ'סקו מריה פוצ'י האציל במונטה פולצ'יאנו. בזהותו כבורדוני, היה ידוע בפרשיות האהבה שלו עם נשים והיה לו מעמד של פתיין. בשנת 1743, בורדוני שכנע את אחייניתו של כומר לברוח עימו לרומא. בני הזוג נורו בדרך ובורדוני נפצע אנושות. על ערש דווי, בורדוני הודה לכאורה בפני נזירה כי הוא נולד כנקבה ביולוגית, בעוד לאחר מכן ביקש לכאורה להיקבר בבגדי נשים ולהתכבד בתואר של בתולה. פרופסור ג'ובאני בטיסטה ביאנצ'י לנוטומי, מנתח איטלקי, בדק את שרידיו של בורדוני כדי לקבוע אם יש הסבר פיזי לנטייתו המינית. הלווייתו של בורדוני זכתה לביקור נרחב, מכיוון שהציבור התייחס אליה כאישה שמתה על בתוליה. כשמותו התפשט, התגלה כי מדובר באישה ביולוגית, והבשורה התפשטה במהירות. ביאנ'צי, שנדהם מהסיפור, החל מיד לאסוף חומר לכתיבת הביוגרפיה שלו על בורדוני. ב-19 בספטמבר 1744 פרסם בפירנצה את הביוגרפיה על שמו, "היסטוריה קצרה של חייה של רומן קתרינה ויזאני, שבמשך שמונה שנים התלבשה בשמלה של גבר כמשרתת, שלאחר מקרים שונים נהרגה סופית ונמצאה בפולצ'לה גופתה על ידי פרופסור ג'ובאני ביאנצ'י לנוטומי בסיינה". בשנת 1751 פורסמה בלונדון עם תרגומה לאנגלית על ידי ג'ון קללנד, "ההיסטוריה וההרפתקאות האמיתיות של קתרין ויזאני" לצד הערות ושינויים, אחריה הוצאה מחדש ארבע שנים מאוחר יותר. בשנת 1755 הופיעה גרסתה הגרמנית בלייפציג בכתב עת מדעי. Homosexuality in Eighteenth-Century England: The Case of Catherine Vizzani, 1755, rictornorton.co.uk Marzio Barbagli Storia di Caterina che per ott’anni vestì abiti da uomo, Bologna, Il Mulino, 2014, Storia e Futuro, ‏2014-12-26 (ב־)
פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה

פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה הוא פרס המוענק מדי שנה על ידי איגוד העיתונאים הזרים בהוליווד. הפרס הוענק לראשונה בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-19 ב-5 במרץ 1962 לג'ון צ'ארלס דאלי ובוב ניוהארט תחת השם "כוכב הטלוויזיה הטוב ביותר". בשנת 1969 הוענק הפרס תחת השם החדש "שחקן הטלוויזיה הטוב ביותר – דרמה", ושמו הנוכחי נמצא בשימוש מאז 1980. המועמדים לפרס הוכרזו מדי שנה מאז 1963. אדוארד אסנר, ג'ון פורסיית', ג'ון האם, יו לורי וטלי סוואלס הם שיאני הזכיות בקטגוריה זו, ככל אחד זכה פעמיים. פיטר פאלק וטום סלק היו שניהם מועמדים שבע פעמים כל אחד. דביר רשף, ספילברג, "הלוטוס הלבן" ו"רוחות אינישרין" הם הזוכים הגדולים בגלובוס הזהב 2022, באתר ynet, 11 בינואר 2023
פרדריק דהו

פרדריק פביאן ויליאם דהו (בצרפתית: Frédéric Fabian William Déhu; נולד ב-24 באוקטובר 1972 בוילפריזי שבצרפת) הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק בעמדת הבלם. במהלך הקריירה שיחק דהו בלאנס, בברצלונה, בפריז סן-ז'רמן, באולימפיק מרסיי ובלבאנטה. דהו ערך חמש הופעות בנבחרת צרפת בין השנים 1998–2000. ב-19 באוגוסט 1998 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בתיקו 2-2 נגד נבחרת אוסטריה במשחק ידידות. לאנס אליפות צרפת (1): 1997/1998 גביע הליגה הצרפתית (1): 1998/1999 פריז סן-ז'רמן הגביע הצרפתי (1): 2003/2004 גביע האינטרטוטו (1): 2001 פרדריק דהו, באתר Transfermarkt פרדריק דהו, באתר BDFutbol פרדריק דהו, באתר WorldFootball.net פרדריק דהו, באתר National Football Teams פרדריק דהו, באתר FootballDatabase.eu Autriche-France : premières convocations pour Déhu et Vairelles (photo) באתר L'Orient-Le Jour, ‏ 12 באוגוסט 1998 (בצרפתית)
עלי דשתי

אלי דשתי (בפרסית: علی دشتی, ‏ 31 במרץ 1897 - 16 בינואר 1982) היה פוליטיקאי וסופר איראני. עלי דשתי נולד בבושהר וקיבל חינוך מסורתי. הוא למד אסלאם, היסטוריה ודקדוק במדרסה בכרבלא ונג'ף (בעיראק). בשנת 1918 הוא חזר לאיראן והתיישב בטהראן. עלי דשתי החל לעסוק בעיתונות והיה מוציא עיתון בשנים 1922–1935. הוא נבחר לפרלמנט מספר פעמים בשנים 1928–1946. בשנים 1941–1946 הוא היה ראש "מפלגת הצדק". בעקבות ביקורת על הכללת מפלגת תודה בממשלה ומתן זיכיונות לברית המועצות הוא נעצר בשנת 1946. בשנת 1954 הוא מונה לחבר בבית העליון של הפרלמנט האיראני וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1979, בה פרצה המהפכה האיראנית. דשתי היה תומך של רזא ח'אן ועוד בשנת 1930 כינה אותו "הסמל הלאומי". בשנת 1977 הוא פרסם ספר "55" על 55 שנות שלטון של רזא חאן. לאחר המהפכה האיראנית הוא פרסם ספר The Fall Factors בה ניתח סיבות לנפילת המשטר. בשנת 1975 דשתי העביר את ספרו "23 שנים" לפרנק ביגלי, פרופסור לפרסית. הוא ביקש לא לפרסם את הספר עד מותו. בשנים 1977 ו-1978 הוא חזר על בקשתו. ביגלי עמד בדרישה זו ורק בשנת 1985 קידם את פרסום הספר. הספר כולל ביקורת על אסלאם ויסודותיו. מבחינה אידאולוגית הוא תמך ברציונליזם. מדיה וקבצים בנושא עלי דשתי בוויקישיתוף ביוגרפיה
פרנסיס ג'ונסטון

פרנסיס ג'ונסטון (באנגלית: Francis Johnston‏: 1760 – 14 במרץ 1829) היה אדריכל אירי שפעל בעיקר בעיר דבלין. פרנסיס ג'ונסטון נולד בעיר ארמה (אנ') (כיום חלק של צפון אירלנד) למשפחת אדריכל מקומי. העבודות הראשונות של ג'ונסטון בוצעו במשרד של תומאס קולי ובנייתם הסתיימה בשנת 1789. בהמשך הוא היה אחראי על תכנון מספר בנייני ציבור באמרה, עיר הולדותו. בניית פרויקטים אלו הסתיימה בשנת 1809 כאשר הוא כבר התגורר בדבלין. במהלך המאה ה-19 ג'ונסטון פעל בעיקר בדבלין ועבר להתגורר בעיר. הוא תכנן מספר בניינים בעיר לרבות כנסיית סנט ג'ורג' (אנ') (1802) הכנסייה המלכותית (אנ') של טירת דבלין (1814), בניין בית הדואר המרכזי (1817). היה לו תפקיד משמעותי בתכנון עמוד נלסון שנהרס בפיצוץ בשנת 1966. בשנת 1824 הוא מונה לנשיא של האקדמיה ההיברניאנית המלכותית (אנ') (RHA) במקום ויליאם אשפורד שנפטר. פרנסיס ג'ונסטון נפטר בשנת 1829 ונטמן בכנסיית סנט ג'ורג' אותה תכנן. בניין הדואר הכנסייה המלכותות בטירת דבלין כנסיית סנט ג'ורג' טירה מדיה וקבצים בנושא פרנסיס ג'ונסטון בוויקישיתוף ביוגרפיה
צירי הלידה

צירי הלידה הם התכווצויות בטניות שגוף האישה ההרה יוצר כדי להתחיל את תהליך הלידה. ההתכווצויות דוחפות את העובר אל תעלת הלידה, ומסייעות לו להתמקם בצורה מיטבית לקראת יציאה מצוואר הרחם אל אוויר העולם. צירי הלידה דוחפים את העובר מחלל הרחם כלפי מטה, אל אזור האגן, וזאת על ידי התכווצויות קצובות של הבטן, שהולכות ומתחזקות עם התקרבות הלידה. במהלך ההתכווצויות צוואר הרחם נפתח ונמחק, כלומר מתקצר עוד ועוד עד היעלמות מלאה בזמן הלידה עצמה. לרוב הצירים מתוארים על ידי נשים כתחושה של 'חגורת כאב', שמתחילה בגב ועוברת קדימה לבטן, או כאבים דמויי כאבי מחזור בעצימות גבוהה מאוד. צירי הלידה גורמים גם להתקשות של הבטן, ובלשון חז"ל מכונים קישוי. בהגיע שלב הלידה עצמה, הצירים נעשים סדירים, וככל שהלידה מתקרבת כך הם נעשים תכופים יותר וכואבים יותר. פעמים רבות מתרחשת בשלב זה ירידת מים. הצירים ממשיכים עד שיש מחיקה מלאה של צוואר הרחם ופתיחה מלאה. בשלב הזה, הצירים הופכים לצירי לחץ. צירי הלחץ הם הצירים המובילים ללידה, והם מלווים ברפלקס לחיצה אל-רצוני שלא ניתן להתנגד אליו, על מנת לדחוף את התינוק לתעלת הלידה, ומכאן שמם. בדרך כלל צירים אלו מלווים גם בתחושת לחץ כבד על פי הטבעת וצורך להפריש צואה. לרוב בין הצירים הראשוניים לצירי הלחץ יש מספר דקות של הפסקה. במהלך צירי הלחץ נדחף התינוק החוצה על ידי שרירי הרחם ועל ידי לחיצות או נשימות של האם. לעיתים קרובות מתפתחים צירים מדומים (נקראים גם 'צירי ברקסטון היקס') שאינם מובילים ללידה באופן מיידי. צירים מדומים מתאפיינים בכך שאינם סדירים ואינם מתחזקים עם הזמן, שכיבה ומנוחה עשויות להפסיקם, הצירים מורגשים בקדמת הבטן, וכמו כן צוואר הרחם אינו נפתח או נמחק בעקבותיהם. צירים מדומים יכולים להופיע כבר בטרימסטר השני של ההיריון. הדרך שמציעה הרפואה הקונבנציונלית להתמודדות עם כאבי צירי הלידה היא מתן זריקת אפידורל בגב היולדת לשם אלחוש העצבים. עם זאת, ישנן שיטות שונות להתמודדות טבעית עם כאב הצירים חלקן מבוססות על הרגעת היולדת לשם הפרשת ההורמון אקסיטוצין המסייע בקידום הלידה, חלקן מבוססות על לחיצות באזורים שונים בשילוב נשימות מיוחדות, או על עמידה בתנוחות מסוימות, חלקן מבוססות על כניסה לאמבטיית מים או התזת מים על הגוף, וחלקן מבוססות על מכשיר חשמלי (טנס) שמבצע פולסים חשמליים שמעודדים הפרשת אנדרופינים ובכך יוצרים אפקט אלחוש המיקל על כאב הצירים. מתי להגיע לחדר לידה, באתר המרכז הרפואי הדסה צירי לידה - סוגים והתמודדות, באתר mamy צירי לידה - השלבים תלמוד בבלי, מסכת נידה, דף ל"ו, עמוד ב' ראו במאמרים כאן וכאן וכאן.[דרושה הבהרה] הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
הנייר נראה לבן מבחוץ אבל בפנים הוא שחור

"הנייר נראה לבן מבחוץ אבל בפנים הוא שחור" (1970) היא סדרת רישומים מאת האמן הישראלי משה גרשוני. בשנת 1970 יצר גרשוני קבוצה של עבודות על ניירות קטני ממדים ועל גזרי נייר שונים. חלקן לוו בטקסט כתוב בעיפרון - "הנייר נראה לבן מבחוץ אבל בפנים הוא שחור". באותה תקופה יצרו אמנים שונים, כיהושע נוישטיין, בני אפרת ואחרים, עבודות שעסקו בגבולות של הנייר. בסדרת עבודות אלו גרשוני השחיר את המקומות בהן נקרע הנייר בדיו שחור. בתקופת היווצרן, על רקע האמנות המושגית, נתפשו העבודות כעיסוק אפיסטימולוגי בהגדרת האמנות. גרשוני הסביר בדיעבד כי העבודות ניסו "להוכיח שלנייר יש עובי, שהוא תלת-ממדי". שרה בריטברג-סמל ציינה את ההיבט המיסטי של העבודות, המציג "את מה שאינו נתון למבט". בהצבעה על תוכו השחור של הנייר ניסה גרשוני לְסמן – באירוניה – את מה "שמעבר", כלומר את ממד הטרנסצנדנטי של האמנות. סדרת העבודות הוצגה בהרחבה בתערוכות ובקטלוגים "גבולות השפה" ו-"העיניים של המדינה: אמנות חזותית במדינה ללא גבולות", שהוצגו במוזיאון תל אביב לאמנות בשנת 1998. בתערוכה הרטרוספקטיבית של גרשוני במוזיאון תל אביב לאמנות (2010) ועוד. בשנת 2016 היוו העבודות "נקודת מוצא לדיון ולדיאלוג" לעבודות בתערוכה הקבוצתית ״שובו של הנייר / מחשבות על רישום״, שהוצגה בבית האמנים בירושלים (אוצרות: עדנה מושנזון וסאלי הפטל נוה) עבודות מן הסדרה נמצאות באוסף מוזיאון ישראל (B82.0901), אוסף בלה ובנו כלב ועוד. לעיסוק בגבולות המדיום האמנותי בשנות ה-70 ראו: עומר, מרדכי (עורך), גבולות השפה, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 1998. משה גרשוני, "שתי פגישות עם משה גרשוני", סטודיו, 76, אוקטובר-נובמבר 1996, עמ' 63 ברייטברג-סמל, שרה, גרשוני*, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 2010, עמ' 20 הביאנלה לרישום: שובו של הנייר, פורטפוליו, 9 בנובמבר 2016
ערוץ אנימה

"ערוץ אנימה" או "AGN Anime Channel" (ידוע גם כ-"yes Anime" או "HOT Anime") היה שמו של ערוץ טלוויזיה ישראלי ששידר סדרות וסרטי אנימה. ערוץ אנימה היה בבעלות משותפת של חברת הטלוויזיה הבינלאומית SPI International (אנ') וחברת AGN ‏(Assis Global Networks) והיזם דרור לביא שפעל גם כמנהל הערוץ. הערוץ החל את שידוריו מ-7 בדצמבר 2004 בחברת הלוויין yes (אפיק 28) וכשנה לאחר מכן גם בחברת הכבלים HOT (אפיק 85), וסיים את שידוריו ב-1 בינואר 2008 ב-HOT וב־15 בינואר 2008 ב-yes. סמליל הערוץ ב-HOT וב-yes הושפע מדגל יפן, שבו מעגל אדום על רקע לבן. ב-yes מופיע עיגול אדום בצד שמאל וב-HOT ריבוע מעוגל אדום במרכז. הערוץ שידר אוסף של סדרות אנימה בדיבוב היפני המקורי, בליווי כתוביות בעברית וברוסית. הסדרות היו בנות כמה שנים או אף יותר מעשור, רובן הגדול לא היו פופולריות בעולם והיו כמעט אנונימיות בקהילה הישראלית לפני שידורן, מה שגרע מהרלוונטיות של הערוץ. אתר האינטרנט הרשמי של הערוץ, בארכיון האינטרנט כפי שנראה ב-9 בפברואר 2008 טלמאניה ספריית האנימה ערך זה הוא קצרמר בנושא טלוויזיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הדיוויזיה ה-78 (בריטניה)

הדיוויזיה ה-78 של הצבא הבריטי היא דיוויזיה בריטית אשר לחמה במלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה הוקמה במאי 1942 בסקוטלנד לקראת מבצע לפיד, וכללה את חטיבות המשמר ה-1, ה-11 וה-36, אשר כללו לוחמים שהשתתפו במערכה על צרפת ופונו מדנקרק במבצע דינמו. הדיוויזיה השתתפה בפלישה לצפון אפריקה וכבשה את אלג'יריה, ולאחר מכן לחמה במהלך המערכה בתוניסיה כחלק מהקורפוס ה-5 במסגרת הארמייה הראשונה. עם סיום המערכה הועברה הארמייה לארמייה השמינית, במסגרתה השתתפה בפלישת בעלות הברית לסיציליה ובקרבות השונים בחזית האיטלקית, ובכלל זה הנחיתה בסלרנו, כיבוש נאפולי, קרב מונטה קאסינו, קרב אנציו ומתקפת האביב של בעלות הברית בצפון איטליה. הדיוויזיה סיימה את המלחמה באוסטריה, ובאוגוסט 1946 פורקה הדיוויזיה. הדיוויזיה ה-78 נחשבה לאחת הדיוויזיות הטובות ביותר של הצבא הבריטי במהלך מלחמת העולם השנייה, בשל המורל הגבוה והמנהיגות המצוינת שלה, והגנרל מונטגומרי האמין שהיא דיוויזיית הלוחמה ההררית הטובה ביותר בארמייה השמינית הבריטית. דעה זו הייתה שותפה למפקדים בכירים רבים, כמו לוטננט גנרל צ'ארלס אלפרי, מפקד הקורפוס ה-5, שטען שהדיוויזיה ה-78 היא "הדיוויזיה הלוחמת הטובה ביותר מכל מי שהייתה לי הפריבילגיה לקבל בקורפוס ה-5". כוחות צבא במלחמת העולם השנייה
אלכסנדר זאב גיורא

אלכסנדר זאב (שוני) גיורא (13 ביוני 1925 – 28 באוקטובר 2015) היה פרופסור מן המניין בחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה וכיהן גם כנשיא מכללת עמק יזרעאל. גיורא נולד בעיר נירג'האזה שבצפון-מזרח הונגריה להוריו סולומון ותרזה. במאי 1944 נשלחו רוב בני משפחתו למחנה אושוויץ שם הושמדו. גיורא ואחיו צבי גיורא ניצלו בזכות העובדה שנשלחו על ידי אביהם ללמוד בבית המדרש לרבנים בבודפשט. במרץ 1944 הגיעו הגרמנים לבודפשט ושלושה חודשים לאחר מכן נשלח למחנה הריכוז בור ביוגוסלביה. מבור נשלח לצעדת מוות בחזרה להונגריה, במהלכה שוחרר עם שאר הצועדים על ידי כחות הפרטיזנים של טיטו. בשנת 1945 עלה לארץ ישראל והצטרף לבריגדה היהודית במסגרתה שירת במצרים, איטליה והולנד. עם סיום שירותו בבריגדה חזר לבודפשט לחפש את משפחתו והחליט להישאר בעיר. פרופסור עמוס גיורא הוא בנו. גיורא למד לתואר ראשון באוניברסיטה הקתולית ע"ש פזמני פטר (Pázmány Péter Katolikus Egyetem) (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד) בבודפשט והמשיך ללימודי דוקטורט בפסיכולוגיה באוניברסיטת פריז, אותם סיים בשנת 1951. עם סיום לימודי הדוקטורט חזר לישראל ושירת בצה"ל כפסיכולוג הקליני הראשי של אחד מבתי החולים הצבאיים ולאחר מכן כפסיכולוג הראשי הראשון במפקדת קצין רפואה ראשי. עם שחרורו מהצבא בשנת 1958 התמנה לפסיכולוג הראשי של המרכז הרפואי לבריאות הנפש אברבנאל בבת ים וכיהן גם כפסיכולוג בכיר באגודה הישראלית לבריאות הנפש. למרות הצלחתו המקצועית בתחום הטיפול, יצאה נפשו של גיורא לעולם האקדמי אולם לאכזבתו לא הצליח באותן שנים למצוא משרה באחת האוניברסיטאות בישראל. בשנת 1963 עבר לארצות הברית וקיבל משרה כפסיכולוג בבית החולים הפסיכיאטרי סטוקטון בקליפורניה. שנה לאחר מכן, בשנת 1964 הצטרף כחבר סגל לאוניברסיטת מישיגן ומונה לפרופסור לפסיכיאטריה, פסיכולוגיה ובלשנות. קבוצת המחקר שארגן במישיגן, שהיו חברים בה בלשנים, פסיכולוגים, ופסיכיאטרים, עסקה בחקר היבטים פסיכולוגים של הלשון. בין 1969 ל- 1995 פרסמה הקבוצה כ-30 מאמרים בכתבי עת מובילים בעולם. במקביל ניהל פרופ' גיורא גם פרקטיקה פרטית כמטפל. בשנת 1985 פרש מאוניברסיטת מישיגן, חזר לישראל והצטרף לסגל החוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה, שם עמד בראש המגמה הקלינית ומאוחר יותר כיהן כדיקן המחקר של האוניברסיטה. פרש כפרופסור אמריטוס ב-1994. בשנים 1995–1998 כיהן כנשיא מכללת עמק יזרעאל. תחום המחקר העיקרי של פרופ' גיורא היה פסיכולוגיה של השפה (פסיכולינגוויסטיקה) ובמיוחד הקשר בין שפה, קוגניציה, אישיות, אמפתיה וזהות. מחקרו על השפעת האלכוהול בהשפעת אלכוהול על יכולת הביטוי בשפה זרה, היה פורץ דרך וצוטט במאות מאמרים וכתבי עת. וכך גם מחקרו על השפעת הדגש על מין דקדוקי בשפה על גיבוש זהות מינית בילדים. לאורך השנים קיבל גיורא הכרה ופרסים בארצות הברית ובמדינות רבות באירופה. במיוחד נגע לליבו הכנס הדו-שנתי המתקיים בהולנד על שמו. גיורא התגורר רוב שנותיו בישראל בזכרון יעקב, היה נשוי משנת 1955 ועד מותו לסוזי ואב לבן (עמוס גיורא, פרופסור למשפטים באוניברסיטת יוטה) היה סב לשלושה נכדים. .Guiora, A.Z., 1968, Perspectives in Clinical Psychology, Van Nost Reinhold Guiora, Alexander Z., 1984, An Epistemology for the Language Sciences, Wayne State Univ Press [1] [2]
פינצ'ר

האם התכוונתם ל... פינצ'ר ננסי – גזע של כלב דייוויד פינצ'ר – במאי קולנוע אמריקאי מתיאס פינצ'ר – מלחין ומנצח גרמני פנצ'ר
הניו יורק אובזרוור

הניו יורק אובזרוור (The New York Observer) היה שבועון, שיצא לדפוס בין השנים 1987 ל-2016, אז הפסיק לצאת לדפוס והפך לעיתון מקוון בלבד אובזרוור (Observer). העיתון מתמקד בתרבות, נדל"ן, תקשורת, פוליטיקה, ובתעשיות הבידור והפרסום. העיתון יצא לאור לראשונה ב-22 בספטמבר 1987 בניו יורק ביוזמתו של בנקאי ההשקעות ארתור קרטר (אנ'). ב-2006 נרכש העיתון על ידי ג'ארד קושנר שהיה אז בן 25. העיתון הופיע כברודשיט ואחר כך כטבלואיד בימי רביעי. מטה העיתון נמצא במנהטן. בראשית דרכו, זכה העיתון לפרסום הודות לטור של "סקס והעיר הגדולה" של קנדיס בושנל, שעל בסיסו נכתבה סדרה הטלוויזיה סקס והעיר הגדולה. את העיתון ערך גריידון קרטר (אנ') לפני שערך את ואניטי פייר. אחריו ערכה את העיתון סוזן מוריסון. העורך הרביעי והמוכר ביותר של העיתון היה פיטר קפלן (אנ') שעזב את העיתון ב-2009 בעקבות שינויים וקיצוצים שערך בעלי העיתון קושנר. עורכים נוספים של העיתון היו קייל פופ ואליזבת ספירס (2011–2012) וקן קרסון (2013–2017). ב-2016 חדל העיתון להופיע בכתב והופיע באופן מקוון בלבד בשם אובזרוור ללא הקידומת "ניו יורק". בין כותבי העיתון לאורך השנים נמנים ג'ו קונסון (אנ') (1992–2010), דורי שפריר (אנ'), הילטון קרמר (אנ'), אנדרו סאריס, ריצ'ר ברוקיזר (אנ'), רוס ברקן (אנ') (2013–2016), ג'ון היילפרן (אנ'), רוברט גוטליב (אנ'), ניקולס פון הופמן (אנ'), אן רויפי (אנ') (1997–2002), טרי גאלווי (אנ'), רון רוזנבאום (אנ'), מייקל מ. תומאס (אנ'), פיליפ וייס (אנ') וסטיב קורנקי (אנ'). מדיה וקבצים בנושא הניו יורק אובזרוור בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הניו יורק אובזרוור (באנגלית) הניו יורק אובזרוור, ברשת החברתית פייסבוק הניו יורק אובזרוור, ברשת החברתית אקס (טוויטר) הניו יורק אובזרוור, ברשת החברתית אינסטגרם ניו יורק טיימס, מדוע מנסה העיתון "ניו יורק אובזרוור" להכפיש את שמו של התובע הכללי?, באתר TheMarker‏, 28 בפברואר 2014 Susan Morrison Remembers Peter Kaplan, Observer, ‏2013-12-03 (באנגלית אמריקאית) וול סטריט ג'ורנל, ‏ניו יורק אובזרוור של ג'ארד קושנר, חתנו של טראמפ, יפסיק להופיע בדפוס, באתר גלובס, 16 בנובמבר 2016
Lie to Me

האם התכוונתם ל... Lie to Me – שיר של 5 Seconds of Summer בשיתוף ג'וליה מייקלס Lie to Me – שיר של מיקולאש יוזף שקר לי – סדרת טלוויזיה אמריקנית