אינוגואיטים

האינוגואיטים או אינוחואיטים (באינוכטון: Inughuit או Inuhuit) הם עם אינואיטי החי בצפון גרינלנד (קאנאק והכפרים הסמוכים לה) . בעבר היו ידועים בשם "אסקימוסים קוטביים", הם הקבוצה הצפונית ביותר של אינואיטים, והעם הצפוני ביותר בעולם. האינוגואיטים מהווים כ 1% מאוכלוסיית גרינלנד. האינוגואיטים היו האינואיטים האחרונים שעברו מקנדה לגרינלנד, וייתכן שהם הגיעו במאה השמונה עשרה. האינוגואיטים מדברים באינוכטון, דיאלקט של אינוקטיטוט ובכלשיסוט, הניב הרשמי של השפה הגרינלנדית. לפני 1880, אוכלוסייתם הוערכה בכ-100 עד 200 איש. מ-1880 עד 1930 אוכלוסייתם הוערכה בכ-250 איש. בשנת 1980, אוכלוסייתם הוערכה בכ-700, איש והיא עלתה ל-800 איש בשנת 2010. מאמינים שהאינוגואיטים הם צאצאים של אנשי הת'ולה שהתפשטו ברחבי האזור הארקטי של צפון אמריקה בסביבות המאה האחת עשרה. הם השתמשו וסחרו בברזל ממטאוריטים כמו המטאוריט של קייפ יורק. ההתיישבות המוקדמת ביותר של אנשי ת'ולה שהתגלתה נמצאה באומנאק של ימינו. היו גם מגעים נרחבים עם עמים אינואיטים אחרים מאזורים שונים. בסביבות המאה ה-17, שינויי האקלים קיררו את האזורים הצפון-מערביים של גרינלנד וניתקו את האינוגואיטים מאינואיטים מאזורים אחרים. בתקופה זו האינוגואיטים פיתחו את השפה, התרבות והאופנה הייחודיים להם - כולם שונים באופן משמעותי מעמים אינואיטים אחרים. בסביבות תקופה זו, האינוגואיטים איבדו גם את היכולת והכישורים לבנות קאיאקים או אומיאקים, מה שהגביל עוד יותר את הנסיעות והמגעים עם קהילות אחרות. האירופים יצרו קשר לראשונה עם האינוגואיטים בשנת 1818, כשג'ון רוס הוביל משלחת לשטחם. רוס כינה אותם "Arctic Highlanders". מאמינים שהם חיו בעבר בבידוד מוחלט, עד כדי חוסר מודעות לבני אדם אחרים, והם מצוטטים כאחת החברות הלא חקלאיות היחידות שחיו ללא סכסוכים מזוינים או לוחמה, מצב שנמשך גם לאחר מגע. אריק הולטבד, דני, היה האתנולוג הראשון שהוכשר באוניברסיטה שחקר את האינוגואיטים. במהלך אמצע המאה ה-19, האינואיטים מבאפין ביקרו וגרו עם האינוגואיטים. האינואיטים מבאפין הציגו מחדש לאינוגואיטים כמה טכנולוגיות שאבדו להם כמו סירות, לייסטרים (אנ') וחצים וקשתות. האינוגואיטים מצידם לימדו את האינואיטים מבאפין צורה מתקדמת יותר של טכנולוגיית מזחלות. מגלי ארצות אמריקאים ואירופים במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 ניהלו קשרים נרחבים עם האינוגואיטים. לחוקרים רוברט פירי ופרדריק קוק היו אינוגואיטים בצוותיהם ששימשו כמדריכים. עם זאת, מגע מתמשך יותר עם זרים שינה היבטים רבים של חיי האינוגואיטים על ידי יצירת תלות בסחורות והחדרת מחלות חדשות. האנתרופולוג והחוקר הגרינלנדי, קנוד רסמוסן, הקים עמדת מסחר באומנאק בשנת 1910. הוא גם פעל למודרניזציה של החברה האינוגואיטית על ידי הקמת מועצת ציידים עבור האינוגואיטים בשנת 1927. בתקופה זו הגיעו לאזור מיסיונרים נוצרים כדי להטיף. כתוצאה מהבידוד היחסי של האינוגואיטים, הם נותרו נעדרים מהלאומנות האינואיטית גרינלנדית הגוברת ומתהליך בניית האומה שסחף את האינואיטים במערב ובדרום גרינלנד. לעידן המלחמה הקרה שלאחר מכן היו השפעות משמעותיות על האינוגואיטים. בשנות ה-50, ארצות הברית הקימה את בסיס התעופה ת'ולה סמוך לאומנאק. זה אילץ אינוגואיטים רבים לנוע למעלה מ-116 קילומטרים צפונה לכיוון קאנאק, מה שהוכח כאסון לחיי התרבות והחברה של האינוגואיטים. בני האינוגואיט חיים צפונית לחוג הארקטי בחוף המערבי של גרינלנד, בין 75°-80° N ו-58°-74° W. היישוב הצפוני ביותר היה בכפר אטה (Etah) (ב-78° 19' N), אבל הוא ננטש עקב התנאים הקשים ביותר שם. היישוב הקבוע הצפוני ביותר כיום הוא היאורפאלוק. פיטופיק, הידוע גם בשם "דונדאס" או "ת'ולה" בפי האירופים, היה היישוב הראשי של האינוגואיטים עד 1953, כאשר הוא נעקר על ידי בסיס ת'ולה של ארצות הברית, ותושביו הועברו לקאנאק. קאנאק, שהוקם ב-1953, הוא היישוב האינוגואיטי הגדול ביותר. Leonard, Stephen Pax. "The disappearing world of the last of the Arctic hunters." The Guardian. 2 Oct 2010. Retrieved 25 Feb 2012. "Inughuit: Orientation." Countries and Their Cultures. Retrieved 25 Feb 2012. "Inuktitut, Greenlandic." Ethnologue. Retrieved 25 Feb 2012. Martin Appelt, Jens Fog Jensen, Mikkel Myrup, Henning Haack, Mikkel Sørensen, Michelle Taube (2014). The cultural history of the Innaanganeq/Cape York meteorite (PDF) (Report). The Greenland National Museum & Archives. נבדק ב-7 בנובמבר 2019. {{cite report}}: (עזרה)תחזוקה - ציטוט: שימוש בפרמטר authors (link) Stern, Pamela (2009). The A to Z of the Inuit. Lanham: Scarecrow Press. pp. 67–68. ISBN 978-0-8108-6822-9. Keely, Lawrence (בפברואר 1996). War Before Civilization. Oxford University Press. p. 30. ISBN 978-0-19-976153-1. {{cite book}}: (עזרה); (book article) Malaurie, Jean (2003). Ultima Thulé: Explorers and Natives of the Polar North. Norton. ISBN 978-0-393-05150-6., pages=323–5