laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
התנועה האסתטית

התנועה האסתטית, או אסתטיציזם (Aestheticism), הייתה תנועה פילוסופית ואמנותית שהתקיימה בעיקר במחצית השנייה של המאה ה-19 בבריטניה, בגרמניה ובצרפת. אחד מביטויי הדגל של האסתטיציזם, ולעיתים הכינוי שלה, הוא "אמנות לשם אמנות", Art for Art's Sake, L'art Pour L'art. התנועה חרתה על דגלה את האסתטיקה, היופי, כאידיאל עליון בכל תחומי החיים, לא רק באמנות (אמנות פלסטית, מוזיקה, שירה וספרות) אלא גם באדריכלות, עיצוב פנים ועיצוב מוצר. ההוגים המרכזיים של התנועה ולטר פייטר, אוסקר ויילד, ג'יימס מקניל ויסטלר, ויליאם מוריס, פרדריק לייטון, תאופיל גוטייה, אוברי בירדסלי ודנטה גבריאל רוזטי. ג'ון ראסקין היה אחד ממתנגדיה. את תנועת האסתטיציזם המשיכה האסתטיקה הפורמליסטית, הן באסתטיקה והן באמנות ובעיצוב. הרקע לצמיחת התנועה האסתטית בבריטניה היה תחושת רתיעה מהעיצובים הפונקציונליים והכעורים ("החומרנות הגסה") של המוצרים והחומרים שאפיינו את חידושי הטכנולוגיה. לטענתם עצם השימוש בחומרים "מודרניים" כפלדה וזכוכית תעשייתית אין פירושם שיש לעצב מבנים ומוצרים באופן תכליתי ומכוער, אלא להפך, הם מאפשרים הצגת יופי והחדרתו לכל שכבות האוכלוסייה ותחומי החיים. כן יצאה התנועה כנגד מוסרנות היתר של התקופה הוויקטוריאנית שנטתה להצניע צבעים בוהקים והופעה מוחצנת ויוצאת דופן. התנועה צמחה מתוך התנועה האמנותית של הפרה-רפאליטים בהשפעת הרעיונות הצרפתיים של "אמנות לשם אמנות" וכתביו של המבקר ולטר פייטר, מרצה לאמנות הרנסאנס באוקספורד שכתב בספרו הקנוני The Renaissance: Studies in Art and Poetry מ-1873 ש"יש לבעור תמיד בלהבה חזקה, כמו אבן חן יקרה... לשמר את האקסטזה הזאת זה פירושה של הצלחה בחיים". בבריטניה הייתה התנועה תנועת פילוסופים של האסתטיקה והאמנות וציירים, אליה הצטרפו יוצרי מלאכת-יד ומעצבי פנים. חברי התנועה לא רק יצרו אלא ביקשו "לחיות בתוך יופי", כאשר יופי התפרש כשימוש עז בצבעים, בדים, אבני חן וכדומה. בית התנועה היה בגלריה גרוסוונור שנפתחה ב-1877 ברחוב בונד בלונדון. עיצוב הפנים כלל ציפוי זהב ושיש והקירות היו בגווני משי צהוב וירוק. הגלריה הציגה מיצירות האסתטיציסטים, קיימה ערבי קריאת שירה והייתה למקום אופנתי. אחד מאורחי הקבע במקום היה הסופר וקובע הטעם אוסקר ויילד. ברחוב ריג'נט בלונדון פתח ארתור ליברטי ב-1875 את חנות הכלבו "ליברטי" שהציעה חפצים מן המזרח הרחוק והמזרח התיכון ופריטי לבוש ססגוניים שעוצבו ברוח ימי הביניים או ירידים מזרחיים וכדומה. ציירים יכלו להלביש דוגמניות בשמלות ססגוניות אלה, לעטרן בתכשיטים מהחנות, ולציירן בסטודיו שהיה בחנות. בעקבות חנות זו נפתחו בסביבה חנויות "אסתטיקה" נוספות. מעצרו של אוסקר ויילד, הדמות הציבורית המזוהה ביותר עם התנועה וערכיה, ב-1895 בעוון "סדומיות", אישש את חשדו של הציבור לגבי זיקתה של התנועה לעבריינות וגרם לירידתה ממרכז הזירה. בצרפת התמקדה התנועה בעיקר ביצירה ספרותית ושירית. לפי תפיסת "האמנות לשם אמנות" שהגה תאופיל גוטייה, אין צורך שהשיר יהיה מובן, נושא תוכן מוסרי או לומר דבר מה, די בכך שיהיה יפה, מפעים, מרגש וחד-פעמי ביופיו. ולטר בנימין, במאמרו "יצירת האמנות בעידן השיעתוק הטכני" ציין שהתנועה הייתה תגובת-נגד ליכולת הייצור התעשייתי, המשכפל את המוצר בגרסאות שוות רבות, ועל ידי כך מאבד המוצר מ"הילת הראשוניות והחד פעמיות" שלו. תנועת האמנויות והאומנויות דקדנס סימבוליזם אסכולת הפארנאס מדיה וקבצים בנושא התנועה האסתטית בוויקישיתוף התנועה האסתטית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Gal, Michalle. Aestheticism: Deep Formalism and the Emergence of Modernist Aesthetics. Bern, Switzerland: Peter Lang AG International Academic Publishers, 2015
אנדריי טושב

אנדריי סלאבוב טושב (בבולגרית: Андрей Славов Тошев;‏ 16 באפריל 1867, סטארה זאגורה, האימפריה העות'מאנית – 10 בינואר 1944, סופיה, הרפובליקה העממית הבולגרית), היה מדען ופוליטיקאי בולגרי, אשר כיהן ב-1935 למשך מספר חודשים כראש ממשלת ממלכת בולגריה. בין 1909 ל-1913 כיהן טושב כשגריר ממלכת בולגריה בסרביה וסייע לכינון הליגה הבלקנית. לאחר תום מלחמת הבלקן השנייה וחתימת הסכם בוקרשט (1913), מונה טושב לשגריר באימפריה העות'מאנית ובין 1913 ל-1914 הוצב באיסטנבול. טושב היה מלוכן ונחשב איש אמונה של משפחת המלוכה הבולגרית בכלל ושל המלך בוריס השלישי, בפרט. ב-21 באפריל 1935 פיטר המלך את ראש הממשלה פנצ'ו זלאטב ומינה במקומו את טושב. בנובמבר נערכו בבולגריה בחירות כלליות. המלך בוריס השלישי הטיל על נאמנו גאורגי קיוסאיבנוב להרכיב ממשלה ולעמוד בראשה. מדיה וקבצים בנושא אנדריי טושב בוויקישיתוף
ארנון אברון

ארנון אברון (נולד ב-1952 בתל אביב) הוא מתמטיקאי ישראלי ופרופסור אמריטוס בחוג למדעי המחשב בבית הספר למדעי המתמטיקה באוניברסיטת תל אביב. תחומי מחקרו הם לוגיקה מתמטית ושימושיה במדעי המחשב ובבינה מלאכותית. אברון סיים את לימודי תואר ראשון במתמטיקה בהצטיינות יתרה באוניברסיטת תל אביב (1973) ולו תואר שני מהאוניברסיטה העברית (1975). הוא סיים דוקטורט באוניברסיטת תל אביב בשנת 1985, בהנחיית חיים גייפמן ויורם הירשפלד. נושא עבודת הדוקטורט שלו הוא: The semantics and proof theory of relevance logics and non-trivial theories containing contradictions. אברון מלמד באוניברסיטת תל אביב משנת 1978. בשנת 1995 עלה לדרגת פרופסור חבר ובשנת 1999 לפרופסור מן המניין. בשנים 1992–1993 היה פרופ' אורח באוניברסיטת סטנפורד. בשנת 2002 חתם עם אנשי אקדמיה נוספים על עצומה המחזקת את ידיהם של סרבני מצפון המסרבים לשרת בשטחים. בשנת 2006 הוא היה בין עורכיו של ספר שפורסם לכבוד בוריס טרכטנברוט בהוצאת שפרינגר. משפטי גדל ובעיית היסודות של המתמטיקה, האוניברסיטה המשודרת, הוצאת משרד הביטחון, 1998 – ספר מדע פופולרי המבוסס על הרצאות שנתן במסגרת האוניברסיטה המשודרת של גלי צה"ל. הספר דן בניסיון להעמיד את המתמטיקה על יסודות איתנים ועקביים, על בעיות שצצו כמו מספרים אי-רציונליים ופרדוקס ראסל ולבסוף משפטי האי-שלמות של גדל והשפעתם על המתמטיקה. מבוא למתמטיקה בדידה – ספר לימוד לקורס מתמטיקה בדידה המועבר באוניברסיטת תל אביב. הספר כולל מבוא ללוגיקה, תורת הקבוצות, עוצמות אינסופיות, קומבינטוריקה ותורת הגרפים. אתר האינטרנט הרשמי של ארנון אברון (באנגלית) ארנון אברון, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה ארנון אברון, באתר dblp דף אישי באתר אוניברסיטת תל אביב הספר מתמטיקה בדידה של ארנון להורדה, באתר אוניברסיטת תל אביב מידע על ארנון אברון בקטלוג הספרייה הלאומית [1] seruv.org.il ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הקונגרס הבין-לאומי לפילוסופיה

הקונגרס הבין-לאומי לפילוסופיה (אנגלית: World Congress of Philosophy) מתקיים אחת לחמש שנים ומאורגן על ידי הפדרציה הבין-לאומית של אגודות הפילוסופיה. הקונגרס הראשון התקיים בפריז בשנת 1900 כחלק מהתערוכה הבין-לאומית שהתקיימה בעיר, והשתתפו בה בין השאר: אנרי פואנקרה, ברטרנד ראסל ואנרי ברגסון. הכינוס הבא, הוא הכינוס העשרים וחמישה, חזוי להתקיים ביולי 2023, במלבורן אשר באוסטרליה. 1900: פריז 1903: רומא 1908: היידלברג 1911: בולוניה 1924: נאפולי 1926: בוסטון 1930: אוקספורד 1934: פראג 1938: פריז 1948: אמסטרדם 1953: בראסל 1958: ונציה 1963: מקסיקו סיטי 1968: וינה 1973: ורנה 1978: דיסלדורף 1983: מונטריאול 1988: ברייטון 1993: מוסקבה 1998: בוסטון 2003: איסטנבול 2008: סיאול 2013: אתונה 2018: בייג'ינג 2023: מלבורן (נדחה) 2024: רומא (עתידי) אתר האינטרנט הרשמי של הקונגרס הבין-לאומי לפילוסופיה (באנגלית) האתר של הקונגרס האחרון משנת 2008 ערך זה הוא קצרמר בנושא פילוסופיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חיים גייפמן

חיים גייפמן (נולד ברובנו, פולין ב-1934) הוא פילוסוף ישראלי ופרופסור באוניברסיטת קולומביה. תחומי מחקרו כוללים לוגיקה מתמטית, פילוסופיה של הלשון והסתברות. סיים תואר שני באוניברסיטה העברית בשנת 1958 וקיבל דוקטורט מאוניברסיטת ברקלי בשנת 1962 תחת הנחייתו של אלפרד טרסקי. בשנת 1968 מונה לפרופסור חבר באוניברסיטה העברית. חיים גייפמן, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה דף אישי באתר אוניברסיטת קולומביה שיחה עם חיים גייפמן, ‏על פרדוקסים ומשמעותם, מחשבות 52, נובמבר 1983, עמ' 14–19 תואר מוסמך למדעי הטבע, דבר, 9 ביולי 1959 הועלו בדרגה באוניברסיטה, מעריב, 13 באוגוסט 1968 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ויליאם דניס באטרשיל

ויליאם דניס באטרשיל (באנגלית: William Denis Battershill;‏ 29 ביוני 1896 - 11 באוגוסט 1959) היה איש צבא ופקיד קולוניאלי בריטי שכיהן כמזכיר הראשי של ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל בשנים 1939-1937. ויליאם דניס באטרשיל נולד בבריטניה. בעת מלחמת העולם הראשונה וקודם לכן, בשנים 1908–1914, שירת כאיש צבא בהודו ובעיראק. לאחר המלחמה, בשנת 1920, החל לשרת בשירות הקולוניאלי בציילון, בתפקיד עוזר המזכיר הקולוניאלי (המזכיר הקולוניאלי במושבות היה ראש הרשות המבצעת. בארץ ישראל, שלא הייתה מושבה אלא מנדט בריטי, נקרא הנושא בתפקיד זה בשם המזכיר הראשי), וכפקיד המועצה המחוקקת, זאת עד לשנת 1928. בשנים 1929–1935 שירת בג'מייקה בתפקיד עוזר המזכיר הקולוניאלי. בשנים 1935–1937 שירת בקפריסין הבריטית בתפקיד המזכיר הקולוניאלי. בשנת 1937 נתמנה באטרשיל לתפקיד המזכיר הראשי של ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל, השני במעלה בהירארכיה המנדטורית לאחר הנציב העליון. הוא הגיע לארץ ישראל ב 29 באפריל באותה שנה. היה זה בתקופת כהונתו של הנציב העליון ארתור ווקופ שהיה הנציב העליון האוהד ביותר של היישוב והתנועה הציונית. כהונתו בארץ ישראל החלה בשיאו של המרד הערבי הגדול. באותה עת חל מפנה ביחסה של ממשלת המנדט לערבים, אשר המרד שלהם, בניגוד למאורעות תרפ"א ותרפ"ט היה מכוון לא רק נגד היישוב היהודי, אלא היה מרד מזוין נגד שלטונות המנדט. משום כך, הבריטים החלו לנקוט ביד קשה נגד הערבים. באטרשיל היה האיש שביצע מדיניות זאת, הוא שחתם על פקודות המאסר נגד חברי הוועד הערבי העליון ועל הצווים לפירוקו של הוועד, צעדים שהביאו להגליית מנהיגי הערבים לאיי סיישל ולבריחת אחדים מהם ובהם המופתי חאג' אמין אל-חוסייני מן הארץ. כהונתו בארץ ישראל הסתיימה בשנת 1939, בראשית תקופת כהונתו של הנציב העליון הרולד מקמייקל שנחשב על ידי רבים לנציב העליון העוין ביותר את היישוב ואת התנועה הציונית, מבין כל הנציבים בארץ ישראל. בשנת 1939 נתמנה באטרשיל כמושל קפריסין וכמפקד הראשי של הצבא במושבה זאת, ושירת בתפקידים אלו עד לשנת 1941. בשיאה של מלחמת העולם השנייה חזר לבריטניה ונתמנה לתפקיד עוזר שר המושבות ולאחר מכן לתפקיד תת-שר המושבות. עם תום המלחמה בשנת 1945 נשלח לטנגניקה (לימים טנזניה), כמושל וכמפקד הראשי של הצבא במושבה זאת. עקב בריאותו הלקויה פרש באטרשיל לגמלאות בשנת 1949 וקבע את ביתו בקפריסין שבו חי את עשר שנות חייו האחרונות. הוא הלך לעולמו בשנת 1959. מדיה וקבצים בנושא ויליאם דניס באטרשיל בוויקישיתוף עשרים שנה לשלטון אזרחי בארץ, הצופה, 16 בספטמבר 1940
גשר פתיה סולטאן מהמט

גשר פתיה סולטאן מהמט או גשר הבוספורוס השני (בטורקית: Fatih Sultan Mehmet Köprüsü או Boğaziçi Köprüsü) הוא גשר תלוי באיסטנבול המקשר בין החלק האסייתי לחלק האירופי של העיר, מעל מצר הבוספורוס. הגשר מקשר בין אזור היסאראיסטי (Hisarüstü) בצד האירופי של איסטנבול לאזור קוואג'ק (Kavacık) בצד האסייתי. אורכו של הגשר 1,510 מטרים ורוחבו 39 מטרים. המרחק בין שני המגדלים הנושאים את הגשר הוא 1,090 מטרים (הגשר התלוי ה-11 בגודלו בעולם). גובה המגדלים מעל הגשר - 105 מטרים, וגובה הגשר מעל פני הים - 64 מטרים, על מנת לאפשר לנושאת המטוסים של צי ארצות הברית אנטרפרייז, וכן לאוניית הנופש המלכה אליזבת השנייה לעבור תחתיו. על הגשר עוברת הדרך המהירה בין אדירנה ואנקרה. ישנם ארבעה מסלולי תנועה רגילים וכן מסלול חירום בכל כיוון. המסלולים משתנים בהתאם לעומסי התנועה (בבקרים - מהצד האסייתי לצד האירופי, ובערבים להפך). אין מעבר להולכי רגל על הגשר. מדי יום עוברות על הגשר כ-150,000 מכוניות. המעבר על הגשר כרוך בתשלום אגרה. עמדות התשלום ממוקמות בצד האירופי. בשנת 1999 הותקנה בגשר מערכת גבייה אלקטרונית אוטומטית, הגובה בחלק מהמסלולים את התשלום על פי מספרי הרישוי של כלי הרכב. בשל גובהו של הגשר, נעשים עליו ניסיונות התאבדות רבים בקפיצה ממנו. בשנת 2001 נערכו מן הגשר 146 ניסיונות התאבדות מהם 24 צלחו. בשנת 2002, מתוך 190 ניסיונות התאבדות, 38 צלחו. הגשר נושא את שמו של סולטאן האימפריה העות'מאנית מהמט השני אשר כבש את איסטנבול מידי הביזנטים. הגשר נבנה על ידי שלוש חברות - יפנית, איטלקית וטורקית. תכנון הגשר בוצע על ידי האדריכלים פרימן פוקס ושות'. הבנייה הסתיימה ב-3 ביולי 1988 והגשר נפתח על ידי ראש ממשלת טורקיה טורגוט אזאל אשר נהג ברכבו בעצמו וחצה את הגשר. עלויות בניית הגשר היו כ-130 מיליון דולר. גשר הבוספורוס מדיה וקבצים בנושא גשר פתיה סולטאן מהמט בוויקישיתוף מידע על הגשר באתר סטרקטורה
עובייד

האם התכוונתם ל... תקופת עובייד – תקופה פרהיסטורית שהתקיימה בדרום מסופוטמיה בין השנים 5600 – 4000 לפנה"ס. בעלת מאפייני תרבות ייחודיים. דיאב עובייד – פוליטיקאי ערבי-ישראלי. חאלד עובייד – איש צבא ודיפלומט סורי. חאפז באשיר אל-דין עובייד – מנהיג הכת האחמדית בישראל. מכרם עובייד – פוליטיקאי מצרי. עבד אל-כרים עובייד – מנהיג דתי לבנוני ופעיל מרכזי בחזבאללה. בן דודו של דיאב. קייס עובייד – סוכן כפול בשירות המודיעין הישראלי וחזבאללה. נכדו של דיאב.
בטי רובינסון

אליזבת' "בטי" רובינסון-שוורץ (באנגלית: Elizabeth M. "Betty" Robinson-Schwartz; ‏ 23 באוגוסט 1911 – 18 במאי 1999) הייתה אתלטית אמריקאית, האלופה האולימפית הראשונה במשחקים האולימפיים בריצת 100 מטר, בעלת 3 מדליות מהן 2 זהב ושיאנית העולם בריצה יוקרתית זו. רובינסון נולדה בריברדייל, אילינוי. ב-30 במרץ 1928 בתחרות הראשונה שלה בריצת 100 מטר היא סיימה שנייה אחרי שיאנית ארצות הברית הלן פילקי. בריצה השנייה שלה בקריירה בלבד, רובינסון השוותה את שיא העולם לנשים, שלא הוכר רשמית. תחרויות אתלטיקה לנשים נערכו לראשונה באולימפיאדת אמסטרדם (1928). במשחקים עצמם זכתה רובינסון בשתי מדליות, אחת זהב ואחת כסף. בריצה הרביעית שלה בקריירה, בריצת 100 מטר, היא זכתה במדליית זהב לאחר שהשוותה את שיא העולם (12.2 שניות) לפני פני רוזנפלד (12.3 שניות) ואתל סמית' (12.3 שניות) שתיהן מקנדה ובכך הפכה רובינסון לאלופה האולימפית הראשונה בריצה זו. כמו כן, זכתה במדליית כסף בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 48.8 שניות, אחרי קנדה שקבעה שיא עולם חדש של 48.4 שניות ולפני גרמניה (49.0 שניות). בשיא הקריירה שלה בשנת 1931 הייתה רובינסון מעורבת בהתרסקות מטוס וסבלה מפציעות קשות. אדם שגילה אותה בין ההריסות כשהייתה בתרדמת חשב בטעות שהיא מתה, והסיע אותה במכוניתו אל הקברן שם התגלתה טעותו. היא התעוררה מהתרדמת לאחר כ-7 חודשים. לאחר מכן עברו עוד כ-6 חודשים עד שהצליחה לקום מכיסא הגלגלים ועוד כשנתיים עד ששבה ללכת ולרוץ. כתוצאה מאירוע קשה זה היא החמיצה את אולימפיאדת לוס אנג'לס (1932). למרות הפציעה הקשה שלה עשתה רובינסון קמבק ענק והשתתפה באולימפיאדת ברלין (1936). היא הייתה שותפה לזכייה במדליית זהב בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 46.9 שניות, לפני בריטניה (47.6 שניות) וקנדה (47.8 שניות). נבחרת גרמניה שקבעה בשלב המוקדמות שיא עולם חדש של 46.4 שניות והובילה את הריצה בשלב הגמר, הפילה את המקל בהחלפה האחרונה. לאחר המשחקים האולימפיים פרשה רובינסון מהשתתפות בתחרויות ונישאה לריצ'רד שוורץ. היא המשיכה להיות מעורבת בתחרויות ספורט ושימשה בתפקיד רשמי כאחראית על השעון באליפויות ארצות הברית במשך שנים רבות ועסקה גם בדוברות. היא הייתה האישה הראשונה שזכתה לאות "N" מאוניברסיטת נורת'ווסטרן בו למדה. בשנת 1999 נפטרה רובינסון בגיל 87 לאחר שלקתה בסרטן ובמחלת אלצהיימר. ריצת 100 יארד: 11 שניות (1928) ריצת 100 מטר: 12.0 שניות, בעזרת רוח גבית (1928) מדיה וקבצים בנושא בטי רובינסון בוויקישיתוף בטי רובינסון, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי בטי רובינסון, באתר olympedia.org בטי רובינסון, באתר Track and Field (נשים) התפתחות שיא העולם בריצת 100 מטר לנשים (באנגלית) מה יש בזה - פרק 237 - בטי רובינסון רצה לזהב, סרטון בערוץ "מה יש בזה", באתר יוטיוב (אורך: 45:17)
ועדת נשיא המדינה לבחינת מבנה הממשל

ועדת נשיא המדינה לבחינת מבנה הממשל, הקרויה גם ועדת מגידור, הוקמה בשנת 2005 על ידי נשיא המדינה משה קצב, ומטרותיה היו ”לבחון את מבנה הממשל בישראל, ולדון בחלופות האפשריות לשינוי שיטת הממשל, מתוך מגמה להגביר את היעילות והיציבות השלטונית.” בראש הוועדה עמד נשיא האוניברסיטה העברית בירושלים, פרופ´ מנחם מגידור, ובין חבריה נמנו פרופ´ איתמר רבינוביץ', פרופ´ אבי בן בסט, פרופ' שמעון שטרית, בני גאון, אורי לופוליאנסקי, דב לאוטמן, אוריאל לין, דוד ליבאי, דוד עברי, יעקב עמידרור ואחרים. פרופ' יחזקאל דרור היה חבר בוועדה אך התפטר ממנה עקב חילוקי דעות. ליוזמה זו הצטרף המרכז הישראלי להעצמת האזרח שסיפק את התשתית לפעולת הוועדה. האוניברסיטה העברית בירושלים ואוניברסיטת תל אביב הסכימו לספק את התשתית האקדמית. הוועדה התכנסה במהלך השנים 2005-2006. באוקטובר 2006 פורסמו מספר המלצות שיזם שמעון שטרית לצמצום סמכויות בית המשפט הגבוה לצדק (בג"ץ). שטרית הציע שבג"ץ יוכל בעתיד להצהיר שחוקים מנוגדים לחוקה - אבל לא יוכל לבטלם. בנוסף הציע לצמצם את זכות העמידה - זכותו של אדם שלא נפגע ישירות מהחלטת רשות מסוימת, לעתור לבג"ץ נגד ההחלטה. על פי ההמלצה, רק מי שנפגע באופן ישיר מפעולות השלטון יוכל לעתור. הצעה זו פוגעת בעיקר בעותרים הציבוריים, ארגוני זכויות האדם ואיכות השלטון. בינואר 2007 הגישה הוועדה את דו"ח ההמלצות המסכם. הוועדה המליצה לא לעבור למשטר נשיאותי, אלא לשיטת בחירות אזורית-למחצה. המלצותיה העיקריות של הוועדה היו: בחירות אזורית-למחצה: לפי ההצעה, 60 חברי כנסת ייבחרו גם בעתיד בבחירות יחסיות ארציות, ועוד 60 ייבחרו בבחירות אזוריות ב-17 אזורים, שניים עד חמישה חברי כנסת בכל אזור. העלאת אחוז החסימה ל-2.5%. סימון מועמדים מועדפים בעיני כל בוחר. הוספת 40 ימי עבודה בשנה לחברי כנסת. חוק חבר כנסת חלופי (החוק הנורווגי). בזמן הגשת הדו"ח התנהלה חקירה משטרתית של הנשיא משה קצב שנחשד בעבירות מין, דבר שפגע ביוקרתה של הוועדה וגרם למבוכה. המלצות הוועדה לא יושמו בפועל. דו"ח ועדת נשיא המדינה לבחינת מבנה הממשל פרוטוקולים ומסמכים נוספים מתוך אתר המרכז להעצמת האזרח עמוד ראשי של ועדת נשיא המדינה באתר המרכז להעצמת האזרח בשם ועדת מגידור נקראה גם ועדה אחרת, העוסקת במחקר ופיתוח ביטחוני [1]. מיכאל דבורין, הנשיא קצב הקים ועדה לבחינת מבנה השלטון, באתר News1 מחלקה ראשונה, 31 באוגוסט 2005 שחר אילן, ועדת מגידור: לצמצם משמעותית את סמכויות בג"ץ, באתר הארץ, 12 באוקטובר 2006 שחר אילן, ועדת מגידור ממליצה: מחצית מחברי הכנסת ייבחרו בבחירות אזוריות, באתר הארץ, 1 בינואר 2007
גול! (סרט)

גול!, הנודע גם בשם גול! החלום מתחיל (באנגלית: Goal! The Dream Begins) הוא סרט מז'אנר דרמת ספורט משנת 2005 שבוים על ידי דני קנון והופק על ידי מייק ג'פריס. הסרט הוא הראשון בטרילוגיית "גול!" ובאים אחריו גול! 2 וגול! 3. העלילה עוקבת אחר סנטיאגו מונייז, נער כבן 20 ממוצא מקסיקני שהיגר עם משפחתו לארצות הברית בצורה לא חוקית והשתכן בלוס אנג'לס. למונייז כישרון בכדורגל, אך הוא משחק בליגה חובבנית בעירו. עלילת הסרט עוקבת אחר סנטיאגו מונייז, צעיר מקסיקני אשר היגר עם משפחתו באופן לא חוקי לארצות הברית. מונייז, חובב הכדורגל, מבלה את שנות נערותו בעוני תוך כדי שהוא עובד בשתי עבודות. באחד ממשחקיו הוא תופס את תשומת לבו של גלן פוי, מגלה כישרונות ושחקן לשעבר של קבוצת ניוקאסל יונייטד המזהה במונייז פוטנציאל רב. פוי מציע למונייז להבחן בניוקאסל ובכך לקבל הזדמנות לשחק בפרמייר ליג. מונייז מסכים אך נאלץ לממן את כרטיס הטיסה היקר בעצמו. מונייז מגלה שחסכונותיו נגנבו על ידי אביו, אשר העדיף לקנות בהם מכונית שתסייע למונייז בעבודתו הרגילה. למזלו של מונייז, סבתו מוכרת את תכשיטיה ובכך מממנת את כרטיס הטיסה. מונייז טס לאנגליה ללא ידיעת אביו וניגש למבחנים. מאחר שלא רגיל לתנאי המגרש, סגנון המשחק ומזג האוויר מונייז מציג יכולת פושרת, אך על אף זאת מצליח פוי לשכנע את מאמן הקבוצה להחתימו לחודש ניסיון. מונייז מתגבר על מכשולים שונים, כגון חבר קבוצה קנאי ששובר את משאף האסתמה שלו לפני משחק, ומצליח לבסוף להרשים את המאמן ולהכלל בסגל הקבוצה. במקביל מונייז מתיידד עם אחד מכוכבי הקבוצה - גאווין האריס. במשחקו הראשון של מונייז במדי הקבוצה הוא והאריס מצליחים להביא לניצחון. על אף ביקורת של המאמן על שיטת המשחק האנוכית של מונייז, השניים הופכים לגיבורים בעיני האוהדים ויוצאים לחגוג. לאחר החגיגה תמונות מביכות של מונייז מתפרסמות בצהובון ומאמן הקבוצה גוער בו. אביו של מונייז צפה במשחקו והתמלא גאווה, אך זמן קצר לאחר מכן נפטר מהתקף לב. מונייז מרגיש שבור לב מפטירתו של אביו ודחוי על ידי מאמנו חוזר ללוס אנג'לס ומחליט שלא יחזור עוד לשחק בקבוצה. הוא חוזר לניוקאסל מתוך געגוע למגרש, ושם הוא מתבשר כי המאמן רוצה שיפתח בהרכב הקבוצה במשחק האחרון בעונה. מונייז והאריס מצליחים להביא לניצחון הקבוצה תוך שיתוף פעולה ומונייז מפגין משחק לא אנוכי. כתוצאה מהניצחון מעפילה הקבוצה לליגת האלופות ושמחה רבה מתפרצת בקרב האוהדים והשחקנים. סצנת הסיום של הסרט מציג את מונייז מזיל דמעה, משהגשים את חלומו. קונו בקר – סנטיאגו מונייז אלסנדרו ניבולה – גווין האריס סטיבן דיליין – גלן פוי אנה פריל – רוז הרמיסון טוני פלאנה – אביו של סנטיאגו מרסל לורס – אריק דורנהלם (המנג'ר) שון פרטווי – בארי ראנקין בסרט השתתפו מספר רב של כדורגלנים ומאמני כדורגל בעקבות שיתוף הפעולה עם פיפ"א, והוצגו גם קטעים ממשחקים אמיתיים ששוחקו. הסרט קיבל ביקורות מעורבות. האתר Rotten Tomatoes נתן לסרט תוצאה של 44%, המבוססת על ידי 80 מבקרים. אתר האינטרנט הרשמי של גול! "גול!", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "גול!", באתר נטפליקס "גול!", באתר AllMovie (באנגלית) "גול!", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "גול!", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "גול!", באתר Metacritic (באנגלית) "גול!", באתר אידיבי "גול!", באתר סרט "גול!", באתר דיסני+ סרטים (באנגלית) "גול!", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) אתר הסרט דף הסרט באתר "סרט" דף הסרט באתר BBC
1934 בארץ ישראל

להלן אירועים בולטים שהתרחשו במהלך שנת 1934 בארץ ישראל תחת שלטון המנדט הבריטי. שלטון המנדט הנציב העליון - סר ארתור ווקופ הנהגת היישוב פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. 19 בפברואר – הקבוצה המאורגנת הראשונה שאורגנה על ידי הלשכה לעליית הנוער אשר הכילה נוער יהודי מגרמניה, הגיעה לארץ ישראל ונשלחה ללמוד בקיבוץ עין חרוד. 14 במאי – סופות גשמים עזות בטבריה גרמו לשיטפון שבו נספו 35 אנשים וכ-100 בניינים נהרסו. החלה ההעפלה, הגירה המונית בלתי חוקית של פליטים יהודים לארץ ישראל, אשר הושפעה בתחילה בעיקר בעקבות המצב המידרדר של יהדות גרמניה לאחר עלייתה לשלטון של המפלגה הנאצית בשנת 1933, וכמו כן גם בעקבות אימוץ מדיניות אנטישמית במדינות אירופאיות אחרות שכללו פוגרומים, רדיפות והגבלות שונות על האוכלוסייה היהודית. (תאריך מדויק לא ידוע) מכון המחקר "מכון זיו" (לימים "מכון ויצמן למדע") נוסד בשנת 1934 ברחובות. (תאריך מדויק לא ידוע) 18 ביולי – נוסד היישוב קריית ביאליק. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. 1 בינואר – יונה עטרי, שחקנית וזמרת ישראלית (נפטרה ב-2019) 13 בינואר – אברהם רביץ, חבר הכנסת וסגן שר מטעם דגל התורה (נפטר ב-2009) 10 בפברואר – אילנה רובינא, זמרת ישראלית (נפטרה ב-2020) 17 בפברואר – עדיאל אמוראי, פוליטיקאי ישראלי 19 בפברואר – ריקה זראי, זמרת ישראלית (נפטרה ב-2020) 21 בפברואר – דוד אבידן, משורר, צייר, איש-קולנוע, פובליציסט ומחזאי ישראלי (נפטר ב-1995) 5 במרץ – דניאל כהנמן, פסיכולוג קוגניטיבי ישראלי־אמריקאי, חתן פרס נובל לכלכלה 3 באוגוסט – דרורה חבקין, זמרת, מלחינה, פזמונאית ומעבדת מוזיקלית ישראלית (נפטרה ב-1995) 22 באוקטובר – גבי עמרני, שחקן קולנוע ותיאטרון ישראלי 7 בדצמבר – אברהם כ"ץ-עוז, חבר הכנסת מטעם המערך פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. (קטגוריה:ארץ-ישראלים שנפטרו ב-1934) 27 במרץ – מוסא כאט'ם אל-חוסייני, פוליטיקאי פליסטנאי, מנהיג התנועה הלאומית הפלסטינית (נולד ב-1853) 4 ביולי – חיים נחמן ביאליק, מגדולי המשוררים העבריים בעת החדשה, מסאי, סופר, מתרגם ועורך שהשפיע רבות על התרבות היהודית המודרנית (נולד ב-1873) 2 בנובמבר – הברון רוטשילד, תומך עיקרי ביישוב היהודי בארץ ישראל בתקופת העלייה הראשונה (נולד ב-1845) מדיה וקבצים בנושא 1934 בארץ ישראל בוויקישיתוף הסרט "אביב בגליל" (1934) באתר ארכיון ישראלי לסרטים - סינמטק ירושלים
1933 בארץ ישראל

להלן אירועים בולטים שהתרחשו במהלך שנת 1933 בארץ ישראל תחת שלטון המנדט הבריטי. שלטון המנדט הנציב העליון - סר ארתור ווקופ הנהגת היישוב פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. 1 בינואר – הקמת קואופרטיב חברת האוטובוסים "אגד" כתוצאה ממיזוג של ארבע חברות תחבורה ציבורית קטנות במרכז הארץ. 30 בינואר – נוסדה תנועת עליית הנוער בגרמניה במטרה להסדיר את יישובם מחדש של הנוער היהודי בקיבוצים ובכפרי הנוער בארץ ישראל שם הם יוכשרו לעבודה חקלאית. 16 ביוני – רצח חיים ארלוזורוב: שני מתנקשים רוצחים את חיים ארלוזורוב, ממנהיגי היישוב וראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, בעת שארלוזורוב הלך יחד עם אשתו לאורך חופי תל אביב. הרצח עורר זעזוע עצום ביישוב, בשל אישיותו הבכירה של הנרצח וכישוריו יוצאי הדופן. החשד העיקרי נפל על אנשי התנועה הרוויזיוניסטית, שאיבתם לארלוזורוב והמסע כנגדו בעיתונם היו טריים עדיין בדעת הקהל. 29 בספטמבר – הנפתו הראשונה של דגל עברי בעת החדשה. הניפו רב החובל הארצישראלי אריה גרבנוב על אונייתו, אוניית הצי העברי הראשונה "עמנואל" 13 באוקטובר – מאורעות אוקטובר 1933 מתחילים בשביתה כללית והפגנה של ערביי ארץ ישראל, בתגובה על התגברות העלייה לארץ. 31 באוקטובר – נפתח באופן רשמי נמל חיפה. בערב ראש השנה החדשה, הוקם קיבוץ מעברות. 13 בנובמבר – נוסד המושב אלישיב על ידי קבוצת מהגרים יהודים מתימן. נוסד הקיבוץ משמרות על ידי קבוצת מהגרים יהודים מרוסיה, ליטא ולטביה. (תאריך מדויק לא ידוע) נוסד המושב רמות השבים על ידי קבוצת מהגרים יהודים מגרמניה. (תאריך מדויק לא ידוע) נוסד המושבים הבאים: הדר עם, בית חרות, בית עובד, כפר חיים, בית ינאי, חגלה, אבן יהודה שהפכה בהמשך למושבה, כפר פינס. נוסדו הקיבוצים הבאים: משמר השרון, כפר החורש. 26 בינואר - נוסד המושב רמת טיומקין. המושב התמזג עם נתניה בשנת 1948. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. 14 בפברואר – גדליה גל, חבר הכנסת מטעם העבודה 22 בפברואר – גדעון פת, חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל (נפטר ב-2020) 26 במרץ – ג'וקי ארקין, שחקן, רקדן ופנטומימאי ישראלי (נפטר ב-1996) 24 באוקטובר – יורם ארידור, חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל 2 בנובמבר – יוסי גרבר, שחקן ישראלי (נפטר ב-2016) פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. (קטגוריה:ארץ-ישראלים שנפטרו ב-1933) 16 ביוני – חיים ארלוזורוב, מדינאי ופעיל ציוני (נרצח) (נולד ב-1899) מדיה וקבצים בנושא 1933 בארץ ישראל בוויקישיתוף רמי נוידרפר, 'השקף על ארצך מאווירון': הטיסות המסחריות הראשונות בארץ ישראל, בבלוג "עונג שבת", 31 באוגוסט 2018