laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
שאקו (כובע)

שאקו (בהונגרית: csákó) הוא כובע גלילי, מוגבה, קשיח ולרוב בעל מצחיה, אשר היה נפוץ ברוב צבאות אירופה וצפון אמריקה במחצית הראשונה של המאה ה-19. מקור השאקו הוא מהוסרים הונגרים שאימצו את סגנון הכובע הזה אשר היה נהוג לפני כן על ידי רועי צאן. סביב 1790 חיילי משמר הגבול ההונגרי החלו גם לאמץ את השאקו ובמהרה יחידות רבות סביב אירופה החלו לעשות בו שימוש, והוא הפך לנפוץ במיוחד בתקופת המלחמות הנפוליאוניות. השאקו המשיך להיות הכובע הסטנדרטי ברוב צבאות אירופה ב-50 השנים שלאחר התקופה הנפוליאונית, בהדרגה הוא הוחלף על ידי עיצובים קלים, נוחים או אופנתיים יותר כמו הקאפי הצרפתי, הפיקלהאובה הגרמני וקסדת השעם הבריטית שהושפעה מעיצוב זה. בתחילת המאה ה-20 מעט יחידות המשיכו לעשות שימוש בשטח בדגמי שאקו, לאחר מלחמת העולם הראשונה יחידות בודדות בלבד עשו בו שימוש ככובע ייצוגי הנלבש רק עם מדי ייצוג בהם יחידות משמר ויחידות בעלות מסורת ייחודית. באופן כללי ניתן לחלק את סוגי השאקו לשלושה עיצובים כללים; שאקוים גליליים ישרים שאפיינו את הדגמים המוקדמים בעיקר בבריטניה ופורטוגל; שאקו פעמון הפוך, שאפיין את העיצוב הצרפתי, הרוסי והבריטי המאוחר יותר; ושאקוים נמוכים בשלל עיצובים, שאפיינו את עיצוב הגרמני (שאקו יגר) ועיצובים מאוחרים יותר הנפוצים גם כיום במדים יצוגיים (דוגמת הקאפי הצרפתי). "שאקו ארובה": שאקו גלילי בעל סמל היחידה מנחושת בקדמתו, אומץ על ידי חיל הרגלים הבריטי ב-1799 עד שהוחלף ב-1812 ולאחר מכן שימש את חיל הרגלים הקל מספר שנים. ברטינה, "שאקו ווטרלו", "כובע הקבר" או "שאקו בלגי": שאקו נמוך יותר עם דופן קדמית מוגבהת, אומץ לראשונה על ידי חיל הנחתים של פורטוגל ב-1797, שאר הצבא הפורטוגלי ב-1799 (בשם 'ברטינה') והצבא הבריטי ב-1812 שם הוחלף ב-1816, כמה חודשים אחרי קרב ווטרלו. צבא ארצות הברית אימץ שאקו בעיצוב דומה בשנת 1813, שם זכה לכינוי "כובע הקבר" משום הדופן המוגבהת. "קיווה": שאקו ששימש את האימפריה הרוסית החל מ-1812, הוא התרחב מעט כלפי חוץ במעלה השאקו מה שהעניק לו מראה של פעמון הפוך, חלקו העליון היה קמור. עיצוב דומה שימש את חיילי לגיון דוכס בראונשווייג (שחורי בראונשווייג). "שאקו העוצרוּת": העיצוב שאומץ על ידי הבריטים מיד לאחר קרב ווטרלו, היה מעוצב בדומה לקיווה והשאקו הצרפתי בצורת פעמון הפוך שמתרחב כלפי מעלה. עיצוב זה הוחלף גם הוא תוך שנים בודדות לטובת עיצוב עם הרחבה אף יותר גדולה בחלקו העליון. "שאקו אלברט": עיצוב בריטי ששימש את חיילי האימפריה הבריטית בין 1844 ל-1855 בין היתר במלחמת קרים, היה נמוך יותר מקודמיו וכלל מצחיה קדמית ואחורית להגנה גם על העורף. נקרא על שם הנסיך אלברט שנחשב כמי שפיתח את העיצוב. שאקו יגר: עיצוב שהיה נפוץ באזורים דוברי גרמנית, היה נמוך יותר ובעל חלק עליון צר. לאחר מלחמת העולם הראשונה הוא אומץ על ידי רוב כוחות המשטרה ברחבי גרמניה, המשיך לשמש את כוחות המשטרה של גרמניה הנאצית ואחרי המלחמה אף במשטרת גרמניה המערבית והמזרחית עד לשנות ה-70. שאקו של האימפריה הרוסית, 1812-1817. שאקו בריטי (הרגימנט ה-99), 1850. שאקו של יחידת תותחנים, האימפריה האוסטרו-הונגרית, 1910. שאקו של משטרת גרמניה הנאצית, 1940. חיילי משמר הקרמלין, 2019 רגימנט הגרנדירים הרכובים, ארגנטינה, 2019. כומתה קסדת שעם תרבוש קפי (כובע) צ'פקה מדיה וקבצים בנושא שאקו בוויקישיתוף היסטוריה של כיסויי ראש בצבא הבריטי, מתוך אתר רגימנט סארי המלכותי.
יחסי יפן–מאלי

יחסי יפן–מאלי הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יפן לבין רפובליקת מאלי. בין יפן לבין רפובליקת מאלי מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים. יפן ומאלי כוננו באופן רשמי את יחסיהן הדיפלומטיים בשנת 1960, בה זכתה מאלי בעצמאותה מצרפת. אמדו טומני טורה, נשיא מאלי (2008) דיונקונדה טראורה, נשיא מאלי (2013) יפן מיוצגת במאלי בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בבמקו, בירת המדינה. מאלי מיוצגת ביפן בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בטוקיו, בירת המדינה. מדיה וקבצים בנושא יחסי יפן–מאלי בוויקישיתוף יחסי יפן–מאלי, באתר משרד החוץ של יפן EMBASSY OF JAPAN IN BAMAKO, MALI EMBASSY OF MALI IN TOKYO, JAPAN
אלכסנדר זילבר

אלכסנדר אלכסנדרוביץ זילבר (בלידתו של אלכסנדר אבלביץ זילבר; השתמש גם בשם הבדוי רוצ'יוב; 13 במרץ 1899, פסקוב – 29 באפריל 1970, מוסקבה) היה מלחין ומנצח יהודי רוסי. נולד ב-13 במרץ 1899 בפסקוב, הילד החמישי מבין ששת ילדיהם של זוג יהודים מתבוללים. אחד מאחיו הגדולים היה לימים לאימונולוג ידוע, לב זילבר ואילו אחיו הקטן היה לימים לסופר ידוע, וניאמין קאברין. בשנת 1910 נרשם לגימנסיה לנערים בעיר פסקוב. לאחר הכיבוש הגרמני של פסקוב ב-1918, כדי לברוח מגיוס, חצה את קווי הפסקת האש והגיע לפטרוגרד. בשנת 1919 עבר למוסקבה בעקבות משפחתו. במוסקבה הוא התקבל לפקולטה לפיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטת מוסקבה, אך כמעט מיד עזב את הלימודים. בזכות שיעורי פסנתר אותם למד בבית הוריו הוא התקבל למשרת מלווה בפסנתר לקולנוע. עבד כפסנתרן ומלווה בהופעות קבוצת התיאטרון הסובייטי "חולצה כחולה". הכיר את הזמרת הצעירה לידיה רוסלנובה, שיעצה לו לאמץ את שם הבמה רוצ'יוב. בין השנים 1922–1925 למד בבית הספר למוזיקה על שם האחיות גנסין (רו') במוסקבה בכיתת קומפוזיציה ופסנתר, ובין השנים 1926–1929 - בקונסרבטוריון לנינגרד (כיום הקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג) בכיתת קומפוזיציה של ולדימיר ש'רבאצ'יוב. בשנים 1927–1930 היה המנהל המוזיקלי והמנצח של התיאטרון האדום בלנינגרד (כיום תיאטרון הבית הבלטי), בשנים 1928–1931 - בתיאטרון הקומסומול של לנין בלנינגרד (כיום גם חלק מהבית הבלטי). בשנת 1935 עבר לאלמה-אתא, שם בשנים 1937–1938 היה המנהל המוזיקלי של האגודה הפילהרמונית הממלכתית של קזחסטן. מ-1942 עד 1944 היה אחראי על החלק המוזיקלי של התיאטרון הלאומי אוירות בגורנו-אלטאיסק. בשנת 1946 חזר למוסקבה. אלכסנדר זילבר נפטר ב-29 באפריל 1970 במוסקבה. בתקופה שבה חי באלמא-אתא לקח חלק פעיל בהקמת המוזיקה האקדמית הקזחית. הוא כתב את הסימפוניה "קזחסטן המחודשת" (בקזחית: Zhakargan Kazakstan) היא הסימפוניה הראשונה המבוססת על לחנים לאומיים של קזחים. הוא גם יצר מספר עיבודים לשירי עם קזחים לקול ולפסנתר. חיבר מספר אופרות: "ז'יל בלאז" על פי הרומן באותו השם של אלן-רנה לסאז' (1936); "בקט", ליברית מוכתאר אאואזוב לשירו שלו (1940); "וסילי האפל" לליברית שלו (1946); "קפטן גסטלו" לליברית שלו (1954); "משנקה" לליברית שלו המבוסס על מחזהו של אלכסנדר אפינוגנוב (1958). בשנות ה-20 כתב מוזיקה להצגות התיאטרון האדום. בשנות ה-30 היה למחבר של שתי קומדיות מוזיקליות: "רומן ויוליה" (1936) ו"מה הוא שמה" (1938). Натан Левин (2002-05-22). "Страницы жизни. История семьи: к столетию со дня рождения Вениамина Каверина. Часть 8: Ещё о гимназистах". «Псковская губерния онлайн» № 18 (89). "Александр Зильбер (Ручьев)". JewAge.
התרסקות מטוס הרפיד במישור החוף

התרסקות מטוס הרפיד במישור החוף התרחשה ב-18 בדצמבר 1950. מטוס סיור של חיל האוויר שבו נמצאו טייס ושבעה חיילים התרסק בחוף הים התיכון סמוך לגבול ישראל – רצועת עזה, בקרבת קיבוץ זיקים. כל יושבי המטוס נספו. גופת אחד מהם לא נמצאה עד היום. המטוס מדגם דה הבילנד דראגון רפיד, שהשתייך לטייסת 100, המריא בשעה 10:00 ועליו טייס, קצין סיור ושישה סמלים מבית הספר למ"כים של הנח"ל. משימתם הייתה סיור באזור בית גוברין ואפשר שהיו אמורים להגיע עד אילת. הוא נראה בשמי קיבוץ זיקים - מחוץ למסלולו המתוכנן - בשעה 11:30 ולאחר מכן נעלם. לפיכך החלו חיפושים אוויריים וקרקעיים אחרי המטוס ויושביו, שנמשכו עד ה-20 לחודש. המחפשים היו חיילי צה"ל ותושבים מהיישובים הסמוכים לזיקים. במהלך החיפושים, ב-19 לחודש, התגלו שברי המטוס בים במרחק של מטרים אחדים מקו החוף בסמוך לגבול עם רצועת עזה, שהוחזקה אז על ידי מצרים. המחפשים לא הצליחו לאתר את יושבי המטוס או את גופותיהם. הגורם להתרסקות המטוס לא הובהר. ייתכן שהמטוס התרסק עקב טעות אנוש או תקלה טכנית. אפשר גם שהוא הופל על ידי אש מצרית, שכן בעיתונות המצרית נכתב ימים אחדים לאחר ההתרסקות שמטוס ציוני טס מעל עזה ותותחי נ"מ ירו לעברו. ימים אחדים לאחר ההתרסקות התברר כי חיילי הצבא המצרי ברצועת עזה הבחינו בה, הגיעו אל שברי המטוס וחילצו מהם שש גופות. הגופות הועברו על ידי המצרים לידי צה"ל בגבול רצועת עזה. בעיתון הבקר נכתב כי ההעברה נעשתה בטקס צבאי מלא, שבמהלכו ירו המצרים מטחי כבוד והניחו זרי פרחים ליד מיטות החללים. מספר שבועות לאחר ההתרסקות איתר חיל הים גופה שביעית מבין הנספים בהתרסקות, והיא זוהתה בבית החולים תל השומר. גופתו של החלל השמיני, יעקב אבזץ, לא נמצאה. הוא הוכרז כחלל צה"ל שמקום קבורתו לא נודע. אירוע ההיעדרות של יעקב אבזץ (אורכב 24.07.2020 בארכיון Wayback Machine), באתר ענף איתור נעדרים אלי אלון, אסון המטוס "הסודי" באזור חוף זיקים, באתר News1 מחלקה ראשונה, 6 באוגוסט 2017 ידיעות מאתר עיתונות יהודית היסטורית: שמונה חיילים נספו בתאונת מטוס, דבר, 22 בדצמבר 1950 שש גויות תאונת המטוס נמשו מהים, הבקר, 24 בדצמבר 1950
יחסי יפן–ליבריה

יחסי יפן–ליבריה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יפן לבין רפובליקת ליבריה. בין יפן לבין רפובליקת ליבריה מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים. היחסים הדיפלומטיים שבין יפן לבין רפובליקת ליבריה כוננו באופן רשמי בחודש ספטמבר 1961. חוזה שלום סמלי בין יפן לבין ליבריה נכנס לתוקפו ב-29 בדצמבר 1952, לאחר שאלו לקחו צד נגדי למדינה השנייה במלחמת העולם השנייה. אלן ג'ונסון סירליף, נשיאת ליבריה (2007, 2008, 2012, 2013, 2015) ג'ורג' ואה, נשיא ליבריה (2019) יפן אינה מיוצגת בליבריה, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי. ליבריה מיוצגת ביפן בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בטוקיו, בירת המדינה. מדיה וקבצים בנושא יחסי יפן–ליבריה בוויקישיתוף יחסי יפן–ליבריה, באתר משרד החוץ של יפן EMBASSY OF LIBERIA IN TOKYO, JAPAN
תל רועים

תל רועים הוא אתר ארכאולוגי בעמק החולה. האתר ממוקם על גבעה עשויה אבן גיר המוקפת בשדה חקלאי, ממערב לכביש 90 בקטע שבין קריית שמונה למטולה. האתר נחקר במהלך סקר מפת מטולה בין השנים 1990–1996 מטעם האגודה לסקר ארכאולוגי של ישראל ורשות העתיקות. בשוליים המזרחיים של הגבעה קיימות כשמונה מערות חצובות בסלע שחלקן התמוטטו. באחת המערות זוהו שרידים של כוכים. בגלל היעדר ממצאים, ניתן לקבוע תארוך כללי של המערות לתקופה הרומית–ביזנטית בין המאה ה-1 לפנה"ס למאה ה-7 לספירה. אותן מערות שימשו בתחילת המאה ה-20 כמקום מגורים זמני לאיכרי מטולה לפני הקמת החצר בתל חי. במדרון הדרומי של התל נמצאו ערימות אבנים ומספר חרסים המתוארכים לתקופת הברונזה התיכונה, שבין המאה ה-20 למאה ה-16 לפנה"ס. תל רועים 1 - אתר הסקר הארכאולוגי של ישראל תל רועים 2 - אתר הסקר הארכאולוגי של ישראל
נורמה טורס

נורמה ג'ודית טורֶס (באנגלית: Norma Judith Torres; נולדה ב-4 באפריל 1965) היא פוליטיקאית אמריקאית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-35 של מדינת קליפורניה. טרם כהונתה בבית הנבחרים הייתה חברת בית המחוקקים של קליפורניה וראשת העיר פומונה. נורמה ג'ודית בארילָס (Barillas) נולדה בעיר אקסווינטה השוכנת בגואטמלה. כשהייתה בת חמש היגרה לארצות הברית ביחד עם דודה, וכעבור שנה הלכה אמה לעולמה. אף על פי שבמקור שהתה בארצות הברית תחת אשרת שהייה כתיירת, בשנות נעוריה זכתה למעמד של תושבת קבע ובשנת 1992 נעשתה באופן רשמי אזרחית ארצות הברית. טורס עבדה כמוקדנית ב-911, שם בשנת 1994 הובילה מערכה שקראה לחייב העסקת עובדים הדוברים שתי שפות לפחות כמוקדנים. היא הייתה חברה פעילה ב"פדרציה האמריקאית לעובדי מדינה, מחוז ועירייה" (AFSCME), איגוד העובדים הגדול בארצות הברית. בטרם נבחרה ב-2006 לראשות העיר, הייתה חברת מועצת עיריית פומונה. ב-2008, הכריזה על תמיכתה בהתמודדותו של ברק אובמה למועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות, והייתה צירת-על בכינוס הוועדה הדמוקרטית הלאומית באותה השנה. היא נבחרה לבית המחוקקים של קליפורניה בנובמבר 2008. ב-2012, בגיל 47, השלימה במכללת העבודה הלאומית שבמרילנד לימודי תואר ראשון במדעי עבודה. מיד עם סיום כהונתה כראשת עיריית פומונה, ב-1 בדצמבר טורס הושבעה לתפקידה כחברת האספה המדינתית של קליפורניה, הבית התחתון של בית המחוקקים. ב-2013 נבחרה בבחירות מיוחדות לסנאט של קליפורניה. ב-19 בפברואר 2014 הודיעה טורס על התמודדותה למועמדות המפלגה הדמוקרטית בבחירות המקדימות במחוז הקונגרס ה-35 של קליפורניה. היא זכתה ב-65.7% מהקולות, ובבחירות הכלליות נבחרה על פני עמיתתה הדמוקרטית כריסטינה גניגר עם כ-63% מקולות הבוחרים. מאז בחירות 2014, הוסיפה להיבחר מחדש כל שנתיים כשהפעם האחרונה הייתה בבחירות 2022. בקונגרס ה-116 הייתה חברה בוועדת ההקצבות של בית הנבחרים. בנה הבכור רוברט הוא חבר מועצת עיריית פומונה. מדיה וקבצים בנושא נורמה טורס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של נורמה טורס בבית הנבחרים (באנגלית) נורמה טורס, ברשת החברתית פייסבוק נורמה טורס, ברשת החברתית אקס (טוויטר) נורמה טורס, ברשת החברתית אינסטגרם נורמה טורס, סרטונים בערוץ היוטיוב נורמה טורס, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית) ההשתייכויות הדתיות של חברי הקונגרס ה-116 של ארצות הברית, מסמך מאת Pew Research Center (באנגלית) פטריק מקגריבי, Assemblywoman Norma Torres wins election for Senate seat, באתר לוס אנג'לס טיימס, 14 במאי 2013 (באנגלית) בו יארברו, State Sen. Norma Torres announces run for Congress, באתר Daily Bulletin‏, 19 בפברואר 2014 (באנגלית)
יחסי יפן–לסוטו

יחסי יפן–לסוטו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יפן לבין ממלכת לסוטו. בין יפן לבין ממלכת לסוטו מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים. היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יפן לבין ממלכת לסוטו כוננו בחודש יולי 1971. פקליתה מוסיסילי, ראש ממשלת לסוטו (2007, 2008) טום טבאנה, ראש ממשלת לסוטו (2019) לטסי השלישי, מלך לסוטו, (2019) יפן אינה מיוצגת בלסוטו, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי. לסוטו מיוצגת ביפן בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בטוקיו, בירת המדינה. מדיה וקבצים בנושא יחסי יפן–לסוטו בוויקישיתוף יחסי יפן–לסוטו, באתר משרד החוץ של יפן EMBASSY OF LESOTHO IN TOKYO, JAPAN
יחסי בוטסואנה–יפן

יחסי בוטסואנה–יפן הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת בוטסואנה לבין יפן. בין רפובליקת בוטסואנה לבין יפן מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים. היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת בוטסואנה לבין יפן כוננו באופן רשמי בחודש ספטמבר 1966. קטומילה מסירה, נשיא בוטסואנה (1990, 1993) פסטוס מוגאה, נשיא בוטסואנה (1998) בוטסואנה מיוצגת ביפן בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בטוקיו, בירת המדינה. יפן מיוצגת בבוטסואנה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בגאבורון, בירת המדינה. מדיה וקבצים בנושא יחסי בוטסואנה–יפן בוויקישיתוף יחסי בוטסואנה–יפן, באתר משרד החוץ של יפן EMBASSY OF BOTSWANA IN TOKYO, JAPAN EMBASSY OF JAPAN IN GABORONE, BOTSWANA
יחסי בנין–יפן

יחסי בנין–יפן הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת בנין לבין יפן. בין רפובליקת בנין לבין יפן מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים. היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת בנין לבין יפן כוננו באופן רשמי לראשונה ב-1 באוגוסט 1960 עם הכרתה של יפן בעצמאותה של בנין. ניקפורה סגולו, נשיא בנין (1993, 1994) מתיו קרקו, נשיא בנין (1998, 2003) תומאס בוני יאיי, נשיא בנין (2006, 2008, פברואר 2013, יוני 2013) פטריס טאלון, נשיא בנין (אוגוסט 2019, אוקטובר 2019) בנין מיוצגת ביפן בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בטוקיו, בירת המדינה. יפן מיוצגת בבנין בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בקוטונו, בירת המדינה. מדיה וקבצים בנושא יחסי בנין–יפן בוויקישיתוף יחסי בנין–יפן, באתר משרד החוץ של יפן EMBASSY OF BENIN IN TOKYO, JAPAN EMBASSY OF JAPAN IN COTONOU, BENIN
התעופה הימית הסובייטית

התעופה הימית הסובייטית (ברוסית: Авиация военно-морского флота) הייתה יחידה אווירית של הצי הסובייטי, משנת 1918 עד 1991. יחידות התעופה הימית הראשונות ברוסיה הוקמו בשנים 1912–1914 כחלק מהצי הבלטי ומצי הים השחור. במהלך מלחמת העולם הראשונה, מטוס הצי שירתו בים השחור לביצוע מבצעי ביון וסיור ולהפצצת בסיסים צבאיים וספינות אויב, צוללות אויב ומטוסי אויב בשדות התעופה. יחידות התעופה הימיות הסובייטיות נוצרו בשנת 1918. הם השתתפו במלחמת האזרחים הרוסית בשיתוף פעולה עם הספינות והצבא במהלך הלחימה בפטרוגרד, בים הבלטי, בים השחור, בוולגה, בנהר קאמה, בדווינה הצפונית ובאגם אונגה. התעופה הימית הסובייטית כללה רק 76 מטוסים מיושנים והיחידות שימשו בעיקר לאספקת ציוד לאוניות ובניית הצבא מחדש. במחצית השנייה של שנות ה-20 התעופה הימית החלה לגדול. היא קיבלה מטוסי סיור חדשים, מפציצים ומטוסי קרב. באמצע שנות השלושים של המאה העשרים יצרו הסובייטים את חיל האוויר הימי במסגרת הצי הבלטי, צי הים השחור וצי האוקיינוס השקט הסובייטי. חשיבות התעופה הימית גדלה משמעותית עד שנת 1938 – 1940 והפכה לאחד המרכיבים העיקריים של חיל הים הסובייטי. בשלב זה, הסובייטים יצרו יחידות טורפדו ובתחילת המלחמה הפטריוטית הגדולה, בכלל הצי (למעט צי האוקיינוס השקט) שירתו 1,445 מטוסים בסך הכל. תעופת הצי פעלה כשירות האוויר של חיל הים הסובייטי במלחמת העולם השנייה. יחידות אוויר אלה סיפקו תמיכה אווירית לצי בעת ביצוע מבצעים בים ברנץ, בים הבלטי ובים השחור וגם סייע ליחידות הצי הסובייטי בים אוחוצק. היחידות האוויריות של הצי ערכו גם מבצעים יבשתיים בתמיכת הצבא האדום במהלך מבצעים מיוחדים בזמן המלחמה. התעופה הימית סיפקה כיסוי אוויר לשיירות בעלות הברית שהביאו ציוד לכוחות הסובייטים מהים הצפוני לים ברנץ ובאוקיינוס השקט לים אוחוצק. בפרט הוטסה התעופה הימית להגנת אודסה (יוני-אוקטובר 1941), בפעולות בחצי האי קרים ובים השחור וביצעה תקיפות אוויריות מוצלחות בשלבים האחרונים של המלחמה בחזיתות אירופה והפסיפיק. במהלך המלחמה 17 יחידות תעופה ימיות זכו בתואר משמרות ברית המועצות, ואילו 241 מלוחמיה זכו בתואר גיבור ברית המועצות (כולל חמישה טייסים פעמיים). מדיה וקבצים בנושא התעופה הימית הסובייטית בוויקישיתוף חטיבות התעופה הימיות צו התעופה הימית נורמן פולמר, מדריך לחיל הים הסובייטי (המהדורה החמישית), המכון הימי של ארצות הברית, הוצאת המכון הימי, 1991, ISBN 0870212419 (פרק 8) "Aviation Elements Northern Fleet". Ww2.dk. נבדק ב-2019-02-05. "Archived copy". אורכב מ-המקור ב-2010-11-28. נבדק ב-2012-12-21. {{cite web}}: (עזרה)
יחסי בורונדי–יפן

יחסי בורונדי–יפן הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של בורונדי לבין יפן. הרפובליקה של בורונדי ויפן מקיימות יחסים דיפלומטיים רשמיים. היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של בורונדי לבין יפן כוננו ב-1 ביולי 1962, יום הכרתה של יפן בעצמאותה של בורונדי. פייר בויויה, נשיא בורונדי (1995) יפן אינה מיוצגת בבורונדי, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי. בורונדי אינה מיוצגת ביפן, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי. בורונדי האמינה את שגרירותה שבבייג'ינג, בירת הרפובליקה העממית של סין הסמוכה, על יפן. מדיה וקבצים בנושא יחסי בורונדי–יפן בוויקישיתוף יחסי בורונדי–יפן, באתר משרד החוץ של יפן EMBASSY OF BURUNDI IN BEIJING, CHINA
סינכרוליפט

סינכרוליפט (באנגלית: synchrolift או syncrolift) היא מעלית להרמת סירות וספינות אל מחוץ למים לצורכי תחזוקה או תיקונים. כלי השיט מוסע אל עריסה השקועה במים, אשר מורמת אחר כך על ידי מערכת של כננות שפעולתן מסונכרנת. את העריסה ועליה כלי השיט גוררים על גבי מסילה אל שטח התיקונים. הסינכרוליפטים הגדולים ביותר מסוגלים להרים כלי שיט עד מעמס של 100,000 טון. בשל יכולת זו דחקו הסינכרוליפטים כמעט לחלוטין את המבדוקים היבשים הישנים, שמרביתם מסוגלים להכיל כלי שיט אחד בלבד בכל פעם. הסינכרוליפט הומצא במחצית העשור של 1950 על ידי ריימונד פירלסון (Raymond Pearlson), אז המהנדס הראשי של Merill Stevens, מספנה קטנה במיאמי. ב-1958 הקים חברה בשם Pearlson Engineering Company, על מנת להוסיף ולפתח את המצאתו. החברה נרכשה ב-1959 על ידי הקונצרן הבריטי Northern Engineering Industries, ובמהלך עשרים השנים הבאות התקין פירלסון את מעלית האוניות שהמציא במאות מספנות ברחבי העולם. ב-1989 נרכשה NEI על ידי הקונצרן "רולס-רויס" (Rolls-Royce plc). ב-2002 הוענק לפירלסון פרס Elmer A. Sperry על "המצאה, פיתוח והתקנה ברחבי העולם של מערכת חדשה להרמת ספינות אל מחוץ למים לצורכי תיקונים ולהשקת כלי שיט חדשים". ב-2015 חתמה Nekkar ASA על הסכם עם "רולס-רויס אחזקות" לרכישת הנכסים של Synchrolift. הסימן המסחרי הרשום ® Syncrolift שייך כיום ל-Syncrolift AS, חלק מקבוצת Nekkar ASA. ב-1966 רכשה רשות הספנות והנמלים בישראל סינכרוליפט להרמת ספינות עד 1200 טון שהותקן בנמל חיפה ומשרת גם את חיל הים. Syncrolift video at Buenos Aires shipyard Syncrolift hompepage House, David (2014). "Synchro-Lift Docking Operations" in: Marine Emergencies: For Masters and Mates. Routledge. pp. 43–45. "למרחב", 29 באוגוסט 1966, באתר עיתונות יהודית היסטורית.
לא כלום

אַין או לא כלום (באנגלית: Nothing) הוא רעיון מטפיזי, שפעמים רבות מוצג כהיעדר מוחלט או כמושג הופכי ל"יֵש", "ישות", או "קיום". האין הוא מושג מופשט בו דנו פילוסופים רבים לאורך הדורות. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. הפילוסוף היווני פרמנידס (המאה ה-5 לפנה"ס) טען ש'לא כלום' אינו יכול להתקיים, שכן לא ניתן להתייחס לדברים אלא אם כן הם קיימים.[דרוש מקור] מתוך שלילת הקבוצה הריקה שלל פרמנידס את האפשרות של יצירה של דברים 'יש מאין' או היעלמות של דברים, והמשיך לשלול כל תנועה או שוני.[דרוש מקור] הפרדוקסים של זנון נבנו על ידי תלמיד של פרמנידס, שהביא ראיות נוספות לתורה של מורו בדרך השלילה: הוא הניח שתנועה קיימת והראה שהנחה זאת מובילה לסתירות.[דרוש מקור] אריסטו אמר על תורתו של פרמנידס שלמרות שנראה שהטענות שלו מבוססות על הגיון לוגי מוצק, להאמין לתוצאות (שלא קיימים תנועה או שוני בעולם) גובל בטירוף.[דרוש מקור] הפילוסופים האטומיסטים, כמו לוקיפוס ודמוקריטוס קיבלו את טענותיו של פרמנידס שלפיהן ללא 'כלום' תנועה לא יכולה להתקיים, וביססו את התורות שלהם על מבנה החומר על ההנחה שבין החלקיקים היסודיים ישנו 'לא כלום'. גם אריסטו התייחס לנקודה זאת בכך שהוא הבדיל בין 'חומר' ל'מרחב' וכך איפשר למרחב ריק מחומר להתקיים.[דרוש מקור] הקשר בין קיומו של 'לא כלום' לבין מבנה החומר והדינמיקה שלו המשיך להעסיק פילוסופים כגון רנה דקארט ובלז פסקל, וכן ממלא תפקיד חשוב בתורות פיזיקליות כמו מכניקה ניוטונית, תורת הקוונטים ויחסות כללית.[דרוש מקור] פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. בפילוסופיות מזרחיות, כגון בודהיזם, 'לא כלום' משחק תפקיד חשוב כמצב תודעתי רצוי.[דרוש מקור] פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ה"אין" (nichts) הוא מושג ראשוני ב"מדע הלוגיקה" וב"אנציקלופדיה של המדעים הפילוסופיים" של הגל. הוא פותח את הלוגיקה שלו עם דוקטרינת ההוויה (Die Lehre vom Sein) ועם הניגוד שבין הוויה (sein) מופשטת לחלוטין לבין האין, ומראה שהאין למעשה כלול במושג של הוויה. השינוי התדיר בין שתי הקטגוריות מביא למושג של "התהוות" (werden). הקבוצה הריקה ריק Martin Gardner, Mathematical Magic Show, Viking, 1984, pp. 14-34 מדיה וקבצים בנושא לא כלום בוויקישיתוף אין (פילוסופיה), דף שער בספרייה הלאומית Nothingness, Stanford Encyclopedia of Philosophy Paul Austin Murphy, Nothing: A Short Philosophical History, Medium, July 27, 2019 פיני איפרגן, "'מדע הלוגיקה': מתווה מושגי לחיים אתיים?", עיון: רבעון פילוסופי, נ"ו (תשרי תשס"ח / אוקטובר 2007), עמ' 372
יקטרינבורג סיטי

יקטרינבורג סיטי (ברוסית: Екатеринбург-Сити) הוא מרכז עסקים הנמצא בבנייה במרכז העיר יקטרינבורג. פרויקט המתחם הוצג לראשונה בשנת 2006. על פי הפרויקט הראשוני, שטח המתחם כלל בית מלון («Hyatt Regency Ekaterinburg»), ארבעה מגדלים - "איסט", "אוראל", "טטישצ'ב" ו"דה גנין", וכן גלריה מקורה עם שורות קניות ומדרחוב. פרויקט זה פותח על ידי חברת האדריכלים הצרפתית Valode & Pistre בהנחיית ז'אן פיסטר. המשקיע חברת המטלורגיה של הרי אורל. במקביל, החלה הקמתם של מספר בניינים רבי קומות בסביבתו הקרובה - גורד השחקים המגורים "דה לוקס" (לימים שינה את שמו ל"מהפכת פברואר") של מרכזי העסקים" דמידוב "ו"פרזידנט", שלמרות שלא היה קשור לפרויקט "יקטרינבורג סיטי", משלימים את הפנורמה שלה ולעיתים קרובות משויכים לה. גורד שחקים נוסף - "בליי דום" נבנה באזור זה עוד בשנים 1978–1982. בשנת 2008 רכשה חברת המטלורגיה של הרי אורל את מרכז העסקים דמידוב, על מנת לשלב אותו בתשתית המאוחדת של "יקטרינבורג סיטי". השטח הכולל של מתחם העסקים יעמוד על 750 אלף מ"ר. יצוין כי לא יותר מ-35% מהשטח מוקצים לבנייה על מנת להשאיר כמה שיותר מקום לגינון, מדרכות ושטחים ציבוריים. על פי הפרויקט הראשוני, יקטרינבורג סיטי הייתה אמורה לאחד יותר מ-400 אלף מ"ר של שטחי מסחר וקמעונאות, משרדים, בתי מלון, מרכזי בילוי, בתי קפה ומסעדות. תוכנן לבנות 12 אובייקטים: ארבעה בנייני משרדים, פארק עסקים, בדגש על נציגי עסקים קטנים ובינוניים, מה שנקרא גלריית הקניות ושני מלונות. שטח הרובע היה אמור להיות חמישה דונם. ההנחה הייתה כי עבודות ההקמה צריכות להסתיים בשנת 2014, אולם בפברואר 2009 הופסקה הבנייה והשלמתה נדחתה ללא הגבלת זמן. עלות הפרויקט מוערכת במיליארד יורו. הבנייה התחדשה באוגוסט 2010. מגדל איזט גורד שחקים ויסוצקי מדיה וקבצים בנושא יקטרינבורג סיטי בוויקישיתוף https://ekbneboskreb.ru/ekcity https://ural-n.ru/p/sovremennye-zdaniya-ekaterinburga.html