laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מכון מרנגוני

מכון מרנגוני (באיטלקית: Istituto Marangoni) הוא בית ספר לעיצוב ולאופנה לאומנות. לבית הספר 10 קמפוסים: במילאנו (שני קמפוסים), לונדון, פריז, פירנצה, מיאמי, מומבאי, שנזאן (שני קמפוסים) ושנחאי. מרנגוני הוא בית הספר לאומנויות ולעיצוב הראשון שהוכר על ידי משרד החינוך האיטלקי, בשנת 1935, כ"בית ספר מקצועי לאמנות". בשנת 1951 הוא הועלה לדרגת "מכון". מסלולי הלימוד הראשיים הם עיצוב אופנה, מנהל עסקים באופנה, קניינות אופנה, סטיילינג, עיצוב פנים, עיצוב תעשייתי, עיצוב גרפי ותקשורת חזותית. מאז הקמתו בשנת 1935, הכשיר מרנגוני יותר מ-45,000 מעצבים ואנשי מקצוע, בהם פרנקו מוסקינו ודומניקו דולצ'ה וסטפאנו גבאנה, יוצרי המותג "דולצ'ה וגבאנה". בית הספר מרנגוני בישראל הוא שלוחה של בית הספר מרנגוני בחו״ל ומיוצג על ידי ארז עובדיה. אתר האינטרנט הרשמי של מכון מרנגוני אתר בית הספר בישראל ערך זה הוא קצרמר בנושא חינוך. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נשק (מקצוע)

נשָק הוא אדם המופקד על נשקייה, ואחראי על הטיפול, התחזוקה, התיקון והבטיחות של כלי הנשק והתחמושת. בישראל ובמרבית מדינות העולם פועלים נשקים במסגרות צבאיות או במסגרת ארגונים ביטחוניים (למשל, המשטרה). עם זאת, קיימים גם נשקים המטפלים בנשקי ציד או ספורט (למשל: במועדוני קליעה). בישראל נערכת הכשרתם של נשקים בקורסים צבאיים וקדם צבאיים. גם נשים משרתות כנשקיות בצה"ל. בנשקיה בצה"ל קיימת חלוקת תפקידים בין חיל הלוגיסטיקה שאחראי על אספקה, ניפוק והפקדה של כלי הנשק לחיילים, לבין חיל הטכנולוגיה והאחזקה האחראי את התחזוקה הטכנית של הכלים. בעבר, טיפלו נשקים גם בנשקים שאינם כלי ירי, כגון מגינים, חרבות, שריונות (ובפרט שריוני לוחות), חץ וקשת, נשקי מוט וכלי נשק קדומים אחרים. קיימים נשקים המתמחים בכלי נשק היסטוריים ומספקים אותם כאמצעי תפאורה לסרטי קולנוע ולאגודות שחזור היסטורי. מדיה וקבצים בנושא נשק בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא צבא. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
השריר העדין

השריר העדין (TA: Musculus gracilis) הוא השריר השטחי ביותר (קרוב לפני העור) בחלקה התיכון של הירך. כיווץ השריר מקרב את הירך, מכופף את הברך ומסובב אותה פנימה. חולשתו היחסית של השריר בהשוואה ליתר השרירים המקרבים של הירך, ומבנה אספקת הדם שלו, הפכוהו למועמד נוח להסרה ולהשתלה עצמית במקום שרירים שנפגעו מעבר ליכולת תיקון. משתילים את השריר למשל במקום שרירים מכופפים או פושטים של אצבעות הידיים. תחילתו של השריר העדין בגוף של עצם החיק ובענף התחתון של העצם. השריר נאחז בחלק העליון של הפן התיכון של השוקה. נקודת האחז של גיד השריר משותפת לגידים נוספים ומכונה "רגל האווז" (pes anserinus). השריר העדין מעוצבב על ידי שורשי העצב המותניים השני והשלישי (L2, L3) דרך העצב הסותם (Nervus obturatorius). מדיה וקבצים בנושא השריר העדין בוויקישיתוף
דאלאס (פירושונים)

האם התכוונתם ל... מקומות: דאלאס – עיר בטקסס, אחת מן הגדולות במדינה זו ובארצות הברית דאלאס (דקוטה הדרומית) – עיירה במחוז גרגורי בדקוטה הדרומית שבארצות הברית דאלאס (סקוטלנד) – כפר במוריי (סקוטלנד), ממנו הגיעה משפחתו של ג'ורג' דאלאס (שעל שמו קרויה העיר דאלאס בטקסס) אחד מפרברי העיר מלבורן באוסטרליה מחוז דאלאס (טקסס) – מחוז בטקסס אישים: ג'ורג' דאלאס – סגן נשיא ארצות הברית תחת ג'יימס פולק, על שמו קרויה העיר דאלאס בטקסס אלכסנדר דאלאס – אביו, שר בקבינט ג'יימס מדיסון מאט דאלאס – שחקן אמריקאי סוני דאלאס – מוזיקאי ג'ז דאלאס לונג – אלוף אולימפי ושיאן עולם אמריקאי, בהדיפת כדור ברזל אחרים: דאלאס (סדרת טלוויזיה) – אופרת סבון אמריקאית פופולרית ששודרה גם בישראל מבצר דאלאס – מבצר היסטורי בפלורידה דאלס (פירושונים)
קרוסלה

קרוסלה (Carousel; בעברית סְחַרְחָרָה, סְחַרְחֵרָה וסְחַרְחֶרֶת) היא מתקן שעשועים המבוסס על סיבוב במישור האופקי. התאוצה הצנטריפטלית והצנטרפוגלית המוענקת לנמצאים בתוך הקרוסלה גורמת לתחושת עונג, בייחוד אצל ילדים, שאיבר שיווי המשקל שבאוזנם פועל כשורה. אחרת עלול השימוש בקרוסלה לגרום לבחילה. קרוסלות קטנות, מאלו הנמצאות בגני שעשועים, מחולקות לשני חלקים - נייד ונייח. החלק הנייח הוא ציר הקרוסלה, המקובע לקרקע. חלק זה לרוב מוכתר בהגה, בגובה נגיש ליושבים בקרוסלה. החלק הנייד הוא גוף הקרוסלה, המחובר לציר ומסוגל להסתובב סביבו. כאשר היושבים בקרוסלה מפעילים כוח כדי לסובב את ההגה, הם בעצם מסובבים את גוף הקרוסלה סביב ההגה המקובע. כמו כן, ישנן קרוסלות שבהם היושבים סביבה מפעילים באמצעות ריצה תוך כדי ישיבה על מנת להאיץ אותן. קרוסלות גדולות, מאלה הנמצאות בפארקי שעשועים, מונעות בחשמל. הן עשויות לכלול תאוצה בכיוונים נוספים: המושבים עשויים לעלות ולרדת, כמו בקרוסלת הסוסים. הקרוסלה כולה עשויה לשנות את מישור הסיבוב שלה. כוח קוריוליס מדיה וקבצים בנושא קרוסלה בוויקישיתוף דפנה ארד, מי מפחד מקרוסלה?, באתר הארץ, 29 באוגוסט 2011 סחרחרה או סחרחרת?, באתר האקדמיה ללשון העברית, ‏27 בפברואר 2011 סְחַרְחֵרָה במילון תרבות הגוף [חינוך גופני] (תשי"ח), באתר האקדמיה ללשון העברית
רגל האווז

רגל האווז (מלטינית: pes anserinus) היא כינויו של הגיד המשותף של שריר החייטים, השריר העדין והשריר החצי גידי אשר נאחז בחלק העליון של הפן התיכון של השוקה. הגיד המשותף שטחי יותר מהרצועה העקיפה התיכונה של הברך. שלושת גידי השרירים המתכנסים לכדי גיד אחד, מזכירים במראם רגל אווז, ומכאן שמו של הגיד המשותף. כיווץ של שרירי רגל האווז מכופף את הברך ומסובב אותה פנימה. שרירים אלו מגינים על הברך מכוחות פיתול או מכוחות הפועלים בניצב לחלק הצידי של הברך. בין רגל האווז לעצם השוקה ולרצועה העקיפה התיכונה נמצאת אמתחת המפרידה ביניהן. שמה של האמתחת כשמו של הגיד המשותף. דלקת אמתחת רגל האווז (pes anserinus bursitis) מאופיינת בכאב ובנפיחות בחלקה התיכון של הברך. הדלקת עשויה להופיע בעקבות הפרעות אחרות בברך, כגון דלקת מפרקים ניוונית של הברך או כאב ברך קדמי. הטיפול בדלקת כולל שימוש במשחות של נוגדי דלקת לא סטרואידיים וטיפול פיזיותרפי. איור של ברך ימין עם רגל האווז, מתוך המאמר: Dr. Julia Evergreen Keefer, From Pain to Performance Pes anserinus, Wheeless' Textbook of Orthopaedics הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
משוואה עם נעלם (ספר)

משוואה עם נעלם הוא ספרו השני של אורי אדלמן. הספר ראה אור בשנת 1998 בהוצאת כתר. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. עלילת הספר מסופרת דרך עיניו של גיל שדה, דוקטורנט למשפטים המתגורר בארצות הברית. את שירותו הצבאי עשה שדה כמפקד כיתה ביחידת חי"ר. לאחר שחרורו עבד שדה כמאבטח באל על והוא מיומן בקרב מגע ובשימוש באקדח. הודעה מוזרה שמשאיר אחיו במשיבון גורמת לו לשוב לישראל, ולנסות לברר לאן נעלם אחיו הצעיר יובל, בעברו קצין ביחידה מובחרת, אשר הוא אסיר במתקן הכליאה "דורות", שבועיים לפני תום תקופת מאסרו בת השנתיים. בשובו ארצה מגלה גיל גופה של נערת ליווי במטבח ביתו בתל אביב. הוא מתקשר לחברו, עורך הדין רון רפפורט, בנו של זכריה רפפורט שהוא עו"ד מפורסם המייצג את הצמרת הביטחונית בארץ. יחד הם מזעיקים את המשטרה שמטילה צו איסור פרסום על המקרה. בדרך זו הוא מגלה דברים שלא ידע על אביו, עמוס, בכיר במוסד שנאלץ לפרוש לאחר תקלה מבצעית חמורה בה היה מעורב, ונהרג בתאונת דרכים מסתורית לה היה יובל אחראי כביכול. במהלך החקירה פוגש שדה בהילה צלמת המסייעת לו, ומתאהב בה. בחקירתו מוצא עצמו שדה מתמודד מול פרשת ריגול בת שלושים שנים מחד ומול פרשת רצח סבוכה מן ההווה. משוואה עם נעלם, אורי אדלמן, כתר 1998 - (קריאת הספר בתצוגה מקדימה באתר "גוגל ספרים" ) הספר "משוואה עם נעלם", באתר "סימניה" אריאנה מלמד, מפיגים את המתח, באתר ynet, 7 ביוני 2001. (הספר בקטלוג ULI) אורי אדלמן, "משוואה עם נעלם", הוצאת מעריב - הוצאת כתר, 1998, עמוד 86. אורי אדלמן, "משוואה עם נעלם", הוצאת מעריב - הוצאת כתר, 1998, עמוד 20. אורי אדלמן, "משוואה עם נעלם", הוצאת מעריב - הוצאת כתר, 1998, עמוד 154. אורי אדלמן, "משוואה עם נעלם", הוצאת מעריב - הוצאת כתר, 1998, עמוד 247. אורי אדלמן, "משוואה עם נעלם", הוצאת מעריב - הוצאת כתר, 1998, עמוד 7. אורי אדלמן, "משוואה עם נעלם", הוצאת מעריב - הוצאת כתר, 1998, עמוד 32. אורי אדלמן, "משוואה עם נעלם", הוצאת מעריב - הוצאת כתר, 1998, עמוד 77. גל פרל פינקל, מותחן שעדיין מספק את הסחורה, הבלוג על הכוונת, ‏ 3 במאי 2015.
מרסלו דלגאדו

מרסלו אלחנדרו דלגאדו (בספרדית: Marcelo Alejandro Delgado; נולד ב-24 במרץ 1973 בעיירה קפיטן ברמודס שבפרובינציית סנטה פה, ארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי. הוא מכונה בארגנטינה אל צ'לו ("הרזה" בספרדית). דלגאדו נחשב לאחד החלוצים הטובים ביותר ששיחקו בארגנטינה בשנות ה-90 ובשנים הראשונות של המאה ה-21 והתאפיין ביכולת אישית ומהירות גבוהה. דלגאדו החל לשחק ברוסאריו סנטרל בעיר רוסריו ב-2 בנובמבר 1990 ושיחק בשורותיה עד 1994. בתקופה זו כבש 23 שערים ב-112 משחקיו בליגה הארגנטינאית. ב-1994 עבר דלגאדו לשחק בקרוס אסול המקסיקנית אך כעבור עונה אחת חזר לארגנטינה והצטרף לראסינג קלוב. הוא שיחק בראסינג 5 שנים במהלכן הפך לאחד החלוצים הארגנטינאים הטובים ביותר. הוא כבש 48 שערים ב-119 משחקים ויכולתו הביאה את בוקה ג'וניורס, אחת משתי הקבוצות הגדולות של ארגנטינה, לרכוש את כרטיסו. דלגאדו הפך לאחד מהשחקנים האהובים על הקהל והיה שותף לזכייתה של הקבוצה באליפות, 3 זכיות בגביע ליברטדורס (היה הכובש המצטיין של גביע הליברטדורס לשנת 2003) ולזכייה בגביע הביניבשתי בשנת 2000. תחילת המאה ה-21 התאפיינה בקניית כרטיסיהם של שחקנים ארגנטינאים מובילים בליגה הארגנטינאית על ידי קבוצות ממקסיקו וזאת לאור המשבר הכלכלי שפקד את ארגנטינה ומנגד כניסתם של אנשי עסקים לכדורגל המקסיקני. ב-2003 עבר דלגאדו בפעם השנייה לקרוס אסול ושיחק בה שנה וחצי בטרם חזר לבוקה ג'וניורס. לאחר חזרתו לבוקה, זכה דלגאדו בשתי אליפויות נוספות ובשני גביעים יבשתיים. ב-2006 הצטרף דלגאדו לבלגראנו וב-2007 עבר לשחק בברצלונה ספורטינג קלוב באקוודור. דלגאדו היה חבר בנבחרת ארגנטינה בכדורגל ובנבחרת האולימפית שזכתה בטורניר הקדם אולימפי ובמדליית הכסף באולימפיאדת אטלנטה (1996). דלגאדו היה בסגל ארגנטינה למונדיאל 1998 בצרפת. בסך הכל ערך 33 הופעות במדי הנבחרת וכבש עבורה 9 שערים. בוקה ג'וניורס אליפות ארגנטינה - 3 (אפרטורה 2000, אפרטורה 2005, קלאוסורה 2005) גביע ליברטדורס - 3 (2000, 2001, 2003) הגביע הביניבשתי - 1 (2000) גביע סודאמריקנה - 1 (2005) גביע רקופה סודאמריקנה - 1 (2006) נבחרת ארגנטינה בכדורגל מדליית כסף - 1 (אולימפיאדת אטלנטה (1996) מדיה וקבצים בנושא מרסלו דלגאדו בוויקישיתוף מרסלו דלגאדו, באתר Transfermarkt מרסלו דלגאדו, באתר National Football Teams מרסלו דלגאדו, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt
שנברג

שֶׁנֶבֶּרג (Schöneberg) הוא חלק מרובע טמפלהוף-שנברג בברלין בירת גרמניה. שנברג, יחד עם השכונה הקטנה פרידנאו, היוותה רובע עצמאי עד ל-1 בינואר 2001, אז אוחדה שנברג עם רובע טמפלהוף במסגרת רפורמת השכונות של ברלין לישות מנהלתית אחת. העדויות הראשונות לקיום יישוב בשנברג מופיעות ב-1264 בכתביו של אוטו, מארקגראף ברנדנבורג. ב-1751 הקימו אורגים מבוהמיה כפר בשם נוֹי שנברג (נקרא גם: בֶּהמיש שנברג) במקום שבו עובר כיום הרחוב הראשי של השכונה (הָאוּפְּטְשְטְרַאסֶה). במלחמת שבע השנים נהרסו כמעט לחלוטין הכפר וכנסייתו בשריפה, שפרצה כתוצאה מהפצצות הרוסים והאוסטרים. שני הכפרים - הישן והחדש - אוחדו ב-1874 והוכרזו כעיר ב-1898. ב-1920 סופחה העיר לברלין. בית העירייה של שנברג, שנבנה ב-1914, שימש כבית העירייה של מערב ברלין, ממלחמת העולם השנייה ועד איחוד העיר ב-1991, אז חזרה מועצת העיר המשותפת ל'בית העירייה האדום' (Rotes Rathaus) במרכז העיר. שנברג הוא רובע מיושב ואמיד יחסית, שאין בו הרבה אתרי תיירות מסורתיים, אך נחשב למרכז קניות חשוב ויוקרתי. אזור נולֶנדוֹרף-פּלאץ (Nollendorfplatz, כיכר נולנדורף) שימש מרכז ללהט"בים מאז ימי רפובליקת ויימאר בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 וביתר-שאת כיום. באזור מצויות חנויות-ספרים להט"ביות רבות. הצייר אוטו דיקס השתמש במבקרים במועדון הלילה המקומי 'אלדורדו' כמודלים לציוריו. הסופר כריסטופר אישרווד, שהתגורר בשכונה, ביסס על החיים בה את ספרו 'פרידה מברלין', והאזור שימש גם השראה למחזמר קברט. האתרים הבולטים בשכונה הם בית העירייה, שם נשא נשיא ארצות הברית ג'ון פ. קנדי את נאומו המפורסם מ-1963, בו הכריז 'אני ברלינאי' כדי להדגיש את הזדהותו עם תושבי העיר המחולקת; בית הכלבו KaDeWe (קָה-דֶה-וֶה), הגדול ביותר באירופה היבשתית (והשני בגודלו באירופה, אחרי הרודס (Harrods) בלונדון); ואנדרטת מקומות של זיכרון. בוינטרפלד פלאץ נמצאת כנסיית קירשה פון סנט מתיאס (Kirche von St. Matthias) (אנ'), אחת מהכנסיות הקתוליות הגדולות ביותר בברלין. בכיכר מתקיים שוק איכרים בימי רביעי ובימי שבת. בין השנים 1910-1973, שכן ברובע ארמון הספורט - אולם הספורט הגדול בברלין, בשעתו, ומוקד לכינוסים ועצרות פוליטיות. מדיה וקבצים בנושא שנברג בוויקישיתוף שינהברג (ברלין, גרמניה), דף שער בספרייה הלאומית
ברעם (פירושונים)

האם התכוונתם ל... ברעם – קיבוץ בהרי מרום הגליל כפר ברעם (יישוב עתיק) – יישוב יהודי מימי הבית השני, ותקופת המשנה והתלמוד גן לאומי ברעם – גן לאומי הכולל בית כנסת מתקופת התלמוד כפר בירעם – כפר מרוני שעל חורבותיו נבנה קיבוץ ברעם. יער ברעם – יער בגליל העליון עוצבת ברעם – חטיבה מרחבית בעוצבת הגליל אישים אברהם ברעם – קצין צה"ל, בעל עיטור המופת אילת ברעם-צברי – פרופסור חבר בפקולטה לחינוך למדע וטכנולוגיה בטכניון אמיר ברעם – קצין בצה"ל בדרגת אלוף בלה בריזל-ברעם – ציירת ישראלית בלה ברעם – שדרנית רדיו, במאית וסופרת ילדים ישראלית בנימין ברעם – מלחין, מרצה למוזיקה ומבקר מוזיקה חיים ברעם – פעיל פוליטי ופרשן ספורט מיכה בר-עם – צלם ישראלי משה ברעם – שר וחבר הכנסת מטעם מפא"י והמערך ניר ברעם – פובליציסט וסופר ישראלי סיומה ברעם – צייר ישראלי עוזי ברעם – שר וחבר הכנסת ממפלגת העבודה עמוס ברעם – קצין צה"ל, מנכ"ל התאחדות הקבלנים
גיבור ברית המועצות

גיבור ברית המועצות (ברוסית: Герой Советского Союза) הוא תואר כבוד שהיה העיטור הגבוה בברית המועצות. הוא הוענק לראשונה בשנת 1934 לטייסים שהשתתפו במבצע הצלה של האונייה צ'ליוסקין. תחילה כלל התואר קבלת דיפלומה מהוועד הפועל המרכזי של ברית המועצות בלבד. הטייסים שקיבלו את ההענקה הראשונה קיבלו גם את עיטור לנין. ב-29 ביולי 1936 הוחלט שהענקת עיטור לנין בנוסף לדיפלומה תהיה נוהג קבוע. ב-1 באוגוסט 1939 הוחלט להעניק למקבלי התואר גם את מדליית "כוכב הזהב". באותו צו סוכם על אפשרות להענקת התואר מספר פעמים. למקבלי התואר בפעם השנייה הוחלט להציב פסל במקום לידתם. למקבלי תואר בפעם השלישית הוחלט על הקמת פסל ליד "ארמון הסובייטים" במוסקבה (ארמון זה לא הוקם מעולם ולכן הפסל הוקם בשטח הקרמלין). המדליה הוענקה לחיילים ואזרחים כאחד והיא הייתה אות ההצטיינות הגבוה ביותר בברית המועצות. המקבילה האזרחית היא "גיבור העמל הסוציאליסטי". מקבל התואר "גיבור ברית המועצות" היה זכאי למדליית כוכב הזהב, תעודה מהפריסידיום של הסובייט העליון ועיטור לנין. הייתה אפשרות לקבל את המדליה יותר מפעם אחת. אם האדם היה זכאי לתואר בפעם השנייה, הוא לא היה מקבל שוב את עיטור לנין, אלא רק את המדליה. תואר גיבור ברית המועצות הוענק 4 פעמים לשני אנשים: מנהיג ברית המועצות ברז'נייב והמצביא מרשל ז'וקוב. 3 פעמים הוענק התואר למרשל סמיון בודיוני ולשני טייסי חיל האוויר הסובייטי איוואן קוז'דוב ואלכסנדר פוקרישקין - אלופי ההפלות של הצבא האדום (ושל בעלות הברית בכלל) במהלך מלחמת העולם השנייה. קוז'דוב הפיל 62 מטוסים גרמניים ופוקרישקין - 59. בנוסף לכך, ערים, מבצרים ומקומות דומים יכלו לקבל את התואר "גיבור" כמו למשל "מוסקבה, עיר גיבורה". בסך הכל היו 13 הענקות מסוג זה. על הגבורה במהלך מלחמת החורף התואר הוענק ל-412 אנשים נוספים. בסך הכל, לקראת תחילת 1941 הוענק התואר ל-626 אנשים, מהם 3 נשים ו-5 אשר קיבלו את התואר פעמיים. במהלך מלחמת העולם השנייה הוענקו 11,657 תארים (91.2%) מסך ההענקות. מסך ההענקות, 14 הוענקו לחיילי צבאות בנות ברית. בסך הכול 44 מקבלי התואר לא היו אזרחי ברית המועצות. בשנת 1961, לאחר שרמון מרקדר השתחרר מ-20 שנות מעצר בכלא המקסיקני בעקבות רצח לאון טרוצקי, הוענק לו תואר גיבור ברית המועצות. החל משנות ה-70 החלה הענקת התואר למנהיגים פוליטיים וצבאיים של המדינה לכבוד יובל כמתנת יום הולדת מהמדינה. מתוך 12,583 מקבלי המדליה 2,047 (לפי מקורות אחרים - 1,583) הם יהודים. לרובם הוענק העיטור על גבורתם במהלך מלחמת העולם השנייה, שישה מתוכם אף עלו לישראל. לאחר התפרקות ברית המועצות, הוחלט על הענקת התואר גיבור רוסיה. ל-4,503 גיבורי ברית המועצות הוענק תואר גיבור רוסיה. רשימת יהודים גיבורי ברית המועצות, רוסיה, העמל הסוציאליסטי ובעלי כל שלוש דרגות עיטור התהילה מדיה וקבצים בנושא גיבור ברית המועצות בוויקישיתוף תיאור מקבלי התואר (ברוסית)
עיטור לנין

עיטור לנין (ברוסית: орден Ленина) היה העיטור הגבוה ביותר בברית המועצות. העיטור נוסד בשנת 1930. העיטור קרוי על שמו של המנהיג הראשון של ברית המועצות - ולדימיר איליץ' לנין. העיטור הוענק לאזרחים על שירות יוצא דופן למדינה ולחיילים על הפגנת אומץ לב יוצא מגדר הרגיל. בסך הכול עד לפירוקה של ברית המועצות הוענקו 431,418 עיטורי לנין. עד לשנת 1934, בה הונהג תואר גיבור ברית המועצות, היה זה העיטור הגבוה במדינה. מקבלי תואר גיבור ברית המועצות, קיבלו עם "כוכב הזהב" גם את עיטור לנין. כמו כן קיבלו עיטור זה גם מקבלי התואר "גיבור העמל הסוציאליסטי" (המקביל האזרחי ל"גיבור ברית המועצות"). בדומה לעיטורים סובייטים רבים, הוא הוענק לא רק לאנשים אלא גם לערים, ארגונים, מפעלים, מוסדות ציבור, יחידות צבאיות ועיתונים. מחשבות על יסוד עיטור חדש החלו עוד בשנת 1926. בשנה זו הוצע לתת לבעלי ארבעה עיטורי הדגל האדום עיטור נוסף והוא יהיה העיטור הגבוה במדינה. בתחילת 1930 הדיונים התחדשו ובאביב הוצע תיאור העיטור. ב-6 באפריל 1930 הוחלט על סדר הענקת העיטור. גרסה הראשונה (1930-1932) - העיטור היה מכסף. לאחר הענקת 700 יחידות התברר שעיטורים אחרים הם מפוארים יותר ולכן הוחלט לשנות את התג כמו כן, גרסה זו לא כללה הכוכב האדום ודגל האדום על התג. גרסה השנייה (1932-1934) - העיטור היה מזהב, כמו כן התווסף הדגל והכוכב האדום. דיוקנו של לנין היה עשוי מפלטינה. גרסה השלישית (1934-1943) - דיוקנו של לנין היה מוטבע בכסף. גרסה רביעית (1943-1991) - לחלק העליון של העיטור נוספה טבעת לשם חיבורו לסרט הבד של העיטור. בהדרגה הוחלפו כל עיטורי לנין מהגרסאות הקודמות. העתק לגרסה הראשונה הגרסה השנייה הגרסה השלישית הגרסה הרביעית עיטור לנין הוענק לראשונה ב-23 במאי 1930 לעיתון "קומסומולסקאיה פראבדה", עיתון של הקומסומול. האות השני הוענק למפעל לייצור נורות. רק הענקה השלישית בוצע לבן אדם - הבל ינוקידזה, מדינאי סובייטי (כעבור כמה שנים, ב-1937, הוא הוצא להורג במהלך הטיהורים הגדולים). כבר בשנת 1936 העיטור הוענק בפעם השנייה - לטייס ואלרי צ'קאלוב. בשנת 1939 בעל שלוש הענקות היה טייס ולדימיר קוקינאקי. בשנת 1935 העיטור הוענק לילדה בת 11 - אוספת כותנה מטג'יקיסטן. הענקת העיטור לאזרחים זרים בוצע לראשונה בשנת 1931. השיאנים בקבלת העיטור הם: 11 הענקות - ניקולאי פטוליצ'ב ודמיטרי אוסטינוב. 10 הענקות - שאראף רשידוב, יפים סלבסקי ואלכסנדר יאקובלב. 9 הענקות - איוואן פאפאנין, וסילי ריאביקוב, וסילי צ'ויקוב, אנטולי אלכסנדרוב, ניקולאי סמיונוב, ג'באר ראסולוב, ניקולאי טיחונוב 8 הענקות - ליאוניד ברז'נייב, סמיון בודיוני, אלכסנדר ואסילבסקי, קלימנט וורושילוב, דינמוחמד קונאייב, טרופים ליסנקו, אנדריי טופולב, ולדימיר שצ'רביצקי, סרגיי איליושין, פאבל באטוב, פיוטר דמנטייב, ניקיפור קאלצ'נקו, וסילי סוקולובסקי, אנטאנס סנצ'קוס. 7 הענקות - 37 אנשים בשנים 1944–1957 היה נהוג להעניק את העיטור לקצינים לאחר 25 שנות שירות. לברנטי בריה היה בעל 5 הענקות, אך הוצא להורג באשמת בגידה. מדיה וקבצים בנושא עיטור לנין בוויקישיתוף עיטור לנין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) http://www.mirnagrad.ru/cgi-bin/exinform.cgi?page=27&ppage=4
עיטור הדגל האדום

עיטור הדגל האדום (ברוסית: Орден Красного Знамени) היה עיטור צבאי של ברית המועצות. העיטור נוסד ב-1918 כעיטור של הרפובליקה הסובייטית הרוסית, והיה העיטור הראשון של הצבא האדום. העיטור הוענק לחיילי הצבא האדום על אומץ יוצא מגדר הרגיל בשדה הקרב. גם יחידות שלמות היו זכאיות לעיטור זה. בשנת 1924 הוגדר העיטור כעיטור כללי לכל ברית המועצות (עד אז למעשה לכל רפובליקה סובייטית הייתה גרסה משלה של עיטור זה). עיטור הדגל האדום הוגדר כעיטור הקרבי הגבוה ביותר בברית המועצות עד לשנת 1943, אז נוסד עיטור גבוה יותר - עיטור הניצחון. העיטור עשוי מכסף עם ציפוי זהב. על הדגל מופיע הכיתוב: "פועלי כל העולם, התאחדו!". מעמדו של עיטור זה נשחק בשנים 1945–1958, כאשר הוא הוענק לא על הישגים בקרב, אלא גם על 20 ו-30 שנות שירות ללא דופי בצבא, במשטרה ובק.ג.ב. של ברית המועצות. לאחר שנת 1958 העיטור שוב חזר להיות מוענק רק על הישגים בשדה הקרב. עד לפירוק ברית המועצות בשנת 1991 הוענקו כ-580,000 עיטורי הדגל האדום. מדיה וקבצים בנושא עיטור הדגל האדום בוויקישיתוף
עיטור סובורוב

עיטור סובורוב (ברוסית: орден Суворова) הוא עיטור צבאי של רוסיה, ולפני כן של ברית המועצות. העיטור קרוי על שמו של הנסיך אלכסנדר סובורוב, מצביא רוסי מפורסם מן המאה ה-18. מסדר סובורוב היה במקור פרס סובייטי שהוקם ב-29 ביולי 1942  (במהלך מלחמת העולם השנייה ) על פי החלטת הנשיאות של ברית המועצות . הוא נוצר כדי לתגמל את אנשי הצבא הבכירים על מנהיגות יוצאת דופן בפעולות לחימה. דרגה ראשונה לה היו זכאים מפקדי חזיתות, מפקדי ארמיות וקציני המטה הבכירים שלהם, על תכנון קרב שבמהלכו הביסו אויב העולה עליהם במספר חייליו. דרגה שנייה לה היו זכאים מפקדי קורפוסים, דיוויזיות וחטיבות יחד עם קציני המטה, על תכנון קרב שבמהלכו הביסו אויב העולה עליהם במספר חייליו. דרגה שלישית לה היו זכאים מפקדי רגימנטים, ראשי מטה רגימנט, מפקדי גדודים ופלוגות, על מנהיגות יוצאת מגדר הרגיל, כושר ארגון והובלת חיילים לניצחון בקרב. העיטור הוענק לראשונה ב-26 בדצמבר 1942. היה זה עיטור מדרגה שנייה שהוענק לגנרל בדאנוב, מפקד גיס משוריין, בגין ביצוע פשיטה בת חמישה ימים בעורף האויב באזור נהר דון, שבמהלכה השמיד בסיס אווירי גדול של הצבא הגרמני, ממנו בוצעו גיחות אספקה לארמייה הנצורה של גנרל פאולוס בסטלינגרד. עיטור סובורוב מדרגה ראשונה הוענק לראשונה ב-28 בינואר 1943 לגאורגי ז'וקוב על חלקו בקרב סטלינגרד. במהלך מלחמת העולם השנייה הוענקו 7266 עיטורי סובורוב מתוכם 391 היו מדרגה ראשונה, 2863 - מדרגה שנייה ו-4012 - מדרגה שלישית. 1528 מהם הוענקו ליחידות צבאיות. בין מקבלי העיטורים היו גם כ-80 קצינים מצבאות ארצות הברית, בריטניה, צרפת, פולין, צ'כוסלובקיה, רומניה ויוגוסלביה. ביניהם: דווייט אייזנהאואר, ארתור האריס, אלן ברוק, ג'ורג' מרשל, ברנרד לו מונטגומרי, מארק קלארק, עומר בראדלי, לודביק סבובודה לאחר מלחמת העולם השנייה הוענקו עיטורי סובורוב בודדים בלבד: בשנת 1947 הוענק עיטור סובורוב מדרגה ראשונה למנהיג אלבניה אנוור הוג'ה בשנת 1958 באופן מפתיע ולא ברור הוענקו עיטורי סובורוב למלך קמבודיה נורודום סוראמאריט ולבנו נורודום סיהאנוק, יורש העצר. בשנת 1959 הוענק עיטור סובורוב מדרגה ראשונה להיילה סלאסי. בשנת 1981 הוענקו עיטורי סובורוב לשני מרשלים סובייטים על חלקם בתכנון הפלישה לאפגניסטן. בנובמבר 2015 נשללו כל הפרסים של מכובדי מסדר סובורוב בכוחות המזוינים של אוקראינה כחלק מהסרת פרסים מתקופת ברית המועצות במסגרת דה-קוממוניזציה. מסדר סובורוב מוענק במעמד אחד למפקדי עוצבות, סגניהם, ראשי ההנהלה המבצעית, המחלקות המבצעיות, ראשי הצבא והכוחות המיוחדים של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית: על ארגון מיומן של המבצעים וניהול קבוצות של כוחות, עוצבות ויחידות צבאיות, שהצליחו לשמור על אזורי מפתח בשטחה של רוסיה או שטחן של מדינות בעלות בריתה, כדי ליצור תנאים לתפיסת היוזמה ולבצע פעולות נוספות במטרות התקפיות; לארגון וניהול מיומן של יחידות הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית במהלך אירועי הרתעה אסטרטגית, כדי להבטיח שלא תתרחש הסלמה, תוקפנות נגד הפדרציה הרוסית ובעלות בריתה. למרות התנגדותו העיקשת של האויב ועליונותו המספרית, וציוד הטכני הטוב יותר ומיקום נוח יותר בזירה. עיטור סובורוב מדרגה ראשונה עיטור סובורוב מדרגה שנייה עיטור סובורוב מדרגה שלישית מדיה וקבצים בנושא עיטור סובורוב בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא רוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
עיטור קוטוזוב

עיטור קוטוזוב (רוסית: Орден Кутузова) הוא עיטור צבאי של רוסיה, ולפני כן של ברית המועצות. העיטור נוסד ב-29 ביולי 1942. בהתחלה לעיטור היו שתי דרגות, דרגה שלישית נוספה בשנת 1943. העיטור הוענק על מבצעים בעלי אופי הגנתי. העיטור קרוי על שמו של קוטוזוב, גנרל רוסי שעיקר פרסומו בא לו במלחמות נפוליון. לפי תקנון העיטור: לדרגה הראשונה היו זכאים מפקדי חזית וארמיות וראשי המטה שלהם על תכנון וביצוע מעולה של קרב נסיגה והשהייה של יחידות צבאיות גדולות, תוך הסבת אבדות כבדות לאויב, ביצוע התקפות נגד יעילות, שמירת הכוח של היחידות ויצירת קווי הגנה חדשים. לדרגה השנייה היו זכאים מפקדי קורפוסים, דיוויזיות וחטיבות וראשי המטה שלהם על תכנון וביצוע קרב הגנה או התקפת נגד, שבמהלכם הוסבו לאויב אבדות כבדות. לדרגה השלישית היו זכאים מפקדי רג'מנטים, גדודים ופלוגות ולראשי מטה הרגימנט על יוזמה התקפית שכתוצאה ממנה האויב סבל אבדות כבדות בקרב או על השמדת יחידות אויב מכותרות ומעוזי ההתנגדות של האויב. במהלך מלחמת העולם השניים הוענקו 7322 עיטורי קוטוזוב (מתוכם 1594 הוענקו ליחידות צבאיות ואחד - ללמפעל לייצור טנקים בצ'ליאבינסק). בין מקבלי העיטורים היו גם כ-100 קצינים מצבאות ארצות הברית, בריטניה, קנדה, צ'כוסלובקיה, בולגריה, יוגוסלביה ומונגוליה. ביניהם: עומר בראדלי, ארתור טדר, טרפורד לי מלורי, יומג'אגין טסדנבאל. לאחר מלחמת העולם השנייה הוענקו עיטורי קוטוזוב בודדים בלבד: בשנת 1956 הוענקו 6 עיטורים למפקדים בכירים שהשתתפו בדיכוי המרד ההונגרי. בשנים 1981 -1982 הוענקו 8 עיטורים לגנרלים סובייטים על חלקם במלחמת אפגניסטן. עיטור קוטוזוב מדרגה ראשונה עיטור קוטוזוב מדרגה שנייה עיטור קוטוזוב מדרגה שלישית פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. מדיה וקבצים בנושא עיטור קוטוזוב בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא רוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
עיטור בוגדן חמלניצקי

עיטור בוגדן חמלניצקי (רוסית: Орден Богдана Хмельницкого) היה עיטור צבאי של ברית המועצות. העיטור, שנוסד ב-10 באוקטובר 1943, קרוי על שמו של בוגדן חמלניצקי, מרים נס המרד נגד שלטון האצולה הקתולית באוקראינה במאה ה-17. לפי תקנון העיטור קיימות שלוש דרגות של העיטור: לדרגה הראשונה היו זכאים מפקדי חזיתות, ציים או יחידות פרטיזנים גדולות וקציני מטה בכירים שלהם על ביצוע מבצע מוצלח לשחרור עיר בעלת חשיבות אסטרטגית, על ביצוע פשיטות בעורף האויב, תוך הסבת אבדות כבדות או על טיבוע שיירות גדולות של האויב בים. לדרגה השנייה היו זכאים מפקדי הקורפוסים, דיוויזיות, חטיבות ורגימנטים, קציני המטה של היחידות האלה ויחידות פרטיזנים על פריצת קווי הגנה של האויב, על צליחה מוצלחת של נהרות או על השמדת קווי אספקה בעורף האויב. לדרגה השלישית היו זכאים טוראים, סמלים וקצינים עד לרמת מפקד גדוד על יוזמה התקפית בקרב וניצחון על האויב בהיתקלות. במהלך מלחמת העולם השנייה הוענקו כ-8,451 עיטורי בוגדן חמלניצקי (מתוכם 106 הוענקו ליחידות צבאיות, ביניהן גם חטיבה צ'כית). לאחר מלחמת העולם השנייה הוענקו 6 עיטורי חמלניצקי בלבד - למפקדים בכירים שהשתתפו בדיכוי המרד ההונגרי. מדיה וקבצים בנושא עיטור בוגדן חמלניצקי בוויקישיתוף