laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
יוסף מוגלניצקי

יוסף מוגלניצקי (18 באפריל 1941 – 5 באוקטובר 2001) היה נכה צה"ל וספורטאי ישראלי. השתתף פעמיים במשחקים הפאראלימפיים. נולד בפולין לחנה ואברהם מוגלניצקי. במלחמת העולם השנייה ברח עם משפחתו לרוסיה וב-1945 שבו לפולין. ב-1957 עלה לישראל. ב-1959 התגייס לשירות צבאי בחטיבת גולני וב-1960 נפצע במבצע חרגול כשהרכב בו נסע עלה על מוקש. בעקבות פגיעה בעמוד השדרה איבד את יכולת ההליכה. לאחר שנת שיקום בבית החולים תל-השומר הצטרף למעון נכי צה"ל והתגורר בו עד 1969. הוא עבד בתעשייה האווירית וב-1971 נישא ללילי והם התגוררו ברמת חן. מוגלניצקי התאמן בבית הלוחם, בעיקר בטניס שולחן. ב-1968 התחרה בטניס שולחן יחידים במשחקים הפאראלימפיים בתל אביב והגיע לשמינית גמר. ב-1976 יצא למשחקים הפאראלימפיים בטורונטו והשתתף בתחרויות טניס שולחן ליחידים ולזוגות. במסגרת תחרויות אחרות הגיע גם להישגים וזכה במדליות. לאחר שהחמיר מצבו הבריאותי ב-1998 עברו למושב רם און שבחבל התענך שבדרום עמק יזרעאל, ושם נפטר ב-2001. לאחר פטירתו הוא הוכר כחלל צה"ל שנפטר כתוצאה מפציעתו בשירות פעיל. קורות החיים של יוסף מוגלניצקי, באתר "יזכור" של משרד הביטחון פירוט השתתפותו בתחרויות המשחקים הפאראלימפיים באתר הרשמי של IPC (באנגלית) יוסף מוגלניצקי, באתר רם און יוסף מוגלניצקי באתר GRAVEZ הקבר של יוסף מוגלניצקי בבית העלמין ירקון, באתר BillionGraves
אריוס

אריוס (ביוונית: Ἄρειος;‏ סביבות 256 – 336) היה כומר ותאולוג נוצרי, סגפן, יליד לוב ששימש ככומר באלכסנדריה וחלק על הדוקטרינה הכריסטולוגית המקובלת של הכנסייה בסוגיית השילוש הקדוש. תורתו הנקראת אריאניות, הוכרזה בוועידת ניקיאה ובוועידת קונסטנטינופול הראשונה כמינות. כתביו של אריוס עצמו כמו כתבי תלמידיו הכותבים עליו ועל תורתו בצורה חיובית הושמדו על ידי הכנסייה ולכן כל המידע על אריוס מגיע מכתבי מתנגדיו ומפולמוסים שעורר. הוויכוח על טיב מערכת היחסים המדויקת בין הבן (ישו) והאב (אלוהים) לא התחילה עם אריוס ונושא זה נדון במשך עשרות שנים לפני הופעתו. אריוס רק הגביר את המחלוקת והפיץ אותה לקהל רחב בכנסייה. אריוס נולד בלוב, היה ככל הנראה ממוצא ברברי, שם אביו היה ככל הנראה אמוניוס. אריוס עצמו למד באנטיוכיה ובסיום לימודיו עבר לאלכסנדריה שם כיהן כדיאקון. ב-311 הפטריארך פטרוס מאלכסנדריה נידה אותו בגין תמיכה במלתיוס מליקופוליס בשאלת היחס לנוצרים שהתכחשו לנצרות בתקופת רדיפות האימפריה את הנוצרים ורצו לחזור לחיק הכנסייה. יורשו של פטרוס, אכילאס מאלכסנדריה ביטל את הנידוי ומינה את אריוס ככומר באחת הכנסיות החשובות של אלכסנדריה. אריוס מתואר על ידי מתנגדיו כסגפן בעל מוסר גבוה. הוויכוחים סביב תורתו של אריוס גרמו למחלוקות בתוך הכנסייה. ראשי המתנגדים לאריוס היו אלכסנדר מאלכסנדריה (אנ') ואתנסיוס. בוועידת ניקיאה (325) הוכרזה תורתו כמינות, כתביו נשרפו והוא עצמו הוגלה ללוב. ערך מורחב – אריאניות לגישתו של אריוס, אלוהים (האב) הוא ישות נצחית המתקיימת מאז ומעולם ואחראית לבריאת העולם, ישו הבן נברא על ידי אלוהים והיה בעל מעמד נחות ממנו. מכאן משתמע גם כי ישו לא היה קיים מאז ומעולם וכי ישו אינו בעל טבע אלוהי, גישה הסותרת את הדוגמה הנוצרית. מדיה וקבצים בנושא אריוס בוויקישיתוף אריוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
עורב פלסטלינה

עורב פלסטלינה (ברוסית: Пластилиновая ворона) הוא סרט אנימציה רוסי-סובייטי, שיצר אלכסנדר טטארסקי בשנת 1981. הסרט מורכב משלושה חלקים. החלק הראשון, "תמונה", נכתב על ידי המושרר אלכסנדר קושנר, והוא מלמד על סגנונות ציור שונים: ציור נוף, טבע דומם, ודיוקן. החלק השני, "משחק", נכתב על ידי שיקה דריז, והוא מראה סבא ונכד שמשחקים במשחק פשוט: עוצמים ופוקחים עיניים ומסתכלים על דברים שונים בעולם. החלק השלישי "ואולי, ואולי..." הוא המפורסם ביותר, והוא נתן לכל הסרט את שמו. הוא מבוסס על שיר של אדוארד אוספנסקי, שנכתב במקור על פילפילון שהלך לאיבוד, אולם לאורך השיר המספר כל הזמן "שוכח" פרטים ואומר: "ואולי לא פיל, אלא תנין, ואולי חזרזיר." אוספנסקי עיבד את השיר הזה בשביל הסרט: הוא שמר את המבנה של המספר ש"שוכח" פרטים ומשנה את הדמויות ואת פרטי העלילה, אולם שינה את הגיבור הראשי לבת עורב ("ואולי פרה, ואולי כלבה"). הסרט עשוי בטכניקת הנפשת פלסטלינה (קליימיישן) מכאן השם: "עורב פלסטלינה". העלילה של הסרט היא ניסיון של המספרים לספר סיפור ידוע על עורב, שועל וגבינה – משל איזופוס, השועל והעורב, הידוע ברוסית בעיבוד של איוואן קרילוב. המספרים לא זוכרים במדויק את הסיפור ומנסים להיזכר בו, מכאן כל הטוויסטים בעלילה ובתמונה, התהפכויות של דמויות לדמויות אחרות שפלסטלינה מאפשרת לעשות וגם ההומור והאבסורד שמאפיינים את הסרט. המוזיקה לסרט נכתבה על ידי גריגורי גלדקוב. "עורב פלסטלינה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "עורב פלסטלינה", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
ג'ים סטרג'ס

ג'יימס אנתוני "ג'ים" סטרג'ס (באנגלית: James Anthony "Jim" Sturgess; נולד ב-‏16 במאי 1978) הוא שחקן קולנוע ומוזיקאי אנגלי, אשר מוכר בעיקר בזכות תפקידיו בסרטים "21", "הדרך חזרה", "יום אחד", "מעבר ליקום", "ענן אטלס" ו"ההצעה הטובה ביותר". סטרג'ס נולד בשכונה הפרברית וונדסוורת' בלונדון וגדל בעיירה פרהאם שבמחוז סארי, שם למד בבית הספר פרנסהם הייטס. הוא בילה את רוב שנות נעוריו ברכיבה על סקייטבורד בחניונים מקומיים והקים את הלהקה הראשונה שלו כשהיה כבן 15. הלהקה ניגנה בהופעות אזוריות. חווית המשחק הראשונה של סטרג'ס הגיעה כאשר קבוצת תיאטרון מקומית הגיעה לבית הספר שלו וחיפשה ילדים לאודישן להצגה. סטרג'ס גילם את אחת הדמויות בהצגה. לאחר לימודי התיכון, סטרג'ס עבר למנצ'סטר כדי ללמוד באוניברסיטת סלפורד בתקווה שזה יאפשר לו לקדם את המוזיקה שלו. הוא סיים את לימודיו בסלפורד בשנת 1999 עם תואר ראשון בדרמה ומדיה. סטרג'ס צבר לעצמו ניסיון כנער בהצגות תיאטרון רבות ובשנת 1994 בתפקידו הקולנועי הראשון בדרמה "גרסת בראונינג". סטרג'ס פרץ לתודעה בשנת 2007 בדרמה המוזיקלית של ג'ולי טיימור "מעבר ליקום" בתפקיד הצעיר הבריטי ג'וד. ב-2008 שיחק סטרג'ס בתפקיד הראשי במותחן הפשע "21" בתור הסטודנט בן קמפבל ובתפקיד משני בדרמה התקופתית "בת בולין האחרת" בתור הסופר ג'ורג' בולין האח של אן (נטלי פורטמן) ומרי (סקרלט ג'והנסון). ב-2009 השתתף בדרמה "לחצות גבולות" בתפקיד המוזיקאי היהודי בריטי גאווין קוסף. ב-2010 הופיע סטרג'ס בדרמה של פיטר ויר "הדרך חזרה" בתפקיד הראשי של יאנוש ווייצ'זאק, צעיר פולני הנלקח בשבי הסובייטי ובדרמה הרומנטית "יום אחד" בתפקיד דקסטר מאיו לצידה של אן האת'וויי. בנוסף דיבב סטרג'ס בסרט האנימציה "אגדה עם כנפיים" את דמותו של הינשוף סורן. בשנת 2012 השתתף סטרג'ס בפרויקט ההרפתקאות הבדיוני המוערך של האחים וואשובסקי וטום טייקוור "ענן אטלס", בסרט שיחק בלא פחות מ-6 תפקידים שונים בעלילות שונות. באותה שנה שיחק גם בדרמה הבדיונית "הפוכים" בתפקיד אדם קירק לצידה של קירסטן דנסט. ב-2013 שיחק סטרג'ס במותחן הפשע האיטלקי המוערך "ההצעה הטובה ביותר" בתפקיד רוברט המסייע לגיבור העלילה וירג'יל אולדמן (ג'פרי ראש). בשנת 2018 שיחק לצדם של אמבר הרד ובילי בוב תורנטון במותחן הבלשי "שדות לונדון", אשר מבוסס על ספרו באותו השם של מרטין איימיס משנת 1989. ב-30 ביולי 2019 נישא לשחקנית ומפיקת התיאטרון העיראקית-אנגלייה דינה מוסאווי (אנ'). מדיה וקבצים בנושא ג'ים סטרג'ס בוויקישיתוף ג'ים סטרג'ס, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ג'ים סטרג'ס, ברשת החברתית אינסטגרם ג'ים סטרג'ס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג'ים סטרג'ס, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי ג'ים סטרג'ס, באתר AllMovie (באנגלית) ג'ים סטרג'ס, באתר Box Office Mojo (באנגלית) ג'ים סטרג'ס, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ג'ים סטרג'ס, באתר MusicBrainz (באנגלית) ג'ים סטרג'ס, באתר Discogs (באנגלית) ג'ים סטרג'ס, באתר Genius
מאיר הדר

מאיר הדר (נולד ב-1948) הוא סופר, משורר ופסיכולוג. מאיר הדר נולד וגדל בשיכון הפועל המזרחי, נתניה בשלהי מלחמת העצמאות, הבכור בין שני אחים. הוריו מלכה וטוביה הוטנר, ניצולי שואה. מאיר למד בבית ספר יסודי דתי והלך לבני עקיבא. בהיותו בן 14 עבר ללמוד בישיבת מרום ציון שבקרית נוער, ירושלים, בה למד במשך ארבע שנים. בצה"ל שירת בגדוד טירונים 908 של הנח"ל, במסגרתו לחם במלחמת ששת הימים. בתום המלחמה שהה במשך שנה בגרעין נח"ל בקיבוץ כפר עציון אחר-כך שירת במשך חודשיים באי טיראן. לאחר מלחמת יום הכיפורים יצא בשאלה. לאחר שחרורו מהצבא למד הדר פסיכולוגיה וקרימינולוגיה לתואר ראשון באוניברסיטת בר-אילן. הוא בוגר תואר שני בפסיכולוגיה קלינית מאוניברסיטת בר-אילן. עבד כמתמחה ומומחה במשך שש שנים בתחנה לטיפול בילד ובנוער בקריה בתל אביב. החל מ-1981 הדר עבד במשך 16 שנה כאזרח עובד צה"ל, בתחילה היה ראש מדור מחקר בענף פסיכולוגיה בחיל האוויר. לאחר מלחמת לבנון הראשונה החל לעבוד במרפאה המרכזית לבריאות הנפש בתל השומר. כיהן כפסיכולוג הקליני הראשי במערכת בריאות הנפש בצה"ל בשנים 1992–1996. מאז שעזב את הצבא ב-1996 עובד הדר כפסיכותרפיסט בקליניקה פרטית. ב-2010 ראה אור בהוצאת חלונות/גוונים ספר שירים בשם "התרחקות", המורכב משירים שכתב במהלך חייו. בעקבות שני משברים שעברו עליו – פטירת אביו ומחלת אי-ספיקת הלב שלקה בה, עבר לכתוב רומן אוטוביוגרפי בשם "אנטומיה של פסיכולוג בינוני". הרומן ראה אור בהוצאת גוונים, בשנת 2012. נשוי לרינה הדר, פסיכותרפיסטית וד"ר לעבודה סוציאלית ומרצה באוניברסיטת בר-אילן. להם שני בנים: אורי הדר – מהנדס אלגוריתמים ויותם הדר – מעצב גרפי עטור פרסים. אנטומיה של פסיכולוג בינוני, עורך יקיר בן משה הוצאת גוונים, 2012. התרחקות – שירים, הוצאת חלונות/גוונים, 2010. אלישיב רייכנר, דיוקן, "טפלנו שקר, יעצנו רע" – ריאיון עם מאיר הדר, בעיתון "מעריב", 14 בדצמבר 2012, עמ' 4–9. יורם מארק-רייך, "לטפס על ההר" – ריאיון עם מאיר הדר, בעיתון "ידיעות חיפה", 9 בנובמבר 2012, עמ' 88. מאיר הדר, במיזם "סופרים קוראים" של המרכז לספריות וספרות בישראל מאיר הדר, באתר "סימניה" הבלוג של מאיר הדר, באתר "בננות" רשימת הפרסומים של מאיר הדר, בקטלוג הספרייה הלאומית פרק מהספר "אנטומיה של פסיכולוג בינוני", באתר "פסיכולוגיה עברית" רוית הכט, "מתוך המרחב המוגן" - חמש שאלות, באתר הארץ, 27 בנובמבר 2012 אלעד יאנה, מבחן קריאה, "טיפול בכתיבה" על הספר "אנטומיה של פסיכולוג בינוני", בעיתון "ישראל היום", 22 בנובמבר 2012, עמ' 30. מאיר הדר, דף שער בספרייה הלאומית על הספר "אנטומיה של פסיכולוג בינוני", באתר פסיכולוגיה עברית אלישיב רייכנר, דיוקן, "טפלנו שקר, יעצנו רע" – ריאיון עם מאיר הדר, בעיתון "מעריב", 14 בדצמבר 2012, עמ' 4–9. מאיר הדר, באתר "סימניה" אנטומיה של פסיכולוג בינוני / מאיר הדר ; עורך הספר - יקיר בן משה | הדר, מאיר (בן משה, יקיר, 1973- ) | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
מרמלדה

האם התכוונתם ל... מרמלדה (ממתק) – ממתק צבעוני עשוי מסוכר עם פירות מרמלדה (ריבה) – ריבה עשויה מפירות שונים. באיגוד האירופי מקובל השם באופן רשמי לריבות מפירות הדר בלבד. מרמלדה (להקה) – להקת פופ בריטית
בלגרייב אדוארד סאטון ניניס

בלגרייב אדוארד סאטון ניניס (באנגלית: Belgrave Edward Sutton Ninnis ‏ 22 בינואר 1887 - 14 בדצמבר 1912) היה לוטננט בגדוד הקלעים המלכותי וחוקר אנטארקטיקה בריטי. ניניס היה חבר במשלחת אוסטרלאסיה, שיצאה לאנטארקטיקה בהנהגת סר דאגלס מוסון, בשנת 1911. נישא על גלי התהילה שקצר במשלחת נמרוד של ארנסט שקלטון לאנטארקטיקה, בשנת 1907, נסע דגלאס מוסון לאנגליה בראשית 1910 לעורר עניין ולהשיג תמיכה במשלחת אוסטרלית, שתתמקד במחקר מדעי. במסע זה רכש את הלווייתנית "אורורה" ובלונדון הטעין אותה בכל הפריטים של ציוד מומחים שיכול היה להשיג, לרבות 49 כלבי מזחלות גרנלנדיים. ניניס הצטרף למשלחת בלונדון כממונה על הטיפול בכלבי ההאסקי הגרנלנדי והפליג עם ה"אורורה" במסעה מלונדון לסידני, בפיקודו של רב החובל ג'ון קינג דייוויס. במהלך ההפלגה קשר ניניס ידידות אמיצה עם ד"ר זאוויר מרץ, מטפס הרים שווייצרי, שהצטרף למשלחת בלונדון ומונה גם הוא לטפל בכלבים. ניניס היה בקבוצת 36 האנשים שהפליגו מהובארט ב-2 בדצמבר 1911. בסיס נבנה באי מאקוארי וקבוצה קטנה של חמישה אנשים הוצבה בו לאיוש תחנת ממסר רדיו ולניהול מחקר. ניניס נחת באנטארקטיקה עם הקבוצה העיקרית במפרץ קומונוולת' ב-8 בינואר 1912 והקים שם את הבסיס העיקרי. הקיץ עבר עליהם בבניית צריף בכף דניסון, שנועד לשמש משכן חורף ל-18 האנשים של קבוצת ארץ אדלי. ניניס היה אחד משלושה אנשים בצוות מזחלות, קבוצת המזרח הרחוק. שותפיו לקבוצה היו מוסון ומרץ, ויחד יצאו מזרחה ב-10 בנובמבר 1912, לסקור את ארץ המלך ג'ורג' החמישי. בראשית דצמבר נתקלו בסופת שלגים עזה, שאילצה אותם להישאר בשקי השינה שלהם למשך חמישה ימים. ניניס סבל אותו זמן מפצע מודלק בבסיס אחת מציפורניו. בסופו של דבר לא יכול היה לשאת עוד את הכאב המתמשך, שמנע ממנו שינה, ולבקשתו, פתח מוסון את הפצע באזמל מנתחים. ניתוח הזוטא עבר בשלום. הקבוצה המשיכה בדרכה ואז, לאחר התחלה מוצלחת ב-14 בדצמבר, כשהקבוצה חצתה את קרחון ניניס, נפל בלגרייב ניניס אל תוך בתרון מכוסה שלג. מרץ גלש מעל תכסית הבתרון, מוסון היה על מזחלתו בפיזור משקל, אך ניניס רץ לצד המזחלת השנייה, ומשקל גופו כנראה ניפץ את תכסית השלג מעל הבתרון. שישה כלבים, רוב מנות המזון של הקבוצה, האוהל ועוד ציוד חיוני נעלמו בתוך הבתרון העמוק והרחב, במרחק 480 ק"מ מזרחית לבסיס הראשי. מרץ ומוסון ראו כלב אחד מת ואחד פצוע על מדף קרח בעומק 46 מטרים, אך ניניס נעלם ללא עקבות, ולאחר שעות של קריאות אל מעמקי הבתרון, נאלצו מרץ ומוסון להכיר באמת - ניניס לא היה עוד בין החיים. ניניס היה בנו של חוקר האזור הארקטי ד"ר בלגרייב ניניס (1922-1837), רופא ראשי בדרגת מפקח של הצי המלכותי וחבר במשלחת הארקטית הבריטית של קפטן ג'ורג' נרס בשנים 1875–1876. דודנו של ניניס, לייטננט אוברי הווארד ניניס היה מהנדס במשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית של ארנסט שקלטון בשנים 1914–1917, בקבוצת ים רוס. Lincoln Hall (2000) Douglas Mawson, The Life of an Explorer New Holland, Sydney ISBN 1-86436-670-2 מדיה וקבצים בנושא בלגרייב אדוארד סאטון ניניס בוויקישיתוף History of the 1911-12 Expedition Tom Griffiths, "Slicing the Silence", Harvard University Press, 2007, ISBN 978-0-674-02633-9, pp. 23-25 בו ריפנבורו, "להתחרות עם המוות", בלומסברי 2008, עמ' 113-112 ריפנבורו, עמ' 117-115 Tom Griffiths, "Slicing the Silence", p. p. 25
אלוויר ראחימיץ'

אלוויר ראחימיץ (Elvir Rahimić, נולד ב-4 באפריל 1976) הוא כדורגלן עבר בוסני. ראחימיץ' החל את הקריירה שלו בסלבן ז'יבינצה. בשנת 1994 עבר לבוסנו ויסוקו. בשנת 1997 עבר לאינטרבלוק לובליאנה מליגת העל הסלובנית, ולאחר מכן בצד אוסטרי וורוואץ שטייר. בשנת 2001 הצטרף לצסק"א מוסקבה, בשנת 2005 זכה עם הקבוצה בגביע אופ"א אחרי ניצחון נגד ספורטינג ליסבון במשחק הגמר. ברוסיה הוא מכונה לעיתים קרובות "איש ברזל", בגלל היציבות המדהימה שלו, ובכל שנותיו במדי צסק"א היה שותף ללמעלה מ-50 משחקים בכל עונה. ראחימיץ' נחשב לאחד השחקנים המעוטרים ביותר בבוסניה, לאחר שזכה 17 גביעים עם צסק"א מוסקבה. ב-2 ביוני 2007 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת בוסניה והרצגובינה בניצחון נגד טורקיה. ראחימיץ' היה שותף בהעפלה של נבחרת בוסניה למונדיאל 2014 לראשונה בתולדותיה. מדיה וקבצים בנושא אלוויר ראחימיץ' בוויקישיתוף אלוויר ראחימיץ', באתר Transfermarkt אלוויר ראחימיץ', באתר WorldFootball.net אלוויר ראחימיץ', באתר National Football Teams אלוויר ראחימיץ', באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגלנים ובנושא בוסניה והרצגובינה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סינקו סאלטוס

סינקו סאלטוס (בספרדית: Cinco Saltos) היא עיר בפרובינציה ריו נגרו במדינת ארגנטינה. שוכנת בצדו המזרחי של עמק נהר נאוקן, ליד אגם פלגריני, כ-20 קילומטרים מצפון לנאוקן ו-18 קילומטרים מהעיר אז'ן באותה פרובינציה. השם "סינקו סאלטוס" משמעו למעשה "חמש קפיצות" ומתייחס לחמש הטרסות של התעלה שעוברת בחלקה המזרחי של העיר. ההתיישבות הראשונה באזור הייתה בשנת 1914, אולם בעקבות שיטפונות שאירעו כמה שנים לאחר מכן נפסקה ההתיישבות באזור. ב-16 בספטמבר 1925 הוקמה הקהילה במקום לצורך התיישבות. בשנים הראשונות לא היו קיימים במקום שירותי בריאות. רק ב-3 בינואר 1960 הוקם בית חולים ביישוב במעמד המושל אדגרדו קסטיו. התפתחות נוספת בגידולה של העיר בוצע באמצעות הקמת מפעל לסודה קאוסטית, כלור ומונומר ויניל כלוריד. מפעל זה שיפר את הכנסותיהם של תושבי האזור. מדיה וקבצים בנושא סינקו סאלטוס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סינקו סאלטוס (בספרדית) מפקד אוכלוסין בארגנטינה 2010
איזט האירוביץ'

איזט האירוביץ' (בבוסנית: Izet Hajrović; נולד ב-4 באוגוסט 1991) הוא כדורגלן בוסניאקי המשחק באריס סלוניקי ונבחרת בוסניה והרצגובינה. האירוביץ' משחק בעמדת הקיצוני. ידוע בזריקות חוץ ארוכות ובבעיטות חופשיות. האירוביץ' היה תשע שנים באקדמיה של גראסהופרס ציריך, את רובם בילה לצד אחיו סיאד האירוביץ'. בעונת 2009/2010 עלה לקבוצת הבוגרים. הוא שימש בעיקר כקשר התקפי וכקיצוני ימני. ב-7 בינואר 2014, חתם בגלאטסראיי ל-4.5 שנים תמורת 3.5 מיליון אירו. האירוביץ' ערך את הופעת הבכורה שלו העונה נגד בורסאספור, כאשר נכנס כמחליף במחצית השנייה בניצחון ביתי 0-6. ב-5 בפברואר הוא הבקיע את השער הראשון שלו בניצחון 0-3 נגד טוקאטספור במסגרת הגביע הטורקי. לאחר שלא קיבל את הכספים המגיעים לו מגלאטסראיי, הוא פנה לפיפ"א בנושא ופיפ"א אישרה לו לעזוב את המועדון ללא תמורה. ב-10 ביולי 2014 חתם בורדר ברמן ל-4 שנים. ב-31 באוגוסט 2015 הושאל לאייבר הספרדית עד לסיום העונה. בתום תקופת ההשאלה חזר לורדר ברמן. ב-31 בינואר 2018 חתם האירוביץ' לשנה וחצי בדינמו זאגרב. ב-14 בנובמבר 2012, הוא ערך את הופעת הבכורה הבינלאומית הבכירה שלו עבור נבחרת שווייץ, כאשר נכנס כמחליף בדקה ה-83 במשחק ידידות נגד תוניסיה. מאחר ששיחק עבור הנבחרת רק במשחק ידידות, על פי חוקי פיפ"א הוא היה יכול להתחרט ולשחק עבור נבחרת אחרת, וב-13 באוגוסט 2013 אישרה פיפ"א את בקשתו לשחק עבור נבחרת בוסניה והרצגובינה. ב-26 באוגוסט זומן לראשונה לסגל נבחרת בוסניה לקראת צמד המשחקים נגד סלובקיה. ב-10 בספטמבר 2013, הבקיע את שער הבכורה שלו במדי הנבחרת בניצחון 1-2 נגד סלובקיה. האירוביץ' הוא בן להורים בוסנים שעברו בשנת 1980 מביילו פולה, לסרייבו, ובשנת 1987 עברו לשווייץ. אחיו הצעיר, סיאד האירוביץ' המשחק בגראסהופרס ציריך. נכון ל-8 במאי 2016 גראסהופרס ציריך הגביע השווייצרי: 2012/2013 מדיה וקבצים בנושא איזט האירוביץ' בוויקישיתוף איזט האירוביץ', באתר Transfermarkt איזט האירוביץ', באתר Soccerway איזט האירוביץ', באתר BDFutbol איזט האירוביץ', באתר WorldFootball.net איזט האירוביץ', באתר National Football Teams איזט האירוביץ', באתר FootballDatabase.eu איזט האירוביץ', באתר ESPN
חצאי הכדור של מגדבורג

ניסוי חצאי הכדור של מגדבורג נערך על ידי אוטו פון גריקה, ראש עיריית מגדבורג, בשנת 1654, ובא להמחיש את כוחו של לחץ האוויר. אוטו פון גריקה היה מדען, ממציא ופוליטיקאי גרמני. בשנת 1650 המציא את משאבת הריק. המשאבה שלו נבנתה מגליל מתכת, בוכנה ושני שסתומים. ב-8 במאי 1654 הציג את המשאבה והניסויים שלו בפני הקיסר פרדיננד השלישי באספת הרייכסטאג ברגנסבורג. באירוע זה נערכה לראשונה ההדגמה הנודעת כיום בשם "ניסוי חצאי הכדור של מגדבורג". שני חצאי כדור עשויים נחושת, שקוטרם כחמישים ס"מ, הוצמדו זה לזה ליצירת כדור. לאחד משני הכדורים הייתה צינורית, חסומה בשסתום, שאיפשרה לרוקן את הכדור מאוויר באמצעות משאבת ריק. לאחר ריקון הכדור מאוויר; שלושים סוסים, חמישה-עשר מכל צד, לא הצליחו להפריד בין שני חצאי הכדור. פון גריקה חזר על הדגמה זו בעירו מגדבורג בשנת 1656, הפעם עם שמונה סוסים מכל צד. הדגמה נוספת ערך בברלין בפני פרידריך וילהלם מברנדנבורג, עם עשרים וארבעה סוסים. לאחר שלמד על הניסוי של פון גריקה, פעל רוברט בויל, יחד עם רוברט הוק לפיתוח משאבת ואקום יעילה יותר. ניסויים שערך בהמשך לכך הובילו לניסוחו של חוק בויל-מריוט, לפיו מכפלת הנפח בלחץ של כמות קבועה של גז אידיאלי בטמפרטורה קבועה היא קבועה. הניסוי שימש להמחשת כוחו של לחץ האוויר. יוצרו עותקים קטנים רבים של שני חצאי הכדור, והם משמשים עד היום בבתי ספר. אגודת אוטו פון גריקה חוזרת על הניסוי מעת לעת במקומות שונים בעולם. מדיה וקבצים בנושא חצאי הכדור של מגדבורג בוויקישיתוף כך באנציקלופדיה העברית, לפי הערך בוויקיפדיה האנגלית רק ב-1654
ג'ו קוברט

ג'ו קוברט (באנגלית: Joe Kubret;‏ 18 בספטמבר 1926 - 12 באוגוסט 2012) היה כותב, אמן ומורה לאמנות קומיקס אמריקאי-יהודי, מייסד בית הספר להנפשה ואמנות גרפית ע"ש קוברט בניו ג'רזי. ידוע בזכות עבודתו על דמויות DC קומיקס כ-Sgt. Rock והוקמן. שני בניו, אנדי ואדם קוברט, היו לאמנים ידועים ומצליחים. קוברט נולד למשפחה יהודית בשטעטל יז'ייז'אני בגליציה שבפולין (כיום באוקראינה). אביו ג'קוב קוברט היה קצב כשר. כשהיה בן חודשיים היגר עם הוריו לברוקלין, ניו יורק. בעידוד הוריו, החל קוברט לאייר בגיל צעיר. למד בבית הספר למוזיקה ואמנות במנהטן. קוברט החל לעבוד עבור חברת "All-American Publications" ‏(שהפכה בהמשך ל-DC קומיקס) בשנת 1943, ובשנת 1945 החל לעבוד על דמות גיבור-העל הוקמן. בשנות ה-50 היה עורך בהוצאת "St. John Publications", בה פרסם את ספרי הקומיקס הראשונים ב-3 ממדים, החל מ-1953. באותה שנה פרסם בקומיקס "1,000,000 Years Ago" את דמות הקומיקס "תור" (Tor), על גיבור פרה-היסטורי; בהמשך הופיע תור גם בספרי 3 ממדים שהוציא קוברט, אך הוא לא הצליח להגיע לרצועות קומיקס על דפי העיתונים. ב-1955 חזר קוברט לאייר קומיקס עבור DC קומיקס. ב-1959 היה שותף ליצירת דמותו של "Sgt. Rock" (סרג'נט רוק), מש"ק חיל רגלים במלחמת העולם השנייה. קוברט הונצח בהיכל התהילה ע"ש ג'ק קירבי בשנת 1997, ובהיכל התהילה ע"ש ויל אייזנר בשנת 1998. נישא ב-1951 למוריאל פוגלסון, ונולדו להם 5 ילדים. נפטר ב-2012 בגיל 86, לאחר שחלה במיאלומה נפוצה. אתר האינטרנט הרשמי של ג'ו קוברט ג'ו קוברט, במסד הנתונים Comic Books DB (באנגלית) ג'ו קוברט, ברשת החברתית Goodreads ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
איי זופרנה

איי זופרנה הם קבוצת איים המורכבת משלושה איים קטנים ולא מיושבים, בתחומי הים הקארפאתי, שבדרום הים האגאי. איים אלו הם חלק מהאיים הדודקאנסיים. האי הגדול בקבוצה, זפורה, נמצא כ-55 ק"מ דרומית לאסטיפליה. קבוצת האיים ממוקמת בין האיים כמילי (במערב) וסירנה (במזרח). עקב מיקומה המרוחק, משמשת קבוצת האיים כחניית מנוחה לעופות נודדים וכמקום רבייה לשחפים ובזים. הצמחייה, מסוג גריגה (PHRYGANA), סבוכה וכוללת שיחים ובני שיחים. אלו עברו הסתגלות לתנאי המחיה קשים: קיץ שחון, טמפרטורות עונתיות גבוהות, מליחות (ריכוז מלח), קרקע דלה, גירנית וטרשית. באיים גדלים צמחים ארומטיים המשמשים כצמחי מרפא ותבלין, חלקם זנים מקומיים וייחודיים למקום זה. המקום מאופיין גם בזוחלים מקומיים ייחודיים, שמוצאים מסתור בסבך הצמחייה. זנים אנדמיים של צמחים וזוחלים בבתי הגידול של איים אלו, כמו בעוד איים לא מיושבים בדרום הים האגאי, העלו את הצורך של שימורם. לפיכך, האי נכלל ברשימת "GR 4210011 Vrachonisia Egeou" במסגרת אמנת "Natura 2000" של האיחוד האירופי.
מיניבוס

מיניבוס (מאנגלית: Minibus – הלחם בסיסים של Mini + Bus, ובתרגום לעברית: אוטובוס זעיר) הוא כלי רכב קרקעי המיועד להסיע כתריסר אנשים. לרוב נפח מנועי המיניבוסים עומד על 2,000-3,500 סמ"ק. תצורת המנוע בדרך כלל היא 4 עד 6 צילינדרים בטור, הספק הכוח הוא כ-150–250 כ"ס. המנוע יכול להיות בחזית או מאחור. מיניבוסים משמשים תכופות להסעות פרטיות של עובדים ותלמידים,טיולים, וכן בקווי תחבורה ציבורית שבדרך כלל עוברים במקומות צרים שאוטובוס לא יכול לעבור בהם, או בקווים שלא נוסעים בהם הרבה נוסעים. אוטובוס BRT מדיה וקבצים בנושא מיניבוס בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא תחבורה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גוסטב גימזה

גוסטב גימזה (בגרמנית: Gustav Giemsa; ‏20 בנובמבר 1867 -10 ביוני 1948) היה כימאי גרמני ובקטריולוג יליד שלזיה. הוא זכור בעיקר בעקבות פיתוח תמיסת הצבע המכונה צביעת גימזה, צבע זה משמש לצביעת תאי דם ומאפשר אבחון היסטופתולוגי טפילים כגון מלריה וכלמידיה. גימזה למד רוקחות ומינרלוגיה באוניברסיטת לייפציג, וכימיה ובקטריולוגיה באוניברסיטת ברלין. בין השנים 1895 ו-1898 הוא עבד כרוקח במזרח אפריקה הגרמנית. הוא היה עוזרו של ברנהרד נכט במכון למחלות טרופיות בהמבורג, שבו מונה ב 1900 לראש המחלקה לכימיה. בשנת 1904 גימזה פרסם מאמר על תהליך צביעה לטפילים, תאי דם, וחיידקים. במאמר מתאר גימזה שיפור את צביעת רומנובסקי (אאוזין Y ומתילן כחול) על ידי ייצובה בעזרת גליצרול, בכך התאפשרה השימוש בצביעה המיקרוסקופית באופן שיבטיח את הדירות התוצאות. שיטה זו נמצאת בשימוש רוטיני במעבדות כיום. מדיה וקבצים בנושא גוסטב גימזה בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא מדעים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
תא העיתונאיות

"תא העיתונאיות", הוא התארגנות של נשים מענף התקשורת בישראל. התא החל את דרכו ביוני 2012 ו"החל בסדרת פגישות עם ראשי התקשורת בישראל במטרה לקדם סוגיות בוערות בתקשורת שעל סדר יומו של התא כמו: שוויון מגדרי, סביבת עבודה מכבדת נקייה מהטרדות מיניות, סיקור מכבד, ייצוג נשים על המסך וסיקור בראייה מגדרית". בין מקימות וחברות התא העיתונאיות נמנות לינוי בר גפן, ענת סרגוסטי, הדס שטייף, אריאנה מלמד, ורד כהן ברזילי וטל שניידר. באפריל 2013 העביר התא מחאה למנכ"ל "חדשות 10", גולן יוכפז, על הכוונה שלא לכלול אישה בצוות מהדורת חדשות שישי. בהמשך אותו חודש פרסם התא את החשדות להטרדה מינית של עמנואל רוזן. בעקבות הפרסום נאלץ רוזן לפרוש מעבודתו באמצעי התקשורת, אך לאחר חקירת משטרה הוחלט לסגור את תיק החקירה נגדו. בינואר 2014, תא העיתונאיות נבחר על ידי מגזין פירמה של גלובס למקום 5 מתוך 100 המשפיעים בתקשורת. באותה שנה ערך תא העיתונאיות בשיתוף עם איגוד מרכזי הסיוע והמכון הישראלי לדמוקרטיה "מסמך עקרונות לסיקור מקרי תקיפה מינית" שצורף אל הקוד האתי להצגת עבירות תקיפה מינית בתקשורת. באוקטובר 2014 הוענק לראשונה "אות תא העיתונאיות" לעיתונאים ועיתונאיות שתרמו בשנה החולפת לייצוג של נשים בתקשורת. ריכוז כתבות על תא העיתונאיות, באתר העין השביעית תא העיתונאיות‏, תא העיתונאיות מגיב ליועז: "מאמר רצוף שקרים של ממש", באתר וואלה, 25 במרץ 2014 עיתונאיות לערוץ 10: די להדרת הנשים בערוץ, באתר nrg‏, 17 באפריל 2013 שטייף על פרשת רוזן: "היום צפויות התפתחויות", באתר האינטרנט של גלי צה"ל, 28 באפריל 2013 הדס שטייף, ‏הגיע הזמן להפסיק לשתוק, באתר onlife,‏ 13 ביוני, 2012 פוסט בדף הפייסבוק של אריאנה מלמד, 6 בפברואר ליאת עיני, תא העיתונאיות: בזכות הלוחמנות, באתר סלונה, 4 במאי 2014 תהילה שוורץ אלטשולר וליאת קליין, הצעה לקוד אתי לגבי מופעים תקשורתיים של עבירות תקיפה מינית, באתר הכנסת, הועדה לקידום מעמד האשה, ‏מרץ 2014 דוד אברהם‏, שלום, שמי אראלה מתא העיתונאיות, שמחה לבשר לך שזכית ב"אותא", באתר וואלה, 18 בדצמבר 2014 ערך זה הוא קצרמר בנושא תקשורת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.