laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
הרנכימזה

הרנכימזה (בגרמנית: Herrenchiemsee) הוא מתחם מבנים מלכותיים הממוקם על האי הרנאִינזל (Herreninsel - "אי האדונים") אשר נמצא בלב אגם כימזה, האגם הגדול ביותר בבוואריה, גרמניה. המבנה הראשי באי נקרא "הארמון החדש" והוא נבנה על ידי מלך בוואריה לודוויג השני. הארמון, שהוא הגדול מבין כל הארמונות והטירות אשר נבנו בידי המלך, נבנה כדי לציין את הערצתו של המלך לודוויג ל"מלך השמש" - לואי הארבעה עשר מצרפת. מסיבה זו עוצב הארמון כהעתק של ארמון ורסאי אותו בנה המלך הצרפתי, והוא מכיל ציורי קיר רבים המתארים קטעים נבחרים מחייו ופועלו. תוכניותיו של לודוויג השני להקים לעצמו העתק של ארמון ורסאי החלו כבר עם תחילת בנייתה של טירת לינדרהוף בשנת 1868. אולם השטח ההררי אשר נבחר להקמת הטירה לא התאים לבניית ארמון רחב המוקף גנים כארמון ורסאי, ולכן נזנחה התוכנית לבנייתו במקום. חמש שנים מאוחר יותר, בשנת 1873, רכש המלך לודוויג את האי הרנינזל, ובהיותו רחב ידיים ובעל טופוגרפיה שטוחה, החליט ליישם במקום זה את שאיפתו לבניית הארמון. בניית הארמון החדש החלה בשנת 1878. בשנת 1885 חלה האטה ניכרת בבנייה, וזאת מפאת חוסר בתקציב - המלך לודוויג בנה את טירותיו מכספו שלו ולא מכספי המדינה כנהוג בקרב שליטים אבסולוטיים מתקופתו, ולכן דלות ממונו השפיעה ישירות על קצב הבנייה של טירותיו. עם מותו של המלך בשנת 1886 נפסקה הבנייה לחלוטין, וזמן קצר לאחר מכן נפתח הארמון לקהל הרחב כאתר תיירות. הארמון, אשר תוכנן על ידי האדריכל הפרטי של לודוויג, כריסטיאן יאנק, יחד עם פרנץ שייץ וגיאורג דולמן, תוכנן להיות העתק מושלם של ארמון ורסאי הענק. אולם תקופת הבנייה הקצרה איפשרה להעמיד על תילו רק את העתק החלק המרכזי של הארמון הצרפתי. נוסף על כך, מתוך 70 החדרים אשר נבנו בבניין החדש, 50 נותרו לא גמורים. כיום ניתן לבקר ב-20 החדרים המפוארים שבנייתם הושלמה וכמו כן בגרם המדרגות הצפוני שהוא החלק היחיד בארמון שבנייתו לא נסתיימה אך הוא פתוח לקהל. ככל שהתקדמה בנייתו של הארמון החדש, חלו שינויים קטנים בתוכנית, אשר יצרו הבדלים בינו לבין המקור שבצרפת. כך למשל, אולם המראות שבארמונו של לודוויג גדול יותר מזה שבוורסאי ופרטי העיצוב שבו (דוגמת נברשת החרסינה שבחדר האוכל, שהיא הגדולה מסוגה בעולם) לרוב עשירים יותר. גם הזמן שחלף בין בניית הארמון בוורסאי לבין בניית ארמונו של לודוויג ניכר היטב בארמון הבווארי. ארמון ורסאי, אשר נבנה כ-200 שנים לפני ההעתק, לא כלל אפילו תא שירותים אחד. המקום היחיד בו נמצאו מים זורמים בוורסאי היה מערכת המזרקות שבגני הארמון. בארמונו של לודוויג לעומת זאת, היו מספר רב של תאי שירותים נוסף על בריכת שחייה מחוממת לרווחת המלך ואורחיו. מסביב לארמון נמצאים הגנים הרחבים אשר נבנו בסגנון צרפתי ובתוכם פזורות מזרקות מים רבות המעוטרות בפסלי שיש אשר לקוחים מהאופרות של המלחין הנערץ על לודוויג - ריכרד וגנר. נוסף על הארמון החדש, משמש האי בית גם למספר גלריות לאומנות וכן למוזיאון הלאומי לזכר לודוויג השני מלך בוואריה. נוישוונשטיין אתר האינטרנט הרשמי של הרנכימזה
כיכר הקונקורד

כיכר הקונקורד (בצרפתית: Place de la Concorde - "פלאס דה לה קונקורד") היא כיכר עירונית הממוקמת בקצה המזרחי של שדרות שאנז אליזה ברובע השמיני בפריז, צרפת. הכיכר תוכננה על ידי ז'אק אנז'ה גאבריה (Jacques Ange Gabriel) בשנת 1755 ככיכר בצורת מתומן בין שדרות שאנז אליזה לגני הטווילרי. הכיכר נקראה במקור "כיכר לואי ה-15". באותה עת נבנו הבניינים בצידה הצפוני של הכיכר, שנועדו לשימוש משרדי ממשלה. הבניין המזרחי משמש עד היום את משרד הצי הצרפתי. מיד בתום הבנייה הפך הבניין המערבי לבית "קריון" המפואר, שהפך לאחר מכן למלון בשם "קריון". בבית זה למדה מארי אנטואנט לנגן בפסנתר. בתקופת מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש פריז על ידי הנאצים, שימש המלון את מפקדת הצבא הגרמני. בזמן המהפכה הצרפתית הוסר פסלו של לואי ה-15 מהכיכר, ושונה שם הכיכר ל"כיכר המהפכה" - "Place de la Révolution". ממשלת המהפכה הקימה בכיכר גיליוטינה. האציל הראשון שהוצא להורג בכיכר היה המלך לואי ה-16 ב-21 בינואר 1793. בהמשך הוצאו להורג בכיכר מארי אנטואנט, מאדאם דו בארי, ז'ורז' דנטון, אנטואן לבואזיה ומקסימיליאן רובספייר. במהלך "שלטון האימים" שבקיץ 1794 הוצאו להורג בכיכר מעל 1,300 איש. ב-27 ביולי 1795 שינתה הממשלה את שם הכיכר ל"כיכר הקונקורד". בשנת 1830 הפך השם לרשמי. היום מהווה הכיכר כיכר חשובה בפריז. במרכזה עומד אובליסק לוקסור מצרי בן 3300 שנה, המתאר את ניצחונותיו של רעמסס השני. האובליסק הובא לפריז מלוקסור בשנת 1833 והוצב בכיכר על פי הנחיית המלך לואי פיליפ. הוא ניתן במתנה על ידי מוחמד עלי למלך צרפת אז לואי פיליפ. בבסיס האובליסק מתוארים האמצעים המכניים שבהם השתמשו כדי להביא את האובליסק לכיכר - פעולה לא פשוטה בהתחשב בגובהו של האובליסק (23 מטרים), ובמשקלו (255 טון). גדוד של חיילים צרפתים עזרו בהצבתו. קצהו של האובליסק נגנב עוד במאה ה-6 לפני הספירה ולכן לא הובא לצרפת. במקומו הושם בשנת 1998 קצה מעוטר זהב. בקצה הצפון מזרחי של הכיכר נמצאת שגרירות ארצות הברית (מערבית למלון "קריון"). בצפון הכיכר נמצאת כנסיית המדלן. בכיכר נמצאת הנהלת הפדרציה העולמית למכוניות (Fédération Internationale de l'Automobile) הקובעת את הכללים למרוצי מכוניות בעולם, ובהם מרוץ פורמולה 1. הכיכר משמשת גם כאצטדיון כדורסל 3 על 3 באולימפיאדת פריז 2024 מדיה וקבצים בנושא כיכר הקונקורד בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של כיכר הקונקורד (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של כיכר הקונקורד (בצרפתית) כיכר הקונקורד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) פלאס דה לה קונקורד פלאס דה לה קונקורד - אובליסק לוקסור
פעמון רוח

פעמון רוח הוא כלי הקשה אידיופוני הבנוי על פי רוב מצינורות מתכת או במבוק חלולים, וביניהם דיסקית עץ קשורה למפרש. את הפעמון תולים בדרך כלל במקום פתוח, הרוח המנשבת מניעה את המפרש, וכך מופקים הצלילים. מקורם של פעמוני הרוח ברומא, במאה הראשונה לספירה. פעמוני רוח רומיים, עשויים בדרך כלל מברונזה, נקראו tintinnabulum ונתלו בגנים, בחצרות ובאכסדראות שבהן ישנה רוח שגרמה להם לצלצל. במאה השנייה בהודו, שמו פעמוני רוח בגגות הבתים כדי לקבוע את עוצמת הרוח וכיוונה, וכן להבריח ציפורים ורוחות רעות. לאחר מכן הובאו לסין שם נתלו במקדשים, ארמונות ובתי מגורים. ליפן הגיעו הפעמונים על ידי נזירים בודהיסטים שחזרו מסין. בתקופת אדו החלו ביפן להכין את הפעמונים מזכוכית. בתרבות הפנג שווי לפעמוני הרוח שימוש נרחב, הם נחשבים כסימן למזל טוב, ויש קשר בין החומר ממנו עשוי הפעמון למיקומו בבית: פעמון ממתכת לאזורי מערב וצפון, פעמון מזכוכית לאזורי צפון ומזרח, פעמון מבמבוק לאזורי מזרח ודרום, פעמון מקרמיקה לאזורי דרום מערב, צפון מערב, וצפון מזרח. ישנם סוגים רבים של פעמונים, בצורות שונות, וממגוון רחב של חומרים: עץ, פלסטיק, זכוכית, צדפות, חלוקי נחל, אלומיניום ונחושת. צליל הפעמון תלוי באורכו של הפעמון, החומר ממנו הוא מורכב, עובי הדופן ועוד. מספר אמנים ידועים, ביניהם אוליבייה מסייאן, השתמשו בפעמון בנגינתם. מדיה וקבצים בנושא פעמון רוח בוויקישיתוף ראו פעמוני רוח בתרבות הפאנג שואי
ליווילה

ליוויה יוליה (כונתה גם ליווילה; 13 לפנה"ס – 31 לספירה) הייתה בת לשושלת היוליו-קלאודית, והיה לה קשר משפחתי לכל הקיסרים משושלת זו. היא הייתה בתם של דרוסוס ושל אנטוניה הצעירה. אוגוסטוס היה דודהּ מדרגה שנייה מצד אמהּ, אשתו, הקיסרית ליוויה (שעל שמה היא נקראת) הייתה סבתה מצד אביה, הקיסר טיבריוס היה דוד שלה מצד אביה, הקיסר קליגולה והקיסרית אגריפינילה היו אחייניה, הקיסר קלאודיוס היה אחיה, והיא הייתה דודתו מדרגה שנייה של הקיסר נירון. ליווילה נולדה במהלך שנות שלטונם של ליוויה ואוגוסטוס. אחיה הבכור היה גרמניקוס, לימים מצביא גדול באימפריה הרומית. כשהייתה בת שלוש נולד קלאודיוס, לימים קיסר רומא. ליווילה, על פי תיאורים שונים, תיעבה את אחיה קלאודיוס. כששמעה שהוא עתיד להיות קיסר רומא, הזדעזעה מהרעיון. ליווילה שודכה לגאיוס, נכדו של אוגוסטוס. גאיוס נחשב במשך מספר שנים ליורשו העתידי של אוגוסטוס, והדבר שם את ליווילה עצמה בעמדת מפתח. לזוג לא נולדו ילדים. לאחר שגאיוס מת, התחתנה ליווילה עם בן-דודה מצד אביה, דרוסוס יוליוס קיסר. לזוג נולדה ילדה ושמה יוליה. (מוכרת גם בשם הלנה). טיבריוס, הדוד של ליווילה מצד אביה, נעשה קיסר בשנת 14 לספירה. על פי תיאורים היסטוריים שונים, ליווילה ניהלה רומן עם מנהל המשמר של טיבריוס, סיאנוס, שהיה בעל סמכויות רבות באימפריה. לליווילה נולדו שני תאומים בשנת 19 – טיבריוס גמלוס וגרמניקוס גמלוס, ועל פי דיווחים שונים, אביהם של התאומים היה סיאנוס ולא דרוסוס יוליוס קיסר. בשלב מסוים הורעל בעלה, וייתכן שהייתה לליווילה מעורבות בהרעלתו. ליווילה וסיאנוס רצו להתחתן, אבל טיבריוס לא אפשר להם לעשות זאת בשל הבדלי המעמדות. בסופו של דבר תכננו השניים למרוד בטיבריוס ולשלוט בצוותא במקומו, אך המזימה התגלתה. ליווילה נענשה על כך שניסתה למרוד בקיסר. על פי אחת הגרסאות הבולטות המתארות את מותה, היא הורעבה למוות על ידי אמהּ, אנטוניה הצעירה, כעונש על המעשים שאותם עשתה. דמותה של ליווילה הופיעה בספר אני, קלאודיוס וכן בסדרת הטלוויזיה שהתבססה על ספר זה. היא מתוארת כאישה יפהפייה אך אכזרית ושאפתנית מאוד. את דמותה גילמה השחקנית פטרישיה קווין. מדיה וקבצים בנושא ליווילה בוויקישיתוף
יער ראשוני

יער ראשוני, או יער בתולי, הוא יער עתיק שמפגין מאפיינים אקולוגיים ייחודיים ושבו התפתח קלימקס מסוים. בדרך כלל מוגדר יער ראשוני כיער שלא הושפע מפעילות האדם ושבו לא התפתח קיטוע בתי גידול, אבל כיום ידוע כי קיימת השפעה של בני-האדם גם על כ-10% מיערות העד באזור האמזונאס, שנחשבים ל"יערות ראשוניים", וכן במקרים רבים אחרים. עם זאת, קיים הבדל בין "יער ראשוני" ל"יער עתיק", שהוא יער שהושפע מפעילות האדם (ולעיתים אף ניטע בתקופות קדומות על ידי בני אדם). העצים המתים באופן טבעי ביער ראשוני יוצרים פערים בחופה שנוצרת על ידי העצים החיים; בכך הם מאפשרים חדירת קרני השמש ופוטוסינתזה בצמחיית השכבה העליונה. בגלל פעילות אנושית, שטחי יער ראשוני ברחבי העולם הפכו לנדירים. יער משני הוא יער שמושפע מתהליכים כמו בינוי, דילול מכוון, אקופרקמינג או דילול בשיטת "חתוך ושרוף". מדיה וקבצים בנושא יער ראשוני בוויקישיתוף עמית רפאל צורן, זה אחד המקומות האחרונים שהאדם לא השחית. חזרתי אל היער שממנו הגיעו אבותינו, באתר הארץ, 26 בספטמבר 2024 צפריר רינת, הפיתוח האנושי הותיר רק שני יערות ראשוניים בעולם, באתר הארץ, ‏30/03/2015 ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
טקלובן

העיר של טקלובן או טקלובן סיטי (בפיליפינו Lungsod ng Tacloban, העיר של טקלובן) היא עיר נמל באי לייטה שבפיליפינים, הממוקמת במפרץ סן פדרו בכניסה הדרומית למיצר סן חואניקו. בעיר חיים למעלה מ-200,000 איש על פני שטח של 201.72 קמ"ר. טקלובן היא בירת פרובינציית לייטה, והעיר הגדולה ביותר בגודל אוכלוסייתה במחוז מזרח ויסאיאס. בשנת 1901 נפתחה העיר לסחר עם שאר העולם. בנובמבר 1912 הכתה בעיר סופה טרופית שגרמה לאלפי הרוגים. עד מלחמת העולם השנייה שימשה העיר כמרכז חברתי, מסחרי ופוליטי של המחוז. בשנים 1942–1944 העיר הייתה תחת כיבוש האימפריה היפנית. טקלובן שימשה כמושב ממשלת הפיליפינים לתקופה קצרה בין 23 באוקטובר 1944 (שלושה ימים בלבד אחרי כיבוש העיר בידי כוחותיו של דאגלס מקארתור) ל-27 בפברואר 1945. ב-8 בנובמבר 2013 נפגעה העיר קשות מטייפון האיאן. אלפים מתושביה נהרגו, ורוב הבתים בעיר נפגעו. ב-17 בינואר 2015 ביקר האפיפיור פרנציסקוס בעיר ופגש את ניצולי הטייפון. מבחינה דתית, מרבית מתושביה של העיר (88.52%) משתייכים לכנסייה הקתולית ו-6.12% הם מוסלמים. הממשל בעיר מורכב ממועצה עירונית בת עשרה חברים הנבחרים מדי שלוש שנים, וראש עיר הנבחר מתוך המועצה. מדיה וקבצים בנושא טקלובן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של טקלובן מנואל מוגאטו ורולי נג, רויטרס, עיר המתים: "אי אפשר לגבור על טייפון כזה", באתר ynet, 11 בנובמבר 2013 טקלובן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Editors of Encyclopaedia Britannica, Tacloban, ENCYCLOPAEDIA BRITANNICA ערך זה הוא קצרמר בנושא הפיליפינים ובנושא יישובים באסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
צדקיה בן אברהם

רבי צדקיה בן רבי אברהם הרופא ממשפחת הענוים (ד'תתק"פ-ה, 1220-1225, רומא – בערך ה'ם', 1280), מן הראשונים, חי ופעל ברומא שבאיטליה, מחבר הספר שיבולי הלקט בו ליקט פסקי הלכה ומנהגים של חכמי צרפת וגרמניה. אביו ודודו היו מנהיגי קהילת רומא. אחיו הם: רבי משה בן אברהם (פייטן, ממנו ידועות לנו שתי סליחות שחיבר על שריפת התלמוד בפריז), רבי בנימין בן אברהם - המפורסם שבאחים, ר' יחיאל בר אברהם, והוא עצמו היה צעיר האחים. ר' צדקיה חי מרבית ימיו ברומא, עיר משפחתו, אבותיו ורבותיו. בשנותיו הראשונות למד בעיר וירצבורג שבגרמניה אצל תלמידי ר' שמשון משאנץ, מבעלי התוספות. בהמשך חזר לעיר הולדתו, רומא, שם למד תורה מפי גדולי העיר ובעיקר מבן דודו ר' יהודה בן ר' בנימין (הריבב"ן). מרבותיו היה גם בן משפחתו רבינו שבתי בן רבי שלמה מן הענוים (סביב ה' אלפים-ה'ק'), מחבר פירוש על שאילתות דרב אחאי. בספרו מביא ר' צדקיה פסקים רבים מרבי ישעיה דטראני (הרי"ד). את הספר "שיבולי הלקט" חיבר ר' צדקיה לא מוקדם משנת 1244 (הנזכרת בספר) ולא יאוחר משנת 1260 (שנתו המתוארכת של כתב יד של הספר שהגיע אלינו). המקובל ר' אברהם אבולעפיה סיפר כי בשהותו ברומא ב-1280 (לרגל עלייתו לפגוש את האפיפיור) לימד את הספר מורה נבוכים לשני הרבנים הישישים של העיר, האחד מהם הוא רבי צדקיה (השני הוא ר' ישעיה, כנראה ריא"ז), והוא מעיד כי הם נפטרו זמן קצר לאחר מכן. לפי הסברה המקובלת, לא היו לרבי צדקיה ילדים. הקדמה לספר 'שבלי הלקט', חלק שני, מאת הרב שמחה חסידה, מכון ירושלים, ירושלים תשמ"ח מרדכי מרגליות (עורך כללי), "ר' צדקיה בר' אברהם הרופא", אנציקלופדיה לתולדות גדולי ישראל, תל אביב: י' צ'צ'יק, תש"ו, עמ' 1223-1221, באתר היברובוקס Moses Beer,‏ "צדקיה בן אברהם", במהדורת 1901–1906 של האנציקלופדיה היהודית (באנגלית) צדקיה בן אברהם הרופא, מרומה, דף שער בספרייה הלאומית "הרופא" הוא שם משפחה, שהיא חלק מהמשפחה הגדולה יותר, משפחת ענו. ערך זה הוא קצרמר בנושא רבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יאשיה

האם התכוונתם ל... רבי יאשיה (תנא) – תנא, חברו של רבי יונתן רבי יאשיה (אמורא) – אמורא, תלמידו של רבי יוחנן גן יאשיה – מושב בעמק חפר על שמו של ג'וזאיה קלמנט ודג'ווד יאשיהו – מלך יהודה
ריברה (עיר)

ריברה (בספרדית: Rivera) היא העיר השישית בגודלה באורוגוואי, וגם בירתו של מחוז ריברה במדינה. היא ממוקמת על הגבול עם ברזיל וביחד עם העיר הברזילאית הסמוכה, סנטנה דו ליברמנטו יוצרות הערים שטח עירוני רציף המכיל כ-200,000 תושבים. מאז תחילת המחצית השנייה של המאה ה-19, היה אינטרס לשלטונות אורוגוואי להקים יישוב באזור כדי לחזק את הנוכחות האורוגוואית ליד הגבול עם ברזיל, וכמשקל נגדי לעיירה הברזילאית סנטנה דו ליברמנטו שהוקמה באזור ביולי 1823. ב-21 במרץ 1860 נשאו המאמצים פרי וכפר בשם פרירה הוקם במקום. הליך הקמתו התאפיין באיטיות וקושי רב בשל מיקומו באזור מרוחק ולא נגיש, שהתאפיין בנוכחות עוינת של אינדיאנים, ומעבר תדיר של מבריחים. בחודש יולי 1867 קיבל את השם הרשמי "ריברה" (על שם ברנבה ריברה - מושלת אזור ריו דה לה פלטה), ובאתה שנה קיבלה מעמד של עיר. בשנת 1943 נבנתה הכיכר הבינלאומית ריברה - ליברמנטו (בתמונה), כדי לחגוג את קיומו של הכנס החמישי של ועדת מיקסטה לגבולות מעורבים וכתקווה לשילוב העתידי בין שתי הערים. משנת 1851 ועד היום, תושבים של שתי הערים חופשיים לעבור את הגבול בכל עת שיחפצו (מכס ונקודות ביקורת נמצאים מחוץ לערים). כיום, חנויות פטורות ממס הן אחת ממקורות ההכנסה הראשיים של העיר. ריברה היא העיר הראשית במחוז ריברה שבאורוגוואי. היא ממוקמת בצפון אורוגוואי. בשנת 2011 אוכלוסיית העיר מנתה 64,465 איש. (נתונים מתוך מפקד אוכלוסין, 2004). בעיר ריברה קווי אוטובוסים סדירים שמגיע לבירה מונטווידאו, רכבות שמגיעות לטקוארמבו וכן שדה תעופה למטוסים קלים שנפתח ב-16 ביוני 1979. הגבול בין ריברה לסנטנה דו ליברמנטו שנקרא Frontera De la Paz (בעברית: גבול השלום) הוא מעבר חופשי בו ניתן לעבור את הגבול דרך רחוב ובלי שום ביקורת כאשר אורוגוואים רבים מבצעים את קניותיהם בברזיל. היחסים בין שתי הערים מצוינים מה שבא לידי ביטוי במשחקי כדורגל תדירים בין שתיהן. הערים התאומות של ריברה הן: ברזיל סנטנה דו ליברמנטו, ריו גראנדה דו סול, ברזיל ברזיל אורוגוואיאנה, ריו גראנדה דו סול, ברזיל מדיה וקבצים בנושא ריברה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ריברה מידע על ריברה (באנגלית) ריברה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) נתונים על אוכלוסיית העיר ריברה (אורוגוואי). (עמ' 1) (בספרדית) (ארכיון)
המשפחה

המשפחה (מוכרת גם בשם "האחווה"; מאנגלית: The Family או The Fellowship) הוא ארגון נוצרי-פוליטי אמריקאי. הארגון הוקם בשנת 1935 על ידי אברהם ורידה, מהגר נורווגי לארצות הברית. הארגון נמנע מפרסום וחבריו צריכים להישבע לסודיות. הארגון מקיים מדי שנה את "תפילת ארוחת הבוקר", אירוע רב משתתפים בוושינגטון הבירה. כל נשיא אמריקאי, מאז דווייט אייזנהאואר, ביקר באירוע לפחות פעם אחת במהלך הכהונה שלו. הארגון מפעיל בית הארחה בוושינגטון הבירה בשם "C Street", המיועד לאנשי קונגרס אמריקאים ומנהיגים שונים מעולם. אתר האינטרנט הרשמי של המשפחה (באנגלית) ראיון אודות המשפחה בתוכנית דמוקרטיה עכשיו 'Family': Fundamentalism, Friends In High Places, ראיון בנושא ב-NPR המשפחה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מיכאל צלרמאיר

מיכאל (מיקי) צלרמאיר (נולד ב-1942) הוא עורך דין ישראלי, המתמחה במיזוגים ורכישות. בוגר תואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים (LL.B. 1967). בין השנים 1969 ל-1971 עבד במשרדFried, Frank, Harris Shriver & Jacobson. בשנת 1971 הצטרף כשותף למשרד פורת הגין בראשות העו"ד משה פורת. בשנת 1975 נשלח על ידי ריצ'רד רוברטס להקמת סניף של משרדו בניו יורק. עם חזרתו בשנת 1984 היה שותף מייסד במשרד "צלרמאיר, פילוסוף, רוזובסקי, צפריר, טולידאנו ושות’". משרד זה התפרק בתחילת 2016 בעקבות פרישת שניים מהשותפים הבכירים וצלרמאיר הצטרף כשותף למשרד "פישר, בכר, חן, וול, אוריון ושות'". צלרמאיר ליוה משפטית את רכישת תנובה על ידי קרן אייפקס. הוא ייצג את חיים סבן, אייפקס ומורי ארקין ברכישת גרעין השליטה בבזק. הוא ייצג את סבן בעסקת מכירת מניותיו בקשת תמורת כ-15 מיליון דולר ואת קבוצת גורס ברכישת גילת רשתות לווין, את אהוד בן-ש"ך ברכישת חברת קניאל מצדיק בינו, לפי ערך של 220 מיליון שקל. צלרמאיר משמש כיו"ר דירקטוריון התזמורת הפילהרמונית הישראלית. נשוי לפרופסור מיכל צלרמאיר, מרצה במכללת לוינסקי. אלה לוי-וינריב, ‏עו"ד צלרמאיר, פרקליטם של אילי ההון: "לנכדים שלנו כבר לא תהיה מדינה - ולא בגלל הערבים", באתר גלובס, 16 בדצמבר 2008 גולן חזני ותומר זלצר, עו"ד מיקי צלרמאיר: "מה שאמרו על זהבית כהן לא אמרו פה שנים על אף צורר", באתר כלכליסט, 25 באוגוסט 2011 משה גורלי, עו"ד מיקי צלרמאיר מצטרף למשרד 'פישר בכר חן וול אוריון', באתר כלכליסט, 21 בפברואר 2016
יהודה בן בנימין ענו

רבי יהודה בן בנימין ענו (ידוע גם בראשי התיבות ריבב"ן ומכונה לפעמים רבי יעלה; רומא, בערך 1215 - 1280), מראשוני איטליה. מעט מאוד ידוע על חייו. הוא חי ופעל באיטליה במאה ה-13. הוא חיבור מספר חיבורים, ביניהם פירוש שכתב על חיבורו של הרי"ף, וכן פירוש על התלמוד, ועוד. מתלמידיו ניתן למנות את בן דודו רבי צדקיה בן אברהם בעל שיבולי הלקט שהביא פסקים רבים שלו בספרו, וכן את אחיינו רבי יחיאל בן יקותיאל מי שמקובל שחיבר את ספר תניא (רבתי). כאמור כתב רבי יהודה פירוש על הרי"ף, וכן פירוש על מסכת שקלים ועל השאילתות. כן כתב ספר הלכות שחיטה וטרפות. עוד מצויים בידינו פירושים שכתב על מסכתות ברכות שבת, עירובין, פסחים, מועד קטן, מגילה וחולין, ועל מסכתות קטנות - מסכת ספר תורה, מסכת מזוזה, מסכת תפלין, מסכת ציצית, וכן על הלכות טומאה. משפחת הענוים מרדכי מרגליות (עורך כללי), "ר' יהודה (בר' בנימין) הרופא מן הענווים", אנציקלופדיה לתולדות גדולי ישראל, תל אביב: י' צ'צ'יק, תש"ו, עמ' 680-679, באתר היברובוקס יהודה בן בנימין מרומה, דף שער בספרייה הלאומית פירוש ריבב"ן על מסכת שקלים, באתר תורת אמת אוצר הספרים, יצחק אייזיק בן יעקב, מספר 627. אתר הספריה הלאומית, באתר www.nli.org.il פירוש ריבב"ן על מסכת שבת, באתר היברובוקס פירוש ריבב"ן על מסכת מועד קטן, באתר היברובוקס פירוש ריבב"ן על מסכת מגילה, באתר היברובוקס פירוש ופסקי ריבב"ן - חולין, באתר היברובוקס פסקי הריבב"ן, באתר היברובוקס ערך זה הוא קצרמר בנושא רבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רבי יאשיה

רבי יֹאשיה (נכתב גם: יוֹשיה) היה תנא בבלי בדור הרביעי לתנאים שחי באמצע המאה ה-2. חברו ובר-הפלוגתא של רבי יונתן, ושניהם למדו אצל רבי ישמעאל. נקרא גם רבי יאשיה רבה או רבי יאשיה הגדול. רבי יאשיה לא הוזכר במשנה כלל, ורק פעם אחת בתוספתא. הוא נזכר פעמים רבות במדרשים שיסודם בבית מדרשו של רבי ישמעאל: במכילתא ובספרי על חומש במדבר, וכן בברייתות שבשני התלמודים, ומעט במדרשים שיצאו מבית מדרשו של רבי עקיבא: ספרא וספרי דברים. נולד בבבל. על אביו אין בידינו פרטים מלבד שהיה גם הוא תלמיד חכם. רבי יאשיה עלה לארץ ישראל והיה תלמידו של רבי ישמעאל, ככל הנראה בסוף ימיו של האחרון. בבית מדרשו של רבי ישמעאל ב"דרום" (כפר עזיז) פגש גם את חברו ובן מחלוקתו, רבי יונתן. מחלוקות רבות שלהם מצויות בתלמוד ובמדרשים. לרוב נחלקו במדרש המקרא, למעט פעם אחת בה הם נחלקים בהלכה, לגבי מכסת האנשים שצריכים להיות בעיר הנידחת. עסק בתורה יחד עם רבי מתיא בן חרש, עד שבשלב מסוים נאלץ להפסיק את לימודיו ולעסוק במסחר לפרנסתו. מאוחר יותר חזר לבבל ושהה בבית מדרשו של רבי יהודה בן בתירא בנציבין. כן מוזכרות מחלוקות שלו עם חכמים בבליים: רבי נתן, רבי זוטרא ורבי יצחק. לימד תורה בעיר הוצל. בתלמוד מסופר כי בזכותו הפכו בני הוצל לתלמידי חכמים עד שרב כהנא קרא עליו את הפסוק ממשלי "צדיק יסוד עולם". ככל הנראה נפטר קודם רבי ואת מקומו מילא בנו, רבי אחי ברבי יאשיה, שכן בפטירת רבי הוא סיפר על העיר 'בירתא דסטיא' שבבבל שדגו בה דגים בשבת, והטיל עליהם רבי אחי ברבי יאשיה שמתא, ונשתמדו. לעומת זאת, מובא בתלמוד אמרה אותה אמר רבי אלעזר בן פדת לרבי יאשיה "בן דורו". מהמילים "בן דורו", מסיק רש"י שבאותה עת היה קיים עדיין רבי יאשיה הראשון, ולכן הוצרך לומר "בן דורו". בהלכות כלאים: לעולם אינו חייב עד שיזרע חטה שעורה וחרצן במפולת יד. ושמרתם את המצות. רבי יאשיה אומר, אל תקרא כן, אלא ושמרתם את המצוות. כדרך שאין מחמיצין את המצה כך אין מחמיצין את המצוה, אלא אם באה מצווה לידך עשה אותה מיד. הרב אהרן הימן, "רבי יאשיה א)", תולדות תנאים ואמוראים, לונדון, תר"ע, חלק ב, עמודים 531-529, באתר היברובוקס משה יהודה בלוי (עורך), "רבי יאשיה", יחוסי תנאים ואמוראים, ברוקלין ה'תשנ"ד, עמודים ה'-ז, באתר היברובוקס יאשיה רבה, ב"אנציקלופדיה יהודית" באתר "דעת" זכריה פרנקל, דרכי המשנה (עמ' 149-146) תלמוד בבלי, מסכת מנחות, דף נ"ז, עמוד ב' מדרש תהלים, לו, ה; תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף י"ט, עמוד א'; רש"י תלמוד בבלי, מסכת מנחות, דף ע"א, עמוד א' לדעת זכריה פרנקל הסיבה היא שבית מדרשו של רבי ישמעאל היה בדרום הארץ ואילו רבי, מסדר המשנה, חי בצפונה; לדעת אהרן היימן ההסבר הוא כי שמו של רבי יאשיה התפרסם רק לאחר שרבי כבר השלים את סידור את המשנה. שבועות, א, ד. לדעת זכריה פרנקל יש להטיל ספק אם אכן רבי יאשיה שנה מאמר זה, כיון ששמו לא מוזכר בשום מקום אחר בתוספתא, וייתכן שיש כאן שיבושי גרסאות. תלמוד בבלי, מסכת פסחים, דף נ"ד, עמוד א' תלמוד בבלי, מסכת יומא, דף נ"ז, עמוד ב'; תלמוד בבלי, מסכת נזיר, דף ל"ט, עמוד ב'; ובמקומות רבים אחרים בתלמוד ובמכילתא וכן כמה פעמים בספרי תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף ט"ו, עמוד ב' אבות דרבי נתן, פרק א תלמוד ירושלמי, מסכת סנהדרין, פרק ח', הלכה ו'; ובמקומות נוספים תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף ק"ח, עמוד א'; ומקומות נוספים תלמוד בבלי, מסכת ברכות , דף י"ג, עמוד ב' תלמוד בבלי, מסכת נזיר, דף מ"ה, עמוד א'; ומקומות נוספים תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף י"ט, עמוד א' תלמוד בבלי, מסכת גיטין, דף ס"א, עמוד א' ראו: תלמוד בבלי, מסכת קידושין, דף ע"ב, עמוד א' תלמוד בבלי, מסכת קידושין, דף ל"ו, עמוד ב'. תלמוד בבלי, מסכת חולין, דף קל"ו, עמוד ב' מכילתא על שמות, יב, יז
ריברה

האם התכוונתם ל... ריברה (עיר) – עיר באורוגוואי ריברה (מחוז) – אחד ממחוזות אורוגוואי אישים ג'אני ריברה – כדורגלן איטלקי. דייגו ריברה – צייר מקסיקני. דנה פאולה ריברה – שחקנית טלוויזיה, זמרת ודוגמנית מקסיקנית. הרלדו ריברה – איש תקשורת יהודי-אמריקני. חוסה אנטוניו פרימו דה ריברה – בנו של מיגל פרימו דה ריברה ומייסד מפלגת פלנחה הפאשיסטית בספרד. חוסה דה ריברה – צייר ספרדי בן המאה ה-17. מיגל פרימו דה ריברה – שליט ספרד בין השנים 1923–1930.
בסאם בירומי

בסאם בירומי (בערבית: بسام بيرومي; נולד ב-24 בפברואר 1977) הוא זמר רוק ומוזיקאי ערבי-ישראלי, סולן להקת חלאס. בירומי נולד בעכו למשפחה עם שורשים מוזיקליים. סבו היה סודקי שוקרי, מורה מפורסם למוזיקה, ודודו הוא הזמר סמיר שוקרי. בגיל 6 הצטרף למקהלת ילדים והחל להופיע. בגיל 15 הקים להקת מטאל ששרה באנגלית. מגיל צעיר נחשף למוזיקת רוק. בראיון אמר "מגיל צעיר הלכתי להופעות של אביב גפן, ברי סחרוף והיהודים, והרגשתי חשמל באוויר. הייתי אנדרדוג, היחיד שהסתובב בבית ספר עם צמה ושמע את "לד זפלין" ו"הדלתות", רוב התלמידים לא ידעו בכלל מי הם". בשנת 1998, בגיל 21, היה אחד ממייסדי להקת הרוק הערבי "חלאס", אשר תקליט הבכורה שלה, "מאעדש פיהא" (תרגום: נשבר לנו), יצא ב-2004. הלהקה הייתה חריגה בנוף המוזיקה הערבית, כשהיא מושפעת מלהקות רוק אמריקאיות כמו נירוונה ופרל ג'אם. בשנת 2005, במקביל להיותו הסולן של "חלאס", החליט בירומי לצאת לקריירת סולו. בסאם בירומי, סרטונים בערוץ היוטיוב בן שלו, הרוקר הערבי שמשמיע את קולו של המיעוט, באתר הארץ, 21 באוגוסט 2016 בן שלו, הרוקר הערבי שמשמיע את קולו של המיעוט, באתר הארץ, ‏21 באוגוסט 2016
אדאודטוס הראשון

אדאודטוס הראשון או דאודטוס הראשון (בלטינית: Adeodatus I או Deodatus I; מת ב-8 בנובמבר 618) כיהן כאפיפיור מ-13 בנובמבר 615 ועד מותו. הכומר הראשון שנבחר לתפקיד מאז יוחנן השני. לימים הוכרז כקדוש נוצרי. אדאודטוס היה הראשון שחתם את הצווים שהוציא בבולה (חותמת אפיפיורית) ומאז נקראו הצווים בשם "בולות אפיפיוריות)". אדאודטוס נולד ברומא שבאותה עת הייתה חלק מהאימפריה הביזנטית בתאריך לא ידוע, והיה בנו של תת-דיאקון. בלידתו נקרא בשם דאוסדדיט. אדאודטוס החל לכהן כאפיפיור ב-19 באוקטובר 615. אדאודטוס כיהן ככומר 40 שנים בטרם נבחר (מאז שנת 575), והיה הכומר הראשון שנבחר לתפקיד אפיפיור מאז בחירתו של יוחנן השני בשנת 533, ובעת כהונתו התנגד לנוהגו של קודמו, בוניפקיוס הרביעי, למנות נזירים לתפקידי אדמיניסטרציה בכנסייה, והעדיף למנות כמרים. לפי המסורת, אדאודטוס היה הראשון שחתם את הצווים שהוציא בבולה (חותמת אפיפיורית) ומאז נקראו הצווים בשם "בולות אפיפיוריות)". בולה אחת מתקופת שלטונו נשמרה, כשעל צד אחד מוטבע רועה בין כבשיו עם האותיות אלפא ואומגה מתחת, ובצד השני הכיתוב Deusdedit Papæ. אדאודטוס מת ב-8 בנובמבר 618 ולימים הוכרז כקדוש נוצרי. יום חגו הוא ב-8 בנובמבר. מדיה וקבצים בנושא אדאודטוס הראשון בוויקישיתוף קורות חיים אדאודטוס הראשון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)