laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
משורר הקונגרס

משורר הקונגרס או משורר החצר האמריקאי, ובשמו הרשמי משורר חתן פרס ויועץ השירה בספריית הקונגרס (Poet Laureate Consultant in Poetry to the Library of Congress) הוא משוררה הרשמי של ארצות הברית, שמבקש בתקופת כהונתו להעלות את התודעה הלאומית לקריאה ולכתיבת שירה. מעמדו מקביל לתפקיד משורר החצר של בית המלוכה האנגלי והיה ידוע בעבר בתואר "יועץ ספריית הקונגרס לשירה". השם הנוכחי הוצע ואושר בחוק של הקונגרס משנת 1985. משורר הקונגרס מתמנה מדי שנה על ידי הספרן של ספריית הקונגרס ועם קבלת מינויו משמש בתפקיד מחודש אוקטובר ועד מאי. בבחירתו מתייעץ הספרן עם ממונים לשעבר, עם חתן הפרס הנוכחי ועם אישים נכבדים אחרים בתחום. חתני הפרס מקבלים מלגה שנתית בגובה של $35,000 הממומנת מתרומתו של ארצ'ר מילטון הנטינגטון. בתאריך ה-3 באוקטובר 1985 הקונגרס האמריקאי העביר חקיקה שחוברה על ידי הסנטור ספארק מ. מטסונאגה מהוואי כדי לשנות את תואר "יועץ ספריית הקונגרס לשירה". הספרייה מחייבת פעילות ספציפית מינימלית מחתני הפרס במטרה להעניק למכהניה חופש מרבי כדי לעבוד על פרויקטים שלהם בספרייה. החתנים מעניקים מדי שנה הרצאה והקראה של שיריהם, ולרוב מציגים משוררים בסדרה של הרצאות שמתקיימות בספרייה והן הוותיקות ביותר מסוגן באזור וושינגטון ומהוותיקות בכל ארצות הברית. הסדרה השנתית של הקראת שירה וספרות בדיונית, הרצאות, ימי עיון, ומופעים דרמטיים מזדמנים החלה בשנת 1940 והביאה למעלה מ-2,000 סופרים ומשוררים לספרייה על מנת להקריא הקלטות בעבור ארכיון השירה והספרות. כל יועץ מביא דגשים שונים לתפקיד: מקסין קומין החלה בסדרה פופולרית של סדנאות שירה לנשים בספריית הקונגרס; גוונדולין ברוקס נפגשה עם תלמידי בתי ספר יסודיים כדי לעודד אותם לכתוב שירה; יוסף ברודסקי יזם את הרעיון של נגישות לשירה בשדות תעופה, בסופרמרקטים ובחדרי מלון; ריטה דאב, נחשבה למשוררת הפעילה הראשונה שהפגישה סופרים עם המחקר על הפזורה האפריקאית דרך עיניהם של אמניה וסופרי הילדים שלה, וכן קיימה אירועי שירה וג'אז והקראת שירה בנושא, בבית הלבן במהלך ארוחת הנשיאות הראשונה של ביל קלינטון; רוברט האס לחם לשיפור איכות הסביבה וארגן את כנס "קו פרשת מים" שהפגיש סופרים בולטים, משוררים ומספרי סיפורים במטרה לדבר על כתיבה, טבע וקהילה, והיה ממייסדי התחרות הבינלאומית לשירה ואמנות בשם "נהר של מילים"; רוברט פינסקי יזם את פרויקט "השיר האהוב". עם משוררי הקונגרס נמנים, רוברט פן וורן, קארל שפירו, ויליאם קרלוס ויליאמס, רנדל ג'רל, רוברט פרוסט, הווארד נמרוב, סטיבן ספנדר, ג'יימס דיקי, סטנלי קוניץ, רוברט פן וורן, מארק סטרנד, בילי קולינס, לואיז גליק, טד קוסר, רוברט היידן, ו"ס מרווין וצ'ארלס סימיק. מה עושה משורר הקונגרס? (באנגלית) על תפקיד משורר הקונגרס (באנגלית)
קיארה באנקיני

קיארה באנקיני (באיטלקית: Chiara Banchini נולדה ב-7 באוקטובר 1946) היא כנרת שווייצרית, שמעורבת בתנועה לבביצוע אותנטי נכון היסטורית ומומחית למוזיקה של תקופת הבארוק. באנקיני נולדה בלוגאנו שבחבל טיצ'ינו האיטלקי של שווייץ. היא סיימה את לימודיה בקונסרבטוריון של ז'נבה; לאחר זאת למדה אצל שאנדור וג והמשיכה בקונסרבטוריון המלכותי בהאג, הולנד אצל סיגיסוולד קאוקן להתמחות בכינור בארוק. באנקיני לימדה במרכז למוזיקה עתיקה בז'נבה והחלה להופיע כסולנית. ב-1981 עברה מז'נבה לסקולה קנטורום בזיליאנסיס בבזל, שם הקימה את אנסמבל 415, הרכב לביצוע בארוקי, שהתפרק בינואר 2012. הקבוצה לקחה את שמה מגובה בארוקי מקובל. הקלטת האנסמבל לקונצ'רטי גרוסי של ארכאנג'לו קורלי לחברת "הרמוניה מונדי" נחלה הצלחה מסחרית ב-1992, וכך גם הקלטתם משנת 1996 ל"סטאבאט מאטר" של אנטוניו ויוואלדי. כמו כן הקליטה ביאנקיני בחברות "וירג'ין רקורדס", "אקסנט", "אסטרה" ו"זיג זג טריטוריס". קיארה באנקיני מנגנת בכינור שבנה ניקולו אמאטי בשנת 1674. קיארה באנקיני, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) קיארה באנקיני, באתר AllMusic (באנגלית) קיארה באנקיני, באתר MusicBrainz (באנגלית) קיארה באנקיני, באתר Discogs (באנגלית) קיארה באנקיני באתר mymusicbase
צ'קררה

צ'קררה (Chacarera) היא סגנון מוזיקלי וריקוד אופייני לצפון מערב ארגנטינה ולדרום בוליביה והיא מזוהה בעיקר עם הפרובינציה של סנטיאגו דל אסטרו, יש לה קצב מהיר ומקצב של 3/4 או 6/8, והיא נרקדת בזוגות. רוב המידע על היווצרותה של הצ'קררה מגיע מכתביו של אנדרס צ'סרטה (Andrés Chazarreta 1876-1960) יליד סנטיאגו דל אסטרו שהיה ראשון חוקרי הפולקלור והראשון לאזכר את הצ'קררה כסגנון מוזיקלי בתחילת המאה ה-20. יש קווי דמיון בין הריקודים של הצ'קררה, הסמבה הארגנטינאית, הקואקה ועוד; וייתכן שיש להן מקור משותף בריקודים ספרדיים מתקופת הבארוק. למשל- ניתן להבחין בקווי דמיון מסוימים בין הצ'קררה לסביליאנה (Sevillana) הספרדית. מקור שמה הוא במילה chacarero שמציינת עובד בשדות התירס בדיאלקט הקצ'ואה של סנטיאגו דל אסטרו. הצ'קררה התפתחה והפכה למוכרת בכל רחבי ארגנטינה בתור הזהב של הפולקלור באמצע המאה ה-20, מיטב להקות הפולקלור ביצעו אז צ'קררות, ובעיקר בני משפחת קראבחל (Carabajal) - משפחה של מוזיקאים מסנטיאגו דל אסטרו שבני דור ההמשך שלהם עדיין מופיעים. לצ'קררה יש שני חלקים, כאשר בכל חלק יש שני בתים בודדים ובית כפול שחלקו השני המשמש כפזמון חוזר; ולפני כל חלק ובין הבתים מנוגן קטע המעבר. כלומר, מבנה כל חלק מתוך השניים הוא A B A B A B B (משמאל לימין) כאשר A הוא ההקדמה או קטע הביניים, ו-B הוא הבית. בכל אחד מהבתים - ארבע שורות. במקביל לצ'קררה התפתחו סגנונות נוספים כמו הגאטו (Gato) והאסקונדידו (Escondido) שהמקצב שלהם זהה לזה של הצ'קררה, אך המבנה שונה. הצ'קררה נרקדת בזוגות מבלי שהרקדנים נוגעים זה בזה, הם נעים בתנועות מעגליות תוך החלפת מקומות, פורשים את זרועותיהם, והגבר רוקע ברגליו. במהלך ההקדמה אין רוקדים. מקובל להכריז על תחילתו של כל חלק, סיום ההקדמה, והסיום (תחילת הבית האחרון בבית הכפול); והכרזות אלו הן לא פעם חלק מההקלטה גם אם היא נועדה להאזנה בלבד. בנוסף לגיטרות ולתוף הבומבו לגוארו (bombo legüero) האופייניים לכל סגנונות המוזיקה הצפון מערבית, נעשה שימוש גם בכינור. בצד זה - יש צ'קררות המבוצעות א-קפלה, בליווי תוף בלבד (Casas más casas menos, Chakay manta; שניהם של לוס צ'לצ'לרוס). כמקובל במוזיקה הפולקלורית - השירים עוסקים בנופים, במנהגים, במקומות; בעיקר בהתייחס לסנטיאגו דל אסטרו, גם כשהמבצעים הם בני פרובינציה אחרת. ניתן לפגוש לא פעם במונחים ובשימוש בסלנג מקומי, שוב - בעיקר זה של סנטיאגו דל אסטרו. כדאי לציין שיש מספר צ'קררות הומוריסטיות (Casas más casa menos, El casamiento, La gorda), דבר שפחות מוכר בסגנונות אחרים של הפולקלור. Añoranzas (Julio Argentino Gerez) La Telecita Chacarera de las Piedras (Yupanqui) La Olvidada (Yupanqui) La Vieja (Hermanos Abalos) Chacarera del rancho (Hermanos Abalos) ה-Credo מתוך המיסה קריאוז'ה (אינה שומרת על המבנה של הצ'קררה אלא רק על המקצב) צ'קררה אחת תורגמה לעברית בידי אהוד מנור ובביצוע שלמה יידוב - החתונה (El Casamiento). יידוב גם הלחין נעימה אינסטרומנטלית מקורית בשם "צ'קררה תל אביבית". מוזיקה ארגנטינאית
ל'אוניטה

ל'אוניטה (באיטלקית: l'Unità; מילולית: "האחדות") הוא עיתון יומי איטלקי ואתר חדשות שנוסד ב-1924 כביטאון המפלגה הקומוניסטית האיטלקית. מאז 1991 עיתון עצמאי. נסגר בשנת 2014 ונפתח מחדש בסוף יוני 2015. העיתון נוסד במילאנו על ידי אנטוניו גראמשי, מייסדה של המפלגה הקומוניסטית האיטלקית והאידאולוג הראשי שלה ב-12 בפברואר 1924 כעיתון לפועלים ולחקלאים. עם עליית מוסוליני לשלטון והקמת איטליה הפשיסטית ב-1926 נסגר העיתון ותפוצתו נאסרה. עם זאת נפוץ העיתון באפון מחתרתי ובלתי סדיר בריכוזי פועלים במילאנו, טורינו ורומא ובקרב גולים איטלקים בצרפת. הדפסת העיתון חודשה באופן סדיר עם שחרור איטליה ב-1944. בין 1945 ל-1957 יצאו שלוש מהדורות נפרדות של העיתון בטורינו, מילאנו וג'נובה. ב-1957 אוחדו המהדורות לעיתון יחיד לכל צפון איטליה. במהלך שנות השישים היה העיתון לעיתון ארצי. תפוצתו הגיעה לשיא באמצע שנות השבעים, בד בבד עם שיאה של המפלגה הקומוניסטית. בשנות השמונים חלה ירידה בתפוצת העיתון, שנאלץ להתמודד עם הפופולריות הגואה של מתחרהו, לה רפובליקה. ב-1991, עם פיזור המפלגה הקומוניסטית, השתנה שמו המשני של העיתון מ"ביטאון המפלגה הקומוניסטית" ל"מייסודו של אנטוניו גראמשי". העיתון נודע בביקורת התוקפנית שלו על סילביו ברלוסקוני, שהגיב, מצידו בהתקפה על העיתון תוך שהוא מכנה אותו מוטה פוליטית. במסיבת עיתונאים שערך ברלוסקוני ב-23 בדצמבר 2005 הציג את עמודו הראשון של העיתון מ-1953 המבכה את מותו של סטלין. העיתון נסגר ב-1 באוגוסט 2014, לאחר הפסדים כספיים רבים. העיתון החל לצאת מחדש ב-30 ביוני 2015. כשבמניותיו מחזיקים המפלגה הדמוקרטית האיטלקית וגורמים פרטיים. נכון לאפריל 2017 הוא סובל מהפסדים מתמשכים והמשך קיומו עומד בסימן שאלה. מדיה וקבצים בנושא ל'אוניטה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ל'אוניטה אפריל, ספטמבר, אוקטובר, נובמבר ו- דצמבר(הקישור אינו פעיל) 1969 עמודים היסטוריים העיתון האיטלקי נסגר לאחר אי הסכמת בעלי המניות להצלתו (באנגלית), הגארדיאן, 30 ביולי 2014
השרשרת של פסיה

השרשרת של פסיה היא דרמת טלוויזיה ישראלית מאת דני הורוביץ, בהפקתו ובבימויו של חורחה גורביץ' (2006). פסיה גולדפרב (בתיה לנצט) מעולם לא טסה. לקראת יום הולדתה השמונים היא מחליטה להצטרף למשלחת לפולין מטעם בית ספרה של נכדתה יעלי (גאיה טראוב). בזמן הטיול שבה פסיה, לאחר שישים וחמש שנה, לביתה הנטוש בעיירה פולנית. היא מנסה למצוא שרשרת שהחביאה, כשברחה עם משפחתה מפני הנאצים. מאז מלחמת העולם השנייה נושאת עמה פסיה גולדפרב סוד כמוס אותו לא סיפרה לאיש במשך שישים וחמש שנה. כשהן מגיעות לאושוויץ היא מספרת לנכדתה את הסוד. הסרט עוסק בשאלה האם ניתן "לשרוד" סוד כמוס כל החיים. פסטיבל ונקובר קנדה 2006. פסטיבל סנטיאגו לסרטים קצרים צ'ילה 2006. פסטיבל סרטים יהודיים ארגנטינה 2006. פסטיבל בינלאומי סאו פאולו 2006. פסטיבל יהודי הונג קונג 2006. EuroShorts פולין 2007. פיפ"א ביאריץ 2007. פסטיבל בסאלו היהודי גירונה 2007 – פרס חבר השופטים. פסטיבל סיאטל היהודי ארצות הברית 2007. פסטיבל ישראלי סינסינטי ארצות הברית 2007. פסטיבל ישראלי שיקגו 2007. פסטיבל ונקובר היהודי קנדה 2007. פסטיבל יהודי ג'רזי שור 2007. פסטיבל טורונטו היהודי קנדה 2007. פסטיבל גרנד רפידס היהודי ארצות הברית 2007. פסטיבל ישראלי דרא"פ 2007. פסטיבל ישראלי ניו יורק ולוס אנג'לס 2007. פסטיבל יהודי פסיפיק ארצות הברית 2007. פסטיבל יהודי סן דייגו 2007. סטמפורד היהודי 2007. ספוקיין היהודי 2007. וירג'יניה טק היהודי 2007. פאלם ספרינגס 2007. הסרט צולם בפולין, אושוויץ ובירקנאו והוא דובר עברית ופולנית. הוא בן 35 דקות וצולם במצלמת 16 מ"מ. מלחין המוזיקה הוא רפי קדישזון. הופק בתמיכה הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה וHOT. בתיה לנצט, שהייתה כוכבת גדולה בתיאטרון הישראלי בשנות השישים ובשנות השבעים חזרה בתשובה ונהפכה לדתית אדוקה, "חזרה למקצוע" חד פעמית וגילמה את דמותה של פסיה. בדמותה של נכדתה בסרט שיחקה גאיה טראוב שלאחר הסרט הזה שיחקה בסדרה "מרחק נגיעה". אודות הסרט באתר אשל אודות הסרט באתר הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה
המקלחת

המקלחת הוא הסרט הקצר והשני שביים חורחה גורביץ' (1997, 35 דקות). התסריטאי הוא דני הורוביץ. מערכת יחסים בין אב (75) (יוסי ידין) ובנו (43) (מוני מושונוב), משתקפת במפגש אינטימי במקלחת, כאשר הבן נאלץ לרחוץ את אביו בגלל מחלתו. החרדה מפני הבדידות והמוות, חוסר האונים של בני המשפחה והיחסים הבלתי פתורים ביניהם – כל אלה נעלמים ברגעי החסד במקלחת. התחלת העבודה על הסרט ארכה זמן רב, מכיוון שלא נמצא גוף משדר מממן שיסכים להשקיע בסרט שנושאו הזיקנה. מלחין המוזיקה הוא עודד זהבי. הסרט צולם במצלמת 35 מ"מ. הוא שודר פעם אחת בערוץ השני (קשת) עם רייטינג של כ-16%. למחרת השידור פנה שחקן הסרט יוסי ידין לשווא לשידורי קשת בציפייה ובדרישה לשדרו שוב ללא ה-14 הדקות של פרסומות. ב-2001 לאחר מותו של ידין, גורביץ' פנה שוב לשידורי קשת בבקשה לשדר את הסרט שוב ביום השלושים למותו של ידין, אך למרות שזכויות השידור היו עדיין אצלם הסרט לא שודר. הדרמה הטובה ביותר. פסטיבל הקולנוע ירושלים 1997. הסרט הטוב ביותר. פסטיבל קאט ת"א 1997 (מכון ישראלי לקולנוע). פרס פיפרסקי (פרס מבקרי הקולנוע) בפסטיבל קרקוב 1998. פרס פסטיבל צ'ילה 1997 (גם פרס לבמאי הטוב ביותר). הסרט הטוב ביותר. פסטיבל אורוגוואי 1998. מעצב פסקול – ישראל דוד מעצב תפאורה – אריאל גלזר "המקלחת", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "המקלחת", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) המקלחת, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית המקלחת באתר אידיבי
נפרדנו כך (סרט)

נפרדנו כך הוא סרט הקולנוע הראשון שביים חורחה גורביץ'. הוא פורסם בשנת 1991 ואורכו 27 דקות. גורביץ' הפיק את הסרט במימונו של המיליונר האמריקאי לאון צ'ייני (Leon Charney) ובתמיכת פרויקט קולנוע. גרושתו של גורביץ', ליליאנה בבצ'יק, כתבה את התסריט על בסיס סיפור משפחתי שלה. הסרט צולם במצלמת 35 מ"מ. הסרט הוקרן בהקרנות מסחריות במשך כמה חודשים בסינמטק תל אביב לפני הסרט "המתים" מאת הבמאי ג'ון יוסטון. סב המשפחה נפרד ממשפחתו שנוסעת לתקופה ארוכה לחו"ל. הם שואלים אותו למה קוראים לו בשם "ננקה" והדבר מעורר בו זיכרונות מפרידה שחווה בילדותו. ננקה גדל בכפר קטן באירופה ביחד עם שני הוריו ושני אחיו. המשפחה סבלה מחסרון כיס ועל מנת לפרנס אותה נסע האב לבדו לארגנטינה. אחרי שחסך מעט כסף, ביקש שננקה יצטרף אליו כדי לעזור לו. ננקה יצא למסע לארגנטינה לסייע לאביו, כשבאמתחתו תמונה משפחתית ומעיל שאמו תפרה לו. מדיה וקבצים בנושא נפרדנו כך בוויקישיתוף "נפרדנו כך", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "נפרדנו כך", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "נפרדנו כך", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית "נפרדנו כך", באתר אשל
בארי מרשל

בארי ג'יימס מרשל (באנגלית: Barry James Marshall; נולד ב־30 בספטמבר 1951, קלגורלי, מערב אוסטרליה) הוא רופא ופרופסור למיקרוביולוגיה קלינית באוניברסיטת אוסטרליה המערבית. הוא מוכר כמי שהוכיח כי החיידק Helicobacter pylori הוא הגורם למרבית מקרי כיב הקיבה (אולקוס), ובכך הפך את הדוקטרינה הרפואית שטענה כי אולקוס נגרם כתוצאה ממתח נפשי, מאוכל חריף ומעודף חומציות. פרופ' מרשל (לרפואה ולפרמקולוגיה) השלים את התואר הראשון שלו באוניברסיטת אוסטרליה המערבית ב־1974. הוא פגש את רובין וורן, פיזיולוג שהתעניין במחלת הגסטריטיס, במהלך הכשרה ברפואה פנימית בבית החולים המלכותי בפרת' ב־1981. יחדיו, השניים חקרו את נוכחות חיידק סלילי אצל חולי גסטריטיס. בשנה שלאחר מכן (1982), הם הצליחו לגדל את התרבית הראשונית של H. pylori ופיתחו את ההשערה שלהם הקושרת בין החיידק לבין אולקוס וסרטן הקיבה. תיאורית ה־H. pylori זכתה ללגלוג בידי המדענים והרופאים הממסדיים, שלא האמינו לכך שחיידק יכול לחיות בסביבה החומצית של הקיבה. במסגרת מאמציו להוכיח כי החיידק גורם לאולקוס, בשנת 1984 שתה מרשל צלחת פטרי מלאה בחיידק ופיתח במהרה תסמינים של דלקת רפידת הקיבה, שנעלמו לאחר שלקח אנטיביוטיקה, אך לא פיתח אולקוס. באותה השנה הוא גם זכה למלגת מחקר על שמו של רוברט קוך והמשיך לחקור את ה־H. pylori והגסטריטיס והפך לחוקר באוניברסיטת וירג'יניה בארצות הברית. הוא שב לאוסטרליה ב־1997, ועמד בראש קתדרה על שם ברנט באוניברסיטת מערב אוסטרליה בין השנים 1998–2003. ב־2005 העניקה האקדמיה השוודית למדעים לו ולעמיתו פרופ' ורן את פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה על "התגלית שלהם של החיידק ה־H. pylori, ותפקידו במחלות כיב הקיבה ודלקת הקיבה". פרופ' מרשל ממשיך במחקר על H. pylori ומונה למנהל המעבדה לביולוגיה מולקולרית באוניברסיטת מערב אוסטרליה. בתחילת 2007 זכה לקבל אות מלכותי מיוחד לתושבי אוסטרליה ממלכת אנגליה, אליזבת השנייה. כיום מקדם בארי מרשל יוזמות בתחום החיסון דרך מוצרי מזון בסיסיים. חלקן מתבסס על חשיפת גוף האדם לנגיפים שמקושרים ל-H. pylori. מדיה וקבצים בנושא בארי מרשל בוויקישיתוף בארי מרשל, ברשת החברתית אקס (טוויטר) בארי מרשל, באתר פרס נובל (באנגלית) אבי בליזובסקי, ‏פרס נובל לרפואה לשני מדענים אוסטרלים על גילוי החיידק שגורם לדלקות הקיבה, באתר "הידען", 30 בספטמבר 2005 בארי מרשל, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
פאבל בלייב

פאבל בלייב (ברוסית: Павел Иванович Беляев‏ 26 ביוני 1925 - 10 בינואר 1970) היה קוסמונאוט סובייטי. הוא השתתף בטיסה הראשונה בה בוצעה יציאה מהחללית אל החלל החיצון. פאבל בלייב נולד בכפר במחוז וולוגדה. בשנת 1942, לאחר סיום עשר שנות לימוד, החל לעבוד במפעל לייצור נשק. בשנת 1943 הוא התנדב לצבא האדום ונשלח לבית הספר לטיסה. את לימודיו הוא סיים ביוני 1945 ונשלח למזרח הרחוק בו החלה מלחמת ברית המועצות - יפן. לאחר סיום הלחימה הוא הוצב ביחידות שונות של חיל האוויר הסובייטי בעיקר באזור סיביר. בשנת 1956 בלייב נשלח ללימודים באקדמיה הצבאית של חיל האוויר. עם סיומה בשנת 1959 הוא נכלל בקבוצת הטייסים שהחלו להתכונן לטיסות לחלל. בלייב נכלל בקבוצה הראשונה של הקוסמונאוטים העתידיים. ב-18 במרץ 1965 הוא היה על סיפון החללית ווסחוד 2 ששוגרה לחלל. ביחד איתו כטייס היה אלכסיי לאונוב. במהלך הטיסה אלכסיי לאונוב ביצע לראשונה בעולם יציאה מהחללית לחלל הפתוח. במהלך הנחיתה על כדור הארץ מערכת הנחיתה האוטומטית כשלה ובלייב היה צריך לבצע את הנחיתה באופן ידני. בהמשך, בלייב השלים קורס הכנות לטיסות על חללית מדגם סויוז. הוא היה בין המועמדים לטיסה לכיוון הירח, אך תוכנית זו בוטלה מסיבות טכניות. במרץ 1967 בלייב הוצא מסגל הקוסמונאוטים מסיבות בריאותיות. הוא המשיך לכהן בתפקידים שונים במערכת החלל הסובייטית. בלייב נפטר בשנת 1970 עקב דלקת הצפק ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה. לזכרו נקראו מכתש על הירח ואסטרואיד. מדיה וקבצים בנושא פאבל בלייב בוויקישיתוף תקציר נתונים באתר ספייספאקטס נתונים מאנציקלפדיית החלל ביוגרפיה באתר רוסקוסמוס (ברוסית) ביוגרפיה מפורטת (ברוסית) פאבל בלייב, באתר "Find a Grave" (באנגלית) פאבל בלייב, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
רורי קוקריין

רורי קוקריין (באנגלית: Rory Cochrane; נולד ב-28 בפברואר 1972) הוא שחקן אמריקאי שהתפרסם בזכות תפקידיו בסרטים "טריפ נעורים", "אויבי הציבור", "ארגו" ובסדרה "CSI: מיאמי". קוקריין נולד בעיר סיירקוס שבמדינת ניו יורק לאב ממוצא אירי ולניקי קוקריין, שחקנית ממוצא הודי. קוקריין התפרסם כשחקן לראשונה בתחילת שנות ה-90 בקומדיות הנעורים "טריפ נעורים" בה שיחק בתפקיד הצעיר רון סלייטר ו"רקורד חזק" בתפקיד לוקאס, מוכר צעיר בתחנות התקליטים הקטנה "אמפייר רקורדס". שיחק בנוסף גם בסרט המסע "אהבה ו45" בתור האסיר המכור לסמים בילי מאק בלאק, במיני סדרת הפשע "הדון האחרון" בתפקיד דנטה נכדו של בוס הפשע דון קלריקוזיו (דני איילו) ובדרמת הפשע הקומית של ג'ואל שומאכר "אנשים מושלמים" . ב-2002 שיחק בסדרת המתח "CSI: מיאמי" בתפקיד החוקר טים ספידל המצטרף למעבדת הזיהוי הפלילי, את התפקיד גילם קוקריין במשך חמש עונות. ב-2006 חזר קוקריין להשתתף בסרטים קולנוע ושיחק במותחנים "סורק אפלה" בההפקת ג'ורג' קלוני וסטיבן סודרברג בתור צ'ארלס פריק המכור לסמים ו"אצלך בבית". ב-2007 השתתף במיני סדרת הביון "הארגון" בהפקת רידלי סקוט בתפקיד יבגני טסיפין חברו של סוכן הCIA ג'ק מקאוליף (כריס אודונל) לספסל הלימודים ב"אוניברסיטת ייל". ב-2009 הופיע קוקריין בעונה שביעית של סדרת דרמת הפעולה "24" בתפקיד גרג סאטון יד ימינו של ג'ונאס האדג'ס (ג'ון ווייט) ראש ארגון שכירי החרב "סטארקווד". כמו כן השתתף גם בדרמת הפשע "אויבי הציבור" בתפקיד הסוכן הפדרלי קרטר באום שותפו של מלווין פרביס (כריסטיאן בייל). ב-2012 השתתף קוצ'ריין בדרמה הפוליטית זוכת 3 פרסי האוסקר של בן אפלק "ארגו" בתפקיד הדיפלומט האמריקאי הכלוא לי שאטץ'. נשיקה לפני המוות (1991) אבות ובנים (1992) טריפ נעורים (1993) אהבה ו45 (1994) החיים הנמוכים (1995) רקורד חזק (1995) לילה ביער (2011) דוגטאון (1997) הרפתקאותיו של סבסטיאן קול (1998) שחור ולבן (1999) אנשים מושלמים (1999) סאוטלנדר (2001) מלחמתו של הארט (2002) אצלך בבית (2006) סורק אפלה (2006) אויבי הציבור (2009) משחק התשוקה (2010) ארגו (2012) פארקלנד (2013) השער (2014) אויבים (2017) האישה השנואה ביותר באמריקה (2017) הזר (2018) קרניים (2021) פלישה (2021) המרוץ של טייסון (2022) החונק מבוסטון (2023) הדון האחרון (1997) CSI: מיאמי (2002–2007) הארגון (2007) 24 (2009) פעולת תגמול (2019) לייקרס: קבוצה מנצחת (2022) מדיה וקבצים בנושא רורי קוקריין בוויקישיתוף רורי קוקריין, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) רורי קוקריין, באתר AllMovie (באנגלית) רורי קוקריין, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) רורי קוקריין, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
יורגוס קאטידיס

יורגוס קאטידיס (ביוונית: Γιώργος Κατίδης; נולד ב-12 בפברואר 1993, סלוניקי שביוון) הוא כדורגלן יווני שיחק בקבוצת פריבראם עד יולי 2019. קאטידיס נולד בסלוניקי. בצעירותו גם שיחק בקבוצת הנוער של אריס סלוניקי, ובשנת 2010 עלה לבוגרים. בנבחרת הצעירה של יוון רשם 6 הופעות ושער אחד. קאטידיס שיחק עם נבחרתו באליפות אירופה עד גיל 19 והגיע עמה לשלב הגמר. ב-27 באוגוסט 2012 הוא חתם ל-4 שנים בא.א.ק. אתונה. ב-16 במרץ 2013 יצר קאטידיס מחלוקת בינלאומית כשהצדיע במועל יד לאחר שהבקיע את שער הניצחון נגד ואריה. פעולתו משכה גינויים מחברי צוות, עמיתים, פוליטיקאים, אוהדים והתקשורת. מאוחר יותר הוא טען שהוא לא היה מודע למשמעות התנועה וטען כי הוא הצביע לחברו שיישב ביציע. כתוצאה מכך, החליטה ההתאחדות לכדורגל ביוון להשעות את קאטידיס מנבחרות יוון בכל הגילאים לכל החיים. ביוני 2013 חתם בנובארה מהסרייה ב' האיטלקית. בשנת 2014 שיחק בקבוצת וריה ובשנת 2015 עבר לקבוצת לבדיאקוס. מדיה וקבצים בנושא יורגוס קאטידיס בוויקישיתוף יורגוס קאטידיס, באתר Transfermarkt יורגוס קאטידיס, באתר Soccerway יורגוס קאטידיס, באתר WorldFootball.net יורגוס קאטידיס, באתר FootballDatabase.eu השחקן שהצדיע במועל יד הושעה מנבחרת יוון לצמיתות, באתר וואלה, 17 במרץ 2013
תרה

תַרָּה או טרה הוא מאכל העשוי מעלי תרד, מנגולד או חוביזה על בסיס בשרי ואופייני למטבח של יהודים הרריים וכן בקרב חבל ארצות הקווקז התקבל כמאכל הלאומי של דאגסטן. תרה הוא מאכל מסורתי בקרב היהודים ומכינים אותו בחג הפסח לזכר יציאת בני ישראל ממצרים. על פי המנהג, את התרה נהוג לאכול עם מצה. ייתכן שמקור השם "תרה" מזכיר את קבלת ה"תורה" כשבני ישראל היו במדבר.[דרוש מקור] יש גם המקשרים את המילה תרה עם המילה תרד[דרוש מקור]. בשל מגוון התרבויות בקווקז, עם הזמן נהיה מאכל היהודי תרה גם כאחד ממאכלים הלאומיים של דאגסטן. טרה – תבשיל חובזה חגיגי של יהודי קווקז אלונה אייזנברג, סודות מהמטבח הקווקזי: מלחם מהיר עד לתבשיל מנגולד ובשר, באתר ynet אוכל קווקזי – ריח הלחם, ניחוח דושפרה באתר מסע אחר
מספר טלפון וירטואלי

מספר טלפון וירטואלי (Direct inward dialing- DID), או חיוג ישיר פנימה, בקיצור "חיפ", הוא מספר טלפון קווי או נייד רגיל למראית עין. ייחודו הוא בעובדה שאין לו שיוך קבוע למכשיר טלפון מסוים. המספר למעשה רשום ברשת מפעיל התקשורת המספק את שירות המספר הווירטואלי, והלקוח יכול בכל רגע נתון להחליט לאן יגיעו השיחות, למשל לשלוחה מסוימת במרכזייה במשרד, טלפון נייד, תא קולי, פקס וכו'. כמו במספרי טלפון ברשת טלפוניה "מסורתית", גם מספרים וירטואליים הנם מסוגים שונים. ניתן לקבל מספרים קוויים, מספרים סלולריים תומכי קבלת שיחה בלבד, מספרים סלולריים תומכי קבלת שיחה והודעות, מספרים בקומת חינם, ועוד. סוגי המספרים מכתיבים לא רק את סוג הרשת אליה שייך המספר אלא גם את כמות השיחות הבו-זמניות אשר ניתן לקבלת עליו (ערוצי שיחה). הרעיון המקורי היה לאפשר ללקוחות עסקיים בעלי מרכזייה דיגיטלית להגדיר מספרי טלפון ישירים לשלוחות, אך כיום גם לקוחות פרטיים נהנים משירותים אלו. חברות הסלולר, לדוגמה, מציעות שירות מספר טלפון וירטואלי. לדוגמה, אפשר לשייך מספר טלפון נוסף לקו הסלולרי ולפרסם אותו במודעה למכירת הרכב; לאחר שהרכב נמכר, ניתן לבטל את מספר הווירטואלי וכך לא נחשף מספר הטלפון האישי. בעידן האינטרנט והגלובליזציה עלה הצורך לשירותי מספר וירטואלי גם מחוץ לגבולות המדינה. לדוגמה, חברת אשראי רוצה לספק שירות טוב יותר ללקוחותיה ורוצה לפרסם מספרי טלפון להתקשרות אל שירות הלקוחות במדינות רבות, אך אין לחברה סניפים או עובדים באותן מדינות. הפתרון הוא שירות מספר וירטואלי בכל אחת מאותן המדינות, המפנה את השיחה באמצעות רשת האינטרנט בטכנולוגיית VOIP למרכזייה של החברה. ניתן למצוא היום ספקי שירות שמציעים שירותי מספרים וירטואליים במדינות רבות בעלות חודשית נמוכה.
נוהל אלמנת קש

"נוהל אלמנת קש" הוא שמה הצה"לי של טכניקה קרבית, הכוללת השתלטות על מבנה אזרחי ושהייה בו בחתימה נמוכה (כלומר שבמבט מבחוץ לא ניתן יהיה להבחין כי בבית ממוקם כוח צבאי), ולרוב כוללת הצבת צלפים במבנה זה או במבנה סמוך לצורכי חיפוי באש מדויקת ותצפית. הנוהל התפתח בצה"ל בעת לחימתו בדרום לבנון, ונעשה בו שימוש באינתיפאדה הראשונה והשנייה. נוהל אלמנת קש כולל שלבים אחדים: הגעת הכוחות והשתלטות על הבית כוח צבאי מגיע לבית, לרוב בשעות הלילה. מיד אחרי ההשתלטות על הבית, האזרחים שנמצאים בו מוכנסים לאחד החדרים, אמצעי תקשורת כמו טלפונים סלולריים נלקחים מהם, ומופקדת עליהם שמירה. אם בית זה שייך לפעיל טרור, מתבצעת סריקה בבית במטרה למצוא אמצעי לחימה ומידע מודיעיני. הכנת הבית לשהייה ולחימה שלב זה עלול לכלול הזזת ריהוט, קידוח חרכים לצורכי ירי וכיוצא בזה. הצבת קלעי סער ו/או צלפים שיספקו מודיעין צבאי (על ידי תצפית) וחיפוי באש מדויקת בעת הצורך. השהייה יכולה לנוע משעות בודדות, במקרה של מבצע ממוקד, ועד מספר ימים. עזיבת הבית על פי רוב, העזיבה תהיה גלויה, משום שבדרך כלל אין צורך להסתיר את העובדה שכוח צבאי שהה בבית. הסיבות להוצאה לפועל של אלמנת קש יכולות לנבוע מכמה צרכים מבצעיים. בדרך כלל הנוהל משמש לאחת מן המטרות הבאות: למטרות סיכול – הצבת מארב צלפים נגד מחבל המיועד לסיכול ממוקד או מעצר וקיים לגביו מידע כי עתיד להגיע לאזור מסוים. דוגמה למקרה כזה היא ניסיון מעצרו (שהוביל לחיסולו) של פעיל חמאס בגדה עבד אל-מג'יד דודין, במהלכו בוצעה אלמנת קש. ככוח חיפוי ולמטרות תצפית – במהלך מבצע מבוצעת לעיתים אלמנת קש בבית שנמצא בנקודה שולטת ומעניק יתרון טקטי. לדוגמה, בעת כניסה צבאית משמעותית ייתפסו בתים שולטים שיעניקו לצה"ל יתרון באש ותצפית. פעילות יזומה כחלק מפעילות בט"ש[דרוש מקור] – משמש כמארב שיגרתי על מנת לגלות חמושים לא חוקיים ולטפל בהם. מאז נסיגת הצבא מרצועת עזה כמעט ולא בוצעה פעילות מעין זו, עד מבצע חרבות ברזל. לוחמה בטרור צליפה בצה"ל אמיר בוחבוט, אל תסרסו את צה"ל, באתר nrg‏, 7 ביולי 2006 כתבה על אלמנת קש מאת רונן ברגמן סרטון על אלמנת קש של ארגון "שוברים שתיקה" איריס לעאל, חייבים לדבר על "אלמנת הקש", באתר הארץ, 24 בדצמבר 2015 צה"ל - דוח שנתי 2009, עמ' 19