laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ממלכת טוביהו

ממלכת טוביהו היא סדרת טלוויזיה ישראלית ששודרה בערוץ הופ! בשנים 2012–2013. העלילה עוסקת בילדה בשם גילי שנתקלת בבעיה וסבא טוביה מספר לה על המלך טוביהו הליצן: מלך שמן וטוב לב שדומה לסבא טוביה. היועץ זרח מעוניין לבוא על מקומו כמלך, אבל הנסיכה אילאיל מצילה את המצב. לאחר המקרה של הסיפור גילי לומדת את מוסר ההשכל מהסיפור ומשנה את דעתה. המלך טוביהו/סבא טוביה (טוביה צפיר): המלך טוביהו הוא מלך ליצן שמן. בסוף הסדרה המלוכה שייכת לזרח, כי זרח הוא נצר למשפחת מלוכה משושלת "טוביאלנה". סבא טוביה מספר את סיפור הסדרה לנכדתו, גילי. גילי (בר סביר): נכדתו של סבא טוביה. זרח (מרטין אומנסקי): היועץ של המלך, אשר חותר תחתיו. בסוף הסדרה, טוביהו אומר שהמלוכה שייכת לזרח. הנסיכה אילאיל (דקלה הדר): בתו של המלך.
מר עגבנייה

מר עגבנייה היא סדרה קומית ישראלית לילדים המהווה סדרת בת של הסדרה "יובל המבולבל". הסדרה משודרת בערוץ הופ! משנת 2012, שעובדה מאוחר יותר גם להצגת ילדים על שמה. בזמן טיול יובל מוצא הודעה: "דרוש עוזר לדוקטור פרופסור פוקס", והוא מגיע איתה למעבדה. יובל מפעיל בטעות מכונה והופך ל"מר עגבנייה", שאין לו כוחות מיוחדים, אך הוא עוזר לכל מי שנמצא בצרה. בסוף כל פרק נעזר יובל בהמצאות של פוקס לפתירת בעיה אליה נקלעות הדמויות השונות. העונה השלישית של הסדרה מכונה "הרפתקה מזמן אחר", ובה יובל עוזר למספר דמויות מההיסטוריה באמצעות מכונת זמן שהפרופסור בנה. בעונה הרביעית מצטרפת ריבי הרובוטית שהפרופסור בנה. במקום המצאות בצורת מכונות, מביאה ריבי ליובל המצאות בדמות עגבניות מיוחדות. יובל נעזר בהן על מנת לסייע למספר דמויות מההיסטוריה אליהן הוא מגיע באמצעות מכונת זמן שהפרופסור בנה. יובל המבולבל - מר עגבנייה (יובל שם-טוב) - ילד מבולבל שחלם להיות גיבור על, לאחר הצלחתו בגיבורי האור יובל מוצא הודעה שדרוש עוזר לפרופסור פוקס, הוא מפעיל בטעות את אחת המכונות של הפרופסור והוא הפך למר עגבנייה (גיבור על שנוצר מעגבנייה) גיבור על שאין לו כוחות מיוחדים אלא שהוא עוזר לכל מי שבצרה. פרופסור פוקס (גיל וסרמן) - הגאון של המעבדה, ממציא המצאות שעוזרות ליובל. ריבי הרובוטית (ליאת אזר) (עונה 4) - רובוטית שהפרופסור בנה, אומרת את המשפט "אני יודעת הכל על הכל" ונותנת ליובל המצאות בדמות עגבניות מיוחדות. קריין החדשות (אלי גלפרין) (עונות 1 ו-2) - הכתב של השכונה, בסוף כל כתבה הוא משגע את יובל ופוקס ואז מכבים אותו. כתבת השטח (דקלה הדר) (עונה 3) - כתבת שמחליפה את קריין החדשות, מנחה את "חדשות הזמן". יפית החיננית (לורן סביר) (עונות 1 ו-2) - ילדה יפה בעלת כובע גדול. גל בלי מזל (אורי אוריין) (עונות 1 ו-2) - ילד שלעיתים מסתבך בצרות. שולה פרגנולה (גיל וסרמן) (עונות 1 ו-2) - שכנה מגושמת שגם לרוב מסתבכת בצרות. אמו של גל בלי מזל. כיכבה לאחר מכן גם במופע של פרופסור פוקס. דן ההרפתקן (בן פרי) (עונה 2) - בחור הרפתקן שמנסה לאתגר את עצמו בדברים חדשים. אמנון הקדמון (עמי סמולרצ'יק) (עונה 3) - איש מערות. אדיר האביר (אמנון וולף) (עונה 3) - אביר מימי הביניים. בוסבוסית הפרעונית השלישית (שרה קרפ) (עונה 3) - נסיכה ממצרים העתיקה. מפל גועש (מיכל גבריאלוב) (עונה 3) - אינדיאנית מהמערב הפרוע. גנרל בונז'ור (שראל פיטרמן) (עונה 4) - גנרל צרפתי מאירופה מהמאה ה-19. ינאי החשמונאי (אלדד פריבס) (עונה 4) - חשמונאי מתקופת החשמונאים. איתי הספורטאי (דני קרפל) (עונה 4) - ספורטאי מיוון העתיקה. סינג א סונג (לוטוס אתרוג) (עונה 4) - לוחמת מקיסרות סין. לוסי לאסו (תמרה קליינגון) (עונה 4) - בוקרת מהמערב הפרוע. "מר עגבנייה", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית יובל המבולבל – מר עגבניה, באתר "הבמה"
שרון סמול

שרון סמול (באנגלית: Sharon Small; נולדה ב-1 בינואר 1967) היא שחקנית סקוטית הידועה מהופעותיה בקולנוע, טלוויזיה, תיאטרון ורדיו. תפקידה הידוע ביותר הוא כסמלת ברברה הייברס בסדרת הטלוויזיה "חקירות המפקח לינלי", המבוססת על ספריה של אליזבת ג'ורג'. סמול נולדה ב-1967 בדרמצ'אפל שבגלאזגו, הבכורה במשפחה בת חמישה ילדים. היא למדה בבית הספר קינגהורן (Kinghorn Primary School), אחר כך בתיכון בלווירי (Balwearie High School) בעיר קרקוולדי, ובקורס דרמה ב"קולג' אדם סמית'". בין הבוגרים של בית הספר היו יואן מקגרגור ודאגרי סקוט. סמול עברה ללונדון שם סיימה את לימודי המשחק ב"אקדמיית מאונטוויו של אמנויות התיאטרון". היא שיחקה בתפקידים שונים בקולנוע ובטלוויזיה. בין השאר הופיעה בסרט רווק פלוס ילד כחברתו של יו גרנט, כיכבה עם איאן גלן בסדרת הדרמה "Glasgow Kiss" ובסדרת הטלוויזיה "מכת שמש". משנת 2001 החלה לגלם את דמותה של הבלשית ברברה הייברס הסמלת של המפקח לינלי (נתניאל פרקר) בסדרת סרטים על פי רומנים מאת אליזבת ג'ורג'. עוד בטלוויזיה שיחקה בסדרה "מאהבות" לצדן של שרה פאריש שלי קון ואורלה בריידי. בתפקידי אורח שיחקה בסדרות "אחוזת דאונטון" (בתפקיד מאריגולד שור, המשרתת של ליידי רוזמנד, בספיישל חג המולד של העונה השנייה), "עדות אילמת" ובסדרה "מיילדת". על במת התיאטרון הופיעה סמול בתפקיד פולי ב"אופרה בגרוש" (1994), בתפקיד מארי בהפקה בווסט אנד של "כשהארי פגש את סאלי" (2004), בתפקיד פורטנלה במחזה "ליר" מאת אדוארד בונד (2005), בתפקיד אסתרלה ב-"Life Is A Dream" ‏(2009) ובתיאטרון המלכותי הלאומי גילמה את מגי מוריסון בהצגה "Men Should Weep" מאת אינה למונט סטיוארט (Ena Lamont Stewart). שרון סמול, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) שרון סמול, באתר AllMovie (באנגלית) שרון סמול באתר ה-BBC
וושינגטוניה

וושינגטוניה (שם מדעי: Washingtonia) הוא סוג במשפחת הדקליים. מוצאו של הוושינגטוניה בדרום-מערב ארצות הברית (דרום קליפורניה, דרום-מערב אריזונה וטקסס) וצפון-מערב מקסיקו. סוג דקלים זה נקרא על שמו של ג'ורג' וושינגטון. פרחי הוושינגטוניה הם דו-מיניים, ויושבים בצמוד לענפי התפרחת. הם שמוטים כלפי מטה ואינם חורגים בהרבה מקו הנוף. הגביע והכותרת צינוריים, בעלי שלוש אונות כל אחד. לכל צמח קיימים שישה אבקנים. השחלה היא עילית. אורך הפרי כ־8 מ"מ, דמוי בית-גלעין וצבעו חום. טעמם של הפירות מזכיר את זה של תמרים. ניתן לאכול אותם או לבשל מהם ריבה. הילידים במקסיקו נהגו לטחון את הזרעים לקמח. זרעי הוושינגטוניה החסונה מופצים על ידי ציפורים האוכלות את הפירות, ונובטים בקלות במקום נפילתם. הנבט הצעיר מגדל במהירות שורש שיפודי מעמיק אשר מקשה מאוד על עקירתו, עוד בטרם נפרש העלה הראשון. ההפצה למרחק והנביטה הקלה של הזרעים הופכת את הוושינגטוניה לעץ פולש לבתי גידול מושקים, שדות וגינות. בקליפורניה, בה האקלים דומה לאקלים בארץ ישראל, הוגדרה הוושינגטוניה כעץ פולש המהווה איום ברמה בינונית על השטחים הפתוחים. הוושינגטוניה החסונה כשמה כן היא, עץ חסון שנחשב עמיד לפגעי שרב, קור ורסס מי-הים. המינים יכולים ליצור בני כלאיים ביניהם. השימוש העיקרי בוושינגטוניה הוא כצמח נוי, והיא הוא נפוץ גם ברחבי העולם. על אף ששני מיני העצים דומים מאוד, הוושינגטוניה החסונה היא בעלת גזע מאוד צר לעומת גזע עבה פי 3 בחוטית. הוושינגטוניה החסונה עמידה מעט פחות בפני קור מאשר קרובתה החוטית, אבל חובבת לחות ואפילו מעט מליחות. החוטית מעט רגישה ללחות. וושינגטוניה חוטית (Washingtonia filifera) – מתנשא לגובה של עד 23 מטר, עליה גדולים ובעלי פטוטרת של עד 2 מטרים. אורך התפרחת עד 5 מטרים, והפרחים לבנים. וושינגטוניה חסונה (Washingtonia robusta) – מגיע בגובהו עד ל-25 מטר. עליה הם בעלי פּטוֹטֶרת שאורכה עד מטר, וטָרָף שאורכו אף הוא עד מטר. אורכה של התפרחת הוא עד שלושה מטרים, ועליה מספר רב של פרחים קטנים שצבעם לבן-ורדרד בהיר. שדרת הוושינגטוניות (טירת צבי) – המוכרת כאתר מורשת לאומית. מדיה וקבצים בנושא וושינגטוניה בוויקישיתוף וושינגטוניה, באתר ITIS (באנגלית) וושינגטוניה, באתר NCBI (באנגלית) וושינגטוניה, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) וושינגטוניה, באתר GBIF (באנגלית) וושינגטוניה, באתר IPNI (באנגלית) וושינגטוניה חסונה Washingtonia robusta וושינגטוניה חוטית Washingtonia filifera, צמחי הגן של סימה באתר מינהל המחקר המדעי, מכון וולקני
תיאטרון ניל סיימון

תיאטרון ניל סיימון (באנגלית: Neil Simon Theatre) הוא תיאטרון במנהטן, ניו יורק, ברחוב 52 מערב (בין ברודוויי והשדרה השמינית). התיאטרון נוסד ב-1927 ועד 1983 נקרא תיאטרון אלווין (Alvin Theater). ב-1983 נקרא על שם המחזאי ניל סיימון. התיאטרון תוכנן על ידי האדריכל הרברט ג'יי קראפ (Herbert J. Krapp) עבור איל ההון אלכסנדר פינקוס ונקרא על שם המפיקים אלכס אהרונס ו-וינטון פרידלי (ALex Aarons and VINton Freedley). התיאטרון, שהכיל באופן מקורי 1362 מקומות, נחנך ב-22 בנובמבר 1927 עם בכורת המחזמר פנים מצחיקות פרי עטם של ג'ורג' ואיירה גרשווין, בכיכובם של אדל ופרד אסטר. ב-1930 הופיעה בו לראשונה על במות ברודוויי אתל מרמן במחזמר "Girl Crazy" של האחים גרשווין (עוד הופיעו במחזמר ג'ינג'ר רוג'רס ששרה את Embraceable You ובתזמורת ניגנו בני גודמן, גלן מילר, וג'ן קרופה) וב-1934 שבה וכיכבה במחזמר "Anything Goes" שחיברו קול פורטר, גאי בולטון ופי. ג'י וודהאוס. ב-1935 נערכה במקום בכורת האופרה פורגי ובס, שלא הייתה הצלחה. עקב השפל הגדול נאלצו אהרונס ופרידלי לוותר על המקום והוא הפך למשך תקופה מסוימת לאולפן רדיו של CBS. התיאטרון אירח את הופעות הבכורה בברודוויי של לוסיל בול (1960, Wildcat) ולייזה מינלי (1965, Flora the Red Menace). ב-1962 הועלתה הפארסה "דבר מצחיק קרה לי בדרך לפורום" שזכתה בפרס טוני למחזמר. ב-1977 הועלה המחזמר אנני, שרץ שש עונות רצופות וקבע שיא הצעות לתקופתו עם מעל 2,000 הצגות. ב-1983 נרכש התיאטרון על ידי ארגון נדרלנדר (Nederlander Organization) וב-29 ביוני נקרא על שמו של ניל סיימון ונפתח מחדש עם בכורת מחזהו יומן חוף ברייטון (שזיכה את מתיו ברודריק בפרס טוני). ב-1984 הועלה במקום מחזה ההמשך ב"טרילוגיית יוג'ין", טירונות. ב-1985 הוכרז המבנה כציון דרך (New York City landmark). ב-2002 הועלה בתיאטרון המחזה "Hairspray", שהועלה 2,642 פעמים, עד 2009‏, וקבע בכך שיא לאורך זמן ריצה של מחזה בברודוויי. מדיה וקבצים בנושא תיאטרון ניל סיימון בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של תיאטרון ניל סיימון (באנגלית) תיאטרון ניל סיימון במסד הנתונים IBDB (באנגלית) על התיאטרון במדריך ניו יורק Jim's Deli אנני במסד הנתונים IBDB (באנגלית) Hairspray במסד הנתונים IBDB (באנגלית)
בארתולומיאו דיאש

בארתולומיאו דיאש (פורטוגזית: Bartolomeu Dias; ‏1451 – 29 במאי 1500) היה מגלה ארצות פורטוגלי. הנסיך ז'ואאו (João), בנו של המלך אפונסו החמישי, מונה על ידי המלך בשנות ה-70 של המאה ה-15 לאחראי על גילוי ארצות בשם פורטוגל, להאדרת הכתר הפורטוגלי והצי שלו. באותה תקופה נחסמו דרכי המסחר היבשתיות להודו כמעט לחלוטין בפני בני אירופה, ולכן הייתה קדימות לגילוי דרכים חלופיות – ימיות – לארץ זו. הנסיך ז'ואאו שלח משלחות שונות לגילוי הקצה הדרומי של אפריקה, נקודה שהייתה בלתי ידועה ובגדר תעלומה לבני אותה תקופה. הספנים היוצאים למסעות צוידו בפדרוייס, עמודי אבן ובראשם הצלב המלכותי הפורטוגלי, אותם היה עליהם להציב בכל חוף אליו יגיעו, כציון לכיבושו על ידי הצי הפורטוגלי. משלחת בפיקודו של מגלה הארצות דיוגו קאו יצאה ושטה לאורך החוף המערבי של אפריקה, והציבה את עמוד האבן שלה בחוף אנגולה של ימינו, שם סברה שנמצאת נקודת קצה אפריקה. דיוגו קאו חזר כגיבור וזכה באותות ובכבוד רב. בסיורו הבא הוא גילה נקודה דרומית עוד יותר לחופי נמיביה, אך הפעם נקודת הקצה החדשה התקבלה בפקפוק מה. ב-10 באוקטובר 1486 שלח ז'ואאו, שהפך בינתיים למלך, את ברתולומיאו דיאש בראש שלוש ספינות, עם טובי הספנים של הצי – פרו דה אלנקוור, וזואו דה סנטיאגו – לגלות את נקודת הקצה הנכונה ובכך להתוות את הדרך החדשה להודו. ב-1487 יצא דיאש בראש משלחתו אל דרומה של אפריקה. עקב הסערה המתקרבת השאיר בארתולומיאו את ספינת האספקה ליד חופי נמיביה, באחד מעיקולי החוף פקדה סערה את המשלחת והיא נאלצה להעמיק אל תוך הים, אך כשניסה לחזור לחוף גילה שהוא נעלם. הוא הבין שחצה את הקצה הדרומי והוא עתה בצדה המזרחי של אפריקה. הדבר היה בתאריך ה-6 בינואר 1488. עתה נותר רק להגיע להודו ולזכות בתהילה רבה, אך דווקא אז התמרד הצוות ודרש לחזור הביתה. המשלחת חזרה, כשהפעם ראתה את דרום אפריקה וכינתה את נקודת הקצה בשם "כף הסערות". בהמשך שונה השם ל"כף התקווה הטובה". דיאש רצה לארגן משלחת חדשה ולצאת מיד אל עבר הודו, אך אז להיטותו של המלך פחתה, ומסעות הגילוי הפורטוגליים נעצרו ל-9 שנים. בינתיים גילה קולומבוס את אמריקה, אותה חשב להודו, ונראה היה שלא נחוץ לגלות את הודו שוב בנתיב של דיאש. לבסוף זכה ואסקו דה גאמה להשלים את המשימה, לאחר שהמלך החדש מנואל הראשון, העדיף את שירותיו על פני אלו של דיאש. דיאש הצטרף אל וואסקו דה גאמה, עזר לו בניווט, והובילו עד חופי אפריקה, אל עיר הנמל אלמינה. דיאש טבע עם ספינתו, שנטרפה בקרבת כף התקווה הטובה, כאשר שימש כקברניט משנה לצד מגלה הארצות פדרו קברל, מגלה ברזיל. מדיה וקבצים בנושא בארתולומיאו דיאש בוויקישיתוף בארתולומיאו דיאש, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) בארתולומיאו דיאש, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
מוסר השכל

המונח "לקח" מפנה לכאן. לערך העוסק במאכל בשם זה, ראו עוגת דבש. מוסר השכל הוא משפט, מפורש או משתמע שממצה את המשמעות הרצויה והרעיון המוסרי של סיפור מעשה. ברבים מהסיפורים הנושאים מוסר השכל, המטרה העיקרית היא העברת מוסר ההשכל, וסיפור העלילה הוא רק אמצעי. את מוסר ההשכל מוצאים כיום בעיקר בסיפורי ילדים. הוא גם מצוי בסיפורי עם ומהווה אחד מהמאפיינים שלהם. משל הוא סוג אחר של יצירה שאף היא ניתנת לתמצות במוסר השכל קצר. ניתן למצוא אותו גם בפואמות, בשירי עם ובשירי ילדים. יצירות ספרותיות אמנותיות יותר כגון הרומן ומרבית השירים נמנעות בדרך כלל מהכללת מוסר השכל במובן של סיפור שכל תכליתו היא להעביר מסר. רומנים שכן נועדו להעביר מוסר השכל מוקעים מאוד בתרבות המודרנית. ניתן למצוא יצירות כאלו בעיקר לפני המאה העשרים. דוגמה טובה ומפורסמת לעניין הוא השלטון בצרפת שנחרד לאור הפופולריות הרבה שרכש הספר מאדאם בובארי שנכתב בעקבות סיפורה של אישה נואפת, פרשייה עיתונאית מאותם ימים. הספר לא הוקיע באופן חד משמעי את מעשיה של מאדאם בובארי שנגדו את מוסכמות הצניעות וההתנהגות באותם הימים. תוך זמן קצר נכתב רומן על אותה פרשייה בדיוק רק שהפעם הוא נכתב למטרה אחת - להעביר את המסר שמעשיה של מאדאם בובארי אינם מקובלים. מוסרי השכל היו חלק מסיפורי ילדים במשך מאות שנים, כי לסיפורי הילדים הייתה אז בעיקר תכלית חינוכית ולימודית; הם לא היו לשם בידור או הנאה. במקרים רבים מוסר ההשכל הובלט במיוחד ובמילים מפורשות, והסיפור הסתיים במשפט כגון "ומוסר ההשכל של זה הוא...". כך הובהר לשומע מה בעצם מלמד הסיפור. לדוגמה, בתום הסיפור כיפה אדומה יכול המספר להוסיף "ומוסר ההשכל, ילדים, הוא שאסור לדבר עם זרים!". בספרות הילדים המודרנית מוסרי השכל הפכו למיושנים, וכשכבר מוצאים אותם בסיפור הכוונה היא בדרך כלל אירונית.[דרוש מקור] לואיס קרול העביר ביקורת חריפה על מנהג זה, וכמה מהדמויות בספריו טרודות מאוד במוסרי השכל, מה שמראה כמה הם היו מקובלים באמצע המאה ה-19. בספרות, פרמיס הוא מוסר השכל שהוא מעין אמירת יסוד: אמירת היסוד של הסיפור היא מוסר ההשכל עליו מתבסס הסיפור והמפתח התמתי (מרכזי) של הסיפור. בכל סיפור קיים פרמיס, מוסר השכל המבסס את הציר העלילתי כולו. רואים בפרמיס תמרור ראשון המראה את הכיוון של העלילה. האמירה יכולה להיות כללית ביותר אך חייבת להיות מאוד מדויקת כי היא מהווה את מהות הסיפור - התוכן שרצה הכותב להעביר ומלווה את הצופים לאורך כל אורכו. דידקטיות אופי, דף שער בספרייה הלאומית
הצי הביזנטי

הצי הביזנטי הוא השם שניתן במחקר ההיסטורי המודרני לאותם ציי מלחמה שהחזיקה והפעילה האימפריה הביזנטית במהלך תולדותיה, מ-286 (חלוקת האימפריה הרומית על ידי דיוקלטיאנוס) ועד 1453 (כיבוש קונסטנטינופוליס). הוא היה המשכו של הצי הקיסרי הרומי, אך בניגוד לקודמו מילא תפקיד גדול וחשוב יותר בהגנה על האימפריה אותה שירת ובשמירה על קיומה. אויבים מעטים ניצבו בפני האימפריה הרומית בזירה הימית, והצי המלחמתי מילא בה על כן תפקידי שיטור והגנה מפני פירטים בעיקר. שונה היה מצבה של האימפריה הביזנטית, שהים והשליטה בנתיביו היו חיוניים לעצם קיומה. אחרי קרב אקטיום ב-31 לפנה"ס הפך הים התיכון ל"אגם רומאי". הראשונים שקראו תיגר על השליטה הרומית בים התיכון היו הוונדלים במאה ה-5, אך הסכנה סולקה אחרי שכבש יוסטיניאנוס הראשון את ממלכתם בצפון אפריקה ב-534-533. כינונו מחדש של צי קבע מלחמתי וראשית הופעתו של הדרומון באותה תקופה מציינים את השלב בו נפרד הצי הביזנטי משורשיו הרומיים המאוחרים והחל מפתח זהות משל עצמו. תהליך זה קיבל משנה תנופה עם תחילת כיבושי המוסלמים במאה ה-7. לאחר אובדן הלבנט ואחר כך צפון אפריקה, הפך הים התיכון מ"אגם רומאי" לזירת התגוששות בין הביזנטים למוסלמים. ציי המלחמה הביזנטיים מילאו תפקיד מכריע במאבק זה, לא רק בהגנה על נחלותיה הרבות של האימפריה סביב אגן הים התיכון כולו, אלא גם בהדיפת התקפות מן הים נגד בירת האימפריה קונסטנטינופוליס עצמה. הודות ל"אש היוונית", כלי הנשק האימתני והסודי של הצי שהומצא זה לא כבר, נחלצה קונסטנטינופוליס מכמה מצורים וצייה ניצח בקרבות ימיים רבים. בתחילה הייתה ההגנה על חופי ביזנטיון ומבואותיה הימיים של קונסטנטינופוליס מסורה לידי צי הקרביסיינים (karabisianoi). אך בהדרגה פוצל צי זה לכמה שייטות אזוריות (על פי המחוזות האדמיניסטרטיביים של האימפריה שכונו 'תֵימות'[דרושה הבהרה]), בעוד עיקר הצי מוצב בקונסטנטינופוליס, מגן על העיר ומהווה גרעין לחילות משלוח ימיים. לקראת סוף המאה ה-8 שב הצי הביזנטי להיות הכוח הימי החזק והמאורגן ביותר בים התיכון. היריבות עם הציים המוסלמיים נמשכה תוך ניצחונות ומפלות לסירוגין, אך במאה ה-10 הצליחו הביזנטים לחדש שוב את עליונותם באגן המזרחי של הים התיכון. במהלך המאה ה-11 החל הצי המלחמתי שוקע ומתנוון, כמו האימפריה עצמה. הביזנטים, שניצבו מול אויבים חדשים במערב, נאלצו לסמוך יותר ויותר על ציי המלחמה של ערי-מדינה איטלקיות כמו ונציה וגנואה, מהלך שהיה בעל השפעה הרסנית על הכלכלה והריבונות של ביזנטיון. האימפריה התאוששה אומנם בתקופת שלטונם של קיסרי השושלת הקומננית, אך מיד אחר כך שבה ושקעה, כשאת נקודת השפל מציינים כיבוש קונסטנטינופול ופירוק האימפריה ב-1204, במסע הצלב הרביעי. אחרי כינונה מחדש של האימפריה הביזנטית ב-1261 ניסו קיסרים אחדים מן השושלת הפליאולוגית להקים לתחייה את הצי המלחמתי, אך מאמציהם נשאו פרי לזמן קצר בלבד. כוחו של הצי הביזנטי, שבשיא עוצמתו יכול היה להוריד לים מאות ספינות קרב, הצטמצם עד אמצע המאה ה-14 לכמה תריסרי אוניות בלבד, והשליטה בים האגאי עברה לידי ציי המלחמה של הערים האיטלקיות והאימפריה העות'מאנית. עם זאת, הצי ההולך ומתמעט המשיך להתקיים ולפעול עד נפילתה של האימפריה הביזנטית לידי העות'מאנים ב-1453. הצבא הביזנטי הלן ארוויילר (1966), Byzance et la mer. La marine de guerre, la politique et les institutions maritimes de Byzance aux VIIe–XVe siècles (בצרפתית), Paris: Presses Universitaires de France מדיה וקבצים בנושא הצי הביזנטי בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מחמוד סאמי אל-בארודי

מחמוד סאמי אל-בארודי (בערבית: محمود سامي البارودي; 6 באוקטובר 1839 – 12 בדצמבר 1904) היה פוליטיקאי מצרי חשוב ומשורר בולט. כיהן כראש ממשלת מצרים מ-4 בפברואר 1882 עד 26 במאי 1882. נחשב לאחת הדמויות המרכזיות בשירה הערבית המודרנית. נודע בכינוי "אביר החרב והעט" (رب السيف والقلم). סאמי אל-בארודי נולד ב-6 באוקטובר 1839 בקהיר. אמו הייתה יווניה שהתאסלמה בעת נישואיה לבעלה המוסלמי. כישרונות הכתיבה שלו ניכרו כבר בגיל צעיר; הוא למד על המסורת הערבית וקרא ספרי שירים רבים בערבית, פרסית וטורקית. הוא השלים השכלה בסיסית, ולאחר מכן הצטרף לאקדמיה הצבאית המצרית, שם למד את אמנויות המלחמה, לימודי דת, שפות ומתמטיקה. הוא סיים את חוק לימודיו בשנת 1855, והוצב לאחר מכן במשרד החוץ העות'מאני. לאחר שהכירו בשליטתו המלאה בטורקית ופרסית הוא הוצב במשרד המזכירות המנהלית של משרד החוץ, והחזיק במשרה זו במשך 7 שנים (1857–1863). לאחר חזרתו למצרים ב-1863, קיבל סאמי אל-בארודי משרה במנהלה של הח'דיו המצרי איסמעיל פאשה. עם זאת, לאחר שלא מצא סיפוק בעבודתו, החליט להתגייס לצבא, ביולי 1863. הוא מונה למפקדם של שני גדודים והוכיח את כשרונותיו כמפקד. הוא הגיע לדרגת "בקבשי" בצבא הח'דיו (דרגה המקבילה לדרגת לויטננט קולונל). בשנת 1865 השתתף בדיכוי המרד בכרתים במשך שנתיים. אל-בארודי היה אחד ממנהיגי מרד עוראבי, התקוממות נגד שלטון הח'דיו של מצרים תאופיק פאשא. ב-1881 מונה אל-בארודי לשר המלחמה בממשלת הח'דיו, לאחר לחץ רב ומחאות שארגן עוראבי, ובפברואר 1882 מונה לראש ממשלת מצרים. לאחר המלחמה האנגלו-מצרית והכיבוש הבריטי של מצרים, גורשו ממצרים מנהיגים לאומניים, ובהם סאמי-אל בארודי, לסרי לנקה. הוא נותר שם במשך 17 שנים, והנציח תקופה ארוכה זו בשיריו, בהם הביע כאב עמוק וגעגועים למולדתו. ב-12 בספטמבר 1899 הוא נשלח חזרה למצרים לצורך טיפולים רפואיים. סאמי אל-בארודי מת ב-12 בדצמבר 1904. מחמוד סאמי אל-בארודי, "Texas Theory Wiki", אתר אוניברסיטת טקסס באוסטין (באנגלית). מחמוד סאמי אל-בארודי באתר אל-אהראם (באנגלית). מחמוד סאמי אל-בארודי, באתר Discogs (באנגלית)
איי סנקאקו

איי סנקאקו הם ארכיפלג בלתי מיושב בים סין המזרחי, המונה חמישה איים קטנים ושלושה סלעים בשטח כולל של 7 קמ"ר, הנשלט על ידי יפן. האיים מצויים מזרחית לסין היבשתית, צפונית-מזרחית לטאיוואן, מערבית לאי אוקינאווה, וצפונית לקצה הדרום-מזרחי של שרשרת איי ריוקיו. השליטה על האיים הועברה מידי ארצות הברית ליפן בשנת 1971. יחד עם זאת, ריבונותה של יפן על האיים שנויה במחלוקת, הן מצד סין והן מצד טאיוואן, בין השאר על רקע תגליות משנת 1968 אשר הצביעו על אפשרות להימצאות מאגרי נפט תת-קרקעיים באזור. סין טוענת כי גילתה את האיים ושלטה בהם החל מהמאה ה-14, טענה בה יפן אינה מכירה. יפן שלטה באיים החל משנת 1895 ועד כניעתה בתום מלחמת העולם השנייה, בשנת 1945. לאחר כניעתה של יפן הועברה השליטה באיים לארצות הברית, וזו שלטה בהם עד להחזרתם ליפן במסגרת הסכם בין המדינות ב-1971. סוגיית השליטה באיים והגבולות הימיים סביבם מהווה מקור מתמשך למחלוקת ביחסיה של יפן עם סין ועם טאיוואן. למרות היחסים המתוחים בין סין לבין טאיוואן, מסכימות שתיהן כי האיים מהווים חלק משטחה של האחרונה (הנחשבת על ידי סין כאחד ממחוזותיה). יפן, מצידה, אינה מכירה באופן רשמי בטאיוואן כמדינה ריבונית, דוחה את טענותיה ואת טענות סין, ומתייחסת לאיים כאל חלק אינטגרלי ממחוז אוקינאווה היפני. המתיחות בין שתי המדינות האסייתיות הגיעה באוגוסט 2012 לשיא, אחרי שקבוצה של לאומנים יפנים הגיעה בשחייה לאי סלעי בים סין המזרחי, הנמצא בלב שטח המחלוקת עם בייג'ינג, והציבה במקום את דגל יפן. צעד זה הצית הפגנות מחאה גדולות בסין ונזיפה דיפלומטית מצד בייג'ינג. שבוע קודם לכן חמקה קבוצה של 14 פעילים סינים מעין משמר החופים היפני, הגיעה לאחד האיים הלא מיושבים - והניפה בו את דגל סין. אך הקש ששבר את גב הגמל מבחינת הסינים היה ההודעה של ממשלת יפן כי רכשה את האיים מאזרח יפני פרטי. בתגובה, סין שלחה ספינות סיור לאזור האיים וכלי התקשורת במדינה הקומוניסטית קראו לאזרחים לצאת לרחובות ולהפגין פטריוטיות על ידי החרמת מוצרים יפניים וביטול נסיעות ליפן. אתר האינטרנט הרשמי של איי סנקאקו (בסינית) אתר האינטרנט הרשמי של איי סנקאקו (בסינית) אתר האינטרנט הרשמי של איי סנקאקו (ביפנית) כתבות בנושא איי סנקאקו באתר nrg מעריב "Japan to deploy 500 GSDF troops on Ishigaki Island", באתר Japantimes, נובמבר 2015 (באנגלית) AP, איי המחלוקת: סין נגד יפן - זה ייגמר במלחמה?, באתר ynet, 19 בספטמבר 2012
פאב מלו

פאבריסיו "פאב" פאולינו דה מלו (בפורטוגזית: Fabricio "Fab" Paulino de Melo; ‏20 ביוני 1990 — 11 בפברואר 2017) היה כדורסלן ברזילאי אשר שיחק בעמדת הסנטר. מלו שיחק באוניברסיטת סירקיוז במשך שנתיים, כאשר בשנתו השנייה הוא זוכה בתואר שחקן ההגנה של ה"ביג איסט". מלו החליט לעזוב את סירקיוז לאחר שנתיים ולהיכנס לדראפט ה-NBA. הוא נבחר במקום ה-22 בדראפט על ידי הבוסטון סלטיקס. הוא שיחק במשך רוב העונה בליגת הפיתוח של ה-NBA, שם הצליח יפה, כולל משחק אחד עם טריפל דאבל שכלל 15 נקודות, 16 ריבאונדים ושיא של ליגת הפיתוח, 14 חסימות. מלו חזר לבוסטון, ובמשחקו הראשון ב-NBA חטף חטיפה אחת. את הסל הראשון שלו הוא קלע בניצחון 116-95 על הלוס אנג'לס לייקרס. באוגוסט 2013 הועבר מלו לקבוצת הממפיס גריזליס בתמורה לדונטה גרין, אך לאחר כשבועיים נופה מסגל הקבוצה, וחתם בדאלאס מאבריקס. כעבור כחודש נופה מסגל המאבריקס. ב-11 בפברואר 2017 מת מלו בביתו שבז'ואיז דה פלורה, כנראה כתוצאה מהתקף לב. מדיה וקבצים בנושא פאב מלו בוויקישיתוף פרופיל, באתר Basketball-Reference פרופיל, באתר Sports-Reference פרופיל, באתר eurobasket פרופיל, באתר ליגת ה-NBA פרופיל, באתר ESPN פרופיל באתר NBA.com Grizzlies waive recently acquired Melo Mavericks add three players; roster expands to 18 באתר דאלאס מאבריקס פאב מלו נמצא מת בביתו, ככל הנראה מהתקף לב, באתר וואלה, 12 בפברואר 2017