הגביע האירי

הגביע האירי (באנגלית: Irish Cup; השם המלא: Irish Football Association Challenge Cup ומטעמי ספונסרים: Clearer Water Irish Cup) הוא מפעל כדורגל של התאחדות הכדורגל האירית בשיטת גביע (המפסיד יוצא, או "נוקאאוט"). הגביע האירי, המשוחק מאז 1881, הוא אחד ממפעלי הכדורגל הוותיקים ביותר בעולם, והוא המפעל השני בחשיבותו בצפון אירלנד אחרי ליגת העל הצפון אירית. במקור הגביע נחנך בשנת 1881, והיה לתחרות הגביע הלאומית של אירלנד כולה, ובנוסף תחרות הגביע הלאומי הרביעית בגודלה בעולם. בשנת 1921 הפכה אירלנד של היום ל"מדינה החופשית של אירלנד", ומדינת אירלנד נפרדה מהתאחדות הצפון אירית, ויסדה לעצמה את התאחדות הכדורגל של מדינת אירלנד החופשית (כיום הרפובליקה של אירלנד) שייסדה את גביע ה-FAI. במהלך ההיסטוריה של הגביע, נעשה שימוש בפורמטים וחוקים שונים ביחס לזכאות להשתתפות בתחרות, מספר הקבוצות והסיבובים, משחקים חוזרים, הארכה, דו-קרב פנדלים ועוד. התחרות פתוחה לכל המועדונים המזוהים עם IFA מהליגות הבינוניות ועד לליגת העל הצפון אירית. מועדונים מקבלים מעמד כזה על ידי עמידה בקריטריונים מינימליים שנקבעו על ידי התאחדות הכדורגל האירית למשל לגבי מתקנים ועוד. לכל מועדון, למשל, חייב להיות מגרש סגור משלו. התחרות מתחילה בדרך כלל באוגוסט או בספטמבר עם סיבוב המוקדמות הראשון, ומסתיימת בגמר במאי של השנה לאחר מכן. מועדונים מהליגה השלישית (ליגת הביניים העליונה של NIFL) וכל משתתפי הליגה האזורית מליגה הרביעית ומטה נכנסים לסיבוב המוקדמות הראשון. מועדונים אלו משחקים זה מול זה במשך ארבעה סיבובי מוקדמות, עד שנותרים 8 מועדונים. 8 הזוכים בסיבוב המוקדמות הרביעי מצטרפים לאחר מכן ל-24 המועדונים הבכירים מליגות 1 ו-2 של ליגת הכדורגל של צפון אירלנד בסיבוב הראשון של התחרות הראשית, המורכבת מ-32 מועדונים ומשוחקת בינואר. התחרות תמיד נערכה בפורמט נוקאאוט שהוגרל באופן אקראי. אם קבוצה מקבלת מעבר שלב ללא משחק (מה שנקרא "By"), היא תוגרלה אוטומטית ראשונה בסיבוב הבא כדי למנוע את האפשרות שקבוצה תקבל פעמיים רצוף "ביי". הקבוצה שהוגרלה ראשונה מכל מפגש מארחת את המשחק, למעט במקרה של קבוצת ביניים מהליגה השלישית ומטה שהוגרלה ראשונה מול קבוצה בכירה מהליגות 1 או 2. בתרחיש זה, אם ישנו שוויון הוא ישוחק במגרש של הקבוצה הבכירה. משחקים עם שוויון שבהם מסתיימות 90 דקות, ממשיכים להארכה ובמידת הצורך משתמשים בדו-קרב פנדלים על מנת להכריע את המנצחת במפגש. גם חצי הגמר וגם הגמר משוחקים בדרך כלל באצטדיון הלאומי וינדזור פארק. הזוכים מקבלים את הכרטיס לייצג את צפון אירלנד בקונפרנס ליג של אופ"א בעונה הבאה, בכפוף לרישיון אופ"א. עם זאת, אם הם כבר העפילו לתחרות אופ"א על ידי סיום כקבוצה האלופה או סגניתה של ליגת העל הצפון אירית, או אם הם לא משיגים רישיון של אופ"א, הכרטיס למפעלים האירופיים של הגביע האירי יחולק מחדש למועדון שסיים במקום השלישי בליגת העל הצפון אירית. הגביע האירי נחנך בעונת 1880/1881, כאשר שבעה מועדונים השתתפו בו. הגרלת הסיבוב הראשון התקיימה ב-10 בינואר 1881, כאשר משחקי הגביע האירי הראשונים אי פעם נערכו ב-5 בפברואר 1881. הגביע הוענק לראשונה לקבוצת מויולה פארק (מהכפר קסלדוסון שבמחוז לונדונדרי) כאשר ניצחה את קליפטונוויל (מבלפסט) 1–0 בגמר במגרש הקריקט קליפטונוויל, בלפסט ב-9 באפריל 1881. מאז הקמתו ועד היום, הגביע האירי תמיד נחשב לתחרות החשובה ביותר מסוג זה בצפון אירלנד (ולפני 1921, באירלנד כולה). כאשר היא נחשב שנייה רק לליגה הבכירה של צפון אירלנד. גמר הגביע הוא השיא של העונה המקומית בצפון אירלנד ובדרך כלל מושך את כמות הקהל העונתית הגדולה ביותר בכדורגל הצפון אירי. מאז הקמתה של ליגת הכדורגל האירית בשנים 1890/1891 (ולא כולל שנות מלחמת העולם הראשונה והשנייה כשהליגה הושעתה), בגביע זכו מועדוני הליגה האירית בכל הזדמנות מלבד שלוש מקרים מפורסמים שבהם מועדונים "זוטרים" ניצחו והדיחו יריבים בכירים מהם בהרבה בגמר: ב-1928, ווילופילד ניצחה את לרן 1–0; ב-1955, דנדלה ניצחה את גלאנבון 3–0; וב-1976, קאריק ריינג'רס ניצח את לינפילד 2–1. בשנים הראשונות, גדודים של הצבא שהוצבו באירלנד נכנסו לקבוצות כמו קבוצת ה-King's Own Rifles (Cork). אף שלושה מקבוצות שכאלה הגיעו לגמר: הגורדון היילנדרס ב-1890, ה"בלאק וואטש" (לימריק) ב-1892 והשרווד פורסטרס בשנת 1897. הגורדון היילנדרס היו קבוצת הצבא היחידה שזכתה בגביע. בין 1881 ל-1921 כאשר הגביע האירי היה תחרות הכלל אירית, מועדונים מדרום אירלנד (מה שתהפוך למדינת אירלנד החופשית ומאוחר יותר לרפובליקה של אירלנד) זכו בתחרות רק ארבע פעמים מתוך 41 אפשריות: שלבורן (מדבלין) זכתה שלוש פעמים (ב-1906, 1911 ו-1920); ובוהמיאנס (גם מדבלין) ניצחו בו בשנת 1908. היו שני גמרים של קבוצות הדרום: הבוהמיאנס ניצחו את שלבורן ב-1908, ושלבורן ניצחה את בוהמיאנס ב-1911 (שניהם היו מפגשים שוויוניים שדרשו משחקים חוזרים). שלבורן, בוהמיינס ודרי סיטי הם המועדונים היחידים שזכו גם בגביע האירי וגם בגביע ה-FAI (גביע אירלנד החדש של הרפובליקה של אירלנד). מועדוני דבלין נוספים שהתחרו בגביע האירי היו אוניברסיטת דבלין, שער סנט ג'יימס, איגוד דבלין, טריטונוויל וריצ'מונד רוברס. בעונתה השנייה של התחרות, 1881/82, הפך המועדון קווינס איילנד למועדון הראשון מהעיר בלפסט שזוכה בגביע והוא לא עזב את בלפסט שוב במשך 24 שנים נוספות, כאשר בעונת 1905/1906, שלבורן הפך למועדון הראשון מדבלין שזוכה בו. מתוך 141 התחרויות ששוחקו עד כה (2024), מועדוני בלפסט זכו בגביע 104 פעמים; 73.8% מכלל התחרויות. הפעם האחרונה שמועדון מחוץ לבלפסט זכה בגביע הייתה ב-2018, כשקולרין ניצחה את קליפטונוויל 3–1 וזכתה בגביע בפעם השישית בתולדותיה. המועדון המצליח ביותר בגביע מחוץ לבלפסט הוא גלאנבון, עם שבעה ניצחונות. בשנים הראשונות של התחרות הגמר נערך במספר מקומות שונים בבלפסט, כולל האצטדיון הסגלגל, אצטדיון סוליטיוד, גרוסבנור פארק, והסלטיק פארק (בבלפסט), כמו גם הדלימאונט פארק בדבלין. מאז 1996, הגמר נערך באופן בלעדי בווינדזור פארק, למעט הגמר של 2015 ו-2021. גמר 2015 עבר לאצטדיון הסגלגל, בעקבות גילוי של נזק לדוכן במקום הרגיל של וינדזור פארק, בעוד שהגמר של 2021 הועבר לראשונה למורנווויו פארק, שבלורגאן עקב עבודות תחזוקה שהתבצעו בווינדזור פארק, כולל כר דשא חדש שהונח באצטדיון. זה היה הגמר הראשון שנערך מחוץ לבלפסט מאז 1975, כאשר קולרין זכה בגביע עם ניצחון 1-0 על לינפילד במשחק החוזר השני, לאחר 1-1 ו-0-0 בשני המשחקים הראשונים. הגמר הראשון שנערך אי פעם מחוץ לבלפסט התקיים בשנת 1903, כאשר הדיסטילרי (קבוצת המזקקה) זכתה בגביע האירי השביעי שלה עם ניצחון 3–1 על הבוהמיאנס בדלימאונט פארק שבדבלין. כל ששת המחוזות בצפון אירלנד היו מיוצגים בגמר לאורך השנים. מויולה פארק ממחוז לונדונדרי היו זוכים ראשוניים בשנת 1881. בשנת 1921, גלאנבון הפך למועדון הראשון ממחוז ארמה שהגיע לגמר, אך אף מועדון מארמה לא זכה בגביע עד גלאנבון ב-1957. הפיינליסטים הראשונים של מחוז דאון והזוכים בגביע היו ה-ארדס ב-1927; וממחוז אנטרים היו באלימאנה בשנת 1929. בשנת 2007, הדאנגאנון סוויפטס הפך למועדון הראשון ממחוז טיירון שהגיע לגמר, ובשנת 2019, קבוצת בלינמלרד יונייטד הפכה לקבוצה הראשונה ממחוז פרמנה שהגיעה לגמר. לפני ביטול המשחקים החוזרים בשלב הגמר, נדרש משחק חוזר כדי להכריע את המנצח ב-21 גמרים, הראשון ב-1890 לאחר שקליפטונוויל והגורדון היילנדרס סיימו בתיקו 2–2. מתוך 21 הגמרים ששוחקו שוב, שמונה מהם דרשו משחק חוזר שני כדי להכריע את זהות המנצחת בין שני הפיינליסטיות. הפעם האחרונה שזה קרה, והמשחק החוזר האחרון שנערך אי פעם לפני שהם בוטלו הייתה ב-1993, כשבאנגור ניצחו את ה-ארדס 1–0 לאחר שתי תוצאות תיקו 1–1 במשחקים החוזרים. לאחר מכן הוחלט שיהיה רק משחק חוזר אחד שבו ישתמשו בפנדלים כדי לקבוע את המנצח במידת הצורך, ובסופו של דבר שונו הכללים כדי להסיר את המשחק החוזר בשלב הגמר לחלוטין, כאשר מאז בגמר משוחק משחק אחד בלבד שלאחריו ישנה הארכה ופנדלים במידת הצורך על מנת לקבוע את זהות מחזיקת הגביע. הגמר הראשון (ועד היום, היחיד) שנוצח בדו-קרב מהנקודה הלבנה התרחש ב-2007, כאשר לינפילד ניצחה את דנגנון סוויפטס 3–2 בדו-קרב לאחר תיקו 2–2 ולאחר הארכה. בשנת 2014 שונו הכללים כדי לבטל את המשחקים החוזרים מהתחרות כולה. כל משחק שנתקל בשוויון לאחר 90 דקות המשיך מאז ל-30 דקות של הארכה, ובמידת הצורך, דו-קרב פנדלים כדי לקבוע את המנצח. הגמר לא שוחק בשלושה מקרים: ב-1912, הוענק הגביע לקבוצת לינפילד לאחר ששלושת הקבוצות האחרות בחצי הגמר (קליפטונוויל, גלנטורן ושלבורן) פרשו מהתאחדות הכדורגל האירית במחלוקת על סכום הכסף ששולם ללינפילד עבור אירוח משחקים בינלאומיים. ב-1920, שלבורן, שניצחה את גלאנבון בחצי גמר אחד, קיבלה את הגביע לאחר שחצי הגמר השני הוכרז כמבוטל שכן שני המועדונים המעורבים נפלטו מהתחרות: בלפסט סלטיק לאחר שאוהדי סלטיק ירו לעבר תומכי גלנטורן במהלך מהומה, וגלנטורן על שהעמידו שחקן שלא נרשם בהתאחדות. ב-1999, הגביע הוענק לפורטאדאון לאחר שהפיינליסטית השנייה קליפטונוויל, הודחו מהתחרות לאחר שהתגלה כי הציבו שחקן לא כשיר, סיימון גריבן, במהלך הסיבובים המוקדמים. בסך הכל זכו בגביע 24 מועדונים שונים, אך רק 13 מועדונים עשו זאת יותר מפעם אחת. 34 מועדונים שונים הגיעו לגמר, כאשר 12 מהם הופיעו פעם אחת בלבד. מתוך 12 המועדונים הללו, חמישה מהם זכו בגביע בהופעתם הראשונה והאחרונה עד כה. בחמישה מקרים הגיעו אותם שני מועדונים לגמר בשנים רצופות: ב-1885 וב-1886, הדיסטילרי ואלכסנדר; ב-1913 וב-1914, גלנטורן ולינפילד; ב-1930 וב-1931, באלימנה יונייטד ולינפילד; ב-2003 וב-2004 קולרין וגלנטורן; וב-2011 ו-2012 לינפילד והקרוסיידרס. הגמר ששוחזר מספר הפעמים הגבוהה ביותר היה בין גלנטורן ללינפילד, והוא התרחש לא פחות מ-15 פעמים. לינפילד ניצחה בשמונה מהמפגשים, כשגלנטורן ניצחה בשבעה. הפעם האחרונה ששני המועדונים הגיעו לגמר הייתה ב-2006, כשלינפילד ניצחה 2–1. בשנת 2001, הגמר שודר בשידור חי בטלוויזיה בפעם הראשונה ב-BBC צפון אירלנד, ומאז משודר שם בכל עונה ועונה. אצטדיון וינדזור פארק אירח הכי הרבה גמרים (75, כולל משחקים חוזרים), ואחריו האצטדיון הסגלגל עם 25, ואצטדיון סוליטיוד עם 23. קבוצות אשר זכו באליפות ליגת העל הצפון אירית והשלימו דאבל באותה העונה מסומנות בכתב מודגש. גמרי הגביע של הגביע האירי - RSSSF ארכיב הליגה האירית - הגביע האירי, באתר ארכיב הליגה