laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
איריה ניקנן

יואוקו איריה ניקנן (בפינית: Jouko Yrjö Nikkanen;‏ 31 בדצמבר 1914 – 18 בנובמבר 1985) היה אתלט פיני, סגן אלוף אולימפי (ברלין 1936) ושיאן עולם בעבר (1938–1953) בהטלת כידון. באולימפיאדת ברלין (1936) זכה ניקנן במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 70.77 מטר, אחרי גרהרד שטק מגרמניה (71.84 מטר) ולפני בן ארצו קלרבו טויבונן (70.72 מטר). ב-25 באוגוסט 1938 קבע ניקנן קבע בהטלת כידון שיא עולם חדש של 77.87 מטר. שבועיים לאחר מכן, באליפות אירופה שנערכה בפריז, צרפת בתחילת ספטמבר אותה שנה הוא זכה במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 75.00 מטר, אחרי בן ארצו מאטי יארווינן (76.87 מטר) ולפני יוז'ף וארסגי מהונגריה (72.78 מטר). חודש וחצי לאחר מכן, ב-16 באוקטובר הוא שבר שיא זה שוב והעלה את הרף ל-78.70 מטר. שיאו העולמי נשבר רק לאחר כ-15 שנה על ידי באד הלד מארצות הברית שהצליח להטיל כידון לראשונה למרחק של יותר מ-80 מטר, 80.41 מטר. באליפות אירופה שנערכה באוסלו, נורווגיה בסוף אוגוסט 1946 הוא זכה במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 67.50 מטר, אחרי לנארט אטרוול משוודיה (68.74 מטר) ולפני בן ארצו טפיו ראוטווארה (66.40 מטר). במהלך הקריירה שלו הוא זכה ב-6 תוארי פינלנד בהטלת כידון (1936, 1937, 1938, 1939, 1943, 1946) וב-3 סגנות פינלנד בהטלת כידון (1940, 1942, 1945) מדיה וקבצים בנושא איריה ניקנן בוויקישיתוף איריה ניקנן, באתר olympedia.org איריה ניקנן, באתר Track and Field (גברים)
יוהאן פוסקאול

יוהאן הנדריק פוסקאול (בהולנדית: Johannes Hendrik Voskuijl;‏ 15 בינואר 1892 – 27 בנובמבר 1945) היה אזרח הולנדי שסייע להסתיר את אנה פרנק ומשפחתה בזמן הכיבוש הגרמני של הולנד בעת מלחמת העולם השנייה. אביה של בפ פוסקאול. פוסקאול גר באמסטרדם ועבד כרואה חשבון, עד שגילו המבוגר אילץ אותו לפרוש. לו ולאשתו כריסטינה, היו שמונה ילדים. אחת מבנותיו, אליזבת "בפ", התקבלה בשנת 1937 לעבודה בסניף ההולנדי של החברה הגרמנית אופקטה בניהולו של אוטו פרנק ובשנת 1942 הפכה למנהלת האדמיניסטרטיבית של החברה. בהמלצתה, קיבל אוטו פרנק את יוהאן לעבודה כמנהל המחסנים של החברה. ביום 6 ביולי 1942 עברה משפחת פרנק למחבוא, מחשש לחייהם מידי הגסטפו ומשתפי הפעולה ההולנדיים עושי דברם. המחבוא היה חלל בן 3 קומות שהכניסה אליו הייתה ממבואה בקומה העליונה של משרדי החברה. בפ סייעה להסתיר את המשפחה, יחד עם עובדים נוספים בחברה יוהנס קליימן, יאן חיס, ויקטור קוגלר ומיפ חיס. היא הכניסה גם את יוהאן פוסקאול בסוד העניין, והוא בנה את ארון הספרים שהסתיר את הכניסה למחבוא. בהמשך עברו למסתור גם משפחת ואן-פלס ופרידריך פפר. יוהאן ובפ המשיכו לשמור על קשר עם משפחת פרנק. אנה פרנק כינתה אותו ביומנה "הנס פוסן", אולם בכל המהדורות של היומן שפורסמו מאז 1985, "הוחזר" לו שמו האמיתי. שאר משפחת פוסקאול לא הייתה מעורבת בסוד, ויוהאן ובפ הקפידו לא לדבר על כך בבית. ב-1943 אובחן יוהאן כחולה סרטן, ונאלץ לפרוש מהעבודה ולהפסיק לבקר אצל המסתתרים. במקומו הובא לבניין וילם ואן מארן. ב-4 באוגוסט 1944 פרצו למחבוא שוטרים ממשטרת הסדר ועצרו את כל המסתתרים. בראש הכוח עמד נגד אס אס קרל זילברבאואר מהאס דה ועמו עוד שלושה קציני משטרה נוספים. משפחת פרנק ושאר דיירי המחבוא נלקחו למטה הגסטאפו ומשם הועברו, לאחר חקירה, לבית מעצר בו שהו יומיים ולאחר מכן הועברו למחנה המעבר המשטרתי ליהודים וֶסְטֶרְבּוֹרְק. אנשי המשטרה פעלו על סמך הלשנה של אדם שנותר אלמוני עד ימינו. לפי חלק מהדעות, המלשין היה ואן מארן שהחליף את פוסקאול כאחראי המחסנים. עם זאת, בספר שנכתב ב-2015 על ידי העיתונאי הפלמי ירואן דה ברוין, בשיתוף עם בנה הצעיר של בפ, יופ ואן וייק, נטען כי בתו הצעירה של יוהאן, נלי, היא זאת שהלשינה על המסתתרים. נלי הייתה פרו-נאצית, ומעולם לא הסכימה עם אהדתם של אביה ואחותה ליהודים. לטענת בנה של בפ, אמו חשדה בנלי תמיד אולם חששה להסגיר אותה. כמו כן על פי עדותו של זילברבאואר, למלשין היה קול של אשה צעירה. נלי נפטרה ב-2001 מבלי שחלקה בפרשה יחקר. חשודים נוספים בפרשה הם טוני אהלרס ולנה הרצוג. קוגלר וקליימן נעצרו גם כן, אולם בני הזוג חיס כמו גם בפ ויוהאן הצליחו להתחמק ממעצר. קוגלר וקליימן שרדו את המלחמה, אולם מבין המסתתרים רק אוטו פרנק שרד. יוהאן פוסקאול לא התגבר על הסרטן שלו, ונפטר ב-27 בנובמבר. הלווייתו נערכה ב-1 בדצמבר בהשתתפות אוטו פרנק ושאר המסתירים. מיפ חיס, נזכור את אנה פרנק, הוצאת דביר, 1987. ההלשנה על אנה פרנק והאחראי לה שלמה פפירבלט, עדויות חדשות שופכות אור על תעלומה בת יותר מ-70 שנה - מי הלשין לנאצים על אנה פרנק ומשפחתה?, באתר הארץ, 8 באפריל 2015
הצלב הגרמני

הצלב הגרמני (בגרמנית: Deutsches Kreuz, "דוייטשס קרויץ") היה עיטור שנהגה על ידי מנהיג גרמניה הנאצית, אדולף היטלר ב-28 בספטמבר 1941. העיטור חולק לשתי קבוצות: הצלב הגרמני בזהב ניתן בגין מעשי גבורה או הישגים יוצאי דופן בשדה הקרב. הצלב הגרמני בכסף ניתן בגין שירות יוצא דופן שלא במסגרת לחימה. הצלב הגרמני בזהב נחשב לעיטור גבוה יותר מצלב הברזל מדרגה ראשונה אך נמוך מצלב האבירים של צלב הברזל. הצלב הגרמני התחלק לשתי דרגות: זהב וכסף (צבע זרי הדפנה שמקיפים את צלב הקרס המרכזי), הצלב הגרמני בזהב ניתן עבור מעשי גבורה או הישגים יוצאי דופן בקרב. הצלב הגרמני בכסף ניתן עבור שירות יוצא מהכלל שלא במסגרת קרב או לחימה. עיטור הצלב הגרמני הוא עיטור יוצא דופן, שכן לפני הנהלים הנאציים לעדינת עיטורים ומדליות לא היה ניתן לענוד את שתי דרגות העיטור בו זמנית. אולם, היו ממקבלי העיטור שחרגו מנוהל זה וענדו את שני העיטורים לצווארם, למשל אודילו גלובוצניק. החוק לענידת הצלב הגרמני, קבע שיהיה ניתן לענוד את העיטור רק ליד עיטור צלב הברזל (1939) ממחלקה ראשונה, אבזם לצלב הברזל מדרגה ראשונה (סמל עיט הרייך) או לצד עיטור צלב המלחמה מדרגה ראשונה עם חרבות. העיטור הורכב מתג בצורת כוכב ובמרכזו צלב קרס גדול ומכאן שמו "הצלב הגרמני". קוטרו היה 6.5 סנטימטרים והוא נענד על צידו הימני של השרוול. אם לבעל העיטור ניתנו שתי דרגות העיטור, העיטור מזהב גבר על העיטור מכסף, כך שהיה עליו לענוד רק את העיטור מזהב. רק עיטור הצלב הגרמני מזהב קיבל גרסה מיוחדת ששובצה בבד, כדי להקל על הנושאים אותו בשדה הקרב. הגנרל הלמוט ויידלינג ענד עיטור זה על מדיו בעת הקרב על ברלין בחודשים אפריל ומאי 1945. במהלך המלחמה חולקו כ-26,000 עיטורים מהדרגה הראשונה (זהב) ואילו רק כ-2,500 עיטורים מהדרגה השנייה (כסף). בשנת 1942 הנאצים החלו להנפיק עיטור נוסף דומה, הצלב הגרמני עם יהלומים וחרבות, אך עיטור זה מעולם לא התווסף לעיטורי המלחמה של גרמניה הנאצית ומעולם לא הוענק לקצינים או לחיילים. בשנת 1957, גרמניה המערבית הנפיקה מחדש עיטור זה, אלא שצלבי הקרס שונו ובמקומם הוצבו צלבים שהופיעו בעיטור צלב הברזל. לאחר מלחמת העולם השנייה נאסר לענוד עיטורים של הצבא הנאצי או להציג בציבור צלבי קרס. הנפקת העיטור מחדש אפשרה למקבלי העיטור מימי מלחמת העולם השנייה לענוד את העיטור שבו זכו, אבל בגרסה בה לא מופיע צלב הקרס הנאצי. גרופנפיהרר אודילו גלובוצניק קיבל את הצלב הגרמני בזהב ב-7 בפברואר 1945, ואת העיטור בכסף ב-20 בינואר 1945. ולטר ראוף קיבל את העיטור בזהב ב-7 בפברואר 1945, ואת העיטור בכסף ב-20 במאי 1943. וילהלם מונקה קיבל את העיטור בזהב ב-26 בדצמבר 1941. העיטור חולק גם לקצינים ולנציגים שאינם חיילים או קצינים נאצים: מאטו דוקובאץ מקרואטיה אריק היינריקס מפינלנד קיבל את העיטור ב-17 באוגוסט 1943. את העיטור קיבלו גם קצינים בכירים מאסטוניה, איטליה, לטביה, רומניה וספרד. מדיה וקבצים בנושא הצלב הגרמני בוויקישיתוף http://alex.onb.ac.at/cgi-content/alex?aid=dra&datum=1941&page=621&size=45 https://www.tracesofwar.com/awards/614/Deutsches-Kreuz-in-Gold.htm?c=aw http://www.ehrenzeichen-orden.de/zweiter-weltkrieg/deutsches-kreuz-in-gold.html
דה טומאזו ואלה-לונגה

דה טומאזו ואלה-לונגה (באיטלקית: De Tomaso Vallelunga) היא מכונית ספורט בתצורת קופה, מתוצרת " דה טומאזו" (שם מלא: "De Tomaso Modena SpA") האיטלקית אשר יוצרה בין השנים 1964–1968. 2 דלתות - קופה (יוצרו 53 יחידות) 2 דלתות - רודסטר - יוצר אב טיפוס דה טומאזו ואלה-לונגה דה טומאזו ואלה-לונגה דה טומאזו ואלה-לונגה דה טומאזו ואלה-לונגה דה-טומאזו פנטרה דה-טומאזו Deauville דה-טומאזו Mangusta דה-טומאזו 505/38 דה-טומאזו לונגצ'אמפ "a דה טומאסו ואלה-לונגה - תמונות אתר האינטרנט הרשמי של דה טומאזו ואלה-לונגה מדיה וקבצים בנושא דה טומאזו ואלה-לונגה בוויקישיתוף דגמי דה-טומאסו classicandperformancecar.com/detomaso "דה טומאסו ואלה-לונגה - מפרט טכני carfolio.com/specifications/models/car "דה טומאסו ואלה-לונגה" carstyling.ru/en/car/1965_detomaso_vallelunga "דה-טומאסו ואלה-לונגה" jalopnik.com/270073/detomaso-vallelunga "דה טומאסו ואלה-לונגה ספיידר archive.org/web
אמנדה הייל

אמנדה הייל (באנגלית: Amanda Hale; נולדה ב-2 באוקטובר 1982) היא שחקנית בריטית. הייל נולדה בצפון מערב לונדון למשפחה בת ארבעה ילדים להורים מהגרים מאירלנד. היא הייתה אמורה ללמוד אנגלית באוניברסיטת אוקספורד, אך שינתה את דעתה ובחרה להיות שחקנית. הייל למדה משחק באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA) וסיימה את הלימודים ב-2005. היא מופיעה על במות התיאטרון על מסכי הקולנוע והטלוויזיה. בבית הספר למשחק זכתה בפרסים (Audience Prize, ו-Best Fight Award) במסגרת RADA Prize Fights בטקס משנת 2003. בנובמבר 2007 הייתה הייל מועמדת לפרסי איבנינג סטנדרד (פרס מילטון שולמן לשחקן חדש מצטיין, ופרס השחקנית הטובה ביותר) על הופעתה בתפקיד לורה וינגפילד במחזה "ביבר הזכוכית" מאת טנסי ויליאמס שהוצג בתיאטרון אפולו בלונדון. בספטמבר 2009 שיחקה הייל בהופעת בכורה בתיאטרון המלכותי הלאומי במחזה "Our Class" מאת טדאוש סלובודזיאנק. באוקטובר 2009 הופיעה לצדם של רובי קולטריין ושרון סמול בדרמה בת שלושה חלקים "Murderland" בערוץ ITV1. באפריל 2011 שיחקה בתפקיד אגנס רקהאם בעיבוד של ה-BBC לרומן "The Crimson Petal and the White". ביוני 2013 גילמה את דמותה של מרגרט בופרט, אמו של הנרי השביעי, במיני-סדרה של ה-BBC "מלכה לבנה" המבוססת על סדרת הרומנים ההיסטוריים "מלחמת הדודנים" מאת פיליפה גרגורי. באותה שנה שיחקה הייל בתפקיד אלינור דשווד בעיבוד של הלן אדמונדסון של הרומן "תבונה ורגישות" מאת ג'יין אוסטן ברדיו 4 של ה-BBC. אמנדה הייל, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אמנדה הייל, באתר AllMovie (באנגלית) אמנדה הייל, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) אמנדה הייל, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "20 Questions: Amanda Hale - 'I'd like to swap places with Beyonce'". אורכב מ-המקור ב-2018-02-18. נבדק ב-2018-02-18. "Amanda Hale's profile from the RADA website". אורכב מ-המקור ב-2018-02-18. נבדק ב-2018-02-18. "'I'm still at the very beginning' - Features - The Stage". 6 באפריל 2011. {{cite web}}: (עזרה) Smith, Alistair, The Stage - Evening Standard Theatre Awards pay tribute to former host Sherrin (31 October 2007) This Is London - Evening Standard Theatre Awards 2007: the longlist (31 October 2007) Loveridge, Lizzie, Curtain Up - The Glass Menagerie (2007) "BBC - Sense And Sensibility - Media Centre". www.bbc.co.uk.
דה טומאזו Deauville

דה טומאזו Deauville (באיטלקית: De Tomaso Deauville) היא מכונית סלון מתוצרת "דה טומאזו" (שם מלא: "De Tomaso Modena SpA") האיטלקית אשר יוצרה בין השנים 1971–1978. סך הכול יוצרו 244 יחידות. סדרה ראשונה (יוצרה בין השנים 1971-1978) סדרה שנייה (יוצרה בין השנים 1978-1988) "דה טומאזו Deauville" "דה טומאזו Deauville" "דה טומאזו Deauville" "דה טומאזו Deauville" "דה טומאזו Deauville" - מבט לתא הנהג ולוח מחוונים "דה טומאזו Deauville" "דה טומאזו Deauville", שנת 1983 דה טומאזו פנטרה דה טומאזו ואלה-לונגה דה טומאזו Mangusta דה טומאזו לונגצ'אמפ "דה טומאזו Deauville" שנת 1978 אתר האינטרנט הרשמי של דה טומאזו Deauville מדיה וקבצים בנושא דה טומאזו Deauville בוויקישיתוף דה טומאזו Deauville, סרטון באתר יוטיוב דה טומאזו Deauville, סרטון באתר יוטיוב דה טומאזו Deauville, סרטון באתר יוטיוב דה טומאזו Deauville, סרטון באתר יוטיוב דגמי דה טומאזו classicandperformancecar.com/detomaso "דה-טומאסו Deauville" classicdriver.com/en/article/cars/de-tomaso-deauville-better-maserati-quattroporte "דה טומאזו Deauville" classics.honestjohn.co.uk/reviews/de-tomaso/deauville "דה טומאזו Deauville" נסיעת מבחן driventowrite.com "דה טומאזו Deauville" jalopnik.com/5762117/the-forgotten-de-tomaso-sedan
טראמה (כפר)

טראמה (בערבית: طرّامة לעיתים נכתב تراما, ידוע גם כח'ירבת אל-טראמה) הוא כפר פלסטיני קטן בפסגת הר בגובה 879 מטר מעל פני הים, בנפת חברון שבדרום הגדה המערבית. היישובים הסמוכים לכפר כוללים את טבקה מצפון, את מחנה הפליטים פוואר ממזרח, את ח'רסא ממערב, ואת דורא ודיר ראזייה מדרום. שטחו הכולל של הקרקע הוא כ-2,000 דונם, מתוכם כ-1,180 ניתנים לעיבוד. הכפר מחובר לקווי חשמל וטלפון. חירבת אל טראמה הוצעה כאתר אפשרי של "יזרעאל" המוזכרת בתנ"ך כעיר בשטחו של שבט יהודה. בשנת 1961 היו בכפר 161 תושבים, ומספרם גדל ל-642 בשנת 2017. בשנות ה-70 ניסה צה"ל להקים שדה תעופה צבאי על אדמות טראמה כדי לשרת את מחנה אל-מג'נונה. רוב תושבי הכפר שייכים למשפחה המורחבת של משפחת עואלד. בשנת 1997 נמצא כי למעלה מ-10% מהתושבים היו פליטים פלסטינים. Welcome to Khirbet al-Tarramah Tarrama village (fact sheet), Applied Research Institute–Jerusalem (ARIJ) Tarrama village profile, ARIJ Tarrama aerial photo, ARIJ The priorities and needs for development in Tarrama village based on the community and local authorities' assessment, ARIJ . ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים ברשות הפלסטינית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אל-פוואר

פוואר (בערבית: مخيم الفوار) הוא מחנה פליטים פלסטיני בנפת חברון, שישה קילומטרים דרומית־מערבית לחברון במרכז חבל יהודה בקרבת טראמה. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, האוכלוסייה בכפר מנתה 6,544 תושבים בשנת 2007. מחנה הפליטים פוואר הוקם בשנת 1949 על מנת להכיל פליטים פלסטינים מבאר שבע ומבית ג'יברין וסביבותיה. בעיר יש שני בתי ספר, לבנים ולבנות, אשר יש בהם יחד כ-1,050 תלמידים. מאז מלחמת ששת הימים, פוואר נמצאת תחת שליטה ישראלית. האוכלוסייה במפקד 1967 שנערכה על ידי הרשויות הישראליות הייתה 2,233. מדיה וקבצים בנושא אל-פוואר בוויקישיתוף Welcome to al-Fawwar R.C. Al Fawwar Camp (fact sheet) Al Fawwar Refugee Camp profile Al Fawwar Refugee Camp aerial photo Needs for development in Al Fawwar Refugee Camp based on the community and local authorities' assessment Fawwar, articles from UNWRA ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים ברשות הפלסטינית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קורייסה

קורייסה (בערבית: كريسة) הוא כפר פלסטיני הממוקם בנפת חברון, שבעה ק"מ מערבית לחברון. הכפר נמצא בדרום הר חברון. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית הכפר עמדה על 2,276 נפש באמצע שנת 2006. Projected Mid -Year Population for Hebron Governorate by Locality 2004- 2006 West Bank Health care פרופיל הכפר ערך זה הוא קצרמר בנושא הרשות הפלסטינית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דה טומאזו Mangusta

דה טומאזו Mangusta (באיטלקית: De Tomaso Mangusta) היא מכונית-על בתצורת מכונית ספורט, מתוצרת "דה טומאזו" (שם מלא: "De Tomaso Modena SpA") האיטלקית אשר יוצרה בין השנים 1967–1971. סך הכול יוצרו 401 יחידות. תאוצת דגם "דה-טומאסו Mangusta" היא בין 0–100 קמ"ש היא 6.0 שניות. 150 יחידות באירופה 250 יחידות בצפון אמריקה "דה טומאזו Mangusta" "דה טומאזו Mangusta" "דה טומאזו Mangusta", שנת 1970 "דה טומאזו Mangusta", שנת 1970 "דה טומאזו Mangusta" "דה טומאזו Mangusta", שנת 1969 "דה טומאזו Mangusta" "דה טומאזו Mangusta" דה טומאזו פנטרה דה טומאזו ואלה-לונגה דה טומאזו Deauville דה טומאזו 505/38 דה טומאזו לונגצ'אמפ "דה טומאזו Mangusta" - תמונות אתר האינטרנט הרשמי של דה טומאזו Mangusta מדיה וקבצים בנושא דה טומאזו Mangusta בוויקישיתוף דה טומאזו Mangusta, סרטון באתר יוטיוב דה טומאזו Mangusta, סרטון באתר יוטיוב דה טומאזו Mangusta, סרטון באתר יוטיוב "דה טומאזו פנטרה" the-detomaso-pantera-is-the-vintage-supercar "דה טומאזו Mangusta" מידות ומפרט טכני carfolio.com/specifications/models "דה טומאזו Mangusta" supercars.net/blog/detomaso-mangusta "דה טומאזו Mangusta" .topspeed.com/cars/detomaso-mangusta
ניאמץ

האם התכוונתם ל... נֵיאַמץ (מחוז) – מחוז ברומניה. טרגו ניאמץ – עיר במחוז ניאמץ ברומניה. שמה הגרמני והיידי הוא נִיאַמץ. פיאטרה ניאמץ – בירת מחוז ניאמץ. מצודת ניאמץ – מצודה בקרבת העיר טרגו ניאמץ. מנזר ניאמץ – מנזר של הכנסייה האורתודוקסית הרומנית בקרבת העיר טרגו ניאמץ.
טיסה 3704 של איראן אסמאן איירליינס

טיסה 3704 של איראן אסמאן איירליינס התרסקה בבוקר יום 18 בפברואר 2018 בעת שעשתה את דרכה בטיסה פנימית באיראן מנמל התעופה הבין-לאומי מהראבאד בטהראן ליאסוג' (אנ'). כל 60 נוסעי המטוס וששת אנשי הצוות נספו באסון. כחמישים דקות לאחר ההמראה נעלם המטוס ממסכי המכ"ם. על פי ההערכות, ההתרסקות נגרמה עקב שגיאת מי מצוות המטוס או מחמת מזג האוויר הקשה. המטוס התרסק בשטח הררי ליד העיר אספהאן. מדיה וקבצים בנושא טיסה 3704 של איראן אסמאן איירליינס בוויקישיתוף תיק התאונה והיסטוריית המטוס של טיסה 3704 של איראן אסמאן איירליינס, באתר Aviation Safety Network (באנגלית) רויטרס, ‏"אין ניצולים": מטוס איראני ועליו 60 נוסעים ואנשי צוות התרסק בדרום המדינה, באתר מעריב אונליין, 18 בפברואר 2018 שרון עידן, איראן: 66 בני אדם נהרגו בהתרסקות מטוס בדרום המדינה, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 18 בפברואר 2018
איוון סידורנקו

איוון מיכאילוביץ' סידורנקו (ברוסית Ива́н Миха́йлович Сидоре́нко, ‏ 12 בספטמבר 1919 - 19 בפברואר 1994) היה קצין בצבא האדום וגיבור ברית המועצות שלחם נגד גרמניה הנאצית בעת מלחמת העולם השנייה. היה מהצלפים המוצלחים ביותר של ברית המועצות בזמן המלחמה, ולזכותו נזקפה הריגת 500 חיילים וקצינים גרמנים. הוא נולד למשפחת איכרים בסמולנסק שברוסיה. למד לימודי חובה עד הגעתו לכיתה העשירית, ולאחר מכן החל בלימודי אומנות בפנזה דרומית-מזרחית למוסקבה. בשנת 1939 נשר מהלימודים וגויס לשורות הצבא האדום. נשלח לטירונות ואימונים בחצי האי קרים. בשנת 1941 השתתף בקרב על מוסקבה כקצין זוטר שפיקד על יחידת מרגמות. בעת הלחימה התאמן רבות בצליפה. המארבים שערך לחיילי האויב היו מוצלחים, ובעקבותיהם הממונים עליו אישרו שיאמן את חייליו להיות צלפים. החיילים נבחרו בקפידה לפי איכות הראייה שלהם, התמצאות בכלי נשק וכושר עמידות. בהתחלה הוא הכשיר את חייליו תאורטית ובהדרגה לקח אותם למשימות קרב יחד עימו. בתוך זמן קצר, הגרמנים החלו לאמן צלפים משלהם בשטח הפעילות של סידורנקו, בתור תגובה לאיום של נוכחתו ושל נוכחות חייליו. לאחר קרב מוסקבה הוא נשלח לחזית הבלטית הראשונה שלחמה באזור לנינגרד. אם כי נהג בעיקר לאמן חיילים, הוא לעיתים לקח חלק במארבי צלפים אליהם התלוו חייליו. באחד מאירועים אלה, הוא הצליח להשמיד טנק ושלושה טרקטורים באמצעות קליעים נפיצים. מנגד, היו פעמים בהם הוא נפצע, פציעתו הקשה ביותר הייתה באסטוניה בשנת 1944 וכתוצאה ממנה חדל להשתתף באופן פעיל בלחימה עד לתום המלחמה. בעודו מחלים מפציעותיו, הוענק לו עיטור גיבור ברית המועצות ב-4 ביוני 1944. נאסר עליו להשתתף בקרבות על ידי ממוניו, שכן הוא נחשב לצלף ומאמן צליפה בכיר ביותר. עם תום המלחמה, נזקפו לזכותו 500 הריגות מאושרות של חיילי אויב, וכן אימון של 250 צלפים. הגיע לדרגת רב-סרן ונחשב לצלף המוצלח ביותר של ברית המועצות במלחמת העולם השנייה. את רוב הצליפות ביצע ברובה מוסין נגאן עם כוונת טלסקופית. לאחר מלחמת העולם השנייה, סידורנקו פרש משורות הצבא האדום ועבר לצ'ליאבינסק, באזור הרי אורל, שם נהיה מנהל עבודה במכרה פחם. בשנת 1974 עבר לדגסטן, לשטח הקווקז, שם חיי עד מותו ב-19 בפברואר 1994. סימו האוהא מתהאוס הצנהאור וסילי קווחנטירזדה Henry Sakaida, Heroes of the Soviet Union 1941–45, Bloomsbury Publishing, 2012-04-20. (באנגלית) Michael E. Haskew, The Sniper at War: From the American Revolutionary War to the Present Day, Macmillan, 2005-11. (באנגלית) Willem Ridder, Countdown to Freedom, AuthorHouse, 2007-09. (באנגלית)
דה טומאזו 505/38

דה טומאזו 505/38 (באיטלקית: De Tomaso 505/38) היא מכונית מרוץ מתוצרת "דה טומאזו" (שם מלא: "De Tomaso Modena SpA") האיטלקית אשר יוצרה בשנת 1970 עבור קבוצת המרוץ הבריטית "Frank Williams Racing Cars". דה-טומאסו 505/38 נטלה חלק ב-11 מרוצי פורמולה 1. נהג המרוצים "Piers Raymond Courage" נהרג ב-21 ביוני 1970 בהתרסקות ה"דה טומאזו 505/38" במרוץ "1970 Dutch Grand Prix". קטגוריה: פורמולה 1 (Formula One) מנוע מרכזי מכונית חד מושבית דלק - Castrol צמיגים תוצרת "Dunlop Rubber" מרכב - אלומיניום קונכי (Monocoque) "דה טומאזו 505/38" "דה טומאזו 505/38" "דה טומאזו 505/38" "דה טומאזו 505/38" דה טומאזו פנטרה דה טומאזו ואלה-לונגה דה טומאזו Deauville פרנק ויליאמס מכוניות מרוץ (אנ') מדיה וקבצים בנושא דה טומאזו 505/38 בוויקישיתוף דה טומאזו 505/38, סרטון באתר יוטיוב דה טומאזו 505/38, סרטון באתר יוטיוב דה טומאזו 505/38, סרטון באתר יוטיוב (דגם "דה טומאזו 505/38", צליל המנוע, (איכות צליל HD sound) "דה טומאזו 505/38" ultimatecarpage.com/car/3800/DeTomaso-505-F1-Cosworth "דה-טומאסו 505/38" statsf1.com/en/de-tomaso-505 "דה טומאזו 505/38" oldracingcars.com/de_tomaso/505-38
אטיין ריינן

אטיין ריינן (בהולנדית: Etiënne Reijnen; נולד ב-5 באפריל 1987) הוא כדורגלן עבר הולנדי ששיחק בעמדת הבלם בזוולה מליגת העל ההולנדית. ריינן התחיל לשחק כדורגל בקבוצות כדורגל חובבניות עד שהגיע למחלקת הנוער של ויטסה ארנהם. בקיץ 2005/2006 הצטרף לזוולה בה שיחק 5 וחצי עונות. בינואר 2011 חתם באלקמאר מליגת העל ההולנדית. ב-13 באוגוסט 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה בהפסד 2-0 לטוונטה. ב-2 בדצמבר 2012 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה ההולנדית בהפסד 2-1 לאוטרכט. ב-23 במאי 2014 חתם בקמבור. ב-13 באוגוסט 2015 חתם בחרונינגן. ב-31 בינואר 2018 חתם במכבי חיפה מליגת העל, שהיא גם קבוצתו הראשונה מחוץ להולנד. ב-17 במרץ 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי חיפה בניצחון 4-0 על הפועל עכו באצטדיון סמי עופר. ב-27 במאי 2019 שוחרר מהקבוצה. ב-21 ביוני 2019 הודיע על חזרתו לזוולה מליגת העל ההולנדית, בה שיחק בשנים 2005–2011. ב-20 במאי 2020 הודיע על פרישתו ממשחק פעיל ומונה לסקאוט בזוולה. אטיין ריינן, באתר ההתאחדות לכדורגל בישראל אטיין ריינן, באתר Transfermarkt אטיין ריינן, באתר Soccerway אטיין ריינן, באתר WorldFootball.net אטיין ריינן, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt דורון בן דור, ‏הרכש של אלאך: אטיין ריינן חתם במכבי חיפה, באתר ONE‏, 31 בינואר 2018 שלמה וייס‏, מכבי חיפה הודיעה על שחרורו של אטיין ריינן, באתר וואלה, 27 במאי 2019 שמעון אלבז, ריינן: "ההחלטה לשחרר אותי משונה, לא מקצועית", באתר ynet, 28 במאי 2019 אתר ערוץ הספורט – sport5.co.il, באתר m.sport5.co.il
ח'ירבת א-סימיא

ח'ירבת א-סימיא (בערבית: خربة السيميا) (בעברית: סימיא) הוא כפר פלסטיני על כביש 60 בדרום הר חברון, הממוקם ארבעה ק"מ צפונית-מערבית לכפר הפלסטיני א-סמוע, וארבעה ק"מ צפונית מזרחית ליישוב היהודי שמעה. הכפר נמצא בנפת חברון בדרום חבל יהודה. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית הכפר מנתה 1,705 תושבים באמצע שנת 2016. על פי ארגון בצלם, מונה האוכלוסייה במקום 1843 נפש. לפי עדויות ארכאולוגיות הכפר היה מיושב כבר מהתקופה ההלניסטית. סמוך לכניסה לכפר נמצא בית קברות חצוב בסלע, ששימש את תושבי היישוב בגבעה הסמוכה "ח'ירבת ראבוד" שיש הטוענים שהיא העיר המקראית דביר אך עיקרי השרידים בה הם מהתקופה הרומית המאוחרת ומהתקופה הביזנטית. במקום מספר מערות קבורה מפוארות ובהם חדרי מבוא וחדרי קבורה. אחת מן המערות מפוארת במיוחד ובה חצר מבוא מעליה עיטורים חקוקים בסלע. הכפר סימיא שולב באימפריה העות'מאנית בשנת 1517, ונכלל במפקד האוכלוסין לשנת 1596. אז היו בה 18 בתי אב, כולם מוסלמים. הם שילמו שיעור מיסים קבוע של 33.3% על מוצרים חקלאיים, כולל חיטה, שעורה, גידולי קיץ, כרמים ועצי פרי, עזים וכוורות, בנוסף להכנסות מזדמנות. בשנת 1838, סימיא צוינה על ידי אדוארד רובינסון כמקום "נטוש או בהריסות", חלק מהאזור שמדרום-מערבית לחברון. בשנת 1863 ביקר במקום החוקר הצרפתי ויקטור גרן אשר ציין: "הנקודה הגבוהה ביותר של תלולית זו תפוסה על ידי פסולת של מבצר קטן, שהנדבכים התחתונים שלו עדיין עומדים, מורכבים מבלוקים עצומים. למטה אני שם לב למיקום של מבנה שמלבד קטע של קיר המסודר באבנים רגילות, המבנה די משובש מלמעלה למטה. שני קברים של עמודי אבן שבורים מונחים על האדמה בפנים. אולי בתקופה הנוצרית, מבנה זה שימש ככנסייה. באשר לבתים, כמעט ולא נותר דבר, למעט הבורות והמערות שנחפרו בסלע שכמה מהם הכילו... מרחק קצר ממזרח לגבעה זו, במורדותיו האחרונים של ההר, נמצא קבר מפואר, שקודם לו חצר קטנה הנמדדת בשמונה צעדים לאורך ושש וחצי צעדים לרוחב. משם יש כניסה לשדרה פתוחה, שבעה צעדים אורכה ורוחבה שלוש וחצי. מפרץ נמוך מאוד במרכז מאפשר לחדור בזחילה לתא הקבר, שאורכו כשבעה צעדים ברוחב חמש. המקום לשתי גופות הוכן תחת קשת מעוקלת". בשנת 1883 הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל, סיקרה את סימיא כך: "חומות, בורות מים, מערות וקברים, שבורים בעיקרם, אך חתוכים היטב. זהו חורבה גדולה, וככל הנראה אתר עתיק. במפקד 1931 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, נמצא כי בח'ירבת א-סימיא, יחד עם א-סמוע, וח'ירבת רפאת היו 1,882 מוסלמים, אשר שכנו ב-372 בתים. בעקבות מלחמת השחרור והסכמי שביתת הנשק של 1949, ח'ירבת א-סימיא עברה לשליטה ירדנית. מאז מלחמת ששת הימים ב-1967, הכפר עבר לשליטת ישראל. במפקד 1967 שנערך על ידי שלטונות ישראל, מנתה האוכלוסייה 267 נפשות. החל משנת 1994, במסגרת הסכמי אוסלו בין מדינת ישראל לבין הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף), סימיא נמצאת בשליטת הרשות הפלסטינית. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית הכפר מנתה 1,705 תושבים באמצע שנת 2016. מדיה וקבצים בנושא ח'ירבת א-סימיא בוויקישיתוף Welcome To Khirbat al-Simya Survey of Western Palestine, Map 21: IAA, Wikimedia commons מפקד אוכלוסין 2016, באתר של הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה בצלם Hütteroth and Abdulfattah, 1977, p. 123. Guérin, 1869, pp. 202-203. Conder and Kitchener, 1883, SWP III, pp. 378-9. Mills, 1932, p. 33. Perlmann, Joel (November 2011 – February 2012). "The 1967 Census of the West Bank and Gaza Strip: A Digitized Version" (PDF). Levy Economics Institute. Retrieved 24 June 2016. מפקד אוכלוסין 2016, באתר של הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה.
רכס אקסלגולד

רכס אקסלגולד (באנגלית: Axelgold Range) הוא רכס הרים המהווה תת-רכס של רכסי הוגם בהרי אומינקה בצפון פרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה. הרכס ממוקם בין נחל אומיניקטלה לבין נהר אומינקה. שטח הרכס 462 קמ"ר והוא מתנשא לגובה של 1,635 מטרים מעל פני הים. שם הרכס אומץ רשמית ב-23 באפריל 1940. Paul Schiarizza, Nick Massey and Don MacIntyre, GEOLOGY OF THE SITLIKA ASSEMBLAGE IN THE TAKLA LAKE AREA (93N/3,4,5,6,12), CENTRAL BRITISH COLUMBIA, British Columbia Geological Survey 1997 רכס אקסלגולד באתר ממשלת קולומביה הבריטית תצלום לוויין ומידע גאוגרפי מפה טופוגרפית של רכס אקסלגולד רכס אקסלגולד באתר summitsearch מזג אוויר עדכני עבור רכס אקסלגולד תחזית מזג אוויר עדכנית עבור רכס אקסלגולד סטטיסטיקות מזג אוויר עבור רכס אקסלגולד לפי מקור אחר שטח רכס אקסלגולד 407 קמ"ר רכס אקסלגולד באתר אנציקלופדיית ההרים הקנדית לפי מקור אחר גובה הרכס 1,766 מטרים מעל פני הים מידע גאוגרפי ההיסטוריה של שם הרכס