laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
קריפטוגרפיה ויזואלית

קריפטוגרפיה ויזואלית היא שיטת הצפנה אשר מאפשרת הצפנת מידע ויזואלי (כדוגמת טקסט או תמונה) באופן שבו שחזור המידע המוצפן יכול להתבצע בפשטות יחסית וללא עזרת מחשב, על ידי הנחת מספר תמונות זו על זו. שיטת ההצפנה הוויזואלית הראשונה הוצעה על ידי מוני נאור ועדי שמיר בשנת 1994, והיא מהווה דוגמה לשיטת חלוקת סוד קריפטוגרפית: על פי שיטתם, ניתן "לחלק" תמונה בשחור-לבן שמעוניינים להצפין ל-n חלקים שונים, כשכל חלק גם הוא תמונה בשחור-לבן מאותו הגודל, ושחזור התמונה מתבצע על ידי הדפסת החלקים השונים על שקפים והנחתם זה על זה. בשיטה זו, לא ניתן להפיק שום מידע מ-n-1 מהתמונות; חייבים את כולן כדי לשחזר את התמונה המקורית. תמונות מיוצגות במחשב בתור אוסף של ריבועים בסיסיים שצבע כל אחד מהם אחיד, המכונים פיקסלים. בקריפטוגרפיה ויזואלית בסיסית, מתחילים מתמונה בשחור-לבן שאותה מעוניינים להצפין, ומחלקים אותה למספר תמונות שונות מגודל זהה לגודל המקורי, שכל פיקסל בהן הוא שחור או שקוף (בתוכנות ציור ניתן להגדיר צבע "שקוף", וגם ניתן להשתמש בצבע הלבן בתור צבע שקוף ביישומים מסוימים. תמונה שמודפסת על שקף גם היא יכולה להכיל צבע "שקוף"). הנחת שני שקפים זה מעל זה היא בעלת פעולה דומה לפעולת OR לוגית על הפיקסלים של התמונות, כאשר 0 הוא צבע שקוף ו-1 הוא צבע שחור: רק פיקסל שקוף שהונח על פיקסל שקוף ייתן פיקסל שקוף בתוצאה - בכל המקרים האחרים יתקבל פיקסל שחור. בשל כך האתגר המרכזי בקריפטוגרפיה ויזואלית הוא מציאת שיטות חלוקת סוד שמאפשרות פענוח על ידי ביצוע פעולת OR לחלקים השונים. סכימת חלוקת הסוד הבסיסית ביותר מבוססת על פנקס חד פעמי: היא מייצגת את הסוד שאותו רוצים לחלק (במקרה זה, התמונה) בתור רצף של 0 ו-1. כעת מייצרים שני חלקים - הראשון הוא רצף אקראי של 0 ו-1 והשני הוא תוצאת ביצוע פעולת XOR של השתף הראשון עם הסוד. ניתן להוכיח כי שיטה זו מבטיחה סודיות מושלמת. בהינתן שני החלקים ניתן לקבל מהם את הסוד על ידי ביצוע XOR לשניהם. הקושי היחיד בתרגום הסכימה לקריפטוגרפיה ויזואלית הוא שהפעולה שמבוצעת על שני החלקים בקריפטוגרפיה ויזואלית היא OR ולא XOR. כדי לעשות זאת, נוקטים בגישה הבאה: כל פיקסל בתמונות מחולק לשני חלקים - "תת פיקסלים". בכל אחד מהחלקים, כל פיקסל יורכב מחצי שחור וחצי שקוף, כאשר הבחירה בתת-הפיקסל שיהיה שחור תלויה במספר שהפיקסל כולו אמור לייצג (למשל, אם הפיקסל אמור לייצג 0 תת-הפיקסל השחור יהיה שמאלי, ואם הוא אמור לייצג 1 תת-הפיקסל השחור יהיה ימני). בצורה זו, שני פיקסלים זהים שיונחו זה מעל זה יניבו פיקסל שחציו לבן וחציו שחור, ואילו שני פיקסלים שונים שיונחו זה מעל זה יניבו פיקסל שכולו שחור. בשיטה זו, השחזור של תמונת הסוד יורכב מפיקסלים שחורים לגמרי במקום בו היו במקור פיקסלים שחורים, ופיקסלים שחורים למחצה במקום בו היו קודם פיקסלים לבנים. ההבדל בין רמות הכהות של הפיקסלים עדיין מאפשר את ראיית התמונה המקורית. הכללה פשוטה של שיטה זו מאפשרת לשני החלקים להכיל בעצמם תמונה (שאינה קשורה לתמונת הסוד) ולא רק מידע אקראי, ובכך מתקשרת השיטה גם לסטגנוגרפיה. Moni Naor and Adi Shamir, Visual Cryptography, EUROCRYPT 1994, pp1–12 [1]. מדיה וקבצים בנושא קריפטוגרפיה ויזואלית בוויקישיתוף Doug Stinson's Visual Cryptography Page (אורכב 06.02.2007 בארכיון Wayback Machine), אתר העוסק בקריפטוגרפיה ויזואלית גדי אלכסנדרוביץ', להמשיך ללכת, אין מה לראות פה, באתר "לא מדויק", 1 בספטמבר 2008
ארמון התרבות והמדע

ארמון התרבות והמדע (פולנית: Pałac Kultury i Nauki), המכונה בקיצור הפאלאץ קולטורה, הוא גורד שחקים הנמצא במרכז העיר ורשה והמבנה השני בגובהו בפולין אחרי Varso Tower. הבניין נבנה בתקופת פולין הקומוניסטית בין השנים 1952 ל-1955 כמתנה לעם הפולני ביוזמת יוסיף סטלין, שליט ברית המועצות, והוא נקרא תחילה "ארמון יוסיף סטלין לתרבות ומדע". עם התעוררות הדה-סטאליניזציה בפולין בשנות ה-50 הוסר שמו מכותרת הבניין ושמו אף נמחק פיזית מהשילוט בבניין בו הופיע. הבניין תוכנן בסגנון האדריכלות הסטליניסטית בדומה למספר רב של מבנים שנבנו בברית המועצות באותה תקופה, שהידועים שבהם הם "שבע האחיות" (המכונות גם "עוגות החתונה של סטלין"). את התכנון ביצעו אדריכלים סובייטים ורובה ככולה של הבנייה בוצעה על ידי 3,500 פועלים סובייטים. הפולנים, שראו תחילה בבניין סמל לסטאליניזם ואחר כך גם סמל לשליטה הסובייטית בפולין, נוהגים לבוז למבנה בכנותם אותו "הפין של סטלין" או "פֶקין" על שם ראשי התיבות של המרכז (PKiN). כמו כן, נוהגים להתייחס למצפה הנמצא בקומה ה-30 כמקום היפה ביותר בוורשה משום שזו הנקודה היחידה שממנה לא ניתן לראות את המגדל עצמו. ההתייחסות השלילית לבניין, שנבעה בעיקרה מסמליותו ולא מאופיו האדריכלי, פחתה בשנים האחרונות כאשר פולין הצטרפה לגוש המדינות המערבי והמשטר הסוציאליסטי נפל בפולין. מרבית מאנשי פולין המבוגרים מעוניינים שבניין זה ייהרס, מכיוון והוא מסמל את תקופת השלטון הקומוניסטי בפולין. בניין זה נשאר על תילו על מנת לשמור על הסטטוס קוו עם רוסיה. אנשי פולין הצעירים, שלא היו בזמן הקומוניסטית, לרוב בעד השארת הבניין על תילו מכיוון שהפך לאחד מהסמלים של ורשה. הצעירים מקיימים בלובי הבניין את פסטיבל מוסטאז. הבניין מאכלס כיום קומפלקס משרדים ומארח תערוכות שונות בקומות הבסיס שלו. כמו כן הוא משמש לשידור רדיו וטלוויזיה. גובהו, לרבות האנטנה באורך 49 מטר, הוא 237 מטר. יש בו 3288 חדרים על פני 42 קומות. שטחו הכולל של הבניין הוא 123,000 מ"ר והוא כולל גם אולמות קולנוע ותיאטראות, מוזיאון, משרדים, חנויות ואולם כנסים המכיל מקומות ל-3,000 אנשים. בקומה ה-30 בבניין יש מרפסת תצפית הפתוחה לציבור. פסל בבניין המחזיק ספר ועליו חרוטים השמות: מרקס, אנגלס ולנין. שמו של סטלין נמחק מן הספר קטע מתקרה ונברשות באחד מהאולמות ארמון התרבות והמדע אחד מבניני שבע האחיות במוסקבה-בניין הדירות גדות קוטלנישסקאיה כיכר המצעדים סטליניזם קלסיציזם סטליניסטי (אדריכלות סטאליניסטית) מדיה וקבצים בנושא ארמון התרבות והמדע בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ארמון התרבות והמדע ארמון התרבות והמדע, ברשת החברתית פייסבוק ארמון התרבות והמדע, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ארמון התרבות והמדע, ברשת החברתית אינסטגרם מיכאל יעקובסון: סקירה אדריכלית מצולמת על ארמון התרבות והמדע, באתר 'חלון אחורי', 2 במרס 2016
דב פטישי

דב פטישי (1906 – 1986) היה יזם וחלוץ, ממקימי קריית טבעון וקיבוץ אפיקים, מייסד מפעל הסוכר "סוגת". פטישי נולד בעיירה באזאר שבפלך ווהלין, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה). בגיל 9 עבר עם אמו ושני אחיו לעיר קייב. קיבל חינוך מסורתי-ציוני, ומגיל 12 השתתף בפעולות ציוניות. בגיל 15 הצטרף לתנועת "השומר הצעיר" שפעלה במחתרת. ב-1 בספטמבר 1924, כשש שעות לפני מאסרי הציונים בכל ערי ברית המועצות, הפליג מאודסה יחד עם עוד שישה חברי תנועה זו. הייתה זו הקבוצה המאורגנת הראשונה של תנועת "השומר הצעיר" שעלתה לארץ ישראל. עם עלייתם הקימו יחד עם כמה חברי התנועה שהגיעו לפניהם כבודדים את קיבוץ השומר הצעיר מברית המועצות, הידוע כיום בשם קיבוץ אפיקים. בתחילה ישב הקיבוץ במושבה בית-גן, ליד יבנאל, ושם עבד פטישי בסלילת כבישים ובבניית בתים מלבני-אדמה. עם נדידת הקיבוץ לעפולה ואחר כך לחיפה עבד פטישי בייבוש ביצות במפרץ, בסלילת כבישים על הכרמל ובבניית בתים. באותה תקופה חלה בקדחת, שהטרידה אותו זמן רב. ב-1926 קיבל הקיבוץ לידיו את משק "טירה", ליד חיפה, שנעזב מחבריו, והכניס בו פלוגה להכשרה חקלאית, לקראת התנחלותו בעמק הירדן. בתקופת שהותו בטירה עבד פטישי בפלחה וברפת ותקופה ממושכת כיהן כמרכז המשק. לאחר שהקיבוץ החליט לנטוש את טירה נשאר פטישי לבדו עד לאחר מאורעות תרפ"ט, אך לפי הוראות המוסדות נאלץ לעזוב את המקום מטעמי ביטחון, ולאחר שהייה קצרה במושב מחניים עבר עם משפחתו לחיפה והתחיל לעבוד במחצבה וללמוד בטכניון. בשנת 1936 קיבל תואר מהנדס בניין בטכניון. עם סיום לימודיו עבד כשנתיים בחברת החשמל. ב-1936 הגה את רעיון השיכון העצמי של מחוסרי-עבודה וארגן קבוצה של בעלי מלאכה לבנות יחדיו בתים בזול. הקבוצה הופנתה לגבעות חרתיה והקימה את היישוב "קריית עמל". פטישי ביקש להקים 1500 יחידות דיור, אולם בשלב ראשון הוקמו רק 100 בתים ובשלב שני, בתחילת 1939 נוספו עוד 50 בתים. ב-1940 פרסם את תוכניתו להקמת עיר-גנים בת 20,000 תושבים בגבעות חרתיה, שייך אבריק וקוסקוס – קריית טבעון. לשם כך אף נסע בימי מלחמת העולם השנייה לאנגליה, וארגן שם קבוצה של כמאה יהודים לבניית בתים להשכרה למחוסרי דיור בארץ. עם שובו ב-1945 התחיל בהקמת השכונה "טבעון" עבור יהודי אנגליה, שאליה הצטרפו מאות משתכנים ישראלים. בסוף שנת 1947 הגיש פטישי לסוכנות היהודית תוכנית להקמת חברה לאומית לשיכון עולים, וצורף למחלקת הקליטה של הסוכנות, שבה טיפל בקליטת העלייה ובאכלוס הערים שננטשו על ידי הערבים. עם אישור תוכניתו והקמת "עמידר", החברה הלאומית לשיכון עולים, מונה כמנהל המחלקה הטכנית של החברה ועסק בהקמת אלפי דירות לעולים בכל חלקי ישראל. עם התחלת ההתיישבות באזור לכיש, הקים בשנת 1960 בקריית גת את בית החרושת לסוכר "סוגת" והיה מנהלו הכללי עד צאתו לגמלאות בשנת 1979. בשנת 1983 יצא לאור ספרו "קריה בצל אלונים: תולדות קריית-טבעון" (תל אביב: צ'ריקובר), המספר את סיפור הקמת היישוב. פטישי נפטר ב-1986 והוא בן 80 שנה. בצוואתו ביקש להיקבר בחלקת קבר צנועה בבית העלמין שבקריית טבעון. תוצאות בחינות הדיפלום בתכניון, דבר, 29 באוקטובר 1936 דב פטישי, מפעל השיכון העצמי, דבר, 3 ביוני 1936 לקראת שיכון העצמי, דבר, 1 ביולי 1936 שכונה ע"ש בילינסון, דבר, 27 בנובמבר 1936 דב פטישי, מפעל השיכון העצמי בחרתיה, דבר, 17 ביוני 1937 דב פטישי, הבנין בקרית עמל, דבר, 3 באפריל 1938 שיכון מרחיב את קריית עמל, דבר, 31 במרץ 1939 60 בניינים נחנכו בקריית עמל, משמר, 28 בינואר 1945 אבן פנה לשיכון יהודי אנגליה, הצופה, 24 בדצמבר 1945 בית שערים הצפונית, דבר, 31 בינואר 1947
עתניאל בן קנז

עָתְנִיאֵל בֶּן קְנַז לפי המקרא, היה השופט הראשון ששפט את ישראל בתקופת השופטים לאחר מותו של יהושע בן נון. עתניאל היה בן שבט יהודה שיצא בראש קבוצה משבטו להילחם ולכבוש את ערי נחלתם מידי העם הכנעני. סיפורו מופיע בספר שופטים, פרק ג', פסוקים ט'–י"א. כלב בן יפונה, אחיו (מאמא) של עתניאל, הכריז שהאדם שיצליח לכבוש את קריית ספר מידי הכנענים יקבל את בתו עכסה לאישה. עתניאל בן קנז אכן הצליח לכבוש את קריית ספר, ונשא את עכסה לאישה. המקרא מספר, כי עתניאל הציל את בני ישראל מיד אויב קשה, והוא כושן רשעתים מלך ארם נהריים. לאחר מות יהושע בן נון, בני ישראל התרחקו מעבודת האל, ועבדו את מלך ארם נהריים במשך שמונה שנים. לאחר שסבלו מידו הקשה של המלך, פנו בני ישראל לעזרה, ועתניאל מונה לעשות את דבר ה'. הוא יצא למלחמה נגד כושן רשעתים, והצליח לנצח אותו: ”ותעז ידו על כושן רשעתים, ותשקוט הארץ ארבעים שנה.” לאחר ארבעים שנה, ישראל נכבשה על ידי עגלון מלך מואב שהביס את בני ישראל בעזרת בני עמון ועמלק. על פי חז"ל, עתניאל בן קנז היה אחד ממנהיגיו הדגולים של עם ישראל, ולאחר פטירת משה היה זה עתניאל שבכוח לימודו הצליח להחזיר הלכות רבות שנשתכחו. בתלמוד הבבלי מזוהה עתניאל בן קנז עם הדמות "יעבץ" המופיעה בספר דברי הימים. ערך מורחב – קבר עתניאל בן קנז קבר עתניאל בן קנז הוא מבנה הנמצא בחברון סמוך לכיכר השוטר וקומתו הראשונה היא במערת קבורה חצובה ובה עשרה כוכים. מסורת יהודית מצביעה על המקום כקברו של עתניאל בן קנז. לקבר מתאפשרת כניסת יהודים וישראלים מספר פעמים בשנה, באבטחת צה"ל, בין השאר בתשעה באב ובחול המועד של סוכות ופסח. תקופת השופטים ספר יהושע יאירה אמית, ספר שופטים אמנות העריכה, ירושלים, מוסד ביאליק, 1999, עמ' 148–154. מדיה וקבצים בנושא עתניאל בן קנז בוויקישיתוף עתניאל בן קנז, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח פרק 17 – דברי הימים: ימשיך כבודו – על עשרת הצדיקים שנכנסו לגן עדן. חלק ב' בפודקאסט דברי הימים בהגשת אילן אבקסיס ספר שופטים, פרק ג', פסוקים ט'–י"א תלמוד בבלי, מסכת תמורה, דף ט"ז, עמוד א'
בוץ

בֹּץ הוא תערובת נוזלית או חצי נוזלית של מים עם אבק, חרס וחומרים אחרים הנמצאים באדמה. בוץ מאדמת ביצה מיובשת מכיל יותר רקבובית. בוץ ארעי מכיל יותר חול. הבוץ מהווה מקור מידע לחקר כדור הארץ ועברו. מרבצי בוץ עתיקים שהתקשו בעבר הרחוק, אוצרים בתוכם שכבות גאולוגיות, וכן מאובנים, המהווים עדות לתקופות רחוקות בהיסטוריה של כדור הארץ. הבוץ מהווה בית גידול למספר רב של בעלי חיים, כמו תולעים, חלזונות, צפרדעים, צדפות, סרטנים. בעלי חיים אחרים, כמו חזירים ופילים, מתרחצים בבוץ כדי לצנן את עורם ולהגן על עצמם מפני חום השמש. בנייה בבוץ בוץ שבו ריכוז גבוה של מינרלים ומלחים משמש בטיפולים רפואיים למחלות עור ומפרקים מוצרי קוסמטיקה היאבקות בוץ ביצה (סביבה טבעית) ארי ליבסקר, עזבו דשא סינתטי, שלחו ילדים לבוץ, החוסן הרגשי שלהם תלוי בזה, באתר כלכליסט, 29 ביוני 2023
זאב מתתיהו פרל

זאב מתתיהו פרל (1888–1948) היה איש צפת, היה פעיל בחיי הציבור בעיר, וגואל אדמותיה. נולד בפודהייצה שבמזרח גליציה, אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, היום באוקראינה, בגיל עשר עלה לארץ ישראל עם הוריו, שהיו מראשוני המתיישבים במחניים. בשנת 1902 עברה המשפחה לצפת. בעידודו של זלמן דוד ליבונטין, שעורר את יהודי צפת ליזמות ולשחרור מהתלות בכספי "החלוקה", ייסדו בשנת 1912 בצפת יחד עם ברוך ברזל ויהודה מייברג את "דפוס הגליל " והעסיק 15 עובדים. היה ממיסדי "אגודת בוני בתים", שלימים נקראה אגודת "צופיה", קבוצה של חמישים אנשים שרכשו בשנת 1913 מגרשים על הר כנען על מנת לבנות במקום פרוור חדש לצפת במתכונת "עיר גנים". מאוחר יותר היה חבר ב"אגודת צופיה לפיתוח הר כנען" . ב-1927 פתח יחד עם רעייתו חנה, בתו של יואל ברשד, את מלון הרצליה בצפת. בתקופת המנדט התארחו במלון קצינים בריטיים ובו בזמן הסתירה המשפחה בביתה את מנחם בגין ופעילי מחתרת נוספים. ביתם היה פתוח לנזקקי צפת. בשנות הארבעים פעל רבות ל"גאולת קרקע", והעברת רכוש בצפת לידי יהודים, בייחוד מבנים של המיסיון האנגלי והסקוטי, שהיו ממוקמים במקומות אסטרטגיים בצפת. ב-1942 רכשו זאב פרל ויהודה מייברג את בניני הקולג' בצפת מהמיסיון האנגלי והעבירו את הרכוש לקרן הקיימת ולקופ"ח של ההסתדרות. לימים הפך המקום לבית ההבראה של ההסתדרות, "בית בוסל". פעל לרכישת מלון "סיטדל" ורכישת הכנסייה של המיסיון הסקוטי, שעל פסגת "המצודה". בראשית שנות הארבעים היה שותף למאמצים של החברה לפיתוח צפת לחבר את צפת לרשת החשמל הארצית ונתן ערבות עצמית למטרה זו. ב-1945 רכשו פרל ומייברג מניות של החברה לפיתוח צפת במרכז המסחרי הישן בצפת, בית אשת"ם שנבנה לאחר מאורעות תרפ"ט, והקימו בו את בית הקולנוע המקורה הראשון בצפת, את בית הקולנוע הפעיל יוסף בנדרלי והמקרין היה ג'וני, עולה חדש מסרביה. בבית הקולנוע הוקרנו סרטים הוליוודים, וסרטים מצריים ולבנונים להנאת הקהל היהודי הערבי והחיילים הבריטים. בית הקולנוע נסגר ב-1947, ערב מלחמת העצמאות ילדיו: משה פרל, שמואל פרל, דניאל פרל וציפורה פאגלין (אשת עמיחי פאגלין). נכדו הוא זאב פרל, ראש עיריית צפת לשעבר. דוד תדהר (עורך), "זאב פרל", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך א (1947), עמ' 364[1] על דפוס גליל [2]
שיטת ריילי

שיטת רַיילֵי היא שיטת אנרגיה בתחום תורת האלסטיות על שמו של ג'ון ויליאם סטראט ריילי, המשמשת למציאת התדירות היסודית (fundamental frequency) של מבנה הנתון לעמיסה דינמית. התדירות המתקבלת תהיה תמיד מעט גבוהה יותר מן התדירות האמיתית עקב הזנחות בחישוב אנרגיית העיבורים של המבנה. המאפיין המרכזי של מערכת דינמית הוא התדירויות האופייניות שלה, אשר מהוות אינדיקציה לכשל אפשרי של המבנה בעת עמיסה דינמית. עקרון ריילי מבוסס על מספר הנחות: בתנודה בתדירות האופיינית, כל אלמנט מסה של הקורה נע בתנועה הרמונית פשוטה באותה תדירות זוויתית ω. בתנודה בתדירות האופיינית, האנרגיה הקינטית המקסימלית שווה לאנרגיה הפוטנציאלית המקסימלית. האנרגיה הפוטנציאלית במערכת שווה לאנרגיית העיבור של הקורה. נבחן מקרה שבו הקורה בעלת מסה זניחה ועליה מורכבות משקולות במשקל Wi כל אחת. האנרגיה הפוטנציאלית המקסימלית במערכת שווה לעבודת המשקולות, כאשר yi היא משרעת התנודה המקסימלית:   U m a x = 1 2 ∑ i W i y i {\displaystyle \ U_{max}={1 \over 2}\sum _{i}W_{i}y_{i}} מצד שני, האנרגיה הקינטית המקסימלית מתקבלת מכך שהמהירות המקסימלית בתנועה הרמונית פשוטה שווה למכפלת המשרעת בתדירות:   v m a x = ω y ⇒ K E m a x = ω 2 2 g ∑ i W i y i 2 {\displaystyle \ v_{max}=\omega y\quad \Rightarrow \quad KE_{max}={\frac {\omega ^{2}}{2g}}\sum _{i}W_{i}y_{i}^{2}} כאשר נשווה בין שני הביטויים נקבל את מנת ריילי (Rayleight quotient):   ω 2 = g ∑ i W i y i ∑ i W i y i 2 {\displaystyle \ \omega ^{2}={\frac {g\sum \limits _{i}W_{i}y_{i}}{\sum \limits _{i}W_{i}y_{i}^{2}}}} אם מדובר בקורה בעלת פילוג מסה μ ליחידת אורך, אנרגיית העיבורים האגורה כתוצאה מכפיפה שווה:   U b e n d i n g = 1 2 ∫ 0 L M d θ {\displaystyle \ U_{bending}={1 \over 2}\int \limits _{0}^{L}Md\theta } כאשר M הוא פילוג המומנט ו-θ היא פילוג שיפוע הקורה. מתורת אוילר ברנולי ידוע:   M E I = d θ d x = d 2 y d x 2 {\displaystyle \ {\frac {M}{EI}}={\frac {d\theta }{dx}}={\frac {d^{2}y}{dx^{2}}}} באמצעות הפיכת הסכימה לאינטגרציה והצבת הקשר האחרון, נקבל:   ω 2 = E I μ ∫ 0 L ( y ″ ) 2 d x ∫ 0 L y 2 d x {\displaystyle \ \omega ^{2}={\frac {EI}{\mu }}{\frac {\int \limits _{0}^{L}(y'')^{2}dx}{\int \limits _{0}^{L}y^{2}dx}}} כאשר μ היא מסה ליחידת אורך של המוט. בבעיות מציאותיות לא נזניח את מסת הקורה ואז, על מנת לחשב את התדירות העצמית, נציב את משוואת השקיעה עבור אותה תדירות. מאחר שצורת השקיעה לרוב אינה ידועה, נוח להציב את משוואת השקיעה הסטטית (העקום האדום באיור) או משוואה אקוויוולנטית מבחינה אנרגטית (העקום הירוק באיור). במקרה הכללי ביותר, בו μ,E,I משתנים לאורך הקורה, המשוואה המתארת את המערכת היא:   ∫ 0 L E I ( d 2 y d x 2 ) 2 d x = ∫ 0 L μ ( d y d x ) 2 d x {\displaystyle \ \int \limits _{0}^{L}EI\left({\frac {d^{2}y}{dx^{2}}}\right)^{2}dx=\int \limits _{0}^{L}\mu \left({\frac {dy}{dx}}\right)^{2}dx} שיטת גלרקין שיטת ריילי ריץ Francis S. Tse, Mechanical Vibrations, 1963.
אליהו טסלר

אליהו טֶסלֶר (19 בספטמבר 1901 – 25 באוגוסט 1965) היה משורר עברי ומתרגם. אליהו טסלר נולד בעיר אומן שבאוקראינה, ועבר לפולין. בשנת 1920, בגיל 19, עלה לארץ ישראל בעלייה השלישית. הוא היה פועל חקלאי ופועל בנין ועסק במלאכות נוספות. בשנת 1942 החל לעבוד כמנהל חשבונות בעיתון "דבר", ועבד שם עד שנת 1960. טסלר החל לפרסם את שיריו בכתב העת הספרותי "הדים", שהוציאו לאור בארץ הסופרים אשר ברש ויעקב רבינוביץ. הוא לא כתב שירים רבים, וזכה לכנס לראשונה את שיריו בשנת 1960, בספרו "גבעול במרחבים". טסלר לא זכה בחייו לפרסום ולתפוצה רחבה של שיריו. הוא עמד כל חייו בצילם של גדולי המשוררים העבריים בארץ, מאנשי העלייה השלישית. תחייה מסוימת ועניין מחודש בשיריו התעוררו עם פרסום מסתו הגדולה של דן מירון, בשנת 1975, עליו ועל יצירתו. בשנת 2016 יצא לאור הספר "פתחים קורעת עיר: שירים ותרגומים", בעריכתה של חיותה זילברמן, ובו אוסף משיריו ומתרגומיו של טסלר. בתו, המתרגמת דליה טסלר, תרגמה מיצירותיו של טולקין, בכינויה הספרותי - דליה בת אליהו טסלר. (גילס האכר מפרזון, הרפתקאותיו המופלאות ועליתו לגדולה של גילס האכר, מאת טולקין, הריקה אל השפה העברית, בלוית הערות - דליה בת אליהו טסלר). גבעול במרחבים, ספרית פועלים, מרחביה, תש"ך. (מהדורה מורחבת, בצירוף שירים אחרונים ותרגומים לשירי אוסיפ מנדלשטם: תשל"ד 1974.) וו"אי לנין, כתבים נבחרים, (תרגום מרוסית, עם חיים שלום בן אברם), מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר (ספרית פועלים), תש"ב 1942 בנימין קָוֶורִין, שני קברניטים (3 כרכים), תל אביב: עם עובד (ספרית שחרות), תש"ט–תש"י 1950 (מרוסית). חיותה זילברמן, אליהו טסלר: מונוגרפיה, דיסרטציה – אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשס"ח 2008. דן מירון, מחוויה לפולחן - משבר המודרניזם בשירה הארץ-ישראלית: מקרה אליהו טסלר, מוסד ביאליק, 2017. מדיה וקבצים בנושא אליהו טסלר בוויקישיתוף אליהו טסלר, דבר, 27 באוגוסט 1965 א. טסלר למנוחות, דבר, 29 באוגוסט 1965 גיורא לשם, על שירתו של אליהו טסלר, דבר, 4 באוגוסט 1961 דן מירון, אקדמות לשירת אליהו טסלר, דבר, 23 במאי 1975, המשך יותם ראובני, שירת האדמה של אליהו טסלר, באתר הארץ, 7 ביוני 2017 רשימת הפרסומים של אליהו טסלר, בקטלוג הספרייה הלאומית מידע על אליהו טסלר בקטלוג הספרייה הלאומית אליהו טסלר, דף שער בספרייה הלאומית אליהו טסלר, בלקסיקון הספרות העברית החדשה דן מירון, אקדמות לשירת אליהו טסלר, דבר, 23 במאי 1975, המשך
בית לייוויק

בית לייוויק (ביידיש: לייוויק הויז) השוכן ברחוב דב הוז 30 במרכז תל אביב הוא מרכז לתרבות היידיש, ומקום משכנה של אגודת סופרי ועיתונאי יידיש בישראל. במקום נערכות פעילויות חברתיות, חינוכיות ותרבותיות, במטרה לשמר את שפת היידיש ואת העולם התרבותי היידי. בית לייוויק נחנך ב-1970, ונקרא על שם הסופר ה. לייוויק (לייוויק הלפרן). הסופר והבלשן מרדכי צאנין נמנה עם יוזמי הקמת הבית וכיהן כיושב ראש הראשון שלו. יושב ראש בית לייוויק, נכון לשנת 2021, הוא דניאל גלאי. בתחילת שנות האלפיים הוקצה מרתף המבנה לכמה שנים עבור עמותת יונג יידיש (עמותה) לצורך איסוף ושימור ספרי יידיש, העמותה עברה אחר כך למתחם אחר. בבית לייוויק מאורגנים קורסים והרצאות חד-פעמיות ביידיש ובנושאים מתרבות היידיש. המוסד מארגן גם סדנאות חינוך בבתי ספר ובגנים במטרה לחשוף את הדור הצעיר בישראל למורשת יהדות מזרח אירופה. בין אירועי התרבות שנערכים במקום: הקרנות סרטים, הופעות מוזיקה, הקראות שירה ומחזות, כנסים אקדמיים וטקסי הענקת פרס רובינליכט. ארכיון בית לייוויק משמש לצורכי מחקר בנושא היידיש וספרותה, בדגש על תולדות היידיש בישראל והשפעות הגומלין בין היידיש לבין העברית. הוצאת הספרים ה. לייוויק, שליד בית לייוויק, מוציאה לאור ספרי פרוזה, שירה ומחקר ביידיש, וכן תרגומים מיידיש לעברית ולרוסית ומהדורות דו-לשוניות. מאז הקמתה ב-1970 הוציאה כמאה כותרים. יונג יידיש (עמותה) בית שלום עליכם מדיה וקבצים בנושא בית לייוויק בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בית לייוויק בית לייוויק, ברשת החברתית פייסבוק בית לייוויק, סרטונים בערוץ היוטיוב יריב מוהר, גלותי זה הכי, באתר nrg‏, 29 במאי 2005 ארכיון מועדון הסופרים ועתונאי יידיש בארץ ישראל, בספרייה הלאומית דווקא: ארץ ישראל ותרבותה, מס' 3
מכונת רוב גולדברג

מכונת רוב גולדברג (באנגלית: Rube Goldberg machine) הוא כינוי שניתן למערכת מסובכת מאוד, המורכבת מחלקים רבים ולעיתים שונים מאוד באופיים, המבצעת תהליך ארוך, צעד אחר צעד בתגובת שרשרת, על מנת לבצע בסופו פעולה פשוטה. הכינוי למכונת רוב גולדברג ניתן בשנות ה-30 של המאה ה-20 על שמו של הקריקטוריסט האמריקאי רוב גולדברג, שהתפרסם ביצירת קריקטורות המתארות מערכות מסוג זה. הכינוי מכונת רוב גולדברג מתייחס הן למכונה ממשית המוצגת באתר מסוים, לעיתים קרובות במוזיאונים למדע, נמלי תעופה או ירידי מדע, והן לקריקטורה המייצגת מכונה כזאת, או לייצוג ממוחשב של מכונה על ידי מחשב. ישנם משחקי מחשב שונים המאפשרים לשחקנים ליצור ולדמות מכונות גולדברג פרי יצירתם, לדוגמה המשחק המכונה המופלאה. החוקים ליצירת מכונת רוב גולדברג הם התחלה בפעולה פשוטה מאוד (כגון לחיצה על לחצן, הטלת גולה, דחיפה קלה של מנוף או עצם אחר וכדומה) והתקדמות בצעדים, כאשר בכל אחד מהם מתבצע מעבר אנרגיה או הוספת אנרגיה למערכת (על ידי נפילה (הוספת אנרגיה פוטנציאלית), שחרור קפיץ דרוך מראש, שחרור אנרגיה כימית, שחרור לחץ וכדומה). תחרות בניית מכונות גולדברג נערכת בחודש מרץ מדי שנה באוניברסיטת פרדו במדינת אינדיאנה בארצות הברית. התחרות הראשונה נערכה בשנת 1949 בין שתי אחוות לתלמידי הנדסה באוניברסיטה, והופסקה בשנת 1956. התחרות חודשה כתחרות בין כל תלמידי המוסד בשנת 1983 על ידי הסניף של אחוות תטה-טאו (Theta Tau), שהוא ארגון האחווה האמריקאי הגדול ביותר למהנדסים. משנת 1988 התחרות נפתחה לקבוצות מכל רחבי המדינה. מדי שנה נבחר נושא מסוים למכונות, ולפיו צריך לבנות את המכונה. בשנת 2007 לדוגמה, הנושא היה לקחת תפוז, לסחוט אותו אל קנקן ולמזוג לכוס שתייה בלא פחות מ-20 צעדים. מדיה וקבצים בנושא מכונת רוב גולדברג בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מכונת רוב גולדברג האתר של הקריקטוריסט רוב גולדברג אודות התחרות באתר אוניברסיטת פרדו משחק בסגנון מכונת רוב גולדברג, באתר הילדים של רשת PBS. תגובת שרשרת - מאמר אודות רוב גולדברג באתר של עדן אוריון פיל מקורדיק מדגים מכונת רוב גולדברג בתוכנית "מקס המדען" (באנגלית), סרטון באתר יוטיוב
מיקרוטום

מיקרוטום (באנגלית: Microtome) הוא מכשיר לחיתוך רקמות המשמש במחקר הביולוגי. המיקרוטום כולל סכין פלדה חדה ביותר אשר נעה מעלה ומטה באמצעות מנוע חשמלי. הדגימה לחיתוך מקובעת בפרפין; החיתוך במיקרוטום מפיק יריעות דקות של רקמת תאים (עוביין בין 2 ו-25 מיקרומטר). את יריעות הרקמה מניחים לאחר מכן על גבי משטח זכוכית לשם צפייה תחת המיקרוסקופ. המיקרוטום משמש לעיתים קרובות בהיברידיזציה באתר. תהליך הקיבוע אורך זמן רב (כ-16 שעות); לחלופין ניתן להקפיא את הרקמה לפני חיתוכה ולחתכה כשהיא קפואה. תהליך זה חוסך זמן רב (הוא אורך מספר דקות) ומשתמשים בו לעיתים קרובות ברפואה, כשנדרשת אבחנה מהירה בזמן ניתוח, למשל. מכשירי אולטרה-מיקרוטום מסוגלים לבצע חיתוכים ברוחב של 60 ננומטר. הלהב במכשירים אלו עשוי יהלום או זכוכית. חיתוכים אלו משמשים להכנת דגימות לצפייה במיקרוסקופ אלקטרונים. מכשירי מיקרוטום לייזר משתמשים בקרן לייזר במקום בסכין. במכשירים אלו, אשר פותחו לאחרונה והם יקרים מאוד, אין צורך בהכנה מיוחדת של הרקמה. המיקרוטום הוא מהמכשירים המסוכנים ביותר במעבדה; חוסר זהירות ואי-הקפדה על הנהלים מביאים לפציעות חמורות. הפיזיולוג והאנטומיסט הצ'כי יאן אוונגליסטה פורקינייה נחשב לפעמים לראשון שהשתמש במיקרוטום. מדיה וקבצים בנושא מיקרוטום בוויקישיתוף
תנאים של חיבה

תנאים של חיבה (באנגלית: Terms of Endearment) הוא סרט דרמה אמריקני משנת 1983 בבימוי ג'יימס ל. ברוקס, ובכיכובם של שירלי מקליין, דברה וינגר וג'ק ניקולסון. הסרט זכה בחמישה פרסי אוסקר, כולל לסרט הטוב ביותר, ובארבעה פרסי גלובוס הזהב. הסרט מבוסס על רומן משנת 1975 מאת הסופר האמריקני לארי מק'מרטרי (אנ'). העלילה מתארת את מערכת היחסים בין אם (אורורה גרינוויי - שירלי מקליין) לבתה (אמה גרינוויי - דברה וינגר) השונות באופיין, במהלך השנים. אמה נישאת לפלאפ הורטון (ג'ף דניאלס), ואורורה מנהלת רומן עם גארט ברידלאב (ג'ק ניקולסון), שכן ואסטרונאוט לשעבר. הסרט מתמקד בהתמודדות של אמה גרינווי וסובביה במחלת הסרטן בה לקתה ובעקבותיה נפטרה. אורורה גרינוויי (שירלי מקליין) אמה גרינוויי (דברה וינגר) גארט ברידלאב (ג'ק ניקולסון) פלאפ הורטון (ג'ף דניאלס) ורנון דלהארט (דני דה ויטו) סם ברנס (ג'ון לית'גו) טומי הורטון (טרוי בישופ) טדי הורטון (הקלברי פוקס) רוזי דאנלופ (בטי קינג) פטסי קלארק (ליסה הארט קרול) הסרט הופק על ידי ג'יימס ל. ברוקס, וצולם בטקסס, נברסקה, ניו יורק וקנזס. פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר - ג'יימס ל. ברוקס פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר - שירלי מקליין פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר - ג'ק ניקולסון פרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר - ג'יימס ל. ברוקס פרס גלובוס הזהב לסרט הדרמה הטוב ביותר פרס גלובוס הזהב לשחקנית ראשית בסרט דרמה - שירלי מקליין פרס גלובוס הזהב לשחקן משנה - ג'ק ניקולסון פרס גלובוס הזהב לתסריט - ג'יימס ל. ברוקס "תנאים של חיבה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "תנאים של חיבה", באתר נטפליקס "תנאים של חיבה", באתר AllMovie (באנגלית) "תנאים של חיבה", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "תנאים של חיבה", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "תנאים של חיבה", באתר Metacritic (באנגלית) "תנאים של חיבה", באתר אידיבי "תנאים של חיבה", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) רחל נאמן, ביקורת - "רומן זעיר" - 'תנאים של חיבה', כותרת ראשית, 21 במרץ 1984 "תנאים של חיבה" ־ הסרט הטוב ביותר של השנה. זכה בחמישה פרסי אוסקר, חדשות, 22 באפריל 1984 יורם פורת, סרט חדש - תנאים של חיבה -תסריט ובימוי: ג'יימם ברוקס, על־פי ספרו של לארי מקמרטי, חדשות, 12 במרץ 1984 ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.