laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מרדף בצפון

מרדף בצפון (באנגלית: Northern Pursuit) הוא סרט דרמה, מלחמה וריגול מ-1943. הסרט עוסק בסטיב וגנר, חבר במשטרה הרכובה המלכותית של קנדה, מנסה לחשוף מזימה נאצית כנגד בעלות הברית. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ארול פלין - סטיב וגנר ג'ולי בישופ - לורה מקביין הלמוט דנטין - קולונל הוגו פון קלר ג'ון רידגלי - ג'ים אוסטין גן לוקהארט - ארנסט ויליס טום טולי - המפקח ברנט מדיה וקבצים בנושא מרדף בצפון בוויקישיתוף "מרדף בצפון", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "מרדף בצפון", באתר נטפליקס "מרדף בצפון", באתר AllMovie (באנגלית) "מרדף בצפון", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "מרדף בצפון", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אטרזה

אגם אטרזה (גרמנית: Attersee, לעיתים מכונה גם Kammersee), הוא הגדול שבאגמי אוסטריה, וממוקם במחוז זאלצקמרגוט שבאוסטריה עילית. האגם מקבל את מימיו מן הנהר זיאך הזורם מאגם סמוך, אגם מונד. האגם מתנקז באמצעות הנהר אגר הזורם מצפון האגם. קיימות עדויות להתיישבות על גדות האגם החל מהתקופה הנאוליתית. בשנת 1870 נמצא בקצהו הצפוני של האגם בתי כלונסאות מתוארכים כ-1000 עד 2000 שנה קודם לספירה. הבתים השתייכו ככל הנראה לתרבות אגם מונד שהתקיימה באזור בתקופה קודמת. בתי הכלונסאות באגם הוכרזו כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו. האגם לרוב איננו קופא בחורף, והפעם האחרונה בה האגם קפא היה בשנת 1963, כשקדמה לכך שנת 1928/9, שהייתה השנה הקרה ביותר במאה ה-20 באזור. חוץ מהיותו מוקד תיירות, מהווה האגם גם נתיב תחבורת אוניות (החל משנת 1869). כמו כן באגם מתקיימים אירועי ספורט רבים. האגם מהווה מקור דייג לתושבי האזור ואף מתקיימים בו סיורי דיג מודרכים. הדגים הנפוצים באגם הם זאב נהרות צפוני, טרוטה חומה, טרוטת עין-הקשת, טרוטנית אלפינית, צלופח אירופי, קרפיון מצוי, שפמנון מצוי ופרקה. מדיה וקבצים בנושא אטרזה בוויקישיתוף אתרי מורשת עולמית באוסטריה שאלות ותשובות על אגם אטרזה (בגרמנית) UNESCO world heritage “Prehistoric pile dwellings around the Alps”, https://attersee-attergau.salzkammergut.at/ סיורי דיג באגם אטרזה, באתר attersee-attergau.salzkammergut.at ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של אוסטריה ובנושא ימות ואגמים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
391 (מגזין)

391 הוא מגזין שיצא לאור על ידי פרנסיס פיקבייה בברצלונה בין השנים 1917-1924. המגזין פרסם בעיקר יצירות של הזרם הדאדאיסטי, בין השאר של אולגה סחרוף. שם המגזין הוא על פי שמו של המגזין הניו-יורקי 291 (בו השתתף פיקבייה) שיצא לאור בין השנים 1915-1916. למרות שפיקבייה היה צייר, מרבית תוכנו של המגזין הייתה מילולית, ובכתיבה השתתפו אלפרד ז'ארי וגיום אפולינר. מספר עמודים מתוך המגזין להורדה
291 (מגזין)

291 הוא מגזין אמנותי שיצא לאור בניו יורק בין השנים 1915–1916. להוצאת המגזין היו שותפים ארבעה אנשים: הצלם והאמן אלפרד סטיגליץ, האמן מאריוס די זייס, האספן, המשורר והסוציאליסט אגנס ארנסט מאייר והצלם פאול האווילנד. מקור שם העיתון הוא משם הגלריה שהייתה ברשותו של סיטגליץ, שבתורה קיבלה את שמה ממספר הבניין בשדרה החמישית. במגזין פרסמו יצירות ומאמרים בין השאר מקס ז'אקוב, פרנסיס פיקבייה ואחרים. המגזין היה הראשון לפרסם בארצות הברית שירה חזותית. במרכז גיליונו הראשון הופיע הקליגרם "מסע" של גיום אפולינר. באותה עת המונחים קליגרם ושירה חזותית טרם נוצרו וזייס התייחס אליהם מאוחר יותר כ "Psychotypes", מונח שטבע אמדה אוזנפאן. בסך הכל הוציא המגזין 12 גליונות, מהם שלושה כפולים, כך שבפועל הודפסו רק תשע חוברות. המגזין משך קהל מצומצם מאוד, והעלויות היו גבוהות מאוד. בשעת סגירת העיתון נותרו בידי סטיגליץ מאות עותקים שלא נמכרו והוא מכר אותם לסמרטוטאי תמורת 5.80$. עם השנים הפכו החוברות יקרות ערך, וסט מושלם של כל החוברות נדיר ביותר. הוצאה מחודשת של כל החוברות כרוכות יחדיו יצאה לאור בשנת 1972, והיא נפוצה בספריות רבות. מדיה וקבצים בנושא 291 בוויקישיתוף Bohn, Willard (2000). Modern Visual Poetry. Wilmington: University of Delaware Press. pp. 133–135.
291 (גלריה)

291 (Little Galleries of the Photo-Secession) הייתה גלריה שפעלה בניו יורק בין השנים 1908–1917. הגלריה הייתה ממוקמת בשדרה החמישית בבית מספר 291, ומכאן שמה. הגלריה הוקמה ונוהלה על ידי הצלם אלפרד סטיגליץ. הגלריה הפכה למפורסמת בגין שתי סיבות: האחת, חלוציותה כמי שהציבה את הצילום כאמנות לכל דבר, כמו ציור ופיסול. בגלריה הוצגו תמונותיהם של צלמי אמנות חלוציים כאדוארד סטייכן, גרטרוד קסאביר, פול האבילאן ואחיו ואחרים, שהפכו למוכרים בזכות תצוגותיהם בגלריה. בנוסף, הגלריה שימשה כמוקד עבור אמנות אוונגרדית שהגיעה לארצות הברית מאירופה. בין השאר הוצגו שם יצירותיהם של האמנים: אנרי מאטיס, אוגוסט רודן, אנרי רוסו, פול סזאן, פבלו פיקאסו, קונסטנטין ברנקושי, פרנסיס פיקבייה ומרסל דושאן. הגלריה נסגרה עקב הרומן שניהל סטיגליץ עם ג'ורג'יה אוקיף החל משנת 1916. הגלריה נסגרה סופית ביוני 1917, בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, חודשיים לאחר הצטרפותה של ארצות הברית למדינות ההסכמה כנגד מדינות המרכז. מדיה וקבצים בנושא 291 בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא אמנות ובנושא ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נשים אוהבות

נשים אוהבות (באנגלית: Women in Love) הוא סרט קולנוע המבוסס על ספר בשם זהה של דייוויד הרברט לורנס, שבוים על ידי קן ראסל, ויצא לאקרנים בספטמבר 1969. הסרט היה מועמד לאוסקר, וגלנדה ג'קסון זכתה על משחקה בו בפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר. הסרט עוסק במרובע אוהבים המתרחש באנגליה שלאחר מלחמת העולם הראשונה. את התפקידים הגבריים הראשיים שיחקו הכוכבים העולים של הקולנוע הבריטי אלן בייטס ואוליבר ריד. לצד ג'קסון גילמה ג'ני לינדן את הצלע הנשית הרביעית. בצד תשבחות הביקורת לסרט ולאיכות המשחק של כוכביו, עורר הסרט מחלוקת ותשומת לב ציבורית רבה בשל קטעי העירום שבו ובמיוחד אלו הגבריים. "נשים אוהבות", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "נשים אוהבות", באתר AllMovie (באנגלית) "נשים אוהבות", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "נשים אוהבות", באתר אידיבי "נשים אוהבות", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) וינסנט קנבי, "Women in Love", הניו יורק טיימס, 26.03.1970
מבט הפוך

מבט הפוך (באנגלית: Not the Nine O'Clock News; בתרגום חופשי: "לא חדשות השעה תשע") היא תוכנית מערכונים בריטית ששודרה בערוץ BBC2 משנת 1979 ועד 1982. במקור הוצגה התוכנית כאלטרנטיבה קומית לתוכנית החדשות BBC Nine O'Clock News ("חדשות השעה תשע של ה-BBC") ששודרה בערוץ BBC1, והיא כללה מערכונים סאטיריים על אירועי השעה ובנושאי התרבות הפופולרית, כמו גם שירים פארודיים, קטעי וידאו ערוכים-מחדש ותוכניות טלוויזיה פיקטיביות. בתוכנית השתתפו רואן אטקינסון, פמלה סטיבנסון, מל סמית' וגריף רייס ג'ונס, כמו גם כריס לנגהם בעונה הראשונה. התוכנית זנחה במכוון את סגנון זרם התודעה שאפיין את הקרקס המעופף של מונטי פייתון, והתאפיינה במבנה מסורתי יותר של תוכנית מערכונים. התוכנית הובילה לזינוק בקריירה של כמה שחקנים וכותבים מובילים, ואף הובילה ליצירתן של כמה תוכניות קומיות אחרות כמו הפתן השחור, מיסטר בין ואלאס סמית' וג'ונס. התוכנית שודרה בישראל תחת השם "מבט הפוך". "מבט הפוך", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "מבט הפוך", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ערך זה הוא קצרמר בנושא טלוויזיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רחוב היהודים (אירופה)

ברבות מן הערים באירופה, רחוב היהודים (בגרמנית: Judenstrasse) או סמטת היהודים (Judengasse) הוא כינוי לרחוב שבו התרכזה האוכלוסייה היהודית בעיר, ובו היו מוסדות הקהילה היהודית. לעיתים נאסר על היהודים להתגורר מחוצה לו, וכך הוא תפקד כמעין גטו. בערים רבות באירופה קרוי רחוב זה "רחוב היהודים" עד היום. המגורים ברחוב נפרד נועדו, בין היתר, לאפשר לשליט המקומי להגן על יהודי החסות תושבי העיר מהגויים. בשל כך, פעמים רבות היו לרחוב היהודים שערים שנסגרו בשעות הלילה או בחגי הנוצרים. עם זאת, לעיתים גרו ברחוב זה גם נוצרים. 'רחוב היהודים' היה קיים בערים רבות במדינות ארופיות מאז ימי הביניים, ובחלקן הוא קרוי כך עד היום. רבעים סגורים בהם גרו יהודים מכונים גם גטו. יש ערים בהן לרחוב קראו בשם רשמי כלשהו – למשל בפריז רחוב הוורדים (צר') ובפירנצה רחוב רמליאנטי (איט') – אך כינויו הנפוץ היה רחוב היהודים. בכל אזור מגורים יהודי היה בית כנסת עם בית ספר, מקווה, בית חולים ובית קברות יהודי. עקב הלכות הכשרות זכו היהודים בשוחטים ואופים משלהם. יודנשטרסה (ברלין) יודנגאסה בקלן (גר') יודנגאסה בפרנקפורט (גר') נורדשטראסה בהנאו (גר') יודנגאסה (ברלין) רשימת רחובות יהודים בגרמניה (יודנגסן) (גר') ד"ר קציעה אביאלי-טביביאן, רחוב היהודים, הספרייה הווירטואלית של מטח
רובין דריסקול

רובין דריסקול (באנגלית: Robin Driscoll) הוא שחקן ותסריטאי בריטי, אשר קנה את עיקר פרסומו כאחד התסריטאים של סדרת הטלוויזיה "מיסטר בין". דריסקול השתתף בכתיבת התסריט של "מיסטר בין", הסרטים "בין" ו"החופשה של בין" וסדרת האנימציה "מיסטר בין". הוא ורואן אטקינסון הם חברים קרובים, ואף הופיעו יחד בתוכנית הדוקומנטרית "Laughing Matters" ‏(1992), על השיטות של ההומור החזותי (visual humour). כשחקן, דריסקול השתתף במספר פרקים של סדרות טלוויזיה, כגון "על שוטים ואנשים" (Only Fools and Horses),‏ "Murder Most Horrid",‏ "Dear John" ו-"The Fast Show". רובין דריסקול, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) רובין דריסקול, באתר AllMovie (באנגלית) רובין דריסקול, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ערך זה הוא קצרמר בנושא טלוויזיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מבחן האוסמן

בסטטיסטיקה, מבחן האוסמן (מכונה גם הו האוסמן) הוא מבחן השערות. המבחן בודק את המובהקות של אומדן מול אומדן אלטרנטיבי. בעזרת מבחן זה ניתן להעריך האם המודל הנאמד מתאים לנתונים. ברצוננו לאמוד את המודל הליניארי: y = bX + e . ישנם שני אומדנים, b0 ו b1 השערת האפס היא כי שני המדדים קונסיסטנטיים ו b1 יעיל (אומד בעל שונות קטנה יותר). ההשערה האלטרנטיבית היא כי b1 אינו קונסיסטנטי. הסטטיסטי של המבחן הוא: H = ( b 1 − b 0 ) ′ ( Var ⁡ ( b 0 ) − Var ⁡ ( b 1 ) ) † ( b 1 − b 0 ) , {\displaystyle H=(b_{1}-b_{0})'{\big (}\operatorname {Var} (b_{0})-\operatorname {Var} (b_{1}){\big )}^{\dagger }(b_{1}-b_{0}),} לסטטיסטי יש התפלגות כי בריבוע עם n-k דרגות חופש כאשר n הוא גודל המדגם ו k כמות המשתנים. אם דוחים את השערת האפס לפחות אחד האומדים אינו קונסיסטנטי. בעזרת מבחן האוסמן נתן לבדוק אנדוגניות של משתנה על ידי השוואת אומד מרגרסיה רגילה (Ordinary Least Square) לאומד המתקבל מרגרסייה בעזרת משתנה עזר. השערת האפס היא כי OLS הוא אומד יעיל יותר ושני האומדים עקיבים. ההשערה האלטרנטיבית היא כי בשל אנדוגניות של אחד המשתנים ברגרסיית הOLS האומד אינו עקיב.
הזוכים המאושרים

הזוכים המאושרים (באנגלית: Academy Award Review of Walt Disney Cartoons) הוא מקבץ של סרטי הנפשה קצרים זוכי פרס אוסקר מאת וולט דיסני. בישראל הוקרן המקבץ לראשונה בקולנוע פריז ב-24 במרץ 1972. "בן הדוד מהכפר" - מבוסס על המשל הנודע על עכבר העיר ובן דודו, עכבר הכפר. בגרסה זו עכבר הכפר משתכר לאחר ששתה שמפניה וממהר בפחד לשוב לכפרו, גם בגלל החתול וגם בגלל הכבישים הסואנים, הרעש והצפיפות אשר אין הוא היה רגיל להם. "טחנת הקמח הישנה" - בסרט קצר זה מתוארת טחנת-קמח עתיקה. הטחנה, עקב כך שהתיישנה מאוד, שימשה למגורים של חיות שונות. בתחילה הכל רגוע באזור אולם סערה קשה גורמת לבהלתם של בעלי-החיים אשר התגוררו בה, בין-היתר הציפור שהייתה חייבת להגן על גוזליה שלא יימעכו עקב קריעתו של חבל בתוך טחנת-הקמח. העטלפים, לעומת שאר בעלי-החיים שהתגוררו בטחנת-הקמח, לא היו חשופים לסכנה כלשהי כי הם עפו למקום אחר טרם הסערה פרצה. "הושט לי יד" - פלוטו, הכלב הנודע של וולט דיסני, מציל גור חתולים צעיר וחמוד שנסחף בשק בו היה לכוד. לצערו הרב בעליו, מיקי מאוס, מחבב את גור החתולים יותר ממנו. אבל אהבתו של מיקי לפלוטו נראתה בבירור אחרי דאגתו הרבה לאחר שקפא בהצלת החתול פעם שנייה (החתול כמעט ונפל לבאר במרדפו אחרי כדור, עקב החורף שהיה מי-הבאר היו מאוד קרים). החתול ליקק בחיבה את פניו של פלוטו ופלוטו לא שנא עוד את החתול. "שלושה חזירים קטנים" - מבוסס על סיפור נודע. בגרסה זו מתחזה הזאב לכבשה ולמוכר-מברשות במטרה לטרוף את החזירים בעורמה (ונכשל). בנוסף, בגרסה זו שופך אחד החזירים טרפנטין לתוך הסיר אליו נפל הזאב. "הברווזון המכוער" - סרט אנימציה קצר נודע של וולט דיסני, מבוסס על אגדה נודעת. בגרסה זו מנסה הברווזון המכוער את מזלו בקן של ציפורים (אבל הציפור האם מגרשת אותו בכעס) ובניסיון להתיידד עם ברווז צעצוע (שבהמשך מכאיב לו במהלך התנדנדותו במים). "שלושה חתלתולים יתומים" - במזג אוויר חורפי מוצאים שלושה גורי חתולים מחסה בבית שמצאו. הם עושים בו בלגן גדול וכמעט סולקו ממנו על ידי אישה שחומת עור (דמות זו הופיעה לאחר-מכן בסרטי טום וג'רי). ברגע האחרון ניצלו על ידי ילדה קטנה שהתחננה לאמץ אותם עקב כך שהם חמודים מאוד. "הצב והארנב" - מבוסס על המשל המוכר בעל אותו השם. בגרסה זו משווייץ הארנב בפני ארנבות צעירות בכך שהוא מבצע דברים משעשעים בזכות מהירותו האדירה. בגרסה העברית מבוצעת הקריינות על ידי דב רייזר. בסרטים הקצרים עצמם השתתפו בדיבוב חן חגי, יובל זמיר ועוד. "הזוכים המאושרים", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "הזוכים המאושרים", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
הקטר הכחול שיכול

הקטר הכחול שיכול (באנגלית: The Little Engine That Could; בתרגום חופשי: הקטר הקטן שהצליח) הוא ספר ילדים אמריקאי פופולרי מאת ווטי פייפר שראה אור לראשונה בשנת 1910, ומאז הודפס במיליוני עותקים. הספר יצא לאור לראשונה בעברית בתרגומה של לאה נאור בהוצאת כתר. דמות הקטר בספר מבוססת על קטר מדגם C. P. Huntington. רכבת נדרשת לעבור הר גבוה במיוחד בדרך ליעד, על מנת להעביר צעצועים ומזון לילדים שגרים מעבר להר. הקטר של הרכבת מתקלקל, ובעקבות כן מבקשות הבובות שברכבת מקטרים גדולים ומואנשים שונים לבצע את המשימה, אך מסיבות שונות הם מסרבים לעשות כן. לבסוף מתבקש קטר קטן וכחול לבצע את המשימה והוא מסכים לעשות כן. הקטר הקטן מצליח לבסוף למשוך את כל הרכבת במעלה ההר תוך שהוא משנן את המוטו שלו, "אני יכול! אני יכול! אני יכול!". בשפת המקור, הקטר הקטן הוא למעשה קטרית, וכך גם הקטרית הגדולה שמתקלקלת. הסיפור הפך לסיפור ילדים קלאסי, ובשנת 1991 עובד לסרט הנפשה באורך 30 דקות בשם "הקטר הקטן" שהופק בוויילס והופץ בקלטות וידאו. בסרט נקראה דמות הקטר טילי (בדיבוב העברי: רוני) והסיפור הורחב לסיפור גדול יותר על גילוי עצמי. סרט זה שודר בישראל בטלוויזיה החינוכית בדיבוב לעברית, לפני תרגום הספר. בשנת 2011 עובד הסיפור לסרט הנפשה ממוחשבת בהפקת אולפני יוניברסל, בהשתתפות וופי גולדברג, ג'יימי לי קרטיס, אליסון סטונר וקורבין בליו. סרט זה לא דובב לעברית. מדיה וקבצים בנושא הקטר הכחול שיכול בוויקישיתוף
מייקל ספינדלר

מייקל ספינדלר (באנגלית: Michael Spindler; נולד ב-22 בדצמבר 1942 בברלין, גרמניה) היה הנשיא והמנכ"ל של חברת אפל משנת 1993 עד שנת 1996. ספינדלר כּונה על ידי עמיתיו לעבודה בחברת אפל בשם "דיזל". לאחר שהצטרף ספינדלר לאפל בשנת 1980, הוא הועלה בסולם הדרגות בפעילות האירופית של אפל- כנשיא של אפל באירופה. הוא נבחר לכהן בתפקיד מנהל כללי לאחר שג'ון סקאלי הודח על ידי מועצת המנהלים של אפל ביוני 1993. ספינדלר ניהל כמה פרויקטים מוצלחים, כמו הכניסה של ה-"PowerPC", וכן כמה כישלונות עיקריים, כולל מערכת ההפעלה "קופלנד". הוא גם עסק בדיונים עם חברת IBM, סאן מיקרוסיסטמס ופיליפס; אולם כאשר אלה פרשו מהדיונים, היה תורו להתחלף בתפקיד המנכ"ל. המנכ"ל שלאחריו היה גיל אמיליו, שהתחיל את כהונתו ב-2 בפברואר 1996. על מייקל ספינדלר, מאת טום הורמבי, 6 באפריל 2006 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מגדל אוקסו

מגדל אוקסו או מגדל או אקס או (באנגלית: OXO Tower) הוא מגדל בגדה הדרומית של התמזה ברובע סאת'ק של לונדון שבאנגליה. משמש כיום כמשכן לאמנויות ולחנויות של אמנים. במקור היה המבנה תחנת כוח, אולם בשנות ה-20 של המאה ה-20 נרכש על ידי ליביג אקסטרט אוף מיט (Liebig Extract of Meat Company), יצרנית אוקסו - קוביות בשר בקר. החברה בנתה את המבנה מחדש בסגנון אר דקו, על פי תכנונו של אדריכל החברה, אלברט מור, ולמבנה נוסף מגדל ובו שם המוצר העיקרי של החברה. החברה ביקשה לפרסם את המוצר על גבי המגדל, ומשעיריית הרובע סירבה לבקשה, נבנו חלונות המגדל בצורת האותיות "O" "X" "O" - כשם המוצר, בטענה שאלה אלמנטים דקורטיביים דמויי עיגול וצלב, ולא שם המוצר. בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 הוצע מספר פעמים להרוס את המבנה בשל השינויים שבוצעו בו והרסו את אופיו ואת אלמנטי האר דקו שהיו בו, אולם ההצעות נדחו בשל התנגדות הציבור, והמבנה נמכר בשנת 1984 תמורת 2.7 מיליון לירות שטרלינג. בשנות ה-90 שוחזר המבנה למצבו משנות ה-20. בשנת 1997 זכה המבנה המשופץ בפרס השנה של המועצה המלכותית לאמנויות בקטגוריית "שחזור עירוני". מדיה וקבצים בנושא מגדל אוקסו בוויקישיתוף שיפוץ המבנה
ג'אנלוקה פליוקה

ג'אנלוקה פליוקה (באיטלקית: Gianluca Pagliuca; ‏נולד ב-18 בדצמבר 1966 בבולוניה) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בתפקיד שוער. פליוקה גדל במחלקות הנוער של קבוצת עיר מולדתו, בולוניה, אך את קריירת הבוגרים שלו החל בשנת 1987 בסמפדוריה. בסמפדוריה שיחק עד שנת 1994, והיה שותף לתור הזהב של הקבוצה, כאשר זכה עימה בזכייה היסטורית בסרייה א' בעונת 1990/1991, בשלושה גביעי איטליה, פעם אחת בסופרקאפ האיטלקי ובגביע אירופה למחזיקות גביע ב-1990. בנוסף לכך, העפיל עם סמפדוריה לגמר גביע אירופה לאלופות 1992, אך שם הפסידו בגמר 1-0 לברצלונה הספרדית. אחרי 7 עונות מצוינות בסמפדוריה והופעה מצוינת בשער הנבחרת האיטלקית במונדיאל 1994, חתם באינטר מילאנו תמורת סכום שיא דאז עבור שוער על סך 7 מיליון פאונד. פליוקה שיחק במילאנו במשך חמש עונות, והיה שותף לזכייתה בגביע אופ"א ב-1998, כאשר שימש כקפטן במשחק הגמר בו ניצחה אינטר 3-0 את לאציו. בקיץ 1999, חתם במועדון נעוריו מבולוניה. בסוף עונת 2004/2005, ירדו פליוקה וקבוצתו לסרייה ב', הוא המשיך לשחק עם הקבוצה בעונה שלאחר מכן, עד שבקיץ 2006 חתם באסקולי, בה שיחק את עונתו האחרונה ככדורגלן מקצועני. במהלך עונה זו, ב-17 בספטמבר 2006, פליוקה שבר את שיא ההופעות לשוער בסרייה א', שהיה שייך עד אז לדינו זוף, במשחק נגד מסינה. פליוקה היה חלק מסגל הנבחרת האיטלקית שסיימה במקום השלישי במונדיאל 1990. לאחר כמה עונות מצוינות בסמפדוריה, עמד כשוער ראשון בשערה של איטליה כאשר סיימה כסגנית במונדיאל 1994 בארצות הברית. כמו כן, נמנה עם סגלי איטליה לאולימפיאדת 1996 באטלנטה ומונדיאל 1998 בצרפת, בו תיפקד כשוער ראשון. סך הכל, הופיע 39 משחקים בשערה של הנבחרת האיטלקית. סמפדוריה סרייה א': 1990.1991 הגביע האיטלקי: 1987/1988, 1988/1989, 1993.1994 הסופרקאפ האיטלקי: 1991 גביע אירופה למחזיקות גביע: 1990 אינטר מילאנו גביע אופ"א: 1998 מדיה וקבצים בנושא ג'אנלוקה פליוקה בוויקישיתוף ג'אנלוקה פליוקה, באתר Transfermarkt ג'אנלוקה פליוקה, באתר Soccerway ג'אנלוקה פליוקה, באתר WorldFootball.net ג'אנלוקה פליוקה, באתר National Football Teams ג'אנלוקה פליוקה, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt
רון ג'ונסון (איש עסקים)

רון ג'ונסון (באנגלית: Ron Johnson; נולד ב-15 באוקטובר 1959) הוא מנכ"ל חברת J. C. Penney, קודם לכן כיהן כסגן נשיא בכיר לפעילות הקמעונאית בחברת אפל. הוא יזם את הרעיון של החנויות הקמעונאיות של אפל ואת הקונספט של ״בר הגאונים״ (Genius Bar), שהוא עמדת תמיכה טכנית בחנויות אפל באווירת בר. ג'ונסון הצטרף לאפל בינואר 2000, אך עזב כדי להצטרף ל-J. C. Penney בנובמבר 2011. בעבר הוא עבד כסגן נשיא לשיווק בחברת Target ועבד גם בחברת Mervyns. ג'ונסון נולד באדינה, מינסוטה, בנו של מנהל בחברת General Mills. הוא היה הקפטן בקבוצת הפוטבול ובקבוצת הבייסבול של בית ספר התיכון שלמד בו. ג'ונסון בעל תואר שני במנהל עסקים מבית הספר לעסקים של אוניברסיטת הרווארד ותואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת סטנפורד. הוא תושב אתרטון, קליפורניה. בתקופת עבודתו של ג'ונסון כסגן נשיא באפל, הציגה רשת חנויות הקמעונאיות של אפל שיא של צמיחה, כשסך מכירותיה השנתיות עלה על מיליארד דולר תוך שנתיים מפתיחתן. כיום אפל מפעילה מעל ל-300 חנויות, כולל באוסטרליה, קנדה, סין, צרפת, גרמניה, איטליה, שווייץ, הממלכה המאוחדת, ארצות הברית, הונג קונג ויפן. ב-31 באוקטובר 2007 מימש ג'ונסון 700,000 מאופציות המניות שלו באפל במחיר מימוש של 23.72 דולר, ובהמשך אותו יום מכר את המניות במחיר של כ-185 דולר. הוא הרוויח כ-400 מיליון דולר במהלך שבע וחצי שנות עבודתו באפל. כמנכ״ל J. C. Penney המשיך ג'ונסון להתגורר בקליפורניה ונהג לטוס מספר ימים בשבוע למטה החברה שנמצא בפלאנו, טקסס, במטוס סילון פרטי. החנות הקמעונאית של אפל (באנגלית) Apple Senior VP Exercises Options, באתר פורבס, אוחזר ב-1 בנובמבר 2007 (באנגלית) פרופיל אישי באתר פורבס (באנגלית)
טירת אורט

טירת אורט (גרמנית: Schloss Ort) היא טירה אוסטרית הנמצאת באגם טראונזה, בגמונדן, 19 קילומטרים מפקלברוק, בירת מחוז פקלברוק, בדרך לזאלצקמרגוט. הטירה נוסדה בשנת 1080, ושיפור והרחבת הטירה נמשכו לתוך המאה ה-13. ב-1344 האחים פרידריך וריינפרכט הראשון מוולסי רכשו את הטירה, ועברה לבעלותו הבלעדית של פרידריך ב-25 בינואר 1350. הטירה נשארה ברשות המשפחה עד לשנת 1483, אז עברה הטירה לרשות פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בין השנים 1484 - 1491 הטירה הייתה מושב מושל אוסטריה עילית, גוטהרד משטרנברג. מ-1492, ברנהרד משטרנברג וצאצאיו שלטו בטירה עד שנת 1584. לאחר שעברה הטירה מספר בעלים, כולל העיר גמונדן עצמה, הגיע הטירה לבעלותו של לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בשנת 1876, נרכשה הטירה על ידי הארכי-דוכס יוהאן סלבטורה מאוסטריה. מאוחר יותר, שינה יוהאן את שמו וקרא לעצמו יוהאן מאורט, על שם הטירה שרכש. לאחר מותו בטביעה בים, והכרזתו כמת בשנת 1911, נרכשה הטירה על ידי פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה. הטירה נועדה עבור תלמידי בתי הספר בגמונדן, אבל מלחמת העולם הראשונה שיבשה את תוכניות אלו. בין השנים 1919 - 1973 הטירה הייתה מוזנחת וללא טיפוח. כיום הטירה משמשת כמרכז למידה עבור המשרד הפדרלי לקרקעות ויערות (Bundesministeriums für Land- und Forstwirtschaft). ב-5 בינואר 1995 נרכשה הטירה באופן רשמי על ידי העיר גמונדן. החל משנת 1996 עד 2004 שימשה הטירה כאתר צילומים עבור סדרת הטלוויזיה "שלוסהוטל אורט". מדיה וקבצים בנושא טירת אורט בוויקישיתוף
טראונשטיין

הטראונשטיין (בגרמנית: Traunstein), הוא ההר הגבוה ברכס ההרים שבגדה המערבית[דרושה הבהרה] של אגם טראונזה, שעל שמו נקרא ההר. גובה פסגת ההר 1,691 מעל גובה פני הים. בגלל מיקומו בסמיכות לאגם, וצלעותיו התלולות ההר נראה למרחוק ומהווה מוטיב צילומי נפוץ. לעיתים מכונה ההר "השומר של זאלצקמרגוט" בגלל צלליתו הגדולה הנראית כמגינה על העיר. החל מ-2007, בעקבות מפולות סלעים ואדמה מן ההר על הגראבן גשליף הסמוך לו, פונו כ-55 בתים מן היישוב, והושקעו משאבים רבים כדי למנוע מפולות נוספות. מדיה וקבצים בנושא טראונשטיין בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של אוסטריה ובנושא הרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מרטינגל

האם התכוונתם ל... מרטינגל (שיטת הימורים) מרטינגל (תורת ההסתברות) מרטינגל (אנ') - חלק מרתמה, רצועה המונעת מראש הסוס להתרומם מדי
שימון ניימייץ

שימון ניימייץ (בפולנית: Szymon Niemiec; נולד ב-5 באוקטובר 1977 בוורשה) הוא צלם, פעיל למען זכויות להט"ב, עיתונאי, פוליטיקאי ואיש דת קתולי פולני. מייסד מצעד הגאווה הפולני הראשון (2001). בין השנים 2000–2006 כיהן כשגריר התרבות של פולין ל-International Lesbian and Gay Culture Network. בשנים 2001–2005 כיהן כנשיא אגודת התרבות הבינלאומית של לסביות והומואים בפולין. משנת 2002 משתייך ניימייץ לשמאל בפולין, וב-6 במאי 2005 נבחר לסגן נשיא מפלגת איחוד השמאל (Unia Lewicy). משנת 2008 הוא משמש ככומר מטעם הכנסייה החופשית המתוקנת של פולין (פלג נוצרי מתקדם), ומאוגוסט 2012 הוא מכהן כבישוף של הכנסייה הנוצרית המאוחדת בפולין. חבר ההתאחדות הלאומית של עיתונאים לסביות והומואים בארצות הברית (National Lesbian and Gay Journalists Association) משנת 2008. Tęczowy koliber na tyłku: autobiografia Szymona Niemca, Warsaw: LGBT Press, 2007. ISBN 83-924191-1-1. Rainbow Humming Bird on The Butt: Autobiography, Warsaw: CreateSpace, 2007. ISBN 83-924191-0-3. Qchnia Queer, Warsaw: CreateSpace, 2009. ISBN 1-4495-6027-X. Soli Deo Gloria, Warsaw: CreateSpace, 2009. ISBN 1-4495-6138-1. מדיה וקבצים בנושא שימון ניימייץ בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של שימון ניימייץ (בפולנית)
דינה רקנאטי

דינה רקנאטי (1928 – 5 ביוני 2021) הייתה אמנית, פסלת וציירת ישראלית, ששילבה בין מספר מדיות אמנותיות, בהן מיצבים, הדפסי משי, תבליטים, ושטיחי קיר. רקנאטי נולדה בשם דיאן הֶטֶנָה (Hettena) בקהיר, מצרים. סיימה את לימודיה בבתי ספר לצרפתית ואנגלית בשנת 1945. ובשנת 1946 נישאה לאיש העסקים רפאל רקנאטי בתל אביב, ולשניים נולדו הבנים אודי ומיכאל (מייקל). בין השנים 1946–1948 נסעה ללמוד תולדות האמנות בלונדון, ובשנת 1948 הצטרפה ל-"Art Student League" בניו יורק שם הייתה עד לשנת 1962. מאז התגוררה רקנאטי בארצות הברית. בשנת 1970 הציגה את תערוכתה הראשונה בישראל, בגלריה גורדון בתל אביב ובה 13 עבודות פיסול בברונזה, בהמשך הציגה במוזיאון ישראל שטיחי קיר והדפסי משי ושילובים של טכניקות אומנותיות. לרקנאטי פסלי חוץ ועבודות המוצגות במוזיאון ישראל (1965), מוזיאון תל אביב (1971), משכן נשיאי ישראל (1972), במוזיאון היהודי של ניו יורק (1975), נמל התעופה בן-גוריון (1976), אוניברסיטת ניו יורק (1978), שגרירות ישראל בוושינגטון (1980), ובאוניברסיטת תל אביב (1985). וכן יצירותיה נמצאות במרכזים שונים. "גווילים" (1984) בבית אריאלה, "רום" (1985) במכון ויצמן ברחובות ו"דברים" (1996) במרכז הקונגרסים הבינלאומי בירושלים. יצירותיה של רקנאטי, היו מחוויה וזיכרון אישי וקולקטיבי, כמחווה לתרבויות עתיקות, לאדמה ולזמן. היא שילבה בין פיסול וציור שהתכתבו מטפורית עם סוגיות שונות, בשילוב של צורה ותוכן. בציוריה היא השתמשה בבדים אותם היא עיצבה לתוך תבניות. היא השתמשה בשילוב של קווים זוויתיים ומעוקלים וגוונים שחיברו בין המאופק לפרוע והאינסטינקטיבי. צבעי הבז' הגיעו ממדבריות המזרח התיכון, אליהם התערבבו גוונים כחולים שהעבירו מצב רוח דרמטי וגווני לבן טהורים. שילוב הגוונים העניק לעבודה קצב, תוך שילוב של חלומות בהקיץ, עבר והווה. רקנאטי זכתה בפרס האביב של קרן התרבות אמריקה-ישראל (1967) ויקירת המועצה לישראל יפה (2005) על כך שלוותה את המועצה מראשיתה, ובשיתוף עם בעלה ייסדו את המרכז הלימודי של המועצה בתל אביב, ותרמו להטמעת המודעות לערכי ישראל יפה. באמצע העשור השני של המאה ה-21, עלתה לישראל ומאז התגוררה בהרצליה פיתוח. נפטרה ב-5 ביוני 2021. מרדכי עומר, דינה רקנאטי: מעברים, בתוך: אמנות ישראלית בת-זמננו; מקורות וזיקות (תשסו) 248-275 בעריכת אברהם שפירא, הוצאת עם עובד מדיה וקבצים בנושא דינה רקנאטי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של דינה רקנאטי (באנגלית) דינה רקנאטי, באתר מרכז המידע לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל פרטים על דינה רקנאטי בארכיון ציונה שמשי ויכין הירש, בספרייה הלאומית מידע על דינה רקנאטי בקטלוג הספרייה הלאומית דינה רקנאטי, באתר flomenhaftgallery (באנגלית) מינה זיסלמן, דינה רקנאטי, דבר, 23 בינואר 1970 הסגור והפתוח, דבר, 18 באפריל 1975 "תפילה לרקנאטי", מעריב, 12 במאי 1986 דיאנה בחור ניר, "איך מגיעים לגיל 93 צלולים? אני דואגת רק כשצריך, לא להנאתי", באתר כלכליסט, 2 בינואר 2021 דיאנה בחור ניר, האמנית דינה רקנאטי נפטרה בגיל 93, באתר כלכליסט, 6 ביוני 2021 דינה רקנאטי, דף שער בספרייה הלאומית דיאנה בחור ניר, "איך מגיעים לגיל 93 צלולים? אני דואגת רק כשצריך, לא להנאתי", באתר כלכליסט, 2 בינואר 2021 יפעת גדות, אות יקיר ישראל יפה - לדינה רקנאטי, באתר News1 מחלקה ראשונה, 9 ביוני 2005