laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
כריתת ריאה

כריתת ריאה מלאה (בלעז: פנאומונקטומיה) או כריתת ריאה חלקית (כגון לובקטומיה שהיא כריתת אונה מתוך אונות הריאה) הוא הליך ניתוחי המיועד בדרך כלל לטיפול בסרטן הריאה. סיבות אפשריות אך נפוצות פחות לביצוע ניתוח זה הן חבלה (טראומה) לריאה, שחפת או זיהומים שונים. במקרה של סרטן, כריתת הריאה תהיה יעילה רק במידה והסרטן טרם התפשט לשתי הריאות, ובמידה ולא מדובר בסרטן של תאים קטנים (small cell lung cancer). תנאי מקדים נוסף לניתוח הוא בדיקת תפקודי הריאה שתיוותר לאחר הניתוח, היות שהיא צריכה לעמוד לבדה במטלת הנשימה. בסרטן של תאים קטנים הניתוח אינו יעיל מאחר שהוא לא עוצר את התקדמותו המהירה של הסרטן. חייהם של 25%-40% מהחולים שהתאימו לניתוח ועברו אותו, מתארכים בלפחות חמש שנים. בשישה עד שנים-עשר אחוזים מהמנותחים מופיע מחדש הסרטן. כריתת הריאה הראשונה בהיסטוריה, אשר בוצעה בשלבים על ידי הרופא הסקוטי ויליאם מקיואן (William Macewen), תועדה בחולה שחפת בשנת 1895. ניתוח כריתת הריאה המלא הראשון בוצע בשנת 1933. בשנת 1951 עבר מלך אנגליה, ג'ורג' השישי, כריתת ריאה בעקבות מחלת הסרטן. בניתוח זה מבצעים חתך בבית החזה (thoracotomy), לרוב במרווח הבין-צלעי הרביעי או החמישי ולעיתים תוך חיתוך של צלע, ומשם מוציאים את הריאה הפגומה או את האונה הריאתית. בזמן ההחלמה המטופל נשאר בטיפול נמרץ ומקבל נוזלים בעירוי. אל אזור החתך מחברים צינורות ניקוז ולעיתים קרובות המנותח גם מונשם. כן מבוצע מעקב אחר השיעול של המנותח כיוון שלעיתים ישנה פליטת הפרשות. מדיה וקבצים בנושא כריתת ריאה בוויקישיתוף Pneumonectomy, www.hopkinsmedicine.org, ‏2019-11-19 (באנגלית) Pneumonectomy: historical perspective and prospective insight, academic.oup.com Mastery of surgery. 4th ed. R. J. Baker and J. E. Fischer (eds) 285 × 215 mm. Pp. 2448., academic.oup.com הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
פנג'אבי (פירושונים)

האם התכוונתם ל... פנג'אבי – השפה העיקרית בחבל פנג'אב פנג'אבי (בגד) – בגד מקובל בחבל פנג'אב פנג'אב (פירושונים)
פסקל קיניאר

פסקל קיניאר (בצרפתית: Pascal Quignard; נולד ב- 23 באפריל 1948), סופר צרפתי. נולד למשפחת מורים בוֶורנֵיי-סור-אַבְר שבחבל נורמנדי עילית בצרפת, וגדל בעיר הנמל לה הבר. nגיל שנה ומחצה סבל מקשיים שתוארו כקשורים לאוטיזם ואנורקסיה, שנמשכו עד שהיה בן שש עשרה שנה. בהקשר זה אמר מאוחר יותר: "אי יכולתי לדבר גרמה לי לכתוב." הוא התעניין בספרות העת העתיקה ובמוזיקה, ולמד בכוחות עצמו לנגן בפסנתר, בעוגב, בצ'לו, בכינור ובויולה. ב-1966 החל ללמוד פילוסופיה בסורבון והיה תלמידם של עמנואל לוינס ושל פול ריקר. התכונן לכתוב עבודת מחקר בהדרכתו של עמנואל לוינס, אך מרד הסטודנטים של מאי 1968 שם לאל את תוכניתו זו. הוא התרחק מן הפילוסופיה משום שלדבריו: "היא לבשה צורה שלא התאימה לי עוד." הוא עסק במכירת ספרים עתיקים והחל לכתוב את ספריו הראשונים. חיבורו הראשון הייתה מסה שהוקדשה לסופר ולעיתונאי האוסטרי לאופולד פון זאכר-מאזוך מסה זו פורסמה בכתב העת מרקור דה פראנס. ב-1976 הפך לאחד העורכים של כתב עת זה. ב-1986 פרסם את הרומן "סלון וירטמברג", וב-1989 - את הרומן "מדרגות טירת שאמבור", שלא זכו להצלחה בציבור. הוא הפך לאחד העורכים של הוצאת גלימאר בפריז. המפורסם שבספריו הוא "כל הבקרים שבעולם" (1991) על אודות מרן מארה - נגן הויולה דה גמבה בחצרו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת בורסאי. ספר זה עובד לקולנוע על ידי הבמאי אלן קורנו בכיכובו של ז'ראר דפרדייה. פסקל קיניאר שימש כנשיא הפסטיבל הבינלאומי לאופרה ולתיאטרון הבארוק הנערך בארמון ורסאי מאז שנוסד תחת הנהגתו של נשיא צרפת פרנסואה מיטראן. ב-1994 החליט פסקל קיניאר לפרוש מכל פעילות מוזיקלית ולהתמסר לספרות בלבד. ב-1997 לקה בהתקף לב - מה שגרם לו לכתוב את ספרו "חיים סודיים". ספר זה כולל רומן, יומן אישי, קובץ שירה, מסות ואמרות. בשנת 2000 פרסם את הרומן "מרפסת ברומא", ב-2002 - את הרומן "הצללים הנודדים" שזיכה אותו בפרס גונקור, וב-2006 - את הרומן "וילה אמאליה". יצירתו של פסקל קיניאר זוכה לתשומת לב מרובה בחוגים הספרותיים של צרפת. פסקל קיניאר, כל הבקרים שבעולם / מרפסת ברומא, מצרפתית: חגית בת-עדה, הוצאת סמטאות, 2012. פסקל קיניאר, ברשת החברתית Goodreads אביעד שטיר, כל השתיקות שבעולם, באתר הארץ, 4 במרץ 2013
טייגר

האם התכוונתם ל... טיגריס – חיה טורפת ממשפחת החתוליים, והגדולה שבהם היום (המונח טייגר הוא הגרסה האנגלית לטיגריס, מיוונית) F-11 טייגר – מטוס קרב אמריקאי חד מושבי ליילנד טייגר – סדרה של דגמי אוטובוס שונים, שהורכבו בארץ, והיו נפוצים מאוד בכבישי הארץ בשנות ה-60 וה-70 טיגר - שני טנקים גרמנים ממלחמת העולם השנייה טיגר טיגר II יורוקופטר טיגר – מסוק קרב
מודן

האם התכוונתם ל... אישים ברוך מודן (1932–2001) – היה חוקר בתחום הסרטן והאפידמיולוגיה, פרופסור לרפואה ומנכ"ל משרד הבריאות דנה מודן (ילידת 1970) – עיתונאית, שחקנית ומנחת טלוויזיה ישראלית, בתו של ברוך מודן עודד מודן – מו"ל ישראלי, אחיו של ברוך מודן, בעלה של שולה מודן ואביה של רוני מודן רוני מודן – עורכת, בתם של עודד ושולה מודן רותו מודן (ילידת 1966) – אמנית, מאיירת ומחברת ספרי קומיקס ישראלית, בתו של ברוך מודן שולה מודן (ילידת 1944) – סופרת ועורכת ישראלית, אשתו של עודד מודן ואמה של רוני מודן אחר זמורה-ביתן-מודן – הייתה הוצאת ספרים ישראלית שעברה מספר שינויים, ראו כנרת זמורה-ביתן דביר מודן הוצאה לאור – הוצאת ספרים ישראלית שהתפצלה מהוצאת זמורה-ביתן-מודן, נוסדה על ידי עודד מודן וכיום מנוהלת על ידי בתו רוני תיקי מודן – חברת תיקים ישראלית מדן
קפה לאבנה

קפה לאבנה (באיטלקית: Caffé Lavena) הוא בית קפה הממוקם בכיכר סן מרקו בוונציה שבאיטליה. בית הקפה הוא אחד מבתי הקפה העתיקים בעולם, ומהידועים שבבתי הקפה שבוונציה. בית הקפה נוסד על ידי קארלו לאבנה בשנת 1750. משפחת לאבנה מנהלת את הקפה עד ימינו. בעת היווסדו נקרא בית הקפה "קפה אונגריה", מאחר שבאותה עת שלטה בוונציה האימפריה האוסטרו-הונגרית. לימים שונה שם בית הקפה ל"אורסו קורנאטו" (הדב שלראשו כתר) - בשל האיור המופיע בסמל שמעל בית הקפה - דב העומד על שתי רגליו האחוריות ולראשו כתר. כבר במאה ה-18 זכה הקפה לפופולריות רבה, וישבו בו משכילים ואישי רוח רבים. הקפה זכה לפרסום בשל היותו הקפה האהוב על המלחין ריכרד וגנר בעת שהותו בוונציה. ואגנר נהג לשבת בבית הקפה מדי יום בין השעות חמש ושש אחרי הצהריים. מדיה וקבצים בנושא קפה לאבנה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קפה לאבנה
גלריית האקדמיה

האקדמיה (איטלקית: Gallerie dell'Accademia) היא מוזיאון לאמנות בוונציה שבאיטליה. האקדמיה נמצאת על הגדה הדרומית של התעלה הגדולה, בסמוך לגשר האקדמיה (הנקרא על שמה). האקדמיה נוסדה בשנת 1750 על ידי רשויות הרפובליקה של ונציה כבית ספר ללימוד ציור, פיסול ואדריכלות. מטרת בית הספר הייתה ליצור מוסד מתחרה או מקביל למוסדות דומים כגון האקדמיה של סן לוקא שברומא, והאקדמיה קלמנטינה שבבולוניה. עם המורים אשר לימדו באקדמיה נמנה ג'אנבטיסטה טייפולו. בשנת 1807 שונה שמה של האקדמיה ל"אקדמיה המלכותית לאמנויות יפות" (Accademia Reale di Belle Arti), והיא עברה למשכנה הנוכחי בהוראת נפוליאון בונפרטה. בתקופה זו נעזבו כנסיות רבות, וחלק מחלל כנסיית מריה דלה צ'אריטה (מריה של הצדקה) הפכה לחלק משטח המוסד. הכנסייה נבנתה בשנת 1343, אף שחזית המבנה נבנתה בשנת 1441 בתכנונו של האדריכל ברתולומאו בון. במוזיאון מוצגות יצירות אמנות רבות של אמנים ונציאנים. היצירות מוצגות לפי סדר כרונולוגי. בין היתר מוצגות יצירות מעשה ידי ג'נטילה בליני, ג'ובאני בליני, ברנרדו בלוטו, קאנאלטו, ויטוריו קרפאצ'ו, ג'וליו קרפיוני, צ'ימה דה קונליאנו, דומניקו פטי, פייטרו גספארי, לוקה ג'ורדאנו, פרנצ'סקו גוארדי, ג'ורג'ונה, שארל לה ברון, פיטרו לונגי, לורנצו לוטו, אנדראה מנטניה, רוקו מארקוני, אנטונלו דה מסינה, ג'אנבטיסטה פיאצרטה, ג'ובאני בטיסטה פיטוני, ג'ובאני בטיסטה טייפולו, טינטורטו, טיציאן, פאולו ורונזה, ג'ורג'ו ואזארי, פרנצ'סקו אייץ וכן יצירתו הידועה של לאונרדו דה וינצ'י: "האדם הוויטרובי". מדיה וקבצים בנושא גלריית האקדמיה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של גלריית האקדמיה סיור וירטואלי באקדמיה (באיטלקית) גלריית האקדמיה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
פון דז אר

פון דז אר (בצרפתית: Pont des Arts, "גשר האמנויות") הוא גשר להולכי רגל בפריז, בירת צרפת. הגשר חוצה את נהר הסן ונמצא בין מוזיאון הלובר לבין בית המשפט (L'Institut de France). הגשר התפרסם גם בעקבות העובדה שסבכות המתכת שבמעקי הגשר היו מכוסות במנעולי אהבה שנתלו שם על ידי זוגות אוהבים הזורקים את המפתחות לנהר כסמל לנצחיות אהבתם. בין השנים 1801 ל-1804 נבנה הגשר מתשע קשתות מתכת. היה זה הגשר המתכתי הראשון בפריז. את ההמצאה חבים לנפוליאון בונפרטה, שעיצב אותו לפי עיצוב ייצור אנגלי. המהנדסים לואי אלכסנדר ססאר (Louis-Alexandre de Cessart) וז'אק דיון קונסואבאן (Jacques Dillon conçoivent), רצו תחילה שהגשר יידמה לגן נהדר עם עצים, פרחים וספסלים. בשנת 2014 קרס חלק ממעקה הגדר בשל המשקל הרב של המנעולים שנתלו עליו. ביוני 2015 הוסרו המנעולים מהגשר, מחשש כי כובד המתכת מערער את יציבותו. ההיסטוריון קנת' קלרק (Kenneth Clark) מוכר ככותב על גשר האמנויות בספרו "תרבות" (Civilisation): אני עומד על גשר האמנויות בפריז. בצד אחד של הסן נמצאת החזית ההרמונית וההגיונית של בית המשפט של צרפת, בנוי כתיכון מ-1670. בצד השני נמצא הלובר, בנוי ללא הרף מימי הביניים במאה ה-19: אדריכלות קלאסית בצורתה המדהימה והמבטיחה ביותר. רק במעלה הזרם נמצאת הקתדרלה נוטרדאם. היא אולי לא הקתדרלה האהובה ביותר, אך בהחלט הכי מחמירה באינטלקטואליות שבאמנות הגותית [...] מהי תרבות? אני לא יודע. אני לא יכול להגדירה בתקצירה המונחי - עדיין לא. אבל אני יודע שאני יכול לזהותה כשאני רואה אותה: ואני מסתכל עליה ממש עכשיו. — קנת' קלרק, "תרבות", 1969 מעקי רשת גשר האמנויות היו מעקי פלדה מכוסים רשת מתכת עליהם נתלו מנעולים רבים על ידי זוגות, ולכן מכונים מנעולי אהבה. מנעולים אלו כוללים בדרך כלל ערכים. כגון שמותיהם או ראשי התיבות של בני הזוג, ולעיתים המועד בו נתלה המנעול ומסר קצר. מנהג זה התחיל לראשונה בגשר האומנויות בשנת 2008. מנעולי הגשר הפכו לאטרקציה תיירותית בפני עצמה. בסוף מאי 2014, סטודנט פריזאי פרסם כ-40,000 תמונות של גשר אמנויות באתר אינטרנט, כדי לאפשר להמון להתרשם ולראות מקרוב את המנעולים. קיימת מחלוקת בעניין תרומתם של המנעולים התלויים. יש הטוענים כי המנעולים מהווים תוספת שאינה אסתטית, וכן שקיים סיכון לקריסת הגשר, מכובד המנעולים. טענה נוספת היא זיהום אפשרי של נהר הסיין, בעקבות חלודת מפתחות המנעולים, שנזרקים לנהר. עיריית פריז לא נקטה עמדה בעניין עד קיץ 2013, אז ראש העיר, ברטראן דלנואה, תמך בטענה כי כמות המנעולים המצטברת מכבידה על מעקי הגשר, ומחלישה אותם, והוחלט להסיר את מנעולי האהבה מן הגשר. מספטמבר 2014, עירית פריז החליטה להפסיק לגמרי את מנהג תליית מנעולי האהבה על גשר האמנויות. היא הסירה את המעקה הישן, והניחה במקומו גשר בעל מוטות ומכוסה בזכוכית כדי למנוע הישנות תליית מנעולים. למרות כל ההגבלות עדיין ניתן לראות מנעולים תלויים בחיבורי הגשר. ז'ורז' ברסנס הקדיש לגשר את שירו Le Vent ("הרוח") מאלבומו Les Amoureux des bancs publics (מאהבים בספסלים ציבוריים) בשנת 1954. לודוביק נוואר (Ludovic Navarre) כתב שיר בשם "גשר האמנויות" בשנת 2002. גשר ביג דם מדיה וקבצים בנושא פון דז אר בוויקישיתוף כתבה על הפון דז אר מתוך האתר פרנקופילים אנונימיים יותר מדי אהבה: חלק מגשר המנעולים קרס, באתר ynet, 9 ביוני 2014 גל מור, האם באמת גשר פריזאי קרס מכובד משקלם של "מנעולי האהבה", באתר "חורים ברשת", 10 ביוני 2014 המסורת נקטעת: פורקו המנעולים מ"גשר האוהבים" בפריז, באתר וואלה, 1 ביוני 2015 Les « cadenas d'amour » du pont des arts ne sont pas en sécurité, 20minutes.fr
פארק ברסי

פארק ברסי (בצרפתית: Parc de Bercy) הוא פארק בשכונת ברסי ברובע השנים-עשר שבמזרח פריז, על גדת נהר הסן. שטח הפארק הוא 140 דונם והוא כולל שלוש גינות הנמצאות בין מגרשי הספורט (Paris-Bercy (POPB, אזורי הקניות והאזור המשחזר את כפר ברסי (Bercy-village), על-שמו נקרא הפארק. חלק משטח הפארק נקרא על שם ראש ממשלת ישראל יצחק רבין. פארק ברסי בסתיו 2008 פארק ברסי באביב 2008 שלט הכניסה לגינה לזכר רבין, 2015 חלק מהגינה לזכר רבין, 2015 אתר האינטרנט הרשמי של פארק ברסי מדיה וקבצים בנושא פארק ברסי בוויקישיתוף אביטל ענבר, "תענוגות פאריס": חיים חדשים באזור ברסי, באתר ynet, 27 בינואר 2005 ערך זה הוא קצרמר בנושא צרפת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
משחק רווח

בתורת המשחקים, משחק רווח (Revenue game) הוא משחק שיתופי בו השחקנים יכולים להרוויח על ידי התאגדות לקבוצות. משחק זה ניתן לניתוח בתור משחק בצורה קואליציונית עם תשלומי צד. במשחק מסוג זה עולות שתי שאלות עיקריות: אילו קואליציות תיוצרנה, וכיצד תחלקנה הקואליציות שתיווצרנה את רווחיהן בין החברים בהן. נתבונן במשחק עם קבוצת השחקנים {A, B, C}. הרווח של שחקן A לבדו הוא 18, הרווח של שחקן B הוא 17 והרווח של שחקן C הוא 15. במידה ויתאגדו, הרווח המשותף של השחקנים A,B יהיה 38, הרווח המשותף של A,C יהיה 36 ואילו הרווח המשותף של B,C יהיה 35. במידה ויתאגדו שלושת השחקנים הרווח המשותף שלהם יהיה 56. השחקנים מבינים כי כדאי להם לשתף פעולה אולם לא ברור כיצד עליהם לחלק את הרווחים המשותפים שכן תרומתו של כל שחקן שונה, והרווח של כל אחד מהם בנפרד שונה. ניתן להציג את המשחק בתור משחק בצורה קואליציונית באופן הבא: משחק שיתופי שמואל זמיר, מיכאל משלר, אילון סולן, תורת המשחקים, ירושלים: מאגנס, 2008, מסת"ב 9654932946
ארמיניה בילפלד

ארמיניה בילפלד היא קבוצת כדורגל גרמנית מהעיר בילפלד. הקבוצה נוסדה ב-3 במאי 1905. הקבוצה משחקת בליגה הגרמנית השלישית. שם הקבוצה נגזר משמו של ארמיניוס החרוסקי אשר ניצח בקרב יער טויטובורג שלושה לגיונות מן הצבא הרומי. על פי המסורת העיר בילפלד ממוקמת בליבו של היער ומשמשת כעיר המחוז הגדולה. הקבוצה נוסדה בשנת 1905. עד עונת 1969/1970 שיחקה בליגות אזוריות בוסטפאליה למעט עונת 1949/1950 בה שיחקה בליגת העל המערב גרמנית. בסוף עונת 1969/1970 העפילה בפעם הראשונה לבונדסליגה. הקבוצה שיחקה 2 עונות בבונדסליגה ובסוף עונת 1971/1972 ירדה לליגה השנייה שהייתה ליגה אזורית. הקבוצה שיחקה 6 עונות בליגה השנייה. בעונת 1973/1974 הגיעה לשמינית גמר הגביע הגרמני והפסידה לקבוצת פ.צ. קייזרסלאוטרן. בעונת 1976/1977 הגיעה לשמינית גמר הגביע הגרמני והפסידה לקבוצת רוט-וייס אסן. בסוף עונת 1977/1978 העפילה לבונדסליגה. הקבוצה שיחקה עונה אחת בבונדסליגה, ירדה לליגה השנייה וחזרה אחרי עונה אחת לבונדסליגה. הקבוצה שיחקה בבונדסליגה 5 עונות מעונת 1980/1981 ועד עונת 1984/1985. בעונת 1982/1983 הגיעה לשמינית גמר הגביע הגרמני והפסידה לקבוצת שאלקה 04. בסוף עונת 1984/1985 ירדה לליגה השנייה. הקבוצה שיחקה בליגה השנייה 3 עונות וירדה לליגה השלישית. הקבוצה שיחקה 7 עונות ברציפות בליגה השלישית ובסוף עונת 1994/1995 עלתה לליגה השנייה. הקבוצה שיחקה עונה אחת בליגה השנייה והעפילה לבונדסליגה. בעונת 1997/1998 הגיעה לשמינית גמר הגביע הגרמני והפסידה בפנדלים לקבוצת באייר לברקוזן. בעונת 1998/1999 הגיעה לשמינית גמר הגביע הגרמני והפסידה לקבוצת וולפסבורג. בעונת 1999/2000 הגיעה לשמינית גמר הגביע הגרמני והפסידה לקבוצת שטוטגרט קיקרס. הקבוצה שיחקה לסירוגין בבונדסליגה ובליגה השנייה עד עונת 2003/2004. מעונת 2004/2005 הקבוצה שיחקה 5 עונות בבונדסליגה. בעונת 2004/2005 הגיעה לחצי הגמר הגביע הגרמני והפסידה לקבוצת באיירן מינכן. בעונת 2005/2006 הגיעה לחצי הגמר הגביע הגרמני והפסידה לקבוצת איינטרכט פרנקפורט. בעונת 2007/2008 הגיעה לשמינית גמר הגביע הגרמני והפסידה לקבוצת קרל צייס יינה. בסוף עונת 2008/2009 ירדה לליגה השנייה. הקבוצה שיחקה 2 עונות בליגה השנייה וירדה לליגה השלישית. בסוף עונת 2012/2013 עלתה לליגה השנייה, אולם נשרה ממנה כעבור עונה לאחר שסיימה במקום ה-16, והפסידה לדרמשטדט מהליגה השלישית בפלייאוף. בסוף עונת 2014/2015 העפילה חזרה לבונדסליגה השנייה. בעונת 2019/2020 הקבוצה זכתה באליפות הבונדסליגה השנייה ובכך הבטיחה את עלייתה לבונדסליגה והבטיחה את חזרתה לליגה הבכירה לאחר 12 שנות היעדרות. בסיום עונת 2021/2022 ירדה הקבוצה לבונדסליגה השנייה. עונה לאחר מכן ירדה לליגה השלישית. במשחקה הראשון אי פעם לבשו שחקני הקבוצה מדים בצבע כתום. הקבוצה העפילה לבונדסליגה ב-1970 כשהיא משחקת בחולצה כחולה עם פסים לבנים. מדי הבית של הקבוצה כוללים חולצה בצבע כחול, מכנסיים שחורים וגרביים לבנים. צבע תלבושת החוץ הוא לבן עם גרביים לבנים. סמל הקבוצה מורכב מדגל שצבעיו הם כחול, לבן, ושחור (מימין לשמאל), ועל החלק האמצעי כתובה האות A (ארמיניה). הדגל מוקף בזר של עץ אלון, שצבעו כחול. גביע מערב גרמניה: 1966, 1974 נכון ל-15 ביולי 2022 מדיה וקבצים בנושא ארמיניה בילפלד בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ארמיניה בילפלד (בגרמנית) ארמיניה בילפלד, ברשת החברתית פייסבוק ארמיניה בילפלד, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ארמיניה בילפלד, ברשת החברתית אינסטגרם ארמיניה בילפלד, סרטונים בערוץ היוטיוב פרופיל, באתר Transfermarkt פרופיל, באתר FootballDatabase.eu עוזי דן, הנשיא היהודי הושיע את המועדון שלו. במחנה הריכוז לא היה מי שיושיע אותו, באתר הארץ, 5 במאי 2024
חוה דיבון

חוה דיבון (נולדה ב-4 במאי 1967) היא תסריטאית ויוצרת ישראלית, זוכת פרס האקדמיה לטלוויזיה. דיבון נולדה בירושלים ולמדה בבית הספר התיכון הדתי לבנות "חורב". בשירותה הצבאי הייתה מורה חיילת במושב קשת שברמת הגולן. היא למדה בבית הספר הדתי לאומי לקולנוע מעלה, וסיימה במחזור השביעי 1994, כתסריטאית. דיבון היא תסריטאית פרילנס, וכותבת עבור סדרות טלוויזיה בערוצים שונים וחברות הפקה שונות. היא הייתה מיוצרי העונה הראשונה של "מעורב ירושלמי", "פרנקו וספקטור", ו"פרפרים לשבת". יחד עם לייזי שפירא, ובהפקת יונתן ארוך, יצרה דיבון את סדרת הדרמה הטלוויזיונית "סרוגים", העוסקת בעולם הפנויים-פנויות של המגזר הדתי-לאומי בירושלים, ששודרה ב-YES. שפירא היה גם במאי הסדרה. הסדרה זכתה להצלחה בביקורות ובקרב קהל הצופים, במיוחד במגזר הדתי לאומי. הצלחה זו ניתן לייחס הן לאיכויותיה ולאמינותה, והן להיותה חלוצה בהצגת העולם הדתי לאומי דרך מבט רענן מבפנים, ללא ההקשר הפוליטי המקובל.[דרוש מקור] חלוציות זו, כמו גם העיסוק ברווקים רווקות בגיל מתקדם יחסית ובסוגיות עכשוויות מעולמם של צעירים וצעירות עירוניים בני המגזר שלא זכו עד אז לחשיפה, הפכו את הסדרה לשיחת היום של הציבור הדתי לאומי. יוצריה הפכו למשקפי דור שלם במגזר זה, אך גם למושא ביקורת מצד כוחות שמרנים באותו מגזר. הסדרה זיכתה את דיבון במספר פרסי האקדמיה לטלוויזיה: סדרת הדרמה הטובה ביותר ב-2009 (יחד עם לייזי שפירא), התסריט הטוב ביותר בסדרת דרמה ב-2009 (יחד עם צוות התסריטאים), והתסריט הטוב בסדרת דרמה ב-2010 (יחד עם לייזי שפירא). ב-2023 כתבה את הצגת היחיד "שבעה באוקטובר" על מלחמת חרבות ברזל בביצועו של חגי לובר מתיאטרון אספקלריא. דיבון נשואה ואם לחמישה ילדים. היא מתגוררת בשכונת קטמון ירושלים. חוה דיבון, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית חוה דיבון, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) חוה דיבון, באתר ספר הקולנוע הישראלי חוה דיבון, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) חוה דיבון באתר בית הספר מעלה שבעה באוקטובר, באתר תיאטרון אספקלריא
משחק הוצאות

בתורת המשחקים, משחק הוצאות (cost game) הוא משחק שיתופי בו השחקנים יכולים להקטין את הוצאותיהם על ידי התאגדות לקבוצות. משחק זה ניתן להצגה בתור משחק בצורה קואליציונית עם תשלומי צד. במשחקים מסוג זה עולות שתי שאלות עיקריות: אילו קואליציות תיווצרנה, וכיצד תחלקנה הקואליציות את ההוצאות בין החברים בהן. נתבונן במשחק עם קבוצת השחקנים {A, B, C}. ההוצאה של שחקן A לבדו היא 7, ההוצאה של שחקן B היא 8, וההוצאה של שחקן C היא 9. אם יתאגדו, ההוצאה המשותפת של השחקנים A ו-B תהיה 10, ההוצאה המשותפת של A ו-C תהיה 10 ואילו ההוצאה המשותפת של B ו-C תהיה 13. אם יתאגדו שלושת השחקנים, ההוצאה המשותפת שלהם תהיה 18. השחקנים מבינים שכדאי להם לשתף פעולה, אולם לא ברור כיצד עליהם לחלק את ההוצאות המשותפות, שכן העלות שכל שחקן צריך לשלם בנפרד שונה, ולא ברור כמה כל שחקן תורם להקטנת ההוצאות. ניתן להציג את המשחק בתור משחק בצורה קואליציונית באופן הבא: משחק רווח משחק חלוקת עלות ערך שפלי שמואל זמיר, מיכאל משלר, אילון סולן, תורת המשחקים, ירושלים: מאגנס, 2008, מסת"ב 9654932946
ג'וליו גאטי-קאזאצה

ג'וליו גאטי-קאזאצה (באיטלקית: Giulio Gatti-Casazza; ‏3 בפברואר 1869 - 2 בספטמבר 1940) היה מנהל לה סקאלה במילאנו ובהמשך המטרופוליטן אופרה בניו יורק, בראשית המאה ה-20. גאטי-קאזאצה נולד באודינה שבצפון איטליה ובשנת 1893 תפס את מקום אביו כמנהל התיאטרון העירוני של פרארה. הוא כיהן כמנהל "לה סקאלה" במילאנו בשנים 1898–1908, כאשר היגר לארצות הברית והשתקע בניו יורק. הוא עמד בראש המטרופוליטן אופרה משנת 1908 עד 1935. בשנת 1910 נשא לאישה את זמרת הסופרן פרנסס אלדה; הם התגרשו ב-1928 והוא התחתן עם הרקדנית רוזינה גאלי. גאטי-קאזאצה פרש בשנת 1935 ואת שנות חייו האחרונות עשה במולדתו, איטליה. הוא מת ב-1940 בפרארה. הטנור הנודע בנימינו ג'ילי הסתכסך עם גאטי-קאזאצה בשנת 1932 על רקע צמצום השכר, שהמנהל רצה לכפות על זמרי הלהקה, ופרש מן המטרופוליטן. גם לילי פונס ורוזה פונסל התרעמו על הקיצוץ, מה גם שנודע, כי המנהל עצמו דאג להגדיל את משכורתו שנה קודם לכן, כך שהקיצוץ הכפוי השיב את משכורתו הוא לדרגתה הקודמת. Giulio Gatti-Casazza - Memories of the Opera (1941) (autobiography) Gabriel, Gilbert W. [writing as Golly-Wogg], "Maestrissimo!" The New Yorker 1/1 (21 February 1925) : 9-10 (profile) ג'וליו גאטי-קאזאצה – "זכרונות מן האופרה" (1941), אוטוביוגרפיה גבריאל, גילברט (בשם העט גולי-ווג), "מאסטריסימו!" ("ניו יורקר" 1/1 (21 בפברואר 1925): 10-9 (פרופיל) מדיה וקבצים בנושא ג'וליו גאטי-קאזאצה בוויקישיתוף ג'וליו גאטי-קאזאצה, באתר "Find a Grave" (באנגלית) www.niaf.org Giulio Gatti-Casazza page TIME magazine cover [1] at www.metoperafamily.org
קלון

האם התכוונתם ל... קלון (מוסר) – ביזיון, חרפה, פגיעה מהותית בכבודו של אדם בספרות היהודית העתיקה המילה משמשת לפדופיליה או זנות קלון (משפט) – מונח משפטי הנלווה לחלק מהעבירות הפליליות קלון (סרט) – סרט דרמה משנת 2021 אות קלון – ניב המתאר אדם שהוצמדה לו סטיגמה שלילית
ויליאם טרנר (בוטנאי)

ויליאם טרנר (באנגלית: William Turner ‏; 1508 - 7 ביולי 1568) היה אורניתולוג ובוטנאי בריטי. נקרא לעיתים אבי הבוטניקה האנגלית והאורניתולוג הראשון ברוח מדעית מודרנית. טרנר נולד במורפת' שבנורת'מברלנד בערך בשנת 1508. אביו היה כפי הנראה בורסקאי בעל שם זהה. בין 1526 ל-1533 הוא למד בפמברוק הול שבאוניברסיטת קיימברידג' שם קיבל תואר B.A. בשנת 1530 ו M.A. בשנת 1533. לאחר מכן שימש שם כחבר ואוצר ראשי. במהלך שהותו בקיימברידג' פרסם מספר מאמרים ובהם Libellus de re herbaria שיצא לאור בשנת 1538. הוא ניצל הרבה מזמנו החופשי לחקר צמחים במקום גידולם הטבעי ותיאר אותם בדיוק שלא היה קיים עד זמנו באנגליה. הוא בז לבוטניקאים שקדמו לו ותיאר את עבודתם כחסרה ומוטעית. במהלך שהותו בקיימברידג' קיבל על עצמו את הנצרות הפרוטסטנטית וב-1540 יצא למסע הטפות עד שנעצר. לאחר שחרורו נסע לאיטליה ללמוד רפואה בפרארה ובולוניה בשנים 1540 עד 1542 והוסמך לרפואה. לאחר שסיים את לימודי הרפואה שימש כרופאו האישי של הרוזן מאמדן. עם חזרתו לאנגליה שימש ככומר ורופא לדוכס מסמרסט ובהשפעת סמרסט התקדם במעלות הכנסייה. כשהמלכה מרי הראשונה עלתה לשלטון יצא לגלות פעם נוספת. בין 1553 ל-1558 חי בוויסנברג והתפרנס כרופא. בתקופה זו, אם לא קודם לכן, נהפך לקלוויניסט. לאחר סוף שלטונה של מרי הראשונה ב-1558 חזר לאנגליה. עקב נסיונותיו לפייס בין הכנסייה האנגלית לכנסיות הפרוטסטנטיות של גרמניה ושווייץ הוא הודח מתפקידו בכנסייה ב-1564. טרנר נפטר בלונדון ב-7 ביולי 1568 ונקבר בכנסיית סנט אולב. Libellus de re herbaria רשימות בנות סמך של צמחים ובעלי חיים אנגלים (1538). published Avium praecipuarum, quarum apud Plinium et Aristotelem mentio est, brevis et succincta historia שבנוסף לתיאור הציפורים שהוזכרו על ידי אריסטו ופליניוס הזקן כלל גם תיאורים מדויקים של ציפורים מניסיונו עצמו כאורניתולוג. ספר זה הוא הספר המודפס הראשון המוקדש כולו לציפורים (1544). The Rescuynge of the Romishe Fox ‏ (1545) The Names of Herbes ‏(1548) בשנים 1551, 1562 ו-1568 הוא פרסם ספרו המפורסם ביותר Herbal (בשלושה חלקים), שכלל ציורים (מועתקים ברובם מהספר De historia Stirpium של לאונהרט פוכס) ואת הערותיו של טרנר שהיו מבוססות על המחקר שלו. בנוסף לזאת, הוא הוסיף את השימושים והתכונות של כל צמח. A New Book of Spiritual Physick ‏(1555) A New Boke on the Natures and Properties of all Wines ‏(1568) מדיה וקבצים בנושא ויליאם טרנר בוויקישיתוף ויליאם טרנר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
האקדמיה לאמנות של פירנצה

האקדמיה לאמנות של פירנצה (באיטלקית: Accademia di Belle Arti Firenze) היא אקדמיה ללימוד אמנות הכוללת גם מוזיאון בפירנצה שבאיטליה. האקדמיה, שנוסדה בשנת 1561, הייתה האקדמיה הראשונה ללימודי ציור ופיסול באירופה והקדימה את זו של רומא ("האקדמיה של לוקאס הקדוש") שנוסדה בשנת 1577. האקדמיה נוסדה על ידי ג'ורג'ו ואזארי, אניולו ברונזינו וברתולומאו אמאנאטי - האמנים המובילים של פירנצה במאה ה-16 - בחסותו של קוזימו הראשון דה מדיצ'י, דוכס טוסקנה. בתחילת דרכה פעלה האקדמיה במנזר כנסיית סנטיסימה אנונציאטה. כל חברי האקדמיה היו גברים, עד קבלתה של הציירת ארטמיזיה ג'נטילסקי בשנת 1614. בשנת 1784 הורה לאופולד הראשון, דוכס טוסקנה על איחוד בתי הספר לאמנות שבעיר, במבנה אחד - הטריבונה, שנבנה עבור האקדמיה, ושמה של האקדמיה שונה ל"אקדמיה לאמנות של פירנצה" (Accademia di Belle Arti Firenze). במבנה הוקמה גלריה על מנת שיצירות אמנים ידועים יוצגו בה - למטרת לימוד היצירות. הדוכס הורה שבאקדמיה יוצגו גם כלי מוזיקה, וכן תוקם במבנה סדנה לשיקום יצירות אמנות (Opificio delle pietre dure) הפעילה עד עצם היום הזה. האקדמיה היא יעד תיירותי מן החשובים בפירנצה בראש ובראשונה בזכות הפסל דוד, יצירת המופת של מיכלאנג'לו, שנעשה בשנים 1504-1501. הפסל, שניצב עד שנת 1873 בכיכר הסיניוריה, הועבר באותה שנה למוזיאון האקדמיה על מנת להגן עליו מפגעי הטבע. בסמוך לו מוצגים ארבעת פסלי "האסירים" (או - לפי גרסה אחרת - "העבדים") - פסלים בלתי גמורים מעשה ידיו של מיכלאנג'לו שנעשו עבור מצבת הקבר של האפיפיור יוליוס השני בכנסיית סן פייטרו אין וינקולי ברומא, אך מעולם לא הוצבו בה. בקרבת אלה מוצג הפסל "מתי השליח", מעשה ידי מיכלאנג'לו, אף הוא בלתי גמור. בשנת 1939 נוסף לאוסף יצירות מיכלאנג'לו גם הפסל המכונה "הפייטה של פלסטרינה". הפסל יוחס במשך שנים למיכלאנג'לו, אולם יחוס זה שנוי כיום במחלוקת ואינו מקובל על מרבית החוקרים. המוזיאון מציג אוסף של יצירות מהמאה ה-15 והמאה ה-16 ובהן מעשה ידי האמנים פאולו אוצ'לו, דומניקו גירלנדיו, סנדרו בוטיצ'לי, פיליפינו ליפי, אנדריה דל סארטו, פונטורמו ואורקניה. כמו כן מוצגות במוזיאון יצירות גותיות רבות וכן אוסף של איקונות מרוסיה. המוזיאון מציג מודולי גבס של פסלים מאת לורנצו ברטוליני באותו אופן כפי שהניח אותם האמן בסטודיו שלו. מדיה וקבצים בנושא האקדמיה לאמנות של פירנצה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של האקדמיה לאמנות של פירנצה מדריך לגלריית האקדמיה תיאור הגלריה יצירות הגלריה האקדמיה לאמנות של פירנצה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)