laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
עדי

עֲדִי, הידוע גם כ"מִצְפֵּה עֲדִי", הוא יישוב קהילתי באזור הצפון ליד שפרעם השייך למועצה אזורית עמק יזרעאל. היישוב הוקם בשנת 1980 על ידי 25 משפחות בני הארץ ועולים מברית המועצות, כחלק מתוכנית המצפים בגליל. שמו של היישוב ניתן לו בשל הסמיכות שלו ל"תל חלי". התל שימר את שמה של חלי המקראית, שהייתה יישוב בגבול נחלת שבט אשר. "עדי" במובן "תכשיט" היא מילה נרדפת ל"חֲלִי". מבחינה משפטית מהווה היישוב אגודה שיתופית, והוא מנוהל על ידי ועד מקומי. על אף מיקומו הגאוגרפי של היישוב בגליל התחתון, על רכסי גבעות אלונים שפרעם, הוא משויך מוניציפלית למועצה האזורית עמק יזרעאל. 14 המשפחות הראשונות שעלו על הקרקע התגוררו ברחוב אחד, הרחוב הראשון ביישוב, הוא רחוב אודם כתוארו היום. ביישוב שש שכונות: השכונה הוותיקה, שהחלה להיבנות בשנת 1987 שכונת "בנה ביתך", שהוקמה במהלך שנות ה-90 ובתיה נבנו בשיטת בנייה עצמאית "שכונת הזית", שכונתה בעבר "הגבעה המזרחית", ותושביה בחרו בין שלושה דגמי בנייה שונים "גבעת החרוב", שפיתוחה החל בסוף שנות ה-90 שכונת "האלון", שפיתוחה הסתיים ב-2008 שכונת "התמר", האחרונה שנבנתה, החלה להתאכלס בשנת 2016, בשכונה זו שוכנו 95 משפחות חדשות. ביישוב מעון יום וגני ילדים, החל מתינוקיה ועד לגן חובה. מאז הקמת היישוב ועד שנת 2015 למדו ילדי היסודי בבית הספר היסודי אזורי נהלל שבמושב נהלל. החל משנת 2016 הופנו ילדי כיתה א' לבית הספר "רעים" שבישוב שמשית. ילדי כיתה ב' עד ו' באותה השנה המשיכו לימודיהם ביסודי נהלל. ילדי עדי בגיל חטיבת הביניים והתיכון לומדים בכפר הנוער ויצו נהלל. ביישוב פועלת תנועת נוער השייכת לתנועת "בני המושבים". שכונת החרוב מרכז היישוב והיישוב הוותיק רחובות תמר וברוש שכונת חרוב ג המבנה ה"רב תכליתי" ביישוב מדיה וקבצים בנושא עדי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של עדי עדי, באתר הרשות לפיתוח הגליל אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 DAAHL Site Record for Tel Hali Ha-Ma'aravi ספר יהושע, פרק י"ט, פסוק כ"ה ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
וילה קפרה "לה רוטונדה"

וילה קפרה "לה רוטונדה" היא וילה אשר בנה האדריכל האיטלקי אנדראה פלדיו במאה ה-16 ליד העיר ויצ'נצה שבחבל ונטו. שמו הרשמי של המבנה הוא "וילה אלמריקו-קפרה" (Villa Almerico-Capra) והוא ידוע גם כ"וילה רוטונדה" על שם הרוטונדה הנמצאת במרכזו. הווילה נחשבת ליצירת מופת של אדריכלות הרנסאנס והיא הידועה ביותר מבין הווילות הפלדיאניות בוונטו המוכרות כקבוצת אתרים לאתר מורשת עולמית של אונסק"ו. את הווילה הזמין הכומר פאולו אלמריקו מפלדיו ב-1565 כבית כפרי חדש עבורו, לאחר שפרש משירות האפיפיור בוותיקן. הבנייה החלה שנה לאחר מכן על ידי אנדראה פלדיו. תוכניות הבניין מופיעות גם בסדרת ספריו של פלדיו (I Quattro Libri dell'Architettura) אשר פורסמו במהלך בניית הווילה, ובהם הוא מסביר את המשכיות האדריכלות הקלאסית בתקופת הרנסאנס, ומבסס את הסבריו על כתבי ויטרוביוס. הווילה נקראת וילה קפרה על שם האחים קפרה, אשר השלימו את מלאכת הבנייה על בסיס תוכניותיו של פלדיו לאחר מותו ב-1580. האחים קפרה השלימו את הווילה עד 1591 בהתאם לתוכניות המקוריות, למעט הכיפה אשר נבנתה נמוך יותר מהמתוכנן. אתר המבנה הוא גבעה ירוקה מחוץ לעיירה ויצ'נצה, מקום הולדתו של אלמריקו. אלמריקו שאף לבנות וילה כפרית בסגנון ארקאדי שהיה אופנתי מאוד באותם ימים עבור אצילים, כבית מגורים מפואר, לאחר פרישתם לגמלאות. תוכניתו של פלדיו שאבה השראה רבה ממבנה הפנתיאון ברומא, וכן מהפרתנון באתונה - באופן בו הוא מוצב על האקרופוליס. המבנה בנוי באופן סימטרי מושלם מכל כיווניו: בסיס התוכנית הוא ריבוע המחולק באופן מושלם סביב ארבעה צירי סימטריה, שניים בניצב למבנה ושניים לאורך אלכסון הריבוע. באופן כזה מתקבלות ארבע חזיתות זהות לחלוטין. חלל הבית מסודר באופן שכלתני במיוחד סביב חלל עגול - הרוטונדה, הנמצאת במרכז הבית, ובראשה כיפה. בקומות התחתונות חדרי אירוח רשמיים ובקומה השנייה (הפיאנו נובילה - "קומת האצולה") חדרי השינה הפרטיים. בחלקה העליון של הכיפה נמצא אוקולוס, אשר בדומה לפנתיאון ברומא מחדיר אור טבעי לתוך הבית. דמיון נוסף לפנתיאון הוא האופן בו מחוברות הכניסות המפוארות, דמויות מקדש יווני, אל הריבוע המרכזי. בכל חזית ישנה אכסדרת כניסה אליה עולים במדרגות רחבות ועוברים תחת שישה עמודים איונים וגמלון ססגוני. כל חזית פונה לנוף מעט שונה הנראה דרך האכסדרה גם מתוך הבית. העמודים, וכל עיצוב מרפסות הכניסה, כמו "ממסגרים" את הנוף המרהיב הנראה מהגבעה ויוצרים את התמונה הפסטורלית, הנראית מן הבית. על אף הסימטריה המושלמת, סביבת הבית נראית טבעית וא-סימטרית, ובכך מדגישה את יצירת האדם אל מול הטבע - ולהפך. גם בהיבט זה דומה הווילה להצבת הפרתנון על ההר הטבעי באתונה. כיאה לאבן דרך בתולדות האדריכלות, נחשבת וילה קפרה למבנה שהשפיע על אלפי אדריכלים, במשך דורות רבים, עד היום. על אף שהמבנה פשוט יחסית, הוא בעל איכות אסתטית הנובעת מפרופורציות מדויקות, סדר מופתי והתייחסות מעוררת השראה אל הנוף. מבנה זה הוא מהבולטים ביותר שהצמיח סגנון האדריכלות הפלדיאנית, אשר על פיו נבנו אחוזות, וילות ואף מבני ציבור רבים, מהמאה ה-16 ועד למאה ה-19. גם באדריכלות המודרנית שהתנגדה לסימטריה, ניכרת השפעת מבנה זה על אופן היחס שבין אדריכלות וטבע, במבנים כמו וילה סבואה של לה קורבוזיה, ובית חיים ויצמן של אריך מנדלסון - שתי וילות מודרניסטיות שנבנו במרכז גבעה ירוקה. בראש הר גריזים, סמוך לשכם, ניצבת אחוזת אל-מסרי שבה העתק מדויק של הוילה האיטלקית. מדיה וקבצים בנושא וילה קפרה "לה רוטונדה" בוויקישיתוף נעמה ריבה, את מוכרת לי מאיפשהו: הווילה מהמאה ה-16 שלא הפסיקו לשכפל, באתר הארץ, 22 באוקטובר 2017
מפצה סטייה

מפצה סטייה הוא התקן בכלי ירי שנועד להפחית את רתיעת הקנה (במקרה זה, לעיתים ההתקן מכונה בלם רתיעה) או את קפיצתו למעלה. מדובר בקדחים בקנה או תותב בעל קדחים המתחבר לקצה הקנה. לאחר תחילת תהליך הירי, כאשר הקליע קרוב לקצה הקנה, גז חם בלחץ גבוה פורץ דרך הקדחים של מפצה הסטייה. מהתנגדות מפעיל כלי הירי להדף הנגרם בתהליך הירי (או לחלופין, מההדף עצמו) והמרחק האנכי של הקנה מנקודת האחיזה של היורה, נגרם מומנט שיוצר תנועה סביב נקודת האחיזה. הגזים הפורצים דרך מפצה הסטייה מתנגדים לתנועה זו בשיעור כלשהו וכך פוחתת קפיצת הקנה או רתיעתו (הכוח שמופעל בקנה בכיוון הנגדי לתנועת הקליע, כתוצאה של תהליך הירי). מיקומם של הקדחים וכיוון הפליטה של הגזים משתנים לפי המטרה שלשמה מפצה הסטייה מותקן: כאשר יש להפחית את קפיצת הקנה למעלה, הקדחים ממוקמים מעל הקנה, בכיוון אנכי. כך הגזים מופנים כלפי מעלה ונגרם כוח הפועל לכיוון מטה. מפצי סטייה המעוצבים בצורה זו מותקנים לרוב באקדחים. כאשר יש להפחית את רתיעת הקנה, הקדחים ממוקמים בצדדים נגדיים של הקנה בכיוון אלכסוני אחורה. כך הגזים מופנים אחורה ונגרם כוח הדוחף את הקנה קדימה. מפצי סטייה המעוצבים בצורה זו מותקנים לרוב בכלי נשק כבדים יותר כמו תותחים ורובי צליפה בקליבר גדול (לדוגמה, 0.5 אינץ'). בלמי לוע בתותחים הם תותבים בעלי משטחים שתפקידם להסיט את גזי הפליטה לכיוון אחר ובכך להפעיל התנגדות לרתיעה. מטרתו של מפצה הסטייה היא לאפשר חזרה מהירה לתמונת כוונות ובכך להקל על ירי מהיר ומדויק יותר, וזהו יתרונו הבולט. עם זאת, פריצת הגזים לפני סוף הקנה מונעת את האצת הקליע למהירות המרבית האפשרית (בקנה בעל אורך מלא) וכך קטן הטווח היעיל של הנשק. יש הטוענים כי לשימוש במפצי סטייה המותקנים באקדחים ישנו חיסרון מהותי: משום שבאקדחים נדרשת התנגדות גדולה יותר לקפיצת הקנה על מנת להפחיתה, כמות גדולה יותר של גזים פורצת דרך מפצה הסטייה, לפני הכוונת הקדמית של האקדח. בשימוש בלילה, הגזים הפורצים ממפצה הסטייה מפיצים אור שעלול לגרום לסינוור היורה, מה שיכול להקשות על הירי המהיר לא פחות מקפיצת הקנה. מפצי סטייה קיימים בנשק קל, הן אזרחיים והן צבאיים-החל באקדחים וכלה בתותחים. סתרשפים מעוצבים לעיתים גם כמפצי סטייה, למשל ברובה הM4. מפצי סטייה קיימים באקדחים סטנדרטיים כמו גלוק 19C, וקיימים גם תותבים שניתן להוסיפם לאקדחים סטנדרטיים כמפצי סטייה. בענף הירי המעשי נעשה שימוש רחב במפצי סטייה, במחלקות Modified ו-Open, על מנת להקל על שימוש בתחמושת חזקה יותר ובמקביל לאפשר ירי מהיר. מדיה וקבצים בנושא מפצה סטייה בוויקישיתוף
פרוזדור מערבי הונג קונג-שנג'ן

פרוזדור מערבי הונג קונג-שנג'ן (בסינית: 深港西部通道 בפיניין: Shēngǎng Xībù Tōngdào) הוא שמו של גשר המחבר בין הונג קונג לשנג'ן ברפובליקה העממית של סין. אורכו חמישה וחצי קילומטר והוא בעל שלושה נתיבים לכל כיוון. תחילת בנייתו הייתה בשנת 2003. הוא היה אמור להיחנך בשנת 2006, אך כתוצאה מאיחור בבנייה בצד שנג'ן, ובעיות חוקיות בעניין החלת חוקי ומיסי הונג קונג, באזורי סין העממית, נדחתה פתיחתו הרשמית ל-1 ביולי 2007. מדיה וקבצים בנושא פרוזדור מערבי הונג קונג-שנג'ן בוויקישיתוף האתר הרשמי של הפרויקט ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מצר מגלן

מצר מגלן (בספרדית: Estrecho de Magallanes) הוא מצר ים העובר בין הקצה הדרומי היבשתי של אמריקה הדרומית לבין איי ארץ האש. המצר משמש למעבר בין האוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט. המצר קרוי על שמו של פרדיננד מגלן, שגילה אותו בשנת 1520 במהלך מסעו הימי למציאת הדרך לעבור את יבשת אמריקה ולהמשיך מערבה אל דרום-מזרח אסיה. המצר כולו נמצא בתחומי צ'ילה, אך משמש כנתיב שיט בינלאומי והמעבר בו פתוח לכל מדינה. אורכו של המצר כ-600 ק"מ ורוחבו נע בין 3 ל-30 ק"מ. לחופיו שוכנת העיר פונטה ארנס, שלה הנמל הראשי במצר, והכפר פורבניר. האיים הבולטים מצידו הדרומי של המיצר הם האי הגדול של ארץ האש, האי דוסון (אנ'), האי קלרנס (אנ') והאי סנטה אינס (אנ'). האירופאי הראשון לגלות את מצר מגלן היה מגלה הארצות פרדיננד מגלן, שיצא בשירות מלך ספרד למסע בניסיון להגיע לאיי התבלין שבדרום-מזרח אסיה באמצעות שיט לכיוון מערב. מגלן יצא לדרך מספרד ב-20 בספטמבר 1519 כשבפיקודו 5 ספינות. לאחר שחצה את האוקיינוס האטלנטי, החל לגשש את דרכו דרומה לאורך חופי דרום-אמריקה, בחיפוש אחר מעבר ימי שיאפשר להמשיך מערבה. לאחר תלאות מרובות, בהם איבד את אחת מספינותיו, הסנטיאגו, הגיע מגלן ב-21 באוקטובר 1520 לכף וירחנס, בפתחו של המצר. נראה היה שאכן מדובר בפתחו של מעבר ימי, שכן המים לא איבדו ממליחותם ככל שהתקדמו בו, והצי של מגלן החל להתקדם לאורך המצר בזהירות תוך שהוא שולח ספינות לחקור הסתעפויות שונות ולחפש את המעבר. במהלך חקירות אלה, אחת הספינות, הסן אנטוניו, ערקה ושבה לספרד. 3 הספינות נותרות, הטרינידד, הקונספסיון, והויקטוריה, אחרי שהתייאשו מלמצוא את הסן אנטוניו, צלחו את המצר ויצאו לים הפתוח בצידו השני ב-28 בנובמבר 1520, והמשיכו בחציית האוקיינוס השקט. מגלן קרא למצר בשם "מצר כל הקדושים" (Estrecho de Todos los Santos), משום שיום כל הקדושים, ה-1 בנובמבר, חל במהלך חציית המצר. בתחומי המצר איים רבים, וגדותיו תלולות, מבותרות ומפורצות. השיט בו קשה בדרך כלל, הן בשל המבנה המפותל שלו, והן בשל האקלים הסוער השורר בו ברוב ימות השנה. עם זאת, עד פתיחתה של תעלת פנמה ב-1914 היה מצר מגלן המסלול העיקרי לספינות קיטור ששטו מהאוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט. מצר זה נחשב לעיתים קרובות כדרך הבטוחה היחידה לעבור בין האוקיינוסים, מאחר שמעבר דרייק, המעבר בין כף הורן (הקצה הדרומי של דרום אמריקה) לאנטארקטיקה, ידוע במזג האוויר הסוער והבלתי צפוי שבו. כמו כן צפים בו קרחונים רבים שעלולים לסכן ספינות. ספינות מפרש, לעומת זאת, העדיפו בדרך כלל את מעבר דרייק, שכן היה להן בו מרחב רב יותר לתמרון, וכן בשל משטרי הרוחות והזרמים המשתנים במצר. היום המצר משמש בעיקר לתנועה ימית מקומית של ספינות מצ'ילה ומארגנטינה. מדיה וקבצים בנושא מצר מגלן בוויקישיתוף מצר מגלן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
כבשי הנגב

"כבשי הנגב" (1963) הוא פסל ברונזה של הפסל הישראלי יצחק דנציגר. עותקי הפסל מצויים באוספים שונים כגון אוסף מוזיאון תל אביב לאמנות ואוסף הפניקס חברה לביטוח. הפסל מהווה חלק מקבוצת פסלים בנושא ובשם זה אשר את הראשון שבהם יצר דנציגר בשנת 1955. רעיון היצירה המקורי נבע מהזמנה ליצירת עבודה פיסולית שהציע האדריכל אברהם יסקי. דנציגר ייעד את הפסל להצבה בחצר "בניין קפלן" שבקריית האוניברסיטה העברית בגבעת רם. אולם ההזמנה וההצבה לא יצאו אל הפועל. בשנת 1956 הוצג הפסל בתערוכה של קבוצת "אופקים חדשים". בין השנים 1963–1965 יצר דנציגר קבוצה נוספת של פסלי כבשים שפסל זה הוא אחד מהם. הפסל מציג שני כבשים, בגובה של כ-70 ס"מ, העשויות יציקת ברונזה. הכבשים מוצבות זו לצד זו ורגליהן עשויות מצינורות - כמו היו רגלי אוהל. גופן של הכבשים מדמה את הטופוגרפיה של הנוף המדברי שבתוכו הן חיות, ומלא בפרטים הלקוחים מהנוף המדברי - ואדיות, ערוצים ועוד. "מצאתי", כותב דנציגר על הכבשים, "שיש דמיון צורני בין כבשים, מבנים למגורים וצורות בנוף. הכבש דומה לאוהל בדווי. רגליו הן כמוטות האוהל. [...] הכבשים שפיסלתי נראים כמכתשים ותעלות וגבעות." ראשה של אחת מן הכבשים מופנה כלפי מטה, בעוד ראש הכבש השני, הנדמה מעט ככף יד, מופנה קדימה אל האופק. מרדכי עומר תיאר את פסל הכבשים כנמצא על הגבול בין "פסל כאובייקט" לבין "פסל כעבודה סביבתית". הרעיון ליצירת פסלי הכבשים נבע מהתעניינותו של דנציגר בתרבות הערבית והבדווית בישראל. בריאיון לאמנון ברזל תיאר דנציגר את הקשר שלו למוטיב הכבשים באמנות הישראלית - "במערת גדעון שבמעיין חרוד תכננתי בניית אוהל המרכז את חגיגות הגז, וכותרתו צורת ראש איל. לכל הדברים יש תמיד מקור אישי, זכרונות. בירושלים גרנו ליד שער הפרחים, שם היה בית-החולים של אבי. כילד, אינני זוכר כל איבה עם הערבים. בימי שישי היה ליד שער הפרחים שוק של כבשים. ים של כבשים עם סימנים על גבם. הצייר לודוויג בלום היה בא למרפסת שלנו לצייר את השער ואת הכבשים". אחד העותקים של הפסל נרכש בשנת 1993 עבור מוזיאון תל אביב לאמנות והוצג בו מפעם לפעם. במשך תקופה ארוכה הוא היה מוצב בגגן הפסלים ע"ש לולה בר-אבנר במוזיאון. בשנת 2011 הוצג הפסל במסגרת התערוכה "המוזיאון מציג את עצמו" במוזיאון. עותק אחר של הפסל, שניתן בהשאלה על ידי חברת הפניקס, מוצג במוזיאון ישראל. יצחק דנציגר עובד על פסל כבשי הנגב, 1961 יצחק דנציגר עובד על פסל כבשי הנגב, 1961 הפסל "כבשי הנגב" באירוע פתיחת התערוכה "המוזיאון מציג את עצמו" במוזיאון תל אביב לאמנות, 1 בנובמבר 2011 פרט מן הפסל פרט מן הפסל דניאל ראוכוורגר, "התנועה האמנותית, הכבשים של דנציגר הושאלו למוזיאון ישראל", באתר הארץ, 7 באפריל 2011 עומר, מרדכי, יצחק דנציגר, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1981, עמ' 15. ברזל, אמנון, "הנוף כיצירת אמנות" (ראיון עם יצחק דנציגר), הארץ, 22.7.1977. ראו: עומר, מרדכי (עורך), המוזיאון מציג את עצמו, אמנות ישראלית מאוסף המוזיאון, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב-יפו, 2011, עמ' 53. ברזל, אמנון, "הנוף כיצירת אמנות" (ראיון עם יצחק דנציגר), הארץ, 22.7.1977.
מר זוטרא

מר זוטרא היה אמורא בבלי בדור השישי. היה חברם הקרוב של אמימר ושל רב אשי. מר זוטרא היה ראש ישיבת פומבדיתא, לפי הספר הקדום "סדר תנאים ואמוראים", לפני רב אחא בריה דרבא. באיגרת רב שרירא גאון (נוסח צרפת) אינו מוזכר כראש ישיבה, אך במקורות מאוחרים יותר מוזכר מר זוטרא כראש ישיבה. מר זוטרא למד אצל רב פפא ואצל רב פפי. מסר גם הלכות שקיבל בשמם של חכמים מדורות קודמים לו, כרב הונא, רב חסדא ורב ששת. חבריו היו אמימר ורב אשי. השלושה מוזכרים יחד בלימודם, בסעודות שסעדו יחד וגם בהיותם בחצרו של המלך יזדגרד הראשון. כן נמצא מר זוטרא נושא ונותן בהלכה עם חכמי דורו, כמרימר, רב יימר בר שלמיא ורבינא. אחיו של מר זוטרא היה רב אדא סבא. למר זוטרא היו שני בנים שנמנו אף הם על החכמים, נתן והונא. בעלותו על מיטתו, לפני השינה, היה אומר: אני מוחל לכל מי שציער אותי, ומכאן הנוסח שנאמר בקריאת שמע שעל המיטה "הריני מוחל וסולח...". חיבר "ברכת אבלים", בשעת ניחום אבלים אצל חברו, רב אשי: "אל אמת, דיין אמת, שופט בצדק, לוקח במשפט, ושליט בעולמו לעשות בו כרצונו, כי כל דרכיו משפט, שהכל שלו, ואנחנו עמו ועבדיו, ובכל אנחנו חייבים להודות לו ולברכו. גודר פרצות בישראל הוא יגדור את הפרצה הזאת בישראל לחיים". "אגרא דתעניתא - צדקה". עיקר השכר על קיום תענית הוא על הצדקה שניתנת ביום התענית. הרב אהרן הימן, "מר זוטרא", תולדות תנאים ואמוראים, לונדון, תר"ע, חלק א, עמודים 384-382, באתר היברובוקס מר זוטרא, ב"אנציקלופדיה יהודית" באתר "דעת" תלמוד בבלי, מסכת חולין, דף מ"ג, עמוד א'; מסכת סוכה, דף כ"ו, עמוד ב'. תלמוד בבלי, מסכת עירובין, דף מ"א, עמוד ב'; תלמוד בבלי, מסכת חולין, דף מ"ד, עמוד ב'; תלמוד בבלי, מסכת בכורות, דף כ"ז, עמוד ב'. תלמוד בבלי, מסכת כתובות, דף ס"ג, עמוד ב'; תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף מ"ד, עמוד ב', נ ע"ב; פסחים קג ע"ב; כתובות סא ע"א ברכות נג ע"ב, ל ע"א; בבא בתרא סא ע"א. בשמו של נתן מופיע בתלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף כ"ט, עמוד א' הביטוי סהדי שקרי אאוגרייהו זילי, והונא מופיע במסכת בבא בתרא, דף פ"ו, עמוד א'. בבלי, מגילה כח ע"א. ברכות מו ע"ב. ברכות ו ע"ב.
רולינג

האם התכוונתם ל... הרולינג סטונז (האבנים המתגלגלות) - להקת רוק אנד רול בריטית רולינג סטון – מגזין אמריקאי העוסק בעיקר במוזיקה ובתרבות פופולרית אישים: ד"ר אוגוסט רולינג - פרופסור לתאולוגיה, מחבר הספר האנטישמי "היהודי התלמודי" (Der Talmhdjude) ביל רולינג – ראש ממשלת ניו זילנד ה-30 ג'יי קיי רולינג – סופרת בריטית, מחברת סדרת הספרים הארי פוטר דני רולינג – רוצח סדרתי אמריקאי רולפינג
אלברט לורצינג

גוסטב אלברט לורצינג (בגרמנית: Gustav Albert Lortzing‏; 23 באוקטובר 1801 – 21 בינואר 1851) היה מלחין גרמני. לורצינג נולד בברלין להורים, ששניהם היו שחקנים. בהיותו בן 19 החל לשחק בתפקיד המאהב הצעיר (Jugendlicher Liebhaber) בתיאטראות דיסלדורף ואאכן. לפעמים גם שר בתפקידי טנור או בריטון קטנים. האופרה הראשונה שלו, "עלי פאשה מיאנינה" הוצגה לראשונה בשנת 1824, אבל פרסומו כמוזיקאי נובע בעיקר משתי האופרות "Der Wildschütz" משנת 1824 ו-"Zar und Zimmermann" משנת 1837. "Zar und Zimmermann" התקבלה ללא התלהבות יתרה בלייפציג, אבל ההצגות הבאות בברלין הפיקו תגובה חיובית פי כמה. האופרה עלתה עד מהרה על כל בימות גרמניה ונחשבת כיום לאחת מיצירות המופת של האופרה הקומית הגרמנית. היא תורגמה לאנגלית, צרפתית, שוודית, דנית, הולנדית, בוהמית, הונגרית ורוסית. הסיפור מבוסס על חיי פטר הגדול, שנסע לגרמניה, הולנד ואנגליה מחופש לנגר כדי לרכוש ממקור ראשון את הידע שראה כנחוץ לקדמה הכלכלית של ארצו, כגון טכניקות מודרניות לבניית אוניות. "Der Wildschütz" התבססה על קומדיה מאת אוגוסט פון קוֹצֶבּוּ והייתה סאטירה על ההתפעלות חסרת התבונה והמוגזמת שהביעה אצולת הבורגנות ליופי באמנות. Die Himmelfahrt Christi Oratorium (Münster 1828) Der Pole und sein Kind (1831) Szenen aus Mozarts Leben (Münster 1832) Der Weihnachtsabend (Münster 1832) Die beiden Schützen (Leipzig 1837) Zar und Zimmermann (Leipzig 1837) Hans Sachs (opera)|Hans Sachs (Leipzig 1840) Casanova (opera)|Casanova (Leipzig 1841) Der Wildschütz (Leipzig 1842) Undine (Lortzing)|Undine (Magdeburg 1845) Der Waffenschmied (Vienna 1846) Regina (Lortzing)|Regina (Vienna 1848) Rolands Knappen oder Das ersehnte Glück (Leipzig 1849) Die Opernprobe (Frankfurt 1851) אלברט לורצינג, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אלברט לורצינג, באתר AllMovie (באנגלית) אלברט לורצינג, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) אלברט לורצינג, באתר ספוטיפיי אלברט לורצינג, באתר AllMusic (באנגלית) אלברט לורצינג, באתר MusicBrainz (באנגלית) אלברט לורצינג, באתר Yandex.Music (ברוסית) אלברט לורצינג, באתר Discogs (באנגלית) אלברט לורצינג, באתר "Find a Grave" (באנגלית) אלברט לורצינג, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה כולל קטעים מתורגמים מהערך Lortzing, Gustav Albert מהמהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה, הנמצאת כיום בנחלת הכלל
אנטוניו צ'סטי

אנטוניו צ'סטי (באיטלקית: Antonio Cesti, הוטבל ב-5 באוגוסט 1623 - 14 באוקטובר 1669), הידוע כיום בעיקר כמלחין איטלקי מתקופת הבארוק, היה גם זמר טנור ונגן עוגב. הוא נחשב למלחין האיטלקי המהולל ביותר בדורו. צ'סטי נולד בארצו ולמד אצל כמה מוזיקאים מקומיים. ב-1637 הצטרף למסדר הפרנציסקנים. בתקופת שהותו בוולטרה החל לגלות יתר עניין במוזיקה חילונית, כנראה הודות לחסותה של משפחת מדיצ'י רבת העוצמה. כאן גם בא במגע עם סלבטור רוזה, שכתב ליבריות לכמה מן הקנטטות של צ'סטי. בשנת 1650 הביאה ההתנגשות בין ייעודו של צ'סטי כנזיר לבין הצלחתו כזמר ומלחין אופרות לידי נזיפה רשמית. ב-1652 התקבל לחצר הארכידוכס פרידריך קרל מאינסברוק. אחרי שכיהן במשרה אי שם בפירנצה כמאסטרו די קאפלה (מנצח תזמורת), נכנס בשנת 1660 לקאפלה של האפיפיור. בשנת 1666 התמנה לסגן קאפלמייסטר בווינה. צ'סטי מת בוונציה ב-1669. צ'סטי ידוע בעיקר כמלחין אופרות. החשובות ביותר ביניהן הן "הדון" (ונציה, 1663),Il Pomo d'oro (וינה, 1668) ו"אורונטאה" (1656). "איל פומו ד'אורו" ("תפוח הזהב") בוצעה לכבוד כלולות הקיסר ליאופולד הראשון. היא הייתה משוכללת הרבה יותר מן האופרות הוונציאניות של אותם ימים וכללה תזמורת גדולה, קטעי מקהלות רבים וכל מיני מתקנים מכניים, ששימשו להצגת אלים היורדים מן השמיים ("דאוס אקס מאכינה"), קרבות ימיים וסערות. "אורונטאה" חזרה לבמה שבע-עשרה פעמים בשלושים השנים הבאות והייתה לאחת האופרות המוצגות בתכיפות הרבה ביותר ביבשת אירופה באמצע המאה ה-17. אפילו סמיואל פיפס החזיק בעותק של הפרטיטורה. צ'סטי חיבר גם קנטטות קאמריות והאופרות שלו נודעות בסגנון הזך והמעודן של האריות, המתאימות יותר לביצוע קאמרי בחדרי ארמון מאשר לבימה. הוא כתב בסגנון בל קאנטו של המאה ה-17 ויצירותיו הושפעו מאוד מן הקריירה שלו כזמר מקצועי. כתיבתו המוזיקלית של צ'סטי חבה רבות לטונאליות, שהחלה להופיע אותו זמן. קלאודיו מונטוורדי, בן זמנו של צ'סטי בל קאנטו פרנצ'סקו קאוואלי אופרת בארוק David L. Burrows. "Antonio Cesti", Grove Dictionary of Music and Musicians, ed. L. Macy (accessed December 29 2005), grovemusic.com (subscription access). Grout, Donald; Claude Palisca. A History of Western Music, 6th edition. W.W. Norton & Company. New York, 2001 . מדיה וקבצים בנושא אנטוניו צ'סטי בוויקישיתוף אנטוניו צ'סטי, באתר MusicBrainz (באנגלית) אנטוניו צ'סטי, באתר Discogs (באנגלית) אנטוניו צ'סטי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
ילדה רעה

ילדה רעה (במקור בגרמנית Das schreckliche Mädchen) הוא סרט קולנוע מערב גרמני עטור פרסים אשר יצא לאקרנים בשנת 1990. הסרט מבוסס על סיפורה האמיתי של העיתונאית והסופרת אנה רוזמוס מן העיר פאסאו שבבוואריה, ועוסק בהתמודדותה של החברה הגרמנית עם זיכרון הרייך השלישי ומוראותיו. סוניה (בגילומה של לנה שטולצה), היא תלמידה כשרונית בכתיבה, הלומדת בבית ספר תיכון בעיירה קטנה בגרמניה. היא זוכה בתחרות כתיבת חיבורים, וזוכה בנסיעה לפריז כפרס. בינתיים מתפתח גם רומן בינה לבין מרטין, מורה צעיר לפיזיקה בבית הספר. כעבור שנה ניגשת סוניה שוב לתחרות. הפעם היא בוחרת מבין הנושאים המוצעים את הנושא "העיר שלי בתקופת הרייך השלישי". הנושא התמים לכאורה מתגלה במהרה כמשימה מאתגרת. חקירותיה הנמרצות של התיכוניסטית הנלהבת נתקלות בחומה של חשדנות ואדישות מצד התושבים והשלטונות המקומיים, שלא ששים לשתף פעולה עם שאלותיה החטטניות. בהדרגה מגלה סוניה שעיירתה השלווה למראה והציורית מעורבת עד צוואר בהיסטוריה של הרייך השלישי. כך למשל היא מגלה כי רבות מהמשפחות הוותיקות והמכובדות של העיירה השתייכו למפלגה הנאצית עוד בטרם עלתה זו לשלטון. היא לומדת לחרדתה שבסביבת העיירה הוקמו מחנות ריכוז רבים, וכי יהודי העיר גורשו ממנה ורכושם הוחרם. ככל שסוניה מתקדמת בחקירתה, כך גוברים הקשיים המוערמים עליה. בינתיים מתחתנת סוניה עם המורה מרטין ולתושבי העיירה נדמה כי היא מרפה מן הנושא. אלא שלאחר לידת ילדיה היא מתחילה בלימודי היסטוריה באוניברסיטה והופכת את תחום מחקרה משכבר לתחום פעילותה האקדמי. היא מצליחה להשיג צווים שיפוטיים שפותחים בפניה את הארכיונים המקומיים. היחס אליה ואל בעלה בעיירה הופך מנוכר ונוקשה יותר ויותר, והם סובלים מהתנכלויות הולכות ומחמירות. מאוחר יותר משתנה האווירה הציבורית בעיירה, וסוניה אף זוכה לאות הוקרה מהעירייה, שאותו היא מסרבת לקבל, משום שהיא רואה בו ניסיון להצר את צעדיה ולסתום את פיה. הסרט הציג בצורה נוקבת ואמיצה את תהליך החיטוט של העם הגרמני בעברו, את המכשולים החברתיים הניצבים בפני המעוניינים לחשוף פרטים על העבר, ואת הצביעות המלווה לא-פעם את העיסוק בכך. פער הדורות מומחש בסרט היטב. סוניה הצעירה נחושה לחשוף את העבר, ואילו בני הדורות המבוגרים יותר מסתגרים בדלת אמותיהם ומבקשים לעצור בעדה. הסרט זכה בפרס תא מבקרי הקולנוע הבריטיים לסרט הטוב ביותר שאיננו דובר אנגלית, בפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר ובפרס תא מבקרי הקולנוע של ניו יורק לסרט הטוב ביותר. כן היה מועמד לפרס האוסקר בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר ולפרס דוב הזהב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין. "ילדה רעה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "ילדה רעה", באתר נטפליקס "ילדה רעה", באתר AllMovie (באנגלית) "ילדה רעה", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "ילדה רעה", באתר אידיבי "ילדה רעה", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
התזמורת הפילהרמונית

האם התכוונתם ל... התזמורת הפילהרמונית הישראלית הפילהרמונית של ברלין התזמורת הפילהרמונית של דרזדן הפילהרמונית של מינכן תזמורת פילהרמוניה – תזמורת סימפונית שמושבה בלונדון התזמורת הפילהרמונית של לונדון התזמורת הפילהרמונית המלכותית התזמורת הפילהרמונית המלכותית של ליברפול הפילהרמונית של ניו יורק התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס התזמורת הפילהרמונית של רוצ'סטר התזמורת הפילהרמונית של באפאלו הפילהרמונית של וינה התזמורת הפילהרמונית הצ'כית התזמורת הפילהרמונית של פראג התזמורת הפילהרמונית הסלובקית התזמורת הפילהרמונית המלכותית של סטוקהולם התזמורת הפילהרמונית של רוטרדם התזמורת הפילהרמונית של מונטה קרלו התזמורת הפילהרמונית של מוסקבה התזמורת הפילהרמונית של סנקט פטרבורג התזמורת הפילהרמונית של רדיו צרפת
קומדיה סקסית של ליל קיץ

קומדיה סקסית של ליל קיץ (אנגלית: A Midsummer Night's Sex Comedy) הוא סרט שנכתב ובוים בשנת 1982 בידי וודי אלן, בו הוא מככב לצד חוזה פרר, מיה פארו וטוני רוברטס. הסרט מספר על שלושה זוגות אשר יוצאים לנפוש יחדיו בכפר ליד יער, לו מיוחסים כוחות מיסטיים המשפיעים באופן מתעתע על היחסים בין הזוגות. סיפור הסרט נכתב בהשראת סרטו של אינגמר ברגמן "חיוכי ליל קיץ". זהו סרטו הראשון של וודי אלן בו מככבת מיה פארו בתפקיד אשר יועד במקור לדיאן קיטון שהייתה עסוקה מכדי לככב בו. הן פארו והן קיטון ניהלו עם אלן מערכת יחסים רומנטית בתקופות שונות. שחקן נוסף שהתבלט בסרט היה חוזה פרר אשר גילם את דמותו של הפילוסוף המתנשא והספקן לאופולד. הגם שסרט זה נעשה בתקופת פריחה של אלן, אין זה מסרטיו המוכרים. "קומדיה סקסית של ליל קיץ", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "קומדיה סקסית של ליל קיץ", באתר AllMovie (באנגלית) "קומדיה סקסית של ליל קיץ", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "קומדיה סקסית של ליל קיץ", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "קומדיה סקסית של ליל קיץ", באתר Metacritic (באנגלית) "קומדיה סקסית של ליל קיץ", באתר אידיבי "קומדיה סקסית של ליל קיץ", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
פריבורג

האם התכוונתם ל... פרייבורג – עיר ביער השחור בגרמניה פריבור – קנטון בשווייץ, נקרא בגרמנית פרייבורג פריבור – עיר בשווייץ (נקראת בגרמנית פרייבורג), בירת קנטון פריבור