laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ידובנו

מחנה ידובנו (Logor Jadovno) היה מחנה ריכוז שהקימו הקרואטים ב-23 ביוני 1941 עבור יהודי זאגרב. נכלאו בו גם אסירים קרואטים וסרבים. המחנה הוקם בלב יער עבות, בהרי ולביט (Velebit), ליד העיירה גוספיץ'. המחנה חוסל ב-11 באוגוסט 1941. ביוני 1941 פתחו האוסטאשים במצוד הגדול אחר יהודי זאגרב. ב-22 ביוני רוכזו כ-200 יהודים במגרש הירידים של העיר, הועלו על משאיות והובלו לסביבות כפר קטן בשם ידובנו, לא הרחק מהעיירה גוספיץ', שבה פעל מחנה ריכוז, דרכו עברו המשלוחים לאי פאג ולידובנו. באזור הכפר ידובנו, בלבו של יער עבות, הורו האוסטאשים ליהודים לגדר שטח בן 500 מ"ר. מחוץ לגדר נבנו שני צריפים. אחד עבור שומרי המחנה והשני למגורי המפקד וסגנו. על מרפסת צריף המפקדה הוצבה מכונת ירייה, שכוונה אל לב "המחנה", השטח המגודר. האסירים היהודים רוכזו בשטח המגודר מתחת לכיפת השמיים. בהיעדר צריפי מגורים הם נאלצו לישון על האדמה, לעיתים תחת גשם עז. המחנה שכן בגובה של 1,200 מטר, ובלילות סבלו היהודים מקור עז ומרטיבות כתוצאה מהגשם, מה שגרם לרבים מהם לחלות בדלקת ריאות ובדלקת מפרקים. רבים מתו כתוצאה מכך. מפקד המחנה והשומרים נהגו מדי פעם להשתעשע ולירות על האסירים שהסתובבו בתוך האזור המגודר. אחת המטרות של האוסטאשים הייתה להרעיב את היהודים עד מוות. האסירים ניזונו מעשב, אותו בישלו ביחד עם קליפות תפוחי אדמה שהוציאו מערימות הזבל. האסירים המורעבים הועסקו בעבודת פרך, חטיבת עצים ביער והעברת אדמה ממקום למקום, ללא שום מטרה. העבודה נמשכה 12 שעות תוך הכאות והתעללות בלתי פוסקים. חיסול המחנה על יושביו החל ב-11 באוגוסט 1941. מרבית האסירים הקרואטים שוחררו או הועברו למחנות אחרים, אך היהודים והסרבים נרצחו כולם. מספר הקורבנות נע בין עשרת אלפים ל-35 אלף. הרצח בוצע בהרים. שיטת הרצח: האסירים נורו ואחר כך הושלכו גופותיהם לתהום. על פי עדויות אחרות, האסירים הושלכו לתהום בעודם בחיים, ואחר כך הושלכו בעקבותיהם רימוני יד. עדות על כך מסר סלאבקו רדי, שהיה חבר ועדת החקירה הממלכתית היוגוסלבית לחקר פשעי הנאצים, ואחד הפעילים בקהילת זאגרב. ממחנה ידובנו לא נותרו ניצולים פרט לכמה בני נוער שהופרדו משאר האסירים בדרך למחנה והובאו לעיירה גוספיץ'. אחדים מהם שרדו את המלחמה. מדיה וקבצים בנושא ידובנו בוויקישיתוף תמונות מאתר ידובנו (אורכב 18.05.2007 בארכיון Wayback Machine) Jewish history of Yugoslavia, באתר Porges.net תולדות השואה, יוגוסלביה. עורך: מנחם שלח. הוצאת יד ושם, תש"ן. עמ' 173. תולדות השואה, יוגוסלביה. עורך: מנחם שלח. הוצאת יד ושם, תש"ן, עמוד 175. תולדות השואה, יוגוסלביה. עורך: מנחם שלח. הוצאת יד ושם, תש"ן. עמוד 175-176.
בלו בנד

בלו-בנד הוא מותג של מרגרינה, שהושק בשנת 1923 על ידי חברת ואן דן ברג (Van den Bergh) ההולנדית. בשנת 1927 התמזגה חברת ואן דן ברג עם חברת האחים לוור האנגלית, כדי ליצור את יוניליוור, ומותג בלו בנד עבר לידי יונילוור, הגם שהמשיך לפעול תחת השם ואן דן ברג. סמואל ואן דן ברג (6 באפריל 1864, הולנד – 4 בפברואר 1941, ניס, צרפת) (אנ') היה תעשיין ופוליטיקאי יהודי-הולנדי, בן למשפחה יהודית מהעיר אוס שבדרום הולנד, שם התגוררה מאז המאה השמונה-עשרה. המותג של בלו בנד הוכנס לאינדונזיה החל משנת 1936 ובשנת 1939 הוא החזיק ב-60% משוק המרגרינה. בשנות ה-20 של המאה ה-21 דעך השימוש בישראל במרגרינה עקב העדפות בריאותיות וצריכה מוגברת של חמאה תחתיה. מרגרינה בלו בנד נמכרה בארץ ישראל כבר בסוף שנות ה-20, ותפוצתה גברה בשנות ה-30. מרגרינה של מותג בלו בנד הייתה הראשונה שיוצרה בארץ ישראל. מרגרינה בלו בנד יוצרה החל מסוף שנת 1938 בחיפה, על פי זיכיון מחברת יוניליוור, על ידי חברת תוצרת מזון ישראלית של ד"ר ארנולד הילדסהיימר, אשר התמחה בייצור מרגרינה במפעל יוניליוור בגרמניה. מותג בלו בנד נחשב ליוקרתי והיה יקר יותר ממותגי מרגרינה אחרים שנמכרו בארץ ישראל. ב-1961 פותחה מרגרינת בלו-בנד למותג גולד-בנד – מרגרינה עם חלב ארוז בנייר אלומיניום מוזהב. שמו ואריזתו של המוצר שידרו יוקרתיות ואיכותיות למוצר צריכה בסיסי, וזאת הפעם הראשונה בארץ בו נעשה פרסום דרך מיתוג מוצר. שלושה מוצרים נמכרים בישראל תחת המותג בלו-בנד: בלו-בנד: מרגרינה לאפיה ולבישול, ללא תוספת מלח. גולדבנד: מרגרינה עם חלב מחמאה: מרגרינה בטעם חמאה המוצרים נמכרים בחבילות לאפייה ובגביעים למריחה ולטיגון. מדיה וקבצים בנושא בלו בנד בוויקישיתוף בלו בנד, באתר יוניליוור ישראל דוד אסף‏, ציונות ומרגרינה: 'סרט כחול' לילדים, בבלוג "עונג שבת", אוגוסט 2017 Doreen Arnoldus, Family, Family Firm, and Strategy, 2002, page 304 To the Desert and Back, Pages 33-35 blue band margarine, פלסטיין פוסט, 15 בנובמבר 1935 על סמואל ואן דר ברג (בהולנדית) Colonial Exploitation and Economic Development, page 222 Spiney's Prices, פלסטיין בולטין, 1 במרץ 1928 blue band margarine, פלסטיין פוסט, 28 בפברואר 1935 מרגרינה בלו בנד עכשיו תוצרת הארץ, דבר, 20 בינואר 1939 מחירים מאכסימליים בארץ, הצופה, 5 בספטמבר 1939 רשימת המחירים, הצופה, 10 באוקטובר 1939 מחיר מכסימום למוצרים העומדים בפיקוח, דבר, 20 באוקטובר 1939 גלויות זהב, באתר ישראל היום
עזאם עזאם

עזאם עזאם (בערבית: عزام عزام; נולד ב-28 בספטמבר 1962) הוא דרוזי-ישראלי, שהיה כלוא במצרים כ-8 שנים באשמת ריגול לטובת מדינת ישראל. עזאם הוא מכונאי בהכשרתו. כחלק מעבודתו בחברת האופנה "תפרון", נהג עזאם לבקר במצרים במפעלים אשר שימשו קבלני-משנה של תפרון. ב-5 בנובמבר 1996, במהלך אחד מהביקורים הללו, נעצר עזאם על ידי שירותי הביטחון המצריים באשמת ריגול לטובת מדינת ישראל. המעצר בא לאחר שעמאד א-דין איסמאעיל, אחד ממנהלי העבודה המצריים במפעל בו נערך חלק מייצור תחתונים עבור תפרון, הודה שבמהלך שהותו בישראל גויס על ידי המוסד. ב-24 באפריל 1997 החל משפטו של עזאם בקהיר. התביעה הציגה שני זוגות תחתונים ושתי שפופרות צבע - כחולה ואפורה, וטענה שבעזרתם העביר עזאם לאיסמאעיל מסרים מהמוסד, כתובים בדיו סתרים על-גבי הלבנים. עזאם וישראל הכחישו לאורך כל הדרך, ועדיין מכחישים, שעזאם היה מעורב בריגול. ב-31 באוגוסט הורשע עזאם, ונגזרו עליו 15 שנות מאסר עם עבודות פרך, אף שלפי דבריו של עזאם אחרי שחרורו, עונש עבודות הפרך לא בוצע למעשה, אלא רק עונש המאסר. על איסמאעיל נגזר מאסר עולם עם עבודות פרך. ב-21 בספטמבר 1997 הודיע נשיא מצרים חוסני מובארכ כי לא יחון את עזאם עזאם. הוא האשים את ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, במשבר שנוצר. לדבריו, "הם עשו הרבה טעויות בטיפול בנושא, ועליהם לשאת באחריות. אין ביכולתי לעשות דבר כדי לשנות זאת". לאחר מכן, נעשו מספר ניסיונות נוספים להביא לשחרורו של עזאם עזאם, ביניהם ניסיון לקשור את שחרורו עם עסקת החזרת שלושת החיילים החטופים שבוצעה ב-2004, אולם ניסיונות אלו נכשלו. ב-5 בדצמבר 2004 שוחרר עזאם עזאם מכלאו ושב לישראל, לאחר כ-8 שנות מאסר. בתמורה לכך, שחררה מדינת ישראל שישה מחבלים מצריים שחדרו לישראל ליד ניצנה, במטרה לבצע פיגועים בשטח ישראל. עזאם עזאם הודה נרגשות לראש הממשלה, אריאל שרון, ושבוע מאוחר יותר הופיעו ידיעות בעיתונות על כך שהתפקד לליכוד. הבעת נאמנות בלתי מסויגת לישראל, סגנון דיבורו בפאתוס וגם שמו הכפול, הביאו כמה תוכניות סאטירה להפכו לדמות סאטירית. לאחר שחרורו, השיא עזאם עזאם משואה בטקס המרכזי של יום העצמאות ה'תשס"ה (2005). מספר שנים לאחר חזרתו ארצה שימש מנהל סניף של חברת "אייס קנה ובנה". נכון לאמצע העשור השני של המאה ה-21 עבד עזאם כאיש אחזקה בבתי הזיקוק לנפט בחיפה. באפריל 2011 נדחתה בבית הדין לעבודה בתל אביב תביעה של עזאם כנגד חברת תפרון, בה דרש לקבל שכר עבודה בגין התקופה בה היה בכלא המצרי. ב-2012 השתתף עזאם בעונה השישית של תוכנית המציאות "הישרדות VIP" בערוץ 10. ב-2013 כיכב בקמפיין פרסומי למכשיר לניקוי ביתי. עזאם, המתגורר בכפר מע'אר, נשוי לאמאל עזאם. לזוג ארבעה ילדים. מדיה וקבצים בנושא עזאם עזאם בוויקישיתוף יוסי מזרחי, ‏עזאם עזאם: הווידאופדיה, באתר ‏מאקו‏, 1 במרץ 2009 אורן רייס, תחילתן של שמונה שנים בכלא המצרי, באתר ynet, 5 בדצמבר 2004 עידן יוסף, עזאם עזאם – עכשיו הספר, באתר News1 מחלקה ראשונה, 4 במרץ 2009 יוסי זילברמן, ‏איפה הם היום: לאן נעלם עזאם עזאם?, באתר ‏מאקו‏, 30 באוגוסט 2009 ורד לוי, מתלבש לפי צו הכנסת, באתר mynet (כפי שנשמר בארכיון האינטרנט), 22 בינואר 2009 ערן סויסה, הזעם של עזאם, באתר ישראל היום, 21 בפברואר 2013 בית הדין דחה את תביעת עזאם עזאם נגד חברת תפרון, באתר גלובס מרואן עת'אמנה, "קנינו את כל הממתקים בכפר", באתר nrg‏, 5 בדצמבר 2004
ג'וני לוגן

שון פטריק מייקל שררד (באנגלית: Seán Patrick Michael Sherrard; נולד ב-13 במאי 1954), הידוע בשם הבמה ג'וני לוגן (באנגלית: Johnny Logan), הוא זמר אירי, שזכה פעמיים במקום הראשון באירוויזיון; מכונה בפי מעריצי התחרות "מר אירוויזיון". לוגן נולד בפרוור של העיר מלבורן שבאוסטרליה תחת השם שון פטריק מייקל שרארד. אביו, פטריק או'הייגן, היה טנור ידוע אשר הופיע שלוש פעמים בבית הלבן. בגיל שלוש משפחתו של לוגן עברה להתגורר באירלנד. הוא התחיל לשיר בגיל תשע, לנגן בגיטרה ולכתוב שירים בגיל 13. בהמשך למד הנדסת חשמל ועבד במשך חמש שנים כחשמלאי, כשבמקביל הופיע במועדוני פולק ובלוז. את הקריירה המוזיקלית שלו החל לוגן על הבמה, כשהופיע בשנת 1976 במיוזיקל "אדם וחוה", בו גילם את אדם. שנה אחר כך התפרסם במיוזיקל "יוסף וכתונת הפסים המשגעת" מאת טים רייס ואנדרו לויד ובר. ב-1979 הוציא את אלבומו הראשון הנקרא "In London". באותה שנה השתתף לראשונה בקדם-אירוויזיון האירי, עם השיר "Angie" וסיים במקום השלישי. ב-1980 ייצג לוגן את אירלנד באירוויזיון 1980 עם השיר "What's Another Year" והגיע למקום הראשון. השיר היה ללהיט גדול ברחבי אירופה והגיע למקום הראשון במצעד הבריטי, ומכירותיו של הסינגל ברחבי העולם מסתכמות בשלושה מיליון עותקים. ארבע שנים אחר כך כתב והלחין את השיר "Terminal 3", שייצג את אירלנד באירוויזיון 1984 בביצוע לינדה מרטין, שסיים במקום השני בתחרות, שמונה נקודות מהמקום הראשון. ב-1987 ייצג פעם נוספת את אירלנד באירוויזיון כמבצע, עם השיר "Hold Me Now", וכמו כן גם ניצח, בפער של 31 נקודות מהמקום השני, והיה לאומן הראשון שזוכה פעמיים באירוויזיון כמבצע. השיר הגיע למקום השני במצעד הבריטי, וכמו קודמו, זכה להצלחה רבה ברחבי אירופה עם מכירות של מיליוני עותקים מהסינגל. ב-1992 שב למסגרת התחרות כשכתב והלחין את השיר "Why Me?", שייצג את אירלנד באירוויזיון 1992, פעם נוספת בביצוע לינדה מרטין. הפעם השיר זכה בתחרות והיה לניצחון הראשון מתוך שלושה ניצחונות רצופים של אירלנד באירוויזיון. בתחרות "שיר היובל באירוויזיון" שהתקיימה באוקטובר 2005 הגיעו שני השירים הזוכים של לוגן ל- TOP 14, כש-"Hold Me Now" סיים במקום השלישי. לוגן הוא אמן בעל קריירה מוזיקלית עשירה הכוללת 28 אלבומים (נכון ל-2007), ובהם אלבומים שיצאו בלעדית בגרמניה, הממלכה המאוחדת, דנמרק והולנד, עשרות סינגלים שיצאו ברחבי אירופה, עשרות הופעות טלוויזיוניות ושיתופי פעולה מוזיקליים עם אמנים אירופאים. כמו כן, כתב ארבעה שירים שהתמודדו בקדם-אירוויזיון האירי, ושני שירים שהתמודדו בקדם-אירוויזיון ההולנדי (בשנים 2004 ו-2005). מתגורר באשבורן שבמחוז מית' עם אשתו איליס ושלושת ילדיו. מדיה וקבצים בנושא ג'וני לוגן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ג'וני לוגן ג'וני לוגן, ברשת החברתית פייסבוק ג'וני לוגן, ברשת החברתית אינסטגרם ג'וני לוגן, סרטונים בערוץ היוטיוב ג'וני לוגן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג'וני לוגן, באתר Last.fm (באנגלית) ג'וני לוגן, באתר AllMusic (באנגלית) ג'וני לוגן, באתר MusicBrainz (באנגלית) ג'וני לוגן, באתר Discogs (באנגלית) ג'וני לוגן, באתר Songkick (באנגלית) ג'וני לוגן, באתר SecondHandSongs
דגל איי אורקני

דגל אורקני הנוכחי הוא הדגל הבלתי רשמי של איי אורקני. בראשית שנת 2007 נערך באיים משאל עם לבחירת דגל רשמי לאורקני. התושבים בחרו את הדגל מבין חמישה דגלים שהוצעו על ידי חצר הלורד ליון. הדגל שנבחר היה הדגל שעוצב על ידי דאנקן טאלוק (Duncan Tullock) מבירסיי שזכה ב-53% מקולות 200 בעלי זכות הבחירה. הדגל טרם קיבל תוקף רשמי בהיעדר אישור סופי מחצר הלורד ליון. הצבעים האדום והצהוב בדגל - הם הצבעים הלאומיים של הנס המלכותי של סקוטלנד, וכן של סמל נורווגיה. כך מסמל הדגל המוצע את הקשר ההיסטורי של אורקני הן לסקוטלנד והן לנורווגיה. הצבע הכחול שבדגל מקורו בדגל סקוטלנד ומסמל גם את הים ואת הקשר של האיים לים. קודם לבחירת הדגל, נעשה באיים שימוש בדגל בלתי רשמי המכונה "דגל מגנוס הקדוש" (אף שאין ראיה לקשר כלשהו בין מגנוס הקדוש, שהיה רוזן אורקני בין השנים 1108–1117 לדגל זה). דגל זה מכיל צלב אדום על רקע צהוב - צבעים נורדיים מסורתיים המסמלים את הקשר של האיים לנורווגיה. מדיה וקבצים בנושא דגל איי אורקני בוויקישיתוף דגל איי אורקני, באתר דגלי העולם (באנגלית) חדשות ה-BBC המבשרות על הבחירה. ערך זה הוא קצרמר בנושא סמלים ובנושא סקוטלנד. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שלושת ימי ההגבלה

שלושת ימי ההגבלה הם שלושת הימים שלפני מתן תורה (חג השבועות), בהם הכינו בני ישראל את עצמם לקבלת התורה בהר סיני. ימים אלו נקראו "ימי ההגבלה" על שם האיסורים המיוחדים שנהגו בהם, ועל פי הפסוק בו ציווה ה' את משה שיגביל את העם מלהתקרב להר סיני בימים אלו: "והיו נכונים ליום השלישי... והגבלת את העם סביב". כיום חלים ימים אלה בתאריכים ג'–ה' בחודש סיוון, והם קרויים גם כן 'ימי ההגבלה', על שם ימים אלו בעבר, אף שאין נוהגים בהם האיסורים שנהגו בעבר. ביום ד' בסיוון בשנה שבה יצאו בני ישראל ממצרים, ציווה הקב"ה את משה להכין את בני ישראל לקבלת התורה: וַיֹּאמֶר ה' אֶל-מֹשֶׁה לֵךְ אֶל-הָעָם וְקִדַּשְׁתָּם הַיּוֹם וּמָחָר וְכִבְּסוּ שִׂמְלֹתָם. וְהָיוּ נְכֹנִים לַיּוֹם הַשְּׁלִישִׁי, כִּי בַּיּוֹם הַשְּׁלִשִׁי יֵרֵד ה' לְעֵינֵי כָל-הָעָם עַל-הַר סִינָי. וְהִגְבַּלְתָּ אֶת-הָעָם סָבִיב לֵאמֹר הִשָּׁמְרוּ לָכֶם עֲלוֹת בָּהָר וּנְגֹעַ בְּקָצֵהוּ, כָּל-הַנֹּגֵעַ בָּהָר מוֹת יוּמָת. לֹא-תִגַּע בּוֹ יָד כִּי-סָקוֹל יִסָּקֵל אוֹ-יָרֹה יִיָּרֶה, אִם-בְּהֵמָה אִם-אִישׁ לֹא יִחְיֶה בִּמְשֹׁךְ הַיֹּבֵל הֵמָּה יַעֲלוּ בָהָר. וַיֵּרֶד מֹשֶׁה מִן-הָהָר אֶל-הָעָם וַיְקַדֵּשׁ אֶת-הָעָם וַיְכַבְּסוּ שִׂמְלֹתָם. וַיֹּאמֶר אֶל-הָעָם הֱיוּ נְכֹנִים לִשְׁלֹשֶׁת יָמִים, אַל-תִּגְּשׁוּ אֶל-אִשָּׁה. — ספר שמות, פרק י"ט, פסוקים י'–ט"ו כן נאסר על עם ישראל לקיים יחסי אישות, על מנת שלא ייטמאו ולא יוכלו לקבל את התורה, וכן הם נצטוו לטהר עצמם מטומאות קודמות. יש מחלוקת בין חכמים לרבי יוסי, האם היו שלושה ימי הגבלה או רק שניים. לדעת חכמים, נהגו רק שני ימי הגבלה ובבוקר היום השלישי, ניתנה התורה במעמד הר סיני. לדעת רבי יוסי, היו שלושה ימי הגבלה, והתורה ניתנה בבוקר היום הרביעי. בימים אלו שהם ימי הכנה לקבלת התורה, אין נוהגים כיום מנהגי האבלות של ספירת העומר (לנוהגים את מנהגי האבלות של ספירת העומר עד שבועות) וכן מותר להסתפר ולעשות שמחת נישואין. יש הנוהגים בימים אלו להשתדל יותר ולהימנע מדיבורים אסורים ומשיחות בטלות ולהרבות בלימוד תורה, כדי להתכונן כראוי ליום קבלת התורה. בימים אלו אין אומרים תחנון בתפילה. בג' בסיוון יש הנוהגים לעלות אל ציונו של ר' עובדיה מברטנורא הקבור בסמוך למרגלות הר הבית ועיר דוד, בטענה כי נפטר ביום זה, אך אין לדבר מקור מוסמך. ר' עובדיה מברטנורא היה מגדולי דורו ומנהיג קהילת ירושלים במאה ה-16 ומוכר במיוחד בשל פירושו על המשנה המודפס תמיד לצידה. ערך מורחב – יום המיוחס יום לפני שלושת ימי ההגבלה נקרא "יום המיוחס". נראה שהוא קרוי כך משום שלפי המסורת, ביום זה, שבו הגיעו בני-ישראל למרגלות הר סיני, והיו מאוחדים "כאיש אחד בלב אחד", יוחסו בני ישראל משאר אומות העולם. שלושת ימי ההגבלה, באתר "דעת" מידע על ימי הגבלה בקטלוג הספרייה הלאומית ספר שמות, פרק י"ט, פסוקים י"א–י"ב תלמוד בבלי, מסכת שבת, פו. - פח. בויקיטקסט (ויקיטקסט) ראו עובדיה מברטנורא#פטירתו וקברו הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
פקלניצה

הפארק הלאומי פקלניצה (בקרואטית: Nacionalni park Paklenica) הוא פארק לאומי ברכס ולביט, כ-40 ק"מ מצפון לזאדר בדלמטיה שבקרואטיה. שטחו של הפארק הוא 96 קמ"ר והוא נמצא במרחק של קילומטר בודד מהעיר סטאריגרד-פקלניצה שעל חוף הים האדריאטי. האזור הוכרז כפארק לאומי בשנת 1949 ומשמעות שמו בקרואטית היא "נקרה קטנה", באה מנוף הקרסטי שמאפיין את השטח. שטחו של הפארק הלאומי סב סביב שני קניונים - הגדול (Velika Paklenica) באורך של 14 ק"מ והקטן (Mala Paklenica) שאורכו 12 ק"מ, ובתחומו נמצאות שתי הפסגות הגבוהות ביותר ברכס ולביט - וגאנסקי ורח (Vaganski vrh) בגובה של 1,757 מטר וסווטו ברדו (Sveto brdo) שגובהה 1,753 מטר. בפארק נמצאות כ-70 מערות שהידועה שבהן היא מאניטה פצ' (Manita Peć), מערה באורך של 175 מטר ובה נטיפים ותצורות גאולוגיות שגילן עד 80,000 שנים. במערות נמצאו עדויות להתיישבות בתקופת האבן ובתקופת הברונזה, והעיר סטאריגראד-פקלניצה שוכנת על שרידיה של העיר הרומית ארגירונטום (Argyruntum) שהתקיימה עד המאה ה-4. בשנות ה-40 ו-50 של המאה ה-20 הורה שליט יוגוסלביה יוסיפ ברוז טיטו, על חפירת מנהרות תת-קרקעיות בקניון הגדול ששטחן הכולל 1,730 מ"ר. המנהרות נחפרו על ידי הצבא היוגוסלבי ונועדו לשמש מקלט למנהיגי המדינה. בפארק שבילי הליכה באורך כולל של 150 ק"מ, ו-400 מסלולי טיפוס הצוקים שבו מושכים מטפסים מכל העולם. מדיה וקבצים בנושא פקלניצה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פקלניצה
יודנשטרסה (ברלין)

יודנשטרסה (באותיות לטיניות: Jüdenstraße – "יידנשטראסה", שם הרחוב במבטא העתיק של גרמנית מרכזית, בגרמנית הסטנדרטית השם יהיה Judenstraße – "יודנשטראסה" ,"רחוב היהודים") הוא רחוב במרכז ברלין, בשכונת מִיטֶה. יודנשטרסה תחום בין הרחובות ראטהאוסשטרסה ושטראלאואר שטרסה. בפינת יודנשטרסה וראטהאוסשטרסה נמצא בנין העירייה של ברלין. יודנשטרסה הוא אחד הרחובות העתיקים של ברלין, הוא קיים מהמאה ה-13. פעם הייתה באזור זה שכונה יהודית, כפי שמשתמע משם הרחוב. בצד המזרחי של הרחוב, בין רחובות גרונרשטראסה ופארוכיאלשטראסה היה מבוי סתום בשם "גרוסר יידנהוף" (באותיות לטיניות: Großer Jüdenhof – חצר־היהודים הגדולה) שבו היו בית הכנסת, מקווה ובית הספר היהודי של ברלין עד פרעות שנת 1510. ברחוב זה התגוררה משפחתו של הורסט וסל, אחד מהפעילים הידועים של המפלגה הנאצית. מדיה וקבצים בנושא יודנשטרסה בוויקישיתוף DAS HORST-WESSEL-LIED, פרופ' ג'ורג' ברודריק, אוניברסיטת מנהיים, פרק 1.1. Horst Wessel: his life and times in brief (פורסם לראשונה: International Folklore Review Vol. 10 (1995): 100-127)
ניסן ב"ק

ניסן בָּ"ק (תקע"ה/ 1815, ברדיצ'ב - י' בכסלו תר"ן/ דצמבר 1889, ירושלים) היה מדפיס ספרים ואיש ציבור בישוב הישן בארץ ישראל במאה התשע עשרה. המסורת המשפחתית רואה בשם ב"ק את ראשי התיבות 'בעל קורא', תפקיד בו שימש אחד מאבות המשפחה. על פי גרסה אחרת, ב"ק הוא ראשי תיבות: "בן קדושים", כי אחד מאבות המשפחה נהרג על קידוש השם. ב"ק נולד בברדיצ'ב ועלה לארץ עם אביו ישראל ב"ק לארץ ישראל בהיותו נער. יחד עם משפחתו התגורר בעיר צפת ועזר לאביו בבית הדפוס המשפחתי. בראשית שנות העשרים לחייו עמד בראש המשק החקלאי שהקים אביו בג'רמק שבהר מירון. במשק זה נולד בנו בכורו ובברית המילה של בנו השתתפו משה מונטיפיורי (שהתכבד לשמש סנדק) ואשתו יהודית שסיירו באותה העת בארץ. באמצע שנת 1839 הפך המצב הביטחוני בג'רמק לקשה מנשוא והמשק נעזב. גם רעידת האדמה שפקדה את צפת והאזור ב-1837 תרמה לעזיבתם את האזור. ב-1839 עבר ניסן ב"ק, כמו אביו ישראל ב"ק, לגור בירושלים. בירושלים הצטרפו השנים לחוגי החסידים. הוא בלט כעסקן בחוגי החסידים הירושלמים ושמש נציגו של האדמו"ר מרוז'ין בירושלים. הוא יזם את הקמת השכונה 'קריה נאמנה' שליד שער שכם, צפונית לחומת העיר העתיקה. שמה הראשון של השכונה היה 'אהלי משה ויהודית' על שם משה מונטיפיורי ואשתו יהודית. לימים נקראה השכונה בפי תושבי ירושלים 'בתי ניסן ב"ק'. שכונה זאת הייתה השכונה הראשונה בירושלים שנבנתה על ידי חסידים ולא על ידי הפרושים. מפעל ירושלמי נוסף בו היה מעורב ניסן ב"ק ולימים נקרא על שמו הוא בית הכנסת תפארת ישראל ברובע היהודי שבעיר העתיקה. ניסן ב"ק היה הרוח החיה בהקמת בית הכנסת זה והיה גבאי ראשי בבית הכנסת עד למותו. עקב כך נקרא בית הכנסת 'תפארת ישראל' בפי תושבי ירושלים 'נישה"ס שול' כלומר בית הכנסת של ניסן. כמו כן, פעל להפצת ההשכלה בירושלים אך עם זאת היה יהודי שומר תורה ומצוות. כמו כן, הוא פעל במסגרת אגודת 'עזרת נדחים' שלחמה במיסיון שבירושלים וסייעה להקמת כפר התימנים בשילוח שליד הכפר סילואן. "חסיד של ארץ ישראל" - חייו ופועלו של ר' ניסן ב"ק, הוצאת שערים לחקר ירושלים ומדרשת ראשית ירושלים מדיה וקבצים בנושא ניסן ב"ק בוויקישיתוף רחוב ע"ש ר' ניסן בק מאתר עיריית ירושלים ישי הבלין, החלוצים מברדיצ'ב: סיפורם של ישראל וניסן ב"ק, מגזין המקום דוד תדהר (עורך), "ניסן ב"ק", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך א (1947), עמ' 64
ריצ'רד דונר

ריצ'רד דונר (באנגלית: Richard Donner;‏ 24 באפריל 1930 – 5 ביולי 2021) היה במאי קולנוע יהודי-אמריקאי ומפיק בחברת הפקות שבבעלותו ובבעלות אשתו, לורן שולר דונר. על אף שדונר ידוע כבמאי הסרט "אות משמיים" (The Omen, שנעשה לו עיבוד מחודש בשנת 2006), סדרת סרטי "נשק קטלני", והסרט "הגוניס", הוא מפורסם ביותר בעקבות יצירת סרט הקומיקס המודרני הראשון, "סופרמן: הסרט", בכיכובו של כריסטופר ריב. ההשפעה הרחבה של הסרט עזרה במידה רבה לבסס את ז'אנר הפנטזיה כסוגה קולנועית מכובדת. דונר נולד כריצ'רד דונלד שוורצברג ברובע הברונקס, ניו יורק, להייטי ופרד שוורצברג, ולו אחות בשם ג'ואן. הוא החל לעבוד כבמאי פרסומות ובסוף שנות ה-50 עבר לבימוי סדרת המערבונים בכיכובו של סטיב מקווין, "Wanted: Dead or Alive". דונר שימש כבמאי ליותר מ-25 סדרות טלוויזיה, בהן "הנמלט" (הסדרה המקורית לסרט בכיכובם של האריסון פורד וטומי לי ג'ונס), "האיש השווה מיליונים", "קוז'אק", "סיפורים מהצד האפל", ופרק מפורסם מ"אזור הדמדומים" שנקרא בשם "Nightmare at 20,000 Feet". בשנת 1978 דונר התעקש ליצור סרט סופרמן רציני מאשר סרט קאמפ. החלטה זו היוותה השראה ליוצרים מאוחרים יותר כטים ברטון ("באטמן"), בריאן סינגר ("סופרמן חוזר"), סם ריימי ("ספיידרמן") וכריסטופר נולאן ("באטמן מתחיל", "האביר האפל") בבואם ליצור סרטים המבוססים על קומיקס. בשנת 2006, כמעט שלושים שנה לאחר צאת הסרט "סופרמן 2" – סרט שאותו ביים דונר בו זמנית יחד עם סרט "סופרמן" הראשון אך פוטר בטרם סיים את עבודתו עליו – יצא הסרט בגרסתו של דונר הודות להשפעתם הרבה של מעריצי הקומיקס, בשם "סופרמן 2: הגרסה של ריצ'רד דונר." הסרט כלל 15 דקות נוספות ועריכה שונה לגמרי מזו של הבמאי ריצ'רד לסטר. הסרט זכה לביקורות טובות ולהצלחה רבה ובעיני רבים אף נחשב ליותר טוב מהסרט "סופרמן 2" המקורי. ב-5 ביולי הלך לעולמו והוא בן 91 במותו. 1961 – "X-15" 1968 – "Salt and Pepper" 1969 – "לולה: אהבה אסורה" Twinky 1976 – "אות משמיים" The Omen 1978 – "סופרמן: הסרט" Superman: The Movie 1980 – "סופרמן 2" Superman II, אף על פי שלא ניתן לו קרדיט 1980 – "מהלכים פנימיים" Inside Moves 1982 – "הצעצוע" The Toy 1985 – "הגוניס" The Goonies 1985 "ליידי נץ" – Ladyhawke 1987 – "נשק קטלני" Lethal Weapon 1988 – "מארח השדים" Scrooged 1989 – "חסינות דיפלומטית" Lethal Weapon 2 1992 – "על כנפי החלום" Radio Flyer 1992 – "נשק קטלני 3" Lethal Weapon 3 1994 – "מאבריק" Maverick 1995 – "מתנקשים" Assassins 1997 – "תאוריית הקשר" Conspiracy Theory 1998 – "נשק קטלני 4" Lethal Weapon 4 2003 – "טיימליין" Timeline 2006 – "16 רחובות" Blocks 16 2006 "סופרמן 2: הגרסה של ריצ'רד דונר" – Superman II: The Richard Donner Cut. מדיה וקבצים בנושא ריצ'רד דונר בוויקישיתוף ריצ'רד דונר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ריצ'רד דונר, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי ריצ'רד דונר, באתר AllMovie (באנגלית) ריצ'רד דונר, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) ריצ'רד דונר, באתר Box Office Mojo (באנגלית) ריצ'רד דונר, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ריצ'רד דונר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) הבמאי ריצ'רד דונר ("סופרמן") הלך לעולמו בגיל 91, באתר ynet, 5 ביולי 2021 הניו יורק טיימס, ריצ'רד דונר, הבמאי של "סופרמן" ו"נשק קטלני", מת בגיל 91, באתר הארץ, 6 ביוני 2021 הבמאי ריצ'רד דונר ("סופרמן", "נשק קטלני", "הגוניס") הלך לעולמו בגיל 91, באתר וואלה, 5 ביולי 2021
שדרות מדיסון 550

שדרת מדיסון 550 (בעבר: בניין AT&T ולאחר מכן בניין סוני) הוא גורד שחקים הנמצא במנהטן, ניו יורק. המגדל בן ה-37 קומות נמצא על שדרת מאדיסון בין הרחובות 55 ו-56 ובנייתו הושלמה בשנת 1984. הוא שימוש תחילה את משרדי תאגיד התקשורת האמריקאי AT&T וכיום את חברת סוני בארצות הברית. הבניין תוכנן על ידי האדריכל פיליפ ג'ונסון (יחד עם שותפו הידוע פחות, ג'ון ברגי) ונחשב לאבן דרך בהתפתחות הסגנון הפוסט-מודרני באדריכלות האמריקאית. העיצוב השנוי במחלוקת של כותרת המגדל, אשר זכה לכינוי "גמלון צ'יפנדייל" על שם מעצב הרהיטים תומאס צ'יפנדייל, יחד עם האורנמנטיקה הכללית של הבניין הפכו אותו לנושא מרכזי בשיח האדריכלי הפוסט מודרני. הבניין שעיצב ג'ונסון, שנחשב כמי שהשפיע רבות על הסגנון הבינלאומי בארצות הברית, בהשפעת ידידו האדריכל מיס ון דר רוהה, שונה מאוד מתכנוניו המוקדמים ויחד עם מספר מבנים נוספים מסמל את מעברו לסגנון זה. עיצוב הגמלון בעל החור העגול בכותרת, עיצוב החזית המצופה בגרניט כתומה-ורודה ובולטת לעין ותכנון הכניסה המקושתת בגובה של כ-7 קומות בקומת הקרקע יוצרים מבנה בעל עיצוב המשתמש בצורות הלקוחות מן האדריכלות הקלאסית ומזכיר גם את עיצוב הארונות הקלאסיים. עם זאת, המבנה הוא חדיש ובנוי בטכנולוגיה של סוף המאה ה-20, והקישוטים שנוספו לו הם סממנים פוסט מודרניסטים מובהקים. המחלוקת סביב עיצוב המגדל הייתה לאור הסגנון שהפך מקובל לבניית גורדי שחקים בארצות הברית, החל משנות ה-60 שהושפעו רבות מבניין סיגראם של מיס ון דר רוהה. בניין סוני (טוקיו) מדיה וקבצים בנושא שדרות מדיסון 550 בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של שדרות מדיסון 550 אסתר זנדברג, הצעצוע האדריכלי שהעלה מחדש את קרנו של הפוסט-מודרניזם, באתר הארץ, 7 בדצמבר 2017
נוירוטיפיקליות

נוירוטיפיקל (מאנגלית - Neurotypical, 'נוירוטיפוסי') הוא נאולוגיזם המתאר אנשים שמצבם הנוירולוגי נתפס בעיני רוב האנשים כנורמלי מבחינת יכולתם לעבד מידע מילולי, חושי וחברתי. המונח נטבע לראשונה בקרב אנשי הקהילה האוטיסטית, כתווית לתיאור אנשים שאינם אוטיסטים. מאוחר יותר, נפוץ השימוש במונח גם בקרב תנועת הגיוון העצבי ובקהילה המדעית. בממלכה המאוחדת, האגודה האוטיסטית הלאומית ממליצה לעיתונאים לאמץ את המונח. לעיתים משתמשים במונח באופן סרקסטי, כגון במאמר "המכון לחקר הנוירוטיפיקלים" מאת קבוצת האוטיסטים autistics.org. What to say (and not to say) about autism "המכון לחקר הנוירוטיפיקלים"