laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
המפלגה הדמוקרטית-נוצרית (איטליה)

המפלגה הדמוקרטית-נוצרית באיטליה (באיטלקית: Democrazia Cristiana) הייתה המפלגה הדומיננטית בפוליטיקה האיטלקית במשך קרוב ל-50 שנה. המפלגה נוסדה בשנת 1943 כיורשתה האידאולוגית של מפלגת העם האיטלקית (שתי המפלגות חלקו אותו סמל :שלט אצולה ובמרכזו צלב). לאחר התמוטטות הפאשיזם באיטליה בסוף מלחמת העולם השנייה הקים אלצ'ידה דה-גאספרי את המפלגה, אשר הורכבה מסיעות שונות אשר המשותף להן היה כיבוד ערכי השמרנות הנוצרית בזרם המרכזי-שמאלני של המפה הפוליטית באיטליה. בבחירות הדמוקרטיות הראשונות שהתקיימו באיטליה זכתה המפלגה לניצחון סוחף ומנהיגה דה-גאספרי מונה לראש ממשלת איטליה הראשון לאחר השלטון הפאשיסטי באיטליה. המפלגה זכתה לכל אורך ימי שליטתה בפוליטיקה האיטלקית לתמיכה מצד שני כוחות רבי-השפעה באיטליה - הכנסייה הקתולית ואיגוד פועלים האיטלקיים. תמיכה חיצונית קיבלה המפלגה מארצות הברית, במיוחד במהלך תקופת המלחמה הקרה. האמריקאים ראו במפלגה זו מפלגה שמרנית אנטי-קומוניסטית ובת ברית נאמנה של הגוש המערבי. המפלגה שלטה ללא עוררין במהלך 50 שנה במערכת הפוליטית באיטליה. כל ראשי-הממשלה ונשיאי המדינה שנבחרו בתקופה זו היו חברים בכירים בה. בין ההישגים הבולטים שניתן לזקוף לזכותה של המפלגה בשנות שלטונה היו הרפורמה החקלאית בדרום איטליה, הנהגת שירותי בריאות חינם, יסוד מערכת הרווחה, והקמת מיליוני יחידות דיור בכל רחבי איטליה. בשנת 1994 התפרקה המפלגה לאחר שערוריות השחיתות הרבות אשר התגלו אצל רבים מבכירי המפלגה. היא הואשמה בכך שניצלה את הכוח הרב שהיה לה למעשי שחיתות אישית, בהם היו מעורבים גם גורמים מהמאפיה האיטלקית. תום תקופת המלחמה הקרה היה אף הוא זרז לנפילתה של המפלגה. בין מנהיגיה הבולטים של המפלגה ניתן למנות את אלצ'ידה דה גספרי, אלדו מורו, פרנצ'סקו קוסיגה וג'וליו אנדראוטי. דמוקרטיה נוצרית (אידאולוגיה) מדיה וקבצים בנושא המפלגה הדמוקרטית-נוצרית בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא מפלגות ובנושא איטליה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
זינובי טולקצ'וב

ז'ינובי טוֹלקָצ'וב (ברוסית: Зиновий Сендерович Толкачёв;‏ 23 בפברואר 1903, שצ'דרין, האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה) - 30 באוגוסט 1977, קייב) היה אמן יהודי סובייטי, פרופסור לאמנות במכון לאמנויות בקייב. מתעד שחרור מיידנק ואושוויץ. טולקצ'וב למד בבית ספר מקצועי ובבית ספר לאמנויות. בשל מצוקה כלכלית החל לעבוד כשוליה בסדנה של צייר שלטים, ולאחר מכן הצטרף לקואופרטיב ציירים. בתקופת המהפכה הקומוניסטית הצטרף טולקצ'וב לקומסומול והיה חבר במחתרת המהפכנית בקייב. הוא השתלם במוסקבה וב-1921 חזר לקייב והתמנה כאחראי לחינוך פוליטי בקומסומול. בתקופה זו צייר ציורי קיר למועדוני הנוער באזורים אלו. בשנים 1925 - 1927 שירת בחיל התותחנים של צבא האדום. לאחר סיום השירות הצבאי למד במכון לאמנויות היפות בקייב ותערוכה מיצירותיו על מות לנין אף הוצגה בקייב ובמוסקבה. בשנת 1940 מונה טולקצ'וב לפרופסור מן המניין במכון לאמנויות היפות בקייב. בתקופת מלחמת העולם השנייה שירת טולקצ'וב בצבא האדום והמשיך לעסוק באמנות מטעם השלטונות. טולקצ'וב התלווה לכוחות הצבא האדום מיד לאחר שחרור מיידנק בקיץ 1944 ותיעד את השחרור. בינואר 1945 הצטרף לכוחות הצבא האדום ששחררו את אושוויץ ותיעד את שחרור המחנה בציורים וברישומים. הוא צייר את הסדרות "מיידנק", "אושוויץ" ו"פרחי אושוויץ". סדרות "מיידנק" ו"פרחי אושוויץ" הוצאו לאור כאלבומים והוצגו ברחבי פולין בערים לובלין, ז'שוב, קרקוב, קטוביץ, לודז' וורשה. ב-1965 יצא לאור בקייב האלבום "אושוויץ", שהכיל מציוריו. בערוב ימיו צייר דיוקנאות של סופרים אוקראינים ואייר ספרים. טוראי טולקצ'וב בשערי הגיהנום - עדותו של אמן משחרור מיידנק ואושוויץ, באתר יד ושם זינובי טולקצ'וב, במהדורת האינטרנט של האנציקלופדיה היהודית בשפה הרוסית (ברוסית) זינובי טולקצ'ב (1903-1977), דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא השואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פיודור מיכאיליצ'נקו

פיודור מיכאיליצ'נקו (ברוסית: Фёдор Фёдорович Михайличенко), ‏ (1927, רוסטוב על הדון - 1993), היה חסיד אומות העולם שהגן על הרב ישראל מאיר לאו. בשנת 1942 כבשו הגרמנים את רוסטוב על הדון, ומיכאיליצ'נקו בן ה-16 נשלח לעבודות כפייה בגרמניה. בנובמבר 1943 נעצר מיכאיליצ'נקו על ידי הגסטפו בדורטמונד, הואשם בשוד ונשלח למחנה הריכוז בוכנוואלד. הוא שוכן בצריף שבו שוכנו צעירים שנשלחו לגרמניה לעבודת כפייה. בינואר 1945 הגיע לבוכנוולד גם הילד ישראל מאיר לאו, לימים הרב הראשי לישראל, שהיה אז בן שבע. עם הגעתו הופרד לאו מאחיו הגדול נפתלי והועבר לצריף שבו שהה גם מיכאיליצ'נקו. מיכאיליצ'נקו נהג לגנוב מזון עבור לאו, תוך סיכון חייו, וסייע לו בדרכים נוספות. בספרו כתב הרב לאו: "פיודור הרוסי הרבה לדאוג לי בחיי היום יום כאב לבנו. הדאגה והאכפתיות שלו הקנו לי תחושת ביטחון". ב-11 באפריל 1945, עם שחרור המחנה על ידי הכוחות האמריקנים, סוכך מיכאיליצ'נקו על לאו מחשש שייפגע מירי. הרב לאו ידע רק את שמו הפרטי של פיודור, מצילו, ואת העובדה שבא מהעיר רוסטוב על הדון. במשך שנים חיפש אותו, כולל במהלך פגישות שקיים עם בכירים בברית המועצות, שאף פרסמו הודעה בעיתון סובייטי נפוץ הקוראת לאותו פיודור להתקשר לקרמלין, לקצין שהופקד על חיפוש האיש. פיודור לא יצר קשר בעקבות המודעה ועקבותיו לא נודעו. רק בשנת 2008, מעל ל-60 שנה לאחר המאורעות, במהלך מחקר על ילדים במחנה בוכנוולד בארכיון שנפתח אז, הצליח חוקר אמריקאי מאוניברסיטת מישיגן לזהות את מצילו של הרב לאו כפיודור מיכאיליצ'נקו. בשלב זה כבר לא היה פיודור בין החיים, אך בנותיו אותרו. השתיים הציגו ללאו סרט בו צולם אביהן עמן בסיור בבוכנוולד, שנה לפני פטירתו. באותו סרט, מציין האב כי שמר על ילד בשם לוליק וזה וודאי עבר להתגורר בארץ ישראל. לפי דבריו של מיכאיליצ'נקו בסרט, אם לא יצר עמו עדיין קשר, ככל הנראה נהרג הילד ב"מלחמות מול הערבים" כדבריו, "שכן רבו אלה מאוד". ב-2009 החליטה הוועדה לציון חסידי אומות העולם ביד ושם להכיר בפיודור מיכאיליצ'נקו כחסיד אומות העולם. הפרס נמסר לבנותיו. על פיודור מיכאיליצ'נקו, באתר יד ושם דליה מזורי, אות חסיד אומות עולם לרוסי שדאג לרב לאו, באתר nrg‏, 5 באוגוסט 2009 הרב ישראל מאיר לאו, אל תשלח ידך אל הנער, הוצאת ידיעות ספרים, 2005, עמוד 55
דנבישייר

דנבישייר (באנגלית: Denbighshire, בוולשית: Sir Ddinbych) הוא מחוז ממחוזות ויילס, בצפון ויילס, בממלכה המאוחדת. המחוז נוצר בשנת 1996 על בסיס חלק מהמחוז השמור קלוויד (Clwyd) והמחוז ההיסטורי דנבישייר, למרות שגבולות המחוז החדש שונים באופן ניכר. עיר הבירה של המחוז היא רית'ין (Ruthin) אשר ממוקמת פחות או יותר במרכז המחוז. האוכלוסייה במחוז היא כ-96,700 איש והיא מדורגת במקום ה-16 מבחינת אוכלוסייה מבין מחוזות ויילס. צפיפות האוכלוסין במחוז היא 115 איש לק"מ רבוע, במקום ה-14 בדירוג הצפיפות מבין מחוזות ויילס. מחוז דנבישייר מכיל בעיקר אזורים הרריים ומרחבים גבוהים, ביניהם נמצאים מספר עמקים ונהרות. במזרח ניצב רכס הרי קלוויד (Clwydian Range), במערב גבעות הירת'וג (Hiraethog Moors) ורכס הרי ברווין (Berwyn range) בדרום המחוז. לאורך מרכז שטח המחוז, מדרום לצפון, משתרע עמק קלוויד הרחב והפורה. בקצה הצפוני של המחוז ישנה גם רצועת חוף. בשטחי המחוז נמצאים מספר כפרים ועיירות קטנות. בין העיירות המרכזיות ניתן למנות את: ריל (Rhyl; ‏24,889), פרסטטין (Prestatyn; ‏18,496), דנבי (Denbigh; ‏8,783), רית'ין (Ruthin; ‏5,218), ריד'לן (Rhuddlan; ‏4,296), סיינט אסאף (St Asaph; ‏3,491), ל'אנגול'ן (Llangollen; ‏3,412). המחוז לא מכיל מוקדי תעשייה רבים, אלא מספר פארקי תעשייה בפרברי הערים הגדולות יותר, גם תעשייה זו היא לרוב תעשייה קלה ושירותים. רוב כלכלת המחוז נשענת על חקלאות ותיירות. האזורים הגבוהים יותר מכילים חוות ושיטחי מראה בעיקר לגידול כבשים ובקר, בעוד שבעמקים ישנה חקלאות שדה (בעיקר חיטה ושעורה) ובקר לצורכי תעשיית מוצרי החלב. מדיה וקבצים בנושא דנבישייר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של דנבישייר דנבישייר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) נכון לשנת 2010. מספרי האוכלוסייה של העיירות נכונים למפקד אוכלוסייה משנת 2001.
רשת אלחוטית קהילתית

רשת קהילתית אלחוטית (באנגלית: Wireless community networks) היא רשת של נקודות גישה אלחוטיות אשר מחוברות כרשת מחשבים אחת ומופעלות על ידי קהילה. דוגמאות לרשתות כאלו אפשר למצוא ברשת אלחוטית קהילתית שמפיין-אורבנה, רשת פרייפונק בגרמניה ורשת AWMN שבאזור אתונה וכן ברשת הישראלית אריג. מדיה וקבצים בנושא רשת אלחוטית קהילתית בוויקישיתוף רשת פרייפונק http://www.awmn.net רשת AWMN רשת אריג ערך זה הוא קצרמר בנושא מחשבים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קתרין בולקובאץ'

קתרין בולקובאץ' (אנגלית: Kathryn Bolkovac) (נולדה ביולי 1960) היא חוקרת משטרה אמריקאית לשעבר מנברסקה. היא עבדה כשוטרת או"ם בינלאומית (United Nations International Police) בבוסניה בשנת 1990. הארגון שכר אותה במסגרת החוזה עם החברה האמריקנית DynCorp. במסגרת תפקיד היא חשפה מעורבות של שוטרים, קצינים ובעלי תפקיד מהמשטרה המקומית והבינלאומית, ואנשי משרד החוץ האמריקני שניצלו את מעמדם כדי לעסוק בסחר בנשים. חלקם אף קנו את הנשים לעצמן כדי להתגורר עמן. בסחר היו מעורבים דרגות בכירות של מעסיקיה. היא שלחה מייל בו היא רשמה את מחשבותיה על העניין וקיוותה שהדברים ישתנו. במקום היא פוטרה. היא הגישה תביעה בבריטניה כנגד פיטורים לא הוגנים. ב-2 באוגוסט 2002 בית הדין מצא אותה זכאית. רבים מהנאשמים פוטרו בגין פעילות בלתי חוקית אולם הם מעולם לא הועמדו לדין כיוון שנהנו מחסינות בבוסניה. קתרין פרסמה את סיפורה באמצעות העיתונות, ב-BBC. הא פרסמה ספר יחד עם לין קרי תחת הכותר חושפת השחיתות: הסחר בנשים, קבלנים צבא וקרב של אישה אחת למען הצדק, 2011. כמו גם סיפורה פורסם בסרט חשופות (The Whistleblower), שנת 2010. בעקבות הקרנת הסרט מזכ"ל האו"ם פתח דיון על ניצול והתעללות מינית בעת קרבות ובתומם. אתר האינטרנט הרשמי של קתרין בולקובאץ' ראיונה ב-BBC שערוריית המין בבוסניה שמעוררת חילוקי דעות באו"ם, באתר הארץ, 11 בספטמבר 2011 "The Whistleblower: Sex Trafficking, Military Contractors And One Woman's Fight For Justice, by Kathryn Bolkovac".The Guardian (London). 22 January 2011 Bolkovac, Kathyrn (22 January 2011). "Human trafficking, Bosnia and Herzegovina (News), World news, Law, Europe".The Guardian (London). United Nations webcast: Panel discussion: Sexual exploitation and abuse in conflict and post-conflict situation ערך זה הוא קצרמר בנושא אמריקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ספינלונגה

ספינלונגה (ביוונית: Σπιναλόγκα) הוא אי סלעי קטן במפרץ אלונדה, ליד החוף הצפון-מזרחי של כרתים, שבעבר שכנה בו מושבת מצורעים. שטחו של האי הוא 0.085 קמ"ר (85 דונם). הוונציאנים ששלטו באזור קראו לו כך כי הוא דומה לקוץ (spina) ארוך (longa). הם קראו כך גם לאי בצורה דומה בוונציה (כיום הוא נקרא ג'ודקה). כדי להבדיל בין שני האיים קבעה ממשלת יוון לאי את השם קאלידון (Καλυδών), אך השם הקודם עדיין פופולרי ביוון ומחוץ לה. ספינלונגה נמצא בקצהו של חצי אי ספינלונגה הגדולה. בעבר הוא היה מחובר ליבשה אבל הוונציאנים שהשתלטו על המקום בעיקר בגלל מכרות מלח, ניתקו את האי מהיבשה ובנו עליו ב-1578 מבצר גדול הקיים עד היום. בשנת 1630 היו במבצר 35 תותחים. הטורקים העות'מאנים כבשו את כרתים ב-1669, אך הוונציאנים החזיקו בספינלונגה עד 1715 שאז המבצר הועבר לטורקים בהסכם. הטורקים גורשו מכרתים ב-1897 אבל כ-1,100 תושבים טורקים ברחו לספינלונגה וסירבו לעזוב. הם עזבו ב-1903 כאשר היוונים החלו לשלוח לאי חולי צרעת. צרעת נחשבת כמחלה מידבקת המועברת על ידי תרסיסי חיידקים מהאף ומדרכי הנשימה. לא היה טיפול למחלה זו, שפגעה בעיקר בעור ובמערכת העצבים. החולים הושטו למקום בסירות ועברו דרך שער במבצר שנקרא "שער דנטה", היות שחשבו שהתופת מחכה להם בפנים, אבל למעשה מצבם הוטב באי. הם לא נחשפו להתעללות מצד בריאים והממשלה דאגה לשלוח להם אספקה שוטפת דרך הים. המצורעים ניהלו משטר פנימי עם מנהיגים נבחרים. עם הזמן נשלחו לאי גם מצורעים מיוון. עם פינוי האי היו גם כאלה שסירבו להתפנות. הגרמנים, ששלטו באי במלחמת העולם השנייה בשנים 1941–1945, לא העזו לעלות לאי ולהתערב בחיי המצורעים. עם תחילת השימוש בתרופות יעילות נגד הצרעת פסקו החולים להיות מדבקים ופסק הצורך לבודדם. משנת 1950 לא נשלחו יותר חולים לאי. החולה האחרון עזב ב-1957. האחרון שעזב את האי היה הכומר, בשנת 1962, בהתאם למסורת הכנסייה היוונית-אורתודוקסית האומרת שיש לעלות לקברו של המת עד לאחר חמש שנים ממותו. כיום משמש ספינלונגה כאתר תיירות פופולרי בכרתים. הפופולריות שלו עלתה לאחר פרסום ספרה של הסופרת הבריטית ויקטוריה היסלופ שתורגם לעברית בשם "האי של סופייה". בספר יש תיאור נרחב של חיי קהילת המצורעים בספינלונגה. על האי אין שירותי הארחה והתיירים מגיעים בקבוצות עם מדריך ומסיירים במבצר, בכנסייה ובבתים הנטושים. ויקטוריה היסלופ: האי של סופייה הוצאת ידיעות ספרים, 2007 מדיה וקבצים בנושא ספינלונגה בוויקישיתוף רונית סבירסקי, השיבה מאי המצורעים, באתר Photour משה גלעד, ספינלונגה: עונה בוערת באי המצורעים, באתר הארץ, 1 בספטמבר 2018 ספינלונגה במפת גוגל ספינלונגה באתר "טרקר" מבצר ספינלונגה – טקסט ותמונות
איירון באטרפליי

איירון באטרפליי (Iron Butterfly) היא להקת רוק אמריקאית ששילבה בשירה אלמנטים של רוק פסיכדלי, אסיד רוק והארד רוק. הלהקה נודעת במיוחד בזכות להיטה המפורסם In-A-Gadda-Da-Vida. הלהקה נוסדה בשנת 1966 בסן דייגו, קליפורניה, ארצות הברית על ידי דאג אינגל ורון בושי. בתחילת דרכה חיממה הלהקה את להקת הדלתות. בשנת 1967 הוציאה הלהקה את אלבומה הראשון שנקרא Heavy. מספר חודשים לאחר צאת אלבומם הראשון הוציאה הלהקה את אלבומה השני In-A-Gadda-Da-Vida אשר זכה להצלחה עצומה בייחוד בזכות השיר In-A-Gadda-Da-Vida שנקרא על שם האלבום. למעשה האלבום הצליח כל כך במכירות עד שהומצא בשבילו מושג חדש שנקרא אלבום פלטינה. בשנת 1969 הוציאה הלהקה את אלבומה השלישי שנקרא Ball שבו נגינת הגיטרה הייתה כבדה בהרבה מהאלבומים הקודמים שלהם. הלהקה שהייתה בשיאה באותם ימים החלה להופיע עם אומנים גדולים כגון ג'ימי הנדריקס וג'ניס ג'ופלין, ואף הוזמנה להופיע בפסטיבל וודסטוק אך לא הספיקה להגיע לפסטיבל בגלל שנתקעה בשדה התעופה. בשנת 1970 הוציאה הלהקה את אלבומה Metamorphasis.שנה לאחר צאת אלבום זה התפרקה הלהקה. הלהקה חזרה לפעילות בשנת 1975 אך בהרכב שונה מההרכב המקורי. חברי הלהקה היחידים שנשארו מההרכב המקורי היו בושי ודורמן. דאג אינגל (זמר, קלידים) רון בושי (תופים) אריק בראון (גיטרה) לי דורמן (גיטרה בס) Heavy 1968 In-A-Gadda-Da-Vida 1968 Ball 1969 Metamorphasis 1970 Sun & Steel 1976 מדיה וקבצים בנושא איירון באטרפליי בוויקישיתוף איירון באטרפליי, ברשת החברתית אקס (טוויטר) איירון באטרפליי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) איירון באטרפליי, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) איירון באטרפליי, באתר ספוטיפיי איירון באטרפליי, באתר AllMusic (באנגלית) איירון באטרפליי, באתר MusicBrainz (באנגלית) איירון באטרפליי, באתר דיזר איירון באטרפליי, באתר Discogs (באנגלית) איירון באטרפליי, באתר Songkick (באנגלית) איירון באטרפליי, באתר MOOMA (בארכיון האינטרנט) איירון באטרפליי, באתר בילבורד (באנגלית)
ארפאד גנץ

ארפאד גֶנְץ (בהונגרית: Göncz Árpád‏; 10 בפברואר 1922 – 6 באוקטובר 2015) היה סופר, מתרגם אגרונום ופוליטיקאי ליברלי הונגרי, שכיהן כנשיא הונגריה בשנים 1990–2000. גנץ היה ממייסדי הברית של הדמוקרטים החופשיים (SZDSZ) בשנת 1988. בשנת 1989 הוא הפך לנשיא הליגה ההונגרית לזכויות האדם, ובשנים 1989–1990 כיהן כנשיא כבוד של אגודת הסופרים ההונגרים. הוא נבחר לפרלמנט ההונגרי במאי 1990, ושימש כיושב ראש האספה הלאומית של הונגריה בין מאי לאוגוסט. באותם חודשים כיהן במקביל גם כנשיא הזמני של הונגריה, ובאוגוסט נבחר רשמית לנשיאות על ידי האספה הלאומית. הוא נבחר שוב לקדנציה שנייה באוגוסט 1995, וסיים את תפקידו באוגוסט 2000. לאחר מכן שימש ארפאד גנץ כחבר המועצה הבינלאומית המייעצת לקרן הזיכרון לקורבנות הקומוניזם. מדיה וקבצים בנושא ארפאד גנץ בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ארפאד גנץ ארפאד גנץ, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ארפאד גנץ, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ארפאד גנץ, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גריגורי אלכסנדרוב

גריגורי אלכסנדרוב (ברוסית: Григорий Васильевич Александров; ‏23 בינואר 1903 - 16 בדצמבר 1983), שחקן ובמאי קולנוע סובייטי. גריגורי אלכסנדרוב נולד בשם "גריגורי מורמוננקו" (Григорий Мормоненко) בעיר יקטרינבורג במשפחת פועלים. כבר בגיל 9 החל לעבוד בעבודות מזדמנות בתיאטרון העירוני. בשנת 1917 הוא סיים לימודי כינור בבית הספר המקומי. בשנת 1920 לאחר סיום לימודי בימוי החל לעבוד במחלקת תרבות של הממסד המקומי. בתקופה זו הוא הכיר את איוואן פירייב. בשנת 1921 החברים החליטו לעבור למוסקבה. במוסקבה אלכסנדרוב שיחק בהצגות בבימויו של סרגיי אייזנשטיין והצטלם בסרטיו. הם גם שיתפו פעולה בכתיבת תסריטים ובימוי. בשנת 1929 הם נסעו לארצות הברית לתקופה של 3 שנים. הם שהו בהוליווד וגם ביקרו במקסיקו. בשנת 1932 הם צילמו את הסרט "וויווה מקסיקו" שלא הושלם וקטעים ממנו הוקרנו רק בשנת 1979. בשנת 1932 אלכסנדרוב חזר לברית המועצות וצילם סרט "אינטרנציאונל" המשבח את מדיניות של יוסיף סטלין ואישיותו כמנהיג. בשנת 1934 אלכסנדרוב השלים את בימוי הסרט החברה העליזים עם לאוניד אוטיוסוב וליובוב אורלובה בתפקידים ראשים. זה גם היה הסרט הראשון של איסאק דונייבסקי. למרות שתחילה לסרט הייתה ביקורת צוננת, הוא זכה להצלחה רבה. באותה שנה הסרט זכה בפרס בפסטיבל הסרטים של ונציה. בהמשך הוא ביים עוד 2 קומדיות מוזיקליות "הקירקס" (1936) ו"וולגה וולגה" (1938) שזכו להצלחה. כל 3 סרטים מוקרנים עד היום ברוסיה. בשנות ה-40 אלכסנדרוב ביים סרטים נוספים תוך המשך תיאור החיים בברית המועצות בצורה חיובית ביותר. הצלחת סרטים אלו לא הייתה דומה כלל וכלל לקומדיות של שנות ה-30. אומנם הסרט "האביב" זכה בפרס בפסטיבל הסרטים של ונציה. אלכסנדרוב היה מקורב מאוד ליוסיף סטלין וצילם מספר סרטים לפי הוראתו הישירה. בשנים 1951-1957 הוא היה מלמד ב־VGIK. בהמשך אלכסנדרוב ביים מספר סרטים נוספים. עבור היצירות שלו אלכסנדרוב זכה פעמיים בפרס סטלין (1950,1941), 3 פעמים עיטור לנין (1939,1950,1973), 3 פעמים עיטור הדגל האדום של העמל (1953,1963,1967), התואר גיבור העמל הסוציאליסטי (1973) ותואר אמן העם (1948). בשנת 1976 הוא פרסם ספר אוטוביוגרפי "הזמן והקולנוע" (Эпоха и кино) הוא נפטר בשנת 1983 ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה. לאחר היכרותו עם ליובוב אורלובה התגרש אלכסנדרוב מאשתו והתחתן איתה. השניים היו נשואים עד מותה ב-1975 ולזוג היה בן. כשנה לאחר פטירתה נפטר גם בנו מאשתו הראשונה. וזמן קצר לאחר מכן התחתן אלכסנדרוב עם אשתו של בנו המנוח. 1925 - אוניית הקרב פוטיומקין במאי שני ושחקן 1925 - שביתה במאי שני, תסריטאי ושחקן 1927 - אוקטובר (Октябрь) במאי שני 1930 - הרומנס הסנטמנטלי (Сентиментальный романс) 1932 - אינטרנציונל (Интернационал) 1934 - החברה העליזים (Весёлые ребята) 1936 - הקרקס (Цирк) 1937 - נאום של חבר יוסיף סטלין בכנס ה-7 (Доклад тов. Сталина о проекте Конституции СССР на VII Чрезвычайном Съезде Советов) 1938 - וולגה--וולגה (Волга-Волга) 1940 - הדרך הבהירה (Светлый путь) 1947 - האביב (Весна) 1949 - מפגש על אלבה (Встреча на Эльбе) 1952 - המלחין גלינקה (Композитор Глинка) 1974 - הזרזיר והנבל (Скворец и Лира) - לא הוקרן 1979 - ויוה מקסיקו (Да здравствует Мексика!) על בסיס צילומים של שנת 1932 מדיה וקבצים בנושא גריגורי אלכסנדרוב בוויקישיתוף גריגורי אלכסנדרוב, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) גריגורי אלכסנדרוב, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) גריגורי אלכסנדרוב, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
ספרטה רוטרדם

ספרטה רוטרדם (בהולנדית: Sparta Rotterdam) הוא מועדון כדורגל מהעיר רוטרדם שבהולנד המשחק בליגת העל ההולנדית. המועדון הוקם ב-1 באפריל 1888, והוא מועדון הכדורגל המקצועי הראשון שהוקם בהולנד. המועדון זכה בשש אליפויות ובשלושה גביעים. בתחילת דרכו של המועדון, המועדון היה מועדון קריקט. ב-1 באפריל 1888, מספר סטודנטים מהעיר רוטרדם שבהולנד הקימו את הקבוצה כמועדון קריקט וקראו לה "ספרטה". כשלושה חודשים לאחר מכן, ביולי 1888 צורף למועדון הקריקט ענף הכדורגל והוספה לשם המועדון המילה "רוטרדם". ב-1890, שחקה ספרטה את משחק הכדורגל הראשון המקצועי שלה בהיסטוריה של המועדון, וב-1892 התפרק מועדון הקריקט ובכך הפך ענף הכדורגל שבמועדון לקבוצת כדורגל מקצועית. ב-1899, החליטה הנהלת ספרטה רוטרדם לשנות את צבעיה של מדי הקבוצה לחולצת פסים לבנה-אדומים ומכנסיים שחורים, בעקבות התרשמותו של בעל הקבוצה ממדיה של סנדרלנד. ב-14 באוקטובר 1916, שחקה ספרטה רוטרדם את משחקה הביתי הראשון ב"אצטדיון הטירה" השוכן במערב העיר רוטרדם. ב-1999 שופץ האצטדיון וכיום הוא עדיין מארח את משחקיה הביתיים של הקבוצה. בעקבות זכייתה של הקבוצה באליפות האחרונה בשנת 1959, הקבוצה שיחקה בגביע אירופה לאלופות בעונת 1959/1960 והגיעה לשלב רבע גמר. עד עונת 2002/2003, שחקה ספרטה רוטרדם בליגת העל ההולנדית, אך בעקבות הפסדים רבים, ירדה הקבוצה לליגת המשנה. ספרטה רוטרדם חזרה לליגת העל ההולנדית בעונת 2005/2006, אך ירדה שנית לליגת המשנה לאחר סיומה של עונת 2009/2010. היא עלתה שוב בסוף עונת 2015/2016, וירדה בתום עונת 2017/2018 לאחר הפסד במשחקי הפלייאוף על הירידה. בתום עונת 2018/2019 חזרה לליגה העל לאחר ניצחון במשחקי הפלייאוף על העלייה. לספרטה רוטרדם 6 אליפויות ליגת העל ההולנדית, ו-3 זכיות בגביע ההולנדי. נכון ל-13 בפברואר 2024 אליפות הולנד בכדורגל (6): 1909, 1911, 1912, 1913, 1915, 1959. הגביע ההולנדי (3): 1957/58, 1961/62, 1965/66. סגנות 1971, 1996 מדיה וקבצים בנושא ספרטה רוטרדם בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ספרטה רוטרדם ספרטה רוטרדם, ברשת החברתית פייסבוק ספרטה רוטרדם, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ספרטה רוטרדם, ברשת החברתית אינסטגרם ספרטה רוטרדם, סרטונים בערוץ היוטיוב פרופיל, באתר אופ"א פרופיל, באתר Transfermarkt פרופיל, באתר Soccerway פרופיל, באתר WorldFootball.net פרופיל, באתר FootballDatabase.eu A-selectie | Sparta Rotterdam, www.sparta-rotterdam.nl ערך זה הוא קצרמר בנושא מועדוני כדורגל ובנושא הולנד. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קלואי

קלואי (באנגלית: Chloe) הוא סרט מותחן ארוטי משנת 2009, בבימויו של אטום אגויאן. הסרט הוא גרסה מחודשת של הסרט הצרפתי "נטלי..." משנת 2003 שנכתב על ידי אן פונטיין. בסרט מככבים ג'וליאן מור, ליאם ניסן ואמנדה סייפריד. הסרט נכתב על ידי ארין קרסידה וילסון. הסרט נפתח כשקלואי (אמנדה סייפריד) מתלבשת. קלואי מתחילה לדבר ברקע, וכאשר היא מסיימת, היא יוצאת החוצה ומתלווה לאדם בתור יצאנית. במקביל, דרך חלון במשרדה, צופה בה קתרין (ג'וליאן מור), רופאת נשים. בעלה של קתרין, דייוויד (ליאם ניסן) הוא פרופסור באוניברסיטה. קתרין חושדת בדייוויד שהוא מקיים רומן עם אחת מתלמידותיו, לאחר שהיא רואה תמונה בטלפון הסלולרי שלו מחובק עם סטודנטית. אחרי העבודה, קתרין עוצרת עם רכבה ליד המלון שבו קלואי מחכה ללקוחותיה. קלואי אומרת לה שהיא בדרך כלל לא משרתת נשים. קתרין אומרת לה שהיא רוצה להעסיק אותה כדי לבדוק את נאמנותו של בעלה כיוון שהיא חושדת בו. בערב קתרין נפגשת עם קלואי שמספרת לה, כי בעלה שאל אותה אם הוא יכול לנשק אותה, ועשה זאת. בכעס, קתרין אומרת לקלואי כי זה לא מה שהן דיברו על כך שהיא רוצה שתעשה. עם זאת, היא מתעקשת שקלואי תמשיך להיפגש עם דייוויד שוב. בכל הלילות בהם נפגשות קתרין וקלואי, קלואי מתארת בפירוט את המפגשים עם דייוויד, אשר מעורר את קתרין (מבחינה מינית). קתרין נעלמת. מאוחר יותר, קתרין נזכרת שהיא אמורה להיפגש שוב עם קלואי. קלואי נפגשת איתה בבית המלון ושתיהן שוכבות. לאחר מכן, קתרין חוזרת לביתה ודייוויד שואל אותה אם היא הייתה נאמנה לו. קתרין אומרת לו שהיא חושבת שהוא בוגד בה. דייוויד אינו מגיב. למחרת אחר הצהריים קתרין וקלואי נפגשות יחד וקתרין מפסיקה את היחסים ביניהן. באותו הלילה קתרין ודייוויד הולכים לבית הקפה, שם קתרין דורשת מדייוויד שיודה שהוא מנהל רומן. דייוויד מכחיש זאת. קלואי לפתע נכנסת ודייוויד אינו יודע מי היא. קלואי עוזבת במהירות, וקתרין מבינה שקלואי המציאה את המפגשים שלה עם דייוויד כדי להיות איתה. קתרין מתוודה בפני דייוויד על המפגשים המיניים שלה עם קלואי. דייוויד מחבק ומנשק אותה. קלואי הולכת לבית משפחת סטיוארט ומקיימת יחסי מין עם מייקל, הבן של קתרין שחובב מוזיקה ונגן פסנתר. הם מקיימים יחסי מין בחדר השינה של קתרין ודייוויד. קתרין מגיעה הביתה כדי למצוא אותם. קלואי מספרת לקתרין שלא ניתן לקנות אותה בכסף, שהיא מאוהבת בה, ומאיימת לפגוע בה עם סיכת השיער שלה. קתרין שואלת את קלואי מה היא רוצה. קלואי מבקשת נשיקה אחרונה וקתרין מסכימה. מייקל רואה, קתרין נדהמת ודוחפת בגלל זה את קלואי אל חלון חדר השינה, שנשבר. קלואי מצליחה לאחוז במסגרת החלון אבל אז היא משחררת, ונופלת אל מותה. מאוחר יותר, במסיבת הסיום של מייקל, קתרין שמה את סיכת הראש של קלואי בשערה, ובכך מסתיים הסרט. אתר האינטרנט הרשמי של קלואי "קלואי", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "קלואי", באתר נטפליקס "קלואי", באתר AllMovie (באנגלית) "קלואי", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "קלואי", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "קלואי", באתר Metacritic (באנגלית) "קלואי", באתר אידיבי "קלואי", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)