סולומון נורת'אפ

סולומון נורתאפ (באנגלית Solomon Northup נולד ב -10 ביולי 1807 או 1808) היה פעיל אפרו-אמריקאי למען ביטול העבדות והסופר העיקרי של ספר הזכרונות שנים עשר שנים של עבדות. אפריקני אמריקאי יליד חופשי מניו יורק, היה בנה של שפחה משוחררת ואישה חופשית בצבע. חקלאי וכנר מקצועי, נורתאפ היה גם בעל אדמות בניו יורק. בשנת 1841 הוצע לו לעבוד כמוזיקאי נודד. הוא נסע לוושינגטון הבירה (שם העבדות הייתה חוקית). שם סיממו אותו, חטפו אותו ומכרו אותו לעבדות. הוא נשלח לניו אורלינס, ונרכש על ידי אנשים מקרקס, הוא נשאר עבד במשך 12 שנים באזור הנהר האדום בלואיזיאנה, לרוב בפארק אבוילס. הוא נשאר עבד עד שפגש בקנדי שעבד בחווה איתו. הוא עזר לו להגיע לניו יורק, שם חוק המדינה סיפק סיוע לאזרחי ניו יורק החופשים שנחטפו ונמכרו לעבדות. משפחתו וחבריו גייסו את עזרתו של מושל ניו יורק, וושינגטון האנט, ונורתאפ השיב לעצמו את חירותו ב־3 בינואר 1853, סוחר העבדים בוושינגטון הבירה, ג'יימס ה 'בירץ', נעצר ונשפט, אך זוכה משום שהחוק במחוז קולומביה אסר על נורתאפ כגבר שחור להעיד נגד אנשים לבנים. מאוחר יותר, במדינת ניו יורק, אותרו חוטפיו והם הואשמו. אך התיק נשאר בבית המשפט במשך שנתיים בגלל אתגרים בתחום השיפוט ונפל לבסוף כשנמצא כי וושינגטון הבירה הייתה בעלת סמכות שיפוט. ממשלת די. סי. לא המשיכה בתיק. האנשים שחטפו ושעבדו את נורתאפ לא קיבלו עונש מעולם. בשנת החופש הראשונה שלו, כתב ופרסם נורתאפ ספר זיכרונות, "שנים עשר שנים של עבדות" שיצא בשנת 1853. הוא הרצה מטעם התנועה לביטול העבדות, נשא יותר משני תריסר נאומים ברחבי צפון מזרח ארצות הברית על חוויותיו. הוא נעלם אחרי 1857, אם כי מכתב אחר כך דיווח עליו חי בתחילת 1863; כמה פרשנים חשבו שהוא נחטף שוב, אך היסטוריונים סבורים שזה לא סביר, מכיוון שהיה נחשב זקן מכדי להביא מחיר טוב. פרטי מותו מעולם לא תועדו. ספר הזכרונות של נורתאפ עוצב והופק כסרט טלוויזיה משנת 1984 אודיסיאה של סולומון נורת'ופ וסרט העלילתי 12 Years a Slave 2013. האחרון זכה בשלושה פרסי אוסקר, כולל התמונה הטובה ביותר, בטקס פרסי האוסקר ה -86 . סולומון נורתאפ נולד ב־10 ביולי 1807 או בשנת 1808. אביו מינטוס היה איש חופשי שהיה עבד בשנות חייו המוקדמות למשפחת נורת'אפ, ויליד רוד איילנד. הוא הובא עם הנורת'אפים כאשר הם עברו לניו יורק, במחוז רנססלייר. אדונו, סרן. הנרי נורת'אפ, נכדו של סטיבן נורת'אפ,, אמר למינטוס בצוואתו שישחרר את מינטוס. לאחר שהשתחרר על ידי הנרי נורת'אופ, מינטוס אימץ את שם המשפחה נורת'אפ כשלו על הכרת הטוב. השם מופיע להחלפה ברשומות כ־Northup ו־Northrup. מינטוס נורתאפ התחתן ועבר עם אשתו, אישה חופשית בצבע, לעיירה מינרווה שבמחוז אסקס, ניו יורק. שני בניהם, סולומון וגון נולדו חופשיים על פי העיקרון של partus sequitur ventrem, מכיוון שאמם הייתה אישה חופשית. סולומון תיאר את אמו כרבע, כלומר הייתה רבע אפריקאית ושלושה רבעים אירופיים. מינטוס נורת'ופ הצליח מספיק בבעלותו על אדמות ובכך עמד בדרישות הרכוש של המדינה. משנת 1821, כאשר עידנה את חוקתה, שמרה המדינה על דרישת הרכוש של אנשים שחורים, אך שמטה אותה לגברים לבנים, ובכך הרחיבה את הזיכיון שלהם. מינטוס נורת'אפ הצליח לחסוך מספיק כסף כמשוחרר לקנות אדמות שעונות על דרישה זו, ונרשם להצביע. הוא סיפק חינוך לשני בניו ברמה שנחשבה גבוהה לאנשים שחורים חופשיים באותה תקופה. כנערים, נורת'אפ ואחיו עבדו בחווה המשפחתית. מינטוס ואשתו התגוררו לאחרונה ליד פורט אדוארד. הוא נפטר ב־22 בנובמבר 1829, וקברו נמצא בבית העלמין בהדסון פולס בייקר. בשנת 1828 או 1829, סולומון נורת'אפ התחתן עם אן המפטון. "אישה בצבע", הייתה ממוצא אפריקני, אירופי, ואינדיאנית. בין השנים 1830–1834 התגוררו בני הזוג בפורט אדוארד ובקינגסברי, קהילות קטנות במחוז וושינגטון, ניו יורק. נולדו להם שלושה ילדים: אליזבת, מרגרט ואלונזו. הם היו עובדים בחווה והשלימו את הכנסותיהם במשרות שונות. בספר זכרונותיו המאוחר מתאר נורת'אפ את אהבתו לאשתו כ"כנה ובלתי מפוחקת ", מאז תקופת נישואיהם, וילדיו כ"אהובים". נורתאפ מילא תפקידים שונים, כולל בניית רפסודות. הוא בנה לעצמו מוניטין נאה ככנר והיה לו ביקוש גבוה. אן התבלטה כטבחית ועבדה בטברנות מקומיות, שהגישו אוכל ושתייה. לאחר שמכרו את החווה שלהם בשנת 1834, הם עברו 20 מייל לסרטוגה ספרינגס, ניו יורק, בגלל אפשרויות התעסוקה שלה. נורתאפ ניגן בכינורו בכמה מלונות ידועים בסרטוגה ספרינגס, אם כי הוא התקשה במחזורי התעסוקה העונתיים שלו. הוא היה עסוק במהלך הקיץ, אך העבודות היו נדירות בזמנים אחרים. הוא עבד במגוון עבודות, הקים את תעלת שמפליין ואת מסילת הרכבת, וכנגר מיומן. אן עבדה מעת לעת כטבחית במלון ארצות הברית ובבתים ציבוריים אחרים, והיא זכתה לשבחים רבים על כישוריה הקולינריים. כאשר בית המשפט היה בישיבה במושב המחוז של פורט אדוארד, היא עבדה בבית הקפה של שריל בסנדי היל (כיום מפלי הדסון) כדי להרוויח כסף נוסף. בשנת 1841, בגיל 32, פגש נורתאפ שני גברים שהציגו את עצמם כמריל בראון ואברם המילטון. באומרו שהם בדרנים, חברים בלהקת קרקס, הם הציעו לו תפקיד ככנר למספר הופעות בעיר ניו יורק. בציפייה שהטיול יהיה קצר, נורת'אפ לא הודיע לאן שעבדה בסנדי היל. כשהגיעו לעיר ניו יורק, שכנעו הגברים את נורתאפ להמשיך איתם בשביל להופיע עם הקרקס שלהם בוושינגטון הבירה, והציעו לו שכר נדיב ואת עלות שובו הביתה. הם חיכו לו כדי שיוכל להשיג עותק של "המסמכים החופשיים", שתיעדו את מעמדו כאדם חופשי. מעמדו היה דאגה בעת שנסע לוושינגטון, שם העבדות הייתה חוקית. וושינגטון הייתה אחת משוקי העבדים הגדולים במדינה. בשלב זה, 20 שנה לפני מלחמת האזרחים, הרחבת גידול הכותנה בדרום העמוק הובילה לביקוש לעבדים בריאים. החוטפים השתמשו במגוון אמצעים, מחטיפה בכפייה ועד רמאות, ולעיתים קרובות חטפו ילדים, שהיה קל יותר לשלוט בהם. ייתכן ש"בראון "ו"המילטון" סיממו את נורת'אפ הסימפטומים שלו מעידים שהיה מסומם בבלדונה או בלודאנום, או בתערובת של שניהם. הוא נמכר לסוחר העבדים בוושינגטון ג'יימס ה 'בירץ' תמורת 650 דולר, בטענה שהוא עבד נמלט . עם זאת, נורת'אופ הצהיר בדבריו על הטקס בספר שתים עשרה שנים של עבדות בפרק ב ', "הם היו אביזר למזלי הגדול - מפלצות עדינות ובלתי אנושיות בצורת גברים - פיתו אותי באופן מעוצב מהבית והמשפחה, וחירות, למען הזהב - למי שקורא את הדפים האלה יהיו אותם אמצעים לקבוע כמוני. " החוטפים הכו קשה את נורת'אפ כדי למנוע ממנו לומר שהוא איש חופשי. ליבנה הציגה אז את נורת'אפ שלא בצדק כעבד מג'ורג'יה. נורתאפ הוחזק בעט העבדים של הסוחר ויליאמס, קרוב לקפיטול ארצות הברית. ליבנה העבירה את נורתאפ ושפחות אחרות בדרך הים לניו אורלינס, במה שכונה סחר העבדים לאורך החוף, שם התכוונו למכור את נורתאפ. במהלך ההפלגה נדבקו נורת'אפ ושאר העבדים באבעבועות שחורות. עבד בשם רוברט נפטר מהמחלה בדרך. נורתאפ שכנע את ג'ון מנינג, מלח אנגלי, לשלוח להנרי נורתאפ, כשיגיע לניו אורלינס, מכתב שסיפר על חטיפתו ושעבודו הבלתי חוקי. הנרי היה עורך דין, בנו של האיש שהחזיק פעם באביו של סולומון כעבד ושחרר אותו, וחבר ילדות של סולומון. המחוקקים של מדינת ניו יורק העבירו חוק בשנת 1840 כדי להגן על תושביה האפרו-אמריקאים על ידי מתן סיוע משפטי וכלכלי לסיוע בהחלמתם של כל מי שנחטף והוצא מהמדינה ומשועבד באופן בלתי חוקי. הנרי נורתאפ היה מוכן לעזור אך לא יכול היה לפעול בלי לדעת היכן מוחזק סולומון. בשוק העבדים של ניו אורלינס מכר בירץ 'תאופילוס פרימן את נורת'אפ (ששמו שונה לפלאט) . לוויליאם הנסיך פורד, מטיף שעסק בחקלאות קטנה בבאו בוף של האדום נהר בצפון לואיזיאנה. פורד היה אז מטיף בפטיסט . (בשנת 1843, הוא הוביל את קהילתו להתגייר לכנסיות ישו הנוצרות, לאחר שהושפעו מכתבי אלכסנדר קמפבל . ) בספר זכרונותיו, נורתאפ אפיין את פורד כאדם טוב, מתחשב בעבדים שלו. למרות מצבו, נורת'אפ כתב:"לדעתי, מעולם לא היה אדם נוצרי טוב יותר, אצילי, גלוי, מוויליאם פורד". ההשפעות והאסוציאציות שתמיד הקיפו אותו, עיוורו אותו לטעות המובנית בתחתית מערכת העבדות. נורתאפ העריך את בעיית הוצאת העץ מהחווה של פורד לשוק. הוא הציע ליצור רפסודות עץ כדי להעביר עצים במורד הנחל ההודי הצר, בכדי להעביר את בולי העץ בצורה קלה ופחות יותר מאשר מעבר לים. הוא הכיר את התהליך הזה מהעבודה הקודמת בניו יורק, ופורד שמח לשמוע שהפרויקט שלו היה הצלחה. נורתאופ השתמש בכישורי הנגרות שלו בכדי לבנות נולים, והעתיק מאחד מהם בקרבת מקום, כך שפורד יוכל להקים טחנות על הנחל. אצל פורד, נורתאפ מצא את מאמציו מוערכים. אולם פרוד נקלע לקשיים כלכליים ונאלץ למכור 18 עבדים כדי לסדר את חובותיו. הוא מכר 17 לאיש שכנה בשם קומפטון. בחורף 1842 מכר פורד את נורתאפ לג'ון מ. טיבאו, נגר שעבד אצל פורד. הוא גם עזר לבנות בית אריגה וטחנת קמח במטע של באו בוף של פורד. פורד היה חייב לטיבאו כסף עבור העבודה. מכיוון שהסכום שפורד היה חייב לטיבאו היה נמוך ממחיר הרכישה עליו סוכם על סולומון, פורד משכן את נורתאפ תמורת 400 דולר. תחת טיבאו, סבל נורת'אפ מיחס אכזרי וקפריזי. טיבאו השתמש בו כדי לסייע בהשלמת הבנייה במטע של פורד. בשלב מסוים, טיבאו הצליף בנורתאפ מכיוון שהוא לא אהב את הדרכים שנורתאפ משתמש. אבל נורתאופ נלחם בחזרה והכה את טיבאו בחומרה. טיבאו כעס והלך לגייס שני חברים ללינץ ' ולתלות את העבד, שאדון היה רשאי לעשות כחוק. המפקח של פורד, צ'אפין, קטע ומנע מהגברים להרוג את נורתאופ, והסגיר את טיבאו לחוות פורד, ורדף אחריהם באיומי אקדח. נורתאופ נותר קשור במשך שעות עד שפורד חזר הביתה. נורתאפ האמין כי החוב של טיבאו לפורד הציל את חייו. ההיסטוריון וולטר ג'ונסון הציעה כי ייתכן ונורתאפ היה העבד הראשון שנקנה על ידי טיבאו, ומסמן את המעבר שלו מעובד נודד לאדון בעל רכוש. טיבאו, שהיה בעל מוניטין נמוך באופן מקומי, החליט להרוג את נורתאפ. כששני הגברים היו לבדם, טיבו תפס גרזן והניף אותו בכדי לפגוע בנורתאפ, אך הוא שוב התגונן. בידיו היחפות חנק את טיבאו עד כדי חוסר הכרה. נורתאפ ברח דרך ביצות כך שכלבים לא יוכלו לעקוב אחריו, כשהוא עושה את דרכו חזרה לפורד, איתו שהה במשך ארבעה ימים. האיש שיכנע את טיבו "לשכור" את נורתאפ כדי להגביל את הסכסוך שלהם ולקחת את שכר הטרחה שיכול היה להפיק. [דרוש מקור] טיבאו שכר את נורתאפ לאיש בשם אלדרט, שגר כ 38 מיילים דרומה על הנהר האדום . על מה שהוא כינה "הבלם קיין ביג", Eldret היה נורתאפ ועבדים אחרים מקל ברורה, עצים, ואת הצמחייה של bottomlands כדי לפתח שדות כותנה לגידול. עם סיום העבודות, לאחר כחמישה שבועות, מכר טיבאו את נורתאפ לאדווין אפס. אפס החזיק את נורתאפ כמעט 10 שנים, עד 1853, במחוז אבוילס. הוא היה אדון אכזרי שהעניש עבדים לעיתים קרובות וללא הבחנה והניע אותם בחוזקה. מדיניותו הייתה להצליף בעבדים אם הם לא עמדו במכסות העבודה היומיות שקבע לבחירת קילוגרמים של כותנה, בין שאר היעדים. נורת'אפ כתב כי קולות הצלפות נשמעים מדי יום במטע של אפס, משקיעה עד כיבוי אורות. אפס התעלל מינית באישה משועבדת צעירה בשם פטסי, ואנס אותה שוב ושוב. זה הוביל להתעללות גופנית ונפשית קשה נוספת שגרמה לאשתו של אפס. בשנת 1852 הגיע הנגר הקנדי סמואל לעשות עבודות עבור חברת Epps. באס הביע את זהותו שלו עם התנועה לביטול העבדות, בסופו של דבר נורתאפ החליט לשתף את סודו איתו. באס היה האדם הראשון שסיפר לו שמו האמיתי ומקורו כאדם חופשי מאז שהיה משועבד לראשונה. לצד דיוור למכתב שנכתב על ידי נורתאפ, כתב באס מספר מכתבים לבקשתו לחבריו של נורתאפ, תוך שהוא מספק פרטים כלליים על מיקומו, בתקווה שיצליחו לחלצו. באס עשה זאת בסיכון אישי גדול מכיוון שתושבי המקום לא היו נוהגים בחביבות לאדם שעזר לעבד ולוקח מאדם את רכושו. בנוסף, עזרתו של באס הגיעה לאחר שחוק החוק העבדים הפוגטיבי משנת 1850, שהגדיל את העונשים הפדרליים נגד אנשים המסייעים לעבדים להימלט. נורתאפ היה אחד הבודדים שנחטפו חופשיים ועלה להעיד לבית המשפט כדי להחזיר לעצמו חופש לאחר שנמכר לעבדות. מיוצג על ידי עורכי הדין הסנאטור סלמון פ. צ'ייס מאוהיו, הגנרל אורוויל קלארק והנרי ב. נורת'אפ. סולומון נורתאפ תבע את ליבנה ואנשים אחרים שהיו מעורבים במכירתו לעבדות בוושינגטון הבירה. כאשר סולומון נורתאפ והנרי נורתאפ עשו את דרכם חזרה לניו יורק, הם עצרו בוושינגטון הבירה כדי להגיש תלונה משפטית בפני שופט השלום במשטרה נגד ג'יימס ה 'בירץ', האיש ששעבד אותו לראשונה. ליבנה נעצרה מייד והועמדה לדין באשמה פלילית. עם זאת, נורתאפ לא הצליח להעיד במשפט בגלל חוקים בוושינגטון הבירה נגד גברים שחורים שהעידו בבית המשפט. ליבנה ועוד כמה אחרים, שהיו גם הם בתחום העבדים, העידו כי נורת'אפ פנה אליהם באומרו שהוא עבד מג'ורג'יה והוא נלקח למכירה. עם זאת, לא נרשמה רישום לרכישתו בספר החשבונאות של בירץ'. התביעה כללה את הנרי ב 'נורתאפ ואדם לבן אחר שטענו כי הם הכירו את נורתאפ במשך שנים רבות, והוא נולד וחי אדם חופשי בניו יורק עד חטיפתו. מאחר שאיש לא הצליח להעיד כנגד סיפורו של ליבנה, ליבנה לא נמצאה אשמה. עם זאת, המקרה הסנסציוני משך מיד תשומת לב לאומית, והניו יורק טיימס פרסם מאמר על המשפט ב־20 בינואר 1853, ימים ספורים לאחר סיומו ורק שבועיים לאחר חילוץ נורת'אפ. בעקבות זיכויו, בירץ' דרש שיוגשו נגד סולומון נורתאפ אישומים בגין ניסיון להונות אותו ממחיר הרכישה של נורתאפ בסך 625 דולר על ידי טענות שקריות שהוא עבד בג'ורג'יה למכירה. נורתאפ, להוט להוכיח את אמיתות סיפורו שלו, דחק במשפט להמשיך. על פי עצת עורך דינו, משך ליבנה את התלונה, נגד מחאותיו של נורתאפ. נורתאופ ידע כי משפט שקשור לתלונה של בירץ' יכול רק להתקומם נגד ליבנה ולגרום לו להראות רע. אם נורתאפ היה טוען שהוא עבד מג'ורג'יה, לא היה זה הגיוני בשבילו לסכן את חירותו, ימים לאחר השבתו, על ידי פנייה לחוק והעלאת אישום נגד ליבנה. [דרוש מקור] באותה תקופה, נורתאפ לא הגיש תלונה משפטית נגד הגברים בקרקס, אלכסנדר מריל וג'וזף ראסל, מכיוון שלא ניתן היה למצוא אותם, לאחר שהשתמש בשמות שווא. נורתאפ התקשה להאמין שזה יכול להיות מסובך. [דרוש מקור] מאוחר יותר באותה שנה, כתב ופרסם סולומון נורתאפ את ספר הזיכרונות שלו, שנים עשר שנים של עבדות (1853). הספר נכתב בשלושה חודשים בעזרת דייוויד וילסון, סופר ועיתונאי מקומי. בהוצאת דרבי ומילר מאובורן, ניו יורק בתקופה בה שאלות על עבדות עוררו דיון והרומן אוהל הדוד תום (1852) מאת הארייט בצ'יר סטואו היה רב מכר, ספרו של נורתאפ מכר 30,000 עותקים תוך שלוש שנים, והפך גם הוא רב מכר. כאשר פורסם הספר, נזכר תאדאוס סנט ג'ון, שופט בית משפט במחוז בפונדה הסמוך בניו יורק, כי ראה שני חברים ותיקים, אלכסנדר מריל וג'וזף ראסל, שנסעו עם אדם שחור לוושינגטון הבירה בזמן שהלווייתו של הנשיא הריסון בשנת 1841. הוא ראה אותם שוב כשחזר מוושינגטון, אך הם היו ללא האיש השחור. הם לבשו ונשאו פריטים חדשים ויקרים במיוחד, והוא נזכר בשיחה משונה איתם במהלך הטיול הראשון. הם ביקשו ממנו אז לקרוא להם בראון והמילטון כשהם בחברה עם השחור, ולא מריל וראסל, כפי שהוא מכיר אותם. לאחר שיצר קשר עם הרשויות, סיינט ג'ון נפגש עם נורתאפ. השניים זיהו זה את זה מהמפגש הראשון ברכבת בשנת 1840. עם זיהוי, מריל וראסל אותרו ונעצרו. [דרוש מקור] משפט ניו יורק נפתח ב־4 באוקטובר 1854. גם נורתאפ וגם סנט ג'ון העידו נגד שני הגברים. המקרה העלה אור בפרקטיקות בלתי חוקיות נרחבות בסחר העבדים המקומי. באמצעות עדות במהלך תיק בית המשפט אושרו פרטים שונים על התייחסותו של נורת'אפ על ניסיונו. היועצים המתאימים התווכחו האם הפשע בוצע בניו יורק (שם סולומון יכול להעיד), או בוושינגטון הבירה, מחוץ לתחום השיפוט של בתי המשפט בניו יורק. לאחר למעלה משנתיים של ערעורים, פרקליט מחוז חדש בניו יורק לא הצליח להמשיך בתיק, והוא נדחה במאי 1857. הרשויות בוושינגטון הבירה לא הסכימו להעמיד לדין את מריל וראסל, ולא ננקטו צעדים משפטיים נוספים נגד מי שחטפו ומכרו את נורתאפ לעבדות. לאחר שחזר לחירותו, סולומון נורת'ופ הצטרף שוב לאשתו ולילדיו. בשנת 1855 התגורר עם בתו מרגרט סטנטון ומשפחתה בקווינסברי, מחוז וורן, ניו יורק. הוא עבד שוב כנגר. הוא פעל בפעילות התנועה המבטלת והרצה על עבדות כמעט בשני תריסר הזדמנויות ברחבי צפון מזרח ארצות הברית בשנים שלפני מלחמת האזרחים האמריקאית. בקיץ 1857, נורתאפ שהה בקנדה לסדרת הרצאות. דווח כי נורתאפ נמצא בסטרטסוויל, אונטריו, אך כי קהל קנדי עוין מנע ממנו לדבר. אין תיעוד בו זמנית למקום הימצאו לאחר אותה תקופה. המיקום ונסיבות מותו אינם ידועים. השמועות רצו. בשנת 1858 דיווח עיתון, "נאמר כי סולומון נורתאפ שנחטף, נמכר כעבד, ואחר כך התאושש ושוחזר לחופש, שוב עברה את דרומה, והוא שוב עבד." זמן קצר לאחר מכן, אפילו המיטיב שלו הנרי ב. נורת'אפ, האמין כי סולומון נחטף מקנדה בזמן שהיה שיכור. שניים אחר כך, ב"ספסל ובר ממחוז סרטוגה " (1879), כתב אר-אן מן בטעות כי תיק החטיפה של מחוז סאראטוגה נגד מריל וראסל נדחה מכיוון שנורתאפ נעלם. מאן השערה, "מה גורלו לא ידוע לציבור, אך החוטפים ללא ספק ידעו." בשנת 1909 כתב ג'ון הנרי נורתאפ, אחיינו של הנרי, " הפעם האחרונה ששמעתי עליו, סולומון הרצה בבוסטון כדי לעזור במכירת ספרו. ובבת אחת הוא נעלם. אנו מאמינים שהוא נחטף ונלקח או נהרג. " לדברי ג'ון ר. סמית', במכתבים שנכתבו בשנות השלושים של המאה הקודמת, הוא אמר שאביו הכומר. ג'ון ל. סמית', שר מתודיסט בוורמונט, עבד עם נורתאפ והעבדים לשעבר טאבס גרוס בראשית שנות ה -60 של המאה ה -19, במהלך מלחמת האזרחים, וסייע לעבדים נמלטים ברכבת התחתית. נאמר שנורתאפ ביקר בכומר סמית לאחר הכרזת השחרור של לינקולן, שנערכה בינואר 1863. נורתאפ לא היה רשום עם משפחתו במפקד ארצות הברית משנת 1860. במפקד מדינת ניו יורק משנת 1865 נרשמת אשתו אן נורת'אפ (אך לא סולומון). היא נרשמה כנשואה, לא אלמנה, וחיה עם בתם וחתנם, מרגרט ופיליפ סטנטון, במורו הסמוכה במחוז סרגוגה. בשנת 1870, אשתו של נורתאפ עבדה כטבחית במשק ביתו של ברטון סי. דניס. באותה תקופה דניס שמר על מלון מידוורת 'האוס בסנדי היל, ניו יורק. סולומון נורתאפ אינו רשום בין המתגוררים במלון. באותה שנה, בתו, מרגרט סטנטון, וחתנו מופיעים בלוח הזמנים של מפקד מורו, ניו יורק, אך גם שמו של נורתאפ לא שם. בנו של נורתאפ, אלונזו, נכלל במפקד של 1870 בפורט אדוארד, ניו יורק; משק הבית שלו כולל רק אותו, אשתו ובתו. בשנת 1875 התגוררה אן נורת'ופ בקינגסברי / סנדי היל במחוז וושינגטון, ניו יורק, ובמידע המפקד ניתנה מצבה המשפחתי כ"אלמנה עכשיו ". כאשר אן נורת 'נפטרה בשנת 1876, הספד אחד, אף שהוא משבח את אן, אומר על סולומון נורתאפ כי "לאחר שהפגין את עצמו ברחבי הארץ הוא הפך לנודל חסר ערך". ההיסטוריונים מהמאה ה -21 קליפורד בראון וקרול וילסון סבורים כי הוא מת מסיבות טבעיות. הם חושבים שחטיפה לעבדות בשלהי שנות ה -50 של המאה העשרים הייתה בלתי סבירה, מכיוון שהיה זקן מכדי שיעניין את לוכדי העבדים, אך היעלמותו נותרה בלתי מוסברת. אף על פי שהספר הזכרונות מסווג לרוב בין ז'אנר נרטיבי העבדים, המלומד סם וורלי אומר שהוא לא מתאים למתכונת הסטנדרטית של הז'אנר. נורתאפ נעזר בכתיבתו של דייוויד וילסון, אדם לבן, ולדברי וורלי, חלקם האמינו שהוא היה מטה את החומר. וורלי הוזיל את החששות כי וילסון רודף את האינטרסים שלו בספר. הוא כותב על ספר הזכרונות: "שנים עשר שנים של עבדות הוא סיפור משכנע של נורתאפ ואף אחד אחר בגלל תשומת הלב המדהימה שלו לפרטים אמפיריים וחוסר רצון להפחית את המורכבות של החוויה של נורתאפ לאלגוריה מוסרית מוחלטת". הביוגרף של נורתאופ, דייוויד פיסקה, חקר את תפקידו של נורתאפ בכתיבת הספר ומצהיר את אמיתות המחבר. התיאור המלא והתיאורי של נורתאופ שימש מספר היסטוריונים שחוקרים עבדות. תיאורו של "הבית הצהוב" (המכונה גם "עט העבדים של ויליאמס"), לאור הקפיטול, עזר לחוקרים לתעד את תולדות העבדות במחוז קולומביה. ספר הזיכרונות של נורתאפ הודפס מחדש בשנת 1869. אולריך ב. פיליפס, בחייו ועבודתו בדרום העתיק (בוסטון, 1929) ועבדות הכושים האמריקאית (ניו יורק, 1918), הטילו ספק ב"אותנטיות "של רוב הנרטיבים של עבדים לשעבר, אך כינה את ספר הזיכרונות של נורתאפ" חשבון חיי " של חיי המטעים מהצד התחתון ". המלומד קנת 'מ. סטאמפ התייחס לעיתים קרובות לספר הזכרונות של נורתאפ בספרו על העבדות, "המוסד המוזר" (ניו יורק, 1956). סטנלי אלקינס בספרו, עבדות (שיקגו, 1959), כמו פיליפס וסטאמפ, מצא כי ספר הזכרונות של נורת'אפ הוא בעל כשרון היסטורי אמין. מאז אמצע המאה העשרים, תנועת זכויות האזרח והגדלת יצירות ההיסטוריה החברתית ובמחקרים אפרו-אמריקאים, הביאה עניין מחודש לספר הזכרונות של נורת'אפ. המהדורה המלומדת הראשונה של ספר הזכרונות פורסמה בשנת 1968. העריכה המשותפת של הפרופסורים סו אקין וג'וזף לוגסון, הפרסום המפורסם של LSU Press שימש בכיתות ובמדענים מאז אותה תקופה והוא עדיין בדפוס. בשנת 1998, צוות סטודנטים במכללת יוניון בשנקטאדי, ניו יורק, עם פרופסור מדעי המדינה קליפורד בראון, תיעדו את הסיפור ההיסטורי של נורתאפ. "הם אספו תצלומים, אילנות יוחסין, שטרות מכירה, מפות ותיקי בית חולים בשביל דרך ניו יורק, וושינגטון הבירה ולואיזיאנה." תערוכתם של חומר זה נערכה בבניין הזיכרון של נוט במכללה. בספרו Black Men Built the Capitol (2007), ג'סי הולנד מציין את השימוש שלו בחשבון של נורתאפ. בשנת 1999 הקים שרטוגה ספרינגס סמן היסטורי בפינת הקונגרס וברודוויי להנצחת חייו של נורתאפ. בהמשך הקימה העיר את השבת השלישית ביולי כ"יום סולומון נורתאפ ", כדי לכבד אותו, להביא לאור את ההיסטוריה האפרו-אמריקאית האזורית ולחנך את הציבור בנושאי חופש וצדק. בשנת 2000 קיבלה ספריית הקונגרס את התוכנית של יום סולומון נורת'אפ בארכיונים הקבועים של מרכז הפולקלייף האמריקאי. המוזיאון הקהילתי Anacostia והמיזם Network-Network-Freedom Network לפרויקט הם אף הכירו ביתרונות של תוכנית אירועים רב-משתתפים ורב-תרבותית זו. "יום סולומון נור'אפ - חגיגה לחופש" נמשך מדי שנה בעיר שרטוגה ספרינגס, כמו גם בפלטסבורג, ניו יורק, בתמיכת האיגוד ההיסטורי של הרכבת התחתית בצפון הארץ. נערכו תצפיות שנתיות לכבוד סולומון נורתאפ. בכנס 2015 במכללת סקידמור היה מפגש של צאצאי נורת'אפ, והנואם כלל את חבר הקונגרס פול ד . טונקו . כלת זוכת המשורר האמריקנית לשעבר וזוכת פרס פוליצר ריטה דייב כתבה את השיר "החטיפה" על נורתאפ, שפורסם באוסף הראשון שלה, "הבית הצהוב בפינה" (1980). 1984, " שתים עשרה שנים של עבדות" עיבד כסרט טלוויזיה PBS בשם "אודיסיאה של סולומון נורת'ופ", בבימויו של גורדון פארקס. נורת 'אפ הוצג על ידי אייברי ברוקס . בשנת 2008 הקליט המלחין והסקסופוניסט TK Blue, שהוזמן על ידי מועצת מדינת ניו יורק לאמנויות (NYSCA), " Follow the North Star", קומפוזיציה מוזיקלית בהשראת חייו של נורתאפ. הפרק "חטיבה" של משרדי הטלוויזיה 2010 אמריקה: סיפורנו מתאר את מכירה פומבית של העבדים של נורתאפ. דגש משמעותי מושם על היפרדתה של אליזה מילדיה, והשחקן המתאר את נורתאפ מבצע קריינות של קטעים ישירים מתוך שנים עשר שנים של עבדות . הסרט העלילתי לשנת 12 שניים של עבדות, שעובד מתוך ספר הזיכרונות שלו, נכתב על ידי ג'ון רידלי וביים על ידי סטיב מקווין. השחקן הבריטי צ'יווטל אג'יפור מגלם את נורתאפ, עבורו זכה במועמדות לאוסקר לשחקן הטוב ביותר בתפקיד מוביל. הסרט היה מועמד לתשעה פרסי אוסקר, זכה ב בתמונה הטובה ביותר, התסריט המותאם ביותר, עבור ג'ון רידלי, והשחקנית המשנה הטובה ביותר עבור לופיטה ניונג'ו, שגילמה את העבד פטסי בתפקיד סרט הבכורה שלה . עבדות בארצות הברית Fiske, David; Brown, Clifford W. & Seligman, Rachel (2013). Solomon Northup: The Complete Story of the Author of Twelve Years a Slave.{{cite book}}: תחזוקה - ציטוט: שימוש בפרמטר authors (link), a complete biography of Northup Lester, Julius (1968). To Be a Slave. New York. pp. 39–58., Newbery Honor, ages 10 and up Osofsky, Gilbert, ed. (1969). Puttin' on Ole Massa: The Slave Narratives of Henry Bibb, William Wells Brown, and Solomon Northup. New York: Harper and Row. LCCN 69017285. מדיה וקבצים בנושא סולומון נורת'אפ בוויקישיתוף סולומון נורת'אפ, ברשת החברתית Goodreads "The Kidnapping Case: Narrative of the Seizure and Recovery of Solomon Northrup" (PDF). The New York Times. 20 בינואר 1853. {{cite web}}: (עזרה) נורת'אפ, שלמה; דייוויד וילסון. שתים-עשרה שנים לעבדים: סיפורו של סולומון נורת'ופ, אזרח ניו-יורק, נחטף בוושינגטון סיטי בשנת 1841 וניצל ב -1853, אובורן, ניו יורק: דרבי ומילר, 1853, בתיעוד הדרום האמריקני, אוניברסיטת צפון קרוליינה. מכתבים מאת ג'ון ר. סמית ', "Wilbur H. Siebert Content", ספריית הוטון, אוניברסיטת הרווארד. זמין כתמונות מקוונות (לשונית אוספים דיגיטליים) המפרטת את מעורבותו של נורת'אופ ברכבת התחתית לאחר ינואר 1863. שתים עשרה שנים לעבדים, הארכיון הלאומי : Docs Teach שביל סולומון נורת'אפ, הפרויקט ההיסטורי של אקז'יאנה של LSU: מפות ותיאורים של אתרים מהזיכרונות של נורת'אפ, על בסיס מחקרם של אקין ולוגסון בשנת 1968. שתים עשרה שנים לעבדים : ניתוח נרטיבים לעבדים, תוכנית שיעור למדעי הרוח הלאומית למדעי הרוח פניו של שלמה כמה צאצאים ישירים של שלמה נורת'אפ האודיסיאה של סולומון נורת'ופ במאגר הסרטים באינטרנט גנאלוגיה של צאצא דור 4 של סולומון נורת'ופ, ג'וזף מ. לינזי האב. - תרשים 1 גנאלוגיה של צאצא דור 4 של סולומון נורת'ופ, ג'וזף מ. לינזי האב. - תרשים 2 כתבי סולומון נורת'אפ בפרויקט גוטנברג (באנגלית) "The Kidnapping Case: Narrative of the Seizure and Recovery of Solomon Northrup" (PDF). The New York Times. 20 בינואר 1853. נבדק ב-9 במרץ 2014. {{cite news}}: (עזרה) "Narrative of the Seizure and Recovery of Solomon Northrup". New York Times. University of North Carolina. 20 בינואר 1853. {{cite news}}: (עזרה)