laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מנעד

מִנְעָד (בלועזית: דִּיאַפָּזוֹן) הוא טווח צלילים. מקור המילה בהלחם: מן-עד. ניתן להתייחס למנעד של יצירה, כלומר טווח הצלילים הדרוש כדי לבצע אותה, או למנעד של כלי נגינה או זמר, כלומר לטווח הצלילים שמסוגל המבצע להפיק. מבצע שמנעדו אינו מכיל את מנעד היצירה לא יוכל לבצע אותה. חלק מן העבודה על פיתוח קול מטרתה הרחבת המנעד של הזמר. עם זאת, לא ניתן להגדיל את המנעד באופן בלתי מוגבל; לנתוני גופו של הזמר השפעה על מנעדו (כמו גם על טיב קולו וגונו), והמנעד יכול להשתנות או להתגמש מסיבות שונות (אימון ארוך או מחלה, למשל). מקובל למדוד מנעד של זמרים וכלים באוקטבות. מנעדם של מרבית הפסנתרים, לדוגמה, הוא כשבע אוקטבות. המילה "מנעד" בנויה מצירוף של שתי מילות יחס: מן + עד. המונח הקודם שקבעה האקדמיה במילון למונחי המוזיקה משנת תשט"ו הוא מִגְבּוֹל. ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קרפי-אן-ולואה

קרפי-אן-ולואה (בצרפתית: Crépy-en-Valois; הגייה: קרֶפּי אַ-וַלוּאָה) היא עיר במחוז אואז (Oise) שבחבל או-דה-פראנס בצרפת. העיר ממוקמת כ- 65 ק"מ מצפון מזרח לפריז באזור כפרי שבו מגדלים בעיקר תבואה, סלק סוכר, חמניות וירקות. היא נמצאת על קו מסילת הברזל פריז-לאן. ב-1953 מנתה העיר כ-5,000 תושבים בלבד, אך בשל קרבתה לפריז אוכלוסייתה גדלה בקצב מהיר במשך המחצית השנייה של המאה העשרים. נכון ל-1999 מנתה העיר 14,436 תושבים, בשטח של 16.28 קמ"ר. בעת העתיקה יושבה כנראה על ידי הרומאים. החל במאה העשירית לספירה הפכה למקום מושבם של רוזני ולואה, שהיו וסאלים של מלכי צרפת. רוזן ולואה לחם לצדו של פיליפ אוגוסט, מלך צרפת בקרב בובין (27 ביולי 1214) ומאז צורפו רוזני ולואה לחצר בית המלוכה הצרפתי. ב-1328 פיליפ השישי, בנו של שארל, רוזן ולואה היה ראשון מלכי בית ולואה ששלטו בצרפת עד 1589. לואי הראשון, דוכס אורליאן הפך את קרפי-אן-ולואה לבירת דוכסות ולואה. כלכלתה של קרפי-אן-ולואה התפתחה במאה השתים עשרה ובמאה השלוש עשרה בהיותה ממוקמת על דרך המסחר שבין פלנדריה לבין ערי הירידים של שמפאן. מלחמת מאה השנים הביאה בעטיה נסיגה כלכלית. כלכלתה של העיר נפגעה גם בתקופת המהפכה הצרפתית. ב-1861 הגיעה הרכבת לקרפי-אן-ולואה ובמרוצת המחצית השנייה של המאה התשע עשרה הוקמו בה מפעלים לייצור רהיטים. במלחמת העולם הראשונה הייתה העיר בקו החזית וכלכלתה נפגעה קשות. מנזר סן-ארנו שהוקם ב-1008. כנסיית סן-תומה מקנטרבורי שנבנתה במאה השתים עשרה. חומות העיר ושעריה. טירת פיליפ דה קרפי שנבנתה בין 1170–1180. במאה השש עשרה שימשה כמרכז האדמיניסטרציה של דוכסות ולואה. החל מן המאה השמונה עשרה שימשה כבית כלא, והחל ב-1949 משמשת כמוזיאון וארכיב של ולואה. מדיה וקבצים בנושא קרפי-אן-ולואה בוויקישיתוף קרפי-אן-ולואה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) קרפי-אן-ולואה, ברשת החברתית אינסטגרם קרפי-אן-ולואה (צרפת), דף שער בספרייה הלאומית
יצחק ברנבלום

יצחק ברנבלום (26 באוגוסט 1903 - 18 באפריל 2000) היה ביוכימאי ישראלי, מראשוני חוקרי הסרטן בישראל. ברנבלום נולד בביאליסטוק שבפולין ובינקותו עבר עם משפחתו לבלגיה. באנטוורפן הוא סיים את בית הספר העממי ובשנת 1914 עבר לאנגליה, שם סיים את לימודיו בבריסטול. בשנת 1920 הוא החל בלימודיו האקדמיים: תואר ראשון בפיזיולוגיה וביוכימיה (בהצטיינות, 1923) ותואר שני בכימיה (1926) באוניברסיטת לידס ודוקטורט (ברפואה (בהצטיינות), 1930, ובמדעים, 1936). בשנים 1927–1936 היה ברנבלום עמית מחקר במחלקה לביולוגיה ניסויית וחקר הסרטן באוניברסיטת לידס. בסיום לימודיו הוא הצטרף לסגל בית הספר לפתולוגיה של אוניברסיטת אוקספורד, בו הועסק עד 1949 ובמסגרתו הוא עבד במרכז לחקר הסרטן (1938–1948). משנת 1948 היה ברנבלום עמית מחקר במרכז הלאומי לחקר הסרטן בארצות הברית, בו פעל עד עלייתו לישראל בשנת 1950. בשנת 1949, בעת ביקור בישראל, הוזמן פרופ' ברנבלום להקים את המחלקה לביולוגיה ניסיונית במכון ויצמן. ב-17 בספטמבר 1950 עלה לישראל יחד עם משפחתו ואמנם, עמד בראש המחלקה עד לשנת 1971. באותן שנים הוא הרצה בתחום האונקולוגיה באוניברסיטה העברית. כמו כן הוא הוזמן כפרופסור אורח לאוניברסיטת טקסס (1966) ולמכונים הלאומיים לבריאות בארצות הברית (1971). ברנבלום היה בעל שם בתחומו, בעיקר בעקבות מחקרו משנת 1941 (באוניברסיטת אוקספורד) בו נמצא שמחלת הסרטן מתפתחת בתהליך רב שלבי ולכל שלב מאפיינים ייחודיים. ברנבלום הגדיר שני שלבים עיקריים בתהליך להם קרא בשמות "initation" ו-"promotion". מחקרו זה שימש בסיס לתאוריה הכוללת של התפתחות גידולים בבני אדם. עבודתו זיכתה אותו בפרס ישראל למדעי החיים (1974), בפרס ויצמן למחקרים במדעים מדויקים (1959), בפרס רוטשילד לביולוגיה (1966) ובאותות הוקרה מאגודות מחקר ואקדמיות לאומיות למדע ברחבי העולם. בישראל היה ברנבלום חבר המועצה הלאומית למחקר (1952–1959), יו"ר האגודה הישראלית לסרטן (1955–1975), חבר המועצה להשכלה גבוהה (1958–1960) וחבר מייסד של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים (1959). ברנבלום היה נשוי לדוריס לינה ברנשטיין (1904–1985) ואב לשתי בנות. מדיה וקבצים בנושא יצחק ברנבלום בוויקישיתוף קורות חייו (באנגלית) כרטיס אישי של יצחק ברנבלום, באתר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים מה חדש במדע - מכון ויצמן יצחק ברנבלום, דף שער בספרייה הלאומית המכון החדש לביולוגיה נסיונית יפתח בקרוב, חרות, 18 בספטמבר 1950 עדית נוימן, פרופ' יצחק ברנבלום - על עכברים אנשים והסרטן, הַבֹּקֶר, 4 בספטמבר 1959
היינה ואן חיזכם

היינה ואן חיזכם (בפלמית: Hayne van Ghizeghem;‏ סביבות 1445 – 1472 או מאוחר יותר). היה מלחין פלמי מן האסכולה הבורגונדית של ראשית תקופת הרנסאנס. קרוב לוודאי, שנולד בחיזכם (סמוך לגנט בבלגיה של ימינו) וייתכן שמת במצור על בוביי. רבות מיצירותיו שרדו, אבל על חייו ידוע מעט מאוד. הרוזן שארל משארולה (שהיה בהמשך לשארל האמיץ) עמד בשלב מוקדם על כישרונו, כפי שמעיד רישום המתעד מינוי שלו למורה מטעמו של שארל; ב-1467 הוא מופיע ברשומות התעסוקה הבורגונדיות כזמר. נוסף לכך, שמו נזכר לצד שמותיהם של אדריאן באזין ואנטואן בינואה כ"משורר ומשרת אישי" לשארל, אות למעמדו המיוחד בחצר. נוסף לשירותו בתפקידי זמר ומלחין, נראה ששירת גם כחייל, כפי שעולה מתיעוד של קניית ציוד צבאי בשבילו, לפני המערכה שאסר שארל על ליאז'. שארל לקח איתו את המוזיקאים שלו למלחמותיו, כיוון שאהב מוזיקה לא פחות ממלחמה ותבע בידור. מכל מקום, היינה היה היחיד בין המוזיקאים המפורסמים של שארל, שעליו ידוע כי לבש מדים. ידוע שהיה במצור על בוביי ב-1472, שם הוכרע הקרב בנסיגתו של שארל מפני הצרפתים ובמשך זמן רב סברו החוקרים, שהיינה נהרג באותו קרב. ואולם מחקר עדכני ביצירותיו ששרדו מצביע על האפשרות, שאחדות מהן נוצרו אחרי 1472, בעיקר משום שהן מגלות התפתחות סגנונית מעבר למה שנראה באחה שנכתבו בוודאות ב-1472 או קודם לכן. מחקר עכשווי גורס, שייתכן והיינה יצא בשלום מן המצור ועבר לעבוד בחצר מלך צרפת. העובדה, שזמר ומלחין ידוע-שם כזה עבד קודם אצל יריבתה המרה של צרפת הייתה עברה שקל למחול עליה, שכן מוזיקאים בורגונדיים בתקופה ההיא נהנו מהערכה רמה מאוד. היינה מוכר בעיקר כמלחין שאנסונים, רובם רונדו. שניים מהם, בעיקר - Allez regrets ו-De tous biens plaine זכו לפרסום רב כל כך באירופה של סוף המאה ה-15, עד שהופיעו ב-25 מקורות נפרדים, רבים מהם מן הזמן שלפני המצאת הדפוס, ושימשו חומר מקור להרבה יצירות של מלחינים אחרים בתקופות מאוחרות יותר. כמעט כל יצירותיו כתובות לשלושה קולות; הן פשוטות ובעלות מרקם ברור, כדרך האסכולה הבורגונדית; הקו המלודי נמצא בקול הגבוה ביותר. אחד-עשר קטעים אפשר לשייך בוודאות גמורה להיינה, אך יש עוד יצירות רבות בסגנון דומה, שסווגו כ"אנונימיות" וגם הן עשויות להיות גם הן פרי עטו. Article "Hayne van Ghizeghem", in The New Grove Dictionary of Music and Musicians, ed. Stanley Sadie. 20 vol. London, Macmillan Publishers Ltd., 1980. ISBN 1-56159-174-2 Gustave Reese, Music in the Renaissance. New York, W.W. Norton & Co., 1954. ISBN 0-393-09530-4 מאמר "היינה ואן חיזכם" ב"מילון גרוב החדש למוזיקה ומוזיקאים", עורך סטנלי סיידי, כרך 20, לונדון, מקמילן, 1980. גוסטב ריז, "מוזיקה ברנסאנס", ניו יורק, נורטון ושות', 1984. היינה ואן חיזכם, באתר AllMusic (באנגלית) היינה ואן חיזכם, באתר MusicBrainz (באנגלית) היינה ואן חיזכם, באתר Discogs (באנגלית) לפי מילון גרוב החדש מת בין 1472 ל-1497
אינטררקס

אִינְטֶרְרֶקְס (לטינית: Interrex; מלך ביניים), הייתה משרה ברומא העתיקה. מקורה של המשרה היא בתקופת המלוכה. כאשר המלך נפטר, הסנאט היה מתכנס ובוחר אינטררקס שייקח על עצמו את תפקידו של המלך עד לבחירתו של מלך חדש. בתקופת הרפובליקה, כאשר אחד הקונסולים התפטר, הודח או נהרג במהלך כהונתו ועמיתו שהה מחוץ לעיר, או שהגיע זמן הבחירות ושני הקונסולים שהו מחוץ לעיר, היה הסנאט היה ממנה אינטררקס שתפקידו היה לערוך בחירות לקונסולאט (בחירות למשרת הקונסול). מסיבה זאת האינטררקס היה נושא המשרה היחיד שלטריבוני הפלבס לא הייתה סמכות להשתמש בזכות הוטו שלהם כנגדו. האדם המכהן כאינטררקס חייב היה להיות פטריקי, כהונת האינטררקס נמשכה חמישה ימים ואז היה עליו להתפטר ומונה אינטררקס חדש במקומו. על הראשון לכהן בתפקיד נאסר להשלים את משימתו כך שלמטרת עריכת בחירות נדרשו לפחות שני אינטררקס. אינטררקס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
פרשת מסמכי הפנטגון

פרשת מסמכי הפנטגון היא כינוי לפרשה שהסעירה את ארצות הברית בתחילת שנות ה-70. במוקד הפרשה עמדו מסמכי הפנטגון, כינוי לחקירה סודית שבוצעה על ידי מחלקת ההגנה של ארצות הברית שנגעה לגידול במעורבות הצבאית של ארצות הברית במלחמת וייטנאם. הפרשה התפוצצה לאחר שעובד הממשל, דניאל אלסברג, הדליף את המסמכים לעיתון הניו יורק טיימס בשנת 1971. את המחקר, שכותרתו הרשמית הייתה יחסי ארצות הברית-וייטנאם בין השנים 1945–1967, הזמין מזכיר ההגנה של ארצות הברית, רוברט מקנמארה, בשנת 1967. לצורך כתיבתו נשכרו עשרות קציני צבא והיסטוריונים. המחקר שהושלם בשנת 1969 וכלל כ-7,000 דפים, תיעד את טיפולם של ארבעה ממשלים אמריקאיים (הארי טרומן, דוויט אייזנהאואר, ג'ון קנדי ולינדון ג'ונסון) בנושא תהליכי קבלת החלטות של ארצות הברית בווייטנאם בין השנים 1945-1967. עותק ראשון נשלח בינואר 1967 למזכיר ההגנה, קלארק קליפורד, מחליפו של מקנמארה. בסך הכל נוצרו 15 עותקים של המחקר, ששניים מהם נשלחו לתאגיד האמריקאי ראנד, אשר העסיק צוותי חשיבה בתחומים שונים. בשנת 1969, הצליח עובד תאגיד "ראנד" דניאל אלסברג, להשיג גישה לאחד מעותקי המסמכים שנמצאו ברשות התאגיד והחליט להביא את דבר קיומם לידיעת הציבור. בעזרתו חברו, אנטוני רוסו, החל אלסברג להעתיק את המסמכים בחשאי. במרץ 1971, העביר אלסברג את מרבית המסמכים לעיתונאי הניו יורק טיימס, נייל שיהאן. הפרק הראשון בסדרת המסמכים פורסם בטיימס ב-13 ביוני 1971 ועורר מיידית מחלוקות פוליטית ואף הגשת תביעות משפטיות כנגד הטיימס לעצירת המשך פרסום המסמכים. הפרסום עורר את זעמו של נשיא ארצות הברית, ריצ'רד ניקסון שהחליט לצאת במאבק משפטי. לאחר כישלון המאמצים לשכנע את הניו יורק טיימס להפסיק את פרסום המסמכים מרצונו, פנה התובע הכללי של ארצות הברית, ג'ון ניוטון מיטשל לבית המשפט והוציא צו פדרלי האוסר על המשך פרסום המסמכים בטענה שהפרסום מהווה פגיעה בביטחון הלאומי. הטיימס ערער על ההחלטה והתיק הגיע במהרה לבית המשפט העליון של ארצות הברית. ב-30 ביוני קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית לטובת הטיימס והמסמכים פורסמו במלואם. לאחר מכן ניסה הממשל לתבוע את אלסברג ורוסו באשמת ריגול וגנבה של מסמכים ממשלתיים. המשפט החל בינואר 1973, אולם מספר חודשים לאחר מכן התגלה כי 18 חודשים קודם לכן אנשי ממשל ביצעו פריצה לא חוקית למשרדו של הפסיכיאטר של אלסברג בחיפוש אחר ראיות מפלילות (נודע בהמשך כחלק מפרשת ווטרגייט). בעקבות כך השופט קבע כי המשפט פסול ופטר את אלסברג ורוסו מההאשמות. מסמכי הפנטגון חשפו מספר דברים. בין היתר נחשף השוני בין מה שאנשי הממשל אמרו באופן רשמי לבין מה שהם אמרו בינם לבין עצמם וכי במספר הזדמנויות הממשל הונה את העם האמריקני והעמיק בכוונה את מעורבות ארצות הברית במלחמת וייטנאם. בנוסף, החשיפה הגדילה את חוסר האמינות ששרר בין ממשלת ארצות הברית לעם האמריקני ובכך פגע בניהול המלחמה של ממשל ניקסון. בעקבות כך, הוויכוח בדבר המשך התערבותה של ארצות הברית בווייטנאם התעורר מחדש. עם זאת רוב הפרשנים כיום מאמינים כי פרסום המסמכים לא פגע בביטחון הלאומי של ארצות הברית. מלחמת וייטנאם מדיה וקבצים בנושא פרשת מסמכי הפנטגון בוויקישיתוף פרשת מסמכי הפנטגון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) חושף "מסמכי הפנטגון" דניאל אלסברג מת בגיל 92, באתר וואלה, 17 ביוני 2023 יעל גרינפטר, היום לפני 40 שנה: ניו יורק טיימס מפרסם את "מסמכי הפנטגון", באתר הארץ, 13 ביוני 2011
גשר מישר

גשר מישר הוא אמצעי גישור הנגרר על ידי טנקים ורכבי הנדסה קרבית, אותו אפשר לדחוף באמצעות הכלים מעל תעלות נ"ט צרות. גשר המישר מורכב מפלטת מתכת הנגררת על הקרקע מאחורי כלי גורר. במרכז הפלטה מצויה רגלית אשר עם השקתו לתעלה נופלת לתוכה ומייצבת את הגשר. לגשר המישר מספר יתרונות: השקת גשר מישר מהירה ונעשית מבלי שיהיה צורך לצאת מהרק"ם אשר גורר אותו. ההתנתקות מהגשר מהירה מאוד והרק"מ הגורר יכול להתפנות במהירות ללחימה במידת הצורך. הגשר עמיד מאוד ועבירותו גבוהה. חסרונותיו: הגשר מאט מאוד את הכלי שגורר אותו. הגשר קטן מאוד. על מנת להשיק את הגשר מעל תעלת נ"ט, מתקרב הרק"ם לתעלה ככל שניתן, מתנתק מהגשר, עובר עליו ומתיישר כשהוא מאחורי הגשר. בשלב זה, בעזרת שרשרת, דוחף הרק"ם את הגשר לתוך התעלה. הרגלית נופלת לתוך התעלה והרק"ם ממשיך לדחוף את הגשר עד אשר שפתו הרחוקה נוחתת על הגדה השנייה של התעלה. קצין הנדסה שהוסמך לכך מאשר כי הגשר יציב בטרם יעברו עליו כלי רכב. גשר "P" הוא סוג של גשר מישר. גשר זה ארוך יותר ורכוב על גלגלים, ובדומה למישר, נגרר על ידי רק"ם. יתרונות: בתנאי שטח טובים תנועת הגשר מהירה מאוד. הגשר גדול יחסית. חסרונות: לצורך השקת גשר P יש לצאת מהרק"מ אשר גורר אותו. תהליך ההשקה איטי. לא ניתן להתנתק מהגשר במהירות. עבירות הגשר בינונית. תהליך חיבור הרק"ם לגשר ארוך ודורש מנוף. הגשר תמיד רתום לחלקו הקדמי של הרק"ם. על מנת להשיק את הגשר מעל תעלה דוחף הרק"ם את הגשר עד שקרני הגשר מונחות בחלקה הרחוק של התעלה. בעזרת חבל ניתן לנתק את הגשר מהרק"ם מבלי לצאת ממנו. גם גשר זה יאושר על ידי קצין הנדסה. אור הלר, תיעוד: חיילי ההנדסה הקרבית ערכו ניסוי מבצעי של הנגמ"ש החדש - 'נמר הנדסה', באתר nana10‏, 13 באפריל 2016 - כולל סרט וידאו המדגים השקת גשר מישר על ידי נמ"ר הנדסי
נמייה

נְמייה (שם מדעי: Herpestes; על פי מספר חוקרים השם הוא: Urva) הוא סוג של יונק בסדרת הטורפים, הנמנה עם משפחת הנמייתיים, וכולל 10 מינים. הסוג נפוץ באפריקה, באסיה ובדרום אירופה, והופץ כמין פולש על ידי האדם. גופה של הנמייה נמוך ומאורך ובעל צורה גלילית. זנבה ארוך, ראשה מחודד ורגליה קצרות. מזונה של הנמייה מגוון: היא טורפת מגוון רחב של בעלי חיים קטנים, בהם יונקים, זוחלים, עופות, דגים וחרקים, וכן אוכלת פירות וירקות. כל חושי הנמייה מפותחים, אך בעיקר חוש השמיעה וחוש הריח. הנמייה היא בעל חיים חברתי החי במשפחות פוליגמיות המונות זכר אחד, עם אחת עד שלוש נקבות בוגרות, וגוריהם. הנמייה מגלה חסינות מסוימת לארס של כמה נחשים ארסיים, איתם היא מתמודדת בהצלחה בעיקר עקב זריזותה. גודלה של הנמייה הבוגרת הוא כ-65 ס"מ, אורך זנבה כ-45 ס"מ, וגובהה כ-20 ס"מ. ההזדווגות מתרחשת בתחילת האביב. הזכר מחזר אחר הנקבה. בדרך כלל המלטה אחת בשנה, אך אם הנקבה מאבדת את גוריה היא עשויה להמליט פעם נוספת באותה שנה. ההמלטה מתרחשת בחודשים אפריל-מאי. הגורים נולדים עיוורים, אוזניהם אטומות וגופם מכוסה פרווה צהבהבה דלילה. הפרווה מתחלפת לאחר מספר ימים. העיניים מקבלות צבע אפור אופייני כאשר הגורים בני גיל שלושה שבועות, ובני פחות מחודש ימים מתחילים הצעירים להגיב לקולות. בגיל חודשיים וחצי מתחילים הגורים להתלוות אל הוריהם ולחקותם. בגיל שנה הם מגיעים לגודל של בוגר ולבגרות מינית. נמייה קצרת-זנב (Herpestes brachyurus) נמייה הודית אפורה (Herpestes edwardsii) נמייה הודית חומה (Herpestes fuscus) נמייה מצויה (Herpestes ichneumon) נמייה אסייתית קטנה (Herpestes auropunctata) נמייה הודית קטנה (Herpestes javanicus) נמיית הצווארון (Herpestes semitorquatus) נמיית רודי (Herpestes smithii) נמייה מפוספסת-צוואר (Herpestes vitticollis) נמיית הסרטנים (Herpestes urva) המין נמייה ארוכת-אף הועבר לסוג היחידי xenogale. נמייה, באתר ITIS (באנגלית) נמייה, באתר NCBI (באנגלית) נמייה, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) נמייה, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) נמייה, באתר GBIF (באנגלית)
קתדרלת קאזאן (סנקט פטרבורג)

קתדרלת קאזאן (ברוסית: Казанский кафедральный собор) היא כנסייה השוכנת ברחוב נבסקי פרוספקט בעיר סנקט פטרבורג שברוסיה. הקתדרלה תוכננה על ידי אנדריי ורוניחין בסגנון האימפריאלי בהשראת בזיליקת פטרוס הקדוש בוותיקן. הכנסייה האורתודוקסית הרוסית התנגדה להעתקתה של קתדרלה קתולית, אולם התוכניות אושרו בהשפעת אנשי החצר. הבנייה החלה בשנת 1801 ונמשכה עד 1811. היסטוריונים אחדים של האומנות טוענים כי פאבל הראשון, קיסר רוסיה תכנן לבנות כנסייה שתהווה תמונת ראי לקתדרלת קאזאן מעברה השני של השדרה, אולם התוכנית לא יצאה על הפועל. עם פלישת נפולאון לרוסיה בשנת 1812 נשא מפקד הכוחות הרוסיים מיכאיל קוטוזוב תפילה לעזרה מ"גבירתנו מקאזאן" (איקונין רוסי), ולאחר המלחמה הפכה הקתדרלה אתר זיכרון לניצחון הרוסי. קוטוזוב עצמו נקבר בקתדרלה בשנת 1813 ואלכסנדר פושקין כתב את מילות הזיכרון החרוטות על קברו. בשנת 1815 הובאו לקתדרלה למשמורת מפתחות העיר של שבע-עשרה ערים ושמונה מצודות באירופה, שנתפסו על ידי הצבא הרוסי במהלך המלחמה. בשנת 1837 הוצבו במקום שני פסלי ברונזה של הפסל בוריס אורלובסקי, האחד של קוטוזוב והשני של המצביא הרוסי ממוצא סקוטי מיכאיל ברקלאי דה טולי. ב-6 בדצמבר 1876 נערכה מול הקתדרלה ההפגנה הפוליטית הראשונה בתולדות רוסיה, הידועה גם בשם "הפגנת קאזאן של 1876" (Казанская демонстрация 1876 года). בעקבות המהפכה הרוסית של 1917 הקתדרלה נסגרה. ב-1932 היא נפתחה לציבור כמוזיאון להיסטוריה של הדת והאתאיזם. בשנת 1992 חזרה לשמש בית תפילה נוצרי, וב-1996 הושבה לכנסייה האורתודוקסית הרוסית. עתה היא הקתדרלה המרכזית במטרופולין סנקט פטרבורג. הקתדרלה הייתה יעד של פיגוע טרור שסוכל במהלך מבצע משולב בשנת 2017. הקתדרלה בנויה בסגנון אימפריאלי (נאו-קלאסי). כיפת הקתדרלה מתנשאת לגובה של 76 מטרים. 96 עמודים קורינתיים מסודרים בשני טורים בחצי מעגל לפני הכיפה בהשראת בזיליקת פטרוס הקדוש. פנים הקתדרלה מעוטר ב-56 עמודים קורינתיים מגרניט בצבע ורוד, והרצפה מעוטרת בפסיפס עשוי שיש מקרליה. שער הכניסה הצפוני הועתק מהבפטיסטריום של פירנצה. קתדרלת קאזאן (מוסקבה) מדיה וקבצים בנושא קתדרלת קאזאן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קתדרלת קאזאן
העמותה לפיתוח קהילתי עכו

העמותה לפיתוח קהילתי עכו היא ארגון קהילתי הפועל בעכו, עיר מגוונת של יהודים וערבים בישראל. כעיר המעורבת ביותר בישראל, עכו מהווה כסמל לדו-קיום יהודי-ערבי בישראל. בד בבד העיר טומנת בחיקה מתחים אתניים וקהילתיים. כ-30% מתושבי העיר (כ-15,000 איש) הם אזרחים ערבים, כשהאוכלוסייה היהודית מחולקת לקבוצות שונות של עולים (במיוחד עולים מחבר המדינות). העמותה נוסדה בשנת 1988, כתוכנית להכוונת התושבים היהודים והערבים בעיר לשירותי ילדות מוקדמת, אשר חסרו לשתי האוכלוסיות. עם חלוף הזמן ראתה העמותה לנכון להרחיב את תחום השירותים המוענק על מנת לגעת בצרכי הקהילה התורמים למתחים בעבודה עם קהילה מעורבת כמו עכו. היום העמותה מהווה מעגל של אנשי מקצוע ואזרחים פעילים עם חזון מיוחד לעיר, כגון חיזוק דו-הקיום יהודי-ערבי דרך פיתוח שותפות בשירותים, במקביל להתמודדות עם הסוגיות הגורמות לעימות. מזכיר העמותה ומנהלה הוא ד"ר הארי פריי. בין יושבי ראש העמותה נמנו יוסי פיטוסי, ממייסדי פסטיבל עכו, ותגריד סייד. העמותה לפיתוח קהילתי עכו, ברשת החברתית פייסבוק העמותה לפיתוח קהילתי עכו, באתר "גיידסטאר ישראל" העמותה לפיתוח קהילתי עכו(הקישור אינו פעיל) באתר רשת השותפות היהודית-ערבית בישראל שוויון בדיור הציבורי לתושבי עכו העתיקה(הקישור אינו פעיל) באתר יוזמות קרן אברהם עופר אדרת, מת מייסד פסטיבל עכו, שפעל לקירוב בין יהודים וערבים, באתר הארץ, 25 באוגוסט 2016
זאפ

האם התכוונתם ל... זאפ לראשון – תוכנית טלוויזיה בערוץ 1 zap group – קבוצת ניהול מספר אתרי תוכן, בין היתר: zap דפי זהב – אתר אינטרנט שמרכז מידע על בעלי מקצוע. zap השוואת מחירים – אתר אינטרנט להשוואת מחירים zap דוקטורס – אתר אינטרנט בתחום הרפואה והרופאים. זאפ – סוג של אקטיביזם שננקט על ידי פעילי להט"ב בשנות ה-70 של המאה ה-20
קתדרלת קאזאן

האם התכוונתם ל... קתדרלת קאזאן (מוסקבה) – כנסייה הממוקמת בפינה הצפונית של הכיכר האדומה במוסקבה קתדרלת קאזאן (סנקט פטרבורג) – כנסייה בסנקט פטרבורג
אזור בקרה מרחבית

בתעופה אזרחית, אזור בקרה מרחבית (באנגלית: Area Control Center או ACC) הוא מתקן האחראי על אכיפת כללי טיסת מכשירים או "כט"מ" על מטוסים הנמצאים בטיסה בגובה רב במרחב פיקוח תעופתי כלשהו. אזורי בקרה מרחבית עשויים להתחלק בתורם למגזרים. בדרך כלל מקבל אזור הבקרה המרחבית טיסות לטיפולו מאזור בקרה שכן או מאזור בקרה טרמינלית (Terminal Control Area או TCA), המופקד על התנועה האווירית בגובה נמוך של עד 18,000 רגל בסביבתו של נמל תעופה כלשהו, ובדרך כלל עד טווחים של 50 עד 100 ק"מ מנמל התעופה. אזור הבקרה מעביר בתורו את הטיסות שבאחריותו לטיפולם של גורמים דומים. רוב אזורי הבקרה האווירית בעולם מופעלים על ידי רשויות ממשלתיות וגבולותיהם נקבעים על ידי הארגון הבינלאומי לתעופה אזרחית (ICAO). מתקנים מסוימים אחראיים גם על התעבורה האווירית שמעל לאוקיינוסים. בישראל שני אזורי בקרה מרחבית - צפוני ודרומי - שקו הגבול ביניהם עובר בין פלמחים במערב לגבול ישראל-ירדן כ-10 ק"מ צפונית מים המלח במזרח. האזור הצפוני אחראי גם על הנתיבים אוויריים לירדן, אך לא על אזור הבקרה הטרמינלית של נמל התעופה בן-גוריון. מדיה וקבצים בנושא אזור בקרה מרחבית בוויקישיתוף
וינקה ורודה

וינקה ורודה (שם מדעי: Catharanthus roseus, שם נרדף Vinca rosea) הוא מין בסוג וינקה ממשפחת ההרדופיים. הצמח הוא אנדמי (ייחודי) למדגסקר. המין נפוץ מאוד בישראל כצמח נוי. מין זה מגודל באופן תעשייתי, גם מחוץ למדגסקר, לשם הפקת התרופות וינקריסטין (Vincristine) ווינבלאסטין (Vinblastine) המשמשות לריפוי מחלות לוקימיה ומחלות סרטן אחרות. מדיה וקבצים בנושא וינקה ורודה בוויקישיתוף וינקה ורודה, באתר ITIS (באנגלית) וינקה ורודה, באתר NCBI (באנגלית) וינקה ורודה, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) וינקה ורודה, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) וינקה ורודה, באתר Tropicos (באנגלית) וינקה ורודה, באתר GBIF (באנגלית) וינקה ורודה, באתר The Plant List (באנגלית) וינקה ורודה, באתר IPNI (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא בוטניקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הפארק הלאומי ריו אביסאו

ריו אביסאו (ספרדית: Rio Abiseo) הוא פארק לאומי בצפון פרו. הפארק הוכרז בשנת 1983 ומאז 1986 הוא סגור לתיירים, על מנת שלא לפגוע במרקם האקולוגי שבו. בשנת 1990 הכריז עליו אונסק"ו כעל אתר מורשת עולמית (התחום המוכרז הורחב ב-1992). הפארק משתרע על פני 2,745 קמ"ר בין הנהרות מרניון וואיאגה. שטח זה מהווה כ-70% מאגן ההיקוות של נהר האביסאו. גובהו של הפארק נע בין 350 ל-4,200 מ' מעל פני הים, מה שיוצר מגוון אקלימי וביולוגי. כמות המשקעים השנתית משתנה בין אזור לאזור והיא נעה בין 500 ל-2,000 מ"מ. באזור הנהר כ-5,000 מיני צמחים ובהרים 980 מינים, מהם 13 אנדמיים. בתחומי הפארק בעלי חיים רבים ובהם הצמרן צהוב הזנב, מין קוף ממשפחת הקופים רחבי האף, המצוי בסכנת הכחדה. בפארק מיני קופים נוספים בהם שאגן ונצואלי אדום, קוף עכביש לבן-חזה וקפוצ'ין לבן-חזה. עם העופות השוכנים בפארק נמנים הנשרון המלכותי, הקתרטס התרנגולי והטוקן צהוב-המצח. כן מצויים בפארק יגוארים, דובי משקפיים, ואיילים פרואנים. בתחומי הפארק מצויים גם כ-30 אתרים ארכאולוגיים מהתקופה הפרה-קולומביאנית. הגדול שבאתרים הוא גראן פחטן (Gran Pajatén), הכולל שרידים של 26 מבנים, בשטח של כ-20 אלף מ"ר. המבנים המרכזיים מעוטרים בפסיפסים ובהם ציורי אנשים, ציפורים וצורות גאומטריות שונות. ממצאים מעידים על נוכחות במקום בסביבות 200 לפנה"ס, אך המבנים נבנו ככל הנראה בתקופת האינקה, על ידי הצ'צ'פויאס. הממצאים הארכאולוגיים בגראן פחאטן נתגלו בידי האמריקני ג'ין סבוי ב-1964. ב-1984 התבצע במקום מחקר מקיף בידי חוקרים מאוניברסיטת קולורדו. מדיה וקבצים בנושא הפארק הלאומי ריו אביסאו בוויקישיתוף הפארק הלאומי ריו אביסאו באתר UNEP Warren B. Chrch, Loving It to Death: The Gran Pajatén Predicament
אלינור (אלבום)

אלינור הוא אלבומו השני של הזמר זוהר ארגוב, והאלבום הראשון המלא, שיצא לאור בשנת 1980. האלבום נקרא על שם השיר הפותח אותו, "אלינור". לאחר הכישלון בניסיון בתקליטון הראשון שלו, החליט ארגוב שזהו הזמן לפרוץ ולהגשים את חלומו להיות זמר. לשם כך הצטרף בתור נהג לג'קי מקייטן שהיה מעת לעת מופיע עם להקת "צלילי העוד". זוהר ביקש מיהודה קיסר שהיה הגיטריסט בלהקה לעלות ולשיר בהופעה שהייתה אמורה להתקיים בדרום וכ"מבחן קבלה", הוא שר קטע מהשיר "ברצלונה" של ג'ו עמר. זוהר עלה לבמה בזמן ההפסקה, כאשר רוב חברי הלהקה נחו, והחל לשיר. לדברי עדים הקהל מאוד התלהב מארגוב האלמוני יחסית וכך הוא התחיל להופיע. אנשים שאהבו את קולו של זוהר החלו להקליט אותו בעצמם. לאחר מכן יהודה קיסר, שהתרשם אף הוא מקולו של ארגוב, הציע להפיק את אלבומו הראשון. ההקלטה הראשונית נעשתה באמצעות רשמקול פשוט במועדון "הברווז" ביפו. הקלטה זו הופצה בשם "חפלה עם זוהר ארגוב". בשביל לקדם מכירות, הכניס ראובני לאחר זמן קצר את זוהר לאולפן הקלטות ולסטודיו לצילום כדי להוציא את אלבום הבכורה, "אלינור". היה זה למעשה אותו אלבום כמו "חפלה עם זוהר ארגוב" מבחינת השירים אך מקצועי הרבה יותר. האלבום כולל שמונה שירים, כולם גרסאות כיסוי לשירים שזוהר אהב. חלק מהשירים היו להיטים לפני הקלטת התקליט ("סוד המזלות", "עת דודים כלה"), וחלקם שירים שעד אז היו פחות מוכרים. יציאת התקליט פרסמה אותם והעלתה את הפופולריות שלהם ("מה לך ילדה", "נזכר אני במבטך"). האלבום הפך להצלחה גדולה, למרות איכות הצליל הגרועה יחסית בה הוקלט. לאחר ההקלטה באיכות נמוכה הוקלט השיר "אלינור" שוב באיכות טובה יותר. האלבום נקרא "אלינור" על שם השיר הראשון המופיע בו, אותו כתב ושר במקור הזמר ג'קי מקייטן כגרסה עברית לשיר "איפָּרחוֹ" (Υπάρχω) של הזמר היווני סטליוס קזנג'ידיס. לאור איכותה הירודה של ההקלטה, סירבו בתחילה האחים ראובני להפיץ את הקלטת, אולם לאחר זמן והאזנות נוספות, במיוחד לשיר "עוד יום יבוא", הם השתכנעו לבסוף, והקלטות יצאו אל השוק והחלו להימכר בכמויות. את התמונה של זוהר על עטיפת האלבום צילם אליצור ראובני. האחים ראובני, שהפיצו את הקלטת, מספרים שבתחילה היא נמכרה בתחנה המרכזית הישנה של תל אביב, המקום בו נמכרו כל אלבומי המוזיקה המזרחית באותה תקופה. עקב הביקוש שהלך והתעצם, החלו הקלטות להימכר גם בחנויות המוזיקה השונות. האלבום היה פופולרי כל-כך ומכירותיו הרקיעו שחקים עד כדי-כך שנאמר שהקלטות היו נלקחות בעודן על העגלות, ולא הספיקו להגיע למדפים. בעקבות הצלחת האלבום הפך ארגוב לזמר מבוקש בהופעות חיות ברחבי ישראל. האלבום נחשב למצליח ואיכותי גם עשרות שנים לאחר מותו של ארגוב. ב-15 בפברואר 2008, האלבום דורג במקום ה-11 ברשימת 50 אלבומי הבכורה הישראליים הטובים בכל הזמנים, מטעם מוסף 7 לילות של עיתון ידיעות אחרונות. בשנת 2015, במסגרת אירועי 60 שנה להולדת ארגוב, יצאו מחדש שלושת אלבומיו הראשונים על גבי תקליטים באיכות סאונד משופרת. מידע על האלבום אלינור באתר MusicBrainz דודי פטימר, ‏30 למות זוהר ארגוב: הצצה חדשה אל מאחורי הקלעים של "אלינור", באתר מעריב אונליין, 6 בנובמבר 2017 מחווה לזוהר ארגוב, באתר התרבות "בילוי נעים" דיסקוגרפיה, באתר הרשמי של זוהר ארגוב חגי אוזן‏, "כולם שכחו את ג'קי מקייטן": הטרגדיה נחשפת, באתר וואלה, 7 במרץ 2012 Υπάρχω, בביצוע סטליוס קזנג'ידיס, וידאו קליפ של השיר באתר יוטיוב(ביוונית) כל ההתחלות קלות, מוסף 7 לילות, ידיעות אחרונות עמוד 6, 15 בפברואר 2008 בועז כהן, ‏שישים שנה להולדתה של אגדה: חוזרים למהפכה שהביא זוהר ארגוב, באתר מעריב אונליין, 25 ביולי 2015