laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Heavy Horses

Heavy horses (בתרגום מאנגלית: סוסים כבדים) הוא האלבום השנים-עשר של להקת הרוק ג'ת'רו טאל. האלבום יצא לחנויות ב-10 באפריל 1978 וזכה להצלחה מסחרית בכל העולם. הוא נחשב לאלבום השני בטרילוגיית אלבומי הפולק שלהם, אחרי Songs From The Wood ולפני Stormwatch. אמנם ניתן למצוא אלמנטים ברורים של מוזיקה עממית ופולק בכל האלבומים של הלהקה, אך נהוג לציין את שלושת האלבומים הללו כמושפעים במיוחד ממוזיקה זו. בניגוד לקודמו, Songs from the Wood, מילות השירים באלבום זה אינן שואבות מעולם הדימויים של מוזיקת הפולק, כמו באלבומה הקודם של הלהקה, אלא מהוות דיונים ריאליסטיים, ולעיתים מחאתיים, על התמורות בעולם. ברמה המוזיקלית, האלבום הזה קצת יותר חשמלי מקודמו, והמוזיקה יותר מהודקת. זהו האלבום האחרון שבו ג'ון גלסקוק מנגן בגיטרה בס לאורך כל האלבום. כל השירים נכתבו והולחנו בידי איאן אנדרסון. "And the Mouse Police Never Sleeps..." (בעברית: "ומשטרת העכברים לעולם אינה ישנה") - 3:11 "Acres Wild" (בעברית: "אקרים פראיים") - 3:22 "No Lullaby" (בעברית: "אין שיר ערש") - 7:54 "Moths" (בעברית: "פרפרי עש") - 3:24 "Journeyman" (בעברית: "שוליה") - 3:55 "Rover" (בעברית: "נווד") - 4:59 "One Brown Mouse" (בעברית: "עכבר חום אחד") - 3:21 "Heavy Horses" (בעברית: "סוסים כבדים") - 8:57 "Weathercock" (בעברית: "שבשבת") - 4:02 בגרסה המחודשת שיצאה ב-2003 נוספו שני שירים: 10. "Living in These Hard Times" (בעברית: "חיים בזמנים הקשים הללו") - 3:10 11. "Broadford Bazaar" (בעברית: "הבאזאר בברודפורד) - 3:28 איאן אנדרסון - שירה, חליל צד, מנדולינה, גיטרה אקוסטית ומשרוקיות. מרטין בר - גיטרה חשמלית. ברימור ברלו - מערכת תופים וכלי הקשה. ג'ון אוואן - אורגן, פסנתר. דייוויד פאלמר - קלידים, עוגב, מתזמר. ג'ון גלסקוק - גיטרה בס. נגן אורח: דרייל וייל - כינור בשירים שתים ושמונה. ("Acres Wild" ו"Heavy Horses"). מידע על האלבום Heavy Horses באתר MusicBrainz מידע על האלבום Heavy Horses באתר AllMusic האלבום Heavy Horses באתר Discogs האלבום Heavy Horses באתר ספוטיפיי
קייטי (נפה)

נפת קייטי (באיטלקית: Provincia di Chieti) היא נפה בדרומו של מחוז אברוצו שבאיטליה. היא משתרעת על שטח של 2,588 קמ"ר, ובשנת 2001 התגוררו בה 381,993 נפש. בירתה של הנפה בעיר קייטי. הנפה גובלת בנפת פסקארה במחוז אברוצו בצפון-מערב, בנפת ל'אקווילה במחוז אברוצו בדרום-מערב, בנפת איסרניה במחוז מוליזה בדרום, בנפת קמפובאסו במחוז מוליזה בדרום-מזרח ובים האדריאטי בצפון-מזרח. מדיה וקבצים בנושא קייטי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קייטי ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של איטליה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פסקארה (נפה)

נפת פסקארה (באיטלקית: Provincia di Pescara) היא נפה במרכזו של מחוז אברוצו שבאיטליה. היא משתרעת על שטח של 1,230 קמ"ר, ונכון לשנת 2012 התגוררו בה 324,559 נפש. בירתה של הנפה בעיר פסקארה. הנפה גובלת בנפת טראמו במחוז אברוצו בצפון, בנפת קייטי במחוז אברוצו במזרח, בנפת ל'אקווילה במחוז אברוצו בדרום ובמערב ובים האדריאטי בצפון-מזרח. מדיה וקבצים בנושא פסקארה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פסקארה ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של איטליה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בקפה, קיסר אתיופיה

בקפה (געז: በካፋ) קיסר אתיופיה 18 במאי 1721 - 19 בספטמבר 1730, הוכתר בשם "אסמה סגד" ויותר מאוחר "מסיח סגד" (געז: መሲህ ሰገድ, עברית: לו הממונים סוגדים) היה בנו של ייאסו הגדול ואחיהם של הקיסרים תקלה היימנות הראשון ודווית השלישי. את רוב ילדותו בקפה העביר בוואחני שהצליח להימלט ולחיות בכפרי האורומו שבהם יותר מאוחר נלכד, ובגלל שנמלט חלק מאפו נחתך ונפסל לכהן כקיסר קודם לכן. למרות כל זאת כאשר אחיו דווית השלישי נפטר הוא נבחר לקיסר תחת התנגדות של וולדה גיורגיס בנו של נגלה ממיט. מלכות אופיינה במעט מאבקים צבאיים דונלד לווין כותב: ימיו הרסו את כוחם של השליטים המקומיים וחיזקו את הממשל המרכזי. — Donald N. Levine, Wax and Gold: Tradition and Innovation in Ethiopian Culture (Chicago: University Press, 1965), p. 24 לעומת זאת פאול ב. האנז כותב: תרומתו הגדולה של בקפה הייתה אשתו השנייה מאנטאווב. — Paul B. Henze, Layers of Time, A History of Ethiopia (New York: Palgrave, 2000), p. 104 בקפה ומאנטאווב בנה מבנים נוספים במתחם הארמון בבירה גונדר. הקיסר בקפה היה מטייל גדול ונהג לסייר בממלכתו, דוגמה לכך היא הפגישה עם אשתו השנייה כאשר הוא היה באחד ממסעותיו בקווארה הוא חלה והאישה שטיפלה בו הייתה מאנטאווב ועל מנת להודות לה הוא נשא אותה לאישה. בקפה שהכתיר את אשתו הראשונה בתור קיסרית מתה במהלך ארוחה חגיגית בחשד להרעלה. לאחר שאשתו הראשונה נפטרה, מאנטאוואב נהפכה לקיסרית החדשה והייתה אחת מהמשפיעות ביותר בהיסטוריה האתיופית בייחוד לאחר מות בעלה. למרות כל זאת מלכותו של בקפה לא הייתה שלווה וב-1727 היו התקוממויות רבות בבירה של אזרחים ואצילים גרמו לו להתחבא בארמון ויותר מאוחר להימלט לכנסיית דברה ברהן. ריצ'רד פאנקהארסט כותב שחוסר האמון בקיסר גרם להתקוממויות ומצטט את ג'יימס ברוס כאשר שמע שמועה על מותו של בקפה: השמחה הייתה כל כך גדולה, שאף אחד לא ניסה להסתיר זאת וכאשר הוא גילה שהוא עדיין חי, לא הייתה אפשרות להאשים את זה שהפיץ את השמועה. כל האזרחים החלו לבצע טרור ברחובות גונדר. קשה לדעת איך ההסתה הזו יכלה להסתיים בלי שהקיסר ביקש את סליחת העם. על אף שבקפה התנצל בפומבי הוא אמר שהוא אוהב את אנשי גונדר אך הם מחזירים לו שנאה. — Richard P.K. Pankhurst, History of Ethiopian Towns (Wiesbaden: Franz Steiner Verlag, 1982), p. 149. Donald N. Levine, Wax and Gold: Tradition and Innovation in Ethiopian Culture (Chicago: University Press, 1965), p. 26.
דרום טאראווה

דרום טאראווה (אנגלית: South Tarawa) או המועצה העירונית טאינאינאנו (Teinainano) היא בירת הרפובליקה של קיריבטי וגרים בה 63,439 אנשים נכון ל-2020. העיר שוכנת על אטול טאראווה, על מספר איים קטנים באטול בין האי קיריבטי לאי בונריקי. איים אלה מקושרים בסוללות, דבר היוצר אי יוצא דופן בצורתו. הפרלמנט ממוקם על האי אמבו, ארמון הנשיא ומרבית מוסדות השלטון האדמיניסטרטיביים ממוקמים באי באיריקי, אולם אי זה אינו מהווה יחידה אדמיניסטרטיבית עצמאית, וכן רוב משרדי הממשלה מפוזרים בין איי טאראווה. מקור השם "טאינאינאנו" (Teinainano) בלשון גילברטית הוא "הורדת המפרש" בשל צורת מפרש שיש לאטול טאראווה. שדה התעופה של העיר שוכן על האי בונריקי. אוניברסיטת דרום האוקיינוס השקט ממוקמת במרכז דרום טאראווה. דרום טאראווה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים באוקיאניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יואב שגיא

יואב שגיא הוא מראשי החברה להגנת הטבע ופעיל למען שמירת טבע ואיכות הסביבה. שגיא בן מושב מולדת החל את עבודתו בחברה להגנת הטבע בשנת 1962 כפקח שטח ומדריך במרחבי הגליל ובשנת 1964 הקים וניהל את בית ספר שדה הר מירון. בשנים 1977 - 1986 כיהן שגיא כמנכ"ל החברה להגנת הטבע ובשנים 1988 – 1998 כיו"ר הוועד המנהל של החברה. בתפקידיו אלו הוא השתתף בכתיבתם של ניירות עמדה ומחקרים מקצועיים והיה למומחה בתחום שמירת טבע ואיכות הסביבה וייצג נושאים אלה בפני גופים ממשלתיים וארגונים חוץ ממשלתיים. בשנים 1993 – 1995 ייצג את ממשלת ישראל בתחומי הסביבה כחבר המשלחת למשא ומתן לשלום עם ירדן. וניסח יחד עם עמיתו הירדני את הנספח הסביבתי של חוזה השלום. שגיא ייצג במשך שנים רבות את ארגוני הסביבה האזרחיים כחבר במועצה הארצית לתכנון ובנייה. וכחבר במועצת מקרקעי ישראל. משנת 1990 עומד שגיא בראש מכון דש"א, (דמותה של ארץ) העוסק בגיבוש המלצות למדיניות לכלים לשמירה על שטחים פתוחים, אותו ייסד במסגרת החברה להגנת הטבע. הוא קידם את המכון לשמש גוף מחקר יישומי לתכנון סביבתי וניהול מקרקעין שהוביל לשינויים פורצי דרך בהתייחסות המדינה לצורך בשמירה על שטחים פתוחים ובכלל זה להקמת הקרן לשמירה על שטחים פתוחים המקצה מדי שנה 1% מהכנסות רשות מקרקעי ישראל (כ- 80 מיליון ש"ח) לשמירה, שיקום וטיפוח של שטחים פתוחים ברחבי המדינה. שגיא משמש כיו"ר הוועדה הישראלית של האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN) וחבר הוועדה למורשת עולמית בוועד הישראלי לאונסק"ו הפועל במשרד החינוך. לאחר מלחמת יום הכיפורים נמנה שגיא על מקימי ומפקדי היחידה לאיתור נעדרים של צה"ל. פועלו של שגיא צוין במעמד הענקת פרס ישראל, לשנת 1980, לחברה להגנת הטבע על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה באיכות הסביבה. ב-2008 קיבל את אות יקיר התכנון מטעם איגוד המתכננים בישראל, והיה אחד הזוכים ב"אות מפעל חיים להגנה על הסביבה" מטעם המשרד להגנת הסביבה. יואב שגיא נבחר על ידי עיתון "TheMarker" לאחד מבין 101 המשפיעים לטובה לשנת 2010, אשר "הופכים את ישראל למקום שיותר טוב לחיות בו". שגיא נבחר בקטגוריה "תכנון וסביבה". פרסי ישראל תש"ם, באתר משרד החינוך פרס מפעל חיים לאורי דביר ועזריה אלון, באתר ynet, 5 באוגוסט 2008 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מלחמת לפלנד

מלחמת לפלנד (בפינית: Lapin sota, בגרמנית: Lapplandskrieg) היא השם שניתן לסדרת הקרבות בין פינלנד וגרמניה הנאצית בין ספטמבר 1944 ואפריל 1945 בחבל הצפוני ביותר של פינלנד - לפלנד. כבר בקיץ 1943 החל הפיקוד הגרמני העליון להכין תוכניות למקרה שפינלנד תחתום הסכם שלום נפרד עם ברית המועצות. הגרמנים תכננו להסיג את כוחותיהם צפונה על מנת להגן על מכרות הניקל בקרבת פטסאמו (אז עיר נמל בפינלנד לחוף ים ברנץ, כיום פצ'נגה ברוסיה). במהלך חורף 1943–1944 שיפרו הגרמנים את תשתית הכבישים שבין צפון נורווגיה לצפון פינלנד תוך ניצול כוח אדם מבין שבויי המלחמה (חלק גדול מהם נשבו בדרום אירופה והיו עדיין במדי הקיץ שלהם.כתוצאה מכך רבים גוועו בקור המקפיא של החורף בצפון נורווגיה), כמו כן הוקמו באזור מחסנים בהם נאגרה אספקה רבה. ולכן כאשר בספטמבר 1944 חתמה פינלנד הסכם שלום עם ברית המועצות היו הגרמנים מוכנים. בעוד שכוחות הקרקע הגרמניים נסוגים צפונה, הצי הגרמני מיקש את מבואות הים לפינלנד וניסה לכבוש את האי הפיני "סורסארי" (Suursaari; בסופו של דבר הגיע לידי רוסיה ונקרא גוגלנד (אנ')) שבמפרץ הפיני לפני שייפול בידיים סובייטיות, במבצע כושל המכונה "מבצע טאנה אוסט" (Tanne Ost, אשוח מזרח, על שם ריבוי הטייגה שבאי ומיקומו המזרחי במפרץ פינלנד). על אף שקצינים מהוורמאכט והצבא הפיני ניסו לארגן נסיגה שקטה, פרצו קרבות בין כוחות גרמניים ופיניים אפילו לפני שנחתם הסכם השלום הפיני־סובייטי המקדים. הקרבות התחזקו כשהפינים ניסו לעמוד בדרישה הסובייטית שכל הכוחות הגרמניים יגורשו מפינלנד. הפינים הועמדו במצב דומה לאיטלקים ולרומנים שלאחר שנכנעו לבעלות הברית, נאלצו להילחם על מנת לשחרר את אדמותיהם משלטון הכוחות הגרמניים. משימתם של הפינים הסתבכה בשל הדרישה הסובייטית להשבית את רוב הצבא הפיני, אפילו בזמן המערכה נגד הגרמנים. המפקד הפיני, גנרל היילמאר סילאסוואו שכוחותיו ניצחו את הצבא האדום בקרב סואמוסאלמי, הוביל את הפעילות כנגד הגרמנים. בין היתר הוא נעזר בדיוויזיית השריון הפינית. באוקטובר ונובמבר 1944 גרש אותם מרוב השטח הצפוני של פינלנד. הכוחות הגרמניים בפיקודו של הגנרל לותר רנדוליץ הגיבו בהרס שטחים נרחבים בצפון פינלנד תוך שימוש בטקטיקה של אדמה חרוכה. יותר משני שלישים ממבני המגורים באזור זה נהרסו ובירת המחוז רובניימי נשרפה עד היסוד. בנוסף לאובדן הרכוש המוערך בשווה ערך ל-$300 מיליון דולר (של שנת 1945), כ-100,000 תושבים הפכו לפליטים, מצב שהחמיר את בעיית השיקום שלאחר המלחמה (לאחר המלחמה הורשע רנדוליץ בפשעי מלחמה ונידון ל-20 שנות מאסר). הכוחות הגרמניים האחרונים גורשו באפריל 1945. מדיה וקבצים בנושא מלחמת לפלנד בוויקישיתוף
מרקוני

האם התכוונתם ל... גוליילמו מרקוני – מהנדס חשמל איטלקי, חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 1909 על תרומתו להתפתחות הטלגרפיה האלחוטית ליאנדרו מרקוני – אדריכל פולני חברת מרקוני – Marconi Company, חברת תקשורת בריטית שהפכה לחלק מחברת ג'נרל אלקטריק (GEC) מרקוני תקשורת ימית בינלאומית – חברה בת של חברת מרקוני מרקוני מערכות אלקטרוניות – חטיבת התעשייה הביטחונית של GEC מרקוני (חברה) – Marconi plc, חטיבת התקשורת של GEC תאגיד מרקוני – Marconi Corporation plc, חברה בריטית שנוסדה ב-2003 כארגון מחדש של Marconi plc מרקוני תקשורת – לשעבר חטיבת התקשורת של GEC, כיום חלק מתאגיד מרקוני מרקוני אינסטרומנטס – חברה בריטית למכשור אלקטרוני מרקוני חברת הטלגרף האלחוטי של אמריקה – חברה בת אמריקאית של חברת מרקוני, כיום RCA
ג'נסיס

גֶ'נֵסִיס הוא התעתיק לעברית של המילה Genesis, שפירושה באנגלית הוא "בריאה", "היווצרות", "התהוות". המילה משמשת כשמו בלטינית ובאנגלית של ספר בראשית בתנ"ך. האם התכוונתם ל... מוזיקה ג'נסיס (להקה) – להקת רוק מתקדם בריטית, פעילה לסירוגין משנת 1967 Genesis (אלבום) – אלבומה ה־12 של להקת ג'נסיס משנת 1983 Genesis (שיר של מיכאליס חדזיאניס) – השיר שייצג את קפריסין באירוויזיון 1998 ‏Genesis (שיר של גריימס) (אנ') – שיר של המוזיקאית הקנדית גריימס משנת 2012 Genesis (שיר של ריי) – שיר של המוזיקאית הבריטית ריי] משנת 2024 מדע ג'נסיס (גשושית) – הייתה גשושית לאיסוף דוגמאות של רוח השמש ששוגרה בשנת 2001 והתרסקה בחזרתה בשנת 2004 ‏Genesis (כתב עת) (אנ') – כתב עת מדעי העוסק בגנטיקה ובביולוגיה התפתחותית בקולנוע ג'נסיס (סרט, 2004) (אנ') – סרט תיעודי העוסק בתחילתו של כדור הארץ פרויקט ג'נסיס – מיזם טכנולוגי בדיוני בזיכיון "מסע בין כוכבים" אחר "סגה ג'נסיס" – כינויה בארצות הברית של סגה מגה דרייב, קונסולת משחקים של חברת סגה שיוצרה לראשונה בסוף שנות השמונים ג'נסיס מוטורס – יצרנית רכבי יוקרה דרום קוריאנית הפועלת תחת "יונדאי" ספריית ג'נסיס – ספריית צללים המאפשרת שיתוף קובצי מאמרים מכתבי עת, ספרים, תמונות, קומיקס ומגזינים בראשית (פירושונים) נוסד ב-1979 תחת השם "Developmental Genetics", שמו שונה ל-Genesis בשנת 2000.
אסתר לויט

אסתר לויט (1904 – 1987), נודעה בכינויה "הדודה של החיילים", הייתה אשת ראש המועצה המקומית מטולה וכלת פרס ישראל לשנת תשל"ז (1977) על תרומה מיוחדת לעבודה. לויט נולדה במטולה. אביה זלמן נפטר כשהייתה בת שנה, ונקבר בביירות. אמה ברוריה נישאה בשנית לאריה לייב לובובסקי, ועברה לגור ביסוד המעלה. אסתר נותרה לגור בבית סבה וסבתה במטולה, נעמי ומיכל וינר. הללו התיישבו קודם לכן בסאחם ג'ולן ואחר כך נמנו על 60 המשפחות שייסדו את מטולה ב-1896. בנעוריה יצרה קשרים עם קבוצות "גדוד העבודה" שפעלו בגליל, ובין חבריה הגדוד הכירה את יוסף לויט, לו נישאה. לאחר נישואיהם הייתה לויט, יחד עם בעלה, בין מייסדי קיבוץ עין חרוד. בשנים שלאחר מכן הם נדדו בצפון הארץ עם גדוד העבודה וכעבור שנים ספורות שבו לחיות במטולה, בה התגוררה עד מותה. יוסף נבחר לראש המועצה וכיהן בתפקיד בין השנים 1950 – 1956. בתפקיד זה כיהן לימים גם בנם, זלמן לויט. לויט הקימה במטולה משק חקלאי והחלה בפעילות ציבורית מקומית, שעיקרה בפתיחת ביתם כמקום מפגש ואירוח לחיילי צה"ל. במרוצת השנים נודעה אסתר בכינוי "דודה אסתר, האמא של החיילים" והיא הייתה לאשת קשר בין משפחות החיילים לבין החיילים המוצבים בגבול הצפון, וכן טופלו על ידה בקשות סיוע של חיילים והועברו לידיעת הדרג הפיקודי. על פועלה זה הוענק לה בשנת תשל"ז 1977 פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה. לאסתר ויוסף לויט היו שלושה בנים, שניים מהם נפטרו עוד בחייה. במטולה חיים כיום רבים מצאצאיהם של אסתר ויוסף לויט. מרק שוצמן, אסתר – הדודה ממטולה, 1997 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אימם, צ'יף יג'ו

ראס אימם (מבוטא גם כימאם נפטר ב-1828) היה הראס של באגמדיר ורגנט/סגן הקיסר של האימפריה האתיופית. הוא היה בנו של ראס גוגסה. לפי טירמינגהאם ראס אימם תמך בגלוי בדת האסלאם כנגד הכנסייה האורתודוקסית האתיופית המקומית. בעקבות תמיכתו של האבונא קירילוס השלישי בהשקפת הסוסת לידת בוויכוח על טיבעו של ישו ראס אימם היגלה את האבונא למנזר באגם הייק, שם הוא נשאר עד מותו בסביבות 1828.. כשר ראס אימם יצא למערכה צבאית בגוג'אם כנגד דאג'זמץ גושו זאודה, הדאג'זמץ היילה מארים החל לצעוד עם חייליו מסאמיאן לבירה הקיסרית גונדר והדיח את הקיסר ג'יגר והכריז על באדה מריאם השלישי לקיסר במקומו. כאשר ההודעה על הדחת ג'יגר הגיע לראס אימם הוא חזר לגונדר דרך העיירה דאנגאל באר רדף אחר כוחותיו של דאג'זמץ גושו עד אשר וואלדבה שם התרחש הקרב כנגדם במשך שלושה ימים עד 25 בדצמבר 1825 כאשר דאג'זמץ גושו ברח משדה הקרב לסאמיאן דרך וגרה שם הוא מת יותר מאוחר, אימם החזיר את ג'יגר לשלטון. בדרך האופיינית לתקופת השופטים האתיופית מערכות יחסים בין המצביאים השונים השתנתה באופן מהיר. כפי שסואן ראבאנסון מתאר הדאג'זמץ היילה מריאם בנו של וובה היילה מריאם נתפס בקרב ולאחר מכן בשכנועו של הדאג'זמץ מרו מדאמבייה הוא שוחרר על ידי אימם. לאחר מכן אימם הצטרף לוובה שירש את אביו בתור דאג'זמץ כנגד גושו זאודה ודאג'זמץ מרו בקרב קוסובאר באוקטובר 1827. בקרב זה גושו נמלט למנזר בגוג'אם ומרו נהרג בקרב. בשנה שלאחר מכן אימם נפטר "באופן אלים" במקום מושבו בדברה תבור. אימם נקבר בכנסיית ייאסו בעירו. ג'. ספנסר טרימינאם, אסלאם באתיופיה, עמוד 111. מרדכי אביר, האתגר של האסלאם ואיחודה מחדש של האימפריה הנוצרית 1769 - 1855 עמוד 42 ה. וואלד בלונדאל, הרושמות המלכותית של חבש, עמוד 485. סואן רובינסון, מלך המלכים: תיאודרוס של אתיופיה, עמוד 19. . וואלד בלונדאל, הרושמות המלכותית של חבש, 485. ריצ'רד פאנקהארסט, ההיסטוריה של העיירות האתיופיות: מימי הביניים ועד תחילת המאה ה-19.
טראמו (נפה)

נפת טראמו (באיטלקית: Provincia di Teramo) היא נפה בצפונו של מחוז אברוצו שבאיטליה. שטחה של הנפה חופף פחות או יותר לשטחה של נפת "אברוצו אולטריורה פרימו" (באיטלקית: Abruzzo Ulteriore Primo). שמה של הנפה נגזר משמו של השבט הלטיני " אברוציום אולטרה פלומן פסקאריה" ( Aprutium ultra flumen Piscariae) שמשמעה "אברוצו בצדו השני של נהר אטרנו-פסקארה (Fiume Aterno-Pescara)". נפת טראמו התקיימה בממלכת נאפולי ובממלכת שתי הסיציליות. בשנת 1840 התגוררו בה 12,025 נפש. בירת הנפה הייתה העיר טראמו. ב-1860 נכבשה הממלכה במסגרת "מסע האלף" של ג'וזפה גריבלדי, ועקב כך סופחה לממלכת סרדיניה-פיימונטה, ולבסוף לממלכת איטליה המאוחדת. נפת אברוצו אולטריורה פרימו בממלכת שתי הסיציליות בשנת 1860 באדום סמל נפת אברוצו אולטריורה פרימו בממלכת שתי הסיציליות בשנת 1860 הנפה משתרעת על שטח של 1,948 קמ"ר, ובשנת 2005 התגוררו בה 296,063 נפש. בירתה של הנפה בעיר טראמו. הנפה גובלת בנפת אסקולי פיצ'נו במחוז מארקה בצפון, בנפת פסקארה במחוז אברוצו בדרום, בנפת ל'אקווילה במחוז אברוצו בדרום ובמערב, בנפת ריאטי במחוז לאציו במערב ובים האדריאטי במזרח. מדיה וקבצים בנושא טראמו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של טראמו ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של איטליה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ג'וליו נטה

ג'וליו נטה (באיטלקית: Giulio Natta; ‏26 בפברואר 1903 - 2 במאי 1979) היה כימאי איטלקי, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1963, יחד עם קרל ציגלר, על עבודתם בתחום הפולימרים הכבדים. נטה נולד בעיר אימפריה שבאיטליה. הוא למד הנדסה כימית בפוליטכניקו די מילאנו, וסיים בשנת 1924. ב-1927 עבר את הבחינות לקבלת תפקיד פרופסור בפוליטכניקו. ב-1933 היה לפרופסור מין המניין, ומנהל המכון לכימיה כללית באוניברסיטת פביה, שם נשאר עד 1935. בשנה זו התמנה לפרופסור לכימיה פיזיקלית באוניברסיטת רומא (לה סאפיינצה). בין 1936 ל-1938 החזיק בתפקיד פרופסור ומנהל המכון לכימיה תעשייתית בפוליטכניקו די טורינו. ב-1938 קיבל את תפקיד ראש מחלקת הנדסת כימיה בפוליטכניקו די מילאנו, לאחר שקודמו בתפקיד, מריו ג'אקומו לוי נאלץ להתפטר עקב חוקי הגזע נגד יהודים באיטליה הפאשיסטית. עבודתו בפוליטכניקו הובילה לשיפורים של עבודתו המוקדמת יותר של ציגלר, ולפיתוח זרז ציגלר-נטה. הוא זכה בפרס נובל לכימיה לשנת 1963 יחד עם ציגלר, על עבודתם בתחום הפולימרים הכבדים. נטה לקה במחלת פרקינסון ב-1956. עד שנת 1963 התדרדר מצבו במידה כזו, שבנו נאלץ לסייע לו במהלך טקס קבלת הפרס בסטוקהולם, ועמית נתן במקומו את הרצאת נובל המסורתית. נטה נפטר ב-2 במאי 1979, ונקבר בבית הקברות בברגמו. C.E.H. Bawn (1979). "Giulio Natta, 1903—1979". Nature 280: 707. doi:10.1038/280707a0 מדיה וקבצים בנושא ג'וליו נטה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ג'וליו נטה (באנגלית ובאיטלקית) ג'וליו נטה, באתר פרס נובל (באנגלית) ג'וליו נטה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אהרן בונדי

אהרן אלפרד בּוֹנְדִי (Aron A. Bondi;‏ 16 בפברואר 1906, וינה – 1997, ירושלים) היה כימאי ישראלי, פרופסור לכימיה באוניברסיטה העברית בירושלים, שחקר תזונת בעלי חיים. חתן פרס ישראל לחקר החקלאות לשנת 1984. בונדי נולד בשנת 1906 בווינה בירת אוסטריה, בנם של מרתה לבית גוּמפֶּרץ והוגו בונדי. למד כימיה ופיזיקה באוניברסיטאות וינה וברלין, תחת הנחייתם של הפרופסורים פריץ פייגל וארנסט דוד ברגמן. בשנת 1929 הוסמך כדוקטור והחל לעסוק במחקר בכימיה אורגנית וכימיה אי-אורגנית באוניברסיטת ברלין, שבו המשיך לעסוק עם שובו לווינה בשנת 1932. לתחומי מחקרו נוספה כימיה אנליטית ושיוך תצמידים אורגניים לזיהוי מתכות. בתקופה זו הוא עסק בשיתוף עם מורו פרופ' פייגל בכתיבת אנציקלופדיה לכימיה אנליטית, אשר הודפסה לאחר עלייתו לארץ ישראל וללא מתן קרדיט בשל היותו יהודי. בשנת 1934 עלה בונדי לארץ ישראל, בהזמנת תחנת הניסיונות לחקר החקלאות. עיקר עבודתו נגעה לתחום תזונת בעלי חיים. מחקרו הראשון, בשיתוף חנן מאיר, עסק בהרכב צמחי המספוא לבקר ודרכי התעכלותם. עבודה זו הייתה הראשונה בנושא, לאור ייחודיות ההתעניינות בה בישראל, ונערך במסגרתה מחקר מעמיק על הרכב התאית והליגנין. מחקר אחר שערך באותה תקופה, עסק בעריכת סקר תזונתי של מזון לבקר חלב, ובו נבדקו השפעת חומרי החיטוי וההדברה על פעילויות האנזימים מפרקי החלבון בבעלי החיים. מחקר ההתעכלות שערך בדג הקרפיון היה הראשון מסוגו. בין המחקרים הנוספים שהוביל: אפיון תכונות הדבש, שימור צמחי מספוא ואפיון חומרים פעילים בצמחי מרפא. עבודתו של בונדי במחלקה לתזונאות וכימיה חקלאית נמשכה בין השנים 1934–1960. במקביל הוא מונה בשנת 1946 לחבר סגל בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית. שטחי הוראתו הורחבו לביוכימיה. בשנת 1949 קודם בונדי לדרגת מרצה בכיר, בשנת 1954 לפרופסור חבר ובשנת 1961 לפרופסור מן המניין. עבודתו זכתה להכרה וצוותי המחקר שבראשם עמד מומנו, בין היתר, על ידי משרד החקלאות של ארצות הברית ואוניברסיטת קיימברידג'. משנת 1960 עמד בראש המעבדה למזונות. בשנת 1976 פרש לגמלאות. לאחר פרישתו הקדיש את זמנו לכתיבת ספרו "הזנת בעלי חיים". בונדי הוא חתן פרס רוטשילד לחקלאות (1966) ופרס ישראל לחקר החקלאות (1984). בנוסף למחקריו, הדריך סטודנטים ובהם את שלום זאב אפלבום, לימים זוכה פרס רוטשילד לחקלאות, ואת יהודית בירק, לימים כלת פרס ישראל גם כן. נפטר בירושלים בשנת 1997. היה נשוי לחוה (אווה) לבית מֶרקין. בתו פרופ' מרגלית שילה היא חוקרת היישוב היהודי בארץ ישראל בעת החדשה (ואלמנתו של המשפטן פרופ' שמואל שילה). הזנת בעלי חיים, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשמ"ב. (מהדורה ב מורחבת: תשנ"ב) 'Bondi, Aron (Alfred),' in: Who's Who in Israel, 1961, p. 145. 'Bondi, Aron A.,' in: Who's Who in World Jewry, 1972, p. 120. אהרן בונדי באתר WorldCat Identities רשימת הפרסומים של אהרן בונדי, בקטלוג הספרייה הלאומית אהרן בונדי באתר מרכז וולקני קורות חיים אהרן אלפרד בונדי (1906-1997), דף שער בספרייה הלאומית
סוקרה (פירושונים)

האם התכוונתם ל... סוקרה – הבירה החוקתית של בוליביה אנטוניו חוסה דה סוקרה – ממנהיגי המאבק לעצמאות בדרום אמריקה פרננדו סוקרה – דמות בסדרת הטלוויזיה נמלטים סוקרה (מטבע) – מטבע אקוודוריאני סוקרה (ונצואלה) – מדינה בוונצואלה סוקרה (מחוז) – מחוז בקולומביה
קובנה (פירושונים)

האם התכוונתם ל... קובנה – עיר בליטא גטו קובנה – הגטו שהיה בעיר קובנה הגימנסיה הריאלית העברית בקובנה – הגימנסיה העברית הראשונה והגדולה שפעלה במערכת החינוך היהודי של העיר קובנה הגימנסיה העברית ע"ש שוואבה בקובנה – הגימנסיה העברית השנייה בגודלה אחרי הגימנסיה הריאלית העברית, שפעלה במערכת החינוך היהודי של העיר קובנה בזיליקת קתדרלת קובנה – קתדרלה בזיליקית בקובנה ז'לגיריס קובנה – קבוצת כדורסל ליטאית מהעיר קובנה מחוז קובנה – מחוז בליטא שבירתו היא העיר קובנה קובנה (מחוז משנה) – מחוז משנה במחוז קובנה פלך קובנה (Ковенская губерния) – גוברניה באימפריה הרוסית בשנים 1915-1843; מרכזה קובנה כובאנה (מאכל) – מאפה תימני קובאנה דה אוויאסיון – חברת התעופה הלאומית של קובה
קובאנה דה אוויאסיון

המונח "קובאנה" מפנה לכאן. לערך העוסק במאפה, ראו כובאנה. קובאנה דה אוויאסיון (בספרדית: Cubana de Aviación, מכונה בקיצור "קובאנה") היא חברת התעופה הלאומית של קובה וחברת התעופה הגדולה במדינה זו. החברה נוסדה ב-8 באוקטובר 1929 בהוואנה, ובסיסה הוא בנמל התעופה חוסה מארטי. היא הוקמה כחברה פרטית והולאמה לאחר המהפכה הקובנית ב-1959. קובאנה נוסדה ב-1929 בשם קומפאניה נאסיונל קובאנה דה אוויאסיון קרטיס (Compañía Nacional Cubana de Aviación Curtiss). בהקמתה נטלה חלק חברת קרטיס לייצור מטוסים ומנועים, שהפכה מאוחר יותר לתאגיד קרטיס-רייט. בשנת 1932 נרכשה קובאנה בידי פאן אם, והמילה "קרטיס" הושמטה משמה. ב-1945 הייתה קובאנה לאחת החברות המייסדות של ארגון חברות התעופה הבינלאומיות יאט"א, שוועדת ההקמה שלו התכנסה בהוואנה. במאי 1945 הפעילה קובאנה טיסות בינלאומיות סדירות ראשונות, בקו מהוואנה למיאמי. החברה השתמשה במטוסי DC-3 דקוטה, והיא הייתה חברת התעופה הראשונה באמריקה הלטינית שהפעילה טיסות ליעד זה. באפריל 1948 הפעילה החברה את הטיסות הטרנס-אטלנטיות הראשונות שלה, למדריד, באמצעות מטוסי דאגלס DC-4. טיסות אלה כללו שלוש נחיתות ביניים: בברמודה, באיים האזוריים ובליסבון. ב-1950 המשיכו טיסות אלה גם לרומא. ב-1959 הלאימה ממשלת קובה את קובאנה. בעלי החברה לא פוצו, וניסיונותיהם לנהל הליכים משפטיים בעניין בארצות הברית נכשלו עקב היעדרם של יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות. במקביל להלאמה, מוזגו בקובאנה חברות תעופה קטנות יותר שפעלו בקובה - אָאֶרוֹוִיאָס קוּ, קובה אָאֶרוֹפּוֹסְטָל ואֶקְסְפְּרֶסוֹ אָאֶרֶאוֹ אִינטֶרְאָמֶרִיקָנוֹ. השלכה נוספת לשינויים הפוליטיים באה בדמותו של האמברגו האמריקני, שבעקבותיו החלה קובאנה להשתמש במטוסים מתוצרת ברית המועצות. ב-1961 הרחיבה קובאנה את יעדיה באירופה, והחלה להפעיל טיסות גם לפראג. זמן קצר אחר כך החלה גם חברת צ'ק איירליינס להפעיל טיסות סדירות, בסיועה של קובאנה. לחברה הצ'כית היה זה הנתיב הטרנס-אטלנטי הראשון. בשנים הבאות סייעה קובאנה לאינטרפלוג המזרח גרמנית להשיק את הקו הטרנס אטלנטי הראשון שלה, ממזרח ברלין להוואנה, וכן לאארופלוט, בהפעלת טיסות בנות 18 שעות ממוסקבה. באותה העת, היו אלה הטיסות הרציפות הארוכות ביותר. ההתבססות על מטוסים סובייטיים הציבה בפני קובאנה אתגרים קשים לאחר התפרקות ברית המועצות. ייצור מטוסי האיליושין Il-62 הופסק ב-1993, והשגת חלקי חילוף נעשתה קשה יותר ויותר. החברה גם לא יכלה לרכוש חלקי חילוף ומטוסים משומשים מתוצרת ארצות הברית, בשל האמברגו. ב-2004 הוחל במהלך ארוך-טווח, שנועד להחליף את כל צי המטוסים של החברה במטוסים מתוצרת רוסיה עד שנת 2012, בהשקעה של 100 מיליון דולר בשנה. במקביל, החל מ-2005 פועלת החברה במשותף עם איבריה, במטרה לשפץ מטוסים מתוצרת בואינג ואיירבוס. צי המטוסים של החברה נכון לדצמבר 2018: קובאנה מפעילה טיסות ל-8 יעדים ברחבי קובה: גואנטנמו, ורדרו, סיינפואגוס, סנטה קלרה, סנטיאגו דה קובה, קאיו לארגו, הוואנה. ארגנטינה בואנוס אירס, קורדובה, רוסאריו הרפובליקה הדומיניקנית סנטו דומינגו ונצואלה קראקס מקסיקו מקסיקו סיטי, קנקון קולומביה בוגוטה קוסטה ריקה סן חוסה קנדה טורונטו, מונטריאול צ'ילה סנטיאגו דה צ'ילה צרפת פואנט-א-פיטר, פור-דה-פראנס האיטי פורט-או-פרנס ספרד מדריד צרפת פריז ב-18 במאי 2018 התרסקה טיסה 972 של החברה מיד לאחר ההמראה מנמל התעופה חוסה מארטי שבהוואנה, 112 מתוך 113 הנוסעים ואנשי הצוות נהרגו. מדיה וקבצים בנושא קובאנה דה אוויאסיון בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קובאנה דה אוויאסיון פרטי צי המטוסים של קובאנה, באתר planespotters.net (באנגלית)