laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אלכסיי סטחאנוב

אלכסיי גרגורייביץ' סְטַחַאנוֹב (ברוסית: Алексе́й Григо́рьевич Стаха́нов;‏ 3 בינואר 1906 - 5 בנובמבר 1977) היה כורה סובייטי, גיבור העמל הסוציאליסטי (1970) (משמו נגזר הביטוי סטאחנוביץ' המתאר הישג גדול, מעל למכסה המקובלת) וחבר המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות (מ-1936). נודע בשנת 1935 ולאחריה כראש תנועת ה"סטחאנוביצים", ששמה לה למטרה להעלות את תפוקת הייצור ולהדגים את עליונותו של המשק הסוציאליסטי. סטחאנוב נולד בלוגובייה, ליד העיר אוריול. ב-1927 החל לעבוד במכרה "צנטרלנייה אירמינו" בדונבאס. ב-1933 היה למפעיל פטיש אוויר ולאחר מכן למד קורס בכרייה. ב-31 באוגוסט 1935 דווח בתקשורת הרוסית כי סטחאנוב כרה תפוקת שיא של 102 טונות פחם בחמש שעות ו-45 דקות (פי 14 ממכסתו). ב-19 בספטמבר דווח כי קבע שיא חדש של 227 טונות במשמרת אחת (לפי "Labour in the Land of Socialism; Stakhanovites in Conference", מוסקבה, 1936). התקשורת והתעמולה הסובייטית היללו את סטחאנוב כדוגמה לכל פועל סובייטי, ואף נכתב עליו במגזין "טיים". בין 1936 ל-1941 היה סטחאנוב לסטודנט באקדמיה לתעשייה במוסקבה. לאחר מכן מונה למנהל מכרה מס' 31 בקרגנדה. בין 1943 ל-1957 עבד במשרד לתעשיית הפחם של ברית המועצות ולאחר מכן היה לסגן נשיא צ'יסטייקובאנטרנזיט וסגן מהנדס ראשי במשרד המכרות. סטחאנוב נכח גם במושב הראשון של הסובייט העליון. הוא עוטר בשני אותות מסדר לנין, אות מסדר הדגל האדום ומספר מדליות. לאחר מותו, שונה שם עיר במזרח אוקראינה, במחוז לוהנסק, ל"סטחאנוב". משנת 1935 היה שמו של סטחנוב למושג המבטא הצטיינות בעבודה. עובדים שהצטיינו בעבודה כונו "סטחנובים" או "סטחנוביצים". עבודה מהירה כונתה עבודה בקצב סטחנובי. דמותו של סטחאנוב נוצלה באופן מיידי על ידי השלטונות במסעם להעלות את פריון העבודה. הם ייסדו את תנועת ה"סטחאנוביצים", ששמה לה למטרה להעלות את פריון העבודה על ידי העלאה על נס ומתן הטבות ושכר גבוה לפועלים בעלי הישגי-על בעבודה. בשנת 1955 הוצגה ביקורת כנגד השיטה, בטענה שהיא לא העלתה את פריון העבודה של המוני הפועלים. יום ראשון האחרון של אוגוסט נקרא "יום כורה הפחם" לכבודו. מדיה וקבצים בנושא אלכסיי סטחאנוב בוויקישיתוף תנועת סטאחאנוב בברית המועצות, השומר הצעיר, 15 בינואר 1936 אלכסיי סטחאנוב, באתר Discogs (באנגלית) מת סטחנוב, דבר, 6 בנובמבר 1977 "כמה פעמים בשבוע מראה הוא לפועלי המכרות הצעירים שיטות של עבודה סטחנובית" - 1270 אחוז של הנורמה, קול העם, 7 בנובמבר 1945 המועמדים לפרסי העבודה, על המשמר, 18 בנובמבר 1954 כך חיו, סבלו ומתו אסירים אצל סטאלין והיטלר, חרות, 5 במאי 1952 בירובידזאן מול פני העתיד, קול העם, 9 בינואר 1946 אריה כנרתי, אבא פינכל - צייר הרישום בתיאטרון, דבר, 20 בינואר 1972 ב. אבניאל, שיטה סוציאלית ופריון עבודה, חרות, 19 בדצמבר 1951 צבי אבינתי, גבורי העבודה האלמונים, על המשמר, 25 ביולי 1948 קץ הסטאכאנוביזם, דבר, 4 בנובמבר 1955
בחורים

בחורים היה יישוב יהודי בתקופת המקרא. היישוב היה ממוקם מזרחית לירושלים, בנחלת שבט בנימין. היישוב נזכר במקרא מספר פעמים. הפעם הראשונה שהיישוב בחורים מוזכר היא כשפלטי בן ליש מלווה את אשתו מיכל עד בחורים כשהיא מוחזרת לדוד על ידי אבנר בן נר על פי בקשת דוד (שמואל ב, פרק ג, פסוק טו). הפעם השנייה שהיישוב בחורים מוזכר במקרא היא כשדוד המלך עוזב את ירושלים לכיוון מזרח עקב מרד אבשלום (שמואל ב, פרק טז, פסוק ה). בבחורים נתקלים דוד ופמלייתו בשמעי בן גרא אשר מקלל ומשפיל את דוד בצורה חריפה. בחורים גם נזכרת שני פרקים לאחר מכן כמקום בו מסתתרים אחימעץ בן צדוק ויהונתן בן אביתר בבורחם מפני אנשיו של אבשלום. ברשימת גיבורי דוד נזכר עַזְמָוֶת הַבַּרְחֻמִי (שמ"ב כג, לא) או הַבַּחֲרוּמִי (במקבילה בדה"א יא, לג), כלומר איש בחורים. זיהוי בחורים בימינו אינו ודאי. ידוע לנו שהיא בנחלת שבט בנימין וכן ידוע שהיא ממוקמת מזרחית לירושלים ודרומית למקום ששמו גלים אך בכל אלו אין די. התרגום יונתן במקורות שצוינו לעיל על ספרי הנביאים מתרגם את השם בחורים כ"עלימת". הרד"ק הבחין בשינוי בתרגום בין בחורים לעלימת וכתב על כך בפירושו לספר שמואל ב', פרק ג', פסוק ט"ז: "ובחורים הוא שם מקום בארץ בנימין כמו שמעי בן גרא הימיני מבחורים. ות"י עלמת ועלמת ובחורים עניין אחד וכן נזכר זה המקום בספר יהושע עלמין ובדברי הימים עלמות. ואפשר שנקרא כן על שם אדם הנקרא עלמת בן יערה משבט בנימין ולו הייתה העיר הזאת" הזיהוי המקובל לעלמון/עלמת הוא בח'רבת עלמית המצויה במזרח ענתות. משה גרסיאל הציע לזהות את בחורים עם האתר ראס ח'רובה הנמצא 3 ק"מ צפונית מהר הצופים, מעט לפני ענתות. לדבריו, השם הערבי שימר בשיכול עיצורים את השורש בח"ר. זיהוי קדום אף יותר נעשה על ידי אנטונינוס פלקנטינוס אשר מיקם את בחורים (Baorin בלשונו) כשני מילים (שלושה קילומטר) ממזרח לירושלים. האנציקלופדיה המקראית ממקמת את בחורים על רכס הר הזיתים במקום הקרוי "ראס א תמים". זיהוי אחר של בחורים, אך עדיין באותו אזור, הוא באבו דיס. מאמר העוסק במיקומו של היישוב בחורים זאב וילנאי, אנציקלופדיה אריאל, כרך א, עמ' 572-573. משה גרסיאל, ראשית המלוכה בישראל: עיונים בספר שמואל, כרך 4, עמ' 152
ניקומדס הראשון

ניקומדס הראשון (ביוונית: Nικoμηδης) היה מלכה השני של ביתיניה לאחר שירש את אביו זיפיטיס (Zιπoιτης) (או זיוויטיס) (Zιβoιτης) בשנת 278 לפנה"ס. עם תחילת מלכותו הוא הוציא להורג שניים משלושת אחיו, והשלישי שנקרא גם הוא זיפיטיס, הצליח לשמר חלק ניכר מהממלכה תחת שליטתו לזמן מה. בעזרתם של 10,000 לוחמים גאלים אותם הזמין מתראקיה בשנת 278 לפנה"ס ניצח ניקומדס את אחיו זיפיטיס, הוציא גם אותו להורג ואיחד את ביתיניה כולה תחת שליטתו. לנגד איומיו של אנטיוכוס הראשון, מלכה של הממלכה הסלאוקית, כרת ניקומדס ברית עם העיר השכנה הראקליאה ועם אנטיגונוס השני גונטס בשנת 275 לפנה"ס, אך הכוחות הסלאוקים לא הסבו נזק של ממש לממלכה ונסוגו זמן קצר לאחר מכן. משלב זה נראה כי שלט בממלכה ללא הפרעה והביא לשגשוגה עד מותו בשנת 255 לפנה"ס. בשנת 264 לפנה"ס ייסד ניקומדס הראשון את בירתו בניקומדיה (כיום איזמיט בטורקיה) שלחופי ים השיש וקרא לה על שמו. העיר נטלה את הבכורה משכנתה ניקאה (כיום איזניק) והייתה לאחת הערים החשובות בצפון-מערב אסיה הקטנה עד שחרבה בשנת 358 ברעידת אדמה. מדיה וקבצים בנושא ניקומדס הראשון בוויקישיתוף
ניקומדס הרביעי

ניקומדס הרביעי (פילופאטור) היה מלכהּ האחרון של ביתיניה, שעליה מלך משנת 94 לפנה"ס לערך ועד שנת 74 לפנה"ס, עת מסר את ממלכתו מרצונו לידי הרפובליקה הרומית. תאריך לידתו, כמו גם תולדותיו טרם היה למלך, אינם ידועים, ונראה כי שנות מלכותו הראשונות היו רגועות. עם זאת בשנת 90 לפנה"ס ובסיוע אחיו של ניקומדס, פלש מיתרידטס השישי, מלך פונטוס לביתיניה ובכך החל את מלחמת מיתרידטס הראשונה בינו לבין הרומאים. ניקומדס נמלט לאיטליה ושב אל ממלכתו רק לאחר שלבקשת הרומאים נסוג מיתרידטס מביתיניה. ואולם הסכסוך לא הגיע לסיומו ושנתיים לאחר מכן תקף ניקומדס את פונטוס בעידודם של הרומאים והובס. הסנאט הרומי שלח את הקונסול לוקיוס קורנליוס סולה, אשר הביס לבסוף את מיתרידטס ושחרר את ביתיניה סמוך לשנת 85 לפנה"ס. שוב שב ניקומדס לביתינה בשנת 84 לפנה"ס, אך מעורבותה של רומא בענייני ממלכתו הייתה רבה וספק אם היה עצמאי לנהלה כרצונו. בשנת 81 לפנה"ס נשלח יוליוס קיסר הצעיר לביתיניה על מנת לארגן את הצי הרומי שלחופיה. הצלחתו הובילה לשמועות אודות יחסים הומוסקסואליים שקיים עם ניקומדס: גאליה לפני קיסר כרעה, והוא לפני ניקומדס; ראו, קיסר חוגג עתה על גאליה כי הוכרעה, ניקומדס אינו חוגג, הוא שהכריע את קיסר תחתיו — שיר של חייליו של קיסר, מתוך: סווטוניוס, חיי שנים עשר הקיסרים: יוליוס האלוהי, 49.4 (תרגם: אלכסנדר שור) בשנת 74 לפנה"ס ויתר ניקומדס על השלטון ומסר את ממלכתו לידי הרומאים אשר הכריזו עליה כפרובינקיה רומית. בכך העניק ניקומדס למיתרידטס השישי את העילה לפתיחת מלחמת מיתרידטס השלישית. מדיה וקבצים בנושא ניקומדס הרביעי בוויקישיתוף
סאלום וו

סאלום וו (באנגלית: Sullom Voe) הוא מפרץ בין חצי האי הצפוני של האי מיינלנד לבין נורת'מאווין שבאיי שטלנד שבסקוטלנד. במפרץ ממוקם נמל הנפט העיקרי של האזור. לאור העובדה שחופי המפרץ המוגנים מפני סערות בשל הימצאותו של האי יל בפתחו, נבנה במקום נמל תעופה צבאי בתקופת מלחמת העולם השנייה, בו השתמשו חיל האוויר המלכותי הנורווגי וחיל האוויר המלכותי הבריטי. לאחר הקמת נמל הנפט במפרץ, הורחב שדה התעופה והפך לשדה תעופה מסחרי בשם "שדה התעופה סקסטסה" המשמש את טרמינל הנפט. נפט גולמי התגלה לראשונה בים הצפוני בשנת 1969, וזמן קצר לאחר מכן החלה בניית נמל הנפט במפרץ סאלום וו. נמל הנפט החל לפעול בשנת 1975 והקמתו הושלמה בשנת 1982. בעת השלמת בנייתו, היה נמל הנפט לגדול ביותר באירופה. מסוף הנפט מקושר בצינורות לאסדות הקינוח באגן קידוח ברנט ובאגן קידוח ניניאן. כיום נמל הנפט מנוהל על ידי חברת בריטיש פטרוליום. מדיה וקבצים בנושא סאלום וו בוויקישיתוף סאלום וו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אלעיזריה

אלעיזריה (בערבית: ﺍﻟﻌﻳﺯﺮﻳﺔ), הידועה גם בשמה הנוצרי בית עניה (Bethany), היא עיירה פלסטינית ממזרח לירושלים ומצפון לאבו דיס. בעיירה מתגוררים כעשרת אלפים תושבים, רובם המכריע מוסלמים וקיים מיעוט של נזירים ונזירות נוצרים המתגוררים במוסדות דת בעיירה. מאז יישום הסכמי אוסלו העיירה נמצאת בשטח B. בקרבת מקום לאלעיזריה שכן בתקופת בית שני הכפר היהודי בית עניה (Bethany). על פי המסופר בברית החדשה החיה ישוע את תושב הכפר לזרוס (אלעזר), אחיהן של מרים ומרתא ארבעה ימים לאחר מותו של לזרוס. במקום ישנו בניין המזוהה כביתו של שמעון המצורע . בימי הביניים נקראה העיירה "לזאריום" או "לזריון" על שם אלעזר ומכאן בא שמה כיום אלעיזריה. עם זאת במקורות נוצריים קרויה העיירה עד היום גם בשם המשמר את שם הכפר מימי בית שני: "בית עניה". במערות בקרבת הכפר נתגלו קברים מתקופת הברונזה התיכונה וכן ממצאים מהתקופות הפרסית, ההלניסטית והרומית, בהם מערות קבורה יהודיות משלהי תקופת בית שני. כמו כן נמצא אתר קדום ובו מעיין ("עין חוד"). מרבית הממצאים שוכנים מערבית לכפר. בתקופה הביזנטית גדל הכפר והוקמו בו מנזרים וכנסיות. גם בתקופה הצלבנית היה הכפר מקום חשוב ותרומות רבות נשלחו לכנסייה ולמנזר שבכפר. לאחר תבוסת הצלבנים נשארו הכנסיות בכפר שלמות ומעדות משנת 1212 אנו למדים שהמוסלמים נהגו כבוד באתרים אלו. בתקופה הממלוכית נהרסו מוסדות הדת הנוצריים בכפר ומסגד נבנה על גבי חלק מהם. במאה ה-20 התיישבו בכפר במגורי קבע רבים מבני השבטים הבדואים של מדבר יהודה ובהם מבני שבטי הא-סוואחרה והתעאמרה. ערב מלחמת העצמאות נמנו בכפר כתשע מאות תושבים ובאותה העת רבים מהם עסקו בחקלאות. לאחר המלחמה התיישבו בכפר פליטים. לצד זאת בשנות ה-50 של המאה העשרים החלה בנייה מחודשת של מוסדות דת נוצריים (כנסיות) סביב קבר אלעזר שבעיירה. בין השנים 1948 ו-1967 הייתה העיירה תחת השלטון הירדני, ומזרחית לכפר הוקם מחנה צבא ירדני, שמבניו הוקמו מאבני מצבות קבורה יהודיות שנלקחו מהר הזיתים. במלחמת ששת הימים נכבשה העיירה על ידי ישראל. גדר ההפרדה עוברת בצדה המערבי של העיירה ומפרידה בין העיירה ובין ירושלים. הקמת גדר ההפרדה גרמה לקשיים כלכליים ניכרים בעיירה. ערך מורחב – בית עניה בעיירה שוכן, על פי המסורת הנוצרית, קברו של לזרוס (אלעזר) אשר על-שמו קרויה העיירה. כיום מצוי הקבר בידי המוסלמים ולצד הקבר מצוי מסגד. המסגד נבנה במאה ה-16 על יסודות של כנסייה צלבנית. לצד הקבר ניצבת כנסייה פרנציסקנית שהוקמה בשנת 1954. הכנסייה נבנתה על פי תוכניות של האדריכל אנטוניו ברלוצי אשר תכנן מוסדות דת נוצריים רבים בארץ ישראל. כנסייה זאת נבנתה על שרידיהן של כנסיות מהתקופה הבינזנטית והצלבנית. כמו כן שוכנת בסמוך כנסייה יוונית אורתודוקסית אשר הוקמה בשנת 1965, גם היא על יסודות צלבניים קדומים. ילדי ביתוניא - סיפורה של משפחת אבו ריש, אחת ממשפחות הוותיקות באלעיזריה. סעיד ח' אבו ריש, הוצאת זמורה, תשס"ב (2002) (מתורגם לעברית). מדיה וקבצים בנושא אלעיזריה בוויקישיתוף אלעיזריה (יהודה ושומרון), דף שער בספרייה הלאומית Mariam Shahin (2005). Palestine: A Guide. Interlink Books. p. 332. ISBN 1-56656-557-X.
119–110 לפנה"ס

שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 119 – 110 לפנה"ס 119 לפנה"ס – גאיוס מריוס נבחר למשרת הטריבון ברומא 118 לפנה"ס – הרומאים מקימים את גאליה נארבוננסיס ובירתה נרבו מרטיוס 118 לפנה"ס – מלחמת אזרחים בין בית תלמי לבין מעמד האיכרים; תלמי השמיני נאלץ לחתום על חנינה כללית, ומעמד הכמורה מתחזק 118 לפנה"ס – תלמי השמיני מתחיל בחיבור זואולוגי בן 24 כרכים 118 לפנה"ס – מאבקי כוח על השליטה בנומידיה; תחילת שלטונם של אדהרבעל (עד 113 לפנה"ס) ושל יוגורתה (עד 104 לפנה"ס) 118 לפנה"ס – נחשול ענק מטביע את העיר קימברי ביוטלנד 115 לפנה"ס – גאיוס מריוס נבחר למשרת הפרטור ברומא 115 לפנה"ס – לוקיוס קאיקיליוס מטלוס דיאדמטוס וגנאיוס דומיטיוס אהנוברבוס נבחרים למשרת הקנסור ברומא 114 לפנה"ס – אנטיוכוס התשיעי עולה לכס המלוכה של הממלכה הסלאוקית במשותף עם אחיו אנטיוכוס השמיני 114 לפנה"ס – גאיוס מריוס משמש כנציב רומא בלוזיטיניה ומדכא התקוממויות מקומיות של ילידי המקום 114 לפנה"ס – נבנה מקדש ברומא לכבוד האלה ונוס 113 לפנה"ס – השבטים הגרמאנים של הקימברים והטווטונים ממשיכים בנדידתם מצפון אירופה לדרומה ומערבה 113 לפנה"ס – הקימברים מנחילים מפלה לצבא רומי בראשות הקונסול גנאיוס פאפיריוס קארבו מצפון להרי האלפים 110 לפנה"ס – מיתרידטס השישי, מלך פונטוס פולש לחצי האי קרים על פי בקשת ההתיישבויות היווניות שם, מביס את הסקיתים שאיימו על מושבות אלו, ומוכתר כמלך ממלכת בוספורוס 110 לפנה"ס – משלחת סחר פרתית ראשונה יוצאת אל סין 110 לפנה"ס – תלמי העשירי אלכסנדר הראשון עולה לכס השלטון במצרים 110 לפנה"ס – מאסיווא נרצח 118 לפנה"ס – לוקולוס, קונסול רומאי 115 לפנה"ס – מרקוס ליקיניוס קראסוס, פוליטיקאי רומי וחבר בטריומווירט הראשון 113 לפנה"ס – הלל הזקן, תנא מחכמי הזוגות, נשיא הסנהדרין, חברו ובן מחלוקתו של שמאי הזקן ומייסדו של בית הלל, מייסד שושלת הנשיאות שעמדה בהנהגת העם במאות השנים הבאות. 110 לפנה"ס – גאיוס מריוס הבן, מדינאי רומי, בנו של גאיוס מריוס 111 לפנה"ס – ספרטקוס, מנהיג מלחמת העבדים השלישית 118 לפנה"ס – מיקיפסה, מלך נומידיה 116 לפנה"ס – תלמי השמיני, מלך במצרים התלמיית 112 לפנה"ס – קלאופטרה הרביעית מדיה וקבצים בנושא 119–110 לפנה"ס בוויקישיתוף
129–120 לפנה"ס

שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 129–120 לפנה"ס 127 לפנה"ס – יוחנן הורקנוס הראשון מטביע לראשונה מטבעות של הממלכה החשמונאית. 123 לפנה"ס – העיר הגאלית ארלטה (ארל של ימינו) נכבשת על ידי הרפובליקה הרומית 123 לפנה"ס – מיתרדטס השני עולה על כס המלוכה של האימפריה הפרתית 123 לפנה"ס – גאיוס גרקכוס נבחר למשרת הטריבון ברומא 123 לפנה"ס – גאיוס מריוס נבחר למשרת הקווסטור ברומא 120 לפנה"ס – חריתה השני מוכתר כמלך הנבטים 120 לפנה"ס – ברניקי השלישית, מלכת מצרים 120 לפנה"ס – לוקיוס קורנליוס סיסנה, היסטוריון רומי 120 לפנה"ס – גאיוס ורס, פראיטור 129 לפנה"ס – קרנאדס פילוסוף יווני 120 לפנה"ס – מיתרידטס החמישי, מלך פונטוס 120 לפנה"ס – היפרכוס, מתמטיקאי יווני 120 לפנה"ס – פוליביוס, היסטוריון יווני מדיה וקבצים בנושא 129–120 לפנה"ס בוויקישיתוף
מלחמת העולם

האם התכוונתם ל... מלחמת עולם – מלחמה בעלת קני-מידה עולמיים מלחמת העולם הראשונה – שהתרחשה בין השנים 1914–1918 מלחמת העולם השנייה – שהתרחשה בין השנים 1939–1945 מלחמת עולם שלישית – מלחמת עולם היפותטית בסדר גודל של מלחמות העולם הקודמות או גדול ממנו מלחמת העולם Z – סרט משנת 2013
מערכת הקואורדינטות האקליפטית

מערכת הקואורדינטות האקליפטית היא סוג של מערכת קואורדינטות שמימית המשמשת לתיאור מיקום גופים בחלל, בה מישור המלקה (Ecliptic בלעז) מהווה את קו הרוחב 0 (קווי הרוחב מקבילים לו וקווי האורך מאונכים לו). כמו במערכת הקואורדינטות המשוונית, גם במערכת זו מונח קו האורך 0 על נקודת שוויון האביב, והקווים מקבלים ערכים חיוביים מזרחית לו. הזווית בה נמצא הגוף מזרחית לנקודת שוויון האביב מסומנת באות λ. וזווית הנטייה של הגוף יחסית למישור המלקה מסומנת באות β. קווי הרוחב 90°+ ו- 90°- הם קטבי המלקה ונמצאים בהמשך האנך העובר דרך מרכז המערכת הנמצא בכדור הארץ או בשמש. בגלל נקיפת ציר כדור הארץ מתרחשת נדידת נקודת שוויון האביב, דבר שגורם לשינוי מתמיד בערכים הניתנים במערכת זו. לכן יחד עם ציון מיקום במערכת הקואורדינטות האקליפטית, מציינים את הזמן בו הוא נמדד. זמן זה נקרא "תקופת היחוס". לרוב, במרכז המערכת ממוקם כדור הארץ, כך המערכת אמנם יותר נוחה לתיאור תנועת גרמי השמים ביחס לצופה האנושי, אולם אין היא משקפת את נתוני המסלול האמיתיים. זאת ועוד, במידה ורוצים לתאר בצורה טובה את הגופים כפי שנראים לצופה אנושי, נראה שעדיפה מערכת הקואורדינטות המשוונית. לכן לעיתים ממוקמת השמש במרכז המערכת, במקרה הזה היא נקראת גם מערכת הקואורדינטות ההליוצנטרית, ואז נתוני מיקום הגופים מתוארים יחסית לצופה היפותטי העומד במרכז השמש. כבכל מערכת קואורדינטות שמימית, כדי לדעת את מיקומו הממשי של גוף בחלל, ולא רק את מיקומו הנראה על כיפת השמים, יש לנקוב בפרמטר נוסף, הוא מרחק הגוף מהעצם שמוקם במרכז המערכת (השמש, או כדור הארץ). מערכת הקואורדינטות האקליפטית עתיקה יותר מזו המשוונית, על-אף שניתן לחשוב שהמערכת המשוונית היא יותר אינטואיטיבית. יהיו λ ו-β קווי האורך והרוחב (בהתאמה) האקליפטיים. יהיו α ו-δ הנטייה והעלייה הישרה (בהתאמה). יהיה ε זווית הנטייה של ציר כדור הארץ, שהיא 23.439281° sin δ = sin ε sin λ cos β + cos ε sin β cos α cos δ = cos λ cos β sin α cos δ = cos ε sin λ cos β - sin ε sin β sin β = cos ε sin δ - sin α cos δ sin ε cos λ cos β = cos α cos δ sin λ cos β = sin ε sin δ + sin α cos δ cos ε על אף שנראה מתבקש "לפשט" את מערכות המשוואות ולהישאר עם ביטוי אחד לכל רכיב, אין הדבר כדאי שכן הפונקציות הטריגונומטריות אינן חד-חד ערכיות. לדוגמה, במערכת השנייה ניתן לחלק את שתי המשוואות האחרונות זו בזו ולקבל ביטוי יחיד ל-tan λ ( tan ⁡ λ = sin ⁡ ϵ sin ⁡ δ + sin ⁡ α cos ⁡ δ cos ⁡ ϵ cos ⁡ α cos ⁡ δ {\displaystyle \tan \lambda ={\frac {\sin \epsilon \sin \delta +\sin \alpha \cos \delta \cos \epsilon }{\cos \alpha \cos \delta }}} ), אולם צעד זה לא יהיה כדאי מאחר שפונקציית tan-1 "מניחה" שהזווית המבוקשת היא בין 0-180° בעוד ש-λ יכולה לקבל כל ערך בין 0-360°. כאשר מדובר ב-β הדבר לא משמעותי מאחר הערך שלה מוגבל מראש ל-90°- עד 90°+. בפועל, כאשר מדובר בעצמים הקרובים למישור המלקה, מספיקה משוואה אחת כדי לקבוע את λ, בגלל שהיא באותו רביע כמו α. יגאל פת-אל - אסטרונומיה - מדריך להכרת השמים, הוצאת קוסמוס (1998). מדיה וקבצים בנושא מערכת הקואורדינטות האקליפטית בוויקישיתוף
דומניקו גבריאלי

דומניקו גבריאלי (באיטלקית: Domenico Gabrielli; ‏15 באפריל 1651 או 19 באוקטובר 1659 - 10 ביולי 1690) היה מלחין וצ'לן וירטואוז מתקופת הבארוק האיטלקי. גבריאלי נולד בבולוניה. ניגן בתזמורת של כנסיית סאן פטרוניו והיה חבר ב"אקדמיה פילרמוניקה" של בולוניה ולמשך תקופה מסוימת גם כיהן כנשיאה. בשנות השמונים של המאה ה-17 עבד גם כמוזיקאי בחצר הדוכס פרנצ'סקו השני ד'אסטה ממודנה. גבריאלי כתב כמה אופרות לצד יצירות כנסייתיות, כליות וקוליות. עיקר פרסומו בא לו כמחברן של אחדות מן היצירות המוקדמות ביותר המוכרות לצ'לו סולו (שתי סונאטות לצ'לו ובאסו קונטינואו, קבוצה של שבעה ריצ'רקארי לצ'לו ללא ליווי, וקאנון לשני צ'לי). בין בני זמנו, שליטתו הווירטואוזית בכלי נגינתו זיכתה אותו בכינוי Mingain (or Minghino) dal viulunzee, צורת דיאלקט שמשמעה "דומיניק של הצ'לו". ס. דוראנטה: "גבריאלי" ב"מילון גרוב החדש לאופרה", עורך סטנלי סיידי, לונדון 1992, כרך 2, עמ' 322 ו. מטאוצי: "גבריאלי" ב"מילון האנציקלופדי האוניברסלי למוזיקה ומוזיקאים, ביוגרפיות", עורך א. באסו. טורינו 1986. כרך 3, עמ' 83 ז'. ג. סוס: "גבריאלי", "מילון גרוב החדש למוזיקה ומוזיקאים, עורך סטנלי סיידי, לונדון 1980, כרך 7, עמ' 67 S. Durante: Gabrielli, in: The New Grove Dictionary of Opera, ed. S. Sadie. London 1992. Vol 2, p. 322. W. Matteuzzi: Gabrielli, in: Dizionario enciclopedico universale della musica e dei musicisti. 2: Le biografie, ed. A. Basso. Turin 1986. Vol. 3, p. 83f. J. G. Suess: Gabrielli, in: The New Grove Dictionary of Music and Musicians, ed. S. Sadie. London 1980. Vol 7, p.67. דומניקו גבריאלי, באתר AllMusic (באנגלית) דומניקו גבריאלי, באתר MusicBrainz (באנגלית) דומניקו גבריאלי, באתר Discogs (באנגלית)
רכס החוף

רכס החוף (בספרדית: Cordillera de la Costa) הוא כינוייו של רכס הרים במערבה של יבשת אמריקה הדרומית לאורך חופו של האוקיינוס השקט, במקביל להרי האנדים, המשתרע לאורכה של צ'ילה ודרומה של פרו[דרושה הבהרה]. ראשיתו של הרכס בהר טונגה (Cerro Tunga) בצפון, בסמוך לעיר פראקאס (Paracas) שבפרו, עבור בגבעת אריקה (morro de Arica), תחילתו במדינת צ'ילה, וסופו בחצי האי טאיטאו (Península de Taitao), בסופו של לוח נסקה (Nazca), לוח טקטוני בדרום האוקיינוס השקט. רכס החוף נמוך בצורה ניכרת מהרי האנדים, והפסגות הגבוהות ביותר בו נמצאות ברכס ויקונייה מקנה (Sierra Vicuña Mackena), שגובהן כ-3,000 מטרים. עם זאת, על אף שמקורות הרכס אינם ידועים, שוררת הסכמה בין הגאולוגים כי רכס החוף עתיק יותר מהרי האנדים. אין ברכס כל פעילות געשית. את הרכס מחלקים נהרות, היורדים מהרי האנדים מערבה, למספר רכסי משנה. העמק המרכזי של צ'ילה מדיה וקבצים בנושא רכס החוף בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא הרים ובנושא גאוגרפיה של צ'ילה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חצי האי טאיטאו

חצי האי טאיטאו (בספרדית: Península de Taitao) הוא חצי אי המזדקר לכיוון מערב מדרום חופה של צ'ילה המחובר ליבשה במצר אופקי (istmo de Ofqui). על קרקעית האוקיינוס מול חצי האי שוכן הצומת המשולש של צ'ילה (Chile Triple Junction), צומת משולש שהוא מקום מפגשם של שלושה לוחות טקטוניים: לוח נסקה, הלוח האנטארקטי והלוח הדרום-אמריקאי. פעילות הקרחונים הרבים בחצי האי עיצבו את פני השטח בצורה של עמקים קרחוניים עמוקים, שהם גם מקורם של הפיורדים הרבים בחצי האי. חצי האי טאיטאו נמצא במחוז ה-11 של צ'ילה, הוא מחוז איסן של גנרל קרלוס איבנייס דל קמפו (Region de Aisén del General Carlos Ibáñez del Campo). חלק מחצי האי נמצא בשטחו של הפארק הלאומי לגונה סן רפאל ובמרכזו נמצא אגם הנשיא ריוס (Lago Presidente Ríos), ששטחו 352 קמ"ר. קצהו הדרום-מערבי של חצי האי מתעקל כלפי פנים וידוע בשם חצי האי טרס מונטס (Península de Tres Montes), וקצהו הדרומי הוא כף טרס מונטס (Punta Tres Montes). מדיה וקבצים בנושא חצי האי טאיטאו בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של צ'ילה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
העמק המרכזי של צ'ילה

העמק המרכזי של צ'ילה הוא אזור המשתרע בין רכס החוף הצ'יליאני והרי האנדים. בהגדרתו הרחבה ביותר, זו הגאולוגית, נמשך העמק המרכזי מסנטיאגו דה צ'ילה בצפון למצר אופקי (Ofqui) בדרום. יש הנוהגים להחשיב את נהר הביוביו כגבולו הדרומי של העמק, וזאת מסיבות היסטוריות שמקורן במלחמת האראוקו וגבול התפשטות האימפריה הספרדית בתקופה הקולוניאלית. אחרים רואים בעיר פוארטו מונט את גבולו הדרומי של העמק, שכן מנקודה זו ודרומה נמצא העמק מתחת לפני הים. רובו של העמק המרכזי הוא אדמה פורייה ומרכזה החקלאי של צ'ילה. בחלקו הצפוני שורר אקלים ים תיכוני, וככל שמדרימים במורד העמק יורדת הטמפרטורה וכמות המשקעים עולה. החורפים קלים ואילו הקייצים חמים בצורה מתונה ויבשים, בדרך כלל. הטמפרטורה השנתית הממוצעת בסנטיאגו היא 14° צלזיוס ופעולתו הממתנת של האוקיינוס השקט מונעת משינויים דרסטיים בטמפרטורה. כאשר יורד שלג בעמק, הוא מחזיק מעמד מספר שעות בלבד. כמות המשקעים השנתית הממוצעת בסנטיאגו היא 33 סנטימטרים, בעוד שבוולפראיסו (Valparaíso), הנמצאת באותו קו רוחב אך מחוץ לעמק המרכזי, הממוצע השנתי הוא של 38 סנטימטרים. כמות המשקעים עולה ככל שמדרימים לאורכו של העמק, ובעיר קונספסיון שבדרומו עומד הממוצע השנתי על 132 סנטימטרים. מבחינה היסטורית היה צפונו של העמק המרכזי (בין נהר הביוביו לעיר סנטיאגו) לב ליבה של הארץ וריכוז האוכלוסין הגדול בה. כלכלת האזור מאופיינת בגיוון וענפיה החזקים נשענים על משאבים טבעיים, כגון כריית נחושת, כריתת עצים, חקלאות, ייצור יינות, ומרבית הסקטור התעשייתי. הערים המרכזיות בעמק, מצפון לדרום, הן סנטיאגו דה צ'ילה, פואנטה אלטו (Puente Alto), רנקגואה (Rancagua), קוריקו (Curicó), טלקה (Talca), לינארס (Linares), צ'ייאן (Chillán), קונספסיון (Concepción), לוס אנחלס (Los Ángeles), טמוקו (Temuco), אוסורנו (Osorno), ופוארטו מונט. העמק המרכזי של צ'ילה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של צ'ילה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גרוייר

גרוייר (Gruyère) היא גבינה שווייצרית הנקראת על שם העיירה גרוייר (Gruyères), שבקנטון פריבור, שבשווייץ, ואשר מיוצרת מאז המאה ה-12. בשנת 2001 הוכרה הגבינה כגבינה שווייצרית, עד אז, היו גם גבינות צרפתיות שטענו שהן גרוייר (הגבינות הצרפתיות בסגנון גרוייר הן קונטה ובופו). גבינת הגרוייר היא מתוקה עם נגיעות של מליחות וטעמה משתנה ככל שהיא מתיישנת. לגבינה הצעירה טעם אגוזי והוא הולך והופך מורכב יותר עם ההבשלה. לאחר ההבשלה (כחמישה חודשים) נוצרים סדקים זעירים המקנים לה מרקם גרגירי ייחודי. גרוייר היא גבינה צהובה מוצקה, רכה יותר וחלקה יותר מאשר הגבינה השווייצרית אמנטל (Emmental). הגבינה טובה במיוחד לאפיה כיוון שטעמה מובחן אך לא משתלט. הגרוייר היא גבינה שנמסה היטב ולכן היא מתאימה לפונדו ביחד עם הגבינות ושרין ואמנטל. היא גם מהווה חלק מהמתכון הקלאסי של מרק בצל צרפתי ויש לה חלק גם בקרוק-מסייה, טוסט צרפתי קלאסי עם בשר חזיר וגבינה. בגרוייר משתמשים גם בקורדון-בלו בשילוב עם עוף ועגל. היא גם טובה כגבינת שולחן, וכאשר מגררים אותה היא מתאימה לפסטות וסלטים. נהוג להוסיף גרוייר מגוררת גם למרק לה-טורין, שהוא מרק שום צרפתי המוגש על לחם מיובש. יינות לבנים, כגון ריזלינג, מתאימים מאוד לגבינה וגם סיידר תפוחים חם ובירה בוק. על מנת להכין גרוייר, יש לחמם חלב גולמי לטמפרטורה של 34 מעלות במיכלי נחושת, ואז להחמיצו על ידי הוספה של אנזים הגבנה נוזלי. החלב המוחמץ נחתך לחתיכות בגודל של אפונים ונבחש, ומפריש מי גבינה. החלב המוחמץ מבושל ב 43 מעלות ואחר כך מעלים את הטמפרטורה במהירות ל 54 מעלות. מי הגבינה נסחטים ועל מנת ללחוץ את החלב המוחמץ הוא מוכנס לתבניות. אחרי ההמלחה בתמלחת והוספת בקטריות, הגבינה מבשילה למשך חודשיים בטמפרטורת החדר, בדרך כלל על לוחות עץ, והופכים אותן בערך כל יומיים על מנת לדאוג לחלוקה שווה של הלחות. גרוייר יכולה להבשיל בין שלושה לעשרה חודשים, וככל שההבשלה ארוכה יותר כך טעם הגבינה יותר חזק. אזור גרוייר ידוע בייצור הגבינה שלו עם מהמאה ה-12. עדויות מימי הביניים מציינות את המומחיות של תושבי המקום להפוך את תנובת החלב הפרות שלהם לגבינה מלאת שומן. הגבינה נמכרה גם בצרפת ובאיטליה. המאה ה-17 הייתה שלב חשוב במותג גבינת גרוייר, מכיוון שלא רק המותג קיבל הכרה רשמית אלא בנוסף הייתה עליה ניכרת בייצוא. בתקופה הזו החלו להינקט צעדים ראשונים על המקוריות באמצעות סימון. המילה המסמלת את מקור הגבינה נכנסה למילון האקדמיה הצרפתית בשנת 1762. ההגירה הגדולה שהכתה את קנטון פריבור במהלך המאות ה 18 וה 19 הרחיבה את האזור הגאוגרפי של ייצור גבינת הגרוייר גם לקנטונים וו, נשאטל וז'ורה ואף לצרפת השכנה. אולם ללא הגנה על המותג צצו הרבה העתקים לגבינת הגרוייר. באמצע המאה ה-19 החל קמפיין למיסוד המותג והכרה במקום בו יוצרה הגבינה. שיחות שהתנהלו במדריד (1891), בפריז (1926) וברומא (1930) הסתיימו בחתימה על הסכם להגנת מותגים לפי מקום ייצורם. אולם, רק בשנת 2001 גבינת גרויר קיבלה את אישור המותג הגאוגרפי בשווייץ ובשנת 2011 את המיתוג האירופאי. אין לבלבל בינה לבין הגבינה גרביארה, הפופולרית בעיקר ביוון. אתר האינטרנט הרשמי של גרוייר (בצרפתית, בגרמנית, באיטלקית, באנגלית, בספרדית, בפינית, בשוודית, ביפנית, ברומנית ובהולנדית) מדיה וקבצים בנושא גרוייר בוויקישיתוף על גבינת גרוייר (באנגלית) גרוייר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) הניו יורק טיימס, שופט בארה"ב: גבינת גרוייר היא עדיין גרוייר, גם אם היא לא מגיעה מגרוייר, באתר הארץ, 13 בינואר 2022