laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
זיכרון חזותי

זיכרון חזותי הוא חלק מהזיכרון, האוגר מידע שהתקבל ממערכת הראייה. זיכרון חזותי-מרחבי הוא חלק מזיכרון העבודה המתייחס לזכירת מיקומם של עצמים או סדרה של מיקומים. הזיכרון החזותי מתחיל בביסוס הייצוג העצבי בקליפת הראייה. לאחר מכן מידע זה עובר לאונה הרקתית לשם ארגון נוסף. הייצוג הפנימי הנובע מכך נותר יציב למשך זמן, למרות שכל הזמן נקלטים בחוש הראייה מראות רבים ומגוונים. כאשר מתקבלת תמונה חלקית, המוח החזותי מפצה באמצעות הזיכרון על מחסור במידע, ועוסק במילוי הפערים. הזיכרון החזותי-מרחבי אינו מוגבל למידע חושי. הזיכרון החזותי-מרחבי מאפשר לזכור את המראה החזותי של חפצים או מקומות, כולל המיקום והצורה התלת־ממדית של חפצים בחדר מוכר אך חשוך. אמנים ויזואליים משתמשים באופן קבוע ביכולת של הצופה להשלמת מידע חזותי. לדוגמה, מספיק ציור של מצחיית כובע של ילד כדי להעביר את המסר שהוא אכן חובש כובע - הזיכרון החזותי-מרחבי תופס ומעבד את הקו המעוגל של המצחייה, ומשלים את החסר. זיכרון איקוני תפיסה מרחבית תפיסה חזותית משחק הזיכרון מבחן סיכה גדעון לב, מחקר: אנשים נוטים לזכור תמונות טוב יותר ככל שהן גדולות יותר, באתר הארץ, 21 בינואר 2022 ישי-קרין, נופר (2007). הקשר בין זיכרון עבודה מילולי (ולא חזותי-מרחבי) לבין לקות בקריאה ולקות שפתית. מאתר פסיכולוגיה עברית. ערך זה הוא קצרמר בנושא פסיכולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חניבעל (פירושונים)

האם התכוונתם ל... חניבעל ברקה – ידוע כחניבעל. מצביא ומדינאי בן קרתגו. עמד בראש כוחות קרתגו במלחמה הפונית השנייה נגד הרפובליקה הרומית חניבעל (בן גיסקו) – נקרא גם חניבעל גיסקו. מצביא ומפקד צי קרתגו במלחמה הפונית הראשונה. הוצא להורג על ידי חייליו המורדים ב-259/258 לפנה"ס חניבעל (238 לפנה"ס) – מצביא קרתגי שנהרג במהלך מלחמת שכירי החרב. חניבעל איש רודוס – ספן קרתגי נועז שסייע לצי הקרתגי במהלך המצור על ליליבאיום. חניבעל מגו – מלך קרתגו, נלחם נגד הערים היווניות בסיציליה (בעיקר נגד סורסיקאי) בתקופה הארכאית ושם מצא את מותו חניבעל מונומאכוס – מצביא קרתגי שנודע באכזריותו אברם פטרוביץ' חניבעל – אציל ומהנדס ארטילריה רוסי, הובא לחצר הצאר פיוטר הגדול מאפריקה, אבי סבו של פושקין (משורר רוסי) חניבעל לקטר – דמות בדיונית של רוצח סדרתי, בסדרת ספרים של תומאס האריס "חניבעל (ספר)" – רומן בסדרה "חניבעל (סרט)" – סרט קולנוע על פי ספרו של האריס אודות לקטר "חניבעל: מקור הרוע (ספר)" – רומן נוסף בסדרה "חניבעל: מקור הרוע (סרט)" – סרט קולנוע "חניבעל (סדרת טלוויזיה)" – סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת פסיכולוגיה-אימה-מתח, של רשת NBC האמריקאית ג'ון "חניבעל" סמית' – דמות בסדרת הטלוויזיה צוות לעניין. גולם על ידי השחקן ג'ורג' פפארד נוהל חניבעל – נוהל בצה"ל למקרה של חטיפת חייל בצה"ל האניבל – עיר הולדתו של מארק טוויין. האניבל המלין – סגן נשיא ארצות הברית בשנים 1861–1865, תחת הנשיא אברהם לינקולן.
בית גד פרומקין

בית גד פרומקין או בית חבצלת הוא בניין בשכונת רחביה בירושלים, ברחוב אבן עזרא 22 פינת רחוב רמב"ן 26. הבניין נבנה כבית מגורים עבור השופט גד פרומקין, וכיום משמש כישיבה. הבית נבנה עבור השופט גד פרומקין, בנו של ישראל דב פרומקין עורך עיתון "חבצלת", ועל שם העיתון נקרא הבית. פרומקין העדיף את שכונת רחביה על תלפיות לאחר שהחליט להפסיק להתגורר בשכירות (קודם לכן התגורר ברחוב הנביאים). פרומקין החליף חלקת אדמה שהייתה בבעלותו בשכונת תלפיות עם חלקת אדמה בבעלות חברת הכשרת היישוב, בונת שכונת רחביה, בשכונה עצמה. לצורך מימון בניית הבית לקח הלוואה מבנק ברקליס. הבית תוכנן על ידי משרד האדריכלים של וילהלם הקר ואליעזר ילין אולם פרומקין התערב בתוכניות הבנייה ופיקח בעצמו על הבנייה. פרומקין מספר בספרו "דרך שופט בירושלים" כי כאשר שאל הנציב העליון הבריטי, סר הרברט סמואל, מי תכנן את הבית השיב האדריכל הקר: "פרומקין, הקר וילין". הבית נבנה בין השנים 1924–1925 בסגנון הבינלאומי אולם יש בו מספר מוטיבים מזרחיים - חלונות מקושתים ועמודים עם כותרות אשוריות (בדומה לבית ילין). קירות המבנה היו דקים מהמקובל באותה תקופה (עוביים 50 ס"מ), דבר שהתאפשר בשל שיטות הבנייה המודרניות. בבית הותקנו דלתות הזזה ורדיאטורים לחימום - אלמנטים אלה לא היו מצויים כלל במזרח התיכון באותה עת, והיה צורך להזמינם מברלין. חומרי הבנייה הובאו בעגלות עד לטחנה שבקצה השכונה ומשם הועברו לגב בהמות והובאו לאתר הבנייה בהיעדר דרך סלולה. ביתו של פרומקין שימש אתר מפגש לנכבדי העיר, בכירי פקידי השלטון הבריטי, הנציב העליון עצמו, וראשי הציבור בירושלים - הן יהודים, הן נוצרים והן מוסלמים. בשנת 1925 התארחה בבית המשלחת המצרית שהגיעה לטקס פתיחת האוניברסיטה העברית. בשנות החמישים נבנה בצידו הצפוני של הבניין אגף נוסף בתכנונו של האדריכל דוד ברוצקוס. אגף זה משתלב במבנה המקורי. בשנות השישים רכשה את הבית ישיבת "נצח ישראל" אשר הוסיפה לו אגף נוסף שאינו משתלב במבנה. בית חבצלת בית חבצלת אמנון רמון, "דוקטור מול דוקטור גר" שכונת רחביה בירושלים, ירושלים: הוצאת יד בן צבי, 2006 דוד קרויאנקר, ירושלים - מבט ארכיטקטוני, ירושלים: הוצאת כתר, 1996. גד פרומקין, דרך שופט בירושלים, תל אביב, הוצאת דביר, תשט"ו-1955. מדיה וקבצים בנושא בית גד פרומקין בוויקישיתוף פרומקין, דרך שופט בירושלים, עמ' 262.
הלגיון הראשון אדיוטריקס

הלגיון הראשון אדיוטריקס (לטינית: Legio I Adjutrix) היה לגיון רומאי שהוקם על ידי הקיסר נירון בשנת 67 כדי להתמודד עם המרד של מושל גאליה וינדקס. הלגיון הראשון הוקם על ידי הקיסר נירון בשנת 67 כדי להתמודד עם המרד של מושל גאליה וינדקס, בניגוד לכלל שרק אזרחים רומאים משרתים בלגיונות הלגיון הראשון הורכב ממלחים לא אזרחים ממוצא פאנוני, סורי, מצרי ויווני שקודם לכן שירתו בצי. דבר זה נעשה מכיוון שנירון נזקק נואשות לתגבר את כוחו הצבאי אם היה בדעתו להביס את וינדקס. כשנירון התאבד בשנת 68 הלגיון הראשון היה עדיין בתהליכי הקמה, חיילי הלגיון נפגשו עם הקיסר החדש גלבה והאיצו בו להשלים את הקמת הלגיון דבר שהקיסר דחה לזמן אחר. הדחייה התפרשה אצל הלגיונרים כסירוב ודבר זה הגדיל את דרישותיהם והביא אותם לאווירה מרדנית, בסופו של דבר גלבה פקד על חיל הפרשים שלו להתקיף וטבח נערך בחברי הלגיון. הקמת הלגיון הראשון הושלמה לבסוף לאחר רציחתו של גלבה ועלייתו לשלטון של אותו. עלייתו לשלטון של אותו גרמה למרד אצל הלגיונות שהיו מוצבים בגרמניה ואלו בחרו להם את ויטליוס כקיסר, בקרב בדריאקום בין שני הצבאות הלגיון הראשון הצליח להביס את הלגיון העשרים ואחד רפאקס וללכוד את נס הלגיון אולם מאוחר יותר הלגיון העשרים ואחד הצליח להתאושש ולהדוף את ההתקפה של הלגיון הראשון. למרות הצלחותיו של הלגיון אותו בסופו של דבר הובס בקרב וויטליוס הפך לקיסר. למרות מותו של אותו הלגיון הראשון לא נתן את נאמנותו המלאה לוויטליוס מסיבה זאת הוא הציב את הלגיון בהיספניה מתוך כוונה לרכך את טבעו הפראי אולם התוצאה הייתה הפוכה שכן דבר זה הגביר את התסיסה בלגיון עד שבסופו של הם העבירו את תמיכתם לאספסיאנוס. הלגיון הראשון, שהיה תחת פיקודו של טראיאנוס, הועבר לגרמניה בשנת 83 על ידי הקיסר דומיטיאנוס למשל השתתפות במלחמות הכיבוש שלו מעבר לריין. כעבור שנה הלגיון הועבר שוב, הפעם לפאנוניה במטרה להדוף פלישה של מספר שבטים ברברים בראשות המרקומנים, בזמן שלטונו של נרווה הלגיון השתתף בהדיפת פלישה שנייה לפאנוניה. הלגיון הראשון היה חלק מכוח הפלישה שכבש את הדאקים והקים את הפרובינקיה דאקיה בין השנים 101–106 והשתתף בפלישתו של טראיאנוס לאימפריה הפרתית בשנת 115, עם עלייתו של הדריאנוס לשלטון בשנת 117 הלגיון הוצב שוב בפאנוניה עקב החלט הקיסר לסגת מכל כיבושיו של טראיאנוס במזרח. הלגיון הראשון נלחם תחת פיקודו של פרטינקס כנגד השבטים הברברים שהונהגו על ידי המרקומנים כשאלה פלשו לפרובינקיות פאנוניה, נוריקום, ראטיה ודאקיה בשנת 168 והדיפתם ערכה כשבע עשרה שנים. הלגיון הראשון היה אחד מתומכיו הנאמנים של מושל פאנוניה ספטימיוס סוורוס כשזה הכריז על עצמו כקיסר בשנת 193, הלגיון השתתף בכיבוש רומא מידיו של דידיוס יוליאנוס כחלק מכוחותיו של סוורוס באותה שנה ובמלחמה כנגד פסקניוס ניגר בשנת 195 כשזה הניף את נס המרד בפרובינקיות המזרחיות, ובשתי הפלישות לאימפריה הפרתית בשנת 197 ו-198. בסופו של דבר הלגיון הוחזר לפאנוניה. ייתכן שהלגיון הראשון השתתף בפלישתו של הקיסר קרקלה לאימפריה הפרתית בין השנים 215–217, הוא לקח חלק במלחמתו של הקיסר מקסימינוס כנגד הדאקים בשנת 237 ותמך בקיסר כעבור שנה כשמלחמת אזרחים פרצה. הלגיון השתתף במלחמתו של גורדיאנוס השלישי כנגד הפרסים בשנת 244. לא ידוע מה עלה בגורלו של הלגיון, לפי הידיעה האחרונה שקיימת עליו הוא עדיין היה מוצב בפאנוניה בשנת 444. מדיה וקבצים בנושא הלגיון הראשון אדיוטריקס בוויקישיתוף הלגיון הראשון אדיוטריקס, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית)
הבריחה מערב הסעודית

הבריחה מערב הסעודית (באנגלית: Escape: Human Cargo) הוא סרט טלוויזיה משנת 1998 שהפיקה רשת Showtime. הסרט מבוסס על ספר אוטוביוגרפי שפרסם ג'ון מקדונלד, בשם "הבריחה מדהראן" (Flight From Dhahran). עלילת הסרט נסובה סביב ניסיונו של מקדונלד (אותו מגלם טריט ויליאמס) להיחלץ מסעודיה, לאחר שדרכונו הוחרם ממנו על ידי מעבידו הסעודי (אותו מגלם זאב רווח). בסופו של הסרט מצליח מקדונלד להימלט באמצעות התחבאות בתוך ארגז מטען המיועד להולנד. חלקים מן הסרט הוסרטו בישראל ומשחקים בו מספר שחקנים ישראליים בתפקידים משניים. חוץ מרווח, מופיעים בו ששון גבאי, אורי גבריאל, ג'ק אדליסט, מתי סרי, אלברט אילוז, ג'וני ארביד, אלי דנקר, עמוס לביא, יורם חטב, שרון רג'יניאנו, ואירווינג קפלן. "הבריחה מערב הסעודית", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "הבריחה מערב הסעודית", באתר AllMovie (באנגלית) "הבריחה מערב הסעודית", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "הבריחה מערב הסעודית", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
משה בר-לב

משה בר-לב (נולד ב-1944) הוא מהנדס אווירונאוטיקה ישראלי, ומחלוצי תוכנית החלל הישראלית. משה בר-לב נולד בחולון. למד בפקולטה לאווירונאוטיקה בטכניון בחיפה. עם סיום לימודיו שב לשרת בצה"ל, בחיל האוויר, כמדריך בבית הספר לטיסה ולאחר מכן מילא תפקידי תכנון במטה החיל. ב-1971 יצא לארצות הברית לאוניברסיטת דרום קליפורניה, לוס אנג'לס, וב-1974 קיבל שם תואר דוקטור בהצטיינות יתרה על עבודתו: "זרימה סביב גופים המואצים באופן פתאומי", שהיוותה פתרון אנליטי שלא נמצא עד לאותה עת. ב-1975 הצטרף לתעשייה האווירית ומילא בה מגוון תפקידי מפתח בפיתוח ובתכנון מערכות בקרה ושליטה למטוסים שפותחו בתעשייה האווירית, ניהול תחום פיתוח טילי ים-ים מתקדמים: ובתחילת שנות ה-80 יזם את ראשית העיסוק בפיתוח לוויינים. בצד כל אלה כיהן כמרצה באוניברסיטת תל אביב ובטכניון בחיפה לנושאי תעופה וחלל. ב-1984, כתוצאה מיוזמתו, הוקם "מינהל החלל" של התעשייה האווירית, שהציב את התשתיות הדרושות לפיתוח, ייצור, שילוב, ניסוי, שיגור והפעלה של לוויינים מתוצרת הארץ. שלוש הלוויינים הראשונים – "אופק 1" ו"אופק 2" ו"אופק 3" – שוגרו ב-1988, ב-1990 וב-1995 בהתאמה. בנוסף על אלה פותח ושולב במינהל זה לוויין התקשורת הישראלי "עמוס 1", לוויין התקשורת הראשון של ישראל. ב-1997 היה בר-לב מקימי חברת אימאג'סאט אינטרנשיונל, המפעילה את סדרת של לווייני הצילום המסחריים "ארוס". ב-2007 היה שותף לתביעה של קבוצת משקיעים נגד החברה בסך 6 מיליארד דולר. ב-1998 היה שותף בקבוצה שהתמודדה במכרז לאספקת שירותי טלוויזיה רב-ערוצית בישראל באמצעות לוויין. מאז 2002 משמש כיו"ר חבר הנאמנים של המכון הטכנולוגי בחולון. במאי 2014 פרסם מבקר המדינה דו"ח ביקורת חמור על המכון, שעיקרם ליקויים כספיים בהתנהלותו של מנכ"ל המכון. המבקר המליץ לסיים את כהונתו, לאחר שיחזיר כסף לקופת המכון, ואת כהונתם של יו"ר הוועד המנהל ויו"ר חבר הנאמנים בר לב. ירון דרוקמן, המרגל הישראלי הראשון בחלל, באתר ynet, 4 באפריל 2015 דרור מרום, ‏לוויין הצילום האזרחי של תע"א ואל-אופ ישוגר בדצמבר באמצעות משגר רוסי, באתר גלובס, 1 במרץ 1999 עדי בן ישראל, ‏משקיעים תובעים 6 מיליארד דולר מחברת אימג'סאט שבבעלות התעשייה האווירית; "ישראל מעדיפה פטריוטיות על פני רווחיות", באתר גלובס, 13 ביולי 2007 אפי לנדאו, ‏בנק איגוד מצטרף לקב' סטארגייט שמתמודדת על שידורי ה-DBS, באתר גלובס, 19 באוגוסט 1998 רוזית הוכברג, ד"ר משה בר-לב בסקירה ותיאור מעבורת החלל האמריקנית, באתר News1 מחלקה ראשונה, 6 במרץ 2003 טלי חרותי-סובר, "חשש לטוהר מידות": המנכ"ל נסע לבקר את נכדיו בחו"ל על חשבון המכון, באתר TheMarker‏, 14 במאי 2014
טאבו (פולינזיה)

הטַאבּו או טאפו הוא מושג משותף לכל העמים הפולינזיים שמשמעותו היא איסור חברתי ומקור המונח הסוציולוגי: טאבו. תוצאה מיידית של הטלתו היא איסור מגע עם אדם או שימוש בחפץ עליו הוא הוטל. לפי הדת המאורית כל מי שירים ידו על אדם או חפץ שהוכרז טאבו יוענש בידי האל בעונש מוות, ואם האלוהים ישהה את ביצוע הנקמה, הרי העם יוכל לבצע אותה במו ידיו. הטאבו מופעל למטרות אישיות, כלכליות ומדיניות. טאבו של ימים אחדים מוטל על יליד שגזז את שער ראשו או צייר כתובת קעקע על בשרו, כן על סביבתו של האדם במקרה של מחלה חשוכת מרפא או מוות. כאשר מנהיג נקבר במקום מסוים, האזור מסביב לקבר הוא טאבו לתקופה נתונה. אם קיימת סכנה כי הדגה תיעלם מנהר מסוים או שנוטלים יבול כאשר הוא עדיין בוסר, השלטון יכול להכריז על המקום בתור טאבו ולא יכול לגשת אליו אדם. סוחר אירופאי שמעורר מורת רוח עלול להיות מושא לטאבו. בחברה המאורית לטאבו יש תוקף של חוק. טאבו (סוציולוגיה) מדיה וקבצים בנושא טאבו בוויקישיתוף
פייגלין

פייגלין הוא שם משפחה יהודי שפירושו צאצא של "פייגא" (ביידיש – "ציפורה") האם התכוונתם ל... איה זהבי פייגלין – זמרת רוק ישראלית, סולנית להקת כל החתיכים אצלי משה פייגלין – פוליטיקאי ישראלי, יו"ר מפלגת זהות, לשעבר חבר כנסת וראש חטיבת מנהיגות יהודית במפלגת הליכוד
מפה (פירושונים)

האם התכוונתם ל... מפה – בקרטוגרפיה, מפה היא אמצעי לייצוג דו-ממדי של המרחב התלת-ממדי מפה טופוגרפית – מפה המספקת מידע ויזואלי לגבי צורתו של השטח, באופן הקרוב ביותר למציאות, ונותנת פרוט על התכסית והתבליט של השטח מערכת מידע גאוגרפי – מפה רב שכבתית שמוצגת על ידי מחשב מפה גאולוגית – מפה אשר המספקת מידע ויזואלי לגבי התצורות הגאולוגיות שבשטח מפת שולחן – יריעת בד או פלסטיק לכיסוי שולחן מפות (יישום) – יישום מובנה במערכת ההפעלה iOS של המכשירים מבית חברת אפל מפה - מיפוי והוצאה לאור – הוצאה לאור של מפות, אטלסים, מדריכי טיולים, לקסיקונים וספרי עיון המפה – חיבורו של הרמ"א מפית מאפה
יוזף גולוחובסקי

יוּזֶף גוֹלוּחוֹבסקי (בפולנית: Józef Gołuchowski;‏ 11 באפריל (או 14 באפריל) 1797 – 22 בנובמבר 1858) היה פילוסוף פולני יליד גליציה. יוזף גולוחובסקי למד באוניברסיטת ורשה והשתלם בגרמניה. הוא קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת היידלברג. בהיותו בגרמניה התיידד עם פרידריך וילהלם שלינג. בשנת 1821 התמנה לפרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת וילנה, אך כבר בשנת 1824 נאלץ להתפטר מטעמים פוליטיים ועבר לוורשה. היה חבר בפעילות פוליטית שמשכה תשומת לב של השלטון הרוסי וחזר לאחוזתו בגארבאץ' (Garbacz) שבגליציה. במהלך התקוממות פולנית של 1830–1831 חזר לוורשה אך לאחר הדיכוי חזר לאחוזתו. מלבד ספרים על שאלות פילוסופיות טהורות חיבר מחקרים על השאלות החברתיות בפולין, על שאלת האיכרים וגם על השאלה היהודית. ב-1841 כתב חוברת (שלא הודפסה, ופורסמה בשם בדוי רק לאחר 13 שנים), שבה דחה את רעיון שיבת ציון, אולם הציע לרכז את יהודי פולין בשטחים בלתי מיושבים של האימפריה הרוסית וכך להקים מדינה יהודית כחלק בלתי נפרד מרוסיה. מספריו הידועים: Ansicht des Einflusses der Mathematik auf die Bildung des Menschen ("סקירה על השפעת המתמטיקה על השכלת האדם"), 1816. Philosophie in ihrem Verhaltniss zum Leben ("הפילוסופיה ויחסה לאדם"), 1822. Dumania nad najwyzsze zagadni9enia czlowieka ("הירהורים על בעיותיו העליונות של האדם"), 1861. מדיה וקבצים בנושא יוזף גולוחובסקי בוויקישיתוף יוזף גולוחובסקי באתר Centre for Political Thought ערך זה הוא קצרמר בנושא פילוסופים ובנושא פולנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ארמון הרפובליקה

ארמון הרפובליקה או פאלאסט דר רפובליק (בגרמנית: Palast der Republik) היה מבנה במרכז ברלין, על אי המוזיאונים, לגדת נהר השפרה, בין השלוספלאץ והלוסטגארטן, אשר שימש כמקום מושב הפולקסקאמר, הפרלמנט של גרמניה המזרחית. כמו כן המבנה הכיל שני אולמות כנסים, גלריות אמנות, מסעדות ומגרש באולינג. ארמון הרפובליקה הוקם בין השנים 1973–1976 בסגנון אדריכלות קומוניסטי. המבנה נבנה במקום בו עמד הברלינר שטאטשלוס (ארמון העיר) אשר נפגע קשות בהפצצות מלחמת העולם השנייה ונהרס בשנות ה-50 בהוראת ממשלת גרמניה המזרחית. אורכו של המבנה המונומנטלי 180 מטרים, רוחבו 83 מטרים וגובהו 32 מטרים. המבנה כוסה במראות ברונזה. טקס חנוכת המבנה נערך ב-23 באפריל 1976 והמבנה נפתח לציבור ב-25 באפריל באותה שנה. המבנה עוטר במנורות רבות ובעיטורי זכוכית עד שזכה לכינוי "חנות המנורות של אריך" (בגרמנית: Erichs Lampenladen) כשהכוונה לאריך הונקר ולאולם המבואה בו היו 1001 מנורות. המבנה נבנה במטרה לשמש כ"ארמון העם", ולא רק כבניין הפרלמנט. לכן נבנו בבניין מסעדות, אתר החלקה על הקרח, מגרש באולינג וכן אולמות כנסים. בשל העדר מתקנים דומים במזרח ברלין זכו המתקנים בבניין לפופולריות בקרב תושבי ברלין המזרחית. אולם הכנסים הגדול שימש למופעים ואירועים תרבותיים. אולם זה היה בצורת משושה שרוחבו 67 מטרים וגובהו 18 מטרים. במת האולם הייתה בעלת גודל משתנה הנע בין 170 ל-1000 מ"ר. מספר המושבים באולם נע בין 1,000 ל-4,500. זמן קצר לפני איחוד גרמניה, באוקטובר 1990 התגלה כי הבניין מזוהם באזבסט. המבנה נסגר לציבור ב-19 בספטמבר 1990 ובמשך כעשור, עד שנת 2003, נוקה הבניין מאזבסט. כמו כן הוצאו ממנו כל חפצי האמנות שבו והבניין הוכן להריסה. בשנת 2003 הופעל לחץ ציבורי במטרה להשתמש בבניין לאירועי תרבות, ואכן נערכו בו מספר אירועי תרבות ותערוכות בשנת 2004. בנובמבר 2003 החליט הבונדסטאג על הריסת המבנה, מתוך כוונה שלאחר שיושג מימון לצורך זה יבנה במקום מחדש השטאטשלוס. הריסת הבניין החלה ב-6 בפברואר 2006 והסתיימה ב-2008. עבודות ההריסה היו איטיות ביותר, והבניין פורק ולא פוצץ בשל החשש לפגוע בבניינים ההיסטוריים הסמוכים לו ובהם הקתדרלה של ברלין הצמודה לבניין. עלות הריסת המבנה הוערכה ב-12 מיליון אירו. עבודות ההריסה התעכבו פעמים רבות בשל גילוי של חלקיקי אזבסט נוספים במבנה. העלות המשוערת של הבנייה מחדש של השטאטשלוס במיקום זה הוערכה ב-400 מיליון אירו. הבניין החדש נקרא Humboldt Forum והוא משמש כמוזיאון ומרכז תרבותי. הבנייה הסתיימה ב-2019. מדיה וקבצים בנושא ארמון הרפובליקה בוויקישיתוף הארמון השבור - סרט דוקומנטרי על הריסת הארמון (באנגלית) אתר המתאר את ארמון הרפובליקה (אורכב 29.09.2007 בארכיון Wayback Machine) (בגרמנית) [1] (באנגלית) אתר המתאר את הארמון (באנגלית) מצלמת רשת המציגה את ארמון הרפובליקה תמונות של ארמון הרפובליקה (בגרמנית)
ארכיב הבאוהאוס

ארכיב הבאוהאוס (בגרמנית: Bauhaus-Archiv) הוא ארכיב ומוזיאון במערב ברלין המתעד את יצירות של אסכולת הבאוהאוס שפעלה בברלין בין השנים 1919–1933. ארכיב הבאוהאוס נוסד בשנת 1960 בדארמשטאט בברכת ראשי תנועת הבאוהאוס ובהם ולטר גרופיוס. האוסף גדל בהדרגה וגרופיוס התבקש לתכנן מוזיאון להצגת האוסף. הבניין היה אמור להיבנות בדארמשטאט אולם בשל התנגדות מקומית המבנה לא הוקם. הסנאט של העיר ברלין הציע לממן את הפרויקט ולהקצות עבורו שטחים בקרבת הלאנדוורקאנאל שבמערב העיר, ובשנת 1971 עבר הארכיב לברלין. אבן הפינה של בניין הארכיב והמוזיאון הונחה בשנת 1976 והבנייה הסתיימה בשנת 1979 (אולם הבניין שנבנה שונה באופן מהותי מתוכניתו המקורית של גרופיוס, למעט צורת גג המבנה הייחודית). בשנת 1997 הוכרז המבנה כמבנה לשימור בשל חשיבותו הארכיטקטונית. בארכיב מצויים מסמכים רבים המתעדים את ההיסטוריה של אסכולת הבאוהאוס בתחום העיצוב, האדריכלות והאמנות. האוסף המוצג במוזיאון כולל עזרי לימוד, דגמים, תוכניות אדריכליות ותצלומים רבים. במוזיאון מוצגות יצירות של ליונל פיינינגר, יוהנס איטן, פאול קלי, וסילי קנדינסקי, לאסלו מוהולי-נאג', ורנר דרווס (אנ'), אוסקר שלמר וגונטה שטולצל. במוזיאון, לצד תערוכות הקבע, מוצגות מדי שנה ארבע תערוכות מתחלפות, וכן נערכים בבניין כנסים, הרצאות וקונצרטים. מדיה וקבצים בנושא ארכיב הבאוהאוס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ארכיב הבאוהאוס ארכיב הבאוהאוס, ברשת החברתית פייסבוק ארכיב הבאוהאוס, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ארכיב הבאוהאוס, ברשת החברתית אינסטגרם ארכיב הבאוהאוס, סרטונים בערוץ היוטיוב
יוהאן פרידריך אגריקולה

יוהאן פרידריך אגריקולה (בגרמנית: Johann Friedrich Agricola, ‏4 בינואר 1720 – 2 בדצמבר 1774) היה מלחין, נגן עוגב, זמר, מורה ובעל כתבים בנושאי מוזיקה גרמני. לפעמים כתב תחת שם העט פלביו אניצ'ו אליביריו. יוהאן פרידריך אגריקולה נולד בדוביצ'ן (כיום תורינגיה). במקביל ללימודי משפטים בלייפציג, למד אגריקולה מוזיקה אצל יוהאן סבסטיאן באך. בשנת 1741 נסע לברלין, שם המשיך בלימודי הלחנה אצל יוהאן יואכים קוונץ. תוך זמן קצר הוכר כאחד מנגני העוגב המוכשרים ביותר של תקופתו. הצלחת האופרה הקומית שלו, Il Filosofo convinto in amore שבוצעה בפוטסדם ב-1750 הוביל למינוי כמלחין החצר אצל פרידריך הגדול. ב-1759, עם מותו של קרל היינריך גראון, התמנה אגריקולה למנצח התזמורת המלכותית. הוא נשא לאישה את הסופרן האופראית הנודעת בנדטה אמיליה מולטני, נישואים שהיו כנראה למורת רוחו של המלך. אגריקולה מת בברלין. אגריקולה כתב מספר אופרות איטלקיות, לידר, פרלודים כוראליים, יצירות שונות לכלי מקלדת ומוזיקה כנסייתית, בעיקר אורטוריות וקנטטות. המוניטין שלו נובעים בעיקר מכתביו התאורטיים והביקורתיים בנושאים מוזיקליים. בשנת 1754 כתב מאמר לזכר יוהאן סבסטיאן באך יחד עם בנו, קרל פיליפ עמנואל באך. ה"מבוא לאמנות השירה" Anleitung zur Singekunst שלו משנת 1757 הוא חיבורו של פרנצ'סקו טוזי משנת 1723, "דעות על שירה עתיקה ומודרנית" Opinioni de' cantori antichi e moderni עם הערות רבות ומקיפות של אגריקולה. מדיה וקבצים בנושא יוהאן פרידריך אגריקולה בוויקישיתוף יוהאן פרידריך אגריקולה, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) יוהאן פרידריך אגריקולה, באתר ספוטיפיי יוהאן פרידריך אגריקולה, באתר AllMusic (באנגלית) יוהאן פרידריך אגריקולה, באתר MusicBrainz (באנגלית) יוהאן פרידריך אגריקולה, באתר Discogs (באנגלית) הערך האנגלי נעזר באנציקלופדיה בריטניקה מהדורה 1911 שהיא כיום נחלת הציבור.
שומריה

האם התכוונתם ל... שׁוֹמְרִיָּה (קיבוץ) – קיבוץ בצפון הנגב שומריה (מוסד חינוכי) – מוסד חינוכי בקיבוץ משמר העמק גדוד שומריה – גדוד עבודה מתקופת העלייה השלישית השומריה – אירוע של תנועת הנוער "השומר הצעיר" המתקיים מדי כמה שנים (בדרך כלל פעם בעשור), ראו השומר הצעיר#השומריה מוצב שומריה – היה מוצב צה"ל ברצועת הביטחון בדרום לבנון ואדי שומריה – כינוי לנחל יגור שומרה (פירושונים)
שארל מלורן, דוכס מיין

שארל מלורן, דוכס מיין (בצרפתית: Charles de Mayenne;‏ 26 במרץ 1554 - 3 באוקטובר 1611) היה ממנהיגי הקתולים במלחמות הדת בצרפת. שארל היה בנו השני של פרנסואה, דוכס גיז, ואחיו של אנרי הראשון, דוכס גיז. ב-1572 השתתף במצור על עיר הנמל לה רושל, שהייתה מעוזם של ההוגנוטים, וזכה בתואר דוכס מיין. ב-1574, כשאנרי דוכס אנז'ו (לעתיד מלך צרפת, אנרי השלישי) נבחר למלך פולין, התלווה אליו שארל מלורן, דוכס מיין במסעו לפולין. הוא שב לצרפת במהרה כדי לסייע לאחיו, אנרי הראשון, דוכס גיז. ב-1577 השתתף בקרבות נגד ההוגנוטים במלחמת הדת השישית, ושימש בתפקיד אדמירל עד 1582. ב-1585 התמנה למושל חבל בורגון, ודאג לתמיכת חבל זה בליגה הקתולית, שאנשיה לחמו נגד ההוגנוטים. ב-12 במאי 1588 נמלט המלך אנרי השלישי מפריז, אחרי שהדוכס מגיז השתלט על העיר. המלך קרא לאספת המעמדות להתכנס בארמונו שבעיר בלואה. משהגיע הדוכס מגיז, הוא נרצח מיד בידי אנשי משמרו של המלך. ביום המחרת הוצא להורג גם אחיו הצעיר, לואי השני, הקרדינל מגיז. אחרי רצח שני אחיו (דצמבר 1588), הפך שארל מלורן, דוכס מיין, לראש הליגה הקתולית. הוא עשה הכנות לעלות על פריז, וגייס אנשי צבא בחבל בורגון ובחבל שמפאן. בעקבות רצח האחים גיז, התקוממה פריז נגד המלך, והפגנות רחוב קראו להדחתו. שארל מלורן נכנס לפריז בפברואר 1589. הוא מינה את עצמו לממלא מקום ראש המדינה, ונשבע אמונים בפני הפרלמנט של פריז. המלך אנרי השלישי כרת ברית עם אנרי מלך נווארה (לעתיד מלך צרפת, אנרי הרביעי), ושניהם הטילו מצור על פריז. ב-1 באוגוסט 1589, בעת שהמלך הכין את צבאו למתקפה על פריז, הוא נפצע קשה בידי מתנקש, ומת ביום המחרת. שארל מלורן התבקש לקחת על עצמו את המלוכה, אך תמך בשארל הראשון, קרדינל דה בורבון, מועמדה של הליגה הקתולית למלך צרפת, שהיה אסיר של אנרי, מלך נווארה. ב-21 בספטמבר 1589 הובס שארל מלורן בידי אנרי מלך נווארה בקרב ארק שהתחולל ליד חופי התעלה. פליפה השני, מלך ספרד שלח לעזרת שארל מלורן יחידות צבא שחנו בארצות השפלה, אולם ב-14 במרץ 1590 הוא ניגף שוב בקרב איברי בידי אנרי, מלך נווארה. באותה שנה נפטר בכלאו שארל הראשון, קרדינל דה בורבון, והקתולים הקיצוניים דרשו למנות למלך צרפת מועמד קתולי חדש. אך המתונים בקרב הקתולים, שחששו מהשתלטות בית הבסבורג על צרפת, ביקשו לקיים שיחות שלום עם אנרי, מלך נווארה ההוגנוטי, שעם מות המלך השלישי, הפך ליורש העצר החוקי של הממלכה. שארל מלורן פתח בשיחות שלום עם אנרי, מלך נווארה, ודרש ממנו להפוך לקתולי כדי לזכות בתמיכתה של הליגה הקתולית. ב-25 ביולי 1593 קיבל על עצמו אנרי מלך נווארה את הדת הקתולית, וב-27 בפברואר 1594 נמשח למלך צרפת בקתדרלת שארטר בשם אנרי הרביעי. באוקטובר 1595 חתם שארל מלורן על הסכם שלום עם המלך אנרי הרביעי, שלפיו התמנה למושל חבל איל-דה-פראנס, וזכה לפיצוי כספי ניכר. בכך הליגה הקתולית הגיעה לקיצה, מה שהביא לסיום מלחמות הדת בצרפת ב-1598. מדיה וקבצים בנושא שארל מלורן, דוכס מיין בוויקישיתוף שארל מלורן, דוכס מיין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
מאכלי קארי

מאכלי קארי הוא שם (אשר העניקו אנשי המערב, בתחילה המשטר הקולוניאלי הבריטי) לקבוצה של תבשילים - מאכלי קדירה (אשר במקור הוגשו רק כתוספת למנה העיקרית); המתובלים ברוטב עשיר המכיל בדרך כלל מה שמכונה במערב אבקת קארי. תבשילים אלה נפוצים במטבח ההודי, האינדונזי, התאילנדי ובמטבחיהם של עמים נוספים בדרום אסיה ובמזרח הרחוק. הקארי הגיע למערב במאה ה-18 על ידי אנשי המשטר הקולוניאלי הבריטי ששלטו בהודו וקיימים מאכלים במערב אשר מכונים "קארי", אך לא יחשבו ככאלה באסיה. לפיכך, קשה למדי להגיד מהו "קארי". המונח המקורי הוא במקורו בשפה הטמילית, בה הוא מציין תבשיל ירקות (המילה עצמה מציינת ירקות), אשר מוגש לצידה של מנת דגנים, בדרך כלל אורז. כיום, המונח מציין מבחר תבשילי קדרה, אשר המשותף להם הוא בעיקר המוצא (האסיאתי, בדרך מתת-היבשת ההודית) והעובדה כי הם אמורים ללוות אורז או מנת דגנים דומה אחרת; באנגלית בריטית מציין המונח "קארי" את המנה בשלמותה - לא רק את התוספת בדמותו של תבשיל ירקות (עם או בלי תוספת בשר); אלא גם את האורז והרטבים. "אבקת קארי" הוא כינוי לתערובת תבלינים לתבשילים בסגנון הודי, אך בהודו לא נעשה שימוש נרחב בשם זה, והיא מכונה כך לשם ייצוא (בהודו מכונות תערובות תבלינים מסאלה). למאכלי הקארי חריפות ברמות שונות, ונטען[דרוש מקור] שיש להם יתרונות בריאותיים למערכת העיכול ותכונות נוגדות דלקות. מדיה וקבצים בנושא מאכלי קארי בוויקישיתוף ערך אודות Curry באתר Encyclopedia.com (אנ') מתן שופן, "טעם החיים: סודות הקארי", באתר וואלה!, 3 באוגוסט 2015 מתכונים עם קארי, באתר הצמחונות וטבעונות veg.co.il מאכלי קארי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)