רע"פ אליצור סגל

רע"פ 5991/13 אליצור סגל נ' מדינת ישראל ואחרים היא פסיקת בית המשפט העליון שזיכתה את אליצור סגל מאשמת העלבת עובד ציבור קבעה את ההלכה לגבי עבירת העלבת עובד ציבור. פסיקה זו צמצמה את אפשרויות ההרשעה בעבירת העלבת עובד ציבור לעומת פסיקה קודמת בה הורשע אזרח בשל שעמד מול תחנת משטרה עם שלט שקרא לפיטורי שוטר מסוים בטענה ששיתף פעולה עם עבריינים. אליצור סגל פרסם באתר האינטרנט של ארגון מנהיגות יהודית מאמר בו כתב כי הרב הצבאי הראשי, תת-אלוף ישראל וייס, עבר על איסורים שדינם מיתה. המאמר פורסם בדצמבר 2004, בעיצומו של המאבק הפוליטי על תוכנית ההתנתקות. בבית משפט השלום, הורשע סגל בעבירת העלבת עובד ציבור. סגל ערער על הפסיקה בבית המשפט המחוזי בירושלים, שדחה את ערעורו. סגל פנה לבית המשפט העליון באמצעות עורך דינו יצחק בם בבקשת רשות ערעור בטענה כי יש לזכותו מכיוון שאין לראות בביקורת פוליטית על עובד ציבור משום העלבה וכי הפרשנות שאימצו בית המשפט השלום והמחוזי לעבירה פוגעת בחופש הביטוי הפוליטי. עקב החשיבות הרבה של הנושא, מונו תשעה שופטים לדון בערעור. תשעת השופטים, פה אחד, זיכו את סגל. השופטים קבעו, שככלל ביקורת בעלת אופי ציבורי-פוליטי, בייחוד כאשר האדם ה"מותקף" הוא עובד ציבור בכיר, לא תהווה "העלבה". בחודש דצמבר 2003 הציג ראש הממשלה אריאל שרון את תוכנית ההתנתקות. לתוכנית קמו מתנגדים רבים בקרב תומכי מפלגות הקואליציה ובמיוחד בקרב חברי הליכוד. התוכנית הועמדה להצבעה של כל חברי הליכוד. במאי 2004 התקיים המשאל המתפקדים והתוכנית נדחתה ברוב של קרוב ל-60%. ההצבעה לא מנעה את המשך קידום התכנית על ידי שרון, ובאוקטובר 2004, אושרה תוכנית התנתקות בהצבעה בכנסת. מתנגדי התוכנית המשיכו במאבקם. נגד החוק הוגשו עתירות לבג"ץ. ביוני 2005 החליט בג"ץ לבטל מספר סעיפים שהגבילו את הפיצוי למפונים, אך דחה את העתירה לביטול החוק עצמו. ההחלטה התקבלה ברוב דעות של עשרה שופטים מול אחד. בדעת מיעוט היה השופט אדמונד לוי, אשר גרס כי החוק אינו חוקתי. באוגוסט 2005 צה"ל פינה את התושבים והשלים את ביצוע תוכנית ההתנתקות. בדצמבר 2004, בעיצומו של המאבק הפוליטי על תוכנית ההתנתקות פרסם הרב אליצור סגל באתר האינטרנט של ארגון מנהיגות יהודית, בו שימש כעורך, מאמר בכותרת "הרבצ"ר מטעם". המאמר תקף את הרב הצבאי הראשי תת-אלוף ישראל וייס בביטויים חריפים ביותר, ובין היתר נכתב כי הרבצ"ר: שותף לרצח - איסור יהרג ואל יעבור שותף לגילוי עריות - איסור יהרג ואל יעבור שותף לחילול שבת שהוא איסור סקילה שותף לביטול מצוות יישוב ארץ ישראל השקולה ככל התורה כולה שותף להאכלת מאות אלפי יהודים בטרפות. עבירת ההעלבה מעוגנת בסעיף 288 לחוק העונשין, הקובע: "המעליב בתנועות, במילים או במעשים, עובד הציבור, או דיין או פקיד של בית דין דתי או חבר ועדת חקירה לפי חוק ועדות חקירה, תשכ"ט-1968, כשהם ממלאים תפקידם או בנוגע למילוי תפקידם, דינו – מאסר שישה חודשים". סעיף 288 היה קיים עוד מלפני חקיקת חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו ולכן מוגן מביטול חוקתי כסותר את חוק היסוד, אבל יש לפרשו ברוח חוק היסוד. עד לפסיקה בעניין אליצור סגל ההלכה בנושא העלבת עובד ציבור נקבעה בדנ"פ אונגרפלד (7383/08). אונגרפלד הואשם בגין פרסום כרזה מול משטרת חדרה, שבה נכתב שצריך לפטר שוטר מסוים בגלל שיתוף פעולה עם עבריינים ושהמשטרה לא צריכה תפוחים רקובים. בשלוש ערכאות אונגרפלד נמצא אשם בגין העלבת עובד ציבור. אונגרפלד עתר לדיון נוסף בבית המשפט העליון בהרכב מורחב. בשל החשיבות העקרונית של הסוגיה נתקבלה בקשתו והדיון בבקשתו התקיים במותב של תשעה שופטים. ברוב של שישה כנגד שלושה נדחה ערעורו ונשארה בעינה הרשעתו בגין העלבת עובד ציבור. בפסק הדין נקבע כי להרשעה בעבירת העלבת עובד ציבור יש להוכיח שני תנאים מצטברים: רכיב תוכני לגבי מהות הדברים ורכיב הסתברותי הדן בסיכוי כי הדברים אמנם יגרמו לפגיעה בתפקוד התקין של השרות הציבורי או לפגיעה בנשוא המאמר. לגבי הרכיב הסתברותי נקבע ברוב קולות כי יש להוכיח ודאות קרובה לפגיעה ולא רק אפשרות סבירה לפגיעה. יוער כי ה"העלבה" שבגינה הורשע אונגרפלד היא מאוד מתונה בהשוואה להאשמות שייחס סגל לרבצ"ר. ביום 23.7.2006 הוגש לבית משפט השלום בירושלים כתב אישום נגד סגל בו יוחסה לו עבירה של העלבת עובד הציבור, לפי סעיף 288 לחוק העונשין, התשל"ז-1977. לאחר למעלה משש שנים, ביום 25.12.2012 ניתן פסק דינו של בית המשפט השלום (ת"פ 3099/06). בפסק הדין הורשע סגל בעבירת ההעלבה. בית המשפט קבע כי הדברים מהווים השפלה והעלבה היורדות לליבת כבודו ותפקידו של הרב הצבאי כאיש הלכה וכאיש צבא וכי הם מסכנים, בוודאות קרובה, את תפקוד הרבנות הצבאית בכלל ואת תפקוד הרב הצבאי בפרט. בגזר הדין הוטלו עליו שישה חודשי מאסר על תנאי למשך שלוש שנים, קנס ותשלום פיצוי לרב הצבאי הראשי. סגל ערער על פסק הדין לבית המשפט המחוזי בירושלים (ע"פ 2696-03-13). ביום 2.6.2013 נדחה הערעור על הכרעת הדין. בית המשפט המחוזי קבע כי רובו ככולו של המאמר אינו חורג מביטוי פוליטי מותר, בין השאר, משום שסף הסיבולת של עובד ציבור, וודאי עובד בכיר, צריך להיות גבוה. עם זאת, נפסק כי בדברים שבליבת המאמר חצה סגל את גבול ההתבטאות הלגיטימית. הערעור על גזר הדין התקבל בחלקו ומשך המאסר על-תנאי קוצר אך הקנס והפיצוי שנגזרו עליו נותרו על כנם. אליצור סגל הגיש באמצעות עורך הדין יצחק בם בקשת רשות ערעור על פסק הדין של בית המשפט המחוזי. בבקשה נטען, שההלכה הקודמת שפסק בית המשפט בפסק הדין בעניין דנ"פ אונגרפלד היא רחבה מדי ולא מגנה מספיק על חופש הביטוי הפוליטי ולכן צריך לשנות את ההלכה, כדי שעבירת העלבת עובד ציבור לא תחול על התבטאויות כנגד עובדי ציבור בעניינים ציבוריים - פוליטיים. תחילה, נערך דיון בבקשה בהרכב של שלושה שופטים (הנשיאה מרים נאור, השופט חנן מלצר והשופטת ענת ברון). הנשיאה נאור הציעה, שלמרות השלב המתקדם של הדיון, כתב האישום יבוטל בהסכמה. הפרקליטות סירבה להצעה. מכיוון שהלכת אונגרפלד נפסקה בהרכב של תשעה שופטים, על מנת לדון בה מחדש, הנשיאה נאור החליטה להרחיב את ההרכב לתשעה שופטים. הבסיס העובדתי לפסק הדין היה מאמרו של סגל. בנוסף הדגיש בית המשפט את העובדות הבאות: 1. המאמר פורסם בתקופה בה התנהל במדינה ויכוח פוליטי סוער בשאלת ההתנתקות. 2. המאמר הוא ביטוי פוליטי מובהק. 3. הרבצ"ר הוא עובד ציבור ברמה בכירה מאד. 4. המאמר הופיע רק במרשתת ולא בעיתונות מודפסת. 5. הרבצ"ר נחשף למאמר רק לאחר שזה הוצג לו במשטרה, בעקבות תלונה של גורם אחר. 6. המאמר כולל ביטויים קשים, מכוערים וקיצוניים. 1. עבירת ההעלבה היא עבירה ארכאית הפוגעת באופן קשה בחופש הביטוי ובעקרונות המשטר הדמוקרטי. 2. בנושאים "פובליציסטיקה בעניינים חברתיים ופוליטיים" יש לפסוק על פי דעת המיעוט בפסק אונגרפלד – ולזכותו. 3. המאמר מצוי בליבת חופש הביטוי בעניינים ציבוריים-פוליטיים שערכו החברתי גדול בהרבה מנזקו. 4. הלכת אונגרפלד מעוררת קשיים ויש לבחון אם להותירה על כנה, ולחלופין להצר את גבולותיה. 5. נדרשת הגדרה ברורה של הערך המוגן העומד בבסיס עבירת ההעלבה. 6. הרשעתו, אם תישאר בעינה, תגרום לאפקט מצנן לגבי חופש הביטוי. 7. ביקורת על עובד ציבור בכיר ראויה ליתר הגנה מאשר ביקורת על עובד זוטר. 8. יש להבחין בין פרסום מעל במה ציבורית לבין עלבון שהוטח בעובד הציבור במסגרת הפגנה או פניה ישירה אליו. 9. המבחן ההסתברותי קשה ליישום באופן אחיד ועקבי וכי כתוצאה מכך נפגעת הוודאות המשפטית ונוצר "אפקט מצנן" על חופש הביטוי. 1. אין הצדקה לקיים דיון ב"גלגול שלישי" כי הלכת אונגרפלד דנה בשאלות שהעלה המבקש ואין מקום להרהר אחריה. 2. יש לדחות את ההבחנה שהציע העותר בין פרסום מעל במה ציבורית לבין הפגנה או משלוח פנייה מעליבה לעובד הציבור. 3. הערך המוגן בעבירת ההעלבה הוא חוסנו של השירות הציבורי ולא עניינו הפרטי של עובד הציבור. 4. אין משמעות רבה לכך שייתכן והרבצ"ר לא נחשף למאמר. 5. המדינה הסכימה כי אין עילה לעבירה פלילית בביקורת שבמאמר על פיה הרבצ"ר היה צריך לפסוק הלכה בעניין כללי הפתיחה באש; בעניין השירות המשותף של נשים וגברים בצבא; לאסור חילול שבת לצרכים שאינם מבצעיים לרבות פינוי מאחזים; לאסור על חיילים להשתתף בתוכנית ההתנתקות, וכי משלא עשה כן נכשל בתפקידו. המדינה הסכימה כי ביקורת זו אינה חורגת מחופש הביטוי הפוליטי המותר. אבל, העותר חצה את הגבול לעבר העבירה הפלילית במצבור אמירות קיצוני במיוחד מבחינת עוצמת הביזוי, עומק ההשפלה ועומק הפגיעה הפוטנציאלית – ואף הפגיעה הממשית – בתפקודו של הקצין הרלוונטי. 6. דברי העותר רומסים את מעמדו המוסרי והתורני בכלל ובקרב הציבור הנזקק לשירותיו בפרט. 7. התקיימה ודאות קרובה לפגיעה ברבנות הצבאית ובתפקודו של הרבצ"ר בעקבות המאמר. זאת, בהתחשב בכך שהכותב אדם בעל השפעה, איש חינוך ובעל סמיכה לרבנות. האגודה לזכויות האזרח הצטרפה כ"ידיד בית המשפט". 1. יש לייחד את עבירת העלבת עובד ציבור רק לביטויים חמורים המתקרבים לרף של עבירת האיומים או של עבירת ההסתה. 2. אין לראות משום עבירה בפרסום מאמר פובליציסטי שבו ביקורת קשה ואף מעליבה נגד עובד ציבור בכיר כאשר אין בו יסוד של הטרדה. 3. לולא הוראת שמירת הדינים הקבועה בסעיף 10 לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, עבירת ההעלבה לא הייתה עומדת במבחן החוקתיות. 4. נדרשת הגנה רחבה במיוחד מפני תחולת העבירה מקום שעובד הציבור שהעלבון מופנה הוא בכיר. 5. לא הוכח שהמאמר מקים ודאות קרובה לפגיעה בשירות הציבורי. הערעור נתקבל בהסכמה פה אחד של כל תשעת השופטים שזיכו את סגל מהרשעתו בגין העלבת עובד ציבור. בית המשפט הבהיר כי הערך המוגן העומד ביסוד העבירה הוא שמירה על תפקודו התקין של השירות הציבורי וזאת כחלק מהאינטרס בדבר שמירה על הסדר הציבורי, ולא כבודו האישי של עובד הציבור. חופש הביטוי הפוליטי קשור ב"קשר ענייני הדוק לכבוד האדם" ונכלל אף בזכות החוקתית לכבוד האדם. עבירת ההעלבה היא עבירה התנהגותית והיא אינה מותנית בתוצאה שתיגרם בעקבות המעשה המעליב. בית המשפט אישר מחדש את הקביעה בהלכת אונגרפלד כי להרשעה בעבירת העלבת עובד ציבור יש להוכיח שני תנאים מצטברים: רכיב תוכני לגבי מהות הדברים ורכיב הסתברותי הדן בסיכוי כי הדברים אמנם יגרמו לפגיעה בתפקוד התקין של השרות הציבורי או בפגיעה חמורה בנשוא ההתבטאות. כאשר הביטוי המעליב הוא ביטוי בעל אופי פוליטי, העבירה לא תחול ברוב המוחלט של המקרים. עם זאת, אין מקום לחסום כל אפשרות שהיא לעשות שימוש בעבירה לגבי ביטויים פוליטיים במקרים בהם מדובר בפגיעה דרסטית ומרחיקת לכת בערך המוגן. כמו בפסק אונגרפלד, השופטים נחלקו בדעתם אם בשאלת ההסתברות יש לדרוש אפשרות קרבה לוודאות לפגיעה בערך המוגן (דעת הרוב באונגרפלד) או שאפשר להסתפק באפשרות סבירה לפגיעה בערך המוגן. מקצת מהשופטים ציינו שאינם פוסקים בשאלה אם לשם הרשעה נדרש שעובד הציבור מושא העלבון ייחשף לביטוי העולב בעבירה. צוין שגם ללא ידיעתו תיתכן פגיעה בתפקוד התקין של השרות הציבורי. בית המשפט עמד על חשיבות הזכות לחופש ביטוי וקבע כי יש לצמצם את תחולת עבירת העלבת עובד הציבור נוכח פגיעתה בחופש הביטוי. בכך ניתן פרוש מצמצם למבחנים שבהלכת אונגרפלד, אך ההלכה לא בוטלה. ישנה חשיבות רבה לחופש הביטוי, ובמיוחד של חופש הביטוי הפוליטי, והצורך החיוני להגן על חירות זו. בית המשפט קבע כי יש להתחשב לא רק בעוצמת הפגיעה בכבודו של עובד הציבור בשל העלבון, אלא גם בעוצמת הפגיעה בחופש הביטוי של המתבטא. .ככל שמדובר בעובד ציבור בכיר יותר, כך קטנה ההסתברות לפגיעה בערך המוגן של העבירה, ומנגד ככל שהגורם העולב הוא גורם מקובל בציבור הזוכה להערכתו, כך תגדל ההסתברות לפגיעה. מעמד בכיר כמו של הרבצ"ר מחייב את הרבצ"ר לסיבולת גבוהה ביותר כלפי ביטויים מעליבים. בהנמקות שבהמשך יוצגו רק נושאים שלא הייתה לגביהם תמימות דעים של כל תשעת השופטים. יש לקבוע שביטויים פוליטיים יהיו מוגנים כמעט תמיד מפני תחולת עבירת ההעלבה. יש להותיר רק פתח צר ביותר להחלתה של העבירה במקרים נדירים שבנדירים. פגיעתה הקשה של עבירת ההעלבה בחופש הביטוי מחייבת ריסון וזהירות רבה לא רק במסגרת פרשנות העבירה עצמה, אלא גם במסגרת המנגנונים החיצוניים לה ובפרט בגדרי מדיניות ההעמדה לדין. בכל מקרה של העלבת עובד ציבור, לרבות עובדים זוטרים, ראוי להחיל את הדרישה לאישור מוקדם של בכירי הפרקליטות לפתיחה בחקירה, לסגירת תיק ולהעמדה לדין. את ההחלטה בפסק דין זה ניתן לראות כמימוש תפקידו של המשפט כאמצעי לביטוי נורמות חברתיות ולעיצובן. יש לנהוג זהירות יתרה ביחס לדברי ביקורת בעלי אופי פוליטי הנשמעים מפי קבוצת מיעוט מוחלשת. איננה מסכימה עם דעת השופט פוגלמן כי לגבי ביטויים פוליטיים לא תחול לעולם עבירה של העלבת עובד הציבור. הפתח שיש להותיר בהקשר זה לתחולתה של עבירת ההעלבה הוא צר ביותר. הפתח שמור למקרים נדירים שבנדירים ונועד למנוע את הפרת שיווי המשקל הראוי ואת הסיכונים לתפקוד השירות הציבורי ולכבודם ושמם הטוב של עובדיו. חשיפתו של עובד הציבור לביטוי העולב איננה בחזקת תנאי לתחולת העבירה. השופט מתייחס ליחס בין עבירת העלבת עובד ציבור לבין חוק איסור לשון הרע. השופט מבהיר כי לעבירת העלבת עובד ציבור יש, בנוסף להגנה על שמו וכבודו של עובד הציבור, תכלית של שמירה על תפקודן התקין של רשויות השלטון. בהתאם, בעבירת העלבת עובד ציבור לא חלות ההגנות של תום לב ו"אמת דיברתי" המתקיימות לגבי לשון הרע. בשאלת ההסתברות מעדיף אפשרות סבירה ולא לקרובה לוודאות אבל "משאיר זאת לעת מצוא". יש לקבוע כי מקום שבו התכלית הדומיננטית של הביטוי היא פוליטית, אין תחולה כלל לעבירה של העלבת עובד הציבור. פגיעה בביטוי הפוליטי משמעה פגיעה בהליך הדמוקרטי. יש לקבוע כי ליבת הביטוי – האופי הדומיננטי – צובעת את הביטוי כולו ככזה המשתייך לקבוצת הביטויים הפוליטיים ולפיכך, ככזה המוחרג מתחולת העבירה של העלבת עובד הציבור. הרב הראשי לצה"ל הוא הסמכות התורנית העליונה והבלעדית בצה"ל. הוא שואב את עוצמתו המוסרית והערכית מהגישור המושכל בין מצוות ההלכה לבין צרכיו של צבא מודרני במדינה יהודית ודמוקרטית. האשמתו של הרב הראשי, בין היתר, בסיוע לרצח, גילוי עריות, חילול שבת – כל אלה בגדר איסורי ייהרג ובל יעבור או חיוב מיתה – פוגעות בגרעין המוסרי-ערכי-דתי, שהוא המעיין ממנו שואב הרב הראשי לצה"ל את סמכותו. אילו עצרנו הילוכנו במבחן התוכני, דומה כי היה מקום להותיר את הרשעתו של המבקש על כנה. אבל, בנסיבות משפט זה, ראוי להחיל את מבחן הודאות הקרובה. על פי מבחן זה אין מקום להרשעתו של המבקש. על קללות וגידופים אין להחיל מבחנים מחמירים לתחולתה של העבירה. המבחן התוכני וההסתברותי שנקבעו בעניין אונגרפלד לצורך השאלה מה הביטוי שייחשב כ"העלבה" של עובד ציבור, אינו חל כלל על קללות וגידופים. עיקרם של קללות וגידופים הוא בביזוי ובהשפלה והם לא מתכתבים עם אף אחד מהטעמים והרציונלים שבבסיס חופש הביטוי. אף על פי שאווירה משתלחת בעובדי ציבור עלולה לזרוע זרעי הרס באמון שנותן הציבור בשירות הציבורי, גובר השיקול של הפגיעה בחופש הביטוי שתיגרם כתוצאה מהרשעה בעבירה. חושף השחיתויות רפי רותם הורשע בבית משפט השלום בעבירת העלבת עובד ציבור אבל בית המשפט המחוזי התבסס על רע"פ סגל וקיבל את ערעורו על הרשעה זו. בג"ץ שקדיאל נגד שר הדתות העלבת עובד ציבור טלי פרידמן, שמואל ליימן-ווילציג, חופש הביטוי של רבני הציונות הדתית: בין הלכה, משפט ותקשורת בדמוקרטיה הישראלית, ניב, 2024 פרופ' ברק מדינה, דיני זכויות האדם בישראל, נבו הוצאה לאור, 2017 עמיר פוקס: עבירה מעליבה, המכון הישראלי לדמוקרטיה, 2017 משה נגבי, חופש העיתונות בישראל: ערכים בראי המשפט, עמ' 108–109 (1995) הוועדה לגיבוש אמצעים להגנה על הציבור מפני פרסומים פוגעניים (ועדת ארבל) הנחיות היועמ"ש: הגשת כתבי אישום בעבירות של העלבת עובד ציבור וזילות בית-המשפט בג"ץ 1661/05 המועצה האזורית חוף עזה ואחרים נ' הכנסת ואחרים, ניתן ב־9 ביוני 2005 אליצור סגל, הרבצ"ר מטעם, אתר "מנהיגות יהודית", 27 בדצמבר 2004 סעיף 10 לחוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו מבטיח שמירת דינים לחוקים שנחקקו לפני חקיקת חוק היסוד. רויטל חובל, העליון המליץ לפרקליטות לחזור בה מאישום נגד רב שהורשע בהעלבת עובד ציבור, באתר הארץ, 27 בינואר 2015 בכנסת נדחו הצעות חוק שביקשו לבטל את עבירת העלבת עובד צבור. סעיפים 192 ו-144ד2 לחוק העונשין בג"ץ 7052/18 בעמוד 5: בית המשפט המחוזי פסק פה אחד, כי יש להעתר לערעורו של רותם בנוגע לעבירות של העלבת עובד ציבור ולזכותו מביצוען, שכן האישום בעניין זה התמקד בביטויים פוליטיים, שאינם מקימים עבירה של העלבת עובד ציבור, וזאת על-פי ההלכה שנקבעה ברע"פ 5991/13 סגל נ' מדינת ישראל.