laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
נוסחאות ויאטה

באלגברה, נוסחאות ויאטה (על שם המתמטיקאי הצרפתי פרנסואה וייט) הן נוסחאות המקשרות בין מקדמי פולינומים לבין שורשיהם בשדות סגורים אלגברית כמו שדה המספרים המרוכבים. עבור פולינום מהצורה p ( x ) = a n x n + a n − 1 x n − 1 + ⋯ + a 1 x + a 0 {\displaystyle p(x)=a_{n}x^{n}+a_{n-1}x^{n-1}+\cdots +a_{1}x+a_{0}} , עם שורשים x 1 , … , x n {\displaystyle x_{1},\ldots ,x_{n}} (כולל ריבוי), מתקיים: { x 1 + x 2 + ⋯ + x n − 1 + x n = − a n − 1 a n ( x 1 x 2 + x 1 x 3 + ⋯ + x 1 x n ) + ( x 2 x 3 + x 2 x 4 + ⋯ + x 2 x n ) + ⋯ + x n − 1 x n = a n − 2 a n ( x 1 x 2 x 3 + ⋯ + x 1 x 2 x n ) + ( x 1 x 3 x 4 + ⋯ + x 1 x 3 x n ) + ⋯ + ( x 2 x 3 x 4 + ⋯ + x 2 x n − 1 x n ) + ⋯ + x n − 2 x n − 1 x n = − a n − 3 a n ⋮ x 1 ⋯ x n = ( − 1 ) n a 0 a n {\displaystyle {\begin{cases}x_{1}+x_{2}+\cdots +x_{n-1}+x_{n}=-{\dfrac {a_{n-1}}{a_{n}}}\\(x_{1}x_{2}+x_{1}x_{3}+\cdots +x_{1}x_{n})+(x_{2}x_{3}+x_{2}x_{4}+\cdots +x_{2}x_{n})+\cdots +x_{n-1}x_{n}={\dfrac {a_{n-2}}{a_{n}}}\\(x_{1}x_{2}x_{3}+\cdots +x_{1}x_{2}x_{n})+(x_{1}x_{3}x_{4}+\cdots +x_{1}x_{3}x_{n})+\cdots +(x_{2}x_{3}x_{4}+\cdots +x_{2}x_{n-1}x_{n})+\cdots +x_{n-2}x_{n-1}x_{n}=-{\dfrac {a_{n-3}}{a_{n}}}\\\vdots \\x_{1}\cdots x_{n}=(-1)^{n}{\dfrac {a_{0}}{a_{n}}}\end{cases}}} הנוסחה לכל אחד ואחד היא: ∑ 1 ≤ i 1 < ⋯ < i k ≤ n n x i 1 ⋯ x i k = ( − 1 ) k a n − k a n {\displaystyle \sum \limits _{1\,\leq \,i_{1}\,<\,\cdots \,<\,i_{k}\,\leq \,n}^{n}\!\!\!\!\!\!\!\!\!\!x_{i_{1}}\cdots x_{i_{k}}=(-1)^{k}{\frac {a_{n-k}}{a_{n}}}} לדוגמה, מתקיים: ∑ j = 1 n x j = − a n − 1 a n , ∏ j = 1 n x j = ( − 1 ) n a 0 a n {\displaystyle \sum _{j\,=\,1}^{n}x_{j}=-{\frac {a_{n-1}}{a_{n}}},\quad \prod \limits _{j\,=\,1}^{n}x_{j}=(-1)^{n}{\frac {a_{0}}{a_{n}}}} בפרט, עבור משוואה ממעלה שנייה p ( x ) = a x 2 + b x + c {\displaystyle p(x)=ax^{2}+bx+c} מתקיים: x 1 + x 2 = − b a   ,   x 1 x 2 = c a {\displaystyle x_{1}+x_{2}=-{\frac {b}{a}}\ ,\ x_{1}x_{2}={\frac {c}{a}}} מאחר שעבור כל מטריצה, הערכים העצמיים שלה הם שורשי הפולינום האופייני, לפי נוסחאות ויאטה מתקיימים גם הקשרים הבאים: ∑ j = 1 n x j = t r ( A ) , ∏ j = 1 n x j = det ( A ) {\displaystyle \sum _{j\,=\,1}^{n}x_{j}={\rm {tr}}(A),\quad \prod _{j\,=\,1}^{n}x_{j}=\det(A)} כאשר A {\displaystyle A} היא המטריצה ו- x j {\displaystyle x_{j}} הם הערכים העצמיים שלה. זאת כיוון שהמקדם החופשי בפולינום האופייני הוא הדטרמיננטה, המקדם של החזקה המקסימלית הוא 1 והמקדם של החזקה הבאה הוא מינוס העקבה של המטריצה. נוסחאות ויאטה, באתר MathWorld (באנגלית) נוסחאות ויאטה, באתר MathWorld (באנגלית)
פטר הרמן אדלר

פטר הרמן אדלר (באנגלית: Peter Herman Adler; ‏2 בדצמבר 1899, יבלונץ נאד ניסואו (יבלונץ על הנייסה) – 2 באוקטובר 1990, רידג'פילד בקונטיקט, ארצות הברית) היה מנצח יהודי-אמריקאי יליד צ'כיה. אדלר למד בקונסרבטוריון של פראג, צ'כוסלובקיה. על מוריו נמנו המלחינים: ויטסלאב נובאק ( Vítězslav Novák), פידליו פינקה (גר') ואלכסנדר זמלינסקי. בין 1929 ל-1932 היה מנהל מוזיקלי בתיאטרון בברמן, ובין 1932 ל-1937 ניצח על התזמורת הפילהרמונית האוקראינית בקייב. ב-1939 היגר לארצות הברית. הוא היה מנהל מוזיקלי ואמנותי של NBC אופרה, חלוץ שידורי האופרה בטלוויזיה של ארצות הברית. הוא הזמין במיוחד את האופרה "אמל ומבקרים הליליים" של ג'אן קרלו מנוטי, שהפכה לאופרה הראשונה ששודרה בטלוויזיה, ושודרה בערב חג המולד, 1951. בהמשך היה המנצח הראשי של תזמורת בולטימור, משנת 1959 עד 1968. אדלר ניסה את כוחו פעם יחידה בעבודה בסרטים. היה זה כשעיבד וניצח ב-1952 על הקטעים האופראים בסרט "קארוזו הגדול", שעסק בחייו של זמר האופרה אנריקו קארוזו. על עבודתו זו היה מועמד לפרס האוסקר. מדיה וקבצים בנושא פטר הרמן אדלר בוויקישיתוף פטר הרמן אדלר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) פטר הרמן אדלר, באתר MusicBrainz (באנגלית) פטר הרמן אדלר, באתר Discogs (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ברונו קולה

ברונו קולה (בצרפתית: Bruno Coulais; נולד ב-13 בינואר 1954) הוא מלחין ויוצר צרפתי, אשר עיקר עבודתו מתמקדת במוזיקה לסרטים. הוא נולד בפריז לאב ממחוז ונדה בצרפת ולאם ממוצא יהודי-עיראקי. קוּלֶה החל את הקריירה המוזיקלית שלו בלימודי נגינה בכינור ובפסנתר, בשאיפה לעסוק בהלחנה של מוזיקה קלאסית. בשנת 1977 התבקש להלחין פסקול לסרט תיעודי "מקסיקו-מקסיקו". את יצירתו המלאה הראשונה לפסקול סרט הלחין בשנת 1988. במהלך שנות התשעים המשיך להלחין לסדרות טלוויזיה וסרטים. בשנת 1996 הלחין את הפסקול לסרט הדוקומנטרי "מיקרוקוסמוס". הסרט והפסקול זכו להצלחה רבה שהפכה בין רגע את קולה למלחין מבוקש ובעל מוניטין. בשנת 1997 קיבל בעקבות היצירה את פרס סזאר של האקדמיה הצרפתית לקולנוע. מעמדו המשיך להתבסס כשהלחין מוזיקה לסרטים "הימלאיה" (1999), "נהרות הארגמן" (2000), "ציפורים נודדות" (2001) ו"הילד שרצה להיות דוב" (2004). באותה שנה כתב את הפסקול לסרט "כשהנערים שרים", שזכה להצלחה עולמית וזיכה אותו ב"סזאר" השלישי שלו. בשנת 2001 ברונו קולה הודיע שהוא מעוניין לצמצם את הפעילות שלו במוזיקה לסרטים ולהתרכז בפרויקטים אחרים כמו אופרה לילדים ושיתופי פעולה עם להקות כמו "א פילטה" שאותה הוא כבר שילב בסרטים בהם השתתף. ביצירותיו השונות של קולה ישנם מאפיינים החוזרים על עצמם, כגון נטייה לשימוש בקול האנושי (בייחוד זה של ילדים), זיקה למוזיקת האופרה וסגנון מוזיקת העולם, ושילוב של מוזיקות מתרבויות שונות. מדיה וקבצים בנושא ברונו קולה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ברונו קולה (בצרפתית) ברונו קולה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ברונו קולה, באתר AllMovie (באנגלית) ברונו קולה, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ברונו קולה, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) ברונו קולה, באתר ספוטיפיי ברונו קולה, באתר Last.fm (באנגלית) ברונו קולה, באתר AllMusic (באנגלית) ברונו קולה, באתר MusicBrainz (באנגלית) ברונו קולה, באתר Discogs (באנגלית) ברונו קולה, באתר Songkick (באנגלית)
יאן טירסן

יאן טירסן (בצרפתית: Yann Tiersen; נולד ב-23 ביוני 1970) הוא מוזיקאי, מלחין ומפיק צרפתי הידוע בזכות המוזיקה הרב-גונית שלו המתאפיינת בקו מינימליסטי, ונגינתו במספר כלים (פסנתר, אקורדיון, כינור, גיטרה) בנוסף על שירה. טירסן נולד בברסט שבחבל ברטאן בצרפת ב־1970 וקיבל הכשרה מוזיקלית במספר אקדמיות. לפני שהחל לפרסם מוזיקה שכתב בעצמו, הקליט טירסן מוזיקת רקע למחזות וסרטים קצרים. הוא התפרסם כאשר יצא לאור אלבומו השלישי- Le Phare, אבל נשאר מפורסם רק בתוך גבולות צרפת. הפרסום הבינלאומי שלו הגיע לאחר שיצא לאור הסרט אמלי ב־2001 שלו הוא כתב את הפסקול, שהיה תערובת של חומרים ישנים וחדשים שכתב. טירסן כתב מספר פסקולים לסרטים ידועים נוספים כגון Good Bye, Lenin בשנת 2003. רשימת שיתופי הפעולה שלו ממשיכה לגדול אלבום אחרי אלבום (ראו דיסקוגרפיה מטה). כאשר הלחין את אלבומו החמישי "השאיל" טירסן את כישרונו המוזיקלי ל-Françoiz Breut ול-Têtes Raides בשביל האלבומים שלהם. הופעותיו החיות מגוונות מאוד. לפעמים הוא מלווה בתזמורת או אורחים משתפי פעולה. ופעמים אחרות הוא מציע הופעות יותר מינימליסטיות מלווה בדרך כלל רק על ידי מתופף/בסיסט וגיטריסט כשהוא מחליף בין הפסנתר, האקורדיון והכינור בשיריו הרכים והגיטרה החשמלית בשיריו היותר רועשים. בתחילת שנת 2010 הוציא את הסינגל "פלסטיין". בהודעתו על ההוצאה פנה בעמוד הפייסבוק שלו לילדי עזה. הוא כתב בה כי הם "חיים בסיוט שמשכו 60 שנים", וכי הוא מתפלל ומאמין שיום יבוא והם יקימו מדינה. אלבומי סטודיו: (1995) La Valse des Monstres (1996) Rue des Cascades שיתוף פעולה עם Claire Pichet. (1998) Le Phare שיתוף פעולה עם Claire Pichet ודומיניק א. (1999) Tout est Calme שיתוף פעולה עם The Married Monk. (2001) L'Absente (2004) Yann Tiersen & Shannon Wright שיתוף פעולה עם Shannon Wright (2005) Les Retrouvailles הופעות חיות: (1999) Black Session (2002) C’était ici (2006) On Tour פסי-קול: (2001) הפסקול המקורי של אמלי (2003) הפסקול המלא של להתראות לנין שיתוף פעולה עם Claire Pichet. (2008) Tabarly מדיה וקבצים בנושא יאן טירסן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של יאן טירסן יאן טירסן, ברשת החברתית פייסבוק יאן טירסן, ברשת החברתית אקס (טוויטר) יאן טירסן, ברשת החברתית אינסטגרם יאן טירסן, סרטונים בערוץ היוטיוב יאן טירסן, סרטונים באתר Vimeo יאן טירסן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) יאן טירסן, באתר AllMovie (באנגלית) יאן טירסן, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) יאן טירסן, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) יאן טירסן, באתר ספוטיפיי יאן טירסן, באתר סאונדקלאוד (באנגלית) יאן טירסן, באתר Last.fm (באנגלית) יאן טירסן, באתר AllMusic (באנגלית) יאן טירסן, באתר MusicBrainz (באנגלית) יאן טירסן, באתר דיזר יאן טירסן, באתר Yandex.Music (ברוסית) יאן טירסן, באתר Discogs (באנגלית) יאן טירסן, באתר Songkick (באנגלית) יאן טירסן, באתר Genius יאן טירסן, באתר בילבורד (באנגלית) יאן טירסן, באתר טיידל (באנגלית) על פי ההצהרה בעמוד הפייסבוק הרשמי של יאן טירסן ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יורי טמירקאנוב

יורי חטוייביץ' טמירקאנוב (ברוסית: Ю́рий Хату́евич Темирка́нов;‏ 10 בדצמבר 1938 – 2 בנובמבר 2023) היה מנצח רוסי ממוצא צ'רקסי (קברדיני). טמירקאנוב היה המנצח הראשי של בית האופרה קירוב משנת 1977 עד 1988 והוא היה מנהל מוזיקלי ומנצח ראשי של התזמורת הפילהרמונית של סנקט פטרבורג (במקורה הפילהרמונית של לנינגרד) משנת 1988. משנת 1978 ניצח על הפילהרמונית של לונדון, בשנת 1979 התמנה למנצח אורח ראשי ולמנצח ראשי בשנת 1992. בשנת 1998 פרש והתמנה למנצח כבוד. משנת 1999 עד 2006 היה המנצח הראשי של תזמורת בולטימור. מדיה וקבצים בנושא יורי טמירקאנוב בוויקישיתוף יורי טמירקאנוב, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) יורי טמירקאנוב, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) יורי טמירקאנוב, באתר MusicBrainz (באנגלית) יורי טמירקאנוב, באתר Discogs (באנגלית) יורי טמירקאנוב, באתר Songkick (באנגלית) יורי טמירקאנוב, באתר "Find a Grave" (באנגלית) Yuri Temirkanov, www.mariinsky.ru BSO History | Baltimore Symphony Orchestra, ‏2021-12-06 (באנגלית אמריקאית)
האלמסטד

האלמסטד (בשוודית: Halmstad – "עיר הקש") היא עיר היושבת על גדות נהר הניסן לחוף מצר קטגט בדרום-מערב שוודיה. העיר היא בירת מחוז הלנד, ידועה בזכות הנמל והאוניברסיטה שלה, ובעיקר בשל היותה מרכז תעשייתי ותיירותי פופולרי. אוכלוסיית העיר-גופה מנתה ב-2007 קרוב לשישים אלף איש, אולם העירייה (kommun) כוללת את האזור שמסביב לעיר ובו קרוב ל-90 אלף תושבים. העיר נמצאת כ-115 ק"מ מצפון למאלמה וכ-125 ק"מ מגטבורג. שורשיה של העיר עוד מתקופת ימי הביניים, בשנים 1000 עד 1100. שמה של "האלמסטד" נלקח מיומן הקרקעות של המלך הדני ולדמאר השני ב-1231. העיר שמוזכרת הייתה ממוקמת באזור שידוע היום כאבארבי (Övraby). בעשור השני של המאה ה-14 העיר הועברה ממקומה אל האתר הניצב על גדות נהר, בשל היותו נכס אסטרטגי ימי. המיקום החדש איפשר גישה לנתיבים האוקיינים סביב לסקנדינביה. בעת איחוד קאלמאר, איחודן של שוודיה, נורווגיה ודנמרק למונרכיה אחת, שלטון שהתקיים בשנים 1400–1520, נבחר מלך בהאלמסטד. מנהיג מרי בשם אנגלברקט (Engelbrekt Engelbrektsson) וחייליו שרפו את העיר במהלך שנות ה-30 של המאה ה-15. באותה תקופה החל מצור על העיר, שאירע עם תחילת מלחמת שבע השנים הנורדית ב-1563. העיר נשרפה כליל דווקא ב-1619. המבנים היחידים ששרדו היו בניין אבן, והכנסייה המקומית. בסהאנטר מדיה וקבצים בנושא האלמסטד בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של האלמסטד (בשוודית) האלמסטד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של שוודיה ובנושא יישובים באירופה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רוצח שכיר - מדריך שימושי לקבלן עצמאי

רוצח שכיר - מדריך שימושי לקבלן עצמאי הוא ספר שיצא לאור בארצות הברית ב-1983 ושימש השראה למעשי רצח. הספר שנקרא במקור: Hit Man: A Technical Manual for Independent Contractors נכתב בפסבדונים של סופרת בשם רקס פראל ויצא לאור בשנת 1983 על ידי פאלאדין – הוצאה לאור המתמחה בין היתר בכתיבת ספרי הדרכה מעוררי מחלוקת בנושאים כמו הכנת חמרי נפץ, קניבליזם, התאבדויות, ושימוש בכלי נשק. בגרסתו הראשונה נכתב הספר כרומן המתאר עלילה הקשורה במתנקש שנשלח לרצוח עקרת בית בפלורידה, ודרך פעולתו. מאוחר יותר שונתה המסגרת והותאמה למדריכים דומים שיצאו במסגרת ספרי ההדרכה של פאלאדין, כך שהתפרשה כמדריך שימושי לרוצח שכיר בתחילת דרכו. הספר כלל הנחיות מפורטות כמו: איך לאסוף מודיעין, איזה כלי נשק לבחור, בחירת דרכי מילוט, איך לאסוף את התשלום ודרכים להעלמת הגופה. הספר הספיק להימכר ב-13,000 עותקים עד להפסקת הפצתו במהלך תביעה משפטית שהועלתה בהקשר לפרסומו. בשנת 1993 התרחש במדינת מרילנד שבארצות הברית רצח משולש של מילרד הורן, בנה והמטפלת שלו. הרוצח, ג'יימס פרי, בעל הרשעות פליליות בתחום האלימות, נלכד ונדון למוות. חקירתו הביאה לגילוי מי ששכר אותו - לורנס הורן, שביקש לקבל כספי פוליסת ביטוח חיים מחברת הביטוח שביטחה את מילרד הורן. במהלך המשפט התברר כי הרוצח רכש את מיומנותו באמצעות הספר של פאלאדין. משפחות הקרבנות תבעו את ההוצאה לאור בטענה שהספר שהוציאה עודד את הרוצח פרי, ויש לה אחריות לרצח המשולש. הפרופ' דוד סמולה שהעיד מטעם התביעה טען כי הוצאת פאלאדין "פדתה צ'קים מרוצחים בלי לדעת מי מקוראיה רוצח פוטנציאלי ומי סתם פנטזיונר". משפט זה העלה לראשונה אל הדיון את שאלת חופש הביטוי של המו"ל המוגנת על ידי התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית, ועל כך התבססה ההגנה, שטענה עוד כי אין הבדל בין פרסום הספר לבין סדרת טלוויזיה בנושא אלימות, סרט אימה או ספר אלים. בערכאה נמוכה הפסידו המשפחות, עקב הטיעון שהספר לא אומר "בצע רצח עכשיו!" אלא אומר "אם אתה רוצה להיות רוצח שכיר זה מה שעליך לעשות", וכן בגלל הטיעון שהספר אף אינו מסית לאלימות. המשפחות ערערו וזכו בערעור. בין היתר נקבע בפסק הדין כי "לא ניתן להתייחס לספר כתאורטי...פאלאדין סייעה ואף פעלה תוך דרגה מסוימת של כוונה... על פי כל חוק סייעה לביצוע פשע באמצעות ביטויים." ערעור נוסף הוגש לבית המשפט העליון, ותוך כדי הדיון, בחודש מאי 1999, החליטה חברת הביטוח של פאלאדין להתפשר עם המשפחות והסכימה לשלם פיצויים של מיליוני דולרים. כמו כן הסכימה להשמיד 700 עותקים של הספר שנותרו ברשותה, ולוותר על כל הזכויות הקשורות לספר. ניצחונן של המשפחות לא הושלם, שכן לא הצליחו למנוע את המשך הפצתו של הספר. לאחר ביצוע הסכם הפשרה הועלתה גרסה מלאה של הספר באתרי אינטרנט שונים וככל הנראה נמצאת שם גם היום. רוצח שכיר רוצח שכיר - מדריך שימושי לקבלן עצמאי - ספר דיגיטלי (באנגלית)
רות עמירן

רות עמירן (8 בדצמבר 1914 – 14 בדצמבר 2005) הייתה ארכאולוגית ישראלית, שהתמחתה בארכאולוגיה של העת העתיקה בארץ ישראל. ספרה על הקרמיקה הקדומה של ארץ ישראל היה מיד עם פרסומו לספר יסוד בתחומו, ומאז הוא שומר על מעמדו ככזה. עמירן נולדה בשם רות ברנדשטטר במושבה יבנאל, בת ליחזקאל ודבורה. היא סיימה את בית הספר הריאלי בחיפה בשנת 1933 ובשנת 1939 סיימה את לימודי הארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. היא הייתה נשואה לדוד עמירן (קלנר), חוקר ארץ ישראל וגאוגרף. בתחילת דרכה הייתה מפקחת עתיקות באזור הצפון. החפירה הראשונה שבה השתתפה הייתה ביפו בשנת 1948. בשנת 1951 חפרה בסוסיתא. בשנת 1953 חקרה את הרגמים בדרום מערב ירושלים. בשנים 1955–1957 ניהלה את החפירות בשטח ב' של האתר בתל חצור. בשנת 1961 זכתה בפרס סוקניק על ספרה על הקרמיקה בארץ ישראל. בשנת 1962 החלה עמירן בשיתוף עם יוחנן אהרוני לחפור את המצודה בתל ערד. לאחר גילוי קטע מחומה כנענית פוצלה המשלחת ועמירן התמקדה בחשיפת העיר הכנענית. חשיפה זו נמשכה יותר משלושים שנה, ועמירן ניהלה 18 עונות חפירה במקום. באותה שנה חפרה גם בתל נגילה והניחה את התוכנית לביתן הקרמיקה של מוזיאון ארץ ישראל ואגף הארכאולוגיה במוזיאון ישראל. בשנים 1968–1969 חפרה עמירן במגדל דוד בירושלים. בשנת 1979 ניהלה חפירה בבקעת עובדה. בשנת 1981 זכתה מטעם מוזיאון ישראל בפרס פרשיה שימל על תרומתה לארכאולוגיה של ארץ ישראל. רות עמירן זכתה בפרס ישראל בתחום חקר ארץ ישראל לשנת 1982. דוד עמירן זכה בפרס ישראל על תרומתו לגאוגרפיה של ארץ ישראל לשנת 1977. רות עמירן, הקיראמיקה הקדומה של ארץ ישראל, מוסד ביאליק והחברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, ירושלים, 1963 רות עמירן, אורנית אילן, מיכאל סבן, ז' הרצוג, ערד, הוצאת הקיבוץ המאוחד והחברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, 1997 חיה כץ, לא על החרסים לבד חי האדם, פרדס הוצאה לאור, 2011 רשימת המאמרים של רות עמירן באתר רמב"י אורנה הס, רות עמירן, באנציקלופדיה לנשים יהודיות (באנגלית) חיה כץ (האוניברסיטה הפתוחה), רות עמירן, באתר אוניברסיטת בראון (באנגלית) Tallay Ornan (The Israel Museum, Jerusalem), Ruth Amiran 1914-2005, Biblical Archaeology Society רות עמירן (1915-2005), דף שער בספרייה הלאומית בנו רותנברג, מנבכי העבר למרחקי העתיד, דבר, 23 באוקטובר 1952 הסיום השמני באוניברסיטה העברית, העולם, 20 באפריל 1939 מפעולות מחלקת העתיקות, סוסיתא, הצופה, 18 באוקטובר 1951 אהרן דולב, מה עושים בכספי ה'מקדמה', מעריב, 10 ביולי 1953 התלים המעוררים חשד, מעריב, 2 באוגוסט 1953 חפירה ארכיאולוגית ליד ירושלים, חרות, 5 באוגוסט 1953 הארכיאולוגים מסתערים על חצור ההיסטורית, דבר, 31 באוגוסט 1955 תגליות חשובות מציינות את עונת התפירות השנייה בתל־חצור, למרחב, 25 באוקטובר 1956 העיר הישראלית בחצור, הארץ, 17 בדצמבר 1957 רות עמירן זכתה בפרס ע"ש סוקניק, דבר, 2 במרץ 1961 פגישה עם רות עמירן, על המשמר, 8 באוקטובר 1961 החלו חפירות בתל ערד, מעריב, 18 בפברואר 1962 חפירות בתל נג'ילה לזיהוי גת הפלישתית, על המשמר, 1 באוגוסט 1962 מוזיאון חרס חדש יוקם על גבעת המוזיאונים בת"א, מעריב, 15 בנובמבר 1962 תלים חרסים ואשה, מעריב, 21 בדצמבר 1962 מבנה חשמונאי ושרידי ישוב ישראלי נתגלו במגדל דוד, למרחב, 17 בספטמבר 1969 צבי אילן, המירוץ בין הסוקרים והדחפור, דבר, 10 ביולי 1979 פרס שימל לארכיאולוגיה לפרופ' רות עמירן, דבר, 10 במאי 1981 רות עמירן, באתר Jewish Women Encyclopedia
נסיך בוחר

נסיך בוחר, נסיך אלקטור, או קוּרְפִירְסְט (בלטינית: princeps elector imperii‏; בגרמנית: Kurfürst) היה תוארם של חברי מועצת האצילים שבחרה את קיסר האימפריה הרומית הקדושה. שורשיו של מוסד הנסיכים-הבוחרים הוא עוד בהליך בחירת השליט בפרנקיה המזרחית במאה העשירית, אם כי סמכויותיהם הוגדרו חוקית רק ב-1356. עד המאה ה-17 היו שבעה נושאים בתואר, שלושה כנסייתיים וארבעה חילונים, ומאז ועד נפילת האימפריה השתנה המספר תכופות. רשמית, המועמדים שנבחרו על ידי הנסיכים הבוחרים נשאו בתואר "מלך הרומאים", ורק אלו שהוכתרו על ידי האפיפיור נשאו בתואר "קיסר האימפריה הרומית הקדושה". הקיסרות הייתה מורכבת מנסיכויות רבות ולא הייתה בגדר מלכות העוברת בירושה: השלטון לא עבר מאב לבנו במסגרת שושלת, וכל קיסר היה צריך להיבחר לתפקידו. כדי שבחירתו תהיה יעילה ולא תיתקל בקשיים, הוחלט ב-1356, בימי הקיסר קרל הרביעי, על הגדרה בחוק של מעמד נסיכים-בוחרים, פורום מצומצם של שבעה נסיכים, מושלי מחוזות חשובים, שרק הם ישתתפו בבחירת הקיסר. הנסיכים הבוחרים היו נסיכי ברנדנבורג, סקסוניה, טריר, מיינץ, קלן, פפאלץ ובוהמיה. שלושה מהם – הארכיהגמונים של מיינץ, טרִיר וקלן – היו אנשי כנסייה בכירים; ארבעת הנותרים היו נסיכים חילונים. לעיתים הוחלף נסיך בוחר אחד במשנהו מסיבות פוליטיות. כך למשל היה בסוף המלחמה השמלקלדית, כאשר הקיסר קרל החמישי הכריח את הנסיך הבוחר יוהאן פרידריך מסקסוניה להתפטר. סיבות אחרות להחלפת נסיך בוחר היו, למשל, התחזקות משפחות אצולה מסוימות ושקיעתן של אחרות, או היפרדות מהאימפריה. למשל, בוהמיה נפרדה בתחילת המאה ה-18 מגרמניה, והוחלפה בנסיכות הנובר. בית ויטלסבאך הפך לגורם משפיע בגרמניה במאה ה-17, ולכן קיבל אחד מבני המשפחה מעמד זה בשם ממלכת בוואריה. לאחר המאה ה-15 הפכה בחירת הנסיכים לאירוע טקסי בהליך העברת התואר בירושה. מדיה וקבצים בנושא נסיך בוחר בוויקישיתוף נסיך בוחר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) נסיכים אלקטורים, דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יאן פיטרסון סוולינק

יאן פיטרסון סוולינק (בהולנדית: Jan Pieterszoon Sweelinck; אפריל או מאי 1562 – 16 באוקטובר 1621) היה מלחין, נגן עוגב ומורה הולנדי, שיצירתו מגשרת בין שלהי הרנסאנס וראשית תקופת הבארוק. סוולינק נולד בדוונטר. רבים מבני משפחתו היו מוזיקאים - בעיקר נגני עוגב - וידוע שלמד אצל יאן וילמסזון לוסי וגם אצל ג'וזפו צארלינו, המלחין והתאורטיקן המפורסם, בוונציה. סוולינק מייצג את שיא ההתפתחות באסכולת המקלדת ההולנדית, ולמעשה ייצג את אחת הפסגות הגבוהות ביותר שהושגה במורכבות קונטרפונקטית ובעידון בכלי מקלדת לפני יוהאן סבסטיאן באך. עם זאת, היה סוולינק מלחין מוכשר ומיומן גם במוזיקה ווקאלית, שחיבר יותר מ-250 יצירות קולית (שאנסונים, מדריגלים, מוטטים ומזמורי תהלים). לכמה מחידושיו של סוולינק נודעה חשיבות מוזיקלית רבה, ביניהם הפוגה - הוא היה הראשון לכתוב פוגה לעוגב, שמתחילה בפשטות, בנושא יחיד, וצוברת עוד ועוד מרקם ומורכבות עד לשיא ולפתרון המסיים, רעיון שבאך שכלל והביא לידי שלמות בסוף תקופת הבארוק. מבחינה סגנונית, המוזיקה של סוולינק גם מאחדת את העושר, המורכבות ותחושת המרחב של אנדראה גבריאלי וג'ובאני גבריאלי, שאותם הכיר מאז ימיו בוונציה, ואת הקישוטיות והצורות האינטימיות של מלחיני המקלדת האנגלים. בפיתוח צורני, בייחוד בשימוש בנושא נגדי, סטרטו ונקודת עוגב, המוזיקה שלו עברה בהרבה את יצירותיו של ג'ירולאמו פרסקובלדי - קודמה הקרוב ביותר - וצופה קדימה אל באך. סוולינק היה אמן האלתור, שהוכתר בתואר הלא-רשמי "אורפיאוס מאמסטרדם". יותר מ-70 מיצירות המקלדת שלו שרדו, ורבות מהן דומות אולי לאלתורים, שתושבי אמסטרדם בסביבות 1600 היו עשויים לשמוע. אפילו המוזיקה הווקאלית שלו, השמרנית יותר מכתיבתו למקלדת, מגלה מורכבות ריתמית מרשימה ועושר בלתי רגיל של תחבולות קונטרפונקטיות. השפעתו כמורה לא נפלה אולי מזו שהייתה לו כמלחין, הואיל ותלמידיו כללו את האסכולה הצפון-גרמנית הגדולה, ביניהם יעקב, מיכאל והירונימוס פרטוריוס, היינריך שיידמן, פאול זייפרט וסמואל וגוטפריד שיידט. בגרמניה נודע כ"יוצר נגני העוגב" והיה מבוקש מאוד כמורה. השפעתו הייתה בינלאומית: לדוגמה, מספר יצירות שלו מופיעות ב"ספר הווירג'ינל של פיצוויליאם", המכיל פרט לכך בעיקר יצירות של מלחינים אנגלים. סוולינק כתב וריאציות של ה"לאקרימה פאוואן" של ג'ון דאולנד, שזכה לפרסום עולמי וג'ון בול, מלחין המקלדת האנגלי, כתב קובץ וריאציות על נושא של סוולינק, אות לקשר הקרוב בין אסכולות הקומפוזיציה השונות משני עברי התעלה האנגלית. יאן פיטרסון סוולינק מת באמסטרדם ב-1621. מדיה וקבצים בנושא יאן פיטרסון סוולינק בוויקישיתוף יאן פיטרסון סוולינק, באתר ספוטיפיי יאן פיטרסון סוולינק, באתר AllMusic (באנגלית) יאן פיטרסון סוולינק, באתר MusicBrainz (באנגלית) יאן פיטרסון סוולינק, באתר Discogs (באנגלית) אורי הולנדר, פנטסיה לתחריט נחושת, באתר הארץ, 15 באוקטובר 2010 יאן פיטרסון סוולינק, באתר "Find a Grave" (באנגלית) יאן פיטרסון סוולינק, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) יאן פיטרסזון סוולינק (1562-1621), דף שער בספרייה הלאומית
אלבום בולים

אלבום בולים הוא ספר שבו ניתן לשמר בולי דואר כאוסף. האלבום הפך לכלי הנפוץ ביותר לבולאות, הן למתחילים והן לאספנים המומחים. אלבום יכול להיות בעל מספר דפים קבוע (בדרך כלל חזקה של 2), או שהוא אלבום מודולרי שניתן להוסיף לו דפים. בעבר היה נהוג להדביק את הבולים ישירות על האלבום בדומה להדבקתם על מעטפה, אך כיום בולים בעלי דבק מקורי וללא סימני הדבקה נחשבים ליקרים יותר. כתוצאה מכך החל השימוש בפסים פלסטיים שמאפשרים להצמיד את הבול לדף באלבום, אך לא להדביק אותו ממש. המילונאי ראובן אלקלעי הציע את החידוש בּוּלוֹן תחת אלבום בולים. אלבומי הבולים כוללים דפים המיועדים לאחסון בולים, לעיתים עם רצועות פלסטיק שקופות, לתוכן מושחלים הבולים. הבולים באלבום מסודרים לפי טעמו של האספן ולפי מטרתו באוסף. אוסף המציג בול יחיד מכל סוג יכלול לרוב שורות של בולים המסודרות לאורך האלבומים. אספנים אשר מנסים להשלים סדרות יקדישו לרוב עמודים או אזורים מסוימים בדפים לסדרות מסוימות. מומחים אף יציינו ליד כל בול הערות על סגנונו, עיצובו, פרטים טכניים על הוצאתו או הדרך בה הגיע לבעליו הנוכחיים. בעבר היה נהוג לרשום את הערות אלו בעזרת כלי כתיבה פשוטים, אך כיום תוכנות רבות מציעות תכנון גרפי של הדף על גבי מסך המחשב. אספנים רבים קונים אלבומים או דפים מודפסים מראש. מכלול האלבומים משתרע מאלבומים עבור בולים מכל רחבי העולם ועד לאלבומי "התמחות מקומית". לרוב האלבומים המוכנים האלו מציגים את תמונת הבול בשחור-לבן במקום בו יש לשים את הבול. לצד כל מקום שכזה האלבומים המודפסים מראש מספקים בעצמם את המידע הכתוב, זאת בהתאם לרצון האספן או הספקת היצרן. אחד מאלבומי הבולים הראשונים הוא ה-V.R. של חברת סטנלי גיבונס. האלבום, שקוטלג בסביבות 1870, הפך לסדרת אלבומים שכללו בולים יקרי ערך במיוחד והפך את החברה הבריטית למובילה בתחום. חברות בולטות אחרות הן "לייטהאוס", "סקוט", "וייט אייס" (White Ace), לוכטרן, ולינדנר. החברות מעודדות את נאמנות לקוחותיהם על ידי פרסום עדכונים לאוספים מדי שנה. בעבר הבולים היו מודבקים לעמודים על ידי דבקם שלהם (כמו היו מודבקים על מעטפה לשם שליחת דבר דואר), או בעזרת דבק אחר. עם הזמן הבינו אספני הבולים שכתוצאה מכך לא ניתן עוד להפריד את הבולים מהאלבום בו הונחו ולא ניתן לבחון את גבם, שם נמצאים סימני המים וסימני המומחים. התשובה באה בדמות "צירי בולים". הצירים הם, למעשה, נייר דק ורך אשר מצדו האחד מודבק לדף האלבום. בצידו השני של הציר ישנו דבק רק על קצהו, כך שניתן יהיה להרים את הבול שיודבק עליו ולבחון את גבו. עם הזמן השתכללו הצירים והיה ניתן אף "לקלף" את הבולים מהם ובכך להוציאם כליל מהאלבום. אומנם גם הדבק ב"צירים" גורם לנזק מסוים לגב הבול, אך התוצאה סבירה הרבה יותר מאשר בשיטה הישנה. גם שיטה זו נחשבת כיום למיושנת, ולא נהוג יותר להדביק את הבולים לאלבום על מנת נזק ולו הקל ביותר לדבק. אחסון האלבומים מתבצע בעדינות תוך שמירה פן "ידחסו" יתר על מידה. האספנים שומרים על העמודים כך שיאווררו במטרה למנוע מהבולים להתקמט או לדבק לנזול. אלבומים יקרי ערך במיוחד מרופדים בכריכותיהם היטב כדי למנוע נזק אפשרי לבולים. איסוף בולים בולאות מדיה וקבצים בנושא אלבום בולים בוויקישיתוף AlbumEasy - תוכנה לעיצוב אלבומי בולים ראובן אלקלעי, מלון עברי שלם, כרך 3, הוצאת גליל, 1994