laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
דנאה (אנטוניו דה קורג'ו)

דנאה (באיטלקית: Danae) הוא ציור שמן מעשה ידי הצייר אנטוניו דה קורג'ו משנת 1531 המתאר את דנאה. היצירה מוצגת בגלריה בורגזה ברומא. הציור מתאר בגודל טבעי את הרגע במיתולוגיה היוונית שבו דנאה, האסורה בידי אביה בתא תת-קרקעי (פרט אשר אנטוניו דה קורג'ו מתעלם ממנו), מברכת את זאוס מלך האלים (יופיטר בגרסת המיתולוגיה הרומית) המתגנב אל חדרה בדמות גשם של זהב. הוא מעבר אותה, וזמן קצר לאחר מכן נולד בנם פרסאוס. היצירה הוזמנה על ידי הדוכס ממנטובה, פדריקו גונזגה השני, כחלק מסדרת יצירות המתארת את אהבותיו של יופיטר, על בסיס השיר האפי מטמורפוזות מאת המשורר הרומי אובידיוס. ייתכן שהיא יועדה להצגה באחוזתו של הדוכס. לאחר מותו של פדריקו, היצירה נשלחה לספרד. בשנת 1584 מציין הצייר ג'ובאני פאולו לומצו את הציור כחלק מאוסף הפסל ואספן האמנות לאונה לאוני. בנו של לאוני מכר את הציור לרודולף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה שהעבירה לפראג (1601–1603). במהלך מלחמת שלושים השנים היא נלקחה כשלל מלחמה על ידי גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה, שהעבירה לסטוקהולם. כריסטינה, בתו ויורשתו של המלך, הביאה את הציור אתה לרומא אחרי שהתפטרה מתפקידה. לאחר מותה היצירה הגיעה לידיו של פיליפ השני, דוכס אורליאן. בשנת 1792, יחד עם מרבית "אוסף אורליאן" (אנ'), היצירה נמכרה לדוכס אנגלי והועברה לאנגליה. בשנת 1827 היא נמכרה לקמיליו בורגזה והועברה לגלריה בורגזה ברומא. דנאה שוכבת על המיטה כאשר מולה יושב קופידון, בדמות נער מכונף המסיר מעליה סדין שמכסה את גופה. אין אזכור של קופידון בסיפור המיתולוגי ולכן החידוש של קורג'ו הוא יוצא דופן. למרגלות המיטה, שני קופידונים נראים בוחנים את גשם הזהב. דנאה מוצגת בתור נערה, שלא מודעת לנוכחותנו, אשר מחייכת לעצמה כשהיא מברכת בעדינות את טיפות הזהב הזורמות מהענן אל תוך רחמה. בשונה מתיאורים רבים אחרים של אותו מיתוס, שום הפרעה לא מלווה את דמותה, וגם לא את דמות קופידון, אשר מתבונן בפליאה בענן הגשם המוזהב. מקור האור העיקרי מגיע מימין והוא מייצר אפקטים רכים של אור וצל (טכניקה הקרויה קיארוסקורו ואשר אנטוניו דה קורג'ו התמחה בה). מן החלון הפתוח נשקפים נוף טבעי, עננים ושמיים בצבע כסף בוהק, המנוגד לצבעים החמים והעמוקים בהם מתואר פנים החדר. הווריאציות המופלאות של התאורה המלטפת רומזות כי הדמויות נחקרו בקפידה על ידי מודלים חיים. יצירה זו הייתה בעלת השפעה רבה על טיציאן, שהעריץ אותה וצייר לפחות שש גרסאות של דנאה. בעקיפין הייתה לה השפעה גם על גרסאות של רמברנדט ואחרים. מדיה וקבצים בנושא דנאה בוויקישיתוף Sluijter, Eric Jan (2006). Rembrandt and the Female Nude. Amsterdam University Press. p. 226. ISBN 978-90-5356-837-8.
דנאה (רמברנדט)

דנאה (בהולנדית: Danaë) הוא ציור שמן מעשה ידי הצייר רמברנדט ואן ריין משנת 1636 לערך המתאר את דנאה. היצירה מוצגת במוזיאון הארמיטאז' בסנקט פטרבורג. הציור מתאר בגודל טבעי את הרגע במיתולוגיה היוונית שבו דנאה, האסורה בידי אביה בתא תת-קרקעי, מברכת את זאוס מלך האלים (יופיטר בגרסת המיתולוגיה הרומית) המתגנב אל חדרה בדמות גשם של זהב. הוא מעבר אותה, וזמן קצר לאחר מכן נולד בנם פרסאוס. זהו ציור העירום הראשון של רמברנדט בגודל טבעי, ואין ספק שמלכתחילה התכוון ליצור יצירת מופת. הבחירה בדנאה מעידה על כוונתו להציב את ציורו מול ציורי דנאה של גדולי הרנסאנס כגון אנטוניו דה קורג'ו וטיציאן. הדוגמנית המקורית הייתה אשתו ססקיה ואן אוילנבורך, אך מאוחר יותר, כששב להשלים את הציור לאחר מותה, החליף את הפנים באלו של חרצ'ה דירקס (Geertje Dircx) שהייתה אז בת זוגו. זהו אחד הציורים הגדולים והמרשימים של רמברנדט והוא עדיין היה בחזקתו כאשר הכריז על פשיטת רגל בשנת 1656. ייתכן שגודלו הקשה על מכירתו, מה גם שסביר להניח שרמברנדט הוקיר את הציור. הציור מוצג מאז המאה ה-18 במוזיאון הארמיטאז' בסנקט פטרבורג, רוסיה. הוא סבל מוונדליזם קשה בשנת 1985 כאשר אחד המבקרים, אזרח סובייטי ממוצא ליטאי, השליך לעברו חומצה גופרתית וחתך את הבד פעמיים בסכין. הציור ניזוק באופן חמור ומאמצי השיקום, שהחלו עוד באותו היום, נמשכו עד 1997. רמברנדט, ככל הנראה, לא ראה את ציורי דנאה של אנטוניו דה קורג'ו וטיציאן, אבל כן נחשף לציורו משנת 1603 של בן ארצו הנדריק גולציוס (Hendrick Goltzius), שהושפע מציורי הרנסאנס אחרי ביקור באיטליה. ישנם קווי דמיון בין ציורו של רמברנדט לזה של גולציוס: מידת העירום, תנוחתה של דנאה, רגלה הימנית אשר מורמת מעט, תיאור המיטה, הוילונות בצד ימין והכריות המעוגלות, תיאור קופידון כילד מכונף המעופף מעל ראשה של דנאה, והצגת נעלי הבית ליד המיטה. דנאה בציורו של רמברנדט נראית מברכת את יופיטר, המגיע בדמות גשם של זהב, אשר בציור זה נראה כמו אור מוזהב המגיע מצד שמאל בזווית נמוכה וזורם מבעד לוילונות, אשר נפתחים למחצה בידי אישה זקנה. קווי המתאר העגלגלים של דנאה מקבלים תשומת לב מיוחדת, עם שינויים עדינים של אור וצל. רמברנדט רצה להדגיש שהוא מצייר אישה אמיתית גם בתיאור העצמים בסביבתה: המזרן השוקע תחת כובד גופה והסדין המכסה את רגליה. מדיה וקבצים בנושא דנאה בוויקישיתוף Sluijter, Eric Jan (2006). Rembrandt and the Female Nude. Amsterdam University Press. "Danaë". מוזיאון הארמיטאז'. (באנגלית) Sluijter, 221 Crenshaw, Paul (2006). Rembrandt's Bankruptcy: The Artist, his Patrons and the Art Market in Seventeenth-Century Netherlands. Cambridge University Press. p. 72. ISBN 0-521-85825-9. Sluijter, 239 Sluijter, 241
ונוס ואדוניס (טיציאן, מדריד)

ונוס ואדוניס (באיטלקית: Venere e Adone) הוא ציור שמן מעשה ידי הצייר טיציאן משנת 1553. היצירה מוצגת במוזיאון הפראדו במדריד. סיפורם של ונוס ואדוניס מתואר בספר העשירי של השיר האפי מטמורפוזות מאת המשורר הרומי אובידיוס. הציור מתאר את הרגע בו ונוס מזהירה את אדוניס מחיות רעות, מאוחר יותר הוא יהרג בידי חזיר בר ומדמו יצמח פרח הכלנית. טיציאן צייר מספר גרסאות "ונוס ואדוניס" לאורך השנים, הגרסה במוזיאון הפראדו היא הראשונה, והיחידה אשר מתוארכת במדויק בחליפת מכתבים משנת 1554 בין טיציאן לפליפה השני, מלך ספרד, מזמין היצירה. הציור הוא השני בסדרה בת שישה ציורים אשר טיציאן כינה poesie (פיוטים), והיה אמור להיות מוצג מול הציור הראשון בסדרה: דנאה. טיציאן הסביר למלך שהציורים נועדו להציג את ונוס מלפנים ומאחור וכך ליצור אשליה של פסל. כיום "ונוס ואדוניס" מוצג מול ציור דנאה, אבל לא מול הציור מהסדרה (שנמצא בלונדון) אלא מול גרסה מאוחרת שנוצרה בשנת 1565. בציור נראה הצייד הצעיר אדוניס, עם שחר, כאשר הוא מנסה להרחיק מעליו את ונוס אהובתו, המנסה למנוע ממנו ללכת. הוא מחזיק בידו חנית ולידו שלושה כלבי ציד. מתחת לעץ אפשר לראות את קופידון ישן, כאשר החץ וקשת שלו תלויים על העץ. למעלה בשמיים נראית דמות במרכבה (שהיא או ונוס, בשלב מאוחר יותר בסיפור, או אפולו, או אל השמש סול, המייצג את השחר). ונוס יושבת על סלע אשר מכוסה על ידי מפת שולחן מהודרת, אדוניס לבוש בסגנון רומי קלאסי כאשר קרן נשיפה משתלשלת מחגורתו. יצירה זו התפרסמה, מרגע שהוצגה לראשונה, בזכות הארוטיקה שהיא מביעה. הייחודיות העיקרית שלה טמונה בתנוחתה של ונוס. ישנן כשלושים גרסאות נוספות המתוארכות למאה השש עשרה. הן מחולקות לשתי קבוצות: "גרסאות פראדו" ו"גרסאות פארנזה", להלן רשימה חלקית. דומות לגרסה המוצגת במוזיאון הפראדו, גם מבחינת הגודל. מוזיאון אשמוליאן באוקספורד. הדמות במרכבה היא בוודאות ונוס מכיוון שהיא נגררת בידי ברבורים. מותו של אדוניס מוצג ברקע. הגלריה הלאומית בלונדון. מתוארכת לסביבות 1554 ומיוחסת אל סדנתו של טיציאן. מוזיאון פול גטי במאליבו, קליפורניה. מתוארכת אל בין השנים 1554–1560. הגלריה הלאומית האיטלקית לאמנות עתיקה ברומא. מתוארכת לסביבות 1560. אדוניס נראה חבוש כובע. נקראות כך כי הן מבוססת על ציור ששכן בארמון פארנזה ברומא, ואבד. ישנם מספר שינויים שנעשו בגרסאות פארנזה ביחס לגרסאות פראדו: הן קטנות במידה משמעותית. השמיים, הקצה העליון של החנית והדמות במרכבה אינם מתוארים. יש שני כלבים במקום שלושה. קופידון ער, הוא קרוב יותר לזוג ואוחז בידו יונה. אין כד מוזהב בצד שמאל. הגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון. מתוארכת לסביבות 1560. מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק. מיוחסת על ידי המוזיאון לטיציאן עצמו. מוזיאון אשמוליאן באוקספורד הגלריה הלאומית בלונדון מוזיאון פול גטי במאליבו, קליפורניה הגלריה הלאומית האיטלקית לאמנות עתיקה ברומא הגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק מדיה וקבצים בנושא ונוס ואדוניס בוויקישיתוף "Titian's 'poesie': The commission". The National Gallary. "Venus and Adonis - Prado". Museo Nacional del Prado. "Venus and Adonis - The Met". The Metropolitan Museum of Art.
אלכסנדר דרוז

אלכסנדר אברמוביץ' דרוז (ברוסית: ‏Александр Абрамович Друзь; נולד ב-10 במאי 1955 בלנינגרד) הוא משתתף סובייטי ורוסי בשעשועונים אינטלקטואליים. "מגיסטר" המשחק מה? היכן? מתי?, בו זכה בפרס ינשוף יהלום ושש פעמים בפרס ינשוף בדולח. אלכסנדר התחנך בבית ספר יוקרתי בלנינגרד המתמחה במתמטיקה ופיזיקה. בשנת 1975 סיים את מכללת לנינגרד לחינוך תעשייתי ובשנת 1980 סיים את לימודיו במכון המהנדסים של לנינגרד לתעבורת רכבת, המתמחה בתחום "מכונות מחשוב אלקטרוניות" (EVM). אלכסנדר דרוז הוא מהנדס מערכות מוסמך. מדיה וקבצים בנושא אלכסנדר דרוז בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אלכסנדר דרוז (ברוסית) אלכסנדר דרוז, ברשת החברתית פייסבוק אלכסנדר דרוז, ברשת החברתית אינסטגרם אלכסנדר דרוז, סרטונים בערוץ היוטיוב http://www.adrouz.ru/biografiya.html ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חטיפת אירופה (טיציאן)

חטיפת אירופה (באיטלקית: Ratto di Europa) הוא ציור שמן מעשה ידי הצייר טיציאן שצויר בין השנים 1560–1562. היצירה מוצגת במוזיאון איזבלה סטיוארט גרדנר בבוסטון, מסצ'וסטס. ערך מורחב – אירופה (מיתולוגיה) סיפור חטיפת אירופה מתואר בגרסאות רבות בספרות הקלאסית. לפי רוב הגרסאות, זאוס (או יופיטר בגרסה הרומית), הוקסם מאירופה, בת המלך הפיניקי אגנור, והחליט לפתות אותה או לאנוס אותה. הוא הפך את עצמו לפר (או שור בר) יפהפה והתערב בעדרי אביה. כאשר אירופה ירדה לחוף בקרבת העדרים, היא ראתה את השור היפה, החלה ללטף אותו וכשראתה שהוא צייתן טיפסה על גבו. זאוס ניצל את ההזדמנות, דהר אל הים וכשהיא על גבו, ועבר מעליו אל האי כרתים. שם הוא התגלה בדמותו האמיתית שכב עם אירופה, ואחר כך היא התחתנה עם מלך כרתים. מסיפור זה נטבע הפתגם המודרני מה שמותר ליופיטר אסור לשור. בסביבות 1550 קיבל טיציאן הזמנה מפליפה השני, מלך ספרד, עבור סדרה בת שישה ציורים על בסיס מטמורפוזות. הסדרה כונתה על ידי טיציאן "poesie" ("פיוטים"). "חטיפת אירופה" הוא הציור האחרון בסדרה וסופק בין השנים 1560–1562. ציור זה הוא אחד משלושת הציורים בסדרה (שני האחרים הם דיאנה וקליסטו ודיאנה ואקטיון), שהעניק פליפה החמישי, מלך ספרד לשגריר צרפת, הדוכס גרמונט, אשר בתורו הציג אותם בפני פיליפ השני, הדוכס מאורליאנס, שהעבירו לאוסף אורליאנס בפריז שם שהה לאורך מרבית המאה השמונה עשרה. הציור נרכש על ידי ברנרד ברנסון עבור אספנית האמנות איזבלה סטיוארט גרדנר בשנת 1896. הציור מתאר את הרגע בסיפור שבו זאוס, המחופש לשור בר לבן, דוהר אל הים, כאשר אירופה על גבו. טיציאן הוא חד משמעי לגבי העובדה שמדובר בחטיפה: אירופה שרועה על גבה חסרת אונים, בגדיה פזורים והיא מנסה להימלט מהבהמה. תנוחתה ובגדיה נותנים דינמיות רבה לציור. אירופה אוחזת באחת מקרני השור ומנופפת אריג משי אדום, תוך כדי התבוננות מעבר לכתפה לעבר קו החוף, כדי למשוך תשומת לב. בני הלוויה שלה מגיבים בסימנים תזזיתיים משלהם (שימו לב אל עדר הפרות שעדיין לוחך עשב משמאלם). טיציאן מחדד את סכנת הטביעה המיידית שלה על ידי הצבת מפלצת ים מאיימת בקדמת התמונה. בקרבתה, קופידון רכוב על דולפין רודף אחריה, התנוחה שלו מחקה את שלה, כאילו מצוקתה גורמת לו הנאה. ציור זה שייך לתקופה האחרונה של טיציאן. הוא צויר במכחול גס שלעיתים קרובות לא תיאר את הפרטים היטב. חטיפת אירופה מאת רמברנדט, 1632 אירופה (מיתולוגיה) מדיה וקבצים בנושא חטיפת אירופה בוויקישיתוף "Europa". Isabells Stewart Gardner Museum. (באנגלית) "Titian's 'poesie': The commission". The National Gallary.
מכרוה

מַכְּרוּהּ (בערבית: مكروه) הוא מושג בפיקה, ומשמעותו דבר שאינו רצוי, אינו מומלץ. משמעותו המילולית היא "שנוא". "מכרוה" היא אחת מחמש הקטגוריות של המעשים בשריעה, שהם פרד, מוסתחב, מובאח, מכרוה, חראם. על פי פוסקי ההלכה האסלאמית, מעשה שנחשב "מכרוה" אינו מזכה בעונש את העושה אותו, אך מזכה בשכר רוחני את הנמנע ממנו. דוגמאות למעשים שנכנסים לקטגוריה הזאת הם אכילת שום לפני כניסה למסגד, והגירושים. דוגמאות נוספות הן דיבור בעת עשיית וודוא, או דיבור לאחר התפילה היומית החמישית. שריעה פיקה חראם מוסתחב מובאח פרד (אסלאם) About: Makruh, dbpedia.org Makruh, Al-Islam.org (באנגלית) RhymeZone: wudu definitions, rhymezone.com
איוואן מאשקיבסקי

איוואן יפרמוביץ' משקיבסקי (ברוסית: Иван Ефремович Машкивский;‏ 16 באוקטובר 1930 – 25 בפברואר 2015, מוסקבה, הפדרציה הרוסית) היה מדינאי סובייטי, יו"ר הוועדה הממשלתית לפיקוח על התעופה האזרחית (1986–1992), שימש כמומחה בתחום בטיחות התעופה. בשנת 1955 כבוגר המכון לצי התעופה האזרחית של קייב, נשלח לעיר פרם. כאן עבד כמנהל עבודה, מהנדס בכיר, מהנדס טיסה וראש המחלקה לתחזוקה טכנית. לאחר מכן - כמהנדס ראשי - מונה לסגן ראש המחלקה לתעופה אזרחית באורל של משרד התעופה האזרחית של ברית המועצות. בשירות המדינה מילא את התפקידים הבאים: 1978–1980 - ראש המינהל הראשי לתפעול ותיקון הנדסת תעופה; 1980–1986 - סגן שר התעופה האזרחית של ברית המועצות; 1986–1992 - יו"ר הוועדה הממלכתית לפיקוח על בטיחות טיסה בכלי טיס תחת מועצת השרים של ברית המועצות; לאחר קריסת ברית המועצות הוא עבד כראש מנהלת הבטיחות הראשית וסגן מנהל מחלקת התובלה האווירית במשרד התחבורה הרוסי. במשך שנים רבות עמד בראש מועצת הקרן הבינלאומית לביטחון תעופה. מדיה וקבצים בנושא איוואן מאשקיבסקי בוויקישיתוף "Машкивский И.Е. - 75 лет - Октябрь 2005". МАРАП. נבדק ב-2020-05-23. "25 февраля на 85-м году жизни скончался ветеран гражданской авиации Иван Ефремович Машкивский". AviationExplorer. נבדק ב-2020-05-23.
יהודה מינינברג

יהודה מינינברג (13 בפברואר 1880 - 3 במאי 1945) היה בנקאי ארץ ישראלי, מייסדו של בנק למלאכה משנת 1923 (אין לבלבל עם בנק למלאכה משנת 1954) ויושב הראש הראשון שלו. מראשוני מרכז בעלי מלאכה ומקימי שתיים משלוש השכונות בתל אביב, שנקראו ביחד לימים מרכז בעלי מלאכה (שכונה) (אזור הרחובות יוחנן הסנדלר - העבודה - יצחק נפחא דהיום). נולד בעיר קרמנצ'וג (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום באוקראינה), למשפחה בעלת שורשים חסידיים, מצאצאי רבי לוי יצחק מברדיצ'ב. ביניש מינינברג היה אחד מבניו. למד מלאכה במטרה לקבל מקור לפרנסה. כאשר רוב אחיו נסעו לארצות הברית, יהודה מינינברג עם משפחתו החליטו לעלות לארץ ישראל והגיעו בשנת תרס"ט. יש טענה, שבתמונה המפורסמת מאפריל 1909 של הגרלת המגרשים לאחוזת בית, שצילם אברהם סוסקין על החולות באחוזת בית, הילד ביניש הוא אחד הילדים העומדים על גבעת החול. לאחר הגעתו ארצה עבד יהודה מינינברג, תחילה כצבע ולאחר מכן ניהל את המחלקה הטכנית של מרכז בעלי מלאכה, שקיבלה עבודות בניין בת"א. לאחר גירוש תושביה היהודים של תל אביב ב-1917, תוך כדי מלחמת העולם הראשונה, עברה משפחת מינינברג לאזור כפר סבא והתגוררה שם יחד עם מגורשים רבים נוספים, במחנה אוהלים שהוקם בחורשת אקליפטוסים. עם סיום המלחמה וכיבוש הארץ על ידי הצבא הבריטי, לקראת סוף 1918 חזרה המשפחה לנווה שלום (שכונה), בתל אביב. בשנת 1921 יזם יהודה מיניברג, שהיה אז כבר אחד מראשי מרכז בעלי מלאכה, יחד עם מנחם שיינקין, מתתיהו וינוקור ואחרים את הקמת חלק ב' של שכונת מרכז בעלי מלאכה. בית המשפחה נבנה ברחוב שינקין 22, הנמצא בחלק א' של אותה שכונה. בחצר הבית נותרו עד היום שרידי בריכת הדגים שהייתה שם בזמנו, עם מזרקה מאבן. בשנת 1922 נבחר מינינברג ליושב ראש מרכז בעלי מלאכה בתל אביב הצעירה. הוא יזם וייסד את הבנק למלאכה (הראשון לשם זה) ב-1923 והיה יושב ראש הראשון שלו. בנוסף, היה אחד משני מקימי הירחון, המלאכה. בשנות חייו האחרונות פרש מפעילות ציבורית והתמקד בעיצוב צעצועים אמנותיים, אותם מכר, הן בארץ ישראל והן בחו"ל. ב-3 במאי 1945 נפטר ונקבר בתל אביב. "אנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו", דוד תדהר, עמ' 187-188
הארי באבאסין

ירוונט הארי באבאסין, ג'וניור (באנגלית: Yervant Harry Babasin, Jr.;‏ 19 במרץ 1921 – 21 במאי 1988) היה בסיסט ג'אז אמריקאי. הכינוי שלו היה "הדוב". באבאסין נולד בדאלאס, טקסס לאם אמריקאית ואב ארמני. הוא למד באוניברסיטה בצפון מדינת טקסס, והיה אחד מכמה מבוגרי הג'אז המפורסמים שהתגלו בבית הספר. ביניהם היו ג'ימי ג'ופרה, איתו ניגן באבאסין בתזמורת של ביל וואר בשנת 1940, והרב אליס, שניגן עם באבסין בתזמורת צ'ארלי פיסק החל משנת 1942. פיסק למעשה פיטר הנגנים שלו לאחר ששמע את אליס ובבאסין מנגנים, ואחרי שהתקבל ללהקה של פיסק, באבאסין פרש מבית הספר כדי לצאת איתו לסיבוב הופעות. הוא יצא לסיורי הופעות בשנות הארבעים עם ג'ימי ג'וי, בוב סטרונג, בילי רוג'רס, ג'ין קרופה, צ'רלי בארנט, בויד ראבורן, בני גודמן, וודי הרמן, פרנק דה ווול וג'רי גריי. הוא הופיע גם בסרט המוזיקלי "שיר נולד", כאחד מכוכבי הג'אז הרבים, ששחקו תפקידים שונים בסרט. על בימת הצילומים הוא פגש את הגיטריסט הברזילאי לורינדו אלמיידה, והשניים החלו לנגן ולאלתר יחד; עם רוי הארט ובאד שנק, הרביעייה שלהם הייתה ניסוי מוקדם אשר עירב מוזיקה ברזילאית וג'אז. הדיסקים שלהם שיצאו לאור בשנת 1954 קדמו לפריצת הבוסה נובה בסוף שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60. בשנת 1957 הוא הקליט את סולו הצ'לו הראשון הידוע במוזיקת הג'אז, עם שלישיית הפסנתרן דודו מרמרוסה. בהרכבי צ'לו מאוחרים הוסיף גם נגן בס. הוא ואוסקר פטיפורד עשו מופע משותף יחד עם שני צ'לי. באמצע שנות החמישים הוא הקים הרכב משלו, הארי באבאסין וה-Jazzpickers, שניגנו בקביעות במועדון "הבצל הסגול" (Purple Onion) בהוליווד; הרכב זה הוציא שלושה אלבומים. הקלטה אחת נערכה בשנת 1952 במועדון הלילה Tradewinds באינגלווד. המופע כלל את צ'ארלי פארקר, צ'ט בייקר, סאני קריס, אל הייג, לרנס מארבל והארי, באחת מההופעות הבודדות בחוף המערבי של צ'רלי פארקר. בשנות השישים הקריירה שלו הייתה בדעיכה, והוא חזר לעבוד עם צ'רלי בארנט וליווה את בוב הופ בסיורי USO, שהיו מופעי צדקה בפני חיילי ארצות הברית ומשפחותיהם. בשנות השבעים הוא והמתופף רוי הרט יזמו את הקמת "Theaseum" של לוס אנג'לס, שהיה ארכיון ג'אז וחברה לשימור הקלטות. חלק מההקלטות שנשמרו במאמץ זה פורסמו תחת התווית של "Jazz Chronicles". סיבוב ההופעות האחרון של באבאסין היה בשנת 1985 עם ג'ון בניסטר בפסנתר. כעבור שלוש שנים מת באבאסין ממחלת הנפחת בלוס אנג'לס, לאחר שהשתתף בכמעט 1,500 הקלטות. 1952: (Inglewood Jam (Jazz Chronicles, Fresh Sound 1954: (Jazz in Hollywood (Nocturne 1957: (Harry Babasin and the Jazz Pickers (Mode 1957: (Command Performance (EmArcy 1957: (For Moderns Only (EmArcy עם לורינדו אלמיידה רביעיית לורינדו אלמיידה בהשתתפות באד שאנק ( ג'אז פסיפיק, 1953–54) עם בארני קסל (Easy Like (Contemporary, 1953 עם פיט רוגולו (Introducing Pete Rugolo (Columbia, 1954 (Adventures in Rhythm (Columbia, 1954 (Rugolomania (Columbia, 1955 New Sounds by Pete Rugolo (Harmony, 1954–55, [1957]) עם באד שאנק באד שאנק - שורטי רוג'רס - ביל פרקינס (ג'אז פסיפיק, 1955) הארי באבאסין, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) הארי באבאסין, באתר AllMusic (באנגלית) הארי באבאסין, באתר MusicBrainz (באנגלית) הארי באבאסין, באתר Discogs (באנגלית) Cook, Richard (2005). Richard Cook's Jazz Encyclopedia. London: Penguin Books. pp. 26–27. ISBN 0-141-00646-3.
1976 בקולנוע

ערך מורחב – 1976 "רוקי" "כוכב נולד "כל אנשי הנשיא" "אות משמיים" "סרט אילם" "הקרב על מידווי" "חמישה בלשים לקינוח" הסרט הטוב ביותר: "רוקי" הבמאי הטוב ביותר: ג'ון ג. אבילדסן ("רוקי") השחקן הטוב ביותר: פיטר פינץ' ("רשת שידור"") השחקנית הטובה ביותר: פיי דאנאוויי ("רשת שידור") 3 בפברואר – איילה פישר, שחקנית אוסטרלית שהתגיירה 22 במרץ – ריס ווית'רספון, שחקנית אמריקאית 31 במאי – קולין פארל, שחקן אירי 15 ביולי – דיאן קרוגר, שחקנית גרמנייה 19 ביולי – בנדיקט קמברבאץ', שחקן קולנוע ותיאטרון בריטי 2 באוגוסט – סאם וורת'ינגטון, שחקן אוסטרלי 9 באוגוסט – ג'סיקה קאפשו, שחקנית אמריקאית 23 באוגוסט – סקוט קאן, שחקן אמריקאי 25 באוגוסט – אלכסנדר סקארשגורד, שחקן שוודי 3 באוקטובר – שון וויליאם סקוט, שחקן אמריקאי 23 באוקטובר – ראיין ריינולדס, שחקן קנדי 29 בנובמבר – צ'דוויק בוזמן, שחקן אמריקאי 28 בדצמבר – ג'ו מנגנלו, שחקן אמריקאי 23 בינואר – פול רובסון, זמר ושחקן אמריקני (נולד ב-1898) 17 במרץ – לוקינו ויסקונטי, במאי איטלקי (נולד ב-1906) 5 באפריל – הווארד יוז, איש עסקים ומפיק אמריקני (נולד ב-1905) 10 ביוני – אדולף צוקור, איש עסקים ומפיק אמריקני (נולד ב-1873) 2 באוגוסט – פריץ לאנג, במאי אוסטרי-אמריקני (נולד ב-1890) 10 בספטמבר – דלטון טרמבו, סופר ותסריטאי אמריקני 15 בנובמבר – ז'אן גאבן, שחקן צרפתי (נולד ב-1904) 28 בנובמבר – רוזלינד ראסל, שחקנית אמריקנית (נולדה ב-1907) "אימפריית החושים" "נהג מונית" בכיכובם של רוברט דה נירו, ג'ודי פוסטר, הארווי קייטל וסיביל שפרד "פורע החוק ג'וסי וילס" "קארי" בכיכובה של סיסי ספייסק "איש המרתון" בכיכובם של דסטין הופמן ולורנס אוליבייה "בריחתו של לוגן" "תחנה במצור" "מר קליין", בבימויו של ג'וזף לוסי ובכיכובו של אלן דלון "הרובה הישן", בכיכובם של רומי שניידר ופיליפ נוארה "מזימות", בבימויו של אלפרד היצ'קוק "גבעת חלפון אינה עונה" "רק היום" "משפחת צנעני" "לופו בניו יורק" "יופי של צרות!" 1975 בקולנוע 1976 1977 בקולנוע שנים בקולנוע סרט קולנוע מדיה וקבצים בנושא 1976 בקולנוע בוויקישיתוף שנת 1976 במסד-הנתונים הקולנועיים IMDb
אתר קראסני בור

קרסני בור (Полигон Красный Бор) היא מזבלה לאחסון פסולת רעילה תעשייתית ממפעלים בסנט פטרבורג ובמחוז לנינגרד, למעט פסולת רדיואקטיבית. זהו המפעל היחיד לפינוי פסולת תעשייתית מסוכנת בצפון מערב רוסיה. המזבלה ממוקמת במחוז המשנה טוסנו שבמחוז לנינגרד, בסמוך לכפר קרסני בור, ליד קולפינו וסנקט פטרבורג. כשני מיליון טונות של פסולת רעילה נמצאים בשטח האתר, שנאספו במשך 50 שנה (מאז 1969) מכל רוסיה ואף מהמדינות הבלטיות. שטח הקבורה מיצה את שטחו המיועד ומהווה איום סביבתי על סנקט פטרבורג. שריפות מתלקחות באופן קבוע במזבלה, מלוות בשחרור כימיקלים מסוכנים לאטמוספירה. נרשמו הפרשות של שפכים לא מטופלים מהאשפה ובגין הפרות שיטתיות של חוקים סביבתיים בסילוק ופינוי פסולת, השירות הפדרלי להגנת הסביבה קנס שוב ושוב את הארגון המנהל את האתר. בדצמבר 2019 האתר הועבר לידי הממשל הפדרלי ובשיתוף פעולה עם ממשלת מחוז לנינגרד בכוונתו לפעול לפינוי וניקוי האתר. ב-10 באפריל 2019, אישר נשיא רוסיה ולדימיר פוטין את ההצעה להעביר את אתר קרסני בור למשרד משאבי הטבע של רוסיה כדי לפעול למיגור הנזקים הסביבתיים על חשבון כספי התקציב הפדרלי. בינואר 2020 השלימה עיריית סנקט פטרבורג את העברת המזבלה לבעלות פדרלית על מנת להפחית את הנטל על תקציב העיר הקשור לתחזוקת המתקן ולהמשיך בעבודות לצמצום השפעתו השלילית על הסביבה. על פי צו של ממשלת הפדרציה הרוסית, החברה לניהול פסולת רדיואקטיבית של ממשלת הפדרציה הרובית, RosRAO (חלק מהתאגיד הממלכתי Rosatom), אחראית לטיפול בנזק הסביבתי שהצטבר במזבלה של קרסני בור. מדיה וקבצים בנושא אתר קראסני בור בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אתר קראסני בור אתר קראסני בור, ברשת החברתית אינסטגרם Росприроднадзор, природоохранное предприятие, 2013. Блоков 2018. Камнев, 2016. Гликман А. Г. Свойства зон тектонических нарушений (ЗТН) // журнал «Жизнь и Безопасность», 2004. Полигон «Красный бор» под Петербургом перейдет в ведение Минприроды // RG.RU Ликвидацией вреда окружающей среде на полигоне «Красный Бор» займется структура Росатома // ТАСС Мишустин приступил к реализации плана «Б» с «Красным бором» // журнал ЭкоГрад ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אתר קראסני בור".
מוחמד חג'אזי

מוחמד חוסיין-זאדה חג'אזי (בפרסית: محمد حسین‌زاده حجازی, תעתיק מדויק: מחמד חסין-זאדה חג'אזי; 1956 – 18 באפריל 2021) היה מפקד צבאי איראני במשמרות המהפכה האסלאמית, ששימש כסגן מפקד כוח קודס. חג'אזי נולד באספהאן שבאיראן בשנת 1956. הוא למד באוניברסיטת טהראן. במאי 1979 הצטרף לשורות משמרות המהפכה האסלאמית. הוא שימש כיועץ למודיעין ולביטחון של המנהיג העליון עלי ח'אמנאי. הוא מפקד לשעבר של הבסיג', סניף המתנדבים הצבאי למחצה של משמרות המהפכה. ב-20 בינואר 2020, לאחר מותו של קאסם סולימאני, מונה חג'אזי לסגן מפקד כוח קודס, לפי צו המנהיג העליון עלי חמינאי. מת ב־18 באפריל 2021 מהתקף לב. על פי הוועד היהודי-האמריקאי נטען כי חג'אזי, בעת ששימש כיועץ לח'אמנהאי, נכח בישיבה באוגוסט 1993 כדי לתכנן את הפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה ביחד עם עלי ח'אמנאי, הנשיא רפסנג'אני, שר המודיעין עלי פלחיאן, ושר החוץ עלי אכבר ולאיתי. הוא היה סגן מפקד משמרות המהפכה בשנת 2008 ומפקד הבסיס הצבאי ת'ראללה בטהראן, שיחידותיו היו מרכזיות במאמצי הממשלה לדיכוי המחאות בצל הבחירות לנשיאות איראן ותנועת המחאה 2009. ב-29 באוגוסט 2019, פתח צה"ל בקמפיין בטוויטר בטענה 'לחשוף' את חג'אזי, יחד עם סרתיפ'-דום (תא"ל משנה) מג'יד נואב וסרתיפ' (מקביל לתת-אלוף-אלוף) עלי אצ'ער נורוזי, ואת מעורבותו בפרויקט דיוק הטילים. מדיה וקבצים בנושא מוחמד חג'אזי בוויקישיתוף שמעון שפירא ומיכאל סגל, מי אתה מוחמד חג’אזי – סגן המפקד החדש של כוח אל קודס?, המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה, 22 ינואר 2020 Muhammad Sahimi (11 באוגוסט 2012). "The IRGC Strategic Brain Trust". PBS. נבדק ב-18 במאי 2016. {{cite news}}: (עזרה) Barsky, Yehudit (במאי 2003). "Hizballah" (PDF). The American Jewish Committee. אורכב מ-המקור (Terrorism Briefing) ב-29 באוקטובר 2013. נבדק ב-5 באוגוסט 2013. {{cite web}}: (עזרה) "Iran President Writes to American People". The Washington Post. 29 בנובמבר 2006. נבדק ב-25 בפברואר 2011. {{cite news}}: (עזרה) Deputy commander of Iran’s Quds Force Mohammad Hejazi dies, Al Arabiya English, ‏18 באפריל 2021 (באנגלית) Yaghoub Fazeli. (20 January 2020). "Iran’s IRGC appoints new Quds Force deputy commander". Al Arabiya website Retrieved 3 February 2020. "Retweets for intel? IDF unnerves Twitter with 'Terrorist Guess Who' game". RT. 29 באוגוסט 2019. {{cite news}}: (עזרה)