laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אדוארד מילס פרסל

אדוארד מילס פרסל (באנגלית: Edward Mills Purcell;‏ 30 באוגוסט 1912 - 7 במרץ 1997) היה פיזיקאי אמריקאי, זוכה פרס נובל לפיזיקה בשנת 1952 עבור גילוי התהודה המגנטית הגרעינית. תגליתו סייעה בגילויים במבנה החומר ובפיתוח מכשיר MRI. נולד בטיילורויל, אילינוי. ב-1933 סיים תואר בהנדסת חשמל באוניברסיטת פרדו באינדיאנה. לאחר שנה בה שהה במסגרת חילופי סטודנטים בבית הספר הגבוה לטכנולוגיה (Technische Hochschule) בקרלסרוהה ועבד עם ולטר וייזל (Walter Weizel) שב והחל ללמוד פיזיקה באוניברסיטת הרווארד. ב-1938 סיים כדוקטור לפיזיקה ולאחר שנתיים עבר למעבדת הקרינה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT), שם עבד בפיתוחים צבאיים בקרינת מיקרוגל ורדאר והיה ראש מעבדת המחקר הבסיסי שנועדה לגלות תחומים נוספים בספקטרום האלקטרומגנטי, בה היה שותף גם הפיזיקאי איזידור רבי. מיד לאחר תום מלחמת העולם השנייה גילה וניסח את התהודה המגנטית הגרעינית בעיקר לצורך שימושים של חקר מבנה החומר ברמה המולקולרית והאטומית. ב-1949 שב להארוורד כפרופסור לפיזיקה. הוא המשיך את מחקריו בתחום המגנטיות הגרעינית, בפרט את התנהגות הספין של חלקיקים במסגרת מולקולות של חומרים שונים במהלך שינויים בשדה מגנטי לרבות אפקט סמית'-פרסל. מחקרים אלה הובילו לפיתוחו של מכשור ה-MRI. מחקריו בתחום אלקטרומגנטיות בטמפרטורות נמוכות מאוד תרמו לפיתוח תחום הרדיו-אסטרונומיה. כן פיתח את הבנת התנועה האלקטרונית בתוך גבישים ומבנים מוצקים אחרים במסגרת פיזיקה של מצב מוצק. במסגרת עבודתו התאורטית הטיל ספק בסימטריה שבין חלקיקים לאנטי-חלקיקים (שבירת סימטריית CP), שהוכחה בניסוי עליו קיבלו ג'יימס קרונין וואל פיץ' את פרס נובל לפיזיקה בשנת 1980. פרסל היה יועץ מדעי לנשיאים אייזנהאואר, קנדי וג'ונסון. ספרו Electricity and Magnetism שהופיע לראשונה ב-1965 הוא ספר לימוד יסודי בתחום במשך כחמישים שנה, מהדורתו השלישית (2013) "תורגמה" למערכת היחידות הבינלאומית, אך בסיס הטקסט נותר כשהיה. פרס נובל לפיזיקה (1952) חבר האקדמיה הלאומית למדעים חבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים המדליה הלאומית למדעים (1979) מדיה וקבצים בנושא אדוארד מילס פרסל בוויקישיתוף אדוארד מילס פרסל, באתר פרס נובל (באנגלית) אדוארד מילס פרסל, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה ביוגרפיה באתר האקדמיה הלאומית למדעים אדוארד מילס פרסל, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אדווארד מ. פרסל (1912-1997), דף שער בספרייה הלאומית אדוארד מילס פרסל, באתר "Find a Grave" (באנגלית) על הספר באתר הוצאת אוניברסיטת קיימברידג'
גאורגי פליורוב

גאורגי ניקולייביץ' פליורוב (ברוסית: Гео́ргий Никола́евич Флёров; ‏ 2 במרץ 1913 – 19 בנובמבר 1990) היה מדען גרעין יהודי סובייטי. אבי המאמץ הגרעיני הסובייטי, אחד מהאבות המייסדים של המכון המאוחד למחקר גרעיני בדובנה, חבר באקדמיה למדעים של ברית המועצות. על שמו נקרא היסוד פלרוביום. נולד בעיר רוסטוב על הדון לאב רוסי ולאם יהודיה. בגיל 15 התייתם מאביו. בגיל 16 החל לעבוד כפועל באחד ממפעלי התעשייה ברוסטוב. בשנת 1932 עבר ללנינגרד, שם התגורר אצל דודתו ועבד במפעל קירוב. בשנת 1933 החל ללמוד פיזיקה באוניברסיטה הטכנולוגית של לנינגרד. בשנת 1936 החל להתמחות בפיזיקה גרעינית. מורו היה איגור קורצ'טוב, עמו חלק את גילוי העקרונות הבסיסיים של תגובת השרשרת של האורניום ואת עקרונות הפעולה של כור גרעיני. לאחר הפלישה הנצאית לברית המועצות התנדב לצבא האדום. לחם בקרבות להגנת לנינגרד. בהמשך פונה ליושקר-אולה, שם סיים קורס קצינים מזורז. שירת כקצין טכני בטייסת מטוסי סיור. באוגוסט 1942 הוחזר מחזית לעבודה מדעית. פליורוב הבחין כי מאמרים בכתבי עת מדעיים שהתייחסו לביקוע גרעיני מאת מדענים בארצות הברית, בריטניה וגרמניה הפסיקו להופיע. פליורוב הסיק נכונה כי הדבר אירע בשל הפיכת התחום לסוד מדינה. סיבת הדבר יכולה להיות אחת בלבד - פיתוח נשק גרעיני. פליורוב כתב לסטלין את תובנתו והפציר בו להתרכז בבניית "פצצת אורניום" בהקדם האפשרי, כעין תמונת-מראה למכתב איינשטיין-סילארד ששיגרו אלברט איינשטיין ולאו סילארד לנשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט, אשר הניע את פרויקט מנהטן. לאחר שהנ.ק.ו.ד. יירט מסמכים בריטיים שדנו בנושא הציב סטלין בראש המשימה את איגור קורצ'טוב. בפרויקט היו מעורבים גם אברם יופה, יולי חריטון, יעקב זלדוביץ' ולב ארצימוביץ'. לאחר עבודה בפרויקט הגרעין, תחילה במסגרת הצבא האדום ולאחר מכן כחבר צוות המכון לאנרגיה אטומית ב"עיר האטום" ארזמאס-16 ובדובנה, פרש פליורוב ב-1960 וייסד בדובנה את המעבדה לחקר ריאקציות גרעיניות, כיום חלק מן המכון המאוחד למחקר גרעיני. במעבדה זו עסק פליורוב בעיקר בחקר יסודות על-כבדים וגילויים. הוא גילה והסביר את תופעת הדעיכה הרדיואקטיבית של גרעיני יסודות אלה ויצר שני יסודות חדשים, סיבורגיום (1974, במקביל לצוות של גלן תיאודור סיבורג מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי) ובוהריום (1976). פליורוב כיהן בראש המעבדה עד לפרישתו ב-1989, במקביל כיהן כיו"ר הוועדה המדעית של האקדמיה הרוסית למדעים. גיבור העמל הסוציאליסטי (1949) עיטור לנין (פעמיים, ב-1949 וב-1983) עיטור מהפכת אוקטובר (1973) פרס לנין (1967) פרס סטלין (1946, 1949) פרס ברית המועצות (1975) ביוני 2012 החליטה הוועדה הבינלאומית לכימיה לקרוא את היסוד 114 על שמו מדיה וקבצים בנושא גאורגי פליורוב בוויקישיתוף Making the Russian Bomb, ביוגרפיה מקוצרת בעמ' 180. מכתבו לסאלין בעמ' 193. ביוגרפיה באתר המעבדה על שמו בדובנה (אורכב 17.10.2013 בארכיון Wayback Machine) גאורגי פליורוב, באתר "Find a Grave" (באנגלית) Two Ultraheavy Elements Added to Periodic Table
בריאן בויטנו

בריאן אנתוני בויטנו (באנגלית: Brian Anthony Boitano; נולד ב-22 באוקטובר 1963 במאונטן ויו קליפורניה) הוא מחליק אמנותי על קרח אמריקאי בעבר, שהתחרה בקטגוריית גברים יחידים. הוא אלוף אולימפי (קלגרי 1988), פעמיים אלוף עולם (ז'נבה 1986 ובודפשט 1988) ו-4 פעמים ברציפות אלוף ארצות הברית. בשנת 1982 היה בויטנו למחליק האמנותי האמריקאי הראשון שביצע את תרגיל ה"טריפל אקסל" (½3 סיבובים) ללא נפילה ונחיתה על רגל אחת. בשנת 1987 הוא ביצע קפיצה של שלושה סיבובים עם יד שמאל מורמת ישרה באוויר (Tano triple lutz). בויטנו נולד במאונטן ויו קליפורניה. באליפות העולם בהחלקה אמנותית שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 1983 סיים בויטנו במקום שביעי בקטגוריית גברים יחידים. באולימפיאדת סרייבו (1984) סיים בויטנו במקום חמישי בהחלקה אמנותית בקטגוריית גברים יחידים. חודש לאחר מכן, באליפות העולם בהחלקה אמנותית שנערכה באוטווה, קנדה הוא סיים במקום שישי. באליפות העולם בהחלקה אמנותית שנערכה בטוקיו, יפן בשנת 1985 זכה בויטנו במדליית ארד, אחרי אלכסנדר פדייב מברית המועצות בריאן אורסר מקנדה. באליפות העולם בהחלקה אמנותית שנערכה בז'נבה, שווייץ בשנת 1986 זכה בויטנו במדליית זהב בקטגוריית גברים יחידים, לפני אורסר ופדייב. באליפות העולם בהחלקה אמנותית שנערכה בסינסינטי, אוהיו ארצות הברית בשנת 1987 זכה בויטנו במדליית כסף בקטגוריית גברים יחידים, אחרי אורסר ולפני פדייב ולא הצליח להגן על תוארו. באולימפיאדת קלגרי (1988) זכה בויטנו במדליית זהב בהחלקה אמנותית בקטגוריית גברים יחידים, לפני אורסר וויקטור פטרנקו מברית המועצות. חודש לאחר מכן, הוא זכה במדליית זהב באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה לפני אורסר ופטרנקו. במהלך התחרות הוא ביצע קפיצה עם ארבעה סיבובים (quadruple jump) אך נחת על שתי רגליו. לאחר המשחקים האולימפיים פרש בויטנו מספורט תחרותי. הוא חזר להתאמן בשנת 1993 ובאולימפיאדת לילהמר (1994) סיים במקום שישי בהחלקה אמנותית בקטגוריית גברים יחידים ולא הצליח להגן על תוארו. בשנת 1996 זכה בויטנו להירשם הן בהיכל התהילה העולמי של החלקה אמנותית והן בהיכל התהילה של ארצות הברית בהחלקה אמנותית. בדצמבר 2013 בחר בויטנו לצאת מהארון כהומו במחאה, לאחר שנבחר להיות חבר במשלחת האמריקאית לאולימפיאדת סוצ'י (2014) שברוסיה המארחת, מדינה שבה נחקקו ביוני אותה שנה, חוקיים הומופוביים שהובילו לפגיעה בזכיותיהם של אנשי קהילת הלהט"ב והתגברות האלימות כלפיהם ובנוסף הגבירו את החשש, לביטחונם האישי של הלהט"בים האורחים ותומכיהם, המשתתפים במשחקים. כיום, מתגורר בויטנו בסן פרנסיסקו. בסרט "סאות' פארק: גדול יותר, ארוך יותר ולא מצונזר" יש שיר "What Would Brian Boitano Do?" (מה בריאן בויטנו היה עושה?). מדיה וקבצים בנושא בריאן בויטנו בוויקישיתוף בריאן בויטנו, ברשת החברתית אקס (טוויטר) בריאן בויטנו, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי בריאן בויטנו, באתר olympedia.org בריאן בויטנו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) המחליק האמריקאי האגדי בריאן בויטנו יצא מהארון, באתר וואלה, 19 בדצמבר 2013
יצחק ליפקין

הרב יצחק ליפקין (ת"ר, 1840 בערך - תרס"ג, 1903) היה רב ואב"ד ביאנובה, קרוז' ופרוסניץ בליטא, ובסוף ימיו בירושלים. בנו של רבי ישראל מסלנט. נולד בליטא, בנו של רבי ישראל סלנטר. בשנת 1859 נישא לשרה רבקה בת דודו יחיאל מיכל ליפקין. כיהן כרב ואב"ד בערים יאנובה, קרוז' ופרוסניץ. נסע ברחבי ערי רוסיה והקים עשרות חברות ש"ס. בלט כדרשן. הרב בצלאל הכהן מווילנה כתב עליו: ”הרב הגדול החריף והבקי המובהק בחדרי תורה... נאה דורש ונאה מקיים”. האדר"ת העיד כי היה "שעשוע נפשו" של אביו. בסוף ימיו עלה לארץ ישראל והתגורר בירושלים. נפטר בשנת 1903, ונקבר בהר הזיתים. שנה לאחר פטירתו ערך מקורבו הרב חיים יהושע קוסובסקי את הספר "חוט המשולש" ובו הביא מתורתו וכן מתורת אביו רבי ישראל מסלנט ומתורת סבו הרב זאב בן אריה. בהקדמת הספר תיאר את גדלותו ותולדותיו. בשנת תשמ"ח (1988) הודפס הספר "לוחות אבנים" ובו דרשותיו ומאמריו. בניו הם אריה לייב ובנימין ליפקין (מחבר הספר "בני בנימין"). אריה לייב ליפקין היה נשוי בנישואים שניים למרים לוין, אחותו של הרב אריה לוין. בניהם הם הרב חיים יצחק ליפקין ובנימין ליפקין – חבר מכון הרי פישל. הקדמת הספר חוט המשולש קישור לאתר HebrewBooks קישור לאתר HebrewBooks קישור לאתר HebrewBooks
רונלד נמברס

רונלד נמברס (באנגלית: Ronald Numbers; 3 ביוני 1942 – 24 ביולי 2023) היה היסטוריון אמריקאי, חוקר ההיסטוריה של המדע, של הדת, של הבריאתנות ושל התכנון התבוני. נמברס הוא בנו של מטיף שהשתייך לכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי, וגם נמברס השתייך לכת זו בנעוריו, אך בהמשך חייו הפך לאגנוסטי. הוא קיבל תואר דוקטור בהיסטוריה של המדע מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי ב-1969. בין השנים 1989–1993 היה נמברס עורך "איסיס" (אנ'), כתב עת להיסטוריה של המדע. כיהן פרופסור להיסטוריה של המדע והרפואה באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון. בשנת 2008 הוענקה לו מדליית ג'ורג' סארטון (אנ'), אות הכבוד הגבוה ביותר של החברה האמריקאית להיסטוריה של המדע (אנ'), עבור "הישג מחקרי יוצא דופן ומתמשך". נמברס ערך עם דייוויד לינדברג (אנ') שתי אנתולוגיות על היחסים בין דת ומדע. ב-2014 ערך עם לינדברג סדרה בת שמונה כרכים על ההיסטוריה של המדע. בשנת 1976 פרסם נמברס את ספרו הראשון, "נביאת הבריאות", על יחסה של המטיפה אלן וייט (אנ') לרעיונות פופולריים על בריאות הציבור בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. בשנת 1992 פרסם נמברס את ספרו "הבריאתנים: האבולוציה של הבריאתנות המדעית", היסטוריה של מקורות ההתנגדות לאבולוציה. הספר נערך והורחב בשנת 2006, עם תוספת בנוגע לתכנון תבוני. הספר תואר בתור "ההיסטוריה המקיפה ביותר, ככל הנראה, של ההתנגדות לאבולוציה." הספר קיבל ביקורות אוהדות הן ממדענים והן מחוגים דתיים. Galileo Goes to Jail, and Other Myths about Science and Religion (ed.) (Cambridge, MA: Harvard University Press, 2009). ISBN 0-674-03327-2 Prophetess of Health: A Study of Ellen G. White, 3rd Ed. (Grand Rapids: Eerdmans Publishing, 2008). Science and Christianity in Pulpit and Pew, (New York: Oxford University Press, 2007). The Creationists: From Scientific Creationism to Intelligent Design, (Cambridge, MA: Harvard University Press, 2006), - expanded version of The Creationists, (New York: Alfred A. Knopf, 1992. Reprinted by University of California Press, 1993.) ISBN 978-0-674-02339-0 When Science and Christianity Meet, (Chicago: University of Chicago Press, 2003). ed. with David C. Lindberg Disseminating Darwinism: The Role of Place, Race, Religion, and Gender, (Cambridge: Cambridge University Press, 1999), ed. with John Stenhouse. Darwinism Comes to America. (Cambridge, MA: Harvard University Press, 1998). God and Nature: Historical Essays on the Encounter between Christianity and Science, (Berkeley: University of California Press, 1986) ed. with David C. Lindberg. ISBN 978-0-520-05538-4 רונלד נמברס, ברשת החברתית Goodreads "לראות את אורו של המדע" - ראיון עם נמברס (באנגלית) במגזין המקוון "סלון" (אנ')
חיים יצחק ליפקין

הרב חיים יצחק ליפקין (תרע"א, 1911 - תשמ"ח, 1988) היה חבר לשכת הרבנות בתל אביב ורב בית הכנסת המרכזי של הפועל המזרחי בעיר, מחבר ספרים בתורת המוסר ובתורתו של אבי סבו רבי ישראל מסלנט. נולד בירושלים, בנו של אריה לייב ליפקין ונכדו של הרב יצחק ליפקין (בנו של רבי ישראל מסלנט). אמו, מרים, הייתה בתו של בנימין ביינוש לוין ואחותו של הרב אריה לוין. למד בישיבת עץ חיים ובישיבת חברון. נישא למרים, בתו של הרב אברהם יצחק טיקוצ'ינסקי, רבה של שכונת מקור חיים בירושלים. לאחר נישואיו עבר להתגורר בתל אביב ולמד בהיכל התלמוד ובבית מדרש לתורת ארץ ישראל. במשך שנים רבות כיהן כחבר הרבנות בתל אביב ורב בית הכנסת המרכזי של הפועל המזרחי בתל אביב. חיבר ספרים רבים שעסקו בתורת המוסר ובתורתו של אבי סבו רבי ישראל מסלנט. ערך לוח שנה ובו חלוקה של לימוד יומי של ספרי מוסר. אוצר המדות - מתורת ראשונים ואחרונים גדולי חכמי המוסר, 1952 לוח יומי למוסר ומדות, 1952 רבי ישראל מסלנט, שיטתו ותורתו, 1953 תורת רבי ישראל מסלנט, 1960 תרי"ג מצות בהלכה ובאגדה, 1963 תורת היראה, 1967 סדר השולחן - סדר הנהגת השולחן, לימוד תורה וברכת המזון, 1980 אוצר תהלים - מאמרי מדרשים וזוהר, ספרי מוסר ראשונים ומאמרי רבי ישראל סלנטר, 1982 ארחות חיים להרא"ש עם ביאור דרך טובים, 1983 שערי תשובה עם פירוש דרך תשובה, 1986 סכומים והשוואות לי"ג מדות של רחמים שבספר תומר דבורה, 1986 עיונים וביאורים בפרשה ובהפטרה, 2003 חיים יצחק ליפקין (1911-1988), דף שער בספרייה הלאומית
גשר יחזקאל בן דוד

גשר יחזקאל בן-דוד הוא גשר מעל נחל איילון הממוקם דרומית מזרחית לעיר אור יהודה בכביש 412 בקטע הכביש שבין אור יהודה למושב חמ"ד. נקרא על שם רב-סרן יחזקאל בן-דוד שנפל במלחמת העצמאות. גשר יחזקאל בן-דוד הוקם בתקופת המנדט כחלק מסלילת כביש 412 המחבר בין צומת ביל"ו לצומת יהוד מערב. בתקופת מלחמת העצמאות, באפריל 1948, פשטה יחידת חבלנים וסיירים על הגשר ופוצצה אותו במטרה לנתק כליל את הקשר בין הכפר הערבי בית דג'ן (בית דגן של היום) לכפר יהודייה (יהוד). הפעולה נעשתה במסגרת מבצע חמץ בפיקוד חטיבת אלכסנדרוני, שמטרתו לנתק הקשר בין הכפרים הערביים שממזרח ליפו כמו: יהודיה, בית דג'ן, יאזור, אל-ח'ירייה, כפר עאנה, סאקיה (אור יהודה של היום) ונוספים, ולהביא בסופו של דבר לכיתורה ונפילתה של יפו. עד לשנות ה-70 של המאה ה-20, היה גשר יחזקאל בן-דוד, גשר ביילי. רוחבו היה צר יחסית והדבר לא אפשר לעיתים קרובות מעבר בו-זמנית של שני כלי רכב זה מול זה ואילץ כלי רכב במיוחד בעלי רוחב גדול יחסית להמתין עד שהרכב הבא מהכיוון הנגדי יסיים לחצות את הגשר. בתחילת שנות ה-70 הוחל בהרחבת כביש אור יהודה-בית דגן. גשר הביילי שמעל נחל איילון הוסר ובמקומו נבנה גשר בטון רחב ועליו כביש אספלט עם מספר מסלולים הקיים עד היום. הגשר נקרא על שם רב-סרן יחזקאל בן דוד ממפקדי ההגנה בתל אביב, שנהרג במלחמת העצמאות בעלותו על מוקש נגד טנקים ליד הכפר הערבי ג'ימזו, במהלך סיור לשם קביעת משלטים באזור בן שמן. יחד עמו נהרגו בפיצוץ זה ישראל שחורי ושורה אושרוביץ. אלי אלון, נא להכיר:גשר יחזקאל (בן-דוד), באתר News1 מחלקה ראשונה, 3 בפברואר 2014 קורות החיים של יחזקאל בן-דוד, באתר "יזכור" של משרד הביטחון
יום טוב ליפמן ליפקין

ד"ר יום טוב ליפמן ליפקין (תר"ו, 1846 – תרל"ה, 1875) היה מתמטיקאי יהודי, בנו של רבי ישראל מסלנט. התפרסם בזכות המצאתו בתחום המכניקה. נולד בסלנט, פלך קובנה, ליטא, בנו של רבי ישראל מסלנט. בצעירותו למד תורה אצל אביו, אך לאחר שנמשך להשכלה ולמדע נטש את בית אביו בגיל 15 ונסע לגרמניה. קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה באוניברסיטת יינה. למד מתמטיקה באוניברסיטאות בקניגסברג וברלין. בשנת 1868 פרסם נוסחה הנדסית להחלפת תנועה ישרה לתנועה עגולה, והיא קרויה על שמו (Peaucellier–Lipkin linkage). בין השנים 1870 – 1873 למד באוניברסיטת פטרבורג. כל ימיו סבל מעוני וחי ממלגה שהעניקה לו האוניברסיטה בפטרבורג. פרסם מאמרים בהצפירה. דרכו הייתה למורת רוחו של אביו, ולאחר שנעשה שימוש בשמו של בנו כדי להשפיע על דעת הקהל היהודית כאילו אביו תומך אף הוא בתנועת ההשכלה, פרסם אביו מודעה בתשלום ובה כתב:”למורת רוח הדבר לפני מאד, ולבי עלי דוי על דרכו אשר בחפץ בני לסול בה. כל אוהב נפשו ויש לאל ידו לדבר על לב בני להטות חפץ רוחו לבל לדלג נגד רוח נפשי וחפצי, טובה גדולה יעשה לנכה רוח כמוני היום”. אביו פעל בדרכים שונות כדי להחזירו לדרך התורה, אך ללא הצלחה. נפטר ממחלת אבעבועות שחורות בשנת 1875, בן 30, בחיי אביו, ונקבר בפטרבורג. ישורון כרך ז' עמ' תרע"ח ד"ר ליפמן ליפקין, האסיף
איי ויליס

איי ויליס (אנגלית: Willis Islands) הם קבוצת איים קטנה ממערב לאי ג'ורג'יה הדרומית באיי ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים, שאליהם גם משתייכים פוליטית. הם ממוקמים 3 ק"מ ממערב לאי הציפור (Bird Island). האיים נתגלו ב-14 בינואר 1775 על ידי ג'יימס קוק ונקראו על שם הימאי תומאס וויליס שהבחין בהם לראשונה.
מונרו קרטיס ברדסלי

מונרו קרטיס ברדסלי (באנגלית: Monroe Curtis Beardsley;‏ 10 בדצמבר 1915 – 18 בספטמבר 1985) היה פילוסוף אמריקאי שעסק באסתטיקה. ידוע במיוחד בזכות שניים ממאמריו, שנכתבו יחד עם ויליאם וימסט - "The Intentional Fallacy" ו-"The Affective Fallacy". מאמרים אלו היו מאמרי מפתח של הביקורת החדשה. כמו כן, ברדסלי כתב טקסט מבוא באסתטיקה וערך אנתולוגיה נחשבת בפילוסופיה. ברדסלי התחנך באוניברסיטת ייל (B.A. 1936, Ph.D. 1939), שם קיבל את פרס ג'ון אדיסון פורטר. הוא לימד במספר מכללות ואוניברסיטאות, כולל מכללת מאונט הולוק ואוניברסיטת ייל, אך את מרבית הקריירה שלו בילה במכללת סווארמור (22 שנים) ובאוניברסיטת טמפל (16 שנים). עבודתו באסתטיקה ידועה בעיקר בזכות דגלה בתאוריה האינסטרומנטליסטית באמנות ובמושג החוויה האסתטית. ברדסלי נבחר לנשיא האגודה האמריקאית לאסתטיקה בשנת 1956. Revolvy, Monroe Beardsley (ארכיון) ערך זה הוא קצרמר בנושא פילוסופים ובנושא אמריקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פאלוצים

פאלוצים (בהונגרית: Palócok) הם קבוצה אתנית מדיארית החיה בצפון הונגריה ודרום סלובקיה. לפאלוצים ניב הונגרי משלהם ומסורות שנשתמרו לאורך השנים. מקורם של הפאלוצים אינו ברור אך ייתכן ששורשיהם בשבטי הקאבארים, פצ'נגים או הקומנים. המקום הראשון בו נמצאת המילה פאלוץ (palóc) בכתב כשם של קבוצה אתנית הוא במסמך ממזוקבשד משנת 1784, הסופר קלמן מיקסאט פרסם את הפאלוצים בספרו "האנשים הטובים מפאלוץ" שיצא לאור ב 1882. הכפר הפאלוצי הולוקה הוכר כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו ב-1987. מדיה וקבצים בנושא פאלוצים בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא הונגריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
זבולון גרז

הרב זבולון אריה גרז (תרס"ג, 25 בספטמבר 1903 - י"ג באב תשמ"ט, 24 ביולי 1989) היה אב"ד רחובות במשך כשלושים וחמש שנה. נולד בשנת 1903 בפלונגיאן, בנו של הרב נתנאל יוסף גרז, מתלמידי ישיבת סלובודקה וקלם, ורב העיירה אוז'וונט. אמו, מיכלה, היא בת הרב זבולון בריט, רבה של פלונגיאן. הרב בריט נפטר מספר שבועות לפני לידתו והוא נקרא על שמו. כעבור זמן עברה המשפחה לוורז'ן, שם כיהן אביו כרב הקהילה. עוד בהיותו תינוק נפטרה אמו. לאחר מותה נישא אביו בנישואים שניים לבתיה לאה זלצמן. למד בישיבות מיר, טלז וסלובודקה. בכ' באלול תרפ"ד (1924) עלה לארץ ישראל עם קבוצת תלמידי הישיבה שייסדה את הישיבה בחברון. בטבח חברון (תרפ"ט) שהה בבית אליעזר דן סלונים, הפורעים סברו שהוא מת לאחר ששכב תחת הרב צבי דרבקין. בשנת 1931 נישא לאסתר מלצר מסלבודקה. בשנת 1941 הגיע לארץ ישראל, בהמשך עבר לגור בחדרה. אביו, אחיו, שרגא פייבל וליפמן ואחותו ציפורה נספו בשואה. כמו כן, נספו אחיו למחצה נחום, חיים, ניסן ויהושע. אחרי הגעתו לארץ ישראל, מונה לר"מ בישיבת קלצק פרדס חנה שהוקמה על ידי הרב צבי יהודה מלצר. בשנת 1947, הרב מלצר שמונה לרבה של רחובות, מינהו לרב בית הכנסת "שונה הלכות" בעיר רחובות, לצד היותו ר"מ בישיבה שהוקמה מחדש ברחובות. כן שימש כדיין בבית דינו של הרב מלצר בעיר. לאחר 10 שנים התפטר הרב מלצר מתפקידו ומינהו לאב"ד רחובות במקומו, תפקיד בו כיהן כ-35 שנה. בנוסף כיהן כדיין בבית הדין הרבני, תפקיד ממנו פרש בתחילת 1976. יחד עם אחיו, יצחק ברית, גידל זן מיוחד של אתרוגים (אורדנג חדרה). יקיר העיר רחובות. נפטר בשנת 1989, ונקבר בבית הקברות פוניבז'. לאחר מותו נקרא על שמו רחוב ברחובות. אחות סבתו, אשת הרב זבולון באריט, הייתה גולדה פרנק, אשת שרגא פייבל פרנק וחותנתם של הרבנים משה מרדכי אפשטיין ואיסר זלמן מלצר. אחיו הוא יצחק בריט, ואחותו (מנישואיו השניים של האב) היא רחל טוקר, אשת יצחק טוקר, מוותיקי ישיבת חברון . בניו הם: הרב אהרן גרז - כיהן כראש ישיבת בר-אילן בתל אביב, יצחק גרז - כיהן כיו"ר המועצה הדתית ברחובות, ומשה גרז מירושלים. נכדו הוא חתנו של הדיין הרב אברהם שרמן. רבנות ראשית כרך א', באתר ארכיון המדינה, עמ' 53 הודעה בדבר גמר כהונתם של דיינים, ילקוט הפרסומים 2196, 1976, עמ' 1257 יקירי רחובות לשנת 1978. נקרא על שם משפחת אמו; נישא לקרובת משפחתם שרה פרומה פרנק, בתו של תנחום פרנק מחדרה, בנו של יהודה לייב פרנק.
הזריחות כאן שקטות

הזריחות כאן שקטות (ברוסית: А зори здесь тихие) הוא סרט סובייטי ב-2 פרקים שהופק על ידי אולפני גורקי. בהתאם לנתונים רשמיים כ-66 מיליון צופים ראו את הסרט במהלך הקרנתו באולמות קולנוע. בשנת 1969 בירחון "יונוסט" פורסמה נובלה של בוריס ואסילייב. לנובלה הייתה הצלחה גדולה ובשנת 1971 יורי ליובימוב העלה על במת תיאטרון טגנקה את המחזה. באותה שנה הבמאי סטניסלב רוסטוצקי החליט להתחיל בצילומי הסרט על בסיס הנובלה והסופר היה בין כותבי התסריט. תסריט קרוב מאוד לעלילת הנובלה. רוב הסרט צולם בשחור-לבן עם חלקים צבעונים. בשנת 1973 הסרט זכה לתואר סרט השנה בברית המועצות. הסרט זכה בפרסים בפסטיבלים לקולנוע והיה מועמד לפרס אוסקר כסרט זר הטוב ביותר. בשנת 1975 לסרט הוענק פרס ברית המועצות. בשנת 2002 בהתאם לתוצאות הסקר הסרט זכה למקום הראשון בתחרות סרטים על מלחמת העולם השנייה. הפרק הראשון - "בעורף" הפרק השני - "קרבות עם חשיבות משנית" רק השחקנית אולגה אוסטרואומובה הייתה שחקנית עם ניסיון בקולנוע, ליתר שחקני הסרט זה היה התפקיד הראשון. האירועים מתרחשים במהלך מלחמת העולם השנייה בקרליה. לאחר הנסיגה הגדולה של שנת 1941, בשנת 1942 בחזית באזור התייצבה. רב סמל פדוט ואסקוב (אנדריי מרטינוב) מופקד על יחידת נ"מ שמוצבת בקרבת תחנת רכבת, אשר נמצאת יחסית רחוק מהחזית. היחידה כוללת רק חיילות והוא הגבר היחיד בה. למרות אירועי המלחמה בחזית, החיים במקום בו מוצבת היחידה שקטים והלחימה לא מורגשת. במהלך סיור ביער, אחת החיילות מגלה שני צנחנים גרמנים. רב-סמל חושב שמטרת הצנחנים לפוצץ מסילת רכבת שמעבירה תחמושת לחזית, ומחליט לצאת לפשיטה במטרה לתפוס את הגרמנים. הוא שולח את אחת החיילות להזעיק תגבורת. רב-סמל וארבעת החיילות מארגנות מארב ביציאה מהיער, אך מתברר שקבוצת צנחנים נאצים כוללת 16 לוחמים. החיילות נהרגות אחת לאחר השנייה ולמרות כול מאמצי רב הסמל לשמור עליהם. החיילת שנשלחה להביא תגבורת טובעת בביצה. רב הסמל בסופו של דבר הצליח לתפוס את הצנחנים הגרמנים, להרוג חלק גדול מהם ולשבות את הנותרים. במהלך ההליכה לכפר הוא נפגש עם יחידת הצבא האדום. לאחר המלחמה מאמץ רב הסמל את בנו של אחת החיילות. בשנת 1972 הם חוזרים למקום בו התרחשו האירועים ומציבים במקום לוח זיכרון. "הזריחות כאן שקטות", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "הזריחות כאן שקטות", באתר נטפליקס "הזריחות כאן שקטות", באתר AllMovie (באנגלית) "הזריחות כאן שקטות", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "הזריחות כאן שקטות", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) תיאור מפורט של הסרט ותהליך הצילומים (ברוסית) סרט לצפייה, סרטון באתר יוטיוב
אננקוב

אננקוב (Annenkov Island) הוא אי במרחק 13 ק"מ ממערב לאי ג'ורג'יה הדרומית באיי ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים. צורת האי בלתי סדירה, אורכו 6 ק"מ וגובהו המרבי 650 מטרים מעל פני הים. האי התגלה לראשונה בינואר 1775 על ידי משלחתו של ג'יימס קוק שקרא לו האי פיקרסגילס (Pickersgills Island) על שמו של מפקד אחת מספינותיו, אה"מ רזולושן (HMS Resolution). האי נראה בפעם הבאה ב-1819 על ידי משלחת רוסית בפיקודו של פביאן גוטליב פון בלינגסהאוזן אשר סבר שהוא גילה את האי לראשונה וקרא לו אננקוב על שם מיכאיל אננקוב שהיה קצין בספינתו. השם פיקרסגילס ניתן לקבוצה של איים 24 ק"מ מדרום-מזרח לאי אננקוב. כאתר בעל עניין מדעי מיוחד, אננקוב הוא אחד האיים המעטים בדרום ג'ורג'יה שאין בו כלל חולדות. בלינסהאוזן ציין שאין באי צמחייה כלל. 500 זוגות של אלבטרוס נודד מקננים באי. העלייה לאי מותרת באישור מיוחד בלבד. הנקודה הגבוהה ביותר באי היא פסגת אולסטד (Olstad Peak), בגובה 650 מטרים. הפסגה נסקרה בסקר של ג'ורג'יה הדרומית בשנים 1951-1957 ונקראה על שם הזואולוג הנורווגי אולה אולסטד (Ola Olstad). זהו אחד המקומות המעטים באי שבו ניתן לראות מאובנים. אגם החדירה (Intrusion Lake) הוא אגם באורך 300 מטרים מצפון-מזרח לפסגה. האגם מופה בסקר הבריטי של 1972-1973 ונקרא כך בשל צורתו הלא רגילה שנוצרה עקב חדירות של סלעי אנדזיט למימיו. מדיה וקבצים בנושא אננקוב בוויקישיתוף Antarctica Detail