laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
עוגת מזון השטן

עוגת מזון השטן או עוגת השטן היא עוגת שכבות לחה, אוורירית ועשירה בשוקולד. העוגה נחשבת למקבילה לעוגת מזון המלאכים. בשל המתכונים וזמינות הרכיבים שהשתנו במהלך המאה העשרים, קשה לקבוע מה מבדיל עוגה זאת מעוגת שוקולד, אם כי לרוב עוגה זאת מכילה יותר שוקולד מעוגת שוקולד רגילה ולכן תהיה כהה יותר. על פי רוב העוגה תוגש עם ציפוי שוקולד. עוגת מזון השטן לרוב תהיה לחה ואוורירית יותר מעוגות שוקולד אחרות, וכן היא תכיל מוצקי קקאו ולא שוקולד לאפייה וכן פולי קפה. היעדר שוקולד מותך והוספת קפה לעוגה הוא לרוב מה שמבדיל את העוגה מעוגת שוקולד, אולם ישנם מתכונים הכוללים את כל הרכיבים והתוצאה היא עוגת שוקולד עשירה אף יותר בטעמה. כמו כן, בהכנת העוגה נעשה שימוש במים חמים ולא בחלב, הבדל משמעותי נוסף בין העוגות. עוגת מזון השטן נבדלת מעוגות שוקולד אחרות בכך שהיא מכילה יותר סודה לשתייה, מה שמעניק לה גוון שחור מהגוני יותר. בין שאר המרכיבים ניתן למנות חמאה (או תחליף), חלבוני ביצים, קמח (בעוד שכמה עוגות שוקולד כלל לא מכילות קמח) ופחות ביצים לעומת עוגות שוקולד. עוגה זו הומצאה בארצות הברית בתחילת המאה העשרים, כאשר המתכון המודפס הראשון שלה ראה אור כבר בשנת 1905. עוגה דומה, עוגת קטיפה אדומה, מזכירה מאוד את עוגת מזון השטן, ובשלב כלשהו במהלך המאה שמות העוגות הוחלפו בספרי המתכונים. רוב עוגות הקטיפה האדומה מכילות כיום צבע מאכל אדום, אך גם בלעדיו, התגובה הכימית של החומץ וחלב החמאה חושפת את צבעו האדום של האנתוציאנין במוצקי הקקאו. כאשר משתמשים בו בעוגות, חומץ גורם להאדמה של הקקאו בעת אפייה. גוון טבעי זה הוא ככל הנראה המקור לשם "קטיפה אדומה" וכן "מזון השטן" וכן רשימה ארוכה של שמות דומים עבור עוגות שוקולד. מדיה וקבצים בנושא עוגת מזון השטן בוויקישיתוף
אולדהאם (פירושונים)

האם התכוונתם ל... אולדהאם – עיר באנגליה השייכת למטרופולין של מנצ'סטר אולדהאם אתלטיק – מועדון כדורגל אנגלי, המייצג את העיר אולדהאם אישים אנדרו לוג אולדהם – מפיק רוקנרול, אמרגן וסופר בריטי. מנהלם של הרולינג סטונז ויל אולדהם – זמר-יוצר, שחקן ומוזיקאי אמריקאי
מומי שוורץ

מומי שוורץ (בהולנדית: Mommie Schwarz; שם עט של סמואל לסר שוורץ (Samuel Leser Schwarz) ‏; 28 ביולי 1876 – 19 בנובמבר 1942) היה צייר ומעצב גרפי יהודי-הולנדי. יצר רבות בצמד עם רעייתו אלזה ברג. שניהם נספו באושוויץ. שוורץ נולד בעיירה זוטפן (Zutphen) במחוז חלדרלנד, בן למשפחה בת 11 ילדים. בין השנים 1895-1897 למד אמנות באקדמיה המלכותית לאמנות באנטוורפן. לאחר שסיים את לימודיו נסע לניו יורק למספר שנים. ב-1903 ביקר במדריד וב-1905 עבר לברלין בעקבות עניינו באקספרסיוניזם, שם גם פגש באשתו לעתיד, אלזה ברג (השניים נישאו רק ב-1920). ב-1911 השתקעו השניים בעיירה שורל (Schoorl) שבצפון הולנד וחברו ללאו גסטל וחבורת אמנים שנודעו כ"אסכולת ברגן", שינקה הן מהאקספרסיוניזם הגרמני והן מן הקוביזם. ב-1920 עזבו ברג ושוורץ לאמסטרדם והרבו לנסוע למסעות, בהם לטורקיה, הבלקן, ספרד ומיורקה. לאחר כיבוש הולנד על ידי גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה (קיץ 1940), סירבו ברג ושוורץ להסתתר או לענוד טלאי צהוב. הם נתפסו על ידי הגסטפו ב-12 בנובמבר 1942, הובלו למחנה וסטרבורק ומשם לאושוויץ, שם נרצחו מיד עם הגיעם ב-19 בנובמבר. כחבר באסכולת ברגן שילב שוורץ ביצירתו אקספרסיוניזם וקוביזם ובציוריו שלטו צללים כהים. בין נושאיו נוף (בעיקר נופי ים ונמל), טבע דומם ודיוקנאות. בנוסף לציורים עבד שוורץ גם כמעצב גרפי ואייר עטיפות ספרים, כרזות ואיורים למגזים האמנות ההולנדי Wendingen. מדיה וקבצים בנושא מומי שוורץ בוויקישיתוף רשומה ביד ושם מידע על תערוכה מיצירות ברג ושוורץ, המוזיאון ההיסטורי היהודי באמסטרדם (הוצגה במרץ-יוני 2012)
חניבעל מגו

חניבעל (המכונה חניבעל מגו, להבדיל מחניבעל ברקה) היה מלך קרתגו[דרושה הבהרה], משושלת מגו. נכדו של חמלקרת הראשון שנהרג בקרב הימרה. כמלך החזיק בתואר חניבעל הראשון, מלך קרתגו. נודע בעיקר בשל מסעות המלחמה שערך בסיציליה. מגו הראשון ייסד בקרתגו את שושלת מגו. לא ברור מה היה כוחם של מלכי בית מגו. לרוב נראה כי שלטו בכוח הזרוע, אם כי דיודורוס מרמז על כך ששלטונם התנהל על פי חוקים. הרודוטוס כותב כי חמלקרת הראשון "נבחר למלך על הקרתגים בגלל גבורתו". במהלך מלחמת יוון פרס, יצא מלך קרתגו חמלקרת הראשון למלחמה על ערי היוונים בסיציליה. כוחותיו התנגשו בכוחות סירקוסאי והימרה, בקרב הימרה. הקרב הסתיים בכישלון קרתגו, וחמלקרת עצמו נהרג. המנהיגים הבאים, חנון הספן וחימילקו הראשון, העדיפו לשמור על הקיים ולהתמקד במסעות תגלית ומסחר. הקרתגים והיוונים בסיציליה נשארו במצב של סטטוס קוו במשך 70 שנה. אז עלה חניבעל, שהיה נכדו של חמלקרת לשלטון. בשנת 416 לפני הספירה פרץ בסיציליה סכסוך בין הערים היווניות סגסטה וסלינוס. אנשי סגסטה פנו אל קרתגו בבקשת עזרה, והסכימו בתמורה להיכנס לתחום ההשפעה הקרתגי. חניבעל יצא בעצמו לסיציליה בראש כוח מלוב והיספניה, שלפי דיווחי ההיסטוריונים העתיקים הגיע מספרו ל-100,000 חיילים, 1,500 אוניות משא, ו-60 אוניות מלחמה, מספרים מוגזמים לכל הדעות, על אף שככל הנראה אכן היו הקרתגים רבים מהיוונים. שכן היוונים לא יכלו למנוע את נחיתתו והתבצרו בעריהם. מומחים מודרניים מעריכים את גודלו של הכוח הקרתגי ב-30,000 עד 40,000 חיילים. בשנת 409 לפני הספירה יצא חיל המשלוח הקרתגי לסיציליה, וכבש את סלינוס תוך תשעה ימים. לאחר מכן הטיל חניבעל מצור על הימרה המקום שם נפל סבו. כוחות מסירקוסאי תחת פיקודו של דיוקלס מיהרו לסייע לנצורים, אולם אחרי כמה קרבות קשים נמלטו הסירקוסאים, ואתם נמלטו כמחצית מתושבי העיר דרך הים. חניבעל כבש את הימרה וטבח בשארית תושביה, 3,000 במספר. לאחר שהרס את הימרה, חזר חניבעל לאפריקה ופיזר את צבאו. בשנת 407 לפני הספירה, בעקבות הטרדותיו של הרמוקרטס, הוחלט בקרתגו על מסע מלחמה נוסף. ראשית כל ייסד חניבעל את העיר תרמאי על חורבות הימרה. בשנת 406 לפני הספירה חזר חניבעל לסיציליה בראש כוח שהעתיקים אמדו אותו בכ-120,000 איש. מספרים מוגזמים ככל הנראה, כיום מעריכים שמדובר ב-60,000 איש. הקרתגים פנו לעיר העשירה אקראגס, שמאז ומתמיד שמרה על נייטרליות. הקרתגים הציעו לאקרגס להישאר נייטרלית, אולם היא סרבה. דיודורוס מעריך בביבליותקה היסטוריקה שאקרגס יכלה לגייס אז בין 10,000 ל-20,000 איש. בנוסף על כך הזעיקו אנשי אקרגס מצביא ספרטני בשם דכסיפוס, כוח מסירקוסאי תחת פיקודו של דפנאיוס, וצבא שכירים מקמפניה. הקרתגים הטילו מצור על אקראגס. כדי לתת למכונות המצור שלו עמדה טובה יותר, הורה חניבעל להרוס קברים שנמצאו מחוץ לעיר. חייליו חששו שהאלים יענישו אותם על חילול הקברים. ואכן חששותיהם התגשמו ומגפה פרצה במחנה הקרתגי. חניבעל היה בין המתים. אחיינו חימילקו השני, מיהר לתפוס את הפיקוד. הוא הקריב קרבנות אדם כדי להרגיע את חייליו, והמשיך במצור. חוסר האמון ששרר בין המגינים סייע להם. הספרטנים העליבו את הסירקוסאים שעזבו את המערכה. הקמפנים ערקו לצד קרתגו, ובלית ברירה נמלטו אנשי אקראגס לגלה. המסע מתועד, ככל הנראה, בכתובת אגרגנת. משה עמית, תולדות יוון הקלאסית, הוצאת מאגנס, תשס"ב (הספר בקטלוג ULI) הרודוטוס, ספר ז, 166. "תולדות יוון הקלאסית" מאת משה עמית עמוד 462 "תולדות יוון הקלאסית" מאת משה עמית עמוד 463 Schmitz, Philip C. (ינו' 1994). "The Name "Agrigentum" in a Punic Inscription (CIS I 5510.10)". Journal of Near Eastern Studies. 53 (1): 1–13. נבדק ב-7 במאי 2022. {{cite journal}}: (עזרה)
ננדור גינגולד

ננדור יוסיף גינגולד (בלועזית: Nandor Iosif Gingold‏; 1905–1986) היה רופא רומני, יהודי מומר, שבתקופת שואת יהדות רומניה היה יושב ראש מרכז היהודים, ולאחר הפיכת 23 באוגוסט 1944 נעצר, נחקר והועמד למשפט בבית הדין העממי בבוקרשט כפושע מלחמה ונידון למאסר עולם. בהמשך הומתק גזר דינו ל-20 שנות מאסר. אביו היה בן למשפחה יהודית מסוצ'אבה. עם אבותיה של אמו נמנה הרב יחזקאל פנט שפעל בטרנסילבניה במחצית הראשונה של המאה ה-19. גינגולד התחיל את הקריירה המדעית שלו בגיל 25 (בשנת 1929) כעוזר מחקר במכון להיגיינה ולבריאות ציבורית בבוקרשט לצדו של הפרופסור אדוארד מזינצ'סקו, ובמקביל בעוזר מחקר לשם כבוד במכון לרפואה קלינית שעל יד בית החולים "פילנתרופיה" שבניהולו של פרופ' דניאל דניאלופולו. הוא סיים בשנת 1929 את עבודת הדוקטורט שלו תחת הדרכתו של דניאלופולו. ב-1935 פרסם בעיר אוראדיה ספר מדע פופולרי עב כרס בתחום הרפואה, בשם Sănătatea în familie ("הבריאות במשפחה"). ב-1940 בעקבות החקיקה האנטי-יהודית פוטר גינגולד מתפקידיו המעדיים והאקדמיים בקליניקה של דניאלופולו. בדצמבר 1941 התנצר גינגולד בדת הנוצרית רומית-קתולית. גינגולד היה נשוי בשנית משנת 1934 לאישה נוצרייה ילידת בלגרד שמקור הוריה היה בחבל באנאט הסרבי. בתקופת שלטונו של יון אנטונסקו, ב-16 בדצמבר 1941, התמנה לתפקיד מזכיר מרכז היהודים, ועם פרישת היושב ראש הנריק שטרייטמן התמנה במקומו בתאריך 8 בפברואר 1942 כשמרכז היהודים התארגן סופית. במסגרת תפקידו היה גינגולד כפוף להוראותיו של ראדו לקה, הממונה על ענייני היהודים מטעם ממשלת רומניה. בסוף מרץ 1944, ציית גינגולד לדרישתו של לקה לספק לו כספים מבלי לרשום זאת בספרים ומבלי לדרוש קבלה. לאחר שקיבל הכרה רשמית בהיותו נוצרי, התפטר מתפקידו והוחלף על ידי גרוסמן גרוזיה, שהיה עד אז מנהל הכספים ויד ימינו. לאחר הפיכת 23 באוגוסט 1944, ב-20 בספטמבר, נעצר גינגולד לצורכי חקירה, ושוחרר ב-26 באוקטובר. ב-30 בינואר 1945 נעצר שוב, לשנה. בהמשך הועמד לדין על תפקידו כיושב ראש מרכז היהודים, וב-9 במאי 1946 נידון למאסר עולם ולהחרמת כל רכושו. בהמשך הומתק גזר דינו ועונש המאסר קוצר ל-20 שנה. שותפיו להנהלת מרכז היהודים, מתיאס גרינברג (וילמן), אדולף גרוסמן גרוזיה וז'אק לאון נידונו לעונשים בין 12–20 שנות מאסר. אחרי שחרורו מהכלא, עסק בעיקר בהמטולוגיה ובשנת 1972 פרסם את הספר Cum tratăm leucemiile ("כיצד מטפלים בלוקמיות"). Sănătatea în familie: sfătuitor şi informator medical popular - 1935 (הבריאות המשפחה: מדריך וסינופסיס רפואי לעם) עם פתח-דבר מאת ד. מזינצ'סקו 1972 - Leucemiile (הלאוקמיות) - עם פתח-דבר מאת ז'ורז' מאטה 1981 - Eozinofilul, eozinofilia, eozinopenia (האאוזינופיל, האאוזינופיליה, האאוזינופניה) Gheorghe Brătescu - în Nicolae Cajal, Harry Kuller (coord.g-ală) - Contribuția evreilor din România la cultură și civilizație, Editura Hasefer, București 2004 p.255 Dennis Deletant - Hitler's Forgotten Ally:Ion Antonescu and his Regime, Romania 1940-1944 Palgrave, MacMillan, Houndmills, Basingstoke, Hampshire and New York 2006 התזכיר של גינגולד ברומנית (14/11/1944) התזכיר של גינגולד Deletant עמ' 122 משפט פושעי המלחמה ברומניה (באנגלית)
DRDO

DRDO (ראשי תיבות של: Defence Research and Development Organisation, תרגום: סוכנות למחקר ופיתוח ההגנה) היא סוכנות של הרפובליקה של הודו האחראית על מחקר ופיתוח טכנולוגיות לשימוש צבאי. המפקדה הראשית שוכנת בניו דלהי, הודו. הסוכנות הוקמה ב-1958 תוך איחוד בין יחידות קודמות: ה-"Technical Development Establishment" וה-"Directorate of Technical Development and Production" עם ה-"Defence Science Organisation" והוא תחת שליטת משרד ההגנה. לסוכנות מעל 50 מעבדות מחקר הפועלות במגוון רחב של תחומים כולל אווירונאוטיקה, חימוש, אלקטרוניקה, הנדסת אמצעי לחימה קרקעיים, מדעי החיים, חומרים מרוכבים, טילים, נשק גרעיני, מערכות ימיות ועוד. DRDO הוא ארגון המחקר הגדול והמגוון בהודו. בארגון כ-5,000 מדענים מתחומים שונים ועוד כ-25,000 טכנאים, אנשי תמיכה ואחרים. ברהמוס אירוספייס DARPA הסוכנות לפיתוח ההגנה התעשייה האווירית ההודית רפאל - מערכות לחימה מתקדמות מדיה וקבצים בנושא DRDO בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של DRDO (באנגלית ובהינדי) DRDO, ברשת החברתית פייסבוק DRDO, ברשת החברתית אקס (טוויטר)
פריימן

פריימן או פרימן הוא שם משפחה, שתרגומו לעברית איש חופשי ואיש חופש. האם התכוונתם ל... אברהם חיים פריימן – חוקר המשפט העברי, מחללי שיירת הדסה אברהם פרימן – סופר עברי אהרן מרדכי פריימן – ממייסדי המושבה ראשון לציון ארתור פריימן – שם עט של אהרן שמואל ליברמן אהרן פריימאן – ביבליוגרף, היסטוריון וספרן יהודי-גרמני. בנו של ישראל מאיר פריימן בן-ציון פריימן – רב ירושלמי חיים פריימן – רב ומהדיר ספרות תורנית ישראל מאיר פריימן – רבה של וילן ואוסטרוב. אביו של אהרן פריימאן סרגיי פון פריימן – שחמטאי רוסי-אוזבקי פרימן
ניקה (פירושונים)

האם התכוונתם ל... במיתולוגיה היוונית נִיקֵה הייתה אלת הניצחון ובת לוויתם של זאוס, ראש האלים, ושל אתנה, אלת החכמה ותכסיסי המלחמה. ניקה מסמותרקיה – פסל של האלה ניקה, עשוי שיש מן התקופה ההלניסטית ניקה המתירה את סנדלה – תבליט שיש יווני המתוארך סביב השנים 410-409 לפנה"ס מקדש אתנה ניקה – מקדש קטן הממוקם בקצה המערבי של האקרופוליס באתונה ניקה (זמרת) – שם הבמה של מעיין בוקאי, זמרת פופ ודאנס ישראלית ניקה (סרט) – סרט קולנוע ישראלי בבימויו של ארנון צדוק משנת 2012 מרידת ניקה – אירוע שהתרחש במשך שבוע בקונסטנטינופול בשנת 532, במהלך תקופת שלטונו של יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית ניקה (פרס) – פרס רוסי עבור עבודות הקולנוע נייקי – יצרנית גדולה של נעלי ספורט, ביגוד וציוד ספורט. החברה נקראת על שם אלת הניצחון היוונית, ניקֵה.
אהבה גנובה

אהבה גנובה (באנגלית: Every Time We Say Goodbye) הוא סרט דרמה רומנטי, רב-לשוני, בהפקה בינלאומית, שיצא לאקרנים בשנת 1986. את הסרט ביים משה מזרחי ומככבים בו טום הנקס האמריקני וכריסטינה מרסיליאק הספרדייה. הסרט, שצולם בירושלים, משחזר את חייה של משפחה מרובת ילדים, דוברת לאדינו, בתקופת המנדט הבריטי. הפקת הסרט החלה בתחילת שנת 1986. לתפקיד הראשי לוהק השחקן האמריקני טום הנקס, לאחר שבהפקת הסרט השתתפו אולפנים מארצות הברית. הנקס הגיע לישראל בקיץ 1986 לצורך צילום הסרט. לפי העיתון "מעריב" כרבע מתקציב הסרט, בסך 3.7 מיליון דולר, היה התשלום שקיבל הנקס בעבור השתתפותו. הסרט דובר אנגלית ולאדינו. הקרנת הבכורה נערכה בניו יורק בנובמבר 1986. אף על פי שהסרט זכה לביקורת טובות הוא נכשל מסחרית. על פי האתר Box Office Mojo, הוא נותר הסרט בכיכובו של הנקס שהכניס את הסכום הנמוך ביותר מעולם (278,623 דולר). בישראל הוצג הסרט תחילה בשם "אהבה צעירה" ואחר כך בשם "אהבה גנובה". במרץ 1987 נערכה הקרנה חגיגית של הסרט בקולנוע "רב חן" בתל אביב, בהשתתפות כל השחקנים הישראלים. הנקס מגלם את דמותו של דייוויד, טייס מתנדב אמריקני בצבא הבריטי, בתחילת מלחמת העולם השנייה, בזמן בו ארצות הברית טרם הצטרפה למלחמה. דייוויד מתאהב בצעירה יהודייה ספרדייה (מרסיליאק), אך משפחתה המסורתית, לא מוכנה שהיא תתחתן עם גוי. בן דודה של הצעירה, המגולם על ידי מוני מושונוב, רואה עצמו כחתן המיועד לה. כמו כן, חברתה של הצעירה, המגולמת על ידי ענת עצמון, הופכת למנודה, כי היא עצמה כן התחתנה עם חייל בריטי. "אהבה גנובה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "אהבה גנובה", באתר AllMovie (באנגלית) "אהבה גנובה", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "אהבה גנובה", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "אהבה גנובה", באתר ספר הקולנוע הישראלי "אהבה גנובה", באתר אידיבי "אהבה גנובה", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ביקורות מאיר שניצר, אומללות שמחה בחלקה, חדשות, 10 באפריל 1987 עדנה פיינרו, קולנוע - המסורת בסכנה, "העולם הזה", גיליון 2590 מ-22 באפריל 1987, עמוד 20 טום האנקס: רכוש חם, מעריב, 29 באוגוסט 1986 אף מילה בעברית, חדשות, 9 באפריל 1987 מיכל מירון-שקד, טעם של עיר קטנה. בעיר גדולה, כותרת ראשית, 10 בדצמבר 1986 "Film: 'Every Time We Say Goodbye'." Box Office Mojo. Retrieved: March 9, 2017. ירון פריד, הקרנה- איך כולם השתרבבו, חדשות, 29 במרץ 1987 אהבה גנובה ומפגש תרבויות, מעריב, 10 באפריל 1987
נהוראי מאיר שטרית

נהוראי מ' שטרית (נולד בשנת 1943) הוא סופר, משורר, מתרגם, חוקר מקרא וחוקר ספרות ישראלי. מתרגם יצירות ספרותיות מצרפתית לעברית ומערבית לעברית. שטרית נולד בעיירה "גוראמה" שבמרוקו, ובילדותו למד חינוך כללי בבית הספר היסודי "אליאנס", וחינוך תורני בישיבת "בר-יוחאי" בעיירתו. משם המשיך לתיכון "אורט" בעיר קזבלנקה. בגיל 20 לערך, נישא ליקוט בן-חמו בעיר "מידלת" שבמרוקו. בגיל צעיר שימש שטרית כמנהל כל-בו בכפר הצרפתי 'מוע'ייל', ולאחר שנה החל לכהן בתפקיד בכיר בשרות המלכותי-ממלכתי בעיר קְסַר אַ-סוּק (היום אַ-רשדייה), שם נולד בנו, המשורר והסוציולוג סמי שלום שטרית. שטרית עלה עם אחיו ארצה בסוף שנת 1963, ולמד עברית באולפן 'אקדמאים' באשקלון. בו בזמן למד הנהלת חשבונות בתל אביב, ולאחר שנה החל לעבוד כפקיד וכמנהל חשבונות בעיריית אשדוד. כעבור שש שנים עבר לעבוד בהסתדרות הכללית, תחילה באשדוד שמונה שנים ואחר-כך בתל אביב למעלה מ-20 שנה. בשנת 1977 עבר לעבוד ולהתגורר בתל אביב, ובשנת 1983, התגרש מאשתו. באותה שנה יצא ספרו הראשון "אימת החלום". נהוראי יצא לפנסיה מוקדמת מההסתדרות בשנת 1997 ופנה ללימודים רבים ושונים שלא היה יכול לעשות בתקופת עבודתו או בזמן הגירושין: תחילה למד במשך כשנה ספרות חז"ל ותורה שבעל פה בישיבת רמת-גן, ומשם המשיך לאוניברסיטת תל אביב, שם למד במשך חמש שנים רצופות: תואר ראשון B.A. בפילוסופיה כללית ותואר שני M.A. בספרות עברית. כן למד גישור, וקיבל תואר מגשר מוסמך ממינהל בתי- משפט בירושלים ומאז עבד כמגשר בבית-דין לעבודה בתל אביב למשך כשנתיים. אימת החלום, 1983, פפירוס שבאוניברסיטת תל- אביב, בעריכת המשורר נתן יונתן. בשנת 1987 יצא ספר זה במהדורה שנייה. השדה מן המדבר, 1987, פפירוס. בעריכת הספר והמשורר אילן שיינפלד. סערה בדממה, 1995, עקד, תל- אביב, בעריכת חיה קול-אל. יומן מסע אדום, 1998, הוצאת נהוראי, בעריכת חיה קול-אל. מסע הגאולה של עגנון בסיפורו "מעשה העז", כתב-עת 'ירושלים', 2007, בעריכת בן-ציון יהושע, יונתן גורל ובלפור חקק, ירושלים. בתי הספר במרוקו: חממה למחתרות ולעלייה, "כיוונים חדשים", כתב-עת לענייני ציונות..., עורך: אלי אייל, גיליון 15, 1.2007. לעשות ספרים הרבה -- חידת קהלת ..."ידע - עם", כרך -4/73, עורך יצחק גנוז, יוני 2013. מאת: נהוראי מ' שטרית. האם יצרו יהודי צפון אפריקה ספרות בארצותיהם?, כ"ע 'מאזנים', גיליון 6, תאריך: 12/13, עורך: משה גרנות, מאת נהוראי מ' שטרית סופו של מפעל חינוכי אדיר במרוקו, מאת נהוראי מ' שטרית, כ"ע 'מאזנים', גיליון 5–6, עורך: משה בן- שאול. משבילי עפר לשבילי זהב, מאת נהוראי מ' שטרית, כ"ע 'מאזנים', גיליון 1, פברואר 2013, בעריכת: ציפי שחרור. מאמר על נתן יונתן השירה שבעל-פה, מאת נהוראי מ' שטרית, כ"ע 'מאזנים', בעריכת ציפי שחרור, גיליון 8, מאי 1996. [שירת קודש ממרוקו לא כתובה] "הזונה הכשרה" [סיפור], מאת נהוראי מ' שטרית, כתב- עת 'מאזנים', גיליון 7–8, שנה: 2007, בעריכת משה בן- שאול, עמ' 52–56 נהוראי מאיר שטרית, ב"לקסיקון הסופרים העברים בהווה" רשימת הפרסומים של נהוראי מאיר שטרית, בקטלוג הספרייה הלאומית נהוראי מאיר שטרית, דף שער בספרייה הלאומית נהוראי מאיר שטרית, בלקסיקון הספרות העברית החדשה
חיים פריימן

הרב חיים פריימן (ט"ו בסיון תרצ"ב, 19 ביוני 1932[דרוש מקור], פרנקפורט דמיין - ליל כ"ח בתשרי תשע"ה, 21 באוקטובר 2014, בני ברק) היה רב ישראלי, מחבר מדריכים הלכתיים פופולריים, ומהדיר ספרות חז"ל. נולד ב-19 ביוני 1932 בפרנקפורט דמיין שבגרמניה, בנם של חוה בת הרב אברהם הקשר וישראל מאיר פריימן. אביו היה בן למשפחת רבנים וחוקרים מפורסמת ביהדות גרמניה. בנו של הרב יעקב פריימן, רבה של ברלין ואחיו של אברהם חיים פריימן שהיה חוקר המשפט העברי; ואחיינו של אהרן פריימאן, מגדולי הביבליוגרפים העבריים; אבי-סבו היה הרב ישראל מאיר פריימן מפילנה, חתנו של רבי יעקב אטלינגר, רבה של אלטונה ומחבר "ערוך לנר". לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה חיפשו הוריו דרך לעקור מהמדינה, אך בסופו של דבר נשארו בה עד ערב מלחמת העולם השנייה. פריימן נשלח לאנגליה במסגרת ה"קינדר-טרנספורט", ולאחר זמן מה הצליחו הוריו אף הם לצאת מגרמניה. לאחר המלחמה היגרה המשפחה לארצות הברית והשתקעה במנהטן. בצעירותו למד בישיבת תורה ודעת, ובמסגרת לימודיו בבית מדרש סמוך לישיבה הכיר את רבו הראשון, הרב ישראל זאב סת"ם מקלם. הוא זכה גם לקרבתו של הרב אהרן קוטלר. את המשך לימודיו עשה בישיבת ראדין בארצות הברית, שהוקמה מחדש על ידי רבי מנחם מנדל זקס (חתנו של החפץ חיים), שאף סמך אותו לרבנות למרות גילו הצעיר ולמרות התנגדותם של כמה מבני הישיבה על הצעד החריג בגיל זה. בהקשר לנתינת ה"סמיכה" לפריימן הצעיר צוטט הרב זקס כמי שאמר: "אם לו לא, אזי למי כן?". בישיבה זו למד בחברותא עם צבי קושלבסקי, שלימים עלה אף הוא לישראל ועומד בראש ישיבת "היכל התורה" בירושלים. בשנת תשי"ב, בהיותו בן 21, עלה לישראל כדי ללמוד בישיבת פוניבז'. גם לאחר נישואיו עם ביתיה מונק בשנת תשי"ט המשיך את לימודיו במסגרת ישיבת פוניבז' והיה מקורבם של ראשי הישיבה. הוא גר בסמיכות לישיבת סלבודקה בבני ברק, ורבים היו באים לביתו לבירור עניינים מוקשים בספרות חז"ל ובספרות הראשונים. בין ידידיו היו הרב אברהם גנחובסקי והרבנים דוב לנדו ואהרן יהושע צוקר (צוקער). הוא שימש כמרצה להלכה בסמינר הרב וולף בבני ברק במשך חמש עשרה שנים, חיבר "קיצורי הלכה" – מדריכים פופולריים להלכות מצויות כמו לשון הרע, וטיפול בתינוקות בשבת ויום טוב, עם פתרונות הלכתיים לטיפולים שגרתיים שכרוכה בצורתם הרגילה פעילות האסורה בשבת, כמו סחיטת נוזלים. אחר כך שימש כר"מ בישיבת "אור התלמוד" בבני ברק במשך שתים עשרה שנים. את עיקר מפעלו התורני עשה במהדורתו המתוקנת לתוספתא לסוף סדר נזיקין, לסדר קדשים ולסדר טהרות, ובמהדורת ספרו של הראב"ד "כתוב שם". נפטר בליל כ"ח בתשרי תשע"ה, 21 באוקטובר 2014 בבני ברק, לאחר מחלה קשה, בגיל 83, ונקבר למחרת בהר המנוחות בירושלים. הטיפול בתינוק בשבת וביום טוב, בני ברק, תשל"ד (ואחריה מהדורות רבות) קיצור הלכות לשון הרע ורכילות, בני ברק: המסורה, תשמ"ג תוספתא: כתב יד וינה: סדר קדשים, עם השוואה לנוסח דפוס ראשון וניציא רפ"ב וקטעים מהגניזה, בני ברק: מישור, תשס"ט תוספתא: כתב יד וינה: סדר טהרות, עם פירוש הר"ש מלוקט מתוך פירושו על משניות טהרות (בשני כרכים), בני ברק: מישור, תשע"א י. שכטר, הגאון רבי חיים פריימן זצוק"ל, הפלס, כ"ט בתשרי ה'תשע"ה, עמ' 4–11. מספריו הזמינים לעיון מקוון דיני חלת ארץ ישראל, ובסופו קונטרס על דיני חלת חו"ל. בני ברק: מישור, תשס"ג, באתר אוצר החכמה הטיפול בתינוק בשבת וביום טוב, מהדורה מעודכנת, בני ברק: מישור, תשס"ה, באתר אוצר החכמה תוספתא: כתב יד וינה - קדשים, בני ברק: מישור, תשס"ט, באתר אוצר החכמה תוספתא: כתב יד וינה - טהרות א, בני ברק: מישור, תשע"א, באתר אוצר החכמה תוספתא: כתב יד וינה - טהרות ב, בני ברק: מישור, תשע"א, באתר אוצר החכמה
גולן מימון

גולן מימון הוא תת-אלוף במילואים. בתפקידו האחרון שירת כקצין המשטרה הצבאית הראשי (הקַמצָ"ר). פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. מימון התגייס לצה"ל בינואר 1986. שירת כמפקד כיתה ומפקד פלוגה בבה"ד 13 ולאחר מכן כסגן מפקד הבה"ד. בין השנים 2000 עד 2001 פיקד על כלא מגידו, בשנת 2002, עם סיום לימודי תואר שני באוניברסיטת חיפה, קיבל את הפיקוד על כלא שש. בשנת 2004 עבר לפקד על כלא עופר. בין השנים 2006–2007 למד במכללה לביטחון לאומי. בשנת 2007 קיבל את הפיקוד על מחנה הקריה, ובשנת 2010 מונה לתפקיד סגן קמצ"ר. בספטמבר 2013 מונה לקצין המשטרה הצבאית הראשי. בתפקיד זה שירת עד ספטמבר 2016. לאחר שירותו הצבאי הקים את חברת Gmaimon העוסקת בהזדמנויות עסקיות ואסטרטגיה. מימון הוא תושב זכרון יעקב. מדיה וקבצים בנושא גולן מימון בוויקישיתוף נועם אמיר, ‏האיש עם השריון: קצין משטרה צבאית ראשי מנסה למנוע את הפיגועים, באתר מעריב אונליין, 2 בנובמבר 2015 טל לב רם, מפקד המשטרה הצבאית לגל"צ: "למדנו מניסיון העבר", 24 בספטמבר 2015, באתר גלי צה"ל גולן מימון - מייסד ובעלים
Code Complete

Code Complete הוא ספר הנדסת תוכנה שנכתב על ידי סטיב מקונל (אנ') ופורסם ב-1993 על ידי הוצאת מיקרוסופט (אנ'). הספר נכתב בשפה האנגלית והיה לאחד מהספרים המובילים והמפורסמים ביותר בתחום הנדסת התוכנה. הספר תורגם לעברית על ידי אשר ברק בשנת 2013. סטיב מקנול מחלק את מלאכת הנדסת התוכנה לחלקים הבאים: עיצוב תכנון קידוד ומציאת באגים בדיקות וטסטים חיבור וממשוק בדיקות לחיבור וממשוק הספר קיבל ביקורות מצוינות וזכה בפרס Jolt Awards בשנת 1993. הנדסת תוכנה בדיקות תוכנה Code Complete's 2nd edition website Steve McConnell's website Code Complete Checklists ערך זה הוא קצרמר בנושא טכנולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
איל אלוק

איל אלוק (נולד ב-1958) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, כיהן כקצין חימוש ראשי. אלוק למד במכללה הטכנולוגית של חיל החימוש, התגייס לצה"ל ב-1976 ושירת כחשמלאי רכב ונגמ"ש. לאחר קורס קצינים שירת כמפקד מחלקת חימוש וכקצין חימוש בגדוד 405 של חיל התותחנים. ב-1981 מונה לקצין החימוש של גדוד 82 בחטיבה 7, תפקיד בו שירת במהלך מלחמת לבנון הראשונה. לאחר מכן שימש קצין החימוש של חטיבת אלכסנדרוני. ב-1984 מונה למפקד סדנא ביחידת חימוש מרחבית בפיקוד הצפון וב-1987 מונה לקצין אחזקה של עוצבת הגליל. לאחר לימודים במכללה לפיקוד ולמטה מונה ב-1990 לקצין חימוש חטיבה 500 וב-1991 לקצין חימוש חטיבה 8. ב-1993 מונה למפקד סדנת רק"ם במחנה כורדני. ב-1994 מונה לקצין החימוש של עוצבת עמוד האש, ב-1996 לקצין החימוש של עוצבת הגליל וב-1999 לסגן מפקד החימוש הפיקודי בפיקוד הצפון. ב-2001 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד החימוש הפיקודי בפיקוד הצפון, ב-2005 מונה לראש מחלקת אחזקה באגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה וביוני 2007 מונה לקצין חימוש ראשי, תפקיד בו כיהן עד 2010. במהלך כהונתו בתפקיד חל שינוי בארגון החיל והוא חזר מזרוע היבשה לכפיפות אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה, בעקבות לקחי מלחמת לבנון השנייה שונתה תפיסת האחזקה המרחבית הקרבית להתבססות על אגדים לוגיסטיים. אלוק בעל תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה ותואר שני במנהל עסקים. נשוי ואב לשניים. תת-אלוף אייל אלוק, באתר אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה משפחת אלוק, אתר זרוע היבשה