laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
הפארק הלאומי גונונג מולו

הפארק הלאומי גונונג מולו (במלאית: Taman Negara Gunung Mulu) נמצא במחוז מירי במדינת סאראוואק המלזית שבצפון האי בורנאו. הפארק הוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 2000, והוא נקרא על שם הר מולו, הנמצא בשטחו ואשר גובהו 2,376 מטרים. שטחו של הפארק הוא כ-528 קילומטרים רבועים. בפארק יש 17 אזורי צמחייה שונים, והאזורים העיקריים הם יער גשם טרופי (40% מהשטח) ויער גשם ממוזג (20% מהשטח). בפארק יש כ-3,500 מינים של צמחים וסקולאריים, כולל מספר רב של מינים אנדמיים הגדלים על מצע של אבן גיר. גונונג מולו נחשב לאחד האתרים העשירים בעולם מבחינת כמות עצי הדקליים, כיוון שגדלים בו 109 מינים ו-20 זנים. במקום תועדו גם 80 מינים של יונקים ו-270 מינים של עופות, מתוכם 24 אנדמיים לבורנאו. מספר המינים בפאונת המערות, כולל בעלי החיים השוכנים בהן באופן קבוע, הוא כ-200. בפארק יש מספר רב של מיני זוחלים (55), דו-חיים (76), דגים (48) וחסרי חוליות (למעלה מ-20,000). יש בו גם כמות גדולה של מושבות עטלפים וסיסי מערות. חשיבותו של הפארק נובעת גם מהמאפיינים הקרסטיים שלו. בפארק נחקרו 295 קילומטרים של מערות כולל כמה מהמערות הגדולות ביותר בעולם. סוגי המערות הרבים נובעים מהתרוממות של לוחות טקטוניים בין תקופת הפליוקן לפליסטוקן. גילן של המערות הוא כ-2-3 מיליוני שנים והן מרוכזות באזור מלינאו וגונונג אפי. במערות שבפארק יש דוגמאות טובות לנטיפים העשויים מארגוניט וקלציט. מאפיין קרסטי נוסף בעל חשיבות הוא הצריחים, שהם גושי סלע בצורת להב שגובהם 50 מטרים, והם מזדקרים מתוך היער. אחד המאפיינים הידועים של הפארק הוא אולם סאראוואק, שגודלו 600X415 מטרים וגובהו 80 מטרים. לפי מדריכי התיירים שבמקום, החלל מספיק גדול כדי להכיל את כל בזיליקת פטרוס הקדוש שבקריית הוותיקן או כמה מטוסי נוסעים מדגם בואינג 747. מערת האייל הסמוכה נחשבה, למשך שנים רבות, כמערה בעלת מעבר אחד הגדולה בעולם. מערות ידועות אחרות הן מערת בנאראט, מערת הצבי, מערת הרוח ומערת המים הצלולים. דרך המערות הללו נחשף נהר תת-קרקעי החוצה את הפארק. הפארק התפרסם בזכות המערות ובזכות משלחות המחקר שטיפסו על ההרים כדי לחקור אותן ואת היערות שמסביבן, כאשר המשלחת הידועה ביותר הייתה זו מטעם החברה המלכותית לגאוגרפיה ששהתה באזור בין 1977 ל-1978. במשלחת זו היו חברים למעלה מ-100 מדענים בסך הכל. כיום הפארק מציע למבקרים בו אפשרות לחקר מערות כפעילות אתגרית, או ביקור במספר מערות שהוכשרו לציבור הרחב, וכן מסלולי הליכה בדרגות קושי שונות ומסלול הליכה על גשרים תלויים בין העצים שאורכו 480 מטר. ההנהלה מתמקדת בהגברת המודעות לחשיבות הפארק והסביבה הטבעית, באמצעות עידוד תיירות אקולוגית ופעילויות אחרות. בסמוך לפארק מלון יוקרתי בן 180 חדרים - "Royal Mulu Resort" היוצא דופן בשל מיקומו בלב יערות הגשם. הפארק מציע אפשרויות לינה צנועות יותר עבור כמה עשרות אורחים בלבד. הפארק נמצא באזור קשה לגישה, ואין כביש בינו למרכזים עירוניים באזור. מרבית המבקרים מגיעים באמצעות טיסה לשדה התעופה של הפארק, בעיקר מנמל התעופה של העיר מירי. ניתן להגיע למקום גם באמצעות סירות נהר. מדיה וקבצים בנושא הפארק הלאומי גונונג מולו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אנגלית פרויקט מערות מולו מאגר מידע על המערות שבמזרח מלזיה אתר רשות היערות של מדינת סאראוואק מרכז מידע על הפארק משלחת המחקר למערת בנאראט (2005)
וילהלם ליבקנכט

וילהלם ליבקנכט (בגרמנית: Wilhelm Liebknecht;‏ 3 במרץ 1826 - 7 באוגוסט 1900) היה סוציאל-דמוקרט גרמני, ממייסדי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD) ואביהם של קרל ליבקנכט ותיאודור ליבקנכט. נולד בגיסן שבהסה ללודוויג כריסטיאן ליבקנכט, עובד ציבור במדינת הסה, ולקתרינה ליבקנכט (למשפחת הירש). ליבקנכט גדל אצל קרובי משפחה לאחר מות הוריו בשנת 1832. למד בבית ספר בגיסן בין 1832 ל-1842, ולאחר מכן החל ללמוד פילולוגיה, תאולוגיה ופילוסופיה בגיסן, ברלין ומארבורג. לאחר שעבד משך תקופה קצרה כמורה בבית הספר של קארל פרבל בציריך וככתב בעיתון Mannheimer Abendzeitung נטל ליבקנכט חלק פעיל במאבקים המהפכניים שהתנהלו בפריז בפברואר 1848. בספטמבר אותה שנה נעצר בבאדן בעקבות מעורבותו בהתקוממות הרפובליקנית של גוסטב שטרופה. עם שחרורו במאי 1849 הצטרף ל-Badische Volkswehr, שימש כעוזרו של שטרובה והשתתף במלחמות החוקה הפדרלית (Reichverfassungskämpfe). לאחר תבוסת המהפכנים נמלט לשווייץ והצטרף לארגון העובדים של ז'נבה (Genfer Arbeiterverein) בו פגש את פרידריך אנגלס. בשנת 1850 נעצר בגין יוזמתו לאיחוד ארגוני העובדים הגרמניים בשווייץ וגורש מן המדינה. הוא עבר ללונדון בה נשאר עד 1862. בלונדון הצטרף לארגון הקומוניסטי בו פגש את קרל מרקס. שב לגרמניה בשנת 1862 לאחר שניתנה חנינה כללית למשתתפי המרד של 1848–1849 והצטרף לאיגוד הכללי של הפועלים הגרמנים (Allgemeiner Deutscher Arbeiterverein או ADAV) בראשות פרדיננד לסל, ממנו צמחה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה. בין 1864 ל-1865 עבד ליבקנכט עבור המגזין Der Social-Demokrat (הסוציאל-דמוקרט) שפורסם על ידי ז'אן בפטיסט פון שוויצר. אולם בתוך זמן קצר התגלעה מחלוקת בינו לבין המוציא לאור על רקע תמיכת העיתון בפרוסיה והוא נאלץ לעזוב את המערכת, ובלחצו של שוויצר - גם את ה-ADAV. מברלין עבר ללייפציג, שם פגש את אוגוסט בבל עמו ייסד בשנת 1867 את מפלגת העם הסקסונית (Sächsische Volkspartei) ובשנת 1869 את מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית (Sozialdemokratische Arbeiterpartei Deutschlands). ליבקנכט הפך לאחד ממנהיגי ה-SDAP והיה העורך של ביטאון המפלגה "מדינת העם" (Der Volksstaat). בשנת 1872 נשפטו ליבקנכט ובבל למאסר של שנתיים בגין בגידה (במסגרת רדיפה פוליטית). בשנת 1874 נבחר ליבקנכט לרייכסטאג מטעם SDAP ומילא תפקיד חשוב במיזוגה עם ADAV למפלגת הפועלים הסוציאליסטית של גרמניה (Sozialistische Arbeiterpartei Deutschlands או SAPD) בשנת 1875. הוציא לאור את ביטאון המפלגה Vorwärts ("קדימה") בו פרסם מאמרים הקוראים לאימוץ תאוריות מרקסיסטיות בתוכניות המפלגה. ליבקנכט המשיך לכהן כחבר ברייכסטאג גם בין 1878 ל-1890 וביקר בחריפות את הממשל, חרף הרפורמות הסוציאליסטיות של אוטו פון ביסמרק. בשנת 1891 נתמנה לעורך הראשי של Vorwärts. בשנת 1896 נכלא למשך ארבעה חודשים בעקבות הרשעה בעבירה נגד המדינה. המשיך להשתתף בוועידות המפלגה עד 28 ביולי 1900 למרות גילו. נפטר ב-7 באוגוסט 1900 בשרלוטנבורג ליד ברלין. יותר מ-150,000 אנשים הגיעו להלווייתו. המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה קרל ליבקנכט קרל מרקס מבחר עבודות של וילהלם ליבקנכט וילהלם ליבקנכט, באתר "Find a Grave" (באנגלית) וילהלם ליבקנכט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ווילהלם ליבקנכט, דף שער בספרייה הלאומית
טאונג

טאונג היא עיירה קטנה הממוקמת במחוז הצפון-מערבי של דרום אפריקה. פירוש השם הוא מקום האריה ונקרא על שמו של טאו, מלך ה-ברולונג. טאו בשפה הצוואנית משמעה אריה. בשנת 1924 התגלתה גולגולת (לימים נקראה הילד מטאונג) על ידי עובד מחצבה במחצבת הגיר הסמוכה. התגלית תוארה על ידי ריימונד דארט ב-1925 כדוגמת הטיפוס של אוֹסְטְרָלוֹפִּיתֶקוּס אפריקנוס. התגלית של הילד זוהתה בתוך משלוח שהכיל בעיקר מאובני בבונים, אשר ביניהן נחבאה אל הכלים הגולגולת והפנים של הילד. לאחר שנים רבות יחסית, דארט ביקר בטאונג וקבע את מיקומו המדויק של הממצא. עד אותו זמן, כריית סיד הרסה חלק גדול מהאזור. מאוחר יותר נערכו חפירות באתר תחת ניהולם של פיליפ טוביאס וג'פרי מקי מאוניברסיטת וויטווטרסרנד, שעבדו באתר מ-1989 עד 1993. למרות שהם לא הצליחו למצוא דגימות הומינידים נוספות, הם כן מצאו בבונים מאובנים חשובים רבים והגדילו את ההבנה של הגאולוגיה והטפונומיה של טאונג באופן משמעותי. בניגוד למערות הדולומיטיות ליד יוהנסבורג, דרום אפריקה ולאתר מקאפנסגט, אתרי המאובנים של טאונג נמצאים במערות שנוצרו בזרם טופה ענקי שיורד מהסלע הדולומיטי של מתלול קלהארי. הילד טאונג הוא בין המאובנים האנושיים המוקדמים החשובים ביותר שהתגלו אי פעם. זה היה ההומיניד הראשון שהתגלה באפריקה, מין שנקרא מאוחר יותר אוסטרלופיתקוס אפריקנוס, התומך בתפיסותיו של צ'ארלס דרווין לפיהן קרובי משפחה החיים הקרובים ביותר של בני האדם הם הקופים האפריקאים. הילד מטאונג היווה מהפכה של ממש בתפיסת האבות הקדמונים של המין האנושי, שעה שהוא הדגים הבדלים משמעותיים בין האבות האמיתיים לבין הגולגולת המזויפת של אב קדמון אנושי ששיטתה בקהילה המדעית ונמצאה באנגליה, הידועה בשם האדם מפילטדאון או אאונתרופוס (Eoanthropus). ההשערה היא שהגולגולת הקטנה היא מילד בן שלוש עד שלוש וחצי בערך. המבנה של המוח נשמר על ידי מילוי הגולגולת באבן גיר מסוג בברקציה. הגולגולת שוכנת באוניברסיטת וויטווטרסרנד ביוהנסבורג יוהנסבורג, דרום אפריקה. בתחילה הוצע כי הילד טאונג נהרג על ידי הומינידים אחרים כחלק מהשערת התרבות האוסטאו-דנטו-קרטית של ריימונד דארט. עם זאת, עבודה מאוחרת יותר של סי. קיי "בוב" בריין הדגימה שהילד כנראה נהרג על ידי סוג של טורף יונקים כמו נמר. אולם לאחרונה, מחקרים על הבבונים שנמצאו באתר על-ידי רון קלארק ולי ברגר, וזיהוי סימנים ספציפיים בגולגולת ה-Taung Child הוכיחו שייתכן שילד ה-Taung נהרג ונאכל על ידי עוף דורס גדול. הומינידיים ערש המין האנושי אוסטרלופיתקוס PV Tobias, Dart Taung and the Missing Link (Inst. for the Study of Man in Africa, 1984) LR Berger and B. Hilton-Barber, In the Footstes of Eve (National Geographic Press, 2001) LR Berger ו-B. Hilton-Barber, מדריך שטח לעריסה של האנושות (Struik, 2001) LR Berger Am. J.Phys. אנת'. 131:166-168 (2006) "Taung". www.sa-venues.com. נבדק ב-2020-05-25. "Jeffrey McKee". Department of Anthropology (באנגלית). 2014-01-22. נבדק ב-2018-12-10. "Taung fossil site". www.riddledchain.org. נבדק ב-2021-01-19. "Fossil sites in the Cradle of Humankind – Maropeng and Sterkfontein Caves | Official Visitor Centres for the Cradle of Humankind World Heritage Site". www.maropeng.co.za (באנגלית). נבדק ב-2020-05-25. Mafika (2006-01-13). "Who killed the Taung child?". Brand South Africa (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2021-01-19. Armstrong, Sue. "Taung Child 'fell from the sky'". New Scientist (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2021-01-19.
ועידת השלום בפריז

האם התכוונתם ל... ועידת פריז (1783) – ועידה שהביאה לחתימתו של חוזה שלום בין ארצות הברית ובריטניה וסיימה את מלחמת העצמאות של ארצות הברית ועידת השלום בפריז (1919) – ועידה שהביאה לחתימתו של חוזה ורסאי שסיים את מלחמת העולם הראשונה ועידת השלום בפריז (1947) – בתום מלחמת העולם השנייה ועידת השלום בפריז (2017) – ועידה שנועדה להניע תהליך מדיני ולהביא פתרון לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
סעדיה מדמוני

הרב סעדיה (סעיד) מדמוּני (תעתיק מדויק: מצ'מוני) (? - כ' בתשרי תר"ן, 15 באוקטובר 1889) היה רב יוצא תימן, יליד העיירה חאפד, מעין פרבר של צנעא הבירה. מנהיג הגל השני בעליית יהודי תימן, "אעלה בתמר". בשנת 1881 קיבל הרב סעדיה מדמוני מכתב ברכה מרבני תימן ובראשם הרב סלימאן קארה ראש בית הדין של צנעא באותה תקופה, בו הם מעודדים ותומכים בעלייה לארץ ישראל. וכך, חודשים אחדים לפני שהחלה עליית הביל"ויים שמקובל לראות בה את העלייה הציונית הראשונה, הוליך הרב מדמוני את קהילתו, כחמישים משפחות, לארץ ישראל, בגל השני של מה שמאוחר יותר נקרא עליית אעלה בתמר. שבועות ארוכים התנהלו המשפחות, בהן מספר לא קטן של ילדים ואף תינוקות, במסע רגלי מפרך אל עדן, העיר הדרומית בתימן. משם שכר הרב מספר אוניות שיעבירו את בני הקהילה למצרים. חלק מהאוניות נפלו בידי שודדי ים שהיו נפוצים בים סוף באותה תקופה, אולם אחרי תלאות הצליח הרב להעביר את כל בני הקהילה למצרים. חלק קטן מבני הקהילה נותר במצרים, אולם רובם הגדול המשיך לארץ ישראל באוניה מאלכסנדריה והגיע ליפו, יותר מחצי שנה לאחר שהחל מסעם. בהגיעו לארץ ישראל נאלץ הרב מדמוני להתמודד עם פקפוקי היישוב הישן בירושלים לגבי כשרות יהדותו ויהדותם של בני קהילתו עולי תימן. באמצעות כישוריו ובקיאותו כשוחט, הצליח הרב להוכיח את יהדותו, אך עדיין זכה רק לעזרה מינימלית מבני היישוב הישן, ספרדים ואשכנזים. אחרי שבועות של לינה מתחת לכיפת השמים התפצלה הקהילה - חלקה הקטן נותר בירושלים וחלקה, בהנהגת הרב מדמוני, עבר לגור במערות שמחוץ לחומות העיר העתיקה שהשקיפו על הכפר הערבי סילוואן. שם התפרנסו בדוחק בני הקהילה במשך חודשים מעבודות צורפות ונפחות אצל ערבים תושבי הסביבה. כעבור כחצי שנה הצליחו הרב מדמוני וראשי הקהילה לגייס כסף לבניית בתים בפאתי הכפר סילוואן, באזור שנקרא לאחר מכן כפר התימנים בשילוח. הקהילה יצרה מעין רובע יהודי בכפר הערבי והכתה בו שורש תוך כדי יחסי שכנות טובים. הקהילה היהודית הקטנה משכה אליה מעולי תימן שהמשיכו להגיע לארץ ישראל ואף מספר משפחות ממוצא כורדי שלא הצליחו לשרוד בתנאים הקשים ובניתוק מהריכוז העיקרי של בני היישוב הישן שבירושלים. בני הקהילה התפרנסו מעבודות צורפות, סתתות, מעט חקלאות וכן מתרומות של נדבנים, בעיקר מיהדות אשכנז, כשהבולט בהם היה רבי ישראל דב פרומקין, עורך העיתון 'החבצלת' שארגן קרן 'להצלת נדחי ישראל' על מנת לסייע להם להקים משכני קבע. עם מותו של סעדיה מדמוני, בנו, הרב יוסף מדמוני, המשיך אותו והיה לרב הקהילה היהודית בכפר השילוח. הקהילה גורשה בעקבות הגירה של ערביי חברון העוינים לכפר השילוח במאורעות תרצ"ט, ומשם התפזרה לשכונות ירושלים ומחוצה לה. כרוניקה על עליית "אעלה בתמר" בראשות הרב סעדיה (סעיד) מדמוני (מצ'מוני)(הקישור אינו פעיל) כפי שהביאה בנו הרב יוסף מדמוני - מהדורה מדעית של פרופסור יוסף טובי על התיישבות יהודי תימן בכפר השילוח, מאמרו של פרופסור יוסף טובי
אפטאר

אִפְטַאר (בערבית: إفطار) היא ארוחת הערב השוברת את הצום היומי בחודש הרמדאן המוסלמי. הארוחה נערכת לאחר תפילת המע'רב (مَغْرِب; תפילת הערבית), בעת שקיעת השמש. יש הנוהגים לאכול את האפטאר במסגרת קהילתית. הענקת ארוחת אפטאר לזולת נחשבת צדקה מתגמלת, והיא כדרכו של מוחמד. באופן מסורתי, המאכל הראשון שאוכלים באפטאר הוא פרי התמר. בבנגלדש מכינים מגוון מאכלים לשבירת הצום, ביניהם: פייג'ו (עשוי מבצל וקמח קטניות), בגוני (חציל טבול בבלילה ומטוגן בטיגון עמוק), צ'ולה (חומוס) וכן מגוון פירות ומיצי פרי. נהוג לאכול בחיק המשפחה אם כי מתקיימות גם ארוחות המאורגנות על ידי משרדים וארגונים שונים. בהודו פופולרי "חלים" - נזיד בשר כבש, חיטה ועדשים, האהוד כיוון שהוא עשיר בטעמו ומשביע. באינדונזיה הארוחה מכונה "בוקה" שמשמעותה - לפתוח. בשווקים נמכרים המאכלים המסורתיים, ביניהם התמר הפופולרי, במגוון רב של דוכני מזון. מאכלי האפטאר נמכרים בדרך כלל רק בתקופת הרמדאן. בין המאכלים המקומיים הנהוגים בארוחה זו - "קולק", קינוח העשוי סוכר תמרים וחלב קוקוס ומכיל לעיתים ירקות או פירות כגון בננה, בטטה, דלעת ועוד. באפטאר הוא מוגש לרוב קר. שעת המגרב מסומנת על ידי תיפוף ה"בדוק" - תוף אינדונזי מסורתי, ולקראתה נוצרים פקקי תנועה. יש הנוהגים להזמין יתומים לאכול עמם את הארוחה. לאחר הארוחה נהוג ללכת למסגד, לתפילה והאזנה לדרשה. בפקיסטן מסמנים את שעת סיום הצום בצלצולים וצפירות, המופעלים על ידי מסגדים ומרכזים קהילתיים. ההכנות לארוחה מתחילות כשלוש שעות קודם לכך, הן בבתים והן בדוכני רחוב. המעדנים הנפוצים הם ג'לבי (מאכל מבצק בבלילה מתוקה, בטיגון עמוק), סמוסה ופקורה (מעין לביבות מירקות שונים, בטיגון עמוק), הנאכלים לצד תמרים ומים. בחלק מהמקומות המים מוחלפים במשקה מקומי - סירופ "רוח אפזה". בארצות הברית נהוגות במכללות ואוניברסיטאות רבות ארוחות אפטאר, אליהן מוזמנים הן מוסלמים והן לא מוסלמים. מחלקת המדינה של ארצות הברית עורכת סעודת אפטאר שנתית. בבית הלבן נערכת קבלת פנים ארוחת האפטאר בבית הלבן. בלבנון קינוח חגיגי המקובל בסיום הצום הוא לילות ביירות, פודינג סולת עם קצפת ופיסטוקים. בישראל פותחים את סעודת אפטאר בתמרים ומשקאות מתוקים. הארוחה מפוארת ומרובת מנות, ובסיומה מגוון קינוחים מסורתיים מהמטבח הערבי כמו כנאפה, קטאיף ועוואמה. לאחר הארוחה מקובל לבקר קרובים ומכרים ולהשתתף באירועי תרבות המתקיימים בשעות הלילה (שכן בחודש הרמדאן אסור לחגוג במהלך היום). משרד החוץ מארח שגרירים ונציגים מוסלמים בארוחת אפטאר שנתית. גם "יוזמות קרן אברהם", עמותה לקידום דו-קיום בין אזרחי ישראל היהודים והערבים, מארחת אירוע אפטאר שנתי. יש בין ערביי ישראל המוחים כנגד קיום אירועים אלו בהם משתתפים חברי הממשלה. דוכן רחוב למאכלי אפטאר בבנגלדש ארוחת אפטאר בדובאי מזנון אפטאר בבנגלדש מתאבני אפטאר בטורקיה יעל מורג, ככה שוברים צום: הארוחה המפסקת של הרמדאן, באתר ynet, 25 בספטמבר 2007 "מצווה עליכם לצום", על המשמעויות, החובות והמנהגים של חודש הרמדאן, באתר הספרייה הווירטואלית של מט"ח. Remarks at the Annual State Department Iftaar Dinner, באתר מחלקת המדינה של ארצות הברית שרת החוץ לבני אירחה לסעודת אפטאר לשבירת צום הרמדאן שגרירים ונציגים מוסלמים, באתר משרד החוץ אירוע אפטאר שנתי של יוזמות קרן אברהם, באתר היוטיוב של העמותה איתמר ענברי, בציבור הערבי לא רוצים לחגוג עם השרים, אתר nrg
העיר העליונה

לחצו כדי להקטין חזרה לחצו להגדלה העיר העליונה הוא כינוי לחלקו הגבוה של הר ציון, הנמצא היום בתוך חומות העיר העתיקה בירושלים. זהו השטח שעליו בנויים כיום הרובע היהודי והרובע הארמני. העיר העליונה קרויה בשם זה כיוון שהיא גבוהה באופן ניכר משלוחת עיר דוד ומהר הבית. מספר יוסף בן מתתיהו: "העיר נוסדה על שתי גבעות צופות ועמק מפריד ביניהן בתווך... משתי הגבעות האלה האחת, אשר נמצאת עליה העיר העליונה, היא גבוהה הרבה מאחותה וגם ישרה ממנה בארכה... הגבעה השנייה היא הנקראת בשם "חקרא"... ממול הגבעה הזאת נמצאת גבעה שלישית... והגיא הנקרא בשם עמק עושי הגבינה, אשר אמרנו עליו כי הוא המפריד בין העיר העליונה והעיר התחתונה, משתרע עד השילוח... ומפני מורדות-הגבעות התלולים מכל הרוחות אין לעלות על העיר משום עבר." — מלחמות היהודים, ה, ד, א כלומר ירושלים בנויה משלוחת עיר-דוד מדרום, מצפון לה הר הבית וממערב לה, מעבר לגיא הטירופיאון, הר ציון המכונה "הגבעה המערבית". חלקו הגבוה של הר ציון הוא "העיר העליונה". בתקופת הורדוס נבנו בעיר העליונה הרבה בתי מגורים גדולים ווילות בסגנון אופנתי ומפואר. בבתים אלו התגוררו בני האצולה של הכהונה הגדולה (כמו בית קתרוס) ואנשי הממשל והשררה הקרובים לבית הורדוס והממשל הרומי. הרובע השקיף אל המקדש וממנו נמתח גשר מפואר (הוא קשת וילסון) ישירות אל הכניסה להר הבית. בחפירות ארכאולוגיות בראשות הפרופ' נחמן אביגד, שנערכו בשנים 1968–1983, התגלו במקום שרידי בתי פאר, ביניהם בני שתי קומות ואולי אף יותר. בתוך הבתים התגלו פסיפסים מפוארים, מקוואות לשימוש פרטי של תושבי הבתים, כלי אבן (כיוון שהכהנים הקפידו ביותר על טומאה וטהרה וכלי אבן אינם נטמאים), עיטורי-קיר בטיח (סטוקו ופרסקו ללא ציורי דמויות) וביניהם ציור של מנורת-המקדש. התגליות הארכאולוגיות מוצגות לציבור במוזיאון "הרובע ההרודיאני" ברובע היהודי. בתי המידות המפוארים בעיר העליונה נשרפו כליל ב-ח באלול ג'תת"ל (70 לספירה), חודש לאחר חורבן הבית. שרידי השריפה ניכרים בממצא הארכאולוגי בדמות אבנים מפויחות, שרידי קורות מפוחמות ושכבת אפר עבה ביותר שכיסתה את הממצאים. שרידי השריפה מוצגים כיום במוזיאון "הבית השרוף", המיוחס למשפחת הכהנים מבית קתרוס (ר' פסחים נז ע"א). ערב החורבן, אוכלוסיית הגבעה המערבית והר ציון (295 דונם), נאמדת (לפי 50 נפש לדונם) ב-11,800 נפשות, ואוכלוסיית שטח ארמון המלך והמצודה במערב העיר (45 דונם) נאמדת ב-1,000 נפשות. נחמן אביגד, העיר העליונה של ירושלים, ירושלים: הוצאת שקמונה, 1980 אתר הרובע היהודי ירושלים לדורותיה, יחידה 3 (כתבו: ישראל רונן, רבקה ניר, רוני רייך), האוניברסיטה הפתוחה, תשע"ח – 2017, עמ' 171. ערך זה הוא קצרמר בנושא ירושלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מורין חור

מורין חור (במונגולית: Moрuн Хүүp, ᠮᠣᠷᠢᠨ ᠬᠤᠭᠤᠷ) הוא כלי נגינה מונגולי מסורתי ממשפחת כלי הקשת. פירוש השם במונגולית הוא "כלי סוס". זהו כינור העשוי עץ ומגולף בצורת ראש סוס בעל שני מיתרים העשויים שערות סוס, שאחד מהם עבה יותר מהשני. לעיתים מכונים המיתרים ה"זכר" וה"נקבה", והם מכילים בין 105 ל-130 שערות סוס כל אחד. בעבר הייתה מכוסה תיבת התהודה של המורין חור בעור גמל או כבש, וכיום היא עשויה מעץ מחורר, בדומה לכינור או לצ'לו. בשנת 2008 הכיר ארגון אונסק"ו במוזיקה של המורין חור כמורשת תרבותית בלתי מוחשית. הלהקה מונגולית חורד שיוצרת מוזיקה בסגנון הבי מטאל משלבת כלי מגינה זה במוזיקה שלה. המיתוסים על מקורותיו של המורין חור מספרים כי אחד מהאלים שהתאבל על סוסו המת יצר מגופו את הכלי, והשתמש בו על מנת לנגן שירי קינה לזכרו של הסוס המת. החוקרים מאמינים כי כלי המיתר הראשונים הגיעו למונגוליה במאה ה-5 לפני הספירה בידי הנוודים של מרכז אסיה. הממצאים מראים בוודאות, כי בחצרו של קובלאי חאן היה כבר שימוש במורין חור, וזאת במאה ה-13. טכניקות הנגינה במורין חור משתנות בין אזור לאזור, אך הטכניקה הבסיסית דומה. האצבע המורה והאמה עוצרות את המיתרים בתנועות זריזות, בזמן שהקמיצה והזרת פורטות באמצעות כרית האצבע והציפורן. צידו השמאלי של האגודל משמש לניגון המיתר הדק. לעיתים משתמשים בזרת לפריטה על המיתר הדק, כשמעבירים אותה תחת למיתר העבה. המיתר על הקשת עשוי שיער סוס רפוי, ועל מנת לנגן יש למתוח אותו באמצעות יד ימין, על מנת ליצור את הלחץ המתאים. מדיה וקבצים בנושא מורין חור בוויקישיתוף אחת מהאגדות על מקורו של המורין-חור קטע נגינה במורין חור בפורמט MP3, מתוך "אטלס דרך המשי"
סמואל יבואה

סמואל יבואה (נולד ב-8 באוגוסט 1986) הוא כדורגלן גנאי המשחק בעמדת החלוץ. יבואה החל לשחק כדורגל בקבוצה הגנאית הארט אוף ליונס, ולאחר מכן שיחק עונה אחת בקבוצה המולדובית שריף טירספול, עמה זכה באליפות. בשנת 2005 הגיע יבואה לישראל וחתם בקבוצת הפועל כפר סבא. יבואה שיחק שלוש שנים במועדון, ובעונת 2007/2008 היה מלך שערי ליגת העל עם 15 שערים, אך הקבוצה ירדה לליגה הלאומית. לקראת עונת 2008/2009 עזב יבואה את כפר סבא והוחתם לחמש שנים בהפועל תל אביב, במקומו של פאביו ג'וניור. ב-3 בנובמבר 2008 במשחקה של הפועל תל אביב נגד בית"ר ירושלים, באצטדיון טדי, כבש יבואה שני שערים בדקות הסיום ובכך הפך לחביב אוהדי הפועל. מעמדו התחזק שלושה שבועות לאחר כך, כאשר כבש את השער הראשון בדרבי בדרך לניצחון על היריבה העירונית מכבי תל אביב. בסך הכל כבש 13 שערים במהלך העונה, שסייעו לקבוצתו לסיים את העונה במקום השני. את עונת 2009/2010 פתח יבואה בהפועל אך הביע את רצונו לעבור לשחק באירופה. בעונה זו סיים יחד עם קבוצתו במקום הראשון בשלב הבתים של הליגה האירופית. יבואה תרם שלושה שערים בקמפיין, כולל שער הניצחון מול המבורג, שהבטיח את המקום הראשון בבית. יבואה הוסיף גם 2 שערי ליגה בעונה זו לפני שעזב את הקבוצה לקראת אמצע העונה. ב-28 בדצמבר 2009 חתם יבואה בקבוצה הבלגית ראסינג גנק, ששילמה להפועל תל אביב 700 אלף אירו עבורו. לאחר חצי עונה בבלגיה, ב-7 בספטמבר 2010 חתם יבואה בבית"ר ירושלים בהשאלה לעונה אחת תמורת שכר של 150 אלף דולר לעונה אך כבר לא הזכיר את יכולתו טרם עזיבתו את ישראל. לקראת עונת 2011/2012 חתם יבואה במועדון ספורט אשדוד. גם באשדוד התקשה יבואה להשתלב, ובחלון ההעברות של ינואר 2012 חתם בקבוצת נאה סלמיס פמגוסטה הקפריסאית. יבואה כבש שלושה שערים בליגת העל הקפריסאית, ובתום העונה שוחרר מהמועדון. לאחר שנה שלא שיחק חזר יבואה לגאנה, ובאוגוסט 2013 חתם בקבוצת נעוריו הארטס אוף ליונס. בינואר 2016 עבר לקבוצת אקרה הארטס אוף אוק, במדיה שיחק שנתיים, ובסוף עונת 2017 שוחרר מהמועדון. יבואה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גאנה ב-22 בנובמבר 2008, במשחק מול נבחרת תוניסיה, ועד שנת 2009 ערך בסך הכל שלוש הופעות במדי הנבחרת. שריף טירספול אליפות מולדובה - 2005/2006 תארים אישיים מלך השערים של ליגת העל הגנאית - 2003/2004 מלך השערים של ליגת העל (15 שערים) - 2007/2008 סמואל יבואה, באתר ההתאחדות לכדורגל בישראל סמואל יבואה, באתר Transfermarkt סמואל יבואה, באתר Soccerway סמואל יבואה, באתר WorldFootball.net סמואל יבואה, באתר National Football Teams סמואל יבואה, באתר FootballDatabase.eu איציק יצחקי‏, סמואל יבואה סיכם בהפועל תל אביב, ג'וניור בחוץ, באתר וואלה, 29 ביוני 2008
גנן

גנן הוא אדם העוסק בגינון: בגידול ובטיפוח צמחים. המונח כולל גם את אלה העוסקים בגינון באופן מקצועי וגם את אלה העוסקים בגינון כתחביב לשעות הפנאי. לעיתים נעשה שימוש במונח גנן גם לתיאור מעצבי נוף וגנים, העוסקים באופן כללי בתכנון עיצוב הגן, ולא בהיבטי הטיפול היומיומי בו. בשפת היומיום בעברית קיימת לעיתים הבחנה מגדרית בין "גנן" (גבר העוסק בגינון) ו"גננת" (אישה העוסקת בחינוך ילדים בגן ילדים). ההבחנה מסתמכת על מוסכמות חברתיות וחלוקת תפקידים בין המינים, אשר לפיה גברים עוסקים באופן מסורתי בעבודות פיזיות, ונשים בטיפול בילדים. כיום קיימים גברים העוסקים בחינוך ילדים בגני ילדים ונשים העוסקות בגינון, אך עדיין מדובר במיעוט קטן. בשני המקרים מתייחסת השפה העברית אליהם כאל "גננים" ו"גננות". בישראל נעשית הכשרת גנני נוף בקורסים של משרד העבודה והרווחה. בנוסף לכך ארגון לגננות ולנוף בישראל המאגד מספר ארגונים של העוסקים במקצועות הגינון, מארגן קורסים והשתלמויות ומפיץ ספרות מקצועית. הארגון אף מוציא לאור את המגזין לגינון "גן ונוף". הארגון לגננות ולנוף בישראל (אורכב 10.05.2008 בארכיון Wayback Machine) גן ונוף
קו ווטרלו וסיטי

קו ווטרלו וסיטי (באנגלית: Waterloo and City Line) הוא קו במערך הרכבת התחתית של לונדון ומתוך 11 קווי התחתית הוא הקצר ביותר. הקו, אשר כולל שתי תחנות ואורכו 2.5 קילומטרים בלבד, משמש כאמצעי חצייה של נהר התמזה הלונדוני ועובר מתחתיו. תפקידו העיקרי של הקו הוא לשנע נוסעים המבקשים להגיע מתחנת הרכבת התחתית ווטרלו לסיטי של לונדון, מרכז העיר. עקב כך, הקו אינו פעיל בימי ראשון (יום מנוחה באנגליה) ובשעות מאוחרות בערבי שאר ימות השבוע. כאשר שירותי הרכבות הגיעו לתחנת ווטרלו בלונדון בשנת 1848, נוצר צורך בשינוע הנוסעים לתוך הסיטי של לונדון, המרכז העסקי של העיר. בעקבות המיקום של ווטרלו ממערב לנהר התמזה, מענה לצורך זה היה בעייתי. למרות קיומם של מספר הצעות ורעיונות, רובם נכשלו עקב עלות גבוהה מדי ומכשולים לוגיסטיים. לבסוף, התקבלה ההחלטה ליצור קו רכבת תחתי חדש, פרויקט אשר הוצע כאלטרנטיבה הזולה יותר מאשר שירות רכבות עילי מאחר שבשירות תת-קרקעי אין צורך לרכוש או להפקיע שטחים רבים מדי מעל פני הקרקע. הקו נפתח בשנת 1898 על-פי עיצוב של המהנדסים ויליאם רוברט גלבריית' וג'יימס הנרי גרייטהד. הקו הוא השני מתוך 11 קווי התחתית אשר אימצו את השיטה החשמלית למינוע הרכבות. המאפיין המייחד קו זה משאר קווי הרכבות התחתיות בלונדון הוא היותו תת-קרקעי לחלוטין, על שתי תחנותיו. בתחילת דרכו, הייתה לקו תחנת כוח משלו, שהופעלה בעזרת פחם. בשנת 2003 נסגר הקו למשך שלושה שבועות בעקבות ירידה של רכבת מהפסים בקו סנטרל. כחלק מהלקחים שנלמדו מהאירוע, שודרגו כל הרכבות מסוג 1992. בנק - נפתחה ב-8 באוגוסט 1898 בשם "סיטי". השם הוחלף ל"בנק" ב-28 באוקטובר 1940. ווטרלו - נפתחה ב-8 באוגוסט 1898. ב-1 באפריל 2006 נסגר הקו לשם עבודות חידוש, ונפתח מחדש ב-11 בספטמבר 2006. לאחר השלמת העבודות קיבולת הנוסעים בקו עלתה ב-25% וקיבולת הרכבות ב-12% בשעות שיא. בנוסף, זמן הנסיעה בין התחנות התקצר בכ-40 שניות, פרק זמן משמעותי מאחר שמשך הנסיעה כיום הוא 4 דקות בלבד. בעקבות סגירת הקו בימי ראשון, הקו ותחנותיו פופולריים ביותר עבור במאי קולנוע לשם צילומי סרטים או טלוויזיה. ניתן להבחין בקו בעונה השנייה של תוכנית הישרדות הבריטית, בעיבוד הקולנועי משנת 1984 לסדרת הספרים "התלת רגליים" ובסרט "דלתות מסתובבות" משנת 1998. היסטוריה של הרכבת התחתית של לונדון מדיה וקבצים בנושא קו ווטרלו וסיטי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קו ווטרלו וסיטי קו ווטרלו וסיטי, ברשת החברתית אקס (טוויטר) קו ווטרלו וסיטי, ברשת החברתית אינסטגרם ה"טיוב" - האתר הרשמי של הרכבת התחתית בלונדון מוזיאון התחבורה של לונדון - אוסף צילומים משנת 1906 ועד היום באתר מוזיאון התחבורה של לונדון