laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אכילאה אלף העלה

אכילאה אלף העלה (שם מדעי: Achillea millefolium) הוא צמח השייך למשפחת המורכבים. הצמח כולל כ-200 זני משנה אשר בתוכם פרחי בר ופרחי נוי גינתיים. חלק מהזנים הם בעלי שיח וחלקם רב שנתיים. תקופת פריחת האכילאה מתחילה מיוני ונמשכת עד אוקטובר.מוצא הצמח באירופה ואסיה מבריטניה ועד הרפובליקה העממית של סין. בפריחת הצמח נראים פרחיו ככיפה קמורה. בהיקף הכיפה קיים מעגל פרחים בעלי מבנה שטוח, ובתוכם קיימים פרחים שעליהם מאונכים ויוצרים מבנה צינורי. בתחילת תקופת רדת הגשמים מתפתחת בצמח שושנת עלים שכל אחד מהם באורך של כ-2 סנטימטרים. בתחילת האביב מאריכים גבעוליהם של האכילאות. עלי הצמח הם בצבע ירוק כהה. בישראל גדלים בר חמישה מינים של האכילאה, ועוד חמישה יובאו כפרחי נוי. את פרחי האכילאה הקיפחת נהוג לייבש ולשומרם לנוי. שימוש נוסף הוא הפצת ריח טוב באמצעות הפרחים, בישראל מתבצע שימוש זה בעיקר באכילאה קטנת הפרחים – זן הגדל בצפון ישראל, מהרי יהודה ועד לגולן. האכילאה היה ידוע בתרבויות שונות כבעל סגולות ריפוי בעיקר של פציעות. הצמח הוזכר על ידי פדניוס דיוסקורידס – רופא, פרמקולוג ובוטניקאי יווני מהמאה הראשונה לספירת הנוצרים, כצמח מרפא ששימש לטיפול בלב ובכיבים מודלקים. בימי הביניים שימש שורש הצמח בעיקר לטיפול בהכשות נחשים ובעקיצות של בעלי חיים ארסיים. השימוש בצמח לריפוי פצעי מלחמה ולעצירת דימומים היה נפוץ בקרב חיילים ולוחמים בתקופות שונות בעולם הקדום, בימי הביניים ואף בקרב שבטי האינדיאנים בצפון אמריקה ובקרב הלוחמים במלחמת האזרחים. כיום משמש שורש הצמח ברפואה העממית להקלה על כאבי רגליים, ואילו הזרעים משמשים לחליטת תה רפואי. האכילאה הריחנית משמשת בנגב את הבדואים לחיטוי פצעים וריפוי בעיות עיניים. אכילאה אכילאה אלף העלה, באתר ITIS (באנגלית) אכילאה אלף העלה, באתר NCBI (באנגלית) אכילאה אלף העלה, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) אכילאה אלף העלה, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) אכילאה אלף העלה, באתר Tropicos (באנגלית) אכילאה אלף העלה, באתר GBIF (באנגלית) אכילאה אלף העלה, באתר The Plant List (באנגלית) אכילאה אלף העלה, באתר IPNI (באנגלית) אכילאה אלף העלה באתר הרשימה האדומה של IUCN אפרים לב וזהר עמר, סממני המרפא המסורתיים בארץ ישראל, ירושלים, תשס"ב, עמוד 70
יעקב ראובן

יעקב (יקי) ראובן, הוא נגן מנדולינה ישראלי. בעל קריירה בן לאומית, שמתמחה בעיבוד חדש ליצירות שנכתבו במקור לכינור בביצועי בכורה על מנדולינה, לצד ההיבט הכנרי, ראובן מקדיש זמנו להזמנה ביצוע והקלטה של מוזיקה ישראלית מקורית לכלי, ביצועים חדשניים אלו עשירים הודות לאופק נגינתו המוזיקלי המגוון הכולל מוזיקה קלאסית, מוזיקת בארוק, מוזיקת עולם ומוזיקה למחול ותיאטרון. ראובן נולד בזיכרון יעקב וגדל בבאר שבע, החל את לימודי המנדולינה כשהיה בן 8, בהדרכת דורה ברטיק ופרופ' שמחה נתנזון בקונסרבטוריון העירוני באר שבע, ולאחר מכן בהדרכתו של לב חיימוביץ'. בהמשך עבר לאקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים שם למד תחת הדרכתו של פרופ' מוטי שמיט. במהלך לימודיו באקדמיה ראובן זכה פעמיים בתחרות "קונצ'רטו" היוקרתית של האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, וב-2004 זכה ראובן במקום הראשון בתחרות "פלקטרו ריוחה" היוקרתית בלה ריוחה, ספרד. לאחר סיום לימודיו בישראל, ראובן היה הראשון לנגן עם תזמורת ישראלית רפרטואר הנכתב במקור לכינור במקום הרפרטואר הקלאסי למנדולינה. ביצועיו לרפרטואר זה הקנו לו שם עולמי כנגן מנדולינה. ראובן היה חבר ומייסד רביעיית קרמן שהוקמה בשנת 2000 על פי המלצתו של המנצח מסטיסלב רוסטרופוביץ'. בשנת 2012 הוא הקים מחדש את רביעיית קרמן בהרכב בינלאומי. ראובן שיתף פעולה עם הרכבים שונים כגון הרביעייה הירושלמית, רביעיית קרמן, תזמורת הבארוק ירושלים. וכן הוא חבר בהרכב הבארוקדה, הקולקטיב הישראלי למוזיקת בארוק, עמם הוא מופיע לעיתים תכופות כסולן . ראובן מופיע כסולן וכנגן אורח עם מיטב התזמורות בארץ, כולל התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית ירושלים, הסינפונייטה הישראלית באר שבע, התזמורת הקאמרית הישראלית ואנסמבל המאה ה-21. הוא ניגן תחת שרביטם של גדולי המנצחים כגון זובין מהטה, מסטיסלב רוסטרופוביץ', אנטוניו פאפאנו, מנדי רודן. בזירה הבן לאומית, ראובן ניגן כסולן עם תזמורות מהשורה הראשונה, ביניהן, תזמורת רשות השידור הבריטית, תזמורת הגוונדהאוס והתזמורת הסימפונית של רדיו שוודיה. לראובן חוזי הקלטה עם החברות הבן לאומיות, נקסוס (חברת תקליטים), Hyperion Records. אתר האינטרנט הרשמי של יעקב ראובן יעקב ראובן, סרטונים בערוץ היוטיוב יעקב ראובן, באתר MusicBrainz (באנגלית) אורחי התזמורת, יעקב ראובן, נגן מנדולינה באתר התזמורת הפילהרמונית הישראלית עודד בר־מאיר, תולה את המנדולינה: יקי ראובן פורש מתפקיד מנהל הקונסרבטוריון העירוני בבאר־שבע, באתר mynet באר שבע והנגב, 13 בינואר 2020
Gameloft

Gameloft SA היא חברה צרפתית, המפיצה ומפתחת משחקי וידאו. היא נוסדה בשנת 1999 בידי מישל גיימו, שהיה מייסד שותף של חברת יוביסופט. החברה מפקחת על כ-18 אולפנים לפיתוח משחקים ומוציאה לאור משחקים שמיועדים בעיקר לשוק משחקי המובייל. במקור, החברה הייתה חברה ציבורית שנסחרה בבורסת פריז, אך מאז נקנתה בידי חברת Vivendi בשנת 2016. את החברה ייסדו האחים איב ומישל גיימו, מייסדי ובעלי חברת המשחקים Ubisoft, שמייצרת בעיקר משחקים עבור טלפונים סלולריים. המכשירים מצוידים במערכות Java, BREW וסימביאן, כמו גם מערכת N-Gage. בנוסף, Gameloft מפתחת משחקים לקונסולות, כמו פלייסטיישן 3,‏ נינטנדו 3DS, ‏PSP, ‏נינטנדו DS, ‏Wii,‏ Xbox 360, ‏Zeebo, ופלטפורמות אחרות הכוללות את iOS, ‏webOS, אנדרואיד, Windows Phone, ‏Bada, ‏BlackBerry OS,‏ Mac OS X, ‏Windows. Gameloft פיתחה משחקים רבים שזמינים עבור טלפונים וקונסולות. ביניהם: אספלט 8, אספלט 9, Brothers in Arms: Art of War, ‏Assassin's Creed: Altaïr's Chronicles, ‏Paris Nights, ‏New York Nights 2: Friends For Life, ‏Disney Dreamlight Valley, ‏Gangstar, ‏Six Guns וכן כמה ממשחקי Modern Combat. בנוסף, החברה פיתחה גרסאות מובייל למשחקים הנסיך הפרסי (2008), הנסיך הפרסי: חולות הזמן, הנסיך הפרסי: שני כיסאות המלכות, הנסיך הפרסי: הלוחם שבפנים, Driver, ‏Assassin's Creed, ‏Assassin's Creed II, ‏Assassin's Creed: Brotherhood, ‏Assassin's Creed: Revelations ו-Assassin's Creed III, כמו גם כמה ממשחקי ריימן, Splinter Cell, ‏Tom Clancy's Rainbow Six ו- Tom Clancy's Ghost Recon. חברת Gameloft מפעילה ומפקחת על כ-18 אולפנים ברחבי העולם: מדיה וקבצים בנושא Gameloft בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של Gameloft Gameloft, ברשת החברתית פייסבוק Gameloft, ברשת החברתית אקס (טוויטר) Gameloft, ברשת החברתית אינסטגרם Gameloft, ברשת החברתית VK Gameloft, סרטונים בערוץ היוטיוב Gameloft | Corporate, www.gameloft.com ערך זה הוא קצרמר בנושא טכנולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מיכאל פוסטן

סר מיכאל מואיזי פוסטן (1898–1981) היה היסטוריון כלכלי יהודי-בריטי, ממייסדי תחום ההיסטוריה הכלכלית. פוסטן נולד בטיגינה בבסרביה, שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית, לאב יהודי ליטאי ואם המושרשת בתרבות הרוסית מבריטניה. החל ללמוד באוניברסיטת סנקט פטרבורג אבל בגלל מלחמת העולם הראשונה הוא נאלץ לעזוב[דרושה הבהרה] ועבר ללמוד באוניברסיטה באודסה כלכלה ומשפטים. באודסה. היה ממייסדי תנועת צעירי ציון הלא סוציאליסטים ופעיל בהחבר. בשנת 1917 גויס לצבא ועם פרישת רוסיה מהמלחמה הוא עבר ללמוד באוניברסיטת קייב. בראשית 1920 הוא שב לבסרביה והיה לפעיל ציוני ותוך חודשים מעטים היה לאישיות מרכזית בתנועה הציונית בבסרביה. נשלח לקישינב לייסד בה את העיתון הציוני דער איד.[דרושה הבהרה] והזמין את מיכאל לנדאו לבוא איתו וביחד הם יסדו את העיתון. בסתיו 1920 הוא נשלח ללונדון להשתתף ב"ועידה השנתית" של ההסתדרות הציונית העולמית. לאחר הוועידה הוא החליט להישאר ללמוד בבית הספר לכלכלה של לונדון, בה החל בלימודי תואר ראשון בשנת 1921. כדי להתפרנס בתקופת הלימודים הוא עבד בלילות בבית דפוס. בנוסף, הוא שיתף פעולה עם העיתון אונזער טריבונע של מאיר גרוסמן וזאב ז'בוטינסקי, דבר שהביא לריחוק בינו ובין חבריו מהעבר שהיו ממתנגדי ז'בוטינסקי. לאחר קבלת תואר הראשון, המשיך לתואר שני בהנחיית איילין פאואר, ולאחר מכן היה לעוזר מחקר שלה והם נישאו. בעקבות פאואר הוא התמקד בהיסטוריה הכלכלית של ימי הביניים. בשנים 1927 הוא היה מרצה בקולג' האוניברסיטאי של לונדון ואז עבר להרצות בבית הספר לכלכלה. בשנת 1934 החל לערוך את כתב העת Economic History Review תפקיד בו החזיק עד 1960. ב-1935 הוא עבר לקיימברידג', ובשנת 1938 הוא קיבל את הקתדרה להיסטוריה כלכלית בקיימברידג'. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוא מונה לראש המחלקה הרוסית במשרד הלוחמה הכלכלית, והוא נשלח לשגרירות בריטניה במוסקבה. אולם בהגיעו ליוון בדרכו למוסקבה נודע לו שברית המועצות סירבה לתת לו ויזה, ככל הנראה בגלל איבתו הגלויה לקומוניזם. בשובו ללונדון הוא הוזמן על ידי ויליאם קיית' הנקוק לכתוב את ההיסטוריה של הייצור המלחמתי, עבור סדרה של היסטוריה כלכלית שהכין. עם השנים, פוסטן התרחק מכל פעילות ציונית, אך היה תורם לקרן היסוד. הוא נשא דוכסית אנגליה לא יהודיה אחרי מותה של פאואר וממנה נולדו לו שני בנים. טענה מרכזית במחקריו ההיסטוריים של פוסטן, הייתה שלפני תקופת המוות השחור, גידול האוכלוסייה בבריטניה מהער[דרושה הבהרה] ואמצעי המחייה לא הספיקו לספק מקורות מחייה לאוכלוסייה. לטענתו, בהתאם למשנתו של תומאס מלתוס, המוות השחור אפשר לאוכלוסייה שהצטמצמה תנאי מחיה מספקים.[דרושה הבהרה] Jim Davidson, A Three-Cornered Life: The Historian W. K. Hancock, UNSW Press, 2010, page 191 מיכאל לנדאו, מאבק חיי, רמת גן: הוצאת מסדה, עמוד 45 Michael Bentley, Modernizing England's past: English historiography in the age of modernism, page 122 A historical dictionary of British women, page 359 Michael Moïssey Postan, Fact and relevance: essays on historical method, pages 169-170 מיכאל לנדאו, מאבק חיי, מסדה, עמוד 46
יבשה

המונח יבשה באופן כללי, מתייחס לקרקע היבשה על פני כדור הארץ, וכן על פני כל פלנטה אחרת, כלומר, קרקע שאינה מכוסה מים. אולם, ההגדרה המדויקת של יבשה תלויה בהקשר. בהתייחס לכדור הארץ, הרי שמבחינה גאולגית מוגדר כיבשה חלקו של קרום כדור הארץ שאינו מצוי מתחת לאוקיינוס. לפי הגדרה זו, יבשה היא חלקו הגלוי של לוח טקטוני, שיש לו חלקים אחרים המצויים מתחת לאוקיינוס, למשל מדף יבשתי. מבחינה זו ההגדרה כוללת איים וקרום יבשתי עליו מצויים אגמים, נהרות ונחלים. לעומת זאת, מבחינה גאוגרפית, ובמידה מסוימת גם מבחינה לשונית, המונח יבשה כולל כל מקום בכדור הארץ, שאינו מכוסה מים באופן רציף וטבעי (דוגמת נהר, נחל, ים ואוקיינוס). לפי הגדרה זו, תחתיתם של נהרות, אגמים ונחלים, אינה נחשבת ליבשה. עם זאת, יש המגדירים אגם כ"מקוה מים הנמצא ביבשה". המונח "יבשה", והגדרתו כְּמה שאינו מתחת למים, מופיע כבר בספר בראשית: ”וַיֹּאמֶר אֱלֹהִים יִקָּווּ הַמַּיִם מִתַּחַת הַשָּׁמַיִם אֶל מָקוֹם אֶחָד וְתֵרָאֶה הַיַּבָּשָׁה וַיְהִי כֵן”. מילון מונחים בגאוגרפיה, באתר "סיקינג". או מה שנראה לעיניים, והמים אינם מכסים אותו. בראשית א ט. ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה ובנושא גאולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
טלוויזיה אינטראקטיבית

טלוויזיה אינטראקטיבית היא הפיכת הטלוויזיה למכשיר דו כיווני, כאשר המידע איננו זורם רק מן הטלוויזיה אל הצופה אלא הצופה הופך להיות פעיל בתהליך העברת המידע - כלומר הצופה הופך ל"משתמש". הטלוויזיה עובדת על טכנולוגיה של שידור - ישנו גוף ש"משדר" תכנים אל מקלטי טלוויזיה. הרעיון של טלוויזיה אינטראקטיבית הוא שהמשתמש יוכל לשלוט בתכנים המשודרים ובשלב מתקדם גם להשפיע עליהם. בימינו השליטה נעשית יותר ויותר גדולה. אם בעבר השליטה של המשתמש הוגבלה רק לכיבוי/הפעלה של המכשיר, קביעת הווליום ובחירת ערוץ, כיום בעקבות כניסת טכנולוגיות כגון VOD ו-"TiVo" המשתמש יכול לצפות באיזה תוכן הוא מעוניין לצפות באיזו שעה שהוא חפץ, להריץ קדימה ואחורה ולעצור. בנוסף על כך המשתמש יכול אף להשפיע על תכנים מסוימים כגון משחקים, תפריטים ואף לבצע הזמנות תכנים דרך הטלוויזיה. בימינו, מעורבותו של המשתמש גדלה ככל שעובר הזמן וגם בעתיד צפויים להיות שינויים רבים בעקבות הרעיון של מיזוג הטלוויזיה והאינטרנט. מאז כניסתה הראשונה של הטלוויזיה לבתים פרטים בשנות ה-40 ניסו אנשי מדע להפוך את הטלוויזיה לכמה שיותר תחת שליטתו של המשתמש על אף סלידתם של אנשי רשתות הטלוויזיה שהיו מרוצים מכך שהם קובעים את לוח השידורים. ניסיונות ראשונים לטלוויזיה אינטראקטיבית שונה (לא רק כבלים) היו בשנות ה-90 כאשר הסדרה "החלטה רצחנית" הגרמנית ניסה לבצע מהלך מהפכני בטלוויזיה - הצופה היה יכול לבחור באיזה נרטיב לצפות: הסדרה שודרה בשני ערוצים במקביל והצופה היה יכול ל"זפזפ" באופן עצמאי בין הערוצים כאשר בכל ערוץ מגולם הנרטיב מנקודת מבטה של דמות אחרת. היו גם ניסיונות פחות אוונגרדיים לטלוויזיה אינטראקטיבית: בערוץ הילדים בשנת 94 שודרה התוכנית "הוגו" כאשר הצופה משתמש בטלפון על מנת לשלוט בדמות שפועלת בטלוויזיה עצמה. כניסת הרשת האלחוטית Wi - Fi ותשתית טלוויזיה דיגיטלית אפשרו גישה קלה ונוחה יותר לשירותים שונים שהטלוויזיה האינטראקטיבית מציעה כמו: TIVO, VOD, תפריטים אינטראקטיביים ועוד. לאט לאט האינטרנט משתלב עם הטלוויזיה האינטראקטיבית ותוך מספר שנים ניתן יהיה לצפות בטלוויזיה שונה לחלוטין ממה שהכרנו בשנות ה-90. Albert Abramson, The History of Television, 1942 to 2000, Jefferson, NC, and London, McFarland, 2003, ISBN 0786412208 Arthur Lugmayr,Samuli Niiranen,Seppo Kalli Digital Interactive TV and Metadata: Future Broadcast Multimedia (Signals and Communication Technology), Springer-Verlag, 2004 http://digicult.net/cinematv/inttv.htm קטע מהתוכנית: Murderous decision, סרטון באתר יוטיוב הוגו: http://www.youtube.com/watch?v=tdF-tsZHBO8
ישראל דב בער מווילעדניק

הרב ישראל דב בער מווילעדניק, (תקמ"ט, 1789 - כ"א בטבת תר"י, 1850) היה רב חסידי במחצית הראשונה של המאה ה-19. מכונה "הצדיק מווילעדניק". נולד בעיר קוטלנה שבאוקראינה ליוסף, שהיה מלמד תינוקות בעיירה. כשהיה בן ארבע התייתם מאביו, ולאחר כחמש שנים התייתם גם מאמו. בבגרותו ביקר אצל רבי לוי יצחק מברדיטשוב, והכיר גם את רבי אהרן מזיטומיר ורבי מרדכי יפה מלעכוויטש אך רבו המובהק היה רבי מרדכי טברסקי מצ'רנוביל. בנישואיו הראשונים היה נשוי לבתו של ר' משה מגיד או, לפי מקור אחר, לבתו של הגביר ר' משה חפץ. בזיווג שני נשא את אסתר ציפע (- תרל"ב) בת ר' חיים. החל משנת תקפ"ט (1829) התפרסם כ"צדיק מווילעדניק". נודע כבעל מופת ורבים שיחרו לפיתחו. לאחר פטירתו של רבי אהרן מסטרשלה ופטירת בנו, הסתפחו אליו חלק מחסידי סטרשלה. כאשר נפטר נטמן בבית הקברות בווילעדניק. קברו ידוע כמקום תפילה לישועות. ואף בתקופת השלטון הסובייטי ברוסיה רבים היו נוסעים במאמץ רב לפקוד את ציונו לברכה וישועה. ספרו "שארית ישראל", ובו שלושה שערים: על התקשרות לצדיקים, דברי תורה על מועדי ישראל וענייני תשובה שנאמרו בתקופת ה"שובבי"ם", נדפס לראשונה בלבוב בשנת תרכ"ד על ידי מיכאל לוי רודקינסון (פרומקין), ולאחר מכן נדפס שוב בתרל"ז בקניגסברג. מהדורה מתוקנת ומוערת בעריכת הרב גדליה אוברלנדר ראתה אור בהוצאת מכון אור ישראל, מונסי תשס"ה (מהדורה שלישית), ובה גם תולדותיו (בעריכת הרב יהושע מונדשיין), עיונים במשנתו, ומפתחות (בעריכת הרב אליהו מטוסוב). בשנת תרס"ב יצא לאור על ידי רבי ברוך ראטענר הספר "סיפורי נפלאות", בו מסופר על מופתיו. הספר יצא במהדורה חדשה בשנת 1996 על ידי מכון "אור ישראל". מכון אור ישראל הוציא לאור גם את הספר "ליקוט שארית ישראל" על פרשיות התורה, עניינים וערכים בעבודת ה', מלוקט מספרו שארית ישראל, מונסי תשס"ח. ישראל דב בער מווילעדניק באתר "קברי צדיקים" ישראל דב בער מווילעדניק, שארית ישראל, באתר היברובוקס הרב נחום גרינולד, אותיות קדושות: עבודת הקודש בבית מדרשו של הרה"ק מווילעדניק בקובץ אור ישראל, גיליון יח טבת תש"ס דוד אסף‏, מסע שראשיתו בתפילה אצל 'בעל הידית' וסופו בשירו של ביאליק 'אִמִּי, זכרונה לברכה', בבלוג "עונג שבת", 19 באוגוסט 2016 ישראל דב בר בן יוסף (1789-1850), מוילדניק, דף שער בספרייה הלאומית
חסידות סטרוז'ניץ

חסידות סטרוז'ניץ היא חסידות רומנית מגזע נדבורנה, אשר נוסדה בשנות ה-20 של המאה ה-20. האדמו"ר הראשון היה רבי ישכר בער רוזנבוים, בנו השני של רבי איתמר רוזנבוים מנדבורנה. רבי ישכר בער רוזנבוים נולד בכ"ב באלול תרס"ד (1904) בצ'רנוביץ לרבי איתמר רוזנבוים האדמו"ר מנדבורנה. היה חתנו של דודו זקנו רבי ישכר בער מסאטמר (בנו של רבי מרדכי לייפר מנדבורנה). בשנת תרפ"ה עבר לסטרוז'ניץ שבבוקובינה (אז ברומניה, כיום באוקראינה) והחל לכהן באדמו"רות. אחרי מלחמת העולם השנייה היגר לארצות הברית שם התפרסם כאדמו"ר מסטרוז'ניץ. נפטר בכ"ח בטבת תשמ"א. בניו של רבי ישכר בער כיהנו כאדמו"רים בחייו. בנו רבי אשר מרדכי מקליבלנד-סטרוז'ניץ נישא לבתו היחידה של דודו רבי מאיר לייפר מקליבלנד (בנו של רבי ישכר בער מסאטמר). ירש את חמיו שנפטר בשנת תש"א ונקרא אדמו"ר מקליבלנד. כיהן כאדמו"ר בוויליאמסבורג. נפטר בח' בתשרי ה'תשנ"א. בנו רבי חיים מאיר ממושולו (אנ') שברובע הברונקס (ניו יורק) ובהמשך בבורו פארק. חתן רבי נפתלי טייטלבוים מעטשד. נפטר בכ"ח באדר תש"ס. בנו רבי יצחק אייזיק מקליבלנד שכיהן כאדמו"ר מקליבלנד, בעיר זו ולאחר מכן ברעננה. נפטר בל' בשבט תש"פ. בנו רבי יוסף מקאליש. חתן רבי שלום מיכלוביץ' מבראד-ראדוויל. נפטר בכ"ג באב ה'תשע"ט. רבי מאיר יוסף מסטרוז'ניץ ויליאמסבורג. חתן רבי שלום קרויז מאודווארי. רבי יהושע העשיל מקליבלנד ויליאמסבורג. חתן רבי יואל בעער מראצפערט. רבי אלטר זאב מנדבורנא ויליאמסבורג. חתן רבי משה חיים רובין מדינוב. רבי יצחק אייזיק מסטרוז'ניץ לונדון. רבי אשר מרדכי ממושולו בבורו פארק, חתן רבי משה טויב מקאלוב. רבי דוד, רב קהילת "אור ישע" בוויליאמסבורג. רבי אורי לייב הכהן רוזנבוים. בנו רבי משה יהושע, רב בית המדרש תפארת ישכר בוויליאמסבורג. חתן רבי יהושע לרנר מוואלאץ. חתנו רבי מנשה לייפר מנדבורנא ויליאמסבורג. בנו רבי יחיאל מיכל. בעיירה סטרוז'ניץ פעלה חצר חסידית נוספת בראשות רבי יעקב יצחק דוד הגר, בנו של רבי ברוך הגר מוויז'ניץ
אנדריי ז'דאנוב

אנדריי אלכסנדרוביץ ז'דאנוב (ברוסית: Андре́й Алекса́ндрович Жда́нов‏; 26 בפברואר 1896 – 31 באוגוסט 1948) היה פוליטיקאי סובייטי בברית המועצות תחת שלטון סטלין ושימש בתפקיד קומיסר התרבות. שמו הפך למונח - ז'דאנוביזם - המשמש לתיאור הכוונה שלטונית של התרבות, האומנות והאמנים לאידאולוגיה המשרתת את המשטר. לאחר מותו, בין השנים 1948–1989 נקראה עיר הולדתו, מריאופול, על שמו. האידאולוג העתידי של הריאליזם הסוציאליסטי נולד בפברואר 1896 במריאופול, במשפחה משכילה. אביו עבד כמפקח בתי הספר הציבוריים; סבו של אנדריי ז'דאנוב מצד האם, פאבל פלטונוב-גורסקי, היה חוקר ומפקח אורתודוקסי של האקדמיה התאולוגית במוסקבה; סבו מצד אביו היה כומר בכפר במחוז ריאזאן. אביו של ז'דאנוב הלך באותה דרך וסיים סמינר תאולוגי ואחר כך אקדמיה תאולוגית בעיר הבירה. ז'דאנוב נרשם כחבר המפלגה הבולשביקית ב-1915 והתקדם במנגנון המפלגה. בקיץ 1918 מונה למפקח-מארגן בלשכת התעמולה של מפקדת הצבא במחוז אוראל. כאידאולוג נוקשה, אנדריי ז'דאנוב שרת במחלקה הפוליטית של הצבא, אחר כך בחזית המזרחית של הצבא האדום שכלל פועלים ואיכרים. שנה לאחר מכן הוא הופקד על הוראת אוריינות פוליטית בקורסי פיקוד הפרשים של הצבא האדום. ב-1922 עמד בראש הממסד המפלגתי בטבר, ב-1924 עבר לניז'ני נובגורוד והיה לראש המפלגה באזור במשך כעשור. אחרי רצח סרגיי קירוב ב-1934 מונה ז'דאנוב למזכיר המפלגה בלנינגראד במקומו, כשזו הייתה המשרה השנייה בחשיבותה במנגנון המפלגה. לימים הוא נעשה הממונה הפוליטי (פוליטרוק) של חזית לנינגראד במלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה נהנה ז'דאנוב מחסותו של סטלין כיורשו המיועד, והיה אחראי על תחום המדע והתרבות מטעם המפלגה. ז'דאנוב הנחה קו אידאולוגי אורתודוקסי נוקשה ברוח משנתו של לנין. הוא הנהיג את הטיהורים בקרב הגורמים היותר ליברליים במפלגה, והכתיב את הסגנון שאפיין את האומנות והתרבות הסובייטית בתקופתו. ב-1946 ז'דאנוב ניהל את המערכה נגד אנה אחמטובה ומיכאיל זושצ'נקו, וב-1948 הוא היה בין מובילי תעמולת המאבק נגד קוסמופוליטיות. ז'דאנוב מת במפתיע ב-1948 בגיל 52. ב-1952 נטען שהוא היה בין קורבנות "הרוצחים בלבן", וזאת כחלק מפרשת משפט הרופאים היהודים.[דרוש מקור] לאחר מותו שונה שמה של עיר הולדתו, מריאופול, לז'דאנוב על שמו. בכיכר המרכזית בעיר הוצב פסל של ז'דאנוב, והמוזיאון לאתנוגרפיה בעיר נקרא גם כן על שמו "מוזיאון אנדריי ז'דאנוב". שם העיר שונה חזרה למריאופול בשנת 1989 והפסל פורק בשנת 1990. בנו, יורי ז'דאנוב, היה פרופסור לכימיה, רקטור אוניברסיטת רוסטוב ולזמן קצר היה חבר בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. ב-1949 הוא נישא לבתו של סטלין, סבטלנה אלילויבה, והייתה להם בת, יקטרינה. הם התגרשו בשנת 1952. מדיה וקבצים בנושא אנדריי ז'דאנוב בוויקישיתוף אנדריי ז'דאנוב, באתר "Find a Grave" (באנגלית) אנדריי ז'דאנוב, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אנדרי אלכסנדרוביץ ז'דנוב (1896-1948), דף שער בספרייה הלאומית 24smi.org, Андрей Жданов Nicholas Thompson, "My Friend, Stalin's Daughter", The New Yorker, March 24 2014 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קולאז'

קולאז' (גם קוֹלָז'; מצרפתית: coller – "להדביק"; על פי האקדמיה ללשון העברית: הֶדְבֵּק) הוא מדיה אמנותית שבה נעשה שימוש בפיסות עיתון, נייר, אריג, או אלמנטים אחרים ליצירת תמונה דו-ממדית. בדומה לציור, המבע האמנותי מבוטא באמצעות צבע, צורה, קומפוזיציה וכדומה, אך בנוסף לכך קיימים בקולאז' רבדים נוספים של הבעה הנגזרים מתכנים קיימים על גבי פיסות הנייר (כמו תמונות או טקסט), אופן קריעתם או גזירתם ושימוש בחומרים לא שגרתיים. טכניקת הקולאז' דומה לטכניקה אחרת - אסמבלאז', שבה מצורפים אובייקטים לכדי יצירה תלת-ממדית. בעבודות מאוחרות של הצייר אנרי מאטיס, לדוגמה, מחליפה טכניקת הקולאז' את מלאכת הציור. בעבודות דוגמת "השבלול" (1952) עיצב מאטיס את היצירה מגזרי נייר אותם צבע. למרות שם היצירה, המנחה את הצופה לראייה מימטית, מתקיים ביצירה גם יחס בין הניירות הגזורים לבין רקעה של העבודה, והאמן מייחס לשניהם חשיבות דומה. פרשנות אמנותית מודרניסטית מעניקה למדיום זה אופי ביקורתי כלפי המציאות, כיוון שהוא מאלץ את הצופה להתמודד עם חלקים שהם אשלייתיים ומציאותיים בו-זמנית. כך, לדוגמה, בקולאז'ים של האמן פבלו פיקאסו ניתן למצוא תיאור של טבע דומם עם עיתון, כאשר חלק מן העבודה עשוי בטכניקה של רישום וחלקה הוא פיסות עיתון מודבקות. בעבודותיו של הצייר הגרמני קורט שוויטרס, חבר תנועת הדאדא, לדוגמה, מאפשר השימוש בקולאז' ליצור תמונה המבטאת חוסר היררכיה כיוון שהיא מורכבת מפיסות שונות ממקורות שונים - פרסומות, עיתונים, מגזינים ועוד. הקולאז' הומצא על ידי הצייר והאומן פאבלו פיקאסו, כחלק מן עבודת הקוביזם. הצייר יצר שברי אומנות כדי שיוכל לפרק ולשלב אותם ביצירותיו השונות. בין האמנים הישראלים שיצרו קולאז'ים יצוינו מרסל ינקו, מיכל נאמן, רפי לביא, פמלה לוי, נעמי שלו, זהבה אדלסבורג, עדי שגיא וטל דותן. אצל רובם הייתה יצירת הקולאז'ים רק חלק מעבודתם האמנותית, ורק בודדים, כגון נעמי שלו, יצרו אך ורק קולאז'ים. אסמבלאז' רדי מייד פוטומונטז' קוביזם קולאז', דף שער בספרייה הלאומית
הליוס דומז'אלה

הליוס דומז'אלה (בסלובנית: Košarkarski klub Helios Domžale) היא קבוצת כדורסל סלובנית מהעיר דומז'אלה, המשחקת בליגה הסלובנית ובליגת האלופות. הקבוצה הוקמה בשנת 1949 והשתתפה בליגה היוגוסלבית/סרבית. ובליגה הסלובנית שהוקמה בשנת 1991. לאחר פירוקה של יוגוסלביה. היריבות העיקריות שלה בצמרת הן קבוצות אולימפיה ליובליאנה וקרקה נובו מסטו. בעונת 2012/13 הגיעה הקבוצה עד לגמר הגביע הסלובני ונוצחה על ידי אולימפיה ליובליאנה 69-52. מאז עונת 2004/05 משתתפת הקבוצה במסגרת הליגה האדריאטית. הליגה הסלובנית: אליפות (1): 2007 מקום שני: 2008, 2009, 2024 הגביע הסלובני: זכייה (1): 2007 גמר: 2008, 2011, 2013 חצי גמר: 2005, 2006, 2009 1992/93: גביע קוראץ' 1993/94: גביע קוראץ' 1994/95: גביע קוראץ' 1997/98: גביע קוראץ' 1998/99: גביע קוראץ' 2010/11: יורוצ'לנג' מדיה וקבצים בנושא הליוס דומז'אלה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הליוס דומז'אלה (בסלובנית) דף הקבוצה בליגה האדריאטית
זלטורוג לאשקו

זלטורוג לאשקו (בסלובנית: Košarkarski klub Zlatorog) היא קבוצת כדורסל סלובנית מהעיירה לאשקו. המתמודדת בליגת העל הסלובנית. הקבוצה נוסדה בשנת 1969, והקדנציה הנוכחית בליגה הבכירה החלה בעונת 1996/97. בעונת 2001/02 החלה הקבוצה להשתתף במסגרת הליגה האדריאטית והגיעה עד לשלב חצי הגמר. ובאותה עונה הגיעה הקבוצה גם לחצי גמר גביע קוראץ' והודחה על ידי נאנסי מצרפת. בעונת 2003/04 זכתה הקבוצה בגביע הסלובני לאחר ניצחון בגמר מול אולימפיה ליובליאנה. בעונת 2005/06, שיחק בקבוצה הישראלי אורי יצחקי. הקבוצה מארחת את משחקיה באולם טרי לילה בעיירה, המכיל 2,500 מקומות. במשחקים מרובי קהל עומד לרשות הקבוצה ה"זלטורוג ארנה" בעיר צליה הסמוכה, המכיל 6,000 מקומות ישיבה. הליגה הסלובנית: מקום שני: 1999, 2000, 2004 חצי גמר: 2003, 2005, 2007, 2008, 2009, 2011, 2012, 2013 הגביע הסלובני: זכייה (1): 2004 גמר: 1998, 1999, 2000, 2005, 2006, 2010 חצי גמר: 2002, 2003, 2009, 2011, 2012 גביע קוראץ': חצי גמר: 2002 הליגה האדריאטית: חצי גמר: 2002 1997/98: יורוקאפ 1998/99: יורוקאפ 1999/00: סופרוליג 2000/01: גביע ספורטה 2001/02: גביע קוראץ' (חצי גמר) 2002/03: גביע יול"ב (שמינית גמר) 2004/05: גביע יול"ב 2008/09: יורוצ'לנג' (רבע הגמר) ארצות הברית לאנס האריס ישראל אורי יצחקי בוסניה והרצגובינה חסן ריזביץ' סרביה דראגן דויצ'ין סלובניה סאני בצ'ירוביץ' סלובניה מילאן גוליוביץ' סלובניה גוראן יוראק סלובניה סמו אודריך מדיה וקבצים בנושא זלטורוג לאשקו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של זלטורוג לאשקו זלטורוג לאשקו, ברשת החברתית פייסבוק אתר האוהדים ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורסל ובנושא סלובניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גאורגי אטנסוב

גאורגי איבנוב אָטָנַסוֹב (בבולגרית: Георги Иванов Атанасов;‏ 25 ביולי 1933 – 31 במרץ 2022) היה פוליטיקאי בולגרי, אשר כיהן כראש ממשלת בולגריה מ-1986 עד ל-1990. אטנסוב נולד בכפר פרבוסלאבן שבמחוז פלובדיב, ממלכת בולגריה וב-1947 הצטרף לארגון הנוער של המפלגה הקומוניסטית הבולגרית. ב-1956 הצטרף כחבר מן המניין למפלגה הקומוניסטית ובמקביל רכש תואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת סופיה. בין 1965 ל-1968 עמד בראש ארגון הנוער הקומוניסטי, ב-1966 נבחר לפרלמנט הבולגרי ובהמשך צורף לוועד המרכזי של המפלגה שבו כיהן עד 1977, כמזכירן של מספר ועדות מִשְנה. בין 1977 ל-1984 כיהן אטנסוב כמזכיר הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית ומ-1981 גם כסגנו של טודור ז'יבקוב שכיהן כיושב ראש מועצת המדינה. במרץ 1986 החליף את גרישה פיליפוב בתפקיד ראש ממשלת בולגריה, כאשר פיליפוב ממשיך לכהן כשר לתכנון כלכלי בממשלתו. ב-10 בנובמבר 1989 נטל חלק פעיל במהלכים שהובילו להדחתו של טודור ז'יבקוב מתפקידו ובהמשך לסילוקו מהמפלגה. לאחר הדחתו של ז'יבקוב החל אטנסוב להגמיש את מדיניות הפנים בנושא זכויות האזרח בבולגריה. ב-3 בפברואר 1990 הודיע אטנסוב על התפטרותו וב-8 בפברואר מונה במקומו אנדריי לוקאנוב. בנובמבר 1992 נעצר אטנסוב, נשפט בעוון ניצול לרעה של כספי ציבור ונידון ל-10 שנות מאסר. ב-1994 חנן אותו נשיא בולגריה ז'ליו ז'לב על רקע מצבו הבריאותי. אטנסוב שוחרר מהכלא ופרש לחיים פרטיים. נפטר ב-31 במרץ 2022. סתיו העמים גאורגי אטנסוב - תקציר ביוגרפי, באתר events.bg (בבולגרית).