laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
פארק אנדרה סיטרואן

פארק אנדרה סיטרואן (בצרפתית: Parc André Citroën) הוא פארק ציבורי הממוקם בגדה השמאלית של נהר הסן, ברובע ה-15 של פריז בירת צרפת. הפארק נבנה באתר בו היה ממוקם קודם לכן מפעל חברת סיטרואן לייצור מכוניות, ונקרא על שם מייסד החברה אנדרה סיטרואן. שטחו של הפארק 140 דונמים. בשנת 1915 בנה סיטרואן את מפעל כלי הרכב שלו על גדת הסן. המפעל פעל עד אמצע שנות ה-70 של המאה ה-20. לאחר סגירת המפעל הוחלט להקים באתרו את הפארק. עבודות ההקמה החלו בראשית שנות ה-90 בתכנונם של אדריכלי הנוף ז'יל קלמאן (Gilles Clément) ואלאן פרוו (Alain Provost) והאדריכלים פטריס ברג'ה (Patrick Berger), ז'אן-פרנסואה ז'ודרי (Jean-François Jodry) וז'אן-פול ויגייה (Jean-Paul Viguier). הפארק נפתח לציבור בשנת 1992. במרכז הפארק נמצאת מדשאה ששטחה 273 מטרים על 85 מטרים. בסמוך לה שתי חממות - באחת גדלה צמחייה טרופית, ובשנייה צמחייה ים תיכונית. כמו כן בסמוך למדשאה מזרקה. בחלקה הדרומי, גובלת המדשאה בתעלה המשמשת כבריכת השתקפות. בצידה הצפוני, גובלת המדשאה בשישה גנים נושאיים. כמו כן, לצד הגנים הנושאיים נשתל "גן תנועה" בו נשתלו עשבים שונים אשר נעים במהירויות רוח שונות. בשנת 1999 הוצב בפארק כדור פורח המאפשר למבקרים בפארק לראות את העיר פריז. הבלון מקובע במקומו, ומתרומם לגובה של 150 מטרים, כאשר הוא מסוגל לשאת 30 איש (או 60 ילדים). כל אחד מהגנים הנושאיים מתמקד בכמה תמות: מתכת, כוכב לכת, יום בשבוע, מים וחוש. הגן הכחול: נחושת, נוגה, יום שישי, גשם וריח; הגן הירוק: בדיל, צדק, יום חמישי, מי מעיין ושמיעה; הגן הכתום: כספית, כוכב חמה (בצרפתית למתכת ולכוכב הלכת יש את אותו שם), יום רביעי, נחלים וחוש המגע; הגן האדום: ברזל, מאדים, יום שלישי, מפל מים וחוש הטעם; הגן הכסוף: כסף, הירח, יום שני, מי נהר וחוש הראייה; הגן המוזהב: זהב, השמש, יום ראשון, אדים, והחוש השישי. מדיה וקבצים בנושא פארק אנדרה סיטרואן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פארק אנדרה סיטרואן (בצרפתית) תיאור הפארק בעקבות מחקר של MIT
אליפות העולם בכדורסל 2002

אליפות העולם בכדורסל 2002 (באנגלית: FIBA World Championship 2002) היא טורניר כדורסל בינלאומי שנערך באינדיאנפוליס, אינדיאנה, ארצות הברית בין התאריכים 29 באוגוסט – 8 בספטמבר, ואורגן על ידי פיב"א. יוגוסלביה זכתה בטורניר בפעם השנייה ברציפות לאחר שהדיחה את ארצות הברית ברבע הגמר וגברה במשחק הגמר על ארגנטינה בתום הארכה בתוצאה 84–77. גרמניה זכתה במדליית הארד לאחר שהביסה את ניו זילנד 117–94. 16 הנבחרות שהעפילו לטורניר הגמר: שלוש המובילות בכל בית מעפילות לשלב המוקדם השני ויחולקו לבתים ה' ו-ו'. המסיימת במקום הרביעי בכל בית תשובץ לפלייאוף על מקומות 13-16. בשלב זה תוצאות השלב המוקדם נכללות ונבחרות שנפגשו לא נפגשות שוב. הנבחרות שהעפילו מבתים א' ו-ב' משובצות בבית ה' והנבחרות שהעפילו מבתים ג' ו-ד' משובצות בבית ו'. ארבע הנבחרות הראשונות בכל בית (לאחר שקלול שני השלבים המוקדמים) מעפילות לרבע הגמר. שתי הנבחרות הנותרות מכל בית משובצות לפלייאוף על מקומות 9-12. 2 בספטמבר 2002 3 בספטמבר 2002 4 בספטמבר 2002 2 בספטמבר 2002 3 בספטמבר 2002 4 בספטמבר 2002 הנבחרות המפסידות ברבע הגמר משובצות בפלייאוף על מקומות 5-8. גרמניה דירק נוביצקי 24 ונצואלה ויקטור דייז 22 הרפובליקה העממית של סין יאו מינג 21 ברזיל מרסלו מצ'אדו 20.8 ארצות הברית פול פירס 19.7 ספרד פאו גאסול 19.1 פוארטו ריקו לארי אויסו 18.7 סרביה ומונטנגרו פרדרג סטויאקוביץ' 18.7 ניו זילנד פיל ג'ונס 18.2 לבנון פאדי אל חאטיב 17.6
צ'אק איידסון

צ'אק איידסון (באנגלית: Chuck Eidson; נולד ב-10 באוקטובר 1980 בדרום קרוליינה, ארצות הברית) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק לאחרונה בעמדות הקלע והסמול פורוורד בקבוצת אוניקס קאזאן מליגת VTB. גובהו 2.02 מטרים. צ'אק איידסון החל לשחק במדיה של אוניברסיטת דרום קרוליינה מליגת הדיוויז'ן ה-1 של ליגת המכללות במשך ארבע שנים. איידסון בחר שלא להירשם לדראפט ה-NBA של 2003 והתחיל את הקריירה המקצועית שלו במדי קבוצה מליגת ה-NBDL, פלורידה פליים, עימה רשם ממוצעים גבוהים, בעונתו היחידה בקבוצה, של כ-13 נקודות וכ-5 אסיסטים למשחק. לאחר מכן, איידסון עבר לקבוצה הגרמנית, גיסן 46 ועזר לה להעפיל בסוף העונה הסדירה למשחקי ההצלבה בה קבוצתו לא נחלה הצלחה רבה והובסה על ידי במברג. איידסון המשיך עונה נוספת במדיה של גיסן וסיים עם ממוצעים של כ-11 נקודות וכ-5 אסיסטים למשחק. בעונת 2006/07 עבר לקבוצת ליגת העל הצרפתית, שטרסבורג ושיחק עימה במשך עונה אחת. בקיץ שלאחר העונה חתם במדיה של ריטאס וילנה. בעונת 2008/09 צ'אק איידסון עזר למועדון הליטאי והצעיד אותו לזכייה בגביע היורוקאפ כשבגמר קלע 14 נקודות, מסר 4 אסיסטים והוריד 4 כדורים חוזרים בניצחון ריטאס על חימקי מוסקבה, 74-80. עוד קודם לכן, בהגרלת משחקי חצי הגמר, נבחר איידסון לשחקן המצטיין של עונת המשחקים הרגילה. בעקבות יכולתו מספר קבוצות יורוליג הביעו עניין בהחתמתו. ב-22 במאי 2009, חתם איידסון בקבוצה הישראלית מכבי תל אביב, בחוזה שהוערך בכמיליון דולרים עבור שנתיים. בעונת 2009/2010 זכה איידסון בגביע הישראלי בלבד, אך בעונה הבאה הוא זכה בדאבל עם מכבי (אליפות וגביע). בנוסף הוא הגיע לגמר היורוליג שם הפסיד לקבוצה פנאתינייקוס. בתום עונת 2010/2011, לאחר שתי עונות במכבי תל אביב, הודיע איידסון על עזיבתו את הקבוצה, וחתם על חוזה לשחק בברצלונה בשנתיים הבאות בחוזה המעורך כשני מיליון דולר לעונה. לאחר עונה אחת במועדון הקטלוני, שוחרר ועבר לשחק במועדון הרוסי אוניקס קאזאן. בעונתו הראשונה בקבוצה נבחר לחמישייה השנייה של היורוקאפ. לאחר תום חוזהו בקאזאן פסק מפעילות מקצוענית ובאופן מעשי עבר לסטטוס של שחקן לא פעיל, בו הוא מחזיק עד היום (2017). מכבי תל אביב: אליפות ליגת העל :2011 גביע (2): 2010, 2011 גמר היורוליג: 2011 ברצלונה: ליגת העל הספרדית: 2012 פיינל פור היורוליג: 2012 ריטאס וילנה יורוקאפ: 2009 ליגת הכדורסל הבלטית: 2009 ליגת הכדורסל הליטאית: 2009 הגביע הליטאי: 2009 MVP של הבונדסליגה (2005) MVP של היורוקאפ (2009) MVP של משחק האולסטאר של הליגה הליטאית (2009) MVP של הליגה הבלטית (2009) מדיה וקבצים בנושא צ'אק איידסון בוויקישיתוף פרופיל, באתר Sports-Reference פרופיל, באתר eurobasket פרופיל, באתר היורוליג פרופיל, באתר ליגת העל הספרדית בכדורסל (בספרדית) פרופיל באתר הרשמי של ריטאס וילנה
צהלון

צהלון היא שכונה מעורבת ליהודים וערבים ביפו, מערבית לשדרות ירושלים. השכונה נקראת על שם בית חולים הממוקם בפינתה הצפון-מזרחית, הנקרא על שם הרופא היהודי-איטלקי בן המאה ה-17 יעקב צהלון. השכונה בנויה משני רחובות אורך, צהלון הרופא וציהתל"י (ראשי תיבות של שירו של יהודה הלוי: ציון הלא תשאלי (לשלום אסירייך)) וביניהם רחובות רוחב הקרויים על שמות רבנים. בתי השכונה נמוכים ובניהם גינות. לאחר שנבנתה בשנות ה-50 ראש הממשלה דוד בן-גוריון רצה להרוס את השכונה ולבנות מחדש בניינים רבי קומות על מנת שיאכלסו יותר אנשים בשטח מצומצם זה. בשכונה קיימים שני בתי כנסת תימניים ואחד ספרדי. השכונה שומרת על אופייה היהודי, אך בשנים האחרונות עולה מספר תושביה הערבים. בשכונה מצוי בית הספר תיכון "עירוני ז'". שהיה ידוע בעבר כ" קריית חינוך יפו". עקב מבנה הרחובות ומחסור בתשתיות, אין מעבר של תחבורה ציבורית בשכונה, אך קווי אוטובוס רבים עוצרים ברחובות המקיפים את השכונה כגון: ד"ר ארליך ושבטי ישראל. הסופר אלון חילו שנולד בשנת 1972 ב"בית החולים צהלון" כתב את ספרו אחוזת דג'אני. ערך מורחב – בית החולים צהלון בית החולים צהלון (דג'אני) (כיום המרכז הגריאטרי "צהלון") שנמצא בשדרות ירושלים 100 פינת רחוב ארליך ביפו ותוחם את שכונת צהלון ממערב הוא מתחם היסטורי שהיה שייך לפני קום המדינה לאחת המשפחות העשירות של ערביי יפו. רוב שטח השכונה היה שייך לפואד איסמעיל דג'אני, בן לאחת המשפחות החשובות בה. דג'אני, שהיה רופא, פתח ב-1933 את בית החולים במבנה לבן הבנוי בסגנון הבינלאומי, שניצב בתוך פרדס. המבנה תוכנן על ידי האדריכל יצחק רפופורט. הסגנון הבינלאומי שהיה אז הבטחה אוטופיסטית לחיים חדשים תחת הקירות המגוננים של הקדמה האירופאית נראה לפואד דג’אני צורך הולם לגילום הערכים ההומניסטיים של בית חולים הראשון ביפו. רפפורט ששלט בשפות רבות, ידע גם ערבית וככל הנראה השתלב טוב באוכלוסייה של תל אביב ושל יפו בשלהי שנות ה-30. היה זה בית החולים הפרטי הראשון ביפו, הוא היה מצויד בציוד מודרני והכיל 50 מיטות, מחלקת יולדות, מחלקת עיניים ומחלקה כירורגית. ד"ר דג'אני נקבר ב-1940 בפינתה הדרומית של גינת בית החולים והוילה שלו ושל משפחתו ניצבת בפינה הצפון-מערבית של המתחם ומשמשת כיום ביתו של הרכב המוזיקה "אנסמבל מזרח מערב". בשנת 1948 ברחו אלמנתו של דג'אני, סלמה, ומשפחתה מן הארץ ללונדון, ללא יכולת לשוב. בית החולים נפתח מחדש תחת השם "צהלון" והיה גם בית יולדות, בית חולים כללי ליפו ובית חולים לילדים . ב-1980 הפך לבית חולים סיעודי-גריאטרי בלבד. אחוזת דג'אני שכונת צהלון ובית החולים דג'אני באתר "תל אביב 100" - השכונות והמתחמים נתונים סטטיסטיים על רבעים ושכונות בתל אביב-יפו באתר עיריית תל אביב-יפותל אביב-יפו. ״בית החולים של פואד דג׳אני ביפו״ מאת שמואל גילר, בתוך: ורד נבון, השדרה - שדרות ירושלים בעיני הצלמים, הוצאת ורד נבון, מהדורה שנייה, אוגוסט 2021, עמ׳ 131-118.
דבורה גילוץ

דבורה גילוץ (9 באפריל 1884 – 28 בפברואר 1972) הייתה אשתו של מנחם גילוץ וממייסדי תל אביב. דבורה גילוץ לבית לוין, נולדה בעיירה לוצין (אז בתחום האימפריה הרוסית והיום בלטביה), שבמחוז ויטבסק. בבית קיבלה חינוך מסורתי ולמדה בבית ספר ממשלתי לבנות. אביה עלה לארץ-ישראל לפני המשפחה, ודבורה, אימה ואחיה הגיעו בעקבותיו ב-1897. המשפחה התיישבה בראשון לציון ושם למדה דבורה מלאכה. אחרי שנים אחדות עברה המשפחה ליפו ושם הכירה את מנחם גילוץ והתחתנה עמו ב-1908 (ד' תמוז תרס"ח). הזוג הצעיר היה בין 66 המייסדים של אחוזת בית - לימים העיר תל אביב. במלחמת העולם הראשונה גורשו תושבי תל אביב מהעיר, ודבורה נדדה עם המשפחה לנס ציונה, ואחר כך לפתח תקווה, שם ילדה את יהושע, ילדה הרביעי, לימים אלוף-משנה בחיל האוויר ומפקדו הראשון של בסיס רמת דוד. כשחזרה לתל אביב עם ילדיה, התפרנסה במשך חודש ימים בדוחק מאפיית לחם בשביל החיילים האנגלים, היות שבעלה מנחם גילוץ שהה מעבר לקווי החזית בפתח תקווה. דבורה הייתה פעילה באגודות נשים התנדבותיות לעזרה וסעד (עזרת נשים, גמילות חסד, ובני ברית). במשך שנים רבות הייתה בין החברות הפעילות בגמ"ח מייסודה של הרבנית אהרנסון. פעילותה נעשתה בצניעות שלא על מנת לקבל פרס, ומתוך תחושה עמוקה של ערבות הדדית. כך אספה לביתה בימי פרעות יפו כ-30 משפחות של פליטים יהודים ודאגה לכלכלתם. גולת הכותרת בפעילותה הציבורית הייתה הקמת בית הספר לתפירה וגזירה במסגרת "התאחדות נשים עבריות עממיות", יחד עם מלכה גורדון של"ג ושמחה אברונין. מוסד זה הוקם על מנת לאפשר לבנות ישראל פרנסה המכבדת את בעליה ועצמאות כלכלית - נושא שהיה בעל חשיבות גדולה בעיניה. דבורה ומנחם גילוץ הקימו בית פתוח לכל מבקש עצה ועזרה. נולדו להם 5 ילדים. הם היו נשואים 64 שנים. מדיה וקבצים בנושא דבורה גילוץ בוויקישיתוף דבורה גילוץ באתר GRAVEZ גילוץ מנחם ודבורה | עמותת משפחות מייסדי תל אביב, באתר עמותת משפחות מייסדי תל אביב, ‏3 בנובמבר 2013
תוליום

תוליום (באנגלית: Thulium) הוא יסוד כימי מסדרת הלנתנידים שסמלו הכימי Tm ומספרו האטומי 69. הוא נמנה עם משפחת היסודות הנדירים, אם כי למעשה הוא אינו נדיר, אלא מפוזר בדלילות ולכן יקר להפקה. תוליום הוא מתכת רכה (ניתן לחותכה עם סכין), אפורה-כסופה, גמישה ועמידה בצורה סבירה בפני קורוזיה באוויר יבש. המתכת הנדירה ביותר מסדרת הלנתנידים. בעבר שימש תוליום בייצור לייזרים, אך בעקבות מחירו הגבוה נזנח לטובת חומרים זולים יותר. שימושים נוספים: 169Tm שמופגז בנייטרונים בכור גרעיני משמש בתור מקור לקרני רנטגן במכשירים ניידים. האיזוטופ הבלתי יציב 171Tm יכול להוות מקור אנרגיה. ל-169Tm פוטנציאל לשימוש במכשירים הפולטים גלי מיקרו. לתוליום יישומים בסגסוגות. התוליום זוהה בשוודיה ב־1879 על ידי הכימאי השוודי פר תאודור קלב (Per Teodor Cleve) כשחקר זיהומים בתחמוצות של מתכות נדירות. תיאודור הסיר את כל הזיהומים שהצליח מתחמוצת ארביום (Er2O3) ובכך הפיק שני חומרים חדשים: האחד חום והשני ירוק. מאוחר יותר התגלה שהחומר החום הוא תחמוצת הולמיום והחומר הירוק הוא תחמוצת תוליום. פר תיאודור קרא למתכת על-שם תולה, שם מיתולוגי לסקנדינביה. תוליום לא מופיע בטבע לעולם בצורתו החופשית, אך נמצא בכמויות קטנות במינרלים יחד עם לנתנידים אחרים. תוליום מופק בעיקר ממונזיט (0.007% בקירוב) בחילוף יונים. ניתן לבודד תוליום מתכתי באמצעות תגובה בין תחמוצתו ללנתן מתכתי או באמצעות תגובה עם סידן. אף תרכובת תוליום אינה חשובה מבחינה מסחרית. כלנתנידים אחרים, לתוליום רעילות נמוכה. אבק תוליום מתכתי עלול להתלקח ומצריך טיפול בהתאם. תוליום ב-Webelements (אנגלית) תוליום, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
לואיס ל'אמור

לואיס ל'אמור (אנגלית: Louis L'Amour;‏ 22 באפריל 1908 - 10 ביוני 1988) היה סופר אמריקאי פורה, שכתב עשרות רבות של ספרים. רבים מספריו עובדו לסרטי קולנוע. ספריו היו בעיקרם מערבונים, אף על פי של'אמור קרא להם "סיפורים היסטוריים מתקופת המערב הפרוע". בזמן מותו היו 101 עבודות שלו בדפוס: 86 ספרים, 14 סיפורים קצרים ועבודה לא-בדיונית אחת. ל'אמור נחשב לאחד מהסופרים הפופולריים ביותר בעולם וכנראה לזמן המודרני. ל'אמור נולד וגדל בג'יימסטאון שבדקוטה הצפונית לאב וטרינר שהיה גם פוליטיקאי מקומי. מילדותו אהב לקרוא, בעיקר ספרי היסטוריה בדיוניים. הוא טען שהתחיל את לימודיו בבית הספר עם ידע רב יותר משל מוריו בנוגע למלחמות היסטוריות. לימודיו העצמיים והידע שצבר גרמו לו להשתעמם בבית הספר והוא עזב את לימודיו לאחר עשר שנות לימוד. מגיל זה עבד בעבודות מזדמנות. בטקסס עבד עם אדם בן שבעים ותשע שגודל על ידי האפאצ'ים ושלימד אותו שימוש בעשבי מרפא, צייד ועוד. בניו מקסיקו עבד קרוב לקברו של בילי הנער ושם הכיר כשלושים אקדוחנים לשעבר. בעת מלחמת העולם השנייה התגייס ל'אמור לצבא ארצות הברית, הוסמך כקצין והוכשר בבית הספר להשמדת טנקים. בשל גילו המבוגר, שהיה פוסל אותו משירות ביחידת שדה, עבר ל'אמור לשרת ביחידת אספקה ושימש כמפקד מחלקה בפלוגה של גדוד תדלוק כוחות שריון. יצירתו הראשונה הייתה שיר שהתפרסם בעיתון המקומי של ג'יימסטאון. ספרו הראשון על המערב הפרוע התפרסם ב-1940 ונקרא "Town No Guns Could Tame". ל'אמור כתב במהלך חייו 100 ספרים שנמכרו בכ־225 מיליון עותקים ותורגמו לעשרות שפות. רבים מספריו עובדו לסרטי קולנוע מצליחים. "בדידותם של האלים", הוצאת אור עם (1985) "ג'ובאל סאקט", הוצאת שלגי (1988) "אחרון לוחמי השבט", הוצאת מודן (1987) "ההגנה על סנטינל", סיפור קצר המופיע באסופת הסיפורים "מערבון" בעריכת מרדכי ליבוביץ, הוצאת כתר, 1993. סיפורו הקצר של לאמור "המגן על העיירה סנטינל" נמצא גם בבלוג "המולטי יקום של אלי אשד". נטען כנגד ל'אמור שספריו אינם אחידים ועלילותיהם פרומות ונפתרות בצירופי מקרים. כשנשאל איזה ספר מספריו אהוב עליו אמר ל'אמור שבכל ספר מצא קטעים שאהב ואת החלקים שלא אהב ,שיפר בספרים הבאים. לעומת המבקרים, קהל היעד של מיליוני קוראים בעולם הגיב בהתלהבות על ספריו הרבים, כפי שניתן לראות מהמספר העצום של ספריו שנמכר ברחבי העולם. ל'אמור עצמו ציין לא פעם את חוסר העקביות בביקורת כלפי ספרים היסטוריים. הוא ציין שישנה נטייה להמעיט בערכם של ספרים היסטוריים מתקופת המערב הפרוע ולראות בהם מערבונים זולים, לעומת ספרים דומים על תקופות אחרות, שזוכים להערכה כספרות היסטורית. ל'אמור זכה ב-1982 במדליית הזהב של הקונגרס וב-1984 נשיא ארצות הברית רונלד רייגן העניק לו את מדליית החירות הנשיאותית. ב־1972 זכה בתואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת ג'יימסטאון כהכרה בתרומתו הספרותית והחברתית. ל'אמור נפטר מסרטן הריאות ב־10 ביוני 1988 ונקבר בגליינדל שבקליפורניה. מדיה וקבצים בנושא לואיס ל'אמור בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של לואיס ל'אמור (באנגלית) לואיס ל'אמור, ברשת החברתית Goodreads לואיס ל'אמור, באתר "Find a Grave" (באנגלית) לואיס ל'אמור, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) הביוגרפיה של ל'אמור, כפי שמופיעה באתר הבית של לואיס ל'אמור. הספר "'מערבון" בעריכת מרדכי ליבוביץ, אתר סימניה. The Congressional Gold Medal Awarded to Louis L’Amour, אתר הקונגרס האמריקאי
ל'אקווילה

ל'אקווילה (באיטלקית: L'Aquila) היא עיר במרכז איטליה, בירתו של מחוז אברוצו ונפת ל'אקווילה. העיר נפגעה קשה ברעש האדמה שהכה אותה באפריל 2009. ל'אקווילה נמצאת 100 ק"מ צפונית-מזרחית מרומא ומחוברת אליה בכביש מהיר, העובר בין ההרים. העיר שוכנת על גבעה בעמק של נהר אטרנו (Aterno), מוקפת בהרי האפנינים. הפסגות המושלגות של רכס גראן סאסו נשקפות אליה מצפון מזרח. העיר מוקפת בחומה מתקופת ימי הביניים. בתיה של העיר בנוים על שיפוע גבעות. מצדי רחובות העיר מבנים וכנסיות הבנויים בסגנון הבארוק והרנסאנס. הרחובות מובילים למרכז העיר שם ממוקמת האוניברסיטה המפורסמת של העיר. העיר מוכרת בתור עיר של סטודנטים ויש בה מוסדות תרבות רבים: תיאטרון, תזמורת, אקדמיה לאמנות ואולפן סרטים. העיר שוכנת בקרבת הפסגה הגבוהה של הרי האפנינים, גראן סאסו. היא מצויה בגובה של 721 מטר מעל פני הים בעמק אטרו-פסקרה. מסביבה ארבעה הרים בגובה של 2,000 מטר מעל פני הים. ההרים מונעים את כניסתו של אוויר לח וחם לעיר מהים התיכון ולכן שורר בה אקלים חם ויבש. נוהגים לומר כי מזג האוויר בעיר מניב 11 חודשי קור וחודש אחד קר במיוחד. שטח השיפוט של העירייה הוא גדול במיוחד: 467 קמ"ר. הוא נחשב לשטח השיפוט השישי בגודלו מבין ערי איטליה. לפניו באות, בין השאר, הערים: רומא (במקום הראשון), רוונה בצפון איטליה וסאסארי בסרדיניה. בגלל גודל שטחה, והיותו הררי ברובו, קיימים בה 59 רבעים ושכונות. בשטחה סלולים קרוב ל-3,000 ק"מ כבישים ובנויים אלפי קמ"ר של מבנים. לשירות תושביה עשרות בתי ספר, מרכזים מסחריים רבים, כמאה כנסיות ועשרה בתי קברות. העיר ידועה בעיקר כמקום הכתרתו של האפיפיור סלסטינוס החמישי בשנת 1294, שכיהן בתפקיד חמישה חודשים בלבד ולאחר מכן פרש מתפקידו באופן תקדימי. סלסטינוס קבור בכנסייה המרכזית בעיר, ואת קברו פקדו האפיפיורים בנדיקטוס השישה עשר בשנת 2009 בעקבות רעידת האדמה (שפרש בהמשך בעצמו מתפקידו) והאפיפיור פרנציסקוס ה-1 בשנת 2022. לעיר היסטוריה של רעידות אדמה. נרשמו בה רעידות אדמה בשנים 1349, 1452, 1501, 1646 1703 ו-1706.. בחודש ינואר 2009 הורגשו בעיר אירועים סייסמיים בעוצמה שנעה בין 2.9 ל-6.3 בסולם ריכטר. ב-6 באפריל 2009 בשעה 3:32, התרחשה רעידת אדמה שמוקדה היה במרכז הרי האפנינים. הרעידה הורגשה במחוזות נוספים: בלאציו שבמזרח, במוליזה שבדרום, באומבריה שבצפון-מערב ובקמפניה שבדרום איטליה. ברעידה זו נספו 289 בני אדם וכ-1,500 נפצעו. מחצית מהבתים בעיר העתיקה חרבו, ורוב בתי העיר ניזוקו. כתוצאה מכך נותרו עשרות אלפים ללא קורת גג. הככר המרכזית - מראה מלמעלה הככר המרכזית - מראה אופקי מזרקת 99 התעלות - אחת מהן כונתה נחל קדרון - ירושלים גרמניה רוטווייל, גרמניה ספרד קואנקה, ספרד אוסטרליה הובארט, אוסטרליה פולין ז'לונה גורה, פולין איטליה ברנלדה, איטליה רומניה ביסטריצה, רומניה מדיה וקבצים בנושא ל'אקווילה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ל'אקווילה ל'אקווילה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ל'אקווילה (איטליה), דף שער בספרייה הלאומית province of L'Aquila, Abruzzo, Italy רעש אדמה משני פקד את ל'אקווילה באיטליה בעוצמת 5.2 בסולם ריכטר; מניין ההרוגים מתחילת השבוע עלה ל-275, באתר גלובס, 9 באפריל 2009
היין סלסטיאל גרופ

חברת היין סלסטיאל גרופ (Hain Celestial Group) היא יצרנית מזון המתמקדת בעיקר במזון טבעי ואורגני ובמוצרי טיפוח אישיים. רבים ממוצרי החברה כשרים. המבנה הנוכחי של החברה התגבש בשנת 2000 עם מיזוגן של Hain Food Group ו-Celestial Seasonings. תאגיד היינץ מחזיק כיום 19.5% ממניות החברה. היין פיור פודז (Hain Pure Foods): לב הקבוצה כולה. מייצרת עוגיות, קרקרים, שמן מאכל, מיני סוכר ועוד. סלסטיאל סיזנינגס (Celestial Seasonings): חברה המתמחה בייצור תה צמחים לסוגיו. ארוהד מילז (Arrowhead Mills): חברה המייצרת מוצרים שונים על בסיס דגנים אורגניים, כגון דגני בוקר, גרנולה, תערובות להכנת חביתיות, וופלים, לחם וקינוחים, מיני קמח, חמאת בוטנים אגוזים ושומשום. מדיה וקבצים בנושא היין סלסטיאל גרופ בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של היין סלסטיאל גרופ אתר הברית של היין פיור פודז אתר הבית של סלסטיאל סיזנינגס אתר הבית של ארוהד מילז מידע עסקי על חברת היין סלסטיאל גרופ באתרים Yahoo! Finance • MarketWatch • CNN Money • Bloomberg Business (באנגלית) היין סלסטיאל גרופ, בגוגל פיננסים היין סלסטיאל גרופ, באתר Crunchbase (באנגלית) היין סלסטיאל גרופ, באתר EDGAR של הודעות ל-SEC (באנגלית) Heinz to Purchase Additional Equity in Hain Celestial to Restore Investment Level to 19.5 Percent
המתרחצות הגדולות

המתרחצות הגדולות (בצרפתית: Les Grandes Baigneuses) או המתרחצות הוא ציור שמן מאת האמן הפוסט-אימפרסיוניסט פול סזאן. הציור הוא חלק מסדרה שלמה בנושא זה. שמה של היצירה - "המתרחצות הגדולות" מצביע על גודלה של היצירה, הגדול באופן משמעותי משאר ציורי הסדרה. הציור, הנחשב לאחד מן הציורים החשובים באמנות המודרנית, מצוי כיום באוסף מוזיאון פילדלפיה לאמנות. הציור מתאר קבוצות של נשים עירומות על גדת אגם או נהר. במישור קדמי של הציור מתוארות כ-14 נשים בשתי קבוצות כשמאחוריהן קבוצה של עצים גבוהים. ברקע בתיאור מופיעה הגדה הנגדית של הנהר ובה דמויות נוספות. דמות נוספת מתוארת שוחה במים. הדמויות המתוארות הן חסרות תווי פנים או כל סממן אינדיבידואלי. סזאן מצייר אותן באופן הדומה לציור חלקים אחרים בעבודה. תיאור חלק מתנוחות המתרחצות הוא מוגזם ונועד להדגיש את אופי בניית הקומפוזיציה של הציור וזאת תוך שמירה על סימטריות בגופן של המתרחצות. האלמנט המרכזי בקומפוזיציה הוא שתי קבוצות העצים המתכופפות כלפי מרכז הציור ויוצרות מעין מסגרת מחודדת (משולש) דרכה אנו מביטים על הנוף. אופן הציור של סזאן מטשטש את המרחק בין המישור הקדמי לאחורי והשמיים הנשקפים דרך העצים מתוארים בחומריות זהה לזו של העצים. הנשים, המצוירות בתנוחות שונות ופונות לכיוונים שונים יוצרות אף הן משולשים בין איבריהן. הציור הוא הגדול מסדרה של ציורי מתרחצים - גברים ונשים - אותם צייר סזאן במהלך חייו. בחינה של סדרת הציורים מגלה מהלך מורכב של בחינת אופן ייצוג האובייקט באמצעים אמנותיים. סזאן צייר את היצירה בשנת חייו האחרונה. מסיבה זו יש אשר הרואים בה יצירה בלתי גמורה. לאחר מותו של סזאן נרכש הציור על ידי סוחר האמנות אמברואז וולאר (Ambroise Vollard). ב-6 ביולי 1937. לאחר שעבר בין כמה בעלים שונים, נרכש הציור, תמורת סכום של 110,000 דולר, על ידי אספן האמנות ג'וזף וידנר (Joseph E. Widener) בעבור מוזיאון פילדלפיה לאמנות. בשנת 1980 הכליל ה-BBC את הציור בסדרת הטלוויזיה של "100 הציורים הגדולים" (100 Great Paintings). "המתרחצות הגדולות", באתר מוזיאון פילדלפיה לאמנות (באנגלית) קארן ווילקין The Wall Street Journal, ‏"המתרחצות הגדולות" של סזאן: אחד הציורים החשובים באמנות המודרנית, באתר גלובס, 26 בינואר 2023 ראו: [1]
קונטרס (כתב עת)

קוּנטרס או בשמו המלא: קונטרס: ידיעות, שיחות ומכתבים, היה ביטאונה של מפלגת אחדות העבודה ובמידה מסוימת היה גם ביטאון ההסתדרות לפני ייסוד דבר. כתב העת ראה אור כשבועון בין השנים 1919–1930 ו-1943–1945. השם "קונטרס" פירושו חוברת העוסקת בנושא מסוים (מלטינית: commentarius - פנקס רשימות), חיבור קצר או אוסף הערות בנושא מסוים. עורכו הראשון של קונטרס היה ברל כצנלסון, ולאחר שהקים את "דבר" והיה לעורכו, ערכו את כתב העת דוד רמז, מרדכי קושניר ויצחק יציב. גיליונות מסוימים יצאו גם בשמות "איגרת", "חוברת", "גיליון", "פנקס", "מכתב לחברים". בשנתו הראשונה צורף לקונטרס מוסף ספרותי חודשי בעריכת יוסף חיים ברנר בשם "האדמה", אך לאחר רצח ברנר פָּסקה הוצאת המוסף. כצנלסון שידל את חברי המפלגה ששהו בחו"ל לשלוח כתבות לקונטרס ככתבי חוץ. כך משה שרת, ששהה בלונדון בשליחות התנועה הציונית, שלח כתבות תחת שם העט "בן קדם"; אליהו גולומב כתב מגרמניה; ומשה ביילינסון, שלמד רפואה באיטליה, היה כתב העיתון ברומא. עוד כתבו בעיתון אליעזר ליבנה (ליבנשטיין), אברהם תרשיש, ברל רפטור ואף אב"א אחימאיר, לפני שהפך לרוויזיוניסט. ה"קונטרס" הודפס בדפוס הקואופרטיבי "דפוס אחדות". מעל גיליונות קונטרס התפרסמו דוחות פעילות מפלגתיים והסתדרותיים, תיאור מפורט של כל ועידה ומועצה ומאמרי פולמוס ארוכים של נציגי פועלים, בעיקר בנוגע לדרכה האידאולוגית והמעשית של הסתדרות העובדים ובנוגע לאיחוד שורות הפועלים העבריים בארץ ישראל. מעל דפי העיתון התנהל גם המאבק הגדול של התקופה כנגד גדוד העבודה. העיתון היה מפלגתי מובהק, ועמד כנגד עיתון "הפועל הצעיר". חוקרת התקופה אניטה שפירא מעירה כי "לא היה זה עיתון קל ונוח לקריאה" וכי "היו מפועלי ארץ ישראל שחטאו, בסתר ושלא בסתר, בקריאת "דאר היום", עיתונו ה"ימני" של איתמר בן-אב"י, שהיה בו מן הלחלוחית הסנסציונית שחסרה [...] בדפיו הצנועים של הקונטרס". "קונטרס" הפסיק להופיע בשנת 1930, על רקע איחוד "אחדות העבודה" עם "הפועל הצעיר" והקמת מפא"י ועל רקע הכפילות המיותרת עם העיתון היומי המצליח דאז, "דבר". כאשר ב-1943 עמדה שוב מפא"י על סף פילוג, חידשו המזוהים עם רעיונות "אחדות העבודה" (סיעה ב') את הופעת "קונטרס" בעריכת יחיאל הלפרן, אך כעבור שנה וחצי הופסקה שוב הופעתו. גצל קרסל, כרך מפתח לשנים תרע"ט-תש"ה, תשכ"ז. אניטה שפירא, ברל, עם עובד, 1980, עמ' 232, 242–243. קונטרס, באתר תנועת העבודה הישראלית אניטה שפירא, ברל, עמ' 232, 242.
Y(4140)

(4140)Y הוא חלקיק תת-אטומי שהתגלה בניסוי במאיץ הלאומי על שם אנריקו פרמי (Fermilab) באילינוי שבארצות הברית, ופורסם לקהילה המדעית ב-17 במרץ 2009. החלקיק נוצר בהתפרקות מזון B+. הוא התגלה לאחר בחינת 20 מילארדי התנגשויות פרוטונים ואנטי-פרוטונים, שם זוהה כי בחלק קטן של המקרים הייתה ההתפרקות שונה מההתפרקות המוכרת, והפיקה את החלקיק (4140)Y. מסת המנוחה שלו היא 4143.0 ± 2.9 ± 1.2 MeV/c2, ומכאן שמו. רקפת תבור, התגלה חלקיק נוסף המאתגר את החוקרים (אורכב 08.04.2009 בארכיון Wayback Machine), אפוק טיימס ישראל, 5.4.2009 ההודעה הרשמית לעיתונות של מעבדות פרמי, 18.3.09 (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא פיזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דגל ריינלנד-פפאלץ

דגל ריינלנד-פפאלץ הוא דגלה של המדינה הגרמנית ריינלנד-פפאלץ. עיצובו של הדגל מבוסס על דגל גרמניה - טריקולור שחור-אדום-זהב והוא מושחת בסמל ריינלנד-פפאלץ בקנטון. הדגל נקבע כדגל המדינה בחוקת ריינלנד-פפאלץ ב-18 במאי 1947. לאחר מלחמת העולם השנייה הוקמה ריינלנד-פפאלץ באזור הכיבוש הצרפתי מצירוף של כמה מחוזות היסטוריים, רובם היו שייכים בעבר למדינות הסה ובוואריה. צבעי הדגל מסמלים את צבעיה הלאומיים של גרמניה בצירוף סמל המדינה וזאת מכיוון ולשילוב הצבעים אין קשר ישיר לאף אחד מחלקי המדינות ההיסטוריות אשר הרכיבו את המדינה, ואילו השימוש בדגל מתקופת רפובליקת ויימאר סימל את הדמוקרטיה החדשה. הדגל משמש הן את אזרחי המדינה והן את הרשויות המדיניות. כאשר מוצג בשימוש רשמי יוצג בדרך כלל לצידו של הדגל הלאומי ודגל האיחוד האירופי. סמל ריינלנד-פפאלץ מדיה וקבצים בנושא דגל ריינלנד-פפאלץ בוויקישיתוף ריינלנד-פפאלץ, באתר דגלי העולם (באנגלית) חוקת ריינלנד-פפאלץ (18 במאי 1947) (בגרמנית)(הקישור אינו פעיל, 23 ביולי 2022) ריינלנד-פפאלץ באתר דגלי העולם (באנגלית)
הלוואה וחיסכון (תספורת)

הלוואה וחיסכון הוא כינוי שניתן לסוג של תספורת או תסרוקת של גברים מתקרחים, שבה שיער מאזור לא מקריח בראש מסודר כך שיסתיר את הקרחת. השם "הלוואה וחיסכון" ניתן על שום המטאפורה, לפיה האזור השעיר "מלווה" את השיער לקרחת, והוא שימוש הומוריסטי בשם הבנק הלוואה וחיסכון. יש הרואים בתסרוקת זו חיננית ונאה, אולם יש הרואים בה סירוב להודות במציאות הקרחת וניסיון לשמר את מראה הנעורים שאבד. בין אישי הציבור שהסתרקו ב"הלוואה וחיסכון" ניתן למצוא את המשורר נתן זך, דובר צה"ל אבי בניהו, ראש עיריית ניו יורק רודולף ג'וליאני, נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, השחקן שון קונרי, החקיין טוביה צפיר, המוזיקאי דני סנדרסון וראשי הממשלה אהוד אולמרט ובנימין נתניהו. מדיה וקבצים בנושא הלוואה וחיסכון בוויקישיתוף