אוניות המערכה מסדרת קרוליינה הצפונית

אוניות המערכה מסדרת "קרוליינה הצפונית" היו זוג אוניות מערכה מהירות, קרוליינה הצפונית ווושינגטון, שנבנו עבור הצי של ארצות הברית בסוף שנות ה-30 ותחילת שנות ה-40. בתכנון סדרת אוניות מערכה חדשה בשנות ה-30 של המאה ה-20, הצי האמריקני היה מוגבל מאוד על ידי מגבלות האמנה הבינלאומית, שכללו דרישה שלכל אוניות הראשה החדשות יהיה הדחק בתפוסה סטנדרטית של מתחת ל-35,000 טון. הגבלה זו גרמה לכך שהצי לא יכול היה לבנות אונייה עם כוח האש, השריון והמהירות שרצה, וחוסר הוודאות שנוצר גרם לכך שהצי שקל חמישים תכנונים שונים. בסופו של דבר, המועצה הכללית של צי ארצות הברית הכריזה על העדפתה לאוניית מערכה במהירות של 30 קשרים (56 קמ"ש), מהירה יותר מכל אונייה ששירתה בצי האמריקני, עם סוללה ראשית של תשעה תותחי 14 אינץ' (356 מ"מ) /50 קליבר Mark B. הדירקטוריון האמין שאוניות אלו יהיו מאוזנות מספיק כדי לקחת על עצמן ביעילות מספר רב של תפקידים. עם זאת, מזכיר הצי בפועל אישר גרסה מתוקנת של תכנון אחר, שבצורתו המקורית נדחה על ידי המועצה הכללית. תכנון זה דרש אונייה במהירות של 27 קשרים (50 קמ"ש) עם שנים עשר תותחי 14 אינץ' בצריחים מרובעים והגנה מפני תותחים באותו קליבר. בחריגה משמעותית משיטות התכנון האמריקאיות המסורתיות, עיצוב זה העניק עדיפות לכוח האש במחיר של מהירות והגנה. לאחר שהחלה הבנייה, ארצות הברית הפעילה מה שנקרא "סעיף מדרגות נעות" באמנה הבינלאומית להגדלת החימוש העיקרי של הסדרה לתשעה תותחי 16 אינץ' (406 מ"מ) /45 קליבר Mark 6. גם קרוליינה הצפונית וגם וושינגטון ראו שירות נרחב במהלך מלחמת העולם השנייה במגוון תפקידים, בעיקר בזירת האוקיינוס השקט, שם הם ליוו כוחות משימה של נושאות מטוסים מהירות, כמו במהלך קרב ים הפיליפינים, וערכו הפגזות על החוף. וושינגטון השתתפה גם בקרב אוניות השטח במהלך הקרב הימי על גוודלקנל, שבו הסוללות הראשיות המכוונות מכ"ם שלה פגעו אנושות באוניית המערכה היפנית קירישימה. שתי אוניות המערכה ניזוקו במהלך המלחמה, כאשר קרוליינה הצפונית ספגה פגיעת טורפדו ב-1942 ו-וושינגטון התנגשה באינדיאנה ב-1944. לאחר תום המלחמה, שתי האוניות נשארו בשירות לזמן קצר לפני שהועברו לעתודה. בתחילת שנות ה-60, קרוליינה הצפונית נמכרה למדינת קרוליינה הצפונית כספינת מוזיאון, ואילו וושינגטון פורקה לגרוטאות. לאחר תום מלחמת העולם הראשונה, כמה ציים המשיכו והרחיבו את תוכניות הבנייה הימיות שהחלו במהלך הסכסוך. התוכנית של ארצות הברית משנת 1916 קראה ל-6 סיירות מערכה מסדרת לקסינגטון ו-5 אוניות מערכה מסדרת דקוטה הדרומית; בדצמבר 1918, הממשל של הנשיא וודרו וילסון קרא לבנות עשר אוניות מערכה נוספות ושש סיירות מערכה. הצעות המועצה הכללית של 1919–1920 תכננו רכישות מעט קטנות יותר, אך עדיין משמעותיות, מעבר לתוכנית 1916: שתי אוניות מערכה וסיירת מערכה לשנת הכספים 1921, ושלוש אוניות מערכה, סיירת מערכה, ארבע נושאות מטוסים ושלושים משחתות בין שנות הכספים 1922 ו-1924. הממלכה המאוחדת הייתה בשלבים האחרונים של הזמנת שמונה אוניות ראשה (סיירות המערכה G3, עם הנחת השדרית של הראשונה ב-1921, ואוניות המערכה מסדרת N3, שיונחו החל מ-1922). יפן הקיסרית ניסתה, עד 1920, לבנות עד תקן 8-8 של שמונה אוניות מערכה ושמונה סיירות מערכה או סיירות עם הסדרות נגאטו, טוסה, אמאג'י, קיי ומספר 13. שתי אוניות מתכנונים אלו היו אמורים להיות מונחים בשנה עד 1928. בשל העלויות המדהימות הכרוכות בתוכניות כאלה, שר החוץ של ארצות הברית, צ'ארלס אוונס יוז, הזמין משלחות מהמעצמות הימיות הגדולות - צרפת, איטליה, יפן ובריטניה - להתכנס בוושינגטון כדי לדון, ובתקווה לשים סוף למרוץ החימוש הימי. ועידת הצי של וושינגטון שלאחר מכן הביאה להסכם הצי של וושינגטון ב-1922. יחד עם הוראות רבות אחרות, היא הגבילה את כל אוניות המערכה העתידיות להדחק בתפוסה סטנדרטית של 35,000 טון וקליבר תותחים מרבי של 16 אינץ'. היא גם קבעה שחמש המדינות אינן יכולות לבנות אוניית ראשה נוספת במשך עשר שנים ואינן יכולות להחליף אף אונייה ששרדה את האמנה עד שתמלאו לה לפחות עשרים שנה. הסכם הצי השני של לונדון משנת 1936 שמר על רבות מהדרישות של אמנת וושינגטון, אך הגביל את קוטר הנשק על אוניות מערכה חדשות ל-14 אינץ'. האמנות השפיעו רבות על סדרת קרוליינה הצפונית, כפי שניתן להעיד על המסע הארוך למציאת אונייה ששילבה את כל מה שצי האמריקני ראה נחוץ בעודה נותרת מתחת ל-35,000 טון. המועצה הכללית החלה בהכנות לסדרה חדשה של אוניות מערכה במאי-יולי 1935, ושלושה מחקרי תכנון הוגשו להם. "A" כלל אונייה בהדחק של 32,150 טונות ארוכות (32,670 טונות) חמושה בתשעה תותחי 14 אינץ' (356 מילימטרים) בצריחים משולשים, כולם לפני הגשר; מסוגלת להגיע למהירות של 30 קשרים; ומשוריינת כנגד פגזי 14 אינץ'. "B" ו-"C" כללו שניהם אונייה בהדחק מעל 36,000 טון, המסוגלת להגיע למהירות של 30.5 קשרים (56.5 קמ"ש), ומשוריינת נגד פגזים של 14 אינץ'. ההבדל העיקרי בין השניים היה הסוללה הראשית המתוכננת, שכן ל-"B" היו שנים עשר תותחי 14 אינץ' בצריחים משולשים, בעוד של-C היו שמונה תותחי 16 אינץ'/45 קליבר בצריחים כפולים. "A" הייתה היחידה שנשארה בתוך מגבלת ההדחק של 35,000 טון שנקבעה באמנת הצי של וושינגטון ואושרה מחדש בהסכם הצי השני של לונדון. כאשר משרד החימוש הציגה פגז "סופר-כבד" בגודל 16 אינץ', האוניות תוכננו מחדש בניסיון לספק הגנה מפניו, אך הדבר הביא לבעיות משקל קשות; שניים מהתכנונים היו כמעט 5,000 טונות ארוכות (5,100 טונות) מעבר לגבול האמנה. למרות ששלושת המחקרים המקוריים הללו היו כולם אוניות מערכה "מהירות", המועצה הכללית לא הייתה מחויבת למהירויות המקסימליות הגבוהות יותר. זה הציג שאלות למכללת המלחמה של הצי, שביקשה לברר האם הסדרה החדשה צריכה להיות "קונבנציונלית" בעלת מהירות של 23 קשרים (43 קמ"ש) עם סוללה ראשית של שמונה-תשעה תותחי 16 אינץ', או ליתר דיוק כזו הדומה ל-"A"‏, "B" או "C". חמישה מחקרי תכנון נוספים הופקו בסוף ספטמבר 1935, שהיו בעלי מאפיינים של מהירות 23–30.5 קשרים, שמונה או תשעה תותחים 14 או 16 אינץ', ותפוסה סטנדרטית בין 32,000–41,100 טון. התכנונים "D" ו-"E" היו ניסיונות לספינות קרב מהירות עם תותחי 16 אינץ' והגנות מפני אותם תותחים, אך ההדחק שלהם היה גדול ממה שהסכם הצי של וושינגטון התיר. תכנון "F" היה ניסיון קיצוני של נושאת מטוסים ואוניית מערכה היברידית, עם שלושה מעוטים מותקנים בקדמת האונייה ושמונה תותחי 14 אינץ' מאחור. לפי הדיווחים, הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט אהב את התכנון, אולם מכיוון שמטוסים ששוגרו ממעוטים היו בהכרח נחותים מרוב המטוסים המובילים או היבשתיים בגלל המצופים ששימשו לנחיתה, שום דבר לא יצא מהתכנון. התכנונים "G" ו-"H" היו אוניות איטיות יותר במהירות של 23 קשרים עם תשעה תותחי 14 אינץ'; בפרט, "H" נחשב לתכנון מאוזן מאוד על ידי מחלקת התכנון הראשוני של משרד הבנייה והתחזוקה. עם זאת, המועצה הכללית החליטה לבסוף להשתמש באוניות מהירות יותר, ולכן לא קיבלו את תכנונים "G" ו-"H". מחקרים אלו הוכיחו את הקושי שעמם התמודדו המתכננים עם תפוסה של 35,000 טון. הם יכלו לבחור אונייה מהירה יותר, המסוגלת להפליג במהירות של 30 קשרים, אבל זה יאלץ אותם להרכיב חימוש ושריון קל יותר מאשר אוניות מערכה זרות עכשוויות. לחלופין, הם יכלו לבחור במהירות מרבית נמוכה יותר ולהרכיב תותחים כבדים יותר, אך התאמת הגנה נאותה מפני תותחי 16 אינץ' חדשים יותר תהיה קשה ביותר. מדור התכנון המוקדם ערך חמישה מחקרים נוספים באוקטובר, המבוססים על "A" עם שריון נוסף או "B" מוקטן; כולם השתמשו בתותחי 14 אינץ' ודרשו מהירות של לפחות 30 קשרים. שניים כללו ארבעה צריחים, אבל הם היו כבדים מדי ויכללו פחות שריון. תכנון אחר, "K", כלל חגורת שריון בעובי 15 אינץ' (380 מילימטרים) וסיפון בעובי 5.25 אינץ' (133 מילימטרים), שהעניקו לו 19,000–30,000 יארד (17–27 ק"מ) אזור חיסון נגד פגז ה-14 אינץ' הסופר-כבד של ארצות הברית. בעוד שתכנון "K" היה אהוב על בנאי הצי, התפוסה הסטנדרטית שלו הייתה 35,000 טון השאירה מעט מקום לטעויות, שינויים או שיפורים. שני התכנונים האחרונים, "L" ו-"M", כללו צריחים מרובעים כדי לחסוך במשקל (בדומה לאוניית המערכה דנקרק הצרפתית) תוך כדי הרכבה של 12 תותחים. קצינים רבים בצי ארצות הברית תמכו בבניית שלוש או ארבע אוניות מערכה מהירות לליווי נושאות מטוסים וכדי להתמודד עם סיירות המערכה מסדרת קונגו של יפן. אלה כללו את ממלא מקום מזכיר הצי וראש המבצעים הימיים אדמירל ויליאם סטנדלי, נשיא מכללת המלחמה של הצי אדמירל ויליאם ס. פיי, רוב קטן (9–7) של קצינים בכירים בים, וחמישה מתוך שישה קציני מטה עסקו בתכנון אסטרטגי כחלק מחטיבת תוכניות המלחמה, למרות שלפחות קצין אחד האמין שהתקפה אווירית תוכל גם להטביע את סיירות המערכה מסדרת קונגו. עם ההמלצות לעיל, המועצה הכללית בחרה בתכנון "K" לעבור פיתוח נוסף. הוצעו לפחות 35 תכנונים סופיים שונים. כולם ממוספרים בספרות רומיות ("I" עד "XVI-D"), חמש הראשונים הושלמו ב-15 בנובמבר 1935. הם היו הראשונים שהשתמשו במה שנקרא הפחתת משקל "על הנייר": לא ספרו משקלים מסוימים עבור מגבלת ה-35,000 טון של האמנה והם לא היו חלק ספציפי מההגדרה של תפוסה סטנדרטית. במקרה זה, למרות שעוצב חדר אחסון ל-100 פגזים לכל תותח סוללה ראשי ועוד 100 פגזים נוספים, משקלם של הפגזים לא חושב עבור המגבלה של האמנה. התכנונים הסופיים הללו השתנו מאוד בכל דבר מלבד התפוסה והמהירויות הסטנדרטיות שלהם. רק תכנון אחד עבר את גבול ההדחק של ההסכם; כל תכנון אחר דרש 35,000 טון. רק חמישה תוכננו למהירות מרבית של מתחת ל-27 קשרים (50 קמ"ש); מתוכם, רק אחד היה נמוך מ-26.5 קשרים (49.1 קמ"ש): "VII", עם 22 קשרים (41 קמ"ש). "VII" חזר למהירות נמוכה יותר כדי להשיג יותר כוח אש (שנים עשר תותחי 14 אינץ' בצריחים משולשים) והגנה; ככזה, התכנון דרש רק 50,000 כוחות סוס ואורך של 640 רגל (200 מטרים) בלבד. רוב התוכניות האחרות קראו לאורך של 710 רגל (220 מטרים) או 725 רגל (221 מטרים), אם כי לכמה מהם היו אורכים בין 660 רגל (200 מטרים) ו-690 רגל (210 מטרים). נבדקו כמה תבניות תותחים שונות, כולל שמונה, תשעה, עשרה, אחד עשר ושנים עשר תותחי 14 אינץ'; שמונה תותחי 14 אינץ' בשני צריחים מרובעים, ואפילו תכנון אחד עם שני צריחים מרובעים של תותחי 16 אינץ'. תכנון ספציפי אחד, "XVI", היה בעל מהירות של 27 קשרים (50 קמ"ש), אורך של 714 רגל (218 מטרים) עם שנים עשר תותחי 14 אינץ', חגורת שריון בעובי 11.2 אינץ' (284.5 מילימטרים), וסיפון בעובי 5.1–5.6 אינץ' (129.5–142.2 מילימטרים). הוא הופק ב-20 באוגוסט 1936, לשכת החימוש מצאה בו בעיות רבות. לדוגמה, בדיקות מודל הראו שבמהירויות גבוהות, גלים שנוצרו על ידי גוף האונייה ישאירו חלקים תחתונים מסוימים של האונייה חשופים על ידי מים או שריון הולם, כולל מסביב למחסני התחמושת, והלשכה סברה שפגיעות סביב חלק זה של גוף האונייה עלולים לקרות בקלות כאשר נלחמים בטווחים שבין 20,000–30,000 יארד (9.9–14.8 מיילים ימיים; 18–27 ק"מ). בעיות אחרות כללו את התכנון של ההגנה מפני פצצות שהוטלו על ידי מטוסים, שכן הלשכה חשבה שהנוסחה המשמשת לחישוב יעילותה אינה מציאותית, והחידוד של מחיצה קדמית מתחת לקו המים עלולה להחמיר את פגיעות הפגזים התת-מימיים מכיוון שהחרטום ברובו לא משוריין ולכן יכול להיחדר בקלות. הפתרונות שהוצעו לנושאים אלה היו כולם לא מעשיים: תוספת של טלאי שריון סביב המחסנים יכלה לנטרל את יעילות מערכת ההגנה נגד טורפדו של האונייה, והעמקת החגורה ליד החרטום והירכתיים תעלה את תפוסת האוניות על מגבלת ה-35,000 טון. המועצה הכללית תיעבה את התכנון הזה, ואמרה שהיא "לא... אוניית מערכה אמיתית" בשל מהירותה ובעיות השריון שלה. כדי לטפל בבעיות אלו, הוצג סט סופי של תכנוני על ידי המדור לתכנון ראשוני באוקטובר 1936. מסומנים "XVI-B" עד "XVI-D", כולם היו שינויים בתוכנית "XVI". אלה הוסיפו תוספת של 11 רגל (3.4 מטרים) באורך עד "XVI" למהירות גדולה יותר, אך העלייה במשקל שהתקבלה גרמה לכך שניתן היה להרכיב רק אחד עשר תותחי 14 אינץ' עם חגורת שריון בעובי 10.1 אינץ' (260 מילימטרים). ניתן היה להחליף תותח אחד תמורת חגורת שריון בעובי 13.5 אינץ' (342.9 מילימטרים), וניתן היה להחליף עוד אחד ליותר מהירות ועשירית אינץ' נוספת של חגורת שריון; זה הפך לעיצוב "XVI-C". הדירקטוריון הכללי אהב מאוד את "XVI-C", כשראה בו אונייה שיש לה מספיק הגנה כדי להילחם - ולשרוד - במערך הקרב שנוצר עם אוניות הקרב המערכה יותר של ארצות הברית, תוך שהיא בעלת מספיק מהירות לפעול בכוח משומה עצמאי עם נושאת מטוסים או סיירות פושטות מסחר. עם זאת, חבר אחד במועצת המנהלים, אדמירל ג'וזף ריבס - אחד המפתחים העיקריים של אסטרטגיית נושאות המטוסים של ארצות הברית - לא אהב את "XVI-C" מכיוון שהוא האמין שהוא לא מהיר מספיק כדי לעבוד עם נושאות המטוסים במהירות של 33 קשרים (61 קמ"ש), והוא לא היה חזק מספיק כדי להצדיק את העלות שלו. במקום זאת, הוא דגל בפיתוח של "XVI" שנדחה בעבר, תוך הוספת הגנה תת-מימית נוספת וטלאי שריון בתוך האונייה כדי להפוך את המחסנים לחסינים מפני פגיעות פגזים מעל ומתחת למים מטווח של 19,000 יארד (9.4 מיילים ימיים; 17 ק"מ) ומעבר לכך. הגבול החיצוני של אזור החיסון הוגדל מ-28,200 יארד (13.9 מיילים ימיים; 25.8 ק"מ) עד 30,000 יארד (15 מיילים ימיים; 27 ק"מ). לאחר תיקונים נוספים, ריבס הלך לסטנדלי, ראש המבצעים הימיים, שאישר את "XVI" בצורתו החדשה על רקע תקוות הדירקטוריון הכללי, שעדיין חשב שצריך לבנות את "XVI-C". התוספת היחידה של סטנדלי למאפיינים הייתה היכולת לעבור מצריחי ארבעה תותחי 14 אינץ' לצריחי שלושה תותחי 16 אינץ' (406 מילימטרים) אם הופעל "סעיף המדרגות הנעות" בהסכם הצי השני של לונדון. עם פרמטרים אלה שנקבעו כעת, "XVI" יהפוך לבסיס של התכנון כפי שנבנתה סדרת קרוליינה הצפונית למרות תוספת הלוך ושוב על הפרטים הסופיים של התכנון. אלה כללו הגדלת שריון; משהו שמותר על ידי מציאת חיסכון נוסף במשקל על הנייר; שיפוע השריון הוגדל מ-10° ל-13°, ולבסוף נקבע ב-15°; לבסוף הסתיים ויכוח בן חודשים על מתווה מכונות ההנעה, ושינויים קלים נוספים. למרות שהסכם הצי השני של לונדון קבע שתותחי ספינות מלחמה לא יכולים להיות גדולים מ-14 אינץ', מה שנקרא "סעיף מדרגות נעות" נכלל בהתלהבותם של המשא ומתן האמריקני למקרה שמדינה כלשהי שחתמה על הסכם הצי של וושינגטון תסרב לדבוק בכך. גבול חדש. ההוראה אפשרה למדינות החתומות על אמנת לונדון השנייה - צרפת, בריטניה וארצות הברית - להעלות את המגבלה מ-14 ל-16 אינץ' אם יפן או איטליה עדיין סירבו לחתום לאחר 1 באפריל 1937. כאשר חשבו על תצורות פוטנציאליות עבור אוניות הסדרה קרוליינה הצפונית, המתכננים התמקדו ברוב התכנון שלהם בנשק 14 אינץ'; הדרישה של סטנדלי פירושה שמעבר מ-14 ל-16 אינץ', גם לאחר הנחת שדרית האוניות, היה אפשרי. יפן דחתה רשמית את מגבלת ה-14 אינץ' ב-27 במרץ 1937, כלומר ניתן להפעיל את "סעיף המדרגות הנעות". עם זאת, היו מכשולים שעדיין היה צריך להתגבר עליהם: רוזוולט היה נתון ללחץ פוליטי כבד, וכתוצאה מכך, נרתע מלהתיר את התותח ה-16 אינץ'. אני לא מוכן שארצות הברית תהיה המעצמה הימית הראשונה שתאמץ את תותח ה-16 אינץ'. ... בגלל החשיבות הבינלאומית של ארצות הברית שאינה הראשונה לשנות את העקרונות שנקבעו בהסכמי וושינגטון ולונדון, נראה לי שהתוכניות של שתי אוניות המערכה החדשות צריכות לשקול את ... תותח 14 אינץ'. גם אדמירל ריבס יצא בתוקף בעד התותחים הגדולים יותר. במכתב בן שני עמודים למזכיר הצי קלוד א. סוואנסון ובעקיפין לרוזוולט, טען ריבס כי חדירת השריון הגדולה משמעותית של תותח ה-16 אינץ' הייתה בעלת חשיבות עליונה, ושאב דוגמאות מקרב יוטלנד במלחמת העולם הראשונה, כאשר כמה אוניות מערכה הצליחו לשרוד עשר או עשרים פגיעות מתותחים גדולים, אך סיירות מערכה אחרות התפוצצו בשלוש עד שבע פגיעות מכיוון שהפגזים היו מסוגלים לחדור את השריון המגן על מחסני התחמושת והצריחים. ריבס גם טען שהאקדח הגדול יותר יעדיף את "שיטת הירי העקיפה" שפותחה אז, שבה מטוסים ישמשו להעברת מידע מכוון לאוניות מערכה של בעלות הברית, כך שיוכלו להפגיז מטרות שהיו מחוץ לטווח ראייתם או מעבר לאופק, מכיוון שלאוניות מערכה חדשות שנבנות על ידי מעצמות זרות יהיה יותר שריון. ריבס האמין שאם תותח ה-14 אינץ' יאומץ, הוא לא יוכל לחדור את כמות ההגנה הגדולה הזו, בעוד שה-16 אינץ' יוכל לחדור. בניסיון נואש אחרון, שר החוץ של רוזוולט, קורדל הול, שלח מברק ב-4 ביוני לשגריר ביפן, ג'וזף גרו, והורה לו שארצות הברית עדיין תקבל מכסה של תותחי 14 אינץ' אם יוכל להביא לכך גם את יפן. היפנים השיבו שהם לא יכולים לקבל זאת אלא אם כן מספר אוניות המערכה יוגבל; הם רצו שארצות הברית ובריטניה יסכימו לקיים מספר שווה של אוניות מערכה עם יפן, אבל זה היה תנאי ששתי המדינות סירבו לקבל. ב-24 ביוני, שתי האוניות מסדרת קרוליינה הצפונית הוזמנו עם תותחים בקוטר 14 אינץ', אך ב-10 ביולי הורה רוזוולט לחמש אותן במקום זאת בתותחי 16 אינץ' בצריחים משולשים. עיצוב "A" בדחק 32,770 טון הייתה אחת ההצעות הראשונות. שלא כמו "B" ו-"C", זה היה הרבה מתחת לגבול החוזה של 35,000 טון. הוא כלל תשעה תותחי 14 אינץ' בסוללה הראשית שלו; למרות שכל הצריחים היו לפני המבנה העילי, התותחים עדיין יכלו לירות קדימה בתנאי שהם מוגבהים ל-4.5 מעלות או יותר. הסוללה המשנית שתוכננה הייתה שנים עשר תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ) שהיו מסודרות בצורה יוצאת דופן ברכיבים משולשים. עיצוב "F" היה ניסיון ליצור שילוב בר-קיימא של נושאת מטוסים ואוניית מערכה. בהתייחס למגבלות האמנה, לעיצוב היה מרווח נוח במיוחד עם תפוסה סטנדרטית של 32,260 טון. שלוש מעוטים הורכבו על החרטום, בעוד שהאנגר הממוקם מתחתיו יכיל עשרה מפציצים עם כנפיים מקופלות. שני צריחים ללא ירי-על יורכבו מאחור, שניהם יחזיקו ארבעה תותחי 14 אינץ'. עיצוב "VII" חזר לימי אוניות המערכה האיטיות; עם מהירות מרבית של 22 קשרים (41 קמ"ש), היא הייתה מהירה רק בקשר אחד (1.9 קמ"ש) מ"אוניות המערכה הסטנדרטיות" הישנות. המשקל שהושג מהפחתת המהירות נוסף בחזרה בכוח אש והגנה: לעיצוב "VII" היו שנים עשר תותחי 14 אינץ'/50 קליבר בארבעה צריחים משולשים ואזור חיסון נגד תותח 14 אינץ' משלו בין 21,400–30,000 יארד (11–15 מיילים ימיים; 20–27 ק"מ). עיצוב "XVI" הייתה אחת ההצעות הסופיות; לאחר שעיצוב "XVI-C" נדחה, נבחרה גרסה מתוקנת של עיצוב זה עבור אוניות הסדרה קרוליינה הצפונית. היו כמה הבדלים עיקריים בין התוכנית הזו לבין התוכנית הסופית. לדוגמה, כל הפליטה חולקה בסופו של דבר לשתי ארובות בניגוד לאחת, והסוללה המשנית 5 אינץ'/38 קליבר הורכבה מצמדי תותחים ולא מתותחים יחידים. האוניות היו באורך 713 רגל 5.25 אינץ' (217.456 מטרים) בקו המים ואורך כולל של 728 רגל 8.625 אינץ' (222.113 מטרים). הרוחב המקסימלי היה 108 רגל 3.875 אינץ' (33.017 מטרים) בעוד הרוחב בקו המים היה 104 רגל 6 אינץ' (31.85 מטרים) עקב נטיית חגורת השריון. בשנת 1942, הדחק האוניות בתפוסה סטנדרטית היה 36,600 טונות ארוכות (37,200 טונות) בעוד ההדחק במעמס מלא היה 44,800 טונות ארוכות (45,500 טונות), בעוד השוקע המקסימלי היה 35 רגל 6 אינץ' (10.82 מטרים). התפוסה הקרבית המתוכננת הייתה 42,329 טונות ארוכות (43,008 טונות), השוקע הממוצע היה 31 רגל 7.313 אינץ' (9.635 מטרים) והגובה המטאצנטרי היה 8.31 רגל (2.53 מטרים). כפי שתוכנן, הצוות כלל 1,880 איש עם 108 קצינים ו-1,772 מלחים. עד 1945, הגידול הניכר בחימוש נגד מטוסים ומקומות הלינה של הצוות שלהם הגדילו את התפוסה המלאה ל-46,700 טונות ארוכות (47,400 טונות), בעוד שכמות הצוות גדלה ל-2,339 איש עם 144 קצינים ו-2,195 מלחים. לאחר תום מלחמת העולם השנייה צומצם צוות הצוות ל-1,774 איש. גוף אוניות הסדרה כלל חרטום בולבוסי והיה לו עיצוב ירכתיים יוצא דופן לאותה תקופה על ידי הצבת שני צירי ההנעה הפנימיים בשכבות. זה נעשה תאורטי כדי לשפר את תנאי הזרימה למדחפים. בדיקות ראשוניות של אגן דגם עבור תצורות ירכתיים שונות העלו כי סידור ה-skeg יכול להפחית את ההתנגדות, אם כי בדיקות מאוחרות יותר במהלך תהליך התכנון של אוניית המערכה מונטנה יצביעו על עלייה בגרר. הסקגים שיפרו את החוזק המבני של הירכתיים בכך שהם פעלו כקורות וגם סיפקו המשכיות מבנית למחיצות הטורפדו. עם זאת, הסקגים גם תרמו לבעיות רעידות חמורות עם הסדרה שדרשו בדיקות מקיפות ושינויים כדי להפחית אותם. הבעיה הייתה חריפה במיוחד בסמוך למנהל הסוללה הראשית האחורית, מה שדרש פלטות חיזוק נוספות בגלל הרעידות. אף על פי כן, ספינות ישופרו וישולבו בעיצובים של כל אוניות המערכה האמריקאיות הבאות, כאשר בעיות רטט יבוטלו במידה רבה באוניות המערכה מסדרת איווה. קרוליינה הצפונית ווושינגטון היו חמושות בעיקר בתשעה תותחי 16 אינץ' (406 מילימטרים) /45 קליבר Mark 6 ועשרים תותחי 5 אינץ' (127 מילימטרים)‏ /38 קליבר Mark 12. החימוש הקל יותר שלהם כלל מספרים משתנים של תותחי 1.1 אינץ' (28 מילימטרים) /75 קליבר, מקלעי 0.5, בופורס 40 מ"מ ואורליקון 20 מ"מ. תשעת תותחי 16 אינץ'/45 קליבר שהורכבו הן בסדרת קרוליינה הצפונית והן בסדרת דקוטה הדרומית, היו גרסאות משופרות של התותחים שהורכבו בסדרת קולורדו, ומכאן הכינוי "Mark 6". שינוי מהותי מהתותחים הישנים יותר היה יכולתו של ה-Mark 6 לירות פגז חודר שריון במשקל 2,700 ליברות (1,200 קילוגרם) שפותח על ידי לשכת החימוש. בטעינה מלאה עם תותח חדש לגמרי, הפגז הכבד נורה במהירות לוע של 2,300 רגל לשנייה (700 מטר לשנייה). בטעינה מופחתת, אותו פגז נורה במהירות של 1,800 רגל לשנייה (550 מטר לשנייה). חיי הקנה - המספר המשוער של פגזים שהתותח יכול לירות לפני שיהיה צורך לרפד או להחליף אותו - היה 395 פגזים בעת שימוש בחודרי שריון, אם כי אם רק נעשה שימוש בפגזי תרגול נתון זה היה גבוה משמעותית: 2,860. הוא הסתובב 4 מעלות בשנייה, וכל צריח יכול להסתובב עד 150 מעלות משני צידי האונייה. ניתן היה להגביה את התותחים לנטייה מקסימלית של 45 מעלות; צריחים 1 ו-3 יכלו להנמיך עד -2 מעלות, אבל בשל עמדת ירי העל שלו, התותחים בצריח 2 יכלו רק להנמיך ל-0 מעלות. כל תותח היה באורך 736 אינץ' (18,700 מ"מ). טווח מקסימלי עם פגז חודר שריון שהתקבל בנטייה של 45 מעלות: 36,900 יארד (33,700 מטר). באותו גובה פגז סופר נפיץ קל יותר במשקל 1,900 ליברות (860 קילוגרם) היה בעל טווח של 40,180 יארד (20 מיל ימי; 37 קילומטרים). התותחים שקלו 85.85 טון לא כולל העכוז; הצריחים שקלו 1,403–1,437 טון. בעת ירי אותו פגז, לתותח ה-16 אינץ'/45 קליבר Mark 6 היה יתרון קל על פני תותח ה-16 אינץ'/50 קליבר Mark 7 בעת פגיעה בשריון הסיפון - פגז מתותח ה-45 קליבר היה איטי יותר, כלומר היה לו מסלול תלול יותר ככל שהוא ירד. ב 36,000 יארד (18 מיל ימי; 33 קילומטרים), פגז מתותח ה-45 קליבר פגע באונייה בזווית של 47.5 מעלות, בניגוד לזווית של 38 מעלות עם תותח ה-50 קליבר. אוניות הסדרה נשאו עשרה צריחים סגורים Mark 28 Mod 0, שכל אחת מהן תומכת בתותחים תאומים בקוטר 5 אינץ'/38 קליבר Mark 12 אשר במקור תוכננו להרכבה על משחתות שנבנו בשנות ה-30, תותחים אלו היו כל כך מוצלחים שהם נוספו למספר עצום של ספינות אמריקאיות במהלך מלחמת העולם השנייה, כולל כל אוניות המלחמה הגדולות וספינות מלחמה קטנות יותר שנבנו בין 1934 ל-1945. הם נחשבו ל"אמינים ביותר, חזקים ומדויקים" על ידי לשכת החימוש של הצי. תותחי ה-5 אינץ'/38 קליבר תפקדו כתותחים דו תכליתיים. עם זאת, זה לא אומר שהוא בעל יכולות אנטי-אוויר נחותות; כפי שנקבע במהלך ניסויי ירי ב-1941 שנערכו על סיפון קרוליינה הצפונית, התותח היה בעל יכולת עקבית להפיל מטוסים שטסים בגובה 12,000–13,000 רגל (2.3–2.5 מיל; 3.7–4.0 קילומטרים), שהיה רחוק פי שניים מהטווח האפקטיבי של התותח האנטי-אווירי המוקדם יותר בקוטר 5 אינץ'/25 קליבר. כל תותח 5 אינץ'/38 קליבר שקל כמעט 4,000 פאונד (1,800 ק"ג) ללא מכנס התותח. משקל הצריח כולו היה 156,295 ליברות (70,894 קילוגרם). הוא היה באורך כולל של 223.8 אינץ' (5,680 מ"מ), בעל אורך קדח של 190 אינץ' (4,800 מ"מ), והיה בעל אורך תותח של 157.2 אינץ' (3,990 מ"מ). התותח יכול היה לירות פגזים במהירות של 2,500–2,600 רגל לשנייה (760–790 מטר לשניייה); ניתן היה לירות כ-4,600 פגזים לפני שהיה צורך להחליף את הקנה. ההגבהה המינימלית והמקסימלית הייתה -15 ו-85 מעלות, בהתאמה. ניתן היה להגביה או להנמיך את גובה התותחים בערך ב-15 מעלות לשנייה. הטעינה הייתה אפשרית בכל זווית. הצריחים הקרובים ביותר לחרטום ולירכתיים יכלו להסתובב בין -150 ל-150 מעלות; האחרים הוגבלו ל-80 עד 80 מעלות. הם הסתובבו בערך 25 מעלות לשנייה. שאר כלי הנשק על סיפון שתי אוניות הסדרה כללו הרכבים שונים של תותחי קליבר 1.1 אינץ'/75, מקלעי קליבר 0.50, תותחי בופורס 40 מ"מ ותותחי אורליקון 20 מ"מ. למרות שהאוניות תוכננו במקור לשאת רק ארבעה רביעיות תותחי 1.1 אינץ' ו-12 מקלעי .50 קליבר, זה הוגדל מאוד ושודרג במהלך המלחמה. בשתי האוניות, נוספו שני סטים מרובעים נוספים של תותחי 1.1 אינץ' במקום שני זרקורים באמצע האונייה. לאחר שטורפדה ב-1942, הוסרו אלו בקרוליינה הצפונית את אלה ונוספו עשרה סטים מרובעים של תותחי 40 מ"מ. 14 סטים היו קיימים עד יוני 1943, ואילו סט נוסף על גבי הצריח הראשי השלישי באותו נובמבר. וושינגטון שמרה על ששת מרובעי תותחי 1.1 מ"מ עד אמצע 1943, אז עשרה מרובעים של תותחי 40 מ"מ החליפו אותם. באוגוסט כבר היו לה חמש עשרה סטים. שתי האוניות נשאו אותן עד לסיום המלחמה. למקלעי קליבר ה-.50 לא היו הטווח או הכוח הדרושים ללחימה במטוסים מודרניים והם תוכננו להחלפה במספרים שווים של תותחי 20 מ"מ, אבל שום דבר לא יצא מיד מההצעה. למעשה, גם קרוליינה הצפונית וגם וושינגטון נשאו תותחי 20 מ"מ ומקלעי .50 קליבר במשך רוב שנת 1942. באפריל, בקרוליינה הצפונית היו, בהתאמה, 40 ו-12, בעוד בוושינגטון היו 20 ו-12. חודשיים לאחר מכן, המספר של תותחי 20 מ"מ נשאר אותו הדבר, אבל נוספו 12 מקלעי 0.50 קליבר. עד ספטמבר, לוושינגטון נוספו עוד 20 תותחי 20 מ"מ, בסך הכל 40, אך חמישה הוסרו - יחד עם כל מקלעי ה-.50 קליבר - זמן קצר לאחר מכן כאשר נוספו שני סטים מרובעים של תותחי 1.1 אינץ'. בשיפוץ שלה לאחר שטורפדה, נוספו לקרוליינה הצפונית שישה תותחי 20 מ"מ נוספים וכל מקלעי ה-.50 קליבר שלה הוסרו. לוושינגטון היו 64 תותחי 20 מ"מ עד אפריל 1943, לפני שהוחלף צריח יחיד בצריח מרובע קני, ולקרוליינה הצפונית היו 53 עד מרץ 1944. באפריל 1945, קרוליינה הצפונית החזיקה 56 תותחי 20 מ"מ, בעוד וושינגטון החזיקה 75 תותחים. באוגוסט 1945, לשתי הספינות היו שמונה צריחים תאומים 20 מ"מ; קרוליינה הצפונית נשאה גם עשרים תותחים בודדים, בעוד וושינגטון נשאה צריח מרובע קני אחד ושישים ושלושה תותחים בודדים. הן קרוליינה הצפונית והן וושינגטון, שתוכננו לפני המכ"ם, היו מצוידות במקור עם מדי טווח אופטיים רבים של בקרת אש וניווט. הראשון החזיק מעמד עד 1944, אז הוחלף במכ"ם מיקרוגל Mark 27 בתוספת מכ"ם פיקוח אש חימוש ראשי Mark 3. מדי הטווח הוסרו לטובת תותחי 20 מ"מ נוספים מתישהו בין סוף 1941 לאמצע 1942. בנוסף, האוניות הוזמנו עם שני מנהלי בקרת אש Mark 38 והותקנו במקור במכ"ם חיפוש אווירי CXAM, שני Mark 3 ושלושה עבור חימוש משני Mark 4. עד נובמבר 1942, לקרוליינה הצפונית הוסיפו Mark 4 נוסף ומכ"ם חיפוש עילי של SG. תצורת אוניית המערכה הרגילה הייתה קיימת על סיפון קרוליינה הצפונית באפריל 1944, עם מכ"מים SK ו-SG (חיפוש אווירי ושטחי, בהתאמה), SG גיבוי ו-Mark 8s לכוון את הסוללה הראשית שלה. כל ה-Mark 4s נשארו עבור הסוללה המשנית, ואחד מה-Mark 3s הישנים עדיין היה קיים, אולי כגיבוי ל-Mark 8s. צלחת SK-2 החליפה את המכ"ם הישן יותר של SK ו-Mark 12s ו-22s החליפו את ה-Mark 4s בספטמבר של אותה שנה. מלבד שמעולם לא קיבלה SK-2, וושינגטון קיבלה שדרוגים דומים. שתי האוניות עברו שיפוצים נרחבים לקראת סופה או לאחר המלחמה. קרוליינה הצפונית קיבלה מכ"ם חיפוש אווירי משני (SR) ומכ"ם חיפוש זניט SCR-720 בארובה הקדמית. בסוף המלחמה, היה לה מכ"ם חיפוש שטח SP, חיפוש אווירי SK-2, מערכת בקרת אש סוללה מרכזית Mark 38 עם מכ"מים Mark 13 ו-27, מערכת בקרת אש סוללה משנית Mark 37 עם Mark 12, מכ"מים 22 ו-32, ומערכת בקרת אש קטנה יותר מדגם Mark 57, עם מכ"ם Mark 34. במרץ 1946, לוושינגטון היה מכ"ם חזית SK ו-SR אחורי, SG גם קדמי וגם אחורי, וכן משבש TDY (שיכל לשבש מכ"ם על אוניות אחרות). אוניות הסדרה היו מצוידות בארבע טורבינות ג'נרל אלקטריק ו-8 דוודים מסוג Babcock & Wilcox עם שלושה דוודים מסוג אקספרס. תחנת הכוח של האוניות שילבה מספר התפתחויות אחרונות בציוד טורבינות, כולל גלגלי הפחתה סליל כפולים וטכנולוגיית קיטור בלחץ גבוה. הדוודים של קרוליינה הצפונית סיפקו קיטור ב-575 PSI‏ (3,960 קילו-פסקל) בחום של 580 F°‏ (454 C°) כדי לעמוד בדרישת התכנון של 27 קשרים (50 קמ"ש), מערכת ההנעה תוכננה במקור לספק 115,000 כוחות סוס (85,755 קילוואט), אך הטכנולוגיות החדשות הגדילו את התפוקה הזו ל-121,000 כוחות סוס (90,000 קילוואט). למרות עלייה זו, המהירות המרבית של האוניות לא השתנתה, שכן השינויים בתחנת הכוח שולבו בהמשך תהליך התכנון. הטורבינות שכבר הותקנו לא יכלו לנצל עד תום את הלחץ והטמפרטורות הגבוהות יותר, ולכן רמת היעילות לא הייתה גבוהה כפי שהייתה צריכה להיות. בנסיעה אחורה, המנועים סיפקו 32,000 כוחות סוס (24,000 קילוואט). מערכת המנוע חולקה לארבעה חדרי מכונות, כולם על קו האמצע. כל חדר הכיל טורבינה ושני דוודים, ללא כל חלוקה בין הדוודים לטורבינות. זה נעשה כדי להגביל את הסיכון להתהפכות אם האונייה תוצף בכבדות בחדרי המכונות. חדרי המנועים התחלפו במתכונתם: חדרי המנועים הראשון והשלישי סודרו כשהטורבינה בצד הימני והדוודים המתאימים לה בצד השמאלי, ואילו בחדרים השני והרביעי הסידור היה הפוך. חדר המנועים הקדמי ביותר הניע את המדחף החיצוני הימני, הטורבינה השנייה הניעה את המדחף החיצוני השמאלי, המנוע השלישי סיפק כוח למדחף הפנימי הימני, והטורבינה הרביעית הניעה את המדחף הפנימי השמאלי. לכל ארבעת המדחפים היו ארבעה להבים; שני המדחפים החיצוניים היו בקוטר 15 רגל 4 אינץ' (4.67 מטר) והזוג הפנימי היו בקוטר 16 רגל 7.5 אינץ' (5.067 מטר). ההיגוי נשלט על ידי זוג הגאים. בזמן הפעלתן, האוניות הפליגו במהירות מרבית של 28 קשרים (52 קמ"ש), אם כי עד 1945, עם הוספת ציוד אחר, כגון נשק נגד מטוסים, המהירות המרבית שלהם הופחתה ל-26.8 קשרים (49.6 קמ"ש). העליות במשקל גם הפחיתו את טווח השיוט של האוניות. בשנת 1941, הספינות יכלו להפליג לאורך 17,450 מיילים ימיים (32,320 ק"מ) במהירות שיוט של 15 קשרים (28 קמ"ש); עד 1945, הטווח במהירות זו הצטמצם ל-16,320 מיילים ימיים (30,220 ק"מ). במהירות 25 קשרים (46 קמ"ש), הטווח היה נמוך משמעותית, 5,740 מיילים ימיים (10,630 ק"מ). החשמל סופק על ידי שמונה גנרטורים. ארבעה היו טורבו-גנרטורים המיועדים לשימוש ימי; אלה סיפקו 1,250 קילוואט כל אחד. ארבעת האחרים היו גנרטורים דיזל שסיפקו 850 קילוואט כל אחד. שני גנרטורים דיזל קטנים יותר - כל אחד סיפק 200 קילוואט - הספק חירום אם המערכת הראשית תיפגע. תפוקת החשמל הכוללת הייתה 8,400 קילוואט, לא כולל גנרטורים לשעת חירום, ב-450 וולט על זרם חילופין. סדרת קרוליינה הצפונית שילבה שריון "הכל או כלום" ששקל 41% מסך הדחק האונייה; הוא הורכב מ"רפסודה משוריינת" שהשתרעה ממש לפני צריח התותחים הראשון ועד ממש מאחורי צריח התותחים האחורי. הייתה להם חגורת שריון ראשית של שריון מסוג A בעובי 12 אינץ' (305 מילימטרים) באמצע האונייה, נוטה ב-15°, ומגובה ב-0.75 אינץ' (19 מילימטרים) פלדה לטיפול מיוחד (STS). זה הצטמצם ל-6 אינץ' (152 מילימטרים) בקצה התחתון של החגורה. לאוניות היו שלושה סיפונים משוריינים; הסיפון הראשי שלהם היה בעובי 1.45 אינץ' (37 מילימטרים). הסיפון השני והעבה ביותר היה בעובי 3.6 אינץ' (91 מילימטרים) של שריון Class B מורכב על שריון STS בעובי 1.4 אינץ' (36 מילימטרים) ובסך הכל 5 אינץ' (127 מילימטרים). בחלקים החיצוניים של גוף האונייה הציפוי היה בעובי 4.1 אינץ' (104 מילימטרים) Class B מורכב על שריון STS בעובי 1.4 אינץ' (36 מילימטרים). הסיפון השלישי והדק ביותר היה בעובי 0.62 אינץ' (16 מילימטרים) פנימי, ו-.75 אינץ' (19 מילימטרים) חיצוני. הסיפון הראשון תוכנן כדי לגרום לקליעים מפוזרים להתפוצץ, בעוד שהסיפון השני העבה יותר יגן על החלק הפנימי של האוניות. הסיפון השלישי נועד להגן מפני רסיסי פגזים שעלולים היו לחדור לסיפון השני; הוא גם שימש כתמיכה העליונה למחיצות הטורפדו. מגדל הניווט היה מחובר למצודה המשוריינת באמצעות צינור תקשורת בעובי 14 אינץ' (356 מילימטרים). עובי השריון למגדל הניווט עצמו נע בין 16 אינץ' (406 מילימטרים) משני הצדדים עד 14.7 אינץ' (373 מילימטרים) מלפנים ומאחור. הגג היה בעובי 7 אינץ' (178 מילימטרים) והחלק התחתון היה בעובי 3.9 אינץ' (99 מילימטרים). צריחי הסוללה העיקריים היו ממוגנים בכבדות: חזית הצריחים היו בעובי 16 אינץ' (406 מילימטרים), הצדדים היו בעובי 9 אינץ' (229 מילימטרים), הצדדים האחוריים היו בעובי 11.8 אינץ' (300 מילימטרים), והגגות היו בעובי 7 אינץ' (178 מילימטרים). שריון בעובי 16 אינץ' היה הרוחב המרבי שהצליחו מפעלים לייצר בזמן תכנון האוניות; עם זאת, עד 1939, ניתן היה ליצור דפנות בעובי 18 אינץ' (457 מילימטרים). אלה לא הותקנו מכיוון שהוערך כי ההסבה תעכב את השלמת האוניות ב-6 עד 8 חודשים. גם הברבטים שהחזיקו את הצריחים היו מוגנים היטב. החלק הקדמי היה בעובי 14.7 אינץ' (373 מילימטרים), הצדדים גדלו ל-16 אינץ', והחלק האחורי הצטמצם ל-11.5 אינץ' (292 מילימטרים). צריחי התותחים בקוטר 5 אינץ', יחד עם מחסני התחמושת שלהם, היו משוריינים בלוחות STS בעובי 1.95 אינץ' (50 מילימטרים). מערכת ההגנה הצידית שילבה חמישה תאים שחולקו על ידי מחיצות טורפדו ובליטה נגד טורפדו גדולה שנמשכה לאורך "הרפסודה המשוריינת". שני התאים החיצוניים, התא הפנימי ביותר והבליטה נשארו ריקים, ואילו התא השלישי והרביעי מולאו בנוזל. המערכת צומצמה לעומק בשני קצותיו על ידי צריחי התותחים הקדמיים והאחוריים. באזורים אלו נמחק התא החמישי; במקום זאת, היה תא ריק חיצוני ושני חללים מלאי נוזלים, מגובים בתא ריק נוסף. כדי לפצות על מערכת ההגנה התת-ימית המופחתת, חלקים אלה קיבלו ציפוי שריון נוסף, עד עובי 3.75 אינץ' (95 מילימטרים). המערכת המלאה הייתה בעומק 18.5 רגל (5.64 מטרים) ותוכננה לעמוד בראשי נפץ של עד 700 פאונד (320 ק"ג) TNT. ההגנה התת-ימית הייתה מעוגלת על ידי תחתית משולשת שהייתה בעומק 5.75 רגל (2 מטרים). השכבה התחתונה הייתה בעובי 3 רגל (1 מטר) ונשמרה מלאה בנוזל, בעוד שהחלק העליון בעובי 2.75 רגל (1 מטר) נשמר ריק. גם התחתית המשולשת חולקה בכבדות כדי למנוע הצפות קטסטרופליות במקרה של חדירת השכבה העליונה. שתי אוניות, כל אחת בעלות של כ-50 מיליון דולר, אושרו בינואר 1937. חמש מספנות הגישו הצעות לבניית אחת משתי האוניות המתוכננות. שלושה היו תאגידים בניהול פרטי: בית לחם בניית ספינות, בניית ספינות ניו יורק ובניית ספינות ניופורט ניוז. השתיים האחרות, מספנת הצי בניו יורק ומספנת הצי בפילדלפיה, נוהלו על ידי הממשלה. כאשר הצעות המחיר נבדקו, ההגשות של המספנות בניהול פרטי נעו בין 46 ל-50 מיליון דולר, בעוד שעמיתיהם הממשלתיים הגיעו ל-37 מיליון דולר. ניופורט ניוז הייתה ייחודית בין אלו בסירוב לכל ערך כספי קבוע לטובת "עלות פלוס 3 1⁄2%", אך הדבר הוביל לדחיית הצעתם על הסף. ההצעות של חברות פרטיות הושפעו במידה רבה מהחקיקה של ה-New Deal. חוק וינסון-טרמאל הגביל את הרווח מבניית אונייה ל-10 אחוז, בעוד שחוק החוזים הציבוריים של Walsh-Healey קבע שכר מינימום ותנאי עבודה נדרשים לעובדים. החוק האחרון השפיע רבות על יכולתו של הצי לרכוש פלדה, שכן נוסח החוק גרם לחיכוכים בין בכירים בתעשייה, שלא אהבו מאוד את שבוע העבודה בן ארבעים שעות ודרישות שכר המינימום, לבין עובדיהם - שבעצמם היו מסובכים במחלוקת נפרדת המעמידה את איגוד העובדים המיומנים, פדרציית העבודה האמריקאית, מול איגוד הלא-מיומנים, קונגרס ארגוני התעשייה. בתוך התסיסה, הצי נתקל בקשיים בניסיון להשיג 18 מיליון פאונד של פלדה לבניית שש משחתות ושלוש צוללות; הרבה יותר פאונד מזה יידרשו לאוניות המערכה החדשות. למספנות הפרטיות, לעומת זאת, היו בעיות עבודה משלהן, עד כדי כך שאחד מסופרי הצי תיאר את נושאי הצי כ"מינימליים" בהשוואה לבעיות האחרות לבניית ספינות. זה העלה את מחיר אוניות המערכה ל-60 מיליון דולר כל אחת, אז הלשכה להנדסת קיטור והלשכה לבנייה ותיקון המליצו לממונים עליהן כי מכרזים של 37 מיליון דולר משתי מספנות הצי יתקבלו. זה אושר על ידי רוזוולט, שכן ההצעות של המספנות הפרטיות נתפסו כמנופחות שלא בצדק. החוזים עבור קרוליינה הצפונית ווושינגטון - השמות נבחרו רשמית ב-3 במאי 1937 - נשלחו למספנות ניו יורק ופילדלפיה, בהתאמה, ב-24 ביוני 1937. זמן קצר לאחר הודעה זו, רוזוולט הופצץ בלובינג כבד מצד אזרחים ופוליטיקאים מקמדן ומדינת ניו ג'רזי, בניסיון עקר בסופו של דבר לגרום לבניית קרוליינה הצפונית לעבור לבניית הספינות של קמדן בניו יורק; חוזה כזה ישאיר גברים רבים מועסקים באזור זה. רוזוולט סירב ואמר שהפער במחיר גדול מדי. במקום זאת, החברה זכתה בשני מכרזים של אוניות סיוע למשחתות בדצמבר 1937, דיקסי ופריירי. בניית סדרת קרוליינה הצפונית הואטה בגלל הבעיות החומריות שהוזכרו לעיל, השינויים שבוצעו בעיצוב הבסיסי לאחר תאריך זה - כלומר החלפת תותחי 16 אינץ' במקום תותחי 14 אינץ' - והצורך להוסיף אורך וחוזק לממשה כבר נוכח במספנות הצי. שימוש מוגבר בריתוך הוצע כדרך אפשרית להפחתת משקל ולחיזוק התכנון המבני, שכן הוא יכול היה להפחית את משקלן המבני של הספינות ב-10%, אך נעשה בו שימוש רק בכ-30% מהאוניות. העלויות הכרוכות בריתוך ועלייה בזמן הבנייה הפכו אותו לבלתי מעשי. USS קרוליינה הצפונית (BB-55) הונחה ב-27 באוקטובר 1937, אוניית המערכה הראשונה שהוחל בבנייתה על ידי ארצות הברית מאז סדרת דקוטה הדרומית שמעולם לא הושלמה בתחילת שנות ה-20. למרות שקרוליינה הצפונית הושקה ב-13 ביוני 1940 והופעלה ב-9 באפריל 1941, היא לא נכנסה לשירות פעיל בגלל רעידות אורך חריפות מצירי המדחף שלה. בעיה משותפת עם אחותה וושינגטון וכמה ספינות אחרות כמו אטלנטה, היא תוקנה רק לאחר שנבדקו מדחפים שונים על סיפונה של קרוליינה הצפונית, כולל גרסאות ארבע להבים וגרסאות מקוצצות של התלת להבים המקורי. בדיקה זו חייבה אותה להיות בים, וההפלגות הרבות שהתקבלו מנמל ניו יורק אל האוקיינוס האטלנטי גרמו לכך שהיא זכתה לכינוי "The Showboat". לאחר שייט טלטלה בים הקריבי והשתתפות בתרגילי מלחמה, עברה קרוליינה הצפונית את תעלת פנמה בדרך לזירת האוקיינוס השקט. כשהצטרפה לכוח המשימה (TF) 16, אוניית המערכה ליוותה את אנטרפרייז במהלך הפלישות לגואדלקנל וטולאגי ב-7 באוגוסט 1942, והמשיכה ללוות את נושאת המטוסים כשעברה להיות מדרום מזרח לאיי שלמה. קרב איי שלמה המזרחיים החל כאשר זוהו נושאות מטוסים יפניים ב-24 באוגוסט; למרות שמטוסים אמריקאים הצליחו לתקוף ראשונים על ידי הטבעת נושאת המטוסים הקלה ריוג'ו, קבוצת תקיפה מכוח אחר, שנוצרה סביב נושאות המטוסים שוקאקו וזואיקאקו, תקפה את TF 16. בקרב אינטנסיבי של שמונה דקות, קרוליינה הצפונית הפילה 7–14 מטוסים ולא נפגעה יחסית, אם כי היו שבעה כמעט החטאות ואיש צוות אחד נהרג בהפצצה. אנטרפרייז ספגה שלוש פגיעות פצצות. קרוליינה הצפונית הצטרפה אז לכוח החיפוי של נושאת המטוסים סרטוגה, והגנה עליה בזמן שניתנה תמיכה לחיילים אמריקאים שנלחמו בגוודלקנל. למרות שהיא התחמק מטורפדו אחד ב-6 בספטמבר, היא לא הצליחה להימנע מעוד אחד ב-15 בספטמבר. מתוך מטח של שישה טורפדות מהצוללת היפנית I-19, שלושה פגעו בנושאת המטוסים ואספ, אחד פגע באוברייאן, אחד החטיא ואחד פגע בקרוליינה הצפונית. פגיעת ראש נפץ של A 660 ליברות (300 קילוגרם) בצד השמאלי 20 רגל (6.1 מטרים) מתחת לקו המים בנקודה שהייתה ממש מאחורי הצריח מספר אחת, יצרה חור 32 רגל × 18 רגל (9.8 מ' × 5.5 מ'), והביאה לחדירת 970 טונות ארוכות (990 טונות) של מים לתוך האונייה - שאותם היה צריך לקזז עם הצפה נגדית, כלומר עוד 480 טונות ארוכות (490 טונות) של מים שחדרו לאונייה - הרגה חמישה אנשים, ופצעה עשרים. למרות שקרוליינה הצפונית יכולה להפליג במהירות של 24 קשר (44 קמ"ש; 28 מייל לשעה) זמן קצר לאחר הפיצוץ, היא נאלצה מאוחר יותר להאט ל-18 קשר (33 קמ"ש; 21 מייל לשעה) כדי להבטיח שהתמיכה הזמנית לא תיכשל. נזק מבני מתחת לצריח הראשון גרמה לה לא לירות אלא אם כן היה צורך מוחלט, ומכ"ם החיפוש הראשי נכשל. מכיוון שהיה זה הטורפדו הראשון שפגע באוניית מערכה אמריקאית מודרנית, הייתה כמות גדולה של התעניינות מצד קצינים ולשכות שונות בצי ללמוד עליה יותר. המסקנות נתפסו כהצדקה על ידי כמה שהאמינו שיותר מדי הוקרב בתכנון סדרת קרוליינה הצפונית - מערכת ההגנה נגד טורפדו כמעט נשברה ליד אחד האזורים החשובים ביותר של האונייה (מחסני התחמושת), אחרי הכל - והמועצה הכללית קראה להוסיף בליטה נגד טורפדו מחוץ למחסני התחמושת של אוניות המערכה מסדרת איווה, אילינוי וקנטקי. עם זאת, לשכת הספינות החדשה התנגדה לכך על בסיס שהמערכת פעלה כפי שהייתה אמורה לפעול; בכל מקרה, לא בוצעו שינויים. היא תוקנה ושופצה במתקנים בפרל הארבור, ולאחר מכן קרוליינה הצפונית פעלה כמלווה של אנטרפרייז וסרטוגה למשך שארית 1942 ורוב 1943 בזמן שהם סיפקו חיפוי לתנועות אספקה וכוחות באיי שלמה. בין לבין, היא קיבלה בקרת אש וציוד מכ"ם מתקדם במרץ, אפריל וספטמבר 1943 בפרל הארבור. בנובמבר, קרוליינה הצפונית ליוותה את אנטרפרייז בזמן שנושאת המטוסים פתחה בתקיפות על מאקין, טאראווה ואבמאמה. ב-1–8 בדצמבר היא הפגיזה את נאורו לפני שחזרה לחיפוי על נושאות מטוסים; היא ליוותה את באנקר היל בזמן שנושאת המטוסים פתחה בהתקפות על קאווינג וניו אירלנד. כשהצטרפה לכוח משימה 58 בינואר 1944, ליוותה קרוליינה הצפונית נושאות מטוסים כאוניית הדגל של תת-אדמירל וויליס א.לי, מפקד אוניות המערכה, צי האוקיינוס השקט במשך רוב השנה, וסיפקה תמיכה לתקיפות מוטסות על קווג'לין, נאמור, טרוק (פעמיים), סאיפאן, טיניאן, גואם, פלאו, וולאי והולנדיה בינואר-אפריל. גם באפריל, קרוליינה הצפונית הרסה מתקנים הגנתיים בפונאפ לפני שיצאה לכיוון פרל הארבור לתיקון הגה פגום. עם סיום התיקונים, אוניית המערכה הצטרפה לאנטרפרייז ב-6 ביוני להתקפות בתוך מריאנה; כחלק מהם, קרוליינה הצפונית השתמשה בסוללה הראשית שלה כדי להפגיז את סאיפאן וטנאפאג. בסוף יוני, קרוליינה הצפונית הייתה אחת מהספינות האמריקאיות שהשתתפו במה שנקרא "מטווח תרנגולי ההודו הגדול של איי מריאנה", שבו רוב המטוסים התוקפים היפניים הופלו מהאוויר בעלות קטנה למגינים האמריקאים. בעיות עם צירי המדחף שלה גרמו אז לספינת הקרב להפליג למספנת הצי Puget Sound כדי לקבל שיפוץ. היא חזרה לשירות פעיל בנובמבר ולמשימות הליווי של נושאות המטוסים בזמן כדי להיפגע מטייפון. קרוליינה הצפונית הגנה על נושאות מטוסים בזמן שהם סיפקו חיפוי אווירי לציי הפלישה ופתחו בהתקפות על לייטה, לוזון וויסאיאס. לאחר ששרדה סופת טייפון נוספת, אחת שהטביעה שלוש משחתות, המשיכה קרוליינה הצפונית בתפקיד הליווי כאשר מטוסי הצי פגעו בפורמוסה, הודו-סין, סין, איי ריוקיו והונשו בינואר ופברואר 1945. במהלך הפלישה לאיוו ג'ימה, אוניית המערכה סיפקה תמיכה בהפגזות לחיילים על החוף. במהלך ההסתערות על אוקינאווה, קרוליינה הצפונית חיפתה על נושאות מטוסים והפגיזה מטרות על החוף. למרות שהצליחה להפיל שלושה קמיקזות ב-6 באפריל, היא נפגעה גם על ידי פגז 5 אינץ' (127 מילימטרים) במהלך אותה תקופה באירוע אש ידידותית; שלושה נהרגו וארבעים וארבעה נפצעו. אוניית המערכה הפילה מטוס ב-7 ושניים ב-17. לאחר שקיבלה שיפוץ נוסף בין 9 במאי ל-28 ביוני במספנת הצי בפרל הארבור, קרוליינה הצפונית פעלה גם כמלווה נושאות מטוסים וגם כמפגיזת חופים למשך שארית המלחמה. ראויה לציון הפגזה ב-17 ביולי של אזור התעשייה בהיטאצ'י, איבארקי, יחד עם אוניות מערכה אחרות אלבמה, מיזורי, ויסקונסין ואה"מ קינג ג'ורג' החמישי, יחד עם ספינות מלחמה קטנות יותר. באוגוסט, חברי הצוות של קרוליינה הצפונית וחיל הנחתים נשלחו לחוף כדי לסייע בכיבוש יפן. לאחר הכניעה הרשמית, האנשים האלה הוחזרו לאונייה ואוניית המערכה הפליגה לאוקינאווה. במסגרת מבצע "מרבד קסמים" הוחזרו חיילים על גבי האונייה לארצות הברית. היא עברה דרך תאי השיט של תעלת פנמה ב-8 באוקטובר, עגנה בבוסטון ב-17. לאחר שיפוץ במספנת הצי בניו יורק, היא השתתפה בתרגילים מול ניו אינגלנד לפני שהחלה באימון צוערים בקריביים. קרוליינה הצפונית הושבתה בבייון, ניו ג'רזי ב-27 ביוני 1947; היא נשארה בצי המילואים עד 1 ביוני 1960, אז נמחקה ממרשם כלי השיט של הצי. במקום גריטה כפי שנעשה עם רוב אוניות המערכה של ארצות הברית, קרוליינה הצפונית נמכרה למדינת קרוליינה הצפונית תמורת 250,000 דולר ב-8 באוגוסט 1961 כדי להפוך לספינת מוזיאון. הוא נחנך בווילמינגטון ב-29 באפריל 1962 כאנדרטה לזכר אזרחי המדינה שמתו במלחמת העולם השנייה. היא רשומה במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים של ארצות הברית וסומנה כנקודת ציון היסטורית לאומית ב-1 בינואר 1986, היא נשארה שם היום, מתוחזקת על ידי ועדת אוניית המערכה USS קרוליינה הצפונית. USS וושינגטון (BB-56) הונחה ב-14 ביוני 1938, הושקה ב-1 ביוני 1940 ונכנסה לשירות ב-15 במאי 1941 במספנת הצי של פילדלפיה. למרות שנכנסה לשירות, המנוע שלה עדיין לא הופעל במלוא הכוח - כמו אחותה, לוושינגטון היו בעיות גדולות עם רעידות אורכיות, שחוסלו רק לאחר בדיקות רבות שנערכו על סיפון קרוליינה הצפונית. התיקונים אפשרו להפעיל ניסויים של בנאים, שאותם ערכה וושינגטון ב-3 באוגוסט 1941; בהעמסה של כ-45,100 טון, מנועי האונייה הופעלו עד ל-123,850 כוחות סוס (92,350 קילוואט), ובחזרה על הביצועים שוב בפברואר 1942, השיגה 127,100 ו-120,000, כוחות סוס (94,800 ו-89,500 קילוואט). בתחילת 1942 אדמירל משנה ג'ון וו. וילקוקס בחר בוושינגטון כאוניית הדגל של כוח המשימה 39. ב-26 במרץ 1942 הפליגה וושינגטון, יחד עם הורנט, ויצ'יטה, טוסקלוזה וספינות קטנות יותר, כדי לחזק את צי הבית הבריטי. במהלך ההפלגה, וילקוקס נפל לים; הוא נראה זמן קצר לאחר מכן על ידי המשחתת וילסון, כשפניו כלפי מטה במים, אך בשל ים סוער הם לא הצליחו לחלץ את הגופה. לא ידוע מה בדיוק קרה; יכול להיות שהוא פשוט נשטף על ידי גל, אבל היו השערות שהוא לקה בהתקף לב. הכוח הגיע למעגן הראשי של צי הבית, סקפה פלו, ב-4 באפריל. וושינגטון ושאר הספינות של TF 39 השתתפו בתרגילים עם צי הבית עד סוף אפריל. יחד עם יחידות בריטיות מסוימות, כוח המשימה יצא מהאי הבריטי כ-TF 99. הם ליוו כמה מהשיירות הארקטיות שנשאו מטענים חיוניים לברית המועצות. תוך כדי ביצוע חובה זו, אוניית המערכה הבריטית המלווה, אה"מ קינג ג'ורג' החמישי, נגחה בטעות משחתת וחתכה אותה לשניים. ממש מאחורי קינג ג'ורג' החמישי, וושינגטון עברה באותו קטע ים וספגה נזק ממטעני עומק מתפוצצים. אף על פי שהנזק לגוף האונייה היה מינימלי - מוגבל למכל דלק דולף אחד בלבד - מכשירים רבים על סיפון האונייה ניזוקו, כולל מגדרי טווח סוללות ראשיים, מפסקי זרם, שלושה בקרי אש ומכ"מי חיפוש. לאחר מכן, הספינות האמריקאיות נכנסו לנמל איסלנדי, Hvalfjörður, עד 15 במאי; הם חזרו לסקפה פלו ב-3 ביוני. ב-4 ביוני אירחה וושינגטון את מפקד כוחות הצי האמריקאי באירופה, אדמירל הרולד ריינפורד סטארק, שהקים מפקדה זמנית על האונייה לימים הקרובים. ב-7 ביוני, ג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת סקר את אוניית המערכה. וושינגטון יצאה מהים הצפוני לכיוון ארצות הברית ב-14 ביולי בליווי של ארבע משחתות; עם הגעתו למספנת הצי בניו יורק ב-23, היא זכתה לשיפוץ מלא שלקח חודש עד להשלמתו. היא הפליגה לתעלת פנמה ולאוקיינוס השקט ב-23 באוגוסט והגיעה ליעדה, האי טונגה, ב-14 בספטמבר, שם הפכה לאוניית הדגל של אדמירל וויליס "צ'ינג" לי. במהלך החודשים הקרובים, וושינגטון התמקדה בהגעה בטוחה של שיירות אספקה לחיילים הנלחמים בגוודלקנל. ב-13 בנובמבר התגלו שלוש יחידות של ספינות יפניות במסלול לגוודלקנל, אחת מהן מכוונת להפציץ את שדה הנדרסון בזמן שהלילה העניק להן הגנה מפני מטוסים. כוח ההפצצה היפני הראשון נהדף על ידי כוח משחתות-סיירות אמריקאית. ב-14 בנובמבר, היפנים ארגנו גיחה נוספת כדי לנטרל את שדה התעופה. וושינגטון, דקוטה הדרומית וארבע משחתות נשלחו ליירט את הכוח היפני באותו לילה. היפנים, שהורכבו מאוניית המערכה המהירה קירישימה, שתי סיירות כבדות, שתי סיירות קלות ותשע משחתות, הטביעו בתחילה שלוש משחתות אמריקאיות וגרמו נזק משמעותי עליון לדקוטה הדרומית. עם זאת, וושינגטון נותרה בלתי מזוהה ובחצות ירתה על קירישימה מטווח של 5,800 יארד (5 ק"מ; 3 מיילים ימיים), טווח נקודתי עבור תותחי 16 אינץ'/45 קליבר של וושינגטון. וושינגטון ירתה שבעים וחמישה פגזי 16 אינץ' ו-107 פגזי 5 אינץ' במהלך העימות, קלעה 20 פגזי סוללה ראשיים ו-17 פגזים משניים, תקעה את ההיגוי והשביתה את הסוללה הראשית של קירישימה וגרמה להצפה מתקדמת בלתי נשלטת. קירישימה התהפכה בשעה 03:25 בבוקר 15 בנובמבר 1942, ו-212 אנשי צוות אבדו. אש מכוונת מכ"ם מהסוללה המשנית של וושינגטון פגעה גם במשחתת איינאמי בצורה כה חמורה שהיה צריך להטבי אותה. זמן קצר לאחר הקרב, החלו היפנים לפנות את גוודלקנל. עד אפריל 1943, שהתה וושינגטון ליד בסיסה בקלדוניה החדשה, וסיפקה הגנה לסיירות וקבוצות קרב שתמכו במערכה באיי שלמה. כשחזרה לפרל הארבור, היא התאמנה לקרב ועברה שיפוץ לפני שחזרה לאזור הלחימה בסוף יולי. מאוגוסט עד סוף אוקטובר, וושינגטון פעלה מחוץ לאפייט. לאחר מכן היא הצטרפה לארבע אוניות מערכה ושש משחתות כקבוצת משימה (TG) 53.2 לתרגילים; השתתפו גם אנטרפרייז, אסקס ואינדפנדנס. לאחר מכן TG 52.2 הפליגה לאיי גילברט כדי להוסיף כוח אש נוסף לתקיפות שפגעו בהם באותה העת. בהפלגתה בסוף נובמבר, וושינגטון יצאה תחילה למאקין כדי לספק הגנה לספינות שם, ולאחר מכן הפליגה לאושן איילנד כדי להתכונן להפגיז את נאורו עם אחותה קרוליינה הצפונית, כל ארבע אוניות המערכה מסדרת דקוטה הדרומית, ונושאות המטוסים באנקר היל ומונטריי. כל אוניות הראשה תקפו לפני עלות השחר ב-8 בדצמבר; נושאות המטוסים תקפו שוב זמן קצר לאחר מכן. לאחר מכן הפליגו הספינות חזרה לאפייט, והגיעו ב-12 בדצמבר. בחג המולד, וושינגטון, קרוליינה הצפונית וארבע משחתות עזבו את אפייט לאימון ירי. בסוף ינואר, היא הפכה לחלק מ-TG 50.1 כדי ללוות את נושאות המטוסים המהירות בקבוצה זו בזמן שהם פתחו בתקיפות על טארואה וקווג'לין. היא גם עברה כדי לפגוע בקווג'לין עם התותחים שלה ב-30 בינואר. לפני עלות השחר ב-1 בפברואר, כשהשמים עדיין אפופים בחושך, התנגשה וושינגטון באינדיאנה כאשר זו עזבה את המערך כדי לתדלק ארבע משחתות. אינדיאנה הודיעה ברדיו שהיא עומדת לבצע פנייה לכיוון צד שמאל מתוך המערך, אך זמן קצר לאחר שהחלה את הפנייה, הקפטן שלה הורה לבצע היפוך, חזרה לימינה. כשבע דקות לאחר מכן, היא נגלתה לעיני תצפיות על סיפון וושינגטון בטווח של 1,000 יארד (3,000 רגל; 914 מטרים). למרות שהצוותים בשתי האוניות ניסו בטירוף להתחמק אחת מהשנייה, זה לא הועיל; וושינגטון העניקה לאינדיאנה מכה קשה וגירדה חלק גדול מאחור של הצד הימני של האונייה. הקצה הקדמי של וושינגטון ניזוק קשות, כאשר כ-60 רגל (18 מטרים) של החרטום נפלו מטה ואל המים. עשרה אנשי צוות, שישה מוושינגטון, נהרגו או נרשמו כנעדרים. לאחר חיזוקים זמניים לקטע הפגוע, היא נאלצה להפליג לפרל הארבור כדי להצטייד בחרטום דמה כדי לאפשר הפלגה לפוג'ט סאונד. כשהגיעה לשם, היא קיבלה שיפוץ מלא, יחד עם חרטום חדש; עבודה זו נמשכה ממרץ עד אפריל. וושינגטון לא נכנסה שוב לאזור המלחמה עד סוף מאי. לאחר מכן השתתפה וושינגטון במערכה על איי מריאנה ופלאו, ושימשה שוב כספינת ליווי, אם כי היא נותקה ב-13 ביוני לירות על עמדות יפניות בסאיפאן ובטיניאן. עם הגיחה של רוב הספינות הנותרות בצי הקיסרי היפני שאותרו על ידי צוללות אמריקאיות, וושינגטון, יחד עם שש אוניות מערכה נוספות, ארבע סיירות כבדות וארבע עשרה משחתות חיפו על נושאות המטוסים של TF 58; ב-19 ביוני, עם התקפה של מטוסים רבים, החל קרב ים הפיליפינים. וושינגטון הצליחה להביס את ההתקפות, תדלקה והמשיכה ללוות נושאות מטוסים עד שהקימה קבוצת משימה חדשה עם שלוש אוניות מערכה וליווי. לאחר עצירה ממושכת באטול אנווטאק, היא תמכה בחיילים שהסתערו על פלליו ואנגאור לפני שחזרה לתפקידי חיפוי. חובה זו נמשכה מ-10 באוקטובר עד 17 בפברואר 1945. אוניית המערכה הפגיזה את איוו ג'ימה בין 19 ל-22 בפברואר כתמיכה בפלישה לשם לפני שליוותה נושאות מטוסים ששלחו פשיטות מטוסים על טוקיו ומטרות באי קיושו. ב-24 במרץ וב-19 באפריל הפגיזה וושינגטון את אוקינאווה; לאחר מכן היא יצאה לפוג'ט סאונד כדי לקבל שיפוץ, לאחר שהייתה בפעולה במשך רוב הזמן מאז השיפוץ שלה במרץ-אפריל 1944. זה נמשך עד יום VJ והטקס הרשמי שלאחר מכן על סיפון מיזורי, אז וושינגטון קיבלה פקודות להפלגה לפילדלפיה, לשם היא הגיעה ב-17 באוקטובר. כאן קיבלה לתוספת של 145 דרגשים כדי שתוכל להשתתף במבצע מרבד קסמים. היא הפליגה לסאות'המפטון עם צוות מצומצם של 84 קצינים ו-835 אנשי צוות, והחזירה 185 קציני צבא ו-1,479 חיילים מגויסים בחזרה לארצות הברית; זו הייתה ההפלגה היחידה שהיא ערכה לתמיכה במבצע. אוניית המערכה הוכנסה למילואים בבייון, ניו ג'רזי ב-27 ביוני 1947, לאחר רק קצת יותר משש שנות שירות. וושינגטון מעולם לא הופעלה מחדש. היא נמחקה מפנקס כלי השיט של הצי ב-1 ביוני 1960 - בדיוק 21 שנים מאז השקתה - היא נמכרה ב-24 במאי 1961 לגריטה. קרוליינה הצפונית ווושינגטון נותרו בשירות פעיל בשנים מיד לאחר המלחמה, אולי בגלל שהאירוח של הצוות שלהם היה נוח יותר ופחות צפוף מארבעת אוניות המערכה מסדרת דקוטה הדרומית. האוניות זכו לשינויים בתקופה זו; לוח מאפייני האונייה (SCB) הנחה ביוני 1946 שארבעה מתוך צריחי תותחי 40 מ"מ המרובעים יוסרו, אם כי רק שניים הורדו מכל אונייה. גם תותחי ה-20 מ"מ הצטמצמו בשלב מסוים כך ששתי האוניות הוצאו משימוש עם 16 צריחים תאומים. קרוליינה הצפונית ווושינגטון הוצאו משימוש ב-27 ביוני 1947 ולאחר מכן הועברו לצי המילואים. במאי 1954, SCB יצרה פרויקט שיפור כיתתי לאוניות סדרת קרוליינה הצפונית שכלל עשרים וארבעה תותחי 3 אינץ'/50 קליבר עם בקרת אש Mark 56. חודש לאחר מכן, יו"ר ה-SCB הביע את אמונתו שאוניות הסדרות קרולינה הצפונית ודקוטה הדרומית יהיו תוספות מצוינות לכוחות המשימה - אם הם יכולות להיות מהירות יותר. לשכת הספינות שקלה ואז זרקה עיצובים שיניעו את האוניות הללו במהירות של 31 קשרים (57 קמ"ש), ארבעה קשרים מהר יותר מהמהירות הניתנת להשגה הנוכחית שלהם. כדי שקרוליינה הצפונית תשיג מהירות של 31 קשרים, נדרשו 240,000 כוחות סוס (180,000 קילוואט). זה, בתורו, יחייב התקנת תחנת כוח גדולה במיוחד, כזו שלא תתאים לאונייה גם אם הצריח השלישי יוסר. אם תוסר חגורת השריון החיצונית, עדיין יידרשו 216,000 כוחות סוס (161,000 קילוואט). עם זאת, לא משנה אם תוסר חגורת השריון או לא, כל מבנה גוף הגוף מאחור יצטרך להיות שונה מאוד כדי לקבל מדחפים גדולים יותר. הטענה האחרונה נגד הפרויקט הייתה העלות המוערכת הגבוהה של 40 מיליון דולר, שלא כללו את עלות הפעלת אוניות המערכה שלא היו פעילות במשך עשר שנים. חישובים מאוחרים יותר הוכיחו שניתן להקל את התפוסה של אוניות הסדרה מ-44,377 טון ארוך לכ-40,541 טון ארוך, שבו 210,000 כוחות סוס יספיקו. בניסוי נתון הדחק של 39,000 טון, אפילו 186,000 כוחות סוס (139,000 קילוואט) יספיקו; הנתון של 210,000 כוחות סוס נגזר מהערכת יתר של 12.5% כדי לענות על תחתית משובשת או מזג אוויר גרוע. תחנת כוח דומה לזו המשמשת בסדרת איווה (שייצרה 212,000 כוחות סוס (158,000 קילוואט) תספיק, ואם יוסר הצריח השלישי לא יהיו בעיות עם משקל, אבל לא היה מספיק מקום באוניות הסדרה. בהשוואה, תחנת הכוח הנוכחית הייתה 176 רגל × 70 רגל × 24 רגל (53.6 מ' × 21.3 מ' × 7.3 מ'), אבל תחנת הכוח של איווה הייתה 256 רגל × 72 רגל × 26 רגל (78.0 מ' × 21.9 מ' × 7.9 מ') . לבסוף, תהיה בעיה עם המדחפים; של סדרת איווה היו ברוחב 19 רגל (5.8 מטרים), בעוד שאלו של סדרת קרוליינה הצפונית היו ברוחב 17 רגל (5.2 מטרים). בסופו של דבר, לא בוצעו השינויים הללו. עיצובים עבור נושאות מסוקים הכילו גם תוכנית להסבה של אוניות הסדרה קרוליינה הצפונית. בעלות של 30,790,000 דולר, האוניות היו מסוגלות לשאת 28 מסוקים, 1,880 חיילים, 540 טון של מטען ו-200,000 גלון (760,000 ליטר) של נפט. כל תותחי ה-16 אינץ' ו-5 אינץ' היו מוסרים, אם כי הצריח מספר אחת היה נשאר כך שניתן היה לאזן משקלים שנוספו על ירכתי האונייה. במקומם, האוניות היו מקבלות שישה עשר תותחי 3 אינץ' בצריחים תאומים. ההדחק ירד מעט למשקל טעון מלא של כ-42,600 טון, בעוד שהמהירות לא הייתה משתנה. ההערכה הייתה שהאוניות יכלו לשרת כחמש עשרה עד עשרים שנה בעלות של כ-440,000 דולר בשנה לתחזוקה. עם זאת, נמצא שנושאת מסוקים ייעודית תהיה חסכונית יותר, ולכן התוכניות נגנזו. מדיה וקבצים בנושא אוניות המערכה מסדרת קרוליינה הצפונית בוויקישיתוף