laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
גדעון דבורצקי

גדעון דבורצקי (25 בפברואר 1952 - 21 באוקטובר 1973) היה קצין ומפקד ביחידת חרמ"ש של חיל השריון שעוטר בעיטור העוז במלחמת יום הכיפורים. גדעון דבורצקי נולד בירושלים, בן לשרה דבורצקי, מתרגמת, ואריה דבורצקי פרופסור למתמטיקה, נשיא מכון ויצמן למדע. למד במגמה הריאלית בגימנסיה רחביה שבירושלים. התגייס לצה"ל בפברואר 1970.  אחרי שנדחה במבדקים לקורס טיס בשל עיוורון צבעים חלקי, הוצב בחיל השריון ונשלח ליחידת חרמ"ש. אחרי כשנה נשלח לקורס מ"כים חרמ"ש וסיים קורס זה כחניך מצטיין. באמצע שנת 1971 נשלח לקורס קצינים וגם אותו סיים בציון גבוה ומונה למ"מ בחרמ"ש. בתקופת שירותו הסדיר חלתה אמו וזמן קצר לפני שסיים את השירות, נפטרה. בסוף שנת 1972 השתחרר מהשירות הסדיר והחל ללמוד מתמטיקה (מסלול מואץ) ופיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים. כשפרצה מלחמת יום הכיפורים, נשלח דבורצקי לסיני כמ"מ בפלוגת חרמ"ש בגדוד 100 של אהוד ברק. השתתף בקרבות הבלימה ובמערכה להחזקת ראש הגשר. כשנפגע מפקד הפלוגה, קיבל את הפיקוד עליה. ביום 17 באוקטובר 1973 בצהריים, בגזרת החווה הסינית, בציר טרטור, כשלושים מטר מן הקו הקדמי של המצרים נותרה קבוצה של עשרים צנחנים וטנקיסטים, רבים מהם פצועים. הם נשארו ללא תחמושת, בשעה שנורתה עליהם אש האויב. בניסיון חילוץ ראשון נפגע הכוח מטילים, למרות זאת התנדב סרן גדעון דבורצקי לחלץ אותם בנגמ"ש שלו. דבורצקי הוריד את כל אנשי הצוות ונשאר עם רק עם שלושה מתנדבים, יהודה חדד, הנהג רב"ט אופיר בית-אריה וסגן גיורא שוהם. מבין ארבעת המחלצים רק יהודה חדד נותר בחיים. שלושת האחרים נהרגו לאחר ימים אחדים מפגיעה ישירה של טיל מצרי ממערב לתעלת סואץ. אהוד ברק פיקד על פעולות החילוץ שאותן הובילה פלוגת החרמ"ש של הגדוד. הוא התפעל מגבורתם של קציני החרמ"ש, גדעון דבורצקי וגיורא שוהם, והם זכו ממנו למחמאות אישיות על גבורתם בקרב. בקרב על החווה הסינית: הסיפור שלא סופר מאת חזי דחבש. גדעון דבורצקי בקרב על החווה הסינית: הסיפור שלא סופר - סיפורו של חזי דחבש - שהשתתף כמפקד מחלקת החוד, באתר www.kippurim.co.il אילן כפיר, ברק וגדוד 100 נלחמו בגבורה בחווה הסינית, באתר הארץ, 20 בנובמבר 2012
עונת 2021/2022 ביורוקאפ

עונת 2021/2022 ביורוקאפ היא העונה ה-20 של המפעל השני בחשיבותו של תחרות אירופית לקבוצות כדורסל השנייה לאחר היורוליג. העונה נפתחה בספטמבר 2021 והסתיימה במשחק הגמר בחודש אפריל 2022. יורוליג בסקטבול שאחראית על היורוקאפ הודיעה על שינוי במבנה, לטורניר יעפילו 20 קבוצות כאשר 16 מהם בעלות רישיון ארוך טווח (שלוש עונות) ועוד ארבע קבוצות יזכו לרישיון חד שנתי. 20 הקבוצות יחולקו לשני בתים של 10 קבוצות בכל בית, כשכל קבוצה תשחק פעמיים (בית חוץ) מול שאר קבוצות הבית כאשר שמונה הקבוצות הראשונות יעפילו לשלבי ההכרעה שיערך בשיטת נוקאאוט. מדיה וקבצים בנושא עונת 2021/2022 ביורוקאפ בוויקישיתוף 2021-22 EuroCup season to start under revamped competition model, Welcome to EUROLEAGUE BASKETBALL (באנגלית)
פרנסין ג'ורדי

פרנסין ג'ורדי (בגרמנית: Francine Jordi; נולדה ב-24 ביוני 1977) היא זמרת שווייצרית. ג'ורדי נולדה בקנטון ברן, מילדות החלה להופיע בשירה ובנוסף למדה לנגן על פסנתר בקונסרבטוריון, ב-1998 זכתה ב-"Grand Prix der Volksmusik", תחרות מוזיקה עממית הנערכת בין המדינות דוברת הגרמנית, בשנה זו הוציא את האלבום הראשון שלה והיא נהייתה לאחת הזמרות המצליחות בשווייץ. בנוסף היא הנחתה שתי תוכניות ב-ARD. היא ייצגה את שווייץ באירוויזיון 2002 עם השיר "Dans le jardin de mon âme" בצרפתית, היא הייתה במקום ה-22 עם 15 נקודות. באותה שנה יצאה לסיבוב הופעות ברחבי מדינתה. ב-2007 הופיעה לראשונה באופרה בהפקה של חליל הקסם שנערכה בקזינו של ברן. ב-2015 החלה להנחות את תוכנית המוזיקה האוסטרית "Musikantenstadl". ב-2009 התחתנה עם רוכב האופניים טוני רומינגר, ב-2011 הם נפרדו. מדיה וקבצים בנושא פרנסין ג'ורדי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פרנסין ג'ורדי פרנסין ג'ורדי, ברשת החברתית פייסבוק פרנסין ג'ורדי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) פרנסין ג'ורדי, באתר Last.fm (באנגלית) פרנסין ג'ורדי, באתר MusicBrainz (באנגלית) פרנסין ג'ורדי, באתר דיזר פרנסין ג'ורדי, באתר Yandex.Music (ברוסית) פרנסין ג'ורדי, באתר Discogs (באנגלית) פרנסין ג'ורדי, באתר Songkick (באנגלית)
קונצ'רטו לכינור של ברהמס

הקונצ'רטו לכינור ברה מז'ור של יוהנס ברהמס, אופוס 77, הוא אחד הידועים ביותר בכל הקונצ'רטי לכינור. היצירה נאמנה לצורת הקונצ'רטו הסטנדרטית, שלושה פרקים במתכונת של מהיר-איטי-מהיר: אלגרו מה נון טרופו אדאג'ו אלגרו ג'וקוזו, מה נון ויוואצ'ה במקורה תוכננה היצירה בארבעה פרקים, כמו הקונצ'רטו השני לפסנתר. הפרקים האמצעיים, שאחד מהם תוכנן כסקרצו, הוחלפו במה שברהמס כינה "אדאג'ו חלוש". היצירה נכתבה בשנת 1878 לכנר יוזף יואכים, ידידו של ברהמס, שהקדיש לו את הקונצ'רטו. ברהמס התייעץ עם יואכים בכתיבת תפקיד הסולו לכינור. הקדנצות המוכרות ביותר שנעשה בהם שימוש ביצירה הן של יואכים, אם כי לא מעט אנשים סיפקו חלופות, ביניהם ליאופולד אאואר, מקס רגר ופריץ קרייזלר. ביצוע הבכורה של הקונצ'רטו היה בלייפציג, ב-1 בינואר 1879. תיקונים שונים נעשו ביצירה בין מועד זה להוצאתה לאור על ידי פרית זימרוק בהמשך אותה שנה. הביקורות לגבי היצירה היו מעורבות: המנצח הנס פון בילו אמר, שיותר משהיצירה נועדה לכינור, היא "נגד הכינור". הנריק וייניאבסקי הגדיר את היצירה "בלתי ניתנת לנגינה", והכנר הווירטואוז פבלו סרסטה סירב לנגן אותה, משום שלא היה מוכן "לעמוד שם כשהאבוב מנגן את המלודיה היחידה ביצירה." בניגוד לביקורות הללו, מאזינים בני ימינו מרגישים לא פעם, שברהמס לא השתדל באמת לייצר מכשיר נוח להפגנת וירטואוזיות, כפי שאולי ציפו ממנו בני זמנו; לברהמס היו יעדים מוזיקליים רמים יותר. ביקורות דומות מושמעות כלפי קונצ'רטי לכלי מיתר של מלחינים גדולים אחרים, כמו הקונצ'רטו לכינור של בטהובן או "הרולד באיטליה" של הקטור ברליוז. הקונצ'רטו לכינור נחשב לאחת היצירות החשובות ביותר ברפרטואר לכינור. הדרישות הטכניות מן הסולן קשות מאוד, תוך שימוש נדיב בצלילים כפולים, באקורדים שבורים, במעברי סולמות מהירים ובגיוון ריתמי. אפשר לייחס את הקושי לכך, שברהמס היה בעיקר פסנתרן (הסבר אפשרי גם לתביעות הטכניות, שצ'ייקובסקי מעמיד בקונצ'רטו שלו לכינור). הבחירה של ברהמס ברה מז'ור לקונצ'רטו שלו רבת משמעות. הואיל והכינור מכוון סול-רה-לה-מי, המיתרים הפתוחים, בהדהוד סימפתטי, מוסיפים ברק לצליל. סביר להניח שזו הסיבה לכך שסולם זה משמש בעוד כמה קונצ'רטי, למשל של בטהובן ושל צ'ייקובסקי. ברהמס כתב עוד שלושה קונצ'רטי: הקונצ'רטו לפסנתר מס' 1 (1859), הקונצ'רטו לפסנתר מס' 2 (1881) והקונצ'רטו הכפול (1887) לכינור, צ'לו ותזמורת. מידע על היצירה "קונצ'רטו לכינור של ברהמס" באתר מיוזיק בריינז מידע על הקומפוזיציה "קונצ'רטו לכינור של ברהמס" באתר AllMusic
יוסף אליהו טריווש

יוסף אליהו בן הלל טריווש (טריבוש) (30 בינואר 1855 – 21 במרץ 1940) היה מחנך, פרשן מקראי, סופר ומתרגם יהודי. טריווש נולד וגדל בוילנה, וכשבגר עבר לגרודנו שבבלארוס, שם עבד כמחנך ומורה לשפה העברית והרוסית. סיפורו הראשון של טריווש פורסם בעיתון העברי הלבנון בשנת 1873. סיפורים ומאמרים נוספים שלו התפרסמו בכתבי העת העבריים השחר, המליץ, הכרמל והשילוח ובעיתון דבר. רבים מסיפוריו תיארו את חיי היהודים ברוסיה. ספריו דור תהפוכות, דין וחשבון ופסיעות קטנות זכו לשבחים רבים. מלבד כתיבת פרוזה, טריווש אף עסק בפרשנות המקרא והוא כתב ספרים ומאמרים בנושא, ביניהם מקרא מפרש. טריווש אף תרגם טקסטים רבים, ביניהם: אנה קארנינה: רומן בשמונה חלקים (לב ניקולביץ' טולסטוי) היסטוריה כללית: העולם העתיק (משה יעקב נדל) המתה (אנני בוק) כתבים נבחרים (לודויג ברנה) מלחמה ושלום - כרכים א-ד (לב ניקולביץ' טולסטוי) מסמולנסק עד מוסקבה: מלחמת נפוליון ברוסיה (לב ניקולביץ' טולסטוי) ספורי הרצל (בנימין זאב הרצל) ספר דברי הימים: מיום היות ישראל עד ימי הדור האחרון (צבי גרץ) כתבי יוסף אליהו טריווש בפרויקט בן-יהודה יוסף אליהו טריווש, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" יוסף אליהו טריווש באתר בית התפוצות לזכר י.א. טריווש בעיתון הבקר יוסף אליהו בן הלל טריבוש (1855-1940), דף שער בספרייה הלאומית יוסף אליהו טריווש, בלקסיקון הספרות העברית החדשה תאריך לידתו אינו ודאי. לפי 'ספר זיכרון לסופרי ישראל', בעריכת נחום סוקולוב נולד בי"א שבט תרט"ו או תרט"ז (לא ברור אם מודפס ט"ו או ט"ז) [=30 בינואר 1855 או 18 בינואר 1856]. יוסף אליהו טריווש, באתר מוזיאון העם היהודי בבית התפוצות יוסף אליהו טריווש, פרצופים מירושלים דליטא, באתר דבר דור תהפוכות, באתר פרויקט בן יהודה דין וחשבון, באתר פרויקט בן יהודה פסיעות קטנות, באתר הספריה הלאומית של ישראל טריבוש, יוסף אליהו בן הלל, מקרא מפרש - שופטים, וילנה, 1911 לב טולסטוי, תרגום: יוסף אליהו טריווש, אנה קרנינה [https://www.nli.org.il/he/books/NNL_ALEPH990013298130205171/NLI המתה: ספור / אנני בוק תרגום - י"א טריווש.]
ושמגייר

וָשְמֶגְייֵר (בהונגרית: Vasmegyer) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה. יהודים חיו בושמגייר בתקופות זמן שונות. רוב שנותיה קיבלה הקהילה שירותי דת מרבנות קמצ'ה, אך היה לה בית קברות משל עצמה. בשנת 1944 יהודי ושמגייר עם שאר יהודי הונגריה גורשו ונרצחו בשואה. מדיה וקבצים בנושא ושמגייר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ושמגייר (בהונגרית) ראיון עם תושבת ושמגייר על יהודי הכפר, הגירוש בשואה והפגישה עם ניצולים. (בהונגרית) נתוני הכפר באתר הלמ"ס ההונגרי קמצ'ה והקהילות המסופחות לה במפקד הקהילות הונגריה בית הקברות היהודי בושמגייר תיעוד יהודי ושמגייר שנרצחו בשואה מפקדי האוכלוסין של יהודי הונגריה, 1993
אזילי דנטור

אזילי דנטור או ארזולי דנטו (בקריאולית האיטית: Erzulie Dantó ,Ezilí Dantor) היא הרוח הבכירה (Lao) והראשית של משפחת הפטרונים במסורת הוודו ההאיטית. ימי שלישי הם הימים השמורים לפולחן לכבוד אזילי דנטור, פולחן אשר נעשה בדרך כלל בבדידות על ידי המתפלל מול מזבח הצבוע בצבעים כחול, ירוק ואדום. הקורבנות כוללים לרוב אבקת קקאו, תכשיטים וטבעות זהובות במיוחד. אם ימי שלישי נופלים על ימי הולדת של המתפללים, עליהם להעלות על מזבח הפולחן חזיר בר. מספרים כי מרד העבדים משנת 1791 התחיל בברית שבאה בעקבות סעודה גדולה שנערכה לכבוד אזילי דנטור. מסיבה זו היא נחשבת להאנשה הלאומית. היא נחשבת לרוח של נקמה וזעם, זאת הפך אותה להיות פופולרית בקרב אמהות חד הוריות בשנות השמונים והתשעים בהאיטי וברפובליקה הדומיניקנית. הייצוג המודרני הסינקרטי של רוח זו נקשר בדרך כלל להמדונה השחורה מצ'נסטוחובה, הקדושה הפטרונית של פולין. איחוד זה של אזילי דנטור עם אייקון קתולי זה נובע מעותקי תמונות וציורים של הפטרונית שהובאו להאיטי על ידי חיילים פולנים שנשלחו בפקודת נפוליאון בונפרטה, כדי להכניע את המהפכה ההאיטית שעדיין נמשכה. מספרים כי מספרי הלגיון הפולני היו קטן משמעותית בניגוד למספר העבדים המתקוממים, מה שאילץ את החיילים השבויים שנותרו להחליף צד ולהילחם לצד העבדים. כתוצאה מפעולה זו, במהלך הטבח של ז'אן ז'אק דסאלין בשנת 1804, שהתרחש זמן קצר לאחר הניצחון בהאיטי; הפולנים שנותרו בחיים קיבלו אזרחות של הרפובליקה החדשה של האיטי. צאצאי חיילים אלה עדיין גרים באי, במיוחד ביישוב קזאלה. תפיסה מוטעית כללית לגבי אזילי דנטור היא שיוך הרוח כפטרונית האמהות. בעיקר בגלל הקשר שלה עם דיוקנה של מריה הבתולה וישו. להאיטי יש שתי דמויות המשמשות כהאנשות לאומיות, האחת היא קתרין פלון, עליה מסופר שתפרה את דגל האיטי הראשון, ומשמשת יותר כהאנשה לאומית של הלאומנות והפטריוטיות ההאיטית, לצידה ניצבת אזילי דנטור, המסמלת את הצד הרוחני והתרבותי של האיטי. Smith, Bonnie G., ed. (2008). The Oxford Encyclopedia of Women in World History, Vol. 1. Oxford University Press. p. 436. ISBN 978-0-19-514890-9. Krista, White (1999–2000). "Espousing Ezili: Images of a Lwa, Reflections of the Haitian Woman". Journal of Haitian Studies. Center for Black Studies Research. 5/6: 68. Archived 2008-03-25 at the Wayback Machine—Discussion on webster.edu. Polish settles in Haiti since 19th Century ערך זה הוא קצרמר בנושא מדינות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מדליית משמר החופים

מדליית משמר החופים (באנגלית: Coast Guard Medal) היא העיטור הגבוה ביותר המוענק לכל אדם המשויך למשמר החופים של ארצות הברית על גבורה יוצאת דופן שלא במהלך קרב. העיטור נוסד בהתאם להחלטת הקונגרס של ארצות הברית מ-4 באוגוסט 1949 הוענק לראשונה ב-1958 על חילוץ פועלים מתעלת מים מתחת לימת אונטריו, מדינת ניו יורק. בדומה לעיטורים המקבילים ביתר הזרועות של הכוחות המזוינים האמריקאים, העיטור מוטבע על מתומן ארד ובמרכזו מופיע סמל משמר החופים. בצידו האחורי מוטבעים המילים "For Heroism" (עבור גבורה). הענקות חוזרות של העיטור מסומנות על ידי כוכבי זהב המתווספים לעיטור. עיטורי הכוחות המזוינים של ארצות הברית מדיה וקבצים בנושא מדליית משמר החופים בוויקישיתוף עיטורי הכוחות המזוינים של ארצות הברית, בספר החוקים של הקונגרס Coast Guard Military Medals and Awards Manual, Homeland Security, 2016 Coast Guard Medal, web.archive.org, ‏28 בספטמבר 2015
היינץ (פירושונים)

היינץ הוא: האם התכוונתם ל... היינץ – חברה אמריקאית ומותג הרטבים המוכר והגדול בעולם קפלת הזיכרון של היינץ – מונומנט היסטורי לאומי וקפלה נאו-גותית באוניברסיטת פיטסבורג, פנסילבניה שם פרטי לגברים ושם משפחה ממקור גרמני (Heinz) אישים אדמונד היינץ – סגנו של ארנסט רהם באס אה, חבר המפלגה הנאצית מרק היינץ – כדורגלן עבר צ'כי
איתי בלומנטל

איתי בלומנטל הוא עיתונאי ישראלי. משמש ככתב הצבאי הראשי של כאן חדשות, חטיבת החדשות של תאגיד השידור הישראלי. איתי בלומנטל נולד בתל אביב, שירת בקבע כקצין שריון לוחם בחטיבה 7, בדרגת רב-סרן. לאחר שחרורו, שירת מספר שנים כלוחם ב-שירות הביטחון הכללי (שב״כ). בוגר לימודי תואר ראשון בתקשורת וניהול במכללה למינהל. במהלך לימודיו שימש ככתב המוניציפלי של ידיעות תל אביב. ב-2013 החל לכתוב באתר ynet, ככתב אזור תל אביב והמרכז. בהמשך שימש ככתב התעופה הרשמי של האתר. ב-2021 הצטרף לחטיבת החדשות של תאגיד השידור והחל לפעול ככתב הצבאי של כאן חדשות. ב-2023 במלחמת ״חרבות ברזל״ נכנס לתוך רצועת עזה עם כוחות מיוחדים ויחידת שלדג והביא דיווחים שסוקרו מהשטח, ביניהם מבית החולים שיפא - בו הוקמו על ידי ארגון הטרור חמאס מנהרות לחימה ברצועת עזה מתוך שטח אזרחי. הביא דיווחים מהגזרות השונות וראיונות עם בכירים בצה"ל ובמערכת הביטחון הישראלית . ב-2024, תאגיד השידור הישראלי הכריז על איתי בלומנטל כאחד מארבעת אנשי התקשורת המובילים בישראל, הזוכים בפרס "הצטיינות עיתונאית" על שם אילן רועה: "הוועדה קבעה כי נשות ואנשי הדסק הצבאי הראו מקצועיות עיתונאית ואומץ לב בדיווחים משטחי הלחימה, וכן מזירות הקרב בתוך רצועת עזה - לעיתים תחת אש חיה, וממנהרות חמאס ברצועה. הם הצטיינו גם בפרסומים בלעדיים בתחום הצבאי, שהשפיעו משמעותית על סדר היום. כל אחד מהזוכים סיקר את הכוחות הלוחמים מתוך הקרבות בעזה לפחות ארבע פעמים, לעיתים תחת אש." איתי בלומנטל, ברשת החברתית אקס (טוויטר) איתי בלומנטל, ברשת החברתית אינסטגרם בלומנטל עוזב את Ynet, מה היעד הבא?, באתר אייס, 21 באפריל 2021 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים ובנושא תקשורת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ארמון שלייסהיים

ארמון שׁליְיסְהִיִּים (בגרמנית: Schloss Schleißheim) כולל שלושה ארמונות ופארק באוברשלייסהיים מצפון למינכן, גרמניה. הארמון הישן היה בתחילתו בית מגורים בסגנון הרנסאנס ומנזר שנבנה בידי ווילהלם החמישי בשנת 1598, סמוך לארמון דכאו. כיום נותרו מהמבנה המקורי השער הראשי ומגדל השעון. תחת שלטונו של בנו, מקסימילאן הראשון, הורחב הבניין בשנים 1617–1623 בידי האדריכלים היינריך שון והנס קרומפפר. במהלך מלחמת העולם השנייה ספג הבניין נזקים כבדים. הארמון שופץ ומכיל כיום שתי תצוגות קבועות – אחת העוסקת בתרבות ודת, והשנייה בהיסטוריית פרוסיה. מקסימיליאן עמנואל בנה את הארמון כדי לסמל את חגיגת נישואיו למאריה אנטוניה, בתו של הקיסר, בשנת 1685. כיום המבנה מכיל תצוגה של כ-2,000 צלחות פורצלן נדירות ועיטורי שולחן שונים. בניית הארמון החדש החלה בשנים 1701 בזמנו של מקסימיליאן השני עמנואל, הנסיך הבוחר מבוואריה, בידי האדריכלים אנריקו זוקאלי השווייצרי וג'וזף אפנר הגרמני. מתוך התכנון המקורי שכלל 4 אגפים, הושלם רק האגף המרכזי. הבנייה הסתיימה בשנת 1926. בארמון שלייסהיים אחד מפארקי הבארוק הבודדים בגרמניה שנותרו. הפארק תוכנן בידי זוקאלי והושלם בשנת 1705. בזמן מלחמת העולם השנייה ניזוק הפארק באופן קשה, אך שופץ לחלוטין וכיום ניתן לבקר בו. הארמון היווה תפאורה ורקע למספר סרטים, בין היתר: "Decision Before Dawn" (הכרעה לפני השחר) – במאי אנאטול ליטבאק, 1951. "Paths of Glory" (שבילי התהילה) – במאי סטנלי קובריק, 1957. "Last Year at Marienbad" (אשתקד במרינבד) – במאי אלן רנה, 1961. "The Three Musketeers" (שלושת המוסקטרים) – במאי פול אנדרסון, 2011. מדיה וקבצים בנושא ארמון שלייסהיים בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ארמון שלייסהיים ארמון שלייסהיים, באתר Everycastle.com Schleißheim palace complex, https://www.schloesser-schleissheim.de/ ארמון שלייסהיים הישן, באתר spottinghistory.com ארמון שלייסהיים, באתר muenchen.de Schleißheim New Palace, https://www.schloesser.bayern.de/ פארק שלייסהיים, באתר schloesser.bayern.de
רומי פורמיצ'ינו

רומי פורמיצ'ינו (באיטלקית: Rumi Formichino) הוא קטנוע מתוצרת יצרנית המדחפים, הפריסקופים והאופנועים Rumi (אנ'), אשר יוצר בין השנים 1960–1954 בעיר ברגמו במחוז לומברדיה באיטליה. ה"פורמיצ'ינו" נולד בשנת 1954 מתוך כוונה לחצוב נתח משוק הקטנועים המשגשג של התקופה. את צורת הגוף הגה בעל החברה והפסל דונינו רומי, שיצר דגם להרכבה בקנה מידה 1:1, ועיצב את החימר שתוכנן על ידי היזם והממציא פייטרו ואסנה (איט'). התוצאה הייתה קטנוע בעיצוב מעודן במיוחד ומשקל יבש של 100 ק"ג, עם מרכב סגסוגת אלומיניום קטום לשני חלקים, הקדמי שוב מחולק לשני חלקים שהכילו את המזלג, הפנס הקדמי, מיכל 7 ליטר, את המעטה האחורי ואת מגן בוץ הגלגל האחורי. המנוע אותר בין שני החלקים כדי לחבר ביניהם. הקטנוע נמכר במחיר של 138,000 לירות איטלקיות, מחיר נמוך למדי לעומת קטנועים אחרים של התקופה. ניתן להשיג במגוון רחב של צבעים (שנהב, כחול קורסיקני, צהוב שנהב, כסף, אפור רומי, זהב לבן, כחול שמיים, אדום קורסיקני) שלדת רכב: מסגרת גוף נשיאה יצוקה מסגסוגת אלומיניום מערכת הצתה: של גלגל תנופה ומגנט מערכת התנעה: התחלת דוושה מנוע: 1 צילינדרים תאום אופקי (אנ'), מנוע שתי פעימות תיבת הילוכים בבלוק 4 מהירויות מאייד מתוצרת "Dell'Orto" מצמד: מולטידיסק כונן סופי: שרשרת מתלה: מתלים קדמיים: עצמות משאלה וקפיצי בולם זעזועים / אחורי: מעטפת מיסבים תנודתית בלמים: בלמים קדמיים: תוף / אחורי: תוף קיבולת מכל דלק: 7 ליטר צמיג: 10x350 מדיה וקבצים בנושא רומי פורמיצ'ינו בוויקישיתוף רומי פורמיצ'ינו, סרטון באתר יוטיוב רומי פורמיצ'ינו, סרטון באתר יוטיוב רומי היה שמה של חברה איטלקית שבנתה אופנועים וסוגים שונים של ציוד שבסיסם בברגמו. בדרך כלל היה זה בית יציקה שבתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה ייצרו מדחפים ופריסקופים (אותם ניתן לראות גם על לוגו החברה) שכוח העבודה שלהם עלה מעשרה עובדים בערך בשנות ה-20 של המאה ה-20 לאלף עובדים בפרוץ מלחמת העולם השנייה. לאחר מלחמת העולם השנייה הושק הייצור מחדש בתחום המכונות לתעשיית המזון לתעשיות הקולנוע והטקסטיל. משנת 1949 התחילה לייצר אופנועים. החברה הייתה מעורבת גם במשבר פיננסי, שנגרם בחלקו על ידי תהפוכות פוליטיות בארגנטינה שגרמו לאובדן אספקת מכונות טקסטיל ענקיות. החברה לא הצליחה להתאושש מאירועים אלה על ידי סיום הייצור שלה, כולל זה של כלי רכב דו גלגליים, בשנת 1960 "רומי פורמיצ'ינו" - מפרט טכני motoinfo.it/schede-tecniche-moto/schede "רומי פורמיצ'ינו" - מפרט motorumi.it/formichino פייטרו ואסנה eccolecco.it/personaggi-illustri/pietro-vassena "רומי פורמיצ'ינו" שנת 1955 lanemotormuseum.org/collection/motorcycles/item/rumi-formichino-1955 "רומי פורמיצ'ינו" designapplause.com/news/people/rumi-formichino מנוע שטוח-תאום הוא מנוע בעירה פנימית דו גלילי עם הצילינדרים משני צידי גל הארכובה. הסוג הנפוץ ביותר של מנוע שטוח-תאום הוא מנוע הבוקסר-תאום, כאשר שני הצילינדרים נעים פנימה והחוצה בו זמנית "רומי פורמיצ'ינו" auctionet.com/en/650936-scooter-rumi-formichino-125-cc-moto-year-model-1954-1962
אדאמה

אדאמה (באמהרית: ኣዳማ, באורומו: Adaamaa, ידועה גם בשמה הקודם נצרת או נזארת' - באמהרית: ናዝሬት, על שם העיר המקראית נצרת) היא עיר באתיופיה ועיר הבירה הנוכחית של מחוז אורומיה. היא ממוקמת כ-100 קילומטרים דרומית מזרחית לאדיס אבבה באזור מזרח שוואה שבמחוז אורומיה. העיר ממוקמת מערבית לקו שבר גאולוגי, והשבר הסורי אפריקני ממזרח. אוכלוסיית העיר, נכון לשנת 2005, היא כ-228,623 תושבים. היא אחת הערים הגדולות באתיופיה, ואוכלוסייה בוורדאה (תת מחוז) שבו ממוקמת העיר כ-422,490. אדאמה היא מרכז תחבורה חשוב. היא ממוקמת על הכביש בין אדיס אבבה לדירה דאווה. מספר גדול של משאיות משתמשות בכביש על מנת להעביר סחורות מנמלי העיר ג'יבוטי שבמדינת ג'יבוטי והעיר אסאב שבאריתריאה (לאחרונה אתיופיה אינה משתמשת בנמלים שבאריתריאה, בגלל מלחמת אריתריאה-אתיופיה). העיר שוכנת גם על מסילת אדיס אבבה-ג'יבוטי, אך חלק זה של המסילה אינו פעיל בהווה. בעיר ישנה גם אוניברסיטה (שבעבר הייתה מכללה טכנולוגית). הקיסר היילה סלאסי קרא לעיר על שם העיר נצרת שבישראל, והשם הזה שימש את העיר עד המאה ה-20. שמה הרשמי של העיר שונה בשנת 2000 בחזרה לשם "אדאמה" בשפת האורומו, אם כי השם הישן "נצרת" נמצא עדיין בשימוש. בתחילת המאה ה-21, הממשלה האתיופית העבירה את עיר הבירה של מחוז אורומיה מהעיר פינפינה לעיר אדאמה, בצעד שנוי במחלוקת. מתנגדי העברה טוענים שהממשלה האתיופית רוצה להפוך את העיר אדיס אבבה למובלעת בתוך מחוז אורומיה, אך תומכי העברה טוענים שמעבר זה יאפשר לפתח את התרבות, ההיסטוריה והשפה של עם האורומו. מדיה וקבצים בנושא אדאמה בוויקישיתוף אדאמה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
וזול

וזול (בצרפתית: Vesoul) היא עיר במזרח צרפת. בעיר מתגוררים כ-14,973 תושבים נכון ל-2018. וזול מוזכרת לראשונה במסמך מ-899 ונקראה באותם ימים "קסטרום וסוליום", כאשר הטירה, הביצורים ומגדל השמירה של הטירה נמצאים כיום באזור שמהווה את מרכז העיר וזול. הבתים הראשונים של העיר נבנו בין כותלי הטורה ומתיישבים חדשים שבאו לאזור העיר נאלצו לבנות את ביתם מחוץ לחומות, על הגבעות שבסמוך עליהן. ב-1814 ולאחר תבוסת האימפריה הצרפתית הראשונה והדחתו של הקיסר הצרפתי, נפוליאון בונפרטה הוקמה באזור העיר מדינת חיץ (אנ'). העם השנים התפתחה העיר בהדרגה ונהפכה למרכז כלכלי אירופי אם כי בסוף ימי הביניים חווה העיר תקופה מאתגרת שכללה מגפות וסכסוכים מקומיים. כיום, אחד מבתי החרושת המרכזיים של חברת המכוניות הצרפתית "קבוצת PSA" נמצא ליד וזול. כ-1,200 סטודנטים לומדים בעיר במספר האוניברסיטאות והמכללות, שהמרכזיות שבהן הם המכון להכשרת אחיות, בית ספר לניהול ומסחר ובתי ספר להוראה. מדיה וקבצים בנושא וזול בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של וזול (בצרפתית) וזול, ברשת החברתית פייסבוק וזול, ברשת החברתית אקס (טוויטר) וזול, ברשת החברתית אינסטגרם וזול, סרטונים בערוץ היוטיוב וזול, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) וסו (צרפת), דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא צרפת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גאת'ות

הגאת'ות הם מזמורים עתיקים בשפה האווסטית המייחסים את כתיבתן לזרתוסטרה. המזמורים מהווים את ליבת הליטורגיה הזורואסטרית. הגתות מחולקים ל-17 פזמונים המורכבים מ-238 בתים בכל פזמון. שפת הגתות, היא אווסטית עתיקה שנכחדה השייכת למשפחת השפות האירניות ולמשפחת-על של השפות ההודו-אירופאיות. ישנם חוקרים שניסו לפענח את הגתות על סמך הסנקסריט אך הסתמכות זו יוצרת קושי בתרגום ובפרשנות שכן שתי השפות, אף על פי שמקורן משותף, התפתחו באופן עצמאי וההבדל ביניהן משמעותי. ישנם תרגומים ופרשנויות על סמך שפות הודו-אירופיות אחרות אך גם תרגומים אלו אינם מציגים תרגום אמיתי ומקיף של הנכתב בגתות. חלק מהפסוקים של הגתות מופנים ישירות לבורא הכל יודע, אהורה מאזדה. פסוקים אלה, מתארים את תמצית האלוהות של האמת. את הטוב שבאלוהות, ווהו מאנה ואת רוח הצדק. כמה מן הפסוקים האחרים מופנים ככל הנראה לציבור שהגיע לשמוע את הנביא זרתוסטרה ובפסוקים אלה הוא ממריץ את קהל שומעיו לחיות את חייהם בדרך אותה הורה אהורה מאזדה. פסוקים אחרים, מהם הובאו כמה היבטים בחייו של זרתוסטרה, הם ביוגרפיים למחצה, אך כולם סובבים סביב משימתו של זרתוסטרה לקדם את השקפתו על האמת. לדוגמה, חלק מהקטעים מתארים את ניסיונותיו הראשונים של זרתוסטרה לקדם את משנתו של אהורה מאזדה, ואת הדחייה שלאחר מכן מצד קרוביו. דחייה זו וסיבות נוספות הובילה אותו לתחושות של ספק בנוגע למסרים אותם ניסה להעביר, ובגתות ביקש לקבל ביטחון ואמונה מאהורה מאזדה כדי להתיר את הספק ולטעון מול מתנגדיו. דוגמה לתרגום של פסקה מתוך הגאת'ות: אני ניגש אליך במחשבה טובה, אהורה מאזדה, כדי שתעניק לי (את הברכה) של שני היבטים אנושיים (כלומר היבט פיזי והיבט נפשי), את החומר ואת המחשבה, את הברכה הנובעת מהאמת, שאיתה אפשר לחיות חיים של שלווה זורואסטריות זרתוסטרה אווסטה היסטוריה של איראן המזמורים של זרתוסטרה (באנגלית) GATHAS, על הגאת'ות באנציקלופדיה איראניקה (באנגלית)
Merci, Chérie

"Merci, Chérie" (בעברית: "תודה, יקירתי") הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר האוסטרי אודו יורגנס. השיר זכה באירוויזיון 1966, לאחר שנבחר על ידי רשות השידור האוסטרית לייצג את אוסטריה באירוויזיון. השיר נכתב בשפה הגרמנית, וכמה מילים בצרפתית. "Merci, Chérie" היא בלדת שאנסון דרמטית. יורגנס שר שיר הודיה לאהובתו לשעבר, על הזמנים היפים שחלו יחדיו. זה היה הניצחון הראשון של אוסטריה בתחרות. השיר בוצע על ידי יורגנס בערב התחרות, תשיעי בסדר ההופעות, לפני שוודיה ואחרי פורטוגל. בתום ספירת הקולות, השיר הוכרז כזוכה של המהדורה ה-11 של תחרות האירוויזיון עם 31 נקודות. לאחר האירוויזיון, עשרות אמנים הקליטו גרסאות כיסוי לשיר בשפות שונות, דוגמת אנגלית, צרפתית, איטלקית, הולנדית, שוודית רומנית ופולנית. יורגנס אף הקליט גרסה ביפנית לשיר, בשם "メ ル シ ー ・ ェ リ ー". יורגנס הוא הפסנתרן הראשון שזכה בתחרות. הפסנתרן השני שזכה הוא דאנקן לורנס ב-2019 עם השיר Arcade". מידע על היצירה "Merci, Chérie" באתר מיוזיק בריינז Eurovision 1966 Results: Voting & Points SUCHE ZOEKEN UDO JÜRGENS
אוסטריה באירוויזיון 1966

אוסטריה באירוויזיון 1966 השתתפה עם השיר "Merci, Chérie", שבוצע על ידי הזמר האוסטרי אודו יורגנס. זו ההשתתפות העשירית של אוסטריה בתחרות, והניצחון הראשון שלה. ב-1966, רשות השידור האוסטרית הכריזה כי יורגנס נבחר לייצג את אוסטריה באירוויזיון. כשבוע לאחר חשיפת הנציג, רשות השידור חשפה את השיר האוסטרי לאירוויזיון 1961, "Merci, Chérie". זו הייתה הפעם השלישית ברציפות שיורגנס נבחר לייצג את אוסטריה. ב-5 במרץ 1966, השיר בוצע על ידי יורגנס באירוויזיון. יורגנס שובץ תשיעי בסדר ההופעות, לפני שוודיה ואחרי פורטוגל. השיר הגיע למקום הראשון עם 31 נקודות. Eurovision 1966 Results: Voting & Points