laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ב.מ.וו 700

ב.מ.וו 700 (BMW 700) היא מכונית סופרמיני תוצרת יצרנית הרכב הגרמנית BMW אשר יוצרה בין אוגוסט 1959 לנובמבר 1965. יוצרו 188,211 יחידות. בשנת 1960 חברת ב.מ.וו ייצרה 155 יחידות ליום. בשנת 1963 הוגדל בסיס הגלגלים ב-160 מ"מ בדגם 700 LS (סדאן). 2 דלתות סדאן (700s BMW), (יוצרו 154,557 יחידות, כולל דגם LS 700 ) 2 דלתות סדאן ( 700 Luxus הקרוי 700 LS), (הדגם יוצר משנת 1962, בסיס הגלגלים היה ארוך ב-160 מ"מ מדגם 700s) 2 דלתות קופה (יוצרו 31,062 יחידות, מאוגוסט 1959) 2 דלתות קבריולה (יוצרו 2,592 יחידות) דגם ספורט - 700 RS (הדגם יוצר מאוגוסט 1960, גוף אווירודינמי, קל משקל, מנוע 697 סמ"ק, בהספק של 30 כ"ס, ויחס דחיסה 1:9) אורך הרכב - 3,540 מ"מ רוחב - 1,480 מ"מ גובה - 1,270 מ"מ בסיס גלגלים - 2,120 מ"מ משקל - 690 ק"ג היה ניסיון להרכבת דגם ב.מ.וו 700 בישראל על ידי התעשיין אפרים אילין. בשנת 1962 אילין התחייב לפני חברת ב.מ.וו להרכיב 840 יחידות בשנה, אבל לבסוף ההסכם לא יצא לפועל. הורכבו 4 יחידות, דגמי ב.מ.וו 700 אשר שווקו בשנת 1963, 2 יחידות בתל אביב, 1 בירושלים, ו- 1 בחיפה. במאי 1963 חתם אילין על חוזה להרכבת מכונית קטנה, עם הינו מוטורס היפנית, ה-קונטסה 900. ביולי 1965 נחתם הסכם על ידי יצחק שובינסקי מנכ"ל אוטוקרס עם חברת ב.מ.וו ולפיו ב.מ.וו תספק לאוטוקרס את תיבת ההילוכים והמנוע של הב.מ.וו 700, כאשר יתר החלקים המכניים ייוצרו בארץ והמרכב יבנה מפיברגלס. בדצמבר 1965 חברת ליילנד הפכה לבעלת מניות עיקריות באוטוקרס, ולספקת הרכיבים העיקרי של אוטוקרס והפרויקט נגנז. ב.מ.וו 700 שווקה בישראל מספטמבר 1960 על ידי סוכנות "אוטו סטוק", שמשרדיה היו ברחוב לבונטין 8, בתל אביב. בשנת 1961 שווקו 376 יחידות, תחת הסיסמה : "המכונית שנבחרה לאחת מהטובות בעולם והאידיאלית לתנאי הארץ". ב.מ.וו סדאן ב.מ.וו קופה ב.מ.וו קופה ב.מ.וו 700 קופה ב.מ.וו 700 קופה ב.מ.וו קופה, שנת 1963 ב.מ.וו 700 - מבט לתא הנהג ב.מ.וו 700 - מנוע אחורי ב.מ.וו LS 700 ב.מ.וו 700 ב.מ.וו 700 - קבריולט ב.מ.וו 700 - קבריולט לוגו ב.מ.וו על דגם 700 קופה ב.מ.וו RS 700 (דגם ספורט) BMW ב.מ.וו 1500 ב.מ.וו 1600 מדיה וקבצים בנושא ב.מ.וו 700 בוויקישיתוף ב.מ.וו 700 (3:46 דקות), יו-טיוב ב.מ.וו 700 קופה (1:15 דקות), יו-טיוב ב.מ.וו 700 (2:11 דקות), יו-טיוב מפעל רכב בשדרות וב.מ.וו מתוצרת ישראל: אגדות רכב שכמעט היו באמת, אתר וואלה, אודי עציון, 14 במאי 2024 ב.מ.וו 700 - גרסת חיפה (תעשיית הרכב הישראלית )
אלייז'ה ווד

אלייז'ה ג'ורדן ווד (באנגלית: Elijah Jordan Wood; נולד ב-28 בינואר 1981) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה ומפיק קולנוע אמריקאי. מוכר בשל גילום דמותו של פרודו בגינס בעיבוד הקולנועי לטרילוגיית "שר הטבעות" ובסרט "ההוביט: מסע בלתי צפוי". ווד נולד בסידר רפידס, איווה, ארצות הברית. הוריו גרושים ויש לו שני אחים. הוא ממוצא אנגלי, אוסטרי, גרמני ודני, והוא חונך כקתולי. כילד השתתף בשיעורי פסנתר. בבית הספר היסודי הופיע בהצגה "צלילי המוסיקה". שנה לאחר מכן הופיע כשחקן ראשי בהצגה "הקוסם מארץ עוץ". הוא שימש כנער המקהלה בהפקה של "See How They Run". ווד דגמן והופיע בפרסומות מקומיות, לפני שמשפחתו עברה ללוס אנג'לס בשנת 1988. הוא נכנס לתחום הבידור בגיל שבע בעידודה של אמו. סוכנות ויליאם מוריס בקליפורניה לקחה על עצמה את קידומו, וכבר בגיל שמונה השתלב בתעשייה. הופעתו הראשונה הייתה בתפקיד קטן שקיבל בקליפ של פאולה עבדול, "Forever Your Girl". לאחר מכן הופיע בתפקיד קטן בסרט "בחזרה לעתיד 2". ב-1993 לוהק לתפקיד הראשי בסרט "הרפתקאותיו של האקלברי פין", וכן לסרט "הבן הטוב" ביחד עם מקולי קאלקין. ב-1995 הופיע ווד בקליפ של הקרנבריז, "Ridiculous Thoughts". בהמשך הופיע בתפקידים שונים בסרטים נוספים. התפקיד הבולט ביותר בקריירה שלו, הוא גילום דמותו של פרודו בגינס בעיבוד הקולנועי לטרילוגיית "שר הטבעות" של טולקין (2001-2003). ב-2005 הקים ווד חברת תקליטים משלו שנקראת "Simian Records". באותה שנה השתתף בסרט "עיר החטאים". ב-2006 הופיע בסרט "בובי", על היום בו נרצח רוברט קנדי. באותה שנה גם דיבב בסרט "תזיזו ת'רגליים". הסרט היה מועמד לפרס גלובוס הזהב וזכה בפרס האוסקר. עוד בקריירת הדיבוב של ווד מופיעה דיבוב הדמות הראשית בסרט 9. ווד מופיע בסרט הביוגרפי "The Passenger", על חייו של איגי פופ בצעירותו. דיבב במשחק הווידאו "Spyro". ב-2007 השתף בתפקיד ראשי בסרט "רציחות באוקספורד". בין השנים 2011–2014 ווד כיכב בקומדיית המצבים "וילפרד". ב-2016–2017 הוא כיכב בסדרת הטלוויזיה "סוכנות הבילוש של דירק ג'נטלי", המבוססת על ספרו של דאגלס אדמס באותו שם. ב-2022 צפוי לצאת סרט נוסף בהשתתפותו - "הטורף הרעיל" בכיכובו של פיטר דינקלייג'. אלייז'ה ווד, ברשת החברתית פייסבוק אלייז'ה ווד, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אלייז'ה ווד, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אלייז'ה ווד, באתר AllMovie (באנגלית) אלייז'ה ווד, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) אלייז'ה ווד, באתר Box Office Mojo (באנגלית) אלייז'ה ווד, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) אלייז'ה ווד, באתר MusicBrainz (באנגלית) אלייז'ה ווד, באתר Discogs (באנגלית)
אסקלפיוס

אסקלפיוס (ביוונית: Ἀσκλήπιος, בלטינית: Aesculapius) היה אל הרפואה של היוונים והרומים. בזכות יכולת הרפואה האלוהית שלו הקים אסקלפיוס את המתים לתחייה ובכך צמצם את הפער בין בני האדם לבין האלים. בפולחן אסקלפיוס, שרווח מאוד ביוון העתיקה, היה חלק נכבד גם לבתו היגיאה, אלת הבריאות שאליה נלווה גם אחיה, טלספורוס. ידוע שהיו קיימים כמה מאות היכלי אסקלפיוס שאליהם נהרו מאות חולים אשר ביקשו תרופות מכוהניו. על פי אפלטון, מילותיו האחרונות של סוקרטס היו "אנו חייבים תרנגול לאסקלפיוס" (מנהג יווני היה להקריב תרנגול לאל זה, אם אדם לא חלה או מיעט מאוד לחלות במהלך חייו). ישנם חוקרים המשערים שדמותו המיתולוגית של אסקלפיוס מקורה באדם היסטורי שחי בסביבות שנת 1200 לפנה"ס. על פי המיתולוגיה היוונית אסקלפיוס היה בנו של אפולו מבת התמותה קורוניס. אפולו, שזעם על כך שקורוניס מתעתדת להינשא לאחר, הרג אותה ויילד את אסקלפיוס בניתוח קיסרי. בכתבי הומרוס מוזכרים בניו, מכאון ופודלריוס. הומרוס מציג באיליאדה את בני אסקלפיוס כרופאים גיבורים בשל יכולות הריפוי שלהם. יוחסו להם שתי משפחות רופאים מפורסמות, "האסקלפיאידים", שעם אחת מהן נמנה היפוקרטס. היגיאה היא בתו. אסקלפיוס היה תלמידו של הקנטאור כיירון וממנו למד רפואה ואף איך להחיות מתים, בזכות דמה של גורגונה, שדם מצידה האחד מחייה וצד שני ממית. זאוס, שהתרגז מכך שבן תמותה מתערב בפעולתם של האלים בנושאי חיים ומוות הרג את הרופא ואף את בניו ובנותיו על ידי מכת ברק. מעשה זה של זאוס הביא לריב בינו ובין אפולו אשר סירב לייצר עבור זאוס את הברקים ששימשו כנשקו של זאוס. על מנת לפייס את אפולו, הפך זאוס את אסקלפיוס לאל. מלוחות התודה שהוקדשו לאסקלפיוס ניתן ללמוד כי עיקר ריפוים של החולים היה בדרך של לינה במקדשים שיוחדו לו. שם הייתה דרך הריפוי מתגלה כביכול בחלום. התנאים הטבעיים במקדשים, כדוגמת אור השמש, האוויר הצח והטבילה במים היטיבו עם החולים. גם כוח האמונה סייע בריפוי. ייתכן שכוהני אסקלפיוס השתמשו בתרופות, ואולי אף ביצעו ניתוחים. החולים היו מעלים קורבנות לאסקלפיוס, כתודה על ריפוים. אסקלפיוס הוא אחד מארבעת האלים המוזכרים בשבועת היפוקרטס ”אני נשבע בשם אפולו המרפא, בשם אסקלפיוס, היגיאה ופנקיאה”. ערך מורחב – מטה אסקלפיוס אסקלפיוס מיוצג בכל פסליו כאדם מזוקן בעל פנים רחומות, הנושא מטה עליו כרוך נחש בודד. כיום, סמלים של ארגונים וגופים העוסקים ברפואה ובבריאות מציגים נחש כרוך סביב מטה. ערך מורחב – אפידאורוס על פי האגדה אסקלפיוס נולד באפידאורוס ובה אף הקים את האסקלפיון - בית החולים שלו. במקום הוקם מקדש לאלים המרפאים. על מנת למצוא את התרופה המדויקת למחלתם, אנשים שהו במהלך הלילה באנקומיטיריה, שהוא היכל שינה גדול. אסקלפיוס עצמו התגלה לאנשים בחלום, ונתן להם עצה כיצד להשיג בחזרה את בריאותם. ליד המקדש היה בית הארחה בעל תכולה של 160 מקומות. ליד המקדש יש מעיינות מינרליים, וייתכן כי היה להם חלק בתהליך הריפוי. אפי זיו, המיתולוגיה הרומית, כנרת זמורה-ביתן, 2024. אסקלפיוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אסקלפיוס, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית) יוסי רימר, על רופאים ונחשים, באתר הארץ, 17 בנובמבר 2007 דר' אפי זיו, הרפואה במיתולוגיה היוונית היסטוריה של הרפואה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה ערך זה הוא קצרמר בנושא מיתולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שמואל סיראט

הרב רנה-שמואל סיראט או סירא (בצרפתית: René-Samuel Sirat;‏ 13 בנובמבר 1930 – 10 בפברואר 2023) היה הרב הראשי של צרפת בין השנים 1981–1988 ובהמשך כרב הראשי בקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת. נולד בבון, אלג'יריה (כיום – ענבה) ב-13 בנובמבר 1930 (כ"ב בחשוון ה'תרצ"א). והיה הרב הראשי הראשון של הקונסיסטוריה ממוצא ספרדי. שימש כפרופסור וכראש המכון ללימודי עברית ויהדות במכון הלאומי לשפות ולאומי המזרח (INALCO) שבפריז בין השנים 1965–1992. בשנת 2011 עלה לישראל והתיישב בירושלים. הוא המשיך בקשריו עם הקהילה היהודית בצרפת ובפעילותו הציבורית. היה מעורב רבות בדיאלוג הבין-דתי בין יהודים, נוצרים ומוסלמים, ואף נפגש מספר פעמים עם האפיפיור יוחנן פאולוס השני. בשנת 2019 הוענק לו "אות מופת הדור לחינוך יהודי בגולה" על-ידי הארגון העולמי של בתי הכנסת והקהילות האורתודוקסיות והמועצה העולמית לחינוך תורני. בין נימוקי הוועדה: "בהערכה לדמותו כהוגה דעות, בעל שיעור קומה, איש של פיוס, שלום ודיאלוג, שהשפעתו הקרינה על המעלה הרוחנית של הקהילה היהודית בצרפת ושל הקהילות היהודיות הפרנקופוניות בישראל מזה חצי מאה. על היותו מופת של מנהיגות יהודית רוחנית, מקור הסמכות המוסרית והדתית.....על כל המאמצים שעשה, על מנת להשרות רוח של פתיחות, דיאלוג והבנה הדדית בין הדתות השונות, לקידום חזון השלום והאהבה לזולת." הלך לעולמו בירושלים ב-10 בפברואר 2023, י"ט בשבט ה'תשפ"ג. מיכאל עלוש (מפי הרב סירא), אמונה ותקווה - הרב הראשי רנה שמואל סירא (אוטוביוגרפיה), גני תקווה: טפר, 2020 מדיה וקבצים בנושא שמואל סיראט בוויקישיתוף שמואל סיראט, דף שער בספרייה הלאומית שמואל סיראט, דף שער בספרייה הלאומית אסתר בנבסה, תולדות יהודי צרפת, האוניברסיטה הפתוחה, 2004, עמ' 260. אליענה גורפינקיאל, אוהב שלום, מקור ראשון, גליון שבת, 17.2.2023, עמ' 4 שרה ללו, ריאיון עם רנה שמואל סיראט לשעבר הרב הראשי של צרפת, באתר TOUT ISRAËL, ‏10 במאי 2013 אות מופת הדור בחינוך יהודי יוענק לרב דרוקמן ולרב פרופ' סיראט, באתר ערוץ 7, 29 בדצמבר 2019 Décès de l’ancien Grand Rabbin de France René-Samuel Sirat, Times Of Israel, ‏10 בפברואר 2023 (בצרפתית) ערך זה הוא קצרמר בנושא רבנים ובנושא צרפתים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הילדגרד ארנולד

הילדגרד קנייס ארנולד (בגרמנית: Hildegard Kniess Arnold;‏ 8 בפברואר 1915 – 2 במאי 1997) הייתה פסיכולוגית גרמנייה. הצילה במהלך מלחמת העולם השנייה חמישה יהודים ממוות בידי הנאצים, והוכרה כחסידת אומות העולם על פועלה. בשנים הראשונות של המלחמה, משפחת גולדשטיין (ההורים ארנסט והרטה ובתם אוולין שנולדה ב-1938), הצליחו להישאר בביתם בברלין. הם היו נתונים לכל ההגבלות האנטי היהודיות, וארנסט והרטה נאלצו לבצע עבודות כפייה. כאשר בתחילת 1943, אחרוני היהודים בברלין נעצרו וגורשו, החליטה המשפחה להסתתר. תחילה הם הסתתרו בעליית הגג של בית דירות שהיה בבעלות זוג יהודים קשישים, ארנסט ומרתה לואנט (Lewent). בני הזוג לואנט חששו מגילויים על ידי הנאצים, ולכן בנו מקום מסתור קטן בעליית הגג של הבניין, אליו הזמינו גם את משפחת גולדשטיין והעבירו את הבעלות על הבניין לחברם - עורך דין שאינו יהודי. לאחר כשישה שבועות, הגסטפו גילה את מקום המחבוא. בזמן שזוג הקשישים נעצרו, הם יצרו הסחה אשר אפשרה למשפחת גולדשטיין לברוח. לאחר הבריחה, משפחת גולדשטיין נותרה ללא קורת גג. הם מצאו מקלט זמני אצל אחד מהלקוחות לשעבר של ארנסט, ולאחר מכן פנו להילדגרד קנייס (Hildegard Kniess) שהייתה חלק מרשת שעזרה ליהודים בזמן המלחמה. הילדגרד הייתה סטודנטית לפסיכולוגיה באוניברסיטה, תלמידה לשעבר של ד"ר אליזבת אבג, (הוכרה כחסידי אומות העולם ב-1967) שהודחה מהאוניברסיטה בשל עמדותיה האנטי נאציות. למען הביטחון, המשפחה נפרדה. אוולין נשארה במשך זמן מה עם הילדגרד. לאחר זמן הוחלט כי אשה יחידה עם ילדה בת חמש בדירתה, עשויות למשוך יותר מדי תשומת לב וחשדנות. הוחלט לחפש עבורם מקום מסתור קבוע. אוולין נשלחה למזרח פרוסיה, שם הוסתרה על ידי אלפרד ופרידה בונק (Alfred and Frieda Bunke - הוכרו כחסידי אומות העולם בשנת 2009), ושם שהתה עד תום המלחמה. הילדגרד מצאה מקומות מחבוא נפרדים עבור האמא והאבא. ארנסט גולדשטיין נתפס וגורש באוגוסט 1943 לאושוויץ, שם נספה. אשתו הצליחה להצטרף לבתה בפרוסיה. הילדגרד קיבלה את התואר חסידת אומות עולם ב-18 בפברואר 2007. במסמכי יד ושם שאינם פתוחים לציבור, מתועד שהילדגרד עזרה גם לסוזן דניאל ולליסולט פרלס. הילדגרד ארנולד, באתר יד ושם (באנגלית) ראו גם בדף העוסק בליזלוט פרלס באתר Stille Helden (אנגלית). ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "הילדגרד ארנולד".
אנטונין קאלינה

אנטונין קאלינה (בצ'כית: Antonín Kalina;‏ 17 בפברואר 1902, טשביץ' – 26 בנובמבר 1990, פראג) היה פעיל קומוניסטי צ'כוסלובקי, שבמהלך מלחמת העולם השנייה נאסר במחנה הריכוז בוכנוואלד, שם הציל את חייהם של מאות ילדים יהודים. לאור פועלו להצלת יהודים בשואה, הוכר כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם. קאלינה נולד בשנת 1902 בעיירה טשביץ' (Třebíč) שבצ'כיה, (צ'כוסלובקיה לשעבר), למשפחה דלת אמצעים בת 12 ילדים. אביו היה סנדלר והוא עצמו גם למד את המקצוע. בגיל 21 הצטרף למפלגה הקומוניסטית והפך לחבר פעיל בה. הוא התחתן, אך נותר ללא ילדים. ב-1 בספטמבר 1939 נעצר קאלינה על ידי הנאצים בגין פעילותו הקומוניסטית. הוא נשלח למחנה הריכוז דכאו ולאחר מכן הועבר לבוכנוואלד. כאשר החלה להתגבש מחתרת קומוניסטית במחנה, קאלינה הצטרף אליה והגיע שם לדרגה בעלת השפעה. למרות היותה ארגון מחתרתי, חברי המחתרת מונו לתפקידים בכירים ולקחו חלק בניהול ההליכים היומיומיים במחנה לצד ה-SS. בעזרת המחתרת הפך קאלינה לראש בלוק 66. בלוק זה היה רחוק מחלקו המרכזי של בוכנוואלד, האזור בו הנאצים המעיטו להסתובב. קאלינה, בעזרת חבריו למחתרת, אספו ילדים רבים מכל רחבי המחנה וכינסו אותם בבלוק זה. בלוק 66 זכה לכינוי "הקינדרבלוק". קאלינה הפך את חיי הילדים בקינדרבלוק לנוחים יחסית והגן עליהם מסכנות אליהם נחשפו בחייהם במחנה: בעזרת מעמדו במחתרת, השיג לילדים אוכל נוסף ושמיכות לתקופות הקרות; הוא אפשר לערוך את מסדרי הנוכחות בתוך הבלוק ולא בכפור שבחוץ; הוא אף ארגן לילדים שיעורים בתוך הבלוק ותמיד עודד אותם כי המלחמה קרבה לסופה וכך גם ייסוריהם. סופר כי הוא היה דמות מגנה - מקור של חום ואהבה בסביבה העוינת של המחנה. קאלינה הגן על ילדי הקינדרבלוק מפני גירוש בכמה צורות: הוא הורה עליהם להסיר את טלאיהם הצהובים, על מנת שלא יזוהו כיהודים. מסופר כי פעם אחת, כאשר הגרמנים הורו על פינוי הבלוק, תלה קאלינה שלט בכניסה לבלוק המציין כי הוא מאכלס חולי טיפוס והגרמנים, שחששו מהמחלה, לא נכנסו. ב-10 באפריל 1945, כאשר הצבא הגרמני כבר נסוג מרוב החזיתות, יצאה פקודה לרכז את יהודי המחנה בכיכר המרכזית, לצורך פינויים והעברתם לגרמניה בצעדות המוות. קאלינה הפר את הפקודה והורה על ילדי הקינדרבלוק להישאר בתוך הבלוק. כאשר אנשי ה-SS באו לפנות את הבלוק, הוא שכנע אותם כי כל היהודים בו כבר פונו. המחנה שוחרר על ידי בעלות הברית באותו היום ובכך ניצלו חייהם של כ-900 ילדי הקינדרבלוק. בסוף המלחמה חזר קאלינה לצ'כוסלוביקה ובילה את שארית חייו בפראג. הוא נשאר קומוניסט נאמן עד מותו ב-1990. בזמן חייו, לא סיפר על פעילותו בתקופת המלחמה וניצולי הקינדרבלוק גם הם לא שיתפו את חוויותיהם, לכן לא זכה קאלינה להכרה כחסיד אומות העולם במהלך חייו. ב-3 ביולי 2012 הוכר קאלינה כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם, בזכות מאמציהם של כמה מניצולי הקינדרבלוק והסרט הדוקומנטרי 'Kinderblock 66: Return to Buchenwald', המתאר את חיי הניצולים במחנה וקאלינה מצילם. בספטמבר 2014 זכה גם במדלית הוקרה מנשיא צ'כיה. מדיה וקבצים בנושא אנטונין קאלינה בוויקישיתוף טל בשן, ‏שינדלר הצ'כי: גבורתו יוצאת הדופן של המלאך של ילדי בוכנוולד, באתר מעריב אונליין, 23 באפריל 2017 Kinderblock 66: Return to Buchenwald - אתר האינטרנט של הסרט הדוקומנטרי גלעד שלמור, ‏סיפור ההצלה הבלתי נתפס של הסנדלר הצ'כי שהציל 904 ילדים יהודים, באתר ‏מאקו‏, 27 באפריל 2022 Kalina FAMILY, באתר יד ושם (באנגלית) בראד רוטשליד, The man who saved 900 Jewish boys INSIDE a death camp, Times of Israel [1]
משפחת סטרימייטיס

ורוניקה סטרימייטיס (? – 4 יולי 1981), סטניסלובס סטרימייטיס (? – 16 פברואר 1966) ובתם מילדה (Mildei) פוטנאניי (13 פברואר 1933 – ?) היו משפחת איכרים ליטאים שחיו בכפר ז'צ'קאלניי. בזמן מלחמת העולם השנייה הם פעלו למען הצלת יהודים ולכן הוכרו כחסידי אומות העולם על ידי ארגון "יד ושם". משפחת סטרימייטיס (Strimaitis), חיו בכפר ז'צ'קאלניי שבליטא. בבעלותם היה שטח בגודל 40 הקטאר (ששקול ל-0.4 קילומטר רבועים), בית גדול, אורווה ובה מספר רב של סוסים, ופרדס. שטח גדול ביחס לאיכרים מסוגם אשר מראה על כך שהיו בעלי הון. היו להם ארבעה ילדים: מילדה (1933), דאלה (1939), ליימה (1929) ובנם איידאס (1939). בשנת משהו ליימה, הבכורה של משפחת סטרימייטיס, עזבה את ליטא למטרת לימודים אקדמיים ולכן מילדה עזרה עם עבודות הבית. בזמן מלחמת העולם השנייה מספר רב של יהודים באו לכפרם וביקשו ממשפחת סטרימייטיס מקלט. המשפחה הסכימה וסיפקה להם מקלט בחדר סודי בלי שום תגמול. המשפחה סיפקה להם בגדים ומילדה נתנה להם אוכל ועזרה עם משק הבית. בעת סכנה, הם החביאו את היהודים ביער ומילדה הביאה להם מזון. בין היהודים אשר הצילו היו אסתר קליינשטיין (? - 1964) ובתה רננה קליינשטיין (6 בנובמבר 1932 - ?), אשר קיבלו המלצה להגיע למשפחת סטרימייטיס. היחס אליהן היה כאל בני משפחה - הן קיבלו אוכל וחברה, סטניסלובס לקח את רננה ומילדה לכנסייה. מילדה ורננה התיידדו בזמן שאסתר ורננה קליינשטיין התחבאו אצל משפחת סטרימייטיס. אסתר ורננה קליינשטיין נשארו אצל משפחת סטרימייטיס מספר פעמים במהלך המלחמה, כל פעם למספר חודשים. בכל רגע לנו אצל משפחת סטרימייטיס מספר יהודים אשר ביקשו מהם מקלט, ובסך הכל הם הצילו מספר רב של יהודים מידי הנאצים. בין 19 בינואר ו-1 באפריל 1993 עבדו ביחד רננה קליינשטיין ומילדה פוטנאניי כדי לכתוב מכתבים לארגון "יד ושם" במטרה לזהות את הוריה של מילדה, ורוניקה וסטינסלובס, כחסידי אומות העולם. ב-12 ביוני 1994 סטניסלובס סטרימייטיס, ורוניקה סטרימייטיס ומילדה פוטנאניי זוהו על ידי ארגון "יד ושם" כחסידי אומות העולם. Ranana Malkhanova, www.centropa.org, ראיון של רננה (קליינשטיין) מלחנובה (באנגלית) מתוך עדותה של מילדה פוטנאניי, ארכיון יד ושם. מתוך עדותה של רננה קליינשטיין, ארכיון יד ושם. מתוך מכתביהן של מילדה פוטנאניי ורננה קליינשטיין אל ארגון יד ושם, ארכיון יד ושם. מתוך ארכיון יד ושם. ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "משפחת סטרימייטיס".
בנואה אמון

בנואה אמון (בצרפתית: Benoît Hamon, בעברית נקרא גם בנואה המון; נולד ב-26 ביוני 1967 בסן-רנן) הוא פוליטיקאי צרפתי. בנואה אמון נולד ביוני 1967, לאב מהנדס ולאם מזכירה, וגדל בעיר ברסט. כשהיה בן 9 עבר עם משפחתו לדקר, בירת סנגל שבאפריקה, לתקופה של ארבע שנים. לאחר גירושי הוריו חזר לגור בחבל ברטאן שבצרפת. לאחר סיום בית הספר התיכון נרשם לאוניברסיטה בברטאן, בה השלים תואר בהיסטוריה. בזמן לימודיו הספיק אמון לשמש כנשיא תנועת הצעירים הסוציאליסטים מ-1993 עד 1995. את הקריירה הפוליטית החל אמון ב-1991, עת שימש כעוזר פרלמנטרי של פייר ברנה, חבר בית הנבחרים הצרפתי מטעם המפלגה הסוציאליסטית. בין 2004 ו-2009 שימש כחבר הפרלמנט האירופי ובהמשך, בין 2008 ל-2012, היה דובר המפלגה הסוציאליסטית. נבחר לחבר האספה הלאומית מטעם מחוז איבלין ב-2012, וכיהן כשר מ-16 במאי 2012 עד 25 באוגוסט 2014: בתחילה בתור שר הכלכלה והאוצר ואחר כך כשר החינוך. אמון, הנמנה עם האגף השמאלי במפלגה הסוציאליסטית, ניצח בפריימריז ב-2017 את מנואל ואלס מועמד האגף המתון. בכך הפך למועמד המפלגה בבחירות לנשיאות של שנת 2017. האגף המתון במפלגתו, ביניהם מנואל ואלס, תמך בעמנואל מקרון שפרש מהמפלגה. אמון לא העפיל לסיבוב השני בבחירות. אמון קשור בהסכם נישואין אזרחי עם גבריאל גולר, בת להורים מדנמרק וקטאלניה. לזוג שתי ילדות. גולר המפרידה בין חייה האישיים לחיים הפוליטיים אינה משתתפת באסיפות הבחירות של אמון. מדיה וקבצים בנושא בנואה אמון בוויקישיתוף בנואה אמון, ברשת החברתית פייסבוק בנואה אמון, ברשת החברתית אקס (טוויטר) בנואה אמון, ברשת החברתית טיקטוק עמית מזרחי, הבחירות בצרפת: מה הסיכוי של מרין לה פן?, באתר ישראל היום, 6 בפברואר 2017 ערך זה הוא קצרמר בנושא צרפתים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פאן ג'ונשון

פאן ג'ונשון (סינית מסורתית: 潘均順 ; ‏סינית: 潘均顺 פיניין; Pān Jūnshùn‏; 1889 – 1974), היה הסיני הראשון שלו הוענק התואר חסיד אומות העולם, ב-19 בינואר 1995, לאחר שהציל בתקופת השואה ילדה יהודיה באוקראינה והסתיר אותה מהנאצים בביתו, החל מינואר 1942 ועד אוגוסט 1943. פאן ג'ונשון נולד בסין בשנת 1889. הוא היה קומוניסט, ולכן בשנת 1916 עבר לברית המועצות בחיפוש אחר עבודה. הוא התיישב במוסקבה שם מצא עבודה בתור פועל, החליט להישאר ברית המועצות, נישא לאישה מקומית ונולדו לו שני בנים. בשנת 1936 היגרו הוא ומשפחתו לעיר חרקוב שבאוקראינה, שם מתה אשתו ממגפה. שני בניו של ג'ונשון גויסו לצבא האדום בתחילת המלחמה. הם נעדרו בקרב ונחשבו בחזקת נעדרים במלחמה. ג'ונשון שרד את המלחמה והמשיך לחיות בחרקוב עד מותו ב-1974. בסוף שנת 1941, עם פלישת הנאצים לברית המועצות, רוכזו כל יהודי חרקוב, ולאחר מספר ימים הודיעו שעומדים להעבירם. התנאים במחנה שאליו הועברו על ידי הנאצים היו גרועים מאוד - היהודים כמעט שלא קיבלו מזון ומים, ונאלצו לאכול שלג.אישה יהודיה בשם יליזבטה דבורקינה (Yelizabeta Dvorkina) זיהתה את הסכנה הנשקפת לה ולבתה לודמילה (לוסיה), שהייתה בת 10, ושיחדה שומר נאצי בעזרת תכשיטים על מנת שיאפשר לבתה לברוח מגטו חרקוב. לודמילה נמלטה מהמקום, והצליחה לחזור לבית שבו גרו היא ואמה לפני שהנאצים גרשו אותן. בבית זה התגורר באותה תקופה ג'ונשון. כשראה את לודמילה החליט שיחביאה בביתו. הוא גידל אותה כבתו והסתירה מהנאצים במשך למעלה משנה וחצי. שלושה שכנים סייעו לג'ון בהסתרת לודמילה, נדזדה פופלניוק (Nadezhda Popelniuk), אלכסנדרה בבאייב (Alexandra Babaev) ומיטרופן בבאייב (Mitrofan Babaev). ג'ונשון סיפק מחסה ומסתור ללודמילה גנריכובנה (Genrichovna), ילדה אוקראינית יהודייה שברחה מגטו חרקוב באזור הכיבוש של הצבא הגרמני. היא ברחה עקב מאמצי אמה שהבינה כי ילדיה צפויים להיהרג עקב העברתם הצפויה לעיר אחרת. ב-19 בינואר 1995 הכיר יד ושם בג'ונשון כחסיד אומות העולם. עם שחרור חרקוב על ידי הצבא האדום, ב-23 באוגוסט 1943, עזבה לודמילה את מחבואה בביתו, אך הם שמרו על קשר לכל אורך חייו של ג'ונשון. יד ושם- פאן ג'ון שון The Righteous- Martin Gilbert Gilbert, Martin. The Righteous: The Unsung Heroes of the Holocaust. ISBN 0-8050-6260-2, ISBN 978-0-8050-6260-1. New York: Henry Holt, 2003. P. 20. Teaching the Chinese About the Holocaust", Rafael Medoff, Jewish Ledger, November 5, 2010 "ללמד את הסינים על השואה", רפאל מדוף, 5 בנובמבר 2010. גטו חרקוב, באתר יד ושם על ג'ונשון באתר יד ושם (באנגלית)
פרידה אדם

פרידה אדם (בגרמנית: Frieda Adam;‏ 1918 – 2 באוקטובר 2013) הייתה חסידת אומות עולם גרמנייה. הצילה את ארנה פוטרמן ואחיה היהודיים, במהלך מלחמת העולם השנייה. בשנת 1938, פגשה פרידה אדם את היהודיה ארנה פוטרמן (Erna Puterman), בעבודתה כתופרת. שתי הנערות הפכו לחברות קרובות. למרות הצעדים שנקטו הנאצים על מנת להדיר את רגלי היהודים מהחברה הגרמנית, פרידה וארנה שמרו על קשר, גם כאשר פוטרמן נאלצה לעזוב את מקום העבודה בשל יהדותה. בספטמבר 1942 אמה של פוטרמן נאסרה ונשלחה באחת הרכבות הראשונות לאושוויץ. פוטרמן נותרה לטפל באחיה החרש ולאחר שקיבלה מאמה מכתב בו היא הורתה לה לרדת למחתרת, פנתה אל פרידה לעזרה. פרידה, שבאותו הזמן הייתה נשואה לחייל גרמני ואם לשלושה ילדים קטנים, אסרה עליה להסגיר את עצמה לידי הגסטפו. פרידה הוסיפה והבטיחה לארנה פוטרמן שכל עוד לה ולמשפחתה יהיה אוכל, גם לה ולאחיה לא יחסר, והציעה את ביתה כמסתור לשני האחים. לאחר זמן מסוים בו ארנה ואחיה הסתתרו בביתה של פרידה, בעלה גילה שהיא מסתירה בביתם יהודים והחל לסחוט אותה, עד שבשנת 1944 הוא דרש ממנה להוציא אותם מהבית. פרידה נאלצה למצוא עבורם מקום מסתור אחר ובעזרת אחותה, פרידה הצליחה להעביר את שני האחים לבית שבעליו היו ידועים בהתנגדותם לנאצים. ארנה פוטרמן ואחיה שרדו את המלחמה. ב-1989 אחיה של פוטרמן מת מהתקף לב. ב-14 בדצמבר 1992 יד ושם הכירו בפרידה אדם כחסידת אומות העולם. פרידה אדם נפטרה ב-2 באוקטובר 2013 בגיל 95. edited by Peter Hayes, How Was It Possible - A Holocaust Reader, ‏7.9.1946 FRIEDA ADAM GERMANY פרידה אדם, באתר יד ושם (באנגלית) מבוסס על חומר המצוי בארכיון יד ושם
סרגיי מטרבלי

סרגיי מטרבלי (ברוסית: Сергей Васильевич Метревели; נובמבר 1906–1991) היה יינן ממוצא גאורגי, חסיד אומות העולם, שהציל במלחמת העולם השנייה את אמיל ציגל ממוות בידי הנאצים. סרגיי מטרבלי נולד בנובמבר 1906 בעיר קיסלובודסק שברוסיה. הוא הכיר את משפחתו של אמיל ציגל כתוצאה משותפות בעבודה: במסמך שנמצא במאגר של יד ושםנאמר שהם עבדו יחד מאז 1925. בנו של סרגיי הוא אבל מטרבלי (Abel Metreveli), שהיה קרדיולוג בכיר בקיסלובודסק (Kislovodsk) וניהל מחלקה קרדיולוגית. הוא זה שמילא את טופס ההמלצה על סרגיי לארגון יד ושם על מנת שיוכר כחסיד אומות העולם בשנת 2003. בעקבות מבצע ברברוסה, אמיל ציגל ומשפחתו היהודיה עזבו את עיר מגוריהם דניפרופטרובסק והתיישבו בעיר קיסלובודסק בקווקז הצפוני. העיר נכבשה על ידי הגרמנים ב-10 באוגוסט 1942. סרגיי מטרבלי, חברו לעבודה, פנה אל ציגל בהצעה להתלוות אליו במסעו לכפר הולדתו אוטסרי (Utseri) שבגאורגיה, מכיוון שידע כי אמיל מצוי בסכנה בגלל היותו יהודי. סרגיי מטרבלי עצמו ברח מקיסלובודסק, מכיוון שהיה קומוניסט. מטרבלי וציגל חברו לשלושה מבוגרים נוספים. הם עזבו את קיסלובודסק ב21–22 באוגוסט 1942 והגיעו לאוטסרי ברגל (486 ק"מ). בדרך חלה ציגל במלריה וטופל על ידי מטרבלי במסירות. בסוף ספטמבר, הגיעו לכפר קרוביו של מטרבלי והודיעו שב-6–9 בספטמבר 1942, נאספו יהודי קיסלובודסק לעיר מינרלנייה וודי (Mineralnye Vody) ונרצחו על ידי הנאצים בבורות ירי. הוריו של ציגל היו בין ההרוגים. בסוף אוקטובר 1942 יצא ציגל מהכפר ובפברואר 1943 התגייס לצבא האדום ולאחר מכן נשאר לשרת בו בצבא הקבע. ציגל התקדם לדרגת קולונל. הוא שמר על קשר עם מטרבלי עד למותו ואף שמר על קשר עם בנו, שעלה לישראל בשנות ה-90. ב-30 במאי 2004 החליטה הוועדה לציון חסידי אומות העולם להעניק למציל סרגיי מטרבלי את התואר של חסיד אומות העולם. אתר יד ושם - עמודו של סרגיי מטרבלי სერგი მეტრეველი - הלקסיקון הביוגרפי של גאורגיה, (בגאורגית) מסמך השמור בארכיון יד ושם סרגיי מטרבלי, באתר יד ושם ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "סרגיי מטרבלי".