laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
משרד ההגנה (הממלכה המאוחדת)

משרד ההגנה (באנגלית: Ministry of Defence או בראשי תיבות: MOD) הוא המשרד בממשלת בריטניה האחראי על על הכוחות המזוינים של בריטניה ועל יישום המדיניות הביטחונית של הממלכה המאוחדת. בראש המשרד עומד מזכיר ההגנה (רשמית "מזכיר המדינה להגנה" ולעיתים "שר ההגנה"), מאז אוגוסט 2023 זהו גרנט שאפס מהמפלגה השמרנית. ראש מטה ההגנה, שהוא מפקד הכוחות המזוינים, משמש כיועץ במשרד ההגנה ובתור החוליה המקשרת בין פיקוד הצבא והמשרד העומד מעליו. ראשיתו של משרד ההגנה היה כאשר במהלך מלחמת העולם השנייה, ראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל הקים את המסגרת של משרד ההגנה במטרה לאגד את משרדי הממשלה העוסקים בכוחות המזוינים ובביטחון המדינה. משרדים אלו כללו את משרד המלחמה (אשר ניהל את הצבא הבריטי), האדמירליות (אשר ניהלה את הצי המלכותי) ומשרד האוויר (אשר ניהל את חיל האוויר המלכותי). משרד ההגנה המודרני הוקם בשנת 1964 על ידי איחוד מספר רשויות ומשרדים ממשלתיים אשר עסקו במרכיבים השונים של הכוחות המזוינים הבריטים. משרדים אלו היו משרד הביטחון (בגרסתו הישנה יותר), משרד המלחמה, האדמירליות, משרד האוויר ומשרד התעופה (שניהל את התעופה האזרחית והצבאית). איחוד זה ביטל את כל המשרדים הקודמים והשאיר במקומם רק את משרד ההגנה בגרסתו המודרנית. הדרג המדיני מזכיר ההגנה שר לענייני הכוחות המזוינים (אנ') שר לענייני רכש (אנ') שר לענייני הגנה (אנ') תת-מזכיר לענייני אנשי כוחות ההגנה, חיילים משוחררים ומשפחותיהם (אנ') הפיקוד המרכזי (Central Command) הפיקוד האסטרטגי (Strategic Command) פיקוד האוויר (RAF Command) מפקדת הצבא (Army Headquarters) המשרד הראשי ושירותים (Head Office and Corporate Services) ארגוני תמיכה וסיוע (Support organisations) שירותי עסקים ביטחוניים (DBS) ציוד וסיוע ביטחוני (DE&S) ארגון תשתיות ביטחוניות (DIO) סוכנויות ביצוע (Executive agencies) מעבדות מדע וטכנולוגיה ביטחוניים (Dstl) קבוצת הסיוע הביטחוני (DSG) המשרד ההידרוגרפי (UKHO) הכוחות המזוינים של הממלכה המאוחדת אתר האינטרנט הרשמי של משרד ההגנה (באנגלית) משרד ההגנה, ברשת החברתית פייסבוק משרד ההגנה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) משרד ההגנה, ביישום טלגרם משרד ההגנה, ברשת החברתית אינסטגרם משרד ההגנה, ברשת החברתית טיקטוק משרד ההגנה, ברשת החברתית LinkedIn משרד ההגנה, סרטונים בערוץ היוטיוב משרד ההגנה, באתר פליקר
נרווים

נרווים היו שבט בלגי חזק והתגוררו בצפונה של גאליה, בשטח התואם למרכזה של בלגיה המודרנית מבריסל ועד החלקים הצפוניים של צרפת. הנרווים גבלו במנפים לאורך נהר הסכלדה במערב ובאבורונים במזרח. ריחוקם ממרכזי התרבות הים תיכונית מנע קשרי מסחר פוריים עם רומא ויוון וכתוצאה מכך שמרו במידה רבה על ייחודם, בדומה לשבטים בלגים אחרים. שלטו על מספר שבטים קטנים נוספים. כתוצאה ממיקומם הגאוגרפי, בסמוך לנהר הריין, הושפעו מאוד מהתרבות הגרמאנית. שפתם מזכירה מאפיינים גרמאנים רבים. יוליוס קיסר, בספרו מלחמת גאליה מתאר את הנרווים כעם לוחמני ואמיץ. בעת מלחמת גאליה היו אויביו המרים של יוליוס קיסר. השתתפו בקואליציה הבלגית שלקחה חלק בקרב סאביס בשנת 57 לפנה"ס. בקרב זה בלטו באומץ לבם. בהמשך, השתתפו במרד האבורונים תחת הנהגתו של אמביוריקס בשנת 53 והטילו מצור על מחנהו של קיקרו. לאחר השלמת הכיבוש הרומאים בנו את העיר באגאקום (Bagacum; באווה Bavay המודרנית). נודעו כיצרני דגן חשובים. במחצית הראשונה של המאה ה-5 נכבשו על ידי הפרנקים. הנרווים והמנפים מופיעים בספרי הקומיקס של אסטריקס.
סוף סוף רומן

הרומן סוף סוף רומן הוא ספרה השלישי של הסופרת יעל ישראל. הוא נכתב בין שנת 1991 ל-1997, וראה אור בהוצאת חרגול בשנת 2000. ב-2002 היה מועמד לפרס גפן לספרות מדע בדיונית ופנטזיה. בשנת 2006 היה מן הרומנים הראשונים שעלו לרשת בקובץ דיגיטלי, להורדה בחינם לגולשים. תל אביב הולכת ומתרוקנת מתושביה. הניצולים המעטים אינם מורשים לקרוא או לכתוב. פקחי הנייר עוברים מבית לבית, ומחרימים ספרים, יומנים, לוחות שנה, אפילו מכתבי אהבה ישנים – כל דבר שעשוי מנייר. בשוק השחור סוחרים לא רק בתחליפי חלב וביצים ובספרים משומשים, אלא גם בזיכרונות אסורים ובבקבוקוני ריח. הסיבה להחרמת כל סוג של נייר, כולל את כל הספרים הקיימים, היא שאת הגופות קוברים בארונות בשל חשש מהדבקה, ולשם כך יש לייצר אינספור ארונות מקרטון עבה. את המתים בארונותיהם קוברים בתל אביב בכיכר מלכי ישראל. בעיר הרפאים הזאת, בבדידות איומה, חיה מאיה, אלמנה צעירה שאיבדה את כל משפחתה במגפות. היא לא מוותרת, ויוצאת למסע ארוך בעקבות הכתיבה, התקווה, החיים והאהבה. המסע מוביל אותה תחילה אל קולט, ניצולת שואה שמבקשת להחזיר אליה את מכתבי האהבה הישנים שכתב לה אהובה בשנות המלחמה, ואחר כך אל רומן, פקח נייר חתרני, הזומם להפיל את המשטר הבירוקרטי האפל. יחד זוממים השניים להקים רשת מחתרתית בת שני אנשים: מחתרת שתיאבק על הזכות לאהוב, להתחתן, ואפילו להביא לעולם חיים חדשים. ברומן דיסטופי זה נבחנת מדינת ישראל בתקופה פוסט אפוקליפטית דמיונית, אחרי ששלל מגפות מוזרות פקדו את הארץ. בתל אביב הכמעט מרוקנת מתושבים חיים מעט ניצולים, הניזונים מתחליפי מזון המחולקים להם על ידי הרשויות. אבל נדמה שבעוד שהתושבים הולכים ונעלמים, הבירוקרטיה רק הולכת ומסתעפת והבירוקרטים רק הולכים ומתרבים. בעולם בירוקרטי זה אסור להחזיק בספרים ובניירת, אך דווקא בשל כך מנסה הדוברת לתעד בכתיבה את חייה ואת חייהם של הניצולים המעטים שנותרו בסביבה, בהן קולט ניצולת השואה, שסיפורה האפוקליפטי כמו משיק לחייה של הדוברת הצעירה, שאיבדה את כל משפחתה בחורבן הישראלי הפוסט אפוקליפטי. כך הופך התיעוד האישי של הדוברת למעין תיעוד לאומי של צומתי דרך בהיסטוריה הישראלית של המאה ה-20, מהשואה דרך מלחמות ישראל. המציאות ברומן פנטסטי זה אינה נבחנת על ידי פרמטרים ריאליסטיים, אלא דרך פריזמה מעוותת משהו, שמתייחסת לכל דבר במציאות הישראלית כאל אתוס גרוטסקי משהו. כך למשל, הדוברת שמתעדת את חייה של קולט הזקנה, מוציאה מתחת לקולמוסה כמה גרסאות כיסוי של חיי קולט בתקופת השואה, כל אחת מעוותת ולא מספקת יותר מקודמתה. אחר כך היא עושה את אותו הדבר לביוגרפיה האמיתית (או הבדיונית) של פקח הנייר רומן, ששירת באחת ממלחמות ישראל, שלא במקרה מזכירה במשהו את מלחמת יום כיפור. מסקנת הרומן היא שכל ניסיון כתיבה על האתוסים הציוניים הגדולים, הנשחקים עד דק בספרות הישראלית, נידונים לכישלון מראש, משום שאין שום דרך מקיפה ואותנטית לכתוב עליהם. התיעוד הספרותי של האתוסים הציוניים נשאר בגדר אילוסטרציה בלבד. ברובד הארס פואטי של הרומן נבחנת מלאכת הכתיבה עצמה. מאיה, הגיבורה והדוברת, מחליטה שכדי לא לאבד את קיומה השברירי בעולם ההולך ונעלם, עליה לתעד את חייה וחיי שכניה המעטים באמצעות הכתיבה. תחילה, היא עוזרת לשכנתה הזקנה קולט לנסח מכתב תביעה לרשות הנייר לצורך החזרת מכתבי האהבה מתקופת השואה, אבל אז הכתיבה הופכת מתיעוד לפרוזה: גרסאות שונות של חיי האנשים שהיא כותבת עליהם. היא מתחילה כמתעדת, והופכת לסופרת. הרומן לקריאה חופשית, באתר פרויקט בן יהודה "סוף סוף רומן" בהוצאת חרגול ביקורת על "סוף סוף רומן", מאת יורם מלצר, באתר nrg
אנטאו זמבוני

אנטאו זמבוני (Anteo Zamboni;‏ 11 באפריל 1911 – 31 באוקטובר 1926) היה נער בן 15, אנרכיסט, אשר ניסה להתנקש בחיי ראש ממשלת איטליה בניטו מוסוליני ונהרג על ידי המון זועם מיד לאחר מכן. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. ניסיון ההתנקשות התרחש במהלך מצעד פשיסטי שהתקיים בעיר בולוניה בהשתתפות מוסוליני ב-31 באוקטובר 1926, לציון המצעד על רומא, שהתקיים ארבע שנים לפני כן. זמבוני ירה ירייה אחת לעבר מוסוליני, אשר החטיאה. הוא נעצר ומיד לאחר מכן הותקף על ידי פעילים פשיסטים שהשתתפו במצעד והרגו אותו. מאוחר יותר דן בית משפט צבאי את אביו של זמבוני ואת דודתו ל-30 שנות מאסר כל אחד באשמה שהשפיעו על זמבוני לבצע את ההתנקשות. ממשלת מוסוליני ניצלה את האירוע כמנוף תעמולתי כדי להרחיב את דיכוי חירויות האזרח ומפלגות האופוזיציה באיטליה. היה זה ניסיון ההתנקשות השני נגד מוסוליני בתוך חודשיים: ב-11 בספטמבר 1926 השליך האנרכיסט ג'ינו לוסטי (Gino Lucetti) פצצה לעבר מכוניתו של מוסוליני ברומא, אך הוא לא נפגע. שלט זיכרון לזמבוני נקבע במקו מותו בבולוניה ורחוב בה נקרא על שמו. בשנת 1978 הופק באיטליה סרט אודות ניסיון ההתנקשות שעשה. מדיה וקבצים בנושא אנטאו זמבוני בוויקישיתוף תמונת שלט הזיכרון לזמבוני בבולוניה ידיעה בעיתון אוסטרלי על משפט בני משפחת זמבוני ראו כאן.
צופן שחלוף

בקריפטוגרפיה צופן שִׁחְלוּף (באנגלית: Transposition cipher) הוא שיטת הצפנה בה תווי הטקסט מעורבבים בהתאם לכללים מוסכמים כלשהם. מבחינה פורמלית הטקסט המוצפן הוא תמורה מתמטית של התווים המקוריים. התמורה ההופכית משמשת לפענוח. במלחמת העולם הראשונה נהגו הגרמנים להשתמש בגרסה כפולת שורות של הצופן[דרושה הבהרה] אך שיטה זו פוצחה בקלות על ידי הצרפתים ודבר הפיצוח התפרסם באופן פומבי. במהלך מלחמת העולם השנייה נעשה שימוש בגרסה שונה של צופן שחלוף כפול על ידי המחתרת ההולנדית, המאקי הצרפתית, מנהלת המבצעים המיוחדים הבריטית, המשרד לשירותים אסטרטגיים האמריקאי כמו גם הכוחות הנאצים. גרסה זו נחשבה לגרסת ההצפנה הבטוחה ביותר שניתן להצפין ידנית בתנאי שדה עד פיתוחה של VIC cipher. topic/route-cipher צופן שחלוף, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
קארנוטים

קארנוטים (בלטינית: Carnutes) היו שבט גאלי גדול ממרכזה של גאליה, בעמק הלואר בין נהרות הלואר וסן. עירם המרכזית הייתה קנבום (Cenabum; כיום אורליאן). ארצם של הקארנוטים הייתה מרכז חשוב של הדת הקלטית. האספה הדרואידית השנתית של הגאלים נערכה בשטחו של שבט זה. מגעיהם עם הרומאים הם עתיקים. לפי המסורת שמוסר טיטוס ליוויוס קארנוטים השתתפו בפלישה לחצי האי האפניני בזמן שלטונו של לוקיוס טארקוויניוס פריסקוס. בזמן מלחמת גאליה היו שבט חסות של הרמים. בשנת 57 לפנה"ס התערב יוליוס קיסר בענייניהם והמליך עליהם שליט בובה בשם טסגטיוס. לאחר שלוש שנים התנקשו הקארנוטים בחייו של שליט הבובה ובשנת 52 לפנה"ס טבחו בסוחרים הרומאים שהתיישבו בקנבום והצטרפו למרד של ורקינגטוריקס. קיסר הגיב באלימות בלתי מרוסנת, שרף את קנבום עד עפר וטבח בקארנוטים. הגברים נהרגו, נשים וילדים נמכרו לעבדות. הריסות עירם החרבה נותרו חשופים במשך שנים רבות כאזהרה למורדים פוטנציאליים. הקארנוטים לא מיהרו להתמזג באימפריה הרומית ושמרו על מידה רבה של אוטונומיה. מיזוגם במרחב האימפריאלי הושלם רק במאה ה-3. מדיה וקבצים בנושא קארנוטים בוויקישיתוף
מיסים כגנבה

בפילוסופיה פוליטית, מיסים כגנבה הוא מושג המבטא תפיסה הנפוצה בכמה פילוסופיות פוליטיות, ולפיה הממשל מפר את זכות הקניין (גנבה) של הפרטים בכפייה לתשלום מסים. אנרכו קפיטליסטים, אובייקטיביסטים ואף מינארכיסטים מסוימים רואים את המיסוי כעבירה של הממשל על עקרון האי-תוקפנות. מארי רות'בארד טען בספרו "האתיקה של החירות" שמיסוי הוא גנבה וכי לכן התנגדות למיסים היא לגיטימית: "בדיוק כמו שאף אדם אינו נדרש מוסרית לענות באמת לגנב כאשר הוא שואל האם יש דברי ערך בביתו של האדם, כך אף אחד לא יכול להידרש מוסרית לענות באמת לשאלות זהות הנשאלות בידי המדינה, למשל, כאשר מגיעה הוצאה לפועל". התומכים במיסים לרוב טוענים ששום עבירה שכזאת לא מתרחשת. אחד הטיעונים להצדקת המיסים הוא כי המיסים הם חלק מהאמנה החברתית. הצדקה נוספת לקיום המיסים היא כי המיסים נדרשים למימון משאבים בסיסיים שמגדילים את הצמיחה הכלכלית (כגון: אכיפת חוקים, תשלום על רשתות תעבורה ובניית קווי טלפון). זכות הקניין סרבנות מיסים ערך זה הוא קצרמר בנושא פילוסופיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אווה הופמן

אווה הופמן (באנגלית: Eva Hoffman; נולדה ב-1 ביולי 1945) היא סופרת וחוקרת יהודייה אמריקאית ילידת-פולין. הופמן נולדה בשם אווה וידרה (Wydra) בקרקוב שבפולין, בתם של בוריס ומריה וידרה, שניצלו בתקופת השואה במסתור באוקראינה. ב-1959, בגיל 13, היגרה עם הוריה ואחותה לוונקובר שבקנדה. עם תום לימודיה התיכוניים קיבלה מלגה ללימודי ספרות אנגלית באוניברסיטת רייס ביוסטון, בבית הספר למוזיקה של אוניברסיטת ייל ובאוניברסיטת הרווארד, שם סיימה לימודים לתואר דוקטור בספרות אנגלית ואמריקאית בשנת 1975. הופמן היא פרופסור לספרות ולכתיבה יוצרת במספר מוסדות, בהם אוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת מינסוטה ומכללת האנטר באוניברסיטת העיר ניו יורק. בין השנים 1979–1990 הייתה עורכת וכותבת ב"ניו יורק טיימס" ובכלל זה עורכת בכירה במוסף הספרים של העיתון' “The Book Review”‏ (1987–1990). בשנת 1990 קיבלה הופמן את הפרס על שם ז'אן שטיין מהאקדמיה האמריקנית לאמנויות ולספרות, וב-1992 - את פרס קרן גוגנהיים לספרות עיון. היא הייתה מרצה אורחת באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ובשנת 2008 קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ווריק. Lost in Translation: Life in a New Language (1989) (הופיע ב-2004 בתרגום לעברית: "זרה בין המילים") Exit into History: A Journey Through the New Eastern Europe (1993) Shtetl: The Life and Death of a Small Town and the World of Polish Jews (1997) The Secret: A Novel (2002) After Such Knowledge: Memory, History and the Legacy of the Holocaust (2004) Illuminations. A Novel (2008); בארצות הברית: Appassionata (2009) Time: Big Ideas, Small Books (2009) זרה בין המילים; תרגמה מאנגלית: שרה בליך, תל אביב: עם עובד ('ספרייה לעם'), תשס"ה 2004. (Lost in Translation) נעמה שי"ק, גלות, נדודים, פנים וחוץ: הרהורים על ספרה של אווה הופמן, זרה בין המילים, באתר יד ושם אווה הופמן (1945-), דף שער בספרייה הלאומית Harry Kreisler, Conversation with Eva Hoffman, "Conversations with History", UC Berkeley, October 5, 2000 (webcast) Susan Zuccotti, Thy Neighbor as Thyself, הניו יורק טיימס, October 12, 1997 Michael Wyschogrod, Reflections on Eva Hoffman's Shtetl: The Life and Death of a Small Town and The World of Polish Jews, The Sarmatian Review, XVIII, 2 (April 1998) Andrew Brown, Hoffman's tale, The Guardian, 28 April 2001 Eva Hoffman: 'The first impulse was to write about music', The Independent, 27 June 2008 ערך זה הוא קצרמר בנושא סופרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גנובתנים

גנובתנים (באנגלית: Cerci; ביחיד: גנובתן) הם זוג גפיים בפרק האחורי של הגוף בפרוקי-רגליים. על פי רוב, גנובתנים משמשים לצורך חישה, אך חלקם משמשים כנשק מצבטיים או בתהליך ההזדווגות. בדומה לאיברים אחרים כגון מחושים, מנדיבולות וכו' נהוג לחשוב שהגנובתנים התפתחו בעבר מזוג רגליים שהתנוון בצורתו הפרמיטיבית של החרק. ייתכן מיצור שדומה לנושאי ציפורניים. מדיה וקבצים בנושא גנובתנים בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא פרוקי-רגליים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גיל עומר

גיל עומר (נולד ב-25 ביוני 1963) הוא איש תקשורת ישראלי, המכהן כמנכ"ל מוזיאון הילדים בחולון וכיו"ר תאגיד השידור הישראלי. גיל עומר נולד בוויניפג שבקנדה, בנם של הסופרת דבורה עומר ושמואל עומר, לימים מנכ"ל תיאטרון הבימה, בעת שהיו שם בשליחות מטעם הסוכנות היהודית. בשנים 1985-1988 סיים בהצטיינות יתרה לימודי תואר ראשון בפסיכולוגיה ומדע המדינה באוניברסיטת חיפה. במהלך לימודיו הוענקו לו מלגת הצטיינות מטעם קרן וולף והצטיינות בהישגים אקדמיים מטעם יושב ראש הכנסת. בשנת 1988 החלה הקריירה של עומר בתחום התקשורת - תחילה הבינלאומית ואחר כך הישראלית. בשנים 1988-1993 היה עומר עורך וראש הדסק ברויטרס טלוויזיה בישראל ומאוחר יותר עבר להיות עורך בדסק הבינלאומי – בסניף הראשי של רויטרס טלוויזיה בלונדון. בתפקידו זה היה אחראי על סינון, קליטה ועריכת חומרים מרחבי העולם. בין השנים 1994- 1999 שימש בתפקידי מפתח בגלי צה"ל: עורך תוכנית הרדיו "נכון לעכשיו" (במקביל שימש כסגן מנהל מחלקת אקטואליה ב"שידורי קשת"), היה ראש מחלקת האקטואליה בגלי צה"ל, ממלא מקום מפקד גלי צה"ל, סגן מפקד התחנה והעורך הראשי שלה. בתפקידו זה עיצב לוח שידורים חדש, חנך כתבים, עורכים ומפיקים, יצר פורמטים חדשים (כגון "המילה האחרונה") ויזם את שידור מהדורות החדשות בשעות העגולות באופן עצמאי וסיים בכך את העברת מהדורות קול ישראל בגלי צה"ל והוביל פרויקטים בתחומי אקטואליה, חברה ותרבות. לעומר אף הוצע לכהן כמפקד גלי צה"ל אך הוא סירב לתפקיד. בשנת 2000 כיהן כראש מערכת החדשות בידיעות אחרונות ובשנת 2002 כיהן כסמנכ"ל תוכן בחברת "חדשות ישראל" שזכתה במכרז להקמת ערוץ החדשות הייעודי והפיקה את מהדורות החדשות לערוץ 10 והייתה למעשה הבסיס לחברת החדשות של ערוץ 10. בשנת 2003 מונה לתפקיד מנכ"ל מוזיאון הילדים בחולון. בין יוזמותיו הבולטות שהפכו להצלחה גדולה ניתן למנות את: תערוכת "דיאלוג בחשכה", "הזמנה לשקט" ו"דיאלוג עם הזמן". בנוסף לתפקידו במוזיאון הילדים משמש עומר כדירקטור בבית התפוצות. בשנת 2016 הוענק לעומר פרס ירושלים כהוגה התוכנית "המילה האחרונה" בשל תרומתה לקידום השיח, הפיוס וההידברות בין המגזרים בחברה. החל משנת 2016 מכהן עומר כיו"ר תאגיד השידור הישראלי, שהחל לשדר ב-15 במאי 2017. מדיה וקבצים בנושא גיל עומר בוויקישיתוף לי-אור אברבך, גיל עומר ויתר על פיקוד גלצ, באתר nrg, באתר nrg מעריב, 8 באוגוסט 2007 אסף כרמל, גיל עומר סירב להתמנות למפקד גלי צה"ל, באתר הארץ, 12 באוגוסט 2007 העורך גיל עומר עוזב את חברת חדשות ישראל, באתר הארץ, 8 בינואר 2003 גל כהן, ‏"בזכות מבחן החושך גיליתי מתמודדים מחדש", באתר ‏מאקו‏, 5 ביוני 2011 דנה דירקטור, ה"אויבים" החדשים של נתניהו: מי אתם אלדד קובלנץ וגיל עומר?, באתר "המקום הכי חם בגיהנום", 7 בנובמבר 2016 אופיר דור, גיל עומר - המועמד המומלץ לתפקיד יו"ר תאגיד השידור הציבורי החדש, באתר כלכליסט, 16 באפריל 2015 נתי טוקר, אושר מינויו של גיל עומר ליו"ר תאגיד השידור הציבורי, באתר TheMarker‏, 14 בפברואר 2016 בית התפוצות, דירקטוריון
העורק התת-בריחי

העורק התת-בריחי (TA: Arteria subclavia) הוא עורק זוגי שנמצא בחלקו העליון של בית החזה. שמו נובע ממיקומו האנטומי מתחת לעצם הבריח. העורקים התת-בריחיים מסתעפים מקשת אבי העורקים ומספקים דם לגפיים ולראש, כאשר בצד שמאל העורק התת-בריחי יוצא ישירות מאבי העורקים ומצד ימין העורק התת-בריחי יוצא מגזע הזרוע והראש. העורק התת-בריחי השמאלי מספק דם ליד שמאל, ואילו העורק התת-בריחי הימני מספק דם ליד ימין ולמבנים מסוימים בראש ובבית החזה. העורק התת-בריחי יוצא ממקורו, השונה בכל צד, הצדה ועובר דרך שרירי המעלות. ממקורו, העורק עובר בין שרירי הסולם הקדמי והאמצעי - שריר הסולם הקדמית (scalenus anterior) מקדימה ושריר הסולם האמצעית (scalenus medius) מאחורה. זאת בניגוד לווריד התת-בריחיי, הנוסע מקדימה לשריר הסולם. הוא מתקדם עד הגבול הצדי של הצלע הראשונה, ושם הופך לעורק בית השחי. כמו עורקים רבים בגוף, מהלך הווריד המלווה את העורק דומה לו אך לא זהה: הווריד התת-בריחי נע קדמית לשרירי המעלות. העורק התת-בריחי השמאלי: יוצא מתוך העורק התוך-מקטעי השביעי השמאלי העורק התת-בריחי הימני יוצא מתוך: קשת אבי העורקים אבי העורקים האחורי העורק התוך-מקטעי השביעי הימני .עורק התרדמה הפנימי והעורק החולייתי. צד ימין מהלך והתפצלות עצבי הגולגולת 9,10,11 מקלעת הזרוע הימנית, מבט קדמי בלוטת התימוס בעובר המפותח צד הצוואר אנגיוגרפיה מגנטית עורק תת-בריחי עורק תת-בריחי - מבט ימני עורק תת-בריחי עורק תת-בריחי מקלעת הזרוע ויחסה לעורק התת-בריחי עורק תת-בריחי עורק תת-בריחי עורק תת-בריחי Gray's anatomy for students, 2nd edition מדיה וקבצים בנושא העורק התת-בריחי בוויקישיתוף
אלכס חולה אהבה

אלכס חולה אהבה הוא סרט קולנוע ישראלי שביים בועז דוידזון על פי תסריט של אלי תבור. הסרט יצא לאקרנים ביולי 1986, והפך עם השנים לסרט פולחן. הפקת הסרט החלה בקיץ 1985 ביוזמת בועז דוידזון, לאחר שחזר לישראל מהוליווד (שם עבד שש שנים בחברת הסרטים "קנון גרופ" של יורם גלובוס ומנחם גולן). דוידזון ביקש לייצור סרט נוסטלגי בהשראת ימי ילדותו בתל אביב. לאחר נסיונות ליהוק של מספר שבועות, בחר לתפקיד הראשי את שרון הכהן למרות גילה הצעיר וחוסר הניסיון שלה (היא הייתה אז תלמידה למשחק בת עשרים וזה היה סרטה הראשון). איתן אנשל נבחר לתפקיד מתוך 20 נערים שנבחנו, לאחר שגילה כשרון משחק טבעי ולא מאולץ. מפיקי הסרט היו יצחק (איז'ו) שני ויוסף דיאמנט והוא הופק בעלות של 750 אלף דולר. צילומי הסרט נערכו במהלך אוגוטס-ספטמבר 1985. הקרנת טרום-בכורה בהשתתפות השחקנים נערכה ב-20 ביוני 1986, והסרט יצא לאקרנים שבועיים אחר כך. הוא זכה להצלחה מסחרית ולאחר כחודש בבתי הקולנוע כבר צפו בו כ-185 אלף איש. סיפור התבגרות קומי-נוסטלגי על רקע תקופת הצנע בישראל של שנות ה-50. גיבור הסרט הוא אלכס (איתן אנשל) בן ה-13 שעומד לפני בר-המצווה שלו. לאלכס אמא פולנייה (חנה רוט) טיפוסית ואבא שסובל בשקט (אברהם מור). בשל המצב הכלכלי הקשה הם נאלצים לחלוק את דירתם עם דייר משנה בשם פארוק (יוסף שילוח), שמנהל מלחמת חורמה בקרחת שלו באמצעות מרקחות מגוונות. אלכס מתאהב בבת כיתתו החדשה והיפהפייה מימי (יעל וסרמן), עד אשר לתמונה נכנסת לולה בת הדודה שלו מחו"ל (שרון הכהן-בר), שהגיעה לישראל לחפש את טאדק אהובה, שנלקח על ידי הנאצים בשואה ועקבותיו נעלמו, ואלכס מתאהב בה. הסרט משחזר את האווירה ששררה בישראל בשנות ה-50, ובפרט בעיר תל אביב, שבה מתרחשת העלילה. הסרט מציג את הצנע, השוק השחור, שידורי המדור לחיפוש קרובים ברדיו, הלבוש, וצורות בילוי של התקופה, ומלווה במוזיקה של אותה התקופה. הוא מציג את אורח החיים של תל אביב הקטנה באופן נוסטלגי, ומודגשים בו אתרים נוסטלגיים ובהם קולנוע עדן, תחנת הרכבת הישנה בלוד, וחוף תל אביב של אז. "אלכס חולה אהבה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "אלכס חולה אהבה", באתר AllMovie (באנגלית) "אלכס חולה אהבה", באתר ספר הקולנוע הישראלי "אלכס חולה אהבה", באתר אידיבי "אלכס חולה אהבה", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "אלכס חולה אהבה", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית ליאת שטייר-לבני, שתי פנים במראה – ייצוג ניצולי השואה בקולנוע הישראלי 1945–2008, ירושלים: הוצאת מאגנס – אשכולות, 2009, עמ' 131-132.נטלי שני, החברה של אלכס, 7 במאי 2008 סרטים חדשים - שרון הכהן, איתן אנשל, "אלכס חולה אהבה", כפיר, כל העיר, 4 ביולי 1986 עכבר העיר, הרגעים הגדולים של יוסף שילוח, באתר הארץ, 3 בינואר 2011 אמיר בוגן, איתן סנה: "ההצלחה של 'אלכס חולה אהבה' הייתה טראומטית", באתר ynet, 7 באפריל 2018 שרית ישי לוי, אשכרה יורד - בועז דוידזון, 40, במאי סרטים, חזר לארץ לפני כשנה, חדשות, 23 באוגוסט 1985 יגאל סרנה, בועז דוידזון חיפש אשה יפה, חדשות, 4 ביולי 1985 עידית שמגר, אלכס חולה עליה, מעריב, 22 ביולי 1985 ירון פריד, מתאהבים, מסמיקים, מצלמים ובוכים, חדשות, 3 ביולי 1986 חיים נגיד, בועז חולה געגועים, מעריב, 20 בספטמבר 1985 ירון פריד, כוכבת אותם גיבורים, רק יותר צעירים - "אלכס חולה אהבה", הקרנה בהשתתפות השחקנים, חדשות, 22 ביוני 1986 ירון פריד, "אלכם",הגשש, "בר 51" – מי מוביל?, חדשות, 3 באוגוסט 1986
שלד צירי

השלד הצירי או השלד האקסיאלי (TA: Skeleton axiale) מורכב מעצמות הראש והגו של בעלי חוליות. בבני אדם הוא מורכב מ-80 עצמות ומ־8 חלקים: עצמות הגולגולת, עצמות השמע של האוזן התיכונה, עצם הלשון, כלוב הצלעות, עצם החזה ועמוד השדרה. השלד הצירי והשלד התוספי יוצרים יחדיו את השלד השלם. ערך זה עוסק בעיקר בשלדים הציריים של בני אדם, אולם חשוב להבין את ההשתלשלות האבולוציונית של השלד הצירי. השלד הצירי של האדם בנוי מ-80 עצמות שונות. הוא הליבה המדיאלית (מרכזית) של הגוף ומחבר את האגן לשאר הגוף, במקום בו מתחבר השלד התוספי. עם הזדקנות השלד העצמות נחלשות כולן, פרט לגולגולת. הגולגולת נשארת חזקה על מנת להגן על המוח מפגיעה. המילה "צירי" נגזרה מהמילה "ציר", ומתייחסת לעובדה שהעצמות הללו נמצאות בקרבת או לאורך "הציר" המרכזי של הגוף. גולגולת (28) עצמות קרניאליות (Cranial Bones) (8) עצם הקודקוד (2) עצם הצדע (או עצם הרקה) (2) עצם המצח (1) עצם העורף (1) עצם הכברה (1) עצם היתד (1) עצמות הפנים (Facial Bones) (14) עצם הלסת העליונה (Maxilla) (2) עצם הלחי (2) עצם הלסת התחתונה (Mandible) (1) עצם האף (Nasal) (2) עצם החך (Palatine) (2) טובינת האף (Inferior nasal concha) (2) עצם הדמע (Lacrimal) (2) מחיצת האף (Vomer) (1) עצמות השמע (6) פטיש (Malleus) (2) סדן (Incus) (2) ארכוף (Stapes) (2) עצם הלשון (1) זוהי עצם דמוית פרסה במרכז החלק הקדמי-עליון של הצוואר, בין הסנטר לבלוטת התריס. עמוד השדרה (26) החוליות הצואריות (Cervical vertebrae) (7) החוליות החזיות (Thoracic vertebrae) (12) החוליות המותניות (Lumbar vertebrae) (5) חוליות העצה (Sacrum) (1) - בלידה 5, מתאחות בשלב הבוגר. חוליות עצם העוקץ (Coccyx) (1) - בין 3 ל-5 בלידה, מתאחות בהמשך החיים. כלוב בית החזה (Thoracic cage) (25) עצם החזה (1) - עשויה 3 חלקים מאוחים: ידית עצם החזה (Manubrium) (1) גוף עצם החזה (Body of sternum) (1) זיז עצם החזה (Xiphoid process) (1) צלעות (24) שלד תוספי שלד מדיה וקבצים בנושא שלד צירי בוויקישיתוף פירוט עצמות השלד הצירי (באנגלית) הסבר על מערכת השלד אתר האקדמיה ללשון העברית, מכיל תרגום לעברית של עצמות רבות הסבר על השלד הצירי (באנגלית) "Axial skeleton". AnatomyExpert. נבדק ב-15 במרץ 2013. {{cite web}}: (עזרה)
שלד תוספי

השלד התוספי או השלד האפנדיקולרי (TA: skeleton appendiculare) בנוי מ-126 עצמות בגוף האדם. מבחינת פעילותו, הוא מעורב בהנעה של השלד הצירי (באמצעות הגפיים התחתונות) ובתמרון של עצמים בסביבה (באמצעות הגפיים העליונות). השלד התוספי הכולל 126 עצמות והשלד הצירי הכולל 80 עצמות מרכיבים יחדיו את השלד השלם, הכולל את 206 העצמות שבגוף האדם. השלד התוספי נוצר במהלך ההתפתחות מסחוס, באמצעות תהליך התגרמות תוך-סחוסית (endochondral ossification). בניגוד לשלד הצירי, השלד התוספי אינו מאוחה. עובדה זו מקנה טווח תנועה גדול בהרבה. המילה "תוספי" נגזרה מהמילה "תוסף", ומתייחסת לעובדה ששלד זה הוא חלק המתווסף למכלול גדול יותר. חגורת הכתפיים (4) עצם הבריח (2) עצם השכם (2) גף עליון (upper limb) (60) זרועות ואמות (6) עצם הזרוע (2) עצם הגומד (2) עצם החישור (2) ידיים (54) עצמות שורש כף היד (16) עצמות המסרק (10) הגלילים המקורבים (proximal phalanges) (10) הגלילים האמצעיים (intermediate phalanges) (8) הגלילים המרוחקים (distal phalanges) (10) חגורת האגן (2) עצם הירך (2) גף תחתון (lower limb) (60) ירכיים ורגליים (8) עצם הירך (2) עצם הפיקה (2) שוקה (2) שוקית (2) כפות רגליים וקרסוליים (52) עצמות שורש הרגל (14) עצמות המסרק (10) הגלילים המקורבים (proximal phalanges) (10) הגלילים האמצעיים (intermediate phalanges) (8) הגלילים המרוחקים (distal phalanges) (10) שלד צירי שלד מדיה וקבצים בנושא שלד תוספי בוויקישיתוף הערך "אנטומיה קלינית ובדיקה גופנית של כף היד", באתר ויקירפואה הסבר על השלד התוספי (באנגלית) פירוט עצמות השלד הצירי (באנגלית) אתר האקדמיה ללשון העברית, מכיל תרגום לעברית של עצמות רבות
GAZ 66

GAZ 66 (ברוסית: ГАЗ-66) היא משאית קלה סובייטית שיוצרה במפעל גא"ז בעיר ניז'ני נובגורוד בין השנים 1964–1999. במהלך תקופה זו נבנו כ-960 אלף משאיות מסוג זה. המשאיות הראשונות מדגם זה נבנו בשנת 1962 כפיתוח המשך של משאית GAZ 62 שהייתה בעלת יכולת העמסה של 1.2 טון. הייצור הסדרתי החל בשנת 1964. במהלך שנות ה-60 המשאית קיבלה מספר פרסים בתערוכות סובייטיות. המשאית הייתה בשימוש רחב בכוחות המזוינים של ברית המועצות ושימושה נמשך בצבא הפדרציה הרוסית. החל משנת 1985 היה מיוצר דגם משופר 11-GAZ 66. בשנים 1993-95 היה מיוצר גם דגם 21-GAZ 66 עם יכולת העמסה של 3.5 טון. הייצור הסדרתי הופסק בשנת 1995. בשנים 1995-1999 נמשך ייצור מכוניות מדגם 40-GAZ 66 ומכונית אחרונה מדגם זה נבנתה בשנת 1999. המשאית נבנתה ליכולת העמסה של 2 טון והיא בעלת יכולת תנועה בתנאי כביש קשים. תא הנהג של המשאית ממוקם מעל המנוע באזור הגלגלים הקדמיים. המשאית בעלת תכנון מיוחד עם עומס שווה על הציר הקדמי והציר האחורי. הדבר חשוב להתאמת המשאית לשימוש בחיל הנחתים. עם זאת, מיקום תא הנהג מעל הגלגלים הביא לפגיעות גבוהה ממוקשים, דבר שהתגלה במהלך מלחמת אפגניסטן. המהירות המרבית של הדגם הבסיסי היא 90 קמ"ש. צריכת דלק במהירות 60 קמ"ש היא כ-20 ליטר ל-100 ק"מ. תא הדלק של המשאית מכילה 210 ליטר בנזין. במהלך השנים נבנו סוגים שונים מותאמים לשימושים שונים. גא"ז 63 מדיה וקבצים בנושא GAZ 66 בוויקישיתוף סרטון אתר עם פרטים רבים על המכונית