laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
גרביל החולות

גֶּרְבִּיל החולות (שם מדעי: Gerbillus pyramidum) הוא מכרסם המהווה מין ממשפחת העכבריים. גרביל החולות מצוי בחולות חוף ים ובמדבר, ומכאן שמו. הוא נפוץ בעיקר בצפון אפריקה ובישראל. גרביל החולות דומה במראהו לעכבר אך גדול ממנו במקצת. רגליו האחוריות גדולות מרגליו הקדמיות, דבר העוזר לו לנוע ולקפץ בחול. ברגליו האחוריות חמש אצבעות לעומת ארבע ברגליו הקדמיות. לגרביל שערות קשיחות בין אצבעות רגליו האחוריות, דבר המונע ממנו לשקוע בחול. זנבו ארוך ומהווה כמחצית מאורכו הכללי ובקצהו משערת. גוונו הכללי חום בהיר ופרוותו קצרה. גחונו לבן. אזניו ועיניו גדולות והוא בעל חוש ריח טוב. בהיותו לילי, אין הגרביל רואה צבעים. גרביל החולות ניזון בעיקר מזרעים אך גם מחרקים וצמחים. הוא מעדיף בתי גידול פתוחים של חול מיוצב למחצה, אך נרתע מפעילות באור ירח החושף אותו לטורפים. הגרביל נוטה להשתמש בשיחים כמסתור בשעת חיפוש מזון. הוא פעיל בעיקר בשעות הלילה ואת מזונו יעדיף לחפש בשעות הערב והלילה המוקדמות. את קינו, הוא בונה במחילה שעומקה כ-90 עד 100 סנטימטרים מתחת לפני האדמה ובדרך כלל יעדיף לבנות כמה כניסות שונות למחילה, על מנת לאפשר לו להימלט מטורף או פולש. את מחילתו הוא חופר בקרבת צמחים, היות ששורשי הצמחים מהווים תמיכה לקירות הקן והמחילה ומונעים קריסתה. גרביל החולות אינו מתרחק לרוב מפתח מחילתו בחיפושו אחר מזון, והוא משחר אחרי מזון במרחק של כמה עשרות מטרים לכל היותר ממחילתו. מעת לעת הוא נעמד על רגליו האחוריות ומאזין לסביבתו, וכן משקיע תשומת לב לטורפים מתקרבים בעת איסוף המזון עצמו. בשעת סכנה הגרביל מתופף ברגליו האחוריות על הקרקע על מנת להזהיר את הטורף כי זיהה את נוכחותו, או להרתיע מתחרים. הגרביל יחידאי ואינו סובל את נוכחות בני מינו, למעט בעונת הרבייה. זוג גרבילים שיפגשו בעת שיחור אחר מזון יפתחו בקרב ממנו ימלט אחד מהם, ואילו המנצח יזכה בשלל. גרבילי החולות הם יחידאים. הזכרים מסמנים את הטריטוריה שלהם על ידי הצמדת הגחון אל החול תוך כדי הליכה וסימון הטריטוריה בעזרת בלוטה הנמצאת באזור הגחון והמפרישה ריח ספציפי המיוחד לכל גרביל. הנקבה, לאחר הריון של כשלושה שבועות בערך, ממליטה מספר ולדות הנע בין 3 ל-7. גרביל החולות מעדיף את אזורי החולות היציבים למחצה עד לגבול שפלת חולות החוף ונמנע מאדמה שאינה חולית. גרביל החולות הוכרז בישראל כבעל חיים הנמצא בסכנת הכחדה, בשל פלישת האדם לשטחיו וכילוי אזורי המחיה הטבעיים שלו. רגליים אחוריות - ארוכות מהקדמיות ושריריהן מפותחים מאוד. זנב - ארוך ומכוסה בשיער קצר. עיניים - גדולות יחסית. אוזניים -ארוכות יחסית. בלוטות: - בלוטת גחון - ישנה התעבות לאורך אזור הגחון. זוהי בלוטה תת-עורית והיא מפותחת יותר אצל הזכרים. משמשת לסימון טריטוריה. לגרביל בלוטות סימן נוספות: בלוטת הרדר הנמצאת מאחורי העין ובלוטות הרוק המשמשות לאיכות הפרווה וכן לסימון. אצבעות - ארבע אצבעות בגף קדמי. חמש אצבעות בגף אחורי. בעולם מצוי גרביל החולות בשטחי מדבר וערבה באפריקה ובאסיה, עם חדירה לאזורים לחים יותר. בישראל מצוי בעיקר בנגב ובאזורים חוליים. גרביליים מדיה וקבצים בנושא גרביל החולות בוויקישיתוף גרביל החולות, באתר ITIS (באנגלית) גרביל החולות, באתר NCBI (באנגלית) גרביל החולות, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) גרביל החולות, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) גרביל החולות, באתר GBIF (באנגלית) גרביל החולות באתר הרשימה האדומה של IUCN גרביל החולות באתר הרשימה האדומה של IUCN
עליזה מגן

עליזה מגן הלוי (נולדה ב-1937) היא בכירה לשעבר במוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים. שירתה כלוחמת, מנהלת מחלקה, ראש אגף משאבי אנוש, ראש אגף תיאום מבצעי ובתפקידה האחרון שימשה משנה לראש המוסד, תחת שלושה ראשי מוסד שונים. מגן נולדה בירושלים, בת להורים שעלו מגרמניה בשנות השלושים, לאחר עליית הנאצים לשלטון. בגיל 23 התגייסה למוסד. במהלך משפט אייכמן כתבה דו"חות הקשורים למשפט בזכות שליטתה בגרמנית. לדו"חות היא הוסיפה הערות אישיות אשר משכו את תשומת לבו של ראש המוסד איסר הראל. מגן השתתפה בפעילות נגד המדענים הגרמנים במצרים. היא נשלחה ב-1962 לאוסטריה והצליחה לשכנע את אחד המדענים להגיע לתחקור בישראל. מגן הייתה הסוכנת שדובבה את הגיורת רות בלוי, שהייתה מעורבת בפרשת יוסל'ה שוחמכר. היא השתתפה במבצע יהלום, שבו גויס מוניר רדפא, טייס עיראקי שערק לישראל ביחד עם מטוסו - מיג-21. כמו כן השתתפה במבצע זעם האל להתנקשות במחבלים האחראים לטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן. מגן הייתה אחראית לאיסוף מודיעין ששימש למבצע, הראשון בהם היה ואאל עאדל זועייתר. היא הייתה ראש שלוחה של אגף צומת באירופה, והדריכה בקורס המתקדם של המוסד. ב-1980 מונתה לסגן ראש אגף צומת. למדה במכללה לביטחון לאומי, וב-1984 מונתה לראש אגף המנהל, שב-1985 הפך לאגף משאבי אנוש. ב-1990 מונתה לראש אגף מסד-מבצעים (התיאום המבצעי) ולמשנה לראש המוסד שבתאי שביט. מגן מילאה תפקיד זה גם תחת אפרים הלוי ודני יתום. כמשנה לראש המוסד נטלה חלק בדיונים על מבצע ההתנקשות הכושל בח'אלד משעל וקיבלה את ההחלטה להוציא לפועל מבצע להתקנת מכשירי ציתות בשווייץ לדירתו של עבדאללה זֵיין, מגייס הכספים של חזבאללה באירופה. המבצע כשל לאחר שסוכן המוסד נעצר על ידי השלטונות המקומיים והורשע בפעילות בלתי חוקית, ריגול וזיוף מסמכים. היא פרשה מהמוסד ב-1999. מגן הייתה נשואה לאברהם. לזוג לא היו ילדים. בשנת 2011 נפטר בעלה. עליזה מגן, אשת הסוד, סרטון באתר יוטיוב, בערוץ ה-YouTube הרשמי של תאגיד השידור הישראלי רונן ברגמן, מהפכה נשית בצמרת המוסד, באתר ynet, 1 באוקטובר 2017 יוסי מלמן, ריגלתי, אבל לא בגדתי, באתר הארץ, 6 ביוני 2007. אמיר שואן, אמירה לם, לוחמות הצללים, באתר "ידיעות אחרונות", 13 בדצמבר 2017 "השתיקה יפה להן", מבט מל"מ גיליון 51, פברואר 2008 יוסי מלמן ודן רביב, "מלחמות הצללים: המוסד וקהילת המודיעין", הוצאת ידיעות ספרים, 2012, עמוד 432. יוסי מלמן, בחזרה לזירת הפשע, באתר הארץ, 24 בספטמבר 2007 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סימה שיין

סימה שיין (נולדה ב-1949) היא בכירה לשעבר במערכת הביטחון הישראלית, ששירתה כראש חטיבת המחקר ב"מוסד". סימה שיין שירתה 17 שנים בחטיבת המחקר באמ"ן, ועסקה בנושאי ברית המועצות ואיראן. לאחר מכן, שירתה 17 שנים בחטיבת המחקר של "המוסד", וב-2004 מונתה לראש החטיבה. מונתה לראש האגף לנושאים אסטרטגיים במטה לביטחון לאומי ולסגנית ראש המל"ל, תפקידים מהם התפטרה באפריל 2009, לאחר עימות עם ראש המל"ל, עוזי ארד. שימשה ראש אגף איראן במשרד לנושאים אסטרטגיים ומשנה למנכ"ל המשרד. בדצמבר 2015 פרשה מתפקידים אלה. מכהנת כראש תוכנית איראן במכון למחקרי ביטחון לאומי. היא בעלת תואר ראשון בלימודי המזרח-התיכון, בוגרת המכללה לביטחון לאומי ובעלת תואר שני במדע המדינה ולימודי ביטחון. נבחרה להשיא משואה ביום העצמאות ה-67 למדינת ישראל. Ms. Sima Shine, Israel, ועידת הנשיא, 2013 סימה שיין, ראש אגף איראן: "האיראנים לא ממש מתכוונים לעצור", "רדיו ללא הפסקה", 24 בנובמבר 2013 פורצת דרך - סימה שיין האישה היחידה שכיהנה בתפקיד הבכיר ביותר במערך הביון הישראלי, "רדיו ללא הפסקה", 8 במרץ 2015 עמיר רפפורט, מכתב נשות המוסד: למנוע מסימה שיין להדליק משואה, באתר nrg‏, 26 במרץ 2015 לימור אבן, ‏"אף פעם לא חשבתי שהאיום האיראני קיומי". האישה שניהלה את המחקר בצבא, בשב"כ ובמוסד מדברת, באתר גלובס, 10 ביוני 2016 רן פוני, "אף פעם לא חשבתי שהאיום האיראני קיומי". האישה שניהלה את המחקר בצבא, בשב"כ ובמוסד מדברת, באתר ישראל היום, 30 ביולי 2020 "ההתקדמות בדיונים על הסכם הגרעין: כיצד על ישראל לפעול ?", סימה שיין, 21 באוגוסט 2022,המכון למחקרי ביטחון לאומי - INSS נדב זאבי, טלטלה במטה לביטחון לאומי, באתר nrg‏, 18 במאי 2009 אטילה שומפלבי, בישראל מאשימים: "ג'ון קרי לא שוחה בחומר", באתר ynet, 21 בנובמבר 2013 סימה שיין באתר המכון איתי בלומנטל, ממציא כיפת ברזל ידליק משואה: הכרה בהישג, באתר ynet, 8 במרץ 2015 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ארנסט אלכסנדר

ארנְסט אלכסנדר (בגרמנית: Ernst Alexander;‏ 19 במרץ 1902 – 30 בינואר 1980) היה פרופסור לפיזיקה ניסיונית באוניברסיטה העברית בירושלים, מראשוני מוריה ודקאן הפקולטה למדעי הטבע והמתמטיקה (1959–1963). אלכסנדר נולד בשנת 1902 בברלין בירת גרמניה. למד בבית הספר הטכני הגבוה בעירו ובמינכן, ובשנת 1927 קיבל תואר דוקטור להנדסה בברלין. בשנים 1927–1933 שימש כעוזר מחקר של ג'ורג' דה הוושי (מגלה היסוד הפניום וחלוץ השימוש בשיטת הסמנים הרדיואקטיביים, לימים חתן פרס נובל לכימיה) במכון לכימיה פיזיקלית באוניברסיטת פרייבורג. הם חיברו יחדיו את הספר Praktikum der Chemischen Analyse mit Rongestrahlne (לייפציג 1933). ב-1933 הועלה לדרגת פריבט-דוצנט, וזמן קצר לאחר מכן פוטר ממשרתו, בעקבות עליית הנאצים לשלטון. אלכסנדר היה בן למשפחה מתבוללת, אך נמשך לציונות בהשפעת דוד מגליציה, ולמד עברית מסטודנטים ארצישראליים שלמדו בברלין. ב-1933 הגיע לארץ ישראל כתייר, והודות להלוואה קיבל סרטיפיקט כ"קפיטליסט" (בעל הון). הוא הצטרף לסגל האוניברסיטה העברית בירושלים כעוזר מחקר בכיר במכון רקח לפיזיקה. ב-1945 קודם למשרת מרצה לפיזיקה ניסויית, ב-1956 היה לפרופסור חבר וב-1964 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין. פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס. היה מעורכי האנציקלופדיה העברית וכתב בין היתר את הערך על האלקטרון. התגורר ברחוב עמק רפאים בירושלים. נפטר בשנת 1980, בגיל 78. ב-1929 נישא אלכסנדר לאסתר (Ernestina Dienstfertig;‏ 1906–1983), פסיכותרפיסטית נוער. השניים היו הורים לבן ובת: שלמה אלכסנדר (1930–1998) – המשיך בדרכו של אביו, היה פרופסור לפיזיקה ודקאן הפקולטה למדעי הטבע באוניברסיטה העברית; החל את דרכו כפיזיקאי ניסויי ובהמשך היה תאורטיקן של פיזיקה של חומר מעובה; חתן פרס ישראל למדעים מדויקים (1993). בתו ניצה נשואה לפיזיקאי דב לוין. דינה רון (נולדה ב-1930) – חיברה את "איה פלוטו" (ביחד עם בעלה, ארי רון, שצייר). נכד דודו הוא המתמטיקאי הישראלי דורון ציילברגר. שמואל סמבורסקי, "ארנסט אלכסנדר, ממניחי יסודות הפיזיקה בישראל", מדע כד, 2 (1980), 92–93. Issachar Unna, 'The Genesis of Physics at the Hebrew University of Jerusalem,' Physics in Perspective 2,4 (2000), 336-380. "The Expansion of Experimental Physics: Ernst Alexander and Gunter Wolfson," pp. 350-351.(article on SpringerLink) Siegfried Niese, Der Naturwissenschaftler Ernst Alexander (1902-1980) - Ein Forscherleben im 20. Jahrhundert, Freiburger Universitätsblätter 178 (2007), 87-102 (PDF) (בגרמנית) דף גנאלוגי באתר של דורון ציילברגר, אוניברסיטת ראטגרס (באנגלית) מחיי האוניברסיטה העברית: המכון למדעי הביולוגיה, דואר היום, טור 2, 3 בינואר 1934. ירושלים: מינויים חדשים באוניברסיטה, מעריב, 12 במאי 1964.
LAGG-3

לאבוצ'קין-גורבונוב-גודקוב LAGG-3 (ברוסית: Лавочкин-Горбунов-Гудков ЛаГГ-3) היה מטוס קרב ששירת בחיל האוויר הסובייטי בזמן מלחמת העולם השנייה. מטוס זה היה שיפור של ה-LAGG-1 והיה לאחד המטוסים החדישים בשירות חיל האוויר הסובייטי בפרוץ מבצע ברברוסה. למרות שרוב המבנה של המטוס יוצר מעץ, המטוס היה כבד וחסר כוח יחסית. עם זאת החימוש שלו, שכלל תותח 20 מילימטר, נחשב לכבד מכל מטוסי הקרב בני זמנו. שיפורים של דגם זה הולידו את מטוס ה-La-5 שהיה לאחד ממטוסי הקרב הסובייטיים החשובים במלחמה. עם הפסקת הייצור בשנת 1944 המטוס הוצא בהדרגה משירות פעיל והוחלף במטוסי קרב חדישים יותר. מדיה וקבצים בנושא LAGG-3 בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא כלי טיס צבאיים ובנושא ברית המועצות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יאק-7

יאקובלב יאק-7 (ברוסית: 7-Яковлев Як) הוא מטוס קרב ומטוס אימון ששירת בחיל האוויר הסובייטי בימי מלחמת העולם השנייה. המטוס תוכנן להיות מטוס אימון מתקדם לטייסי קרב וכלל תא אחורי למדריך, חימוש מזערי ואף כני נסע קבועים, אך לאחר מספר התאמות שכללו הוספת שריון, חימוש כבד וכני נסע מתקפלים התגלה שמטוס זה מתעלה בביצועיו על היאק 1. המטוס אושר מיידית לייצור כמטוס קרב ויוצר בכמויות משמעותיות. מדיה וקבצים בנושא יאק-7 בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא כלי טיס צבאיים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יורם הסל

יורם הסל (4 במרץ 1946 - 21 בדצמבר 2018) היה איש מערכת הביטחון הישראלית. נולד בחיפה ליוסף וטוני, יוצאי יהדות גליציה. אביו היה מראשוני עובדי חברת החשמל. לחם במלחמת ששת הימים ונפצע במהלך הקרב על ירושלים בסמוך למוזיאון רוקפלר. בהמשך עבר לאנגליה ללימודים אקדמאיים, והחל לפעול כסוכן המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים. לאחר תקופה זו שירת יחד עם אשתו ובנו התינוק כסוכן חשאי במדינה מוסלמית עימה לא היו לישראל קשרים דיפלומטיים. בהמשך שירת כראש אגף תבל במוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים, המופקד על הקשרים המודיעיניים והדיפלומטיים ומקיים קשרי עבודה קבועים עם גופי מודיעין מקבילים של מדינות אחרות. לאחר פרישתו מן המוסד פנה לעסקים. כיהן כדירקטור בחברות רבות בהן מעריב החזקות, מספנות ישראל, אשטרום, בנק אוצר החייל, לוג'יק וקווינקו. היה בעל תואר ראשון ושני ביחסים בינלאומיים וכלכלה מאוניברסיטת לונדון. היה נשוי לשלווה ואב לשניים. נפטר ב-21 בדצמבר 2018. נקבר בבית העלמין במושב חיבת ציון. רונית מטיאס, ‏צפו בתמונות: הדירה של יורם ושלוה הסל בפארק צמרת, באתר גלובס, 13 ביוני 2011. חדשות נענע, עוזי דיין - ראש המוסד הבא?, באתר nana10‏, 18 במאי 2000. nrg מעריב, שב"כ ס' אימפריה, באתר nrg‏, 22 באוגוסט 2007. יוסי מלמן, בתחבולות תעשה לך רב מכר, באתר הארץ, 15 באפריל 2007. יוסי מלמן‏, המוסד המבצעי של מאיר דגן, באתר וואלה, 18 בפברואר 2005. ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אופרנור

אופרנור (יוונית: Ἐυφράνωρ) היה פסל וצייר יווני, איש איסתמיה שליד קורינתוס, בן המאה ה-4 לפנה"ס. פליניוס הזקן מתייחס אליו מספר פעמים בספרו "תולדות הטבע" (או "חקר הטבע"). הוא מציין את השנים שבהן היה בשיא פריחתו, ומונה פסלים וציורים אחדים מעשה ידיו וגם ספר על פרופורציות נכונות וצבעים שכתב. יש המזהים את פסל הברונזה של הצעיר האוחז חפץ עגול (שלא שרד) בידו המושטת קדימה, שנמשה מן הים עם הספינה הטרופה מאנטיקיתרה, עם התיאור המובא אצל פליניוס לקבוצת הפסלים המכונה 'משפט פריס'. פליניוס, חקר הטבע, תרגם רוני רייך, ירושלים, 2009, ספר 34: 50, 77-78; ספר 35: 111, 129-128, O. Palagia, Euphranor, 1980, A.F. Stewart, Greek Sculpture, 1990, pp. 179, 287 מדיה וקבצים בנושא אופרנור בוויקישיתוף אופרנור, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
WebSphere Application Server

WebSphere Application Server הוא שרת יישומים של חברת IBM. שרת היישומים WebSphere Application Server הוא תווכה ל-Java Enterprise Edition, המהווה חלק מקבוצת מוצרים של IBM תחת המותג WebSphere. הוא מוצר הדגל של משפחת מוצרים זו והראשון שפותח תחת מותג זה. WebSphere Application Server עובד תחת מספר רב של מערכות הפעלה כולל Windows ,UNIX, Linux ו z/OS. BEA WebLogic אתר האינטרנט הרשמי של WebSphere Application Server WebSphere Application Server, IBM WebSphere software, IBM BM WebSphere Application Server V8.0 enables intelligent management of application environments and helps deliver rich user experiences faster, IBM
חוסיין סירי

חוסיין סירי פאשה (בערבית: حسين سري باشا; 1894–1960) היה פוליטיקאי מצרי ששימש שלוש פעמים כראש ממשלת מצרים. חוסיין סירי נולד בשנת 1894. הוא היה פוליטיקאי עצמאי ולא נמנה עם מפלגה כלשהי, אבל היה מקורב למונרכיה ולכן התברג בעמדות מפתח פוליטיות. כהונתו הראשונה של סירי כראש ממשלה החלה ב-15 בנובמבר 1940, לאחר מותו של קודמו חסן סברי. כהונה זו הייתה בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, כאשר החשש מפני הפסד הבריטים לקורפוס אפריקה של ארווין רומל הגרמני היה בשיאו. במאי 1941 הגיעו הכוחות הגרמנים עד לגבולה המערבי של מצרים, ובאותה עת גם בוצעה הפיכה בעיראק והוקמה בה ממשלה פרו-נאצית. ממשלת סירי אמנם ניהלה מדיניות פרו-בריטית, אך הייתה נתונה ללחצים עזים מבית ומחוץ. ביולי ביצע סירי חילופי גברי בממשלתו, לאחר שהצליח לגייס את הגוש הסעדי לתמיכה בממשלתו ומינה מן המפלגה שרים בהתאם. אולם תמיכה זו לא הספיקה, בייחוד כאשר מפלגת הופד החזקה ישבה באופוזיציה. בקיץ 1941 אמנם החזית הצבאית בלוב התייצבה, אבל המצב הכלכלי היה בכי רע ומחירים של מוצרי יסוד רבים האמירו. בינואר 1952 בעקבות מחסור בלחם החלו מהומות בקהיר, שבעקבותיהן התפטרו מספר שרים מן הממשלה. באותו חדש הממשלה ניתקה את היחסים עם צרפת של וישי, בדרישה בריטית, והדבר אך הגביר את התרעומת מצד הפרלמנט ומצד המלך. בפברואר 1942 חידשו הגרמנים את ההתקדמות הצבאית לעבר מצרים, ובמצב זה התגברו המהומות. ב-2 בפברואר 1952 התפטר סירי מראשות הממשלה. הבריטים כפו על המלך פארוק דרך אולטימטום צבאי את מינוי ראש מפלגת הופד, מוסטפא א-נחאס פאשה, למחליפו. כהונתו השנייה של סירי החלה ב-26 ביולי 1949, בעקבות מינוי ישיר של פארוק. סירי החליף את אבראהים עבד אל-האדי מהגוש הסעדי. נוכח המהומות הגוברות במצרים לאור הסכמי שביתת הנשק עם ישראל שחתמו את מלחמת העצמאות, וכן בעקבות הוצאת האחים המוסלמים מחוץ לחוק, קיווה פארוק שאם יפטר את עבד אל-האדי יוכל מחליפו ליצור קואליציה ממשלתית רחבה. סירי אכן הצליח להרכיב ממשלה ולשתף בה את הופד ומפלגות גדולות אחרות, וכך אפשר יציבות שלטונית לזמן מה. סירי ביטל את הממשל הצבאי שנקבע בעקבות הפלישה של הצבא המצרי לארץ ישראל, וכן שחרר אסירים מדיניים רבים. אולם, המבנה הרב-מפלגתי של הממשלה היה שברירי וקרס לאחר מספר חודשים. ב-3 בנובמבר 1949 הוטל על סירי להקים ממשלת מעבר עד לבחירות. בבחירות שנערכו ב-12 בינואר 1950 זכתה מפלגת הופד, ומוסטפא א-נחאס חזר לראשות הממשלה. כהונתו השלישית של סירי באה בעקבות קריסת שלטון הופד בינואר 1952. קריסת השלטון הביאה לשורה של ממשלות קצרות-טווח שנפלו בזו אחר זו. סירי החליף ב-2 ביולי 1952 את נג'יב אל-הלאלי בתפקיד, לאחר שזה התפטר, אך ממשלתו שרדה פחות מחודש ונפלה ב-22 ביולי. סירי, שהפנים את המחלוקות הקשות שהתגלעו בין הצבא לבין המלך, ניסה לשכנע את פארוק למנות את נציג הקצינים מוחמד נגיב לשר ההגנה בממשלתו. המלך סירב בתוקף לדרישה זו, ובעקבות זאת נפלה ממשלתו של סירי. אל-הלאלי החליף את סירי, אך ממשלתו נפלה למחרת בעקבות מהפכת הקצינים החופשיים. חוסיין סירי נפטר בשנת 1960. חגי ארליך, מצרים: האחות הבכירה, עמ' 91 פ. ג'. וטיקיוטיס (אנ'), מצרים: ממוחמד עלי עד סאדאת, עמ' 340-342 פ. ג'. וטיקיוטיס, מצרים: ממוחמד עלי עד סאדאת, עמ' 358-359 פ. ג'. וטיקיוטיס, מצרים: ממוחמד עלי עד סאדאת, עמ' 367 חגי ארליך, מצרים: האחות הבכירה, עמ' 101
טירת צבי (פירושונים)

האם התכוונתם ל... טירת צבי – קיבוץ בצפון ארץ ישראל המשתייך לתנועת הקיבוץ הדתי קרב טירת צבי – התחולל במלחמת העצמאות טירת צבי – אוניית מעפילים על שמו של קרב טירת צבי טירת צבי (שמורה) – שמורת הממוקמת דרומית ליישוב טירת צבי.
קומודורו ריבדביה

קומודורו ריבדביה (בספרדית: Comodoro Rivadavia, לעיתם מקוצר ל"קומודורו") היא העיר הגדולה ביותר בפרובינציית צ'ובוט בארגנטינה. העיר ממוקמת במפרץ סן חורחה (אנ'), בחוף האוקיינוס האטלנטי, והיא העיר המרכזית ביותר באזור זה. העיר נחשבת לבירת הנפט הלאומית של ארגנטינה. הדחיפות למציאת נתיבים קצרים כדי להוביל סחורה אל ומהעיירה סרמיינטו יצרה צורך ביצירת נמל באזור מפרץ סן חורחה. הצורך הביא בסופו של דבר לייסודה של העיר. לקראת סוף המאה ה-19 החלו חיפושים אחר מקום מתאים לבניית הנמל, בעזרת בני שבטים מקומיים. הקורבטה "לה ארחנטינה" בפיקוד קומודור מרטין ריבדביה, הגיעה לאזור במהלך משימת גישוש ועצרה במעגן. תחילה נקראה העיר על שם המלח הספרדי פרנסיסקו אוורדו טיי אי פרדס, אך השם שונה ב-1901 לקומודורו ריבדביה כהוקרה למרטין רבדביה, המלח המהולל ונכדו של ברנרדינו ריבדביה, נשיאה הראשון של ארגנטינה. ב-1903 הגיעו 600 משפחות מהגרים בורים לאזור לאחר ההפסד במלחמת הבורים השנייה. ניתנו להם אדמות לחוות מסביב לעיר, אך היה מחסור מים שאילץ אותם להביא מים בעגלות חמורים. ב-1907 הם החלו לקדוח על מנת למצוא מים, אך במקום זאת מצאו נפט. למרות שרוב הנפט היה באדמותיהם, עקב החוק הארגנטינאי שקבע שהנפט יועבר לבעלות המדינה הם לא היו יכולים ליהנות מרווחי הנפט באופן ישיר ועברו לאזור סרמיינטו כדי להקים חוות שם. גילוי הנפט גרם לגדילה בקצב מסחרר של קומודורו ריבדביה, וליצירת תעשייה גדולה שהעיר התפתחה סביבה. ב-1910 נבנתה מסילת רכבת לסרמיינטו, שהביאה לפיתוח העיר. יצירת חברת YPF, חברת הנפט הראשונה בעולם בבעלות ממשלתית, הובילה להתפתחות נוספת של העיר, אשר בנוסף הואצה בסוף שנות ה-50 לאחר שהממשל עודד חברות זרות לבוא לאזור. במשך תקופת הזמן הקצרה בין 1943 ל-1955, קומודורו ריבדביה הייתה בירת טריטוריית קומודורו ריבדביה, אשר הייתה חלק מצ'ובוט. למרות שהיום קומודורו ריבדביה לא מתבססת בעיקר על התעשייה הזו, היא עדיין קרויה "בירת הנפט הלאומית". העיר מתבססת על מספר ענפים כלכליים, בהם תעשיית טקסטיל, מספנה, מלט וכמובן תעשיית הנפט הענפה של העיר, אשר התפתחה מאוד מאז גילוי הנפט הראשון ב-1907, והעיר ואזורה נחשבים למובילים במדינה בהפקת נפט, עם הפקה יומית של כ-46,000 מ"ק נפט גולמי, שמהווים 46% מכלל ייצור הנפט הגולמי במדינה. הודות לתעשיית הנפט, התפתחה פעילות מסחרית גדולה בעיר, שהביאה אליה אנשים מרחבי ארגנטינה ומחוצה לה, ועזרה לפיתוח עסקים שונים. קיים צינור המוביל גז טבעי מקומודורו ריבדביה לבירת המדינה בואנוס איירס. כפר הנופש והפרבר רדה טיז'יז' ממוקם כ-12 ק"מ מדרום לעיר. הוא הוקם ב-1948 ומהווה כיום מרכז חשוב של תיירות בארגנטינה. בעיר נמצאת האוניברסיטה הלאומית של פטגוניה סן חואן בוסקו, שהוקמה ב-1980. נמל התעופה הבינלאומי חנרל אנריקה מוסקוני ממוקם במרחק של 11 ק"מ מהעיר ומשרת אותה. צ'ילה קויאיקה, צ'ילה מדיה וקבצים בנושא קומודורו ריבדביה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קומודורו ריבדביה קומודורו ריבדביה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
קרב הרמאיון

קרב הרמאיון נערך ב-255 לפנה"ס, במהלך המלחמה הפונית הראשונה, בין ציי קרתגו ורומא. הקרב ניטש ליד כף הרמאיון (Hermaion; ‏ Hermaeum), כיום כף בון (Bon) בצפון אפריקה. לאחר הניצחון בקרב הים ליד אקנומוס (256 לפנה"ס) נפתחה הדרך בפני הרומאים אל אפריקה. חיל המשלוח נחת במפרץ קרתגו, האוניות הועלו לחוף, והצבא נשלח לכבוש ולבוז את ערי הקרתגים וסביבותיהן. בעקבות אובדן הצי באקנומוס נשללה זמנית מן הקרתגים היכולת להילחם בים, ולכן הורה הסנאט להשאיר באפריקה את הקונסול מרקוס אטיליוס רגולוס (Marcus Atilius Regulus) עם כוח מספיק למשימותיו, ופקד על הקונסול השני להחזיר לרומא את הצי ואת יתר הצבא. לאחר מסע כיבוש וביזה הקים רגולוס מחנה חורף בטינטוס (Tynetos, תוניס של ימינו), סמוך לקרתגו, והועיד אותה להיות בסיס להתקפתו העתידית על העיר. בעודו מתמהמה כפו עליו הקרתגים להילחם, ובקרב במישור בגרדס (255 לפנה"ס) נחל הצבא הרומאי את אחת התבוסות המחפירות בתולדותיו. רגולוס וחמש-מאות מחייליו נפלו בשבי הקרתגים, ויתר הצבא נותר מבודד באפריקה בלא יכולת להיחלץ, משום לרשותו עמדו 40 אוניות בלבד. בקיץ 255 לפנה"ס, עם התחדש עונת השיט, יצאו מרומא 350 אוניות מלחמה, כשמגמת פניהן חילוץ שרידי צבאו של רגולוס מאפריקה. הקרתגים, שהקימו בינתיים את ציים מחדש, התייצבו נגדם ב-200 אוניות, ובקרב שהתחולל ליד כף הרמאיון ניצחו הרומאים ואף לקחו שלל 114 אוניות על צוותן. הרומאים לא האריכו את שהותם, העלו על האוניות את שארית הצבא של רגולוס ועשו דרכם חזרה לאיטליה. ליד קמרינה (Kamarine, Camarina), בחוף הדרומי של סיציליה, נקלעו לסערה עזה; מתוך 364 אוניות שרדו 80 בלבד וכ-100,000 חיילים ומלחים קיפחו את חייהם. האסון הימי, עליו כותב פוליביוס כי "אין למצוא בהיסטוריה אסון ימי אחד גדול יותר מזה", לא ריפה את ידי הרומאים. נחישותם רק נתחזקה, ובתוך חודשים אחדים הקימו צי חדש בן 220 אוניות, עליהן נוספו 80 האוניות שניצלו מן הסערה. הקרתגים, שהתעודדו מניצחונם בקרב היבשה ומאובדן הצי הרומאי, נפנו גם הם במרץ לחידוש הלחימה. הם שיגרו מיד כוח צבאי לסיציליה, והחלו בהכשרת 200 אוניות לליווי חיל משלוח חדש אל זירת הלחימה באי. פוליביוס. היסטוריה. כרך ראשון, ספרים א-ו. תרגם וכתב מבואות בנימין שימרון, ירושלים, מוסד ביאליק, 1991. פוליביוס, ספר ראשון, 29-34. פוליביוס, ספר ראשון, 36. פוליביוס, ספר ראשון, 37.
אחמד נגיב אל-הילאלי

אחמד נגיב אל-הילאלי (ערבית: احمد نجيب الهلالي; 1 באוקטובר 1891 – דצמבר 1958) היה עורך דין ופוליטיקאי מצרי שכיהן פעמיים בשנת 1952 כראש ממשלת מצרים. כהונתו השנייה, שארכה יום אחד, הסתיימה בעקבות מהפכת הקצינים החופשיים. אחמד נגיב אל-הילאלי נולד ב-1 באוקטובר 1891 באסיוט שבמצרים. הוא למד משפטים בבית הספר למשפטים של הח'דיו ולאחר מכן החל לעבוד במערכת המשפט של מצרים. בשנת 1923 קודם לדרגת פרופסור ושימש בתפקידי ייעוץ במשרד החינוך המצרי. בשנים 1934–1936 שימש כשר החינוך המצרי בממשלתו של מוחמד תאופיק נאסים. לאחר מכן הצטרף למפלגת הופד ושימש כחבר בקבינט של ראש המפלגה מוסטפא א-נחאס פאשה כאשר כיהן כראש ממשלה בשנים 1937–1938 ולאחר מכן גם בשנים 1942–1944. בשנת 1951 פרש אל-הילאלי ממפלגת הופד. הוא מונה לראש ממשלת מצרים ב-2 במרץ 1952 לאחר שהתפטר עלי מאהר. בתקופה זו היו מהומות קשות במצרים, על רקע קריסת משטר הופד בינואר של אותה שנה, המאבק הגובר כנגד הבריטים על עצמאות מלאה והתעצמות הכוחות הצבאיים. אל-הילאלי העלה את המשכורות של אנשי הצבא והמשטרה, בתקווה שהדבר יסייע להשלטת יציבות ויפחית את המתיחות בין הצבא המצרי לבין המונרכיה. הממשלה פיזרה את הפרלמנט ב-24 במרץ, בתקווה לקיים בחירות חדשות במהרה. לבסוף, משהבין אל-הילאלי שהמלך מונע קביעת תאריך לבחירות, התפטרה הממשלה ב-28 ביוני 1952. חוסיין סירי, שהחליף את אל-הילאלי, התפטר לאחר פחות מחודש. אל-הילאלי חזר לראשות הממשלה ב-22 ביולי, אולם נשאר בתפקיד במשך יום בלבד, כאשר למחרת הודחה הממשלה בעקבות מהפכת הקצינים החופשיים. אל-הילאלי הושם במעצר בעקבות המהפכה, אולם שוחרר לאחר זמן מה. הוא מת בדצמבר 1958 במעדי, פרבר דרומי של קהיר. פ. ג'. וטיקיוטיס, מצרים: ממוחמד עלי עד סאדאת, עמ' 362