laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ניסויי ירבוע

אתר ניסויי ירבוע (למפת אלג'יריה מוגדלת)   אלג'יר קונסטנטין אוראן תלמסאן אל-ואד תמנראסת טינדוף מרוקו ספרד תוניסיה לוב ניז'ר מאלי מאוריטניה הים התיכון אתר ניסויי ירבוע (למפת אלג'יריה רגילה)   אלג'יר קונסטנטין אוראן תלמסאן אל-ואד תמנראסת טינדוף מרוקו ספרד תונ. לוב ניז'ר מאלי מאור. הים התיכון אתר ניסויי ירבוע ניסויי ירבוע (Gerboise) היו סדרה של ארבעה ניסויים גרעיניים צרפתים, הראשונים בתולדות הפרויקט הגרעיני הצרפתי. הם נערכו בשנים 1960–1961 בקרבת העיירה רגאן (Reggane) שבדרום אלג'יריה הצרפתית, וביססו את מעמדה של צרפת כמעצמה הגרעינית הרביעית בעולם. הניסויים פתחו שרשרת של 217 ניסויים גרעיניים צרפתים, שנערכו עד לשנת 1996. בסך הכל נערכו 22 מהם באלג'יריה, בשני אתרים שונים. יתר הניסויים נערכו באיי פולינזיה הצרפתית שבאוקיינוס השקט. הניסויים הגיעו בתום תהליך פיתוח של פצצת ביקוע גרעיני, שהחל בשנת 1954. הם נערכו בעיצומה של מלחמת אלג'יריה באתר הניסויים הצבאיים הצרפתים CSEM (‏Centre Saharien d'Expérimentations Militaires). האתר, במדבר הסהרה האלג'יראי, שימש עד אז לניסויים בטילים ורקטות. הניסוי הראשון, ירבוע כחול, היה הניסוי הגרעיני הצרפתי הראשון בהיסטוריה. הוא נערך ב-13 בפברואר 1960. פצצת פלוטוניום שהונחה בראש מגדל בגובה של 105 מטרים הפיקה עוצמת התפוצצות של 65 קילוטון TNT. בהשוואה לניסויים הגרעיניים הראשונים של ארצות הברית, ברית המועצות ובריטניה היה הניסוי הזה רב העוצמה מכולם. הניסוי השני, ירבוע לבן, נערך ב-1 באפריל 1960. הפעם הונח המתקן הגרעיני בעומק של כשבעה מטרים מתחת לפני הקרקע. הושגה בו עוצמת התפוצצות של 10 קילוטון. ההתפוצצות פערה לוע באדמה, אשר מולא בהמשך. הניסוי השלישי, ירבוע אדום, נערך תשעה חודשים אחרי קודמו, ב-27 בדצמבר 1960. פצצה שהונחה בראש מגדל בן 50 מטר הפיקה עוצמה של שלושה קילוטון. הניסוי הרביעי נקרא ירבוע ירוק. הוא נערך ב-25 באפריל 1961, ארבעה ימים לאחר פרוץ מרד הגנרלים באלג'יריה, שמטרתו הייתה לחולל הפיכה צבאית בצרפת. הניסוי עצמו היה מתוכנן מראש אך מועדו הוקדם כדי להביא להשמדת המתקן הגרעיני ולמנוע אפשרות שהמורדים יניחו עליו את ידם. גם הפעם הונחה הפצצה על גבי מגדל בגובה של 50 מטרים. הניסוי נועד להשיג עוצמה של 6 קילוטון לפחות, אך הושגה בו עוצמה של 500 טון בלבד. דו"ח הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית על מצב הקרינה הרדיואקטיבית באתרי הניסויים הגרעיניים הצרפתים באלג'יריה הניסויים נקראו על שם חיית המדבר ירבוע. שלושת הניסויים הראשונים נקראו ירבוע כחול, לבן ואדום על שם שלושת צבעי דגל צרפת. מקור: אתר Nuclear Weapon Archive
ירבועניים

ירבועניים או הֵטֵרוֹמִיסִיִּים (שם מדעי: Heteromyidae) הם משפחת מכרסמים החיים באמריקה הצפונית במחילות עמוקות באזורים חמימים ויבשים כמנו מדבריות וערבות עשב יבשות, אף שחלקם חיים גם בצפונה של אמריקה הדרומית ביערות ואזורים ממוזגים יותר. הירבועניים מזכירים מאוד את הירבועים וכמותם הם בעלי רגליים אחוריות ארוכות וכן זנב ארוך המאפשרות להם לקפץ ולהימלט מטורפים. עם זאת הם אינם קרובי משפחה שלהם ומקורבים דווקא לבוניים ולחולדי השק שחיים כמותם בצפון אמריקה. לירבועניים ישנם לחיים גדולות כמו של אוגרים בהם הם מאחסנים זרעים ומזון צמחי דומה. אורך גופם הממוצע הוא 15 ס"מ וזנבם ארוך מעט יותר ובעל ציצה בקצה. יש להם חוטם קצר ואוזניים קטנות, המותאמים לחייהם במחילות, אך חושים חדים וערנות מתמדת כולל בשנתם. הפרווה פרועה ואצל חלק מהמינים גם קוצנית מעט וצבעה הוא חום בהיר, אפרפר או חום-אדמדם. תת-משפחה Heteromyinae ירבוען קוצני או הֵטֵרוֹמִיס (Heteromys) - בו 11 מינים Liomys - בו 5 מינים תת-משפחה Dipodomyinae יַרְבּוֹעָן או עכבר הקנגורו (Dipodomys) - בו 20 מינים עכברון קנגורו (Microdipodops) - בו 2 מינים תת-משפחה Perognathinae עכבר הכיס (Perognathus) - בו 9 מינים Chaetodipus - בו 17 מינים, ביניהם עכבר כיס קוצני מדיה וקבצים בנושא ירבועניים בוויקישיתוף ירבועניים, באתר ITIS (באנגלית) ירבועניים, באתר NCBI (באנגלית) ירבועניים, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) ירבועניים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) ירבועניים, באתר GBIF (באנגלית) ירבועניים בWildlife Journal, Junior מינים שונים של ירבועניים ירבועניים באתר ADW ע"פ החלטות האקדמיה
חולדי השק

חולדי השק הידועים גם בכינוי גופרים (שם מדעי: Geomyidae) הם משפחת מכרסמים החיים בטבע באמריקה הצפונית והמרכזית. הם מזכירים את הנברן ומתנהגים כמוהו, אך הם קרובי משפחה של הירבועניים והבוניים האמריקאים. חולדי השק חיים בחבורות משפחתיות מתחת לאדמה, שם הם גם מאחסנים את מזונם. הם יוצאים אל פני השטח רק כדי לאסוף מזון. קצב הרבייה שלהם גבוה והגורים נולדים ערומים ופגיעים, והם נסמכים על הוריהם. גופם קטן ואפור, אורכו אינו עולה על 200 מ"מ ומשקלם קרוב ל-230 גרם. הזכרים גדולים מהנקבות. הם אוכלים צמחים שונים, פקעות, ירקות מאכל כמו חסה, גזר וצנון וגם חרקים, תולעי אדמה, חשופיות וכדומה. במקרים מסוימים הם עלולים להיות מטרד קשה לחקלאים, עקב התחפרותם מתחת לצמחים בעלי שורשים ופגיעה קשה בהם עקב כך. הם גם אוכלים את רוב הצמחים, כולל צמחים רעילים. הם עצמם נטרפים על ידי עופות דורסים, נחשים, זאבים, קויוטים וסמוריים שונים. הם יכולים לנשוך בחוזקה את טורפיהם ולגרום להם פציעות רציניות. מסיבה זו רצוי להימנע מלהחזיק אותם ביד. Cratogeomys – בו 5 מינים Geomys – בו 9 מינים Orthogeomys – בו 11 מינים Pappogeomys – בו 2 מינים Thomomys – בו 9 מינים סוג ומין יחיד חולד שק מיצ'ואקאני (Zygogeomys trichopus) מדיה וקבצים בנושא חולדי השק בוויקישיתוף חולדי השק, באתר ITIS (באנגלית) חולדי השק, באתר NCBI (באנגלית) חולדי השק, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) חולדי השק, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) חולדי השק, באתר GBIF (באנגלית) חולדי השק, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
הארמייה הראשונה (האימפריה הגרמנית)

הארמייה הראשונה הייתה ארמייה גרמנית, שפעלה במלחמת העולם הראשונה בחזית המערבית. מפקדה של הארמייה בתחילת הקרבות היה אלכסנדר פון קלוק. במסגרת תוכנית הפלישה הגרמנית לצרפת הוצבה הארמייה באגף הימני הקיצוני של הגרמנים, והיה עליה לכתר את פריז מכיוון מערב. בתחילה נחלה הארמייה הצלחה מרובה, כבשה את בריסל ב-20 באוגוסט, וניצחה את הבריטים בקרבות מונס ולה קאטו, אולם לבסוף הוכתה בקרב על המארן, ונאלצה לסגת אל מעבר לנהר האן. הארמייה השתתפה במרוץ אל הים, ובכלל זה בקרב אראס. ב-27 במרץ 1915 נפצע קשה מפקד הארמייה פון קלוק ברגלו, והוחלף על ידי גנרל מקס פון פבק. לאחר שהחזית המערבית קפאה על שמריה במלחמת חפירות ממושכת, הוחלט בפיקוד העליון שאין צורך בארמייה, ובעקבות כך פורקה הארמייה ב-17 בספטמבר 1915, ויחידותיה חולקו בין הארמיות האחרות. ב-19 ביולי 1916 במהלך הקרב על הסום, עקב ריבוי הכוחות בגזרה, שהייתה בפיקוד הארמייה השנייה, הוחלט לפצל את הכוחות ולתת את הפיקוד בגזרה הצפונית לארמייה הראשונה שהוקמה מחדש בפיקוד פריץ פון בלוב, שהיה מפקד הארמייה השנייה, ואילו הארמייה השנייה הועמדה תחת פיקוד גנרל מקס פון גלוויץ, שהיה בנוסף לכך מפקד קבוצת הארמיות גלוויץ - שהוטל עליה לתאם בין הארמיות הראשונה והשנייה. במהלך שנת 1918 פעלה הארמייה במסגרת קבוצת הארמיות של וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה. ב-9 ביוני 1918 עבר גנרל פון בלוב לפקד על הארמייה התשיעית, ובמקומו מונה גנרל ברונו פון מודרה. ב-15 - 17 ביולי 1918 השתתפו כוחות הארמייה במתקפה הגרמנית על המארן. ב-12 באוקטובר 1918 עבר גנרל פון מודרה לפקד על הארמייה ה-17, ובמקומו מונה גנרל אוטו פון בלוב. ב-8 בנובמבר 1918 עבר גנרל פון בלוב לפקד על כוחות ההגנה במערב, ובמקומו מונה גנרל מגנוס פון אברהרדט שפיקד על הארמייה עד לסיום המלחמה. לאחר כניעת גרמניה בנובמבר 1918, הוחלט על פירוק הצבא הגרמני. בעקבות כך פורקה הארמייה הראשונה ב-24 בינואר 1919. בקרב מונס ב-23 באוגוסט 1914, כללה הארמייה את היחידות הבאות: בסוף המלחמה, כללה הארמייה את היחידות הבאות: אלכסנדר פון קלוק (2 באוגוסט 1914 - 28 במרץ 1915) מקס פון פבק (28 במרץ 1915 - 17 בספטמבר 1915) פריץ פון בלוב (19 ביולי 1916 - 9 ביוני 1918) ברונו פון מודרה (9 ביוני 1918 - 12 באוקטובר 1918) אוטו פון בלוב (12 באוקטובר 1918 - 8 בנובמבר 1918) מגנוס פון אברהרדט (8 בנובמבר 1918 - 24 בינואר 1919) החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה Die höchsten Kommandostellen des Heeres. אתר בגרמנית על צבא גרמניה במלחמת העולם הראשונה הקורפוס לא השתתף בקרב מונס, משום שהיה מעורב במצור על אנטוורפן
רקוויאם מס' 2 (כרוביני)

רקוויאם מס' 2 ברה מינור הוא יצירה פרי עטו של המלחין האיטלקי שפעל בצרפת לואיג'י כרוביני, לטקסט הרקוויאם הקתולי. הרקוויאם נחשב לאחד מיצירותיו החשובות של כרוביני, אך לפחות טוב מן הרקוויאם הראשון של המלחין, וכמו רבות מיצירותיו של כרובני, ליצירה נשכחת. כרוביני התבקש לכתוב רקוויאם על ידי הארכיבישוף של פריז בשנת 1834. זאת לאחר שהלה אסר באותה השנה על השמעת הרקוויאם הראשון של כרוביני בלוויות, בשל העובדה שהרקוויאם כלל מקהלה עם קולות נשיים. כרוביני, שהיה כבר מבוגר מאוד, נענה לבקשה אך לקחו לו שנתיים להלחין את הרקוויאם השני שלו, לקולות גבריים בלבד. בשנת 1836 הסתיימה הלחנת הרקוויאם, אולם הבכורה התבצעה רק לאחר שנתיים נוספות, ב-25 במרץ 1838, בפריז. הרקוויאם זכה להצלחה ולהערכה והושמע רבות בלוויות בצרפת, לרבות בלוויית המלחין עצמו, במרץ 1842. כמו רבות מיצירותיו של כרוביני גם הפופולריות של רקוויאם זה ירדה לאחר מותו של המלחין והיום ממעטים להשמיע אותו ומבכרים את הרקוויאם הראשון של כרוביני על פניו. כמו הרקוויאם הראשון שלו, גם ברקוויאם זה כרוביני לא עשה שימוש בסולנים, אלא רק במקהלה, שכללה קולות גבריים בלבד. ביצוע ממוצע של היצירה אורך כ-55 דקות. היצירה נכתבה למקהלת גברים של שלוש קולות, ללא סולנים, ולתזמורת הכוללת: 2 חלילים, פיקולו, 2 אבובים, 2 קלרינטים, 2 בסונים, 4 קרנות, 2 חצוצרות, 3 טרומבונים, 2 טימפני וסקיצת כלי קשת (כינור ראשון ושני, ויולות, צ'לי וקונטרבסים). Introitus et Kyrie Graduale Dies Irae Offertorium Sanctus Pie Jesu Agnus Dei עדה ברודסקי (עורכת), ספר הליטורגיקה, (מילים לצלילים חלק ד'), ירושלים: הוצאת כרמל, תשע"ג, עמ' 170-177.
בקתה הררית

בקתה הררית היא מבנה הממוקם בהרים, לרוב נגיש רק להולכי רגל, המיועד לספק מחסה ומזון למטיילים ולמטפסי הרים. בקתות הרריות לרוב מופעלות על ידי מועדוני מטפסים או ארגונים אחרים המיועדים לסייע למטיילים. בקתות הרריות יכולות לספק מגוון רחב של שירותים, תלוי אם מוצב בהן צוות עובדים קבוע או שאינן מאוישות. מרבית הבקתות כוללות מחסה ודרגשי שינה פשוטים, ואחרות מספקות גם ארוחות, הרצאות, מכירת בגדים וחפצים קטנים, ועוד. בבקתות שממוקמות במסלולי טיול או טרקים שקיים עבורם ביקוש גבוה יחסית, נדרשת הזמנה מראש של מקום לינה, ואילו באחרות לא נדרשת הזמנה.  הבקתות הראשונות שנבנו על ידי ארגון הוקמו החל מ-1863 על ידי מועדון המטפסים השווייצרי. בארצות הברית נבנתה הבקתה הראשונה במדיסון ספרינג בניו המפשייר, על ידי מועדון הרי האפלצ'ים, ב-1888-1889. בקתה אלפינית מדיה וקבצים בנושא בקתה הררית בוויקישיתוף
ניקולאס לפרוויטולה

ניקולאס לפרוויטולה (בספרדית: Nicolás Laprovíttola; נולד ב-31 בינואר 1990) הוא כדורסלן ארגנטינאי המשחק בעמדת הרכז בקבוצת ברצלונה. לפרוויטולה נולד במורון שבפרובינציית בואנוס איירס. אמו, מרגריטה סטולביסר, היא עורכת דין המכהנת כחברה בבית הנבחרים של ארגנטינה מטעם מפלגת השמאל החזית הפרוגרסיבית הרחבה. לפרוויטולה החל לשחק כדורסל בעיר מגוריו מורון, במועדון קלוב דפורטיבו מורון. בגיל 17 הצטרף ללנוס, ששיחקה אז בליגת הארגנטינאית השנייה, ובסיום העונה עלה עמה לליגת העל הארגנטינאית (LNB). הוא שיחק במדי לנוס חמש עונות נוספות, ובעונת 2012/2013 העפיל עמה לסדרת גמר הפלייאוף, בה הפסידה לרגאטאס קוריינטס. בסיום העונה הצטרף למועדון פלמנגו מליגת העל הברזילאית. הוא היה שותף לזכייתה של פלמנגו בשתי אליפויות (2014 ו-2015), ובגמר הפלייאוף של 2015 נבחר ל-MVP. בנוסף, זכה במדי פלמנגו בליגת האמריקות של פיב"א (2014), ובטורניר הגביע הבין-יבשתי שנערך ב-2014 בריו דה ז'ניירו, בו גברה על אלופת היורוליג, מכבי תל אביב. גם בטורניר זה נבחר ל-MVP. לאחר שתי עונות בפלמנגו הצטרף, בשנת 2015, לריטאס וילנה. ב-2016 הצטרף לסן אנטוניו ספרס מליגת ה-NBA. ב-2017 חתם בסאסקי בסקוניה. לפרוויטולה שיחק במדי נבחרת ארגנטינה עד גיל 18 שזכתה במקום הראשון באליפות דרום אמריקה שנערכה בפורמוסה ב-2008. בעקבות הישג זה העפילה הנבחרת לאליפות העולם עד גיל 19 שנערכה בניו זילנד בשנת 2009, ובה סיימה במקום החמישי. בשנת 2011 שיחק במדי נבחרת ארגנטינה במשחקים הפאן-אמריקאיים בריו דה ז'ניירו. ב-2012 היה שותף לזכייתה במקום הראשון באליפות דרום אמריקה שנערכה ברסיסטנסיה. ב-2013 זכה עם הנבחרת במקום השלישי באליפות אמריקה שנערכה בקראקס, ב-2014 זכה עמה במקום השני באליפות דרום אמריקה שנערכה במרגריטה, וב-2015 שיחק במדי הנבחרת במשחקים הפאן-אמריקאיים בטורונטו. מדיה וקבצים בנושא ניקולאס לפרוויטולה בוויקישיתוף ניקולאס לפרוויטולה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) פרופיל, באתר Basketball-Reference פרופיל אולימפי, באתר olympedia.org פרופיל, באתר eurobasket פרופיל, באתר פיב"א פרופיל, באתר ליגת ה-NBA פרופיל, באתר היורוליג פרופיל, באתר ליגת העל הספרדית בכדורסל (בספרדית) ניקולאס לפרוויטולה באתר פיב"א יהונתן אליהו‏, הבן העובד: ניקו לפרוביטולה מגיע לכבוש את אירופה, באתר וואלה, 4 באוגוסט 2015
בית קיץ

בית קיץ הוא מבנה הנועד להירגעות מהחום בחודשי הקיץ או להינפשות ממקום המגורים הקבוע. בית הקיץ יכול להיות מבנה קטן בחצר, בפארק או בגינה שבו ניתן לשבת בצל, אך גם יכול להיות מבנה הממוקם הרחק באזורים כפריים וקרירים יותר, שנוסעים אליו לחופשה בקיץ. במדינות רבות, בעיקר באירופה, ישנם בפארקים ובשטחי בילוי בתי קיץ קטנים שאליהם ניתן להיכנס ולשבת בצל; לעיתים הם ביתנים קטנים, שבהם יש מקום רק לספסל, ולעיתים הם ביתנים גדולים יותר. בארצות סקנדינביה השימוש בבתי קיץ גדולים הבנויים כקוטג'ים פופולרי מאוד, והשימוש ברבים מאתרי הנופש מבוסס על שכירת בתי קיץ, בדרך כלל על בסיס שבועי. בשנים האחרונות הפופולריות של בתי הקיץ עולה ובהתאמה גם מחירם, אולם שכירת בתי קיץ לחופשה עדיין מקובלת. בשוודיה בתי הקיץ צבועים באופן מסורתי בצבע אדום, והם בעלי חלונות ודלתות לבנות. בנורווגיה ישנם "אזורי בתי קיץ" שבהם בנויים רק בתי קיץ. צימר מדיה וקבצים בנושא בית קיץ בוויקישיתוף
הארמייה ה-18 (האימפריה הגרמנית)

הארמייה ה-18 הייתה ארמייה גרמנית שפעלה במלחמת העולם הראשונה בחזית המערבית. לאחר חתימת חוזה ברסט-ליטובסק, התפנו לגרמנים כ-50 דיוויזיות. גרמניה החליטה להטילם למתקפה על מנת להכריע את המערכה. זאת לפני שארצות הברית תתערב באופן מאסיבי בלחימה בצרפת. הכוונה היתה גם לסייע למדינות ההסכמה באספקה ובחיילים. לקראת המתקפה הקימו הגרמנים 3 ארמיות חדשות (ה-17, ה-18, וה-19), שהורכבו מ-50 הדוויזיות הנ״ל, ואומנו באופן מיוחד לקראת המתקפה. ב-22 בדצמבר 1917 הוקמה הארמייה ה-18 על בסיס המפקדה של פלוגת הארמייה ווירש שפורקה, תחת פיקוד גנרל אוסקר פון הוטייה, שפיקד על הארמייה עד לסיום המלחמה. הארמייה פעלה במסגרת קבוצת הארמיות של וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה. הארמייה השתתפה במבצע מיכאל שהתנהל באזור אראס בין ה-21 במרץ ל-5 באפריל 1918. לאחר כניעת גרמניה בנובמבר 1918, הוחלט על פירוק הצבא הגרמני. בעקבות כך פורקה הארמייה ה-18 ב-2 בינואר 1919. בסוף המלחמה, כללה הארמייה את היחידות הבאות: החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה Die höchsten Kommandostellen des Heeres. אתר בגרמנית על צבא גרמניה במלחמת העולם הראשונה
הארמייה ה-19 (האימפריה הגרמנית)

הארמייה ה-19 הייתה ארמייה גרמנית שפעלה במלחמת העולם הראשונה בחזית המערבית. לאחר חתימת חוזה ברסט-ליטובסק, התפנו לגרמנים כ-50 דיוויזיות, והם החליטו להטילם למתקפה גדולה על מנת להכריע את המערכה לפני שארצות הברית תספיק להתערב באופן מאסיבי בלחימה בצרפת, ולסייע למדינות ההסכמה באספקה ובחיילים. לקראת המתקפה הקימו הגרמנים 3 ארמיות חדשות (ה-17, ה-18, וה-19), שהורכבו מהדיווזיות החדשות, ואומנו באופן מיוחד לקראת המתקפה. ב-4 בפברואר 1918 הוקמה הארמייה ה-19 תחת פיקוד גנרל פליקס פון בותמר, על בסיס המפקדה של ארמיית הדרום שפורקה. הארמייה פעלה במסגרת קבוצת הארמיות של אלברכט מוירטמברג. הארמייה סייעה בהחזקת הקו בדרום החזית שהיה אזור די שקט. ב-8 בנובמבר 1918 עבר פון בותמר לייעץ למשרד המלחמה הבווארי, ובמקומו מונה גנרל קרל פון פאסבנדר שפיקד על הארמייה עד לסיום המלחמה. לאחר כניעת גרמניה בנובמבר 1918, הוחלט על פירוק הצבא הגרמני. בעקבות כך פורקה הארמייה ה-19 ב-24 בינואר 1919. בסוף המלחמה, כללה הארמייה את היחידות הבאות: פליקס פון בותמר (4 בפברואר 1918 - 8 בנובמבר 1918) קרל פון פאסבנדר (8 בנובמבר 1918 - 24 בינואר 1919) החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה Die höchsten Kommandostellen des Heeres. אתר בגרמנית על צבא גרמניה במלחמת העולם הראשונה משום כך כללה הארמייה בעיקר יחידות מאיכות נמוכה
קבייתיים

קַּבְיָתִיִּים (שם מדעי: Caviidae) היא משפחת מכרסמים גדולים החיים בטבע בדרום אמריקה ומכילים מיני מכרסמים גדולים כמו הקפיבארה - הגדולה במכרסמים, המארה והקביה המבויתת. הקבייתיים חיים ברחבי אמריקה הדרומית ביערות הגשם, סביבות נהרות, אזורים הרריים וערבות עשב טרופיות. יש להם גוף כבד ורגליים קצרות (למעט המארות בעלות הרגליים הארוכות), אוזניים קטנות וראשים ולסתות גדולים ומוארכים וזנבותיהם קטנים ביותר. הקפיברות הם הגדולות ביותר במשפחה ושוקלות 50-65 ק"ג - כמו סוס פוני. עם זאת בעבר היו מינים כבדים יותר כמו מיני הנאוכרוס שהיגרו לאמריקה הצפונית ושקלו מעל 200 ק"ג. הם אוכלים בעיקר עשבים, עלים וגם צמחי מים שונים וחלקם רובצים במים רוב הזמן. אחרים מסתתרים במחילות כדי להימלט מהחום, ויכולים לרוץ מהר כשמתגלה הצורך. המבנה החברתי שלהם הוא של קבוצות בינוניות לטווחי זמן קצרים בהם הם מזדווגים ויולדים ואחר כך חוזרים לחיים בזוגות יחידים. תת-משפחת Caviinae קביה צהובת שן (Galea) - בו 4 מינים. קביית הרים (Microcavia) - בו 3 מינים. קביה (Cavia) - בו 9 מינים. אחד מהם הוא חזיר הים המבוית תת-משפחת Dolichotinae מארה (Dolichotis) - בו 2 מינים. תת-משפחת Hydrochoerinae קפיבארה (Hydrochoerus) - בו 2 מינים. קביית סלעים (Kerodon) - בו 2 מינים. מדיה וקבצים בנושא קבייתיים בוויקישיתוף קבייתיים, באתר ITIS (באנגלית) קבייתיים, באתר NCBI (באנגלית) קבייתיים, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) קבייתיים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) קבייתיים, באתר GBIF (באנגלית) קבייתיים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) קביתיים באתר ADW קַּבְיָתִיִּים במילון בעלי חיים א"י (תשכ"ג), 1963, באתר האקדמיה ללשון העברית
צ'ינצ'יליים

צ'ינצ'ילה או שִּׁינְשִׁילִיִּים (שם מדעי: Chinchillidae) הם משפחה של מכרסמים מאמריקה הדרומית החיים בהרי האנדים ובסביבתם. אלו הם מכרסמים שמזכירים מעט ארנבת בעלת זנב ארוך, ופרוותיים ביותר, לשם הגנה מהקור השורר בהרים. עם זאת יש להם אוזניים ארוכות. הם מכרסמים בינוניים שמגיעים עד 1-8 ק"ג. הוויסקאש חי בערבות פתוחות וחמות יותר וסוגל לחפור מחילות במהירות בעזרת טפריו. ראשו בעל "מסיכה" לפניו. הצ'ינצ'ילות אפורות כמעט לגמרי ובעלי פרווה צמרית ביותר, שגמרה לה להיות בסכנת הכחדה וגם חיית מחמד נפוצה. הויסקאשות מזכירות ארנבות במראם והם בצבעים חומים בהירים המזכירים את סביבתם ההררית. חלקם הם חיות מחמד נוחות לטיפול כמו הצ'ינצ'ילה. צ'ינצ'ילה (Chinchilla) - בו 3 מינים. ויסקאשה (Lagidium) - בו 4 מינים. סוג ומין יחיד ויסקאש המחילות (Lagostomus maximus). Eoviscaccia - נכחד Pliolagostomus - נכחד Prolagostomus - נכחד מדיה וקבצים בנושא צ'ינצ'יליים בוויקישיתוף צ'ינצ'יליים, באתר ITIS (באנגלית) צ'ינצ'יליים, באתר NCBI (באנגלית) צ'ינצ'יליים, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) צ'ינצ'יליים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) צ'ינצ'יליים, באתר GBIF (באנגלית) מילון בעלי חיים: נכר (תשל"ב), 1972, באתר האקדמיה ללשון העברית
אוקטודוניים

אוקטודוניים (שם מדעי: Octodontidae) הם משפחת מכרסמים מתת-סדרת דמויי קביה, וכולם חיים בדרום מערבה של אמריקה הדרומית. המין הידוע ביותר במשפחה הוא חיית המחמד דגו (Octodon degus). הם קרובי משפחתם של הצ'ינצ'ילות ושל חולדות הצ'ינצ'יל. הם מכרסמים בינוניים באורך 12-20 ס"מ ובעלי פרווה עבה וחומה מלמעלה, ויותר בהירה מלמטה. רובם פעילים בלילה בחבורות, אך חלקם יוצאים גם ביום. בשאר הזמן הם נחים במאורתם הבטוחה מהעולם. הם אוכלים זרעים, שורשים, עשבים, פקעות, עלים ואף קקטוסים. הם נפוצים רק בקצוות הדרום-מערביים שלאמריקה הדרומית במדינות: פרו, בוליביה, צ'ילה וארגנטינה. Aconaemys - בו 3 מינים אוקטודון (Octodon) - בו 4 מינים. הבולט מביניהם הוא הדגו (Octodon degus) סוג ומין יחיד דגו הררי (Octodontomys gliroides) סוג ומין יחיד חולדות ויסקאשה הררית (Octomys mimax) סוג ומין יחיד חולדות ויסקאשה זהובה (Pipanacoctomys aureus) - מצויה בסכנת הכחדה סוג ומין יחיד חולדות ויסקאשה צ'לצ'לרו (Salinoctomys loschalchalerosorum) - מצויה בסכנת הכחדה סוג ומין יחיד קורורו (Spalacopus cyanus) Tympanoctomys - בו 2 מינים מדיה וקבצים בנושא אוקטודוניים בוויקישיתוף אוקטודוניים, באתר ITIS (באנגלית) אוקטודוניים, באתר NCBI (באנגלית) אוקטודוניים, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) אוקטודוניים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) אוקטודוניים, באתר GBIF (באנגלית) אוקטודוניים באתר ADW
טייסת 617 (חיל האוויר המלכותי)

טייסת 617 המוכרת בכינוי פורצי הסכרים (The Dambusters), היא טייסת תקיפה של חיל האוויר המלכותי המפעילה מטוסי F-35 לייטנינג II. הטייסת הוקמה ב-21 במרץ 1943 כטייסת הפצצה מיוחדת על בסיס מטוסי אוורו לנקסטר, במטרה לעשות שימוש ב-"פצצה קופצת" בתקיפת סכרים ומטרות ימיות, זאת היא ביצעה בהצלחה במהלך מבצע נזיפה. בהמשך השתמשה הטייסת בפיתוחים וסוגי חימוש ייחודיים ומדויקים כמו פצצת "טולבוי" ו-"גרנד סלאם". לאחר המלחמה עברה הטייסת מספר גלגולים; היא נסגרה בשנת 1955 ונפתחה מחדש ב-1958 עם קליטת מפציץ האוורו וולקן, נסגרה שוב בשנת 1981 עם הוצאת הוולקן משירות והוקמה מחדש ב-1983 עם קליטת הטורנדו. בינואר 2014 נסגרה הטייסת בפעם השלישית כחלק מההוצאה ההדרגתית של הטורנדו משירות חיל האוויר המלכותי, באפריל 2018 הוקמה הטייסת מחדש בגלגולה הרביעי עם קליטת מטוסי ה-F-35 לייטנינג II. לאורך ההיסטוריה המוקדמת של הטייסת היא הוצבה בבסיס חיל האוויר המלכותי לוסימות' שבמזרח סקוטלנד, בשנת 2018 עם הקמתה מחדש היא הועברה לבסיס חיל האוויר המלכותי מרהאם בנורפוק. כיום עם כניסתה של אה"מ המלכה אליזבת' טייסת 617 היא טייסת תקיפה המפעילה מטוסי F-35 לייטנינג II ומשמשת ככוח התקיפה העיקרי של נושאת המטוסים. מפציץ אוורו לנקסטר סימן B-1 של הטייסת, 1944. מפציץ קנברה עם סימולי הטייסת. מפציץ אוורו וולקן סימן B-2 של הטייסת, 1962. מטוס תקיפה טורנדו סימן GR-4 של הטייסת, 2004. מטוס תקיפה F-35 לייטנינג II של הטייסת, 2018. מטוסי F-35B של טייסת 617 על סיפונה של אה"מ המלכה אליזבת' מטוס F-35B של טייסת 617 ממריא מסיפונה של נושאת המטוסים אה"מ המלכה אליזבת' גאי גיבסון מבצע נזיפה טירפיץ פול בריקהיל, פורצי הסכרים, תרגם מאנגלית: אריה חשביה. הוצאת דשא, 1960; בהוצאת זמורה ביתן, 1983. מדיה וקבצים בנושא טייסת 617 בוויקישיתוף עמוד הטייסת באתר חיל האוויר המלכותי. אתר 'פורצי הסכרים'.
יורי בשמט

יורי אברמוביץ׳ בשמט (ברוסית: Ю́рий Абра́мович Башме́т, ‏נולד ב־24 בינואר 1953 ברוסטוב על הדון) הוא ויולן ומנצח רוסי־יהודי. יורי בשמט נולד בשנת 1953 ברוסטוב על נהר דון למשפחה יהודית, בנם השני של אברם בוריסוביץ׳ בשמט, מהנדס רכבות, ושל מאיה זינובייבנה לבית קריצ׳בר. סבתו מצד האב, ציליה אפימובנה, למדה בצעירותה פיתוח קול באקדמיה למוזיקה בעוד סבתו מצד האם, דריה אקסנטייבנה, הייתה ידועה כזמרת שירים הוצולים. זמן לא רב אחרי לידתו של יורי עברה משפחת בשמט ללבוב. אחרי לימודי כינור והצלחות ראשונות בתחרויות נגנים צעירים, עבר בשמט לנגן בוויולה. החל משנת 1971 למד באקדמיה למוזיקה במוסקבה, בכיתה לוויולה של ודים בוריסובסקי, מורה ידוע והוויולן של רביעיית בטהובן. אחרי מותו של בוריסובקי ב־1972, המשיך בשמט את לימודיו אצל פיודור דרוז׳ינין, אותו אמן שדמיטרי שוסטקוביץ׳ הקדיש לו את הסונטה לוויולה שלו. בשנת 1976 זכה בשמט בפרס הראשון בתחרות הבינלאומית למוזיקה ARD, זכייה שסימנה את פריצת הקריירה שלו הבינלאומית כסולן. אחרי שנת 1987 לימד בשמט כפרופסור באקדמיה למוזיקה במוסקבה ובאקדמיה קיג׳יאנה בסיינה. בשמט הפך עם הזמן לאחד המוזיקאים החשובים בעולם. מלחינים רבים כתבו לו סונטות וקונצרטים, ביניהם סופיה גוביידולינה, גיה קנצ׳לי ואלפרד שניטקה. בשמט ניצח למשך שנים אחדות על ההרכב "סולני מוסקבה" אותו הקים בשנת 1984. במרץ 2014 נמנה בשמט עם האמנים והאינטלקטואלים הרוסים שחתמו על עצומה בתמיכה בעמדת הנשיא ולדימיר פוטין בנוגע למצב באוקראינה ולקרים. 1976 – פרס ראשון בתחרות ARD במינכן 1983 - תואר האמן המצטיין של הרפובליקה הפדרטיבית הרוסית 1986 - פרס המדינה של ברית המועצות 1991 – תואר אמן העם של ברית המועצות 1993, 1995, 2000 - פרס המדינה של הפדרציה הרוסית 1995 – פרס לאוני זונינג למוזיקה (דנמרק) 2003 - לגיון הכבוד של צרפת, בדרגת קצין 2004 - עיטור מסדר ההצטיינות של אוקראינה 2008 - עיטור מסדר הכבוד של רוסיה - על מפעל חייו Johannes Brahms: Sonates per a viola i piano. Op 120 Johannes Brahms: Trio per a viola, violoncel i piano, op. 114 עם מיכאיל מונטיאן (פסנתר) וולנטין ברלינסקי (צ׳לו) Franz Schubert: Sonata per arpeggione i piano Robert Schumann: Märchenbilder, op. 113 עם מיכאיל מונטיאן (פסנתר) אתר האינטרנט הרשמי של יורי בשמט (באנגלית) מדיה וקבצים בנושא יורי בשמט בוויקישיתוף יורי בשמט, באתר ספוטיפיי יורי בשמט, באתר AllMusic (באנגלית) יורי בשמט, באתר MusicBrainz (באנגלית) יורי בשמט, באתר Discogs (באנגלית) יורי בשמט, באתר Songkick (באנגלית) קטעי אוטוביוגרפיה – בתחקיר טלוויזיה, 2003, הוצאת ואגריוס, מוסקבה עצומה