laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אברהם ישראל משה סלומון

הרב אברהם ישראל משה סלומון (בקר) (נודע בכינויו: הרב מחרקוב; 1883 - ז' בחשוון תשי"ז, אוקטובר 1956) היה רב ותלמיד חכם ברוסיה ובפולין ולאחר מכן בירושלים. נולד ברוסיה לרב מרדכי יחזקאל בקר. (שינה את שם משפחתו לסלומון כשעזב את רוסיה) נישא לצירל לנדינסקי, בתו של הרב משה לנדינסקי, ראש ישיבת ראדין. בשנת תרס"ז (1907) כיהן כר"מ בישיבת תורת חיים בוורשה. כיהן כרב באורלובה (פולין) ובוולצ'נסק (רוסיה), ולאחר מכן בחרקוב, ושם התפרסם. בשנות השלושים עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים. הוא הרבה לעסוק במסכתות שבסדר קדשים, ופעל רבות ללימוד התלמוד הירושלמי. בשנת תרצ"ה (1935) ייסד בירושלים בית מדרש מיוחד ללימוד התלמוד הירושלמי, ועם לומדיו נמנו הרב שלמה צימבליסט והרב שלמה בלוך, תלמידו של החפץ חיים. היה מראשי התאחדות הרבנים פליטי רוסיא. בשנות הארבעים התקרב לרב יצחק זאב סולובייצ'יק מבריסק. בשנותיו האחרונות נחלש, ובתקופת מלחמת העצמאות נסע לחו"ל מחשש לבריאותו. כעבור זמן שב לישראל, ובשנת תשי"ב שהה בלונדון, שם סמך להוראה אברכים מהכולל של הרב משה שניידר. נפטר בירושלים בז' בחשוון תשי"ז. היו לו ארבעה בנים ובת[דרוש מקור], ביניהם הרב דוד סלומון. סדרת ספרי נתיבות הקודש על מסכתות זבחים, מנחות, ערכין, תמורה, נזיר, סוטה. נתיבות הקודש על התורה והמועדים אברהם ישראל משה סלמן, דף שער בספרייה הלאומית נתיבות הקודש, הצופה, 26 בספטמבר 1956 הרב מ. ג. בארג, תלמודא דבני מערבא, שערים, 29 באוקטובר 1954 הרב אברהם ישראל משה סלומון ז"ל, הצופה, 14 באוקטובר 1956 הרב א.י.מ. סלומון ז"ל, חרות, 14 באוקטובר 1956
יעקב משה סלומון

הרב יעקב משה סלומון (כ' בתמוז ה'תרצ"ה, 21 ביולי 1935 – ה' בטבת ה'תשס"א, 31 בדצמבר 2000) היה ראש ישיבה ואיש ציבור חרדי, כיהן כמנכ"ל משרד הדתות. נולד בישראל לרב דוד סלומון ולצפורה, בת הרב ישראל אריה ספיר, מרבני פתח תקווה. אחיו הוא הרב ברוך שמעון סלומון, רבה של העיר פתח תקווה. למד בישיבת חברון. לאחר פטירת אביו, בשנת ה'תשכ"ה (1965), מילא את מקומו כראש הישיבה הטכנולוגית בכפר אברהם, ושימש בתפקידו עד לפטירתו ב־2001. היה מראשי סיעת "למפנה" במפד"ל בראשותו של שר הדתות יוסף בורג. בפברואר 1982, במסגרת פשרה בין סיעת למפנה בראשות בורג ובין סגן שר הדתות הרב חיים דרוקמן אשר ייצג באותה עת את האינטרסים של סיעת "הצעירים" בראשות השר זבולון המר, מונה הרב סלומון לתפקיד מנכ"ל משרד הדתות. הוא החזיק בתפקיד שש שנים בשנות החמישים נישא לתמימה מונדשיין, אחותם הבכורה של החוקר וההיסטוריון יהושע מונדשיין ופרופסור אהרן מונדשיין. חתנו הוא הדיין הרב שלמה שפירא. "למפנה" דנה בהשכנת שלום בית במפד"ל, מעריב, 6 במרץ 1980, עמ' 2. א. כנרתי, עימות בורג-המר, דבר, 3 בדצמבר 1981, עמ' 1. הרב סלומון - מנכ"ל משרד הדתות, דבר, 1 בפברואר 1982, עמ' 4. ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מגדל תקשורת

מגדל תקשורת הוא מגדל המשמש להצבת אנטנות. הצורך במגדל גבוה נובע מהעובדה שחלק מגלי הרדיו וכן תקשורת לייזר מצריכים קשר עין בין האנטנה המשדרת לאנטנה הקולטת, כך שככל שהאנטנה גבוהה יותר טווח השידור שלה נקי יותר מהפרעות. לעיתים נבנה מגדל תקשורת למטרה זו בלבד, ולעיתים הוא מנוצל למטרות נוספות, כגון מרפסת תצפית לתיירים במרומי המגדל, בית משרדים בחלקו התחתון של המגדל וכדומה. מגדל התקשורת בולט מאוד מעל סביבתו, ולכן מוצבת בראשו נורת אזהרה, שנועדה למנוע התנגשות בו של מטוס מנמיך טוס. פעמים רבות מגדל תקשורת הוא מסימני ההיכר של האזור שבו הוא נמצא. מיקומו של מגדל תקשורת בראש גבעה או בראש הר מאפשר למקימיו ליהנות מיתרון הגובה הטבעי של מיקום זה. אנטנת הרדיו של ורשה הייתה מגדל תקשורת בגובה של 646.38 מטר, דבר שהקנה לה את תואר "המבנה הגבוה בעולם", עד שקרסה בשנת 1991, עקב עבודות שיקום שבוצעו בה ברשלנות. רוב מגדלי התקשורת בעולם חברים בארגון הנקרא: "הפדרציה הבין-לאומית של מגדלים גבוהים (WFGT)" שמקום מושבו הוא בשיקגו. מגדל סי אן בטורונטו שבקנדה – המבנה הגבוה ביותר בעולם בין השנים 1975–2007 מגדל טוקיו, יפן מגדל אוסטנקינו במוסקבה, רוסיה, שהוקם לכבוד 50 שנה למהפכת אוקטובר אנטנת הרדיו של ורשה, פולין מגדל הפנינה המזרחי בשאנגחאי, סין מגדל הטלוויזיה של ברלין, גרמניה מגדל סקיי באוקלנד, ניו זילנד מגדל הטלוויזיה של פיונגיאנג תחנת בסיס תחנת ממסר הפדרציה הבינלאומית של מגדלים גבוהים ערך זה הוא קצרמר בנושא תקשורת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הצהרת ונציה

הצהרת ונציה (אנגלית: The Venice Declaration) היא הצהרה של תשע מדינות השוק האירופי המשותף (הגוף שקדם לאיחוד האירופי) בנושא המזרח התיכון שניתנה ב-13 ביוני 1980 בוונציה. בהצהרה נאמר שהסוגיה הפלסטינית אינה רק בעיית הפליטים הפלסטינים אלא מדובר בעם הזכאי לזכות הגדרה עצמית, על אש"ף להיות מקושר למשא ומתן על הסדר שלום, על ישראל לסגת מהשטחים שכבשה במלחמת ששת הימים, ושההתנחלויות עומדות בניגוד לחוק הבינלאומי. הצהרת ונציה הייתה הסכמה ראשונה של מדינות השוק האירופי המשותף על מדיניות בנושא המזרח התיכון. היא נתקבלה בלחצה של צרפת, תוך פשרה בינה לבין מדינות אחרות בנושא אזכור אש"ף. בעוד צרפת דרשה שההצהרה תקרא לשיתוף אש"ף בשיחות שלום, הולנד בקשה את השמטת ההתייחסות לאש"ף. בפשרה שהושגה נקבע הנוסח שקורא לכך שאש"ף יהיה מקושר לשיחות. ההצהרה זכתה לגינוי מצד ארצות הברית שהתנגדה לשיתוף אש"ף בגלל מעורבותו בפעילות טרור. כמו כן, ההצהרה עוררה זעם רב בישראל על חד צדדיותה ונקיטת עמדה מצד אירופה בסכסוך הישראלי-פלסטיני. ראש ממשלת ישראל, מנחם בגין, הגדיר את ההצהרה בושה וממשלת ישראל פרסמה הודעה הדוחה את ההצהרה ככניעה נוסח הסכם מינכן ומגנה את האיחוד האירופי על אימוץ העמדה של אש"ף, אותו כינתה הממשלה "האס אס הערבי". ראש האופוזיציה שמעון פרס אמר שהעמדה הצרפתית בהצהרת ונציה קיצונית יותר מהעמדה המצרית ואמר שההצהרה אינה יותר מפיסת נייר אשר אינה משפיעה על המציאות האמיתית. אש"ף גינה את ההצהרה מפני שלא הכירה בו במפורש ולא תמכה בהקמת מדינה פלסטינית. הדעות חלוקות לגבי תרומות ההצהרה. דו"ח שהוגש לבית הלורדים הבריטי בשנת 2007 טוען שהצהרת ונציה הקדימה את זמנה, הובילה להכרה הישראלית באש"ף במסגרת הסכמי אוסלו, ומאוחר יותר, בשנת 2002, לאימוץ העיקרון של שתי מדינות לשני עמים על ידי ארצות הברית. לעומת זאת, אחרים טוענים שההצהרה עודדה את אש"ף להמשיך בדרך הטרור ובסרבנותו להכיר במדינת ישראל. הצהרת ונציה, אתר הכנסת Rory Miller, The PLO Factor in Euro-Israeli Relations, 1964-1992, in Efraim Karsh, Israel: Israel in the international arena, page 130 THE EU AND THE MIDDLE EAST PEACE PROCESS, CHAPTER 2: THE HISTORICAL PERSPECTIVE Rory Miller, The PLO Factor in Euro-Israeli Relations, 1964-1992, in Efraim Karsh, Israel: Israel in the international arena, page 131
ליו שיאובו

הרפובליקה העממית של סין זהו שם סיני; שם המשפחה הוא ליו. ליוּ שְיַאוֹבּוֹ (בפין-יין: Liú Xiǎobō; בסינית מפושטת: 刘晓波; בסינית מסורתית: 劉曉波; ‏28 בדצמבר 1955 – 13 ביולי 2017) היה אינטלקטואל, פעיל זכויות אדם סיני וחתן פרס נובל לשלום לשנת 2010. היה אסיר פוליטי בשנים 2009–2017. ליו נולד בשנת 1955 בעיר צָ'אנְגְצ'וּן שבמחוז ג'ילין, בצפון-מזרח סין. למד לתואר ראשון בספרות באוניברסיטת ג'ילין, ואחר כך עבר לאוניברסיטה הפדגוגית של בייג'ינג(אנ'), שם עשה תואר שני וב-1988 קיבל תואר דוקטור. אחר כך הפך לחבר סגל האוניברסיטה. ב-2003 החל לכהן כנשיא המרכז הסיני העצמאי של ארגון הסופרים הבינלאומי (PEN). ב-1989 השתתף ליו בהפגנות בכיכר טיין-אן-מן. ב-1991 הורשע ב"הפצת תעמולה אנטי-מהפכנית והסתה", אך לא הוטל עליו עונש. ב-1996 נשלח לשלוש שנות "חינוך מחדש" על "הפרת הסדר הציבורי" בשל ביקורת שמתח על המפלגה הקומוניסטית הסינית. ב-2007 נעצר לזמן קצר ונחקר בשל פרסום מאמר באתר אינטרנט מחוץ לסין. ב-2008 השתתף בכתיבת אמנה 08(אנ'), שקראה לשיפור מצב זכויות האדם ברפובליקה העממית של סין. האמנה, שעליה חתמו במקור 303 אינטלקטואלים, פעילי זכויות אדם ואנשי ציבור סיניים, נכתבה לפי הדוגמה של אמנה 77(אנ') שהוציא ב-1977 ואצלב האוול בצ'כוסלובקיה, ופורסמה ב-10 בדצמבר 2008 לרגל יובל ה-60 לפרסום ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם. ב-8 בדצמבר 2008, יומיים לפני פרסום האמנה, נעצר ליו בביתו על ידי המשטרה, ונשלח למעצר בבידוד ללא אפשרות לראות עורך דין. לאחר למעלה משנה, ב-23 בדצמבר 2009, הועמד ליו למשפט, וב-25 בדצמבר הורשע ב"הסתה לחתירה נגד שלטונות המדינה" ונשלח למאסר של 11 שנה, ולשנתיים נוספות של שלילת זכויותיו הפוליטיות. מאסרו עורר גל של מחאות ברחבי העולם. ב-8 באוקטובר 2010 הכריזה ועדת פרס נובל על זכייתו בפרס נובל לשלום "על מאבקו הארוך והבלתי אלים למען זכויות אדם בסיסיות בסין". השלטונות בסין מתחו ביקורת על ההחלטה, ומנעו ממנו ומאשתו להגיע לטקס הענקת הפרס. ארגון אמנסטי אינטרנשיונל הכיר בליו כבאסיר מצפון. ליו קיבל חנינה ושוחרר ממאסרו לאחר שנודע שהוא חולה בסרטן סופני בכבד, כך פרסם עורך דינו ביוני 2017. זמן קצר אחר כך מת ליו בגיל 61. מדיה וקבצים בנושא ליו שיאובו בוויקישיתוף ליו שיאובו, ברשת החברתית Goodreads סוכנויות הידיעות, ליו שיאבו, פעיל זכויות אדם סיני זכה בפרס נובל לשלום, באתר הארץ, 8 באוקטובר 2010 ליו שיאובו, באתר פרס נובל (באנגלית) ליו שיאובו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ליו שיאובו, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ‏‏Associated Press, אובמה: לשחרר את חתן פרס נובל; סין: הוא פושע, באתר ynet, 9 באוקטובר 2010 פרס נובל לשלום הוענק למתנגד המשטר הסיני ליו שיאבו, באתר הארץ, 10 בדצמבר 2010 ניו יורק טיימס ו"הארץ", זוכה פרס נובל לשלום ליו שיאובו חלה בסרטן סופני ושוחרר מהכלא בסין, באתר הארץ, 26 ביוני 2017
קניון גארני

קניון גארני (למפת ארמניה מוגדלת)   ירוואן קפאן ורדניס הרזדאן ואראשאפאט גיומרי ונדזור איג'באן אלאוורדי ימת סוואן גאורגיה גאורגיה אזרבייג'ן נחצ'יבאן (אזרבייג'ן) איראן טורקיה קניון גארני (למפת ארמניה רגילה)   ירוואן קפאן ורדניס הרזדאן ואראשאפאט גיומרי ונדזור איג'באן אלאוורדי ימת סוואן גאורגיה גאורגיה אזרבייג'ן נחצ'יבאן (אזרבייג'ן) איראן טורקיה קניון גארני קניון גארני נמצא 23 ק"מ מזרחית לעיר ירוואן בארמניה ליד יישוב בשם גארני. הקניון ומצוקיו בנויים מעמודי שחפת מצויה בצורת משושים. עמודי הבזלת המשושים משתרעים לכוונים שונים, עמודים אנכיים, באלכסון וגם בכיוון אופקי. בתחתית הקניון זורם נהר שלאורך שנות זרימתו התחפר בקירות הקניון ובעמודי הבזלת. חלקו של הקניון ליד גארני מכונה "סימפוניית האבנים". על המצוק מעל הקניון נבנה במאה ה-1 מקדש רומי ששמו היום "מקדש גארני" (אנ'). הכניסה לקניון היא באמצעות שתי דרכים. דרך אחת יורדת לקניון מאזור המקדש. הדרך השנייה היא דרך משולטת העוברת בכפר ומובילה בדרך המרוצפת באבנים לקניון. בהמשך הדרך מתפצלת פניה ימינה מובילה לגשר מהמאה ה-11 ולאזור עמודי הבזלת המשושים. פניה שמאלה מובילה במעלה הנהר לשמורת חוסרוב ולמנזר האווטס טאר. עמודי בזלת משושים בקניון גארני משושים בקניון גארני קניון גארני, מבט ממקדש גארני מדיה וקבצים בנושא קניון גארני בוויקישיתוף מסלול טיול בקניון, בארמניפדיה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא ארמניה ובנושא גאולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
תותח אורליקון

אורליקון (באנגלית: Oerlikon), הוא שם כולל לסדרת תותחים קלים אשר עוצבו על ידי הגרמני ריינהולד בקר (Reinhold Becker) לאחר מלחמת העולם הראשונה, ונמצאים עדיין בשימוש. הפיתוח המקורי של בקר לתותח אוטומטי קל בקוטר 20 מ"מ התבסס על מנגנון של טעינה עצמית (blowback) כתוצאה מן התנועה אחורנית של בית המחסנית בהשפעת לחץ הגזים הנוצר בעת הירי. הדגמים הראשונים היו בעלי קצב אש של כ-300 כדורים לדקה, ומהירות לוע של כ-490 מטר לשנייה, ושימשו בעיקר כנשק נגד מטוסים וכתותח מוטס. לאחר המלחמה וכתוצאה מן האיסור שהוטל על גרמניה לפתח ולייצר כלי נשק, הועבר המשך היצור והפיתוח של התותח לחברה שווייצרית. בשנת 1924 הוצג דגם מהיר וחזק יותר של התותח בעל קצב אש של כ-350 כדורים לדקה. בשנת 1927 הוצג דגם נוסף של התותח בעל מהירות לוע גבוהה משמעותית של 830 מטר לשנייה אשר הושגה על חשבון הקטנת קצב האש לכ-280 כדורים בדקה. מטרת השינוי היה לשפר את עוצמת האש ואת יכולתו של התותח לשמש כנשק נגד טנקים ונגד מטוסים. בשנת 1935 הציגה החברה פיתוח משמעותי נוסף של התותח אשר היה ניתן להתקנה בתוך או מתחת לכנפיים של מטוסי קרב. הדגמים שהותקנו על מטוסי הקרב היו בדרך כלל בעלי קצב אש של כ-500 כדורים בדקה ומהירות לוע של כ-600 מטר לשנייה. השינוי דרש בנוסף גם פיתוח של מנגנון הפעלה מרחוק על ידי הטייס. בנוסף לכך, ובמטרה להתגבר על הצורך לחימוש מחדש מדי זמן קצר, פותחו מחסניות תוף גדולות יותר עבור התחמושת שהכילו עד 100 כדורים לעומת המחסניות בנות 15 הכדורים מן הדגמים הראשונים. בשנות ה-30 מכרה החברה לחברות אחרות במדינות זרות רישיונות לפתח ולייצר דגמים נוספים של התותח. בתקופת מלחמת העולם השנייה הותקן התותח במטוסי הקרב מדגם מסרשמיט הגרמנים וזירו היפניים ונכנס לראשונה באופן משמעותי גם כנשק המותקן באוניות הקרב כנשק נגד מטוסים. התותחים הראשונים בצי הבריטי הותקנו ב-1941, ונכנסו לשירות בצי האמריקני בשנת 1942 כאשר הם מחליפים את המקלע הכבד של בראונינג. כיום משמש התותח בעיקר כנשק בפעילות ביטחון שוטף והגנה חופית בספינות סיור קלות. בתקופת מלחמת ההתשה, במסגרת פעילות מערך הנ"מ, הוסבו צריחי 0.5 מ"מ 4־קני, לצריחי 20 מ"מ מסוג "אורליקון" דו־קני. התותחים הותקנו על נגמ"שי BTR-152 שלל.(ראו תמונה ) תותח האורליקון הותקן גם על חלק מספינות חיל הים הישראלי. נכון לשנת 2011 תותח מסוג זה הוצא משירות בחיל הים הישראלי. במקומו נכנסו לשירות עמדות מיני טייפון, מק"כ 0.5 אינץ' וטייפון בעל תותח בושמאסטר 25 מ"מ(אנ') בהתאמה. סוללת תותחי אורליקון כנשק נגד מטוסים על סיפון ספינה אמריקנית במלחמת העולם השנייה. תותח אורליקון בירכתי טרפדת חיל הים. טעינת מחסנית לתותח אורליקון 20 מ"מ בספינת דבור. מפעיל תותח אורליקון בספינת דבור. תותח אורליקון 20 מ"מ בצד הגשר של ספינה מדגם סער 4. מדיה וקבצים בנושא תותח אורליקון בוויקישיתוף תותחי אורליקון במלחמת העולם השנייה באתר 'אוניות המלחמה'. סרטון תותח אורליקון, יוטיוב 2020. גנמ"מ 66, באתר "מרכז מורשת והנצחה למערך ההגנה האווירית"
ע'אזי אל-יאוור

ע'אזי משעל עג'יל אל-יאוור (בערבית: غازي مشعل عجيل الياور; נולד ב-11 במרץ 1958 במוסול) הוא פוליטיקאי עיראקי שכיהן כנשיא עיראק בשנים 2004–2005. נולד במוסול בשנת 1958. למד תואר ראשון בהנדסה בממלכה המאוחדת. את התואר השני למד באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון שבארצות הברית בשנות ה-80. לאחר הפלתו של סדאם חוסיין בשנת 2003, התבקש אל- יאוור לחזור לארצו. אל-יאוור נבחר לכהן כנשיא הזמני של עיראק לאחר העברת השלטון לעיראק מידי ארצות הברית, ששלטה בה כשנה, וזאת לאחר שמועמד אחר, שכבר הוסכם על כהונתו, עדנאן אל-פאצ'צ'י דחה את המינוי. כיהן מיוני 2004 ועד הבחירות באפריל 2005. במשך תקופה קצרה, מ-17–28 במאי 2004, כיהן כראש ממשלת עיראק. בזמן שלטונו התנגד לטענה כי הסונים נהנו מזכויות יתר בזמן שלטון סדאם. אל-יאוור הוא מוסלמי סוני. מדיה וקבצים בנושא ע'אזי אל-יאוור בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא פוליטיקאים ובנושא עיראק. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
תום מנשרוב

תום מנשרוב (נולד ב-15 באפריל 1987) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת הקשר. מנשרוב גדל במחלקת הנוער של מכבי תל אביב והיה קפטן קבוצת הנוער. ב-2010 עלה לקבוצת הבוגרים של המועדון, ומשחקו הראשון היה ב-5 באוגוסט 2006 נגד הפועל פתח תקווה במסגרת גביע הטוטו. בדצמבר 2006 הושאל להפועל פתח תקווה עד סיום העונה. ב-2007 הושאל לעונה אחת להפועל ניר רמת השרון מהליגה הלאומית ובמדיה שיחק ברוב משחקי הקבוצה. בסיום העונה חזר למכבי תל אביב ולא הצליח למצוא את מקומו בסגל הקבוצה, והופיע רק במשחקי גביע הטוטו ובמשחק ליגה אחד. בינואר 2010 הושאל שוב להפועל ניר רמת השרון עד סוף העונה. ב-2010 חתם מנשרוב בסלביה סופיה מליגת העל הבולגרית, ולמרות עונה מאכזבת בליגה, הגיע עם הקבוצה לגמר הגביע הבולגרי נגד צסק"א סופיה. בתום העונה נרכש בחזרה על ידי מכבי תל אביב וחתם לשלוש שנים, אך שוב לא הצליח למצוא את מקומו בקבוצה ובסוף העונה חזר להפועל ניר רמת השרון, שם שיחק שתי עונות ולאחריהן פרש ממשחק. מנשרוב שיחק בנבחרות הצעירות של ישראל, כולל שתי הופעות בנבחרת הצעירה. מכבי תל אביב גביע הטוטו (1): 2008/2009 דף השחקן תום מנשרוב, באתר מכבי תל אביב שירלי בר דיין, ‏"יש מו"מ מתקדם למכירת צ'קול למכבי", באתר ערוץ הספורט, 31 באוגוסט 2011
אבן חופה

אבן חופה (בגרמנית-יידית: חופה שטיין, Chuppastein; גם: Hochzeitsstein,‏ Traustein) היא לוח אבן שהיה נקבע בקיר הפונה לירושלים של בתי כנסת רבים בגרמניה, בהתאם למנהג היהודי לשבור על האבן את כוס היין תחת החופה במהלך טקס נישואים, לזכר חורבן בית המקדש. כיום המנהג החלופי הרווח הוא שהחתן דורס את הכוס על הקרקע. לאחר שבירת הכוס היו מכריזים משתתפי הטקס: "מזל טוב" ("מזל" = מילולית: כוכב). באבני חופה היו חרוטים סימן של כוכב, בדרך כלל במרכז האותיות מ"ט (ראשי תיבות: מזל טוב). כתובית נפוצה נוספת היו ראשי התיבות של הפסוק מירמיהו: ”קול ששון וקול שמחה, קול חתן וקול כלה”. אבנים אלה היו מצויות בכארבע מאות בתי כנסת, כולם בגרמניה. האבן העתיקה ביותר שהשתמרה, משנת 1660, נמצאת בעיר הוכנברג. לאחר ליל הבדולח (1938) נותרו רק כ-20 אבנים. על קיר בחצר בית הכנסת הגדול בירושלים קיים שחזור של אחת מאבני החופה ששרדו. בתרבויות אחרות, בעיקר במשפחות אצולה בצפון אירופה עד לתקופה הוויקטוריאנית, שימשו משקופי אבן לחריטת שלטי אצולה או ראשי התיבות של הזוג הטרי, כמעין תיעוד לנישואים. מדיה וקבצים בנושא אבן חופה בוויקישיתוף zeevveez, אבני חופה, באתר אלבום מגן דוד
מילת ספירה

מילות ספירה (סינית מסורתית - 量詞, סינית מפושטת - 量词, תעתיק פין-יין - liàngcí) הן מילים מיוחדות בשפות הסיניות הבאות לפני שם עצם במשפט ומשמשות כמגדיר (דטרמינטור) להשתייכותו של שם העצם לקטגורית עצמים מסוימת ולכמותו. מילות הספירה התפתחו מיחידות מידה שונות ושמות עצם כלליים בסינית הקלאסית העתיקה, ומשמעותן כיום היא לספירה כמותית של עצמים (כמו יחידות מטריות לספירת מידות), כשלכל קטגוריית עצמים מסוימת - מילת ספירה לעצמה. כך למשל במשפט 三把椅子 (שלושה כיסאות) המילה 把 (שמשמעותה המקורית היא 'ידית') משמשת כמילת ספירה לקטגוריית העצמים בעלי ידית (אליה משתייכים גם כיסאות). לכן תרגום של כל מורפמה כשלעצמה (אך לא תרגום מילולי) יהיה 'שלוש ידיות - כיסאות'. מאחר שכללי הדקדוק הסיני דורשים התייחסות כמותית גם לעצם יחיד (השוה a chair באנגלית) הרי שמילות ספירה לעצם - יחיד יכולות להחשב אף כצורה מסוימת של יידוע. לעצמים שאינם משתייכים דקדוקית לאף אחת מקטגוריות מילות הספירה משמשת מילת הספירה הכללית 个 (בכתב מסורתי - 個) הנהגית כ-'גִה' במנדרינית. בנוסף, יכולה מילת ספירה זו לשמש במקומה של כל מילת ספירה אחרת, אך במקרים מסוימים הפיכה מסוג זה אינה מקובלת תרבותית.
נתיבות עולם

נתיבות עולם הוא ספר שכתב המהר"ל מפראג, העוסק בענייני מידות ומוסר, אשר יצא בשנת 1595. הספר מחולק ל-33 "נתיבות" (שבילים), כשכל נתיב עוסק במידה אחת בנפש. בספר מבאר המהר"ל את עניינה של כל מידה, משמעותה וחשיבותה, על פי דברי חז"ל בתלמוד ובמדרשים. הספר נתיבות עולם הוא ספר מוסר ובו המהר"ל מפרט את מידות הנפש השונות, מבארם ומסביר את חשיבותם, על פי דברי חז"ל בתלמוד ובמדרשים. שמו של הספר נגזר, כנראה, ”כֹּה אָמַר ה' עִמְדוּ עַל דְּרָכִים וּרְאוּ וְשַׁאֲלוּ לִנְתִבוֹת עוֹלָם אֵי זֶה דֶרֶךְ הַטּוֹב וּלְכוּ בָהּ וּמִצְאוּ מַרְגּוֹעַ לְנַפְשְׁכֶם...” (ספר ירמיה, פרק ו', פסוק ט"ז), שבו הנביא קורא לדרך הטובה בשם "נתיבות עולם". בספר זה מחלק המהר"ל את תכונות הנפש ל-32, כנגד "ל"ב נתיבות פליאות" של ספר יצירה, ומגדיר את מהותן והשוני ביניהן. לכל חלק מוקדש נתיב, ובו הסבר והדרכה לתיקון "מידה" זו על פי דברי חז"ל. בנוסף לאלו, נכתב הנתיב הראשון, "נתיב התורה", המבאר את מהות ומעלת התורה ולימודה, כהקדמה לעיסוק בתיקון המידות שבנפש, "כי אם אין תורה- אין דרך ארץ". הספר נכתב בסגנונו הפילוסופי הקלאסי של המהר"ל, שבו הוא מביא את דברי חז"ל ונותן להם הסבר מבחינה פילוסופית. נתיב התורה נתיב העבודה נתיב גמילות חסדים נתיב הצדקה נתיב הדין נתיב האמת נתיב האמונה נתיב השלום נתיב הענוה נתיב יראת השם נתיב אהבת השם נתיב אהבת ריע נתיב הלשון נתיב השתיקה נתיב הצניעות נתיב הפרישות נתיב כח היצר נתיב הצדק נתיב התשובה נתיב היסורין נתיב הזריזות נתיב התוכחה נתיב הבושה נתיב התמימות נתיב לב טוב נתיב עין טוב נתיב הליצנות נתיב העושר נתיב הביטחון נתיב הכעס נתיב הנדיבות נתיב שם טוב נתיב דרך ארץ כיום מודפס הספר בשני חלקים, כך שהחלק הראשון כולל את שמונת הנתיבים הראשונים (עד "נתיב השלום") והחלק השני כולל את שאר הנתיבים, הקצרים יותר. "נתיב התשובה" יצא לאור גם כספר בפני עצמו, במהדורתו של הרב יהושע דוד הרטמן, עם הערות שוליים רבות ומפתח עניינים. תפארת ישראל (מהר"ל) מוסר שיעורי שמע של הרב יהודא ליאון אשכנזי מניטו על נתיב התורה שיעורים מוקלטים של הרב ראובן פיירמן על נתיב אהבת הרע שיעורי וידאו של הרב ש. יוסף וייצן על נתיבות עולם שיעורים על נתיב התשובה- באתר ישיבה נתיבות עולם חלק א'- באתר היברובוקס נתיבות עולם חלק ב'- באתר היברובוקס יהודה ליואי בן בצלאל (1525 בערך-1609.), נתיבות עולם, דף שער בספרייה הלאומית כדברי המחבר בהקדמה לספר. ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרות תורנית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סיקסטוס השלישי

סיקסטוס השלישי (Sixtus III;‏ ? – 18 באוגוסט 440) היה אפיפיור בין 31 ביולי 432 לבין 18 באוגוסט 440. משמעות שמו היא "השישי" (בלטינית) או "הישר" (מיוונית). יום חגו הוא 28 במרץ. בתקופת כהונתו בוצעו עבודות בנייה גדולות ברומא. סיקסטוס היה יליד רומא, והוא בלט בקרב אנשי הכמורה המקומיים. היבחרותו לאפיפיור ב-432 לא הייתה הפתעה: סיקסטוס השלישי היה ממקורביהם של זוסימוס, בוניפקיוס הראשון ושל קודמו בתפקיד סלסטינוס הראשון. על אף שבצעירותו נטה אל הפלגיאניזם, הוא אימץ לבסוף את האורתודוקסיה הקתולית, לאחר חליפת מכתבים עם אוגוסטינוס. עם מינויו לאפיפיור, הוא ניסה להשכין שלום בין קירילוס האלכסנדרוני והפטריאך יוחנן הראשון מאנטיוכיה. כמו כן, הגן על זכות השליטה של האפיפיור על איליריה, ועל מעמדו של ארכיבישוף סלוניקי כראש הכנסייה המקומית למול תביעותיו של פטריארך קונסטנטינופול. סיקסטוס קשור לבנייתם של כמה מן המבנים הידועים בזמנו: הבזיליקה של סנטה סבינה בגבעת האוונטין הושלמה בתקופת כהונתו, והוא בנה גם את בזיליקת סנטה מריה מג'ורה, שהוקדשה למרים, אם האלוהים. ההקדשה למרים מצביעה על העובדה שסיקסטוס קיבל את החלטות הועידה האקומנית של אפסוס, שדנה בטבעו האלוהי של ישו וננעלה ב-431. בוועידה עלתה השאלה האם מרים יכולה להיחשב למולידת האלוהים, או רק כאמו של ישו. הוועידה החליטה להעניק למרים את התואר היווני תאוטוקוס ("יולדת האלוהים"). ההקדשה של הכנסייה הגדולה ברומא למרים שיקפה החלטה זו. מדיה וקבצים בנושא סיקסטוס השלישי בוויקישיתוף סיקסטוס השלישי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אנדרה מיאטוביץ'

אנדרה מיאטוביץ' (בקרואטית: Andre Mijatović; נולד ב-3 בדצמבר 1979) הוא כדורגלן עבר קרואטי ששיחק בעמדת הבלם. הקריירה המקצוענית של מיאטוביץ' החלה בעיר הולדתו, בקבוצת רייקה, בה ערך את הופעת הבכורה בקיץ 1998. הוא שיחק עם הקבוצה במשך חמש עונות בליגת העל הקרואטית. לזכות מיאטוביץ' רשומות עשר הופעות ושלושה שערים במשחקי הקבוצה במוקדמות ליגת האלופות וגביע אופ"א. בקיץ 2003 עבר מיאטוביץ' לדינמו זאגרב מליגת העל הקרואטית, שיחק בה שתי עונות כשחקן הרכב, הופיע עמה בשמונה משחקים במסגרת גביע אופ"א ואף זכה עמה בגביע קרואטיה בשנת 2004. עם סיום חוזהו בקבוצה עבר מיאטוביץ' לגרויטר פירת' מהבונדסליגה השנייה, ואף על פי שהורחק כבר במשחקו השני בקבוצה שיחק במשך השנתיים הבאות באופן קבוע בהרכב הראשון. ביולי 2007 חתם מיאטוביץ' על חוזה לשלוש שנים בקבוצת הבונדסליגה ארמיניה בילפלד. בסיום עונתו השנייה ירדה הקבוצה לליגה השנייה. לקראת עונת 2010/11 חתם מיאטוביץ' על חוזה לשנתיים בשורות היורדת הטרייה לבונדסליגה השנייה הרטה ברלין. מיד עם הגעתו לברלין מונה לתפקיד קפטן הקבוצה על ידי מאמנה מרקוס באבל תוך שהוא מועדף על פני פאל דרדאי, לבאן קוביאשווילי ורפאל . בשנת 2012 עבר לשחק בקבוצת אינגולשטאדט 04. בסיום עונת 2014/2015 פרש ממשחק פעיל. יכולתו ויציבותו של מיאטוביץ' בתחילת הקריירה המקצוענית שלו הביאו לצירופו לנבחרות הצעירות של קרואטיה, במסגרתן הופיע בעשרה משחקים בינלאומיים. מיאטוביץ' השתתף בארבעת משחקי נבחרת הנוער באליפות העולם שנערכה ב-1999 בניגריה עד להדחה בשלב שמינית הגמר, כמו גם בארבעת משחקי מוקדמות אליפות אירופה עד גיל 21 שנערכה ב-2002 בשווייץ. מדיה וקבצים בנושא אנדרה מיאטוביץ' בוויקישיתוף אנדרה מיאטוביץ', באתר Transfermarkt אנדרה מיאטוביץ', באתר Fussballdaten.de (בגרמנית) אנדרה מיאטוביץ', באתר WorldFootball.net אנדרה מיאטוביץ', באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt אנדרה מיאטוביץ' הוא הקפטן החדש של הרטה ברלין (גרמנית)
חפרפרת (ריגול)

חפרפרת (באנגלית: Mole) הוא כינוי למרגל מטעם מדינה זרה, המשרת בשירות המדינה או בארגוני הביטחון של המדינה שאחריה הוא מרגל ונאמנותו נתונה להם למראית עין. יש המשתמשים במונח החפרפרת כדי לציין כל סוכן של מדינה זרה, הפועל במסגרת מנגנון ממשלתי של המדינה שאחריה הוא מרגל. לעומתם, יש הרואים כחפרפרת רק את מי שהיו למרגלים עוד בטרם נחשפו למידע מסווג במסגרת עבודתם בשירות המדינה שאחריה הם מרגלים (בשונה ממי ששוכנעו לרגל רק לאחר שנחשפו למידע שכזה). הדוגמאות הידועות ביותר של חפרפרות הם כנראה חברי חמישיית קיימברידג', אשר גויסו לריגול על ידי הק.ג.ב. - ארגון המודיעין הסובייטי - בעת לימודיהם באוניברסיטת קיימברידג', והיו לאחר מכן לחברים בדרגים הגבוהים של הממשל הבריטי ופעלו כמרגלים בתוכו. עקב הקושי להחדיר חפרפרות למנגנון הממשל של מדינה זרה ומשך הזמן הארוך הנחוץ לשם כך, ועקב הסתרתו של מידע על פעילות זו, נדירים המקרים שבהם ידוע על חפרפרות שהצליחו להתמקם בדרגים הגבוהים של ממשל המדינה שבה ריגלו. חפרפרות ידועות יותר בעבודת ארגוני משטרה במסגרת חדירתם לתאי פשע. בהקשר זה מכונה החפרפרת "סוכן סמוי". הכינוי של ארגוני המאפיה לסוכן שכזה הוא "עכברוש" (Rat). הביטוי חפרפרת משמש גם לתיאור כל אדם העובד במסגרת ארגון פלוני ומבקש להשיג בו מידע חסוי שאותו יעביר אל הארגון שאליו נתונה נאמנותו בפועל. המונח נגזר מבעל החיים חפרפרת ומתכונות החפירה העמוקות שלו - באופן הדומה לחדירה עמוקה של הסוכן בארגון היעד. המונח חפרפרת נזכר לראשונה בספרו של סר פרנסיס בייקון תולדות שלטונו של המלך הנרי השביעי (History of the Reign of King Henry VII) (1626). בעת המודרנית הופיע הביטוי בספריו של ג'ון לה קארה. לה קארה טען בריאיון עיתונאי ב-1976 כי זה היה ביטוי של הק.ג.ב. דמויות של חפרפרות הופיעו בסרטי קולנוע, סדרות טלוויזיה ורומנים, ובכללם סרטים בסדרת ג'יימס בונד, החפרפרת, הסדרה "24" והרומן הישראלי "בוגד". בישראל: זאב אבני – דיפלומט ישראלי שריגל בשירות ברית המועצות; ישראל בר – עובד משרד הביטחון וממקורביו של דוד בן-גוריון, שריגל עבור ברית המועצות; מרקוס קלינגברג – סגן מנהל המכון למחקר ביולוגי בישראל, שהעביר מידע מסווג על עבודתו לברית המועצות. בעולם: אשרף מרואן - יועץ הנשיא אנואר סאדאת, ששימש כמרגל ישראלי בצמרת השלטון המצרית; אלי כהן - ישראלי ששימש כמרגל בצמרת השלטון הסורית עד שנתפס; יונתן פולארד - יהודי אמריקני ששירת כאזרח באגף המודיעין של הצי האמריקני וריגל שם למען ישראל; פיוטר פופוב – הקצין הראשון, אשר גויס על ידי סוכנות הביון המרכזית של ארצות הברית (CIA) מתוך המודיעין הצבאי הסובייטי; אולג פנקובסקי - קצין במודיעין הצבאי הסובייטי, שהעביר מידע רב חשיבות לשירותי הביון של בריטניה וארצות הברית; קרל קוכר(אנ') – סוכנת סובייטית, שפעלה בשורות ה-CIA; אולדריץ' איימס, שהיה למרגל עבור ברית המועצות לאחר שהגיע לתפקיד בכיר בשורות ה-CIA; ארל אדווין פיטס(אנ') – סוכן לשכת החקירות הפדרלית של ארצות הברית (FBI), שגויס לריגול על ידי ברית המועצות. סוכן כפול ג'ון לה קארה, החפרפרת, הוצאת זמורה ביתן, 1975, עמוד 54, "חפרפרת הוא סוכן חדירה עמוקה הקרוי כך משום שהוא חותר עמוק במבנה של האימפרילאיזם המערבי, במקרה זה האנגלי".