laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מיגל ארננדס

מיגל ארננדס (ספרדית: Miguel Hernández‏; 1910 – 1942) היה מגדולי המשוררים הספרדים במאה העשרים. מיגל ארננדס נולד באוֹרִיוֶלָה שבמזרח ספרד בשנת 1910. שילוב רקעו הכפרי עם סגנונות שיריים רבים, החל בבארוק וכלה במודרניזם, משווה לשירתו מקוריות מיוחדת במינה. ארננדס פרסם בימי חייו שבעה ספרי שירה. עם מפלת הרפובליקה הספרדית נידון למוות. מאוחר יותר שונה גזר-דינו למאסר-עולם. ארננדס מת בכלא בשנת 1942 כתוצאה ממחלת השחפת. מדיה וקבצים בנושא מיגל ארננדס בוויקישיתוף מיגל ארננדס, באתר MusicBrainz (באנגלית) מיגל ארננדס, באתר Discogs (באנגלית) מיגל ארננדס, באתר Songkick (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של מיגל ארננדס (בספרדית) "כמעט לא כלום", שיר מאת מיגל ארננדס בתרגום רמי סערי, "הארץ", 20 באפריל 2001 מיגל ארננדס, באתר "Find a Grave" (באנגלית) מיגל ארננדס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מיגל ארננדס באתר www.poetryfoundation.org ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
לייקאן הייפר-ספורט

לייקאן הייפר-ספורט (Lykan HyperSport) היא מכונית-על של חברת W מוטורס הלבנונית. מכונית זו היא מכונית העל הראשונה שיוצרה במזרח התיכון. המכונית יוצרה במהדורה מוגבלת של שבע יחידות בלבד, שמחיר כל אחת מהן 3.4 מיליון דולר. כל אחד מהרוכשים קיבל במתנה שעון סיירוס Klepcy בשווי 200 אלף דולר. דגם ההייפר-ספורט הוצע למכירה בשנת 2014. הוא כולל מנוע בעל 770 כוחות סוס ומשקלו 1,380 קילוגרם. מהירות המכונית המרבית היא 395 קילומטר לשעה, וזמן התאוצה מ-0 ל-100 קמ"ש הוא 2.8 שניות. לוח המחוונים כולל במקום מסך, תצוגת הולוגרמה. בפנסי המכונית שולבו 420 יהלומים. פרק זה טעון עדכון. אנא תרמו לוויקיפדיה ועזרו לעדכן אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. נכון לשנת 2015 לייקאן הייפר-ספורט, שמחירה 3.4 מיליון דולר, הייתה המכונית החמישית היקרה ביותר בהיסטוריה, אחרי פאגאני הואיירה רודסטר במחיר 3.78 מיליון דולר, למבורגיני וננו במקום השלישי, במחיר 4.5 מיליון דולר – שממנה יוצרו 5 יחידות, קוניגסג ccxr Trevita במחיר של 4.8 מיליונים ומייבאך אקסלרו במקום הראשון, במחיר 16 מיליון דולר, שממנה יוצרה יחידה אחת בלבד. כל שבעת המכוניות שנוצרו נרכשו, ואחת מהן אף נרכשה על ידי משטרת אבו דאבי, ומשמשת כניידת. נכון לשנת 2024 לייקאן הייפר-ספורט, היא המכונית הארבע עשרה היקרה בהיסטוריה (מבין מכוניות תעשיית הרכב) אחרי פגאני הואירה BC במחיר 3.5 מיליון דולר, מקלארן P1 LM במחיר 3.6 מיליון דולר, למבורגיני סיאן במחיר 3.6 מיליון דולר, ולמבורגיני וננו רואדסטר במחיר 3.7 מיליון, בוגאטי שירון סופר + ספורט 300 במחיר 4 מיליון דולר, קוניגסג CCXR טרוויטה במחיר 4.8 מיליון דולר, פגאני הויארה במחיר 5.4 מיליון דולר, בוגאטי דיבו במחיר 5.8 מיליון דולר, מרצדס-בנץ מייבאך אקסלרו במחיר 8 מיליון דולר, בוגאטי צנטודיצ’י במחיר 9 מיליון דולר, רולס-רויס סוויפטייל במחיר 13 מיליון דולר, פגאני זונדה HP ברקטה במחיר 17 מיליון דולר, בוגאטי לה וואטור נואר במקום הראשון, במחיר 18.7 מיליון דולר. דגם של המכונית הופיע בסרט "מהיר ועצבני 7", דבר שעזר לבניית היוקרה של המכונית ופרסומה. מתוך 10 דגמים שנבנו עבור צילום הסרט, רק אחד שרד את הצילומים, וב-2021 התקיימה מכירה פומבית עבור רכישת דגם זה. מדיה וקבצים בנושא לייקאן הייפר-ספורט בוויקישיתוף דף המכונית באתר היצרן נעם וינד, ‏הייתם משלמים 3.4 מיליון דולר לרכב מתוצרת לבנון?, באתר ‏מאקו‏, 23 באפריל 2014 המתחרה הלבנונית של פרארי עושה את אמריקה, באתר TheCar, ‏2 ביולי 2015 Abu Dhabi Cops Have Just Added A Lykan HyperSport To Their Supercar Fleet | News | CarThrottle, www.carthrottle.com, ‏2015-06-04 (באנגלית) Angel Sergeev, Only Surviving Lykan HyperSport Stunt Car From F&F 7 To Be Auctioned, Motor1.com, ‏6.05.2021 (באנגלית)
חיימה חיל דה ביידמה

חיימה חיל דה ביידמה (בספרדית: Jaime Gil de Biedma‏; 13 בנובמבר 1929 – 8 בינואר 1990) היה משורר ספרדי. חיימה חיל דה ביידמה נולד ב-1929 בברצלונה, למשפחה בורגנית אמידה. הוא למד משפטים באוניברסיטאות ברצלונה וסלמנקה, ומ-1959 ואילך עבד בעסק משפחתי. היקף יצירתו הספרותית אינו רחב, אך שירתו נחשבת לאחת המייצגות והמעניינות ביותר של בני דורו. חיל דה ביידמה לא הסתפק בהבעת מחאה פוליטית בשירתו, אלא התעמק בשימוש במילה כבחומר אסתטי וביסוד החווייתי שבשיר. בין ספריו: "לפי הרשעת הזמן", "חברים למסע" ו"לקחים". אחרי מותו בברצלונה מאיידס ב-1990 התפרסם יומנו, "ציור האומן בשנת 1956". מדיה וקבצים בנושא חיימה חיל דה ביידמה בוויקישיתוף חיימה חיל דה ביידמה, באתר "Find a Grave" (באנגלית) חיימה חיל דה ביידמה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) חיימה חיל דה ביידמה, באתר MusicBrainz (באנגלית) חיימה חיל דה ביידמה באתר www.diariodejerez.es. (בספרדית) ערך זה הוא קצרמר בנושא משוררים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מאינאו

מאינאו (בגרמנית: Mainau) המכונה גם "אי הפרחים" ממוקם בצפון מערב ימת קונסטנץ במדינת באדן-וירטמברג, גרמניה. שטחו של האי כ-0.45 קמ"ר והוא השלישי בגודלו מבין האיים באגם. האי מחובר ליבשה באמצעות דרך וגשר צרים בחלקו הדרומי וכן באמצעות מעגן ומזח לסירות בחלקו הצפוני. הכניסה לאי מותרת להולכי רגל בלבד. עדויות להתיישבות מן התקופה הפרהיסטורית נמצאו על הגדה הדרומית של האי. בין היתר נמצאו כלי עבודה כגון גרזן, כלי חרס ושברי אבני צור המתוארכים לתקופה הנאוליתית, כ-5,000 שנה לפני זמננו. באזורי החוף הצפוני והדרומי-מערבי נמצאו ונחפרו בתים האופייניים לאזורי חוף של אגמים מתקופת האבן ותקופת הברונזה. סביב שנת 400 לפני הספירה התגוררו באי בני שבטים קלטים, ככל הנראה הלווטים, אשר נהנו מן ההגנה הטבעית של האגם. בתקופת הכיבוש הרומי נבנה באי נמל קטן אך לא נמצאו ממצאים המורים על קיומו של יישוב. עד לתקופת המלחמות הנפוליאוניות היה האי בבעלותו של המסדר הטבטוני. בשנת 1853 רכש הדוכס פרידריך הראשון מבאדן את האי ובנה עליו ארמון קיץ לשימושו. לאחר מלחמת העולם הראשונה הפכה באדן לרפובליקה אך הדוכס המשיך לשמור על זכויותיו באי. לאחר מותו בשנת 1928 עבר האי לבעלותה של אחותו ויקטוריה, אשתו של גוסטב החמישי, מלך שוודיה. האי המשיך לעבור בירושה גם לדורות הבאים. בשנת 1974 הועבר האי לבעלותה של קרן משפחתית הממשיכה לנהל את האי ונמצאת בשליטת יורשי המשפחה. הבעלות על האי נמצאת בידי "קרן לנארט ברנדוט" (Lennart Bernadotte-Stiftung) שהיא גוף משפטי שהוקם על ידי הרוזן ברנדוט מויסבורג שהיה נסיך שוודיה, והדוכס מסמאלאנד. האי מהווה אטרקציה תיירותית והוא משמש כולו כגן פורח ומודל לשמירת הסביבה. על האי ממוקמים גם חממה לפרחים טרופים ופרפרים וכן בית אחוזה המשמש בחלקו כמקום למגורי הבעלים, אולם קונצרטים ציבורי וכנסייה. באי נטועים זנים רבים ושונים של עצים ובהם גם זנים אקזוטיים יקרי ערך כגון סקוויה ענקית ומטסקוויה. גני האי מעוצבים ומטופחים וכוללים פינות חמד שבהם משולבות פרגולות, מזרקות מים ופסלים. בין זני הפרחים הגדלים ברחבי באי ניתן למצוא ורדים מסוגים שונים, צבעונים, נרקיסים, ועוד. בחממה הצמודה לבית האחוזה מגדלים סחלבים. בבית הפרפרים מתקיימים תנאים טרופיים המאפשרים תנאי מחיה לכ-1,000 פרפרים מכ-80 זנים שונים. מדיה וקבצים בנושא מאינאו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מאינאו
קואווילה

קואווילה דה סרגוסה (בספרדית: Coahuila de Zaragoza; רשמית: המדינה החופשית והריבונית של קואווילה דה סרגוסה, בספרדית: Estado Libre y Soberano de Coahuila de Zaragoza), או בקיצור קואווילה, היא אחת מ-31 המדינות המרכיבות את מקסיקו. היא נמצאת בצפון-מזרח מקסיקו וגובלת בנואבו לאון במזרח, סקטקס וסן לואיס פוטוסי בדרום, דורנגו וצ'יוואווה במערב ובמדינת טקסס בארצות הברית בצפון, כשבין טקסס לקואווילה מפריד נהר ריו גראנדה. בירתה והעיר הגדולה ביותר בה היא סלטיו, בעוד העיר טוראון היא המטרופולין הגדולה ביותר. ההתיישבות הספרדית הראשונה באזור קואווילה נוסדה ב-1577. עם עצמאות מקסיקו ב-1824, בין המדינות הפדרליות שהוקמו הוקמה מדינת קואווילה וטחאס, שכוללת את קואווילה, טקסס ונואבו לאון של ימינו. נואבו לאון הופרדה מהמדינה וטקסס פרשה ממנה ב-1835 והפכה לרפובליקת טקסס. ב-1840 הייתה חברה ברפובליקת ריו גראנדה העצמאית ששרדה שנה בלבד. ב-19 בפברואר 1856 מושל נואבו לאון סנטיאגו וידאורי סיפח את קואווילה למדינתו, אך היא חזרה להיות מדינה בפני עצמה ב-1868. 95% מעתודות הפחם של מקסיקו נמצאות בקואווילה, מה שהופך אותה למדינה המובילה בכרייה במקסיקו. בנוסף, בסלטיו יש תעשיית רכב גדלה, ונמצאים בה מפעלים של ג'נרל מוטורס וקרייזלר. מדיה וקבצים בנושא קואווילה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קואווילה קואווילה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
גווידו פוביני

גווידו פוּבּיני (באיטלקית: Guido Fubini‏; 19 בינואר 1879, ונציה – 6 ביוני 1943, ניו יורק) היה מתמטיקאי איטלקי יהודי, הידוע בשל משפט פוביני והמטריקה מטריקת פוביני-סטאדי. פוביני נולד בוונציה. אביו, לצארו פוביני, היה מורה למתמטיקה שדחף אותו להצטיין בתחום זה כבר מגיל צעיר. אמו הייתה זויארידה טורה. אחרי לימודים בתיכון "מרקו פוסקריני" בוונציה, בשנת 1896 התחיל את לימודיו באוניברסיטת פיזה, שם למד אצל המתמטיקאים הידועים אוליסה דיני ולואיג'י ביאנקי. לאחר סיום הדוקטורט, שימש כפרופסור במספר אוניברסיטאות. בשנת 1901 הוא החל ללמד באוניברסיטת קטניה בסיציליה. זמן קצר לאחר מכן עבר לאוניברסיטת ג'נובה. בשנת 1908 עבר לאוניברסיטה הפוליטכנית בטורינו ומשם לאוניברסיטת טורינו, שם הוא חקר ולימד רוב חייו. במהלך תקופה זו מחקרו התמקד בעיקר בנושאים באנליזה מתמטית, משוואות דיפרנציאליות ואנליזה פונקציונלית. כמו כן עסק בחקר חשבון וריאציות, תורת הקבוצות, גאומטריה לא-אוקלידית וגאומטריה פרויקטיבית. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עבר לחקור גם נושאים מעשיים יותר, כגון הדיוק של ירי ארטילרי. לאחר המלחמה הוא המשיך בכיוונים מעשיים והחיל תוצאות ממחקריו על בעיות במעגלים חשמליים ואקוסטיקה. בשנת 1939, כשפוביני היה בן 60 והיה עתיד לפרוש לגמלאות, המשטר הפאשיסטי של בניטו מוסוליני אימץ את חוקי הגזע שקידם המשטר הנאצי בגרמניה. פוביני, בהיותו יהודי, חשש לחיי משפחתו באיטליה ולכן החליט לקבל הצעה למשרת פרופסור באוניברסיטת פרינסטון שבארצות הברית. הוא נפטר בעיר ניו יורק 4 שנים לאחר מכן. מדיה וקבצים בנושא גווידו פוביני בוויקישיתוף גווידו פוביני, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה גווידו פוביני, באתר MacTutor (באנגלית) גווידו פוביני, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
אלחנדרה פיסארניק

אלחנדרה פיסארניק (בספרדית: Alejandra Pizarnik;‏ 29 באפריל 1936 – 25 בספטמבר 1972) הייתה משוררת יהודייה ארגנטינאית אשר זכתה להכרה בינלאומית. פיסארניק נולדה בבואנוס איירס שבארגנטינה. היא למדה, בין השאר, פילוסופיה, ספרות וציור, ותירגמה שירה צרפתית לספרדית. יצירתה עוסקת בעיקר בבדידות, באהבה האבודה, בייאוש ובמוות. ספרים רבים על אודות פיסארניק ושירתה הופיעו אחרי מות המשוררת, ושיריה תורגמו, בין השאר, לצרפתית ולאנגלית. רבים משיריה תורגמו גם לעברית, בין השאר, בידי עודד סברדליק, רמי סערי, טל ניצן ופ"י קירטצ'וק הלוי. אלחנדרה פיסארניק התאבדה בבואנוס איירס בשנת 1972 באמצעות מנת יתר של סקונל. מבחר מקיף בעברית משיריה ומיומניה של פיסארניק, "בלילה הזה, בעולם הזה", בתרגומה של טל ניצן, ראה אור ב-2005 בהוצאת הקיבוץ המאוחד-סדרת "לטינו" והמפעל לתרגום ספרי מופת. La tierra más ajena (הארץ הזרה ביותר) (1955) La última inocencia (התום האחרון) (1956) Las aventuras perdidas (ההרפתקאות האבודות) (1958) Árbol de Diana (העץ של דיאנה) (1962) Los trabajos y las noches (העבודות והלילות) (1965) Extracción de la piedra de locura (עקירת אבן הטירוף) (1968) El infierno musica (הגיהנום המוזיקלי) (1971) La condesa sangrienta (רוזנת הדמים) (1971) מדיה וקבצים בנושא אלחנדרה פיסארניק בוויקישיתוף אלחנדרה פיסארניק - ביוגרפיה, תמונות ומובאות "צל הימים שיבואו", שיר בתרגום רמי סערי מחזור שירים בתרגום פבלו יצחק הלוי-קירטצ'וק, כתב העת "כרמל" מאמר מאת ססר איירה אלחנדרה פיסארניק, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אלחנדרה פיסארניק, באתר "Find a Grave" (באנגלית) אלחנדרה פיסרניק (1936-1972), דף שער בספרייה הלאומית
מרתה קנפילד

מרתה קנפילד (Martha L. Canfield; נולדה ב-28 במאי 1949) היא משוררת איטלקייה. קנפילד נולדה במונטווידאו, בירת אורוגוואי, לאב אנגלי ולאם איטלקייה. היא למדה ספרות בקולומביה ובשנת 1977 השתקעה באיטליה. כיום היא משוררת דו-לשונית, שפרסמה עד כה ארבעה ספרי שירה בספרדית ושני ספרי שירה באיטלקית. היא מוכּרת באיטליה כאחת מבכירות המתרגמים של ספרות אמריקה הלטינית לאיטלקית. נכון לשנת 2005, קנפילד עבדה כפרופסורית לספרות אמריקה הלטינית באוניברסיטת פירנצה. קורות חיים ושיר בתרגום של רמי סערי "מסר עץ הערמון", שיר בתרגום רמי סערי ערך זה הוא קצרמר בנושא משוררים ובנושא איטלקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רחל אקרמן

רחל אקרמן (Rachel Akerman; ‏1522 – 1544) הייתה משוררת יהודייה-אוסטרית. הייתה המשוררת היהודייה הידועה הראשונה שכתבה שירה בשפה הגרמנית. נולדה כפי הנראה בווינה. מילדותה רכשה השכלה נרחבת יחסית, ולמדה לטינית ויוונית. מגיל צעיר כתבה שירים פרי עטה. בשיר "Geheimniss des Hofes" (שמשמעו: המסתורין של החצרות), תיארה אקרמן את התככים של אנשי החצר. בעקבות זאת גורשו אקרמן ואביה מווינה. היא נפטרה זמן קצר אחר כך, בגיל 22 בלבד, בייהלבה, מוראביה. רחל אקרמן, באנציקלופדיה לנשים יהודיות (באנגלית)
הירוגליף המסוק מאבידוס

הירוגליף המסוק הוא תבליט בכתב חרטומים שהתגלה על קירות מקדש הקבורה של פרעה סֶתִי הָרִאשׁוֹן בעיר המצרית העתיקה אבידוס ואשר זכה לפרסום רב בתקשורת הבינלאומית בשל הדמיון של חלק מהצורות בהירוגליף לטכנולוגיות מודרניות מתקדמות שונות כמו מסוק, צוללת, ומטוס. הקונצנזוס בקרב אגיפטולוגים הוא כי מדובר בפראידוליה שנובעת משחיקת טיח עליו נכתבו שמות נבתי של שני מלכים שונים בזמנים שונים. הכתובת המקורית נוצרה במקור במהלך סוף המאה ה-14 לפנה"ס, בתקופתו של סתי הראשון, ונמצא בה הסוף של שם נבתי שלו "מכניע תשע הקשתות" (בהתייחס לתשעת האויבים של מצריים): בתקופת שלטונו של רעמסס השני מרחו על הכתובת בטיח ועליו עיצבו בדוחק את סיומת שם נבתי שלו: "מגן מצרים ומסלק לארצות זרות": הטיח ברקע הסימנים נשחק עם השנים, וכך התקבלה לדוגמה, הצורה דמוית המסוק משילוב סימן הקשת הישן יותר (T10 ברשימת גרדינר) עם סימן היד עם המטה (D40 ברשימת גרדינר) וסימן יד-שליו (G45 ברשימת גרדינר). מדיה וקבצים בנושא הירוגליף המסוק מאבידוס בוויקישיתוף The Abydos Mystery ניו אייג nrg - חֵייזַרנו זכרונם לברכה "The Abydos temple "helicopter"". אורכב מ-המקור ב-28 ביולי 2005. {{cite web}}: (עזרה) http://raincool.blogspot.com/2010/05/helicopter-hieroglyphs-explained.html?m=0#more מאמר בבלוג שמזהה את הסימנים המקוריים ומציג דוגמאות לשמות הנבתי מכתובות אחרות.
פארק סטארבד רוק

פארק סטארבד רוק או שמורת סטארבד רוק (באנגלית: Starved Rock State Park) הוא פארק במדינת אילינוי שבארצות הברית. הפארק משתרע על כ-10.6 קמ"ר של קניונים וממוקם דרום מזרחית לכפר צפון אוטיקה במחוז לה-סאל על גדות נהר אילינוי. לפני 14,000-17,000 הכו באזור שיטפונות עצומים אשר הקוות מימיהם יצרו את הקניונים ואת צורות הסלע השונות בפארק. הטבע בפארק מתאפיין בצמחיית יער ובמגוון חיות בר. כשני מיליון מבקרים מגיעים לפארק מדי שנה ודייג מהווה את אחת האטרקציות המרכזיות בפארק. בטרם הגיעו האירופאים לאמריקה, האזור היווה בית ומסתור לשבט הקסקסקיה הילידי שבנה את "הכפר הגדול של אילינוי" מעבר לנהר. לואי ז'ולייה וז'אק מארקט היו האירופאים הראשונים בהיסטוריה המוכרת אשר חקרו את האזור. ב-1683 סיימו הצרפתים להקים את מבצר סנט לואיס על גבעת אבן חול הצופה על הנהר. מאוחר יותר, במאה ה-18, על פי תורה שבעל פה, קבוצת ילידים מפדרציית האיליני התבצרו על הגבעה לאחר שנסוגו אליה בקרבות מול שבטי האוטווה והפוטווטומי. השבטים צרו על הגבעה ויושביה עד שאלו גוועו ברעב והגבעה קיבלה את שמה - סטארבד רוק - הסלע הגווע. בשלהי המאה ה-19 השטח פותח כחלק מאתר נופש. האתר נקנה על ידי מדינת אילינוי ב-1911 כדי להפכו לפארק בחסות המדינה. בשנות השלושים של המאה ה-20 נבנו באזור מתקני הפארק על ידי חיל השימור האזרחי במסגרת הניו דיל. מתקנים אלו מהווים כיום חלק נוסף בחשיבותו ההיסטורית הלאומית של הפארק. בשנת 1960 הוכרזה הגבעה כאתר היסטורי לאומי. בשטח הפארק נערכו מספר מחקרים ארכאולוגיים אשר בחנו פעילות ילידית ואירופאית באזור. מדיה וקבצים בנושא פארק סטארבד רוק בוויקישיתוף
סופיה דה מלו בריינר אנדרסן

סופיה דה מלו בריינר אנדרסן (בפורטוגזית: Sophia de Mello Breyner Andresen; ‏6 בנובמבר 1919 – 2 ביולי 2004) היא אחת המשוררות הפורטוגזיות החשובות במאה ה-20. זוכת פרס קמואש לשנת 1999. אנדרסן פרסמה במהלך חייה מעל עשרים ספרי שירה, המפורסמים שביניהם "יום הים" (1947), "זמן מחולק" (1954), "משיח צועני" (1961), "שם הדברים" (1977), "איים" (1989) ו"מוזה" (1994). כמו כן, היא פרסמה סיפורים וספרים לילדים ותרגמה לפורטוגזית מיצירות שייקספיר, דנטה, קלודל וקריסטיאנסון. היא זכתה בפרס קרן קלושט גולבנקיאן בשנת 1992 ובפרס קמואינש בשנת 1999. היא נפטרה בליסבון בשנת 2004. מדיה וקבצים בנושא סופיה דה מלו בריינר אנדרסן בוויקישיתוף סופיה דה מלו בריינר אנדרסן, ברשת החברתית Goodreads "נקום" מאת סופיה דה מלו ברינר אנדרסן, תרגם מפורטוגלית רמי סערי באתר של רמי סערי סופיה דה מלו בריינר אנדרסן, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא משוררים ובנושא פורטוגל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הקבינט של ארצות הברית בממשל פרנקלין דלאנו רוזוולט

הקבינט של ארצות הברית בממשל פרנקלין דלאנו רוזוולט כיהן במשך 12 שנים וחודש - למעלה משלוש תקופות כהונה נשיאותיות, ממועד השבעת הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט ב-4 במרץ 1933 ועד לפטירתו ב-12 באפריל 1945, פחות משלושה חודשים לאחר שהחל בכהונתו הרביעית. הייתה זו הכהונה הארוכה ביותר בתולדות ארצות הברית של נשיא ושל קבינט. הקבינט כלל בסך הכל 11 בעלי תפקידים וכיהנו בו 28 גברים ואשה אחת. שניים מהם - מזכיר הפנים הרולד איקס ומזכירת העבודה פרנסס פרקינס - כיהנו בתפקידיהם במשך כל תקופת נשיאותו של רוזוולט (פרקינס הייתה גם האשה הראשונה שהייתה חברה בקבינט בתולדות ארצות הברית). מזכיר המדינה קורדל הול כיהן בתפקידו רק מעט פחות מהם - 11 שנים ושמונה חודשים. מספר החברים הקטן בקבינט ביחס לכהונתו הארוכה נבע מהמספר המוגבל של בעלי תפקידים שנכללו בו בהשוואה לימינו (כך, בקבינט בממשל הנשיא אובמה מכהנים (נכון לשנת 2013)‏ 23 בעלי תפקידים). מרבית חברי הקבינט שכיהנו בעת מותו הפתאומי של רוזוולט המשיכו לכהן בקבינט של יורשו הארי טרומן, אך כבר במהלך 1945 התחלפו כמעט כולם, למעט מזכיר הצי ג'יימס פורסטל, מזכיר הפנים הרולד איקס ומזכיר המסחר הנרי וולאס. מזכיר המדינה: קורדל הול (1933–1944), אדוארד סטטיניוס (1944-‏1945) מזכיר האוצר: ויליאם הרטמן וודין (1933–1934), הנרי מורגנטאו (הבן) (1934-‏1945) מזכיר המלחמה: ג'ורג' דרן (1933–1936), הארי וודרינג (1936-‏1940), הנרי סטימסון (1940-‏1945) התובע הכללי: הומר קאמינגס (1933–1939), פרנק מרפי (1939-‏1940), רוברט ג'קסון (1940-‏1941), פרנסיס בידל (1940-‏1945) המנהל הכללי של הדואר: ג'יימס פארלי (1933–1940), פרנק קומרפורד ווקר (1940-‏1945) מזכיר הצי: קלוד סוואנסון (1933–1939), צ'ארלס אדיסון (1940), פרנק נוקס (1940-‏1944), ג'יימס פורסטל (1944-‏1945) מזכיר הפנים: הרולד איקס (1933–1945) מזכיר החקלאות: הנרי וולאס (1933–1940), קלוד ויקארד (1940-‏1945) מזכיר המסחר: דניאל רופר (1933–1938), הארי הופקינס (1938-‏1940), ג'סי ג'ונס (1940-‏1945), הנרי וולאס (1945) מזכירת העבודה: פרנסס פרקינס (1933–1945). סגן הנשיא: ג'ון גארנר (1933–1941), הנרי וולאס (1941-‏1945), הארי טרומן (1945) הקבינט של ארצות הברית בממשל רוזוולט לא כלל אפריקאים אמריקאים. עם זאת, הנשיא כונן בראשית כהונתו גוף מייעץ בשם "המועצה הפדרלית לענייני שחורים" (Federal Council of Negro Affairs) אשר ייעץ לו בנוגע לקידום צרכיה של האוכלוסייה האפריקאית-אמריקאית בארצות הברית, בין השאר במסגרת מהלכי הניו דיל. לצורך כך מינה הנשיא 45 גברים ונשים בולטים מציבור זה לתפקידים ביחידות הממשל הפדרלי, אשר נכללו במועצה. היא זכתה לכינוי הבלתי רשמי "הקבינט השחור". אחד החברים בקבינט השחור היה הכלכלן ד"ר רוברט ויוור (Robert C. Weaver). ב-1966 הוא היה לאפריקאי-אמריקאי הראשון לכהן כחבר הקבינט של ארצות הברית, כמזכיר הראשון של מחלקת השיכון והפיתוח העירוני (בממשל הנשיא לינדון ג'ונסון). ארצות הברית, פוליטיקה וממשל, 1933-1945, דף שער בספרייה הלאומית וולאס מונה ב-1941 לסגן הנשיא. ב-1945 מונה למזכיר המסחר. ראו הערך בוויקיפדיה באנגלית.
חזית דתית

האם התכוונתם ל... החזית הדתית המאוחדת – רשימה מאוחדת למפלגות המזרחי, הפועל המזרחי, אגודת ישראל, פועלי אגודת ישראל והאיחוד הדתי הבלתי מפלגתי לבחירות לאספה המכוננת חזית דתית תורתית – רשימה חרדית אשר איחדה את המפלגות אגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל בבחירות לכנסת השלישית, הבחירות לכנסת הרביעית והבחירות לכנסת השמינית. חזית דתית לאומית – רשימה שאיחדה את מפלגות המזרחי והפועל המזרחי בבחירות לכנסת השלישית.
ישיבת אור שמחה

ישיבת אור שמחה הייתה ישיבה גדולה של חסידות גור, בחיפה. הישיבה פעלה בין השנים תשמ"ב - תשס"ב. הישיבה נוסדה בשנת תשמ"ב על ידי הרב אברהם אטלס, אב"ד בבית הדין הרבני בחיפה. הישיבה השתכנה בבית שהיה משמש לאכסניה לאדמו"ר מגור רבי ישראל אלתר, ה"בית ישראל", בימי שהותו בעיר. הישיבה בלטה בצוות הלמדני שלה, מה שהשפיע על רמת הלימוד העיוני בישיבה. הישיבה הייתה הנחשקת ביותר בחסידות גור. כשבוטל לימוד העיון בישיבות גור, פרשו חלק מצוות הישיבה. כשנה לאחר מכן הורה הרב יעקב אריה אלתר, האדמו"ר מגור, על סגירת הישיבה. הישיבה נסגרה בחשוון תשס"ג, חרף התנגדותו של הרב אטלס שנפטר כעבור שלוש שנים. הרב אברהם אטלס שניהל את הישיבה עד יומה האחרון העמיד בראשותה את הרב מנחם מנדל שפרן שמסר מדי שבוע את השיעור הכללי. הרב ישראל דוד רוסט, רבם של חסידי גור בחיפה, שימש כמשפיע וכראש החברה'ס בישיבה. המשגיח היה רבי שמעון למברגר, לימים האדמו"ר ממאקווא. בין הר"מים בישיבה (בתקופות שונות) היו הרב שאול אלתר, הרב ישראל בונם שרייבר, הרב יצחק דוד אלתר (בנו של ה"פני מנחם"), הרב מאיר דב רכניצר והרב מנדל וייס מקריית אתא. רבי ישראל דוד רוסט – המכלול, באתר www.hamichlol.org.il היה ראש ה"חברה" הראשון של ה"ברוינעריסטן" בישיבת שפת אמת.
ישיבת חידושי הרי"ם

ישיבת חידושי הרי"ם היא ישיבה של חסידות גור בתל אביב. זוהי הישיבה השנייה של חסידות גור שנפתחה בארץ ישראל, ובפתיחתה הייתה סניף של ישיבת שפת אמת בירושלים. ראש הישיבה הנוכחי הוא הרב מאיר פלקסר. הישיבה כוללת ישיבה גדולה וישיבה קטנה. הישיבה נוסדה בשנת תרצ"ו כסניף של ישיבת שפת אמת. הישיבה נפתחה על ידי רבי שמחה בונים אלתר, בהוראת אביו רבי אברהם מרדכי אלתר ה"אמרי אמת". ה"אמרי אמת" הורה לפתוח את הישיבה בשל שתי סיבות, ראשית, ציפייתו שהישיבה תפתח את החיים היהודיים בתל אביב, שנית, הצורך בהקמת מוסד לחסידי גור הרבים שהתגוררו בעיר, שחלקם פחד לשלוח את בניהם לירושלים עקב המאורעות. הישיבה שכנה בהתחלה בשטיבל של גור ברחוב התבור ובשנת ה'תרצ"ט עברה למבנה שכור בן שלושה חדרים ברחוב פרץ 12 באזור התחנה המרכזית הישנה בדרום תל אביב, שם נבנה אחר כך בנין הישיבה ונחנך ב־ ה'תשי"ג 1953. נשיא הישיבה לאחר פטירת ה"אמרי אמת", רבי שמחה בונים אלתר, השיג שטח לישיבה בשכונת רמת החייל. הנחת אבן הפינה הייתה באלול תשכ"ג, וחנוכת הבית הייתה בסיוון תשכ"ט ובאדר תשל"א עברה הישיבה למבנה החדש. רבי שמחה בונים, דאג לצורכי הישיבה והרגיש קשר נפשי אליה. הוא נהג להיפרד מבני הישיבה קודם נסיעותיו לחוץ לארץ. סביב הישיבה נבנתה "קריית הרי"ם לוין". בב' בניסן תשל"ז, בתום השלושים לפטירתו של ה"בית ישראל", הונחה אבן הפינה לבית המדרש החדש של הישיבה. בשנת ה'תשע"ו נסגרה הישיבה הגבוהה והוקמה מחדש בשנת ה'תשפ"א בבני ברק בראשות הרב חיים יהושע שארר חתנו של רבי יעקב אלתר האדמו"ר מגור. כיום יש בקמפוס 2 ישיבות קטנות וכולל. בספטמבר 2020, בתקופת הגל השני של מגפת הקורונה בישראל, הוחלט לפתוח בקמפוס הישיבה מלונית קורונה. ראש הישיבה הראשון היה הרב גדליה הרץ. לצידו כיהנו כר"מים בישיבה הרב מנחם מנדל וייץ, חותנו של האדמו"ר מגור הנוכחי והרב חיים זילברשטיין. לאחר בואו של הרב גד אייזנר לארץ, נסע אליו רבי שמחה בונים לחיפה, לבקשו שיעבור לתל אביב ויכהן כמשגיח. בהמשך החל לכהן כמשגיח הרב אברהם יוסף אירנשטיין, איש אמונו של "הבית ישראל" ואחד משני מדריכי החתנים מטעמו, על פי בקשתו של רבי שמחה בונים כיהן רבי מאיר סג"ל לנדא מדראהביטש בנשיאות הישיבה. ראש הישיבה היה הרב יוסף הורביץ. ה'תרפ"א - ה'תשפ"ב ובוגר ישיבת מיר הליטאית. בין ראשי הישיבה כיום, הרב יעקב גרנירר האדמו"ר מאשלג חזון איש, והרב יונה מנלה, וכן הרב מאיר פלקסר המכהן כראש הישיבה הקטנה. רבי שמעון נתן נטע בידרמן, האדמו"ר מלעלוב בבני ברק. רבי ישכר דב בידרמן, האדמו"ר מלעלוב-בר-אילן. הרב איסר פרנקל. הרב אביגדור רובינשטיין, ראש ישיבת מאור ישראל. ישראל אברהם שניידר, עורך עיתון המודיע. יובל לישיבה. אידישע ווארט 264. היברובוקס. (ביידיש) שרגא הר-גיל, ישיבה חסידית בצפון תל־אביב, מעריב, 3 בספטמבר 1963 ישיבת חידושי הרי"מ (תל אביב), דף שער בספרייה הלאומית ראו אור זרוע לצדיק עמודים רכז-רכח אור זרוע לצדיק ,עמוד רלב נחנך בית לישיבת חידושי הרי"מ, הצופה, 14 באוגוסט 1953 נפתחה מלונית קורונה לחרדים בת"א - והתושבים לא ידעו: "איך יכול להיות שהכול נעשה במחשכים?", באתר ‏מאקו‏, 26 בספטמבר 2020
שורר

האם התכוונתם ל... אסנת שורר – מפיקת סרטי הנפשה אמריקאית-ישראלית דורון שורר – רואה חשבון ואיש עסקים ישראלי זמיר שורר – נוירולוג ישראלי חיים שורר – איש הציונות הסוציאליסטית ועורך עיתון "דבר" יעקב שורר – חוקר ארץ ישראל שירר שרר