laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
בית ספר לשטויות

בית ספר לשטויות היא סדרת טלוויזיה קומית ששודרה בערוץ הילדים בין השנים 2007–2008. לסדרה שתי עונות בכיכובם של אביעד בנטוב, אודי גוטשלק, עמית בחובר ועידית הרשקוביץ שמלמדים את הצופים איך לעשות שטויות. לו הייתי - אודי ואביעד מגישים פינה בה איך זה להרגיש כמו מאכל, חפץ וכדומה. בסיום הפינה אחד מהשניים שואל את השני איך זה להרגיש כמו החפץ ועוד לפני שהוא עונה הם קוטעים את השידור. בעונה השנייה הם עשו את הפינה על ילדים שבקשו להיות חפץ מסוים. מן המכבש - מערכון בו אחד מהמנחים לוקח חפץ ואחד שנוהג על מכבש שנקרא אברהם מועך את החפץ עם המכבש. במשך המערכון נמצאת בצד אישה מבוגרת צועקת "זה לא יפה, שקט". המערכון שודר בעונה הראשונה. אסון טבע - מערכון בו אחד מהמנחים עושים קטע על זירה כמו: חתונה, איש בנק שנותן למישהו כסף וכדומה מסתיים באסון טבע, צונאמי, רעידת אדמה או הוריקן. המערכון שודר בעונה הראשונה. שקט בספרייה - מערכון בו המנחים יושבים בשולחן בתוך ספרייה, ומשחקים משחק קלפים בן 4 קלפים, ולמי שיוצא איקס או את הסמל של הסדרה אז עושים תעלול על המנחה שיצא שבדרך כלל מרעיש והספרנית צועקת. רעיון דומה הוצג גם בתוכנית המצליחה מבית MTV - אגרוף הזן. המערכון שודר בשתי העונות. שלוש דרכים ל... - מערכון בו לומדים שלוש דרכים למישהו שיש בעיה כגון: איך להתלבש או איך לצאת עם בנות שמוצגים בצורה הומוריסטית. המערכון שודר בשתי העונות. מי יעוף? - אביעד ועמית כל הזמן מודדים בעזרת בלונים מה יותר כבד? כגון: לחם קל או לחם לבן? כל מיני שאלות מוזרות. המערכון שודר בעונה הראשונה. המראיין האהבל - עמית מארח כל מיני אנשים בעלי מקצוע ושואל אותם שאלות טיפשיות. המערכון שודר בעונה הראשונה. בהמשך הפינה המשיכה, בצורה מעט שונה, בפינה בתוכנית הרשת שהגישה מירב פלדמן באתר ערוץ הילדים, שבה הוא מראיין ידוענים. כמה פעמים - עמית מנסה לדבר עם מישהו בטלפון ושיצא לו כל פעם מילים או אותיות כגון: כמה פעמים האיש שידבר איתו יגיד את האות שין. המערכון שודר בשתי העונות. עידן הקרח - מערכון בו כל פעם איש מצוות התוכנית מתחפש למשהו סטנדרטי כגון: ליצן, ערפד וכו', ואיש אחר מצוות התוכנית מתחפש לאסקימואי ולוקח אחד מהאביזרים של התחפושת ושם אותם בכד של מינוס 40 מעלות והאביזר נשבר מרוב הקור ומי שהתחפש תמיד צועק על האסקימואי. המערכון שודר בעונה השנייה. שיעור טבע - אודי, אביעד ועמית נכנסים לתוך חדר וכל מיני חיות מנסים לאכול כמה שיותר אוכל על כדים שעל ראשיהם של השלושה, והחיה שתאכל הכי הרבה כנראה אוהבת אותו. המערכון שודר בעונה השנייה. ביצעתי שטות - צוות התוכנית נכנס לתוך קניון ומנסים שכמה יותר אנשים יעשו שטות. המערכון שודר בעונה השנייה. מתיחות טלפון - עידית ועמית עובדים על אנשים בטלפון. פרודיה על סרטי המתיחות של יהודה ברקן. המערכון שודר בעונה השנייה. בית ספר לשטויות, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית אפרת בארי, אודי ואביעד מציגים פארודיה לילדים, באתר הארץ, 3 בינואר 2011
אריק יזראלביץ'

אריק יזראלביץ' (בצרפתית: Erik Izraelewicz;‏ 6 בפברואר 1954 - 27 בנובמבר 2012) היה מחבר ועיתונאי יהודי צרפתי ועורך העיתון לה מונד החל משנת 2011 ועד מותו מהתקף לב בנובמבר 2012. קודם לכן שימש כעורכם של העיתונים Les Échos ו-La Tribune. יזראלביץ' נולד בשטרסבורג למשפחה יהודית ממוצא פולני, ובילה חלק מילדותו בעיר אגנו (Haguenau) שבמזרח צרפת, שם אביו עבד כרופא. בשנת 1976 סיים את לימודיו בבית הספר הגבוה ללימודי תעשייה וניהול בפריז. אחר כך למד שלוש שנים בבית ספר לעיתונאות (Centre de formation des journalistes de Paris) ובסורבון. בשנת 1979 השלים את עבודת הדוקטורט שלו בנושא כלכלה בינלאומית. הוא החל את העבודה העיתונאית בתור כתב כלכלי בעיתון L′Usine nouvelle. בשנת 1981 החל לכתוב בעבור העיתון L′Expansion. בשנת 1985 היה מהמייסדים של העיתון הכלכלי היומי La Tribune. בשנת 1986 החל לעבוד במדור הכלכלי של הלה מונד ובשנת 1989 היה לעורך הראשי של המדור. בין השנים 1993 ל-1994 היה הכתב הראשי של לה מונד בניו יורק ובשנת 1996 היה לעורך הראשי. בשנת 2000 עזב את "לה מונד" והיה לעורך של העיתון הכלכלי היומי Les Echos והפך למנהלו בשנת 2007. אריק יזראלביץ', במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
AJ-10

ה-AJ-10 הוא מנוע היפרגולי המשמש בשלבים העליונים של טילים שונים. כגון, דלתא 2 וטיטן 3E. המנוע אמור גם לשמש בחללית אוריון של נאס"א. ה-AJ-10 שימש בפעם הראשונה באייבל (השלב השני של טיל הונגארד), בגרסת AJ-10-118 המונעת על ידי UDMH וחומצה חנקתית. בשיגור הראשון של טיל הוונגארד (שיגור הלוויין ונגארד TV-3) ב-6 בדצמבר 1957, בעיה בשלב הראשון של הטיל גרמה לרקטה להתפוצץ על כן השיגור. ניסיון נוסף לשיגור ב-5 בפברואר 1958, נכשל גם הוא במהלך הבעירה של השלב הראשון. מנוע ה-AJ-10 הופעל בפעם הראשונה בניסיון השיגור השלישי של טיל הוונגארד, ב-17 במרץ 1958, אשר הביא בהצלחה את הלוויין ונגארד 1 למסלול. ל-AJ-10 יש מספר גרסאות. כאן יש את הגרסאות היותר ידועות. בשימוש בשלב השני של הטיל דלתא 2. דחף: 43.4 קילו ניוטון. זמן בעירה: 444 שניות. משקל: 98 ק"ג. קוטר: 1.7 מטר. דלק: N2O4 ואירוזין 50. מתקף סגולי: 321 שניות. המנוע שימש בתא השירות בחללית אפולו. דחף: 97.5 קילו ניוטון. זמן בעירה: 585 שניות. דלק: N2O4 ואירוזין 50. מתקף סגולי: 312 שניות. המנוע שימש במערכת ה-OMS במעבורות החלל האמריקאיות דחף: 26.7 קילו ניוטון. זמן בעירה: 1,250 שניות. משקל: 118 ק"ג. קוטר: 1.17 מטר. דלק: N2O4 ו-MMH. מתקף סגולי: 316 שניות. דלתא K אפולו (חללית) אוריון (חללית) מדיה וקבצים בנושא AJ-10 בוויקישיתוף Encyclopedia Astronautica AJ10-118K Encyclopedia Astronautica AJ10-137 Encyclopedia Astronautica AJ-10-190
RS-27A

RS-27A הוא מנוע רקטי שפועל על דלק נוזלי. המנוע פותח על ידי רוקטדיין (אנ') בשביל לשמש בשלב הראשון של הטיל דלתא 2. RS-27A הוא גרסה משופרת של קודמו ויתרונותיו הם שהנחיר שלו הוארך כדי להגדיל את יחס שטחו, אשר מספק יעילות רבה בגובה רב. לפני פיתוח ה-RS-27A נגזר ממנוע ה-RS-27 המנוע H-1 אשר שימש במשגרים סטורן 1 וסטורן IB. דלתא 2 דלתא 3 H-1 RS-27A (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא טכנולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
לורד קמויס

תומאס דה קמויס (Thomas de Camoys, 1st Baron Camoys נפטר ב-28 במרץ 1419 או 1421) היה אביר במסדר הבירית, אציל אנגלי ומפקד צבאי. בנו של סר ג'והן דה קמויס ואליזבת לטימר. ב-1383 זומן לבית הלורדים כלורד קמויס, תואר שחודש בשנית לאחר שב-1372 הלך לעולמו דודנו תומאס דה קמויס ללא יורשים זכרים. הוא לחם במלחמת מאה השנים ופיקד על האגף השמאלי של הצבא האנגלי בקרב אז'נקור ב-1415. את תואר מסדר הבירית קיבל באותה השנה. לתומאס דה קמויס היו שלושה צאצאים משני נישואיו. הוא ירש מדודו את התואר בעל אחוזה של Broadwater (הכוללת את העיר וורת'ינג של ימינו). אשתו הראשונה הביאה איתה כנדוניה אחוזה קטנה באוקספורדשייר ובית אחוזה מבוצר זה ידוע עדיין בתור "חצר קמויס" (Camoys Court). קמויס נפטר במרץ 1419 או 1421 והוריש את תאריו לנכדו. הוא נקבר בכנסיית סנט ג'רג' בטרוטון. מדיה וקבצים בנושא לורד קמויס בוויקישיתוף
כתב יחוס

כתב יחוס הוא רשימה שמית המועברת מאב לבנו בכדי לזהות מאיזה עם או שבט הוא הגיע. בעם היהודי היה נהוג להעביר כתב יחוס כדי לזהות באיזה שבט ומשפחה האדם נולד וגדל, כדי שתעבור הנחלה בארץ לפי שבטים. כתב היחוס נועד גם למנוע מצב בו כהן מתחתן עם פסולה לכהונה. האחרונים שנשאו איתם כתב יחוס היו התימנים בתקופת הרמב"ם, אלא שהרמב"ם (שהתימנים נוהגים על פיו) הורה להם להשמיד את כתב היחוס שלהם כדי לא ליצור אפליה[דרוש מקור]. ערך זה הוא קצרמר בנושא יהדות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קופס

קואופיון פאלוסאורה (פינית: Kuopion Palloseura; או קופס) הוא מועדון כדורגל פיני, הממוקם בעיר השמינית בגודלה בפינלנד, קואופיו. קופס משחקת בליגת העל הפינית ברציפות משנת 2008. אצטדיונה הביתי של הקבוצה נקרא "סאבון סנומאט ארנה". עד יוני 2005, הקבוצה שיחקה במגרש ברובע ויינלניימי, חצי אי מוקף באגם קאלאבסי. המועדון נוסד בשנת 1923, ומאז ועד היום זכה בשישה תוארי אליפות לאומיים ופעמיים בגביע הפיני. בנוסף לכך, המועדון סיים כסגנית האלופה תשע פעמים. קופס מחזיקה בשיא הפיני למועדונים לרצף עונות בליגת הפינית הבכירה, משנת 1949 עד 1992. הקבוצה מדורגת במקום הרביעי בטבלת כל הזמנים של ליגת העל הפינית. ליגת העל הפינית אליפות (6): 1956, 1958, 1966, 1974, 1976, 2019 סגנות (9): 1950, 1954, 1964, 1967, 1969, 1975, 1977, 1979, 2010 הגביע הפיני זכייה (5): 1968, 1989 , 2021, 2022, 2024 סגנות (1): 2011, 2012 גביע הליגה הפינית זכייה (1): 2006 הופעות באירופה מוקדמות גביע אירופה לאלופות: סיבוב ראשון (3): 1967/1968, 1975/1976, 1977/1978 מוקדמות הליגה האירופית: סיבוב שלישי (1): 2012/2013 סיבוב שני (1): 2011/2012 גביע אופ"א: סיבוב שני (1): 1978/1979, סיבוב ראשון (4): 1976/1977, 1979/1980, 1980/1981, 1982/1983 גביע אירופה למחזיקות גביע: סיבוב ראשון (2): 1969/1970, 1990/1991 אתר האינטרנט הרשמי של קופס (בפינית) קופס, ברשת החברתית פייסבוק קופס, ברשת החברתית אקס (טוויטר) קופס, ברשת החברתית אינסטגרם קופס, סרטונים בערוץ היוטיוב פרופיל, באתר אופ"א פרופיל, באתר Transfermarkt פרופיל, באתר Soccerway פרופיל, באתר WorldFootball.net פרופיל, באתר FootballDatabase.eu
חוק האוזר

חוק האוזר (באנגלית: Hauser's law) הוא טענה המוסקת מתצפית מדעית, לפיה בארצות הברית, מתום מלחמת העולם השנייה, היחס בין תקבולי הממשלה מהמס לתוצר הלאומי הגולמי שווה תמיד בקירוב ל-19.5%. שינויים קיצוניים במס ההכנסה השולי לא שינו מהותית את היחס. לאורך ההיסטוריה בארצות הברית מהשנה הפיסקלית 1946 ועד סוף השנה הפיסקלית 2007 היו בממוצע תקבולי הממשלה 17.9% מתוך התל"ג והם נעו בטווח שבין 14.4% ל-20.9%. המשפט נהגה לראשונה ב-1993 על ידי וילאם קורט האוזר, חוקר כלכלה מסן פרנסיסקו. במקור הוא כתב: "לא משנה מה היה שיעור המס באמריקה אחרי מלחמת העולם השנייה, תמיד התקבולים היוו בקירוב 19.5% מהתוצר הלאומי הגולמי". האוזר התייחס במאמרו לרעיונו של ארתור לאפר, עקומת לאפר. שני הרעיונות מאוד דומים זה לזה, אך בעוד עקומת לאפר היא ייצוג תאורטי – חוק האוזר הוא משפט אמפירי. ב-20 במאי 2008, כתב דויד רנסון בוול-סטריט ז'ורנל מאמר בו הוא הראה שלמרות ששיעור המס מ-1950 עד 2007, נע במרווחים גדולים מאוד - מ-28% עד ל-19%, התקבולים עדיין היו בקירוב 19.5% מהתל"ג. הכתב גם הוסיף: "כלכלת המיסוי תגסוס עד שכלכלנים יוכלו להסביר את חוק האוזר. אם ברצונינו להתקדם אין ברירה אלא להתמודד עם הנתונים האלה, להתייחס לעובדות, ולשלב אותן כך שיהיו נקודת הפתיחה של הידע המקובל." אולם תקבולי המס ב-2009 היו 15% מהתוצר הלאומי הגולמי. תקבולים אלו היו הנמוכים ביותר ביחס לתל"ג בחמישים השנה האחרונות, והיו נמוכים מההערכה שחוק האוזר הציע. הקרן למורשת הצהירה שהמשבר האחרון פגע בתקבולים קשות, והוריד אותם משמעותית מתחת לממוצע ההיסטורי. דניאל מיטשל, כותב טורים באתר forbes.com, טען שחוק האוזר תקף בארצות הברית רק מאחר שהמס שנלקח בארצות הברית לא כולל מס מכירות אלא רק מס לפי המערכת הפדרלית בניגוד למדינות מערביות אחרות. בנוסף הוא טוען שארצות הברית ירשה מערכת מיסוי פרוגרסיבית יותר. לכן, הוא מסכם החוק משקף תופעה מקומית הנובעת מתנאים פוליטיים ספציפיים ולא אמת גלובלית ואבסולוטית – שהרי אם תשתנה המדיניות ויחוקקו בארצות הברית מס ערך מוסף כלל זה לא ישמר. מייק קימל, כלכלן שכתב לאתר Angry Bear הצהיר שחוק האוזר מטעה כשהוא מטאטא הבדלים גדולים מתחת לשטיח. הוא כתב שתקבולי המיסים גדלו בשנים שלאחר הגדלת שיעור המס, וקטנו בשנים שלאחר קיצוצים במס. קימל הגדיר את התקופות 1951–1953, 1967-1968, ו-1991 עד 2001, כתקופות של העלאות במיסים, ואת התקופות 1953–1967, 1968-1991 ו-2001–2010, כתקופות של קיצוצי מס. לאחר מכן הוא טוען שהעלאה בשיעור המס מעלה את תקבולי הממשלה מהמס, ושקיצוצים אינם מביאים להעלאה בתקבולי הממשלה מהמס. זובין ז'לווה, כתב באתר Portfolio.com, ביקר את עורך הוול סטריט ז'ורנל, על כך שלא התחשב מספיק בהפרדה בין ביטוח לאומי, ובין מס רגיל (מס הכנסה ומס חברות לדוגמה). מאחר שכספי הביטוח הלאומי עוברים ישר אל קרנות הנאמנות של הביטוח הלאומי, הפדיון שמיועד ללכת לפנסיה למעשה קטן ב-50 שנה האחרונות. ז'לווה מסביר זאת על ידי ירידה של התקבולים ממס החברות, שפעם היה יותר מ-5% מהתוצר הלאומי הגולמי, כשהיום הוא פחות מ-2%. ז'לווה משתמש בטיעונים אלו כדי לבקר את הפרשנות שדויד רנסון נתן לחוק. רנסון משתמש בחוק כדי לטעון שהעלאת המס על העשירים אינה אפקטיבית להגדלת תקבולי הממשלה. הכתב יונתן צ'אייט כתב ב"רפובליקה החדשה", ש"התנודות די קיצוניות" על התנודות ביחס שבין תקבולי המס לתוצר הלאומי לאורך השנים. הוא טען שממשלת קלינטון ובוש קיבלו פדיונות גדולים. אך בשל קיצוצי המס של בוש התקבולים ירדו משמעותית. לכן הוא מכנה את המס השטוח "מזימה". עקומת לאפר
אקארט ויציקמן

אקארט ויציקמן (בגרמנית: Eckart Witzigmann) (נולד ב-4 ביולי 1941) הוא שף אוסטרי. ויציקמן התלמד במלון שטראובינגר בבאד גאסטיין (1960-1957) ואחר-כך עבד במשרות שונות במסעדות יוקרה בעולם, בין השאר היה תלמידו של פול בוקיז מליון, צרפת. הוא החל לעבוד בגרמניה ב-1971 במסעדת "טנטריס" במינכן, אותה עיצב הארכיטקט השווייצרי הנודע Justus Dahinden. ב-19 בנובמבר 1979 הוא נהפך להיות השף דובר גרמנית הראשון (והשלישי, מחוץ לצרפת) שזכה בניקוד המקסימלי של שלושה כוכבים במדריך מישלן האדום על מסעדתו אוברג'ין (Aubergine), אותה פתח שנה קודם לכן. ב-1993, בעקבות שערוריית הקוקאין, הוא איבד את הרישיון להפעיל את "אוברג'ין", אולם שנה לאחר מכן הוענק לו התואר "שף המאה" מידי מדריך גו מיו. רק שלושה שפים אחרים זכו בתואר זה: פול בוקיז, ז'ואל רובישון ופרדי ז'ירארדה. בשנת 2019 החל לשפוט בתוכנית המציאות "Top Chef" בגרסתה הגרמנית המשודרת בערוץ Sat.1. מאז אותה עת ויציקמן פרסם ספרי בישול רבים. מדיה וקבצים בנושא אקארט ויציקמן בוויקישיתוף ג'ון וינקור, "לראשונה בתולדות מדריך המישלן: שלושה כוכבים למסעדה גרמנית", הניו יורק טיימס, 15 בינואר 1980
אל-כיסווה

אל-כיסווה (בערבית: الكسوة; בתעתיק מדויק: אלכסוה) היא עיר במחוז ריף דמשק בסוריה, השוכנת כ-13 קילומטרים מדרום לדמשק. בשל מיקומה האסטרטגי הייתה אל-כיסווה זירה לכמה קרבות חשובים במהלך ההיסטוריה, ובין היתר קרב מרג' א-ספאר ב-1303, שבו עצרו הממלוכים את פלישת המונגולים, וקרב קשה בין אנשי צרפת החופשית וצרפת של וישי במסגרת המערכה בסוריה ובלבנון במלחמת העולם השנייה. במהלך 2017 נטען כי הוקם בעיר מתקן צבאי איראני שהותקף על ידי ישראל מספר פעמים. מדיה וקבצים בנושא אל-כיסווה בוויקישיתוף Corera, Gordon (2017-11-10). "Iran building base in Syria - claim". BBC News (באנגלית בריטית). נבדק ב-2018-05-08. Khoury, Jack (2017-12-02). "Syria Claims Israeli Strike on Military Base Near Damascus". Haaretz (באנגלית). נבדק ב-2018-05-08. אוסמו, דניאל סלאמה, יואב זיתון וליעד (2018-08-05). "המטרה בתקיפה בסוריה: טילים שכוונו לעבר ישראל". Ynet. נבדק ב-2018-05-08. ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בסוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ליאור שלו

ליאור שלו (נולד ב-1959) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, שכיהן כמפקד גדוד 50 בחטיבת הנח"ל, מפקד החטיבה הדרומית ברצועת עזה ומפקד חטיבת גבעתי. שלו נולד וגדל בקריית ביאליק. בצעירותו שיחק בקבוצת הכדורגל מכבי חיפה. התגייס לצה"ל בשנת 1977 והחל קורס טיס, אך נשר ממנו לאחר שנה, התנדב לצנחנים, ושובץ בגדוד הנח"ל המוצנח. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום קורס הקצינים שב לצנחנים כמפקד מחלקה בגדוד. במלחמת לבנון הראשונה שימש כמפקד פלוגה ב' בגדוד. בהמשך שימש כסמג"ד ובשנת 1990 מונה למפקד גדוד 50 שעבר אז מחטיבת הצנחנים לחטיבת הנח"ל. לאחר מכן מונה למפקד גדוד בביסלמ"ח. באוגוסט 1992 נהרג חניך בקורס, אליחי טובים, לאחר שנפל לבאר במהלך אימון ניווטים בנגב. שלו הורשע בבית דין צבאי בגרימת מוות ברשלנות, נידון לשלושה חודשי מאסר על תנאי ולעיכוב דרגה בן שנתיים. לאחר מכן שימש כקצין המבצעים של פיקוד הצפון. בשנים 1996–1998 שימש כמפקד החטיבה הדרומית ברצועת עזה. בתפקידו הבא שימש סגן מפקד אוגדת עזה בשנים 1998–1999, ולאחר מכן מונה למפקד חטיבת גבעתי ועמד בראשה בשנים 1999–2001 כולל לחימה בדרום לבנון והנסיגה ממנה בשנת 2000. במקביל שימש מח"ט מרכזית באוגדת עזה במשך תשעה חודשים בקירוב, לאחר מכן פיקד על לוחמי החטיבה במבצעים מורכבים נגד תשתיות הטרור הפלסטיני ברצועת עזה במהלך האינתיפאדה השנייה. שלו נשוי ואב לשלושה ילדים. מתגורר ביישוב יובלים. פליקס פריש ועלי ואקד, צה"ל ביצע מבצע הריסה לילי בחאן יונס, באתר ynet, 11 באפריל 2001. חדשות נענע, מפקד חטיבת גבעתי פיקד על הפעולה בחאן יונס, באתר nana10‏, 11 באפריל 2001. יואב לימור, גבעתי שלי, מעריב, ‏ 24 באוגוסט 2001, כפי שהועלה באתר פרש. עדי לרנר, ניצן קינר וברק גולדנברג, חלום בן 30, ביטאון ביבשה, גיליון 25, ספטמבר 2013. עמוס הראל, איך ייראה החי"ר לאחר היציאה מלבנון, הארץ, ‏ 10 באוקטובר 1999, כפי שהועלה באתר פרש. "מפקדי החטיבה במלחמת שלום הגליל", במחנה, 6 ביוני 2012, עמוד 5. יואב לימור, גבעתי שלי, מעריב, 24 באוגוסט 2001, כפי שהועלה באתר פרש. חדשות נענע, המועמד לתפקיד הקמצ"ר הורשע בגרימת מוות ברשלנות, באתר nana10‏, 30 באוגוסט 2004. משה תמיר, מלחמה ללא אות, הוצאת מערכות - משרד הביטחון, 2005, עמוד 123. פליקס פריש ועלי ואקד, צה"ל ביצע מבצע הריסה לילי בחאן יונס, באתר ynet, 11 באפריל 2001. פליקס פריש, החייל ההרוג הובא למנוחות; מכונית תופת ברצועה, באתר ynet, 9 ביולי 2001.
יואל דוד סטרשונסקי לוינזון

יואל דוד סטרשונסקי לוינזון (לעיתים נכתב שם משפחתו לבינסון, לוונשטיין או לווינשטיין; כונה דער ווילנער בעל הבית'ל (יידיש: "בעל הבית'ל [=האברך] הווילנאי"); 1816 - 27 ביוני 1850) היה חזן וזמר אופרה יהודי ליטאי. נולד בליבוי, בנו של חזן העיר, צבי הירש לווינשטיין. בהיותו כבן שש בא עם אביו לעיר וילנה, כאשר התמנה אביו לחזן בבית הכנסת הגדול בעיר. הוא זכה לחינוך יהודי ולמורים פרטיים שלימדו אותו רוסית, גרמנית ועברית. מגיל 11 שילב אותו אביו בתפילה ומשנפטר האב מינה הקהל את יואל דוד בן ה-14 לחזן בית הכנסת הגדול תחתיו, אף על פי שלא סיים עדיין את לימודיו. הקהילה החתימה את לוינזון על חוזה לפיו תשולם לו משכורת בעודו אברך. כינויו בשלב זה היה "דער ווילנער בעל הבית'ל" (באלעבעסל), האברך מווילנה. תפקידו כחזן רשמי החל רק כאשר הגיע לגיל 22. כאשר נשא, זמן קצר לאחר מכן את בתו של אחד מעשירי העיר, מרדכי סטראשון (שלקח עליו חסות מאז בר המצווה שלו), נוסף לשם משפחתו השם "סטרשונסקי". בין היתר יצא לוינזון למסע בקהילות הורודנה, ביאליסטוק, קלווריה וורשה. על אף ההצלחה לה זכה, שקע לוינזון בדיכאון בעקבות מות ילדיו בזה אחר זה. סמוך לביתו התגורר המלחין סטניסלב מוניושקו, ששם לב שהחזן מפזם בדייקנות את המנגינות שהלחין, אותן שמע מבעד לחלון הפתוח. בעקבות גילוי זה התקרבו השניים, כאשר המלחין החל להגיע לבית הכנסת לשמוע את לוינזון. חרף מחאות נמרצות הן מצד משפחתו והן מצד הקהילה, הצטרף לוינזון למוניושקו לנסיעה משותפת לוורשה, שבמסגרתה הופיע באופרה של ורשה ואף בארמון הנסיך בקטעים מתוך האופרה "הַלקַה" (אנ') של מוניושקו. בעת שהותו בוורשה הגיעה אליו הידיעה על מות בנו האחרון, לוינזון התמוטט, החליט לא לשוב לביתו והחל לנדוד בין עיירות פולין בעילום שם ולעיתים שימש כחזן מזדמן בקהילות שונות. כאשר קולו בגד בו שב לביתו והתגורר בבית אחותו לאחר שהתגרש מאשתו. הקהילה המשיכה לשלם את משכורתו על אף שלא שימש עוד כחזן בפועל. כאשר התדרדר עוד מצבו הנפשי הוא הועבר לאשפוז בבית מחסה לחולי נפש בוורשה, שם נפטר בי"ז בתמוז תר"י, בגיל 34. ליואל דוד מיוחסים הניגונים (לחנים) לפיוטים "מנוחה ושמחה", "והאר עינינו", "ממקומך" מתפילת שחרית, "הבט משמים וראה" מהתחנון, "מן המצר" מן ההלל ו"עזרא הסופר אמר לפניך" מהסליחות. חייו הטרגיים היוו כר למספר יצירות: המחזה "דער ווילנער בעל הבית'ל" מאת מרק אורנשטיין (בפולנית עם תרגום ליידיש מ-1908). ב-1939 הופק בארצות הברית סרט הקולנוע "האברך מווילנה" (באנגלית Overture to glory, ביידיש "דעם וילנער שטאט חזן") בכיכובו של החזן משה אוישר. דמותו של יואל דוד וחזנים דומים בני זמנו בעלי ביוגרפיה דומה ניצבה לנגד עיניו של שלום עליכם בעת כתיבת הסיפור "יוסילי הזמיר", אודות חזן בן-חזן שהתדרדר לעולם התיאטרון ויצא מדעתו. המחזמר "החזן מווילנה" מאת אוסיפ דימוב, בהפקת תיאטרון יידישפיל. הלל נח מגיד שטיינשניידר, "לתולדות הש"ץ הנפלא מווילנא", בתוך: יהודה הלוי לעוויק ודוברערוש ירוחמזאהן (עורכים), תלפיות מאסף ספרותי, ברדיטשוב 1895, חלק "תולדות אנשי השם", עמ' 8-14. עקיבא צימרמן, על גבול שני העולמות, בתוך: עת-מול 180, אדר ב' תשס"ה עקיבא צימרמן, על חוזים וחזנים, מתוך: הצופה 12 באפריל 2007, מובא בפורום בחדרי חרדים מ.ש. גשורי, אישים בחזנות: הבעל בית'ל הווילנאי, חלק ראשון, "בית הכנסת" חשון תש"ח, חלק שני, כסלו תש"ח הרב מרדכי לעווענשטיין, מעלה את זכר אחיו שגידלו כבן, בראש ספרו "נפש הגר", פיעטרקוב תרס"ו הלל נח מגיד שטיינשניידר, על חותנו רבי מרדכי שטראשון ומשפחתו, בספר "עיר ווילנא" עמ' 238 "Overture to Glory", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) דף ההפקה בתיאטרון יידישפיל
טובי טיילר בקרקס

טובי טיילר בקרקס (באנגלית: Toby Tyler or 10 Weeks with a Circus) הוא סרט קולנוע אמריקאי בבימויו של צ'ארלס ברטון שיצא לאור בשנת 1960, הסרט מבוסס על ספרו של ג'יימס אוטיס. הסרט מספר את סיפורו של טובי טיילר (קווין קורקורן), נער יתום בן 11, המתגורר בעיירה אצל דודו העני, טובי מרגיש שאיו הוא רצוי בבית, הוא הולך לצפות בהופעות הקרקס שהגיע אל עיירתם ושם הוא מוצא עבודה כמוכר בוטנים, פופקורן ותפוחים, הוא מצטרף אל הקרקס במסעה ברחבי ארצות הברית ושם מגלה טובי את העולם של אקרובטיקה והפעלולים השונים בקרקס, הוא מתיידד עם בן (הנרי קלווין), האחראי על הקוף-ליצן המאולף מר סטאבס, באחד האימונים על רכיבת סוסים לקראת אחת הופעות נפצע אחד הנערים המופיעים בקרקס, טובי מחליף אותו ובעזרתו של בן וחברים נוספים ובעזרת ידידו הקוף מר סטאבס הופך טובי במהירות לכוכב רכיבה ומלהיב את הקהל בהופעותיו. בשנת 1964 שודרה בטלוויזיה בארצות הברית כהצגה בשני פרקים. אתר האינטרנט הרשמי של טובי טיילר בקרקס "טובי טיילר בקרקס", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "טובי טיילר בקרקס", באתר AllMovie (באנגלית) "טובי טיילר בקרקס", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "טובי טיילר בקרקס", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
גיורא צחור

גיורא צחור (וייס) (27 באוקטובר 1941 - 16 ביולי 2012) היה בכיר ב"מוסד" ובעל עיטור העוז. פיקד על היחידה שהבריחה לישראל את מרדכי ואנונו ב-1986. צחור נולד בסנט אטיין שבצרפת בשם ג'ורג' וייס. בתקופת הכיבוש הגרמני במלחמת העולם השנייה הוחבא וגדל במנזר. עלה בגפו לישראל, התגייס לצה"ל ושובץ בחיל השריון. עבר הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים. בהמשך השלים קורס קצינים והיה מפקד מחלקת טנקים. השתחרר בדרגת סגן לאחר ששימש סגן מפקד פלוגה בגדוד 46. במלחמת ששת הימים גויס לשירות מילואים במסגרת חטיבה 37, ולחם עימה בקרבות בצפון השומרון בעמק דותן ושכם. על חלקו בקרב בו השמידה מחלקתו שבעה טנקי פטון של צבא ירדן זכה בצל"ש שהומר לעיטור העוז. במהלך הקרבות נפצע באורח קשה ונכווה בכל חלקי גופו. ב-1968 גויס ל"מוסד" וסיים בהצלחה את הקורס המבצעי, זכה בארגון לכינוי "רובר". שירת כלוחם ומפקד ביחידות המבצעיות של הארגון, ולאורך השנים השתתף ופיקד על מבצעים מיוחדים. בסוף שנות ה-70 מונה לסגן מפקד יחידת כידון וב-1984 מונה למפקדה. פיקד על החוליה שהבריחה לישראל את מרדכי ואנונו. ב-1992 פרש משירות קבע ב"מוסד", אך המשיך לשרת במשימות שונות מחוץ לישראל גם לאחר מכן, על שירותו זכה ב-1992 בצל"ש מראש המוסד, שבתאי שביט. צחור נהרג בתאונת דרכים ביולי 2012 לאחר שנדרס בעת שרכב על אופניו. תמונתו נאסרה לפרסום. על שמו נקרא רחוב בחדרה, העיר בה התגורר, כמו כן, נערכת לזכרו מדי שנה תחרות אופני הרים אשר נמשכת מספר ימים. עיטור העוז שהוענק לגיורא צחור, באתר "בעוז רוחם" של אגף כוח האדם בצה"ל כתבה עליו בעיתון "במחנה", באתר גבורה. בכיר המוסד שהבריח את ואנונו לארץ נדרס למוות, באתר ynet, 17 ביולי 2012 רענן בן צור, ראש המוסד ספד לבכיר שנהרג: "מקצוען ואמיץ", באתר ynet, 17 ביולי 2012. סגן גיורא וייס: חיסול שבעה טנקים, מעריב, 30 באוקטובר 1967 גיורא צחור - צל"ש ראש המוסד, באתר הגבורה הודעות לעיתונות, Epic Israel לזכר גיורא צחור
When the Tigers Broke Free

When the Tigers Broke Free הוא סינגל מאת פינק פלויד שיצא ב-1982, בסרט של הלהקה החומה. השיר מתאר את מות אביו של רוג'ר ווטרס בקרב אנציו. השורה הראשונה של השיר נמצאת בסרט. כל המילים מזכירות בכמה אירועים שהתרחשו, כשהתקיפו את קומפאני Z בגדוד הרובאים השמיני של הצבא הבריטי. השיר מסתיים בשורה: "וכך הם לקחו את אבי ממני". השיר יצא לאור כסינגל ב-1982 ומשכו 3 דקות ו-17 שניות. השיר יצא לאור מחדש באלבום The Final Cut. מידע על היצירה "When the Tigers Broke Free" באתר מיוזיק בריינז גרסאות נוספות ל"When the Tigers Broke Free" באתר SecondHandSongs Pink Floyd: The Final Cut, PopMatters, ‏2004-08-03 (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא שירים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קבוצת אוניברסיטת פריז (כדורסל)

קבוצת אוניברסיטת פריז (בצרפתית: Paris Université Club) היא קבוצת כדורסל מהעיר פריז. זוהי קבוצת הכדורסל של קבוצת הספורט אוניברסיטת פריז (Paris Université Club; ר"ת PUC). קבוצה זו הייתה קבוצת פאר בכדורסל הצרפתי עד שבצרפת החל הכדורסל המקצועי. בכדורסל המקצועי אין לקבוצת ספורט של אוניברסיטה יכולת להתמודד ברמות הגבוהות ביותר. כיום הקבוצה משחקת בליגות האזוריות. גם קבוצת הנשים נתקלה באותה בעיה ומשנת 2007 היא נמצאת בליגה האזורית הבכירה. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. זכייה בשתי אליפויות צרפת: 1947, 1963. זכייה ב-4 גביעי צרפת: 1954, 1955, 1962, 1963. אתר האינטרנט הרשמי של קבוצת אוניברסיטת פריז