laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מרי בליאן

מרי בליאן (בארמנית: Մարի Պալյան;‏ 1927 – 13 בספטמבר 2017) הייתה ציירת ואמנית קרמיקה ארמנית שפעלה בירושלים. יצירותיה מהוות חידוש סגנוני בתוך מסגרת אמנות הקרמיקה הארמנית בירושלים. מרי בליאן החלה לצייר בילדותה. מאוחר יותר נשלחה ללימודים באקדמיה לאמנויות היפות. בשנת 1953 היא פגשה את בעלה לעתיד, סטארק בליאן, בן דוד רחוק שלה, שלמד באותה עת הנדסת קרמיקה באנגליה. השניים נישאו לאחר שנה בבית לחם. בשנת 1955 התגורר הזוג ברבת עמון, שם כיהן סטארק בתפקיד מנהל בית חרושת למוצרים קרמיים. בשנת 1965, עם פטירתו של נישאן בליאן, סב המשפחה, שבו בני הזוג לירושלים. כמו כן פורקה ה"הסדנה המשותפת" לייצור קרמיקה שהקימו מגרדיש קרקשיאן ביחד עם נישאן בליאן בדרך שכם בירושלים. סטארק ומרי בליאן המשיכו להפעיל את הסדנה בדרך שכם מס' 14, שנקראה מעתה "Palestine Pottery", ואילו סטפן קרקשיאן ואחיו הכדר ברג' קרקשיאן פתחו סדנה לייצור קרמיקה ברחוב ה"ויה דולורוזה" שנקראה "Jerusalem Old City". בשנותיה הראשונות בסדנה השתמשה מרי בדגמים המסורתיים של הסדנה. העבודות מאותה עת מאופיינות בקו עדין, על כלים קטנים או בינוניים בגודלם. בין חידושיה העיקריים בתקופה זו היה השימוש בדגם של עץ איילות ואריה שנלקח מפסיפס בח'רבת אל-מפג'ר. בנוסף, בליאן השתמשה במוטיבים של דגם זה לשם פיתוח סצנות חדשות ובעלות קומפוזיציה חופשית יותר. החל ממחצית שנות השבעים ובמהלך שנות השמונים של המאה ה-20 עברה יצירתה של בליאן שינוי בקנה המידה של העבודות. המעבר מציור על כלים קטנים לכלים גדולים יחסית, ולציור המורכב מכמה אריחי קרמיקה, איפשר לבליאן ליצור קומפוזיציות מורכבות יותר, המדגישות את התנועה שבדגמים. בין העבודות הציבוריות שיצרה בתקופה זו ניתן למנות לוח אריחים במלון אמריקן קולוני, שלושה לוחות בנושא של איילות ועצים במשכן הנשיא ועוד. החל מראשית שנות התשעים הפכה יצירתה של בליאן למונומנטלית יותר. בשנת 1992 הציגה בליאן במוזיאון הסמית'סוניאן סדרה של 22 ציורי אריחים גדולי ממדים ובהם נושאים ומוטיבים מסורתיים עם קומפוזיציות חדשניות ומלאות תנועה. בשנת 2004 הותקן ציור אריחים גדול ממדים של בליאן על גבי בנין במרכז ירושלים שנושאו "רזי גן העדן". כנען-קדר, נורית, הקרמיקה הארמנית של ירושלים, שלושה דורות, 1919-2000, יד יצחק בן-צבי, ירושלים, 2002. מדיה וקבצים בנושא מרי בליאן בוויקישיתוף The Palestinian Pottery, אתר הסדנה של משפחת בליאן (באנגלית) חדש: קרמיקה ארמנית במרכז ירושלים, ynet, 28.11.2005 יוסף צוריאל, קראמיקה במשפחה, מעריב, 23 ביוני 1986 ראו: Jane M. Friedman "The Gardens of Marie Balian"
PsycINFO

PsycINFO הוא מאגר מידע ביבליוגרפי העוסק בתחום הפסיכולוגיה. הוא כולל תקצירים ורישומים ביבליוגרפיים של למעלה מ-2.5 מיליון פרסומים מדעיים. הפרסומים מתועדים בו באופן שיטתי החל משנת 1800, אך חלק מהמאמרים הוא מהמאה ה-18 ומהמאה ה-17. הפקת המאגר ועדכונו מדי שבוע מבוצעים על ידי האגודה האמריקאית לפסיכולוגיה (APA), והוא מופץ כחלק מהמאגר "APA PsycNET". 78% מהמאגר כוללים מאמרים מכתבי עת מדעיים, מתוכם 98% הם מאמרים מכתבי עת שעברו ביקורת עמיתים. 4% מהמאגר הם ספרים, 7% הם פרקים מתוך ספרים, ו-11% הם תזות (מתוך מאגר הדיסרטציות "Dissertation Abstracts International"). המאגר כולל פרסומים מדעיים מ-49 מדינות, וכתבי עת ב-29 שפות. מפתח המאמרים כולל מונחים מתוך אגרון (תזאורוס, נרדפון) של מונחים ומילות מפתח פסיכולוגיים. המאגר מהווה גרסה אלקטרונית למפתח המאמרים "Psychological Abstracts", שהודפס מדי חודש במשך שמונים שנה, וכלל את התקצירים של המאמרים שהופיעו במשך החודש. בשנת 2000 הוכללה במאגר האלקטרוני "PsycINFO" גם גרסת ה-CD-ROM של מפתח המאמרים "Psychological Abstracts", שנקראה "PsycLIT". הדפסת מפתח המאמרים הופסקה ב-2006, במקביל להתבססות מאגר המידע האלקטרוני "PsycINFO". אתר האינטרנט הרשמי של PsycINFO רשימת כתבי העת המדעיים שכלולים במאגר PsycINFO הודעת APA על מיזוג PsycLIT בתוך PsycINFO, דצמבר 2000, אתר BNET
Generic Mapping Tools

Generic Mapping Tools או GMT היא חבילת תוכנה המשוחררת בקוד פתוח המכילה אוסף של כלים לעיבוד והצגת מפות גאוגרפיות ודיאגרמות. הגרסה הראשונה של חבילת התוכנה פותחה על ידי פול וסל ווולטר סמית' בשנת 1988. חבילת התוכנה מופצת תחת הרישיון הציבורי הכללי של גנו. חבילת התוכנה פועלת תחת מערכות ההפעלה יוניקס, לינוקס ו-Windows. מדיה וקבצים בנושא Generic Mapping Tools בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של Generic Mapping Tools רשימת הכלים
המרכז הלאומי לבניית מטוסים מיל וקאמוב

המרכז הלאומי לבניית מטוסים מיל וקאמוב (ברוסית: Национальный центр вертолетостроения имени М.Л. Миля и Н.И. Камова) הוא חברה רוסית לבניית מסוקים שמפעליה ממוקמים בטומלינו שבמחוז המשנה ליוברצי במחוז מוסקבה. החברה נחשבת ליצרנית מסוקי הקרב הגדולה ביותר ברוסיה. החברה נוצרה בדצמבר 2019 ממיזוגן של מיל וקמוב. מהווה חלק מתאגיד מסוקי רוסיה של רוסטך ומהווה נדבך חשוב בתעשייה האווירית ברוסיה. מפעל המסוקים של מוסקבה ע"ש מ.ל. מיל (ברוסית: Московский вертолётный завод имени М. Л. Миля) הייתה חברת רוסית לייצור מסוקים שהוקמה על ידי מיכאיל מיל ב-1947. החברה אורגנה מחדש בדצמבר 2019 כחלק מתאגיד "מסוקי רוסיה", המאגד את יצרניות המסוקים הגדולות ברוסיה. לחברה מעל 45 סוגי מסוקים, ביניהם: מיל מי-6 מיל מי-8 מיל מי-17 מיל מי-24 מיל מי-26(אנ') - המסוק הגדול בעולם מיל מי-28 מיל מי-38 מיל מי-54 קמוב (ברוסית: Камов, באנגלית: Kamov) הייתה חברת מסוקים רוסית שהוקמה על ידי ניקולאי איליץ' קאמוב בשנת 1929 כמשרד לתכנון ניסויי מספר 938 (OKB-938). החברה ייצרה וסיפקה כלי טיס צבאיים, מסוקים, מסוקי קרב ותובלה לצבא הרוסי וייצאה מסוקים בעיקר למדינות מזרח אירופה. קמוב Ka-15 קמוב Ka-18 קמוב Ka-20 קמוב Ka-22 קמוב Ka-25 – מסוק ימי ללוחמה נגד צוללות קמוב Ka-27 – מסוק ימי ללוחמה נגד צוללות קמוב Ka-28 – מסוק רב תכליתי (שימש להובלת מטענים, סיור וחיפוש, הסעת נוסעים) קמוב Ka-32 – מסוק רב תכליתי (שימש להובלת מטענים, סיור וחיפוש, הסעת נוסעים) קמוב Ka-v-5 – מסוק קרב שפיתוחו בוטל בשנות ה-60 קמוב KA-50 "בלאק-שארק" – מסוק קרב שתוכנן בשנות ה-80 ונכנס לשירות באמצע שנות ה-90. קמוב Ka-52 "אליגטור" – גרסה משופרת לקמוב 50 קמוב Ka-50-2 "ארדוגאן" – גרסה משופרת לקמוב 50, פיתוח רוסי-ישראלי משותף קמוב Ka-60 – מסוק תובלה קמוב Ka-226 – מסוק תובלה קאמוב Ka-137 – מסוק בלתי מאויש מסוק מיל מי-8 מתוצרת החברה, מוצב כאנדרטה במתחם המפעל. מסוק קרב Ka-50 של חיל האוויר הרוסי, מתוצרת החברה. קמוב KA-60. קאזאן מסוקים תעשיית תעופה ברוסיה מדיה וקבצים בנושא המרכז הלאומי לבניית מטוסים מיל וקאמוב בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של המרכז הלאומי לבניית מטוסים מיל וקאמוב ניצן סדן, ג'מבו-קופטר: היהודי שבנה את המסוק הכי גדול בעולם, באתר כלכליסט, 14 בדצמבר 2019 *
אליזבת איידנבנץ

אליזבת איידנבנץ (בגרמנית: Elisabeth Eidenbenz; ‏12 ביוני 1913, ווילה – 23 במאי 2011, ציריך) הייתה מורה ואחות שווייצרית. איידנבנץ היא חסידת אומות העולם על פעילותה להצלת ילדים בתקופת מלחמת העולם השנייה מאימת הנאצים. ייסדה את בית היולדות של אלנא (בקטלנית: "La Maternitat d’Elna"; בצרפתית: "La Maternité Suisse d'Elne") בקרבת העיר פרפיניאן. בין השנים 1936–1944 הצילה איידנבנץ בערך שש מאות תינוקות, רובם ילדים של רפובליקנים ספרדים, פליטים יהודים וצוענים שברחו מפלישת הנאצים. איידנבנץ הייתה מורה בשווייץ ובדנמרק, עד הצטרפותה אל "Asociación de Ayuda a los Niños en Guerra", אגודה לסיוע לילדים במלחמה. לאחר התמוטטות הרפובליקה הספרדית השנייה, ברחו גולים רפובליקנים רבים לצרפת, במיוחד לרוסיון, המחוז המכונה "קטלוניה הצפונית". רבים מהם מתו מתת-תזונה או ממחלות; נשים הרות רבות הפילו את עובריהן לפני הלידה או מתו בלידה. איידנבנץ הגיעה למדריד ב-24 באפריל 1937 כמתנדבת באגודת הסיוע, ובהמשך עברה לדרום צרפת. היא הושפעה ממצבם של הנשים והילדים הפליטים, והחליטה להפוך אחוזה נטושה בעיר אלנא (Elna) לבית יולדות. בתחילה הסתמכה הקבוצה על תרומות מאירופה, אך לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה תרומות אלו הופסקו, ופליטים רבים המשיכו להגיע לאלנא מצרפת ומרחבי אירופה. רוב הפליטים היו נשים יהודיות שברחו מכיבוש הנאצים. לכן, ממשלת צרפת של וישי הכריחה את הקבוצה להצטרף אל הצלב האדום ולשמור את מדיניות הנייטרליות. משום כך, בית היולדות של אלנא לא היה יכול לגונן על פליטים מדיניים, שחלקם היו יהודים. אך איידנבנץ החליטה להסתיר את זהותם של הפליטים, כדי לעקוף את החוק. איידנבנץ ועמיתיה הוטרדו על ידי הגסטאפו ופעם אחת אף נאסרו. בתקופה זו כ-600 ילדים ספרדים ו-200 יהודים מרחבי אירופה ניצלו בבית היולדות של איידנבנץ. לאחר פרישתה לגמלאות, עברה איידנבנץ להתגורר באוסטריה, סמוך לווינה. מאז 2002 ממשלות של כמה מדינות החלו להכיר בפועלה של איידנבנץ. פורסמו מספר ספרים על בית החולים שלה. בפסחא של שנת 2002 נפגשו מחדש כשישים ניצולים שאיידנבנץ סייעה להם, על מנת לכבד את "La Senyoreta" (הגברת). ב-2002 קיבלה את תואר חסיד אומות העולם מממשלת ישראל. כמו כן קיבלה אזרחות כבוד מהעיר אלנא. ב-2006 זכתה בפרס של צלב ג'ורג' הקדוש מממשלת קטלוניה, וב-2007 זכתה בכוכב לגיון הכבוד מממשלת צרפת. מדיה וקבצים בנושא אליזבת איידנבנץ בוויקישיתוף ריאיון עם איידנבנץ (בספרדית) פועלה של איידנבנץ להצלת יהודים, באתר יד ושם (באנגלית) Memoria del exilio: Elisabeth Eidenbenz. אליזבת איידנבנץ, באתר יד ושם (באנגלית)
איליה מורומץ (מטוס)

איליה מורומץ (ברוסית: С-22 «Илья Муромец») היה שמו של מטוס רוסי, ששימש הן כמטוס נוסעים אזרחי והן כמפציץ אסטרטגי בחיל האוויר הרוסי. המטוס פותח על ידי איגור סיקורסקי, שהיה המהנדס הראשי בפרויקט לפיתוח המטוס הארבע־מנועי הראשון, והיה גם טייס הניסוי בטיסת הבכורה שלו. המטוסים יוצרו בחטיבת התעופה של מפעל הקרונות הרוסי-בלטי בסנקט פטרבורג ונקראו על שם אחד משלושת הגיבורים האפיים בסיפורי העם הרוסיים. המטוס ביצע את טיסת הבכורה שלו ב־13 במאי 1913. מאז, הוא היה בשימוש חיל האוויר הרוסי. בספטמבר 1914, הועברו 4 מטוסי איליה מורומץ לחיל האוויר הרוסי. בדצמבר אותה שנה, הודיע הצאר ניקולאי השני על הקמת סיירת ספינות האוויר, "טייסת איליה מורומץ". במסגרת מלחמת העולם הראשונה, ביצעה הטייסת למעלה מ-400 טיסות, הטילה 65 טונות של פצצות, השמידה 12 מטוסי אויב ואיבדה מטוס אחד בלבד, במהלך קרב אווירי. בסך הכול, יוצרו 73 מטוסי "איליה מורומץ". ייצור המטוס הופסק ב-1918, עקב פרוץ המהפכה הרוסית. "איליה מורומץ" היה מטוס הנוסעים הראשון בעולם, והמטוס הראשון שהכיל חדרי שינה, שירותים וסלון. טיסתו המסחרית האחרונה נערכה ב-1922.המטוס המשיך לשמש כמטוס אימון בבית הספר לטיסה עד לשנת 1923, הופסק השימוש בו לחלוטין, עקב הזדקנותו והעדר יכולת לתחזק אותו. האימפריה הרוסית חיל האוויר הרוסי רוסיה חיל האוויר של הרפובליקה הסובייטית הסוציאל-פדרטיבית של רוסיה פולין חיל האוויר הפולני ברית המועצות חיל האוויר הסובייטי אוקראינה חיל האוויר של הרפובליקה העממית של אוקראינה מדיה וקבצים בנושא איליה מורומץ בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא מטוסים ובנושא כלי טיס צבאיים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חיל הצנחנים הרוסי

חיל הצנחנים הרוסי (ברוסית: Воздушно-десантные войска; תרגום מילולי: חיל הנחיתה האווירית) הוא מחילות הצנחנים הוותיקים ביותר בעולם. החיל הוקם ב-2 באוגוסט 1930 ומהווה את חוד החנית בכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית. בהתאם לדוקטרינה הרוסית החיל מהווה עתודה ונמצא תחת פיקודו הישיר של המפקד העליון של הצבא. המפקד הנוכחי הוא גנרל-קולונל מיכאל טפלינסקי (רו'). באוגוסט 1930 חיילי המחוז הצבאי המוסקבאי הצניחו 12 צנחנים באזור וורונז', ואלה היוו את הגרעין ליחידת הצנחנים הרוסית. במלחמת העולם השנייה, היחידה ביצעה את מרבית המבצעים החשובים. בשנות המלחמה הקרה עסקה באימונים אינטנסיביים, אך מעולם לא ביצעה מבצעים פעילים. דמות החיל עוצבה על ידי וסילי מרגלוב, מפקד החיל משנת 1954 ועד ל-1979. תחת פיקודו, במהלך אימונים שנערכו בשנת 1967 במסגרת תמרון "דנייפר" בוצעה נחיתה מהאוויר של 8,000 חיילים ו-160 יחידות אמצעי לחימה. במהלך הפוטש של אוגוסט אוגדת צנחנים בפיקודו של פאבל גרצ'וב נכנסה למוסקבה והשתלטה על נקודות מפתח בעיר. אך עד מהרה גרצ'וב יצר קשר עם בוריס ילצין וסירב לפקודת ראשי הצבא לתקוף את בניין הפרלמנט הרוסי. העברת אוגדת הצנחנים לצד מתנגדי הפוטש הייתה מנקודות המפתח בסיום הפוטש. ב-29 בפברואר 2000 יחידת החיל כותרה על ידי המורדים הצ'צ'נים גדולים. במהלך הקרב נהרגו 84 מ-90 לוחמי הצנחנים. מתחילת המאה ה-21, החיל החל לבצע פעולות נרחבות יותר והשתתף במבצעי אכיפה בצ'צ'ניה וביצע תרגילים משותפים עם הצי הרוסי באוקיינוס ההודי. במהלך המלחמה בדרום אוסטיה, חיל הצנחנים הרוסי סייע בהשתלטות על בסיסי צבא גרוזיניים סמוך לדרום אוסטיה. בהתאם לנתונים הרשמיים לשנת 2010 בחיל משרתים 4,000 קצינים ו-31 אלף חיילים המתמחים בביצוע איגוף אנכי הן בצניחה והן בנחיתת סער באמצעות מסוקי סער. כוחות החיל העיקריים כוללים: 4 אוגדות דיוויזיית התקיפה האווירית ההררית השביעית בנובורוסיסק דיוויזיית התקיפה האווירית ה-76 בפסקוב דיוויזיית המשמר המוטסת ה-98 באיוואנובו דיוויזיית המשמר המוטסת ה-106 בטולה 4 חטיבות עצמאיות חטיבת המשמר התקיפה אווירית ה-11 באולן אודה חטיבת המשמר התקיפה אווירית ה-31 באוליאנובסק חטיבת המשמר התקיפה אווירית ה-56 בקמישין חטיבת המשמר התקיפה אווירית ה-83 מאוסורייסק החטיבה המוטסת העצמאית ה-345 בוורונז' (בשלבי ההקמה) רגימנטים עצמאים רגימנט הסיור העצמאי ה-45 בקובינקה חטיבת המשמר התקשוב ה-38 במדבז'יה אוזיורה מרכזי הדרכה ואימונים מרכז האימונים ה-242 באומסק בית ספר הגבוה לקציני חיל צנחנים בריאזן מדיה וקבצים בנושא חיל הצנחנים הרוסי בוויקישיתוף חיל הצנחנים הרוסי, ביישום טלגרם חיל הצנחנים הרוסי, ברשת החברתית VK רשימת מפקדי חיל הצנחנים הרוסי בוויקיפדיה הרוסית הפעלת גייסות התערבות סובייטיים בזירה העולמית, מערכות 259-258, נובמבר 1977
אנטונוב

אנטונוב (באוקראינית: АНТК імені Олега Антонова, ברוסית: КБ Антонов, באנגלית: Antonov ASTC) היא יצרנית מטוסי תובלה אוקראינית הנחשבת לתאגיד ממלכתי לבניית מטוסים. החברה הוקמה כמערך מדעי טכני לתעופה על ידי המהנדס אולג אנטונוב כמשרד לתכנון ניסויי מספר 153, ב-31 במאי 1946. משרד התכנון הוקם ליד מפעל המטוסים בעיר נובוסיבירסק. בשנת 1952 משרד התכנון עבר לקייב. אולג אנטונוב היה המתכנן הראשי של כל תוצרת המשרד עד לפטירתו בשנת 1984. בשנת 1984 שם משרד התכנון שונה ל"משרד התכנון על שם אנטונוב". 123 תחומי פעילותה המסחרית של החברה כוללים: יצור ובניית כלי טיס. הובלת ושילוח מטענים בדרך האוויר (על ידי אנטונוב איירליינס). תחזוקת ושדרוג מטוסים. תמיכה הנדסית לתוכניות ופעילות בחלל החיצון. הפעלת "נמל התעופה הוסטומל" (ידוע גם בשם "נמל התעופה אנטונוב"). שיגור לוויינים מעל גבי מטוס רוּסלן (Antonov An-124 Ruslan) שעבר התאמה מיוחדת לכך. יצור ובניית טרוליבוסים. אנטונוב A-40 תוכנן על ידי אנטונוב לפני ייסוד המשרד. תעשיית תעופה ברוסיה מדיה וקבצים בנושא אנטונוב בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אנטונוב אתר האינטרנט הרשמי של אנטונוב אנטונוב, ברשת החברתית פייסבוק אנטונוב, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אנטונוב, ברשת החברתית אינסטגרם אנטונוב, סרטונים בערוץ היוטיוב אנטונוב 225 - המטוס הגדול בעולם, בערוץ Star Documentary ערך זה הוא קצרמר בנושא תעופה ובנושא אוקראינה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
עברון (פירושונים)

האם התכוונתם ל... עֶבְרוֹן – קיבוץ ליד נהריה המשתייך לתנועת הקיבוץ הארצי עַבְרוֹנָה – תחנת דרכים בדרום הערבה כ-20 קילומטר צפונית לאילת אישים: אמנון עברון – היה עורך דין ישראלי וראש משרד "המבורגר עברון ושות'" בועז עברון – עיתונאי, פובליציסט ומתרגם פרופ' יאיר עברון - מומחה לאסטרטגיה, ליחסים בינלאומיים ולימודי ביטחון לאומי יוסף עבו עברון – סופר ועיתונאי ישראלי ימימה עברון – מתרגמת, כתבה את הספר "שני חדרים בצפון הישן", בהוצאת זמורה ביתן, 191 עמודים לי עברון-ועקנין – היא סופרת, משוררת ומתרגמת ישראלית. בתו של איש התרבות והטלוויזיה רם עברון רם עברון – עיתונאי ישראלי גלעד עברון – היה מחזאי ותסריטאי. אברון
הרי גהט המערביים

הרי גהט המערביים או הרי סהיאדרי הוא רכס הרים ארוך במערב הודו, העובר מערבית לרמת דקאן, ומפריד בינה לבין מישור חוף לאורך הים הערבי. בשנת 2012 הוכרז שטח של 7,953 קמ"ר ברכס ההרים כאתר מורשת עולמית. אורך הרכס כ-1600 ק"מ, מתחיל סמוך למדינות גוג'ראט ומהאראשטרה, מדרום לנהר טפטי ועובר דרך המדינות מהאראשטרה, גואה, קרנאטקה, טאמיל נאדו וקרלה, שם קצהו במחוז קניאקומרי, בכף קומורין שבקצה הדרומי של תת-היבשת ההודית. גובה הרכס הממוצע הוא כ-1200 מטר. כ-60% משטח רכס הרי גהט המערביים ממוקמים במדינת קרנאטקה. הרים אלה בולמים גשמי מונסון, ומשום כך מדובר באזור גשום מאוד, במיוחד בצדם המערבי. הרכס יצר גם סביבה אקולוגית ייחודית, ובשל כך האזור מהווה בית גידול לצמחייה מיוחדת ולאלפי מינים של בעלי חיים, בהם 325 מינים של בעלי חיים בסכנת הכחדה. מדיה וקבצים בנושא הרי גהט המערביים בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של הודו ובנושא הרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אלווין סטקמן

אלווין צ'ארלס סטקמן (באנגלית: Elvin Charles Stakman‏; 17 במאי 1885, אלגומה, ויסקונסין - 22 בינואר 1979, סיינט פול, מינסוטה) היה חוקר מחלות צמחים אמריקני, היה חלוץ המחקר, המאבק, ואבי שיטות הזיהוי של מחלות החיטה. סטקמן ניהל את מחקריו בחווה שגודלה 40 אקר באדמות אוניברסיטת מינסוטה, בה כיהן כפרופסור. היותה של ארצות הברית, "אסם התבואה" של העולם בתקופת מלחמת העולם השנייה נזקפת לזכותו של סטקמן, אשר פיתח זנים חדשים של חיטה ותבואות אחרות, המחוסנים מפני מחלות, אשר זמן לא רב קודם לכן חיסלו בארצות הברית בלבד, כ־7.2 מיליון טונות חיטה מדי שנה. סטקמן היה זה ששכנע את נורמן בורלוג לפתח קריירה בתחום הפיתופתלוגיה. סטקמן נולד בעיירה אלגומה שבמדינת ויסקונסין, כבנו הרביעי של איכר עני בשם פרדריק סטקמן. עוד בהיותו תינוק עברה המשפחה להתגורר בבראונטון אשר במינסוטה. עד לכיתה י' למד בבית הספר שבעיר, ולאחר מכן עבר ללמוד בסיינט פול. מנעוריו השתלם בשפה הגרמנית, ולאחר לימודיו באוניברסיטה שלט בגרמנית כשפת אם. באוניברסיטה למד סטקמן גרמנית, בוטניקה ומדע המדינה, וכדי לממן את לימודיו עסק בכל מיני עבודות מזדמנות, ואף קיבל עזרה כספית מאחותו. בשנת 1908 קיבל משרה של עוזר מחקר במחלקה חדשה, לחקר מחלות צמחים, שהוקמה שנה קודם לכן, בקמפוס סיינט-פול שבאוניברסיטת מינסוטה. הייתה זאת התחלתה של קריירה מדעית, שהניבה פירות כה רבים, ונמשכה כמעט 70 שנה. את עבודת המוסמך שלו כתב בנושא דפוסי נביטתם של נבגי פטריית פייחת הדגן. מדיה וקבצים בנושא אלווין סטקמן בוויקישיתוף אלווין סטקמן, ‏ national academy of sciences washington d.c אלווין סטקמן, באתר "Find a Grave" (באנגלית) אלווין סטקמן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) הערך מבוסס על הספר 100 גדולי עולם מאת דונלד רובינסון בתרגומו של אביעזר גולן בהוצאת אבינועם-יסוד תל אביב בספר 100 גדולי עולם כתוב 200 מיליון בושלים
טטוון

טטוון (בבולגרית: Тетевен) היא עיירה בצפון מרכז בולגריה, השלישית בגודלה מבחינת כמות אוכלוסין במחוז לובץ' ושוכנת 44 קילומטרים מבירת המחוז לובץ' ו-82 קילומטרים מסופיה. טטוון ממוקמת על גדות הנהר ויט במורדות הרי הבלקן. ראשית התיישבות אנושית מאורגנת באזור מתוארכת למאה ה-3 לפנה"ס עידן הממלכה התראקית. במהלך המאה ה-1 לפנה"ס נכבש האזור על ידי צבא הרפובליקה הרומית ובמהלך המאה ה-4 עבר לחזקת האימפריה הרומית המזרחית שהפכה בהמשך לאימפריה הביזנטית. במאה ה-6 היגרו למקום שבטים בולגארים וסלאבים שיצרו בהמשך את האימפריה הבולגרית הראשונה. בחפירות ארכאולוגיות נמצאו באזור היישוב המודרני שרידי התיישבות מתקופת האימפריה הבולגרית השנייה. במהלך המאה ה-14 נכבש האזור על ידי האימפריה העות'מאנית והפך חלק מפלך רומליה של העות'מאנים. היישוב מוזכר בשמו המודרני בתעודות עות'מאניות מ-1421, שנה הנחשבת לשנת יסוד העיירה. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), ב-1 בנובמבר 1877 נכבשה טטוון על ידי צבא האימפריה הרוסית ושוחררה מעול העות'מאנים. תאריך זה הוא יום חג רשמי בעיירה. בתום המלחמה הפכה טטוון חלק מנסיכות בולגריה. עיקר התוצר המקומי הגולמי מגיע מענף התיירות. בתחילת המאה ה-21 ממצבת עצמה טטוון כיעד השקעה בתחום המקרקעין, בעיקר לרכישת דירות נופש. באזור העיירה קיימים מפעלים ליצור רהיטים ומנועים חשמליים. התחבורה הציבורית לעיירה וממנה נעשית באמצעות אוטובוסים ומוניות. בעיירה קיימת ספרייה ובה ארכיון היסטורי וכן מוזיאון המציג ממצאים היסטוריים וארכאולוגיים מתולדות האזור. בסמיכות לטטוון ממוקם מנזר גלוז'ן ומספר מערות התבודדות מימי הביניים המהווים יעד תיירותי. מדי קיץ מתקיימת בעיירה תחרות שחמט גדולה, אחד מאירועי השחמט העיקריים בבולגריה. מדיה וקבצים בנושא טטוון בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של טטוון "ההיסטוריה של טטוון", באתר הרשות המקומית טטוון (בבולגרית). "טטוון-סקירה כללית", באתר הרשות המקומית טטוון (בבולגרית).
הנס רייטר

הנס רייטר (Hans Conrad Julius Reiter;‏ 26 בפברואר 1881 – 25 בנובמבר 1969) היה רופא ובכיר בממסד הרפואי בגרמניה הנאצית. רייטר היה מעורב בביצוע פשעים נגד האנושות במסגרת עריכת ניסויים באסירי מחנות הריכוז. לאחר שקיבל את תואר הדוקטור שלו בשנת 1906 התמקד רייטר בבקטריולוגיה ובמסגרת זו השתלם מספר חודשים במכון פסטר בפריז ובכמה בתי חולים באנגליה. בשנת 1916 הוא תיאר את התסמונת אשר נקראה על שמו: תסמונת רייטר. התסמונת מאופיינת על ידי שלושה סימנים (טריאדה) של דלקת מפרקים (Artheritis), דלקת בדרכי השתן (Urethritis) ודלקת עיניים (Conjunctivitis). קרוב לוודאי שהוא לא היה החוקר הראשון שתיאר את התסמונת; באותה שנה תיאר צמד חוקרים אחרים, פייסינגר ולירוי (Feissinger & Leroy), מקרה דומה שהופיע לאחר דיזנטריה. בשנת 1818 החוקר ברודי (Brodie) תיאר חמישה מקרים דומים לתסמונת שהופיעו לאחר זיהומים בדרכי השתן. ד"ר רייטר הצטרף בגיל צעיר למפלגה הנאצית, ובשנת 1933 מונה כנשיא מינהלת הבריאות של הרייך. משרדו היה אחראי, בין השאר, על פעולות הסירוס והעיקור שבוצעו במדינה. בשנת 1935 מונה ליועץ רפואי בכיר של המפלגה הנאצית בנושאי בריאות העם. ד"ר רייטר נעצר לראשונה על ידי שלטונות ברית המועצות בשנת 1945, הוחזק במעצר ונחקר בתחילה בברלין ולאחר מכן הועבר לנירנברג ונכלא שם. אף על פי שהומלץ להעמידו לדין הוא לא נשפט, ובשנת 1947 שוחרר. הפשע העיקרי שבו הואשם ד"ר רייטר היה מעורבותו הישירה בפיתוח חיסון נגד מחלת הטיפוס, שכלל הזרקת חיידקי טיפוס לאלפי אסירים במחנה ההשמדה בוכנוואלד. הזרקות אלו גרמו למותם של מאות אסירים לפחות. הוא גם הואשם בריכוז ובפיקוח על פעולות הסירוס והעיקור של אלפי אסירים. הסיבות האמיתיות לשחרורו התמוה על ידי הרוסים, נותרו עלומות עד עצם היום הזה. אחת הסברות לשחרורו ממעצר ולאי העמדתו לדין היא מסירת מידע מסווג לשלטונות הסובייטיים על מחקרים בתחום הלוחמה הבקטריולוגית שנערכו על ידי רופאים נאצים. לאחר שחרורו בשנת 1947 הוא עוד הספיק לפרסם 11 מאמרים רפואיים. הוא אף פנה בכתב לראומטולוגים יהודים בצרפת והציע להם שיתוף פעולה במחקר. את מכתבו אליהם פתח במילים: "קולגות יקרים". בשנת 1961 הוא אף הוזמן כמרצה אורח לכנס ראומטולוגי בינלאומי שנערך ברומא. רייטר נפטר בגיל 88. הוא מעולם לא הביע חרטה או ביקש מחילה על פשעיו. עד שנת 2000 היה נהוג להשתמש בשמו (Reiter's syndrome) לכינוי המחלה "דלקת מפרקים ריאקטיבית" (Reactive Arthritis). בשנה זו פרסמו לראשונה שני ראומטולוגים אמריקנים יהודים מאמר בעיתון Journal of Clinical Rheumatology שבו הוכיחו את הקשר של ד"ר רייטר לביצוע פשעי מלחמה. השניים הציעו לאיגוד הראומטולוגי האמריקני ולקרן לדלקות מפרקים למחוק את השם "תסמונת רייטר" מהספרות הראומטולוגית. מאז שהתגלתה והוכחה מעורבותו של ד"ר רייטר בביצוע פשעים חמורים, הולך וקטן מספר החוקרים המזכירים את שמו. האיגוד הישראלי לראומטולוגיה החליט שלא להשתמש בשמו ולא להזכירו עוד, לא בעל פה ולא בכתב. במאמר שבדק את המשך השימוש בשמו לתיאור התסמונת, נמצא כי חלה ירידה משמעותית בשימוש בשם, ובעיקר נצפתה הירידה בעיתונים המשפיעים בתחום הרפואה. ד"ר הנס רייטר ― פושע מלחמה נאצי, באתר Medicalmedia (לקוח מכתב העת "ראומטולוגיה", גיליון 2, דצמבר 2006)
רות הורם

רות הורם (1931 – 2 באוגוסט 2021) הייתה ציירת ופסלת ישראלית. הורם נולדה בתל אביב. בתחילת שנות ה-50 למדה אמנות ב"סנט מרטין סקול אוף ארט" (אנ') בלונדון. ב-1960 הוענק לה בפריז פרס ראשון בתערוכת אונסק"ו לציור. כיהנה כיושבת-ראש אגודת הציירים והפסלים בירושלים בין השנים 1964 ו-1967. ב-1969 נסעה לסיאול, בירת קוריאה הדרומית, להתמחות בקליגרפיה, ושבה לישראל בשנת 1973. ב-1983 התקבלה כאמנית-אורחת בסדנת האמנים של מפעל הקרמיקה Arabia בפינלנד. ב-1996 העניקה לה קרן MASTO מענק יצירה. הציגה תערוכות יחיד רבות והשתתפה בתערוכות קבוצתיות בישראל וברחבי העולם. על כך אמרה: תערוכה מאפשרת חשיפה, אני לא מציירת למגירה, אלא מעוניינת להיות נראית. המסר שלי הוא לא פוליטי או חברתי, אלא אסתטי. אני לא רוצה להבהיל את העולם ולזעזע אותו דרך היצירות שלי; אני כן אדם פוליטי והולכת להפגנות, אבל באמנות שלי אני מראה ראשית כול את עצמי. זה צורך מאוד אגואיסטי: ליהנות ממה שאני עושה ומראה, שהמוצר ימצא חן בעיניי וגם בעיני הסביבה. אבל הסביבה זה דבר משני. משנת 1993 ועד למותה היא עבדה בסדנת ההדפס ירושלים. הדפסי המונוטייפ שהיא יצרה היו עשויים ממספר רב של רשתות מודפסות באופן חופשי זו על-גבי זו. במהלך העבודה שילבה הורם לסירוגין חומרים כגון מגזרות נייר, עלים וזרדים, קרעי בדים, צילומי טבע וערים. מדובר בסדרות נושא, כאשר כל הדפס נוצר באופן חד-פעמי. רות הורם עסקה גם בפרויקטים אמנותיים ציבוריים, בעיקר בירושלים, אך גם בערים אחרות בישראל (על חשיבותה של פעילות זו עמדה כבר ב-1968‏). במסגרת זו שיתפה פעולה פעמים רבות עם האמנית מגדלנה חפץ. בפרויקטים האלה הדגישה הורם נושאים אקולוגיים, בפרט את נושא המיחזור. הורם מיחזרה חומרים שונים, בעיקר גרוטאות של חלקי מכוניות, לשם יצירת פסלים העומדים ברשות הרבים. בין יצירותיה הציבוריות כלולות עבודת קרמיקה פיסולית בספרייה העירונית באר-שבע (בשנת 1992), ציור קיר במרכז "מרשל" בבית שערי העיר בירושלים (בשנת 1999), עבודות במתכת צבעונית על קירות חיצוניים של מבנים בירושלים, באוניברסיטה העברית, בבית הספר למדעים ולאמנויות ובבית-הספר התיכון בבית צפאפה, וכן פסל סביבתי ממתכת צבעונית בבית-הספר "היובל" בגבעת משואה בירושלים (העבודות בבית צפאפה ובגבעת משואה נעשו בשיתוף מגדלנה חפץ). בשנת 2015 בנתה במסגרת פסטיבל מידברן את הפסל "לב אישה" (בשיתוף ניהאד דביט) - פסל בגובה 17 מטר העשוי חוטי ברזל מלופפים. נפטרה ב-2 באוגוסט 2021 . התגוררה בירושלים. אתר האינטרנט הרשמי של רות הורם רות הורם וניהאד דביט מספרים על עבודתם המשותפת, סרטון באתר יוטיוב, ניהאד דביט רות הורם, באתר מרכז המידע לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל רות הורם באתר "לב אישה" רות הורם באתר "אמנות" רונית מזרחי, מירב שלום, בגובה העיניים עם רות הורם, באתר nrg, nrg,‏ 14 בנובמבר 2008 Ruth Horam HD, באתר YouTube פרסי "איש שלום" לנעמי טנהאוזר ורות הורם, באתר הארץ, 28 בדצמבר 2011 עדי כץ, כיום הקריירה בראש מעייני(הקישור אינו פעיל), אתר מוטק'ה, 30 באוקטובר 2012 על התערוכה בעיניי, עכבר העיר, נובמבר 2012 רונית מזרחי, מירב שלום, בגובה העיניים עם רות הורם, באתר nrg, nrg,‏ 14.11.2008 רות הורם - "זמנים של מחר" מונוטיפ, באתר בית האמנים ירושלים אמני ירושלים קובלים על אי-שיתופם בבניה הציבורית, דבר, 28 באפריל 1968 לב אישה, ידיעון מנהל קהילתי גינות העיר, 2015 Schöpferin des Erfurter Paradiesbaumes ist verstorben (בגרמנית)