laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
קיה סטוניק

קיה סטוניק (באנגלית: KIA STONIC) היא מכונית בתצורת "SUV" סוב-קומפקטית, מתוצרת יצרנית הרכב הדרום קוריאנית קיה אשר מיוצרת משנת 2017 ועד היום. דגם ה"קיה סטוניק" הוצג לראשונה ב-20 ביוני 2017 בפרנקפורט, בתערוכת המכוניות הבינלאומית גרמניה ("International Motor Show Germany" (אנ')), וב-13 ביולי הוצג לראשונה בקוריאה הדרומית. שיווק הדגם, לאחר התחלת הייצור הסדרתי, התחיל ברבעון הרביעי של 2017 (מודל 2018). 5 דלתות 5 נוסעים מנוע הנעה קדמית מערכת מולטימדיה - 7 אינץ' 6 כריות אוויר - כריות אוויר קדמיות לנהג ולנוסע הקדמי, שתי כריות אוויר צדדיות ושתי כריות וילון לאורך תא הנוסעים מערכת בקרת סטייה מנתיב מערכת אקטיבית למניעת סטייה מנתיב בלימה אוטומטית בעת חירום זיהוי הולכי רגל חיישני חגורות בטיחות מצלמת רוורס חיישני חניה אחוריים עם תצוגה בלוח השעונים HBA - סיוע לאלומה גבוהה, מערכת HBA מגיבה באופן אוטומטי לעוצמת האור של רכב המגיע ממול ולתנאי הכביש, ומכבה באופן זמני את האלומה הגבוהה כדי למנוע סנוור סיוע לזינוק בעלייה - מערכת HAC לזינוק בעלייה, מונעת התדרדרות הרכב לאחור בלימה אוטונומית - AEB בין 0–100 קמ"ש - 10.3 שניות (מנוע בנזין מגדש טורבו 938 סמ"ק) בין 0–100 קמ"ש - 13.2 שניות (מנוע בנזין 1,248 סמ"ק) בין 0–100 קמ"ש - 12.6 שניות (מנוע בנזין 1,368 סמ"ק) בין 0–100 קמ"ש - 11.3 שניות (מנוע דיזל 1,582 סמ"ק) בין 0–100 קמ"ש - 10.9 שניות (מנוע דיזל 1,592 סמ"ק, המפיק 115 כ"ס) בין 0–100 קמ"ש - 10.3 שניות (מנוע דיזל 1,592 סמ"ק, המפיק 136 כ"ס) 133 גרם לק"מ (דגם 1.25 ליטר, מנוע בנזין) 125 - 133 גרם לק"מ (דגם 1.4 ליטר, מנוע בנזין) 115 - 125 גרם לק"מ (דגם 1.0 ליטר טורבו, מנוע בנזין) 109 גרם לק"מ (דגם מנוע דיזל 1,582 סמ"ק) 103 - 106 גרם לק"מ (דגם מנוע דיזל 1,592 סמ"ק, המפיק 115 כ"ס) 103 - 108 גרם לק"מ (דגם מנוע דיזל 1,592 סמ"ק, המפיק 136 כ"ס) "קיה סטוניק" משווקת בישראל משנת 2018. שלושת הדגמים המיובאים לישראל הם: "סטוניק 1.4 אורבן", "סטוניק 1.0 טורבו" ו"סטוניק 1.0 טורבו פרימיום" (כל הדגמים בקבוצת רישוי 2). מחיר הדגמים השונים נע בין 109,425 - 120,425 ש"ח (נכון לאוגוסט 2018). "קיה סטוניק" "קיה סטוניק", שנת 2018 "קיה סטוניק", שנת 2017 - מבט לתא הנהג "קיה סטוניק", שנת 2018 "קיה סטוניק", שנת 2017 "קיה סטוניק" "קיה סטוניק" "קיה סטוניק" "קיה סטוניק" דגם "1.0 T-GDI" קיה קיה סטינגר קיה סטוניק (אתר קיה ישראל) מדיה וקבצים בנושא קיה סטוניק בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קיה סטוניק קיה סטוניק, סרטון באתר יוטיוב אלדד מנורי, קיה סטוניק 2021 במבחן דרכים (מתיחת פנים), באתר פורטל הרכב גיר, 24 ביוני 2021 קיה סטוניק autoexpress.co.uk/kia/stonic/96535/kia-stonic-suv-prices קיה סטוניק pulsenews.co.kr/view קיה סטוניק focus.de/auto/neuheiten/suvs/kia-stonic-kia-bringt-farbe-ins-spiel קיה סטוניק kia.com/uk/new-cars/stonic קיה סטוניק whatcar.com/kia/stonic/estate קיה סטוניק carwow.co.uk/kia/stonic קיה סטוניק בבחינות בטיחות ציוד סטנדרטי "Euro NCAP" שנת 2017 euroncap.com/de/results/kia/stonic/29604 קיה סטוניק בבחינות בטיחות ציוד בטיחותי "Euro NCAP" שנת 2017 euroncap.com/en/results/kia/stonic/29605
מעצר בית (סדרת טלוויזיה)

מעצר בית (ברוסית: Домашний арест) היא סדרת דרמה קומית-סאטירית רוסית. הסדרה עוקבת אחר ראש עיר מושחת שנאלץ להסתדר בדירה משותפת בעקבות מעצר בית שהוטל עליו. הסדרה זכתה לשבחים ופרסים רבים. בין השאר, התאחדות מפיקי הקולנוע והטלוויזיה של רוסיה העניקה לו את פרס התאחדות מפיקי הקולנוע והטלוויזיה בשמונה קטגוריות שונות, בטקס שנערך במרץ 2019, כולל פרס הסדרה הקומית הטובה ביותר, התסריט הטוב ביותר, הבימוי הטוב ביותר, בימוי העריכה הטוב ביותר, הליהוק הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר (לפאבל דרביאנקו), שחקן המשנה הטוב ביותר (טימופיי טריבונצב), השחקנית הטובה ביותר (אלבינה טיחאנובה). פאבל דרביאנקו זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בטלוויזיה בטקס פרסי נשר הזהב הרוסי ה-18, שנערך בינואר 2020. הסדרה שודרה בשירות הסטרימינג "Premier", באמצעות אתר האינטרנט מבית ערוץ THT, החל מה-16 באוגוסט 2018. ארקדי אניקייב, ראש עיר של העיר סינאוזיורסק, עיר קטנה בתוככי רוסיה, נעצר על ידי שירותי החקירה הפדרליים בעוון שוחד. עד לתחילת משפטו בית המשפט העירוני גוזר עליו מאסר בית אך לא באחוזתו המפוארת אלא בבית ילדותו עד לתחילת ההליכים המשפטיים. אלא, שבדירת ילדותו מתגורר שותפו לדירה מהילדות שהיה מתעלל בו כשהיה קטן. עכשיו הוא כבר לא הדמות הבכירה ומוצא עצמו מתמודד עם מגורים בדירה משותפת. לתפקיד ראש העיר נבחנו פאבל דרביאנקו ופיודור בונדרצ'וק, כשלבסוף לוהק דרביאנקו לתפקיד, שנועד להיות קומי בעיקרו. צילומי הסדרה החלו בסוף 2016 ונמשכו 205 יום. צילומי חוץ נערכו בירוסלבל, כאשר את צילומי הדירה המשותפת ביצעו בעיר פודולסק ובמוסקבה. אתר האינטרנט הרשמי של מעצר בית "מעצר בית", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "מעצר בית", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "מעצר בית" באתר שירות הסטרימינג ТНТ Premier "מעצר בית", במסד הנתונים הקולנועיים Kinopoisk.ru Camera! Action!: Что происходит в российском кино // tvkinoradio.ru, 14 декабря 2016 Светлана Ходченкова замерзла во время съемок в Ярославле // Актуальные новости, 13 февраля 2017 ТНТ посадил Павла Деревянко под «Домашний арест» // ТРК «Елец», 8 августа 2018 Стартует комедийный сериал «Домашний арест» с Павлом Деревянко, Олесей Судзиловской и другими звездами // «Вокруг ТВ», 14 августа 2018
הדיוויזיה ה-253 (ורמאכט)

הדיוויזיה ה-253 (בגרמנית: 253. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה. ב-26 באוגוסט 1939 הוקמה הדיוויזיה, והוהעמדה תחת פיקודו של פריץ קיהנה, ובמהלך המערכה בפולין היא הייתה בחזית המערבית כעתודת הארמייה החמישית. במהלך המערכה על צרפת לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-11 במסגרת הארמייה השישית, ובמהלך מבצע ברברוסה היא לחמה במסגרת הארמייה ה-16 כחלק מהקורפוסים ה-23 וה-50 לסירוגין. במהלך הקרב על מוסקבה היא לחמה כחלק מהקורפוס ה-23 במסגרת הארמייה התשיעית, ולאחר מכן לחמה במסגרת הארמייה התשיעית בקרב רז'ב הראשון ובקרב רז'ב השני. ביוני 1944 היא הועברה יחד עם קורפוס הפאנצר ה-56 תחת פיקוד ארמיית הפאנצר הרביעית, ולחמה עמה במהלך מבצע לבוב-סנדומייז'. באוקטובר אותה שנה הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד ארמיית הפאנצר הראשונה, ולחמה עמה בקרבות בשלזיה ובמוראביה עד סוף המלחמה. פריץ קיהנה (26 באוגוסט 1939 - 15 במרץ 1941) אוטו שלרט (15 במרץ 1941 - 18 בינואר 1943) קרל בקר (18 בינואר 1943 - 17 ביוני 1943) הנס יונק (17 ביוני 1943 - יולי 1944) קרל בקר (יולי 1944 - 8 בדצמבר 1944) עמנואל פון קיליאני (8 בדצמבר 1944 - 30 בדצמבר 1944) קרל בקר (30 בדצמבר 1944 - 5 במאי 1945) יואכים שוואטלו-גסטרדינג (5 במאי 1945 - 8 במאי 1945) הדיוויזיה ה-253 באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית)
גאורג פייפר

גנרל גאורג פייפר (בגרמנית: Georg Pfeiffer;‏ 5 במאי 1890 – 28 ביוני 1944) היה מפקד בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה. פייפר נולד ב-5 במאי 1890 בונדסן, שהשתייכה לקיסרות הגרמנית, לקרל פייפר, שהיה מנהל מפעל סוכר, ולאנה לבית ברנדאל. בשנת 1908 התגייס פייפר לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-4 (מגדבורג), ובשנת 1912 הועבר לרגימנט הארטילריה ה-20 (לאוונבורג), עמו לחם במלחמת העולם הראשונה. ב-25 בפברואר 1915 הועלה לדרגת אובר לוטננט, וב-27 בינואר 1918 הועלה לדרגת האופטמן. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה שנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918. לאחר המלחמה פרש פייפר מהצבא, והצטרף למשטרת הביטחון בבראונשווייג, שם מילא תפקידי פיקוד ומטה. בתחילת שנות ה-30 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, ומונה לראש מטה המחוז הצפוני של המשטרה. ב-1 באוקטובר 1935 הוא הצטרף לוורמאכט, ומונה למפקד רגימנט הארטילריה הכבדה ה-64 בברסלאו. ב-1 באוגוסט 1936 הוא הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 באוגוסט 1937 הוא מונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-23 בפוטסדאם. בפרוץ המלחמה פיקד פייפר על רגימנט הארטילריה ה-23, ולחם עמו במהלך המערכה בפולין כחלק מהדיוויזיה ה-23. ב-1 באוקטובר 1939 הוא מונה למפקד אגד הארטילריה ה-105, ולחם עמו במהלך המערכה על צרפת, וב-1 ביוני 1940 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-1 בספטמבר 1940 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-94, ובמהלך מבצע ברברוסה לחם עם הדיוויזיה שבפיקודו בתחילה בעתודת הOKH כחלק מהקורפוס הממונע ה-40 במסגרת הארמייה השנייה, ולאחר מכן תחת פיקוד הארמייה ה-17, עמה לחם בגזרה הדרומית. ב-1 ביוני 1942 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט, ובמהלך מבצע מקרה כחול הוא לחם עם הדיוויזיה בתחילה כחלק מהארמייה ה-17, ולאחר מכן כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית. בהמשך לחמה הדיוויזיה כחלק מהארמייה השישית בקרב סטלינגרד, וב-11 בדצמבר 1942 הוא הוטס אל מחוץ לכיס סטלינגרד, ומונה במקביל גם למפקד הדיוויזיה ה-306. פייפר לחם עם כוחותיו במהלך מבצע סופת חורף כחלק מפלגת הארמייה הולידט, וב-16 בינואר 1943 הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-29 בינואר 1943 נכנעו שרידי הדיוויזיה ה-94 לכוחות הסובייטים, וב-1 במרץ אותה שנה הוא מונה להקים את הדיוויזיה מחדש. בדצמבר 1943 הועברה הדיוויזיה לאיטליה, שם לחמה כחלק מהארמיות העשירית וה-14, ובכלל זה בקרב מונטה קאסינו. ב-1 במאי 1944 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-6, וב-20 במאי 1944 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל התותחנים. פייפר פיקד על הקורפוס במהלך מבצע בגרטיון, וב-28 ביוני 1944 נהרג במתקפה אווירית במהלך מתקפת מוהילב. מדיה וקבצים בנושא גאורג פייפר בוויקישיתוף גאורג פייפר באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית)
קרל מנגר (מתמטיקאי)

קרל מנגר (בגרמנית: Karl Menger; 13 בינואר 1902 – 5 באוקטובר 1985) היה מתמטיקאי אמריקני יליד-אוסטריה, בעל תחומי עניין מרובים, חבר החוג הווינאי. קרל מנגר נולד בווינה ב-1902, כבנו-מחוץ-לנישואין של הכלכלן האוסטרי קרל מנגר. כמתמטיקאי עסק באלגברה, בעקומות, בתורת הממדים ובגאומטריה. כמו כן תרם לתורת המשחקים ולמדעי החברה. מנגר, שהחל בלימודי פיזיקה, עבר למתמטיקה בעידודו של האנס האן, ובהמשך, תחת הנחייתו, קיבל תואר דוקטור ב-1924 באוניברסיטת וינה. שנה אחר כך הזמין אותו בראואר ללמד באוניברסיטת אמסטרדם. כעבור שנתיים חזר לווינה, למשרת ראש החוג לגאומטריה, וב-1928 מונה לפרופסור. ב-1938, עקב השתנות האקלים הפוליטי (האנשלוס) התפטר ממשרתו והיגר לארצות הברית. עד 1946 היה פרופסור באוניברסיטת נוטרדאם באינדיאנה ובין 1946 ל-1972 במכון הטכנולוגי של אילינוי בשיקגו. תרומתו הידועה ביותר היא ספוג מנגר (הנקרא לפעמים "ספוג שרפינסקי"), שהוא גרסה תלת־ממדית של שטיח שרפינסקי וקשור גם לקבוצת קנטור. יחד עם ארתור קיילי נחשב מנגר לאחד ממייסדי גאומטריית המרחקים, כיוון שניסח פורמלית את המושגים זווית ועקמומיות במונחים פיזיקליים כמותיים הניתנים למדידה, כלומר בערכים של מרחק. ביטויים אלו נקראים הדטרמיננטה של קיילי ומנגר. בשנת 1927 גילה וניסח מנגר משפט מתורת הגרפים הקרוי על שמו: עבור גרף סופי, המספר המקסימלי של מסלולים זרים בין שני צמתים זהה למספר המינימלי של קשתות שיש להסיר בכדי לנתק את הגרף. משפט זה מוכלל על ידי משפט זרימה מקסימלית - חתך מינימלי. בשנות ה-20 היה מנגר חבר בחוג הווינאי, ומשתתף פעיל בדיוניו שעסקו בפילוסופיה מדעית ובמדעי החברה. ניסיונותיו לפעול במתכונת החוג בארצות הברית לא צלחו. מנגר בן ה-83 נפטר בהיילנד פארק, באילינוי שבארצות הברית, בשנת 1985. אברהם ולד – תלמידו הנודע שמנגר הבן אף ליווה במהלך הדוקטורט של ולד מדיה וקבצים בנושא קרל מנגר בוויקישיתוף קרל מנגר, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה קרל מנגר, באתר MacTutor (באנגלית) קרל מנגר, באתר dblp ביוגרפיה מקיפה באתר המכון הטכנולוגי של אילינוי קרל מנגר, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
הדיוויזיה ה-254 (ורמאכט)

הדיוויזיה ה-254 (בגרמנית: 254. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה. ב-26 באוגוסט 1939 הוקמה הדיוויזיה, והוהעמדה תחת פיקודו של פרידריך קוך, ובמהלך המערכה בפולין היא הייתה בחזית המערבית כעתודת הארמייה החמישית. במהלך הקרב על הולנד לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-39 במסגרת הארמייה ה-18, והשתתפה בכיבוש הולנד, ולאחר מכן שימשה כחיל מצב באזור דנקרק. במהלך מבצע ברברוסה היא לחמה כחלק מהקורפוס ה-38 במסגרת הארמייה ה-18, והשתתפה בקרב על לנינגרד, ולאחר מכן לחמה בגזרה הצפונית. בפברואר 1944 היא הועברה תחת פיקוד ארמיית הפאנצר הראשונה, ולחמה עמה במהלך מבצע דנייפר-קרפטי, ולאחר מכן היא לחמה בקרבות בשלזיה ובמוראביה עד סוף המלחמה. פרידריך קוך (26 באוגוסט 1939 - 30 באפריל 1940) ולטר בהשניט (30 באפריל 1940 - 1 במאי 1942) פרידריך קכלינג (1 במאי 1942 - 5 בספטמבר 1942) הלמוט ריימן (5 בספטמבר 1942 - 16 באוגוסט 1943) אלפרד תילמן (16 באוגוסט 1943 - 31 בדצמבר 1944) ריכרד שמידט (31 בדצמבר 1944 - 8 במאי 1945) מדיה וקבצים בנושא הדיוויזיה ה-254 בוויקישיתוף הדיוויזיה ה-254 באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית)
שברולט פליטמסטר

שברולט פליטמסטר (באנגלית: Chevrolet Fleetmaster) היא מכונית משפחתית גדולה, אשר יוצרה על ידי חטיבת המכוניות שברולט בחברת ג'נרל מוטורס האמריקאית בין השנים 1946–1948. בארצות הברית יוצרו 675,994 יחידות. בקנדה ובאוסטרליה יוצרו 574,992 יחידות. 2 דלתות - סדאן 4 דלתות - סדאן 2 דלתות - קופה 2 דלתות - קבריולה 4 דלתות - סטיישן 3 דלתות (2 דלתות צד, ודלת אחורית נפתחת לצד) - מסחרית "שברולט פליטמסטר" - קופה "שברולט פליטמסטר" - קופה "שברולט פליטמסטר" - קופה "שברולט פליטמסטר" - קופה, שנת 1948 "שברולט פליטמסטר", 4 דלתות בשרות צבא ארצות הברית (צולם ב-ורשה, פולין) "שברולט פליטמסטר", 4 דלתות, שנת 1948 "שברולט פליטמסטר", סדאן, 2 דלתות, שנת 1948 "שברולט פליטמסטר", קבריולט, שנת 1948 "שברולט פליטמסטר", קבריולט, שנת 1948 "שברולט פליטמסטר" - קופה "שברולט פליטמסטר" - קופה "שברולט פליטמסטר" - מסחרית (ללא חלונות צד, מלבד לחלונות הצד הקדמיים) "שברולט פליטמסטר" - מימין דגם סדאן, 4 דלתות, משמאל דגם מסחרית (ללא חלונות צד, מלבד לחלונות הצד הקדמיים) שברולט Parkwood שברולט קינגסווד שברולט פליטליין מדיה וקבצים בנושא שברולט פליטמסטר בוויקישיתוף שברולט פליטמסטר, בביצוע דגם סטיישן, סרטון באתר יוטיוב שברולט פליטמסטר, סרטון באתר יוטיוב John Gunnell, Standard Catalog of American Cars 1946–1975, Krause Publications, 2002, ISBN 0-87341-027-0 "שברולט פליטמסטר" hagerty.com/apps/valuationtools/1948-chevrolet-fleetmaster "שברולט פליטמסטר" auto.howstuffworks.com/1946-1947-1948-chevrolet-stylemaster-fleetmaster-and-fleetline דגמי "שברולט פליטמסטר" classics.autotrader.com/classic-cars-for-sale/1948-chevrolet-fleetmaster "שברולט פליטמסטר" סדאן wplr.com/2018/05/07/ajs-car-of-the-day-1948-chevrolet-fleetmaster-sedan "שברולט פליטמסטר" סטיישן hemmings.com/classifieds/cars-for-sale/chevrolet/fleetmaster "שברולט פליטמסטר" סטיישן classiccars.com/listings/find/1947/chevrolet/fleetmaster
דיוויזיית הצנחנים השלישית (ורמאכט)

דיוויזיית הצנחנים השלישית (בגרמנית: 3. Fallschirm-Jäger-Division) הייתה דיוויזיית פאלשירמייגר של הלופטוואפה במהלך מלחמת העולם השנייה, שלחמה בקרבות החזית המערבית. הדיוויזיה הוקמה ב-13 בספטמבר 1943 מאלמנטים של דיוויזיות הצנחנים ה-1 וה-2, והועמדה תחת פיקוד ולטר בארנטין. ב-10 ביוני 1944 הגיעו כוחות הדיוויזיה לנורמנדי, ולחמו שם כחלק מקורפוס הצנחנים ה-2 במסגרת הארמייה השביעית, תוך שהם גורמים אבדות כבדות לכוחות בעלות הברית. בספטמבר 1944 לחמו כוחות הדיוויזיה בהולנד במהלך מבצע מרקט גארדן ובגרמניה בקרב על יער הירטגן, ובמהלך הקרב על הבליטה לחמה הדיוויזיה כחלק מקורפוס הפאנצר אס אס ה-1 במסגרת ארמיית הפאנצר השישית. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות בגרמניה כחלק מארמיית הפאנצר השישית, וב-15 באפריל 1945 נכנעו כוחות הדיוויזיה בכיס הרוהר. ולטר בארנטין (13 בספטמבר 1943 - 17 בפברואר 1944) ריכרד שימף (17 בפברואר 1944 - 20 באוגוסט 1944) אויגן מיינדל (20 באוגוסט 1944 - 22 באוגוסט 1944) ולטר ואדהן (22 באוגוסט 1944 - 6 בינואר 1945) ריכרד שימף (6 בינואר 1945 - 1 במרץ 1945) הלמוט פון הופמן (1 במרץ 1945 - 9 במרץ 1945) קרל-היינץ בקר (9 במרץ 1945 - 9 באפריל 1945) האמל (9 באפריל 1945 - 15 באפריל 1945) מדיה וקבצים בנושא דיוויזיית הצנחנים השלישית בוויקישיתוף אודות הדיוויזיה באתר lexikon-der-wehrmacht
גלגלון

גלגלון (באנגלית: Cartwheel; על פי האקדמיה ללשון העברית, גַּלְגַּל הַצִּדָּה) הוא תרגיל גופני המתבצע במגוון רחב של פעילויות ספורטיביות כגון התעמלות, טריקינג, אמנות לחימה וריקוד. תרגיל הגלגלון מתבצע על ידי הבאת הידיים אל הרצפה, כל יד בנפרד, והרגליים עוברות מעל פלג הגוף העליון כאשר יד אחת או שתיים נמצאות על הקרקע. לאחר מכן, הרגליים חוזרות לקרקע והגוף חוזר לעמידה זקופה. השם גלגלון ניתן בגלל הדמיון בין תנועת התרגיל, בו המבצע יוצר תנועה דומה לתנועת החישור בגלגל העגלה. בכל ענף ספורט ישנה טכניקה שונה לביצוע גלגלון, כאשר הגלגלון הקלאסי המבוצע בענף ההתעמלות תמיד מתחיל בעמידת מכרע. במצב המכרע ההתחלתי על המתעמל להרים ידיים ישרות כלפי מעלה, כשפלג הגוף העליון פונה קדימה. בשלב הבא המתעמל דוחף את הגוף בעזרת הרגל הקדמית, ומעביר את הידיים לקרקע יד לאחר יד עד שהגוף נמצא במצב של היפוך. במהלך ההיפוך על הרגלים להישאר בפיסוק רחב ככל שהמתעמל יכול לבצע, כאשר הרגליים ישרות וכף הרגל מתוחה במצב פויינט. לבסוף מניח המתעמל את הרגל החלשה ואחריה את הרגל החזקה בחזרה לעמידת מכרע עם ידיים ישרות מעלה, והמתעמל פונה לכיוון ההפוך ממנו התחיל את התרגיל. בארצות הברית, פיסוק הרגליים חייב להגיע לפחות ל-90 מעלות על מנת לקבל ניקוד על התרגיל בעת תחרות. בענף התעמלות מכשירים, הגלגלון מבוצע על מכשיר הקרקע ומכשיר הקורה (בנות בלבד). התרגיל יכול להשתלב עם תנועות נוספות כמו ריצה או צעדים מקדימים לגלגלון. בנוסף ניתן לבצע גלגלון ללא הנחת הידיים על הקרקע בתרגיל שנקרא גלגלון בלי ידיים. ניתן לראות את התרגיל בכל ענפי ההתעמלות למעט ענף הטרמפולינה. בריקוד הודי קלאסי בשם קראנה (Karana) תרגיל הגלגלון נקרא טלוילאסיטם(talavilasitam), ובקפואירה נקרא אוו(aú). התעמלות מכשירים התעמלות עמידת ראש סלטה קפואירה מדיה וקבצים בנושא גלגלון בוויקישיתוף אילנה כץ, התעמלות קרקע לבתי הספר, נתניה: מכון וינגייט, 1989
דיוויזיית הצנחנים החמישית (ורמאכט)

דיוויזיית הצנחנים החמישית (בגרמנית: 5. Fallschirm-Jäger-Division) הייתה דיוויזיית פאלשירמייגר של הלופטוואפה במהלך מלחמת העולם השנייה, שלחמה בקרבות החזית המערבית. הדיוויזיה הוקמה ב-1 באפריל 1944, והועמדה תחת פיקוד גוסטב וילקה. במהלך המערכה בנורמנדי רק רגימנט הצנחנים ה-15 של הדיוויזיה היה כשיר ללחימה, ולחם לצד דיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה-17. הדיוויזיה ספגה אבדות כבדות בנורמנדי, ולאחר מכן נסוגה להולנד לצורך שיקום הדיוויזיה. בספטמבר 1944 לחמו כוחות הדיוויזיה בהולנד במהלך מבצע מרקט גארדן נגד הדיוויזיה המוטסת ה-82, ובמהלך הקרב על הבליטה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-85 במסגרת הארמייה השביעית. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות בגרמניה כחלק מהארמייה השביעית ומארמיית הפאנצר השישית, וב-12 באפריל 1945 נכנעו כוחות הדיוויזיה בכיס הרוהר. גוסטב וילקה (1 באפריל 1944 - 15 באוקטובר 1944) סבסטיאן לודוויג היילמן (15 באוקטובר 1944 - 21 במרץ 1945) קורט גרושקה (21 במרץ 1945 - 12 באפריל 1945) אודות הדיוויזיה באתר lexikon-der-wehrmacht
סבסטיאן לודוויג היילמן

סבסטיאן לודוויג היילמן (בגרמנית: Sebastian Ludwig Heilmann;‏ 9 באוגוסט 1903 – 26 באוקטובר 1959), היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה. היילמן נולד ב-9 באוגוסט 1903 בווירצבורג, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1921 הוא התגייס לרייכסווהר, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-21 (הבווארי). ב-1 בפברואר 1935 הוא הועלה לדרגת האופטמן ומונה למפקד פלוגה ברגימנט הרגלים ה-63, ולאחר מכן הוא מונה למפקד פלוגה ברגימנט הרגלים ה-91. היילמן לחם עם פלוגתו במהלך המערכה בפולין ובמהלך המערכה על צרפת כחלק מהדיוויזיה ה-27, ועוטר בעיטור צלב הברזל, וב-1 באוגוסט 1940 הוא התנדב לכוחות הפאלשירמייגר. ב-27 באוקטובר 1940 הוא מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הצנחנים ה-3, וב-1 בנובמבר הוא הועלה לדרגת מיור. במהלך הקרב על כרתים לחם היילמן עם גדודו וספג אבדות כבדות, ועל פעולותיו בקרב עוטר בעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. בסוף 1941 הועבר רגימנט הצנחנים ה-3 לגזרת לנינגרד, שם עוטר ב-26 בפברואר 1942 בעיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-1 בנובמבר 1942 הועלה היילמן לדרגת אוברסט לוטננט, ומונה למפקד הרגימנט. ב-1 במאי 1943 הוא הועלה לדרגת אוברסט, וביולי אותה שנה הוא הועבר עם יחידתו לסיציליה, ולחם עמו נגד פלישת בעלות הברית לסיציליה. לאחר מכן הוא לחם בחזית האיטלקית, והשתתף בקרב מונטה קאסינו, וב-2 במרץ 1944 קיבל תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים. ב-15 במאי 1944 הוא קיבל גם תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים, וב-15 באוקטובר 1944 הוא מונה למפקד דיוויזיית הצנחנים ה-5. ב-1 בדצמבר אותה שנה הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, ובמהלך הקרב על הבליטה לחמה הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-85 במסגרת הארמייה השביעית. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות בגרמניה כחלק מהארמייה השביעית ומארמיית הפאנצר השישית, וב-5 במרץ 1945 הוא נפל בשבי הבריטי. באוגוסט 1947 שוחרר היילמן מהשבי, ולאחר שחרורו התגורר בקמפטן עד למותו ב-26 באוקטובר 1959. מדיה וקבצים בנושא סבסטיאן לודוויג היילמן בוויקישיתוף סבסטיאן לודוויג היילמן באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית)
אווינה ואן דיסהוק

אווינה ואן דיסהוק (בהולנדית: Ewine van Dishoeck;‏ 13 ביוני 1955, ליידן, הולנד). היא אסטרוכימאית הולנדית, פרופסור לאסטרופיזיקה מולקולרית במצפה הכוכבים של אוניברסיטת ליידן. ואן דיסהוק נולדה בליידן ב-23 ביוני 1955. היא נשואה לטים דה זאוב (Tim de Zeeuw) גם הוא פרופסור לאסטרונומיה. ואן דיסהוק למדה כימיה ומתמטיקה לתואר ראשון (1977), תואר שני בכימיה, בהצטיינות יתרה, (1980), ודוקטורט באסטרוכימיה, בהצטיינות, (1984). את כל לימודיה עשתה באוניברסיטת ליידן. בשנים 1984 עד 1987 הייתה פוסט דוקטורנטית באוניברסיטת הרווארד. בשנת הלימודים 1987/8 שימשה כפרופסור אורח באוניברסיטת פרינסטון. מ-1988 עד 1990 הייתה פרופסור משנה לאסטרוכימיה במכון הטכנולוגי של קליפורניה. ב-1990 חזרה להולנד, לאוניברסיטת ליידן. ב-1995 מונתה שם לפרופסורית לאסטרופיזיקה מולקולרית תפקיד בו היא משמשת עד היום (אוגוסט 2018). במקביל הייתה ב-2000 פרופסורית אורחת בברקלי. ואן דיסהוק היא מחלוצות מדע האסטרוכימיה. הדיסרטציה שלה לדוקטורט הייתה בנושא "פוטוליזה ועירור של מולקולות בתווך בין-כוכבי. מחקריה מתמקדים בלימוד המבנה של גופים קוסמיים על פי ספקטרום הפליטה המולקולרי שלהם. המחקרים משלבים בין התחומים הבאים: מולקולות בתווך בין-כוכבי תהליכים פיזיקליים וכימיים בהיווצרות כוכבים ופלנטות. תצפיות אסטרונומיות בתחומי התת אדום הבינוני והרחוק. תהליכים מולקולריים. מעבר הקרינה של קרינה רציפה וקוית. ואן דיסהוק כתבה, או הייתה שותפה בכתיבה של 562 מאמרים מדעיים. מעל 450 מאמרים לכינוסים מדעיים, 25 מאמרים פופולריים וערכה 2 ספרים. ואן דיסהוק היא המדען המצוטט ביותר בתחום האסטרופיזיקה המולקולרית. מדד הירש שלה הוא 97. נשיאת האיגוד האסטרונומי הבינלאומי 2021-2018. פרס קוולי לאסטרופיזיקה - 2018. פרס ג'יימס קרייג ווטסון להשגים באסטרונומיה (אנ') - 2018 פרס אלברט איינשטיין להישגים במדע (אנ') - 2015 חברת אקדמיה לאופולדינה הגרמנית - 2013. חברת חוץ של מכון מקס פלאנק לאסטרופיזיה - 2007 חברת האקדמיה ההולנדית למדעים - 2001. מדליית בורק של החברה המלכותית הבריטית לכימיה - 2001 חברת האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית והאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. פרס שפינוזה המכונה "פרס נובל ההולנדי" - 2000 מדליית הזהב של האגודה המלכותית ההולנדית לכימיה - 1994. פרס מריה גופרט מאייר(אנ') של האגודה האמריקאית לפיזיקה - 1993. האסטרואיד 10971 קרוי על שמה. מדיה וקבצים בנושא אווינה ואן דיסהוק בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אווינה ואן דיסהוק אווינה ואן דיסהוק, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה אווינה ואן דיסהוק, באתר גוגל סקולר http://home.strw.leidenuniv.nl/~ewine/cvshort.pdf אקדמי של ואן דיסהוק (באנגלית) http://home.strw.leidenuniv.nl/~ewine/ דף הבית של ואן דיסהוק (באנגלית)
גאר ד'אורסה

גאר ד'אורסה (בצרפתית: Gare d'Orsay) הייתה תחנת רכבת בקו פריז-אורליאן בין השנים 1900–1939, מאז 1986 משמש מבנה התחנה את מוזיאון ד'אורסה. באתר התחנה, על גדות נהר הסן החל להבנות ב-1810 "ארמון אורסה" (Palais d'Orsay) שיועד להיות מקום מושבה של מועצת המדינה של צרפת, המבנה לא הושלם מעולם ורק קומת הקרקע שלו שימשה את המועצה מ-1840. ב-1842 השתכן במקום בית משפט מנהלי (Cour des Comptes). לאחר נפילת הקיסרות השנייה ב-1870 הועברו מוסדות הממשל הללו לפאלה רויאל. בלילה שבין ה-23 ל-24 במאי 1871 הועלה המבנה באש על ידי אנשי הקומונה הפריזאית. שרידי המבנה נרכשו על ידי חברת מסילת הרכבת פריז-אורליאן, שתכננה את מסילת הרכבת החשמלית הראשונה בצרפת. התחנה נחנכה ב-28 במאי 1900 לקראת התערוכה העולמית של פריז ובצידה הדרומי נפתח בית מלון ובו 370 חדרים. רציפי התחנה, הממוקמת ממש על גדות הסן, הוצפו בעת שיטפון 1910 בפריז. בשנת 1939 הפכה התחנה למיושנת, כיוון שרציפיה הקצרים לא יכלו לשרת את הרכבות הבין-עירוניות הארוכות. לפיכך המשיכה להתקיים כתחנה לרכבת פרוורית בלבד. חברת SNCF מפעילה עד היום את תחנת ה-RER ‏ Musée d'Orsay במרתפי התחנה המקורית. בעת מלחמת העולם השנייה השתמשו הנאצים בתחנה לשילוח שבויי מלחמה והם אף שבו לאחר סיום המלחמה לתחנה זו. שלטי הנצחה למאורע זה נקבעו על דופן המבנה. כן שימש המבנה כתחנה למיון דואר. לאחר סגירת התחנה המשיך בית המלון לפעול עד 1973. בין היתר שימש המקום כאתר צילום לסרטי קולנוע, בהם גרסת אורסון ולס ל"המשפט" מאת פרנץ קפקא (1962, בכיכובו של אנתוני פרקינס) ו"הקונפורמיסט" (ברנרדו ברטולוצ'י, 1970). באולם הנשפים המפואר של בית המלון, בו אירח הממשל מסיבות עיתונאים, נשא שארל דה גול את נאומו ב-19 במאי 1958, שהביא לסופה של הרפובליקה הצרפתית הרביעית. בשנת 1977 החליטה ממשלת צרפת להפוך את מבנה תחנת הרכבת למוזיאון לאמנות. משרד האדריכלים ACT (האדריכלים רנו בארדוו, פייר קולבוק וז'אן־פול פיליפון) נבחרו להתאים את המבנה למטרתו החדשה - וזאת באמצעות הקמת כ-20,000 מטרים רבועים של שטחי תצוגה. המוזיאון נפתח ב-1 בדצמבר 1986 במעמד נשיא צרפת פרנסואה מיטראן. שעון התחנה הגדול ניצב עדיין בחלל המרכזי של המוזיאון. מדיה וקבצים בנושא גאר ד'אורסה בוויקישיתוף ההיסטוריה של מוזיאון ד'אורס, באתר המוזיאון תחנת מוזיאון ד'אורסה של ה-RER סרטים שצולמו בתחנת גאר ד'אורסה, IMDb
טקס פרסי אוסקר ה-58

טקס פרסי אוסקר ה-58 (באנגלית: 58th Academy Awards) להענקת פרסי האוסקר של האקדמיה האמריקאית לקולנוע למיטב סרטי הקולנוע והטלוויזיה של שנת 1985 נערך בדורותי צ'נדלר פביליון שבלוס אנג'לס, קליפורניה, ב-24 במרץ 1986. הנחו את הטקס השחקנים אלן אלדה, ג'יין פונדה ורובין ויליאמס. סרט הדרמה "זיכרונות מאפריקה" היה מועמד ל-11 פרסי אוסקר וזכה ב-7, ביניהם פרסי הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר (סידני פולאק) והתסריט המעובד הטוב ביותר (קורט לודקי). הסרט "הצבע ארגמן" קיבל אף הוא 11 מועמדויות, אך לא זכה באף פרס. במהלך הטקס הוענקו פרסי אוסקר לשם כבוד לשחקן פול ניומן ולמלחין אלכס נורת', ופרס לפעילות הומניטרית לשחקן צ'ארלס "באדי" רוג'רס. ג'ון יוסטון בן ה-79, במאי הסרט "הכבוד של פריצי", הפך למועמד המבוגר אי פעם לפרס הבמאי הטוב ביותר. בתו של ג'ון יוסטון, אנג'ליקה יוסטון, זכתה בפרס לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה ב"הכבוד של פריצי", ובכך השלימה דור שלישי במשפחתה שזוכה בפרס אוסקר, אחרי אביה ג'ון וסבהּ השחקן וולטר יוסטון. הסרט הארגנטינאי "הסיפור האמיתי" היה הסרט הראשון מאמריקה הלטינית שזוכה בפרס לסרט הזר הטוב ביותר. אתר האינטרנט הרשמי של טקס פרסי אוסקר ה-58 (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של טקס פרסי האוסקר טקס פרסי אוסקר ה-58, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) רשימת הזוכים המלאה, באתר הרשמי