laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ריבייראו פרטו

ריבייראו פְּרֶטוֹ (בפורטוגזית: Ribeirão Preto) היא עיר ומטרופולין הנמצאת בצפון-מזרח מדינת סאו פאולו, ברזיל. ריבייראו פרטו היא העיר השמינית בגודלה במדינת סאו פאולו, עם שטח של 650.9 קמ"ר. בשנת 2024, אוכלוסיית העיר הוערכה בכ-750,174 תושבים , והאזור המטרופוליני שלה כלל כ-1,178,910 תושבים. העיר ממוקמת כ-313 ק"מ מהעיר סאו פאולו וכ-706 ק"מ מבירת ברזיל, ברזיליה. גובהה הממוצע של העיר הוא 526.8 מטרים מעל פני הים, והטמפרטורה הממוצעת השנתית בה היא 23 מעלות צלזיוס. הצמחייה המקורית באזור היא יער האטלנטי. העיר נוסדה על ידי חקלאים מדרום מזרח מדינת סאו פאולו ביוני 1856. תחילה היו הגידולים המרכזיים בעיירה רעיית בקר וחקלאות לצריכה עצמית. בשנות ה-70 של המאה ה-19 הגיעה גידול הקפה לריבייראו פרטו, ופיתוח מהיר של ענף זה הביא עושר רב לעיר, אשר הפכה בשנות ה-80 של המאה ה-19 ליצרנית הקפה הגדולה בעולם. הקפה, שנודע גם בשם "הזהב הירוק", יצר "בהלת זהב" באזור, ומשך אליו עובדים והרפתקנים ממקומות רבים בעולם. תהליך זה הושפע גם מבניית מסילת הרכבת מוג'יאנה, שחיברה את ריבייראו פרטו לסאו פאולו ולנמל סנטוס, ומביטול העבדות בברזיל בשנת 1888. מהגרים שהגיעו מאירופה (בעיקר איטליה, אך גם מפורטוגל, ספרד, גרמניה) ומיפן התיישבו בחוות הקפה של ריביירו פרטו וערים שכנות. חלק מהמהגרים, במיוחד האיטלקים, התיישבו ב"נוקלאו קולוניאל אנטוניו פראדו". לאחר קריסת וול סטריט בשנת 1929, חלק מהמהגרים רכשו את החוות ממעסיקיהם לשעבר, שהפכו למעמד העשיר והמשפיע בעיר. האוכלוסייה בעיר מורכבת מצאצאים של ילידים אמריקנים, אפריקאים משוחררים, איטלקים, פורטוגלים, ספרדים, יפנים, גרמנים, ומהגרים מלבנון. קבוצות אלו התיישבו באזור לאחר ביטול העבדות, כאשר הוצעו להם קרקעות תמורת עבודה בחוות קפה. במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20, הגיעו מהגרים מצפון מזרח ברזיל, מה שהוביל לגידול באוכלוסיית העיר והחמרה בעוני ובפשע. למרות זאת, רבים מהם תרמו לכלכלה המקומית בעבודה בשדות קני הסוכר ובפרדסים. נכון להערכת IBGE לשנת 2020, אוכלוסיית ריבייראו פרטו מונה כ-711,825 תושבים. האזור האורבני הכולל של העיר מכיל כ-34 עיריות ומונה כ-1.4 מיליון תושבים. מדיה וקבצים בנושא ריבייראו פרטו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ריבייראו פרטו Ribeirao Preto, Brazil Population 2024, worldpopulationreview.com Law School of Ribeirão Preto, www.direitorp.usp.br Silva, Adriana Capretz Borges da (2008). Expansão urbana e formação dos territórios de pobreza em Ribeirão Preto: os bairros surgidos a partir do Núcleo Colonial Antonio Prado (1887). São Carlos: UFSCar.
Wishful Sinful

"Wishful Sinful" הוא שיר של להקת הרוק האמריקאית הדלתות. גיטריסט הלהקה, רובי קריגר, כתב את השיר, שיצא לראשונה במרץ 1969 כסינגל, כמו גם באלבומה הרביעי של הלהקה, The Soft Parade, מאוחר יותר ביולי. "Wishful Sinful" עוקב אחר הנושא הכללי של האלבום על ידי שילוב אלמנטים של מוזיקה קלאסית. באפריל 1969 הגיע הסינגל למקום ה-44 במצעד הבילבורד הוט 100 האמריקאי ולמקום ה-28 במצעד קאש בוקס טופ 100. בדנמרק הגיע השיר למקום ה-3, שם שהה בטופ 10 במשך חודש. מילות השיר נכתבו על ידי הגיטריסט רובי קריגר, שאישר כי הוא "ניסה להיכנס לתת מודע" עם מילות השיר. מצד שני, קלידן הדלתות, ריי מנזרק, פירש את השיר כעוסק רק ב"אהבה וסקס", בעוד עיתונאית המוזיקה ג'יליאן ג'י גאר תיארה את המילים כ"רומנטיות". מלבד הליריות, "Wishful Sinful" מלווה בכלי מיתר, הכוללים סולו קרן אנגלית. נוכחות מוזיקלית זו הייתה נושא לאפיונים רבים, כאשר אדוארדו ריבדביה הגדיר אותה כ"רוק קאמרי" בעוד מבקר הרולינג סטון ההודי נרנדרה קוסנור הציע כי ניתן להחשיב אותה גם כ"פופ בארוקי". מחבר ה-FAQ של The Doors, ריצ'י ויידמן, מתאר את השיר כ"בלדה בסגנון פרנק סינטרה", וקוסנור גם מציע שהיא משקפת את השפעתו של סינטרה. גיטרת בס סופקה על ידי שני נגני סשן: הרווי ברוקס, או דאג לובאן. מידע על היצירה "Wishful Sinful" באתר מיוזיק בריינז מידע על הסינגל "Wishful Sinful" באתר מיוזיק בריינז The Doors | Biography, Music & News, Billboard (באנגלית אמריקאית) Cash Box, "CashBox Top 100", 1969, עמ' 4 danskehitlister.dk | Velkommen, danskehitlister.dk Gaar, Gillian G., The Doors: The Illustrated History, 2015, עמ' 79, ISBN 978-1627887052 Weidman, Rich, The Doors FAQ, 2011, עמ' 169, ISBN 978-1617131141 Everett, Walter, The Foundations of Rock: From "Blue Suede Shoes" to "Suite: Judy Blue Eyes", 2008, עמ' 95, ISBN 978-0199718702 Eduardo RivadaviaEduardo Rivadavia, Top 10 Robby Krieger Doors Songs, Ultimate Classic Rock, ‏2016-01-08 (באנגלית) Narendra Kusnur, On his 50th Death Anniversary: The Underrated Gems of Jim Morrison, Rolling Stone India, ‏2021-07-03 (באנגלית אמריקאית) Colin Larkin, The Virgin Encyclopedia of Popular Music, 1997, עמ' 183, ISBN 1-85227-745-9 Heinz Gerstenmeyer, The Doors - Sounds for your Soul - Die Musik der Doors, BoD – Books on Demand, 2001-09, עמ' 97, ISBN 978-3-8311-2057-4. (בגרמנית) Botnick, Bruce; Fricke, David (2019). The Soft Parade (50th Anniversary edition CD booklet). The Doors. US: Rhino Records & Elektra Records. R2-596001, 603497851324.
אקיל ג'קובה

אקיל ג'קובה (באנגלית: Akil Gjakova; נולד ב-4 בינואר 1996) הוא ג'ודוקא קוסוברי המתחרה בקטגוריית המשקל עד 73 ק"ג. ג'קובה נחשף לראשונה לענף הג'ודו בגיל 6, כשהסיבה לכך הייתה שאביו לקח אותו ואת אחותו לשיעור ג'ודו תחת הדרכתו של המאמן דריטון קוקה, שנחשב למאמן ג'ודו מפורסם בעיירה. ב-17 באפריל 2021 במסגרת אליפות אירופה, שהתקיימה בליסבון, פורטוגל, אקיל זכה במדליית הזהב לאחר שניצח בגמר את טוהר בוטבול הישראלי. באליפות אירופה 2023, שהתקיימה במונפלייה, צרפת בחודש נובמבר, הוא זכה במדליית הארד. באולימפיאדת טוקיו (2020) ובאולימפיאדת פריז (2024) אקיל היה נושא דגל המשלחת הקוסוברית ביחד עם אחותו, נורה. בטוקיו 2020, הוא סיים במקום השביעי לאחר שכשל בניסיונו להעפיל לקרב על מדליית הארד דרך בית הניחומים, כשבקרב הפסיד לרוסטם אורוג'וב האזרי, בעוד שבפריז 2024, הוא סיים במקום החמישי לאחר שהפסיד בקרב על מדליית הארד לסויצ'י האשימוטו היפני. מדיה וקבצים בנושא אקיל ג'קובה בוויקישיתוף אקיל ג'קובה, ברשת החברתית פייסבוק אקיל ג'קובה, ברשת החברתית אינסטגרם אקיל ג'קובה, באתר olympedia.org אקיל ג'קובה, באתר איגוד הג'ודו העולמי אקיל ג'קובה, באתר JudoInside.com דגל קוסובו עובר לנבחרת האולימפית, נורה מבטיחה ייצוג הולם (בצרפתית)
נינו קואוטר

נינו קואוטר (בסלובנית: Nino Kouter; נולד ב-19 בדצמבר 1993) הוא כדורגלן סלובני המשחק בעמדת הקשר האחורי בצליה. קואוטר התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של מורה 05. ב-8 באוגוסט 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת ששיחקה אז בליגה הסלובנית השנייה. עונה לאחר מכן, עלתה מורה לליגת העל הסלובנית וקואוטר הפך לשחקן הרכב בקבוצה ורשם בעונתו הראשונה 30 הופעות. בהמשך שיחק גם בצ'ארדה, זאברץ', ורז'יי ובאד ראדקרסבורג האוסטרית. בקיץ 2017 חתם בנ.ש. מורה ששיחקה בליגה הסלובנית השנייה. קואוטר היה שותף לחזרה של הקבוצה לליגת העל בסיום העונה. עונה לאחר מכן רשם 7 שערים ב-35 הופעות. בהמשך זכה עם המועדון בגביע ובאליפות ראשונה בהיסטוריה של המועדון. בקיץ 2021 חתם במאניסה מהליגה הטורקית השנייה במדיה שיחק עונה אחת. בסיום העונה חזר לסלובניה וחתם בצליה. ב-3 בספטמבר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סלובניה בתיקו 0-0 נגד יוון. מורה ליגת העל הסלובנית: 2020/2021 הגביע הסלובני: 2019/2020 צליה ליגת העל הסלובנית: 2023/2024 נינו קואוטר, באתר Transfermarkt נינו קואוטר, באתר Fussballdaten.de (בגרמנית) נינו קואוטר, באתר Soccerway נינו קואוטר, באתר WorldFootball.net נינו קואוטר, באתר National Football Teams נינו קואוטר, באתר FootballDatabase.eu ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "נינו קואוטר".
יעקב גזנג

יעקב גזנג (בגרמנית: Jacob Gesang; ‏1887–1960) היה פליט יהודי מגרמניה הנאצית, הבעלים והמנהל של הוצאה לאור בגרמניה הנאצית ובגטו שנחאי. גזנג היה הבעלים והמנהל משנת 1911 של חנות ספרים והוצאה לאור שנוסדה בשנת 1863. גזנג ואשתו ארנה (1893–1977) הגיעו לגרמניה מקאליש שבפולין. אולי גורשו על ידי השלטונות הרוסיים כי היו יהודים גרמנים. הם הגיעו לברלין בתחילת המאה ה-20. חנות הספרים של גזנג הייתה בפרידריכשטראסה 69, בין אי המוזיאונים לגשר וייסן (Waisenbrücke). בית העסק היה ליד בית הכנסת הישן בהיידרויטרגאסה (Heiderreutergasse). גזנג הדפיס ספרים לקהל היהודי, בהם ספרים של לודוויג פיק ופרידה מלה (Mehle). בראשית השלטון הנאצי סומנה חנותו של גזנג על ידי אלמונים באות J לציון "יהודי" (Jude) בצבע אדום. בניגוד לרוב עסקי פרסום הדפוס היהודיים, על גזנג לא נאסר בתחילה להמשיך בפעילותו. ב-30 במאי 1938 בוטל היתר המסחר של חנותו של גזנג. ברור אם אוסף החנות חולק או נשדד. בליל הבדולח נהרסו עסקיו של גזנג. את ספריו אולץ למכור לאגודה היהודית לתרבות. זמן קצר לאחר מכן, ברחו בני הזוג גזנג מגרמניה לשנחאי. גזנג הקים הוצאת ספרים וחנות ספרים בשנחאי החל משנת 1939 והיה פעיל בקהילה היהודית. עסקיו נסגרו כשהוקם גטו שנחאי והוא נכלא בו בשנת 1943. הוא ואשתו נשארו בשנחאי עד 1947. לאחר תום מלחמת העולם השנייה, וכשהגיעו הידיעות על היקף השואה לשנחאי, החליטו בני הזוג לא לחזור לגרמניה והיגרו לאוסטרליה. הם הגיעו לסידני ב-1947. כספם לא ניתן היה למעבר, וקרן סיוע יהודית מעבר לים העבירה להם כסף עבור הפלגה משנחאי לסידני ועבור כרטיסי רכבת למלבורן. בני הזוג חיו בעיר זו עד מותו של יעקב גזנג בשנת 1960. בשנים האחרונות לחייו עבד כראש מחלקת הכשרות של בית הדין הרבני במלבורן. הוא לא שב לעסוק במקצועו. אתר אוניברסיטת הומבולדט בברלין Fischer, Ernst. Verleger, Buchhändler und Antiquare aus Deutschland und Österreich in der Emigration nach 1933. Stuttgart: Verband Deutscher Antiquare, 2011. על גזנג באתר מכון לאו בק על מעברו של גזנג לשנחאי, באתר יד ושם ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "יעקב גזנג".
יעקב פרץ (רב)

הרב יעקב פרץ (כ"ד באלול ה'תרצ"ו, 11 בספטמבר 1936 – ט"ז באב ה'תשפ"ד, 20 באוגוסט 2024) היה פוסק הלכה, רבה של שכונת נוה יעקב, וראש ישיבת 'מדרש ספרדי' וראש הכולל 'היכל פנחס' בירושלים. מחבר ספרי הלכה ומוסר. נולד במרקש שבמרוקו לאביו הרב יוסף פרץ ולאימו תמר לבית חרוש. כינוי המשפחה המקורי הוא 'פרץ בן ברהום'. למד תקופה קצרה אצל רבי שלמה דהן (המכונה: ל'חכם דהן). סביב שנת ה'תש"י, עלה לארץ ישראל, ולמד בישיבת פוניבז' במשך 12 שנים. לאחר מכן המשיך ללמוד תקופה מסוימת בכולל חזון איש. נשא את שמחה לבית משפחת כהן. בשנת תשט"ז, נסמך להוראה על ידי הרב אליהו ראם. נשלח לארגנטינה לכהן כרב קהילה שם, והקים שם ישיבה. בהמשך, שימש כר"מ בישיבת בית שמואל בירושלים. כיהן כרב שכונת נוה יעקב בירושלים. בהמשך כיהן כראש ישיבת 'מדרש ספרדי' בעיר העתיקה, שנועד להכשיר רבנים לרבני קהילות בחו"ל. נחשב לעצמאי בדרכו ההלכתית, והדגיש בדרכו את ערך האמת. נפטר בירושלים בט"ז אב ה'תשפ"ד ונקבר בבית הקברות הר המנוחות. אין חובה לאכול בשר חלק. יש לחגוג את יום העצמאות, ולומר הלל (בלי ברכה), וכן נהג בעצמו. אם אכל מאכל פרווה שהתבשל יחד עם בשר, אפשר לאכול חלב מייד, ולא צריך להמתין. לא צריך לקנות ירקות עלים מחברת 'גוש קטיף', ומספיק לבדוק את העלים בבדיקה פשוטה. כשגויה חיה עם כהן, ולא ניתן להפרידם, יש לגייר את האישה הגויה, כדי להציל את זרעו של היהודי. תמך באגודת קדושת ציון ופעולותיה. קרא ללמוד בישיבות בשיטת העיון הספרדית, וכן לשלב בלימודי הישיבה לימודי תנ"ך ודקדוק. תמך בשילוב לימודי חול במוסדות הלימוד. תמך בשילוב בחורי ישיבה בצה"ל. סדרת הספרים אמת ליעקב – הכוללת: אורחות הרב ובני קהלתו, דרכי קנין תורה, חידושים וביאורים על התנ"ך, יסודות בעבודת ה', הלכות יום הכיפורים, הלכות מקוואות, הלכות גיור, הלכות חופה וקידושין, ועוד. רשימת הפרסומים של יעקב פרץ, בקטלוג הספרייה הלאומית ראיון עם הרב יעקב פרץ, סרטון בערוץ "הרב רפאל דלויה", באתר יוטיוב (אורך: 29:12) הלווית הרב, הר המנוחות ירושלים. דביר עמר, הלך לעולמו הרב יעקב פרץ, באתר ערוץ 7, 20 באוגוסט 2024 כתב הסמיכה נדפס ב'אמת ליעקב' מהד' תשס"ו ראיון עם הרב יעקב פרץ, בערוץ היוטיוב 'פורטל לחזנות ופיוט'. ראו 'תהלתו בפי' עמ' רנז ע"פ הסכמת הרב חיים פנחס שיינברג ל'אמת ליעקב' מהד' תשס"ו Keter Hakehillot (2016-07-14), חומרות וכבוד חכמים - ההרהג רבי יעקב פרץ שליטא - ה תמוז ה׳תשע״ו, נבדק ב-2024-08-23 כמוהר"ר יעקב פרץ שליט"א – תקציר יום העצמאות תשע"ט, סרטון בערוץ "הרב רפאל דלויה", באתר יוטיוב (אורך: 06:32) ראיון עם הרב יעקב פרץ, סרטון בערוץ "הרב רפאל דלויה", באתר יוטיוב (אורך: 29:12). וכך כתב בספרו 'אמת ליעקב - אורחות הרב וקהילתו' פרק ז סימן ב סעיף יט. שיעור של הרב יעקב פרץ, בדיקת יתר של תולעים בחסה, באתר יוטיוב האם לגייר אשה שחיה עם כהן? הרה"ג יעקב פרץ שליט"א, סרטון בערוץ "הרב רפאל דלויה", באתר יוטיוב (אורך: 01:59) ראה חתימותיו על המכתבים שהתפרסמו בגליונותיה.
יוזף בירקל

יוזף בירקל (בגרמנית: Joseph Bürckel; 30 במרץ 1895 – 28 בספטמבר 1944) היה פוליטיקאי נאצי גרמני וחבר הרייכסטאג. הוא היה חבר במפלגה הנאצית בראשית ימיה ושיחק תפקיד מרכזי בעליית התנועה הנאצית. בירקל היה דמות מפתח ברכישת חבל הסאר ואוסטריה על ידי גרמניה הנאצית. הוא כיהן כגאולייטר (מנהיג אזורי) ורייכסשטאטהאלטר (אנ') (נציב הרייך) בגאו וסטמארק וברייכסגאו וינה. יוזף בירקל נולד בלינגנפלד שבחבל פפאלץ שבבוואריה, כבנו של אופה. בין השנים 1909–1914 למד להיות מורה בשפייר. לאחר מכן, התנדב לשירות במלחמת העולם הראשונה ושירת במספר רגימנטים של ארטילריית שדה. הוא שוחרר בכבוד במאי 1916. לאחר המלחמה, חזר ללימודיו והוסמך כמורה ב-1920. בירקל עבד כמורה ובסופו של דבר כיהן כמנהל בית ספר, עד שנבחר לרייכסטאג בספטמבר 1930. מ-1921 ואילך, היה בירקל פעיל בקבוצות לאומניות שנאבקו בהפרדה של חבל הריין מפאלץ מגרמניה. בשנת 1925 החל לפעול בתנועת המפלגה הנאצית בחבל פפאלץ, שם התקדם במהירות לדרגת גאולייטר של גאו ריינפאלץ במרץ 1926. לאחר משאל העם של הסאר בינואר 1935, בו אושר חזרתו של חבל הסאר לגרמניה, מונה בירקל ל"רייכסקומיסר לשובו של חבל הסאר" ואיחד את הגאו שלו עם חבל הסאר לגאו פפאלץ-סאר. בפברואר 1938 מונה בירקל לראש המפלגה הנאצית באוסטריה והיה אחראי לעריכת משאל העם על סיפוחה של אוסטריה לגרמניה (אנשלוס). מתוקף תפקידו, היה אחראי על האינטגרציה הפוליטית, הכלכלית והתרבותית של אוסטריה לתוך הרייך הגרמני. במהלך כהונתו בווינה, ייסד את הסוכנות המרכזית להגירת יהודים בווינה, אשר הייתה אחראית על גירוש יהודים ולאחר מכן על רציחתם של לפחות 48,767 יהודים אוסטריים מווינה. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, מונה בירקל לקומיסר ההגנה של הרייך במחוז הצבאי XVII, שכלל את רייכסגאו וינה, רייכסגאו הדנובה התחתונה, רייכסגאו הדנובה העליונה וחלק מרייכסגאו הסודטים. ב-1940, מונה לרייכסשטאטהאלטר של רייכסגאו וינה. במהלך כהונתו בווינה, המשיך בירקל לפעול לשילוב מלא של אוסטריה תחת השלטון הנאצי ולגירוש האוכלוסייה היהודית דרך תעמולה, צווים אנטי-יהודיים והחרמת רכוש יהודי. שיטותיו הידועות בשם "המודל הווינאי" זכו לשם רע בשל האכזריות שבהן, והביאו בסופו של דבר להדחתו מתפקידיו בווינה באוגוסט 1940. לאחר כיבוש צרפת, מונה בירקל לראש המנהל האזרחי בלורן הכבושה, והמשיך לשלוט בגאו שהורחב והפך לגאו וסטמארק. הוא היה גם נציב ההגנה של הרייך בגאו וסטמארק מ-1942 ועד מותו ב-1944. יוזף בירקל נפטר ב-28 בספטמבר 1944, בשל הידרדרות במצבו הבריאותי שנבעה משחיקה נפשית ופיזית. לאחר מותו, העניק לו היטלר את עיטור המסדר הגרמני, האות הגבוה ביותר שניתן על ידי המפלגה הנאצית, על שירותיו לרייך. מדיה וקבצים בנושא יוזף בירקל בוויקישיתוף Miller & Schulz 2012, pp. 95–97. Miller & Schulz 2012, pp. 97–100. Miller & Schulz 2012, pp. 100–101. Angolia 1989, p. 224.
וילמוש סירמאי

וילמוש סירמאי (במקור זיסמן-Süssmann, בהונגרית: Szirmai Vilmos;‏ צ'ובאי, 24 בספטמבר 1890 – 1944) היה שחקן תיאטרון ושחקן קולנוע יהודי-הונגרי מהמבוקשים ביותר בממלכת הונגריה ששיחק הן התפקידים קומיים והן בתפקידי תיאטרון קלסיים. הוא נספה בשואת יהודי הונגריה. וילמוש זיסמן נולד במשפחה יהודית כבנם של ארמין זיסמן ושל לינה אאוסשפיץ בכפר צ'ובאי. הוא החל את הקריירה שלו במופעי וריאטה ומקומות בידור אחרים. לאחר מכן, בין 1914 לבין 1920 היה חבר במועדון לילה ותיאטרון המפורסם ביותר בבודפשט הרויאל אורפאום (Royal Orfeum). בסתיו 1920, לפי הצעתו של יאנוש דוקטור, הוא חתם על חוזה עם תיאטרון בלהה לואיזה (Blaha Lujza-Szinház) באויפשט שם זכה להצלחה רבה לא רק בתפקידים קומיים, אלא גם ביצירות קלאסיות. מ-1922 הופיע ב"חוג התיאטרון של בודה" (Budai Szinkör), בשנים 1923–1924 בלהקתו של גזה שבשטין בעיר מישקולץ ובבודה, בשנים 1924–1925 ב"תיאטרון העירוני. ב-1926 בתיאטרון האופרטה של בודפשט. בשנים 1926–1927 שיחק בסגד, בעונה שלאחר מכן בדברצן, ב-1928–1929 בלהקתו של מיהאי שבשטין שוב במישקולץ. משנת 1929 היה חבר והבמאי של "קומדיה אורפאום" בין 1930 לבין 1932 היה חבר ובמאי בתיאטרון שטיינהרדט. ב-1932 הופיע בתיאטרון האופרטה של בודפשט, בשנים 1932–1933 ב-Modern Kabaré, ב-1933–1934 בחוג התיאטרון של בודה, ב-1933 בקמארה, מ-1934 בתיאטרונים Városi, Bethlen tér ו-Erdélyi Mihály. ב-1936 בתיאטרון הקאמרי, ב-1937, ב-Művész (אמנים) ב-1938, ב-Városi (עירוני) בקיץ 1940 בקישפשט, בלהקת רז'ה אינקה (Inke Rezső) ואז, בגלל החוקים היהודיים, (במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי) הוא יכול היה לשחק רק בפני קהל יהודי על הבמה של תיאטרון גולדמארק במסגרת הפעילות האמנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך. גורלו לאחר מכן אינו ידוע. הוא נעלם וקרוב לוודאי הוצא להורג על ידי בריוני מפלגת צלב החץ או גורש למחנה ריכוז ומת שם. הוא עיצב עשרות דמויות של פרוזה ושל יצירות מוזיקליות. אדה סיגליגטי: צועני - תפקיד ראשי שייקספיר: המלט - פולוניוס איבסן: ברווז הפרא - אקדל צלר: הצפר - הברון צ'רס אדה סיגליגטי: מראבצ'אק – אסיר אדה טוט: הרוע של הכפר - Gonosz Pista (פישטה הרשע) פרנץ הרצג: בריגדיר אוצ'קאי – Szörényi (סרני) סולטן - הפחה הנורא גרגיי צ'יקי: סבתא - הברון ארקני תרנגול הזהב - דאקסלמאייר לאבינה (1921) - בילק, פקיד צ'כי איש הזהב (1936) - המשרת של בראזוביץ' Magyar színházművészeti lexikon. Főszerk. Székely György. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 963-05-6635-4 (לקסיקון הונגרי לאמנות התיאטרון) Magyar színművészeti lexikon: A magyar színjátszás és drámairodalom enciklopédiája. Szerk. Schöpflin Aladár. IV. kötet (Rabatinszky Mária – Zwischenakt). Budapest: Az Országos Színészegyesület és Nyugdíjintézete. 1931. (לקסיקון הונגרי לאמנות הבמה) Életrajza a Hangosfilm oldalán (קורות חייו באתר "סרט מדבר") מדיה וקבצים בנושא וילמוש סירמאי בוויקישיתוף וילמוש סירמאי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "Születési bejegyzése a tiszalöki izraelita hitközség. 38/1890. folyószáma alatt". נבדק ב-2020-09-12.
ליאופולד ויינשטיין

ליאופולד ויינשטיין (6 באפריל 1886 – 8 בנובמבר 1948) היה איש עסקים ואספן אמנות אוסטרי שנרדף על ידי הנאצים בשל היותו יהודי. ויינשטיין נולד לאברהם אדולף ולרייזל תרזה ב-6 באפריל 1886 בווינה. ויינשטיין פתח בווינה מפעל כלי זכוכית ותאורה בשם: "ליאופולד ויינשטיין ושות'". בבעלותו של ויינשטיין היה אוסף אשר כלל יצירות אומנות רבות של מגוון ציירים מפורסמים, ובהם: פרדיננד גאורג ואלדמולר, רודולף פון אלט, שינדלר, רנפטל, אוגוסט פון פטנקופן, ג'טל, וינדהאגר, האמפל ועוד. לאחר סיפוח אוסטריה על ידי גרמניה הנאצית ב-1938, ויינשטיין נרדף על ידי הנאצים בגלל מוצאו היהודי. בעקבות כך, ויינשטיין ברח ללונדון והתיישב שם במשך כל שנות המלחמה. ב-1938 פרנץ בוק קיבל על עצמו את הניהול הזמני של חברת הזכוכית של ליאופולד – "ליאופולד ויינשטיין ושות'". באותה שנה נגנבו מספר ציורים מהאוסף של ויינשטיין, בין השאר הציורים של פרדיננד גאורג ולדמולר ורודולף פון אלט. הציורים הגנובים נשלחו לאוסף העירוני של וינה ולמוזיאון ג'ואנאום. בינואר 1939, ביקש קרל וגנר, מנהל המוזיאון ההיסטורי של וינה, להציג במוזיאון חפצי אמנות מהאוספים האריניים של ליאופולד ויינשטיין, כמו גם מאוספיהם של אוסקר בונדי, פרדיננד בלוך־באואר וסרינה לדרר. לאחר המלחמה חזר ויינשטיין לווינה, שם גר עד מותו ב-1948. ויינשטיין לא נישא מעולם, ולא הותיר אחריו ילדים. יורשיו הגישו תביעות פיצויים על יצירות האומנות הגנובות, אך בפועל הוחזרו לידיהם יצירות בודדות מהאוסף. היצירה "בקתת הצוענים" של אוגוסט פון פטנקופן בפושטה הוחזרה ליורשיו של ויינשטיין ב-23 בנובמבר 2004. Source Lillie, Sophie, "Was einmal war - Handbuch der entteigneten Kunstsammlungens Wiens," Vienna 2003, p.1295 f. Restitutionsbericht 2007 - Kunst שואת יהודי אוסטריה ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ליאופולד ויינשטיין".
סל שדה של ארבע נקודות

בכדורסל, סל שדה של ארבע נקודות הוא סל שדה שנקלע מחלק של המגרש המיועד לזריקת ארבע נקודות, הרחוק יותר מהסל מאשר קו השלשות, ומעניק לקבוצה ארבע נקודות. סל הארבע נקודות הוצג לראשונה ב-2010 על ידי ההארלם גלובטרוטרס כשנקלע משני עיגולים במרחק 35 רגל (11 מטרים) מהסל (11.25 רגל (3.43 מטרים) רחוק יותר מקשת השלוש ב-NBA), וב-2016 נוספה קשת ארבע נקודות במרחק 30 רגל (9.1 מטרים) מהסל. ליגת הכדורסל 3x3 האמריקאית BIG3 היא הליגה המקצוענית הראשונה שהכניסה את סל הארבע נקודות, כשבמשחקיה ישנם שלושה מעגלים, גם הם במרחק 30 רגל מהסל, שסלים מהם נחשבים כסלי ארבע נקודות. בליגת ה-ABA (אנ') החצי-מקצוענית, כל סל שנקלע מעבר לקו מחצית המגרש מעניק לקבוצה ארבע נקודות. החל משנת 2022 נכלל במשחק האולסטאר של ה-WNBA סל שדה של ארבע נקודות, המוענק על כל קליעה מתוך שני מעגלים הממוקמים בכל צד של המגרש, כ-28 רגל (8.5 מטרים) מהסל. במשחקי ליגת ה-PBA הפיליפינית, החל מגביע המושלים 2024, נכללת קשת ארבע נקודות כ-8.5 מטרים מהסל, כמטר אחרי קו השלוש. זו ליגת הכדורסל 5x5 המקצועית הראשונה בעולם שמשלבת סל של ארבע נקודות בחוקיה. סל הארבע נקודות הרשמי הראשון בהיסטוריה נקלע על ידי כריס באנקרו מהמראלקו בולטס ב-18 באוגוסט 2024. שרון דוידוביץ', 4 נקודות? החוקים ששינו את עולם הכדורסל, באתר ynet, 28 בפברואר 2012 יהונתן אליהו‏, קו פרשת המים: האם בשלו התנאים לקו ארבע נקודות ב-NBA?, באתר וואלה, 4 בדצמבר 2018 מהפכני: צפו בסל הראשון אי פעם לארבע נק`, באתר ערוץ הספורט, 18 באוגוסט 2024 איתי לארי, הליגה הפיליפינית הכניסה את קו 4 הנקודות. ב-NBA השינוי הזה עוד לא נראה באופק, באתר הארץ, 3 בספטמבר 2024 Harlem Globetrotters Revolutionized Game with 4-Point Shot in 2010, Business Wire, ‏26 בפברואר 2014 Going deep: Harlem Globetrotters add a four-point line, USA Today, ‏22 בספטמבר 2016 BIG3: Mike Bibby hits pair of 4-pointers as Ice Cube's league makes its debut, USA Today, ‏26 ביוני 2017 חוקי הליגה, באתר ה-ABA 4-Point Shot Highlight Special Rules for AT&T WNBA All-Star 2022, ליגת ה-WNBA, ‏8 ביולי 2022 PBA officially adopts four-point shot for next season, Spin.ph, ‏22 ביולי 2024 מהפכני: צפו בסל הראשון אי פעם לארבע נק`, באתר ערוץ הספורט, 18 באוגוסט 2024
J-600T יילדירים

J-600T יילדירים (בטורקית: J-600T Yıldırım; משמעות השם בעברית: "ברק") הוא טיל בליסטי קצר טווח שפותח על ידי התעשייה הצבאית הטורקית רוקסטן על בסיס ה-B-611 הסיני, הוא נועד לתקיפת מטרות בעלות ערך גבוה כגון מתקני הגנה אווירית של האויב, מרכזי C3I, מתקני לוגיסטיקה ותשתית וכן מתן תמיכה באש לכוחות ידידותיים על ידי הרחבת אזור ההשפעה. שיתוף הפעולה של טורקיה עם סין ופקיסטן לפיתוח משותף של טילים בליסטיים החל בסוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80. הסיפור של פרויקט J, כמו גם פרויקט Kasırga שקדם לו, חוזר למחצית הראשונה של שנות ה-90, כאשר המשא ומתן על העברת טכנולוגיה וייצור ברישיון בטורקיה של מערכת הרקטות הארטילרית האמריקאית M-270 MLRS נכשל. טורקיה החליטה לחפש חלופות אחרות, בעיקר תוך התמקדות בריבונות מלאה על טכנולוגיות קריטיות על מנת לבסס תשתית לאומית עצמאית לתכנון ופיתוח של טילים מונחים. לאחר חתימה על חוזה לייצור מורשה של רקטות WS-1A ו-WS-1B הסיניות תחת השם Kasırga בשנת 1997, נחתם חוזה דומה עם CPMIEC הסינית (ראשי תיבות של Chinese Precision Machinery Import and Export Corporation) עבור B-611, טיל בליסטי קצר טווח, בשנת 1998, המכסה ייצור מורשה של סוללת B-611 עם יותר מ-200 טילים, בעלות מדווחת של 300 מיליון דולר. עיצוב J-600T מבוסס על B-611 SRBM שפותח על ידי CPMIEC כמערכת טילים טקטיים בעלות נמוכה, עם טווח של עד 250 ק"מ בגרסאות משופרות כמו B-611M, וכתחליף לטילי M-11 (CSS-7 ו-DF-11) במלאי הסיני. פקידי CPMIEC אישרו ביריד הצבאי IDEF 2007 באנקרה כי B-611M, הגרסה המשופרת של B-611, לא היה חלק מתוכנית שיתוף הפעולה הסינו-טורקית. ל- J-600T Yildirim, שפותח ויוצר על ידי רוקסטן, יש כמה גרסאות שנמצאות כעת במלאי של הכוחות המזוינים הטורקים : J-600T יילדירים I (150 ק"מ) J-600T יילדירים II (300 ק"מ) J-600T יילדירים III (900 ק"מ) רכב משגר: F-600T (מבוסס על MAN 26.372 6x6)סוג ראש נפץ: TNT+RDXמרעום: קרבההנחיה: INSקוטר: 600 מ"מאורך: 6.10 מ'משקל, כולל: 2.100 טוןמשקל ראש נפץ: 480 ק"ג סוג חומר הנעה: HTPBדיוק (CEP): 15 מטר בורה (טיל) "TÜRKİYE'DE İLK ÜRETİLEN FÜZE OLAN 'J' ŞİLE'DE YAPILAN DENEMEDE GÖZ DOLDURDU". Undersecretariat for Defence Industries (SSM). 14 בינואר 2002. אורכב מ-המקור ב-4 באוקטובר 2011. נבדק ב-29 בספטמבר 2023. {{cite web}}: (עזרה) "Bora J-600T Yildirim". Global Security. 29 בינואר 2018. אורכב מ-המקור ב-29 בספטמבר 2023. נבדק ב-29 בספטמבר 2023. {{cite web}}: (עזרה)