laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מחלוקת הטבילה מחדש

מחלוקת הטבילה מחדש היא מחלוקת שהתעוררה באמצע המאה השלישית ביחס לנוהג הנכון ביחס לנוצרים שכפרו בדתם וביקשו לשוב לכנסייה. באפריקה ובאסיה הקטנה נוצר בתחילת המאה השלישית מנהג לטבול מחדש כופרים ששבו לחיק הנצרות. ככל הנראה, נוצר הנוהג באפריקה בזכות צווי ויעוד קרתגו שנערך ככל הנראה בין השנים 218 ו-222; ואילו באסיה הקטנה נבע ככל הנראה מוויעוד איקוניום שנערך בין 230 ו-235. המחלוקת ביחס לטבילה מחדש, שהתעוררה אחרי רדיפות דקיוס בשנת 250 מקושרת במיוחד לאפיפיור סטפנוס ולבישוף קרתגו קיפריאנוס, שהיה התומך הנלהב ביותר במנהג הטבילה מחדש, ואף קיבל אישור לה בוויעוד שנערך בקרתגו בשנת 256 ובו השתתפו שמונים ושבעה בישופים. הטיעון המרכזי של קיפריאנוס והבישופים היה, כלשונו של הבישוף הונורטוס מטקה: "מאחר שישו הוא האמת, עלינו ללכת בעקבות האמת ולא בעקבות המנהג". האפיפיור, לעומתו, התנגד לכך בתוקף וציווה להסתפק בנוהג הישן, לפיו הבישוף מניח את ידיו עליהם בעת קבלת רוח הקודש (פניטציה, paenitentiam). קיפריאנוס, ותומכו הקנאי פירמיליאנוס לא הצליחו להראות כי מנהג הטבילה מחדש עתיק יותר ממנהג הנחת הידיים, מה שהחליש מאוד את עמדתם בדיון, וחיזק את עמדתו של סטפנוס. במחלוקת זו הסכים לדעתו של סטפנוס המחבר האלמוני של "טבילה מחדש", שפסל את הטבילה מחדש משום שביקשה לבטל מנהג עתיק יותר, כאשר הנוהג המקובל הוא לא לשנות דבר. אוגוסטינוס, בחיבורו נגד הדונטיזם משנת 400 לערך סוקר בהרחבה את טיעוניו של קיפריאנוס ומראה כי גם הוא מכיר בעתיקות המנהג וסובר כי אין לטבול מחדש, קודם כל כי זה היה המנהג האפוסטולי. אילו היו כל האנשים נדרשים, טען אוגוסטינוס, להטבל פעם אחת את טבילת יוחנן המטביל ובשנייה טבילת ישו, ישתמע מן הדבר שטבילתו של ישו—הטבילה המקורית של הנוצרים—אינה שלמה ומלאה ואינה מספיקה לישועה. וינקנטיוס מלרין (vincentius), כתב בערך בשנת 434 וטען כי הפרשנות החדשה של קיפריאנוס פסולה מעצם היותה חדשה ומעוררת מחלוקת ומנוגדת לנוהג הקנוני. הוא מסכים לפעולתו של סטפנוס "המבורך" לשמר את הישן ולדחות את החדש. גם וינקנטיוס וגם אוגוסטינוס כתבו את דבריהם כנגד הכפירה הדונטיסטית, וייתכן כי השניים היו מתנגדים גם לחידוש נכון אם אומץ בידי הצד שכנגד במחלוקת, שבשורשה עמד ויכוח על סמכות וכוח - ובמקרה זה, סביב זכותם של בישופים לכונן מנהגים שלא בהיתר מהאפיפיור, ובהשלכה, על סמכותו של האפיפיור ביחס לבישופים. VALIDITY OF BAPTISM AND ORDINATION IN THE AFRICAN RESPONSE TO THE “REBAPTISM” CRISIS: CYPRIAN OF CARTHAGE’S SYNOD OF SPRING 256 CYPRIAN OF CARTHAGE'S WRITINGS FROM THE REBAPTISM CONTROVERSY: TWO REVISIONARY PROPOSALS RECONSIDERED. אנציקלופדיה קתולית אוגוסטינוס, טבילה, נגד הדונטיסטים (de baptisimo contra donatistas) אנונימי, טבילה מחדש (de rebaptismate) (אנגלית) וינקנטיוס מלרין, עזר לזיכרון (commonitorio)
לאו קרמר

לאו קרמר (בגרמנית: Leo Krämer, נולד ב-1944) הוא נגן עוגב, מנצח ומורה. קרמר נולד בפיטלינגן שבחבל הסאאר, גרמניה. את לימודי המוזיקה החל בטריר ובזארבריקן. בין מוריו לעוגב היו לודוויג דור ומיכאל שניידר. ניצוח למד אצל סרג'יו צ'ליבידאקה, גינתר ואנד ואויגן יוכום. במשך השנים זכה בתחרויות בינלאומיות לנגינה בעוגב באוסטריה, בלגיה, גרמניה ואיטליה והופיע בקונצרטים ברחבי העולם. בשנת 1969 מונה למנצח המקהלה הפילהרמונית של חבל הסאאר. מאז 1971 כיהן כמנצח ראשי ונגן עוגב בקתדרלה של שפייר וניהל את פסטיבל ימי המוזיקה בקתדרלה. בשנים 1992-94 כיהן כמנצח ראשי של התזמורת הפילהרמונית של אסטוניה ומאז 1995 הוא מנצח אורח ראשי של התזמורת הפילהרמונית של מינסק. כמו כן הוא מנצח אורח קבוע על התזמורת הסימפונית של סנקט פטרבורג, עמה ביצע את יצירותיו הגדולות של יוהאן סבסטיאן באך - מתאוס פסיון, יוהנס פסיון, המיסה בסי מינור והאורטוריה לחג המולד, וכן את האליהו של פליקס מנדלסון. לאו קרמר הוא מורה נלהב. מאז 1998 הוא מכהן כפרופסור בבית הספר הגבוה למוזיקה בסאארבריקן ובמנהיים. קרמר מרבה לשבת בחברי שופטים בתחרויות עוגב בינלאומיות ומגיש כיתות אמן לנגני עוגב. לאו קרמר, באתר MusicBrainz (באנגלית) ביוגרפיה קצרה של לאו קרמר (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הגן הבוטני מינכן-נימפנבורג

הגן הבוטני מינכן-נימפנבורג (בגרמנית: Botanischer Garten München-Nymphenburg) הוא גן בוטני וארבורטום בן 220 דונם שנמצא ברחוב מנצינגר 65 במינכן, בוואריה, גרמניה. הגן הבוטני הראשון במינכן, שנקרא כיום "הגן הבוטני הישן", הוקם ב-1809 לפי תכנונו של פרידריך לודוויג פון סקל (Friedrich Ludwig von Sckell) ליד קרלספלץ, שם ניתן עדיין לראות את שנותר ממנו. הגן הבוטני שקיים כיום הוקם ב-1914 בפאתי מינכן, בנימפנבורג, לפי תכנונו של אדריכל הנוף הולפלד (Holfeld). ב-1966 אוחד הגן הבוטני עם העשבייה ומרכז המחקר המדעי Botanische Staatssammlung München, שנמצא בתחומיו, ועם המכון לבוטניקה שיטתית של אוניברסיטת מינכן. כיום הגן מחזיק בצמחים מכ-14,000 מינים שונים, הפרושים על כ-180 דונם. הוא משמש לחינוך הציבור הרחב, לצד הכשרה מקצועית לתלמידי אוניברסיטת מינכן, ושימור צמחים נדירים ומיני דבורים אירופיים. עם האזורים שבגן הבוטני ניתן למנות גן של צמחים אלפיניים (אלפינום), ארבטרום, אוסף צמחי אדמת בור וצמחי ערבות, גינת שושנת האלפים וגינת ורדים. הגן כולל אף מתחם חממות נרחב (בן 4,500 מ"ר ב-11 מבני חממה). אוסף הסחלביים כולל מעל 2,700 מינים מ-270 סוגים, לרבות צמחי כלאיים. תחת הגן הבוטני של מינכן פועל גם מתחם גן אלפיני נפרד, קטן יותר, Alpengarten auf dem Schachen, השוכן דרומית לגרמיש-פארטנקירכן (במרחק של כשעה וחצי נסיעה מן הגן הבוטני). גן זה משתרע על שטח של 10 דונמים וממוקם בגובה 1,860 מטרים. הגן הבוטני מינכן-נימפנבורג פתוח על בסיס יומי, והכניסה אליו היא בתשלום. מדיה וקבצים בנושא הגן הבוטני מינכן-נימפנבורג בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הגן הבוטני מינכן-נימפנבורג הגן הבוטני מינכן-נימפנבורג, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אגודת הרבנים

אגודת הרבנים דארצות הברית וקנדה (באנגלית: Union of Orthodox Rabbis; בראשי תיבות: UOR) היא ארגון אורתודוקסי-חרדי שפעל בצפון אמריקה. מטרת הארגון הייתה לאחד את פעולות הדת ולייצג את היהדות האורתודוקסית. הארגון מזוהה עם אגודת ישראל. הארגון הוקם בשנת 1902 (תרס"ב) כדי לנסות לשמר את ההוויה המסורתית המזרח-אירופאית באמריקה, ומתוך מלחמה בארגונים כמו "איגוד הקהילות היהודית האורתודוקסיות של אמריקה" (OU) שנחשבו בידי מקימי "אגודת הרבנים" כפשרניים מדי. עוד בשנת 1887 (תרמ"ז) הובא מעבר לים הרב יעקב יוסף (חריף) לכהן כרב "בית המדרש הגדול" (הקהילה האורתודוקסית הגדולה בניו יורק) וכ"רב הכולל" של הקהילות האורתודוקסיות, אך הוא לא הצליח בתפקידו ורבנים רבים לא קיבלו את מרותו. האספה הראשונה של הרבנים נקבעה ליום כ"ו בתמוז תרס"ב, אך נדחתה עקב פטירתו של הרב הכולל. לאחר מכן הקימו שבעים רבנים את "אגודת הרבנים" שנועדה לאחד את הרבנים האורתודוקסים ולהתמודד מול הרפורמים. לאגודה נבחר ועד ובו הרבנים שלום אלחנן יפה, בנימין ביינוש זלקינד רבינר, ודוב בער אברמוביץ מניו יורק, הרב גבריאל זאב מרגליות מבוסטון, הרב אליעזר סילבר, הרב דב אריה לווינטל מפילדלפיה, הרב משה שמעון זיוויץ מפיטסבורג, הרב אברהם יעקב גרשון לסר מסינסינטי והרב זרחי. אברהם אליעזר אלפרשטיין מונה לסגן נשיא וראש הסניף של ניו יורק. בעשור השני של המאה ה-20, החליטו רבני אגודת הרבנים להקים מרכזי אגודת ישראל בצפון אמריקה. האגודה פעלה נגד הזרמים האורתודוקסי המודרני, הקונסרבטיבים והרפורמים. מפעולותיה המפורסמות הייתה ההתארגנות וארגון חוות דעת מרבני אירופה וארץ ישראל נגד רעיון תנאי בנישואין שהועלה על ידי הרב הקונסרבטיבי יהודה לייב אפשטיין. בנוסף פעלה האגודה לסיוע ליהודי אירופה וארץ ישראל, והקימה את ארגון עזרת תורה לסיוע כלכלי, ובימי השואה את ארגון ועד ההצלה שפעל להציל את יהודי אירופה מהשואה. לאחר בואו של רבי יואל טייטלבוים לארצות הברית, הקים האחרון ארגון מתחרה בשם התאחדות הרבנים, שאיגד את הרבנים מתנגדי אגודת ישראל בצפון אמריקה, בעיקר מחוגי רבני ואדמו"רי הונגריה וגליציה. עם התבססות הציבור החרדי בארצות הברית פחת הצורך בארגון והוא מפעיל כיום בית-דין בלבד. נשיאים: הרב יוסף קאנוויץ, הרב משה רוזין, הרב אליעזר סילבר, הרב משה פיינשטיין (1967–1986), הרב דוד פיינשטיין. נשיאי כבוד: הרב ישראל רוזנברג, הרב אפרים אליעזר יאלעס, הרב יוסף אליהו הנקין והרב חיים יצחק בלוך. חברי נשיאות: הרב יעקב קנטרוביץ, הרב יחיאל מיכל חרל"פ. סגני נשיא: הרב זלמן רייכמן, הרב צבי הירש דאכאוויטץ יושבי ראש: הרב שמחה עלברג, הרב צבי מאיר גינזברג. מזכיר: הרב אברהם שמואל לוין. רבני בית הדין של הארגון הם הרב אריה רלב"ג, הרב חיים קראוס, הרב אלימלך זלמן ליבוביץ', הרב גבריאל שטרן, הרב מנחם צבי רלב"ג, הרב חיים שלמה גינזברג, הרב שלום דובער שוחט. על ייסוד האגודה ב"החוויה היהודית האמריקנית" באתר Google Books. לדור אחרון, פעולת הארגון נגד תנאי בנישואים, ברוקלין תרצ"ז. באתר היברו בוקס. אגודת הרבנים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אגודת הרבנים האורתודוקסים דארצות הברית וקנדה, דף שער בספרייה הלאומית ספר היובל של אגודת הרבנים, עמודים נ'-נ"ג. הרב ר׳ זלמן רייכמאן חזר מביקורו בא״י, מתוך: הפרדס, שנה ל"א, חוברת א', באתר היברובוקס.
The Voice

האם התכוונתם ל... דמויות The Voice (דמות ספרותית) – דמות בדיונית ביקום חולית The Voice (דמות קומיקס) – דמות בדיונית של DC קומיקס טלוויזיה The Voice (זיכיון) – זיכיון של פורמט לתוכנית טלוויזיה שנעשה בו שימוש ברחבי העולם. The Voice (ארצות הברית) The Voice ישראל The Voice (רוסיה) מוזיקה The Voice (שיר של המודי בלוז) – שיר של המודי בלוז The Voice (שיר של אולטראווקס) – שיר של הלהקה הבריטית אולטראווקס משנת 1981 The Voice (שיר של איימר קווין) – השיר הזוכה של אירוויזיון 1996 ספרות The Voice (ספר) – ספר שיצא לאור בשנת 2011 והוא תרגום של התנ"ך לשפה מודרנית עיתונות The Voice (אדלייד) – עיתון שיוצא לאור באדלייד The Voice (אוניברסיטת אמורי) – עיתון שיוצא לאור באוניברסיטת אמורי The Voice (אורורה) – עיתון שיוצא לאור באורורה The Voice (בוטסואנה) – עיתון שיוצא לאור בבוטסואנה The Voice (ויניפג) – עיתון שיוצא לאור בויניפג The Voice (זימבבואה) – עיתון שיוצא לאור בזימבבואה The Voice (לונדון) – עיתון שיוצא לאור בלונדון The Voice (שיקגו) – עיתון שיוצא לאור בשיקגו קולנוע The Voice (סרט, 1992) – סרט קולנוע צרפתי משנת 1992 The Voice (סרט, 2010) – סרט קולנוע טורקי משנת 2010 The Voice of Frank Sinatra
יהודה בלום

יהודה צבי בלום (נולד ב-2 באוקטובר 1931) הוא פרופסור אמריטוס למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. כיהן כשגריר ישראל באומות המאוחדות בשנים 1978 עד 1984. בלום נולד בברטיסלאבה שבצ'כוסלובקיה, נצר לשושלת רבנים. במהלך השואה ניצלו הוא ומשפחתו באמצעות רכבת ההצלה של קסטנר שדרכה הגיעו לברגן-בלזן ומשם לשווייץ. עלה לארץ ישראל ב-1945. היה פעיל בתנועת הנוער של תנועת המזרחי. למד בסמינר למורים דתיים בירושלים, יצא ללימודי משפטים באוניברסיטה העברית במסגרת העתודה האקדמית במהלכן כיהן כיו"ר ארגון הסטודנטים הדתיים יבנה והיה פעיל בהסתדרות הסטודנטים. שירת בצה"ל בפרקליטות הצבאית ושימש עוזרו של מאיר שמגר. ב-1959 הוסמך כעורך דין. לאחר השירות הצבאי יצא ללימודים בבריטניה וב-1961 סיים דוקטורט במשפטים בתחום המשפט הבינלאומי הפומבי בבית הספר לכלכלה של לונדון. ב-1962 מונה לעוזר היועץ המשפטי של משרד החוץ, במקביל שימש עוזר מחקר בתחום המשפט הבינלאומי באוניברסיטה העברית. זכה בפרס ארלוזורוב על עבודתו "גבולות המדינה והתהוותם". ב-1965 עזב את משרד החוץ לטובת קריירה באקדמיה. ומונה למרצה בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית. שימש ראש המכון למחקרי חקיקה ולמשפט השוואתי של הפקולטה למשפטים. ב-1968 יצא לניו יורק כעמית מחקר מטעם אונסק"ו והשתלם במחלקה המשפטית של האו"ם. פרסם 4 ספרים ומעל 40 מאמרים בכתבי עת אקדמיים. זכה בפרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר על ספרו גבולות בטוחים שהתפרסם ב-1971. בשנים 1973 עד 1978 שימש העורך המשפטי של האנציקלופדיה העברית. במהלך הקריירה האקדמית שלו שימש פרופסור אורח באוניברסיטת מישיגן, אוניברסיטת טקסס באוסטין, אוניברסיטת ניו יורק, ישיבה יוניברסיטי, אוניברסיטת דרום קליפורניה, אוניברסיטת טוליין ובאוניברסיטת מיאמי. בלום פרש ב-2001. ב-1973 היה חבר המשלחת הישראלית לוועידה הבינלאומית השלישית בנושא חוק הים וב-1976 חבר המשלחת הישראלית לעצרת הכללית של האו"ם. היה חבר בצוות המשפטי הישראלי במשא ומתן על הסכם השלום בין ישראל למצרים. ב-1978 מונה לשגריר ישראל באו"ם הוא כיהן בתפקיד עד 1984. בתקופתו התמודד באו"ם עם ייצוג ישראל על רקע מבצע ליטני, הפצצת הכור בעיראק ומלחמת לבנון הראשונה. מחליפו בתפקיד היה בנימין נתניהו. בשנים 1986-1988 היה חבר בצוות המשפטנים שייצג את ישראל בדיונים במוסד הבוררות הבינלאומי על עתיד טאבה. בשנת 1966 נישא למוריה רבינוביץ' תאומים ולהם שלושה ילדים. Historic Titles in International Law, 1965 Secure Boundaries and Middle East Peace, 1971 For Zion's Sake, 1987 Eroding the United Nations Charter, 1993 מנעורים בשואה עד שער האומות (כרמל 2024) מדיה וקבצים בנושא יהודה בלום בוויקישיתוף יהודה בלום אתר האוניברסיטה העברית עמוס לבב, הנער היהודי שחזה מבשרו את אימת השואה - ייצג את ישראל ב"ארמון הזכוכית", מעריב, 29 בינואר 1978 יחיאל לימור, פרופסור בלום הולך לאו"ם, מעריב, 9 ביוני 1978 ד"ר יהודה בלום, על הזכות המשפטית לארץ ישראל, מעריב, 4 בספטמבר 1970 INN TV, פרופ' בלום: להחרים וועדת האו"ם, באתר ערוץ 7 אלי קלוטשטיין, 65 שנה באו"ם: "יותר רגעי שפל מרגעי שיא", באתר nrg‏, 11 במאי 2014 יהודה בלום, באתר Discogs (באנגלית) יהודה בלום, דף שער בספרייה הלאומית
עיצור דו-שפתי, סותם, קולי

עיצור דו־שפתי סותם קולי הוא צליל עיצורי הנפוץ בשפות מדוברות רבות. סימן ה-IPA לעיצור הוא B לטינית קטנה /b/, ובמערכת X-SAMPA הוא נכתב כ-b. זהו הצליל לאות בּ. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
ברביזון

ברביזון (בצרפתית: Barbizon) הוא כפר צרפתי במחוז סיין-א-מארן שבחבל איל-דה-פראנס. תושביו מכונים "ברביזונה" (Barbizonnais). בשנת 2009 מנתה אוכלוסיית הכפר 1,425 תושבים. ברביזון הוא אחד היישובים שהתפרסמו בתקופה הטרום-אימפרסיוניסטית של תולדות האמנות בצרפת. אחרי שנת 1830 החל היישוב הקטן של חוטבי עצים לארח באכסניית גאן שבתחומו מושבת ציירים, שבאו לחפש השראה בנופיו. מאוחר יותר חילקה קבוצת האמנים, שקיבלו את השם "אסכולת ברביזון", את זמנה בין ברביזון ובין שאי-אן-בייר (Chailly-en-Bière) ומצאו נושאים ליצירותיהם בשדות או ביער פונטנבלו הסמוך. המקום מוזכר בתעודה של קארל הגדול משנת 808 תחת השם הלטיני "ברביטיו". מאוחר יותר, בשנת 1222, מוזכר המקום בכתבים בשם "ברבויזון" ובשנת 1392 תחת השם "ברבירון". ב-20 בנובמבר 1903 נפרד ברביזון מן היישוב שאי-אן בייר והפך לכפר עצמאי. הכפר, המשתרע על שטח של 5,270 דונם, הוא חלק מן הקנטון פֶּרט בנפה מלן (Melun). הכפרים הקרובים לברביזון הם שאי-אן-בייר, במרחק 2.24 ק"מ, סן-מרטן-אן-בייר (Saint-Martin-en-Bière) במרחק 2.74 ק"מ, פלרי-אן-בייר (Fleury-en-Bière) - במרחק 3.97 ק"מ וארבון-לה-פורה (Arbonne-la-Forêt) במרחק 4.65 ק"מ. מעבר לסן-מרטן-אן-בייר נמצאים היישובים ארבון-לה-פוֹרה ומילי-לה פוֹרה (Milly-la-Forêt). בשנת 2011 מנתה אוכלוסיית הכפר 1,357 תושבים. ההתפתחות הדמוגרפית נחקרה במפקדי אוכלוסין שבוצעו החל משנת 1906. במאה ה-21 נערך המפקד בכל חמש שנים, בדומה לכל הכפרים שאוכלוסייתם פחות מ-10,000 תושבים. ב-2011 הייתה צפיפות האוכלוסייה בכפר 255 תושבים על קילומטר מרובע. בשנת 2009 היו בכפר 831 יחידות מגורים, לעומת 767 בשנת 1999, מתוכן 70.9% היו מגורים ראשוניים, 14.8% -מגורים משניים ו-14.3% מגורים ריקים. מתוך מגורים אלה 88.2% היו בתים אישיים ו10.9-% - היו דירות. 82.6% מתוך המגורים הראשוניים היו בבעלות דייריהם, עליה ניכרת בהשוואה לשנת 1999 (66.2%). כלכלת ברביזון מבוססת על תיירות פנים ובינלאומית. עונת התיירות מתחילה בחג הפסחא ומסתיימת באוקטובר. לכפר מגיעים כ-35,000 מבקרים בשנה. מעל 60% מהתיירים הם צרפתים ויחידים. השאר הם תיירים זרים - מאירופה - גרמניה, בלגיה, הולנד, ארצות מזרח אירופה כולל רוסיה, ארצות הברית, סין, יפן, קוריאה, אוסטרליה, ברזיל וכו'. אכסניית גאן (L'auberge Ganne) הפכה בימינו למוזיאון מחוזי של אסכולת ברביזון. האכסניה פתחה את שעריה בשנת 1824. העיצוב והריהוט המקושטים עוצבו על ידי האמנים המקוריים. מוצגים בה כמה תמונות מקוריות. החל מדצמבר 1984 המקום מוכר כמונומנט היסטורי של צרפת. בית-הסטודיו "תיאודור רוסו" (La Maison-atelier Théodore Rousseau) הוא בית קטן הנספח לאכסניית גאן והנמצא בחלק האחורי של גן. פה חי הצייר תיאודור רוסו החל משנת 1847 ועד מותו כעבור עשרים שנה. ָ* בית הסטודיו "ז'אן-פרנסואה מילה"(La Maison-atelier Jean-François Millet) המוכר כמונומנט היסטורי החל משנת 1947. בית האירוח בא-ברו (L'Hôtellerie du Bas-Bréau) אירח בשנים 1877-1873 את הסופר רוברט לואיס סטיבנסון. היערות בסביבה. אנגליה איסט ברגהולט, אנגליה הונגריה סנטאנדרה, הונגריה יפן אסאגו, היוגו, יפן מדיה וקבצים בנושא ברביזון בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ברביזון (בצרפתית)
ריצ'רד ולנטיין מוריס

ריצ'רד ולנטיין מוריס (באנגלית: Richard Valentine Morris;‏ 8 במרץ 1768 – מאי 1815) היה קצין בצי של ארצות הברית. ריצ'רד מוריס נולד במוריסניה, אז במחוז ווסטצ'סטר, כיום ברובע הברונקס בעיר ניו יורק. אביו, לואיס מוריס, היה מחותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית. הוא מונה לקפטן בצי האמריקני ב־7 ביוני 1798. במלחמה הבלתי רשמית עם צרפת פיקד על הפריגטה (28 תותחים) "אדמס", ותפס בשבי כמה אוניות צרפתיות. עם צמצום הצי לאחר המלחמה שוחרר מוריס מן השירות והוחזק בעתודה. ב־1802, כשפרצה המלחמה הברברית הראשונה, נקרא לעמוד בראש שייטת בת שבע אוניות, שמשימתה לשים קץ להתקפות הקורסארים הברברים מטריפוליטניה ואלג'יריה על אוניות סוחר אמריקניות. מוריס, שהניף את דגל מפקד השייטת (קומודור) על הפריגטה "צ'סאפיק" (38 תותחים), הטיל עם אוניותיו הסגר מן הים על טריפולי. ההסגר נכשל והאוניות עשו את רוב זמנן בנמל גיברלטר. מוריס שוחרר מתפקידו, והפיקוד על השייטת הועבר לידי אדוארד פרבל. הוא נקרא לשוב לארצות הברית, עמד בפני ועדת חקירה והודח מן הצי ב־14 במאי 1804. מוריס היה חבר במפלגה הפדרליסטית ונציגה בבית הנבחרים של מדינת ניו יורק ב־1814. Cooper, James Fenimore. History of the Navy of the United States of America. I. H & E Phinney, 1847. p. 217. ריצ'רד ולנטיין מוריס, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
מכבי קריית ביאליק

מכבי עירוני קריית ביאליק היא קבוצת כדורסל ישראלית מהעיר קריית ביאליק המתמודדת בליגה א' צפון. הקבוצה העפילה לליגה הלאומית בסיום עונת 2001/02, בנוסף לזכייה בגביע האיגוד. בעונת הבכורה סיימה הקבוצה במקום הרביעי והפסידה בחצי גמר הפלייאוף לאליצור אשקלון 3-0. בעונת 2003/04 סיימה במקום התשיעי. בעונת 2004/05 סיימה במקום האחרון עם ניצחון בודד לאורך כל העונה ונשרה לליגה השלישית. בעונת 2010/11 הגיעה הקבוצה עד למשחק הגמר של גביע האיגוד, אך הפסידה לקבוצת הפועל אילת בסיכום שני מפגשים. בסיום עונת 2011/12, העפילה הקבוצה לליגה הלאומית לאחר ניצחון חוץ בהארכה במחזור האחרון מול מכבי קריית מוצקין 71-75. בסיום עונת 2012/13, ירדה קריית ביאליק ליגה הארצית ובחלוף עונה נוספת ירדה הקבוצה לליגה א' המועדון מפעיל שבע קבוצות גיל במחלקת הנוער המתחרות בליגות השונות. הקבוצה מארחת את משחקיה ב"מתנ"ס גבעת הרקפות" אימנו את קבוצת הבוגרים :רוני שיפטן, יואב גרשון, זיו תבור בסיום עונת 2017/18 העפילה הקבוצה לליגה הארצית. בסיום עונת 2018/19 ירדה הקבוצה לליגה א' אך נשארה עונה נוספת לאחר שאליצור פתח תקווה סטלמך ויתרה על מקומה בליגה. בסיום עונת 2020/2021 ירדה הקבוצה לליגה א', בה היא משחקת החל מעונת 2021/2022. גביע האיגוד: זכייה (1): 2002 גמר: 2011 טוני יאנגר ליאור שגב שמוליק ברנר ישראל ישי עדי כרמונה תמיר רטנבך שלמה יאסו ארט האוזי יוג'ין לג'ין אורן רדמי כפיר מרדכי זיו תבור עילי נוימן
גוליית (שיר)

"גוליית" הוא שיר של להקת כוורת שנכתב על ידי אלון אולארצ'יק ודני סנדרסון והולחן על ידי דני סנדרסון. השיר מתאר את מלחמת דוד וגוליית ופורסם באלבום צפוף באוזן של הלהקה. השיר נבחר כ"שיר השנה" במצעד הפזמונים בשנת תשל"ה. השיר מגולל את סיפורו (הבדיוני בחלקו) של גוליית, החל מהולדתו ועד מותו בקרב דוד וגוליית. סיפור מלחמת דוד בגוליית אמנם מוזכרים בתנ"ך (ספר שמואל א', פרק י"ז), אך רוב השיר הוא פרי הדמיון ומשולב בהלצות. גוליית מתואר בתנ"ך כענק שגובהו שש אמות וזרת. גם בשיר גוליית מתואר כענק אשר מגיל צעיר מטיל את מוראו על יתר האנשים: בגנון אמר שלום ילדים עברו לדום, בן חמש וכבר הספיק להביא הביתה סלע. בהמשך השיר מתואר ניצחונו של דוד על גוליית בעזרת רוגטקה: דוד מלך התעצבן "הרוגטקה תנגן!" אבן לעברו ירה קלע לו בול בפוני. תיאור זה מקביל לתיאור התנכ"י: ”וַיִּשְׁלַח דָּוִד אֶת יָדוֹ אֶל הַכֶּלִי וַיִּקַּח מִשָּׁם אֶבֶן וַיְקַלַּע וַיַּךְ אֶת הַפְּלִשְׁתִּי אֶל מִצְחוֹ וַתִּטְבַּע הָאֶבֶן בְּמִצְחוֹ וַיִּפֹּל עַל פָּנָיו אָרְצָה”. בנוסף, מילות השיר בסופו ”כל התנ"ך אמר תודה והתרגש” מזכירות את חגיגות היהודים לאחר הניצחון על הפלשתים. רבות נקודות השוני בין השיר לבין הסיפור המקראי. ראשית, סיפור דוד וגוליית הונצח בחברה הישראלית כסיפור המראה את חוסנו של העם היהודי ואילו פתיחת השיר טוענת בהומור כי: זהו שיר מאוד עצוב הנושא כזה כאוב, אם תשים תחבושת לא יעזור לך שנתיים. לידתו וגדילתו של גוליית המתוארים בשיר אינם מוזכרים בתנ"ך. גם נסיבות הקרב שונות לחלוטין: בסיפור המקראי מבקש שאול המלך מתנדב להילחם בגוליית ודוד מתנדב, ואילו בשיר דוד וגוליית נפגשים באקראיות, כאשר הקרב ניצת בעקבות התגרות של דוד בגוליית: ”בא אלי גוליית נחמד, שב אצלי על כף היד” שורה זאת מבוססת על שורה מהשיר "בא אלי פרפר נחמד" מאת פניה ברגשטיין. בשירו של סנדרסון, דוד השתמש ברוגטקה, בניגוד לתיאור התנ"כי שבה מתואר דוד משתמש בקלע. גוליית גם מוצג בשיר כאשקלוני ("ככה מדברים? שאל גוליית באשקלונית"), ואילו בתנ"ך מצוין שגוליית התגורר בגת. ייתכן שסנדרסון מתייחס לכך שבתנ"ך מוזכרת השפה 'אשדודית' (בספר נחמיה, פרק י"ג, פסוק כ"ד), אך סביר יותר שבחר ב"אשקלונית" בשל ההתאמה של המילה למשקל הפואטי של השיר (כמות ההברות במילה מתאימה בדיוק להשלמת השורה). "גוליית" באתר בית לזמר העברי
סבויה-מרקטי

סבויה-מרקטי (באיטלקית: Savoia Marchetti) הייתה יצרנית מטוסים איטלקית. החברה נוסדה על ידי לואיג'י קאפה (Luigi Cape) ב-1915 תחת השם SIAI‏ (Società Idrovolanti Alta Italia, מילולית: חברת המטוסים הימיים של צפון איטליה). לאחר מלחמת העולם הראשונה הוחלף שם החברה לסבויה, כאשר רכשה את Società Anonima Costruzioni Aeronautiche Savoia, יצרנית מטוסים אשר נוסדה גם היא ב-1915 על ידי אומברטו סבויה (Umberto Savoia). בשנת 1917 השיקה את מטוס הסיור הימי SIAI S.8. בשנת 1921 השיקה את המטוס הימי הדו-כנפי, חד מנועי SIAI S.21. השם מרקטי נוסף לשם החברה עם הצטרפותו של מתכנן המטוסים אלסנדרו מרקטי ב-1922. עד מהרה רכשה סבויה-מרקטי מוניטין של בניית מטוסים מהירים מאוד ובעלי רמת ביצועים גבוהה. עם הפיתוח המוצלח של הסירה מעופפת מדגם S.55, פרצה סבויה-מרקטי אל שוק המטוסים הבינלאומי כיצרן דומיננטי. החברה המשיכה להתפרסם בבניית מטוסים ימיים וסירות מעופפות שקבעו מספר שיאי מהירות וזמני שהייה באוויר כחלק מטיסות ראווה אשר נועדו למטרות פוליטיות ובעיקר להאדרתה של איטליה הפשיסטית. בהיותה החברה המועדפת על מרשל האוויר איטלו באלבו, החל פיתוח מואץ של מטוסים צבאיים שנטלו חלק במלחמות איטליה בשנות ה-30 ובמלחמת העולם השנייה. הבולט שבהם היה ה-SM.79, שהפך למפציץ הבינוני הנפוץ בשורות חיל האוויר האיטלקי אשר נטל חלק בכל זירות הלחימה ושימש גם כמפציץ טורפדו מוצלח בים התיכון. במהלך המלחמה הושמדה בהפצצות מרבית תשתית הייצור של סבויה-מרקטי. שמה של החברה שונה שוב, ל-SIAI-מרקטי, ב-1943. SIAI-מרקטי שרדה לאחר המלחמה בזכות בניית קרונות רכבת ומשאיות. אף על פי כן, נאבקה החברה במשך שש שנים עם חדלות פירעון לפני הכרזתה על הליך פירוק ב-1951. ב-1953 נפתחה החברה מחדש כיצרנית מטוסים קלים, לרוב בשיתוף עם יצרניות מטוסים אחרות. לאחר 1977 פעלה SIAI-מרקטי בתחום המסוקים תוך שיתוף פעולה עם חברת אגוסטה (Agusta), אשר הפכה אותה ב-1983 לחברת-בת שלה במסגרת תאגיד החלל והתעופה אגוסטה. מדיה וקבצים בנושא סבויה-מרקטי בוויקישיתוף SIAI Marchetti aircraft home page Savoia-Marchetti Aircraft, Virtual Aircraft Museum SOCIETA IDROVOLANTI ALTA ITALIA, Virtual Aircraft Museum Johnson, E. R. American Flying Boats and Amphibious Aircraft: An Illustrated History. McFarland, 2009. ISBN 0786439742. עמודים 14-15 Polmar, Norman. Bell, Dana. One Hundred Years of World Military Aircraft. Naval Institute Press, 2004. ISBN 1591146860. עמודים 79-81
דיוניסיוס (אפיפיור)

דיוניסיוס (בלטינית: Dionysius) היה אפיפיור בין השנים 259–268. דיוניסיוס כנראה נולד ביוון הגדולה, אך אין הוכחה לכך. הוא היה פרסביטר בכנסייה הרומית ונטל חלק במחלוקת סביב תקפות טבילת הכופרים. הוויכוח גרם לבישוף דיוניסיוס מאלכסנדריה לכתוב אליו מכתב בנושא זה. אחרי מותו של האפיפיור סיקסטוס השני נותר הכס האפיפיורי ריק משך כמעט שנה, משום שרדיפתם של הנוצרים לא אפשרה לבחור ראש חדש לכנסייה. רק כאשר שככו הרדיפות ניתן היה לבחור את דיוניסיוס למשרה ב-22 ביולי 259. כמה חודשים אחרי עלות דיוניסיוס לכס האפיפיור, הקיסר ולריאנוס שהוביל את הרדיפות נגד הנוצרים נתפס על ידי מלך פרס שאפור הראשון והוצא להורג. יורשו, הקיסר גליאנוס, הוציא צו סובלנות שהביא את הרדיפות לקיצן. גליאנוס התיר בצו לנוצרים, כפי שמספר אאוסביוס, לצאת ממקומות מחבואם (או, קריאה אחרת, לשוב ולקבל את רכושם) והכיר לראשונה ברכוש הכנסייתי ובהיררכיה הכנסייתית. תקופה זו נמשכה כארבעים שנה, ומוכרת כ"השלום הקטן של הכנסייה". בערך כשנה אחרי עלייתו לכס, בשנת 260 התעוררה סערה מתמשכת סביב מכתב של הבישוף דיוניסיוס מאלכסנדריה לאמוניוס ואאופרנוריוס בו השווה את האל לכורם ואת הלוגוס, הבן, לגפן, ותיאר את תכונותיו האנושיות של הבן (היינו, ישו). תיאור זה הביא לגינוי שלו ונטען כי דיוניסיוס ערך ויעוד ברומא בשנה זו ליישב את העניין ופרסם מכתב דוקטרינרי שבו הוקיע את תורתו השגויה של סבליוס, שהרחיק לכת וטען כי האל האב, ישו הבן (המילה, הלוגוס) ורוח הקודש היו ישויות נפרדות, ולא ביטויים של אותה ישות. אתנסיוס, שתיאר את הפרשה בפירוט, ביאר את עמדתו של דיוניסיוס מאלכסנדריה, הבהרותיו והתנצלויותיו, ויישב את טיעונו עם הדוקטרינה האורתודוקסית. סינוד אנטיוכיה שהדיח את הבישוף פאולוס מסמוסטה, שאף הוא אחז בדעות לא-אורתודוקסיות בנוגע לשילוש הקדוש שלח מכתב לדיוניסיוס בנוגע להליכי ההדחה שננקטו. דיוניסיוס מת ב-26 בדצמבר 268 והיה האפיפיור הראשון שלגביו לא נטען במסורה הנוצרית כי מת כמרטיר. צוו של גליאנוס לביטול רדיפות הנוצרים היה עתיד להיוותר בתוקף עד שנת 303. מדיה וקבצים בנושא דיוניסיוס בוויקישיתוף אנציקלופדיה קתולית אאוסביוס פמפיליוס, היסטוריה של הכנסייה אתנסיוס, הגנה על דיוניסיוס (de sententia sionysii) דיוניסיוס מאלכסנדריה, אגרות וקטעי אגרות דיוניסיוס מאלכסנדריה, קטעי כתבים דיוניסיוס (אפיפיור), נגד הסבליאניזם דיוניסיוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)