laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
יובל לוי (עורך דין)

יובל לוי (1932 – 5 באוגוסט 2024) היה עורך דין ישראלי, השותף הבכיר והמייסד בשותפות הנושאת את שמו. לוי נולד בתל אביב וגדל בירושלים. בתיכון למד בגימנסיה העברית רחביה בירושלים ובויטינגהם קולג' באנגליה, שם שהה בזמן מלחמת העצמאות. לוי למד במסגרת העתודה האקדמית משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים וסיים וב-1955. הוא התגייס לצה"ל ושירת בפרקליטות הצבאית ושימש תובע צבאי בפיקוד צפון. במסגרת זו היה התובע במשפטם של סגן מאיר מוזס וסמל מאיר יעקבי שנתפסו בסוריה במהלך מבצע צרצר ולאחר חזרתם לארץ הואשמו והורשעו במסירת סוד לאויב, לוי הביע צער על תפקידו בפרשה ותמך במתן חנינה לשניים 49 שנים לאחר מכן. הוא שירת כתובע צבאי ראשי של חיל הים, כתובע צבאי ראשי של חיל האוויר וכיועץ משפטי של הממשל הצבאי בסיני. הוא המשיך לשרת במילואים עד 1987. ייצג את האלוף שמואל גונן בפני ועדת אגרנט, ייצג את חיל האוויר בוועדת החקירה של אסון הנ"ד ואת האלוף יהושע שגיא בפני ועדת כהן. סיים תואר שני ודוקטורט במשפטים באוניברסיטת ייל ב-1960. בשובו מונה לחבר סגל הפקולטה למשפטים בשלוחת האוניברסיטה העברית בתל אביב ובהמשך באוניברסיטת תל אביב, כיהן כפרופסור חבר משנת 1982 וכפרופסור אמריטוס משנת 2002. היה שותף במשרד קומיסר ושות', אשר היה באותם ימים מן המשרדים המובילים בישראל, ובשנת 1973 ייסד פירמה עצמאית. יובל לוי פעל שנים רבות בעניינים ציבוריים: כחבר בוועדה המייעצת לרשות החברות, כחבר בוועדה לשינוי הדין הפלילי וכן בוועדה לפיקוח ואחריות בחברות ציבוריות. באמצע שנות השבעים התקבלה החלטת ממשלה על מינויו של פרופסור לוי ליועץ המשפטי לממשלה, אולם הוא סירב לקבל את התפקיד, ותחתיו מונה פרופסור אהרן ברק.[דרוש מקור] עיקר עבודתו האקדמית, במסגרת אוניברסיטת תל אביב, הייתה בדין הפלילי. יובל לוי הוביל משפטים אזרחיים מן המובילים והמתוקשרים במדינת ישראל. ב-2005 ייצג לוי את החברות כאל ודיינרס בתובענה ייצוגית גדולה שהוגשה כנגד חברות האשראי. התביעה נדחתה על ידי בית המשפט העליון. נפטר ב-5 באוגוסט 2024 ונקבר בבית הקברות בקיסריה. אתר האינטרנט של משרד עו"ד פרופסור יובל לוי ושות' אלה לוי-וינריב, ‏רבים מחבריי למקצוע הופכים לשכירי חרב, באתר גלובס, 24 באפריל 2008 הילה רז, פרופ' יובל לוי: "צריך ליצור הרתעה כספית על מי שמגיש תביעות סרק", באתר TheMarker‏, 3 במאי 2011 יהונתן ליס, הנשיא חנן את מאיר מוזס שהורשע לפני 49 שנה במסירת סוד בשבי הסורי, באתר הארץ, 4 בפברואר 2005 הוסר איום תביעה ייצוגית נגד חברות כרטיסי אשראי, באתר ynet, 14 במרץ 2005
דה אדג'

דה אדג' (באנגלית: The Edge, בתרגום חופשי: הקצה) הוא כינויו של המוזיקאי הבריטי דייב אוונס (נולד ב-8 באוגוסט 1961), הגיטריסט של להקת הרוק האירית U2 והכותב של חלק מהחומר שלה. הוא מדורג במקום ה-38 ברשימת "100 הגיטריסטים הגדולים" של מגזין רולינג סטון. אוונס נולד בלונדון, אנגליה להורים ממוצא וולשי. כשהיה בן שנה, משפחתו עברה לדבלין, אירלנד. למרות זאת שמר אוונס את אזרחותו הבריטית. אוונס קיבל שיעורי גיטרה ופסנתר והופיע ביחד עם אחיו דיק שיותר מאוחר הצטרף ללהקת Virgin prunes. ב-1976 הצטרף ללהקת U2. ב-1982, דה אדג' היה קרוב לעזוב את הלהקה מסיבות דתיות, אך לבסוף שוכנע להישאר. זמן קצר לאחר מכן, הוא כתב את "Sunday Bloody Sunday". בנוסף לעבודתו עם U2 דה אדג' הקליט עם אומנים כמו: ג'וני קאש, בי בי קינג, טינה טרנר ורון ווד. שיערו של דה אדג' התחיל להדלדל בתחילת שנות ה-20 לחייו, וכתוצאה מכך, הוא לובש כובעים בהופעות. סגנון הנגינה המיוחד שלו בגיטרה החשמלית, ביחד עם השימוש החדשני בתהליכי עיבוד סאונד ממוחשבים, עוזרים להגדיר את הסגנון המיוחד של U2. בשנת 2002 דה אדג' נבחר להופיע על בול מיוחד של אירלנד, בנוסף לעוד שלושה בולים של שאר חברי להקת U2 ועוד מספר בולים של מוזיקאים אירים מפורסמים. ב-2003, המגזין רולינג סטון דירג את דה אדג' במקום ה-38 ברשימת "100 הגיטריסטים הטובים של כל הזמנים". דה אדג' התחתן עם חברתו מנעוריו אליסון, ב-12 ביולי 1983. לזוג שלוש ילדות: הולי, ארן, ובלו אנג'ל. הזוג נפרד ב-1991, ולא היה יכול להתגרש בגלל החוק האירי. הגירושים הפכו לחוקיים ב-1995, והם התגרשו ב-1996. באוקטובר 1997 נולדה בתו הרביעית, סיאן, מהרקדנית והכוריאוגרפית של U2, מורלי שטיינברג. בספטמבר, 1999 נולד בנם, לוי. הזוג התחתן ב-22 ביוני 2002. מדיה וקבצים בנושא דה אדג' בוויקישיתוף דה אדג', ברשת החברתית אקס (טוויטר) דה אדג', במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) דה אדג', באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) דה אדג', באתר אפל מיוזיק (באנגלית) דה אדג', באתר ספוטיפיי דה אדג', באתר AllMusic (באנגלית) דה אדג', באתר MusicBrainz (באנגלית) דה אדג', באתר דיזר דה אדג', באתר Discogs (באנגלית) דה אדג', באתר Songkick (באנגלית) דה אדג', באתר SecondHandSongs דה אדג', באתר בילבורד (באנגלית) דה אדג', באתר טיידל (באנגלית) דה אדג' ברשימת "100 הגיטריסטים הגדולים", באתר רולינג סטון
צ'ארלס גרובס

צ'ארלס גרובס (באנגלית: Sir Charles Groves,‏ 10 במרץ 1915 – 20 ביוני 1992) היה מנצח בריטי. גרובס נולד בלונדון ושר במקהלה של קתדרלת סנט פול. בהמשך למד בקולג' המלכותי למוזיקה. הוא ניצח על תזמורת ה-BBC הצפונית (1944–1951), על תזמורת בורנמות (1951–1961) ועל התזמורת הפילהרמונית המלכותית של ליברפול (1963–1977). צ'ארלס גרובס היה המנהל המוזיקלי של האופרה הוולשית הלאומית (1961 - 1963) ושל האופרה הלאומית האנגלית (1978–1979). נוסף לכך, היה נשיא תזמורת הנוער הלאומית (1977–1992) ומשנת 1967 עד מותו היה מנצח חבר של הפילהרמונית המלכותית. חברות התקליטים שאצלן הקליט (בעיקר EMI) נטו לסווג את גרובס כמומחה למוזיקה בריטית. לעומת זאת, באולם הקונצרטים היה לו רפרטואר רחב-היקף. הוא היה המנצח הבריטי הראשון שביצע את כל הסימפוניות של מאהלר, ונודע כמי שמעודד מלחינים מודרניים ומשלב את יצירותיהם בתוכניותיו. צ'ארלס גרובס קיבל תואר אבירות בשנת 1973. פרס לאומי ליוצרי מוזיקה נקרא על שמו וניתן לאדם או לארגון, שתרם תרומה יוצאת דופן למוזיקה הבריטית. בקולג' המלכותי הצפוני למוזיקה יש מעונות סטודנטים הקרויים על שמו. מלקולם ארנולד: סימפוניה מס' 2 בטהובן: סימפוניה מס' 4 בליס: "גיבורי בוקר" האברגל בריאן: סימפוניה מס' 8 ומס' 9 פרנק ברידג': "האביב בא", "הים", "קיץ" בנג'מין בריטן: וריאציות על נושא של פרנק ברידג' ג'ורג' באטרוורת': "גדות גרין וילואו" פרדריק דיליוס: "קואנגה", "שפעת חיים", "קריאת הקוקייה הראשונה באביב" אדוארד אלגר: "קאראקטאקוס", קונצ'רטו לצ'לו (סולן: פול טורטלייה), "שיר בוקר", "שיר לילה", "סוויטת כתר הודו", "וריאציות אניגמה", "אור החיים", "סוויטה לחדר הילדים", סרנדה לכלי מיתר, "סוויטת סוורן" קונצ'רטו לכינור (יו בין, סולן) גבריאל פורה: Masques et bergamasques, "פאוואן" יוזף היידן: סימפוניה מס' 92, "אוקספורד", סימפוניה מס' 104, "לונדון" גוסטב הולסט: סימפוניה כוראלית, כוכבי הלכת, "סוויטת סנט פול" מוריס ראוול: פאוואן לנסיכה שהלכה לעולמה" אריק סאטי: "גימנופדי" סאליבן: "פתיחה לנשף", פתיחות לאופרות סאבוי, סימפוניה במי מז'ור (אירית) מייקל טיפט: פנטזיה קונצ'רטנטה על נושא של קורלי ראלף ווהן ויליאמס: פנטזיה על נושא של תומאס טאליס, "יו רועה הבקר" צ'ייקובסקי: "וריאציות רוקוקו" (טורטליה) ויליאם וולטון: "קפריצ'ו בורלסקו", "כתר קיסרות", "מרש אבל להמלט", פתיחה לפסטיבל יוהנסבורג, "שרביט הכתרה", פרלוד וסוויטה לריצ'רד השלישי, "סקאפינו", "ספיטפייר פרלוד ופוגה" וורלוק: "סוויטת קאפריול" צ'ארלס גרובס, באתר AllMusic (באנגלית) צ'ארלס גרובס, באתר MusicBrainz (באנגלית) צ'ארלס גרובס, באתר Discogs (באנגלית)
קונסטנטין סילבסטרי

קונסטנטין ניקולאיה סילבסטרי (ברומנית: ‏Constantin Silvestri‏Ⓘ‏, 13 במאי 1913 - 23 בפברואר 1969) היה מנצח ומלחין רומני. ב-1958 ערק מרומניה הקומוניסטית לאנגליה וב-1967 קיבל אזרחות בריטניה קונסטנטין סילבסטרי נולד ב-1913 בבוקרשט במשפחתו של אלואיס סולבסטרי ואנה לבית הבריצ'ק, בת למשפחה צ'כית שהתשקעה בוולאכיה ב-1848. למד פסנתר מגיל חמש. למד מספר שנים בקונרבטוריון בטרגו מורש. החל מ-1930 למד סילבסטרי בקונסרבטוריון של בוקרשט, רומניה עם מיכאיל ז'ורה (קונטרפונקט),פלוריקה מוזיצ'סקו (פסנתר), דומיטרו קוקלין (קומפוזיציה) וקונסטנטין בריילויו (פולקלור). בתחום הניצוח הוא היה אוטודידקט והתחיל את פעילותו בגיל 17 עם התזמורת הסימפונית של הרדיו הרומני של בוקרשט. בשנת 1935 קיבל את פרס הקומפוזיציה על שם ג'ורג'ה אנסקו ובאותה שנה התמנה למנהל המוזיקלי של האופרה הרומנית. לאחר מלחמת העולם השנייה היה מנהל הפילהרמונית של בוקרשט עד שנת 1956 כאשר עבר לפריז. הוא גם לימד כיתת ניצוח רבת ערך בקונסרבטוריון של בוקרשט. בשנת 1957 הופיע באנגליה, בניצוח על הפילהרמונית של לונדון ועל תזמורת פילהרמוניה. ההצלחה המיידית הובילה לחוזים נוספים ולקונצרטים בגרמניה, שווייץ, איטליה, הולנד ולהקלטות בפריז, שבעקבותיהן קיבל את הפרס הגדול של הדיסק. סילבסטרי היה מנצח תוסס ונמרץ, שהתמנה בשנת 1962 למנצח הראשי של תזמורת בורנמות באנגליה והעלה את רמת הביצוע שלה. כמוהו כמנצח רומני אחר, סרג'יו צ'ליבידאקה, דרש סילבסטרי שעות רבות לחזרות והודות לכך השיג ביצוע מלוטש ומשוכלל. בהמשך חייו ניצח סילבסטרי בגדולי המרכזים המוזיקליים של אירופה, ביפן, באוסטרליה וגם בדרום אמריקה. המוזיקולוג יוג'ין פריקופ כתב ביוגרפיה של קונסטנטין סילבסטרי. הקלטות נודעות של סילבסטרי הן "אלאסיו" של אלגר והסימפוניה החמישית של צ'ייקובסקי. סילבסטרי היה נשוי פעמיים. אשתו הראשונה החל מ-1942 הייתה ויוריקה לבית אנדרייסקו, בתו של עורך דין מיאשי, נפטרה בשווייץ ב-1962. אשתו השנייה הייתה רגינה לבית מייסנר. Alain Pâris (dir.), Dictionnaire des interprètes et de l'interprétation musicale au XXe siècle, Paris, Laffont, coll. « Bouquins », 2015 (réimpr. 1985, 1989, 1995, 2004), 5e éd. (1re éd. 1982), 1 278 p. (ISBN 978-2-221-08064-1 et 2-221-08064-5, OCLC 901287624, lire en ligne [archive]), p. 818–819. Raymond Carpenter: Constantin Silvestri, magician – A view fromthe*orchestra. Romanian Musical Adventure, 2011 John Gritten: A musician before his time : Constantin Silvestri conductor,composer, pianist. London : Warwick Editions, 1998 מדיה וקבצים בנושא קונסטנטין סילבסטרי בוויקישיתוף קונסטנטין סילבסטרי, באתר MusicBrainz (באנגלית) קונסטנטין סילבסטרי, באתר Discogs (באנגלית) Muzicieni în arhive (ברומנית), (באנגלית) קונסטנטין סילבסטרי, באתר "Find a Grave" (באנגלית) Anda Anstasescu Constantin Silvestri biografie anda anastasescu interview by john gritten- silvestri the last ten years may 2013
בריטניקוס

טיבריוס קלאודיוס קיסר בריטניקוס (12 בפברואר 41 - 11 בפברואר 55) היה אציל רומאי מהשושלת היוליו-קלאודית ובנו של קיסר רומא, קלאודיוס. בנוסף לכך, הקיסר טיבריוס היה דודו מדרגה שנייה מצד אביו, הקיסר קליגולה היה בן דודו מצד אביו, והקיסר נירון היה אחיו החורג, גיסו והבן של בת דודתו, אגריפינה הצעירה. בריטניקוס נולד בשם טיבריוס קלאודיוס גרמניקוס, כחודש אחרי עליית אביו, קלאודיוס, לשלטון. מאחר שהיה בנו הבכור של הקיסר (בן אחר של קלאודיוס נפטר כמה עשרות שנים לפני כן), סומן מלידתו כיורש פוטנציאלי. כשהיה בן שנתיים הציע הסנאט לאביו את תואר הכבוד "בריטניקוס" לציון כיבושה של בריטניה על ידי האימפריה. קלאודיוס עצמו סירב לתואר, ובחר להעניק אותו לבנו. בריטניקוס היה כלי במזימתם של אמו ולריה מסלינה ובעלה גאיוס סיליוס. בשנת 48 הם תכננו להדיח את קלאודיוס ולהמליך תחתיו את בריטניקוס וכך לשלוט כעוצרים מטעם הילד הצעיר. מזימתם נכשלה והם הוצאו להורג על ידי קלאודיוס. אחרי חשיפת הקשר, נישא קלאודיוס לאחייניתו, אגריפינה הצעירה, ואימץ את בנה נירון. הוא קבע את בנו המאומץ כיורשו. דבר זה פגע במעמדו של בריטניקוס. לפי ההיסטוריון טקיטוס האחים החורגים לא הסתדרו ביניהם: בריטניקוס המשיך לקרוא לנירון בשם הלידה שלו, ונירון טען שבריטניקוס הוא לא באמת בנו הביולוגי של קלאודיוס. בשנת 54 בריטניקוס היה על סף ההגעה לגיל הבגרות, לפי החוק הרומאי, ודבר זה חיזק את מעמדו כיורש. לפי ההיסטוריון סווטוניוס, קלאודיוס שקל להתגרש מאגריפינה, להדיח את בנה נירון ולמנות את בריטניקוס כיורשו היחיד. בנאומו האחרון לפני הסנאט, קלאודיוס התייחס לבריטניקוס ולנירון כשווים. קלאודיוס נרצח ב-13 באוקטובר 54 על ידי אגריפינה לפני שיכול היה לשנות את סדרי הירושה. בריטניקוס ואחיותיו ננעלו בביתם כדי להבטיח שאף אחד לא יוכל לאיים על מעמדו של נירון. בנוסף, צוואתו האחרונה של קלאודיוס נגנזה, משום שבריטניקוס הוזכר בה כיורש אפשרי. תומכו העיקרי של בריטניקוס, טיבריוס קלאודיוס נרקיסוס, הוצא להורג. אגריפינה, ששלטה באימפריה באמצעות בנה נירון, התחילה לחפש לו מחליף כתוצאה מסכסוך שפרץ ביניהם. בריטניקוס נתפס בעיניה כמועמד מתאים. נירון הבין שבריטניקוס מסכן את שלטונו. הוא הרעיל אותו בזמן מסיבה. בריטניקוס נפטר ב-11 בפברואר 55, יום אחד לפני יום הולדתו ה-14 וחודש לפני מועד הפיכתו לבוגר על פי החוק הרומאי. לפי סווטוניוס, הקיסר טיטוס היה חברו הקרוב של בריטניקוס. הוא טען שישב עם בריטניקוס בארוחתו האחרונה וטעם מהאוכל המורעל שהרג אותו. בזמן שלטונו הקים טיטוס פסלים וטבע מטבעות לזכר חברו המת. מדיה וקבצים בנושא בריטניקוס בוויקישיתוף
כזבי בת צור

כָּזְבִּי בַת צוּר היא דמות המוזכרת בפרשת בלק ופרשת פינחס (במדבר כה), שהייתה בת אחד מחמשת נשיאי מדין (לפי חז"ל מדובר בבלק שהפך למלך מואב). כזבי זנתה עם נשיא שבט שמעון, זמרי בן סלוא, בזמן חניית בני ישראל בשיטים. בתגובה למעשה הרג פינחס את שניהם ברומח. לפי הכתוב בתורה, לאחר ארבעים שנות הנדודים במדבר הגיע עם ישראל לשיטים ,שם חנה. קודם לכן ניסה בלעם, שנשכר על ידי בלק בן ציפור מלך מואב, לקלל את ישראל אך ה' שם בפיו דברי ברכה. המדרש מביא כי כאשר בלעם ראה זאת, ייעץ לבלק להכשילם על ידי בנות מדין. בלק קיבל את העצה ושלחן. הן פיתו חלק מעם ישראל לזנות עמהן ושכנעום להשתחוות לבעל פעור. שיא החטא של העם מגולם בלקיחת זמרי בן סלוא נשיא שבט שמעון בריש גלי את כזבי בת צור והכנסתה לעין כל לאוהלו כדי לשכב עימה. בעת ההימשכות של ישראל אחר בנות מואב ומדיין וסגידתם לבעל פעור עקב כך, פורצת מגפה בעם. על פי המדרש (ירושלמי סנהדרין פ"ט) תפס זמרי את כזבי המדינית בבלוריתה ובא לפני משה בשאלה: "בן עמרם (כביטוי לזלזול)! זו אסורה או מותרת? ואם תאמר אסורה, בת יתרו (צפורה, אשת משה) מי התירה לך?" זאת למרות שמשה היה מותר לו לשאת את צפורה, מאחר שלקחה לפני מתן תורה. אבל מאחר שזמרי לא בא כדי לשאול הלכה אלא להתריס בלבד, נעלמה ממשה ההלכה והוא לא ידע להסביר את מעשיו. הדבר גרם לתגובה קשה בעם: "געו כולם בבכיה, והיינו דכתיב והמה בוכים פתח אוהל מועד". המקרא מתאר את הריגתם בקצרה: ”וירא פינחס בן אלעזר בן אהרן הכהן ויקם מתוך העדה ויקח רמח בידו. ויבוא אחר איש ישראל אל הקבה וידקר את שניהם את איש ישראל ואת האישה אל קבתה”. במדרש תנחומא נאמר שנעשו לפינחס כמה נסים: שהצליח לדקרם צמוד לאברי מינם וכך כולם ראו שהיה מדובר בחטא של זנות. הגיע מלאך וסתם את פיהם של זמרי וכזבי כדי שלא יצעקו. שהצליח להרים את שניהם. שהרומח לא נשבר. שפתח האוהל הוגבה. הגיע מלאך והדף את בני שבט שמעון שרצו לפגוע בפינחס. המדרש מסביר כי משה שכח את ההלכה ולא ידע מה לעשות, ופינחס היה היחיד שזכר את ההלכה: "וירא פינחס בן אלעזר, מה ראה? אמר רב, ראה מעשה ונזכר הלכה... הבועל את הגויה קנאין פוגעין בו". חטא בעל פעור מדיה וקבצים בנושא כזבי בת צור בוויקישיתוף שיחה על מהלך הריגת כזבי בת צור על ידי פנחס בן אלעזר, סרטון באתר יוטיוב כזבי (אישיות מקראית), דף שער בספרייה הלאומית תנחומא בלק ד
ז'אן-מרי לבלאן

ז'אן-מרי לבלאן (בצרפתית: Jean-Marie Leblanc; נולד ב-27 ביולי 1944), הוא רוכב אופניים צרפתי (רוכב עבר), עיתונאי ומנהלו של מרוץ האופניים הטור דה פראנס בשנים 1989–2005. נולד בצפון צרפת והפך לרוכב מקצועני ב-1966. עד פרישתו ב-1971, השיג הישגים בינוניים בלבד. הצטיין במרוצי קריטריום ובמרוצי קטעים קצרים. הישגו הבולט ביותר הוא המקום השני, בדירוג הכללי, במרוץ הצרפתי "Les Quatre Jours de Dunkerque" (ארבעת הימים של דנקרק), ב-1970. לאחר פרישתו, הפך לעיתונאי ספורט בל'אקיפ. ב-1989 נתמנה למנהלו של מרוץ האופניים החשוב בעולם - הטור דה פראנס. בניהולו, הפך המרוץ למודרני יותר והגיע לשיאים חדשים של פופולריות בכל רחבי העולם. בחלק משנותיו כמנהל המרוץ, היה לבלאן במוקדם של ויכוחים חוזרים ונשנים, כאשר הזמין לטור דה פראנס קבוצות צרפתיות, שנחשבו כחלשות, והעדיפן על פני קבוצות מארצות אחרות שנחשבו כחזקות יותר ובעלות סיכויים להשפיע על מהלך המרוץ. ב-2005 פרש מניהול הטור דה פראנס לטובת סגנו, בשנים שלפני כן, כריסטיאן פרודום, אך נשאר כמנהל בחברת Amaury Sport Organisation אשר מלבד הטור דה פראנס, מארגנת גם את מרוצי האופניים של פריז-ניס, פריז - רובא ולייז'–בסטון–לייז' ואת מרוץ המכוניות ראלי דקר. פרש מעבודתו בחברת A.S.O. ב-31 בינואר 2007. אקורד הסיום שלו היה ארגון מרוץ האופניים בקטר, הטור של קטר, בינואר 2007. הודיע כי לאחר פרישתו יתמסר לתחביבו - מוזיקה ולנגינה בקלרינט בהרכב ג'אז בו הוא חבר. מדיה וקבצים בנושא ז'אן-מרי לבלאן בוויקישיתוף ז'אן-מרי לבלאן, באתר Cycling Archives רשימת הישגיו כרוכב (בצרפתית)
גשר גליניקה

גשר גליניקה (בגרמנית: Glienicker Brücke) הוא גשר בגרמניה מעל הנהר האפל (Havel), אשר מקשר בין ברלין לפוטסדאם. הגשר נבנה בשנת 1907. בשנת 1945, לאחר שבעלות הברית חילקו ביניהן את העיר ברלין, הפך הגשר לנקודת גבול בין האזור האמריקאי (המערבי) לבין האזור הסובייטי (המזרחי). במהלך המלחמה הקרה בוצעו על גשר גליניקה חילופי מרגלים בין ברית המועצות לארצות הברית, ובשל כך זכה גשר זה לכינוי "גשר המרגלים". החלפה הראשונה בוצעה ב-10 בפברואר 1962, כאשר רודולף אבל, מרגל של הק.ג.ב. אשר נתפס על ידי ה-FBI בארצות הברית, הוחלף תמורת פרנסיס גארי פאוורס, טייס מטוס ריגול אמריקאי שהופל בשמי ברית המועצות. ההחלפה השנייה בוצעה ב-12 ביוני 1985, כאשר 23 סוכני ריגול אמריקאים, אשר נתפסו במזרח אירופה, הוחלפו תמורת 4 סוכנים סובייטים שנתפסו במערב. ההחלפה השלישית בוצעה ב-11 בפברואר 1986, כאשר במסגרת עסקת חילופי מרגלים שוחרר אסיר ציון נתן שרנסקי. לעומת החילופים הקודמים, אשר בוצעו בחשאי, החלפה זו בוצעה לאור מצלמות התקשורת. שרנסקי התעקש להתריס כנגד ברית המועצות, ובניגוד להוראה שקיבל מהחייל ששחררו, לצעוד ישר – הוא חצה את הגשר בעקלתון. בשנת 1990, לאחר איחוד גרמניה, חדל הגשר לשמש נקודת גבול והפך לגשר רגיל. גשר המרגלים מדיה וקבצים בנושא גשר גליניקה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של גשר גליניקה (באנגלית)
חמשת הכללים

חמשת הכללים, או חמשת הצווים (בפאלי: פאנצ'אסילה), הם חמישה חוקים המהווים את קוד ההתנהגות הבסיסי בבודהיזם. בודהיסטים מכל הזרמים הבודהיסטים שאינם נזירים, מקבלים על עצמם צווים אלה. חמשת הצווים הם: הימנעות מלקיחת חיים של כל יצור (פנאטיפטה). הימנעות מלקיחת דבר שלא ניתן ביודעין, לרבות דברים שנמצאו. הימנעות ממיניות לא נאותה. כלל זה לפעמים מתורגם גם הימנעות ממיניות מזיקה או לא אחראית. הימנעות מאמירת שקר. הימנעות מנטילת חומרים משכרים המובילים לחוסר אחריות או פוגעים בתודעה. האנשים הרגילים מבטיחים ללכת על פי צווים אלה בזמן שהם הופכים לבודהיסטים, כאשר הם "לוקחים מחסה" בשלוש אבני החן: בבודהה (מורה), בדהרמה (לימוד), ובסנגהה (קהילת הנזירים והנזירות). מתרגל שאינו נזיר הלוקח על עצמו את הצווים נקרא אופאסקה (חסיד בעל בית). נאמר שהבודהה חשב על חמשת הכללים מתוך חמלה, ולא מתוך רצון לשלוט בהולכים אחריו, ולכן יש לקחת אותם מתוך רצון חופשי ולא בתור צווים שמקורם בישות אלוהית. יש לראות בהם קווים מנחים לעבר חיים של הארה, ולא סתם כחוקי מוסר שנכפים מבחוץ ושיש לציית להם בכל זמן. החוקים נועדו לאפשר חיים בצוותא שתומכים בתרגול הדרך הבודהיסטית וכן לתת איזון פסיכולוגי ומניעה של קונפליקטים. הבודהה אמר שציות לכללים הוא מתנה של אדם לעצמו ולאחרים. הוא גם תיאר את התגמולים של הליכה אחר הכללים, ואת ההשלכות הרעות של שבירתם. מלבד חמשת הכללים, כל אדם יכול לקבל על עצמו דרגות גבוהות יותר של תרגול: שמונה, עשרה – או נזירות מלאה, שבה מעל מאתיים כללים. ארבע האמיתות הנאצלות שלוש אבני החן הדרך המתומנת הנאצלת מדיה וקבצים בנושא חמשת הכללים בוויקישיתוף Anguttara Nikaya 8.39 Anguttara Nikaya 8.39 Anguttara Nikaya 8.40
ט' בניסן

ט' בניסן הוא היום התשיעי בחודש השביעי בשנה העברית, למניין החודשים מתשרי, והיום התשיעי בחודש הראשון למניין החודשים מניסן. ט' בניסן לעולם לא יחול, בלוח העברי הקבוע, בימים שלישי, חמישי ושבת, ועל כן הוא משתייך לקבוצת הימים הנקראת "לא גהז". פרשת בר המצוה של ילד שנולד ט' בניסן היא ברוב מהשנים הפשוטות פרשת צו, אך בשנים פשוטות מקביעות (הכז) פרשת בר המצוה תהיה חול המועד פסח. בשנים מעוברות, פרשת בר המצווה, בשנים מקביעות (בחה, זחג, זשה) היא פרשת מצורע, בשנים מקביעות (גחז וגכז) פרשת בר המצוה תהיה חול המועד פסח, בשנים מקביעות (החא והשג) פרשת בר המצווה תהיה פרשת אחרי מות קורבן אבידן בן גדעוני נשיא שבט בנימין פורים שני בקהילת קרפינטראץ. ה'קפ"א – סיומה של "גזרת וינה": שארית יהודי וינה, כ-200 נפש, הועלו על המוקד לאחר שעונו וסירבו להמיר את דתם, ורכושם הוחרם ה'תרי"ט – עלילת הדם בגאלאץ: בגאלאץ מופצת עלילת דם ומתפרצות פרעות כנגד יהודי העיר ה'תרס"ג – פורצות פרעות קישינב ה'תש"ח – מלחמת העצמאות: נפתח מבצע אברהם ה'תרפ"ד – דן בן אמוץ, סופר, עיתונאי, תסריטאי ושחקן קולנוע ישראלי (נפטר ה'תש"ן) ה'תרצ"ד – דוב ברל ויין, סופר אמריקאי, מרצה בכיר, ורב של בית כנסת הנשיא בשכונת רחביה בירושלים ה'שצ"ז – הרב יוסף יוזפא האן נוירלינגן, פוסק הלכה מחכמי פרנקפורט דמיין, מחבר "יוסף אומץ" ה'תקצ"ה – רבי שמואל טיקטינסקי, מייסד ישיבת מיר וראש הישיבה הראשון. ה'תשכ"ט – הרב אריה לוין, רב האסירים (נולד בה'תרמ"ה) ה'תשל"ב – הרב חיים מאיר הגר, ידוע גם כ"אמרי חיים", האדמו"ר מוויז'ניץ, ממנהיגי היהדות החרדית, חבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל וממנווטי דרכה (נולד בה'תרמ"ח) ה'תשל"ו – הרב משה אוירבך, היסטוריון ומחנך, מראשי אגודת ישראל ותנועת עזרא וממייסדי החינוך הדתי המודרני בארץ ישראל (נולד בה'תרמ"א) ה'תשמ"ג – שאול ליברמן, חוקר התוספתא ומגדולי חוקרי התלמוד, מראשי בית המדרש לרבנים באמריקה וחתן פרס ישראל ח' בניסן – י' בניסן ניסן לסדר התפילה ליום זה, הכולל פיוטים, על הנסים, הלל וקריאת התורה, ראו סדר התמיד אביניון תקכ"ז, דפים קלה:–קלז.
זר פרחים

זר פרחים הוא מקבץ פרחים המאוגדים בצורה דקורטיבית תוך התחשבות בסוג הפרחים ובצבעם. קיימים עיצובים רבים ושונים לזרי פרחים הנשזרים בטכניקות שונות ובהתאמה לסוג האירוע. כמו כן, בכל סוג של עיצוב ישולבו סוגי פרחים שונים. איקבנה - סידור פרחים יפני - זו אמנות שמשתמשת בפרחים, בענפים ובעלים בהתאם לעונה. שוזרים אותם בתוך כלי מיוחד, שהוא חלק קריטי לא פחות מהשזירה ומהפרחים, הענפים והעלים. בעזרת הכלים והסידור מביעים את היופי והכבוד לחיים ולטבע זר פרחים אובאלי – זרי הפרחים המעגליים הם זרי הפרחים הניתנים כמתנה. זר פרחים מסוג זה נשזר מכל סוגי הפרחים ונארז בעזרת מספר סוגי עטיפה דקורטיביים. בין סוגי העטיפה ניתן למצוא צלופן, בד יוטה, נייר קרפ, אריזות רשת ועוד. סידורי פרחים – אלו נשזרים בתוך כלי המכיל ספוג לפרחים הספוג במים. סידורי הפרחים הם לרוב היקרים ביותר בשל הכמות הרבה של הפרחים אותם ניתן לשזור בסידור וכן בשל הכלי שבתוכו הם נשזרים. זרי כלה - נשזרים בדרך כלל בצורה צפופה בכלי עם ספוג לפרחים (מיקרופון) כאשר ראשי הפרחים נושקים אחד לשני והגבעולים נקשרים בסרט צבעוני התואם לצבעי הזר – היום מקובל לשזור את זרי הכלה מוורדים. זר פרחים מעוצב – זרי פרחים מעוצבים לרוב מעוצבים בצורה מינימליסטית כאשר הדגש הוא על עיצוב הזר ולא על כמות הפרחים. זר זה יהיה בדרך כלל יקר יותר מאשר זרי הפרחים האובאליים (ביחס לכמות הפרחים). זרי אבל - את זרי האבל שוזרים בצורה עגולה כאשר את הפרחים נועצים בגלגל קש המלופף בעטיפת פלסטיק. בגלגל האבל נהוג לנעוץ גרברות וחרציות ולהשלים עם ירק. זר יום הולדת - זר שצורתו ככתר המיועד לילד החוגג יום הולדת. בעבר נשזר בשזירה ביתית, כשהפרחים היו פרחי בר או גינה שנקלעו לזר עגול, אשר יוצב לעיתים באמצעות חוט ברזל דק. כיום משתמשים פעמים רבות בתחליפי פלסטיק. נערות בת מצווה עונדות לעיתים זר הנשזר בחנויות פרחים מפרחים חיים או מיובשים. זר חג - ילדים בישראל עונדים זרי ירק או פרחים בחגים בעלי מאפיינים חקלאיים, כגון חגיגות נטיעות טו בשבט וחגיגות ביכורים בשבועות. פרח
תיאטרון קהילתי

תיאטרון קהילתי הוא תיאטרון שנוצר על ידי שחקנים (לרוב לא מקצועיים) השייכים לקהילה או אוכלוסייה מסוימת ומעלים הצגה שמבוססת על סיפורים מחייהם אשר עוסקים בקונפליקטים, ההתמודדויות והשאיפות שלהם. מטרת התיאטרון הקהילתי היא לשרת את הצרכים החברתיים של קהילות ואוכלוסיות בארץ שעניינן לא מקבל ביטוי הולם ולהביא לשינוי חברתי. תהליך העלאת ההצגה בתיאטרון קהילתי נעשה בחמישה שלבים: 1) גיבוש הקבוצה- איתור משתתפים בעלי מכנה משותף השייכים לאותה קהילה או אוכלוסייה וזאת בשיתוף פעולה עם אדם מאותה קהילה על מנת לספק מענה לצורכי הקהילה הספציפיים. 2) רכישת כלים תיאטרוניים- במהלך מפגשי הקבוצה המשתתפים לומדים משחק באמצעות משחקי תפקידים, תרגילי אלתור ועבודה על דמויות וסצנות. 3) שאיבת חומרים- המשתתפים מביאים חומרים מקוריים מחייהם דרך כלים תיאטרוניים, מחברים את החומרים הללו לסיפור משותף, כותבים טקסטים והבמאית מעבדת אותם לכדי הצגה. 4) הפקה- לאחר שהטקסט כתוב השחקנים לומדים אותו בע"פ, עובדים על הדמויות שלהם ומערכות היחסים ביניהן ושפת הגוף על הבמה. 5) הצגה- לקראת ההצגה המשתתפים עושים חזרות לעיתים קרובות יותר על מנת לעלות לבמה מוכנים, להעביר מסר לקהל ולהציג אותו על הצד הטוב ביותר. ייחודו של התיאטרון הקהילתי הוא פרי יצירתם של אנשי התיאטרון הקהילתי שמשמיעים את הקולות האותנטיים שלהם, מבטאים את הנושאים שמעסיקים אותם אותם ביום-יום שלא עולים בסדר היום ומייצגים את הקהילה או האוכלוסייה ממנה באו ובכך התיאטרון הקהילתי נותן תחושה של שליחות. התיאטראות הקהילתיים בישראל בעיקר פועלים בערים הגדולות. נכון ל-2007, התיאטראות הקהילתיים בישראל פעלו למעלה משלושים שנה. כיום התיאטראות הקהילתיים עשירים בתרבות ופועלים בהרבה מקומות בארץ שבהם משתתפים שחקנים בגילאים שונים, החל מבני נוער עד למבוגרים שעובדים עם אנשי מקצוע מתחום התיאטרון ומתחומי החינוך והרווחה. למרות שהתיאטרון הקהילתי פחות פופולרי מסוגי תיאטרון אחרים- מספר האנשים שעוסקים ושמשתתפים באומנות הבמה הנ"ל גדל. שחקני התיאטרון הקהילתי מבטאים באמצעות התיאטרון את מחשבותיהם, תשוקותיהם, חוויות מחייהם ואת הזיכרונות שלהם שלרוב לא מדוברים בשיח התרבותי המוביל. למעשה, הטקסט הבימתי מהווה עבורם כלי שבעזרתו הם מייצגים את קבוצת המיעוט שבאו ממנה ובכך מגבשים את זהותם העצמית והתרבותית. קהילה תיאטרון במה הצגה זהות מתנ"ס שולמית לב-אלג'ם, ניצבים בקדמת הבמה, הוצאת פרדס ואוניברסיטת חיפה, 2010. ברסלר שלומית (2006), עדיף להיות צרודה מאשר אילמת. הוצאת פרדס תיאטרון קהילתי, דף שער בספרייה הלאומית קהילה על הבמה – תיאטרון קהילתי מאז ועד היום תיאטרון קהילתי תאטרלי, תאטרון, קהילה ומה שביניהם | אז מה זה תיאטרון קהילתי ומה מטרתו, באתר www.theatrali.co.il תיאטרון קהילתי:כלי להעצמה חברתית, ‏17 ביוני 2014 תיאטרון נגד: מחאה סמלית ופעולה חברתית בירושלים