laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
הנרי פורסטר, ברון פורסטר הראשון

הנרי ויליאם פורסטר, ברון פורסטר הראשון (באנגלית: Henry William Forster, 1st Baron Forster;‏ 31 בינואר 1866 – 15 בינואר 1936) היה מדינאי שמרן בריטי שכיהן כמושל הכללי השביעי של אוסטרליה. הנרי פורסטר נולד בנפת קטפורד, אז במחוז קנט (היום חלק מרובע לואישהאם של לונדון), אנגליה. הוא היה בנו של קצין צבא. הוא התחנך באיטון קולג' ובאוניברסיטת אוקספורד. הוא שיחק קריקט בנבחרות של אוניברסיטת אוקספורד ושל מחוז המפשייר ובקבוצות קריקט נוספות. הוא כיהן כנשיא מועדון הקריקט של מארילבון ועסק גם בשיט יאכטות ובמרוצי סוסים. בבחירות הכלליות של 1892 נבחר פורסטר כחבר בית הנבחרים הבריטי. ב-1901 הוא מונה להיות סגן הלורד לוטננט של קנט (תפקיד טקסי). בין השנים 1902 – 1905 הוא שימש כלורד האוצר (Lord of the Treasury) בממשלת המפלגה השמרנית בראשותו של ארתור ג'יימס בלפור ובין השנים 1915 – 1919, בתקופת מלחמת העולם הראשונה כמזכיר הפיננסי של משרד המלחמה. ב-1919 הוענק לו תואר ברון פורסטר. ביוני 1920 קיבל פורסטר את ההצעה לכהן כמושל הכללי של אוסטרליה. זמן קצר לאחר מכן, ב-28 ביוני הוענק לו תואר אביר מפואר של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש. פורסטר היה המושל הכללי הראשון שמונה לאחר התייעצות עם ממשלת אוסטרליה. לפני אישורו של המינוי על ידי ראש ממשלת אוסטרליה, בילי יוז, הציע שר המושבות, אלפרד מילנר, שתי הצעות שנדחו על ידי יוז. הסיבה שיוז העדיף את פורסטר נבעה ככל הנראה מצניעותו ומהמחשבה שהוא יוכל לשלוט עליו. עברו כספורטאי היה גם שיקול שנלקח בחשבון. פורסטר הגיע לאוסטרליה באוקטובר 1920. הוא נוכח שהאווירה הנעימה, שהייתה מנת חלקה של הפוליטיקה האוסטרלית לפני המלחמה, פינתה את מקומה למאבקים מרים שהתחוללו בתקופת המלחמה. מפלגתו של יוז, המפלגה הלאומית, הייתה המפלגה השלטת ומפלגת הלייבור, שישבה באופוזיציה, הייתה אנטי-אימפריאליסטית. במהלך חמש שנות כהונתו כמושל הכללי לא לקח פורסטר חלק ישיר במהלכים הפוליטיים באוסטרליה. בתקופה זו היה רק חילוף ממשלות אחד, כאשר בפברואר 1923 הוחלף יוז על ידי סטנלי ברוס ופורסטר לא לקח כל חלק במהלכים שהובילו לחילוף זה. ככל שאוסטרליה נעשתה יותר ויותר עצמאית ויותר בטוחה בעצמה ביחסיה הבינלאומיים, דעך תפקידו של המושל הכללי כמשגיח וכמתווך. קודמו של פורסטר בתפקיד, רונלד מונרו פרגוסון, התנגד לתהליך זה, אך לפורסטר לא הייתה אישיות חזקה דיה כדי להמשיך בגישה זו. תחת זאת הפך אופי תפקידו של פורסטר דומה יותר לזה של המושל הכללי של ימינו: עריכת נשפים, ביקור בביתי חולים ונוכחות באירועי ספורט. כתוצאה מכך הוא נעשה לאישיות אהודה יותר בהשוואה לקודמיו, אך הייתה לו השפעה פחותה בהשוואה אליהם. פורסטר ואשתו, רייצ'ל, הקדישו את זמנם לענייני צדקה והוא בילה זמן רב בביקורים במדינות אוסטרליה, השתתף בחנוכת אנדרטאות זיכרון למלחמה ונשא נאומים פטריוטיים. פורסטר היה המושל הכללי הראשון של אוסטרליה שתפקידו היה ייצוגי בלבד. פורסטר סיים את תפקידו ועזב את אוסטרליה באוקטובר 1925. לאחר שובו לבריטניה הוא התיישב ליד סאות'המפטון, שם חי עד מותו ב-1936. להנרי ורייצ'ל פורסטר נולדו שני בנים, שנהרגו במלחמת העולם הראשונה, ושתי בנות. מדיה וקבצים בנושא הנרי פורסטר, ברון פורסטר הראשון בוויקישיתוף Chris Cunneen, Forster, Sir Henry William (1866–1936), Australian Dictionary of Biography "Player Profile: Henry Forster". CricketArchive. Retrieved 7 March 2013. The London Gazette: no. 31692. p. 15618. 16 December 1919.
וירג'יניה מאיו

וירג'יניה מאיו (באנגלית - Virginia Mayo ‏; 30 בנובמבר 1920 - 17 בינואר 2005) הייתה שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית. נולדה בסנט לואיס, מיזורי בשם וירג'יניה קלרה ג'ונס. בגיל 6 החלה ללמוד משחק וריקוד בסטודיו של דודתה. לאחר סיום לימודיה בבית ספר תיכון ב-1937 הצטרפה ללהקת וודביל של אחיה למחצה, אנדי מאיו, שינתה את שמה והופיעה ברחבי ארצות הברית. בתחילת שנות ה-40 התרשם ממנה מפיק סרטי הקולנוע הנודע סמואל גולדווין והחתים אותה על חוזה. ב-1943 הופיעה בסרט "ג'ק לונדון" על חייו של הסופר ג'ק לונדון לצידו של השחקן מייקל א'ושי (1906–1973) לו נישאה ב-1947. עד מהרה התפרסמה בעיקר בגלל שערה הבלונדי ויופייה. סולטן מרוקו אמר אז כי "יופייה של וירג'יניה מאיו הוא הוכחה חותכת למציאותו של אלוהים". היא הופיעה בארבעה סרטים לצידו של דני קיי: "עושה הנפלאות" (1945) Wonder Man "הנער מברוקלין" (1946) The Kid from Brooklyn "חייו הסודיים של וולטר מיטי" (1947) The Secret Life of Walter Mitty "שיר נולד" (1948) A Song Is Born ב-1946 ליהק אותה הבמאי ויליאם ויילר לסרט שנות חיינו היפות ביותר בתור אשתו הבוגדנית של חייל משוחרר (דיינה אנדרוז). הבמאי ג'ון יוסטון אמר כי היא ראויה לפרס אוסקר על תפקידה בסרט זה. ב-1949 הופיעה בסרט חום לבן כאשתו של גנגסטר (ג'יימס קאגני). בשנות ה-50 שיחקה בסרטים לצד ברט לנקסטר, פול ניומן, קירק דגלס, רקס הריסון, רונלד ריגן, גרגורי פק (קפטן הוריישיו הורנבלואר) ואחרים. בשנות ה-60 דעכה הקריירה הקולנועית שלה והיא החלה להופיע במחזות זמר ובסדרות טלוויזיה. הייתה נשואה לשחקן מייקל א'ושי עד למותו ב-1973 ולהם בת אחת. מדיה וקבצים בנושא וירג'יניה מאיו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של וירג'יניה מאיו וירג'יניה מאיו, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) וירג'יניה מאיו, באתר AllMovie (באנגלית) וירג'יניה מאיו, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) וירג'יניה מאיו, באתר MusicBrainz (באנגלית) וירג'יניה מאיו, באתר Discogs (באנגלית) נפטרה השחקנית וירג'יניה מאיו, באתר news 1, ‏ 18/1/2005 וירג'יניה מאיו, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
רפי אפל

רפי אפל (נולד ב 23 בנובמבר 1944) הוא קצין צה"ל במיל' בדרגת תת-אלוף. שירת בתפקידים בכירים בחיל הים בהם ראש מספן המודיעין ונספח ימי בשגרירות ישראל בארצות הברית. אפל נולד בקריית מוצקין, בנם של אריה וחיה. הוא סיים את בית הספר היסודי "אחדות" בקרית מוצקין ואת שנות התיכון עשה בבית הספר לקציני ים עכו במגמת שייט. ב-1962 התגייס לצה"ל וב-1964 סיים קורס חובלים מחזור י"א. בתפקידו הראשון היה קצין גנ"ק (גילוי, ניווט, קשר) בקורבטה אח"י נגה (ק-22). ב-1966 סיים קורס גנ"ק מתקדם ומונה למפקד ספינת טורפדו ט-206 עליה פיקד במלחמת ששת הימים ובמהלכה השתתפה בפעולת פורט סעיד. לאחר המלחמה הייתה ט-206, בפיקודו של רפי אפל, הספינה הראשונה שסייעה בחילוץ נפגעי טיבוע המשחתת אילת. לאחר מכן שירת כקצין אג"ם בזירת ים סוף וב-1969 מונה למפקד אח"י מבטח, ספינת טילים מדגם סער 1. בשנים 1971-1973 שימש סגן מפקד בית הספר לחובלים ובמלחמת יום הכיפורים פיקד על אח"י נהריה, ספינת טילים חמושה מוסווית. ב-1974 מונה לסגן מפקד בסיס אשדוד וב-1975 מונה למפקד פלגת סטי"לים 45 בזירת ים סוף. ב-1977 מונה למפקד בית הספר לחובלים. בשנים 1979 עד 1982 שימש ראש מחלקת אמצעי לחימה במטה חיל הים, ובתפקידו זה השתתף באפיון ספינות "סער 5", "הצוללות מסדרת דולפין" וכל מערכות הלחימה הימיות החדישות. ב-1984, לאחר סיום לימודי התואר הראשון והשני בכלכלה מונה לראש מחלקת תקציבים ובקרה של החיל, וב-1988 מונה לראש מספן המודיעין. בשנים 1990 עד 1992 שירת כנספח ימי בשגרירות ישראל בוושינגטון. רפי אפל עוטר בתום כהונתו באות לגיון ההצטיינות האמריקאי. לאחר שחרורו שימש מנכ"ל קניון לב המפרץ עד 1999. מאז 2014 משמש יושב ראש עמותת בוגרי בית הספר לקציני ים עכו. אפל בעל תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת בר-אילן. רפי אפל באתר עמותת בוגרי בית הספר לקציני ים כוכבי אזרן "שבת מורשת 89" - יצחק אלמוג (קורל) ורפי אפל מספרים לבני אריאלי וכוכבי אזרן על תפקידם כמפל"גי 45. 2024.
כריסטיאן דיור (חברה)

חברת כריסטיאן דיוֹר (בצרפתית: .Christian Dior S.A), המוכרת בקיצור כדיוֹר, היא חברה ציבורית צרפתית העוסקת בייצור ובשיווק של מוצרי יוקרה, ובהם אופנה עילית, בשמים, מוצרי איפור, תכשיטים, שעונים ואביזרי אופנה. החברה הוקמה בשנת 1946 כבית אופנה על ידי המעצב כריסטיאן דיור. המותג "כריסטיאן דיוֹר" פונה בעיקר לנשים, והחברה מפעילה גם מותג בשם "דיור אום" (Dior Homme) לגברים ו"בייבי דיור" (baby Dior) לילדים. מוצרי החברה נמכרים ברשת חנויות בבעלותה ברחבי העולם, וכן באתר האינטרנט של החברה. בשנת 1945 מימן המעצב מרסל בוסה לעמיתו כריסטיאן דיור את הקמת בית האופנה "כריסטיאן דיור", שנפתח בדצמבר 1946. בפברואר 1947 הציג דיור את תצוגת האופנה הראשונה בשם Corolle, תצוגה אשר נודעה בכינוי שהעניקה לה העורכת הראשית של המגזין הארפר'ס בזאר: New Look. עיצוביו של דיור התאפיינו בעיצובים עשירים יותר מאשר העיצובים החסכניים בבד שהופיעו עם תום מלחמת העולם השנייה, בהשפעת הקיצוב בבדים. דיור נחשב בעולם האופנה לאמן ביצירת צורות וצלליות בבד ובעיצוב בגדים המחמיאים מאוד לצורת הגוף. מנגד, בגדיו זכו בתחילה לביקורת על כמויות הבד שהושקעו ביצירת כל בגד, זאת על רקע המחסור בבדים שאפיין את התקופה. קו ה-New Look של דיור היה להצלחה מיידית, והוא זכה לשפע של הזמנות לבגדיו מידוענים דוגמת השחקנית ריטה הייוורת' ורקדנית הבלט מרגוט פונטיין. כמו כן הוזמן לערוך תצוגת אופנה פרטית לבית המלוכה הבריטי. יש המייחסים לדיור את שיקומה של פריז כבירת עולם האופנה. דיור המשיך וחידש בעולם האופנה כאשר שיווק את בגדיו ברחבי תבל וגיוון את מוצרי המותג כך שכללו אף אביזרי אופנה אחרים, כדוגמת בשמים. דיור אף מכר רישיונות לייצור אביזרי אופנה תחת המותג שייצר. כריסטיאן דיור נפטר בשנת 1957. לאחר מותו המשיכו מעצבי אופנה אחרים להוביל את בית האופנה שהקים, זאת עד לשנת 1990, אז נרכש בית האופנה בידי לואי ויטון (Möet Hennessey Luis Viutton). משנת 1997 ועד 2011 עמד בראש בית האופנה המעצב ג'ון גליאנו, שפוטר עקב התבטאויות אנטישמיות. מדיה וקבצים בנושא כריסטיאן דיור בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של כריסטיאן דיור כריסטיאן דיור, ברשת החברתית פייסבוק כריסטיאן דיור, ברשת החברתית אקס (טוויטר) כריסטיאן דיור, ברשת החברתית אינסטגרם כריסטיאן דיור, ברשת החברתית טיקטוק כריסטיאן דיור, סרטונים בערוץ היוטיוב שחר אטואן, מחוסר דיור: סיכום עידן ג'ון גליאנו בבית דיור, באתר הארץ, 9 במרץ 2011 סהר שלו, סידני טולדנו, נשיא דיור, העיף מבית האופנה את ג'ון גליאנו. עכשיו הוא מסביר איך הוא עשה זאת, באתר הארץ, 19 בפברואר 2015 קרן נתנזון ויץ, "בשביל לנקות מדרגות עם אמא אני מספיק מבוגרת ובשביל לדגמן לא?", באתר Xnet‏, 11 בספטמבר 2015 איתי יעקב, האישה הראשונה של כריסטיאן דיור: המעצבת המהפכנית החדשה במותג, באתר Xnet‏, 12 ביולי 2016 Richard Martin and Harold Koda, Christian Dior, New York: The Metropolitan Museum of Art, 1996.
קורה כריסטיאנסן

קורה כריסטיאנסן (בנורווגית: Kåre Kristiansen;‏ 20 במרץ 1920 – 3 בדצמבר 2005) היה פוליטיקאי נורווגי פרו-ישראלי. השר הנורווגי לענייני נפט ואנרגיה מ-1983 עד 1986. פעמיים מנהיג מפלגת העם הנוצרית הנורווגית - בין 1975 ל-1977, ובין 1979 ל-1983. חבר הפרלמנט הנורווגי במשך 12 שנה - בין 1973 ל-1977, ובין 1981 ל-1989. ב-1994 כריסטיאנסן שכיהן כאחד מחמשת חברי ועדת פרס נובל לשלום התפטר מתפקידו במעשה חסר תקדים לאות מחאה על הענקת הפרס ליאסר ערפאת. אומנם גם ב-1973 התפטרו שניים מחברי הוועדה במחאה על הענקת הפרס באותה שנה להנרי קיסינג'ר, אך הם השהו את הודעת הפרישה עד לאחרי הטקס, בעוד כריסטיאנסן התפטר מיד אחרי אישור הפרס ומחה ברחובות אוסלו במהלך הטקס. כריסטיאנסן כינה את ערפאת "הטרוריסט הבכיר ביותר בעולם". בראיון שהתקיים עמו כעבור 4 שנים טען: "אינני גיבור. פשוט לא הייתי מסוגל יותר להסתכל במראה אילו הייתי ממשך להיות חבר בוועדה שנותנת פרס לערפאת". בשנים 1991–1993 כיהן כנשיא הארגון עם ישראל למען השלום. ב-1997 יזם כריסטיאנסן עצומה מטעם קבוצת פוליטיקאים ואנשי דת נורווגים שקראה להעברת השגרירות הנורווגית בישראל מתל אביב לירושלים. במסגרת יוזמתו זו גם ביקר בישראל. מאיר עוזיאל, "שיפודים" מעריב, 7 בנובמבר 2003 מדיה וקבצים בנושא קורה כריסטיאנסן בוויקישיתוף ידיעה על מותו ב-Israpundit קורה כריסטיאנסן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חיר

חיר (خير) הוא שם משפחה שמקורו בערבית ומשמעותו בעברית "בחיר", דהיינו, הטוב ביותר, מובחר. האם התכוונתם ל... ג'מילה חיר – אשת עסקים ישראלית ממוצא דרוזי נזיה חיר – משורר וסופר דרוזי ישראלי גמיל חיר – ראש המועצה המקומית פקיעין חי"ר – חיל רגלים חור
דיינה אנדרוז

דיינה אנדרוז (באנגלית: Dana Andrews‏; 1 בינואר 1909 - 17 בדצמבר 1992) היה שחקן קולנוע אמריקאי. נולד בשם קארבר דיינה אנדרוז, אחד מ-13 ילדיו של כומר בפטיסטי. אנדרוז למד מנהל עסקים באוניברסיטת סם יוסטון ביוסטון, טקסס. ב-1931 הגיע ללוס אנג'לס ללמוד משחק ושירה והתפרנס מעבודות מזדמנות כמו נהג אוטובוס ומתדלק בתחנת דלק. ב-1940 החתים אותו סמואל גולדווין על חוזה. הוא הופיע בתפקידי משנה בשני סרטים עם גרי קופר: The Westerner ‏(1940) ו-Ball of Fire‏ (1941). ב-1941 שיחק בסרט "דרך הטבק" בבימויו של ג'ון פורד. ב-1943 השתתף לצד הנרי פונדה בסרט The Ox-Bow Incident. ב-1944 שיחק כבלש משטרה לצידה של ג'ין טירני, בסרט אל הנשק לצידו של דני קיי, בסרט לאורה ובסרט המוזיקלי יריד המדינה לצידה של ג'ין קריין. ב-1946 שיחק בסרט עטור הפרסים שנות חיינו היפות ביותר בבימויו של ויליאם ויילר. הוא גילם את דמותו של פרד דרי, קצין הפצצות משוחרר שאינו מוצא עבודה בחברה המתנכרת לחיילים המשוחררים. הוא הופך למובטל ואשתו (וירג'יניה מאיו) מתגרשת ממנו. שני סרטים אלה הפכו אותו לאחד השחקנים הפופולרים בהוליווד. בשנות ה-50 השתתף בסרטים רבים אך לא הצליח לשחזר את הצלחתו. ב-1957 שיחק בסרט "פגישת מחזור" לצידה של בטי האטון. ב-1965 שיחק ב"אמריקה לאן". הוא התדרדר לאלכוהוליזם ממנו נגמל. ב-1972 הופיע בטלוויזיה במשדרי פרסומת נגד אלכוהוליזם. ב-1974 הופיע בסרט האסונות נמל תעופה 1975. בשנותיו האחרונות סבל ממחלת אלצהיימר. נפטר בביתו בגיל 83 מאי ספיקת לב ודלקת ריאות. מדיה וקבצים בנושא דיינה אנדרוז בוויקישיתוף דיינה אנדרוז, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) דיינה אנדרוז, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי דיינה אנדרוז, באתר AllMovie (באנגלית) דיינה אנדרוז, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) דיינה אנדרוז, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) דיינה אנדרוז, באתר MusicBrainz (באנגלית) דיינה אנדרוז, באתר Discogs (באנגלית) הספד לדיינה אנדרוז באתר "ניו יורק טיימס" דיינה אנדרוז, באתר "Find a Grave" (באנגלית) דיינה אנדרוז, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
איתי אהלי

איתי אהלי (נולד ב-1979) הוא מעצב תעשייתי ישראלי, ומרצה במכון הטכנולוגי חולון במחלקה לעיצוב תעשייתי. אהלי הוא מעצב תעשייתי ישראלי הפעיל בישראל ובאירופה. ב־2007 סיים אהלי תואר ראשון בעיצוב תעשייתי, במכון הטכנולוגי חולון. בתואר השני התמחה בעיצוב קונטקסטואלי, באקדמיה לעיצוב באיינדהובן שבהולנד (באנגלית: Design academy eindhoven). בין הפרויקטים הבולטים של אהלי הוא פרויקט בשם בית החרושת היצירתי (באנגלית: The Creative Factory) אותו יזם ואצר יחד עם המעצב התעשייתי תומא ואי (באנגלית: Thomas Vailly), במהלך שבוע העיצוב בהולנד באוקטובר 2012. הפרויקט התקיים בתוך מפעל ריק באינדהובן, מספר מעצבים צעירים פיתחו קו ייצור של 16 מכונות שונות המשתפות את הקהל בחוויית יצירת המוצרים, קהל המבקרים הוזמן לחזות לא רק במוצר הסופי אלא גם בתהליך ייצורו. במסגרת בית החרושת היצירתי יצר אהלי בשיתוף שני המעצבים תומא ואי וכריסטיאן פיביג (באנגלית: Christian Fiebig) פרויקט בשם יחידת ריהוט אימפולסיבית (באנגלית: Impulsive Furnishing Unit) הם פיתחו סדרה חדשה של רהיטים המיוצרים ביחידת ייצור. יחידת הייצור מעבדת לוח דיקט בטכנולוגית cnc לכדי מערכת ישיבה. היחידה ניתנת להעברה וכך מאפשרת ייצור בכל מקום. הפרויקט זיכה אותם בפרס בתחרות של חברת Moooi ומגזין Frame בשנת 2013. 2014 Gamvegam, fresh paint, tel Aviv 2014 In Residence 07, Venice 2014 Galerie Joseph, Paris Design Week, Paris 2014 A design museum,The Artist House, Tel Aviv 2014 Gethering, Design Museum Holon 2014 Playing at Design Museum Holon 2014 Mastering design, MUDAC, lausanne 2013 Taiwan Designers Week 2013, Taipei, Taiwan 2013 Design East 04, Osaka, Japan 2013 The Machine III, The New Institute, Rotterdam 2013 United We, Stroom Dem Haag 2013 Speazio Rossana Orlandi, Milan 2013 Frame Moooi Award 1st place, Milan 2013 JustMAD 4, Madrid 2013 Unpacking - solo exabition, showme gallery, Portugal 2012 C-fabriek - Dutch Desighn Week, Eindhoven 2012 The Machine - C Mine, Genk, Belgium 2012 FAD, Tel Aviv 2012 JustMAD 3, Madrid 2011 Design Academy Eindhoven graduation show 2011 Qubique - Berlin 2011 Experimentadesign - Lisbon Show Me-design editors 2011 PromiseDesign Brussels, La Vallete-Du-Var, Milan אתר האינטרנט הרשמי של איתי אהלי
מנזר נובוספאסקי

מנזר נובוספאסקי (ברוסית: Новоспасский монастырь; מילולית: המנזר החדש של המושיע) הוא אחד המנזרים המבוצרים המקיפים את מוסקבה מדרום-מזרח, חלק מטבעת הזהב של רוסיה. מנזר נובוספאסקי היה המנזר הראשון שהוקם במוסקבה בתחילת המאה ה-14 בתוך הקרמלין. המבנה הקרוי "כנסיית המושיע ביער" היה הקתוליקון המקורי. כאשר הועבר המנזר מהקרמלין לגדה השמאלית של נהר המוסקבה ב-1491 בהוראת איוון השלישי (המכונה "הגדול"), שונה שם המנזר ל"מנזר המושיע החדש" על מנת להבדיל בינו לבין מנזר המושיע בקרמלין. המנזר קיבל את חסותם של צאצאיו של הבויאר אנדריי קובילה (Андре́й Кобы́ла; מת אחרי 1347), כולל הבויארים ממשפחות שרמטייב ורומנוב ושימש כאתר הקבורה שלהם. בין האחרונים מבית רומנוב להיקבר במנזר היו קסניה שסטובה (Ксения Шестова‏; 1631-1560), אמו של מיכאיל הראשון, צאר רוסיה, הצאר הראשון מבית רומנוב, הנסיכה לכאורה טרקנובה, שטענה כי היא בתה היחידה של יליזבטה, קיסרית רוסיה מאלכסיי רזומובסקי, וסרגיי אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה. בשנים 1571 ו-1591 עמדה המצודה העשויה עץ בהצלחה מול התקפות הטטרים של קרים. חלק ממבני המנזר נהרסו בפלישת נפוליון לרוסיה ב-1812. עם עליית שושלת רומנוב לכס השלטון על נסיכות מוסקבה, הורה מיכאיל הראשון, צאר רוסיה לבנות מחדש לחלוטין את המקדש המשפחתי בשנות ה-40 של המאה ה-17. לבד ממגדל הפעמונים העצום מהמאה ה-18 (אחד הגבוהים במוסקבה) וקבר שרמטייב בכנסיית הסימן, כל שאר המבנים הם מתקופה זו וכוללים את: הקתדרלה של ההשתנות (Преображенский собор), נבנתה בשנים 1649-1645. קתוליקון גדול בן חמש כיפות שבו ציורי פרסקו ממיטב האומנים הרוסים של המאה ה-17. כנסיית תפילת התווך או כנסיית צעיף הבתולה, נבנתה בין 1673 ל-1675 עם רפקטוריום. כנסיית הסימן או כנסיית איקונין זנמני של הבתולה, נבנתה בין 1791 ל-1795. מגדל הפעמונים (1785-1759) כנסיית הטיפול בחולים של ניקולאי הקדוש עושה הניסים ומגורי הנזירים. ביתו של הפטריארך פילראט (Патриа́рх Филаре́т), הפטריארך של מוסקבה והשליט בפועל של רוסיה, בשנים 1633-1619. בית תרומת כיכר הלחם. במהלך השלטון הסובייטי שימש המנזר למטרות שונות: בית יתומים, בית חרושת לרהיטים, בית כלא, שהפך לבית כלא לשיכורים (Вытрезвитель) של המיליציה. בשנות ה-70 של המאה ה-20 ניתן המנזר למכון לשחזור אומנות, ולבסוף הוא הושב לידי הכנסייה הרוסית הפרבוסלבית ב-1991. מדיה וקבצים בנושא מנזר נובוספאסקי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מנזר נובוספאסקי (ברוסית) The Novospassky Monastery Novospassky Monastery: Romanov shrine Novospassky Monastery
L'Apocalypse des animaux

L'Apocalypse des animaux הוא אלבום פסקול של סדרת טבע דוקומנטרית על ממלכת החיות מאת פרדריק רוסיף, הסדרה עצמה שודרה בטלוויזיה הצרפתית בשנת 1970. פסקול הסדרה הולחן על ידי האמן והמלחין היווני ואנגליס. בסדרה 6 פרקים, וכל אחד מהם בן כ-10 דקות. מידע על האלבום L'Apocalypse des animaux באתר MusicBrainz מידע על האלבום L'Apocalypse des animaux באתר AllMusic האלבום L'Apocalypse des animaux באתר Discogs האלבום L'Apocalypse des animaux באתר ספוטיפיי
Time to Live

Time to Live או בקיצור TTL (בעברית: זמן חיים), הוא מנגנון המגביל את "זמן החיים" של מידע ברשת. ניתן להשתמש ב-TTL כחותם זמן או מונה המוצמד או משולב בתוך המידע. לדוגמה בניתוב, ברגע שמספר ה"קפיצות" מגיע ל־0, המידע מוחזר לשולח. כל קפיצה מתייחסת למעבר בין נתב לנתב. TTL מונע מחבילת מידע להסתובב באופן אין סופי ברשת, ובכך מונע לופים ברשת. ביישומי מחשב, TTL משמש לשפר את מהירות ויעילות זיכרון המטמון, באמצעות הגבלת הזמן בו נשמר מידע לפני מחיקתו או חידושו. בפרוטוקול האינטרנט ה-TTL הוא שדה בן 8 סיביות. הוא מיוצג במבנה הפתיח (header) של IPv4 בשם TTL, ובמבנה הפתיח של IPv6 בשם Hop Limit. הערך המקסימלי של TTL הוא 255. ערך ה-TTL נחשב לזמן המרבי שבו חבילת מידע יכולה להיות ברשת האינטרנט. ערך ה-TTL נקבע על ידי השולח של חבילת המידע, ומופחת ב-1 על ידי כל נתב שחבילת המידע מנותבת דרכו. אם הערך מגיע ל-0 לפני שחבילת המידע הגיעה ליעדה, היא מושלכת ומנגנון ה-ICMP מחזיר שגיאה לשולח שהייתה חריגה ממשך הזמן המוקצב במהלך המעבר. המטרה של מנגנון ה-TTL היא למנוע מצב שבו חבילת מידע שלא מצליחה להגיע ליעדה, תסתובב באופן אין סופי ברשת האינטרנט, ולבסוף תביא לקריסתה עקב מספר רב של חבילות מידע שזמן השהייה שלהן בלתי מוגבל. פינג מונחים ברשת מחשבים
Ignacio

Ignacio הוא אלבום פסקול של הסרט המקסיקני ?Entends-Tu Les Chiens Aboyer. אלבום זה יצא על שמו של יונתן ידין שהיה יהודי מהמאה השנייה לפני הספירה. כל מוזיקת הסרט הולחנה על ידי האמן היווני ואנגליס. בכל פסקול הסרט ישנן שתי רצועות מוזיקליות, אך בדרך כלל מקבלות יחס של אחד. רשימת רצועות האלבום Ignacio, בתור שתי רצועות נפרדות. רשימת רצועות האלבום Ignacio, בתור רצועה אחת. מידע על האלבום Ignacio באתר MusicBrainz האלבום Ignacio באתר Discogs
בניין מונטאוק

בניין מונטאוק (באנגלית: Montauk Building) היה גורד שחקים ששכן ברחוב Monroe 115 בשיקגו, אילינוי, ארצות הברית. הבניין התנשא לגובה של 40 מטרים והיה בעל 10 קומות. הוא תוכנן על ידי האדריכלים דניאל ברנהם וג'ון רוט ונבנה בין השנים 1882–1883 בעלות כוללת של 325,000 דולר אמריקני. יציבותו וחוזקו הושגו בעזרת יסודות עמוקים בקרקע, שלד פלדה וקירות נושאים והוא כונה כבניין הגבוה בעל שלד פלדה הראשון בשיקגו. היו בו 150 משרדים, 300 עובדים ו-2 מעליות נוסעים. בניין מונדנוק נהרס בשנת 1902 לטובת בנייתו של ה-First National Bank Building, שנהרס בשנת 1965 לטובת הקמתו של מגדל צ'ייס (Chase Tower). גורדי שחקים מוקדמים דניאל ברנהם מדיה וקבצים בנושא בניין מונטאוק בוויקישיתוף http://tigger.uic.edu/depts/ahaa/imagebase/intranet/chiviews/page167.html
אמיל אייבינדר

אמיל אייבינדר (נולד ב-30 במאי 1949 בקישינב, מולדובה, אז בברית המועצות) הוא אמן אקורדיון ישראלי, יהודי יליד בסרביה (מולדובה, אז בברית המועצות) המשלב ברפרטואר שלו מוזיקה עממית ממרחב הדנובה והבלקן, מוזיקה קלה וקלאסית בינלאומית. אמיל אייבינדר נולד בקישינב שבמולדובה לפאני גלמן ולפיני (פנחס) אייבינדר. בגיל 7 החל ללמוד נגינה באקורדיון, למד אקורדיון, פסנתר וניצוח בבית ספר תיכון למוזיקה באקדמיה בקישינב. עד עלייתו לישראל בשנת 1990 היה נגן ראשי בלהקות המולדובניות "מיוריצה" ו"ז'וק", והקליט לרדיו ולטלוויזיה במולדובה. אמיל אייבינדר, הנחשב לאחד מגדולי נגני האקורדיון בעולם, כיהן בעבר כמנהל המוזיקלי של להקת "הורה ירושלים". ב-2000 הוקמה מחלקה לאקורדיון באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים בראשותו, שם הקים את "אנסמבל למוזיקה עממית" שהוא עומד בראשו בתפקיד מנצח, מעבד וסולן. בשנת 2002 קיבלו אייבינדר ולהקתו את הפרס ע"ש דניאל בנימיני מטעם שר המדע התרבות והספורט דאז, אריאל שרון. מאז זכה אמיל בפרסים נוספים אשר מפורטים מטה. כמו כן מופיע אייבינדר ברסיטלים לאקורדיון, קונצרטים קאמריים בישראל וברחבי העולם. סגנונו המוזיקלי של אייבינדר מבוסס על מוזיקות עממיות מרחבי העולם. הרפרטואר המוזיקלי שלו מכיל בין השאר מוזיקות עממיות מהבלקן, ברזיל וצרפת, וכן השפעות ממוזיקה קלאסית, ג'אז מודרני ומוזיקות ים תיכוניות. מתגורר בירושלים, נשוי לרוזה מגידמן ולהם 3 ילדים ונכדים ונכדות. 2002 פרס שר התרבות והספורט למבצעי מוזיקה בישראל (ע"ש דניאל בנימיני). 2012 מקום ראשון בתחרות הבינלאומית למוזיקה יהודית באמסטרדם (רביעיית אמיל אייבינדר ווירה ליזינסקי). 2019 מקום ראשון בתחרות הבינלאומית לאקורדיון בליברפול, מטעם ארגון האקורדיון הלאומי של בריטניה. 2003 מהבלקן לירושלים (מספר קטעים באלבום זה הם עיבודים מחודשים ליצירותיו של נחום היימן) 2007 דוינה 2014 דסדה אל אלמה אתר האינטרנט הרשמי של אמיל אייבינדר אמיל אייבינדר באתר האקדמיה למוסיקה בירושלים אמיל אייבינדר, סרטונים בערוץ היוטיוב אוסף קישורים על האקורדיון ברשת - הפרק מזרח אירופה Jeroen Nijhof Jeroen Nijhof
בית הכנסת הגדול (סידני)

בית הכנסת הגדול (או בשמו האחר קהילה קדושה בית ישראל) הוא בית כנסת אורתודוקסי בסידני, אוסטרליה. בית הכנסת ממוקם בין הרחובות אליזבת' וקאסלרי ברובע העסקים הראשי של העיר, וצופה על הייד פארק. בית הכנסת תוכנן על ידי האדריכל האוסטרלי תומאס רואו ונחנך בשנת 1878. סגנון בנייתו משלב אלמנטים מהאדריכלות הביזנטית ומהאדריכלות הגותית. מבנהו המרשים מתואר לעיתים באוסטרליה בכינוי "קתדרלת בית הכנסת". מבנה זה החליף בית כנסת מוקדם יותר, אשר נבנה בשנת 1844, והיה אחד מהמבנים הראשונים באוסטרליה שנבנו בסגנון מצרי. בבית הכנסת נבנתה עזרת נשים מוגבהת, כנהוג לפי המסורת האורתודוקסית, וכן בימה במרכזו, אשר משיקולי מקום הוזזה בהמשך לכיוון צידו המערבי של האולם המרכזי. במהלך השנים שלאחר הקמתו נעשו בבניין בית הכנסת שינויים פנימיים רבים, בהם בניית סוכה, חפירת עמדת קבלה תת-קרקעית, הקמת ספרייה, התקנת תאורה חשמלית ואף התקנת מעלית שבת. מבנהו הייחודי של בית הכנסת נכלל ברשימת המבנים לשימור באוסטרליה. על אף שמו, כיום בית הכנסת הוא אינו הגדול בסידני, כאשר בית הכנסת המרכזי בפרבר בונדיי ג'נקשן גדול ממנו. נכון לשנת 2019 רב בית הכנסת הוא הרב בנימין זאב אלטון. בימת בית הכנסת הכתובת "בית ישראל" מעל הכניסה הראשית לבית הכנסת החלון המעוגל בכניסה מרחוב אליזבת'. חישורי בטון נוספו לחלון מצידו הפנימי במהלך מלחמת העולם השנייה, כדי להגן עליו מפני הדף. מדיה וקבצים בנושא בית הכנסת הגדול בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בית הכנסת הגדול בית ישראל (סידני), דף שער בספרייה הלאומית