בגד ים

בגד ים הוא בגד שנוהגים ללבוש בעת השהייה והרחצה בים או בבריכת שחייה. בגד הים מיועד לכסוי האזורים האינטימיים של הגברים והנשים. בגדי ים של גברים הם בדרך כלל מכנסים קצרים, או בגדי ים כדוגמת ספידו (בגד ים קצר ביותר וצמוד) העשויים מחומרים המותאמים למטרה זו. בגדי ים של נשים הם בדרך כלל בגדי ים מלאים או בגדי ים בשני חלקים המכונה ביקיני. בגדי ים המיועדים לשחייה תחרותית מיועדים להקטין את החיכוך בין העור והמים. בחופי הרחצה יש המעדיפים להתרחץ בבגדים מלאים ויש רבים המתרחצים בלובשם חולצת טי על מנת להתגונן מקרני השמש. בעת העתיקה השוחים בים ובבריכות והרוחצים בבריכות שחייה ובמרחצאות היו לרוב בעירום מלא. ברומא העתיקה, כפי שניתן ללמוד מציורי קיר שהתגלו בפומפיי, נהגו נשים ללבוש בגדי ים בשני חלקים, הדומים לבגד הים מסוג ביקיני שהפכו נפוצים החל מ-1960. בתקופה שלאחר נפילת האימפריה הרומית ובימי הביניים פסק הנוהג של רחצה בבגדי ים, ותושבי אירופה רחצו בעירום או בבגדיהם. בתרבויות מזרחיות נהגו לרחוץ בבגדים, אולם ביפן לבשו הגברים המתרחצים בגד הדומה לבגד הים המודרני הנקרא פונדושי. החל מהמאה ה-18 החלה תרבות התיירות האירופאית להשפיע גם על לבוש הרחצה. בתקופה זו התפתחו חופי הרחצה כאתרי נופש ופנאי. הנשים שהגיעו לחופים לבשו "בגדי רחצה" שמטרתם הייתה לשמור על צניעותן של המתרחצות. גלימות אלה נתפרו כך שלא יהפכו שקופות כשהן רטובות, וכן הוכנסו משקולות לתפרים התחתונים של השמלות על מנת שהשמלות לא יצופו במים. בגדי הגברים באותה עת היו בגדי צמר בעלי שרוולים ארוכים בידיים וברגליים, הדומים מאוד בצורתם לחליפות הצלילה של ימינו. במהלך המאה ה-19 נשים החלו ללבוש בגדי ים המורכבים משני חלקים - גלימה שכיסתה את גופן מהכתפיים ועד הברכיים, ומכנסיים שכיסו את הרגליים עד כפות הרגליים. בעידן הוויקטוריאני, שבו היו חופי הרחצה פופולריים ביותר, ובשל האווירה הצנועה ששררה אז, נחשבה שחייה בגוף חשוף לבלתי צנועה, ובגדי ים מלאים ואף קרונות רחצה היו נפוצים. בשנת 1907 ביקרה השחיינית האוסטרלית אנט קלרמן בארצות הברית, והופיעה כ"רקדנית תת-מימית" - במופע של שחייה אומנותית שבו צללה לתוך אקווריום מזכוכית. בגדי הים שלה היו בגדי גוף מלאים, אולם היו לה שרוולים קצרים ובמהלך הרחצה ראו את רגליה. קלרמן נעצרה על "התנהגות בלתי הולמת" ונאלצה לשנות את בגד הים שלה לכזה הכולל כיסוי מלא של הידיים והרגלים וצווארון. בעקבות אירוע זה החלו בגדי הים להיות פחות ופחות שמרניים - קודם הופיעו בגדי ים לנשים עם שרוולים קצרים ובהמשך בגדי ים המגיעים עד הקרסוליים. בשל העובדה שבגדי הים חשפו את גוף האדם, ונלבשו לרוב על ידי שחיינים, הפכו בגדים אלה לחלק בלתי נפרד מעולם האופנה, והופיעו בצילומי האופנה, תצוגות האופנה ועיתוני אופנה רבים (ואף החלו לצאת עיתוני אופנה ייעודיים לבגדי ים). לאחר מלחמת העולם השנייה החלו ללבוש בגדי ים מסוג ביקיני. בגדי ים אלו החלו להתפתח מבגדי הים המלאים של שנות ה-20. בתחילה היה מרווח צר באזור הבטן ובהמשך המרווח גדל והלך. עד שנות ה-50, מטעמי צניעות, חלקו התחתון של הביקיני היה גבוה מספיק על מנת להסתיר את הטבור. רק בשנות ה-60 החל החלק התחתון לקטון עד שכיסה רק את אזור אברי המין. המונוקיני שהופיע בשנות ה-60 הוא גרסה של הביקיני בלי החלק העליון. בגד ים זה, שעוצב על ידי רודי גרנרייך, לא זכה להצלחה מסחרית. בשנות ה-80 הופיעו בגדי ים מסוג חוטיני ו"טנגה" בברזיל - בגדי ים אלה התפתחו בהשראת בגדי היומיום של השבטים האינדיאנים של אזור האמזונאס. בעוד שבמדינות אירופה ואמריקה גדלה הפופולריות של בגדי הים החשופים וחופי נודיסטים הפכו פופולריים, במדינות מוסלמיות עדיין מקובלת שחייה בלבוש מלא. בדומה לבגדי הים של הנשים, גם בגדי הים של הגברים הלכו וקטנו מבגדי גוף מלאים ועד הספידו הדומה לחלקו התחתון של הביקיני. החל משנות ה-90 החלו בגדי ים מלאים יותר לשוב לאופנה, ובסוף המאה ה-20 בגדי ים הדומים למכנסיים קצרים או מכנסיים המגיעים עד הברכיים הם הפופולריים ביותר. ביקיני מהעת העתיקה בפסיפס בסיציליה. בגד ים - 1858 אנט קלרמן קידמה את זכותן של נשים ללבוש בגד ים בעל חלק אחד. ב-1907 נעצרה בעוון אי צניעות כשלבשה את חליפת בגד הים שלה. גבר ואישה בבגדי רחצה 1910 לערך. האישה יוצאת מקרון רחצה. בגד ים משנות ה-20 של המאה ה-20, ארצות הברית. נשים בבגד ים בחוף בברמודה, 1929 אישה בבגד ים, חוף תל אביב 1957 עיצוב בגדי ים הוא התמחות בתוך ענף עיצוב האופנה. מספר בעלי מקצוע נוטלים חלק בתהליך של עיצוב וייצור בגדי ים : מעצבי בגדי הים, שתפקידם הוא לחפש ולזהות את הטרנדים החדשים בעולם האופנה, לבחור את שילובי הצבעים, הטקסטורות והבדים שיתאימו לדגם ולגזרה, ויגבשו רעיון עיצובי שלם, חדשני ומקורי. מעצב טוב של בגדי ים ידע לספר סיפור מקורי שיימכר במחיר רווחי ובכמויות גדולות. התדמיתנים, שמתמחים בבניית הגזרות שיתאימו לקונספט שבנו מעצבי בגדי הים. בדומה לעולם עיצוב האופנה, גם התדמיתנות מתחלקת להתמחויות שונות: בגדי נשים, ילדים, גברים, בגדי ים וכו׳. התדמן יבנה גזרה לפי הסקיצה שגיבשו המעצבים במידת בסיס, על פי מתיחות הבדים השונים שבהם נעשה שימוש בתחום בגדי הים. בהמשך התהליך, התדמנים יהיו אחראים להגדיל ולהקטין את הגזרה ממידת הבסיס שלה, לשלל המידות השונות בקולקציה. התופרים, שתפקידם לייצר דגם ראשון תפור במידת בסיס לקראת סיבוב מדידות ראשון על דוגמנית, ולאחר מכן לתקן את הנדרש בגזרה. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. בגדי שחייה תחרותית בריכת שחייה חוף פארק מים קרון רחצה בגדי ים בתקופה הוויקטוריאנית כתב של החברה הלאומית הגאוגרפית (נשיונל ג'יאוגרפיק) 1900 - 2000 סוגי ביקיני סיגל אשל-כהן, תוך שלושה עשורים - בגדי הים נעשו קטנטנים, באתר ynet, 22 ביולי 2011 תמר רותם, בורקיני במקום ביקיני - אופנת בגדי הים החדשה במגזר החרדי, באתר הארץ, 10 באוגוסט 2012 הדס שואף, משמר החוף: מדריך בגדי הים לקיץ 2013, באתר Xnet‏, 11 באפריל 2013 אלינור דביר‏, ההיסטוריה של האופנה: נשות הסטייל ובגדי הים שהפכו לסמל, באתר וואלה, 2 במאי 2018 שירה פור, מעט בד, המון סטייל - בגדי הים המומלצים של הקיץ, באתר הארץ, 4 ביוני 2018 בגד ים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) דלית כרמי, ״בואו נדבר על... קולקציה וייצור דגמים!״, באתר סטודיו דלית כרמי לעיצוב בגדי ים דלית כרמי, ״בואו נדבר על... תדמנות!״, באתר סטודיו דלית כרמי לעיצוב בגדי ים