תנורו של עכנאי

מעשה תנורו של עכנאי מסופר בתלמוד בבלי (בבא מציעא נט, ב), ועוסק במחלוקת הלכתית בין תנאים בדיני טומאה וטהרה, שהתפתחה לדיון עקרוני בנוגע להסתמכות על מופתים או מסרים אלוהיים (כדוגמת בת קול), במסגרת פסיקת הלכה. במעשה זה נקבעה הכרעתם של חז"ל שהכרעת הרוב בקרב תלמידי חכמים הדנים במחלוקת הלכתית היא הקובעת, ולהוכחות שמימיות אין מקום בדיון ההלכתי. הכרעתם זו תומצתה במדרש על הפסוק מספר דברים "לא בשמים היא". חשיבותה של הסוגיה אינה נובעת מהפרט ההלכתי הזניח בו דנו, אלא בשל הדרך שבה הוכרעה המחלוקת בין רבי אליעזר בן הורקנוס לבין קבוצת חכמים (ובראשם רבי יהושע - בר הפלוגתא של רבי אליעזר). הסוגיה בגמרא מובאת אגב דיון באונאת דברים, ובאה להמחיש עד כמה חמור נזקה, לאור נזקים שנגרמו עקב עלבונו של רבי אליעזר. לפי הערכות, מעשה זה הוא הטקסט התלמודי המצוטט ביותר בספרות המודרנית. עניינה של הסוגיה הוא טהרת תנורו של עכנאי. הדיון ההלכתי סביב תנור זה עוסק בשאלה האם תנור חרס שנחתך לחוליות והודבק מחדש באמצעות חול או טיט שניתן בין החוליות נחשב כתנור שלם המקבל טומאה, כדעת חכמים, או שנחשב ככלי שבור או כלי אדמה שאינו מקבל טומאה, ולפיכך נשאר בטהרתו, כדעת ר' אליעזר. בתום המרד הגדול ברומאים וחורבן בית המקדש, הוביל רבן יוחנן בן זכאי (ריב"ז) כמה מהלכים ציבוריים במטרה לשקם את היהדות מן המשבר העמוק שאליו נקלעה, ולייצב את ההלכה הפרושית כגורם מעצב, לאור חסרונו של בית המקדש כמרכז רוחני ולאומי. חורבן המקדש הביא לירידת כוחן של הכתות השונות שפעלו עד אז, ובראשן הצדוקים, שנחשבו למתחרים המרכזיים של הפרושים, ולא יכלו לשרוד בלי מקדש, כיוון שהשתייכו לאריסטוקרטיה הכהנית שהתרכזה סביבו. כך היה עלול לקרות גם לפרושים, על אף הפופולריות הרבה שלהם בקרב שכבות העם הרחבות,[דרוש מקור: לכך שלפני החורבן ומייד אחריו היתה לפרושים פופולריות רבה בקרב שכבות העם הרחבות] חורבן המרכז הרוחני עלול היה להוביל להתפוררות העם, באין דבר מאחד. עקב כך פעל ריב"ז להקים מחדש את הסנהדרין בעיר יבנה. סנהדרין זו תיקנה תקנות רבות המתחייבות מחוסר בית המקדש, ואשר פעלה להעלאת קרנה של ההלכה כמאחדת את העם. כעבור תקופה קצרה כנשיא הסנהדרין, פרש ריב"ז מתפקידו והעביר אותו לרבן גמליאל, משום שכצאצא של הלל הזקן ובית דוד, הייתה לו השפעה רבה יותר על העם, ובכך הוכרעה המחלוקת ההיסטורית בין בית הלל ובית שמאי. שכן בעקבות כישלון המרד הגדול שהתנהל על ידי הקנאים המשתייכים בעיקר לבית שמאי, גברה ידם של בית הלל המתונים יותר, שהם אלה שהעבירו את הסנהדרין ליבנה, והרכיבו רוב מוצק מחכמי הסנהדרין.[דרוש מקור] הסיפור המפורסם מכולם בסוגיית סמכותו של הרוב הוא סיפור "תנורו של עכנאי". במקרה זה, רבי אליעזר בן הורקנוס, מבכירי תלמידיו של ריב"ז, שסירב לקבל את הכרעת הרוב, נודה. תיאור האירועים מובא במסכת בבא מציעא נט, ב. לפי המסופר, רבי אליעזר הציג נימוקים רבים כדי לשכנע את שאר הרבנים, אך הם לא קיבלו את דעתו. בשלב מסוים החל רבי אליעזר לבצע ניסים כדי להוכיח את צדקתו: הוא גרם לחרוב לזוז ממקומו, למים לזרום לאחור ולקירות בית המדרש לנוע, אך הרבנים סירבו לקבל ניסים אלה כראיות. לבסוף אמר רבי אליעזר "מן השמיים יוכיחו", ומיד יצאה בת-קול והכריזה שפסיקתו ההלכתית נכונה תמיד, ואז קם רבי יהושוע על רגליו וסיים את הדיון במילים "לא בשמיים היא" (מתוך דברים, ל': "כִּי הַמִּצְוָה הַזֹּאת אֲשֶׁר אָנֹכִי מְצַוְּךָ הַיּוֹם, לֹא נִפְלֵאת הִיא מִמְּךָ וְלֹא רְחֹקָה הִיא. לֹא בַשָּׁמַיִם הִיא... וְלֹא מֵעֵבֶר לַיָּם הִיא... כִּי קָרוֹב אֵלֶיךָ הַדָּבָר מְאֹד, בְּפִיךָ וּבִלְבָבְךָ לַעֲשֹׂתוֹ.") רבי ירמיה פירש כי הביטוי "לא בשמיים היא" נאמר כאן במובן שאין להקשיב לבת-הקול אלא לדעת הרוב בין החכמים, מפני שהתורה כבר ניתנה בסיני ובה נכתב "אחרי רבים להטות" (מתוך שמות, כ"ג, ב': "לֹא תִהְיֶה אַחֲרֵי רַבִּים לְרָעֹת, וְלֹא תַעֲנֶה עַל רִב לִנְטֹת אַחֲרֵי רַבִּים לְהַטֹּת"). בהמשך מספרת הגמרא שאליהו הנביא נשאל מה אמר אלוהים באותו זמן, וענה כי הוא "חייך ואמר: ניצחוני בני, ניצחוני בני". מיד לאחר הכרעת המחלוקת מסופר שאת כל הטהרות שטיהר רבי אליעזר ובסופו של דבר נפסקה הלכה נגדו - שרפו חכמים בפניו: ”אמרו אותו היום הביאו כל טהרות שטיהר ר"א ושרפום באש”. מאחר שסירב לקבל את הכרעת הרוב, רבי אליעזר נודה, והנידוי לא הוסר ממנו עד מותו. את דבר הנידוי מסר לו רבי עקיבא: אמר להם רבי עקיבא: "אני אלך, שמא ילך אדם שאינו הגון ויודיעו, ונמצא מחריב את כל העולם כולו". מה עשה רבי עקיבא? לבש שחורים, ונתעטף שחורים, וישב לפניו ברחוק ארבע אמות. אמר לו רבי אליעזר: "עקיבא מה יום מיומים?" אמר לו (רבי עקיבא): "רבי, כמדומה לי שחבירים בדילים ממך". אף הוא (רבי אליעזר) קרע בגדיו וחלץ מנעליו ונשמט וישב על גבי קרקע זלגו עיניו דמעות. — שָם הגמרא מספרת שלצערו של רבי אליעזר הייתה השפעה על העולם כולו: יבולים התקלקלו, וכל מקום שרבי אליעזר הביט בו - נשרף. מסופר שכאשר רבן גמליאל נסע בספינה קצף עליו גל גדול, שהוא ייחס למידת הדין שהייתה כנגדו בעקבות טיפולו המחמיר ברבי אליעזר: עמד על רגליו ואמר: "ריבונו של עולם, גלוי וידוע לפניך שלא לכבודי עשיתי ולא לכבוד בית אבא עשיתי, אלא לכבודך, שלא ירבו מחלוקות בישראל". נח הים מזעפו. אימא שלום, אחותו של רבן גמליאל ואשתו של רבי אליעזר, נהגה להשגיח על רבי אליעזר שלא ייפול אפיים בתפילתו, משום שחששה שבעקבות תחינתו על צערו ייענש אחיה. יום אחד הופנתה תשומת לבה לעני ולא השגיחה על רבי אליעזר שנפל אפיים ארצה. ראתה זאת אימא שלום ואמרה לו "קום, כבר הרגת את אחי", ואכן נשמע קול שופר מביתו של רבן גמליאל, שבישר על מותו. לשאלתו של רבי אליעזר, מנין לה שתפילתו הרגה את אחיה, ענתה "כך מקובלני מבית אבי אבא (הלל הזקן): כל השערים ננעלים חוץ משערי אונאה". בשעת פטירתו של רבי אליעזר היו אצלו רבי עקיבא וחבריו, ועם פטירתו התירו את נידויו: "עמד רבי יהושע על רגליו ואמר "הותר הנדר (=הנידוי)! הותר הנדר!". פרשני התלמוד המסורתיים ראו במקרה תנורו של עכנאי דוגמה למימוש הכלל החז"לי: ”"אלה המצוות" - שאין נביא רשאי לחדש דבר מעתה” (תלמוד בבלי, מסכת תמורה, דף ט"ז, עמוד א'). על פי פרשנותם את הכתוב "אחרי רבים להטות" (שמות, כ"ג, ב') ההלכה נפסקת על ידי רוב בין החכמים, ומרגע שנפסקה היא מקבלת מעמד של תורה, כאילו ירדה למשה מהר סיני, ולא ניתן להפקיע אותה על ידי התגלויות מקומיות ומאוחרות. תפיסת רבי אליעזר מייצגת בסיפור מעין התגלות מאוחרת, ואינה יכולה להפקיע הלכה שיש לה מעמד של תורה מסיני. בהתאם לרוח העת החדשה, חוקרים מודרניים נתנו לפרשת "תנורו של עכנאי" אלמנטים חדשניים, וראו בתפיסת חכמים תפיסה רפורמטורית החולקת על התפיסות המסורתיות, אותן ייצג רבי אליעזר. על פרשת "תנורו של עכנאי" כותב מנחם אלון: האמת ההלכתית היא כדעת הרוב, משום שההלכה ניתנה על דעתם של חכמי ההלכה ולפסיקתם מסכים, כביכול, נותן התורה עצמו. קשה לתאר הדגמה מוחשית יותר לסמכותו הייחודית של חכם ההלכה בפסיקתו ולשלטון המוחלט של החוק, אף על מחוקקו, כביכול. יצחק דב גילת ראה ברבי אליעזר מייצג של מסורת שמרנית, מקובלת מדורי דורות, מול חכמים המעוניינים לתת מקום לחידוש ולשכלול ההלכה. אפשר לראות בסוגיה זו הדגמה לעימות בין נביאים לתלמידי חכמים, שבו התנגשה הכרעה באמצעות רוח הקודש ואינטואיציה, עם הכרעה שמבוססת על שיקולי הגיון ולוגיקה, בתקופה שבה קרנה של הנבואה ירד, שכן בימי בית ראשון ולפניו נביאים שימשו גם כשופטים,[דרוש מקור] ובעת בית שני כאשר הנבואה פסקה, היה צורך לחזק את מעמד החכמים, דבר שהשתקף למשל באמרה החז"לית "חכם עדיף מנביא". עם זאת, יש שמציינים את סוף המעשה, שבו רבי אליעזר מנודה בשל דעותיו וננקטות פעולות שמיועדות להבהיר את סמכות החכמים החולקים עליו, כמי שמלמד דווקא על חוסר סובלנות ביחס לדעות שונות. מרבי אליעזר מצופה לקבל את מרות חכמים לאחר שכשל בניסיונות להוכיח את עמדתו, והוא אינו רשאי להוסיף לדבוק בה. תחילתו של המעשה מבטאת עצמאות מחשבתית שאינה תלויה בגורמים שמימיים, אבל לא כזו שאינה תלויה במוסדות הלכתיים. יצחק אנגלרד, "תנור של עכנאי – פירושיה של אגדה", שנתון המשפט העברי א', עמ' 45–50, תשל"ד. יצחק ברנד, "תנורו של עכנאי - אגדה בלב פולמוס", תרביץ עה (תשס"ו), עמ' 437–466. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה) מאיר רפלד, "פלפול, צנזורה והשכלה: לקורותיה של פרשנות אחת לסוגיית תנורו של עכנאי", מחקרי ירושלים בספרות עברית יח, תשס"א, עמ' 7–18 (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה) אגדת תנורו של עכנאי, כולל פרשנות מאת עמית עסיס, באתר ספר האגדה אורי אמיתי, על תנורים ונחשים, או: האם יכולה יהדות להיות דמוקרטית? סוגיית התלמוד באתר פשיטא, עם ביאור שטיינזלץ והערות גולשים. שלמה פוקס, האונאה והתנור – עיון בסוגיית אונאת דברים, באתר "סנונית" תנורו של עכנאי (אורכב 06.10.2013 בארכיון Wayback Machine) דילמה בייעוץ ארגוני, באתר 'שפע' יהודה איזנברג, תנורו של עכנאי - בבא מציעא נט,ב, מעמקים 10, תשרי תשס"ח יונתן יובל, ‏על אתיקת שיח ומניפולציות פרשניות מ"תנורו של עכנאי", דין ודברים ‏ז, תשע"ד דני סטטמן, אוטונומיה וסמכות ב'תנורו של עכנאי', באתר Academia.edu דיון נרחב בסוגיה בפורום "עצור כאן חושבים" מידע על תנורו של עכנאי בקטלוג הספרייה הלאומית מקור הביטוי הוא בספר דברים, פרק ל', פסוק י"ב. במקור המקראי משמעות הפסוק היא שהתורה נגישה לכל אדם - להבינה ולקיימה. המדרש על הפסוק, על-פי דברי ר' יהושע ובביאורו של ר' ירמיה, מעניק לו משמעות חדשה: התורה שנמסרה במעמד הר סיני מה' לבני ישראל כבר איננה בשמים, אלא בידי האדם, ולכן הסמכות לפסוק הלכה נתונה לאדם. דני סטטמן, אוטונומיה וסמכות ב"תנורו של עכנאי", מחקרי משפט, 2008, עמ' 639-662 ייתכן שמדובר בשמו של אדם, או שבמבנה התנור היה דמיון לנחש – "עכנאי" בארמית – המכניס זנבו אל תוך פיו; התלמוד הסביר שם זה באופן אלגורי, שהוא נקרא כך על שם שחכמים הקיפו את הסוגיה בדבריהם כנחשים, כפי שכתוב: ”מאי עכנאי? – אמר רב יהודה אמר שמואל: שהקיפו דברים כעכנא זו, וטמאוהו” אפשר לראות את הכרעת המחלוקת כבית הלל מהברייתא הבאה: ”תניא, לעולם הלכה כבית הלל. והרוצה לעשות כדברי בית שמאי - עושה, כדברי בית הלל - עושה. מקולי ב"ש ומקולי ב"ה - רשע. מחומרי ב"ש ומחומרי ב"ה - עליו הכתוב אומר (קהלת ב, יד): "הכסיל בחשך הולך", אלא אי כב"ש: כקוליהון וכחומריהון, אי כב"ה: כקוליהון וכחומריהון” (מסכת עירובין, דף ו' עמוד ב'). שנטה לקבל את דרכם של בית שמאי בהלכה (הביטוי "שמותי" שנאמר ככינוי לרבי אליעזר במקומות רבים, מתפרש על ידי הירושלמי כ-"בית שמאי", לדוגמה: ירושלמי, תרומות פרק ה' הלכה ב'). ”הוּא (ריב"ז) הָיָה אוֹמֵר, אִם יִהְיוּ כָל חַכְמֵי יִשְׂרָאֵל בְּכַף מֹאזְנַיִם, וֶאֱלִיעֶזֶר בֶּן הֻרְקְנוֹס בְּכַף שְׁנִיָּה, מַכְרִיעַ אֶת כֻּלָּם.” (אבות ב, ח). על פי רש"י ד"ה "כל טהרות שטיהר רבי אליעזר" התלמוד השתמש בלשון סגי נהור: "וברכוהו". שלמה פוקס מפרש זאת כך: סיום הסיפור במותו של הנשיא רבן גמליאל מעביר את נקודת הכובד מן המחלוקת שבבית-המדרש, שאותה הדגיש הסיפור התנאי, לסוגיית 'אונאת דברים ומחירה'. דמותה של אימא שלום מבליטה את מקומה של האשה לאורך כל הסוגיה. הדברים המקובלים עליה 'מבית אבי אבא' הם סגירת מעגל, שהלא המימרה שאותה היא מצטטת כבר הופיעה בסוגיה, מפיו של האמורא רב חסדא. מאחר שאימא שלום היא אחותו של רבן גמליאל, הרי ש'אבי אבא' שלה הוא גם 'אבי אבא' שלו. בביתו שלו לימדו על איסור אונאה. היה עליו להזהר באונאתו של רבי אליעזר. משלא עשה כן, שילם בחייו האונאה והתנור – עיון בסוגיית אונאת דברים, באתר "סנונית" בבלי, מסכת סנהדרין סח ע"א "אמר להם (יהושע) לא בשמים היא", באתר "פורטל הדף היומי" ההסבר מופיע בגוף הגמרא על ידי האמורא רבי ירמיה: ”שכבר נתנה תורה מהר סיני, אין אנו משגיחין בבת קול, שכבר כתבת בהר סיני בתורה: "אחרי רבים להטות"” מ' אלון, "המשפט עברי" (י"ל מאגנס, תשל"ג) עמ' 227 בבלי, מסכת בבא בתרא, דף י"ב עמוד א': "אמר אמימר: וחכם עדיף מנביא, שנאמר (תהלים צ', יב): 'ונביא לבב חכמה' ".