laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ג'ונתן ליפניקי

ג'ונתן ויליאם ליפניקי (באנגלית: Jonathan William Lipnicki; ‏נולד ב-22 באוקטובר 1990) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה יהודי אמריקאי. התפרסם בתפקיד הילד ג'ורג' ליטל בסרטים "סטיוארט ליטל" ו"סטיוארט ליטל 2" ובתור הילד ריי בויד בסרט "ג'רי מגווייר". ליפניקי נולד בעיר ווסט לייק ויליג', קליפורניה לג'וזף ליפניקי ורודנה (לבית רוזן). יש לו אחות גדולה, אלכסיס. הוא ממוצא יהודי משני צדדיו במשפחה. ליפניקי, שהפך לפעיל חברתי כבר מגיל צעיר, שימש כדובר באירועי מימון לחקר סרטן השד ופעל גם למען "האגודה לסוכרת נעורים" שבחרה אותו לאחד מ"גיבורי 2001". ליפניקי ערך את הופעת הבכורה שלו בגיל שש בדרמה של קמרון קרואו "ג'רי מגווייר", בתור ריי, בנה של האם החד-הורית דורות'י בויד (רנה זלווגר). באותה שנה שיחק בעונה השנייה של הסדרה הקומית "המופע של ג'ף פוקסוורת'י", בתפקיד ג'סטין פוקסוורת'י, בנו של ג'ף. ב-1999 נבחר לתפקיד ראשי בעיבוד הקולנועי לרומן הילדים "סטיוארט ליטל" בתור הילד ג'ורג' ליטל, אחיו הגדול של העכבר המאומץ סטיוארט (מייקל ג'יי פוקס), ליפניקי גילם את הדמות גם בסרט ההמשך שיצא שלוש שנים לאחר מכן. לפיניקי הופיע גם בסרטי הילדים "שחק אותה כמו מייקל" בתור מרף, חברו של שחקן הכדורסל הצעיר קלווין, "ערפד קטן", ודיבב את הגור של הנמר בסרט "ד"ר דוליטל". מדיה וקבצים בנושא ג'ונתן ליפניקי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ג'ונתן ליפניקי (באנגלית) ג'ונתן ליפניקי, ברשת החברתית פייסבוק ג'ונתן ליפניקי, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ג'ונתן ליפניקי, ברשת החברתית אינסטגרם ג'ונתן ליפניקי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג'ונתן ליפניקי, באתר AllMovie (באנגלית) ג'ונתן ליפניקי, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) ג'ונתן ליפניקי, באתר Metacritic (באנגלית) ג'ונתן ליפניקי, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) אינה טוקר, הילד מ"ג'רי מגווייר": "הביקור בישראל שינה את חיי", באתר ynet, 6 באוגוסט 2017 צביקה קליין, הילד בן (כמעט) 30: התגלית השנייה של ריי בונד, באתר nrg‏, 1 בספטמבר 2017
סליבניצה

סְלִיבְנִיצָה (בבולגרית: Сливница) היא עיר במערב בולגריה בשטח מחוז סופיה, השוכנת 29 קילומטרים מהבירה סופיה, על אם הדרך בין הבירה לגבול סרביה. באזור הכפר נמצאו שרידי יישובים מהמאה ה-5 לפנה"ס, עידן הממלכה התראקית. בהמשך נשלט האזור על ידי האימפריה הרומית ולאחריה הביזנטית. ב-809 נכבש השטח על ידי קרום, חאן האימפריה הבולגרית הראשונה. הכפר סליבניצה נוסד במהלך המאה ה-16 כקסרקטין עות'מאני. לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הפך חלק מנסיכות בולגריה מתוקף סיכומי קונגרס ברלין. ב-6 בספטמבר 1885 הכריז אלכסנדר בטנברג, נסיך בולגריה, באופן חד-צדדי על איחוד בין מחוז רומליה המזרחית לנסיכות הבולגרית. צעד זה הוביל למתקפת פתע סרבית על בולגריה ולפריצת מלחמה כוללת בין המדינות. הצבא הבולגרי הצעיר הופתע, והסרבים פרצו את הגנות הגבול והגיעו לקרבת סליבניצה, תוך הצבת איום ממשי על הבירה הבולגרית סופיה. ב-17 בנובמבר נערך קרב סליבניצה, ובמהלכו הצליחו הבולגרים לבלום את הסרבים ולעבור למתקפה אל תוך השטח הסרבי. קרב סליבניצה נחקק בנרטיב הבולגרי כאחד מקרבות הגבורה של הנסיכות הצעירה. כלכלת סליבניצה מתבססת על תעשייה זעירה ומסחר קמעונאי. בעיר פועלת חברת בנייה, מוסך ומפעל עיבוד מזון. רוסיה קראסנוגורסק, רוסיה. סרביה באבושינצה, סרביה. מדיה וקבצים בנושא העיר סליבניצה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סליבניצה תקציר ההיסטוריה של סליבניצה, באתר slivnitsa.com (בבולגרית).
סוגסטיה

המונח "השאה" מפנה לכאן. לערך העוסק בהגבהה או הנמכה של שיר או יצירה מוזיקלית, ראו השׂאה (מוזיקה). סוּגֵסְטְיָה או הַשָּׁאָה בעברית היא תהליך פסיכולוגי שבו ניתן לגרום לבני אדם לשנות את עמדותיהם, רגשותיהם ואמונותיהם על ידי השפעה תת מודעת על מרכיבים אלה. בעוד שהיפנוזה משנה את מצב התודעה, ומספקת גישה לזיכרונות או למידע הנמצאים במוחו של האדם, הסוגסטיה יכולה להיעשות גם במצב היפנוטי, אך גם במצב של הכרה מלאה. המילה סוגסטיה נובעת מהמילה הלועזית suggestion שמשמעותה "הצעה" – וזו למעשה דרך פעולתה: היא מציעה לאדם דרך פעולה מסוימת. הסוגסטיה יכולה להיעשות בצורה מילולית – באמצעות שיחה, או בצורה פיזית, כלומר באמצעות סימני גוף. הסוגסטיה מיוחסת גם לתהליכים היפנוטיים באמצעותם ניתן לשכנע בני אדם לשנות את עמדותיהם, רגשותיהם, אמונותיהם ואף את תחושות הגוף ופעילותו. כמו בכל הצעה, המקבל יכול להשתכנע ולקבלה, אך גם לסרב. במהלך היפנוזה אדם מצוי במצב תודעה ייחודי שגורם לנכונות לקבל סוגסטיות (הצעות) בצורה גבוהה יותר מאשר בחיי היום יום. לדוגמה, ניתן "להציע" לסובל מלחץ דם גבוה להוריד את לחץ הדם במהלך היפנוזה, למעשן לשנוא סיגריות וכיוצא באלה. בני האדם מגיבים באופן שונה להשפעת סוגסטיה. אדם המושפע ממנה בקלות נקרא סוגסטבילי. מרבית האנשים סוגסטבילים, אך ישנם אנשים שאינם סוגסטבילים או שהם סוגסטבילים במידה נמוכה מאוד. דוגמה לסוגסטיה מילולית: מלצר השואל את הסועד במסעדה האם ברצונו לשתות תה או קפה. המלצר השתמש (ייתכן שבאופן בלתי מגמתי) בטכניקה סוגסטית – הוא גרם לסועד להניח שהוא צמא, ושהוא רוצה תה או קפה. דוגמה נוספת לסוגסטיה מילולית: כשמתבקשים לא לחשוב על חתול שחור, תמונת חתול שחור קופצת מיד לתודעה, ומכאן רצף האסוציאציות כבר מושפע לכיוון הרצוי. דוגמה לסוגסטיה גופנית: אליס מבקשת מבוב לחשוב על קלף משחק מסוים, תוך כדי שהיא מציירת באוויר בתנועות ידיים אקראיות, לכאורה, את הספרה 6 ואת צורת היהלום, ואז בוב חושב על אותו קלף. דוגמה לסוגסטיה חזותית: המרצה מציג לסטודנט תמונה מטושטשת לאחר הרצאה על פרפרים, הסטודנט יחשוב שבתמונה מופיע פרפר. קו סוגסטיבי אוטוסוגסטיה היפנוזה דמיון מודרך מניפולציה (פירושונים) סוגסטיה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) הַשָּׁאָה, באתר האקדמיה ללשון העברית
יבגני גמבורג

יבגני גַמְבּוּרְג (ברוסית: Евгений Гамбург;‏ 1947 – 23 ביולי 2006) היה שחקן תיאטרון בברית המועצות ובישראל ושחקן בולט בתיאטרון גשר מעת הקמתו. גמבורג נולד בברית המועצות ב-1947. בשנת 1961 החל בלימודי משחק במכללה לתיאטרון בעיר קאזאן וסיימם בהצלחה בשנת 1964. לאחר סיום לימודיו החל להופיע בתיאטרונים שונים ברחבי ברית המועצות. בשנים 1976–1981 הופיע בתיאטרון אורלובסקי לנוער. בשנת 1981 החל להופיע בתיאטרון לנוער בריגה, שם עבד עד עלייתו ארצה עם משפחתו ב-1990. עם הגעתו ארצה הצטרף לצוות השחקנים שהקים את "תיאטרון גשר". בהצגה הראשונה שהעלה התיאטרון בעברית, "מולייר" של מיכאיל בולגקוב, שיחק בתפקיד הראשי, למרות שידיעותיו בעברית באותה עת היו מעטות. בהמשך שיחק גמבורג ברוב הפקות גשר, בהן: "רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים", "האידיוט", "כפר", "אדם בן כלב", "העבד","טרטיף", "השטן במוסקבה", "ים", "בשפל", "עיר - סיפורי אודסה", "וריאציות לתיאטרון ולתזמורת", "אוכלים" ו"אופרה בגרוש". תפקידו האחרון לפני פטירתו היה מוריס בהצגה "מומיק". יבגני גמבורג נפטר בגיל 59 ממחלת הסרטן. ארונו הוצב על בימת תיאטרון גשר והוא נטמן לאחר מכן בבית העלמין בקיבוץ גבעת ברנר. גמבורג השאיר אחריו את רעייתו, זויה, ושלושה ילדים: בת ושני בנים. מרב יודילוביץ', נפטר שחקן תיאטרון גשר יבגני גמבורג, באתר ynet, 23 ביולי 2006 ביוגרפיה קצרה, באתר "הבמה" ביוגרפיה, רשימת תפקידים בברית המועצות ותמונה (ברוסית) ציפי שוחט, מת שחקן תיאטרון גשר, יבגני גמבורג, באתר הארץ, 24 ביולי 2006 מיכאל הנדלזלץ, וריאציות במיטבן, באתר הארץ, 27 באפריל 2006 מיכאל הנדלזלץ, אופרטה מייגעת, באתר הארץ, 26 בנובמבר 2002 אורלי פרום, עכבר העיר, מומיק, באתר הארץ
מלדרה מטרידה

מלדרה מטרידה (שם מדעי: Maladera insanabilis, בתעתיק: מלדרה אינסנביליס; ידועה בישראל בשמה העממי חומייני) היא חרק השייך לסדרת החיפושיות, ממשפחת הזבליתיים. שמו המקורי של המין Maladera insanabilis ניתן על ידי ברנסקה (Brenske) ב-1894. ב-1986 האנטומולוג הישראלי כביר ארגמן, מהשרות להגנת הצומח במשרד החקלאות הגדיר בטעות את המין כמין חדש למדע בשם Maladera matrida אף על פי שהמין כבר היה ידוע מ-1894. השם "מטרידה" מקורו בעברית, וניתן לה כיוון שהיוותה מטרד לתושבי הבתים אליהם היא חודרת, בעיקר בשעות החשכה. המלדרה המטרידה נקראת גם "חומייני" על שום צבעה החום, מקורה האיראני והעובדה שנתגלתה סמוך למהפכה האיראנית של 1979 שבראשותה עמד האייתוללה רוחאללה ח'ומייני. אורך הגוף 7–9 מילימטר, צבעה חום-אדמדם. הבוגרים פעילים בחודשי האביב והקיץ, מעופפים בעיקר בשעות הערב. הזכרים עפים בשעות הערב והלילה בחיפוש אחר נקבות, נמשכים גם לאור נורות וחודרים לבתים. הנקבה מטילה את ביציה בקבוצות בקרקע ומספרן נע בין 60 עד 100. הזחלים (מסוג דרן) חיים בקרקע ואוכלים בעיקר שורשים. המלדרה היא מין פולש בארץ ישראל, שהגיע כנראה מאיראן בסוף שנות השבעים או בראשית שנות השמונים של המאה העשרים. מעריכים כי המלדרה הוכנסה לארץ על גבי צמח על ידי ישראלי שחזר מביקור מאיראן. המלדרה נמצאה לראשונה באזור תל אביב, ומאז היא מתפשטת בארץ. בעבר נעשו ניסיונות להדביר את החרק על ידי הדברה ביולוגית, עקב היותו מוגדר כמזיק לחקלאות: הבוגרים אוכלים עלים, ניצנים ופרחים של צמחים שונים, כגון ורדים, בטטות, אגוזי אדמה, ועצי הדר. הזחלים אוכלים בעיקר שורשים, ונזקם לגידולי שורש, כגון בטטות, עלול להיות רב. מדיה וקבצים בנושא מלדרה מטרידה בוויקישיתוף מלדרה מטרידה, באתר NCBI (באנגלית) מלדרה מטרידה, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) מלדרה מטרידה, באתר GBIF (באנגלית) "כאן מציקים" - חומייני יכול להיכנס לאוזן בזמן השינה?, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי עודד זיו, חמוש בזכוכית מגדלת - או, עשה לך עבודה אקולוגית יוסי מלמן, הזבוב שיביא את השלום, באתר הארץ, 1 במאי 2007
צבא הקונפדרציה

צבא הקונפדרציה היה הצבא של קונפדרציית המדינות של אמריקה במהלך שנות קיומה בין ה-8 בפברואר 1861 עד ה-10 במאי 1865. צבא הקונפדרציה נוסד בשנת 1861 במטרה להגן על קונפדרציית המדינות של אמריקה, אשר נוסדה באותה שנה, כאשר 11 מדינות הדרום פרשו מארצות הברית. הצבא נוהל בתחילה על ידי 313 קצינים שפרשו מצבא ארצות הברית ומנה בהקמתו 82,000 מתנדבים. באוגוסט 1861 אישר הקונגרס של הקונפדרציה גיוס של 400,000 אנשים נוספים. באפריל 1862 העביר הקונגרס של הקונפדרציה חוק גיוס חובה, אשר במסגרתו גויסו כל הגברים הלבנים במדינות הקונפדרציה בגילאי 18–35. לא ניתן לקבוע בוודאות את המספר המדויק של האנשים ששירתו בצבא הקונפדרציה שכן הרשומות המקוריות של כוח האדם הושמדו. ההערכה היא שמספר האנשים ששירתו בצבא הקונפדרציה נע בטווח שבין 500,000 לבין 2,000,000 אנשים. המפקדים הבכירים בצבא הקונפדרציה היו רוברט לי, אלברט סידני ג'ונסטון ותומאס ג'ונתן ג'קסון. הצבא פורק ב-9 באפריל 1865 כאשר גנרל רוברט לי נכנע בווירג'יניה. 12 באפריל 1861 - הצבא הפגיז את הפורט סמטר בדרום קרוליינה, וזו הייתה הירייה הראשונה במלחמת האזרחים האמריקנית. 1 ביולי 1861 - רוברט א. לי הפתיע את ארווין מקדואל בווירג'יניה והחל קרב בול ראן. פברואר 1862 - רוברט לי הביס את גנרל ג'ורג' מקללן, שניסה להגיע לריצ'מונד. 6 - 7 באפריל 1862 - קרב שילה: במהלך קרב זה 55,000 חיילי צבא הקונפדרציה ניסו לפלוש למרילנד, אבל הפסידו. 6 באפריל 1862 - אלברט סידני ג'ונסטון נהרג בקרב שילה. גנרל גרנט כבש את טנסי, ואז אנדרו ג'ונסון הפך למושל הצבאי של טנסי. ספטמבר 1862 וושינגטון הבירה לא הייתה מוגנת, אבל אז כוחות הצפון בפיקוד מקללן תקפו את צבא הדרום ואז החל קרב אנטיאטם. 17 בספטמבר 1862 - קרב אנטיאטם: צבא הדרום נוצח והסכנה חלפה. מאי 1863 - גנרל תומאס ג'ונתן ג'קסון ניסה לפלוש לשטחי הצפון והצליח, אבל נהרג במהלך ההסתערות. 1-3 ביולי 1863 - קרב גטיסברג: מהקרבות האכזריים במלחמה. מתרחש ליד העיירה גטיסברג ממערב לוושינגטון הבירה. הקרב הסתיים בניצחון למדינות האיחוד. 1864 - כוחות הצפון פלשו לדרום בשתי דיוויזיות וכיתרו את חיילי הדרום בפיקוד רוברט א. לי. צבא הצפון כבש את ריצ'מונד. 9 באפריל 1865 - מפקד כוחות הדרום הגנרל רוברט לי נכנע לגנרל יוליסס גרנט. צבא האיחוד מדיה וקבצים בנושא צבא הקונפדרציה בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רב אבהו

רב אבהו (גם: רבבהו) הוא אמורא בבלי בדור השביעי, ערב תקופת הסבוראים, מחכמי ישיבת פומבדיתא. מתלמידיו של רב אשי. בנו הוא רב שמואל בריה דרב אבהו, מראשוני הסבוראים, שמסר הלכה בשמו בתלמוד הבבלי. בגלל קרבת השם יש רבים שטועים בינו לבין האמורא הארץ-ישראלי בן הדור השלישי, רבי אבהו, תלמידו של רבי יוחנן, שדבריו נפוצים יותר בתלמוד. על פי זה נשתבש הנוסח בתלמוד, ובמקום "רב אבהו" (המעיד על היותו אמורא בבלי) נדפס רבי אבהו, ולכן זהותו כמעט שנשכחה כליל. ועל כן יש שהגיהו במקום שנזכר בו רב אבהו יחד עם רב אשי, "רבי אבא" במקום "רבי אבהו". צורות כתיב נוספת של השם הן "רבבהו" ו"רבהו" - חיבור בין התואר רב לשם אבהו, כפי שמקובל במספר שמות אצל האמוראים. רב אבהו היה תלמידו של רב אשי, ראש ישיבת סורא. רב אבהו שימש "ראש כלה" - העומד בראש כינוס של ירחי כלה - בישיבת פומבדיתא בראשותו של רפרם. בנו היה רב שמואל בריה דרב אבהו, מראשוני הסבוראים, שאף הוא מוזכר בתלמוד כבר הפלוגתא של רב אחאי. בתלמוד הבבלי מסר בנו, רב שמואל, הלכה בשמו. במחלוקת בהלכות סימני הטריפות בבעלי חיים, נידון מקרה של נקב בריאה של הבהמה, שנמצא לאחר השחיטה במקום שנגע בו השוחט. הדיון הוא, האם יש לייחס את הנקב לציפרניו של השוחט, או שזוהי טריפה, מחלה שגורמת לאיסור אכילת הבהמה אף אם נשחטה כהלכה? בשאלה זו נחלקו הדעות, ורב שמואל הביא הלכה בשם אביו, רב אבהו: אמר רב שמואל בריה דרב אבהו: אבא - מראשי כלה בישיבתו של רפרם היה, ואמר שתולים את הנקב בנגיעת השוחט, והבהמה מותרת באכילה. הרב אהרן הימן, "רב אבהו", תולדות תנאים ואמוראים, לונדון, תר"ע, באתר ויקיטקסט ראו בבלי, בבא קמא קיז ע"ב, "מתיב רבי אבהו לרב אשי" ובדקדוקי סופרים שם שהגיה "ר' אבא". "רבה" = רב אבא, "רמי" = רב אמי; ע"פ תשובת הגאונים המובאת בספר הערוך ערך אביי ופירוש רשב"ם לבבא בתרא עד ע"א. לגבי הכתיב "רבבהו" ראו דקדוקי סופרים בחולין מט ע"א, וראו בנוסחאות של אגרת רב שרירא גאון (בהזכירו את בנו אצל הסבוראים, מהדורת לוין עמ' 98 בנוסח הצרפתי). יש להעיר, כי הצורה "רבבהו" מופיעה לעיתים (נדירות) במדרשים, ושם הכוונה היא לאמורא הארץ-ישראלי רבי אבהו. בבלי חולין מט ע"א; בבא קמא קיז ע"א. בבלי חולין נט ע"ב; עבודה זרה סט ע"א לגרסת כתבי היד המובאים בדקדוקי סופרים והראשונים. טרפות, ב"אנציקלופדיה יהודית" באתר "דעת". בבלי, חולין מט ע"א.
פנורמיו

פנורמיו (Panoramio) היה אתר שיתוף תמונות של גוגל שמשמש לאחסן תמונות עבור אתר Google Maps ועבור אתר Google Earth. משתמשי האתר מעלים אליו תמונות בעלות איכון גאוגרפי מרחבי העולם, ומידי סוף חודש אנשי האתר בוחנים את התמונות ומאשרים תמונות חדשות לפי קריטריון של "תיאור מהימן של המקום". המשרדים הראשיים של האתר שכנו תחילה בבנייני גוגל בשווייץ ולאחר מכן הועברו למאונטיין ויו. פנורמיו הוקם בשנת 2005 על ידי שני יזמים מספרד, חואקין קואנקה אבלה ואדוארדו מנצ'ון אגילאר. הוא הושק באופן רשמי ב-3 באוקטובר 2005, ב-19 במרץ 2007 היו מאוכסנים בו 1,000,000 תצלומים שהועלו אליו. שלושה חודשים לאחר מכן, ב-27 ביוני הגיע מספר המשתתפים באתר ל-2 מיליון. אחרי ארבעה חודשים נוספים ב-25 באוקטובר הגיע מספר התמונות בארכיון לכדי 5 מיליון. שני המייסדים עזבו את החברה בשנת 2010, אדוארדו מנצ'ון נטש בינואר והוחלף על ידי ז'ראר סאנז וינאס, וחואקין קואנקה עזב כמה חודשים לאחר מכן. ב-30 במאי באותה השנה, הודיעה חברת גוגל כי היא מתכננת לרכוש את אתר האינטרנט פנורמיו, וכחודשיים לאחר מכן בחודש יולי נרכש האתר באופן רשמי. בנובמבר 2013, החל מהלך של איחוד "פנורמיו" עם מכלול ה"תמונות" של "גוגל פלוס". המשתמשים התבקשו לאחד את שמות המשתמש שלהם כך שהשם יהיה אותו שם משתמש כמו של חשבון גוגל הרגיל שלהם. תמונות שמועלות ל"פנורמיו", אוטומטית (אם המשתמש בחר כך), מגובות ב"גוגל פלוס". האתר עבר גם שינוי משמעותי של שיטת הצגת התמונות על גבי מסך נתון ובתצורתו החדשה, התמונות תופסות שטח הרבה יותר גדול מהמסך. בספטמבר 2014, גוגל הודיעה על כוונתה לסגור את האתר ולמזג אותו לתוך Google Views, תוך שמירה של מספר הצפיות בכל תמונה וללא פרטים מעבר לכך. סיבת המעבר עליה הצהירה גוגל היא תשתיות ישנות של פנורמיו ורצון לשלב את התמונות בצורה שנותנת מגוון גדול יותר של אפשרויות למשתמש, אינטגרציה משופרת עם גוגל מפות, כולל עם האפשרות להעלות Photo-Spheres, ואולם, ללא פירוט רב מעבר לכך. האתר נסגר באופן רשמי ב-4 בנובמבר 2016, אך ניתן היה לגשת לתמונות עד ינואר 2018. מדיה וקבצים בנושא פנורמיו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פנורמיו (ארכיון) ערך זה הוא קצרמר בנושא מחשבים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פוקושימה

פוקושימה (ביפנית: 福島市; תעתיק לטיני: Fukushima) היא עיר באי הונשו שביפן, עיר הבירה של מחוז פוקושימה שבחבל טוהוקו. העיר שוכנת בפנים הארץ, כ-40 ק"מ מערבית לאוקיינוס השקט, 250 ק"מ צפונית לטוקיו ו-80 ק"מ דרומית לסנדאי. אוכלוסייתה מונה מעל לרבע מיליון בני אדם. פוקושימה נקראה בתחילה "שינובו-נו-סאוטו", הכפר של שינובו. במאה ה-12 בנה סוגינומה טארו את טירת סוגינומה. סביב טירת פוקושימה (שאינה קיימת יותר) החל להתפתח הכפר. בתקופת אדו, החלה פוקושימה לגדול בעיקר בעקבות ייצור המשי שזכה לשם אפילו עד קיוטו. משרד המחוז הוקם בפוקושימה, לאחר הרסטורציה של מייג'י בשנת 1868 ובעקבותיו הבנק של יפן הקים בה סניף, הראשון בחבל טוהוקו. העיר נוסדה ב-1 באפריל 1907. ערך מורחב – רעידת האדמה והצונמי בסנדאי (2011) ב-12 במרץ 2011 אירע פיצוץ בתחנת הכוח הגרעינית פוקושימה 1 (דאיצ'י) באוקומה שבנפת פוטבה, הסמוכה לפוקושימה (80 ק"מ), בעקבות רעידת האדמה וגל הצונאמי הגדול שהתרחשו יום קודם לכן בים מול העיר סנדאי. במרץ 2022 באזור התרחשה רעידת אדמה נוספת. שדה התעופה פוקושימה נמצא כ-40 ק"מ דרומית לעיר, בסוקאגאווה. מערכת הרכבות היא אמצעי התחבורה הראשי בפוקושימה. בתחנת פוקושימה של חברת הרכבות מזרח יפן (החברה הגדולה בעולם בהסעת נוסעים) עוברים קווי רכבת לאורכה ולרוחבה של יפן: קן טוהוקו שינקנסן - המחבר בין טוקיו לשין-אאומורי שבצפון יפן. קו יאמאגאטה שינקנסן - המחבר בין טוקיו לשינג'ו לכיוון מערב יפן. קו טוהוקו הראשי - המחבר בין טוקיו למוריאוקה שבצפון יפן. קו הו הראשי - דרך הרי הו למערב יפן לאאומורי שבצפון יפן. תחנת הרכבת של פוקושימה מבט מזרחה מתחנת הרכבת בפוקושימה מדיה וקבצים בנושא פוקושימה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פוקושימה (ביפנית) פוקושימה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים ביפן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ספרוליט

ספֵרוּליט בפטרולוגיה הוא גוף כדורי קטן הנוצר בעיקר בסלעים געשיים עתירי סיליקה דוגמת ריוליט ובזכוכית געשית. באובסידיאן מסוג פתית השלג נפוצים ספרוליטים מגבישי קריסטובליט. אף שלרוב נוצרים הספרוליטים במסת אם של סלעים אלה, עשויים להיווצר כדורי ספרוליטים עצמאיים, במנותק מן הסלעים. ספרוליטים מורכבים מגבישים מחטיים קטנים של מינרלים היוצאים ממקור משותף. הסברה היא כי גופים אלה נוצרים כתוצאה מצמיחה גבישית מהירה על הצטברות של חומרים נדיפים. בתוך הספרוליטים עשויות להתפתח ליתופיזות – חללים קטנים הנוצרים כאשר הלחץ החיצוני נמוך דיו לאפשר את התרחבותם של גזים המומסים בלבה הנוזלית. מילוי חלקי של חללים אלה בגבישי מינרלים יוצר גאודה ומילוי מלא – ביצת רעם. קוטרם של ספרוליטים נע לרוב ממילימטרים ספורים לסנטימטר אחד. ספרוליטים גדולים ונדירים נקראים "מגה-ספרוליטים", וקוטרם עשוי לנוע מ-20 ס"מ ועד מטר אחד או יותר. מגה-ספרוליט בקוטר העולה על 2 מטרים נמצא בקוסטה ריקה, ומוכרים ספרוליטים גדולים אף יותר. מגה-ספרוליטים עשויים להיווצר בשני אופנים: במהלך התקררות מהירה והתגבשות ראשונית של הלבה במהלך הידרציה והתגבשות אמורפית משנית של לבה ריוליטית לאחר התקררותה, או התקררות והתגבשות טוף מאפר געשי מדיה וקבצים בנושא ספרוליט בוויקישיתוף ספרוליט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ספרוליט בבריטניקה המקוונת מגה-ספרוליטים, עמ' 8-12 "כדורי אבן" צמיחת מגה-ספרוליטים בריוליט
ליתופיזה

ליתופיזה היא חלל קטן, נקבובית הנוצרת בזרמי לבה ובכיפות געשיות בהרכב ריוליטי, ונמצאת בסלעים געשיים דוגמת ריוליט, אובסידיאן ופרליט. מקור השם ביוונית: λίθος, ליתוֹס – סלע + ϕῦσα, פּוּסָה – מפוח, ופירושו: בועת סלע. ליתופיזות מצויות בתוך ספרוליטים – גופים כדוריים הנוצרים בעיקר בסלעים געשיים עתירי סיליקה דוגמת ריוליט ובזכוכית געשית. הליתופיזות נוצרות כאשר הלחץ החיצוני נמוך דיו לאפשר לגזים המומסים בלבה הנוזלית להתרחב וליצור חלל. שוליו של חלל זה מתמצקים והופכים לקליפות קונצנטריות – דוגמת עלי כותרת בפרחים. קליפות אלה בעלות מרקם עדין – אמורפי או מכילות גבישים מיקרוסקופיים – כתוצאה מהתקררות מהירה של הנתך, שאינה מאפשרת צמיחת גבישים גדולים. ליתופיזות עשויות להתמלא בתמיסות סיליקטיות היוצרות גבישי מינרלים שונים – אופאל וסוגים שונים של קוורץ, בעיקר כלקדון לסוגיו: אגט וג'ספר. ליתופיזה שעל דפנותיה הפנימיות צמחו גבישים אך נותרה חלולה נקראת גאודה, וליתופיזה שהתמלאה במלואה בגבישים נקראת ביצת רעם. Encyclopedia of Volcanoes, ‏ ISBN 0-12-643140-X, Academic Press, עמ' 591 תמונה של מקבץ ליתופיזות על ליתופיזות וביצי רעם מקור השם
יקב פלטר

יקב פלטר הוא יקב בוטיק ישראלי. יקב פלטר נוסד בשנת 2002 על ידי טל פלטר שהשתלם באוסטרליה, אליו חבר אחיו ניר. הוא הוקם במושב צופית באזור המרכז, בשנת 2005 עבר לקיבוץ עין זיוון ברמת הגולן. בבציר 2002 שווקו 4,000 בקבוקים. הבציר של שנת 2009 הפיק כ-80,000 בקבוקים. היקב מייצר שתי סדרות יינות: T-Selection ופלטר. מ-2008 נוספה סדרת הדגל "T". בנוסף מיוצרים ביקב יינות כשרים תחת המותג "יקב מטר" (Matar Winery) ומשקאות חריפים תחת המותג "המזקקה" או "מזקקת פלטר" (Pelter Distillery). מבקר היינות דניאל רוגוב דירג את יקב פלטר כיקב השמיני בטיבו בישראל (2011), שלמה פפירבלט דירג אותו במקום השני בישראל בקטגוריית יקבי בוטיק (2009). בשנת 2017 פורסם כי יקב פלטר גדל משמעותית בשנים האחרונות, ומייצר יותר מ-100 אלף בקבוקים בשנה, וכי מוצריו השונים (יין, וויסקי, ג'ין, ערק, ברנדי, או דה וי, ורמוט) נמכרים במסעדות וברים ברחבי ישראל. בחודש יוני 2024 פורסם שביקב מיוצרים בין 150 ל-250 אלף בקבוקים בשנה. ב-16 ביולי 2024, פורסם שהכרמים של יקב פלטר עלו באש, בעקבות ירי של חזבאללה מלבנון. דניאל רוגוב, תרגום: עמית יריב, מדריך רוגוב ליינות ישראל 2011, תל אביב: טובי, 2011, עמ' 24, 307-300, 473 אליעזר זקס וירון גולדפישר, שביל היין: טיול ביקבי ישראל, תל אביב: קורדינטה, 2007, עמ' 46–47 אתר האינטרנט הרשמי של יקב פלטר יקב פלטר, ברשת החברתית אינסטגרם יקב פלטר, ברשת החברתית פייסבוק אילנה קוריאל, כך משביתה המלחמה את תעשיית היין בישראל, באתר ynet, 18 ביוני 2024 יוסי בוזנח, "סנהדרינק", דרכים צדדיות: טיול יין ברמת הגולן, באתר ynet, 14 במאי 2014 אבי הלוי, מצעד היינות של יקב פלטר, באתר WinesIsrael‏, 9 בפברואר 2013 יקב פלטר, באתר "שפונדרה", 8 בספטמבר 2012 דניאל רוגוב, ביקור ביקב פלטר בקיבוץ עין זיוון שברמת הגולן, באתר הארץ, 19 ביולי 2011 על היקב באתר IsraelWines, אורכב בארכיון האינטרנט ב-20 במאי 2011 אבי הלוי, יקב פלטר - קפיצה קטנה לאוסטרליה, באתר IsraelWines, אורכב בארכיון האינטרנט ב-17 בספטמבר 2009 שלמה פפירבלט, מהו יקב הבוטיק הטוב בישראל, באתר כלכליסט, 30 במאי 2009 דניאל רוגוב, יינות מיקב פלטר: חלק כמשי, באתר הארץ, 24 במאי 2010 רענן רוגל ודני רובין, יקב פלטר מעלה הילוך, באתר אכול ו-Chateau‏, 20 בינואר 2009 שירי הדר, ביקור ב"נאפה ואלי" של ישראל, באתר ynet, 3 בפברואר 2017 אילנה קוריאל, כך משביתה המלחמה את תעשיית היין בישראל, באתר ynet, 18 ביוני 2024 ליאת רון, הכרמים של יקב פלטר עלו באש: "הלך הקברנה, הלך השיראז", באתר חמ"ל (חדשות), 16 ביולי 2024
אלפרד אברהם

אלפרד אברהם, (1900 – 21 בנובמבר 1958) היה אדריכל ומעצב גרמני-ישראלי, היה בין ראשוני מעצבי הפנים בארץ ישראל. אברהם היה אדריכל הפנים של בתי מגורים רבים וכן גם חנויות ובתי עסק. לפרויקטים שעיצב הוא תכנן גם עשרות פרטי ריהוט וגופי תאורה. אלפרד אברהם נולד בקאסל שבגרמניה בשנת 1900. בשנת 1933 עלה לארץ ישראל עם אשתו גרטרוד ובנו רפאל. מיד עם עלייתו החל בעבודות עיצוב פנים. הוא הקים את משרדו בתל אביב, ברחוב שינקין 72. אברהם תכנן את עיצוב הפנים של בתי מגורים וחנויות והיה אחד מאנשי האדריכלות מודרנית שעיצבה את ארץ ישראל. לקוחותיו היו משפחות מהמעמד הגבוה של ארץ ישראל- חבס, פרומצ'נקו, ירושלמי, בן עמי. במהלך השנים העסיק אברהם עובדים רבים שלימים התפתחו באופן עצמאי, בהם: האדריכלית הלנה רוט, שהייתה שותפתו העסקית והוזכרה לצדו בכלל פרסומי המשרד, האדריכל יחזקאל גולדברג-גד, בעלה של מעצבת הפנים דורה גד. משנת 1954 פועל משרד האדריכלים ברח' השופטים 33 בתל אביב. בשנת 1957 השתלב בו בנו, רפי אברהם, בוגר הטכניון בחיפה. בשנת 1989 הצטרף למשרד נכדו, מיקי אברהם, גם הוא בוגר הטכניון. אברהם נפטר ב-21 בנובמבר 1958 ונטמן בבית העלמין קריית שאול בתל אביב. מלון רמת אביב, תל אביב. ביתו של עובד בן עמי, נתניה. מקים העיר נתניה וראש העירייה הראשון. משרדי אל על, תל אביב. בית משפחת חבס, שדרות ח"ן 18, תל אביב. "לארו"- חנות לממכר קפה, תל אביב. מדיה וקבצים בנושא אלפרד אברהם בוויקישיתוף Architecture in Palestine, פלסטיין פוסט, 19 בדצמבר 1937 ארכיון אלפרד אברהם, בספרייה הלאומית מידע על אלפרד אברהם בקטלוג הספרייה הלאומית אלפרד אברהם, דף שער בספרייה הלאומית אלפרד אברהם באתר חברה קדישא ת"א–יפו "עיצוב ישראלי היום", אות העיצוב, הוצאת אוריין, 2006, עמ' 16. יובל לאדריכלות בישראל, רן הוצאה לאור, 1998, עמ' 643. Alfred Abraham – Interior Decorator, פלסטיין פוסט, 12 במאי 1936 L'architecture D'aujourd'hui, september 1937 מודעת דרושים, ארכיטקטים אלפרד אברהם והלנה רוט, הארץ, 1 ביוני 1950 סיגל דוידי, דורה גד, באנציקלופדיה לנשים יהודיות (באנגלית). יובל לאדריכלות בישראל, רן הוצאה לאור, 1998. אלפרד אברהם באתר GRAVEZ.