laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
נילס בו

נילס אנדראס בו (באנגלית: Nils Andreas Boe;‏ 10 בספטמבר 1913 – 30 ביולי 1992) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מדקוטה הדרומית, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כסגן מושל מדינתו בשנים 1962–1965, ולאחר מכן ועד 1969 כמושל דקוטה הדרומית. מ-1971 ועד מותו, כיהן בו כשופט בבית המשפט של ארצות הברית לענייני סחר בינלאומי (אנ') (עד 1980 "בית המשפט של ארצות הברית לענייני מכס"), מתוכם בשנים 1971 - 1977 כשופט הראשי של בית המשפט לענייני מכס. נילס בו נולד בעיר בלטיק שבדקוטה הדרומית. הוא היה הבן הצעיר של הכומר הלותרני נילס ב. בו ושל סיסל קתרין פינסת', שניהם מהגרים מנורווגיה. ב-1935 הוא קיבל תואר בוגר אוניברסיטה מאוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, בה הוא היה חבר בנבחרת הריצה של המוסד, וב-1937 הוא קיבל תואר במשפטים מבית הספר למשפטים של האוניברסיטה. במלחמת העולם השנייה שירת בו כלוטננט בצי ארצות הברית. בשנים 1951–1958 כיהן בו כחבר בית הנבחרים של דקוטה הדרומית, מתוכן בשלוש השנים האחרונות כיושב ראש הבית. ב-1962, לאחר הבחירות המקדימות, מונה סגן מושל המדינה, ג'וזף בוטום על ידי המושל ארצ'י גברד לסנאט של ארצות הברית כדי לאייש את המושב של פרנסיס קייס שנפטר. מינויו זה של בוטום יצר חלל ריק הן בתפקיד סגן המושל והן במועמדות המפלגה הרפובליקנית לתפקיד זה בבחירות שהתקיימו באותה שנה. בוועידה המדינתית של הרפובליקנים שהתקיימה ב-16 ביולי נבחר בו כמועמד המפלגה לתפקיד. כמה ימים לאחר מכן מינה המושל גברד את בו כמחליפו של בוטום כסגן המושל, והוא הושבע לתפקיד ב-20 ביולי. בבחירות הכלליות שהתקיימו בסתיו אותה שנה הוא נבחר להמשך כהונתו כסגן המושל. ב-1964, כאשר סירב גברד להתמודד על תקופת כהונה שלישית כמושל, התמודד בו בבחירות במקומו. עם בחירתו, כמושל דקוטה הדרומית הראשון שהיה רווק, שימשה אחותו, בורגהילד מארי בו, כגברת הראשונה של דקוטה הדרומית. בו כיהן כמושל המדינה מ-5 בינואר 1965 ועד 7 בינואר 1969. ממשלו של בו שיפר את מערכת מאגרי המים של דקוטה הדרומית, הקים מערכת להכשרת עובדים כדי למשוך תעשיות חדשות למדינה, הרחיב את הסיוע למערכת החינוך, ויצר תוכנית פרישה לעובדי המדינה. הממשל בלט גם בקידום קיצוצים במס הרכוש ובהקמתה של מערכת חינוך מדינתית באמצעות הטלוויזיה. לאחר תום כהונתו כמושל, מינה הנשיא ריצ'רד ניקסון את בו כמנהל משרד הבית הלבן לעניינים בין-ממשלתיים במשרד הרשות המבצעת של נשיא ארצות הברית, תפקיד בו הוא שימש בשנים 1969–1971. ב-28 ביולי 1971 הגיש הנשיא ניקסון את מועמדותו של בו כשופט בבית המשפט של ארצות הברית לענייני מכס, במקומו של השופט סמואל מארי רוזנסטיין, שעבר למעמד של שופט בכיר (Senior status), מעמד הניתן לשופטים בבתי המשפט הפדרליים של ארצות הברית כסוג של פרישה-למחצה. ב-6 באוגוסט אושר המינוי על ידי הסנאט של ארצות הברית, וב-10 באוגוסט החל בו לכהן על כס השיפוט. מיום מינויו ועד 1977 הוא כיהן כשופט הראשי של בית המשפט. ב-1980 הפך בית המשפט לענייני מכס לבית המשפט של ארצות הברית לענייני סחר בינלאומי (אנ') ובו המשיך לכהן בו. ב-30 באפריל 1984 קיבל בו מעמד של שופט בכיר בבית המשפט, והמשיך לכהן במעמד זה עד למותו. נילס בו נפטר בסו פולס ב-30 ביולי 1992 ממחלת הסרטן. הוא נטמן בבית הקברות וודלון שבעיר. Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 4, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, p. 1460. נילס בו באתר אגודת המושלים הלאומית (באנגלית) נילס בו במדריך הביוגרפי של השופטים הפדרליים (באנגלית) נילס בו באתר The Political Graveyard (באנגלית) נילס בו, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
מוט (נשק)

האם התכוונתם ל... מוט (כלי נשק) – מוט פשוט המשמש ככלי נשק נשק מוט – מגוון כלי נשק שמבוססים על מוט שעליו מותקנים מגוון להבים וראשי קרב בו (נשק) (אנ') (Bō) – מוט לחימה יפני
אטיה

אטיה (בלטינית: Atia; גם אטיה בלבה, Atia Balba;‏ 85–43 לפסה"נ) הייתה אחייניתו של יוליוס קיסר (באמצעות אחותו יוליה (אנ')), ואמו של גאיוס אוקטביוס, שהפך לקיסר אוגוסטוס. דרך בתה אוקטביה, היא הייתה גם הסבתא רבתא של גרמאניקוס ושל אחיו, הקיסר קלאודיוס. אטיה הייתה בתם של יוליה ובעלה הפראיטור מרקוס אטיוס בלבוס (אנ'). לאטיה הייתה לפחות אחות צעירה אחת, ואולי גם אחות מבוגרת יותר. בשל כך, היא נקראת לפעמים "אטיה סקונדה (Atia Secunda, אטיה השנייה, או Atia Balba Secunda). ייתכן שהיה לה גם אח. נישואיה הראשונים היו עם גאיוס אוקטביוס (אנ'), הפריאטור בשנת 61 לפסה"נ ולאחר מכן מושל פרובינקיה מקדוניה (אנ'). משפחתה גרה קרוב לווליטריי (אנ'), ביתם של האוקטביים. נולדו להם שני ילדים: אוקטביה, שנולדה בסביבות שנת 66 לפסה"נ, וגאיוס אוקטביוס, שנולד בשנת 63 לפסה"נ. ההיסטוריון טקיטוס מציין אותה בחיבורו "שיחה על הנואמים" (Dialogus de oratoribus) כאישה דתית ומוסרית באופן יוצא דופן, ואחת המטרונות הנערצות ביותר בהיסטוריה של הרפובליקה הרומית. כזו ש"בפניה לא ניתן לומר דבר נבלות ולא לעשות כל מעשה קלון. בטהרה ובצניעות השגיחה לא רק על לימודי הילדים ועיסוקיהם, אלא גם על שעשועיהם ומשחקיהם". סווטוניוס מציין את הסימנים האלוהיים שחוותה לפני ואחרי לידתו של אוגוסטוס: "כשבאה פעם אטיה בחצות הלילה אל הפולחן החגיגי של אפולון, נירדמה באפיריונה בתוך ההיכל, בשעה שהמתינה לבוא שאר המטרונות. והנה זחל פתאום ובא דרקון אל האפיריון ולאחר זמן חזר ונסתלק; אבל משהקיצה משנתה זו טבלה וניטהרה כלאחר משכב עם בעלה, ומיד הופיע בגופה כתם בדמות דרקון שא-אפשר היה לסלקו עוד, עד שנימנעה מלבוא אחרי-כן אל בתי המרחץ הציבוריים. לעשרת חדשים ילדה את אבגוסטוס, שנחשב משום כך לבן אפולון. אותה אטיה חלמה לפני הלידה, שקרביה נתרוממו עד לכוכבים והתפשטו על פני שמים וארץ; ואביו אוקטאביוס חלם שהשמש בזהרה עולה מרחם אטיה. ביום שבו נולד נידון קשר קטילינה בקוריה ואוקטאביוס איחר לבוא לישיבה כי אשתו כרעה ללדת; והנה דבר ידוע ומפורסם הוא, שפובליוס ניגידיוס (אנ'), משנודעה לו סיבת האיחור ושמע מה הייתה שעת הלידה, אישר כי אמנם נולד מושלו של העולם". אוקטביוס מת בשנת 59 לפסה"נ, כאשר בנם גאיוס אוקטביוס (הקיסר הרומי לעתיד אוגוסטוס) היה בן ארבע. בשנת מותו של בעלה הראשון, נישאה אטיה בשנית ללוקיוס מרקיוס פיליפוס (אנ'), קונסול בשנת 56 לפסה"נ. לפילפוס היו אז כבר שלושה ילדים: לוקיוס מרקיוס פיליפוס (אנ') (קונסול סופקטוס בשנת 38 לפנה"ס, שבסופו של דבר התחתן עם אחותה הצעירה של אטיה), מרקיה (אנ') (אשת קאטו הצעיר) וקווינטוס מרקיוס פיליפוס (פרוקונסול של קיליקיה (אנ') בשנת 47 לפסה"נ). ייתכן שלה ולפילפוס היו ילדים. אטיה כל כך חששה לביטחונו של בנה, שהיא ופילפוס דחקו בו לוותר על זכויותיו כיורש של יוליוס קיסר. היא מתה באוגוסט או בספטמבר 43 לפסה"נ. אוקטביאנוס כיבד את זכרה בהלוויה פומבית. דמות בדיונית של אטיה גולמה על ידי השחקנית פולי ווקר בסדרת הטלוויזיה "רומא". היא מתוארת שם כשאפתנית, ממולחת, מניפולטיבית, חסרת עכבות מינית ופושטת רגל מוסרית; הסדרה גם מציגה אותה כמעורבת במערכת יחסים רומנטית ארוכת טווח עם מרקוס אנטוניוס. ג'ונתן סטמפ, היועץ ההיסטורי של הסדרה, ציין כי בנוסף לאטיה ההיסטורית, גרסת הדמות של אטיה שואבת השפעות משמעותיות מנשים רומיות אחרות מאותה תקופה, כמו קלודיה הידועה לשמצה, ופולביה, אשתו של מרקוס אנטוניוס. מדיה וקבצים בנושא אטיה בוויקישיתוף פסל דיוקן של אטיה, מוזיאון גטי טאקיטוס, שיחה על הנואמים, כח (תרגום שרה דבורצקי). סווטוניוס, אבגוסטוס האלוהי, 94, 5 (תרגום אלכסנדר שור).
חטיבת הנחתים האמפיבית (הכוחות המזוינים של טורקיה)

חטיבת הנחתים האמפיבית (בטורקית: Amfibi Deniz Piyade Tugayı), או יחידת הקומנדו האמפיבית (בטורקית: Amfibi Komando), היא יחידת נחתים המיועדת למבצעים מיוחדים של חיל הים הטורקי, בסיסה של היחידה נמצא בפוקה ליד איזמיר. ההיסטוריה המודרנית של חטיבת הנחתים הטורקית, בפיקודה של קבוצת לוחמה אמפיבית, החלה בשנת 1966 עם היווצרות הכוח הראשון לפלישה רגלית מן הים, שהיה למעשה גדוד הנחתים הראשון. סגן האדמירל כמאל קאיאג'אן דחף להקמתו של הגדוד, שהוקם ב־15 בספטמבר 1966 בבסיס הימי בגאלג'וק. מפקדת הכוחות הוקמה במרסין באפריל 1971. גדוד הנחתים האמפיבי השני הוקם ב־1973, ומפקדת רגימנט הנחתים האמפיבי הוקמה ב־18 באפריל 1974, לפני הפלישה לקפריסין. רגימנט הנחתים האמפיבי לקח חלק בפלישה לקפריסין דרך הים, ב־20 ביולי 1974, אבטח את ראש החוף ותרם להצלחה משמעותית. הרגימנט השתתף גם ב"מבצע השלום השני", עם הצלחה במשימות שניתנו לו. בשל ההצלחה ב"מבצע השלום בקפריסין", ב-15 בנובמבר 1983, העניק ראש המטה הכללי את מדליית הזהב "אומץ לב יוצא דופן והקרבה עצמית". לאחר הפלישה לקפריסין ב־1974, גדוד הנחתים השלישי, גדוד התמיכה האמפיבי, הוקם ב־1979 באיזמיר. בכך הושלם ארגון היחידה ברמת הרגימנט. בשנת 1980, גדוד הנחתים האמפיבי השלישי נפרס באופן זמני במרסין כדי להשלים משימות ניהול של ממשל צבאי. בתקופה 1985-1992 נערכו תרגילים רבים בטורקיה ומעבר לים, ובוצעו משימות הרתעה בים האגאי ובים התיכון. רגימנט הנחתים האמפיבי השתתף גם במבצעים בסוריה ובלוב בהנהגתו של אדמירל גירסל צ'יפינר. נחתים טורקים באי האיטלקי סרדיניה בתרגיל צבאי המיועד לתפארת לויאל מידאס 2005 נחתים טורקים על סיפון USS נאסו מחכים לביצוע פעולות מניעה ימיות, כחלק מתרגיל פניקס אקספרס 2007 נחתים אמפיביים מבצעים תרגילי פאסט-רופ ממסוק MH-60S סי הוק של הצי האמריקני בתרגיל פניקס אקספרס 2009 הנחתים הטורקים עולים על מטוס בל-בואינג V-22על סיפון USS קירסארג' במהלך תרגיל אמפיבי בהובלת ואירוח טורקיה תרגיל אגמן מוטו "פעם נחת, תמיד נחת", בכניסה לאזור אימונים "Hata Sayfası". נבדק ב-17 בינואר 2015. {{cite web}}: (עזרה) "Amfibi deniz piyadeleri". נבדק ב-17 בינואר 2015. {{cite web}}: (עזרה) Turkey - Amphibious Marine Infantry Brigade Command / Amfibi Deniz Piyade Tugay Komutanligi / Amfibi Deniz Piyade, www.globalsecurity.org מדיה וקבצים בנושא חטיבת הנחתים האמפיבית בוויקישיתוף
הבטחה אמיתית

האם התכוונתם ל... חטיפת חיילי צה"ל בגבול לבנון (2006) התקיפה האיראנית על ישראל (2024)
אריא יוספי

אריא יוספי (בפרסית: آریا یوسفی; נולד ב-22 באפריל 2002 בבנדר מאהשהר שבאיראן) הוא כדורגלן איראני המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת ספהאן מליגת העל האיראנית ובנבחרת איראן. יוספי גדל במחלקות הנוער של נפט אהוואז וספהאן. בשנת 2021 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של ספהאן במסגרת ליגת העל האיראנית. ב-5 בינואר 2024 ערך יוספי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איראן, בניצחון 2-1 על נבחרת בורקינה פאסו במשחק ידידות. נכלל בסגל נבחרת איראן לטורניר גביע אסיה 2023 בשנת 2024, אך לא שיחק בטורניר. אריא יוספי, באתר Transfermarkt אריא יוספי, באתר Soccerway אריא יוספי, באתר National Football Teams אריא יוספי, באתר FootballDatabase.eu دلایل ملیپوش شدن یوسفی از زبان محمدحسین میثاقی! באתר فوتبالی, ‏ 1 בינואר 2024 (בפרסית)
סנט וינסנט

סנט וינסנט (אנגלית: Saint Vincent) הוא אי געשי בים הקריבי הממוקם בין האי סנט לוסיה לבין הגרנדינים, ומהווה חלק מן המדינה העצמאית סנט וינסנט והגרנדינים שבאנטילים הקטנים. שטח האי 345 קמ"ר. מאז גילוי האי במהלך המאה ה-18, נאבקו המעצמות הקולוניאליות צרפת ובריטניה על השליטה בו והשטח היה שנוי במחלוקת. בשנת 1783 הסתיימה המחלוקת והאי נחכר לבריטניה. בשנת 1979 זכה האי לעצמאות. העיר הגדולה באי היא העיר קינגסטאון, בירת סנט וינסנט והגרנדינים, שבה מתגוררים כ-19,300 תושבים. זוהי עיר הנמל המרכזית של האי ומרכז הכלכלה והתקשורת בו. בעיר צולם הסרט שודדי הקאריביים. הגבוה בהרי האי הוא הר הגעש לה סופרייר (La Soufrière), שגובהו 1,234 מטרים. ההר התפרץ בשנים 1812 ו-1902. בהתפרצות שאירעה ב-1902 נהרגו כ-1,680 נפשות. התפרצויות נוספות אירעו בשנים 1971–1972 ו-2020–2021. מדיה וקבצים בנושא סנט וינסנט בוויקישיתוף סנט וינסנט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
טייגו לסרדה

טייגו לסרדה (בפורטוגזית: Thiago Lacerda; נולד ב-1978) הוא שחקן ברזילאי. לסרדה נולד בריו דה ז'ניירו, בנעוריו עסק בשחייה ואף זכה במדליות בתחרויות שחייה, הוא עבד תקופה כמוכר בחנות בגדים וגם עסק בדוגמנות, הוא קיבל הצעה להיבחן לתפקיד בטלנובלה "Malhação" והחליט שהוא מעוניין לעסוק במשחק. הוא שיחק את מתאו, התפקיד הגברי הראשי בטלנובלה טרה נוסטרה. הוא גילם את ג'וזפה גריבלדי במיני סדרה A Casa das Sete Mulheres, ב-2006 שיחק בסרט הקומדיה "Se Eu Fosse Você", אודות בעל ואישה המתחלפים בגוף אחד של השני. הוא דיבב את סינבד בדיבוב לפורטוגזית ברזילאית בסרט סינבד: אגדת שבעת הימים ואת מטרו-מן בסרט מגה-מוח, את שניהם במקור דיבב בראד פיט. בתיאטרון שיחק בין היתר במחזה המלט. הוא נשוי לשחקנית ונסה לואס. מדיה וקבצים בנושא טייגו לסרדה בוויקישיתוף טייגו לסרדה, ברשת החברתית אינסטגרם טייגו לסרדה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) טייגו לסרדה, באתר AllMovie (באנגלית) טייגו לסרדה, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
תם ולא נשלם

האם התכוונתם ל... תם ולא נשלם (אלבום) תם ולא נשלם (שיר)
סטיב ג'ונס (מדען)

סטיב ג'ונס (באנגלית: Steve Jones; נולד ב-24 במרץ 1944) הוא פרופסור לגנטיקה, כותב ספרי מדע פופולרי וכוכב טלוויזיה. ג'ונס כיהן פעמיים (בין 1995 ל-1999 ובין 2008 ל-2010) כראש המחלקה לגנטיקה, אבולוציה וסביבה בקולג' האוניברסיטאי של לונדון. עבודתו המחקרית מבוצעת במעבדת גאלטון שבקולג'. בנוסף, הוא מנחה תוכניות טלוויזיה ומחבר ספרי מדע פופולרי בנושאי ביולוגיה, בעיקר אבולוציה שבהם בין היתר בולט גם חוש ההומור השחור שלו. ב-1996 זכה בעיטור החברה המלכותית על שם פאראדיי על מפעלו להנחלת המדע לציבור הרחב. הוא גם מפרסם טור מדעי ביומון הבריטי דיילי טלגרף. ג'ונס הוא ולשי, נולד באברסתווית', שם למדו הוריו באוניברסיטה. לאחר סיום לימודיהם, המשפחה עברה לוויראל באנגליה לצורכי עבודה. ג'ונס פעיל באגודה ההומניסטית הבריטית והוא מבקר חריף של הגישה הבריאתנית של הנוצרים הפונדמטליסטים. כמעט כמו לווייתן - מוצא המינים נכון לעכשיו בתרגומה של עדי מרקוזה-הס בהוצאת ידיעות אחרונות (2006). הבטחת הנחש בתרגומו של ניר רצ'קובסקי בהוצאת ספרי עליית הגג (2018). סטיב ג'ונס, ברשת החברתית Goodreads רונן דורפן, "זה בזבוז זמן לדון בבריאה מול אבולוציה", באתר ישראל היום, 18 בינואר 2018 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ההשתלטות האיראנית על אוניית המכולות MCS Aries

ב-13 באפריל 2024 השתלטה איראן על אוניית המכולות MCS Aries, הנמצאת בבעלותה של חברת גורטל ספנות, ואשר הושכרה לחברת MSC. חברת גורטל ספנות קשורה לחברת הספנות זודיאק מריטיים, הנמצאת בבעלות חלקית של איש העסקים הישראלי אייל עופר. על הספינה, שעברה במצר הורמוז, עלו כוחות קומנדו איראניים בעת שהייתה במים בין-לאומיים. לאחר ההשתלטות עליה הועברה האונייה לאיראן. איראן עסקה במהלך שנות ה-20 של המאה ה-21 במספר פעולות נגד אוניות שונות שעברו במים בין-לאומיים, ובעיקר נגד אוניות שהופעלו על ידי חברות ספנות בבעלות אירופאית, אמריקאית או ישראלית. התקרית התרחשה במהלך ההסלמה בין איראן לישראל במהלך הסכסוך האיראני-ישראלי, לאחר ההתנקשות במוחמד רזא זאהדי וכמה שעות לפני המתקפה האיראנית על ישראל (אפריל 2024). נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן הזהיר את איראן שלא להסלים את המצב בשבוע שקדם לתקרית. MSC Aries היא אוניית מכולות שנבנתה בשנת 2020. נכון לשנת 2024, הספינה הייתה רשומה בפורטוגל. האונייה באורך 366 מטר, ועומק הספנה הוא 51 מטר. האונייה נמצאת בבעלות חלקית של איש העסקים הישראלי אייל עופר ומופעלת על ידי חברתו זודיאק מריטיים. הספינה שייכת לאחת מחברות הבת של זודיאק מריטיים - חברת גורטל ספנות. MSC הייתה אחראית לכל הפעילויות של האונייה. בבוקר ה-13 באפריל 2024 השתלטו כוחות של משמרות המהפכה האסלאמית על האונייה MCS Aries באמצעות מסוק. ההשתלטות על האונייה התרחשה במצר הורמוז במים בין-לאומיים, ובקרבת איחוד האמירויות. לאחר ההשתלטות הועברה האונייה לאיראן.‏ על סיפון האונייה היו 25 אנשי צוות: 17 אזרחים הודים, ארבעה פיליפינים, שני אזרחים פקיסטנים, אזרח רוסי אחד ואזרח אסטוני אחד. ארצות הברית ובריטניה קבעו שתפיסת האונייה היא הפרה בוטה של החוק הבינלאומי, וקראו לאיראן שחררה. שר החוץ הישראלי, ישראל כ"ץ, קרא לאיחוד האירופי להטיל סנקציות על משמרות המהפכה האסלאמית של איראן. הסכסוך האיראני-ישראלי "Iran continues piracy against foreign vessels - analysis". The Jerusalem Post | JPost.com (באנגלית). 2023-04-29. נבדק ב-2024-04-13. Biden predicts impending Iranian attack on Israel as nations brace for regional escalation, The Jerusalem Post | JPost.com, ‏2024-04-12 (באנגלית) "Israeli Army Warns Of "Consequences" After Iran Seizes Ship Off UAE Coast". NDTV.com. נבדק ב-2024-04-13. "Iran committing piracy, Israeli foreign minister says". The Jerusalem Post | JPost.com (באנגלית). 2024-04-13. נבדק ב-2024-04-13. ארה״ב ובריטניה: שחררו את האנייה שנתפסה על ידי איראן, באתר port2port,‏ 14 באפריל 2024 איתמר אייכנר, ליאור בן ארי, שר החוץ קרא להטיל סנקציות על איראן אחרי ההשתלטות על הספינה. יועץ לחמינאי: "ישראל בפאניקה", באתר ynet, 13 באפריל 2024
מרוות ירושלים

מַרְוַת יְרוּשָׁלַיִם (שם מדעי: Salvia hierosolymitana) היא צמח עשבוני רב-שנתי (בן חלוף) ים תיכוני, ממשפחת השפתניים. גובה מרוות ירושלים הוא 40 עד 100 ס"מ, ופריחתו ארגמנית או ורודה (תלוי בזן) והוא בעל שושנת עלים גדולים ומקומטים, שממנה מתפתח גבעול אחד או יותר זקוף ומסתעף מבסיסו לגבעולי משנה נגדיים ואלכסוניים הנושאים תפרחות מסוג מכבד ארוך (על פי רוב כ-40 ס"מ). הגבעול רָבוּעַ ומכוסה שערות בלוטיות וגם שערות פשוטות. גבעולי התפרחת דביקים (בשונה מרוות איג הדומה לה). וחלקם העליון אדום. העלים נגדיים, פשוטים, משוננים וירוקים, והם מקומטים וקירחים מלמעלה, שעירים מעט לאורך העורקים מלמטה. עלי השושנת גדולים (10 עד 25 ס"מ), דקים, שעירים במקצת, בעלי פטוטרת ארוכה, דמויי ביצה, קהים בקודקודם, שולי העלה בעלי שינון מעוגל בלתי סדיר ולעיתים יש אונות. עלי הגבעול דמויי אזמל, יושבים או בעלי פטוטרת קצרה נראים כלופתים את הגבעול, שפתם משוננת וקודקודם חד. עלי התפרחת קטנים יותר וחסרי פטוטרת, אורכם כאורך הגביע, הם כמעט קירחים, דמויי ביצה, מתחדדים ולעיתים אדמדמים והם קצרים בהרבה מהגביע. הפרחים נישאים בדורים מרוחקים זה מזה. בכל דור 2 עד 6 פרחים. עוקצי הפרחים מחוספסים. הגביע דו-שפתני, ירוק או אדום, משתייר ומתפרה מ-10 מ"מ ל-13 מ"מ והוא מחוספס-זיפני, עם שערות בלוטיות (בשונה ממרוות איג); השפה העליונה נוטה אחורה מעט ובעלת 3 שיניים קטנות ומחודדות; השפה התחתונה ישרה ובעלת 2 שיניים מתארכות לחוד דק וארוך ואורכן קצר מעט מאורך צינור הגביע. הכותרת דו-שפתנית, ארגמנית, מכוסה בשערות בלוטיות והיא ארוכה פי 2.5 עד 3 מהגביע; צינור הכותרת, שאורכה כ-15 מ"מ בולט מאוד מן הגביע וצבעו ארגמן; השפה העליונה בולטת מעל הגביע, זקופה וכפופה קדימה כחרמש, צבעה ארגמן; צבע הכותרת ורוד ארגמן בזן ירוק-הגביע בחורשים בצפון ישראל. השפה התחתונה בעלת שלוש אונות. האונה האמצעית רחבה פרושה ושמוטה (נטויה מטה) וצבעה בהיר יותר מהשפה העליונה; שתי האונות הצדדיות זקופות וצרות ונראות מעליה ולא מצדדיה. העלווה מתפתחת מתחילת נובמבר עד סוף מאי, והפריחה מתחילת פברואר ועד אמצע מאי. מרוות ירושלים היא מין אנדמי לישראל וסוריה והיא גדלה בקרקעות סלעיות בבתות ובחורשים בכל החבל הים-תיכוני של ישראל, אבל לא בקרקעות חרסיתיות עמוקות ומעובדות. חוקר הצומח המקראי, נגה הראובני, מזהה את מרוות ירושלים עם צמח המוריה. זה אחד הפירושים המקובלים לשם הר המוריה, האתר בו נערכה עקידת יצחק לפי המסורת המקראית. ייתכן שהשם מוריה קשור לשם מור, כצמחים בעלי ריחות עזים, שמפיקים מהם בשמים, תכונה המאפיינת את צמחי המרווה. מרווה מור מדיה וקבצים בנושא מרוות ירושלים בוויקישיתוף מרוות ירושלים, באתר ITIS (באנגלית) מרוות ירושלים, באתר NCBI (באנגלית) מרוות ירושלים, באתר צמח השדה מרוות ירושלים, באתר צמחיית ישראל וסביבתה מרוות ירושלים, באתר Tropicos (באנגלית) מרוות ירושלים, באתר GBIF (באנגלית) מרוות ירושלים, באתר The Plant List (באנגלית) מרוות ירושלים, באתר IPNI (באנגלית) מרוות ירושלים, באתר "ליקוט" נגה הראובני, טבע ונוף במורשת ישראל, מדרשת קדומים, עמ' עמ' 124-125
הגדת ששון

הגדת ששון (באנגלית: Sassoon Haggadah) היא הגדה של פסח מאוירת שנכתבה במאה ה-14 (תיארוך יצירתה הוא סביבות שנת 1320) בקטלוניה שבספרד. כתב היד נמצא במוזיאון ישראל ומספרו שם MS 181/041. ההגדה כוללת פיוטים, תפילות ומדרשים לפסח ולחג השבועות. הגדת ששון נקראת על שם הבעלים הקודמים שלו דוד שלמה ששון, ב-1975 ההגדה נמכרה לסותבי'ס ולאחר מכן נרכשה על ידי תורם אנונימי והועברה למדינת ישראל, שם נשתמרה במוזיאון ישראל שבירושלים. כתב היד נכתב בכתב מרובע וחצי כתב עברי רהוט ספרדי ובסוף ההגדה גם בחצי כתב עברי רהוט פרובנסלי אשכנזי. בהגדה אין מיניאטורות של סצנות מקראיות בכל עמוד, אלא איורים הקשורים לטקסט המשולבים במילות הפתיחה – אלה לעיתים כה גדולות שהן מותירות מקום מועט בלבד לטקסט, מה שמזכיר את הגדת ברצלונה. סגנון האיורים כולל דמויות מוארכות עד גיחוך ועיטורי שדים ומפלצות, יצורי כלאיים ובעלי חיים זעירים, בשילוב יסודות שמקורם במסורת יהודי ספרד ובמסורת יהדות אשכנז. ההגדה מתוארכת לסביבות 1320 בשל הסגנון הגותי ליניארי שלה (קט'), עם כרונולוגיה שדומה להגדת הזהב. הסגנון, הנפוץ מהרבע השני של המאה ה-14, מאפשר למקם את יצירת ההגדה בתוך שטח כתר אראגון. לסטייליזציה של הדמויות וסוג הגרוטסקות הצביע החוקר בצלאל נרקיס על השפעה צרפתית, בעוד העלווה מציינת השפעה בולונית, בדומה למה שבה לידי ביטוי בדקרטום גרטיאני (אנ'). למרות אופי הנוי, לחלק מהלוחמים המצוירים יש הרלדיקה של כתר אראגון (כפי שניתן לראות בעמודים 20 ו-26). ביחס לתולדות כתב היד, בהגדה זו ניתן גם לראות את החתימה של צנזור איטלקי בשנת 1687 (עמ' 332), שמעידה שכתב היד הגיע לאיטליה לאחר שבעליו עזב את כתר אראגון. ארבעה בנים מתוך הגדת ששון שפוך חמתך מתוך הגדת ששון הא לחמא עניא מתוך הגדת ששון רבן גמליאל מתוך הגדת ששון אלעזר בן עזריה מתוך הגדת ששון הלכות בדיקת חמץ מתוך הגדת ששון מדיה וקבצים בנושא הגדת ששון בוויקישיתוף הסבר על ההגדה באתר מוזיאון ישראל תמונות דפי ההגדה באתר The Bezalel Narkiss Index of Jewish Art הגדות ברצלונה - הפאר היהודי בגותיקה הקטלאנית ברצלו פלאנה, אלבה, La il·lustració dels cicles bíblics en les haggadot catalanes del període gòtic: un estudi iconogràfic pt.2, עמ' 63 - 69, אוניברסיטת ברצלונה, 2018. אוולין מ. כהן, Three Sephardic Haggadot and a Possible Missing Link, 1994.
מלחמת הכלות

מלחמת הכלות (באנגלית: Bride Wars) הוא סרט קומדיה רומנטית משנת 2009 בבימויו של גארי ויניק, עם קייט הדסון ואן האת'וויי בתפקידים הראשיים. העלילה היא על שתי חברות ילדות שחלמו להתחתן בתאריכים סמוכים והפכו לאויבות בנפש לאחר שיבוש בקביעת תאריכי חתונתן. הסרט קיבל ביקורות פושרות אך היה שובר קופות. אוליביה "ליב" לרנר (קייט הדסון) ואמה אלן (אן האת'וויי) היו חברות ילדות צמודות אחת לשנייה. לאחר שצפו בגיל 10 בחתונה במלון פלאזה החליטו להתחתן שם בהגיע זמנן. ליב הפכה לעורכת דין מצליחה ועשירה ואמה הפכה למורה. כעת ליב מאורסת לדניאל (סטיב האווי) ואמה מאורסת לפלטשר (כריס פראט) שתיהן רוצות להתחתן במלון פלאזה ונרשמות אצל מארגנת החתונות מריון סט. קליר (קנדיס ברגן). למריון יש שני מקומות פנויים ב-6 ביוני ואחד ב-27. בגלל טעות הן מקבלות אותו תאריך לחתונה, הן מוצאות את הכלה שקבלה ב-27 (קייסי וילסון) אבל היא מסרבת לוותר. כעת מתחילה מלחמה מי תוותר על ה-6 ביוני. אף אחר לא מוותרת והן מתחילות להתפרע ולהפריע אחת לשנייה, ליב נעזרת בעובד שלה קווין (מייקל ארדן) ואמה במורה המעצבנת דב (קריסטן ג'ונסטון). אמה שולחת בונבונירות שוקולד לליב כדי שתשמין וליב מחליפה לה בהיחבא את הספריי לחום אמה מתגנבת למספרה של ליב, מחדירה לשמפו שלה צבע כחול ומגיעה למסיבת הרווקות של ליב, מתחרה איתה ולמעשה הורסת לה את המסיבה. ביום החתונה הכפולה מחדירה ליב קלטת שבה נראית אמה פרועה ומשתוללת. אמה מתפרצת לחתונתה של ליב ושתיהן מתקוטטות על הרצפה לתדהמתם של המוזמנים. לבסוף הן מתפייסות. פלטשר לא תומך באלן והיא עוזבת אותו ומתחברת לנייתן (בריאן גרינברג) אחיה של ליב והם נישאים. כעבור שנה הן נפגשות ומסתבר ששתיהן בהיריון ותאריך הלידה לשתיהן הוא 3 במרץ... "מלחמת הכלות", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "מלחמת הכלות", באתר נטפליקס "מלחמת הכלות", באתר AllMovie (באנגלית) "מלחמת הכלות", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "מלחמת הכלות", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "מלחמת הכלות", באתר Metacritic (באנגלית) "מלחמת הכלות", באתר אידיבי "מלחמת הכלות", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) קדימון למלחמת הכלות, באתר יוטיוב סצנת מלחמת הכלות, באתר יוטיוב
ג'ובינצה

ג'ובינצה (באיטלקית: Giovinezza (נעורים)) היה המנון המפלגה הפשיסטית באיטליה בין השנים 1943-1924. מ-1932, "ג'ובינצה" שימש גם כהמנון צבא איטליה. באופן בלתי רשמי שימש "ג'ובינצה" בתור המנון לאומי באותן שנים, למרות שלכאורה שלטונו של ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה נותר על כנו לצד השלטון הפשיסטי, והמארש המלכותי (Fanfara Reale) נותר פורמלית ההמנון הלאומי. בין 1943 להתמוטטותו הסופית של המשטר באפריל 1945, שימש ה"ג'ובינצה" כהמנון הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית (הרפובליקה של סאלו). בהתאם להתפתחויות הפוליטיות, שונו מילותיו של "ג'ובינצה" מספר פעמים. מנגינת ה"ג'ובינצה" נכתבה ב-1909 על ידי עורך הדין והמלחין ג'וזפה בלאנק (Blanc) כשיר בשם "הפרידה" (Il Cammiato). המילים נכתבו באותה שנה על ידי המחזאי, התסריטאי והבמאי נינו אוקסיליה (Oxilia). השיר אומץ כהמנון בוגרי אוניברסיטת טורינו, וכן היה פופולרי בקרב הארדיטי (arditi, המעיזים), יחידות עילית בצבא איטליה במלחמת העולם הראשונה, שרבים מביניהם הצטרפו בתום שירותם הצבאי לתנועה הפשיסטית. ב-1919, בהישענו באופן בסיסי על אוקסיליה (שנהרג במלחמת העולם), כתב מרצ'לו מאני (Manni) גרסה חדשה לשיר. בהתאם לקהל עבורו נכתב, זו כוללת, בין היתר, שורות המייצגות את חוויית מלחמת העולם: משמרות, שוחות, צרורות מקלע..., וביטויים של חוויה זו המשיכו ועברו גם לגרסאות הבאות (ר' להלן). מוטיבים אחרים, אשר ניכרים בגרסה זו, ונוכחים גם בגרסאות הבאות, הם אחדות שורות מחד, מול הוקעת האחרים, נעורים ולאומנות בוטה. באותה שנה, נישא השיר בפי הצועדים בעקבות גבריאלה ד'אנונציו במסע לכיבוש פיומה, אשר נטו אף הם להלכי רוח פשיסטיים. בנוסף, הג'ובינצה, אשר מנגינתו עברה ב-1921 עיבוד כלשהו בהשוואה לזו הקודמת, היה פופולרי בקרב משתתפי המצעד על רומא. לאחר אותו מצעד, בניטו מוסוליני הטיל על הסופר והתסריטאי סלבאטור גוטה (Gotta) לכתוב לשיר מילים חדשות, וגוטה השלים את המלאכה ב-1924. באותה גרסה ניכר, בין היתר, פולחן אישיות של מוסוליני כמקור השראה, כמו גם כאבי וכבונה האומה (ר' להלן). כך הפך השיר להמנון רשמי של המפלגה והמשטר, ובאופן בלתי רשמי, גם להמנון איטליה. ה"ג'ובינצה" הושמע ב-1924, במעמד כינון הפרלמנט האיטלקי שבו לראשונה היה רוב למפלגה הפשיסטית. עם עליית המשטר הפשיסטי, הושמע ה"ג'ובינצה" כמעט בכל הזדמנות בה התכנס קהל: אירועים ספורטיביים, אספות, סרטים ועוד. לעיתים, נפתח יום הלימודים בבתי הספר לצלילי השיר. כן שימש השיר כאות סיום לשידורי הרדיו האיטלקי. בפועל, הייתה זו כמעט חובה להצטרף לשירה, והיחס כלפי מי שנמנע מכך היה שלילי ולעיתים אף אלים. בין היתר, ארתורו טוסקניני, שסירב לנצח על הג'ובינצה, הוכה על ידי החולצות השחורות, ננקטו נגדו צעדים נוספים, ובסופו של דבר, עזב בעקבות זאת את איטליה עד לאחר מלחמת העולם השנייה. גם זרים נתקלו ביחס שלילי אם גילו חוסר כבוד כלפי ה"ג'ובינצה" ולא הסירו את כובעיהם כאשר נוגנה. לשיר נכתבה גרסה גרמנית. בנוסף, עם חתימת ההסכם התלת-צדדי, נכתבה לשיר גרסה יפנית, וזו שימשה לשידורי הרדיו היפניים הבינלאומיים. ב-1943 פלשו בעלות הברית לאיטליה, ובחלקים עליהם שלטו, ה"ג'ובינצה" הוסר ממעמדו, וזה נותר המנון הרפובליקה של סאלו אשר התקיימה עד אפריל 1945. בתור שכזה, שוב שונו מילותיו, ולנוכח המצב הנואש של מדינות הציר, כללו מוטיבים של עמידה נואשת עד הסוף. ב-1946 אומץ המנון איטליה הנוכחי. (עם תרגום חופשי לעברית) מידע על היצירה "ג'ובינצה" באתר מיוזיק בריינז