laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
וולגה ניז'ני נובגורוד

וולגה ניז'ני נובגורוד (ברוסית: ФК «Во́лга» Нижний Новгород) הוא מועדון כדורגל רוסי מהעיר ניז'ני נובגורוד שהיה קיים בשנים 1998–2016. מועדון הכדורגל בעיר ניז'ני נובגורוד הוקם בשנת 1932 בשם טורפדו-ויקטוריה גורקי. בשנת 1963 התרחש איחוד עם מועדון אחר "רקטה סורמובו" והוקמה קבוצה בשם וולגה גורקי (Волга Горький) שפורקה ב-1984. בשנת 1998 הוקמה קבוצת "אלקטרוניקה" ניז'ני נובגורוד שהפכה בשנת 2004 לקבוצת וולגה. בכל מקרה, כבר בעונת הבכורה בליגת המשנה הרוסית באזור הוולגה הקבוצה ניצחה והעפילה לליגה הראשונה, שם לא החזיקה מעמד זמן רב ונשרה לליגה השנייה. הישגיה העיקריים של הקבוצה הם הניצחון על סאטורן ראמנסקו במסגרת הגביע הרוסי בעונת 2009 וההעפלה לשמינית גמר הגביע, הקבוצה ניצחה באזור אוראל והוולגה בליגה השנייה בעונת 2008 והעפילה לליגת המשנה, שם שיחקה במשך שתי עונות רצופות. בנובמבר 2010 הקבוצה הבטיחה את המקום השני בליגת המשנה והעפילה לראשונה לליגת העל הרוסית בהישג שנחשב לגדול ביותר בתולדותיה מאז ההעפלה לשמינית גמר הגביע הרוסי, שנה וחצי קודם. בעונת 2010/2011 של הגביע הרוסי, הקבוצה העפילה שוב לשמינית גמר הגביע אחרי ניצחון נוסף על קבוצה מהליגה הבכירה, היא גברה 5:0 על ספרטק נלצ'יק, שהובילה במחזורים הראשונים של הליגה וסיימה רביעית. בשמינית גמר הגביע הקבוצה הפסידה 4:1 לדינמו מוסקבה. בעונת 2011/2012 העפילה בפעם הראשונה לחצי גמר הגביע הרוסי. בהתאם לתוצאות עונת 2013/14 הקבוצה ירדה מהליגה העליונה וחזרה לליגת משנה. ביולי 2016 הוחלט לפרק את המועדון ואת מקומה בליגה הרוסית נטלה קבוצת אולימפץ. אלופת אזור אוראל והוולגה של הליגה הרוסית השנייה: 2008 גביע ליגת הכדורגל המקצוענית: 2008 חצי גמר הגביע הרוסי: 2011/2012 סגנית אלופת הליגה הרוסית הראשונה: 2010 ניז'ני נובגורוד (כדורגל, 2015) מדיה וקבצים בנושא וולגה ניז'ני נובגורוד בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של וולגה ניז'ני נובגורוד וולגה ניז'ני נובגורוד, ברשת החברתית אקס (טוויטר) האתר הרשמי (ברוסית) (באנגלית) [קישור לא פעיל]
משתמטים מעבודה (גרמניה הנאצית)

משתמטים מעבודה (בגרמנית: Arbeitsscheu, אָרְבַּייטְסְשוֹי) הוא מושג שתיאר בתקופת גרמניה הנאצית תת-קטגוריה של קטגוריית האסירים ה"א-סוציאלים" (A-Sozial) שהוספה בשנת 1938 למערכת המושגים של המפלגה הנאצית. אסירים שנכלאו במחנות הריכוז בהתאם לקטגוריה זו סומנו במשולש שחור. בתקופת שלטון המפלגה הנאצית נערכו קמפיינים רבים עבור התושבים הגרמנים ותושבי המדינות שנכבשו על ידי גרמניה שקראו להם להתייצב בלשכות התעסוקה ולקבל עבודה. ב-26 בינואר 1938 קרא היינריך הימלר לגסטפו לערוך פעולות "לכליאה של כל הגברים הכשירים לעבודה שדחו שתי הצעות עבודה שהוצעו להם ללא הצגת סיבה הולמת, או כאלו שלקחו את הצעות העבודה אך לאחר זמן קצר ללא סיבה מבוססת נטשו את המשרה". בהגדרת הא-סוציאלים נכללו גם מפגרים, חולי נפש, אלכוהוליסטים, חסרי בית, קבצנים, זונות וחלק מן האנרכיסטים. הספר Konzentrationslager Buchenwald 1937-1945, Begleitband zur ständigen historischen Ausstellung עמודים 72-73, בעריכת ד"ר הארי שטיין, Wallstein Verlag 2010 סימון אסירים במחנות ריכוז נאציים מדיה וקבצים בנושא משתמטים מעבודה בוויקישיתוף
אליפות רוסיה בכדורסל

האם התכוונתם ל... אליפות רוסיה בכדורסל גברים – היא הליגה הבכירה לגברים הפרמייר ליג הרוסי בכדורסל נשים – הליגה הבכירה לנשים
אריה טבקאי

אריה טַבָּקאי (טבקהנדלֶר) (כ"א באב תרס"ו, 12 באוגוסט 1906, טריסק, ווהלין — ט"ו באב תשמ"ב, 4 באוגוסט 1982, ישראל) היה סופר עברי, עורך ומורה. אריה טבקאי נולד בטריסק שבווהלין, האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה), בשנת 1906. בשנת 1933 יצא לצ'כוסלובקיה עם קיבוץ ההכשרה שלו, להתכונן לעלייה לארץ ישראל. בשנת 1935 עלה לארץ והצטרף לקיבוץ גבעת השלושה בפאתי פתח תקווה. עבד כסבל בנמל תל אביב ובמחצבות ראש העין. נמנה עם מתנדבי היישוב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה וערך עיתוני חיילים עבריים, בהם "החייל העברי", שיצא לאור במצרים ובצפון אפריקה. שיריו הראשונים (בחתימת ל. טבקהנדלר) פורסמו בכתב העת "קולות", בעריכת אליעזר שטיינמן. לאחר מכן עבר לסיפורת וסיפוריו הראשונים נתפרסמו בכתב העת גליונות, בעריכת יצחק למדן ובמוסף הספרות של העיתון דבר ב-1938. בשנת תש"ב-1942 יצא לאור ספר סיפוריו הראשון, שבו כינס סיפורים שנדפסו בעיתונות ובכתבי העת. עם הפילוג בקיבוץ המאוחד בראשית שנות החמישים, הצטרף לקיבוץ עינת והיה בין מייסדיו. אריה טבקאי התפרסם בסיפורי הימאים שלו, ולימים בסיפורי חיילים עבריים בצבא הבריטי. הוא שייך, יחד עם סופרים ומשוררים רבים, ל"דור האבוד" של הספרות העברית – כלומר סופרים שכתבו ופרסמו בין הדור הראשון, סופרי העלייה השנייה, לבין "דור הפלמ"ח", סופרי "דור בארץ", מבני הארץ או מאלה שעלו אליה בגיל צעיר. יצירותיו של אריה טבקאי, כמו גם יצירותיהם של בני "הדור האבוד", לא זכו להכרה ציבורית רחבה, לא למחקר הולם ולא לקהל קוראים ראוי. אריה טבקאי נפטר בשנת 1982, בגיל 75 ונקבר בבית הקברות של קיבוץ עינת. בית וים: סיפורים, תל אביב: דבר, 1942. חיים מלאים: סיפורים, תל אביב: דביר, 1954. עפר וחולות: אסופת סיפורים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1984. אריה טבקאי, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" אריה טבקאי (1906-1982), דף שער בספרייה הלאומית אריה טבקאי, בלקסיקון הספרות העברית החדשה לפי 'לכסיקון הספרות העברית בדורות האחרונים' מאת ג. קרסל (1965) נולד ב-16 ביולי 1904. על מצבתו חקוק שנולד בכ"א באב ה'תרס"ו, 12 באוגוסט 1906. ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מקס ויינברג

מקס ויינברג (אנגלית: Max Weinberg; נולד ב-13 באפריל 1951) הוא מתופף אמריקאי יהודי ודמות טלוויזיונית המוכרת בזכות היותו מתופף בלהקתו של ברוס ספרינגסטין E Street Band וכמנהל התזמורת בתוכניותיו של קונאן או'בריין: לייט נייט עם קונאן או'בריין וטונייט שואו עם קונאן או'בריין. ויינברג גדל בניו ג'רזי והחל מתופף בגיל צעיר. הוא למד במכללה והתעתד להיות עורך דין, אולם קיבל הזדמנות כמוזיקאי בשנת 1974 כאשר הוזמן למבחן בד עבור ברוס ספרינגסטין. נגינתו העוצמתית אך המבוקרת באלבומיו של ספרינגסטין Born to Run ו-Born in the USA גבשו את הצליל הייחודי של להקת E Street Band והפכו את ויינברג לציר מרכזי בקונצרטים של ספרינגסטין. להקתו של ספרינגסטין התפרקה בשנת 1989 ובאותה עת שקל ויינברג לחדש את תוכניתו לעסוק בעריכת דין וכן ניסה לעסוק בניהול מוזיקלי, בטרם החליט להמשיך כמתופף. בשנת 1993 ויינברג קיבל תפקיד ניהול ב-The Max Weinberg 7 בתוכנית הטלוויזיה לייט נייט עם קונאן או'בריין, שם אף השתתף לעיתים בקטעים קומיים עם מנחה התוכנית. בשנת 1999 כינס ספרינגסטין את להקת E Street Band לסדרת מסעי הופעות והקלטת אלבומים בהשתתפותו של ויינברג, אשר המשיך באותה עת בהופעותיו בתוכנית הטלוויזיה. בשנת 2009 עבר ויינברג יחד עם או'בריין לתוכנית "טונייט שואו עם קונאן או'בריין". לאחר שהתוכנית הופסקה על ידי רשת השידור הוא חזר למסעי הופעות עם הרכב חדש, Max Weinberg Big Band, ובשנת 2010 בחר שלא להצטרף לתוכנית הטלוויזיה החדשה של או'בריין. מדיה וקבצים בנושא מקס ויינברג בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מקס ויינברג מקס ויינברג, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מקס ויינברג, באתר AllMusic (באנגלית) מקס ויינברג, באתר MusicBrainz (באנגלית) מקס ויינברג, באתר Discogs (באנגלית) מקס ויינברג, באתר Songkick (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חרט ון הקה

חרט ון הקה (Geert Van Hecke; נולד ב-20 ביולי 1956 בפיטם) הוא שף בלגי. חרט ון הקה למד בבית הספר למלונאות "דה הוטלסקול טר דאונן" (Ter Duinen) בקוקסיידה. הוא עבד במסעדות “לה סנגלייה דז ארדן”, “לה קראוואש ד’אור” ו“לה וילה לורן”. מורהו העיקרי היה השף הצרפתי אלן שאפל, עמו עבד שנתיים במסעדתו במיונה. באותה עת עבדו גם מישל רו ואלן דיקאס אצל שאפל. בדומה לאלן שאפל, כך גם ון הקה משתמש בראש ובראשונה במוצרים אזוריים. יצירותיו הקולינריות אינן מורכבות יתר על המידה, במקום זאת הוא שואף להשיג שלמות בביצוע. ון הקה פתח ב-1983 את מסעדתו “הכרמלית” (De Karmeliet) בפינת הרחובות ירושלים וקארמרסטראט בברוז', ליד מה שהיה עד למהפכה הצרפתית מנזר כרמליטי לשעבר. ב-1985 קיבלה המסעדה את הכוכב הראשון שלה במדריך מישלן האדום. כשב-1989 זכתה בכוכב השני במישלן. מסעדתו הייתה קטנה מדי בשטחה, הוא העביר אותה לרחוב לנגסטראט 19 בברוז'. ב-1996 זכתה בכוכב השלישי במישלן, בו היא מחזיקה עד היום (2010), והיא אחת משתי המסעדות הבלגיות היחידות ביחד עם הוף ון קלווה של השף פטר חוסנס המחזיקות בניקוד זה. מסעדת “הכרמלית” מציעה מטבח אירופי קלאסי. מסעדת "הכרמלית" נבחרה למקום ה-22 במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם בשנת 2003, נבחרה למקום ה-48 בשנת 2004, ונבחרה למקום ה-47 בשנת 2006. המסעדה נכללת במדריך השולחנות הגדולים בעולם. ב-14 בינואר 2009, פתח ון הקה את "ביסטרו דה רפטר" (Bistro De Refter) במולנמרס 2, ברוז', על ניהולה הופקד בנו, והיא מהווה גרסה קלה של “הכרמלית”, עם דגש על מטבח בלגי מסורתי והארוחות בה זולות יותר. שגיא כהן, מדריך מפה למסעדות הטובות בעולם, הוצאת מפה, תשס"ג 2003, עמ' 40. אתר מסעדת "הכרמלית" מסעדת "הכרמלית" נבחרה במקום ה-22 במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם לשנת 2003 מסעדת "הכרמלית" נבחרה במקום ה-48 במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם לשנת 2004 מסעדת "הכרמלית" נבחרה במקום ה-47 במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם לשנת 2006 מסעדת "הכרמלית" במדריך השולחנות הגדולים בעולם
איי הישועה

איי הישועה או איי הברכה (בצרפתית: Îles du Salut) הם קבוצה של שלושה איים געשיים באוקיינוס האטלנטי הנמצאת כ-11 ק"מ מחופי גיאנה הצרפתית. קבוצת האיים מונה את אי השדים, האי המלכותי (שם שכן המרכז האדמיניסטרטיבי של האיים) ואי סן ז'וזף. קבוצת האיים שימשה כמושבת עונשין של צרפת בשנים 1852–1953 ונודעה באכזריות התנאים ששררו בה. בין הנידונים אשר הוגלו לאיים אלו ניתן למנות את אלפרד דרייפוס, אשר ריצה עונש מאסר של עשר שנים על אי השדים ואת אנרי שרייר, אשר ריצה תשע שנות מאסר באיים ולאחר שנמלט פרסם את זיכרונותיו בספר "פרפר". בימינו משתייכים האיים לקומונה הצרפתית קאיין, ופועלים בהם מוזיאונים לתיעוד מושבת העונשין. מדיה וקבצים בנושא איי הישועה בוויקישיתוף איי הישועה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא צרפת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הוף ון קלווה

הוף ון קלווה (Hof van Cleve) היא אחת משתי המסעדות הבלגיות היחידות בנות שלושה כוכבים במדריך מישלן האדום, ביחד עם מסעדת "הכרמלית" של השף חרט ון הקה. היא ממוקמת בכפר קראוסהאוטם. השף הוא פטר חוסנס (Peter Goossens). המסעדה נפתחה ב-1987 בבית חווה ישן על אחת מגבעות קראוסהאוטם. היא נקראת על שם המשפחה שאכלסה את הבית עד 1968, משפחת ון קלווה. על-פי הסכם עם הבעלים הקודם שאליה תצורף מסעדה בעלת כוכב במדריך מישלן האדום תגיש מטבח בראסרי. ב-1991 זכתה ב-15/20 נקודות ושתי מצנפות בגו מיו. מאז 1992 והפסקת פעולתה של המסעדה הקודמת, החלו לבשל מטבח עילי. הדבר הוביל ב-1994 לכוכב מישלן הראשון ולניקוד של 17/20 ושלוש מצנפות בגו מיו. ב-1998 קיבלה המסעדה את כוכבה השני. כוכבה השלישי הגיע ב-2005. המסעדה נבחרה במקום ה-14 במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם בשנת 2007. במקום ה-23 בשנת 2006, במקום ה-28 בשנת 2008, במקום ה-26 בשנת 2009, במקום ה-17 בשנת 2010. במקום ה-15 בשנת 2011. המסעדה נכללת במדריך השולחנות הגדולים בעולם. פטר חוסנס זכה בתואר "שף השנה" ב-2004 ממדריך גו מיו, מאז אותה שנה, המסעדה מחזיקה בניקוד של 19.5 מתוך 20 במדריך גו מיו. באזור בנלוקס, הוף ון קלווה היא בעלת הניקוד הגבוה ביותר בגו מיו, למעט המסעדה ההולנדית Oud Sluis שמקדימה אותה, עם ניקוד של 20/20. שף המסעדה הוא פטר חוסנס (Peter Goossens; נולד ב-1964 ב-Borsbeke). בשנים 2007–2009 הוא הפעיל בראסרי במוזיאון לאמנויות יפות בבריסל. הבראסרי הגיש מטעמים בלגיים מסורתיים. חוסנס הוא אורח קבוע בתוכניות טלוויזיה. הוא אחד השופטים בתוכנית "המסעדה שלי" (Mijn Restaurant) בתחנת הטלוויזיה הפלמית vtm. בסתיו 2010 הוא היה אחד מהיזמים של התוכנית Njam!, בערוץ הבישול החדש Studio 100. מדיה וקבצים בנושא הוף ון קלווה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הוף ון קלווה (בהולנדית) הוף ון קלווה, ברשת החברתית פייסבוק הוף ון קלווה, ברשת החברתית אינסטגרם Wablieft tijdschrift, 2005, Peter Goossens: "Ik eet zelf altijd heel gewone kost" מסעדת הוף ון קלווה במקום ה-14 במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם בשנת 2007 מסעדת הוף ון קלווה במקום ה-23 במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם בשנת 2006 מסעדת הוף ון קלווה במקום ה-28 במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם בשנת 2008 מסעדת הוף ון קלווה במקום ה-26 במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם בשנת 2009 מסעדת הוף ון קלווה במקום ה-17 במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם בשנת 2010 מסעדת הוף ון קלווה במקום ה-15 במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם בשנת 2011 מסעדת הוף ון קלווה במדריך השולחנות הגדולים בעולם
לינדה בלייר

לינדה דניס בלייר (באנגלית: Linda Denise Blair; נולדה ב-22 בינואר 1959) היא שחקנית קולנוע אמריקאית. מועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר וזוכת פרס גלובוס הזהב לשנת 1973 על תפקידה בתור הנערה רייגן בסרט "מגרש השדים". בלייר נולדה בעיירה ווספורט שבקונטיקט. בתם של אלינור ושל צייד הכישרונות ג'יימס בלייר, לבלייר אח בשם ג'ימי ואחות בשם דבי. כבר בגיל שש שלחוה הוריה להיות דוגמנית, שיחקה לראשונה באופירת הסבון "פנים חבויות". בלייר נבחרה ב-1973 מתוך 600 מועמדות לתפקידה של רייגן מק'ניל בתה אחוזת דיבוק השדים של כריס (אלן בורסטין) בסרט האימה "מגרש השדים". הופעתה העניקה לבלייר בת ה-14 את פרס גלובוס הזהב ומועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, זאת לפני שהציבור הרחב גילה שאת קולו של השטן דיבבה השחקנית זוכת פרס האוסקר מרסדס מקמברידג', העובדה שבלייר זכתה כביכול לקרדיט על עבודה של שחקנית אחרת הרסה למעשה את סיכוייה לזכות באוסקר. חברת האחים וורנר הציבה לבלייר מאבטחים במשך חצי שנה לאחר יציאת הסרט בעקבות איומים על חייה מצד גורמים נוצריים קיצוניים אשר טענו שהסרט מהלל את השטן. בלייר הופיעה בתפקיד הראשי בתור רייגן גם בסרט ההמשך שיצא ארבע שנים לאחר מכן, שיחקה בתפקיד הראשי גם בסרט "השתלטות מחדש" ב-1990 המהווה פארודיה על הסרט. ב-1981 שיחקה בסרט האימה "ליל הגיהנום" בתור מרטי גיינס הרוצה להתקבל לאחווה בקולג'. לשם כך היא ועוד שלושה סטודנטים נאלצים לשהות בבית נטוש שבו התחולל טבח של משפחה שלמה על ידי האב. הופעתה הראשית בסרט האקשן "רחובות פראיים "זיכתה" את בלייר בפרס פטל הזהב על היותה השחקנית הגרועה ביותר לשנת 1984, על התפקיד הועמדה גם לפרס סאטורן. בלייר היא פעילת זכויות למען בעלי חיים ופועלת עם ארגוני סיוע בינלאומיים כגון אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים, וראייטי ואחרים. בלייר מקדישה את זמנה לארגון הסיוע שהקימה בעצמה במטרה להציל חיות אבודות, מוזנחות ונפגעות. בלייר היא טבעונית. מגרש השדים (1973) נמל תעופה 1975 (1974) מגרש השדים 2 (1977) ניצחון באנטבה (1976) זר בבית שלנו (1978) רולר בוגי (1979) ליל הגיהנום (1981) חום כבול (1983) רחובות פראיים (1984) חום אדום (1985) רציחות קטנות במעלה הרחוב (1988) השתלטות מחדש (1990) מגולחי ראש (1994) צעקה (1996) מגרש השדים: המאמינים (2023) גודזילה: הסדרה (1999) - דיבוב יצרני המפלצות (2003) - סרט טלוויזיה על טבעי (2006) מדיה וקבצים בנושא לינדה בלייר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של לינדה בלייר לינדה בלייר, ברשת החברתית אקס (טוויטר) לינדה בלייר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) לינדה בלייר, באתר AllMovie (באנגלית) לינדה בלייר, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) לינדה בלייר, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) לינדה בלייר, באתר MusicBrainz (באנגלית) לינדה בלייר, באתר Discogs (באנגלית) בלייר מדברת על חייה כטבעונית
IFC Films

IFC Films היא חברה אמריקנית להפצת סרטי קולנוע. משרדי החברה נמצאים בניו יורק והיא נמצאת בבעלות "Rainbow Media" השייכת לקואופרטיב הטלוויזיה בכבלים "Cablevision". החברה מפיצה סרטי קולנוע עצמאי וסרטים דוקומנטריים. בנוסף להפצה, מפעילה IFC ערוצי וידאו על פי דרישה (VOD) המסופקים על ידי ערוצי שלם וצפה בכבלים, על ידי חנות iTunes, מובילינק ורשת בלוקבאסטר. מאז שנת 2008 מפעילה החברה פסטיבל סרטים בשם "IFC Festival Direct" המיועד לסרטים שיצאו ישירות לטלוויזיה. אתר האינטרנט הרשמי של IFC Films (באנגלית) IFC Films, ברשת החברתית פייסבוק IFC Films, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פרטיזן בלגרד (כדוריד)

פרטיזן בלגרד (בסרבית: Рукометни клуб Партизан Београда) היא קבוצת כדוריד סרבית מעיר הבירה בלגרד, והיא משתייכת לאגודת הספורט פרטיזן בלגרד. פרטיזן בלגרד היא אחת מהקבוצות המצליחות בסרביה ויש לה את מספר האליפויות הגבוה בסרביה (ביחד עם יריבתה הכוכב האדום בלגרד), לשתיהן 7 אליפויות. פרטיזן בלגרד משחקת עם הצבעים שחור ולבן. הישג השיא של פרטיזן בלגרד באירופה הוא הגעה פעמיים לחצי גמר גביע EHF בשנים 1999 ו-2002 והשתתפות אחת בליגת האלופות בשנת 2003. בין כוכברי הקבוצה היה בויאן בוטוליה שיחק גם במכבי ראשון לציון ולאחר חזרה למועדון מונה למאמן. הליגה הסרבית הראשונה בכדוריד – 9 פעמים 1993, 1994, 1995, 1999, 2002, 2003, 2009, 2011 ,2012 הגביע הסרבי – 12 פעמים 1993, 1994, 1998, 2001, 2007, 2008 ,2012 ,2013 ,2024 הסופרקאפ הסרבי – 3 פעמים 2009, 2011 ,2012 הגביע היוגוסלבי – 3 פעמים 1959, 1966, 1971 מדיה וקבצים בנושא פרטיזן בלגרד בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פרטיזן בלגרד דף באתר האיגוד האירופי
מאסאווה

מאסאווה (באמהרית: ምጽዋዕ, בתיגרנית: ምጽዋ, בערבית: مصوّع או باضع) היא עיר נמל בים האדום לחוף אריתריאה, ששימשה נמל חשוב במשך מאות שנים. בעבר היא נכבשה על ידי פורטוגל, האימפריה העות'מאנית, מצרים, בריטניה ואיטליה. מאסאווה הייתה לבירת הקולוניה האיטלקית של אריתריאה עד שעיר הבירה הועברה לאסמרה בשנת 1900. בתקופת השלטון האיטלקי, העיר הייתה בסיס הבית של שייטת הים האדום האיטלקית. העיר נכבשה מידי האיטלקים על ידי בריטניה ב-8 באפריל 1941, כחלק מהמערכה במזרח אפריקה, ובכך סייעה לשיט בטוח מהאוקיינוס ההודי אל הים התיכון במהלך מלחמת העולם השנייה. האיום על כלי השיט של בעלות הברית קטן, עם זאת, הציים לא יכלו ליהנות מהנמל שנכבש-בשבוע שקדם לכיבוש העיר, מפקד הכוח האיטלקי ניהל מבצע של הטבעת כלי שיט ומתקנים ימיים אחרים במבואות הנמל באופן שמנע שימוש בו. פעולות ההנצלה של בעלות הברית נשאו פירות רק שנה מאוחר יותר ורק לאחריהן התאפשרה תנועה בין הנמל לים. העיר נכללה בשטחי אתיופיה עד זכייתה של אריתריאה בעצמאותה בשנת 1991. Miran, Jonathan. (2009). Red Sea Citizens: Cosmopolitan Society and Cultural Change in Massawa (Bloomington: Indiana University Press). מדיה וקבצים בנושא מאסאווה בוויקישיתוף מאסאווה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) בתעתיק מתיגרינית "מְצְווָע", מאמהרית מְצְווָה, וכיום השם היותר נפוץ הוא מסאוואה. ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דינמו מוסקבה

האם התכוונתם ל... דינמו מוסקבה (אגודת ספורט) (אגודת הספורט דינמו) – אגודת ספורט שנוסדה בשנת 1923 במוסקבה, רוסיה כדורגל דינמו מוסקבה (כדורגל) – מועדון הכדורגל של דינמו מוסקבה דינמו מוסקבה (כדורגל חופים) – קבוצת כדורגל החופים של דינמו מוסקבה דינמו מוסקבה (קטרגל) – קבוצת הקטרגל ("כדורגל אולמות") של דינמו מוסקבה כדורסל דינמו מוסקבה (כדורסל) – מועדון הכדורסל של דינמו מוסקבה דינמו מוסקבה (כדורסל נשים) – קבוצת כדורסל הנשים של דינמו מוסקבה הוקי קרח דינמו מוסקבה (הוקי קרח) – קבוצת ההוקי של דינמו מוסקבה דינמו מוסקבה (בנדי) – קבוצת הבנדי ("הוקי רוסי") של דינמו מוסקבה ענפים אחרים דינמו מוסקבה (כדורעף) – קבוצת הכדורעף של דינמו מוסקבה דינמו מוסקבה (כדוריד) – מועדון הכדוריד של דינמו מוסקבה
מוזיאון ויט

מוזיאון ויט (בגרמנית: Museum Witt) הוא מוזיאון במינכן שבגרמניה, המציג אוסף של חרקי עש. ברשות המוזיאון נמצא האוסף הגדול ביותר בעולם של חרקים אלו – כ-3.5 מיליון דגימות מכל רחבי העולם. המוזיאון נוסד בשנת 1980 על ידי תומאס ויט, בן למשפחת ויט, משפחת יזמים ידועה בגרמניה. מדיה וקבצים בנושא מוזיאון ויט בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מוזיאון ויט ערך זה הוא קצרמר בנושא פרוקי-רגליים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בית הכנסת ברחוב אלדרידג'

בית הכנסת ברחוב אלדרידג' (באנגלית: Eldridge Street Synagogue; נבנה בשנת 1887 בלואר איסט סייד במנהטן על ידי יהודים ממזרח אירופה שהיגרו לניו יורק. כיום בית הכנסת מוכר כאתר היסטורי לאומי (אנ') וממשיך לתפקד כמקום התפילה של קהילת "קהל עדת ישורון". בית הכנסת הוא אחד מבתי הכנסת העתיקים ביותר בארצות הברית. הוא הוקם בשנת 1887 ברחוב אלדרידג' מס' 12. למעשה נבנה בית הכנסת על שלוש חלקות ברחוב, דבר שאיפשר בניית סוכה ואת חדירת השמש לבניין בתקופה מאוחרת יותר. קהילת "קהל עדת ישורון", שהתפצלה בשנות ה-50 של המאה ה-19 מתוך קהילת בית המדרש הגדול, אספה כסף במשך שש שנים לבניית בית הכנסת, ובמהלכן קיימה את התפילות בכנסייה סמוכה. לאחר שאספו את הכספים הנדרשים פנו לאדריכלים פטר ופרנסיס ויליאם הרטר, שעיצבו את הבניין בסגנון מורי מתחדש. אלפים השתתפו בתפילות בבית הכנסת במהלך השנים עד שנת 1920 בימים הנוראים משטרת ניו יורק הציבה שוטרים ברחובות הסמוכים לווסת את ההמונים שנהרו למקום. בין רבני הקהילה נמנה רבי אברהם אהרן יודלביץ. במהלך אותן שנים היווה בית הכנסת מרכז קליטה והתאקלמות ליהודים רבים שהגיעו לארצות הברית וניסו להיקלט לחברה האמריקאית. המקום נתן שירותים קהילתיים ולא רק שירותי דת. אנשי הקהילה אספו תרומות לנזקקים ואף שלחו תרומות ליהודים בארץ ישראל. בשנות השלושים של המאה ה-20 החל קהילת בית הכנסת להצטמצם עם מעבר של חברי הקהילה לאזורים אחרים בעיר ובארצות הברית בכלל. מכסות ההגירה שהושמו בשנת 1924 הגבילה את מספר המהגרים שהגיעו לניו יורק. בנוסף, השפל הגדול צמצם את יכולותיהם הכלכליות של חברי הקהילה. רב הקהילה משנת 1931 ועד פטירתו ב-1943 היה הרב יהודה אידלסון. השימוש בהיכל בית הכנסת בקומה השנייה של הבניין הלך ופחת מאותן שנים ואילך. בשנות החמישים נסגרה הגישה אל ההיכל עקב דליפת מי הגשם אל הקומה השנייה. ללא המשאבים הנדרשים לחמם ולתחזק את היכל בית הכנסת, העבירה הקהילה את הפעילות הדתית לבית המדרש בקומת המרתף. ההיכל נותר נטוש ונעול משנת 1955 עד שנת 1980. באותה שנה ביקש חוקר מאוניברסיטת קולומביה גישה להיכל לצורך מחקר היסטורי. עם פתיחת מנעולי ההיכל נתגלו נזקי מזג האוויר וההזנחה. בשנת 1986 הוקם ארגון ללא מטרת רווח בשם "פרויקט רחוב אלדרידג'" במטרה לשקם את המבנה ולחדש את פעילותו הקהילתית, החינוכית והתרבותית. השופט פול בוקסון היה ממובילי הקהילה האורתודוקסית במקום באותן שנים ופעל להבטיח שהקהילה תוכל להמשיך את פעילותה הדתית בבית המדרש בעת תהליך השיקום. פרויקט רחוב אלדרידג' סיים את תהליך השיקום ב-2 בדצמבר 2007 בעלות 20 מיליון דולר ופתח את בית הכנסת לקהל הרחב תחת השם "המוזיאון ברחוב אלדרידג'". קהילת קהל עדת ישורון ממשיכה לקיים תפילות מעריב מדי יום ותפילות יום שבת בהיכל, כמו גם תפילות בחגים וביום טוב. המוזיאון מציע סיורים בבניין ובאזור הלואר איסט סייד. כמו כן ניתן למצוא במוזיאון תשמישי קדושה, שלטים ותמונות משנות פעילותו של בית הכנסת לאורך השנים. בית הכנסת ממשיך להוות מרכז קהילתי ומקיים מגוון אירועים חינוכיים, תרבותיים וקהילתיים לכלל תושבי האזור ולכל זרמי היהדות. בית הכנסת טורו Landmark of the Spirit; The Eldridge Street Synagogue, Annie Polland, Yale University Press, 2009 מדיה וקבצים בנושא בית הכנסת ברחוב אלדרידג' בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בית הכנסת ברחוב אלדרידג' (באנגלית)
תותח נגד טנקים

תותח נגד טנקים הוא דגם מיוחד של תותח שמטרתו העיקרית היא פגיעה ברק"ם כבד ובמיוחד בטנקים. לצורך כך יורה תותח זה פגזים במהירות לוע גדולה מתותחים רגילים ובזווית הגבהה המקבילה כמעט לאופק כדי לבצע ירי בכינון ישיר. מאפיין חשוב נוסף הוא שימוש בתחמושת שאינה דורשת טיפול מורכב כדי להגביר את קצב הירי ולהגביר את סיכוי הפגיעה במטרה נעה. הצורך בתותח מסוג זה הופיע במלחמת העולם הראשונה עם הופעתו של הטנק הראשון בשדה הקרב. עם זאת, היו הטנקים הראשונים איטיים ושריונם דק כך שעוצמתם של תותחי השדה הרגילים הספיקה כדי להשמיד טנקים אלה. תותחים נגד טנקים פותחו בתקופה שבין שתי מלחמות העולם מתוך מגמה ליצירת תותחים קומפקטיים וניידים בעלי קליבר נמוך יחסית. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה והופעתם של טנקים כבדים גדל גם קליבר התותחים שהתמודדו עמם. הגדלת קוטר הקנה דרשה את הגדלת משקל התותח ודרשה ציוד הנדסי כבד כדי לנוע בשדה הקרב או צוות של סוסים רבים. חיסרון זה פגע ביעילות התותח וגרוע מכך חשפה אותו לפגיעת האויב. כדי להתמודד עם הבעיה הורכבו תותחים אלה על תובת רק"ם וכך הומצא משחית הטנקים. תותחים מסוימים אשר לא פותחו במקור לשימוש של ירי נגד טנקים הוכיחו עצמם במהלך מלחמת העולם השנייה גם כתותחים נגד טנקים מעולים. היו אלו למשל תותח הנ"מ הגרמני בקוטר 88 מילימטר ותותח השדה הבריטי מדגם 25 ליטראות. השימוש בתותחים נגד טנקים פחת אחרי מלחמת העולם השנייה ולכן פחתה גם שכיחותם בסכסוכים מזוינים. היעלמותם מנוף הלחימה נבעה בעיקר בגלל פיתוחם של כלי נשק קלים ומדויקים יותר לצורך פגיעה ברק"ם, כגון טילי נ"ט המופעלים על ידי חייל בודד ופלטפורמות תקיפה ניידות וזריזות, כגון מסוקי קרב ורכבי קרב. מדיה וקבצים בנושא תותח נגד טנקים בוויקישיתוף
ג'ון הנינג ספיק

ג'ון הנינג ספיק (באנגלית: John Hanning Speke;‏ 4 במאי 1827 - 15 בספטמבר 1864) היה מגלה ארצות בריטי. גילה את אגם ויקטוריה ואת מפלי ריפון ב-1858. על שמו קרוי צבי ספיקי. ספיק יצא למסע לגילוי מקורות הנילוס הלבן ביחד עם סיר ריצ'רד פרנסיס ברטון ב-1857. במהלך המסע התפצלו השניים וספיק גילה את אגם ויקטוריה ואת מפלי ריפון. תגלית זו עוררה מחלוקת קשה בין ברטון לספיק וסערה בשיח בבריטניה. ב-1864 היה אמור להתקיים עימות בין השניים על מנת ליישב את המחלוקת, אולם בבוקרו של העימות נהרג ספיק מכדור שנפלט מרובהו בעת ציד. טענתו שאגם ויקטוריה הוא מקורו של הנילוס הלבן הוכחה כנכונה ב-1875 על ידי הנרי מורטון סטנלי. אלן מורהד, הנילוס הלבן, הוצאת מערכות, בתרגום זיוי שורר, 1965 מדיה וקבצים בנושא ג'ון הנינג ספיק בוויקישיתוף דודו בן צור, בעקבות הנילוס הלבן, באתר ynet, 27 במאי 2007 ג'ון הנינג ספיק, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כתבי ג'ון הנינג ספיק בפרויקט גוטנברג (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.