laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מנחם מנשה

חכם מנחם מנשה (1892, ה'תרנ"ג – 5 בספטמבר 1968, י"ב באלול ה'תשכ"ח, ירושלים) היה מייסד ארגון "חברת אהבת חיים" ומחבר הספר אהבת חיים, על התורה, הכולל פירושים, מעשיות, אגדות והלכות. נולד בעיירה קאייק הסמוכה לרוסה שבנסיכות בולגריה ליעקב מנשה ולסולטנה. אביו נפטר כשהיה בן עשר והוא נותר עם אמו וארבעת אחיו. למד בעירו ובהמשך באיסטנבול אצל חבריו ותלמידיו של רבי יצחק אקריש (מחבר הספר "קריית ארבע"), ואצל רבי שלמה אליעזר אלפנדרי. במקביל עבד בעבודות זמניות לפרנסתו. היה חבר בחברת מזהירי שבת שיצאו מדי ערב שבת להזהיר את בעלי החנויות על סגירתן לקראת כניסת השבת. בגיל 18 נשא את אסתר חרז, בת למשפחת נדבנים מאדריאנופול, שהייתה יתומה ומבוגרת ממנו בשנתיים. בגיל 20 גויס לצבא האימפריה העות'מאנית והשתתף במלחמת העולם הראשונה. בגיל 25, עלה לארץ ישראל עם אשתו ובנו, באמצעות עגלה שהביאה אותם לגבול לבנון. המשפחה התיישבה בשכונת בית ישראל בירושלים. בירושלים התחבר עם המקובל הרב יצחק אלפייה והפך לתלמידו. בשנת ה'תרצ"ד כאשר עלה הרב יהודה פתיה לירושלים, הפך ליד ימינו ולתלמידו. עבד לפרנסתו כפחח. בשנת 1930 (ה'תר"צ) הקים את "חברת אהבת חיים", שעסקה בהפצת תורה, קיום תעניות דיבור, תפילות, תיקונים ואיסוף כספים לעזרה לנזקקים. בימי מלחמת העולם השנייה ערך מספר תפילות ציבוריות למען שלום האזרחים וסיום המלחמה. רוב פעולותיו למען נזקקים היו בסתר. הרב שמואל אליהו סיפר שאביו, הרב מרדכי אליהו אמר עליו שהיה אחד מל"ו צדיקים, "אם לא הראשון שבהם". נפטר בי"ב אלול ה'תשכ"ח, 5 בספטמבר 1968, בגיל 76 ונקבר בהר המנוחות. נכדו הוא הרב יוסף שבתאי (שני), נכדתו היא הזמרת ריקי גל. אהבת חיים - דרשות, אגדות, מעשיות והלכות על סדר פרשיות השבוע, ירושלים 1936 (שני כרכים, חלק א וחלק ב, באתר אוצר החכמה) לקוטי מנשה - הלכה ומוסר על פי סדר אורח חיים, ירושלים ה'תרצ"ז, 1937. באתר hebrewbooks מרדכי אלמז, חכם מנחם מנשה, עובדות, הנהגות, ותולדות חייו, ירושלים ה'תשנ"ה נכדו הרב יוסף שבתאי, תולדות מנחם, ירושלים ה'תשע"ג חכם מנחם מנשה, באתר "החכם היומי" מי היה חכם מנחם מנשה זצ"ל, שיום פטירתו חל בי"ב אלול, באתר תהילים, 7 בספטמבר 2016, ד' אלול התשע"ו מנחם בן יעקב מנשה (1893–1968), דף שער בספרייה הלאומית דברי הרב אליהו, באתר "ישיבה" מנחם מנשה באתר GRAVEZ
ויקיפדיה הרומנית

ויקיפדיה הרומנית היא גרסה של ויקיפדיה בשפה הרומנית. המיזם החל ב-19 ביוני 2003 ונכון ל-21 בספטמבר 2024 ישנם בוויקיפדיה הרומנית 483,247 ערכים ו-779 משתמשים פעילים. הערכים הראשונים בוויקיפדיה הרומנית נכתבו בחודש יולי 2003, כאשר הגרסה הראשונה של העמוד הראשי נכתבה ב-12 ביולי 2003. ממשק המשתמש היה בתחילה באנגלית ותורגם בהמשך לרומנית על ידי בוגדן סטנצ'סקו. משתמש זה פנה לאוניברסיטאות שונות ברומניה שמחוברות לאינטרנט וכן לאקדמיה הרומנית על מנת למשוך תורמים לפרויקט. מאמציו משכו את תשומת הלב של התקשורת הרומנית, שזימנה אותו לעיתים תכופות להציג את הפרויקט בפני הציבור הרחב. באפריל 2004, ויקיפדיה הרומנית סייעה בהשקת ויקיפדיה בשפה הארומנית. מרבית תושביה של רפובליקה מולדובה הם דוברי רומנית, אולם בתקופה בה האזור היה חלק מברית המועצות כתבו את השפה הרומנית באותיות קיריליות ובהשפעת השפה הרוסית חדרו לאוצר המילים המולדובני מילים רוסיות. לאחר שרפובליקת מולדובה זכתה לעצמאות היא הכריזה על השפה הרומנית כשפתה הרשמית ועברה לשימוש באלפבית הרומני, שנגזר מהאלפבית הלטיני. המיעוט הסלאבי ברפובליקת מולדובה לא היה מרוצה מההתפתחות ותבע מעמד דומה לשפה הרוסית, אך התביעות נדחו. חבל טרנסניסטריה המולדובני, שבשטחו מרבית האוכלוסייה היא ממוצא רוסי או אוקראיני, הכריזה ב-1990 על פרישה ממולדובה ותבע עצמאות. בחבל טרנסניסטריה מדוברות שלוש שפות, רוסית, אוקראינית ורומנית המכונה מולדובנית - כל השפות נכתבות באותיות קיריליות. נמצאו כותבי רומנית באותיות קיריליות שתבעו הכרה בשפה מולדובנית נפרדת מהרומנית, שפה קרויה בפיהם: "מולדובנית" וגם פתחו מיזם ויקיפדי עבור השפה הזאת. לאחר שהצדדים הציגו את טיעוניהם, ויקיפדיה החליטה ב-2006 להקפיא את המיזם המולדובני ולהותיר רק ויקיפדיה רומנית, בעיקר משום שלא נמצאו ויקיפדים מולדובנים, שישאו את המיזם ומספר הערכים בוויקיפדיה המולדובנית היה מועט מאוד ומרבית הערכים היו הפניות לערכים המתאימים בוויקיפדיה הרומנית. ב-2010 שינתה הוויקיפדיה הרומנית את הסימנים הדיאקריטיים של האותיות הרומנית המקבילות לשי"ן ולצד"י. האותיות היו מורכבות מהאותיות S ו-T עם סימן דיאקריטי מתחתן - הסימן היה סדיליה ושונה לפסיק רגיל. גילוי נאות: ערך זה מזכיר את קרן ויקימדיה או את אחד המיזמים שלה. ויקיפדיה היא מיזם של קרן ויקימדיה. אתר האינטרנט הרשמי של ויקיפדיה הרומנית (ברומנית) All Wikipedias ordered by number of articles.
ליובר

ליובר (באוקראינית: Любар) היא עיירה במחוז ז'יטומיר שבאוקראינה. היהודים מופיעים בליובר עוד בראשיתה. בית הכנסת הראשון נבנה ב-1491. בתקופת מרד חמלניצקי היהודים ברחו מן המקום ובית הכנסת נשרף על ידי הקוזקים. האוכלוסייה היהודית החלה לחזור לליובר בסוף מאה ה-17 תחילת מאה 18. שיא האוכלוסייה היה ב-1910, אז האוכלוסייה היהודית בליובר נאמדה ב-8648[דרוש מקור] שהיו יותר מ-40 אחוזים מכלל האוכלוסייה. בתקופת מלחמת האזרחים לאחר מהפכת אוקטובר פרצו פוגרומים ברחבי אוקראינה, בליובר נרצחו 44 יהודים, יותר ממאתיים נפצעו, מאות נשים נאנסו. חיילי ורמאכט נכנסו לליובר ב-6 ביולי 1941, ובמקום הוקם גטו. ב-9 באוגוסט 1941 כ-300 גברים יהודים מהעיירה נרצחו בכפר הסמוך יורובקה, ובספטמבר נרצחו כ-1,380 יהודים נוספים בסמוך לעיירה. הגטו חוסל באוקטובר 1941 בידי שוטרים אוקראינים. מדיה וקבצים בנושא ליובר בוויקישיתוף "ליובר", באתר JewishGen (באנגלית) ליובר (Lyubar), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם אלכסנדר קרוגלוב (רו'), ליובר, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1544–1545), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) ליובר (Lyubar), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם.
סורוקה (עיר)

סורוקה (ברומנית: Soroca, אוקראינית: Сороки, בפולנית: Soroki, ביידיש: סאָראָקע) היא עיר בצפון מולדובה, סמוך לגבול עם אוקראינה. שוכנת לגדת נהר הדניסטר, ומרוחקת כ-160 ק"מ צפונית מהבירה קישיניב. העיר משמשת כבירת מחוז סורוקה. בעבר הייתה קהילת יהודי סורוקה קהילה משמעותית. ההתיישבות בעיר החלה בימי הביניים, אז סחרו תושבי סורוקה עם הרפובליקה של ג'נובה. בשנת 1499 בנה שטפן הגדול מצודה בעיר, הקיימת עד היום. מקור השם סורוקה אינו ידוע. המצודה המקורית שהוקמה מעץ, הייתה חוליה חשובה בשרשרת הביצורים שהגנה על נסיכות מולדובה. לגדת הדניסטר הוקמו ארבעה מבצרים, לגדת הדנובה שניים, ועוד שלושה בגבול הצפוני של הנסיכות. בין השנים 1543–1546 נבנה המבצר מחדש מאבן, תחת שלטונו של פטרו רארש. במלחמה הטורקית הגדולה בשלהי המאה ה-17, הגנו בהצלחה כוחותיו של יאן סובייסקי על המבצר מפני העות'מאנים. למבצר הייתה חשיבות אסטרטגית לשני הצדדים שנלחמו במלחמה העות'מאנית-רוסית, שהתקיימה בין 1710–1711. העות'מאנים כבשו את המבצר, והם החזיקו בו עד לכיבושו מחדש על ידי הרוסים במהלך המלחמה ב-1735–1739. שנות המאה ה-19 היו שנים של שגשוג יחסי, העיר גדלה במהירות, חולקה לשכונות, נבנו בה רחובות מודרניים, בתי חולים, בתי ספר, וכנסיות. תחת שלטון ברית המועצות הפכה סורוקה למרכז תעשייתי חשוב בצפון מולדובה. ערך מורחב – קהילת יהודי סורוקה בין רבני העיר, וככל הנראה הראשון בה, בלט רבי דוד שלמה אייבשיץ, מצדיקי תנועת החסידות ומחבר הספר "לבושי שרד". הרב אייבשיץ, פעל בעיר בראשית המאה ה-18 (תקס"ג) והחל לפעול לענייני היהדות בעיר. הוא הקים בה את הישיבה הראשונה בבסרביה, וכן הפיץ בה את משנת החסידות. בשנת 1897 מנתה הקהילה היהודית בסורוקה 8,763 תושבים, שהיו למעלה ממחצית תושבי העיר. מרבית יהודי העיר עסקו בחקלאות, בעיקר בגידול טבק וענבים. לפני מלחמת העולם השנייה היה לקהילת יהודי סורוקה בתי ספר, בית חולים ובית אבות משלה. הקהילה הושמדה כולה עם כניסת הנאצים לעיר. כיום מתגוררים בעיר כ-150 משפחות יהודיות, בעיר פועל בית חב"ד. על פי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2012, התגוררו בעיר 37,500 תושבים. בעיר מתגוררים מיעוט ניכר של צוענים, לעיתים מכונה סורוקה "בירת הצוענים במולדובה". לסורוקה הסכם ערים תאומות עם: רומניה פלמנזי, רומניה מדיה וקבצים בנושא סורוקה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סורוקה סורוקה (מולדובה), דף שער בספרייה הלאומית הקהילה היהודית - סורוקה באתר הקהילה היהודית קישינב ומולדובה
לאוניד פילאטוב

לאוניד פילאטוב (ברוסית: Леонид Филатов; ‏ 24 בדצמבר 1946- 26 באוקטובר 2003) היה שחקן, במאי וסופר רוסי וסובייטי. הוא זכה בפרס הפדרציה הרוסית, בשנת 1996 הוענק לו תואר אמן העם. לאוניד פילאטוב נולד בקאזאן. אביו היה קשר רדיו ובילה זמן רב במשלחות. כאשר לאוניד היה בן 7 הוריו התגרשו והוא נסע עם אימו לאשגבאט (אז בתחומי ברית המועצות) בה התגוררו קרוביה. לאחר סיום בית הספר לאוניד פילאטוב נסע למוסקבה וכוונתו היה להתקבל ללימודים ב-VGIK אך הוא לא התקבל. במקום זה הוא התקבל לבית הספר לתיאטרון ליד תיאטרון וכטנגוב וסיים אותו בשנת 1969. בשנת 1970 פילאטוב התקבל לתיאטרון טגנקה ושיחק על במת תיאטרון זה במשך שנים. כאשר יורי ליובימוב גורש מברית המועצות ולתיאטרון נשלח במאי אחר, פילאטוב עבר עם כמה שחקנים בולטים נוספים לתיאטרון סוברמניק. הוא חזר לתיאטרון טגנקה בשנת 1987. בשנת 1993 ביחד עם ניקולאי גובנקו ומספר שחקנים נוספים פילאטוב הקים תיאטרון חדש "איגוד שחקני תיאטרון טגנקה". החל משנת 1970 פילאטוב החל להצטלם בקולנוע. היו לו כמה הצלחות והוא זכה לפופולריות, במיוחד על תפקיד בסרט "צוות אוויר" משנת 1979. בשנת 1993 הוא ביים בעצמו סרט על בסיס תסריט שכתב. בשנת 1989 פילאטוב נבחר למזכיר איגוד עובדי הקולנוע הסובייטי. בשנת 1993 פילאטוב עבר שבץ מוחי. בעקבות האירוע הוא כבר לא היה יכול לשחק בתיאטרון. פילאטוב החל להנחות תוכנית טלוויזיה על שחקנים וותיקים והיה המנחה במשך עשור - עד לשנת 2003. פילאטוב כתב כמה ספרים ומחזות. במהלך סוף שנות ה-90 הוא קיבל כמה פרסים על יצירותיו הספרותיות. בשנת 1997 פילאטוב עבר ניתוח בכליות. בשנת 1997 הושתלו בגופו כליות חדשות. בשנת 2003 פילאטוב התקרר ובעקבות סיבוך במחלה חלה בדלקת ריאות. הוא היה צריך לקבל תרופות לחיזוק חסינות, אך לאור כך שבגופו הושתלה כליה הוא לא היה יכול לקבל תרופות נדרשות. לאוניד פילאטוב נפטר ב-26 באוקטובר 2003 במוסקבה. פילאטוב היה נשוי פעמיים, בכל פעם לשחקניות תיאטרון טגנקה. לפילאטוב לא היו ילדים אך הוא גידל בן של אשתו השנייה (אביו היה שחקן אחר של תיאטרון טגנקה ואלרי זולוטוחין). מדיה וקבצים בנושא לאוניד פילאטוב בוויקישיתוף לאוניד פילאטוב, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) לאוניד פילאטוב, באתר AllMovie (באנגלית) לאוניד פילאטוב, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) לאוניד פילאטוב, באתר MusicBrainz (באנגלית) יצירות ספרותיות של פילאטוב לאוניד פילאטוב (1946-2003), דף שער בספרייה הלאומית
היון סונג-וול

קוריאה זהו שם קוריאני; שם המשפחה הוא היון. ש'ואן סונגיו, בעלת שם הבמה היון סונג-וול (בהנגול: 현송월, בהנג'ה: 玄松月; ‏ נולדה ב-1977) היא זמרת פופ צפון קוריאנית שהתפרסמה כסולנית להקת "Pochonbo Electronic Ensemble", הרכב פופ שהיה מפורסם בצפון קוריאה בתחילת שנות האלפיים. ניהלה מערכת יחסים עם קים ג'ונג און בטרם הפך לשליט מדינה זו. באוגוסט 2013, דווח בתקשורת המערבית כי היא הוצאה להורג בירי בגין הפרת חוק שאוסר פורנוגרפיה יחד עם עוד 11 אזרחים נוספים. ההאשמות הוכחשו בצפון קוריאה, ובמאי 2014 אף הופיעה בטלוויזיה הצפון קוריאנית והיללה את הנשיא. עם הקמת להקת הבנות הייצוגית מארנבונג והתזמורת האינסטרומנטלית האלקטרונית מודנפנג המלווה אותה, מונתה היון להיות ראש הלהקה והמנהלת המקצועית. בשנת 2017 נבחרה לוועד המרכזי של מפלגת הפועלים הקוריאנית (WPK). היא גם ליוותה את קים ג'ונג און בכמה ביקורים מדיניים בין 2018 ל-2019. במאי 2020 פורסם שהיא מונתה להיות סגן מנהל "מחלקת התעמולה והֲנָעָה" מדיה וקבצים בנושא היון סונג-וול בוויקישיתוף היון סונג-וול, באתר MusicBrainz (באנגלית) היון סונג-וול, באתר Genius ynet, כוכבת פופ ונשואה לאחר. נחשפה הצמודה של קים, באתר ynet, 11 ביולי 2012 "קוואק" בקוריאנית - ברווזים צפון-קוריאניים ממשיכים להתל בעיתונאים וכלי תקשורת מערביים, העין השביעית, 19 במאי 2014. חברתו לשעבר של קים ג'ונג און הוצאה להורג, באתר ynet, 29 באוגוסט 2013 קוריאה הצפונית: האקסית של קים שבה מן המתים, באתר ‏מאקו‏, 18 במאי 2014 ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים ובנושא קוריאה הצפונית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פלשבק (פסיכולוגיה)

פלשבק (מאנגלית: היבט לאחור; גם: מַעְתָּק לֶעָבָר) הוא תופעה פסיכולוגית, אשר במסגרתה אדם חווה באופן פתאומי חוויה מעברו או אלמנטים מסוימים ממנה. הפלשבק כולל לעיתים קרובות רגשות שהאדם חש בזמן החוויה. המושג משמש בעיקר לתיאור תופעה זו כאשר היא מתרחשת באופן שאינו נשלט, או כאשר היא כה עזה עד שהאדם מרגיש כאילו הוא "חי מחדש" את אותו הרגע, והוא אינו מסוגל לאבחן אותו כזיכרון, וטועה בו כמשהו המתרחש בהווה. לכן ניתן לתאר פלשבקים כחוויות אישיות הצצות אל תוך המודעות של האדם, באופן שאינו הכרתי. תופעה זו מתרחשת בדרך כלל ללא קשר למצב בו האדם נמצא בעת שהוא חווה אותה. אנשים עם הפרעת דחק פוסט-טראומטית עשויים לחוות פלשבקים מהחוויה הטראומטית שחוו. פלשבקים אלו עלולים להיות כה מטרידים, עד שהם משבשים את שגרת היום-יום. טל פישר, לזכור את הטראומה, במדור "חדשות מדע" באתר של מכון דוידסון לחינוך מדעי, 31 בינואר 2024 Rasmuseen, A.& Berntsen, D. (2009) The Possible Functions of Involuntary Autobiographical Memories. Applied Cognitive Psychology. 23, 1137–1152. Rubin, D, Boals, A. & Berntsen, D., 2008). Memory in Posttraumatic Stress Disorder: Properties of Voluntary and Involuntary, Traumatic and Nontraumatic Autobiographical Memories in People With and Without Posttraumatic Stress Disorder Symptoms. Journal of Experimental Psychology, 137(4), 591-614 Frankel FH. The concept of flashback in historical perspective. The International Journal of Clinical and Experimental Hypnosis. 1994;42:321–336. Hellaway SJ, Brewin CR. A comparison of flashbacks and ordinary autobiographical memories of trauma: Cognitive resources and behavioral observations. Behavior Research and Therapy. 2002;42:1–12 ערך זה הוא קצרמר בנושא פסיכולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
עודד הנודד

"עודד הנודד" הוא סרט ראינוע הנחשב לסרט העלילתי האמנותי הראשון שהופק במימון פרטי וביצירת גורמים מקומיים לקהל בארץ ישראל המנדטורית. הסרט הופק בשנת 1932 בתקציב דל. בגלל התקציב הנמוך נוצר "עודד הנודד" כסרט אילם, אף על פי שסרטים עם קול כבר כבשו את השוק בתקופתו. מבחינה זו היה הסרט יוצא דופן בזמנו, דבר שהשפיע לרעה על הניסיונות לשווק אותו בחוץ-לארץ. בארץ הוא זכה להצלחה ולביקורות טובות בעיתונות. הייתה לו הצלחה קופתית והוא הוקרן מספר שבועות בפני אולמות מלאים בקולנוע "עדן" בתל אביב, בקולנוע "ציון" בירושלים, וכן בחיפה וביישובים נוספים בארץ. את המערה בסרט צילמו במכתש לפני שהפך לאצטדיון כדורגל. חפרו גומחה קטנה בקיר החול ולאחר שאדם היה נכנס פנימה היו עוצרים את המצלמה, מוציאים אותו ומכניסים את הבא בתור, כך נוצרה אשליה של מערה עמוקה. בדצמבר 1992 הונפק בול דואר לכבוד "עודד הנודד", במסגרת הסדרה "שבעים וחמש שנה לסרט העברי". עלילת הסרט מבוססת על סיפור של צבי ליבנה, איש העלייה השנייה מנהלל (יצא באדר א' תרצ"ב כחוברת בת 36 עמודים בהוצאת "קופת הספר") על נער היוצא לטיול עם בני כיתתו והולך לאיבוד. התסריט שונה בהרבה מהסיפור המקורי ועיקרו: הניסיונות לחפש את עודד האובד בהרים. הוא בנוי כסרט מסע. על זהותו של עודד יש מספר גרסאות, לפי אחת מהן, הסיפור הוא על עודד ינאי, שנולד בכפר תבור וגדל בנהלל, שם פגש אותו צבי ליבנה והשתמש בדמותו כבסיס לסיפור. סצנת ילדים מתוך הסרט על סט הצילומים מודעת פרסום מודעה לסרט בקולנוע עדן גבעת עודד ע"ש עודד ליברמן פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. נתן ויעקב גרוס, הסרט העברי: פרקים בתולדות הראינוע והקולנוע בישראל, ירושלים: נ’וי’ גרוס, תשנ"ב 1991. יוסף הלחמי, 'עודד הנודד בנופים משתנים', סינמטק 66 (1993), 18–21. Hillel Tryster, Israel Before Israel: Silent Cinema in the Holy Land, Jerusalem: Steven Spielberg Jewish Film Archive, 1995, pp. 126-143. "עודד הנודד", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "עודד הנודד", באתר ספר הקולנוע הישראלי "עודד הנודד", באתר אידיבי "עודד הנודד", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) דוד מלמד, שמונים שנה ל"עודד הנודד", באתר הארץ, 19 בדצמבר 2012 יעקב הלחמי, ‏עודד הנודד - הסרט העברי הראשון, באתר בית הסרט העברי, 6 במרץ 2007 יעקב הלחמי, עודד הנודד - מסיפור לסרט, בספרו: ויהי מה: פרקים בדברי ימי הסרט הארצישראלי, ירושלים: ארכיון הסרטים היהודיים ע"ש סטיבן שפילברג, תשנ"ה 1995, עמ' 121–126, באתר "בית הסרט העברי - קולנוע ישראלי" רחל ויסברוד, ‏ספר מול סרט: ספרות ילדים ונוער בישראל בעיבודיה לקולנוע, עולם קטן 1, ינואר 2000, עמ' 22–40 מירי בר-זיו לוי, ייצוג לשון הדיבור בקולנוע הארץ-ישראלי בשנות השלושים של המאה העשרים, מחקרים בלשון טז (2015), עמ' 88-55 תמונה, מודעת הסרט בעיתון תמונה, מודעת פרסום לסרט בורוכוב השכונה מעבר לוואדי. גבעתיים בת 90, סרטון באתר יוטיוב דקה 28:27 הבול "עודד הנודד" סרט העלילה הראשון 1932 באתר התאחדות בולאי ישראל.
כוחות הפנים של משרד הפנים של רוסיה

כוחות הפנים של משרד הפנים של רוסיה (רוסית: Внутренние войска Министерства внутренних дел России) היו כוח דמוי-צבאי של הפדרציה הרוסית, גוף ז'נדרמריה, שהיה כפוף למשרד הפנים של רוסיה ועסק במגוון תפקידים הקשורים בגיבוי משטרת רוסיה, התמודדות עם הפרות סדר גדולות, הפגנות, עימותים פנימיים ואבטחת מתקנים ממשלתיים וביטחוניים אסטרטגיים. בשגרה, הכוחות היו כפופים למשרד הפנים הרוסי ובשעת חירום למשרד ההגנה הרוסי וסייעו לצבא הפדרציה הרוסית בלחימה. בשיאה, היחידה מנתה כ-182,000 אנשים. היחידה הצטיידה בנשק קל עד בינוני ומגוון של אמצעים לפיזור הפגנות והייתה פעילה מאוד במלחמת צ'צ'ניה הראשונה ומלחמת צ'צ'ניה השנייה. באפריל 2016 הוחלט לפרק את הכוחות על מנת להקים במקומן משמר לאומי הכפוף לנשיא. ערכים מורחבים – הז'נדרמריה הרוסית ב-7 בפברואר 1816 הוקם החיל הנפרד למשמרות הפנים (Отдельный корпус внутренней стражи), כחלק ממשרד הפנים הרוסי הקיסרי. ב-1836 הוקמה הז'נדרמריה הרוסית כיורשת לחיל זה. ב-1919 הוקם החיל להגנת פנים הרפובליקה של נקוו"ד (войска внутренней охраны республики НКВД СССР, ВОХР). הכוחות נטלו חלק בטיפול במפגעים רדיואקטיביים כמו אסון מאיאק ב-1957 ואסון צ'רנוביל ב-1986. מ-1996 עד 1999 הכוחות השתתפו באבטחת מתקנים גרעיניים. לאורך שנות קיומם הכוחות נחשבו לכוח צבאי מתקדם מאוד והיחידות המובחרות של הכוחות (Спецназ внутренних войск) נחשבו לטובות ביותר במדינה. הכוחות פעלו במסגרת החוק הפדרלי אודות כוחות הפנים של משרד הפנים הרוסי, שאושר בדומה בפברואר 1997. באפריל 2016 הכוחות פורקו כדי לייסד במקומם את המשמר הלאומי של רוסיה. המפקד העליון של כוחות הפנים היה האיש האחראי על פיקוד כוחות הפנים ועמד בראשם. המשמר הלאומי של רוסיה מדיה וקבצים בנושא כוחות הפנים של משרד הפנים של רוסיה בוויקישיתוף
לילן מצרי

לֵילָן מצרי (שם מדעי: Nycteris thebaica) הוא מין של עטלף. הלילן הוא עטלף חרקים הנפוץ באפריקה ובמזרח התיכון, לרבות ארץ ישראל. הלילן שוקל בין 6.5 ל-16 גרם, אורכו נע בין 8.3 ל-16.8 ס"מ ומוטת כנפיו בין 27 ל-30.7 ס"מ. פרוותו ארוכה ודמוית משי, וצבעיה נעים מאפור, עבור באדמדם וכלה בחום, פרוות הבטן היא בצבע אפור בהיר. ללילן אוזניים גדולות, ארוכות יותר מראשו. יש לו זנב ארוך יחסית מחובר לקרום הנקרא uropatagium, היוצרים ביחד צורת "T" אופיינית למשפחת הלילניים (Nycteridae). הלילן הוא דיפיודונט (Diphyodont), הגורים נולדים ללא שיניים ובהיותם קטנים מאוד הם מגדלים שיני חלב שבהמשך מתחלפות בשיניים קבועות. הלילן הוא עטלף חרקים הצד פרוקי-רגליים כמזון. הוא משתמש באיכון הד (Echolocation) לשם סריקת השטח ואיתור טרף, אך עוצמת הקול שהוא מפיק חלשה יחסית (ולכן מכונה לעיתים "עטלף לוחש"). מכיוון שהאקולוקציה אצלם חלשה, מסתמך הלילן גם על עיניו לניווט ואיתור מזון. ראייתו טובה יותר מזו של עטלפי חרקים אחרים. התפריט של הלילן מגוון ותלוי במיקום ובעונה. הוא טורף בעיקר פרפרים ועשים, וגם עקרבים, עכבישים וסוגי חרקים נוספים. שיטות הטרף של הלילן מגוונות: חלק מהחרקים הוא טורף במעופו, חלק אחר הוא מאתר כאשר הוא תלוי על עץ ואז עט עליהם. כמו כן הוא טורף פרוקי רגליים שאינם זזים אלא נחים על קירות, סלעים וכו'. לעיתים הלילן אינו אוכל את הטרף בעת תפיסתו אלא לוקח אותו לאתר לינתו לאכול אותו אחר כך בנחת. הלילן מצוי ברחבי אפריקה, ישראל וחצי האי ערב. לילנים נצפו באי קורפו הנמצא מחוץ לאזור גידולם הרגיל. הלילן נפוץ במגוון בתי גידול, החל מבתי גידול יבשים כמדבריות וסוואנות ועד ליערות. לילנים משתמשים במגוון רב של מחסות כאתרי לינה: החל ממבנים טבעיים כגון מערות ועצים ועבור במבנים מלאכותיים כגון מכרות, בונקרים ובארות נטושות. השיקול העיקרי בבחירת אתר לינה הוא טמפרטורה נמוכה. בארץ ישראל נצפה הלילן בבית שאן, יריחו, מרחביה, עין גדי, נאות הכיכר ועין יהב. לילנים חולקים לעיתים קרובות את אתר הלינה עם מיני עטלפים אחרים. בעוד רוב מיני הלילניים חיים בזוגות או בקבוצות קטנות, הלילן נצפה במושבות שמנו מאות פרטים במערה בודדת. למנוחה הלילנים נתלים ברגליהם על עץ או על קיר המערה, ראשם כלפי מטה כאשר הגב לכיוון פתח המערה והראש מתעקל לכיוון הגב כדי להביט החוצה. הלילן הוא עטלף נודד והנדידות מתרחשות כנראה עקב שינוי במקורות המזון. לא הרבה ידוע על הרבייה של הלילן. נקבות הלילנים בדרך כלל ממליטות פעם אחת בשנה גור אחד. ההריון נמשך בין חודשיים לשישה חודשים, תלוי באקלים. ההמלטה מתרחשת בתחילת הקיץ, כך שגורים קטנים נצפו בחצי הכדור הצפוני ביוני-יולי, ובדרום אפריקה בנובמבר. תקופת הינקות נמשכת כחודשיים במין Nycteris macrotis וכך כנראה גם במין זה. מדיה וקבצים בנושא לילן מצרי בוויקישיתוף לילן מצרי, באתר ITIS (באנגלית) לילן מצרי, באתר NCBI (באנגלית) לילן מצרי, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) לילן מצרי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) לילן מצרי, באתר GBIF (באנגלית) מידע על הלילן בישראל, אתר עמותת מן השדה לילן מצרי באתר הרשימה האדומה של IUCN Richard Hoath, "A Field Guide to the Mammals of Egypt", American Univ in Cairo Press, 2009, pages 45-46 Mazin B. Qumsiyeh, "Mammals of the Holy Land", Texas Tech University Press, 1996, page 92 Tilde Stuart, Chris Stuart, "Field Guide to Mammals of Southern Africa", page 54
New (אלבום של פול מקרטני)

New (בעברית: חדש) הוא אלבום האולפן ה-16 של פול מקרטני, שיצא ב-14 באוקטובר 2013. האלבום כולל 12 רצועות מקוריות בגרסה הסטנדרטית ועוד 2 בגרסת הדה-לוקס (גרסה מורחבת), דבר שהופך אותו לאלבום הסטודיו המלא הראשון של מקרטני מאז האלבום Memory Almost Full שיצא ב-2007. ההודעה על יציאת האלבום פורסמה ב-28 באוגוסט 2013 באתרו הרשמי של מקרטני ובכלי מדיה נוספים, ובאותו היום גם יצא הסינגל הראשון מהאלבום הנושא את אותו השם - New. בתאריך 23 בספטמבר 2013 נחשפה באתרו הרשמי של מקרטני עטיפת האלבום בגרסתו הסטנדרטית, וכמו כן גם רשימת השירים המלאה בגרסה המורחבת (גרסת הדה-לוקס) של האלבום רשימת ההשמעה פורסמה באתרו הרשמי של מקרטני ב-13 בספטמבר 2013 ולצידה פרטים נוספים על האלבום. מידע על האלבום New באתר MusicBrainz מידע על האלבום New באתר AllMusic האלבום New באתר Discogs האלבום New באתר ספוטיפיי האלבום New באתר דיזר האלבום New באתר אפל מיוזיק האלבום New באתר טיידל קישור לשמיעת הסינגל New, באתר YouTube שי להב, פול מקרטני מציג: גלולת נעורים במשקל נוצה, באתר ynet, 20 באוקטובר 2013 ההכרזה על צאת האלבום באתרו הרשמי של פול מקרטני פרסום רשימת ההשמעה Kisses on the Bottom נחשב אמנם אלבום אולפן, אך כולל ברובו גרסאות כיסוי של מקרטני לשירים מוכרים הרשומה(פוסט) בה פורסמה רשימת השירים בגרסה המורחבת ועטיפת האלבום
פובדה

פובדה (ברוסית: Победа, נהגה פַּאבֶּדַה, ניצחון) היא מכונית נוסעים סובייטית שיוצרה במפעל גא"ז בעיר ניז'ני נובגורוד בשנים 1946-1958, וכן בפולין בשנים 1951-1973. במהלך תקופה זו נבנו כמעט חצי מיליון מכוניות. מפעל כלי הרכב בניז'ני נובגורוד קיבל במהלך שנת 1943 הנחיה ממשלתית לתכנן מכונית נוסעים חדשה, שכונתה "גא"ז - מ-20" (קיצור של מולוטוב-20). תחילה תוכננו שתי גרסאות של המכונית - עם מנועים בעלי 6 ו-4 צילינדרים, אולם בהמשך הוחלט לייצר מכונית עם 4 צילינדרים בלבד. כתוצאה מכך הייתה הפובדה כבדה יחסית להספק המנוע שלה. נפח המנוע היה 2100 סמ"ק. במהלך מלחמת העולם השנייה נפלו בידי הסובייטים מכוניות גרמניות רבות, ובתכנון המכונית החדשה ניצלו המתכננים מספר פיתוחים טכנולוגיים ממכוניות "אופל קפיטן" הגרמניות. הפובדה הייתה המכונית הראשונה שתוכננה לייצור המוני בברית המועצות. תחילה נקראה "מולדת", אולם במהלך הצגת המכונית ליוסיף סטלין, שאל סטלין "באיזה מחיר תמכרו את המולדת?" והשם הוחלף ל"פובדה" (ניצחון). המנוע שהותקן בפובדה יוצר במפעל כבר משנת 1937, בהתבסס על מנוע Dodge D5. הספק המנוע (2100 סמ"ק) היה 50 כוח סוס. תיבת ההילוכים הייתה בעלת 3 הילוכים. גלגלי המכונית היו רחבים לאותה תקופה. מערכת הבלמים הייתה הידראולית, לראשונה בברית המועצות. מערכת החשמל פעלה במתח של 12 וולט. לראשונה בברית המועצות הותקן במכונית מחמם פנימי. בהמשך התווסף איתות חשמלי ומגב לניקוי שמשות. המכוניות הראשונות יצאו מפס הייצור ב-29 ביוני 1946, אולם עד סוף אותה שנה נבנו 23 מכוניות בלבד. הייצור ההמוני החל באביב 1947 ועד אוגוסט 1948 נבנו 1700 מכוניות. בשלב זה הוחלט על עצירת פס הייצור וטיפול בבעיות טכניות שהתגלו במהלך הרצת המכוניות הראשונות. במהלך סוף 1948 החל ייצור מכוניות משופרות ובשנת 1949 הופעל פס ייצור חדש שנבנה באולמות חדשים. בשנת 1949 קיבלו מתכנני המכונית את פרס סטלין. ГАЗ-М-20 - הדגם הנפוץ ביותר, שיוצר עד 1954. בסך הכול נבנו כ-140 אלף מכוניות מדגם זה. ГАЗ-М-20В - דגם משופר עם מנוע 52 כ"ס, 1955-1958. ГАЗ-М-20А - סדרה לשימוש כמונית. נבנו כ-37.5 אלף מכוניות. ГАЗ-М-20 — Kабриолет - דגם קבריולה. נבנו כ-14 אלף מכוניות. ГАЗ-М-20Д - דגם עם מנוע 62 כ"ס לצורכי מערכת הביטחון. בשנת 1951 החל ייצור מקביל במפעל בפולין, ונמשך שם עד 1973. החל מ-1956 כל החלקים נבנו אף הם בפולין. במסגרת זו נבנו כ-255 אלף מכוניות. במהלך שנות ה-50 יוצאו מכוניות לאירופה, במיוחד לפינלנד ולבלגיה. על בסיס מכוניות פובדה נבנו כמה יחידות להשתתפות במרוצים. בשנת 1951 הן הגיעו למהירות של 167 קמ"ש אך היו להן בעיות טכניות רבות. מדיה וקבצים בנושא פובדה בוויקישיתוף אתר המוקדש למכונית פובדה