laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
עתליה (סרט)

עתליה הוא סרט דרמה ישראלי משנת 1984 בבימויו של עקיבא טבת. הסרט מבוסס ברובו על סיפור מאת יצחק בן-נר, אשר התפרסם בקובץ הסיפורים "אחרי הגשם" (1979). הסרט פתח את פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה הראשון ב-1983, אחר-כך הוקרן בפסטיבלי הקולנוע הישראלי בניו יורק ובלוס אנג'לס. הוקרן באופן מסחרי בלוס אנג'לס וזכה בארצות הברית להפצת וידאו מחברת ארגו מדיה. הוקרן מספר פעמים בערוץ 1 ובכבלים, ובשנת 2009 הופץ ב-DVD. מיכל בת-אדם זכתה על תפקידה בסרט בפרס הקולנוע הישראלי (היום פרס אופיר) לאותה שנה. מתי, נער בן 19, וחברו עופר מתנדבים לצנחנים, אך מתי משוחרר בגלל בעיות בלב. עתליה היא אלמנה יפהפייה בת 40 שאיבדה את בעלה במלחמת סיני וחיה בקיבוץ חופים עם בתה המתבגרת, נטע. היא מנהלת רומנים עם גברי הקיבוץ, לקנאתן של הנשים במקום. אביה של עתליה, ממייסדי הקיבוץ, סובל מסניליות, ואילו בתה מתנכרת לה. עקב תחושת בדידותה היא נסחפת לרומן אסור עם מתי. לאחר שמערכת היחסים ביניהם נודעה בקיבוץ, החליטו חברי הקיבוץ לנדות אותה. מלחמת יום הכיפורים פורצת, עופר נופל בקרבות ומתי מחליט להתגייס, צעד לו עתליה מתנגדת. בשיא ייאושה, עתליה מחליטה להעלות באש את המתבן בו נהגה לשכב עם הגברים, והקיבוץ מחליט לגרשה. בסוף הסרט מתי ועתליה עוברים לגור יחד. מדיה וקבצים בנושא עתליה בוויקישיתוף "עתליה", הסרט המלא לצפייה בתשלום באתר ארכיון הסרטים הישראלי עתליה, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית עתליה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) עתליה, באתר ספר הקולנוע הישראלי "עתליה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "עתליה", באתר AllMovie (באנגלית) "עתליה", באתר ספר הקולנוע הישראלי "עתליה", באתר אידיבי "עתליה", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "עתליה", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קרב אורונטס

קרב אורונטס נערך ב-15 בספטמבר 994 בין האימפריה הביזנטית ובעלת בריתה האמירות החמדאנית, בפיקודו של מיכאל בורטזס, לבין כוחות השושלת הפאטמית, בפיקודו של וזיר דמשק, הגנרל הטורקי מנגוטכין. הקרב הסתיים בניצחון פאטמי. במהלך המאה ה-10 גבר שוב כוחה של האימפריה הביזנטית בסוריה. הערים טרסוס ואנטיוכיה, שהיו בסיסים עיקריים עבור המוסלמים למסחר והמפתח לשליטה על אגן האורונטס, נכבשו מחדש בתקופת שלטונו של קיסר ביזנטיון ניקפורוס השני. ב-969 כבש ניקפורוס השני את חלב והפך את אמירות השושלת החמדאנית, אשר הייתה הכוח הדומיננטי באזור, למדינת חסות. בימיו של יורשו, יוחנן הראשון צימיסקס, נכבשו דמשק, טבריה וקיסריה והביזנטים עמדו בפני כיבוש ירושלים, אך לאחר מותו של יוחנן הראשון בשנת 976 נסוגו בחזרה לצפון סוריה. המאבק בין הביזנטים לבין השושלת הפאטמית, אשר כבשה את מצרים ב-973 והפכה ליריבתם העיקרית, נמשכה במהלך המחצית הראשונה של שנות שלטונו של בסיליוס השני, סביב שני אזורי מפתח - אזור נמלי החוף של סוריה ולבנון ושטח מדינת החסות החמדאנית בצפון סוריה. במסגרת מאבק זה הטיל מנגוטכין, המושל הפאטמי של דמשק, מצור על העיר אפאמיאה בין השנים 993 ל-994. הצבא הביזנטי, יחד עם בעלי בריתו החמדאנים, בפיקודו של בורטזס דוכס אנטיוכיה, קרב אל העיר במטרה להסיר את המצור. הצבאות נפגשו במקום בו חוצות שתי מעברות את נהר האורונטס סמוך לאפאמיאה ב-15 בספטמבר 994. מנגוטכין שלח חלק מכוחותיו לתקוף את בעלי הברית החמדאנים דרך מעברה אחת, ובמקביל רותק כוחו העיקרי של הצבא הביזנטי למקומו מול המעברה השנייה באמצעות יחידות של לוחמים טורקים ושכירי חרב. אנשיו של מנגוטכין חצו את המעברה, פרצו דרך הצבא החמדאני ואז הסתובבו ותקפו את הביזנטים מעורפם. הצבא הביזנטי נבהל והתפזר, תוך איבוד כ-5,000 מאנשיו. זמן קצר לאחר הקרב השתלטו הפאטמים על מרביתה של סוריה. מנגוטכין כבש את אעזאז (أعزاز) והחל לצור על חלב. התבוסה הובילה להתערבותו הישירה של הקיסר הביזנטי בסיליוס השני, אשר הגיב במערכה מהירה בשנה שלאחר מכן, ובהדחתו של בורטזס והחלפתו בדמיאן דאלאסנוס. בסיליוס וצבאו חצו את אסיה הקטנה בתוך שישה-עשר יום והגיעו לחלב באפריל 995, בעוד הפאטמים נסוגים ממנה ללא קרב. העימותים בין הצדדים נמשכו עד לחתימת הסכם הפסקת אש, אשר נמשכה ללא אירועים מיוחדים, משנת 1001 ועד 1016. Binkley, Peter. Pre-modern Encyclopaedic Texts: Proceedings of the Second Comers Congress, Groningen, 1 - 4 July 1996. BRILL, 1997. ISBN 9004108300 Holmes, Catherine. Basil II and the Governance of Empire (976-1025). Oxford University Press, 2005. ISBN 0199279683 מרדכי גיחון. אטלס כרטא לתולדות ארץ ישראל, מבית"ר ועד תל חי: היסטוריה צבאית. כרטא, 1974. עמוד 45 Binkley, עמודים 267-268 Holmes, עמוד 475 Gregory, Timothy E. A History of Byzantium. John Wiley & Sons, 2010. ISBN 140518471X. עמודים 269-270 Binkley, עמוד 269 Binkley, עמודים 269-270 Holmes, עמוד 476
הרמן וילק

גנרל הרמן וילק (בגרמנית: Hermann Wilck;‏ 28 באוקטובר 1885 – 10 ביוני 1967) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה. וילק נולד ב-28 באוקטובר 1885 בארפורט, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית, לאוברסט קרל וילק ואשתו הלן. בשנת 1904 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והוצב לרגימנט הרגלים ה-71 (תורינגיה ה-3), עמו לחם במלחמת העולם הראשונה. ב-28 בנובמבר 1914 הועלה לדרגת האופטמן, ובאוקטובר 1915 מונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-71. בינואר 1916 מונה לקצין מטה בדיוויזיה ה-103, וביוני אותה שנה מונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט המילואים ה-116. באוגוסט 1916 מונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הרגלים ה-71, וב-16 בספטמבר 1917 מונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הגרנדירים של המשמר ה-4 (אוגוסטה ויקטוריה, קיסרית גרמניה ומלכת פרוסיה). ב-1 בינואר 1918 מונה למפקד גדוד הרובאים ברגימנט הגרנדירים של המשמר ה-2 (פרנץ הראשון, קיסר אוסטריה), וב-21 באוקטובר 1918 מונה לסגן מפקד הרגימנט. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי הפור לה מריט, צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה. כאחד ממליוני הגרמנים ותיקי מלחמת העולם הראשונה, זכה גם הוא בצלב הכבוד שניתן בשנות השלושים על ידי נשיא גרמניה הינדנבורג. ב-9 באוגוסט 1919 נישא וילק לאילזה רימן, בתו של גנרל חיל הרגלים יוליוס רימן. זמן קצר לאחר מכן הצטרף וילק לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בפברואר 1923 הועלה לדרגת מיור, וב-1 בפברואר 1926 מונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-9 (הפרוסי). ב-1 בפברואר 1929 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, ומונה לשליש הדיוויזיה ה-2, וב-1 בפברואר 1932 הועלה לדרגת אוברסט, ומונה למפקד רגימנט הרגלים ה-5. ב-31 בינואר 1932 פרש מהצבא, וב-1 בספטמבר אותה שנה מונה כיועץ צבאי לממשלת הרפובליקה הסינית. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה חזר וילק והתגייס לוורמאכט, וב-10 בספטמבר 1939 הוא מונה למפקד האזור הצבאי האחורי ה-581. ב-25 באוקטובר 1939 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-270, וב-1 בדצמבר אותה שנה הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-161, ובמסגרת תפקידו הועלה ב-1 ביוני 1940 לדרגת גנרל מיור. במהלך מבצע ברברוסה לחם וילק עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-8 במסגרת הארמייה התשיעית, וב-17 בספטמבר 1941 הועבר לעתודת המילואים. ב-29 בספטמבר 1941 הוא מונה למפקד דיוויזיית האבטחה ה-454, וב-1 באוקטובר הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט, אך כבר ב-9 בדצמבר 1941 הוא הוחזר לעתודת המילואים. ב-1 במרץ 1942 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-708, וב-31 בדצמבר 1944 פרש מהשירות בצבא. לאחר המלחמה התגורר וילק במערב ברלין, שם חי עד מותו ב-10 ביוני 1967. הרמן וילק באתר lexikon-der-wehrmacht בגרמנית
יום שימור שכבת האוזון

יום שימור שכבת האוזון הוא יום בינלאומי שנקבע על ידי העצרת הכללית של האו"ם ל-16 בספטמבר. ב-19 בדצמבר 1994, עצרת האו"ם הכריזה על היום, כציון לתאריך ב-1987, בו נחתם פרוטוקול מונטריאול על חומרים המדלדלים את שכבת האוזון. סגירת החור באוזון נצפתה 30 שנה אחרי שהפרוטוקול נחתם. בשל אופים של הגזים האחראים להידלדלות האוזון, השפעתם הכימית צפויה להימשך בין 50 ל-100 שנים. רשימה של מועדים בינלאומיים אתר האינטרנט הרשמי של יום שימור שכבת האוזון (בספרדית) אתר האינטרנט הרשמי של יום שימור שכבת האוזון (באנגלית)  סניף UNEP DTIE OzonAction: יום האוזון ה-16 בספטמבר הוא יום האוזון הבינלאומי (כך במקור) Deepshikha, Singh. "Ms". ABC Live. ABC Live. נבדק ב-17 בספטמבר 2016. {{cite news}}: (עזרה) Dani Cooper. "Hole in the ozone layer is finally 'healing'". ABC News. Australian Broadcasting Corporation. נבדק ב-24 באפריל 2017. {{cite news}}: (עזרה)
פורד B3000 S, V3000S, V3000A

פורד B3000 S, V3000S, V3000A היו דגמים של משאיות אשר יוצרו על ידי יצרנית הרכב פורד גרמניה, בעיר קלן, ובברלין, במהלך מלחמת העולם השנייה, ובמשך 3 שנים לאחר סיום המלחמה (1941-1948). המשאיות שירתו את בעלות הברית ואת הוורמאכט. עבור כוחות צבא הקבע של גרמניה הנאצית הוורמאכט יוצרו 24,110 יחידות. מנועי הדגמים הכבדים יותר, (V8 צילינדר) התבססו על מנועי פורד אמריקה שנבנו בדטרויט, משנת 1940 מסוג "Typ T 098/099" (מנוע 3,900 סמ"ק המפיק 95 כ"ס. כושר המטען של הדגמים היה 3 טון. Ford G 188 T/TG (B 3000) Ford V8 G 198 TS (V 3000 S) Ford G 388 T/TG (FK 3000) Ford G 398 TS (FK 3500) G198TS (בין השנים 1943-1941) G188TS (בין השנים 1943-1941) G398TS (בין השנים 1948-1943) G388TS (בין השנים 1948-1943) משאית מדגם "Ford V3000S" שנת 1940 משאית מדגם "Ford V3000S" (צולם ב-איטליה, שנת 1943) משאית מדגם "Ford V3000S" משאית מדגם "Ford V3000S" משאית מדגם "Ford V3000S" (צולם באפריל 1945) פורד GTB פורד B3000 S, V3000S, V3000A של ה-ורמאכט ( Ford V 3000 S - Kfz. der Wehrmacht) מדיה וקבצים בנושא פורד B3000 S, V3000S, V3000A בוויקישיתוף פורד V3000S (2:19 דקות), יו-טיוב פורד V3000 (1:08 דקות), יו-טיוב פורד B3000 S, V3000S, V3000A Ford V 3000 S - Kfz. der Wehrmacht פורד B3000 S, V3000S, V3000A Ford V-3000S : Německo (DEU) - Forum Valka.cz
זורע

האם התכוונתם ל... ועדת זורע – ועדת חקירה בנושא פרשת קו 300 מלאכת זורע – אחת מל"ט מלאכות שבת אישים: גיורא זורע – איש צבא ישראלי, בנו של מאיר זורע מאיר זורע – איש צבא וציבור ישראלי הזורע
בית הכנסת אוהל יצחק (תל אביב)

בית כנסת אוהל יצחק חב"ד (ידוע גם בשם עין יעקב על שום מיקומו ברחוב עין יעקב 13) היה אחד מבתי הכנסת הראשונים בתל אביב-יפו. כיום בית הכנסת שומם ממתפללים. מבנה בית הכנסת הוכרז על ידי העירייה כמבנה לשימור מחמיר. נחשב לאחד מבתי הכנסת היפים והמרשימים שנבנו בעיר תל אביב-יפו ובמתחם נווה צדק בפרט. בניית בית הכנסת 'אוהל יצחק' ברחוב עין יעקב בשכונת 'נווה שלום' ביפו הוקם בשנת 1903 על ידי חסידי חב"ד שהתגורר ביפו. כארבע שנים קודם לכן החל לכהן שם ברבנות הרב שניאור זלמן סלונים, וזה ניהל את בנייתו יחד עם הקמת מקווה. אחד השותפים בהקמת בית הכנסת הוא הרב צבי ישעיהו גרינברג. בית הכנסת היה המקום הראשון שביקר בו הרב אברהם יצחק קוק כשהגיע לתל אביב. זאת גם כי טרם בואו ניטשה מחלוקת קשה בין חסידי חב"ד בעיר (ובראשם משפחת שמרלינג) ובין הפרושים (ובראשם משפחת רוקח). בית הכנסת שימש כמרכז הרוחני של קהילת חסידי חב"ד בעיר. כחלק מפעילות אוכלוסיית בית הכנסת היו נערכים בבית הכנסת התוועדויות בחגים חב"דיים, כמו י"ט בכסלו וכדומה. בית הכנסת שהיה מהווי תל אביב, צויר בשנות ה-30 על ידי נחום גוטמן כחלק מיצירתו על תל אביב. בין המתפללים היה גם הסופר אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ'. לאחר פטירת הרב שניאור סלונים, בשנת 1936 החליפו הרב אלכסנדר יודאסין. הוא המשיך בפעילות הקבועה של בית הכנסת. לאחר פטירתו בשנת 1983 החלה להתדלדל יותר ויותר (בהמשך להידלדלות של שנות השבעים) אוכלוסיית בית הכנסת, שעברו לריכוזים חרדיים או שהזדקנו. עקב כך בית הכנסת נסגר לתפילות. בשנים המאוחרות הנוסח הוחלף מנוסח האר"י לנוסח עדות המזרח, בשל המתפללים המזרחיים שהתפללו במקום בשנים אלו. בית הכנסת נסגר בשנת 1990 לערך. תושביו החסידים עברו להתפלל בבית הכנסת ברחוב נחלת בנימין, ושאר המתפללים עברו לבתי כנסיות אחרים בשכונה. בשנת 2002 עלה שיקול מצד העירייה להקים במקום גן ילדים. בנובמבר 2014 קרס גג בית הכנסת. עקב כך הוכרז מבנה בית הכנסת כמבנה לשימור מחמיר על ידי העירייה, שלקחה בעלות עליו. עם קריסת תקרת העץ המעוטרת, החלה העירייה, בהובלת מחלקת השימור העירוני, בעבודות לייצוב המבנה ותקרתו הייחודית. בייעוץ והנחיית מהנדסי השימור יעקב שפר ומאיר רונן. המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל מסייעת במימון תיק תיעוד מלא למבנה, במטרה לקדם את הליך שיקומו של מבנה ייחודי זה. בשנת 2021 החלו עבודות שיפוץ המבנה רק מבחוך, ובתום השיפוץ הוא נאטם, וחצי משטח המגרש נמכר לבעלות פרטית. חסידי חב"ד בכרך הגדול (בעמוד 42 ואילך) בית כנסת חב"ד היסטורי עומד לפני הריסה ● וידאו מיוחד בימים ההם: חורבן בית כנסת חב"ד בתל אביב, באתר חב"ד אינפו, ‏1 ביולי 2018 נקודות ציון חב"דיות | בית הכנסת החב"די העתיק ביפו להתראות מסורת, שלום נדל"ן, באתר "את", 17 ביוני 2008 יהיה בסדר בגלצ 12 בפברואר 2020 משרד "טל איל אדריכלות" בית הכנסת החב"די אוהל יצחק דני רכט, בית כנסת חב"ד אהל יצחק, באתר האנציקלופדיה העירונית "תל.אביב.פדיה" נוה של צדק בתל אביב, באתר ערוץ 7 עין יעקב 11, באתר פרויקט תל אביב https://www.tel-aviv.gov.il/Documents/bitaon02_digital - גיליון 2.pdf
פאבל הילה

פאבל מרק הילה (בפולנית: Paweł Marek Huelle;‏ 10 בספטמבר 1957 – 27 בנובמבר 2023) היה סופר פולני. הילה, יליד גדנסק, למד פילולוגיה באוניברסיטת גדנסק, לימד ספרות, פילוסופיה והיסטוריה ועבד כעיתונאי. היה חבר בתנועת סולידריות ועבד עבור שירות העיתונות של התנועה. היה מנהל הטלוויזיה הפולנית בעיר הולדתו מ-1994 עד 1999. ספרו הראשון, "לאן נעלם דויד וייזר", יצא לאור ב-1987. הספר, רומן חניכה ריאליסטי המשקף זכרונות מתקופת התבגרותו של הסופר בגדנסק, ובה בעת מסמל את אובדן יהודי פולין והתרבות היהודית בפולין, זכה להצלחה רבה וביקורות נלהבות. בשנת 2001 הופק על פיו הסרט הפולני המצליח "וייזר". הילה היה מחשובי הסופרים הפולנים בימיו, ספריו תורגמו לשפות רבות, ביניהן אנגלית, צרפתית, ספרדית, גרמנית ועוד, וזיכו אותו בפרסים ספרותיים יוקרתיים. הילה ביקר בישראל, אליה חש זיקה מיוחדת, ב-2003 וב-2005 כאורח יריד הספרים הבינלאומי בירושלים. לאן נעלם דויד וייזר, חרגול הוצאה לאור, 2006. (הספר "לאן נעלם דויד וייזר", באתר "סימניה"). מרצדס-בנץ, חרגול הוצאה לאור, 2003. (הספר "מרצדס-בנץ", באתר "סימניה"). קסטורפ, חרגול הוצאה לאור, 2010. (הספר "קסטרופ", באתר "סימניה"). מדיה וקבצים בנושא פאבל הילה בוויקישיתוף אבנר שפירא, מסע בגדנסק, פולין, העיר שההיסטוריה לא מניחה לה, באתר הארץ, 18 במרץ 2010 מרב יודילוביץ', הסופר הפולני פאבל הילה יגיע לישראל, באתר ynet, 19 ביוני 2003 פבל הילה (1957-), דף שער בספרייה הלאומית משה גלעד, פרידה מהסופר פאבל הילה שהצליח לברוא עולם מגרוטאות, באתר הארץ, 28 בנובמבר 2023 פאבל הילה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) פאבל הילה, באתר AllMovie (באנגלית) פאבל הילה, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
מזראטי 3500GT

מזראטי 3500GT (באיטלקית: Maserati 3500 GT) היא מכונית ספורט אשר יוצרה על ידי חברת מזראטי האיטלקית בין השנים 1957–1964. דגם ה"מזראטי 3500GT" הוצג לראשונה בתערוכת המכוניות בז'נבה בשנת 1957. יוצרו 2,223 יחידות. קופה – 4 מושבים ספיידר – 2 מושבים (קבריולה) מזראטי 3500GT קופה מזראטי 3500GT קופה מזראטי 3500GT – מבט לתא הנהג מנוע מזראטי 3500GT מזראטי 3500GT קופה מזראטי 3500GT, קופה, שנת 1960 מזראטי 3500GT, קופה, שנת 1960 מזראטי 3500GT ספיידר מזראטי 3500GT ספיידר מזראטי 3500GT ספיידר מזראטי 3500GT ספיידר – מבט לתא הנהג מזראטי 3500GT ספיידר מזראטי 3500GT ספיידר מזראטי 3500GT ספיידר מזראטי 3200GT מזראטי 5000GT מזראטי קריף מזראטי 3500GT (fr) Gilles Bonnafous, « Maserati 3500 GT 3.5 - Mécanique » [archive], sur Motorlegend, 17 octobre 2000 (consulté le 26 juin 2009)), p. 6) מדיה וקבצים בנושא מזראטי 3500GT בוויקישיתוף מזראטי 3500GT (1:25), יו-טיוב מזראטי 3500GT LA MASERATI 3500 GT Conferenza dell'ing. Giulio Alfieri, Milano - Museoscienza 12 aprile 2000 (PDF), aisastoryauto.it, 12 aprile 2000. URL consultato il 28 novembre 2016. מזראטי 3500GT 1961 Maserati 3500 GT Coupe: Autoweek
פרידריך ברגמן

גנרל פרידריך ברגמן (בגרמנית: Friedrich Bergmann;‏ 10 במאי 1883 – 21 בדצמבר 1941), היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה. ברגמן נולד ב-10 במאי 1883 באינגולשטדט, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1902 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה הבווארי ה-1. בשנת 1909 הוא הועבר לרגימנט הארטילריה הבווארי ה-4, ובשנת 1913 חזר לרגימנט הארטילריה הבווארי ה-1, עמו לחם במלחמת העולם הראשונה. ב-9 באוגוסט 1915 הועלה לדרגת האופטמן, ובשנת 1917 מונה לקצין מטה במה הכללי. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918. לאחר המלחמה הצטרף ברגמן לפרייקור, ולאחר מכן הצטרף לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בפברואר 1926 הוא הועלה לדרגת מיור, וב-1 בנובמבר 1930 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. ב-1 במרץ 1932 הוא מונה לראש מטה אגד הארטילריה ה-4, וב-1 באפריל 1933 הוא הועלה לדרגת אוברסט. ב-15 באוקטובר 1935 הוא מונה למפקד אגד הארטילריה ה-5, וב-1 במרץ 1936 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-1 בינואר 1937 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-27, וב-1 במרץ 1938 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה לחם ברגמן עם הדיוויזיה ה-27 במהלך המערכה בפולין, כחלק מהקורפוס ה-7 שהיה חלק מעתודת קבוצת ארמיות דרום, ולקחה חלק פעיל במהלך הקרבות בזאמושץ ולובלין. בסוף נובמבר של אותה שנה הועברה הדיוויזיה להגנה בהרי אייפל, ובמהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה נכללה הדיוויזיה בכוחות העתודה של הארמייה ה-12. במחצית השנייה של המערכה היא נכנסה לקרבות באופן פעיל, ולחמה באזור הסום וניי-סיר-סן. הדיוויזיה פעלה בהצלחה רבה, והשתתפה במרדף אחר הכוחות הצרפתים הנסוגים אל נהר הסן והלואר. ב-5 באוקטובר 1940 מונה ברגמן למפקד הדיוויזיה ה-137, ובמהלך מבצע ברברוסה לחם עמה כחלק מהקורפוס ה-9 במסגרת הארמייה הרביעית. במהלך הקרב על מוסקבה פיקד ברגמן על הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-13 במסגרת הארמייה הרביעית, ואף קיבל על פעולותיו ב-19 בדצמבר 1941 את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וכעבור יומיים הוא נהרג בקרב בכפר סיאבקי באזור קלוגה שעל יד מוסקבה. פרידריך ברגמן באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית)
סילבסטר השלישי

סילבסטר השלישי, נולד בשם ג'ובאני די קרסנטי-אוטביאני (באיטלקית: Giovanni dei Crescenzi–Ottaviani;‏ לפני שנת 1000 – 29 באוקטובר 1063), היה אפיפיור ברומא בשנת 1045 למשך 56 ימים. ג'ובאני נולד ברומא, כבן למשפחת קרסנטי. בצעירותו הוא פנה ללימודי כמורה, וב-1 ביולי 1011 מונה לקרדינל על ידי האפיפיור סרגיוס הרביעי, ומונה לבישוף סבינה. בספטמבר 1044 גורש האפיפיור בנדיקטוס התשיעי מרומא, ולאחר תקופה סוערת נבחר ג'ובאני לאפיפיור ב-13 בינואר 1045. אולם ב-10 במרץ אותה שנה חזר בנדיקטוס התשיעי לרומא, גירש את סילבסטר השלישי שחזר לתפקידו כבישוף סבינה, וחזר לכהן כאפיפיור. בשנת 1047 הדיחה מועצת סוטרי את סילבסטר השלישי מתפקידו כבישוף, אולם הוא המשיך בתפקידו, עד למותו ב-29 באוקטובר 1063. מדיה וקבצים בנושא סילבסטר השלישי בוויקישיתוף האנציקלופדיה של האפיפיורים (באיטלקית) סילבסטר השלישי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
קוניגסג CC

קוניגסג CC (באנגלית: Koenigsegg CC) היא דגם של מכוניות-על בתצורת ספורט, 2 מושבים, אשר יוצרה בין השנים 1996–2001 על ידי חברת קוניגסג השוודית. מנהל פרויקט תכנון ובניית הדגם היה כריסטיאן פון קוניגסג (Christian Von Koenigsegg) יוצרו 4 יחידות בלבד. תאוצת דגם ה"קוניגסג CC" (מנוע V12) בין 0 - 100 קמ"ש היא 3.1 שניות תאוצת דגם ה"קוניגסג CC" (מנוע V8) בין 0 - 100 קמ"ש היא 3.5 שניות את אב הטיפוס בחן נהג המרוצים Rickard Rydell. קוניגסג CC קוניגסג CC קוניגסג CC קוניגסג CC קוניגסג CC (Koenigsegg CC - Car and Driver ) מדיה וקבצים בנושא קוניגסג CC בוויקישיתוף קוניגסג CC (5:53 דקות), יו-טיוב קוניגסג CC CC Prototype Koenigsegg קוניגסג CC פרוטוטיפ
דו-שיניים

דּוּ-שִׁינִּיִּים (שם מדעי: Diodontidae; ידועים גם כקיפודגיים ובאנגלית מכונים "דגי דורבן") הם משפחת דגי גרם מסדרת הנפוחיתאים בעלי קוצים על גופם. לדו-שיניים פרצוף גדול עם מסיכה אופקית על עיניהם ופה גדול מעוגל בעל שתי שיניים גדולות, המקור לשמם. דגים אלה ניזונים מיצורי ים קטנים, מזואופלנקטון ומחסרי חוליות ודגיגים קטנים. הם חיים בימים הפתוחים וכן בשוניות ובחוליות. הם ידועים בעיקר בצורת ההתגוננות שלהם מטורפים על ידי בליעת מים (או אוויר אם יצאו מהים) וזקירת הקוצים שעל גופם. הקוצים אמורים להרתיע את רוב הטורפים ולכמה מינים ישנם כמה חומרים כמו ציאניד המוזרקים בקוצים לרקמות העור. ואולם מספר טורפים הכוללים כרישים, קטלנים וטונות מצליחים לטרוף אותם. משפחה דו-שיניים (Diodontidae) סוג ומין יחיד Allomycterus pilatus סוג Chilomycterus סוג קיפודג (Cyclichthys) סוג ומין יחיד Dicotylichthys punctulatus סוג דו-שן (Diodon) סוג Lophodiodon calori סוג Tragulichthys jaculiferus מדיה וקבצים בנושא דו-שיניים בוויקישיתוף דו-שיניים, באתר ITIS (באנגלית) דו-שיניים, באתר NCBI (באנגלית) דו-שיניים, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) דו-שיניים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) דו-שיניים, באתר GBIF (באנגלית) דו-שיניים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מילון בעלי חיים: דגי הגרם (תשע"ב), 2012, באתר האקדמיה ללשון העברית
זיגפריד מכולץ

גנרל זיגפריד מכולץ (בגרמנית: Siegfried Macholz;‏ 20 בספטמבר 1890 – 25 במאי 1975), היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה. מכולץ נולד ב-20 בספטמבר 1890 בממל, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1909 התגייס ליכל לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-152 (אלזס ה-1), עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918. לאחר המלחמה הצטרף מכולץ לרייכסווהר, אולם בשנת 1921 פרש מהצבא והצטרף למשטרת דנציג. ב-1 באוקטובר 1935 הועלה מכולץ לדרגת אוברסט לוטננט, וב-25 בנובמבר אותה שנה הצטרף לוורמאכט. ב-1 באוגוסט 1936 הוא הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 בינואר 1937 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-67. עם פרוץ המלחמה מונה מכולץ למפקד רגימנט הרגלים ה-203, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-76 בחזית המערבית, וב-4 בינואר 1940 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-218. ב-1 ביוני 1940 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-10 ביוני אותה שנה הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-192. ב-7 באוקטובר 1940 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-122, ובמהלך מבצע ברברוסה לחם עמה כחלק מהקורפוס ה-28 במסגרת הארמייה ה-16. ב-19 בדצמבר 1941 קיבל מכולץ על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-1 ביוני 1942 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. ב-1 במרץ 1943 מונה מכולץ למפקד דיוויזיית המילואים ה-191, אשר הפכה ב-1 בפברואר 1944 לדיוויזיה ה-49. הדיוויזיה הוצבה בגזרה שבין בולון לאטאפלה, ולחמה במהלך המערכה בנורמנדי. באוגוסט 1944 נסוגה הדיוויזיה לעבר פריז, ומשם לעבר בריסל. לאחר מכן הוצבה הדיוויזיה באזור אאכן, והשתתפה בקרב על אאכן. ב-16 באוקטובר 1944 קיבל מכולץ על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-26 בינואר 1945 מונה למפקד הדיוויזיה ה-295 בנורווגיה, ופיקד עליה עד סוף המלחמה. לאחר המלחמה התגורר מכולץ בעיר הנובר, עד למותו ב-25 במאי 1975, והוא בן 85 שנים. זיגפריד מכולץ באתר axishistory (באנגלית)
קרב פלובצה

קרב פלובצה (בפולנית: Bitwa pod Płowcami) נערך ב-27 בספטמבר 1331 בין ממלכת פולין למדינת המסדר הטווטוני. במסגרת המלחמה הפולנית-טווטונית אשר נמשכה בין השנים 1326 ל-1332 סביב השליטה בפומרליה (אזור העיר גדנסק של ימינו), ניסו הטווטונים לכבוש את אזור בז'שץ' קויאבסקי. מול כוחות המסדר הטווטוני, אשר מנו כ-7,000 לוחמים, ניצב הצבא הפולני, אשר מנה כ-5,000 לוחמים. לרשותו של ולדיסלב הראשון עמדו כמה אלפי נושאי נשק בלתי סדירים נוספים, אך מכיוון שהיו נחותים בחימושם לעומת האבירים הטווטונים, סירב המלך לפתוח בקרב, אך המשיך לעקוב אחר תנועתם. רק לאחר שב-27 בספטמבר 1331 פיצל המפקד הטווטוני דיטריך פון אלטנברג את כוחו לשלוש יחידות, תקף ולדיסלב הראשון את החלק החלש ביותר סמוך לעיירה פלובצה. הפולנים, בפיקודם הישיר של המלך ובנו קז'ימייז', תקפו חזיתית, ואליהם הצטרפו יחידות פולניות נוספות שהסתתרו ביער הסמוך לעיירה. על פי אחד הדיווחים על הקרב, התבקש קז'ימייז' לנתק מגע ולסגת, על מנת שממלכת פולין לא תיוותר ללא יורש במקרה של תבוסה. אף על פי כן, הובסו האבירים הטווטונים לאחר קרב שנמשך כשלוש שעות, ומנהיגם נשבה. הפולנים ניצחו בשלב זה של הקרב, ובמהלכו לקחו בשבי 56 אבירים ושחררו אסירים פולנים רבים. קולות הקרב בפלובצה הגיעו לאוזני היחידות הטווטוניות האחרות, אשר חשו לעזרת חבריהם האבירים ותוך זמן קצר הגיע לשדה הקרב שליש נוסף של הכוח הטווטוני. הקרב הארוך והעקוב מדם נמשך שעות, עד רדת החשיכה, ושני הצדדים ספגו אבדות כבדות. הפולנים ניצחו בקרב באופן ברור, לאחר שמפקד הצבא הטווטוני, רויס פון פלאואן (Reuss von Plauen), נפל בשבי ואיתו 40 אבירים נוספים. לאחר שנמלטו מפלובצה, נסוגו הטווטונים לטורון. אף על פי שהפולנים ניצחו בשדה הקרב, מקובל כי לא היה זה ניצחון מכריע מכיוון שהצבא הטווטוני לא הושמד. עם זאת, נחשב הקרב לאבן דרך חשובה בתולדות ממלכת פולין, אשר החלה באותו הזמן לרכוש לעצמה מעמד בזירה הבינלאומית ועמדה בהצלחה כנגד אויב רב עוצמה. על פי הערכות, איבדו הצדדים היריבים ביחד כ-4,000 לוחמים, כולל 73 מהאבירים האחים של המסדר הטווטוני (דרגת האבירים הגבוהה ביותר של המסדר). יותר ממחצית מההרוגים השתייכו לטווטונים, כאשר שליש מכלל אבירי המסדר אבד בקרבות עד לאותו הזמן. הצבא הפולני, אשר סבל גם הוא מאבדות כבדות, לא רדף אחר הטווטונים הנסוגים. ב-1927 החלו הפולנים בהכנות להקמתה של מצבת זיכרון בגובה 20 מטרים בשדה בו נערך הקרב, לציון יום השנה ה-600 לקיומו. בניית המצבה הושלמה ב-1933, אך הושמדה על ידי הנאצים עם כיבוש פולין ב-1939, יחד עם פסל קטן יותר שהוקם לציון הקרב במאה ה-19. ב-1961 נבנתה במקום מצבת זיכרון חדשה. בימינו מצוין קרב פלובצקה במצבה במתחם קבר החייל האלמוני בוורשה ועליה הכיתוב "פלובצה 27 IX ‏1331" (PLOWCE 27 IX 1331). Strzyż, Piotr. Płowce 1331. Bellona, 2009. (בפולנית) מדיה וקבצים בנושא קרב פלובצה בוויקישיתוף Urban, William L. The Teutonic Knights: A Military History. Greenhill, 2003 . ISBN 1853675350. עמודים 128-129 Pluskowski, Aleksander. The Archaeology of the Prussian Crusade: Holy War and Colonisation. Routledge, 2013. ISBN 113616281X. עמוד 371
סקאניה-ואביס L75

סקאניה-ואביס L75 (באנגלית Scania-Vabis L75) היא סדרת משאיות כבדות (13–22.5 טון), אשר יוצרה על ידי חברת סקאניה השוודית בין השנים 1958–1963. יוצרו מדגמי L75 ומדגמי L76 סך של 43,334 יחידות. L75 (יוצר בין השנים 1958–1963), מנוע דיזל, 10,261 סמ"ק המפיק 165 כ"ס, (123kW) (מנוע מסוג סקאניה-ואביס D10) L75 (יוצר בין השנים 1961–1963), דיזל טורבו, 10,261 סמ"ק המפיק 205 כ"ס, (153kW) (מנוע מסוג סקאניה-ואביס DS10) סקאניה-ואביס L75 סקאניה-ואביס L75 סקאניה-ואביס L75 סקאניה-ואביס L75, שנת 1959 סקאניה-ואביס L75, שנת 1963 סקאניה-ואביס L75, שנת 1960 – מכלית (משאית) סקאניה-ואביס L75 סקאניה-ואביס L75, שנת 1962 סקאניה-ואביס L75 סקאניה-ואביס LT75, שנת 1962 – מבט לתא הנהג סקאניה סדרה 0 סקאניה סדרה 1 סקאניה-ואביס L10/L40/L51 (אנ') סקאניה-ואביס L75 בשוודיה - תמונות ( Scania-Vabis L75/LS75/LT75 trucks - Swedish Brass Cars) מדיה וקבצים בנושא סקאניה-ואביס L75 בוויקישיתוף סקאניה-ואביס L75 (2:06 דקות), יו-טיוב אתר סקאניה אתר מוזיאון סקאניה סקאניה-ואביס L75 Scania-Vabis L75 - Revolvy Lindh, Björn-Eric (1992). Scania: fordonshistoria 1891-1991. Stockholm, Sweden: Streiffert & Co