laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
סאוואכ

הסַאוַאכּ (בפרסית: ساواک, שהוא קיצור של سازِمانِ اطلاعات وَ امنیَتِ کِشوَر; בתעתיק מדויק: סאזמאן אטלאעאת ו אמנית כשור, מילולית: "ארגון המודיעין והביטחון של המדינה") היה ארגון משטרה חשאית במערכת הביטחון האיראנית בימי המדינה האימפריאלית של איראן, הסאוואכ הוקם על ידי מוחמד רזא שאה פהלווי והיה הגוף המרכזי של קהילת המודיעין האיראנית ששימש כארגון מודיעין וביטחון לאומי וכארגון ביטחון פנים באיראן. הארגון נוסד במטרה לשרת את מטרותיו של השאה, בנוסף לדיכוי תנועות מרי והתמרדות נגד השלטון, תוך מיתון השאיפות האתניות-לאומיות של הקבוצות האתניות השונות הקיימות באיראן, לעיתים אף תוך איסור לימוד ההיסטוריה האתנית והשימוש בשפה. הארגון היה קיים משנת 1957 עד 1979 (פרוץ המהפכה האסלאמית). על מנת להכשיר את ארגון המשטרה החשאית החדשה שהוקמה בימיו של פהלווי, נעזרו בעלי תפקידים והוכשרו על ידי ה-CIA האמריקאי והמוסד הישראלי. הסאוואכ פעל בין השנים 1957–1979 ופורק בתקופת המהפכה האיראנית על ידי שאפור בח'תיאר. בתקופת השאה תואר הסאוואכ כ"מוסד השנוא ביותר ושהכי יראים מפניו" וזאת עקב שיטות העינויים ועונשי המוות שהוחלו בזמן שלטון פהלווי. יש הטוענים כי הסאוואכ העסיק כ-60,000 עובדים, אך יש הטוענים כי העסיק רק כבין 4,000–6,000 איש. לאחר המהפכה האסלאמית פורק הסאוואכ, ורוב סוכניו ותומכי השאה ברחו לארצות הברית. יש הטוענים כי רוב סוכני הסאוואכ הוצאו להורג בזמן המהפכה או גויסו לטובת מטרות המהפכה האסלאמית. תהליך זה קרה במקביל לרצון שלא מומש בשלב הראשון, לבטל את צבא איראן, שהיה נאמן לשאה, ולהחליפו במשמרות המהפכה האסלאמית. החלפת הצבא לא קרתה בשלב הראשון, לאור תחילת מלחמת איראן–עיראק. תימור בח'תיאר (אנ') (1957−1961) חסן פכרוואן (אנ') (1961-1965) נעמתוללה נסירי (אנ') (1965-1978) נאסר מקדם (אנ') (1978-1979) מדיה וקבצים בנושא סאוואכ בוויקישיתוף SAVAK, Library of Congress Country Studies. יוסי מלמן, ראש המוסד לשעבר סבור כי לארצות הברית אסור להקל בסנקציות על איראן, סופהשבוע, 19 באוקטובר 2013 Iran, Library of Congress Country Studies (pp 276). Intelligence (international relations) : Iran. (2008). In Encyclopædia Britannica. Federation of American Scientists "Ministry of Security SAVAK" intelligence (international relations) :: Iran. (2008). בתוך אנציקלופדיה בריטניקה. Dilip Hiro, Iran under the ayatollahs (1987), p. 96. Gholam Reza Afkhami, Life and Times of the Shah (University of California Press, 2009, ISBN 978-0-520-25328-5), p. 386. ערך זה הוא קצרמר בנושא איראן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פרדיננד גאורג פרובניוס

פרדיננד גאורג פרובניוס (בגרמנית: Ferdinand Georg Frobenius;‏ 26 באוקטובר 1849, שרלוטנבורג - 3 באוגוסט 1917, ברלין) היה מתמטיקאי גרמני שנודע עקב תרומותיו לתורת הפונקציות האליפטיות, לחקר משוואות דיפרנציאליות ולתורת החבורות. פרובניוס נחשב לאבי תורת ההצגות. בשנת 1867, לאחר שסיים ללמוד בבית הספר בברלין, החל ללמוד באוניברסיטת גטינגן. לאחר סמסטר אחד חזר לברלין ולמד באוניברסיטת ברלין, כשבין מוריו היו לאופולד קרונקר, קארל ויירשטראס וארנסט קומר. הוא סיים דוקטורט בהצטיינות יתרה בשנת 1870. הדוקטורט, בהנחיית ויירשטראס עסק בפתרון משוואות דיפרנציאליות. בין תלמידיו נמנים רוברט רימק, ריכרד פוקס, אדמונד לנדאו וישי שור. משפט פרובניוס (תורת המספרים האלגברית) משפט פרובניוס (תורת החבורות) איבר פרובניוס חבורת פרובניוס מדיה וקבצים בנושא פרדיננד גאורג פרובניוס בוויקישיתוף פרדיננד גאורג פרובניוס, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה פרדיננד גאורג פרובניוס, באתר MacTutor (באנגלית) פרדיננד גאורג פרובניוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מתמטיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גיבור (אלבום)

"גיבור" הוא אלבומו החמישי של הזמר דודו אהרון, אשר יצא לאור ב-25 ביוני 2012 חצי שנה לאחר האלבום אין כמו אהבה. דודו כתב והלחין את רוב שירי האלבום הכולל את הלהיטים: "דובדבן" "אל תסגרי לי את הדלת" "כשאלך" ו"אוהב עדיין" שצברו צפיות רבות ביוטיוב, והושמעו ברדיו מספר שבועות. האלבום כולל שיר אותו כתב עמית בוסידן והלחין דודו אהרון, אשר יצא במסגרת פרויקט "עוד מעט נהפוך לשיר" של גלי צה"ל לרגל יום הזיכרון לחללי צה"ל. שיר הנושא של האלבום חצה את רף מיליון הצפיות ביוטיוב בפחות מחודש. תוך מספר חודשים הגיע האלבום למעמד של זהב ונמכר ביותר מ-20,000 עותקים. לפני צאת אלבום קדמו לו שלושה שירים: ב-18 באפריל 2012 יצא השיר "תהיי איתי" שיר מתוך הפרויקט של גלי צה"ל ליום הזיכרון לחללי צה"ל באותה שנה, את המילים כתב החייל עמית בוסידן ז"ל את הלחן ביצע אהרון. ב-29 באפריל 2012 יצא הסינגל השני מתוך האלבום "הנה היא נכנסת" שיר עם אווירה קדושה שמוקדש כולו ליום שבת. את המילים כתב והלחין ביחד עם ראם בושארי להפקה מוזיקלית יעקב למאי. ב-17 ביוני 2012 יצא הסינגל השלישי והאחרון של אהרון "אל תסגרי לי ת'דלת" את השיר כתב והלחין בעצמו להפקה מוזיקלית של תמיר צור. דודו אהרון נפרד מחברתו בשיר "כשאלך", באתר ‏מאקו‏, 11 באוקטובר 2012
גורנות הגליל

גורנות הגליל (גָרְנוֹת הַגָּלִיל) אך מוכר גם בשמו המקוצר גָרְנוֹת הוא יישוב קהילתי בצפון ישראל במועצה אזורית מעלה יוסף. גורנות הגליל הוקם בשנת 1980 על ידי בנים למשפחות מהמושבים באזור, בעיקר ממושב גורן הסמוך (מכאן מקור השם). היישוב תוכנן כמרכז אזורי. ביישוב נמצאים משרדי ההנהלה של המועצה האזורית מעלה יוסף והמרפאה האזורית. בנוסף, ביישוב תוכננו מבני ציבור רבים כגון: בי"ס יסודי, מתנ"ס אזורי ומארג קהילתי. למרות התוכניות, במשך מספר רב של שנים היישוב לא הצליח להתפתח ולקדם הרחבות קהילתיות עקב סכסוכים פנימיים. הדבר הוביל לכך שבשנת 2014 התגוררו ביישוב כ-40 משפחות בלבד, כמחציתם - בשכירות. בשנת 2014 החלה החטיבה להתיישבות של ההסתדרות הציונית בקידום הרחבות קהילתיות ביישוב כמענה לבקשה של קבוצת ההתיישבות של בוגרי הטכניון "ביתנו בגליל" אשר ביקשה להקים יישוב לאקדמאים בגליל. המהלך זכה לתמיכה מצד המועצה האזורית מעלה יוסף אשר ראתה בו הזדמנות להתפתחות היישוב. בשנת 2016 התחילה קליטת המשפחות להרחבה הקהילתית הראשונה של גרנות הגליל. ההרחבה הקהילתית הורכבה מחברי קבוצת ההתיישבות "ביתנו בגליל" ובנים ממשיכים של המועצה האזורית מעלה יוסף. בהמשך צפויות הרחבות קהילתיות נוספות ביישוב אשר גודלו תוכנן להגיע ל-400 משפחות. ההרחבה הקהילתית הראשונה מתאפיינת בגיל צעיר יחסית של המתיישבים, רובם מוחלט מתחת לגיל 40. את המתיישבים מאחדים הערכים של הציונות - אהבת הארץ, התיישבות, קהילתיות וכבוד האדם. המתיישבים מאמינים בפלורליזם כאבן יסוד של בניית קהילה איתנה. ילדי גרנות הגליל לומדים בתיכון האזורי "גליל מערבי" אשר משלב מגוון מקצועות מדע וטכנולוגיה לצד תקשורת ותיאטרון. התיכון "גליל מערבי" נחשב לאחד התיכונים הטובים של אזור הגליל מושך הרבה תלמידים מחוץ תחומי המועצה האזורית מעלה יוסף. בתחום התיכון שוכן "מרכז אשכול פייס" המפעיל מגוון רחב של חוגים לתלמידים. במהלך 2020 החל הקמתו של בית הספר היסודי של גרנות הגליל. בית הספר הוא פרויקט של משרד החינוך להגברת התעניינות ילדים במקצועות המדעים עוד מגיל צעיר. בית הספר החדש צפוי לקלוט תלמידים ראשונים בשנת הלימודים 2022. כחלק מבנית התשתיות עבור בית הספר ב-2019 הושלמה בניה של אולם ספורט עבור בית הספר אשר ישרת גם כשלוחת מתנ"ס אזורי ויתקיים בו מגוון רחב של חוגים לילדים והורים. תמונות מפרויקט הרחבה א' של היישוב תמונות במהלך עבודות ההקמה של בית הספר היסודי גרנות הגליל אולם ספורט של בית הספר היסודי גרנות הגליל מדיה וקבצים בנושא גורנות הגליל בוויקישיתוף עדי חשמונאי, ממעבדות הטכניון אל גבול לבנון: כפר המדענים, באתר ישראל היום, 2 ביולי 2018 גורנות הגליל באתר הרשות לפיתוח הגליל גורנות הגליל, במרכז המידע לנגב ולגליל של תנועת אור אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 אתר של קבוצת ההתיישבות "ביתנו בגליל" www.bbgalil.co.il ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מיקה וירינן

מיקה וירינן (בפינית: Mika Väyrynen; נולד ב-28 בדצמבר 1981) הוא כדורגלן עבר פיני. וירינן נולד באסקילסטונה, שוודיה. החל לשחק בלאהטי ובשנת 2001 הצטרף להירנביין ההולנדית. וירינן הפך להיות שחקן המפתח בקבוצה ובקיץ 2005 עבר לפ.ס.וו. איינדהובן. בשנת 2008 חזר לקבוצת הירנביין ושיחק בקבוצה 3 שנים. בשנת 2011 חתם בקבוצת לידס יונייטד ובשנת 2012 עבר לקבוצת ה.י.ק. הלסינקי. בשנת 2015 חתם בלוס אנג'לס גלאקסי האמריקאית, ולאחר שנה אחת חזר לפינלנד וחתם במדי HIFK הלסינקי. פ.ס.וו איינדהובן אליפות הולנד: 2005/2006, 2006/2007 הגביע ההולנדי: 2008/2009 ה.י.ק. הלסינקי אליפות פינלנד: 2012, 2013, 2014 הגביע הפיני: 2014 מדיה וקבצים בנושא מיקה וירינן בוויקישיתוף מיקה וירינן, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מיקה וירינן, באתר Transfermarkt מיקה וירינן, באתר Soccerway מיקה וירינן, באתר WorldFootball.net מיקה וירינן, באתר National Football Teams מיקה וירינן, באתר FootballDatabase.eu מיקה וירינן, באתר ESPN פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגלנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קפטן (צי מלחמתי)

קֶפְּטֶן (באנגלית: Captain) היא דרגת קצונה ברוב ציי המלחמה של המדינות דוברות אנגלית, שהנושא אותה מפקד על אונייה גדולה. הדרגה המקבילה לה בקוד הדרגות הצבאיות של נאט"ו היא OF-5, בצבא היבשה האמריקאי היא קולונל ובזרוע הים הישראלית היא אלוף-משנה. אין לבלבל בין דרגת קפטן בצי לדרגת קפטן בצבא, בחיל האוויר ובחיל הנחתים, אשר מקבילה ל-OF-2 בקוד הדרגות של נאט"ו ולדרגת סרן בצה"ל. הפיקוד על אוניית מלחמה ניתן על פי רוב לקצין שדרגתו בין קומנדר (OF-4) לקומודור או סגן אדמירל (OF-6). בציי מלחמה אחדים הדרגה המקבילה ל"קפטן" היא "קפיטן אונייה" (למשל capitaine de vaisseau בצרפתית ו-capitano di vascello באיטלקית), "קפיטן ימי מלחמתי" (בפורטוגזית: capitão de mar e guerra), "קפיטן של ים" (למשל Kapitän zur See בגרמנית ו-kapitein-ter-zee בהולנדית) או "קפיטן מדרגה ראשונה" (капитан 1-го ранга ברוסית). על פי הנוהג הימי, יש לפנות לכל קצין ים המפקד על אונייה בתואר "קפטן" כל עוד הוא נמצא על סיפונה. הפנייה לקצינים הנושאים דרגת קפטן ומפליגים באונייה אך אינם מפקדים עליה נעשית על ידי ציון דרגתם ושמם (למשל קפטן סמית'), אך אין לפנות אליהם בתואר "הקפטן" כדי לא לבלבל בינם לבין קפטן כלי השיט. על פי כללי הנימוסים והנוהג בצי האמריקני, הפנייה אל קצין ים בדרגת קפטן המצטרף להפלגה היא בתואר "קומודור". באוניות מלחמה גדולות, כמו נושאות מטוסים, קצין המבצעים (Executive Officer, XO) יכול לשאת דרגת קפטן, ובמקרה שכזה מותר לפנות אליו תוך ציון הדרגה. קפטנים מפקדים בדרך כלל על אוניות מגודל סיירת ומעלה. ככל שהקצין ותיק יותר, כך גדולה יותר האונייה, אך בדרך כלל מפקדי אוניות אינם נושאים דרגה גבוהה מקפטן. בצי המלכותי הבריטי יכול קפטן לפקד על פלגת משחתות ולשאת מינוי (לא דרגה) של (Captain (D. קפטנים בצי האמריקני, אשר הם טייסים או קציני תעופה של הצי, מפקדים על נושאות מטוסים, אוניות נחיתה אמפיביות גדולות, כנפי אוויר, כנפי סיור ימי מוטס, כנפי אוויר ייעודיים או מיוחדים ולהקי אוויר. להפלגותיהן של אוניות ראשיות גדולות, כמו נושאות מטוסים, מצטרף בדרך כלל סגן אדמירל, והאונייה משמשת כאוניית הדגל של קבוצת תקיפה או קרב (strike or battle group), אך הקפטן מוסיף להחזיק בפיקוד על האונייה גופה, וכל הפקודות עוברות דרכו מתוך נימוס. קפטנים יכולים לפקד על מתקני חוף או להחזיק בתפקידי מטה בחוף ובים. סימן הדרגה של קפטן בצי המלכותי הבריטי ובצי המלכותי הקנדי סימן הדרגה של קפטן בצי המצרי סימן הדרגה של פלויארכוס (קפטן) בצי היווני סימן הדרגה של "קומנדור" בצי הפולני סימן הדרגה של "קפיטן דה נאוויו" (קפיטן אונייה) בצי הספרדי סימן הדרגה של קפטן בצי האמריקני סימן הדרגה של "קפיטן צוּר זֵיי" (קפיטן של ים) בצי הגרמני סימן הדרגה של "קפיטן טֵר זֵיי" בצי ההולנדי William P. Mack, Harry A. Seymour, Lesa A. McComas (1998). The Naval Officer's Guide. U.S. Navy: Naval Institute Press. קפטן אוניית דגל פוסט קפטן מדיה וקבצים בנושא קפטן בוויקישיתוף topic/captain-army-rank קפטן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) הצי הפולני יוצא מן הכלל בעניין זה. "קפטן ימי" (בפולנית: kapitan marynarki, קפיטן מרינארקי) מקביל לדרגת OF-2 של לוטננט או קפטן לוטננט, ואילו דרגת OF-5 מקבילה לדרגת "קומודור" (בפולנית: komandor, קומנדור).
חסן עלי מנצור

חסן עלי מנצור או חסן עלי מנסור (בפרסית: حسنعلی منصور; אפריל 1923 - 27 בינואר 1965) היה ראש ממשלת איראן בין השנים 1965-1964. נכנס לתפקידו בתחילת המהפכה הלבנה באיראן, ובינואר 1965 נרצח על ידי האיסלמיסט מוחמד בוקרי. חסן עלי נולד בטהראן לבתו של חסן ראיס זאהיר אלמלכ ולעלי מנצור, שהיה באותה עת ראש הממשלה. למד בבית הספר בטהראן וסיים את לימודיו בתיכון פיירוז-בהרם. במהלך מלחמת העולם השנייה למד בבית הספר למשפטים באוניברסיטת טהראן וסיים עם תואר במדעי המדינה. בזמן מלחמת העולם השנייה התחיל את הקריירה הפוליטית שלו בתור עובד במשרד החוץ הוא גם עשה כמה סיורים בגרמניה ובצרפת. בשנת 1950, הוא מונה לראש לשכת ראש הממשלה, תחילה לתקופה קצרה בעקבות השינויים בממשלה, ובפעם השנייה כיהן במשך שנתיים. בשנת 1957, ראש הממשלה, אג'בל מנושהר מינה אותו ליו"ר המועצה לכלכלה ולסגן ראש הממשלה. בנוסף לכך הוא החזיק גם בתפקידים נוספים, ביניהם: שר עבודה, שר המסחר ויו"ר החברה "בימה איראן" ביטוח. המפלגה הפרוגרסיבית נוסדה על ידי מנצור כדי לערוך מחקר מדיניות כלכלי וכן כדי לשגרו לראשות הממשלה בעתידו. בשנת 1962 התמודד מנצור לפרלמנט ה -21 ונבחר כנציג השני מטהראן, לאחר עבדוללה ריזי, יו"ר הפרלמנט. לאחר מכן מנצור הרחיב את בסיס כוחו על ידי יצירת קואליציה והקים את מפלגת "איראן נווין" ברוב של 175 מתוך 230 צירים נבחרים נבחר למנהיג הרוב בפרלמנט. מוחמד רזא פהלווי מינה את מנצור לראש הממשלה למשך ארבעים שנה. מנצור הציג בתוך הפרלמנט חברים רבים חדשים ביניהם אמיר עבאס הוויידא, שהיה אחר כך מחליפו. בזמן שלטונו מנצור קיבל לא מעט פעמים תמיכה אמריקנית[דרוש מקור]. מנצור חולל שינויים רבים בתקופת היותו מנהיג בין השאר הוא העלה את מחירו של הבנזין מ-5 ריאל ל-10 ריאל, אך מאוחר יותר נסוג לאחר שביתות של נהגי המוניות. ב-22 בינואר 1965, ימים ספורים לפני יום השנה הראשון למהפכה באיראן, מנצור נכנס בשער הפרלמנט כדי לנאום. בסיום הנאום יצא ממכוניתו בכיכר ברסטן, ומוחמד בוקרי התקרב אליו וירה בו שלוש יריות. הוא חזר למכונית ונסע לבית החולים, שם נשאר במצב קריטי במשך חמישה ימים עד שלבסוף מת מפצעיו. אחרי מותו, הפרלמנט מינה את חברו של מנצור, אמיר עבאס כממלא מקום ראש הממשלה, את התפקיד הוא יירש במשך 13 שנים. ההתנקשות בחייו של מנצור התרחשה מספר שנים לאחר רצח ראש הממשלה עלי רזמרה. מנצור נקבר במאוזוליאום של השאה, ואבן גרניט שחורה דמוית אש הוצבה על קברו. לאחר המהפכה האיסלאמית, קברו נהרס על ידי אייתוללה ח'לח'אלי, ועצמותיו הוצאו מן הקבר ופוזרו. ארבעה חברי פדאיון-דואר האסלאם הוצאו מאוחר יותר להורג בגין הרצח. היסטוריה של איראן מדיה וקבצים בנושא חסן עלי מנצור בוויקישיתוף ילידי פרס בישראל מביעים את תנחומם על חסן עלי מנצור, שנורה בידי מתנקש, 1965, באתר ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים חסן עלי מנצור, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
גיתה (יישוב)

גִּתָּה הוא יישוב קהילתי באזור הצפון ליד העיר מעלות תרשיחא וסמוך לכפרים הדרוזים ג'ת וירכא השייך למועצה אזורית מעלה יוסף. היישוב הוקם בתחילה כחלק מתוכנית המצפים בגליל, בידי מחלקת ההתיישבות של הסוכנות היהודית ומשרד השיכון והבינוי, אשר העלו לאזור 12 משפחות. חלק מאדמות היישוב הופקעו מתושבי הכפר הדרוזי יאנוח-ג'ת. היישוב ננטש לאורך השנים. בעקבות תהליך הנטישה, ביקש גרעין של 20 חיילים משוחררים מן העדה הדרוזית בראשות אלוף המשנה מזייד עבאס להתיישב במקום, אך הסוכנות היהודית סירבה לבקשה, בטענה כי היישוב מיועד ליהודים בלבד. בשנת 1993 היישוב הוקם מחדש ויושב בעיקר על ידי 300 משפחות עולים מברית המועצות לשעבר. היישוב נקרא על שם הנחל הזורם ליד היישוב, שנגזר משם הכפר הסמוך ג'ת. גיתה במרכז המידע להתיישבות בגליל גיתה באתר הרשות לפיתוח הגליל גיתה, במרכז המידע לנגב ולגליל של תנועת אור אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 יהודה אריאל, בני המושבים עלו למצפה גיתה, הארץ, 29 באוגוסט 1980 ענבר שחר, ישובי מעלה יוסף פינה לתפארת על גבול הלבנון, מעריב, 3 בינואר 1988 ישראל עמרני, מבחן הנאמנות של אל"ם עבאס, הארץ, 7 באפריל 1989 לא מתבייש להרים ידיים, הארץ, 22 בפברואר 1991 ילקוט הפרסומים 2633 (עמ' 1821), ‏10 ביוני, 1980 ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מנזר איפאטייב

מנזר איפאטייב של השילוש הקדוש (ברוסית: Свято-Троицкий Ипатьевский монастырь) הוא מנזר אורתודוקסי רוסי של גברים, ששיחק תפקיד חשוב בהיסטוריה של רוסיה במאה ה-16 ובמיוחד במאה ה-17. הוא נמצא מצפון לעיר קוסטרומה, ליד שפך הנהר קוסטרומה לתוך הוולגה. "הכרוניקה ההיפאטית" שנמצאה בו נקראת לפי שם המנזר. המנזר הוקם בסביבות שנת 1330 על ידי המרזה הטטרי צ'ט שהתנצר תחת השם זכריה, ושהיה מאבותיו של בוריס גודונוב. הוא מהווה אחת האטרקציות העיקריות של טבעת הזהב של רוסיה. בשנת 1435 וסילי השני, הקניאז הגדול של מוסקבה חתם על הסכם שלום עם בן דודו, וסילי קוסוי. באותה תקופה המנזר היה מרכז חינוכי חשוב. כאן גילה ניקולאי קרמזין במאה ה-19 שלושה קובצי טקסטים מן המאה ה-14 - הכרוניקה ההיפאטית - שחלקה הראשון הוא הכרוניקה הרוסית הראשונה (של נסטור). בתקופת הצרות באביב של שנת 1609 נכבש המנזר על ידי תומכיו של דמיטרי הכוזב השני ובספטמבר אותה השנה עבר לידי יריביו. בסופו של דבר במנזר איפאטייב התקיימה ב-14 במרץ 1613 אספת נציגי העם - זמסקי סובור - שהכריזה על מיכאיל רומנוב כצאר החדש של רוסיה. מרבית הבניינים של המנזר נבנו החל מן המאה ה-16- 17. מפורסמים במיוחד הם קתדרלת השילוש הקדוש והאיקונוסטאזיס המפואר שלה. כנסייה אחרת, קטנה יותר, של "לידת מרים", נחרבה בזמן הדיקטטורה הקומוניסטית. קיימת תוכנית לשחזרה ולהקדיש אותה לקדושים המעונים של הכנסייה ממשפחת הצאר האחרון. את הכניסה הראשית מצד גדת הנהר בנה האדריכל קונסטנטין תון. ביתו הפרטי של הצאר מיכאל הראשון שוחזר בימי הצאר אלכסנדר השני, אולם אדריכלים מודרניים אחדים מעמידים בספק את האותנטיות של השחזור הזה. מנזר איפאטייב ננטש אחרי מהפכת אוקטובר 1917 והפך למוזיאון. אחרי שיקומה, בתחילת שנות ה-1990 השלטונות הרוסים החליטו להחזירה לבעלות הכנסייה האורתודוקסית הרוסית, למרות התנגדות הרשויות המוזיאוניים המקומיים. אתר האינטרנט הרשמי של מנזר איפאטייב
מפלגת הרפובליקה האסלאמית

מפלגת הרפובליקה האסלאמית (בפרסית: حزب جمهوری اسلامی, "חזב ג'מהורי אסלאמי"; באנגלית ידועה גם כ־IRP) הייתה מפלגה אסלאמיסטית באיראן, שהוקמה באמצע שנת 1979 כדי לסייע למהפכה האיראנית ולאייתוללה ח'ומייני לייסד תאוקרטיה באיראן. היא פורקה במאי 1987 לאחר שמטרותיה הושגו. המפלגה הוקמה על ידי מוחמד-ג'וואד באהונר, מוחמד בהשתי, עלי ח'אמנאי, אכבר האשמי רפסנג'אני ועבד אלכרים מוסווי ארדבילי, אייתוללות הקרובים לח'ומייני, כדי לארגן תמיכה עממית לרעיון הרפובליקה האסלאמית. האייתוללות המהפכניים הללו השתמשו במפלגה במקור כדי ליצור מונופול על המדינה האיראנית התאוקרטית של אחרי המהפכה. במאבקה עם כוחות אזרחיים השתמשה המפלגה בקשריה עם משמרות המהפכה האסלאמית ועם החזבאללה. ביוני 1981 אירע הפיגוע בשבעה בתיר, המיוחס לארגון המוג'אהדין ח'לק, שבו נרצחו 74 פעילים במפלגה. בין ההרוגים היו מספר שרים והבכיר שבהם היה מוחמד בהשתי, שהיה שני לח'ומייני. בסוף שנות השמונים של המאה ה־20 התגברה הפלגנות במפלגה; הבעיות העיקריות שעמדו על הפרק היו מלחמת איראן–עיראק, הדילמה האם להיפתח למדינות זרות או להישאר מבודדים, והמדיניות הכלכלית. היות שכל המפלגות המתחרות הושעו, המפלגה "לא עשתה כמעט דבר והיה לה תמריץ מועט לעשות משהו.״ לפי אחמד מניסאי, ״בעוד שהיו פה אחד ברעיון המדינה האסלאמית המאוחדת תחת מפלגה אחת, מפלגת הרפובליקה האסלאמית [הימין הדתי] היו חלוקים ביניהם על מספר נושאים, כגון מידת הדת בחיים הפוליטיים.״ לפי דניאל ברומברג, פירוק המפלגה היה תגובה למחלוקת בין הנשיא עלי ח'אמנאי לבין ראש הממשלה העממי מיר-חוסיין מוסאווי – מפלגת הרפובליקה האסלאמית שירתה כ״מעוז האקטיביזם הרדיקלי״ התומך במוסאווי . מדיה וקבצים בנושא מפלגת הרפובליקה האסלאמית בוויקישיתוף נבחר מזכ"ל למפלגת השלטון באיראן, דבר, 2 בספטמבר 1981 ניקי, קדי, ״איראן המודרנית״, 2003, עמודים 259–260 Mneisi, Ahmad. 2004. "The Powershift within Iran's right wing" Brumberg, Daniel, Reinventing Khomeini : The Struggle for Reform in Iran, University of Chicago Press, 2001, p.134
מנזר נובו-ירוסלימסקי

מנזר נובו-ירוסלימסקי או מנזר ווסקרסנסקי נובו-ירוסלימסקי (ברוסית: Новоиерусалимский монастырь או Воскресенский Новоиерусалимский монастырь) הוא מנזר גברים אורתודוקסי רוסי סטברופגי בעיירה איסטרה באזור מוסקבה. משמעות השם "נובו-ירוסלימסקי" הוא "של ירושלים החדשה", בעוד תרגום השם ווסקרסנסקי הוא "של התחייה". במעבר הצפוני של קתדרלת ווסקרסנסקי, המוקדש ל"כריתת ראשו של יוחנן המטביל", נקבר מייסד המנזר, הפטריארך ניקון. מנזר נובו-ירוסלימסקי הוקם בשנת 1656 על ידי הפטריארך ניקון כמקום מושבו של הפטריארך מחוץ למוסקבה. הוא נקרא "של ירושלים החדשה" מפני שנועד לשחזר נופים ומקומות מארץ הקודש. הנהר איסטרה מייצג את נהר הירדן, ובנייני המנזר מייצגים מקומות קדושים מירושלים. בזמנו, גייס הפטריארך ניקון מספר נזירים זרים כדי לאכלס את המנזר, ולסמל את הרב-לאומיות של הנצרות האורתודוקסית. המתחם האדריכלי כולל את קתדרלת התחייה (ווסקרסנסקי) הזהה לקתדרלה בעלת שם דומה בירושלים, את מושב הפטריארך ניקון (1658), חומת אבן עם מגדלים (1690–1694), כנסיית השילוש הקדוש (1686–1698) ובניינים אחרים, כשלכולם גימור עם מיוליקה וסטוקו. בעיצוב המנזר השתתפו האדריכלים פ.אי. זבורסקי, יאקוב בוכבוסטוב, ברתולומאו רסטרלי, מטביי קזקוב, קארל בלאנק ואחרים. במאה ה-17 המנזר נובו-ירוסלימסקי כלל ספרייה גדולה שהוקמה על ידי ניקון באמצעות איסוף כתבי יד ממנזרים אחרים. עד לשנת 1764 למנזר היו 13,000 צמיתים. לאחר מהפכת אוקטובר נסגר המנזר, ובשטחו פעלו מוזיאונים. במהלך מלחמת העולם השנייה השטח נכבש על ידי הנאצים וחיילי דיוויזיית אס אס דאס רייך פוצצו חלק מהמבנים. בשנות ה-70 של המאה ה-20 החלו במקום עבודות בשיקום הבניינים שלא הסתיימו עד היום. בשנת 1994 חודשה פעילות דתית במתחם, והמנזר הוקם מחדש. מדיה וקבצים בנושא מנזר נובו-ירוסלימסקי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מנזר נובו-ירוסלימסקי מנזר נובו-ירוסלימסקי מגדל במנזר נובו-ירוסלימסקי מגדל ורוחה מגדל של מנזר נובו-ירוסלימסקי חומות ומגדלים של המנזר נובו-ירוסלימסק
זיגפריד קרקאואר

זיגפריד קרקאואר (Siegfried Kracauer; ‏8 בפברואר 1889 – 26 בנובמבר 1966) היה סופר, עיתונאי, סוציולוג, מבקר תרבות, ותאורטיקן קולנוע יהודי גרמני. לעיתים נקשר שמו בתאוריה הביקורתית של אסכולת פרנקפורט. קרקאואר היה נצר למשפחה יהודית שהתגוררה בפרנקפורט. למד אדריכלות וקיבל דוקטורט בהנדסה בשנת 1914. עבד כאדריכל באוסנברוק, מינכן, וברלין עד ל-1920. לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה, התיידד עם תיאודור אדורנו הצעיר ונעשה למדריכו הפילוסופי. משנת 1922 עד 1933 פעל כעורך בתחומי קולנוע וספרות ב"פרנקפורטר צייטונג", שהיה בתקופה זו עיתון חשוב בגרמניה, תוך כדי עבודתו גם ככתב בברלין, לצד ולטר בנימין וארנסט בלוך. ב-1930 נישא קרקאואר ללילי ארנרייך, ועם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 עבר לפריז, ובעזרת וריאן פריי (הוועד לסיוע לשעת חירום) הגיע בשנת 1941 לארצות הברית. בשנים 1941 עד 1943 עבד במוזאון לאמנות מודרנית בניו יורק. בתקופה זו נתמך כלכלית על ידי מלגות רוקפלר וגוגנהיים, על מנת לפתח את עבודתו שהתמקדה בקולנוע הגרמני. בשנים האחרונות לחייו עבד קרקאואר כסוציולוג במוסדות שונים, בהם באוניברסיטת קולומביה כמנהל מחקר יישומי במדעי החברה. הוא נפטר בניו יורק בשנת 1966 מסיבוכים של דלקת ריאות. בשנים 1923 עד 1925 כתב קרקאואר את המסה "הרומן הבלשי", שעסקה בתופעות מחיי היומיום בחברה המודרנית. בשנים הבאות המשיך לפתח שיטות תאורטיות לניתוח קרקסים, תצלומים, סרטים, פרסומות, תיירות, תכנון ערים ומחול, שפורסמו בשנת 1927 באסופת המאמרים "העיטור של המונים". ב-1930 פרסם קרקאואר את "השכירים", מבט ביקורתי על אורח חייהם של בני ההצווארון הלבן. אלו תוארו כחסרי מקור רוחני ונטולי זיקה למנהגים ומסורת, שמצאו מפלט בהסחות הדעת שמייצרות תעשיות הבידור. ביקורתיות הולכת וגדלה של קרקאואר כלפי הקפיטליזם, שהתפתחה בעקבות קריאה בעבודותיו של קרל מרקס הובילה בסופו של דבר לפרישה מעבודתו בעיתון. בשנת 1947 פרסם את החיבור "מקליגרי להיטלר: היסטוריה פסיכולוגית של הקולנוע הגרמני" המשרטט את לידתו של הנאציזם מהקולנוע של רפובליקת ויימאר. הספר סייע להניח את היסודות של ביקורת הסרטים המודרנית. בשנת 1960 פרסם את החיבור "תאוריה של קולנוע: הפדיון של מציאות פיזית", שבו טען שהריאליזם הוא התפקיד החשוב ביותר של קולנוע. ספרו האחרון שפורסם לאחר מותו, "היסטוריה, הדברים האחרונים לפני האחרונים" (ניו יורק, הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, 1969). Kracauer, Siegfried (1947). From Caligari to Hitler: A Psychological History of the German Film. Kracauer, Siegfried (1960). Theory of Film: The Redemption of Physical Reality. Kracauer, Siegfried; Paul Oskar Kristeller (1969). History: The Last Things Before the Last. מדיה וקבצים בנושא זיגפריד קרקאואר בוויקישיתוף זיגפריד קרקאואר, ברשת החברתית Goodreads זיגפריד קרקאואר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) זיגפריד קרקאואר, באתר AllMovie (באנגלית) זיגפריד קרקאואר, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) זיגפריד קרקאואר, מקליגרי להיטלר: היסטוריה פסיכולוגית של הקולנוע הגרמני – מבוא, הקדמה: הילה לביא ועופר אשכנזי, תרגום: הילה לביא, עריכת תרגום: ענבל קידר, סליל, כתב עת אינטרנטי להיסטוריה, קולנוע וטלוויזיה 10, חורף 2016, עמ' 59–69 זיגפריד קרקאואר (1889-1966), דף שער בספרייה הלאומית