laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
דפנה ודודידו

דפנה ודודידו היא סדרת טלוויזיה ישראלית, הסדרה הראשונה ששודרה בערוץ הופ!. הסדרה עוסקת בדפנה דקל, שגרה עם דודידו בבית בשכונה של ערוץ הופ!. דודידו, שאותו הפעילו במהלך השנים גיא פרידמן ואחרים, הוא בובה בגודל אדם בוגר, וביחד עם דפנה הוא יוצא להרפתקאות רבות. הסדרה מעלה נושאים יומיומיים שנוגעים לכל הילדים ומעניקה לבני הגיל הרך כלים ראשוניים להתמודדויות במצבים שונים. בחלק מהפרקים בסדרה השתתף גם דליק ווליניץ בתפקיד הקריין. לאור ההצלחה הרבה של התוכנית, הוחלט להרחיב את הפורמט הקיים שלה לסדרה חדשה ששמה "דפנה, דודידו וחברים", בה מופיעות גם הדמויות גומי (עדי טופול), גולה (אור אזולאי) וקוץ וצנונית (הפעלה: אבי יקיר וז'יל בן דוד, קולות: מיקי קם). בנוסף, שולב בסדרה "נחשון המנחש" (שמחזיק גם בתוכנית משלו – "נחשון כל יכול") בגילומו של אסף אשתר. דמות נוספת היא תוכי מבולבל, בשם "תיקתוכי" אשר מופיעה בסדרה "דפנה, דודידו ותיקתוכי". בעקבות הסדרה יצאו גם מופעים והצגות בחנוכה, בהם "יום הולדת לדודידו" (עם חן חגי ועומר רבין בתפקידים הראשיים) ו"הופ! בעיר - חגיגה עם דודידו" כמופע נודד בין ערים בפריפריה. בעקבות הצלחת הסדרה יצאו מספר מוצרים נלווים (שזכו אף הם להצלחה) שמכילים בין היתר בובות, משחקים, חוברות עבודה וסרטים הנושאים את דמותו של דודידו. בין לבין, הצגות המלוות את שם הסדרה כמו "דפנה ודודידו במסע לארץ כל יכול" ו"דפנה ודודידו 2 - ממלכה ללא מלך" הופיעו ברחבי הארץ וזכו להצלחה רבה. דודידו (גיא פרידמן/גלעד דיבון/עידן בעל-צדקה/זכי גליה/עומר רבין/ליאור דטאוקר): בובה פרוותית ואילמת בצבע כתום בגודל אדם בוגר. דפנה דקל (בתפקיד עצמה): דפנה גרה עם דודידו בביתה. נחשון המנחש (אסף אתשר): בסדרה נחשון כל יכול מופיע כנחשון המנחש. דפנה ודודידו, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית אביב לביא, השמרטף הלאומי, באתר הארץ, 10 ביוני 2003 נועם שגב, למה דודידו לא מדבר?, באתר ynet, 13 באוגוסט 2002 לוח שידורים חדש ואתר אינטרנט לערוץ הופ! קטנטנים, באתר הארץ, 14 באוגוסט 2002
טיקאל

טיקאל (בספרדית: Tikal) היא עיר עתיקה של תרבות המאיה. העיר נמצאת באמצע הג'ונגלים של מחוז אל פטן שבצפון גואטמלה. כיום העיר היא חלק מפארק לאומי הנושא את שמה ובו חיים ציפורים, טוקניים, חרקים, קופים ומיני בעלי חיים נוספים שחיים בג'ונגלים של מרכז אמריקה. בשנת 1979 הצטרפה טיקאל לרשימת אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו. ההתיישבות הראשונה של בני אדם בטיקאל החלה בשנת 600 לפנה"ס. השבטים שישבו שם בתקופה זו היו פרימיטיביים ולכן המבנים העתיקים ביותר מתוארכים לשנת 300 לפנה"ס. העיר נבנתה ככפר קטן בהתחלה, ואט אט גדלה והתפתחה. רק בשנת 300 לספירה הפכה העיר למרכז חשוב של בני המאיה. כיום ידועים למעלה מ-30 מושלים ששלטו בעיר, הראשון שבהם - יאך א'ב ח'וק (Yax Ehb' Xook בשפת המאיה) במאה הראשונה לספירה, עד לאחרון שבהם שהחל את תקופת שלטונו בשנת 869 לספירה - המושל הסאו צ'אן קאוואיל השני (Hasaw Chan K'awiil II בשפת המאיה). הסברה המוכרת כיום היא שהעיר ננטשה במאה ה-10. המבנים החשובים של העיר נבנו בין השנים 550–850 לספירה וכוללים את המקדשים הרבים והמרשימים שמהווים חלק ממנה וכן האטרקציה התיירותית המרכזית שבה. הם מכסים שטח של כ-2.5 קמ"ר. המבנים הושפעו רבות מסגנונות בנייה של תרבויות מקסיקניות שכנות. ארכאולוגים רואים בתרבות שחיה בטאוטיווקאן, היום בפאתי מקסיקו סיטי, כאחת המשפיעות המרכזיות על האדריכלות של רוב המבנים החשובים בעיר. בין השנים 560–690 לספירה ישנו פער הנקרא "פער טיקאל", שמתבטא בחוסר השפעה על עולם המאיה, וחיסול חלקים ממצבות וכתובות. ממצאים חדשים מגלים שבתקופה זו הייתה טיקאל כבושה על ידי שושלת מלכי הנחש, שליטי העיר קלקמול. קיומה של העיר דווח לראשונה על ידי נזיר ספרדי בשם אנדרס דה אוונדאניו, אך גילויה הרשמי של העיר מיוחס למושל פטן ב-1848, מודסטו מנדס. בתחילה הייתה העיר חבויה היטב בתוך הג'ונגל, אך עם גילוי המבנה הראשון שבה התבצעה חפירה ארכאולוגית רחבת היקף שחשפה את המקום כולו. חלק מהמבנים מכוסים עדיין בתלים חוליים ובצמחיה עבותה המאפיינת את הג'ונגל. לא כל המקדשים נחשפו לחלוטין על ידי הארכאולוגים שחפרו במקום ועדיין ניתן לראות ראיות לכך שהעיר הייתה נטושה ומוסתרת במעמקי הג'ונגל כמעט 1,000 שנה. העיר הקרובה ביותר לטיקאל היא העיר פלורס (בספרדית: flores, "פרחים"), אי קטן ומיושב בלב אגם פטן-איצה (Peten-Itza). בעיר שדה תעופה קטן המשרת טיסות פנים בגואטמלה וכן כמה מדינות שכנות. אתר האינטרנט הרשמי של טיקאל אודות הגילוי והמחקר בטיקאל, באתר mesoweb אודות טיקאל, באתר web archive טיקאל, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) טיקאל, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית) איפה נמצאת העיר האבודה של גואטמלה?, באתר אנציקלופדית אאוריקה
המרק הקדום

המרק הקדום (או: המרק הקדמוני, באנגלית: Primordial soup) הוא כינוי לסביבה קדומה שבה לפי ההשערה התחילו החיים. סביבה זו הייתה עשירה במינרלים ותרכובות אורגניות. בשנות ה-20 של המאה ה-20 פרסמו אלכסנדר אופרין (ב-1924) והביוכימאי והגנטיקאי ג'ון הלדיין (ב-1929) שני מאמרים, ששניהם, באופן בלתי תלוי, נשאו את השם "על מוצא החיים". השניים העלו את ההשערה לפיה האטמוספירה הקדומה של כדור הארץ הייתה עשירה בתרכובות שנמצאות במערכת השמש, שהכילו מימן, מתאן, אמוניה ואדי מים, ולא הכילה חמצן בצורתו החופשית. בתנאים אלה, לפני כ-4 מיליארד שנים, בעזרת ברקים, חום גבוה וקרינה קוסמית התאפשרה יצירתן של תרכובות אורגניות מורכבות יותר כחומצות אמינו, פפטידים ונוקלאוטידים. בהמשך נוצרו חומרים מורכבים עוד יותר כחלבונים שבתורם יצרו רכיבי על מורכבים יותר. ביסוד ההשערה עומדת ההנחה כי אין הבדל מהותי בין חומר חסר חיים לחומר חי, ולכן חיים יכלו להיווצר בדרך של אבולוציה כימית. אלכסנדר אופרין פרסם את התאוריה שלו ברוסית בשנת 1924 בחוברת קטנה בשם "Proiskhozhdenie zhizni" ("מקור החיים"). על פי אלכסנדר אופרין, היו פני השטח של כדור הארץ הפרימיטיבי נוזל סמיך, חם, המורכב מאלמנטים כבדים, כגון פחמן (בצורת ברזל קרביד). גרעין זה היה מוקף באלמנטים הקלילים ביותר, כלומר גזים, כגון מימן. בנוכחות אדי מים, קרביד הגיב עם מימן כדי ליצור פחמימנים. פחמימנים כאלה היו המולקולות האורגניות הראשונות. אלה עוד בשילוב עם חמצן ואמוניה לייצר נגזרות הידרוקסיות ואמיניות, כגון פחמימות וחלבונים. מולקולות אלה צברו על פני האוקיינוס והפכו לחומרים דמויי ג'ל וגדלו. הם יצרו אורגניזמים פרימיטיביים (תאים), שאותם כינה קוואקרבטים. בתאוריה המקורית שלו, החשיב אופרין את החמצן כאחד הגזים הקמאיים; כך שהאווירה הראשונית הייתה מחמצנת. עם זאת, כאשר פירט את התאוריה שלו ב -1936 (בספר של אותה כותרת, ותורגם לאנגלית ב -1938), צמצם אופרין את ההרכב הכימי של הסביבה הקדמונית למתאן, אמוניה, מימן חופשי ואדי מים, ללא חמצן. אבולוציה כימית זו התרחשה בזכות שלושה תנאי יסוד: קרבה לפתחי גייזרים מימיים או אזורי מגמה הביאה את הטמפרטורה הדרושה להאצת ההתרכבויות הכימיות. ברקים, שהיו נפוצים מאוד בכדור הארץ הקדמוני סיפקו את האנרגיה הנדרשת להתנעת תהליכי שרשרת. חומצות אמינו וחומרים אורגניים אחרים מסוימים מתפלמרים ספונטנית ליצירת חומרים מורכבים יותר. בסוף שנות ה-40 החלו ביוכימאים לחקור את התאוריה של אלכסנדר אופרין והולדן. בניסוי מילר-יורי שנערך בשנת 1953 הצליחו סטנלי מילר והרולד יורי ליצור במעבדה חומצות אמינו שהם אבני הבניין של החלבונים, בתערובת שייצגה את האטמוספירה הקדומה שנפרק בה חשמל שייצג את הברקים. ניסוי מילר-יורי מוצא החיים האב הקדמון המשותף הראשון האדן דר. משה נחמני, ‏הייתכן כי הרי געש הם שסיפקו את הניצוצות לחיים הראשונים?, באתר "הידען", 20 באוקטובר 2008 אבי בליזובסקי, ‏אבולוציה כימית כמקור לחיים, באתר "הידען", 1 בספטמבר 1997 ערך זה הוא קצרמר בנושא ביולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ולס (עיר)

ולס (בגרמנית:Wels) היא עיר במדינה האוסטרית אוסטריה עילית על גדות נהר הטראון. העיר היא עיר סטטוטורית (אנ') מאז ה-18 בינואר 1964, ונמצא בה מושב מועצת מחוז ולס שמקיף אותה. מספר תושביה הוא 61,233 נכון ל־2018. העיר ידועה כמקום קניות מרכזי. ולס ממוקמת במרכז אוסטריה עילית ומוקפת במחוז ולס בגובה של 317 מ'. אורך העיר מצפון לדרום הוא 9.5 ק"מ, וממזרח למערב 9.6 ק"מ. 3.4% משטחה מכוסה יער, ו-23.5% משטחה משמש לחקלאות. אזור ולס היה מיושב כבר בתקופה הנאוליתית, וחשיבותו עלתה בזמן השלטון הרומי בעקבות מיקומו המרכזי בפרובינציית נוריכום. בסביבות שנת 120 קיבלה העיר זכויות של עיר רומית בשם "מוניקיפיום אובילאבה". בסביבות שנת 225 שם העיר שונה ל"קולוניה אורליה אנטוניאנה אובילאביס" בידי הקיסר קרקלה. באותו הזמן, מספר התושבים בעיר היה כ-18,000 תושבים. מכל מקום, ולס איבדה את חשיבותה עם קץ השלטון הרומי. בשנת 1222 תחת שלטון בית באבנברג ולס זכתה שוב במעמד של עיר. מסמך משנת 1328 מוכיח את חשיבותה של העיר כמקום שוק. התרומות הכלכליות של העיר, ומיקומה החשוב על כמה נהרות, אפשרו לעיר לזכות במעמד באזור. הקיסר מקסימיליאן הראשון מת בעיר ב-12 בינואר 1519. בעיר נמצאים כמה גימנסיות, בתי ספר מקצועיים ומכללה מקצועית. בוולס חיו יהודים מעטים. בתחילת שנת 1938 נספרו 32 יהודים, מתוכם 7 ילידי העיר. בעשור האחרון של המאה ה-19 תנופת התיעוש, כולל הקמת מפעלי טריומף בשנת 1898 תרמה להתיישבות יהודית בעיר. אחרי מלחמת העולם הראשונה התיישבו כאן מספר פליטים יהודים. לא קמו קהילה ובית כנסת. היהודים היו תחת חסותה של קהילת יהודי לינץ. היהודים האורתודוקסים קברו את מתיהם בבית העלמין היהודי בלינץ. יהודים וצ'כים כבני מיעוטים נתקלו במכשולים בגלל דעות קדומות שאותן קידמו במיוחד הזרמים הפוליטיים הלאומנים-גרמנים. בשנת 1924 "המפלגה הנציונל-סוציאליסטית של פועלי אוסטריה הגרמנית" (נאצית) זכתה ב-4 מושבים במועצת העיר. בבחירות ללנדטג זכו המפלגות הלאומניות-הגרמניות ב-30.3% והמפלגה הנאצית - 8.1%. העיתונים "ולסר אנצייגר" ו"ולסר צייטונג" פרסמו מסרים אנטישמיים. בשנת 1938 מחצית היהודים ה"טהורים" עבדו בתעשייה, בכמה חנויות (אופנה, אופנים, מכוניות, טבר) ובמסחר, 6 היו בעלי בתים, 3 היו סטודנטים או תלמידים, 6 במעמד חברתי לא ברור. בית החרושת לנייר היה בבעלות יהודים שלא גרו בוולס, לעומת זאת המנכ"ל היהודי של המפעל טריומף התגורר בעיר. אחרי ההצקות והרדיפות שלאחרי האנשלוס בנובמבר 1938 הופעלה "אריזציה" של עסקי היהודים. רוב יהודי ולס עזבו לווינה. בוולס פעלו שני תת-מחנות שלוחות של מחנה הריכוז מאוטהאוזן. בפארק פולהיימר בעיר הוצב מאוחר יותר יד זיכרון ל-15 קרבנות יהודים ידועים של השואה. ב-22 ביוני 2012 בחסות שגריר ישראל באוסטריה, אביב שיר-און, נחנך בעיר מסלול זיכרון בעל 11 תחנות המנציחות את נוכחותם של יהודי ולס בעבר, את תקופת השואה, גורל היהודים ומקרי ההתנגדות למשטר הנאצי. 1973 - גרמניה שטראובינג, גרמניה 1988 - ניקרגואה צ'יצ'יגלפה, ניקרגואה 2005 - צ'כיה טאבור, צ'כיה 2014 - רומניה ביסטריצה, רומניה Hannelore Hoerhann, Claudia Mallinger Der welser Erinnerungsweg 2012-2013 מדריך למורים - דרך העיר ולס אל זיכרון - פרטים על יהודי ולס מדיה וקבצים בנושא ולס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ולס (בגרמנית) ולס, ברשת החברתית פייסבוק ולס, סרטונים בערוץ היוטיוב שלל תמונות של בניינים מרהיבים בעיר בוויקיפדיה הגרמנית מידע על העיר באתר גוגל ולס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) יד זיכרון בפארק פולקהיימר -"זכור!" ליהודי ולס גברים, נשים וילדים שנעצרו, נרדפו, נרצחו ונשכחו
ברגנץ

ברגנץ (בגרמנית: Bregenz) היא עיר במערב אוסטריה ובירת המדינה האוסטרית פורארלברג. העיר נמצאת על רמה בקצה ימת קונסטנץ, אגם המים המתוקים השלישי בגודלו במרכז אירופה, למרגלות הר פפנדר. העיר היא צומת של כבישים ראשיים העוברים בעמק נהר ריין, ומתקיימים בה שירותי שיט על ימת קונסטנץ. נכון ל-2018 הייתה אוכלוסיית העיר 29,806 תושבים. העיר ידועה בפסטיבל הקיץ שמתקיים בה מדי שנה, "פסטיבל ברגנץ" (Bregenzer Festspiele). היישוב הראשון בעיר ידוע משנת 1500 לפנה"ס. במאה החמישית לפני הספירה יושבה העיר על ידי קלטים ונקראה על ידם "בריגנאטיון", והיא הייתה מבצרם הגדול ביותר. בשנת 15 לפנה"ס נכבשה העיר על ידי הרומאים והפכה למחנה רומי. העיר קיבלה מעמד של עירייה בשנת 50 (כ"בריגאנטיום") והייתה מושב האדמירלות בשל ימת קונסטנץ. בשנת 259 הרסו את העיר האלמנים, שבט גרמני שפרץ לאזור. בין השנים 610–612 פעלו בעיר מיסיונרים. משנת 917 שימשה הטירה בעיר כמקום מגוריה של שושלת אודאלריכינג שכינו את עצמם התואר "הרוזנים של ברגנץ". בנו של המלך האודאלריכי הראשון היה גבהארד שנולד בשנת 947.הוא נהיה בישופ של העיר קונסטנץ ומאוחר יותר נודע כפטרונן של הנשים ההרות. השושלת נכחדה בסביבות שנת 1150. בשנת 1170 הוגו מטובינגן הקים בעיר יישוב (הוזכר לראשונה בשנת 1249) שגדל בין המאות ה-14 וה-13 ובין 1650 ל 1652. בתחילת המאה ה-19 ועד לשנת 1814 העיר הייתה בשליטת בוואריה ואחר כך עברה לשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית. במהלך מלחמת העולם השנייה בעיר פעל כקונסול ארנסט פרודולייה שהנפיק כמה מאות אשרות כניסה לשווייץ ליהודים הנמלטים. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. ברגנץ היא עיר תאומה של הערים: ישראל עכו, ישראל הממלכה המאוחדת באנגור, צפון אירלנד, הממלכה המאוחדת אתר האינטרנט הרשמי של ברגנץ ברגנץ, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
מחזה מוסר

מחזה מוסר הוא סוג של מחזה אלגורי, שבה חווה הפרוטגוניסט (הדמות המרכזית במחזה) דילמות מוסריות, בהן הוא נדרש לבחור בין היושר והטוּב האלוהי, לבין הרוע. מחזות מסוג זה היו נפוצים באירופה במאה ה-15 וה-16. מבחינה היסטורית מחזה המוסר הוא החוליה המקשרת בין המחזות הדתיים של ימי הביניים למחזות החילוניים המאוחרים יותר. מחזה מוסר מתאפיין בדמויות אלגוריות כגון אהבה, ידידות, רכוש, מוות, תשוקה, קנאה. בניגוד למה שאולי מצופה מהשם, המחזות אינם בהכרח הרצאות למדניות יבשות, אלא בהחלט משעשעות. אחד המחזות העבריים הידועים בסוג זה הוא המחזה "לישרים תהילה" של הרמח"ל. כל אדם ביקור הגברת הזקנה מדיה וקבצים בנושא מחזה מוסר בוויקישיתוף מחזה מוסר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אמנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שיר להשכיר

שיר להשכיר הוא מיזם ישראלי שנועד להפיץ שירה באמצעות מודעות עם תלישונים, בפורמט של מודעות "דירה להשכיר" הנפוצות בלוחות מודעות. בעוד שבמודעות "דירה להשכיר" רגילות, על גבי התלישונים רשום מספר טלפון ליצירת קשר, תלישוני "שיר להשכיר" כוללים חלק מטקסט השיר עצמו. באופן זה, העוברים ושבים הנתקלים בשיר יכולים לתלוש לעצמם חלק מהשיר שחביב עליהם. אבי המיזם הוא תומר גרינברג, באותם ימים סטודנט בטכניון וכיום מתכנת ומלחין מירושלים. השירים הראשונים נתלו באוקטובר 2005 במקומות שונים במדינת ישראל, החל בקריית חיים בצפון וכלה בשדה בוקר בדרום. בין השירים הראשונים שנתלו ניתן למצוא משירי יהודה עמיחי, נתן זך, וכלת פרס נובל לספרות, ויסלבה שימבורסקה. מאז נתלו שירים נוספים על ידי אנשים שונים, והמיזם התרחב גם לסוגים שונים של אמנות, כגון ציור להשכיר ואף קומיקס להשכיר, אשר נתלה בבסיס הקריה בתל אביב. בשנת 2006 המיזם התרחב לראשונה אל מחוץ לישראל, ונתלו שירים להשכיר גם בשווייץ ובהולנד. המיזם זכה לחשיפה נרחבת באתר צורה, ובכתב-העת ההולנדי לשירה Awater, גיליון קיץ 2006. אתר הבית של המיזם שיר להשכיר באתר צורה כתבה על שירים להשכיר בכתב העת ההולנדי Awater, גיליון קיץ 2006 (בהולנדית)
פובליוס רוטיליוס רופוס

פובליוס רוטיליוס רופוס (157 לפנה"ס - ?) היה מדינאי, מצביא והיסטוריון רומאי. רופוס נולד בסביבות 157 לפנה"ס. בצעירותו למד אצל הפילוסוף הסטואי פנאיטיוס ואצל המשפטן והמדינאי הרומאי פובליוס מוקיוס סקאיוולה, שני מורים שהייתה להם השפעה רבה על חייו. במהלך מלחמת נומנטיה, שהתחוללה בין השנים 132 - 134 לפנה"ס, שימש רופוס כטריבון צבאי בצבא הרומי תחת פיקודו של סקיפיו אימיליאנוס. בשנת 115 לפנה"ס הוא ניסה להיבחר לקונסולט, ללא הצלחה. כאשר נבחר קווינטוס מטלוס בשנת 109 לפנה"ס למשרת הקונסול ונשלח לנומידיה במטרה לנצח במלחמת יוגורתה, אחת מפעולותיו הראשונות הייתה מינוי רופוס לאחד משני סגניו (השני היה גאיוס מריוס).הוא בחר ברופוס הודות לשם שזה רכש לעצמו בקרב החוגים הצבאיים ברומא של קצין מצוין ובעל משמעת למופת. רופוס ומריוס לקחו חלק גדול ומשמעותי בארגונו מחדש של הצבא הרומי באפריקה. בשנת 108 לפנה"ס, השתתף רופוס בקרב מותול נגד הנומידים ופיקד על אחת מיחידותיו של מטלוס. במהלך הקרב הצליחה יחידתו של רופוס להביס את כוחו של המצביא הנומידי בומילקר, שכלל את כל פילי המלחמה של הנומידים. כל הפילים הנומידים הומתו או נלקחו בשבי על ידי רופוס, מה שתרם לניצחון הרומאים בקרב והעניק לרופוס תהילה רבה. בשנת 105 לפנה"ס נבחר רופוס למשרת הקונסול. הישגו הגדול במהלך כהונתו הייתה תוכנית האימונים שיצר לצבא הרומי. האימונים הצבאיים החדשים, שעיקרם היה שיפור יכולת הלחימה של החייל הבודד, התבססו על תוכניות האימונים של הגלדיאטורים והיוו נדבך חשוב ברפורמה הצבאית שערך גאיוס מריוס מאוחר יותר בצבא הרומי. בשנה זו, גנאיוס מאליוס מאקסימוס, שותפו לקונסולט של רופוס, נחל מפלה כבדה נגד הקימברים באוראוסי. ניצחון הקימברים סיכן את איטליה בכלל ואת רומא בפרט ורופוס נאלץ להוציא צו שמנע את יציאתם של גברים מעל גיל 35 מאיטליה. המשבר נפתר מאוחר יותר על ידי מריוס, ששימש כקונסול בשנה שאחרי והנחיל לקימברים ולבני בריתם מפלה מוחלטת. בשנת 94 לפנה"ס שירת רופוס כלגאטוס בפרובינקיית אסיה תחת קווינטוס מוקיוס סקאיוולה, בנו של מורו לשעבר. השניים הנהיגו מנהל תקין והגנו על תושבי הפרובינקיה מהמוכסנים הרומים, בני מעמד הפרשים. מעשיו של רופוס יצרו לו אויבים רבים בקרב בני מעמד זה ששלטו בתקופה זו בבתי המשפט. בשנת 92 לפנה"ס, עם חזרתו לרומא, הוא הועמד לדין באשמת ניצול תושבי פרובינקיית אסיה. האשמה הייתה מופרכת, אולם רופוס בחר שלא להגן על עצמו בבית המשפט. מהלך זה אפשר לפרשו כצעד שנועד להביע את חוסר אמונו המוחלט ביכולתו לזכות בבית דין שנשלט על ידי אויביו. הוא הורשע ונידון לגלות. עיוות הדין במשפטו של רופוס הגביר את המתח בין מעמד הסנאטורים לבין מעמד הפרשים, שנאבקו על השליטה במערכת המשפט. רופוס בחר להשתקע בסמירנה (איזמיר של ימינו) שבפרובינקיית אסיה, בקרב אלו שהוא הואשם בניצולם, שם הוא התקבל בכבוד רב ושם כנראה סיים את חייו. במהלך שהותו בסמירנה כתב רופוס מספר ספרי היסטוריה, ספר זיכרונות ומספר חיבורים בנושאים משפטיים. אף על פי שאף אחד מאלו לא שרד, ידוע שהם שימשו כמקורות לסופרים רומאים אחרים. האוטוביוגרפיה של רופוס שימשה כאחד ממקורותיהם של ההיסטוריונים גאיוס סאלוסטיוס קריספוס ופלוטרכוס. גאיוס סאלוסטיוס קריספוס, "קאטילינה, יוגורתא, קטעים מדברי הימים", תרגמה מרומית שרה דבורצקי, ירושלים, מוסד ביאליק, תשכ"ח (1968) לפי תיאודור מומזן, אם כי הוא אינו מוסר מקור, בספרו דברי ימי רומא, כרך א', הוצאת מסדה, תשכ"א, עמ' 381. כנ"ל, גם פה מומזן אינו מוסר מקור, כרך ב', עמ' 405. לפי ישראל שצמן, בספרו תולדות הרפובליקה הרומית, הוצאת מאגנס, ירושלים, 1989, עמ' 532. המקורות למסקנה זו של שצמן מופיעים בגוף הספר.
טונוס

טונוס שרירים (באנגלית: Muscle Tone) או מתח שרירים הוא המתח הרגיל הקיים בשריר, או ההתנגדות בשריר לתנועה פסיבית. טונוס שרירי קיים במנוחה ובתנועה ומשתנה בהתאם לגירויים או התנגדות המופעלים על השרירים כתגובת רפלקס או תגובה רצונית בגוף הבריא. הטונוס מופחת בשלב החלימה בעת השינה REM. טונוס תקין מסייע ליציבה. הטונוס נוצר על ידי ירי ספונטני של העצבים המוטוריים בחוט השידרה, ואלה מושפעים ממסרים חשמליים היורדים מהמרכזים המוטוריים השונים במוח ומסתיימים על תאים בחומר האפור של חוט השידרה. הרפיה של הטונוס השרירי ניתנת להפעלה רצונית, ותיגרם על ידי אינהיביציה של העצבים המוטוריים על ידי תאים אינהיביטוריים בחוט השידרה, והאטה של קצב הירי שלהם. הטונוס בשריר נרשם באלקטרומיוגרם (EMG) כרעש רקע חשמלי קבוע. במצבי מחלה שונים יכול לחול שינוי בטונוס השרירי. למשל, הטונוס יורד במצבים של פגיעה בעצבים המוטוריים, מצב הנקרא גם "היפוטוניה" (hypotonia), ובפגיעה קשה כזו נקבל שיתוק רפה. לעומת זאת, במצבים של פגיעה במסילות המוטוריות הגבוהות יכול להתפתח שיתוק בטונוס מוגבר - עוויתי הנקרא גם ספסטיות. (עווית), בהתאמה. מחלת פרקינסון גם היא מאופיינת בעליה בטונוס השרירי בעלת מאפיינים שונים, ומכונה ריגידיות. הערכה של הטונוס השרירי מהווה חלק בלתי נפרד מהבדיקה הנוירולוגית. Allan H. Ropper, Martin A. Samuels, Joshua P. Klein, Sashank Prasad, Adams and Victor's Principles of Neurology, 11e, McGraw-Hill Education, 2019, ISBN 978-0-07-184261-7 Mark F. Bear, Barry W Connors, Michael A. Paradiso, Neuroscience: Exploring the Brain, 4th ed, Wolters Kluwer, 2016, עמ' 458-468 ערך זה הוא קצרמר בנושא רפואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אלאנים

האלאנים היו עם נודד ממוצא איראני ששכן במאה ה-1 בצפון הקווקז. צאצאי האלאנים, האוסטים, חיים עד היום על החוף המזרחי של הים השחור ובגאורגיה, בסביבות העיר בתומי. בתקופת נדידת העמים, בעקבות לחץ ההונים שראשיתו בסוף המאה הרביעית לספירה, התפצלו האלאנים לשתי קבוצות. קבוצה אחת נותרה בקווקז, תחת שלטון הוני, וקבוצת אחרת נעה מערבה. במעברם דרך האימפריה הרומית התיישבו האלאנים במקומות שונים ושימשו כחיילים שכירים, אך תנועתם מערבה נמשכה ולבסוף, לאחר שעברו את כל אירופה, מרומניה עד ספרד, עברו יחד עם הוונדלים לאפריקה. את עקבות האלאנים אפשר למצוא בשמותיהם של אתרים שונים וגם בשמות של חלק מבני יבשת אירופה. העיר יאשי ברומניה קרויה כנראה על שמם (יאשי היה השם בו קראו הסלאבים לאלאנים), ושמם נמצא גם במחוז הספרדי קטלוניה, שמורכב משמותיהם של שני העמים שהתיישבו בו, הגותים והאלאנים - "Got"+"Alania"=קטלניה. גם השמות Alain הצרפתי ו-Alan הבריטי נותרו מהאלאנים. בצרפת השתמר שם האלאנים בעיר אלנסון ואצילי האלאנים, שהתלוו לנורמנים בחציית תעלת למאנש, הביאו איתם לאנגליה את גזע הכלבים Alaunt שממנו יצרו את הבולדוג. האלאנים שנותרו בקווקז הקימו ממלכה עצמאית, אלאניה, שחרבה לבסוף במאה ה-12 עם פלישת המונגולים. אגוסטי אלמאני (2000), מSources on the Alans: A Critical Compilation, ISBN 9004114424 מדיה וקבצים בנושא אלאנים בוויקישיתוף אלאנים, אנציקלופדיה איראניקה ז. רחבעם, כתובת עברית-כוזרית נתגלתה בברית-המועצות, מעריב, 7 באוגוסט 1964 אלאנים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בני קוזושווילי

המונח "קוזושווילי" מפנה לכאן. אם הכוונה למשמעות אחרת, ראו קוסאשווילי. בני קוזושווילי (נולד ב-19 בספטמבר 1967) הוא כדורגלן עבר ישראלי, שיחק לרוב בעמדות מגן ימני ובלם. ידוע בכינוי קוזו. את מרבית שנותיו ככדורגלן העביר בהפועל פתח תקווה, מרביתן כקפטן הקבוצה. קוזושווילי החל את דרכו בקבוצת הילדים של הפועל פתח תקווה. את הופעת הבכורה בבוגרים רשם לקראת סוף עונת 1984/1985. שימש במשך שנים רבות כקפטן הקבוצה והיה שותף ברצף שלוש הסגנויות בשנים 1989-1991. זכה עם הקבוצה בגביעי טוטו ב-1990 ו-1991, ובגביע המדינה ב-1992. בתום עונת 1998/1999 שוחרר מהקבוצה ועבר לבני יהודה. לאחר עונה אחת בבני יהודה, בה היה שותף במאבק על הישארותה בליגה שהסתים בהצלחה, עבר בין מספר קבוצות מהליגות הנמוכות עד שפרש. בין לבין שיחק בעירוני פתח תקווה בכדורגל אולמות, ובליגת הוותיקים. שותף ב-4 משחקים בנבחרת ישראל. בעונת 2004/2005 מונה קוזושווילי כעוזר מאמן הפועל פתח תקווה תחת פרדי דוד, עד שדוד הוחלף באמצע העונה בדרור קשטן, שלא היה מעוניין בעוזר מאמן, ועבר לאמן במחלקת הנוער של המועדון. לקראת הבחירות המקומיות בפתח תקווה ב-2023 (שנדחו בהמשך ל-2024) הוצב קוזושווילי במקום ה-13 ברשימת "התחדשות" של ראש העיר רמי גרינברג. הרשימה זכתה ב-13 מנדטים והוא נבחר למועצת העיר. בני קוזושווילי, באתר ההתאחדות לכדורגל בישראל בני קוזושווילי, באתר Transfermarkt בני קוזושווילי, באתר FootballDatabase.eu בני קוזושווילי, באתר מוזיאון הפועל פתח תקווה מתן דויטש, שחקן חיזוק: בני קוזשווילי מצטרף לרשימה של רמי גרינברג, באתר mynet‏ פתח תקוה, 27 באוגוסט 2023
דמעות של שתיקה

דמעות של שתיקה (באנגלית: The Killing Fields, בתרגום מילולי: "שְׂדוֹת הָקֶטֶל") הוא סרט משנת 1984 אודות כתב הניו יורק טיימס הנמצא בקמבודיה בתקופת שלטון הקמר רוז' ומתאר את הטיהור האתני שבוצע בעם הקמבודי תחת שלטונו של הרודן פול פוט. זהו סרט הקולנוע הראשון של במאי הטלוויזיה הבריטי רולנד ג'ופה. הסרט מתאר ידידות מופלאה בין עיתונאי אמריקאי ועוזרו הקמבודי, ומבוסס על סיפור אמיתי של כתב הניו יורק טיימס סידני סאנברג. רובו של הסרט מוקדש לעוזר העיתונאי הקמבודי פראן, המנסה לשרוד במחנות הכפייה של "החינוך מחדש" של האזרחים. הסרט זכה בשלשה פרסי אוסקר והיה מועמד לארבעה פרסי אוסקר נוספים ב-1985. "דמעות של שתיקה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "דמעות של שתיקה", באתר נטפליקס "דמעות של שתיקה", באתר AllMovie (באנגלית) "דמעות של שתיקה", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "דמעות של שתיקה", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "דמעות של שתיקה", באתר אידיבי "דמעות של שתיקה", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ספיקה (נהר)

ספיקה של נהר היא כמות המים הזורמת בנהר בזמן נתון (זהו מקרה פרטי של המונח הכללי ספיקה). מקובל למדוד את הספיקה במטר מעוקב לשנייה. נהר האמזונאס, שספיקתו היא הגדולה בעולם, מזרים כ-220 אלף קוב מים לשנייה בזמן שהוא גואה, ואילו הירדן, שהוא נהר קטן, מזרים לכנרת רק כ-16 קוב מים לשנייה. ספיקתו של הנהר משתנה לפי עונות השנה וגורמים אחרים, ורמתה מתחלקת לארבעה מצבים: זרימה נורמלית - ספיקה ממוצעת, בחישוב רב שנתי. שפל - מצב בו הספיקה פחותה בצורה משמעותית מהממוצעת, בדרך כלל בקיץ ובתחילת הסתיו. גאות - מצב בו הנהר מכסה את כל אפיקו, אך לא גולש ממנו. שיטפון - או הצפה, מצב בו עולה הנהר על גדותיו, ומציף גם את המקומות שמחוץ לערוץ. מדידת מהירותם וספיקתם של נהרות היא בתחום המדע הנקרא הידרוגרפיה. מדידה זו חשובה ביותר לצורכי חישוב של כמות המים באזור מסוים, ולצרכים הנדסיים שונים כגון בניית מבנים כתחנות כוח הידרואלקטריות (המופעלות בכוח המים), על גדות הנהר. ערך זה הוא קצרמר בנושא נהרות ונחלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.