laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
דלקת מעי נמקית

דַּלֶּקֶת מְעִי נִמְקִית (באנגלית: Necrotizing enterocolitis,‏ NEC) היא מצב רפואי הנראה בעיקר אצל פגים, בו חלקים מהמעי עוברים נמק (נקרוזיס) ומתים. הסימנים המוקדמים לדלקת מעי נמקית כוללים אי סבילות למזון והאכלה, עליה בשאריות האכלה, הרחבה של הבטן וצואה דמית. עם התקדמות המחלה יש דיסקולורציה של הבטן ועלולה להתהוות התנקבות של המעי אשר תוביל לדלקת הצפק ותת לחץ דם, הדורשים התערבות טיפולית מהירה. האבחון לדלקת מעי נמקית נעשה לרוב כאשר יש חשד קליני. לשם כך נעזרים בצילום בטן, סקירה אשר מראה לולאות מעי מורחבות, פנאומטוזיס אינטסיטינליס (קיום בועות קטנות בחלל הבטן- פתוגנומוני), גז בווריד הפורטלי ופנאומופריטונאום (קיום אוויר חופשי מחוץ למעי). כ-5% עד 10% מהפגים בעלי משקל נמוך מאוד (מתחת ל-1500 גרם) מאובחנים עם דלקת מעי נמקית. הסיבה להיווצרות דלקת מעי נמקית אינה ידועה עדיין, אך קיימות מספר תאוריות בנושא. חלק מן התאוריות מצביעות על זיהום הגורם להתפתחות דלקת מעי נמקית, אך לא נמצאו פתוגנים ספציפיים האחראיים לכך. במרבית המקרים האזור שנפגע בדלקת מעי נמקית הוא האזור האילאו-צקאלי (המחבר בין המעי הדק למעי הגס). בנוסף, דלקת מעי נמקית כמעט ואינה נצפית אצל פגים לפני האכלה דרך הפה, כמו כן מתן אוכל על ידי פורמולה מגדיל את הסיכון לפיתוח דלקת מעי נמקית פי 10 מאשר האכלה מחלב אם. הטיפול בדלקת מעי נמקית כולל טיפול תמיכתי, מנוחת מעיים וצום. בנוסף, הטיפול יכלול דקומפרסיה של הקיבה (על ידי ביצוע שאיבות חוזרות), טיפול אנטיביוטי ומתן נוזלים ואלקטרוליטים. כאשר לא ניתן לשלוט במחלה באמצעים שמרניים אלו בלבד, או כאשר יש פרפורציה של המעי, יש לפנות לניתוח חירום על מנת לכרות את קטע המעי אשר עבר נמק. בניתוח מבוצע קולוסטומי (פיום המעי הגס) אשר לאחר מכן מתוקן לצורך השקה מחודשת של חלקי המעי התקינים. הבראה מדלקת מעי נמקית אשר טופלה באמצעים שמרניים ללא ניתוח, כוללת כ-10 עד 14 יום שבהם התינוק אינו מוזן דרך הפה. הסיבוכים בטווח הארוך יכולים לכלול אנמיה וחסימת מעיים. סיכויי הישרדותם של תינוקות העוברים ניתוח עומדים על 70%-80%, כאשר הסיבוכים לטווח הארוך הם short bowel syndrome ו-neurodevelopmental disability. במחקר שפורסם בשנת 2008 נמצא כי שימוש בשיעור גבוה יותר של ליפידים בעירוי הוריד משמעותית את הסיכון לפיתוח דלקת מעי נמקית לעומת קבוצת הביקורת. נאונאטולוגים נוספים ציינו את החשיבות של אספקת כמויות מועטות של חלב אם דרך הפה, בעוד עיקר התזונה נעשית תוך ורידית, על מנת להקל על המעי בתהליך ההתפתחות ולא לגרום לעומסים כבדים עליו. מדיה וקבצים בנושא דלקת מעי נמקית בוויקישיתוף Section On Breastfeeding, Breastfeeding and the Use of Human Milk, Pediatrics 129, 2012-03-01, עמ' e827–e841 doi: 10.1542/peds.2011-3552 Drenckpohl D, McConnell C, Gaffney S, Niehaus M, Macwan KS, Randomized trial of very low birth weight infants receiving higher rates of infusion of intravenous fat emulsions during the first week of life, Pediatrics 122 (4), עמ' 743-751 הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
בר אלישיב

בר אלישיב היא משפחה מכובדת ועשירה שידוע עליה מהדור הרביעי של תקופת האמוראים. מוזכרת בתלמוד כסמל לעשירות. אחד מבני המשפחה, הוא רבי יצחק בן אלישיב, היה אמורא והיה ידוע כמחולל ניסים. תנא אחר, בשם רבי אבא בר אלישע, מוזכר במדרש רבה ולדעת בובר הוא רבי אבא בר אלישיב. במסכת בבא בתרא מוזכרת המשפחה בקשר לדיני חזקת קרקעות. הגמרא דנה בטעם דין החזקה, האומר כי אדם שיש לו קרקע במשך שלוש שנים, הוא מוחזק בה, והמוציא ממנו עליו להביא ראיה, וגם אם אדם הביא ראיה שהוא היה בעליה של הקרקע לפני שלוש שנים, אם טוען השני כי הוא קנה ממנו את הקרקע בדמים, הוא נאמן כל עוד אין הוכחה נגדית. אביי מנמק דין זה בכך שאף אדם לא יוותר במשך שלוש שנים לחבירו ויניחו לאכול את פירות שדהו. על כך השיב לו רבא, לפי דבריך, הדבר נתון לשיעורים וחילוקים ואינו שווה בכל אדם, שכן לפי טעם זה, כאשר אדם אוכל את פירות קרקעותיו של אדם שהוא ידוע כמקפיד על מי שאוכל על פירות שדהו, כמו משפחת בר אלישיב הידועה שגם אדם שעובר ליד שדותם הם מקפידים עליו, אדם כזה תהיה לו חזקה מיד כאשר יאכל את פירות השדה, שכן בכך שהוא אוכל את הפירות והם לא מוחים, ראיה היא כי הקרקע אכן שלו היא. מכוח קושיא זו של רבא, הגמרא מסיקה כי טעם זה של אביי אינו הטעם הנכון, ומסיקה כי הטעם שונה, ונעוץ בתקנת חכמים. אחת ממחלוקותם של רב ושמואל בהלכות כתובה היא, האם שמין ומשערין את שווי הבגדים שעל האשה, כחלק מקבלת הכתובה, ומקזזין את דמי הבגדים מדמי הכתובה אותם היא זכאית לקבל. בעוד שרב סבור שאכן שמין את הבגדים שעליה, מכיוון שלדעתו הבעל לא הקנה את הבגדים לאשה אלא רק כאשר היא תחתיו ולא לאחר מיתתו, חלוק שמואל וסובר שאין לשום את מה שעליה כחלק מפירעון כתובתה. בהקשר זה מספרת הגמרא כי כלת המשפחה שהייתה נשואה לאחד מהבנים שמת, באה לתבוע כתובתה מהיתומים, שהם היורשים ההלכתיים של המת. אמרו בני המשפחה, כי הם רוצים שהכלה תתלבש בכל הבגדים היקרים בה הייתה לבושה בחיי בעלה, ורק כך תבוא לבית הדין, וזאת מפני כבוד המשפחה. כאשר באה הכלה לבית דין, התעוררה השאלה האם לשום את הבגדים היקרים שעליה. רבינא ששימש כדיין בדין התורה, פסק כי ההלכה היא כרב, ששמין את הבגדים שעליה. במסכת גיטין מוזכרת המשפחה בהקשר דומה. הגמרא דנה אודות מאמר של רב האומר כי יש דרך להקנות הלוואה לאדם אחר על ידי קניין הנקרא מעמד שלשתן, כאשר המלווה, הלווה והקונה נמצאים במקום אחד, והמלווה מקנה לקונה את ההלוואה בנוכחותו של הלווה. רב אשי נימק את הקנין, שהלווה מסכים בשעת הקנין, להשתעבד לקונה במקום למלווה עצמו, מכיוון שבכך נעשית ההלוואה הלוואה מחודשת, ובעוד שקיימת אי נעימות מסוימת לדחות שוב ושוב את פירעון ההלוואה לאותו מלווה עצמו, נוח יותר לדחות את ההלוואה שוב כאשר המלווה הוא אדם אחר, ולכן הוא מסכים וגומר בדעתו להשתעבד לקונה ולשלם את החוב לקונה ההלוואה במקום למלווה. על כך הקשה האמורא הונא בנו של רב נחמיה, שלפי טעם זה, נמצא כי ההלכה של רב אינה שווה בכל אדם, ואם הקונה יהיה אדם קשוח כאנשי משפחת בר אלישיב, שדרכם הייתה לכפות את הלווה ולהכריחו לשלם בכוח, במקרה כזה לא יחול קנין מעמד שלשתן. בראשית רבה, פרשה פ' ראו: הרב אהרן הימן, "ר' אבא בר אלישע", תולדות תנאים ואמוראים, לונדון, תר"ע, באתר ויקיטקסט. תלמוד בבלי, מסכת בבא בתרא, דף כ"ט, עמוד א' תלמוד בבלי, מסכת כתובות, דף נ"ד, עמוד א' תלמוד בבלי, מסכת גיטין, דף י"ד, עמוד א'
מועצת העם

מוֹעֶצֶת הָעָם הייתה המוסד העליון של היישוב שהוקם לקראת הכרזת המדינה. היא תפסה את מקומה של המועצה המלכותית, שבשמה שלטה בריטניה בארץ ישראל המנדטורית. מועצת העם הוקמה על ידי ההנהלה הציונית ב־12 באפריל 1948, לקראת הכרזת המדינה. כבר בפברואר באותה שנה, פרסמו הסוכנות היהודית והוועד הלאומי את הצעתם המשותפת לעניין זה. המועצה מנתה 37 חברים, מתוכם נבחרו 13 חברים להימנות עם מנהלת העם, הקבינט של היישוב וראש הגוף המבצע העליון שלו. מלבד 13 חברי מנהלת העם בראשותו של דוד בן-גוריון, כללה מועצת העם מספר אישים בעלי מעמד והשפעה ביישוב, אשר נכונו להם לעתיד לבוא תפקידים בכירים במדינת ישראל ובהם יצחק בן-צבי לימים נשיא המדינה, גולדה מאיר (אז מאירסון) לימים צירת ישראל במוסקבה, שרת העבודה והחוץ בממשלות ישראל וראש ממשלת ישראל הרביעית, זרח ורהפטיג לימים שר הדתות, והרצל רוזנבלום שהיה עורך ידיעות אחרונות. חברי מועצת העם נתמנו לפי מפתח מפלגתי וארגוני: למפא"י 10 חברים, לציונים הכלליים 6 חברים, למזרחי והפועל המזרחי 5 חברים למפ"ם 5 חברים, לאגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל 3 חברים. לויצו, לעלייה חדשה, לתימנים ולספרדים - נציג אחד לכל ארגון. כן נכללו במועצת העם, זו לראשונה במוסד עליון של הנהגת היישוב, שלושה חברים רוויזיוניסטים (תומכים, אך לא נציגים של אצ"ל ובוודאי לא של לח"י) וכן נציג של המפלגה הקומוניסטית, פועל יוצא של תמיכת ברית המועצות בתוכנית החלוקה. החברים הרוויזיוניסטיים היו: בן-ציון שטרנברג, צבי סגל והעיתונאי הרצל רוזנבלום (ששינה את שם משפחתו לצורך זה בלבד, על פי בקשת בן-גוריון, להרצל ורדי). החבר הקומוניסטי היה מאיר וילנר. בתחילה הרוויזיוניסטים התנגדו להזמנת הסוכנות להצטרפותם למועצת העם, בשל תוכנית החלוקה. במגילת העצמאות, מגילת היסוד של מדינת ישראל, אותה הקריא דוד בן-גוריון בטקס הכרזת העצמאות בבית דיזנגוף שבתל אביב ב־14 במאי 1948, הוכרז בין היתר כי מנהלת העם הופכת להיות לממשלה הזמנית של מדינת ישראל ומועצת העם הופכת להיות למועצת המדינה הזמנית, המוסד המחוקק של המדינה. חברי מועצת המדינה הם החתומים על מגילת העצמאות, 25 מהם חתמו על המגילה בטקס הכרזת המדינה ו־12 מחברי המועצה, שלא יכולים היו להגיע מירושלים הנצורה לטקס, הוסיפו את חתימותיהם מאוחר יותר. מועצת המדינה הזמנית האספה המכוננת הכנסת דיוויד סלע, הצעה לחלוקת תיקי הממשלה המיועדת, באתר ישראל היום, 23 בפברואר 2018 דייויד סלע, 70 שנים אחרי, באתר ישראל היום, 8 במרץ 2018
התאחדות הארגונים והקהילות היהודיות של אוקראינה

ועד אוקראינה הוא התאחדות הארגונים והקהילות היהודיות של אוקראינה (באוקראינית: Асоціація єврейських організацій та общин України) הוא ארגון יהודי באוקראינה. הוקם ב-1991 ומשרדיו שוכנים בקייב הבירה. נכון להיום (2015) בראש הארגון עומד יוסף זיסלס. הארגון חבר בקונגרס הלאומים האוקראיני. הוועד הוקם ב-14 בינואר 1991 והוא מכיל 265 ארגונים מ-94 ערים באוקראינה, כמו גם 63 קהילות יהודיות, 56 קהילות עירוניות, 15 ארגונים חברתיים, 17 בתי ספר יהודיים, 55 ארגוני תרבות, 10 ארגונים אזוריים לסיוע לעצורי גטו ומחנות ריכוז, 19 ארגוני נוער ו-5 ארגונים החברים בוועד. התאחדות הארגונים והקהילות היהודיות של אוקראינה חברה בארגונים הבאים: הקונגרס היהודי העולמי הקונגרס היהודי האירופי התאחדות הארגונים והקהילות היהודיות של חבר המדינות העצמאיות הארגון גם נחשב לאחד ממייסדי הארגונים הבאים: הקונפדרציה היהודית של אוקראינה ההתאחדות הציונית האוקראינית הקונגרס היהודי האירו-אסייתי הקונגרס העולמי של היהודים הדוברי-רוסית קונגרס הלאומים האוקראיני מטרתו העיקרית של הארגון הוא חיזוק הארגונים היהודיים והקהילות היהודיות באוקראינה והידוק הקשרים והיחסים בין הקהילות היהודיות של אוקראינה. הארגון מסייע לעלייה האוקראינית לישראל, תומך מבחינה כספית בארגונים יהודיים שונים, מסייע בפיתוח מרכזי תרבות יהודיים, בניית בתי ספר ובתי כנסת. הארגון גם נחשב למובילי המאבק נגד האנטישמיות באוקראינה. הארגון נחשב גם למייצג יהודי אוקראינה בקרב ארגונים ממשלתיים באוקראינה. מאז 1991 הארגון מנפיק גם אתר ועיתון בשם "חדשות", שכשמו כן, מפיץ ידיעות חדשותיות על הקהילה היהודית האוקראינית. אתר האינטרנט הרשמי של התאחדות הארגונים והקהילות היהודיות של אוקראינה העיתון "חדשות"
יצחק בן אלישיב

רבי יצחק בן אלישיב היה אמורא שחי בדור הרביעי, בזמנם של אביי ורבא. ייתכן והשתייך למשפחת בר אלישיב - משפחה עשירה ומכובדת. מוזכר פעמים אחדות בלבד בתלמוד. היה ידוע כפועל ישועות. בהקשר זה מסופר בתלמוד, כי אחד מתלמידיו בשם רבי מנא התאונן לפניו, כי הוא חתן במשפחה עשירה, וגיסיו העשירים מצערים אותו. נענה רבי יצחק: יהפכו כולם לעניים, ואכן כך היה, ועושרם המופלג נלקח מהם, והם הפכו לעניים מרודים המחזרים על הפתחים. אך החל מאז, ציערו אותו גיסיו בבקשות שונות שיעזור להם כספית, דבר שהעיק עליו כבתחילה, וכאשר סיפר זאת לפני רבו רבי יצחק, הוא הגיב: אם כן, שיתעשרו כבתחילה, ואכן כך היה. מעשה דומה מסופר בקשר לאותו אמורא רבי מני, שהתאונן לפני רבו רבי יצחק כי אשתו מכוערת, ואינו מסוגל לסובלה. בירכו רבי יצחק שתתיפה אשתו. אך כאשר ברכתו של רבו התקיימה ואשתו נהפכה להיות נאה, היא החלה להתגנדר ולהתגאות עליו, ושוב לא הייתה כנועה אליו, וכאשר שמע זאת רבי יצחק רבו הוא נענה: אם כך, תחזור חנה לשחרוריתה ואכן כך היה. כאשר שמעו ממעשים אלו שניים מתלמידיו האחרים, הם ביקשו ממנו שיברכם שיחכימו. נענה להם רבי יצחק: נלקח ממני כח זה שכל מה שאבקש יתקבל לפני האלוקים, ושוב אין תפילתי מקובלת כל כך. הרב אהרן הימן, "יצחק בן אלישיב", תולדות תנאים ואמוראים, לונדון, תר"ע, חלק ב, עמוד 787, באתר היברובוקס תלמוד בבלי, מסכת תענית, דף כ"ג, עמוד ב'
משבר צ'נקלה

משבר צ'נקלה או פרשת צ'אנאק (באנגלית: Chanak Crisis, בטורקית: Çanakkale Krizi) היה משבר מדיני שהתרחש בספטמבר 1922. במשבר היו מעורבות טורקיה, בריטניה וצרפת, והוא הוביל לנפילת ממשלתו של דייוויד לויד ג'ורג'. בשנת 1920, לאחר מלחמת העולם הראשונה, נחתם הסכם שלום בין מדינות ההסכמה לבין האימפריה העות'מאנית, הוא הסכם סוור. ההסכם קבע, בין היתר, שבריטניה וצרפת יקבלו חזקה משותפת באיסטנבול ובדרדנלים. אזורים אלו הוכרזו אזורים בינלאומיים מפורזים. התנועה הלאומית הטורקית בראשותו של מוסטפא כמאל דחתה את הסכם סוור, ובמסגרת מלחמת העצמאות הטורקית כבשו כוחותיו של כמאל אזורים שנשלטו באותה עת על ידי היוונים, הארמנים והצרפתים. תחילתו של המשבר כאשר בספטמבר 1922 התקדמו כוחותיו של כמאל לעבר צ'נקלה (צ'אנאק), העיר שבה הוצבו הכוחות הבריטיים והצרפתיים שנועדו להגן על אזור הדרדנלים המפורז, ואיימו עליהם. בישיבת הקבינט הבריטי מיום 15 בספטמבר הוחלט שהכוח הבריטי לא ייסוג מפני הטורקים, אלא ימשיך להחזיק בעמדותיו. למחרת הישיבה פרסמה קבוצת שרים בריטיים הודעה המאיימת במלחמה על טורקיה עקב הפרתה את הסכם סוור. ההודעה פורסמה בהיעדרו של שר החוץ, הלורד קרזון, וללא ידיעתו. קרזון שב ללונדון ב-18 בספטמבר, והבהיר שההודעה תגרום זעם רב בצרפת, כיוון שראש הממשלה שלה, רמון פואנקרה, נקט קו פרו-טורקי מובהק. הוא נסע מיד לפריז על מנת ליישב את ההדורים עם פואנקרה, ולהגיע להבנה בין בריטניה וצרפת בעניין טורקיה. הציבור בבריטניה והעיתונות הבריטית נזעקו לנוכח האפשרות שבריטניה תפתח במלחמה מחודשת בטורקיה. ההודעה החפוזה על איום במלחמה נתפסה כהתנהלות כושלת מצידו של ראש הממשלה לויד-ג'ורג'. קרזון הגיע לצרפת ב-20 בספטמבר, אבל באותה עת פואנקרה כבר הורה לכוחות הצרפתיים לסגת מצ'נקלה. לאחר מספר פגישות בין שני האישים הוחלט להתחיל במשא ומתן על הפסקת-אש בין טורקיה לבין בריטניה וצרפת. אבל הפיכה שפרצה בסוף ספטמבר באתונה טרפה את הקלפים, וב-29 בספטמבר הורה הקבינט לצ'ארלס הרינגטון, המפקד העליון של הכוחות הבריטיים בטורקיה, לשגר לטורקים אולטימטום לפיו אם לא ייסוגו תפתח בריטניה במלחמה. ההחלטה התקבלה בניגוד לדעתו של קרזון. הרינגטון, וכן הורס רמבולד, השגריר הבריטי בטורקיה, התעלמו מהוראה זו, ובכך איפשרו את התנאים שהובילו להסכם שביתת הנשק של מודניה כשבועיים מאוחר יותר. קרזון, הרינגטון ורמבולד נתפסו בצדק כמי שהצילו את בריטניה ממלחמה, וזכו להכרת תודה מהקבינט. במישור הבינלאומי, משבר צ'נקלה רוקן מתוכנו את הסכם סוור, וסלל את הדרך להסכם לוזאן שנחתם שנה לאחר מכן. בתוך בריטניה הוביל המשבר לנפילת הממשלה: במהלך שנת 1922 התגברה הביקורת כלפי תפקודו של לויד ג'ורג' בראשות הממשלה, ומשבר צ'נקלה היה הקש ששבר את גב הגמל. ב-19 באוקטובר 1922 נפגשה צמרת המפלגה השמרנית במועדון קרלטון, והחליטה להפיל את הממשלה. לויד-ג'ורג', נאלץ להתפטר, ובמקומו התמנה בונר-לו. מאידך עלתה קרנו של שר החוץ קרזון, שנדחק עד אותה עת לקרן זווית בשל מעורבותו הנרחבת של לויד ג'ורג' בענייני חוץ. המשבר גם הביא לצעד נוסף בעצמאותה של קנדה. בשונה מהצהרת המלחמה ב-1914, לא נועץ ראש הממשלה הבריטי בראש הממשלה הקנדי לפני פרסום ההודעה המאיימת במלחמה. הדבר עורר דיון סוער בפרלמנט הקנדי, וראש הממשלה הקנדי מקנזי-קינג הבהיר נחרצות שרק הפרלמנט הקנדי מוסמך להורות על יציאת קנדה למלחמה. אמנם האיום במלחמה לא מומש, אבל הנקודה הובהרה. פרק 9 מתוך ספרו של מזכיר שר החוץ הבריטי, ניקולסון, דן במשבר מנקודת המבט הבריטית: Harold Nicolson, Curzon: the last phase, 1919-1925, London 1934, Chapter 9 (pp. 246-280)
צ'כלרה

צֶ'כְלָרֶה (בבולגרית: Чехларе) הוא כפר במרכז בולגריה בשטח הרשות המקומית ברזובו שבמחוז פלובדיב וממוקם 154 קילומטרים מהבירה סופיה ו-28 קילומטרים מצ'ירפאן. צפונית לכפר מצוי יער עבות של עצי אורן ובו מספר מעיינות ונחלים. משלהי חודש מאי ועד ספטמבר 1943 פעל במקום מחנה ריכוז ל-400 מיהודי בולגריה שגורשו מסופיה. הכפר נוסד בשלהי המאה ה-15. שמו מאוזכר לראשונה בתעודות עות'מאניות בהקשר לפלישתו של ולדיסלב השלישי מלך פולין. בצבאו של המלך הפולני נכללו גם הונגרים וצ'כים. לאחר תבוסת קואליציית הצבאות בקרב וארנה נפלו בשבי חיילים צ'כים רבים ונמכרו לעבדות. צאצאי עבדים אילו התיישבו בכפר והוא נודע בשמו צ'כלרה שנגזר ממוצאם האתני של מתיישביו הראשונים. בראשית מלחמת העולם השנייה מנתה אוכלוסיית הכפר 900 נפשות. במרץ 1941 לאחר כניסת הוורמכט לבולגריה, הצטרפו רבים מתושבי צ'כלרה לשורות הפרטיזנים וכצעד תגמול, גירשה הממשלה הבולגרית את כל תושביו והוא נותר נטוש. לאחר המלחמה שונה למשך שנים אחדות שמו של הכפר למורוזוב להנצחת שמו של אחד ממפקדי הפרטיזנים. פרנסת תושבי הכפר נסמכת על ייצור ושיווק שמן ורדים. ענף גידול הוורדים נוסד עוד במהלך התקופה העות'מאנית והכפר נודע בכל האזור בזכות המוצר. שמן הוורדים מהכפר יוצא למערב אירופה, בעיקר לצרפת. ערך מורחב – יהדות סופיה ב-25 במאי 1943 גורשו כ-20,000 מיהודי סופיה לערי שדה ברחבי בולגריה. מספר הנע בין כמה מאות לכ-2,000 יהודים הגיעו לעיר פאזארדז'יק. בעיר נוצרה מצוקה במקומות אכסון למגורשים ועל כן בהנחיית אלכסנדר בלב ראש הקומיסריון לשאלות יהודיות הוחלט לגרש 100 משפחות בנות 400 נפשות לכפר צ'כלרה. בעת ההיא היה הכפר נטוש מתושביו מאחר שחלקם הצטרפו לשורות הפרטיזנים ותושביו גורשו ממנו בהוראת הממשלה הבולגרית כצעד תגמול. 100 המשפחות הובלו אל הכפר הנטוש, בו לא פעלה כל תשתית שאיפשרה את קליטתם, הורדו במרכזו ונאסר עליהם לעוזבו. בפאתי הכפר הוצבה שמירה והוא הפך למעשה למחנה ריכוז. בהיעדר אמצעי מחייה וסיוע רפואי, סבלו עד מהרה המגורשים מרעב ובעיות רפואיות שהחמירו בשל העדר הטיפול. ועדי הקהילות היהודיות בפלובדיב וצ'ירפאן נרתמו לסייע במזון ותרופות, תוך שגם אמצעיהם שלהם היו מצומצמים. לאחר לחץ כבד שהפעילו נכבדי הקהילה בפלובדיב שהסתייעו בראשי הכנסייה בעיר, נאותו במהלך חודש יולי ראשי המשרד לענייני יהודים להעביר 44 משפחות מצ'כלרה לפלובדיב. לאחר מותו של המלך בוריס השלישי, הופעל לחץ כבד נוסף על המשרד לענייני יהודים, כפי הנראה שולם שוחד נכבד למשטרת פלובדיב ובראשית ספטמבר הועברה הנחיה מהבירה להעביר את כל העצורים לפלובדיב. 56 המשפחות הנותרות הועברו לפלובדיב ושוכנו חלקן בבתי בני הקהילה וחלקן בבית הכנסת המרכזי. הכפר צ'כלרה, באתר guide-bulgaria (באנגלית). חיים קשלס, קורות יהודי בולגריה, כרך ג' - תקופת השואה, הוצאת דבר, תל אביב, 1969, עמודים 212-211. ז'אק לוי, פרשת צ'כלרה, בתוך:אנציקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמודים 918-917.
פארק הונג קונג

פארק הונג קונג (באנגלית: Hong Kong Park; בסינית: 香港公園) הוא פארק ציבורי הממוקם באזור סנטרל שבאי הונג קונג. שטחו של הפארק 80 דונמים. בראשית תקופת היותה של הונג קונג מושבה בריטית, החל משנת 1841, אזור הפארק נקרא בשם גבעת קאנטונמנט (Cantonment Hill). החל משנת 1867 האזור שימש כמחנה מגורי חיילים שנקרא בשם "מגורי ויקטוריה" (Victoria Barracks). מבני המגורים נבנו עד שנת 1910, ושימשו עד שנת 1979. בשנת 1979 הועבר שטח המחנה הצבאי לידי ממשלת הונג קונג שהקימה באתר את הפארק הציבורי. הפארק נפתח ב-23 במאי 1991 בנוכחות דייוויד וילסון, ברון טיליורן, מושל הונג קונג באותה עת. בפארק ממוקמים מספר מבנים ואתרים. בית פלגסטאף שהוקם בשנת 1846 משמש מאז שנת 1984 כמוזיאון לכלי תה. במתחם הפארק שומרו חלק ממבני מגורי החיילים בשל ערכם הארכיטקטוני. מבנה קאסלז (Cassels Block) אשר נבנה בעשור הראשון של המאה ה-20, ושימש למגורי קצינים נשואים, משמש מאז שנת 1992 כמשכנו של המרכז לאמנות חזותית של הונג קונג. בית רוולינסון (Rawlinson House), אשר שימש כמשכנו של מפקד הצבא, משמש כיום את משרדי הפארק, וכן כמקום מרשם זוגות נשואים. בית וייבל (Wavell House) אשר שימש למגורי קצינים נשואים, הפך בשנת 1991 למכרז חינוכי של מרכז הצפרות של הפארק. בפארק ממוקם גן הציפורים אדוארד יוד, וכן ממוקמת בפארק חממה המציגה תערוכות פרחים. מדיה וקבצים בנושא פארק הונג קונג בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פארק הונג קונג המרכז לאמנות חזותית של הונג קונג
בית פלגסטאף

בית פלגסטאף (באנגלית: Flagstaff House) הוא מבנה היסטורי הממוקם בפארק הונג קונג שבאי הונג קונג, בדרך קוטון טרי (Cotton Tree Drive). המבנה שימש את מגורי מפקד כוחות הצבא הבריטיים באי, וכיום משמש כמוזיאון לכלי תה. בית פלגסטאף נבנה בשנת 1846 על מנת לשמש כביתו של מפקד הצבא הבריטי בהונג קונג. המבנה נבנה כחלק ממבני המגורים - מגורי ויקטוריה (Victoria Barracks) שהוקמו על גבעה הצופה על דרך המלכה (Queen's Road). באותה עת מחנה צבא זה היה בסמוך לחוף הים. המבנה נקרא בשם "בית המפקדה" (Headquarter House) עד שנת 1932. המבנה הוקם בסגנון התחייה היוונית. ככל הנראה המבנה תוכנן על ידי מרדוך ברוס (Murdoch Bruce) הסקוטי. מייג'ור ג'נרל ג'ורג' צ'ארלס ד'אגילר, מפקד הצבא הבריטי בהונג קונג בין השנים 1844–1846 והמשנה למושל הונג קונג באותה עת, היה הראשון שהתגורר במבנה. במהלך הכיבוש היפני של הונג קונג נפגעו האגף המערבי והמזרחי של המבנה מהפצצות. שלטונות הכיבוש היפניים שיקמו את המבנה, והמבנה שימש כמגורי מפקד האי היפני. לאחר שחרור הונג קונג שב המבנה לשמש את מפקד הצבא הבריטי במושבה, ושימש כבית המפקד עד שנת 1978 עת שמפקד הצבא הבריטי במושבה עבר למבנה חדש שנבנה עבורו ברחוב בארקר. בשנת 1981 המבנה ניתן לממשלת הונג קונג, יחד עם שאר המחנה הצבאי על מנת שישמש כשטחי ציבור. בשנת 1989 הוכרז המבנה כאתר היסטורי לאומי, שוקם למראהו המקורי, וחוזק על מנת שיוכל לשמש כמוזיאון. בשנת 1984 הפך המבנה למוזיאון לכלי תה, סניף של מוזיאון הונג קונג לאמנות. בשנת 1995 נוסף למבנה אגף חדש - אגף ק. ס. לו (K.S. Lo Gallery) הנקרא על שם אספן מקומי אשר תרם את אוספיו לעיר הונג קונג בשנות ה-70. אוספים אלה מהווים כיום את עיקר מוצגי המוזיאון. מדיה וקבצים בנושא בית פלגסטאף בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בית פלגסטאף אריק קאוולרי, בית גאה על הגבעה - ההיסטוריה של בית פלגסטאף
ז'ואאו הראשון, מלך פורטוגל

ז'ואאו הראשון (בפורטוגזית: João I;‏ 11 באפריל 1357 – 14 באוגוסט 1433), המכונה גם "הטוב", "הגדול" ולעיתים "הממזר", היה מלך פורטוגל ואלגארווה בין השנים 1385–1433. ז'ואאו הראשון נולד כילד בלתי חוקי בליסבון לפדרו הראשון, מלך פורטוגל ומאהבתו תרזה לורנסו. בשנת 1364 מונה לדוכס הגדול של אביש, ובשנת 1385, בתום מלחמת האזרחים וניצחונו הגדול על חואן הראשון, מלך קסטיליה בקרב אלז'וברוטה, הפך למלך פורטוגל ושלט בה עד שנת 1433. בשנת 1387 התחתן ז'ואאו עם פיליפה מלנקסטר, בתו של ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר, ובכך חיזק והבטיח את הברית שכרת עם ממלכת אנגליה. תקופת שלטונו של ז'ואאו הראשון מתאפיינת כתקופה של שלום ופיתוח כלכלי של ממלכת פורטוגל. הפעילות הצבאית היחידה שיזם היה המצור והכיבוש של סאוטה בשנת 1415, אשר הבטיח את שליטתה של פורטוגל בחופה של אפריקה, והיווה את הצעד הראשון בפתיחתה של אירופה כלפי העולם הערבי. בתקופת שלטונו החל עידן התגליות הגדולות של יורדי הים הפורטוגזים אשר הפליגו ברחבי העולם, והרחיבו את שליטת פורטוגל בנתיבי השיט ומקורות האספקה של חומרי גלם. ז'ואאו הראשון מתואר על ידי חוקרים כאדם שנון וחריף, שתלטן, אך עם זאת נדיב. הכשרתו בנעוריו במסדר דתי, הקנתה לו ידע רב והשכלה נרחבת, יחסית למקובל בתקופת ימי הביניים. גם צאצאיו המשיכו בדרכו כמלומדים ומשכילים. בנו ויורשו בשלטון, המלך דוארטה אף כונה "הפילוסוף הרהוט". בן נוסף שלו, האינפנטה אנריקה הספן, נחשב בהיסטוריוגרפיה לאבי עידן התגליות האירופי, אותו חנכה פורטוגל. ב-14 באוגוסט 1433 מת ז'ואאו הראשון, ובנו דוארטה, מלך פורטוגל, עלה לשלטון במקומו. מנישואיו של ז'ואאו הראשון עם פיליפה מלנקסטר, נולדו לו תשעה ילדים: בראנקה (1388–1389) אפונסו (1390–1400) דוארטה, מלך פורטוגל (1391–1438) פדרו, דוכס קוימברה (1392–1449) אנריקה, נסיך פורטוגל (1394–1460) איזבלה, דוכסית בורגונדיה (1397–1471) בראנקה (1398) ז'ואאו, מושל פורטוגל (1400–1442) פרננדו, הנסיך הקדוש (1402–1443) בנוסף, היו לז'ואאו שלושה ילדים מפילגשו אינש פירש: אפונסו הראשון, דוכס ברגנסה (1377–1461) בראנקה (1378–1379) ביאטריש, רוזנת ארונדל (1382–1439) מדיה וקבצים בנושא ז'ואאו הראשון, מלך פורטוגל בוויקישיתוף ז'ואאו הראשון, מלך פורטוגל, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ז'ואאו הראשון, מלך פורטוגל, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
יצחק אריגור

יצחק אריגור (י"א תשרי תרס"ג אוקטובר 1902 – י"ח בשבט תשל"ט 15 בפברואר 1979) היה סופר ציוני דתי. כותב ספר הלימוד "הליכות עולם" ללימודי דינים בבית הספר היסודי הממלכתי דתי. אריגור נולד בעיירה וולוצלאבק בפולין לנתן וחיה שרה גונשרובסקי. למד בישיבה אצל הרב אליהו פוזננסקי ואחר כך בבית המדרש לרבנים בברלין. בשנת 1921 עלה לארץ ישראל, בה למד בסמינר למורים מזרחי. היה ממיסדי הפועל המזרחי והיה ציר בוועידה הראשונה של התנועה. הוא עסק בכתיבת מאמרים לעיתונים שונים, בהם הצופה, גווילין, נתיבה ודואר היום. היה מעורכיו הראשונים של כתב העת "היסוד – שבועון לענייני החיים, הספרות, החנוך והנוער" אשר התחיל לצאת בתרצ"ב. עסק הרבה בכתיבת ביוגרפיות של רבנים. בסוכות תרצ"ב (1931) ביקר בקבוצת בני עקיבא בפתח תקווה ובעקבות הביקור התגייס לעזרת התנועה, בהרצאות, כתיבת שירים, ססמאות, חומר הדרכה ומחזות וכתיבה בעיתונות. השלים לימודי תיכון בהתכתבות דרך בי"ס וולסי הול באוקספורד ואחר כך למד בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה והוסמך כעורך דין בשנת 1954. "ספר הבר מצווה" שלו היה ספר פופולרי שזכה למספר מהדורות. עבד בתור מורה ואחר כך, במשך 13 שנה, ניהל את בית ספר בר-אילן בתל אביב. בשנת 1960 ביקר את הסתדרות המורים על שאינה נאבקת יותר על העלאת משכורות המורים, עובדה שלטענתו מביאה למצב ש"המורה נהרס כולו בעודו באיבו ולמעשה אין הוא יכול ללמד ואינו יכול לחנך". בשנים 1957–1959 יצאו לאור ספריו ללימודי דינים אשר שימשו כספרי לימוד עיקריים לדינים לבתי ספר יסודיים ממלכתיים דתיים במשך מספר עשורים. ספרים אלו סודרו על פי תוכנית הלימודים לדינים, נכתבו בעברית עדכנית והספרים לכיתות ג'–ו' מנוקדים. אריגור נפטר בפברואר 1979 בגיל 76 ונקבר בבית העלמין קריית שאול. הותיר אחריו, אשה, דבורה ושלוש בנות: פנינה נמיר, ממקימי קבוצת סעד בנגב ומנהלת מחלקת הקליטה בתנועת אמונה; ברכה שפירא, אשתו של יוסף (יוסקה) שפירא ושלומית לנדוי ששכלה את בנה חובב לנדוי במלחמת לבנון הראשונה. הרב יהודה חי אלקלעי, אמנות, 1929 בעל תשובה, חיפה: הוצאת חברים. 1934 – על הרב חיים דוד ברנהרד קוצק – דמות אחד החזיונות המופלאים בחסידות, תרצ"ו אדם בישראל, תל אביב, תש"ז אילן ונופו, ירושלים, תשי"ב – ביוגרפיה של הרב מאיר בר-אילן גדולי ישראל בשחרותם, הוצאת מורשת, 1974 האדם לבדו, הוצאת חושן, 1970 – אסופת כתבים ספר לבני מצווה, הוצאת חושן, באתר היברובוקס יצחק גור-אריה: מחנך, חוקר הפולקלור ואיש התרבות: שנתים למותו. בהוצאת המשפחה ומועצת המורים למען הקרן הקימת לישראל, תשי"ט. יצחק גור אריה, הרי"ל קובלסקי ז"ל – מלחמת חייו, הוצאת "כנסת", ירושלים, תרפ"ו. 'ארי־גור (גור־ארי, גונשרובסקי), יצחק', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 61. (הספר בקטלוג ULI) תורה ועבודה בחזון ובמעש, תשמ"ה, עמודים 31–32 אברהם בלתת, אורחות אמונים, מורשת, 1983, עמודים 221–225 יצחק אריגור, הדין והמנהג בישראל, בית הכנסת, אדר תש"ח, עמוד 234–238 בית הכנסת בחיי העם, בית הכנסת, כסלו תש"ח, עמוד 137 יצחק אריה בן נתן אריגור (1902-1979), דף שער בספרייה הלאומית נפתלי בן מנחם, ספרי מוסד הרב קוק, עמוד 33 יחיאל אליאש, מעשה הבא בחזון, הוצאת אליצור, תשמ"ג, עמודים 103, 119, 120 הוסמכו 92 עורכי דין חדשים, דבר, 3 באוגוסט 1954 שלום לוין, מענה לקטרוג על המורים, דבר, 28 ביוני 1960 תוכנית הלימודים בדינים, אתר דעת