laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (רומניה)

המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (ברומנית: Partidul Social Democrat ובראשי תיבות: PSD) ברומניה המודרנית נוסדה ב-16 ביוני 2001, כאשר התאחדו מפלגת הדמוקרטיה הסוציאלית ברומניה והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית הרומנית. בבחירות של שנת 2004 המפלגה הסוציאל-דמוקרטית התמודדה ברשימה משותפת עם המפלגה ההומניסטית הרומנית וקיבלו יחד 37,16% מהקולות לסנאט ו-36,64% מהקולות לבית הנבחרים והיו בכך לסיעה הגדולה ביותר. למרות תוצאות אלה, מועמד המפלגה לנשיאות רומניה, אדריאן נסטאסה, לא נבחר והמפלגה איבדה את מוקד הכוח העיקרי. לאחר הבחירות התפרקה השותפות בין המפלגות, כשהמפלגה ההומניסטית בחרה להצטרף לקואליציה, בעוד שהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית נשארה באופוזיציה. בבחירות של 2008 המפלגה הסוציאל-דמוקרטית השתתפה ברשימה משותפת עם המפלגה ההומניסטית, שבינתיים שינתה את שמה למפלגה הקונסרבטיבית. הרשימה המשותפת לקחה חלק לאחר הבחירות בהרכבת הממשלה החדשה, אך באוקטובר 2009 פרשה ממנה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית לאופוזיציה. ב-2012, בעקבות הדחת הממשלה על ידי הפרלמנט, הנשיא, טראיאן בססקו, הטיל את הרכבת הממשלה החדשה על נציג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, ויקטור פונטה. הפעם האחרונה, נכון לדצמבר 2021, ראש הממשלה האחרון מטעם המפלגה היא ויוריקה דנצ'ילה, שממשלתה הופלה בנובמבר 2019, ושאר ראשי הממשלה שהחליפוה הם מהמפלגה הלאומית ליברלית. מדיה וקבצים בנושא המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית
סמיר זיד א-ריפאעי

סמיר זיד א-ריפאעי (ערבית: سمير زيد الرفاعي; נולד ב-1 ביולי 1966) הוא פוליטיקאי ירדני וראש ממשלת ירדן לשעבר. א-ריפאעי הוא בעל תואר ראשון בלימודי מזרח תיכון מאוניברסיטת הרווארד, קיימברידג', מסצ'וסטס (1988). תואר שני בפילוסופיה וביחסים בינלאומיים מאוניברסיטת קיימברידג', בריטניה (1989). הקריירה הפוליטית שלו כללה את היותו מזכ"ל בית הדין המלכותי ההאשמי, ראש מחלקת העיתונאים ומשרד התקשורת של המלך עבדאללה השני, שר בית המשפט המלכותי ההאשמי בין השנים 2002-2003, ויועצו של המלך עבדאללה השני בשנת 2005. א-ריפאעי מונה לראש ממשלת ירדן בדצמבר 2009. הוא כיהן בתפקיד עד פברואר 2011 והוחלף במערוף אל-בח'ית על ידי המלך עבדאללה השני בעקבות ההפגנות שפרצו במדינה כחלק מן האביב הערבי. סמיר ריפאעי הוא בנו של ראש ממשלת ירדן לשעבר זיד א-ריפאעי ונכדו של סמיר א-ריפאעי, אף הוא ראש ממשלת ירדן לשעבר. מדיה וקבצים בנושא סמיר זיד א-ריפאעי בוויקישיתוף Samir Zaid Al-Rifai Edit Profile, Prime Minister of Jordan, Prabook ערך זה הוא קצרמר בנושא פוליטיקאים ובנושא ירדן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פייסל אל-פאיז

פייסל אל-פאיז (בערבית: فيصل الفايز; נולד ב-20 בדצמבר 1952) הוא פוליטיקאי ירדני וראש ממשלת ירדן לשעבר. אל-פאיז למד במכללת דה לה סאל בעמאן ולאחר מכן המשיך באוניברסיטת קרדיף, שם הוא קיבל תואר במדעי המדינה ב-1978. הוא קיבל את התואר השני ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת בוסטון בשנת 1981. אל-פאיז היה ראש ממשלת ירדן מאוקטובר 2003 עד אפריל 2005. הוא נכנס לתפקידו בעקבות התפטרותו של עלי אבו א-ראע'ב, והתפטר מתפקידו בעצמו באפריל 2005, לאחר שנמתחה עליו ביקורת על כך שלא היה מספיק רפורמיסטי. הוא כיהן בעבר כשר הביטחון ונחשב למקורב למלך עבדאללה השני. בשנת 2015 הוא כיהן כיושב ראש הסנאט הירדני. מדיה וקבצים בנושא פייסל אל-פאיז בוויקישיתוף חוואתמה נפגש עם פייסל אל-פאיז ראש הסנאט היר&#, 20 בדצמבר 2015 ערך זה הוא קצרמר בנושא פוליטיקאים ובנושא ירדן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו. .
ציגאן

ציגאן (Tzigane) היא יצירה רפסודית ווירטואוזית לכינור מאת מוריס ראוול. היצירה בוצעה לראשונה באוקטובר 1924. פירוש השם הוא "צועני", אך הכוונה היא לא למוזיקה של הצוענים באירופה, אלא לסוג של מוזיקה עממית הונגרית עם השפעות צועניות, שהייתה פופולרית בקרב מלחינים קלאסיים, אשר שילבו אותה ביצירותיהם כדי להוסיף להן יסוד אקזוטי. הכנרת היהודייה-הונגרייה יֶלי ד'אוֹרָאני (Jelly d'Arányi), אחייניתו של יוזף יואכים, הזמינה אצל ראוול את היצירה, והיא מוקדשת לה. ראוול חיבר שתי גרסאות ליצירה: האחת בליווי תזמורתי והשנייה בליווי פסנתר המצויד בהתקן "לוּתֵיאָל" (luthéal). לותיאל היה התקן חדש (הפטנט עליו יצא בשנת 1919) שנועד להרכבה על פסנתר כנף רגיל, ואפשר ליצור כמה אפקטים צליליים באמצעות הפעלה של מנופים. באמצעות שילוב של כמה מנופים אפשר היה ליצור אפקט שהזכיר את צליל הצימבלום (כלי עממי שבו מנגנים באמצעות פטישונים על מיתרים המתוחים על תיבת תהודה, ושהיה נפוץ במוזיקה עממית הונגרית) וזה היה האפקט שמשך את ליבו של ראוול יותר מכול; מאוחר יותר השתמש בלותיאל גם באופרה שלו הנער והקסמים. הופעת הבכורה, בביצועה של אוראני ובליווי אנרי ז'יל-מרשה בלותיאל, התקיימה ב-15 באוקטובר 1924 באולם גאבוֹ בפריז; הופעת הבכורה של הגרסה המתוזמרת הייתה באמסטרדם, בביצוע הכנר סמואל דושקין עם תזמורת הקונצרטחבאו בניצוח פייר מונטה. חודש לאחר מכן ביצעה אוראני עצמה את היצירה בפריז עם תזמורת קולון בניצוח גבריאל פיירנה. ב-1925 כבר בוצעה היצירה לראשונה בליווי פסנתר רגיל, ללא לותיאל. הלותיאל לא צבר פופולריות וירד במהרה מהבמה, וכיום מנוגנת היצירה כמעט תמיד בליווי פסנתר, אם כי בשנים האחרונות שבו ונתגלו לותיאלים ישנים וכיום ניתן לשמוע ביצועים עם הצבעים הייחודיים שהכלי מפיק. "ציגאן" נפתחת בקדנצה ארוכה לכינור ללא ליווי, שאמורה להישמע כנגינה מאולתרת. הקדנצה מתחילה בצלילים ארוכים ואיטיים, אך האינטנסיביות שלה הולכת וגוברת והיא נעשית וירטואוזית יותר ויותר, עם צלילים מהירים וגבוהים ועם שלל "אפקטים מיוחדים" של נגינה בכינור: פיציקטו ביד ימין וביד שמאל, צלילים כפולים, אקורדים, טרמולו, נגינה בצלילים עיליים ("פלאז'ולט") וכן הלאה. בסוף הקדנצה מצטרף לכינור הפסנתר (או הנבל, בגרסה התזמורתית) בארפז' ארוך, שמביא את הקדנצה לידי סיום. אז מתחיל החלק המהיר יותר של היצירה, שהוא בעצם מחרוזת של ריקודים בסגנון צועני. אף על פי שראוול מזוהה על פי רוב עם הסגנון האימפרסיוניסטי במוזיקה, היצירה הזו איננה דוגמה מובהקת לכתיבה אימפרסיוניסטית. ההרמוניות שלה טונאליות למדי, במיוחד בחלק המהיר, עם שימוש זהיר בהרמוניה מודאלית, ואלמנטים שנחשבו כמזוהים עם הסגנון הצועני, במיוחד הטרצה המוגדלת. כיום נהנית "ציגאן" מפופולריות רבה, והיא אחד מקטעי ההדרן הנפוצים. מידע על היצירה "ציגאן" באתר מיוזיק בריינז מידע על הקומפוזיציה "ציגאן" באתר AllMusic לותיאל באתר המוזיאון לכלי נגינה בבריסל, עם אפשרות להאזין לקטע קצר מתוך "ציגאן" תווים של היצירה באתר IMSLP היצירה בביצוע עם לותיאל מקורי היצירה בביצועו של דוד אויסטרך
יקיר באר שבע

אות יקיר באר שבע הוא עיטור הוקרה המוענק מדי שנה על ידי ראש עיריית באר שבע, לנבחרים מבין ותיקי באר שבע, שעסקו בפעילות ציבורית למען העיר ותושביה במהלך חייהם, כאות תודה והוקרה על תרומתם לפיתוח העיר והאדרת המוניטין שלה. האות מוענק אחת לשנה, ל-7 אנשים שנבחרים מקרב ההמלצות והמועמדויות שהוצגו. כל תושב או ארגון רשאי להציג המלצה למועמדות. מועמדים זכאים הם אנשים מעל לגיל 60, תושב ותיק בעיר שתרם לה הרבה מעבר לתחום חובתו, או מי שאינו תושב אך תרם לפיתוחה ולמוניטין שלה, וכן מי שהגיע להישגים מיוחדים בתחום פעילותו ונודע כתושב באר שבע. תהליך הבחירה, על פי התקנון המקורי של הענקת העיטור: תחילה נערך מיון של המועמדים ובחירת 12 מהם העומדים בקריטריונים, על ידי ועדת איתור (הכוללת חמישה חברים בראשות שופט בדימוס או דמות ציבורית אחרת); בהמשך נבחרו שבעת המועמדים על ידי "ועדת עיטור יקיר באר שבע", שכללה 20 חברים: ראש העיר, ארבעה חברי מועצת העיר, ו-15 אישי ציבור תושבי באר שבע שלפחות שניים מהם הם יקירי באר שבע; הוועדה הגישה את רשימת המועמדים הסופית לאישור מועצת העיר. בנוסף, מוענק משנת 2009 מדי שנה, גם עיטור "מפעל חיים"; המועמד או הארגון מוצע ל"וועדת איתור יקיר באר שבע" על ידי ועדה הכוללת את ראש העיר, שני חברי הוועדה ושני נציגי ציבור. ב-2015 (לאחר 3 שנים בהן לא הוענק העיטור), שונה התקנון. לפי התקנון כיום, בחברי הוועדה נכלל רק חבר מועצה אחד - ראש העיר, והעיטור מוענק מדי שנתיים, על ידי חברי ועדת איתור שממונה מחדש על ידי מועצת העיר מדי שנתיים, בראשות שופט בדימוס; הוועדה בוחרת עד 7 יקירי העיר, וכן מועמד או ארגון לעיטור מפעל חיים. העיטורים מוענקים מדי שנה בטקס שמתקיים ב"יום באר שבע", שנקבע בתאריך שחרור העיר במלחמת העצמאות - 21 באוקטובר, או בסמוך לו, אלא אם נקבע ונומק אחרת. לראשונה, הוענק עיטור יקיר באר שבע, בשנת 1975 לפרופ' אליהו להמן. בפעם השנייה הוענק העיטור בשנת 1978 ל-14 אנשים. הפעם השלישית נערכה בשנת 1988 שבה חולקו 19 עיטורים. עד כה הוענקו 218 עיטורים (עד 2024) ו-4 עיטורים על מפעל חיים. בשנת 2013 יזמו מספר יקירי העיר: גואל דרורי, שושנה אגאג'ני, אביבה שגב, ודליה אהוד, את הקמת "פורום יקירי העיר באר שבע", שמטרתו קירוב ומפגשים תכופים בין יקירי העיר. את תפקיד יושב ראש הפורום ממלא מאז הקמתו, יקיר העיר לשנת 2012 גואל דרורי. נכון ליולי 2024, חברים בפורום 75 חברים ו-143 חברים שנפטרו. נכון לפברואר 2017 יקיר ירושלים יקיר חיפה יקיר העיר תל אביב-יפו יקיר באר שבע, ברשת החברתית פייסבוק יקיר העיר, באתר עיריית באר שבע נוהל הענקת עיטור "יקיר באר שבע", באתר עיריית באר שבע נוהל הענקת עיטור "יקיר באר שבע", באתר עיריית באר שבע יעקב סיטרוק-דהן, "יקירי באר שבע - הדור הבא", שבע, 17 בדצמבר 2015 יקירי באר שבע 2007 באתר beersheva news יקירי באר שבע לשנת 2009, באתר "באר שבע now" יקירי באר שבע 2010 באתר באר שבע סיטי אושרית פרש, יקיר העיר באר שבע ליו"ר בית מוריה, באתר News1 מחלקה ראשונה, 27 בדצמבר 2011 יקירי באר שבע לשנת 2012, באתר באר שבע סיטי יקירי העיר באר שבע לשנת 2017, באתר באר שבע סיטי
עלי אבו א-ראע'ב

עלי אבו א-ראע'ב (בערבית: علي أبو الراغب; נולד ב-1946) הוא פוליטיקאי ירדני ששימש כראש ממשלת ירדן בשנים 2000–2004. עלי אבו א-ראע'ב נולד בעמאן בשנת 1946. הוא סיים תואר ראשון בהנדסה אזרחית בשנת 1967 באוניברסיטת טנסי בארצות הברית. הוא היה המנהל הניהולי של החברה הלאומית להנדסה ולקבלנות בשנים 1971–1991. מאוחר יותר שימש שר התעשייה והמסחר. הוא גם היה שר משאבי האנרגיה והמינרלים בין השנים 1991–1993 ונבחר לפרלמנט הירדני בשנת 1993. אבו א-ראע'ב התמנה לראש ממשלת ירדן ב-19 ביוני 2000, לאחר שהחליף את עבד א-ראוף א-רוואבדה. בממשלתו הראשונה הוא כיהן גם כשר ההגנה. אבו א-ראע'ב הוא הרכיב ממשלה שנייה ב-14 בינואר 2002 וממשלה שלישית ב-21 ביולי 2003. בסך הכול הוא כיהן בתפקיד ראש הממשלה במשך שלוש שנים, בסופן התפטר מהתפקיד לאחר שהואשם בשחיתות ובקשרים מפוקפקים עם אנשי עסקים עיראקיים ומקורביו של סדאם חוסיין. הוא הוחלף 22 באוקטובר 2003 ובמקומו מונה פייסל אל-פאיז. BBC NEWS | Middle East | Jordan appoints new government ערך זה הוא קצרמר בנושא פוליטיקאים ובנושא ירדן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
עבד א-ראוף א-רוואבדה

עבד א-ראוף א-רוואבדה (בערבית: عبد الرؤوف الروابدة; נולד ב-18 בפברואר 1939 באירביד) היה ראש ממשלת ירדן ממרץ 1999 עד יוני 2000. א-רוואבדה למד בלבנון רוקחות באוניברסיטה האמריקאית בביירות וסיים את לימודיו בשנת 1962. עבד כמרצה לרוקחות. בצעירותו הצטרף להאחים המוסלמים. הוא כיהן כחבר במועצה הלאומית המייעצת, בנוסף לחברות בפרלמנט הירדני ובסנאט הירדני. בנוסף כיהן כראש עיריית עמאן בשנת 1980, שר למספר משרדים, חבר בוועדות ופדרציות. היה נשיא התאחדות הכדורגל הירדנית. בראיון ששודר באלג'זירה בשנת 2009 הוא תיאר את ישראל כגוף סרטני. ב-24 באוקטובר 2013 מונה א-רוואבדה לראש הסנאט הירדני. חבר במועצה הלאומית הראשונה, השנייה והשלישית, אפריל 1978 - פברואר 1983 סגן נשיא המועצה הלאומית המייעצת, אפריל 1982 - פברואר 1983 סגן בפרלמנט הירדני ה11, נובמבר 1989 - אוגוסט 1993 סגן בפרלמנט הירדני ה12, נובמבר 1993 - ספטמבר 1997 סגן בפרלמנט הירדני ה13, ספטמבר 1997 - יוני 2001 חבר הסנאט ה19, נובמבר 2001 - מאי 2003 סגן יושב ראש הסנאט, 2001 - מאי 2003 סגן בפרלמנט הירדני ה14, יולי 2003 סגן בפרלמנט הירדני ה 15, יולי 2007 חבר בסנאט מאז 2010 סגן יושב ראש הסנאט, 2010-2013 יו"ר הסנאט, אוקטובר 2013 שר ההון 1983-1986 יו"ר דירקטוריון קרן הון 1983-1989 שר הבריאות שר התחבורה והתקשורת שר לעבודות ציבוריות ולשיכון שר החינוך יו"ר חבר הנאמנים / מכללת קהילת ירדן, ינואר 1981 - דצמבר 1989 יו"ר דירקטוריון פוספט ירדן, מאי 1982 - יולי 1985 סגן יו"ר דירקטוריון חברת הדשנים, אוגוסט 1982 - יולי 1985 יו"ר הדירקטוריון בחברת אלזיתונה ביולי 1982 - יולי 1992 חבר בוועד המנהל בבתי ספר אל-אקצה משנת 1964 יו"ר הדירקטוריון בבתי ספר אל-אקצה בין השנים 1992-1994 מזכ"ל מפלגת ההתעוררות 1993-1996 סגן מזכיר וראש המחלקה הפוליטית של המפלגה החוקתית הלאומית 1996-1997 חבר בסינדיקט הרוקחים הירדני מאז 1962 מרצה במכללה הירדנית לסיעוד 1964-1976 חבר בוועד הפקולטה לרפואה באוניברסיטת ירדן 1981-1989 מרצה במכללה הירדנית לרוקחות 1982-1989 חבר בוועד המכללה לרוקחות באוניברסיטת ירדן 1989-1991 חבר בוועד המכללה לרוקחות באוניברסיטת ירדן 1989-1991 נשיא איגוד המכללות לרוקחות באוניברסיטאות בירדן בין השנים 1983-1989 חבר בוועדת הלימודים וספרי הלימוד 1965-1976 נשיא מועדון הספורט והתרבות של אל-שרה 1974-1981 נשיא התאחדות הכדורגל בירדן 1984-1985 חבר בוועד האולימפי הירדני 1984-1985 חבר בוועדה הירדנית למאבק בזיהום סביבתי מאז 1988 נשיא החברה לידידות ירדן-פולין 1989-1990 חבר בוועד בית החולים של אוניברסיטת ירדן, 1990 חבר בוועדה הירדנית להגנת הטבע מאז 1994 יו"ר חבר הנאמנים של פרס עבדאללה השני בן אל חוסין ליצירתיות, מאז 2001 אל-ווג'יז בעולם הרפואה "שלוש מהדורות" 1965, 1981, 1988 פרמקולוגיה לעוזרי רוקחים 1965 בקטריולוגיה לעוזרי רוקחים "ארבע מהדורות" 1965, 1982, 1988, 1989 פיזיולוגיה לעוזרי רוקחים 1965 דמוקרטיה בין תיאוריה לפרקטיקה 1992 בחירות בין תיאוריה לפרקטיקה 1992 חינוך ועתיד (נקודת מבט ירדנית) 1996 מדליית הפלנטה הירדנית של התואר הראשון בשנת 1976 מדליית הכבוד בדרגת קצין בכיר מהרפובליקה האיטלקית בשנת 1983 מדליית הכבוד מהרפובליקה הפדרלית של גרמניה 1984 מדליית הכבוד הגדולה של הרפובליקה של אוסטריה בשנת 1987 מדליית חינוך מצוינת בשנת 1978 המסדר הירדני הראשון של הרנסאנס בשנת 1999 מדליית איזבלה קטוליקה בדרגת הצלב הגדול מממלכת ספרד, 1999 מדליית המצוינות הנורווגית, מחלקה א ', 2000 מסדר הכבוד הלאומי הצרפתי, מחלקה א ', 2000 מדיה וקבצים בנושא עבד א-ראוף א-רוואבדה בוויקישיתוף ציטוט מאתר MEMRI New Senate appointed | The Jordan Times
מרסלו טורקואטו דה אלבאר

מרסלו טורקואטו דה אַלְבֶאַר (בספרדית: Marcelo Torcuato de Alvear;‏ 4 באוקטובר 1868 – 23 במרץ 1942) היה עורך דין ופוליטיקאי ארגנטינאי שכיהן כנשיא ארגנטינה מטעם מפלגת האיחוד האזרחי הרדיקלי מ-12 באוקטובר 1922 עד 12 באוקטובר 1928. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. מדיה וקבצים בנושא מרסלו טורקואטו דה אלבאר בוויקישיתוף מרסלו טורקואטו דה אלבאר, באתר "Find a Grave" (באנגלית) מרסלו טורקואטו דה אלבאר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא ארגנטינאים ובנושא פוליטיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
עבד אל-כרים אל-כבאריתי

עבד אל-כרים אל-כבאריתי (ערבית: عبد الكريم الكباريتي; נולד ב-15 בדצמבר 1949) הוא פוליטיקאי ירדני, שימש כראש ממשלת ירדן בשנים 1996–1997. אל-כבאריתי נולד בעמאן בירת ירדן ב-15 בדצמבר 1949 למשפחה חשובה שמוצאה מעקבה. הוא למד גאולוגיה לתואר ראשון באוניברסיטה האמריקנית בביירות, ולאחר מכן קיבל תואר שני בעסקים ופיננסים בהצטיינות באוניברסיטת סנט אדוארד שבטקסס בשנת 1973. אל-כבאריתי נבחר לפרלמנט הירדני בשנת 1989 כנציג מחוז מעאן, וכיהן כשר העבודה והתיירות בממשלתו של מודר בדראן. לאחר מכן, בשנת 1995, הוא מונה על ידי המלך חוסיין לשר החוץ. הוא נודע ביחסו הקרוב עם ישראל וסוריה, ולעומת זאת הפגין יחסים צוננים כלפי עיראק של סדאם חוסיין. אל-כבאריתי מונה בידי חוסיין לראש ממשלת ירדן ב-4 בפברואר 1996 כשהוא מחליף את קודמו זיד בן שאכר. במקביל לכהונתו כראש ממשלה נשאר גם שר החוץ. בתפקיד ראש הממשלה נשא כשנה, והוא הוחלף ב-19 במרץ 1997 בידי עבד א-סלאם אל-מג'אלי. כיום משמש אל-כבאריתי כחבר דירקטוריון בבנק כווית-ירדן. מדיה וקבצים בנושא עבד אל-כרים אל-כבאריתי בוויקישיתוף Kabariti, Abdul Karim (1949–) - Dictionary of the Israeli-Palestinian Conflict | HighBeam Research
נאמנות כפולה (אתיקה)

נאמנות כפולה היא נאמנות לשני אינטרסים נפרדים שכרוך בה פוטנציאל לניגוד עניינים. בתחום האתיקה מדובר על מצב בו אדם חב חובת נאמנות לשני גופים, אשר פעולה למען האחד עלולה לבוא בסתירה לחובת נאמנותו למען האחר: רופא חייב לאזן בין חובת נאמנותו למטופל אל מול חובת הנאמנות למוסד, או למערכת, בה הוא פועל. בישראל, על פי כללי האתיקה של ההסתדרות הרפואית בישראל: ”הרופא ישים את טובתו של המטופל בראש מעייניו, קודם לכל עניין אחר”, אולם העסקתו במסגרת של קופת החולים, או כל מערכת רפואית אחרת המטילה מגבלות על היצע הטיפול הרפואי על פי סל הבריאות, עלולה להביאו לידי מצב של נאמנות כפולה. הדילמה המוסרית נובעת מהשאלה האם הנאמנות של הרופא היא למעסיקו ולחוקי המדינה או למחויבותו המוסרית למטופל. דוגמה קיצונית לדילמה זו הוא רופא שהתבקש על ידי ממשלה להעריך את כושרו של אסיר לעמוד בעינויים. חסיון מקורות - במקרה בו הוא מגלה עבירה על החוק, האם נאמנותו של עיתונאי היא למקור המידע שלו או לחוקי המדינה. אצל רואה חשבון, עורך דין, סוכן ביטוח, עובד סוציאלי, מטפל זוגי או פסיכולוג (ופסיכיאטר) קיימת דילמה בין הנאמנות ללקוח/מטופל או הקשר האישי שטיפח איתו, לבין הנאמנות לחוק המדינה ולמערכת בה הוא מועסק. יכולים להיות גם מצבים בהם לבעל המקצוע יש חוץ מהקשר המקצועי עם הלקוח קשר או תפקיד מקצועי נוסף הקשור בצורה ישירה או עקיפה ללקוח. העלול לערב בקשר המקצועי עם הלקוח שיקול זר לטובת או לרעת הלקוח (למשל כאשר יש לבעל המקצוע עניין אישי בעסקה שמבצע הלקוח). מקרה נוסף הוא כשיש לבעל המקצוע מחויבות כלפי לקוח אחר שעלולה לגרום שיקול זר לטובת או לרעת הלקוח. בחלק מהמקצועות נכתב קוד אתי שיסדיר מקרים כאלו. מקרה שונה של נאמנות כפולה אתית נמצא אצל ילדים להורים גרושים, שכל אחד מהם מנסה לגייס את הילד למאבק נגד ההורה השני תוך "כריתת ברית" עם הילד כנגד ההורה השני. ילדים כאלו עלולים לחוש גם נאמנות כפולה כלפי בן הזוג החדש של הורה אחד מול ההורה הטבעי השני. ביואתיקה המתת חסד ניסויים בבעלי חיים סחר באיברים כללי האתיקה הרפואית של ההסתדרות הרפואית בישראל, 2009
נאמנות כפולה (פוליטיקה)

נאמנות כפולה (אנ') היא נאמנות לשני אינטרסים נפרדים שכרוך בה פוטנציאל לניגוד עניינים. בפוליטיקה נאמנות כפולה היא נאמנות לשני אינטרסים נפרדים שקיים פוטנציאל עימות של האחד עם השני. לדוגמה, נאמנות כפולה לשתי מדינות נמצא אצל מהגרים שנשארו להם רגשות חזקים של נאמנות לארץ המוצא שלהם. נאמנות כפולה זו יכולה לבוא לידי ביטוי במקרה של קונפליקט בין שתי המדינות. דוגמאות לטענות על נאמנות כפולה: הקתולים כפופים לאפיפיור בענייני דת. לעיתים נאמנות זו נתפסת כנאמנות כפולה על ידי מתנגדי הכס הקדוש, טענה זו הופנתה גם כלפי ג'ון קנדי במהלך מסע הבחירות שלו לנשיאות ארצות הברית. בתקופת הרפורמציה באנגליה, אישים כמו תומאס מור, מרי, מלכת הסקוטים ואדמונד קמפיון, נשפטו והוצאו להורג בגלל הנאמנות הכפולה לכאורה שלהם לאפיפיורות והבגידה בכתר שגרמה נאמנות כפולה זו. במהלך מלחמת העולם השנייה, נעצרו אזרחי ארצות הברית ממוצא יפני כולל כאלו שנולדו בארצות הברית והוכנסו למחנות מעצר. המיעוט הגרמני-רוסי באוקראינה ורוסיה הלבנה והמיעוט הגרמני-בלטי הוכיחו נאמנות כפולה והחליפו נאמנות בתקופת הכיבוש הנאצי לטובת שיתוף פעולה עם הנאצים. יהודים הואשמו פעמים רבות במהלך ההיסטוריה בנאמנות כפולה, למשל במאה ה-1 על ידי הרומאים, על ידי הצרפתים במהלך משפט דרייפוס, בעידן סטלין בברית המועצות, ובתקופת מלחמת המפרץ בארצות הברית הוטחו האשמות נגד יהודים שעודדו את הפלישה לעיראק בטענה שהם עושים זאת מתוך נאמנות לישראל ולא מנאמנות לארצות הברית. ממשלת איראן מאשימה את המיעוט הבהאי שיש לו נאמנות למעצמות זרות. במדינות המוצא של מתנדבי המח"ל במלחמת העצמאות הועלו נגדם טענות על נאמנות כפולה. אזרחות כפולה בגידה משרתם של שני אדונים אמריקאים ממוקפים גיא אלסטר‏, הפצע הפתוח של מחנות המעצר: כשארה"ב ראתה באזרחיה גיס חמישי, באתר וואלה, 23 ביוני 2018
טאהר אל-מסרי

טאהר אל-מסרי (בערבית: طاهر المصري; נולד ב-1942) הוא ראש ממשלת ירדן לשעבר. טאהר אל-מסרי נולד בשנת 1942 בשכם למשפחה פלסטינית מכובדת ששורשיה ממצרים. בתחילת הקריירה שלו עבד בשירות החוץ הירדני ובין היתר היה שגריר ירדן בספרד, בצרפת, באונסק"ו, בבלגיה ובבריטניה. שימש כשר החוץ של ירדן במחצית השנייה של שנות ה-80 ובראשית שנות ה-90. כשנחתם בפברואר 1985 הסכם שיתוף פעולה בין אש"ף לבין ממלכת ירדן, אל-מסרי יצא לברית המועצות על מנת להסביר את המדיניות הירדנית בסוגיה הפלסטינית. באוקטובר 1987 נכח אל-מסרי בפגישה של המלך חוסיין עם המזכיר האמריקני ג'ורג' שולץ, שהציע כינוס מעצמות להכרעה בסוגיה הפלסטינית. חוסיין סירב להצעתו של שולץ. בפרוץ האינתיפאדה הראשונה בדצמבר 1987 חוסיין החליט על ניתוק הזיקה בין ירדן לגדה המערבית, החלטה לה התנגד אל-מסרי. את ההכרזה על הניתוק ביצע חוסיין ללא להודיע מראש לשר החוץ שלו, שכעס מאוד על כך. אל-מסרי גם התנגד לפלישה לעיראק בתקופת מלחמת המפרץ הראשונה. ב-19 ביוני 1991 מונה אל-מסרי לראש ממשלת ירדן בידי המלך חוסיין, במקומו של מודר בדראן שהתנגד לפתיחת משא-ומתן חשאי עם ישראל. אל-מסרי, לעומת זאת, נתפס כליברל, ולכן מינה אותו חוסיין לתפקיד. אולם, בעקבות הבחירות שנערכו בירדן בנובמבר 1989 (הראשונות מאז ועידת רבאט ב-1974), עלה כוחם של האחים המוסלמים ושל ארגונים אסלאמיים אחרים בפרלמנט, שהתנגדו בכל תוקף להסכם מדיני עם ישראל. בהצבעת אי-אמון שנערכה בפרלמנט, הצביעו 50 מתוך 80 הצירים להפלת הממשלה. אל-מסרי מצא שידיו כבולות והתפטר לאחר כחצי שנה בתפקיד, ב-21 בנובמבר 1991, למרות הפצרותיו של המלך חוסיין. הוא הוחלף בידי קרוב-משפחתו של המלך זיד בן שאכר. בהמשך כיהן אל-מסרי כיושב ראש הבית התחתון בפרלמנט הירדני. לאחר הסכם השלום בין ישראל לירדן באוקטובר 1994 אל-מסרי התנגד לנורמליזציה ביחסים בין שתי המדינות, בטענה שהעם הירדני לא יקבל יחסים חמים עם מדינה שהייתה עוינת במשך שנים רבות. הוא גם התנגד לסעיף בהסכם השלום שהכיר בריבונות ירדנית במקומות הקדושים בירושלים, כי לטענתו מקומות אלו כבושים ולכן ממילא לישראל אין שום ריבונות עליהם. כשהובא הסכם השלום לאישור בפרלמנט הירדני, אל-מסרי בחר להימנע. אל-מסרי שירת במועצה ליחסי חוץ בשנת 2002 והוא נציב הליגה לחברה אזרחית. בשנים 2010–2012 היה יושב ראש הסנאט הירדני. מדיה וקבצים בנושא טאהר אל-מסרי בוויקישיתוף אבי שליים, המלך חוסיין: ביוגרפיה פוליטית, עמ' 369 קורות חייו של אל מסרי באתר ראש הממשלה הירדני (בערבית) אבי שליים, המלך חוסיין: ביוגרפיה פוליטית, עמ' 370 אבי שליים, המלך חוסיין: ביוגרפיה פוליטית, עמ' 391 אבי שליים, המלך חוסיין: ביוגרפיה פוליטית, עמ' 398 אבי שליים, המלך חוסיין: ביוגרפיה פוליטית, עמ' 439 אבי שליים, המלך חוסיין: ביוגרפיה פוליטית, עמ' 443 אבי שליים, המלך חוסיין: ביוגרפיה פוליטית, עמ' 461 אבי שליים, המלך חוסיין: ביוגרפיה פוליטית, עמ' 469 רועי נחמיאס, יו"ר הסנאט בירדן הפתיע: "מדינת שתי הגדות", באתר ynet, 26 במאי 2010 חגי הוברמן, ירדן: נתבע את ישראל בגלל פתיחת אתר הטבילה, באתר ערוץ 7, 1 בספטמבר 2011
מודר בדראן

מודר בדראן (בערבית: مضر بدران; 18 בינואר 1934 – 22 באפריל 2023) היה פוליטיקאי ירדני שכיהן כראש ממשלת ירדן במהלך שלוש כהונות לא רצופות. מודר בדראן נולד בשנת 1934 בג'רש שבעבר הירדן. למד משפטים בדמשק, והחל לאחר מכן קריירה בשירותי הביטחון הירדניים. בשנת 1970 הוא התמנה למנהל השירות החשאי בעיצומו של המאבק בין המלך חוסיין נגד הכוחות המזוינים הפלסטיניים בספטמבר השחור. בתום שירותו הביטחוני פנה למישור הפוליטי. הוא שימש שר החינוך, ולאחר מכן מונה לראש ממשלת ירדן ב-13 ביולי 1976, עת החליף את קודמו זיד א-ריפאעי שסיים לכהן לאחר שלוש שנים בתפקיד. בהתאם להחלטות הליגה הערבית בוועידת רבאט, שקבעו כי אש"ף הוא המייצג הבלעדי של הפלסטינים, ממשלתו הראשונה של בדראן מנתה מספר מועט של שרים ממוצא פלסטיני בהשוואה לממשלות קודמות (3 שרים פלסטינים מתוך 18 בלבד). בממשלתו הראשונה שימש בדראן גם בתפקיד שר החוץ. עם זאת, עיקר פעילותו של בדראן בכהונתו הראשונה לא נגעה במישור המדיני כי אם בעניינים כלכליים. לאחר הפיתוח הכלכלי המואץ של ירדן בראשית שנות ה-70 החלה האינפלציה לגאות, ולצד זאת תהליכי העיור המוצאים הביאו לקיטוב חברתי בתוך החברה הירדנית. ממשלתו של בדראן פעלה להפחית תופעות אלו באמצעות סובסידיות מוגברות ומדיניות כלכלה סוציאלית. אולם, בדראן לא הצליח לחסל תופעות אלו ועל רקע זה סיים את כהונתו הראשונה והוחלף ב-19 בדצמבר 1979 בידי עבד אלחמיד שרף. בדראן חזר לתפקיד ראש הממשלה לאחר פחות משנה, בעקבות מותו המפתיע של שרף כתוצאה מהתקף לב. הוא החליף את ד"ר קאסם א-רימאווי שמונה באופן זמני, והחל לכהן בשנית ב-28 באוגוסט 1980. ממשלה זו כללה מספר רב יותר של פלסטינים, איתות פוליטי ליאסר ערפאת שכוחו נחלש לאחר גירושו מלבנון. בפברואר 1981 נלכדו סוכנים סוריים שזממו להתנקש בחייו של בדראן, לטענתם כיוון שתמך בארגון האחים המוסלמים שפעל כנגד המשטר בסוריה. כהונתו השנייה של בדראן התאפיינה בעיסוק במישור הכלכלי גם היא, בייחוד לאור המצב המחריף של הממלכה בעקבות ירידת מחירי הנפט ופרוץ מלחמת איראן–עיראק. חוסר השיפור במצב הכלכלי הביא לביקורת ציבורית כלפי בדראן, שבאה לידי ביטוי גם דרך "המועצה הלאומית המייעצת" (הגוף ששימש כפורום פוליטי ציבורי למן 1978 בעקבות פיזורו של הפרלמנט הירדני ארבע שנים קודם לכן). ביקורת זו הביאה להתפטרותו מראשית הממשלה ב-10 בינואר 1984. החליפו בתפקיד אחמד עוביידאת, שגם הוא היה בעל רקע ביטחוני. ב-4 בדצמבר 1989, בעקבות הבחירות בממלכה (הראשונות לאחר הכרזתו של חוסיין על ניתוק הקשר ההיסטורי של ירדן עם הגדה המערבית) בדראן מונה בשלישית לראש הממשלה. הוא כיהן בתפקיד במשך שנתיים, עד ל-19 ביוני 1991. כהונותיו ארוכות השנים של בדראן בתפקיד ראש הממשלה, דבר חריג בנוף הפוליטי של ירדן, מעידות על יציבות המשטר ועל יכולתו הפוליטית לאורך תקופת כהונותיו. מלבד כהונתו כראש ממשלה, בדראן שימש גם שר החוץ ושר הביטחון של ירדן. אחיו של מודר, עדנאן בדראן, כיהן גם הוא כראש ממשלת ירדן בשנת 2005. בדראן נחשב היה לידידו הקרוב של המלך חוסיין. יוסף נבו, ירדן: החיפוש אחר זהות, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, תשס"ה, עמודים 222–260. מדיה וקבצים בנושא מודר בדראן בוויקישיתוף נבו, עמ' 198 http://www.s9.com/Biography/Badran-Mudar-Seyyid-Muhammad נבו, עמ' 253–255 נבו, עמ' 269 נבו, עמ' 255–256