laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ולווט ריבולבר

ולווט ריבולבר (אנגלית: Velvet Revolver) הייתה סופרגרופ הארד רוק אמריקאית שקמה ב-2002 ופעלה עד 2008. שלושה מחברי הלהקה, הגיטריסט סלאש, הבסיסט דאף מק'אגן והמתופף מאט סורום, היו חברי להקת Guns N' Roses לשעבר. סולנה סקוט וילנד הוא סולן להקת הגראנג' סטון טמפל פיילוטס והגיטריסט דייב קושנר, שהיה חבר בלהקת וויסטד יות'. הלהקה אחראית לכמה להיטים גדולים כמו "Fall To Pieces ", "Set Me Free" ו - " Dirty Little Thing" כל הלהיטים האלו הם מאלבומם הראשון contraband שיצא בשנת 2004 וזכה להצלחה רבה. בסוף חודש מרץ ותחילת חודש אפריל 2008, לאחר ריב מתוקשר של הסולן, סקוט וילנד, עם שאר חברי הלהקה, הוחלט על כך שווילנד יעזוב את הלהקה, והוא הצטרף מחדש ללהקה המקורית שלו סטון טמפל פיילוטס. עוד במהלך חודש אפריל זה, העלו חברי הלהקה אתר אינטרנט בו הם מציעים לסולנים מקצועיים וחובבנים כאחד לעבור אודישן לתפקיד סולן הלהקה. לאחר שהתפרקה הלהקה סופית, אחרי מופע צדקה ב-2012 בה התאחדה עם וילנד, סלאש ומק'אגן הצטרפו חזרה ללהקת המוצא המקורית שלהם Guns N' Roses. סלאש - גיטרה, טוקבוקס (2002–2012) דייב קושנר - גיטרות (2002–2012) דאף מק'אגן - בס, קולות רקע (2002–2012) מאט סורום - תופים, כלי הקשה, קולות רקע (2002–2012) סקוט וילנד - סולן, קלידים (2003–2008, 2012; נפטר 2015) ערך מורחב – דיסקוגרפיה של ולווט ריבולבר 2004 Contraband 2007 Libertad מדיה וקבצים בנושא ולווט ריבולבר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ולווט ריבולבר ולווט ריבולבר, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ולווט ריבולבר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ולווט ריבולבר, באתר ספוטיפיי ולווט ריבולבר, באתר Last.fm (באנגלית) ולווט ריבולבר, באתר AllMusic (באנגלית) ולווט ריבולבר, באתר MusicBrainz (באנגלית) ולווט ריבולבר, באתר דיזר ולווט ריבולבר, באתר Discogs (באנגלית) ולווט ריבולבר, באתר Songkick (באנגלית) ולווט ריבולבר, באתר Genius ולווט ריבולבר, באתר בילבורד (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מיכאל גבריאל פרדרסדורף

מיכאל גבריאל פרדרסדורף (בגרמנית: Michael Gabriel Fredersdorf;‏ 1708, גארץ, ברנדנבורג – 12 בינואר 1758, פוטסדם, אז בפרוסיה, כיום בברנדנבורג, גרמניה). התפרסם כחדרן ובן הלוויה, שעבד בשירותו של פרידריך השני מפרוסיה במשך הזמן הרב ביותר. השניים נפגשו כשפרידריך השני היה עדיין במאסר על ניסיון להימלט עם בן הלוויה הקודם שלו, האנס הרמן פון קאטה. פרדרסדורף היה מבוגר בארבע שנים מיורש העצר. הן בני זמנם והן היסטוריונים מעריכים, שבין פרדרסדורף לפרידריך השני היה קשר הומוסקסואלי, אך אין ראיה חותכת לדבר. לאחר זמן יתאר וולטר את מערכת היחסים בספר הזכרונות שלו במילים אלה, "החייל הזה, יפה תואר, בנוי היטב, שגם ניגן בחליל, שימש לבדר את האסיר ביותר ממובן אחד." פרדריך מינה את פרדרסדורף לחדרנו, אחר למנהל התיאטרון המלכותי ולבסוף לקנצלר של פרוסיה. הצעד האחרון הזה הכה בהלם את הסנובים הפרוסים, כיון שפרדרסדורף היה יורש לאיכר אריס ותואר הקאנצלר היה כרוך בהקצאת נחלה. פרדרסדורף ביקש להינשא, בסופו של דבר, מהלך ששם קץ לקסם שהילך על המלך. פרידריך כתב לו, "ערוך את טקס נישואיך היום ולא מחר, אם זה יתרום לשלומך ולרווחתך; ואם אתה מבקש לשמור ברשותך גם נער חצר קטן ומשרת קטן, אדרבא." מדיה וקבצים בנושא מיכאל גבריאל פרדרסדורף בוויקישיתוף
בריגן

בריגן (בנורווגית: Bryggen - "המזח" ובעבר Tyskebryggen - "המזח הגרמני") הוא רובע המשתרע בסמוך לרציף הצפון-מזרחי של נמל ברגן בנורווגיה (Vågen) והמתאפיין בבתי עץ שנבנו בתקופה בה הייתה העיר חברה בברית ערי ההנזה. הרובע שאורכו כ-150 מטר משתרע בין מזח הנמל לאוורגאטן (Øvergaten - "הרחוב העילי"), ושטחו 13,000 מ"ר. ברובע 61 בתי עץ שביניהם מעברים צרים וארוכים, חלקם מקורה. בריגן הוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 1979, וכיום הוא אזור בילוי שוקק חיים בעיר ואחד ממוקדי המשיכה שלה. ברגן נוסדה בשנת 1070 וב-1343 הקימה ברית ערי הנזה עמדת סחר בבריגן (Kontor - קונטור) ששימשה לאחסון סחורות, בעיקר דגים מצפון נורווגיה ודגנים מרחבי אירופה, אך גם למגורים וכבתי מלאכה. בשיא פעילותו פקדו את בריגן כשישים ספינות בשנה, ולרובע היה מונופול על הסחר בחופיה הצפוניים והמזרחיים של נורווגיה, והוא שלט גם על הסחר באיי צפון האוקיינוס האטלנטי ובהם: גרינלנד, איסלנד, איי אורקני, איי שטלנד ואיי פארו. בבתי הרובע שנבנו מעץ לא הותקן חימום כדי למנוע אפשרות של פריצת שריפות. חימום הותקן רק בבתים האחוריים שהיו עשויים מאבן ושימשו כמשרדים וכמקום מפגש לסוחרים. למרות זאת פרצו במקום מספר שריפות ובשנת 1702 כילתה שרפה חלק גדול מהרובע. למרות זאת הבתים שופצו בכל פעם מחדש, וחלקם הגדול נצבע בצבעי אוכרה אופייניים המדמים את צבעם של בתי לבנים מאבן אדומה. לאחר מלחמת העולם השנייה ועם סיום הכיבוש הגרמני, החלו התושבים לכנות את הרובע בשם "בריגן" או "המזח" בלבד והשמיטו את שם התואר "הגרמני" שהיה צמוד לו קודם לכן. שרפה נוספת פגעה בחלקו הצפון-מערבי של הרובע ב-1955 ובאזור זה הוקם מוזיאון בריגן (Bryggens Museum) המציג שרידי מבנים מהמאה הראשונה לקיומה של העיר וממצאים שונים מימי הביניים. סמוך למוזיאון ניצבת כנסיית מריה בברגן (Mariakirken i Bergen) שנבנתה לראשונה במאה ה-12. בקצהו השני של הרובע שוכן המוזיאון ההנזאטי (Hanseatisk museum) הממוקם באחד מהבתים שנבנו לאחר השרפה ב-1702 והמציג את החיים בתקופת חברותה של ברגן בברית. מדיה וקבצים בנושא בריגן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בריגן המוזיאון ההנזטי (אורכב 10.10.2007 בארכיון Wayback Machine) מוזיאון בריגן מפת בריגן תמונות מבריגן
הנס-מרטין לינדה

הנס-מרטין לינדה (בגרמנית: Hans-Martin Linde;‏ 24 במאי 1930 בוורנה גרמניה) הוא חלילן ונגן חלילית וירטואוז גרמני, המנגן בעיקר מוזיקה מתקופת הבארוק ומוזיקה עתיקה. הוא גם מלחין, מעבד, עורך ומנצח. לינדה כתב מספר ספרי הדרכה לחלילית ולחליל צד: "ספר הדרכה לחלילית" (Handbuch des Blockflötenspiels) משנת 1997 המתודה המלאה לחלילית בפה המתודה המלאה לחלילית בדו תרגילים במפתח הצרפתי לחלילית תולדות חלילי-פיפל Amarilli mia bella, recorder solo Music for a bird, Alto recorder solo Sonate in d (1961), Alto recorder and piano Sonata, Alto recorder and organ Kinder-Suite, 3 recorders Music for two, recorder, guitar Musica da camera, recorder, guitar Trio, recorders Trio, Alto recorder, flute and harpsichord (piano) Four caprices, unaccompanied alto recorder or flute Miniatures, soprano recorder solo Jazzy tunes, recorder, piano Five studies, Alto recorder, piano Three Skizzen Alto recorder, violin and piano (harpsichord) Anspielungen, flute Concerto, recorder (alto, sopranoino and bass) and string orchestra Die Zahl ist nichts : Madrigal, mixed choir Fairy Tales, soprano, alto, tenor and bass recorder changing Fantasias and Scherzi, Alto recorder Musical Paintings, Alto recorder and piano Notabene, harpsichord Reminiscences, 4 recorders (ATTB) Sechs Eichendorff-Gesänge, mixed choir Serenade, soprano- or tenor recorder Serenata a tre, 3 recorders (SAT), guitar and cello (viola da gamba) Suite, 4 recorders (SATB) Una Follia nouva, Alto recorder Zwiegespräche, recorder (alto recorder, tenor recorder) and cello כן ייסד ייסד את "לינדה קונסורט" (תזמורת בארוק) והוציא הקלטות רבות. הנס-מרטין לינדה, באתר AllMusic (באנגלית) הנס-מרטין לינדה, באתר MusicBrainz (באנגלית) הנס-מרטין לינדה, באתר Discogs (באנגלית)
תחרותיות (רגש)

המושג תחרותיות מתייחס ליצר הניצחון וההישגיות המלווה את האדם בהימצאו בתחרות. מספר צורות גילויה של התשוקה להיות ראשון במעלה הן כמספר הדרכים שהחברה מזמנת לאדם לשם כך. לכן, אין זה משנה באיזה סוג של תחרות מדובר. כלומר, הן תחרות מעולם הספורט והן התמודדות על תפקיד נחשק בעולם העבודה ילוו בתחרותיות. שכן, תחרותיות היא אותו זרז לשאיפה לנצח. המשחק היא אחת הפעולות שבה התחרותיות יכולה לבוא לידי ביטוי באופן המביא לידי התרתה של מתיחות מחוץ למהלכם הרגיל של החיים. התחרותיות במשחק מתוחמת במסגרת של הסכם הדדי, המגדיר את גבולותיו של הזמן והמקום, היא נערכת לפי כללים מסוימים וצורה מסוימת. בהינתן כל אלו ניתן לבחור בכל פעילות שהיא, שכן עבור תכלית המשחק אין חשיבות לטיבו של המעשה הספציפי והתועלת המכוונת בו. אלפי קון Alfie Kohn, "No Contest: The Case Against Competition". Boston: Houghton Mifflin, 1986 / 1992 הרצאה של ריצ'רד לבוי Rick Lavoie על שימוש בתחרותיות בחינוך - חלק 1(הקישור אינו פעיל) חלק 2(הקישור אינו פעיל) חלק 3(הקישור אינו פעיל) יוהאן הויזינגה (1966). האדם המשחק. ירושלים: מוסד ביאליק. Haidar, J.I., 2012. "Impact of Business Regulatory Reforms on Economic Growth," Journal of the Japanese and International Economies, Elsevier, vol. 26(3), pages 285–307, September 2012
טרנסניסטריה (פירושונים)

האם התכוונתם ל... טרנסניסטריה – הרפובליקה המולדבית של טרנסניסטריה. טרנסניסטריה (אזור הכיבוש הרומני) – שטח כיבוש גרמני שנמסר לרומנים במהלך מלחמת העולם השנייה שהשתרע בין נהר הדנייסטר במערב ונהר הבוג הדרומי. מולדובה (חבל אוטונומי) – הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית מולדובה, הייתה חלק מברית המועצות בשנים 1924 - 1940. יהדות טרנסניסטריה
המרחצאות הרומיים של באת'

המרחצאות הרומיים של באת' הם מתחם היסטורי בעיר באת' שבאנגליה, ושמה נובע מהם (bath באנגלית - מרחץ). המרחצאות, הפעילים מאז התקופה הרומית היו אתר תיירות פופולרי במהלך ימי הביניים. פופולריות האתר הגיעה לשיאה במהלך המאה ה-18 וה-19. המרחצאות הוצגו בסדרת הטלוויזיה "שבעת פלאי עולם הטבעיים" כאחד מפלאי מערב בריטניה. קיימים בעיר באת' שלושה מעיינות חמים. המרחצאות הרומיות נבנו סביב המעיין הגדול ביותר שספיקתו כ-1,250,000 ליטרים ביממה בטמפרטורה קבועה של 46.5 מעלות צלזיוס. המים מכילים 43 מינרלים. המעיינות הם מעיינות חמים, הפורצים בלחץ מבטן האדמה. טמפרטורת המים נעה בין 46 ל-83 מעלות צלזיוס. הקלטים היו הראשונים שהשתמשו במעיינות, והאמינו שמדובר במתנה של האלה המקומית סוליס שעבורה הוקם במקום מקדש. המרחצאות הוקמו אחרי הכיבוש הרומי של אנגליה בשנת 43 לספירה. על פי כתובת שנתגלתה במקום, ידוע כי הרומאים היו במקום בשנת 75 לספירה. הרומאים זיהו את האלה סוליס עם האלה מינרווה והקימו עבורה מקדש מצפון למעין, ומדרומו הם בנו שורת מרחצאות לטיהור ולריפוי. המעיין היה קדוש לרומאים והם עשו בו שימוש כפול. אתר תפילה שבמהלכה הושלכו למעיין תרומות לסוליס מינרווה, ומקור מים למרחצאות. במעיין עצמו איש לא שחה בשל קדושתו. מדרום למעיין נבנתה העיר הרומית "אקווה סוליס" - "המים של סוליס". בשל מיקום המעיינות בעיר הפכה עיר זו לאתר תיירות פופולרי החל מהמאה הראשונה ועד המאה החמישית (נסיגת הרומאים מאנגליה). לאחר שהרומאים עזבו המקום ניטש. המקדש נחרב והמרחצאות התמוטטו ונקברו. במהלך ימי הביניים הייתה העיר אתר עלייה לרגל, בשל האמונה בתכונות הרפואיות של המעיינות. מעל המעיין הקדוש נבנה במאה ה-12 מרחץ המלך (King's Bath), ועולי רגל רבים הגיעו אל העיר בתקווה להירפא ממחלות שונות באמצעות שתיית המים ורחצה בהם. שתיית מי המעיינות הפכה פופולרית במאה ה-18, ולצורך כך נבנה חדר המשאבה ליד מרחץ המלך. קווי הרכבת שנבנו והובילו אל העיר בתקופה זו הגבירו את זרם המבקרים באתר. בתקופה זו נבנו מבני האירוח הקיימים כיום על המעיינות על ידי האדריכל ג'ון ווד ובנו (שנקרא אף הוא ג'ון ווד). המבנה, שנבנה בסגנון נאו-קלאסי הכיל חדרי אירוח וחדרים למפגשים חברתיים. במהלך התקופה הוויקטוריאנית גברה הפופולריות של האתר, ושמנה וסולתה של לונדון נהגו להגיע לעיר באת' לנפוש בה, לשתות את מי המרחצאות (בשל האמונה בסגולותיהם הבריאותיות) ולהתרחק מזיהום האוויר הרב של לונדון. בשל הפופולריות הרבה של המרחצאות הורחבו המבנים תוך שמירה על הסגנון הנאו-קלאסי של המבנים. בשלהי המאה ה-19 נערכו במקום חפירות ארכאולוגיות והתגלו שרידי המרחצאות. בשנת 1897 נפתחו המרחצאות לקהל כמוזיאון ארכאולוגי. כיום ידוע שמי המרחצאות מסוכנים לרחצה ולשתייה, בשל העובדה שהרומאים הובילו את המים אל מבני המרחצאות בצינורות עופרת. מרחצאות חדשים שנבנו בקרבת מקום מאפשרים רחצה במים שנשאבים מבטן האדמה שלא דרך הצינורות הרומאיים. בשל חשיבותו ההיסטורית והתרבותית של מבנה המרחצאות, הוכרז המבנה כמבנה לשימור. מדיה וקבצים בנושא המרחצאות הרומיים של באת' בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של המרחצאות הרומיים של באת' (באנגליה) המרחצאות הרומיים של באת', ברשת החברתית אקס (טוויטר) סרטון המתאר את המרחצאות מקור: דף ההסבר שחולק באתר
מצפה שלושת הימים

מצפה שלושת הימים היא הפסגה הגבוהה ביותר ברכס הגדעונים, הנמצא בשומרון, ממזרח לעיר שכם. גובה המצפה 866 מטרים מעל פני הים. ממצפה זה ניתן ביום בהיר לראות את ים המלח, הכנרת והים התיכון, ומכאן שמו. יש האומרים בבדיחות הדעת, כי רק בשלושה ימים בהירים מאוד בשנה אפשר לראות ממנו את שלושתם, ומכאן שמו. בנוסף ניתן לראות מהמצפה את הר הסרטבה שבבקעת הירדן. הגישה למצפה היא דרך היישוב איתמר, כביש הגישה נסלל במימון משרד התיירות. לאחרונה נסלל כביש מזרחה שיתחבר לבקעת הירדן דרך כביש אלון (508). גבעות קרובות למצפה הן: גבעת ארנון, גבעת ינוח וגבעות עולם. צה"ל הקים במקום מגדל תצפית גבוה. המקום מרובה באבני בזלת, ככל הנראה היה שם בעבר הר געש. מגדל שמירה של צה"ל במצפה שלושת הימים. מצבת קבר המיוחסת לגדעון, סמוך למקום. אל הארץ הטובה - בהוצאת יפה נוף - י. פוזן, ה'תשס"ו. מדיה וקבצים בנושא מצפה שלושת הימים בוויקישיתוף כביש זה הוא הכביש היחיד שמשמש את גבעות עולם והמאחזים הסמוכים. ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פרידריך פון ויזר

פרידריך פון וִיזֶר (Friedrich von Wieser; ‏15 ביולי 1851 - 22 ביולי 1926) היה כלכלן מן האסכולה האוסטרית ואחד מממשיכיו הבולטים של קרל מנגר. ויזר נולד בווינה ולמד סוציולוגיה באוניברסיטת וינה. באותה עת, הפך אחד מהתלמידים הבולטים של קרל מנגר, לצד אויגן פון בהם-באוורק, עמיתו, ידידו מילדות וגיסו. השניים שימשו בתפקיד חשוב של הכשרת הדור הבא של חניכי האסכולה האוסטרית, כמו לודוויג פון מיזס ופרידריך האייק. ויזר הרצה באוניברסיטה של וינה ובאוניברסיטת קארל בפראג, עד שנקרא לשמש כמחליפו של מנגר שפרש בווינה, בשנת 1903. בשלהי חייו, בשנת 1917 הפך לשר האוצר באוסטרו-הונגריה המתמוטטת. תרומותיו העיקריות של ויזר הם תיאורית ה"השלכה" הקובעת, בהתאם לתאוריית הערך השולי כי מחירם של גורמי הייצור נקבע על ידי מחירי התפוקה, ולא להפך, כפי שגרסו הכלכלנים הקלסיים. תרומה נוספת של ויזר הייתה תאוריית "עלות ההזדמנות", שלפיה עלות ייצורו של מוצר שווה לעלויות המוצר שניתן היה לייצר במקומו. תרומתו העיקרית של ויזר ברעיונותיו הייתה הרחבה של עקרון הערך השולי שהעלה מנגר קודם לכן גם לתחום הייצור וגורמי הייצור ואפשרה השמה של עקרון אחד לכל אורך השרשרת, ממוצרי הביניים ועד למוצר השלישי. עבודותיו המוכרות ביותר של ויזר הן "ערך טבעי" משנת 1889 שפרטה את תורת העלות החלופית שלו ואת תאוריית ההשלכה ו"כלכלה חברתית" משנת 1914 שהייתה ניסיון שאפתני להחיל את הכללים בעולם האמיתי. ערך טבעי -- 1889 מדיה וקבצים בנושא פרידריך פון ויזר בוויקישיתוף פרידריך פון ויזר, ברשת החברתית Goodreads פרידריך פון ויזר, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה פרידריך פון ויזר, באתר "Find a Grave" (באנגלית) פרידריך פון ויזר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
שימי ריגר

שמחה (שימי) ריגר (נולד ב-28 בינואר 1946) הוא כדורסלן עבר, מאמן עבר, ופרשן כדורסל ישראלי-אמריקאי של ליגת ה-NBA. ריגר ידוע בעברית המאונגלזת אשר בפיו, בחוש ההומור שלו, באהדתו לניו יורק ניקס ולמכבי גדרה. כמו כן בולטת הקריאה שהפכה לסמלו המסחרי – "רק רשת". ריגר נולד במנהטן שבניו יורק למשפחה אורתודוקסית. לאחר שסיים תואר בישיבה יוניברסיטי (במדיה גם שיחק כדורסל), עלה בשנת 1967 לישראל. שיחק כרכז במספר קבוצות כדורסל, בהן מכבי חיפה ומכבי פתח תקווה. בהמשך פנה לקריירת אימון ואימן בין השאר את הפועל גבת/יגור, מכבי חיפה, בית"ר תל אביב, מכבי חדרה, הפועל רמת גן, הפועל תל אביב, עימה העפיל לחצי גמר גביע קוראץ', והפועל ירושלים, איתה עלה לליגה הראשונה. במקביל, אימן ומאמן קבוצות נוער שונות. החל משנות התשעים משמש כפרשן כדורסל בערוץ הספורט. מפרשן בעיקר משחקי ליגת ה-NBA וכדורסל מכללות. ב-1999 הופיע בסדרה "שמש", בפרק ה-16 של עונתה השלישית, שנקרא "הליגה למקומות עבודה". בשנת 2013 השתתף בצילומי העונה השנייה של תוכנית הדוקו-ריאליטי "גולסטאר". בשנת 2016 יצא ספרו האוטוביוגרפי "לא רק רשת" בשיתוף עם יוסי כהן, בפרויקט מימון המונים, באתר הדסטארט. שימי ריגר הוא נכדו של הרב שמחה זליג ריגר, דיין מבריסק וממקורבי רבי חיים מבריסק. מנישואיו לניטה יש לו בת ושני בנים – אחד מהם הוא יונתן ריגר, המשמש ככתב התרבות של חברת החדשות. מדיה וקבצים בנושא שימי ריגר בוויקישיתוף שימי ריגר, ‏בין חיים למוות, באתר ערוץ הספורט, 22 בספטמבר 2015 שי גל, ‏"אלוהים לא קיבל אותי: אוהד הפועל והניקס, תסבול", באתר ‏מאקו‏, 27 במאי 2016 דותן מלאך, מקור ראשון, "מכבי ושמעון מזרחי הרגו את הכדורסל בארץ", באתר nrg‏, 4 בנובמבר 2016 אנשים, ‏יונתן ריגר: "שמנו מוזיקה ושתינו וודקה, האחיות היו בהלם", באתר ‏מאקו‏, 19 באוגוסט 2018 רותי זוארץ, ‏השמיים יכולים לחכות: פרשן הכדורסל שראה את סוף הדרך, באתר מעריב אונליין, 21 ביולי 2016
מגלופוליס (יוון)

מֵגָלוֹפּוֹלִיס, או מגלופולי (ביוונית: Μεγαλόπολη - עיר גדולה), היא עיר יוונית ביחידה האזורית ארקאדיה שבחצי האי פלופונסוס. זהו גם שמה של בירתה הקדומה של ארקאדיה מתקופת יוון העתיקה, שעל חורבותיה בנויה העיר החדשה. העיר נמצאת כ-30 קילומטר מטריפוליס, וממוקמת ליד הר טאיגטוס ואחד מאפיקי נהר האלפיוס. אוכלוסייתה מנתה ב-2011 כ-10,000 איש, והיא הקהילה היחידה במערב ארקאדיה שממשיכה לגדול. העיר נוסדה ב-369 לפנה"ס, לאחר קרב לאוקטרה ביוזמתו של המצביא אפמינונדס איש תבאי. אפמינונדס הקים אותה כעיר בירה לברית הארקאדית, במטרה ליצור משקל נגד לספרטה בפלופונסוס, כאשר העיר הורכבה מאיחוד של כ40 יישובים, וישובה בכוח בארקאדים מרחבי החבל. בשטחה נבנו מוסדות הברית, שהחשוב בהם היה התרסליון, בית מועצת העיר. העיר התחרתה בערים מנטיניאה וטאגה, ומעמדה כבירת הארקאדים היה חלש וזמני. לאחר תבוסת תבאי ליד מנטיניאה ב-362 לפנה"ס, ושבירת כוחה, פרצו מהומות במגלופוליס. בסוף המאה הרביעית לפנה"ס מנתה העיר כ-60,000 נפש. ב-235 לפנה"ס הצטרפה העיר לברית האכאית, וב-223 לפנה"ס נכבשה ונהרסה על ידי קלאומנס השלישי מלך ספרטה. לא ברור מה שרד מהעיר לאחר הכיבוש הספרטני אולם ידוע שלאחר תבוסת הספרטנים על ידי אלכסנדר מוקדון והברית האכאית, השתררה בעיר מתיחות בין התושבים ובין הגולים שחזרו אליה. עם ניצחון הרומאים ב-146 לפנה"ס על הברית האכאית עברה מגלופוליס, יחד עם כל הערים האכאיות לשליטתה. בן תקופתו של אוגוסטוס, סטרבו מתאר את העיר כ"שממה גדולה". העיר איבדה כמעט כל חשיבות ועברה, יחד עם כל ארקאדיה, לידי האימפריה הביזנטית עם פיצול הקיסרות הרומית. בין השנים 1205–1429 נכללה בנסיכות אכיאיה הפרנקית, מ-1458 הייתה תחת שלטון טורקי, ומ-1832 נכללה במדינה המודרנית של יוון. העיר הייתה ידועה גם בשם סינאנאו עד המאה ה-19, וישנה אפשרות שהעיר המודרנית של מגלופוליס אינה קשורה למגלופוליס העתיקה. ב-1993 הרסה שרפה חלקים נרחבים ממזרח העיר, וסביבתה, מעריכים ש-5000–6000 קמ"ר של אדמה נשרפו. ההיסטוריון פוליביוס נולד במגלופוליס. בעיר המודרנית, המהווה גם את בירתה המנהלית של נפה בשם זו, קיימים 3 בתי ספר, אולם קונצרטים ציבורי, מלונות, בנקים, משרד דואר, כנסיות, ומספר כיכרות, שאחת מהם נמצאת בלב העיר. חורבות מגלופוליס הישנה, ובפרט הריסות התיאטראות שם, הנמצאות מצפון מזרח לעיר, מהוות אתר משיכה תיירותי וארכאולוגי גדול לעיר. ישנה תחנת רכבת בעיר שמחברת אותה עם ארגוס וטריפוליס וקלמטה, כביש מהיר העובר מדרום מערב לעיר, וכביש מהיר חדש, המחבר בין אתונה וקלמטה, עוקף את העיר החל מ-2002. האזורים סביב העיר הם בין אזוריה החקלאים המובהקים של ארקאדיה. מדיה וקבצים בנושא מגלופוליס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מגלופוליס (ביוונית) מגלופוליס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) יוסף בן מתתיהו, נגד אפיון, מאמר שני, פרק ז: "פוליביוס איש מגלופוליס".
קונקס סאות' סנטרל

קונקס סאות' סנטרל (דרום-מרכז) הייתה מפעילת רכבות קצרת-ימים בממלכה המאוחדת. החברה הייתה בבעלות קבוצת קונקס, והפעילה רכבות תחת שם המותג קונקס בין אוקטובר 1996 ועד אמצע 2001. החברה הפעילה רכבות נוסעים ששירתו את המחוזות סארי, מזרח סאסקס ומערב סאסקס, וחלקים מהאפשייר. הרשת הייתה בעבר חלק מהאזור הדרומי של חברת הרכבות הלאומית בריטיש רייל, ורשת דרום-מזרח של החברה. לפני ההפרטה אזור הזיכיון שניתן לקונקס סאות' סנטרל נקרא נטוורק סאות'-סנטרל (רשת דרום-מרכז). רכבות החברה שירתו את תחנות הטרמינל הלונדוניות ויקטוריה ולונדון-ברידג' (גשר לונדון). במקור הזיכיון נועד להמשיך עד 2006, אבל קונקס סאות' סנטרל איבדה את הזיכיון באוקטובר 2000. הזיכיון ניתן מאוחר יותר לחברת גו-ויה שתיתגה מחדש את הרשת בשם "סאת'רן" (דרומי). קונקס סאות' איסטרן מדיה וקבצים בנושא קונקס סאות' סנטרל בוויקישיתוף
קונקס סאות' איסטרן

קונקס סאות' איסטרן הייתה מפעילת רכבות בממלכה המאוחדת. החברה הייתה בבעלות קבוצת קונקס, ופעלה בין 14 באוקטובר 1996 ל-9 בנובמבר 2003. החברה הפעילה שירותי נוסעים בדרום לונדון ובמחוז קנט. הרשת הייתה בעבר חלק מהאזור הדרומי של חברת הרכבת הלאומית בריטיש רייל, ומאוחר יותר רשת דרום-מזרח של החברה. רשת הרכבות הדרום מזרחית העמוסה הפעילה רכבות לתחנות הטרמינל הלונדוניות ויקטוריה, צ'ארינג-קרוס וקאנון-סטריט, כאשר הרכבות לשתי האחרונות עברו דרך תחנת לונדון-ברידג'. החברה התפרסמה בכך שהבטיחה רכבות באורך 12 קרונות ברשת ללא אספקת חשמל מתאימה, בכך שגידרה תחנות כדי להוריד את מספר נוסעי החינם ורמת הוואנדליזם, ובכך שהיא ניסתה להתגבר על הגבלות ההעמסה על ידי הזמנת רכבות חדשות ללא תאי שירותים. (משך הנסיעה בקווים הפרבריים של החברה היה עד שעה, בקווים הבינעירוניים עד שעתיים) הזיכיון נועד במקור להמשיך עד שנת 2011, אך ביולי 2003 הרגולטור הבריטי - רשות הרכבות האסטרטגית החליט לסיים את זיכיונה של קונקס סאות' איסטרן בסוף שנת 2003 עקב מה שהרגולטור כינה "ניהול פיננסי גרוע". קונקס סאות' איסטרן איבדה את הזיכיון בחצות של 8 בנובמבר 2003 כאשר שירותי הרכבות שלה הועברו לסאות' איסטרן טריינס (רכבות דרום-מזרחיות), חברה בת בבעלותה המלאה של רשות הרכבות האסטרטגית. קונקס סאות' סנטרל מדיה וקבצים בנושא קונקס סאות' איסטרן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קונקס סאות' איסטרן
גברת דאוטפייר

גברת דאוטפייר (באנגלית: Mrs. Doubtfire) הוא סרט דרמה-קומי, המגולל את סיפורו של דניאל הילארד, המגולם על ידי השחקן רובין ויליאמס. הילארד הוא מובטל גרוש ואב לשלושה ילדים (נטלי, כריס ולידיה). הסרט מתאר את ניסיונותיו הנואשים להיפגש עם ילדיו על ידי התחזות לאומנת אנגלייה בשם "גברת דאוטפייר". הסרט יצא בשנת 1993 והוא מבוסס על הרומן "מאדאם דאוטפייר" שנכתב על ידי אן פיין. הוא בוים על ידי כריס קולומבוס, ומלבד רובין ויליאמס מככבים בו גם פירס ברוסנן, סאלי פילד, רוברט פרוסקי והארווי פירסטיין. צלם הסרט היה דונלד מקאלפיין והמוזיקה נכתבה על ידי האוורד שור. הסרט זכה ב-2 פרסי גלובוס הזהב בקטגוריות סרט הקומדיה הטוב והשחקן הקומי הטוב שהוענק לרובין ויליאמס, כמו כן זכה בפרס אוסקר לאיפור ולעיצוב השיער הטובים ביותר. מירנדה, אשתו של דניאל הילארד, גיבור הסרט ומדבב המתגורר בסן פרנסיסקו, מחליטה להתגרש ממנו. בית המשפט מעניק למירנדה משמורת על הילדים, ומרשה לדניאל לארח אותם רק בימי שבת. זאת מפני שדניאל לא עובד ומתגורר אצל אחיו. השופט קובע כי בעוד 90 יום תתעדכן ההחלטה בהתאם להתפתחויות. דניאל מסרב להשלים עם הגזרה שהטיל עליו בית המשפט, והוא מחליט להפר את פסק הדין ולפגוש את ילדיו בדרך לא שגרתית. הוא מתחפש לאלמנה אנגלייה בת 60 בשם "גברת דאוטפייר" ומתקבל לעבודה בבית גרושתו בתור השמרטפית. אחיו, שידוע כמומחה להכנת תחפושות, עוזר לו בהכנת התחפושת. במסגרת תפקידו החדש מתנסה דניאל בעבודות בית כמו בישול וניקיון. כעבור זמן לא רב מגלים ילדיו הגדולים את סודה של ה"מטפלת" החדשה, אולם הם מחליטים לשתף פעולה עם אביהם ולשמור על סודו. כ"גברת דאוטפייר" מנסה דניאל בכל הזדמנות לשבח את בעלה לשעבר באוזני מירנדה, ובנוסף מנסה להשפיל את בן זוגה החדש, סטו, ולגרום לכך שיפרדו. ההתחזות באה לסופה כאשר המשפחה יוצאת לארוחת ערב לכבוד יום ההולדת של מירנדה. באותו ערב ובאותה מסעדה יש לדניאל גם פגישה עסקית עם מנהל תחנת טלוויזיה. בערב זה נאלץ דניאל לתמרן ביו השולחנות ובין הזהויות שלו. בסופו של דבר מתגלה התרמית כאשר המסכה נושרת מפניו של דניאל במהלך תמרון היימליך שהוא מבצע בסטו. בתום 90 הימים מתקיים דיון נוסף בבית המשפט. השופט ששמע על מעלליו של דניאל מחליט שמעתה ואילך ביקורי הילדים אצלו יהיו תחת פיקוח. מירנדה לא מצליחה למצוא מחליפה ראויה לגברת דאוטפייר. יום אחד היא מגלה שגברת דאוטפייר מגישה תוכנית לילדים בטלוויזיה. מירנדה מגיעה לאולפן, מתנצלת בפני דניאל על העוול שנגרם לו, ומזמינה אותו לחלוק ביניהם את המשמורת. ב-2023 עלתה הפקה בימתית מוזיקלית לסרט בווסט אנד של לונדון, בכיכובו של השחקן האנגלי גבריאל ויק. בהפקה העכשווית הוכנסו גם בדיחות וחיקויים על בוריס ג'ונסון והנסיך הארי. מדיה וקבצים בנושא גברת דאוטפייר בוויקישיתוף "גברת דאוטפייר", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "גברת דאוטפייר", באתר נטפליקס "גברת דאוטפייר", באתר AllMovie (באנגלית) "גברת דאוטפייר", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "גברת דאוטפייר", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "גברת דאוטפייר", באתר Metacritic (באנגלית) "גברת דאוטפייר", באתר אידיבי "גברת דאוטפייר", באתר דיסני+ סרטים (באנגלית) "גברת דאוטפייר", באתר Hulu סרטים (באנגלית) "גברת דאוטפייר", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) וואלה סרטים - גברת דאוטפייר(הקישור אינו פעיל) האוזן השלישית ירון פריד, כשפוטין פגש את גברת דאוטפייר: להיטי הקיץ של ווסט אנד בלונדון, באתר כלכליסט, 2 באוגוסט 2023
ימים ואוקיינוסים

ים הוא גוף גדול של מים מלוחים, המופרד מן האוקיינוס ביבשת, אי או ארכיפלג, אך עדיין מקושר אליו. אם מקווה מים גדול סגור מכל צדדיו ביבשה, אז הוא נקרא "אגם" ולא ים, אם כי ישנן מספר אגמים אשר נהוג לקרוא להן בשם "ים", כמו למשל ים המלח, ים כנרת והים הכספי. ישנם ימים אשר מוקפים ביבשה מ-3 צידיהם, ולפיכך עונים גם להגדרת מפרץ. במקרים אלו ההחלטה לכנותם "ים" ולא "מפרץ" נובעת בדרך כלל מהיותם גדולים יותר (ים אוחוצק, הים האגאי) ו/או סגורים יותר (הים האדום, הים השחור). עם זאת, כללים אלו אינם חד-משמעיים, ולעיתים ההחלטה אם לקרוא לגוף מים "ים" או "מפרץ" היא שרירותית. דוגמאות למקרים שסותרים את הכללים הם המפרץ הפרסי (למרות היותו כמעט לגמרי סגור), מפרץ מקסיקו ומפרץ הדסון (למרות שהם גדולים מרוב הימים המוכרים). ימים מובדלים מאוקיינוסים בגודלם הקטן יותר. במקרה זה, בשונה משתי הדוגמאות הקודמות, אין בלבול בין שני המושגים, שכן רשימת האוקיינוסים קצרה במיוחד וכוללת רק את (מסודרים לפי הגודל) האוקיינוס השקט, האוקיינוס האטלנטי, האוקיינוס ההודי, ואוקיינוס הקרח הצפוני (ארגון ההידרוגרפיה הבינלאומי דן גם בהגדרת האוקיינוס הדרומי, אולם נכון ל-2017 טרם התקבלה החלטה סופית בנושא). בחלק מהמקרים הסיבה ששם מסוים הכה שורש היא בעיקרה תרבותית: הים האגאי למשל, נקרא בפי העות'מאנים על בסיס שמות מהמיתולוגיה היוונית. הים הערבי מציין את השליטה הערבית הממושכת בסחר דרכו. באופן דומה השתמר שם של ימות (הכנרת, ים המלח, הים הכספי ועוד) בתור ים - תרבות אחת או יותר בעבר התייחסה לגוף המים בתור ים, והשם הכה שורש. דוגמה לוויכוח פוליטי דומה שקיים בימינו היא הקרב שמנהלות חלק ממדינות ערב כנגד השם "המפרץ הפרסי". בתרבות הערבית הוא מוכר בתור "המפרץ הערבי" וכמובן שיש לשם משמעות פוליטית. דוגמה דומה היא ים סרגסו, שהוא אזור בלב האוקיינוס האטלנטי שמאופיין באוכלוסיית אצות עשירה ואינו עונה להגדרה המקובלת של ים. גאוגרפיה פיזית - מונחים