laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ירין שחף

ירין שחף (נולד ב-1962 בתל אביב) הוא מאפר, מרצה על איפור, ובעל בית ספר למקצועות האיפור. ב-1979 סיים לימודי איפור ב-Giorgio Make-up School בפירנצה שבאיטליה. עם שחרורו מצה"ל, בשנת 1983, התמנה למאפר הראשי של רבלון ישראל ועבד במקביל כמאפר בהפקות אופנה, פרסומות, סרטים ומופעים. במסגרת שירות המילואים התמנה ירין כמאפר הראשי של חיל הרפואה בצה"ל ועסק בהדמיות איפור פציעות והסוואות. בשנת 1986 הקים את בית הספר למקצועות האיפור. במקביל להוראת איפור מקצועי בבית ספרו, מלמד שחף איפור מקצועי בבתי ספר בעולם (Make Up Institute בסטוקהולם שבשוודיה, Beni Durrer בברלין שבגרמניה). בשנת 2015 הקים את "בית ירין שחף" בתל אביב, בית הספר למקצועות היופי. בבית הספר כיתות לימוד להכשרת מאפרים, מעצבי שיער וסטייליסטים, לצד גלריה לאמנות בה מוצגות תערוכות מתחלפות של אמנות מודרנית. בשנת 2021 הקים סניף נוסף בחיפה, בסמוך למרכזית המפרץ. בשנת 2018 נבחר "ירין שחף" כבית הספר לאיפור הטוב בישראל מטעם I.U.M – האיגוד הבינלאומי לבתי ספר לאיפור. בשנת 2001 הקים את מיזם "ירין שחף למען הקהילה", שבו בוגרי בית ספרו מתנדבים ומאפרים במופעים שונים המהווים מנוף לגיוס כספים לבתי חולים ועמותות שונות כגון עמותת עלם, האגודה למלחמה בסרטן, כתף לחייל והאגודה למען החייל. שחף נשוי ואב לשתי בנות. אתר האינטרנט הרשמי של ירין שחף ירין שחף, ברשת החברתית פייסבוק לימור גריזים-מגן, ירין שחף: "איפור לא חייב להיות יקר", באתר nrg‏, 10 בפברואר 2014 אלעד בילו, "הרבה גלריות הן של נשות יהלומנים משועממות", באתר כלכליסט, 30 במאי 2016 אודות, באתר ירין שחף
הצופה מארץ הגר

הצופה מארץ הגר: עיתון עברי מוקדש לחכמת ישראל וספרותו ולאחר מכן הצופה לחכמת ישראל היה כתב עת לחכמת ישראל שנדפס בעברית בבודפשט בירת הונגריה ("ארץ הגר" בכינויה הרבני) בין השנים תרע"א-תרע"ה (1910–1914) בשם "הצופה מארץ הגר" ובין השנים תרפ"א-תרצ"א (1921–1931) במתכונת דומה מאוד בשם "הצופה לחכמת ישראל". כתב העת לא הופיע בשנות מלחמת העולם הראשונה. השקפת כתב העת ורבים ממחברי המאמרים שבו נבעו מתוך היהדות הניאולוגית. מטרת כתב העת הייתה ”לאצור בקרבו גנזי העבר, להביא בחשבון מפעלותיה הכבירות של אנשי הרוח מדורות שחלפו, ולהשקיף גם על השאיפות המדעיות של ההווה” (דברים בפתח החוברת הראשונה של "הצופה לחכמת ישראל"). הוא פרסם מחקרים מקוריים והביא לראשונה בדפוס בעברית קטעי ספרים וכתבי יד יהודיים עתיקים מהגניזה הקהירית ועד מדרשים, פיוטים, חליפת מכתבים בין חכמים ודברי הגות שלא יצאו לפני כן בדפוס. כמו כן שימש כתב העת במה לפרסום וביקורת ספרים חדשים בתחום, שיצאו על ידי מלומדי חכמת ישראל ברחבי העולם, במדור שנקרא "לשכת ספרים"). העורך הראשי של כתב העת היה ד"ר יהודה אריה בלוי (אנ'), אליו הצטרפו ד"ר הרב צדוק העוועשי (ברוב הגיליונות), ד"ר יחיאל מיכל הכהן גוטמן (גר'), ד"ר מאיר צבי וייס, ד"ר מרדכי קליין ואחרים, כולם מורים בבית המדרש לרבנים בבודפשט. צדוק העוועשי היה גם "רב ודרשן בק"ק [קהילת קודש] בודאפעשט". כתב העת יצא במתכונת של רבעון, פעם בשלושה חודשים; בכל חודש יצאה "חוברת", שאיגדה שלושה-ארבעה "גליונות" בני 64 עמודים. כל ימיו נאבק כתב העת בקשיים כלכליים משום שיצא בהוצאה פרטית, על סמך כספם של המוציאים לאור וכספי המנויים הקבועים (הגיליון נוקב בתמחור עבור מנויים בארצות הברית, בריטניה, גרמניה, צרפת והולנד). הצופה לחכמת ישראל מתעתד כעת לשוב אל משמרתו ולהתמיד כהונתו בהיכל התורה והחכמה באמצעות שפתנו הקדושה. השפה העבריה כלי מבטא טבעי היא לחכמת היהדות. שתיהן קשורות זו בזו קשר אמיץ לא ינתק לעולם... חומר רב של ספרים שלמים או קטועים ושרידים שנשארו בכתב יד טמונים בביבליותיקאות מפורסמות, או גנוזים תחת משואות העבר ומחכים לגואל ופותר, רבם ככלם עברים הם ובעברית צריכים לצאת לאור ראשונה... ואולם חשיבות השפה העבריה אינה מצטמצמת על קימה והידור שבפני זקנה ושיבה בלבד. אין תשמישה מוגבלת ומוקדשת ליחידי סגלה בלבד לפתור בה חידות מני קדם... היא אינה ירושת־אבות בלבד, אבל גם נחלת בנים ובניה ישמרו לה אמונתם ובריתם. הברית הנאמנה הזאת היא היא היסוד, אשר עליו אנו בונים תקוותינו היותר יקרות וחביבות בעתיד, והיא היא המעין, אשר ממנו נשאב כח והתעוררות למלאכתנו זו אשר נגשנו אליה כעת, אל שכלול עתון מדעי מוקדש לחכמת ישראל בכלל בחקר ספרתנו הישנה והחדשה גם יחד... נתאמץ להודיע טיבן של ספרים חדשים ולתת להם פרסום בין קהל הקוראים. הצופה יהיה למזכיר נאמן למפעלות סופרינו ולידיעות ביבליוגרפיות היותר חדשות. — דברים בפתח החוברת הראשונה של "הצופה לחכמת ישראל" הצופה לחכמת ישראל, שנה חמישית (1921) (לאחר ארבע שנות "הצופה מארץ הגר" וההפסקה שנכפתה עקב מלחמת העולם הראשונה) הצופה לחכמת ישראל, שנה שישית (1922) הצופה לחכמת ישראל, שנה שמינית (1924) הצופה לחכמת ישראל, שנה תשיעית (1925) הצופה לחכמת ישראל, שנה עשירית (1926) הצופה לחכמת ישראל, שנה אחת-עשרה (1927) הצופה לחכמת ישראל, שנה שתים-עשרה (1928) הצופה לחכמת ישראל, שנה שלוש-עשרה (1929) הצופה לחכמת ישראל, שנה ארבע-עשרה (1930) הצופה לחכמת ישראל, שנה חמש-עשרה (1931), חוברת ראשונה אלכסנדר מרכס, ‏הצופה לחכמת ישראל, הדואר, 1925, באתר Academia.edu
בלגראנו (כדורגל)

קלוב אתלטיקו בלגראנו (בספרדית: Club Atlético Belgrano) היא קבוצת כדורגל מהעיר קורדובה שבארגנטינה. מאז טורניר האפרטורה של שנת 2011 משחקת הקבוצה בליגת המשנה הארגנטינאית. הפיראטים נחשבים למועדון הכדורגל הבכיר של העיר קורדובה. היריבות הגדולה של העיר היא בין בלגראנו לקבוצת הכדורגל טאז'רס דה קורדובה. הקבוצה נוסדה בשנת 1905 בידי קבוצה של נערים, נשיאה הראשון של הקבוצה היה ארטורו אורגז, בגיל 14. הקבוצה קרויה על שם גנרל מנואל בלגראנו, דמות היסטורית בתולדות ארגנטינה, צבעי המועדון נלקחו מדגל ארגנטינה, שנוצר על ידי בלגראנו. ב-17 במרץ 1929, נוסד האצטדיון חיגנטה דה אלברטי, שהיה אחד מהאצטדיונים הראשונים בארגנטינה. הקבוצה זכתה ב-24 אליפויות בליגה המקומית של קורדובה: 1913, 1914, 1917, 1919, 1920, 1929, 1930, 1931, 1932, 1932, 1933, 1935, 1936, 1937, 1940, 1946, 1947, 1950, 1952, 1955, 1957, 1971, 1973. ב-1992 הקבוצה הגיע לראשונה לליגת העל הארגנטינאית ושיחקה שם עד 2002 למעט עונות 1996 ו-1997. הקבוצה שבה לליגת העל גם בעונת 2006/07, אך בסופה ירדה לליגה השנייה. בסוף טורניר הקלאוסורה של שנת 2011 שיחקה הקבוצה מול קבוצת ריבר פלייט צמד משחקים על הזכות לשחק בליגה הראשונה לאחר שסיימה במקום הרביעי בליגת המשנה בארגנטינה. במשחק הראשון בקורדובה ניצחה בלגראנו 2:0 ובמשחק השני באצטדיון המונומנטל של ריבר סיימו הקבוצות בתוצאה 1:1, מה שהיווה תפנית היסטורית: לראשונה ב-110 שנותיה שיחקה ריבר פלייט עונה אחת בליגת המשנה בארגנטינה. בלגראנו העפילה לאחר צמד משחקי המבחן לליגת העל הארגנטינאית. שלושת השחקנים המפורסמים ששיחקו בקבוצה הם אוסבלדו ארדילס, שיחק ב-1974 והיה שותף לזכיית נבחרתו בגביע העולמי, לואיס פביאן ארטימה, ששיחק בין 1992-2001, וחוסה ריינלדי, ששיחק בין 1967-1974. מדיה וקבצים בנושא בלגראנו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בלגראנו (בספרדית) בלגראנו, ברשת החברתית פייסבוק בלגראנו, ברשת החברתית אקס (טוויטר) בלגראנו, ברשת החברתית אינסטגרם בלגראנו, סרטונים בערוץ היוטיוב
שיר נפוליטני

שיר נפוליטני הידוע גם כ"קנצונה נפוליטנה" או "קנצונטה" (נפוליטנית: A canzóne napulitana'; איטלקית: Canzone Napoletana) הוא סוגה מוזיקלית של שיר המיועד בדרך כלל לקול טנור או בריטון ומושר בשפה הנפוליטנית, בליווי כלים. התמה המרכזית של השיר היא אהבה, והוא יכול להיות סוג של סרנדה. השיר הנפוליטני מבוסס על יסודות מסורתיים עממיים מנאפולי והסביבה ועל יסודות קלאסיים - סגנון האריות האופראיות. הקנצונות הנפוליטניות נכנסו לרפרטואר של זמרי אופרה גדולים והתפרסמו על ידי כך בכל העולם. עם השירים הנפוליטניים הידועים נמנים "סנטה לוצ'יה", "פוניקולי פוניקולה", "או סולה מיו" ו"מרוצלה". השיר הנפוליטני, שצמח מתוך השירה העממית (בין השאר מן הוילנלה מן המאה ה-16), קיבל צורה רשמית ב-1830, שנה בה נוסד פסטיבל פיידיגרוטה (Piedigrotta) לכבוד כנסיית המדונה של פידיגורה בנאפולי. השיר הזוכה בפסטיבל באותה שנה היה Te voglio bene assaie, אותו הלחין מלחין האופרה גאטנו דוניצטי. הפסטיבל התקיים עד 1950. השירים הנפוליטניים נפוצו מחוץ לאזור נאפולי הודות למהגרים הרבים מאזור זה בין 1880 ו-1920, ובפרט הודות לזמר אנריקו קארוזו, שנהג לשיר כהדרן, לאחר הופעות אופרה במטרופוליטן אופרה בניו יורק, שירים נפוליטניים. כך הפך קארוזו את השיר הנפוליטני לפופולרי בארצות הברית בראשית המאה ה-20. שירים נפוליטניים, בביצוע אותנטי לכאורה, שולבו בפסקוליהם של סרטי הנאו-ריאליזם האיטלקי שהיו פופולריים בעולם בשנות ה-50 של המאה ה-20. בשנות ה-60 של המאה ה-20 היה מרינו מריני לכוכב שירים נפוליטניים בינלאומי. גם שלושת הטנורים (פלאסידו דומינגו, חוזה קררס ולוצ'אנו פבארוטי), שהיו פופולריים מאוד בשנות ה-90 של המאה ה-20, שילבו שירים נפוליטניים בין אריות אופראיות ששרו. דומינגו הקליט תקליט שלם בשם Italia ti amo, שכולו שירים נפוליטניים. גם זמרים איטלקים מפורסמים אחרים כג'וזפה די סטפנו ואנדראה בוצ'לי הקליטו שירים נפוליטניים רבים ומשלבים אותם בהופעותיהם. אף על פי שהשיר הנפוליטני מושר בדרך כלל על ידי גברים, ישנן גם זמרות השרות שירים נפוליטניים, שהבולטות בהן הן מינה אנה מציני (Mina Anna Mazzini; מוכרת בשם הבמה "מינה") ופייטרה מונטקורווינו (Pietra Montecorvino). גם כותבים שאינם מנאפולי כתבו שירים נפוליטניים בנפוליטנית. הבולט בהם היה גבריאלה ד'אנונציו. רשימת שירים נפוליטניים ומילותיהם תווים לשירים נפוליטניים
שריונית סיור M3

שריונית הסיור M3 (באנגלית: M3 Scout Car) הידועה גם בתור שריונית וייט (באנגלית: White Car) על שם יצרן המנוע שלה חברת וייט, היא שריונית קלה אמריקנית בעלת הנעה 4X4 שיוצרה עבור הצבא האמריקני וצבאות בעלות הברית בתקופת מלחמת העולם השנייה. שריונית זאת הוגדרה כשריונית סיור ופיקוד, ושמשה למספר מטרות כגון סיור, רכב פיקוד, קישור אמבולנס וכדומה. בתקופת מלחמת העולם השנייה נבנו על ידי התעשיות האמריקניות למעלה מ-20,000 יחידות. כך למשל כאשר פלשו הכוחות האמריקנים לצפון אפריקה בפקודו של גנרל פאטון, שמשה שריונית כזאת כרכב הפיקוד שלו. תכנון השריונית החל בחברת המכוניות והמשאיות וייט בשנת 1937. היה לה שריון הקפי בעובי של 6.4 מ"מ. הנעה של כל ארבעת הגלגלים בצורה קבועה ללא יכולת שינוי לשניים בלבד. תיבת הילוכים עם ארבעה הילוכים ללא מערכת סינכרוניזציה להקלת העברתם. כמו כן היו לה שני הילוכים מיוחדים לשטח. הייתה מצוידת במערכת בלימת זעזועים שהתבססה על קפיצי עלים. ההגה היה ללא מערכת שמן שגרם לנהיגה די קשה בשטח. מצד שני הייתה מצוידת במערכת בלמים משוכללת לזמנה שהתבססה על ואקום שהקל על הבלימה. רוחב מפתח הגלגלים היה 3.3 מטרים, מידות הצמיגים היו 220 מ"מ רוחב ו-510 מ"מ קוטר. בשריונית נעשה שימוש בגלגלים סטנדרטיים של 12 פליי. מכל הדלק הכיל 110 ליטרים דלק. ההזמנה הראשונה המקורית הייתה של 64 יחידות שסופקו לבריגדה השביעית הקלה. לאחר מכן החליט הצבא לאמץ גרסה משופרת שנקראה M3A1. גרסה זו כללה תא לחימה רחב וארוך יותר, וכן בחזית הפגוש הקדמי הותקן תוף עגול ממתכת שנועד לשיפור יכולת חציית תעלות ומכשולי קרקע. השריונית נשאה שבעה לוחמים ואפשרה לייצר אש משלושה מקלעים: מקלע כבד אחד בחזית מסוג בראונינג 0.5, וכן שני מקלעי בראונינג 0.3 שהותקנו על מסילת מתכת שהייתה בהיקף תא הלחימה. תכנון השריונית השפיע ישירות על תכנון וייצור הזחל"מ הראשון: זחל"ם M3. כמו כן השפיע ישירות על מתכנני הנגמ"ש הסובייטי BTR-40 שיוצר לאחר מלחמת העולם השנייה. שרות מבצעי ראשון עשו השריוניות האלה בפיליפינים בשנת 1941. כמו כן הן היו בשימוש בצפון אפריקה ובפלישה לסיציליה. השימושים המסורתיים היו לצורכי תצפית, מודיעין וסיור. כמו כן שמשו כרכב פיקוד וכאמבולנסים. באופן מוגבל ביותר גם כרכב קרבי. באמצע שנת 1943 התבררו ללא כל ספק מגבלותיה בשדה הקרב: חלק עליון פתוח ופגיע, שריון הקפי דק יחסית, מגבלות תנועה בשטח ונהיגה קשה. בשנה זו החליף הצבא את השריונית הזאת בשריונית מתקדמת יותר מסוג M8 וכן בשריונית מסוג M20. חלק קטן נשמר ולקח חלק בפלישה לנורמנדיה בשנת 1944. חלק אחר נשלח לזירת האוקיינוס השקט אולם לא לקחו חלק בקרבות. במסגרת הסכמי החכר והשאל נשלחו 3,034 שריוניות לברית המועצות. שריוניות אלה היו בשירות הצבא הסובייטי עד 1947. במסגרת אותו הסכם הן הועברו לצבא הבריטי, לצבא צרפת החופשית וליחידות צבא בלגיות וצ'כוסלובקיות שלחמו במסגרת הצבא הבריטי. ערך מורחב – שריונית וייט בחודש מרץ 1948 הגיעה לארץ אונייה שהביאה 20 שריוניות M3. על בסיס שריוניות אלה ומספר דגמים נוספים החלו ביחידת שמ"ש (שרות המשוריינים) לבנות את השריונית הישראלית הראשונה עם צריח מסתובב. בסוף שנות התשעים הייתה הרפובליקה הדומיניקנית המדינה היחידה שעדיין השתמשה בשריוניות האלה. מדיה וקבצים בנושא שריונית סיור M3 בוויקישיתוף
חיטהורן

חיטהורן (בהולנדית: Giethoorn) היא עיירה השוכנת במחוז אוברייסל שבהולנד. השם חיטהורן הוא שיבוש של הפירוש ההולנדי ל"קרני עיזים". שמה ניתן לה על ידי המתיישבים הראשונים שהגיעו לאזור בשנת 1230 לערך. חיטהורן נקראת גם "ונציה של הצפון" או "ונציה של הולנד" מכיוון שבחלק הישן של העיירה לא נבנו שבילים, ולכן התחבורה היחידה בה נעשתה על ידי שיט בתעלות. כיום, חיטהורן היא אחת העיירות המתוירות והידועות ביותר בהולנד. בעיירה החדשה ישנם כבישים וכמעט ולא משתמשים בסירות לצורכי תחבורה, אולם ניתן לשכור סירות לשיט בתעלות ובאגמים. כמו כן עומדים לרשותם של המבקרים ושל המקומיים בעיירה בתי קפה ומסעדות. אתר האינטרנט הרשמי של חיטהורן חיטהורן - שיט על תעלות בונציה של הולנד  - הולנד | מדריך למטייל העצמאי, באתר הולנד | מדריך למטייל העצמאי, ‏3 בספטמבר 2023 מהי ונציה של הולנד?, באתר אנציקלופדיה אאוריקה ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של הולנד ובנושא יישובים באירופה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אויבי הציבור

אויבי הציבור (באנגלית: Public Enemies) הוא סרט פשע אמריקאי שיצא בשנת 2009 ומבוסס על סיפורו של שודד הבנקים ג'ון דילינג'ר. הסרט בוים על ידי מייקל מאן, שהיה שותף גם בהפקה ובכתיבת התסריט. התסריט התבסס על ספרו של בריאן בורו בנושא זה. בסרט מגלם כריסטיאן בייל את מלווין פרביס, סוכן FBI שמנסה לעצור את הפושעים ג'ון דילינג'ר (ג'וני דפ), בייבי פייס נלסון (סטיבן גראהם) ו"פריטי בוי" פלויד (צ'נינג טייטום), שפעלו בתקופת השפל הגדול במערב ארצות הברית ומשכו תשומת לב תקשורתית. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסרט מתחיל ב-1933, על רקע השפל הכלכלי הגדול בארצות הברית, בשנות ה-30, כשהפשע הוא עניין שבשגרה ומפרי חוק הם רוקסטארים. שודדים וכנופיות נמצאים בכל מקום ובכל זמן. כשהמבוקש, הידוע, והמסוכן מכולם הוא ג'ון דילינגר (ג'וני דפ). כאשר גו'ן משתחרר מבית הכלא שישב בו תשע שנים, הוא מיד מחליט לחזור לשדוד בנקים ביחד עם חבריו. יחידה מיוחדת שמקים ג'יי אדגר הובר (בילי קראדופ) אשר בראשה עומד מלווין פרביס (כריסטיאן בייל) מבקשת לייצר שיטור מאורגן כנגד הפשע המאורגן. הם יוצאים נגד הפושעים של התקופה, והסרט כולל מרדפים ואירועי ירי בין הצדדים בלתי סדירים בין לבין. מדיה וקבצים בנושא אויבי הציבור בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אויבי הציבור (באנגלית) "אויבי הציבור", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "אויבי הציבור", באתר נטפליקס "אויבי הציבור", באתר AllMovie (באנגלית) "אויבי הציבור", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "אויבי הציבור", באתר Metacritic (באנגלית) "אויבי הציבור", באתר אידיבי "אויבי הציבור", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סגין

סֶגִין או ε בקסיופאה הוא הכוכב העמום ביותר והמזרחי ביותר מבין חמשת הכוכבים שיוצרים את האסטריזם בצורת האות W שמהווה את החלק הבולט של קבוצת הכוכבים קסיופאה, עם בהירות נראית מדרגה 3.37. מקור שמו של הכוכב אינו ידוע. כ-3.9 מעלות ממערב-דרום-מערב לכוכב, סמוך לקו המחבר אותו עם רוכבה, נמצא הצביר הפתוח M103. סגין הוא כוכב הסדרה הראשית כחול מסוג ספקטרלי B3 Vp (לפעמים מסווג כענק כחול מסוג ספקטרלי B3 IIIp), כאשר הסימון p מציין ספקטרום לא שגרתי, במקרה זה קווי בליעה חלשים מהרגיל של הליום. מסתו מעט מעל 9 מסות שמש, רדיוסו קרוב ל-7 רדיוסי שמש, טמפרטורת פניו כ-14,250 קלווין והוא מאיר בעוצמה של פי 600 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה, אך בשל טמפרטורת פניו הגבוהה רוב קרינתו היא בתחום העל-סגול, כך שעוצמת קרינתו הכוללת היא בערך פי 2,000 מעוצמת ההארה של השמש. סגין מסתובב על צירו במהירות שנראית נמוכה יחסית לכוכבים מסוגו - כ-50 קילומטר בשנייה בלבד. מצד שני, ספקטרום הכוכב מראה על קיומה של מעטפת חומר המקיפה אותו ואופיינית לכוכבים בעלי מהירות סיבוב גבוהה שגורמת לזריקת חומר מהכוכב. ייתכן שקו הראייה אל הכוכב קרוב לציר הסיבוב שלו ולכן רק נראה שמהירות הסיבוב נמוכה בעוד שהיא למעשה גבוהה בהרבה. סגין באתר של ג'ים קלר סגין, בבסיס הנתונים SIMBAD לגרמי שמיים אסטרונומיים SIMBAD: Segin E. K. Baines, J. T. Armstrong, H. R. Schmitt, R. T. Zavala, J. A. Benson, D. J. Hutter, C. Tycner & G. T. van Belle: Fundamental Parameters of 87 Stars from the Navy Precision Optical Interferometer, The Astronomical Journal, Vol. 155, Iss. 1, article id. 30, p. 16 (2018) במקור נתון קוטר זוויתי באלפיות של שניית קשת, המרה לרדיוסי שמש על ידי מעבר לרדיאנים, הכפלה במרחק וחלוקה בפעמיים רדיוס השמש N. Tetzlaff, R. Neuhäuser & M.M. Hohle: A catalogue of young runaway Hipparcos stars within 3 kpc from the Sun, Monthly Notices of the Royal Astronomical Society, Vol. 410, Iss. 1, p. 190 (2011) E. K. Baines, J. T. Armstrong, H. R. Schmitt, R. T. Zavala, J. A. Benson, D. J. Hutter, C. Tycner & G. T. van Belle: Fundamental Parameters of 87 Stars from the Navy Precision Optical Interferometer, The Astronomical Journal, Vol. 155, Iss. 1, article id. 30, p. 16 (2018) A. Slettebak: Spectral types and rotational velocities of the brighter Be stars and A-F type shell stars, Astrophysical Journal Supplement Series, vol. 50, p. 79 (1982) Ch. Stigler, H.M. Maitzen, E. Paunzen & M. Netopil: Spectrophotometric analysis of the 5200 Å region for peculiar and normal stars, Astronomy & Astrophysics, Vol. 562, id. A65, p. 5 (2014) J. Cote & M. H. van Kerkwijk: New bright Be stars and the Be star frequency., Astronomy & Astrophysics, Vol. 274, p. 875 (1993)
דליה פלד

דליה אסיא-פלד (נולדה ב-15 באוגוסט 1952 בשווייץ) היא מנכ"לית משותפת ובעלים של קבוצת הכנסים והתקשורת "אנשים ומחשבים" וקוסמת. נשיאת הכבוד הראשונה של אגודת הקוסמים - האגודה לקידום אמנות הקסמים בישראל (ע"ר). בשנת 2017 הוענק לה פרס מפעל חיים של איגוד אמני ישראל (אמ"י) בשנת 1981 הקימה פלד כמוציאה לאור לשעבר, את קבוצת "אנשים ומחשבים", חברת מדיה וארגון כנסים ואירועים בתחום ההיי-טק והתקשורת, יחד עם בעלה פלי הנמר פלד. כיום היא מכהנת כמנכ"לית החברה. פלד משקיעה פעילה בסטארט-אפים וחברה בוועדת ההיגוי של מועדון האנג'לים "מועדון המאה פלוס" הבוחנת סטארט-אפים וקובעת אלו השקעות יוצעו לחברי המועדון (המונים כ-800 משפחות). את עסקי ההוצאה לאור היא מכרה בזמנו להוצאת מודן כולל רבי המכר: ספרה של ורד מוסנזון "דברים שצריכים לעבור", ו"ספר הקסמים הגדול". בשנות ה-80 הוציאה לאור את סדרת הקומיקס הראשונה בישראל, "אסטריקס". פלד זכתה להכרה בזכות היותה האישה הקוסמת הראשונה בישראל בתחילת דרכה כקוסמת, בשנת 1981, זכתה פלד במקום השני בתחרות הארצית הראשונה בהיכל התרבות בתל אביב. היא מופיעה בדרך כלל לפני מבוגרים במופעי קוסמות ומנטליזם ובמופעי קלוז-אפ (תקריב), ובהתנדבות לפני קבוצות נוער ומבוגרים ולפני חיילים ובבתי חולים. ב-2004 פלד נבחרה לנשיאת אגודת הקוסמים - האגודה לקידום אמנות הקסמים בישראל (ע"ר). פלד תפקדה במשך כעשור כסגנית נשיא האגודה ואחר כך כנשיאתה עד שביקשה לפרוש. אגודת הקוסמים חברה ב-FISM הפדרציה העולמית של אגודות הקוסמים. פלד היא בת לג'ין (ז'נט) ויהודה אסיא, נשואה לפלי הנמר פלד, ולהם שלושה ילדים. דנה הבכורה (נשואה לאלוף בן, עורך ראשי של "הארץ"); בן ודידה (דניאל). שני הראשונים מנהלים ב"אנשים ומחשבים" ודידה מוזיקאית, נגנית גיטרה וזמרת בניו יורק. אביה היה איש עסקים, מייסד סוויס-ישראל טרייד בנק והבנק לסחר חוץ. אחותה הייתה המעצבת דניאלה להבי ואחיה הוא יזם ההיי-טק דייוויד אסיא. מלכת הקוסמים – ריאיון עם פלד בבלוג של אלי אשד אורין ויינברג, מחוץ לקופסה: סיפורה של הקוסמת הראשונה בישראל, באתר ynet, 6 בספטמבר 2017 קובי פינקלר, פרס אגוד אמני ישראל למפעל חיים, באתר ערוץ 7, 7 בספטמבר 2017 ראו סוף פיסקה "דורות של נשיאים" בדף:"היסטוריה של אגודת הקוסמים הישראלית" (הקישור אינו פעיל, 20.03.2018)
ירמוך (פירושונים)

האם התכוונתם ל... ירמוך – נהר הזורם בסוריה, ירדן וישראל קרב הירמוך – קרב בין המוסלמים לצבא הביזנטי שנערך בשנת 636 אוניברסיטת אל-ירמוכ – אוניברסיטה בירדן אל-ירמוכ (בגדאד) – שכונה בבגדאד מחנה הפליטים אל-ירמוכ – מחנה פליטים פלסטיני בסוריה שוהדא אל-ירמוכ – שלוחת המדינה האסלאמית בדרום סוריה (באזור משולש הגבולות בין סוריה, ירדן וישראל)
צקלג

צִקְלַג היא עיר מקראית בארץ פלשתים, שדוד ישב בה בימים שברח מפני שאול, בעקבות זאת נכללה בשטחה של ממלכת יהודה. ברשימות הנחלות בספר יהושע מופיעה צקלג בערי נחלת יהודה: "ויהיו הערים מקצה למטה בני יהודה אל גבול אדום בנגבה קבצאל ועדר ויגור ... וצקלג ומדמנה וסנסנה" ובנחלת שמעון: ”וַיֵּצֵא הַגּוֹרָל הַשֵּׁנִי לְשִׁמְעוֹן לְמַטֵּה בְנֵי שִׁמְעוֹן לְמִשְׁפְּחוֹתָם וַיְהִי נַחֲלָתָם בְּתוֹךְ נַחֲלַת בְּנֵי יְהוּדָה ... וְצִקְלַג וּבֵית הַמַּרְכָּבוֹת וַחֲצַר סוּסָה” (ספר יהושע, פרק י"ט, פסוקים א'–ה'). פירוש מקובל טוען שצקלג הייתה בנחלתו של שבט יהודה, אך ניתנה לאחר מכן לשבט שמעון. ויהי אחרי מות שאול ודוד שב מהכות את העמלק וישב דוד בצקלג ימים שנים — ספר שמואל ב', פרק א', פסוק א' לפי ספר שמואל הייתה אחת מ"ערי השדה" של אכיש מלך גת, שנתנה לדוד ואנשיו. לאחר תקופה יצא דוד מצקלג לחברון, שם הוא נמשח למלך. מצוין שהעיר נשארה בידי מלכי יהודה ("עַד הַיּוֹם הַזֶּה". ספר שמואל א', פרק כ"ז, פסוק ו'). לפי ספר נחמיה צקלג נושבה מחדש בתקופת שיבת ציון, בתקופתו של נחמיה. השם צקלג אינו שם עברי, אלא שם פלישתי. [1] לצקלג הוצעו מספר זיהויים על ידי החוקרים: היו שזיהו את צקלג עם ח'רבת זחיליקה, הנמצאת 18 קילומטר מזרחית לעזה, בגלל דמיון השם לצקלג. אלברכט אלט הציע לזהות את צקלג בתל א-חויליפה שליד קיבוץ להב. זיהוי זה היה מקובל בשנות ה-50 ובעקבות זאת קבעה ועדת השמות הממשלתית את שם קיבוץ להב כ"צקלג". בשנות ה-50 המאוחרות הועלו פקפוקים לגבי זיהוי זה ובנימין מזר, יוחנן אהרוני וארכאולוגים נוספים העדיפו לזהות את צקלג בתל שרע, וועדת השמות הממשלתית הסירה את השם צקלג מעל קיבוץ להב. זיהוי זה שנעשה על בסיס שיקולים היסטוריים וגאוגרפיים, נתמך לאחר מכן בממצא הארכאולוגי שנמצא בחפירות באתר, שכללו קרמיקה פלשתית. ביולי 2019 הציעו פרופ' יוסף גרפינקל, ראש המכון לארכאולוגיה של האוניברסיטה העברית בירושלים, סער גנור מרשות העתיקות וד"ר קייל קיימר מאוניברסיטת מק-קווארי בסידני שבאוסטרליה לזהות את צקלג באתר ח'ירבת א-ראעי שבשפלת יהודה - בין קריית גת ללכיש. זיהוי זה מתבסס על מציאת עיר פלשתית שנחרבה ועליה עיר יהודית המתוארכת לימי דוד המלך. פרופסור יגאל לוין שלל זיהוי זה בטענה שצקלג נמצאת על פי התנ"ך בנגב המערבי, ולכן לא היה יכול להיות בשפלת יהודה. ביוני 2020 פרסם פרופ' משה גרסיאל הוכחה לזיהוי בתל שרע מהמסורת הערבית הלוקאלית. הכינוי "שריעה" הניתן לתל ולוואדי שלמרגלותיו, כמו גם הקיצור תל שרע, משמעותם העיקרית בערבית: חוק ומשפט, ובכך הנציחו את החוק והמשפט שקבע דוד באזור צקלג בדבר חלוקת שלל המלחמה בין אלה שנשארו מאחור ובין אלה שיצאו למלחמה בעמלקים שפשטו על צקלג (שמ"א ל, יח-כה). זיו ריינשטיין‏, 'מצאנו את צקלג המקראית', באתר וואלה, 8 ביולי 2019 ספר יהושע, פרק ט"ו, פסוק ל"א ספר נחמיה, פרק י"א, פסוק כ"ח אנציקלופדיה מקראית, ערך צקלג קיבוץ להב התנחל בצקלג, דבר, 8 באוגוסט 1952 רשימת שמות יישובים, ילקוט הפרסומים 277, 16 בפברואר 1953, עמ' 651 אבי נבון, להב או צקלג?, אתר קיבוץ להב רשימת שמות יישובים, ילקוט הפרסומים 829, 13 במרץ 1961, עמ' 956 Y. Garfinkel and S. Ganor 2019. Was Khirbet al-Ra‘i Ancient Ziklag? Strata: Bulletin of the Anglo-Israeli Archaeological Society 37: 51–59 יוני רוטנברג, להוכיח שדוד היה מלך, באתר ערוץ 7, 11 ביולי 2019 זיהויה של ציקלג לאור המקרא, הגאוגרפיה, המסורת הלוקאלית והארכאולוגיה, ד"ר לאה מזור: על מקרא, הוראה וחינוך ראו גם Garsiel, M., The Book of Samuel: Studies in History, Historiography, Theology and Poetics Combined, Part One, עמ' 239