laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
לואי בלריו

לואי בלריו (בצרפתית: Louis Blériot‏; 1 ביולי 1872 – 2 באוגוסט 1936) היה מהנדס, ממציא וטייס צרפתי מחלוצי התעופה. בלריו נולד בקמברה ולמד הנדסה בפריז. בשנת 1900 ניסה את כוחו בתכנון ובניית מטוס. הוא בנה מטוס שאמור היה לטוס תוך כדי נפנוף בכנפיו (אורניתופטר), אך כמו אחרים שניסו לבנות מטוס מסוג זה, הוא נכשל. עיקר פרסומו בא לו בעקבות טיסתו מעל תעלת למאנש ב-25 ביולי 1909. טיסה זו הייתה הטיסה המאוישת המוצלחת הראשונה בכלי טיס הכבד מהאוויר (מטוס) מעל תעלת למאנש בפרט, ומעל מקווה מים גדול בכלל. את הטיסה ביצע בלריו במטוסו "בלריו-XI" מקאלה שבצרפת לדובר שבאנגליה תוך 36 דקות וחצי. לאחר שנחת בשלום בדובר הוא זכה ב-1000 ליש"ט שהוצעו כפרס על ידי הדיילי מייל לראשון שיצליח לחצות את תעלת למאנש במטוס. טיסה מפורסמת נוספת ביצע בלריו מפריז לוינה ולימים תיאר אותה בזכרונותיו יוסף קרוק, ששהה אז בווינה במסגרת פעילותו הפוליטית ששילבה סוציאליזם ולאומיות רוסית, פולנית ויהודית: בווינה נתפרסמה ידיעה, כי טייס צעיר נודע מצרפת, לואי בלריו, יגיע מפאריס לווינה במטוס שהוא עצמו המציאו. זו עמדה להיות הטיסה הבין־ארצית הראשונה באווירון ביבשת אירופה. קהל עצום התאסף מאחורי העיר, במקום שהוכן לשם כך במיוחד. מובן, שגם כל הקבוצה שלנו רצה לשם, בקוצר־רוח היינו מסתכלים כל רגע בשעונינו — יבוא, או לא יבוא? והאם יבוא בדיוק בזמן המיועד? וכאשר בלריו נחת אמנם בדיוק במועד, הגיעה ההתלהבות לרום הפיסגה. רבים בקהל נראו כשעיניהם נוצצות מדמעות. לאצקי הטיל מרוב התלהבות את כובעו אל על — הורא! הידד! הייתה זו הפעם הראשונה שראינו אדם יורד מן השמים בתוך ציפור מיכאנית ונוחת על האדמה. סוף סוף זכינו להתגשמות החלום בדבר "הציפור הכחולה"! וכאשר חזרנו משדה־התעופה, קראנו דרור לדמיוננו. בפינה שקטה של בית־הקפה "צנטראל" עמדנו לדון בעניין שנקבע בתחילה. אך מי היה מסוגל לדון במשהו תוך יישוב־הדעת לאחר תופעה כה דמיונית? לאצקי התלהב: "כלום מבין אתה משמעותו של דבר זה בשביל האנושות? בשביל הקידמה, הסוציאליזם? התבין איזה סיכויים נפתחים כאן בשביל העם היהודי? אפשר יהיה לטוס אל המדינה היהודית העתידה לקום! לטוס כדרך שטס היום בלריו! הרצל לא זכה לראות זאת — אך סירקין שלנו כבר יזכה". וברוב התלהבות כתבנו בבית־הקפה גלוית־דואר נלהבת אל סירקין, בה תיארנו את טיסתו של בלריו, וכולנו חתמנו עליה: לאצקי, ראטנר, קפלנסקי, בורוכוב, לבוביץ' ואנוכי. עד שעה מאוחרת ישבנו בבית־הקפה ושוחחנו, ניתחנו את הקשר שבין האמצאה הטכנית החדשה לבין העתיד היהודי. זמן קצר לאחר מכן, הפנה בלריו את כל תשומת לבו להנדסת ותכנון אווירונאוטיקה, והפך לנשיא חברת SPAD. הוא הפך את SPAD ליצרנית הצרפתית הגדולה ביותר של מטוסי קרב בתקופת מלחמת העולם הראשונה. לאחר סיום המלחמה, שינה בלריו את ייעוד החברה והפך אותה ליצרנית מטוסי נוסעים. מדיה וקבצים בנושא לואי בלריו בוויקישיתוף לואי בלריו, באתר "Find a Grave" (באנגלית) לואי בלריו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) יוסף קרוק, תחת דגלן של שלוש מהפכות - כרך ב', תל אביב: מחברות לספרות, 1972, עמ' 58
מרינוס ואן דר לובה

מרינוס ואן דר לוּבֶּה (בהולנדית: Marinus van der Lubbe;‏ 13 בינואר 1909 – 10 בינואר 1934) היה קומוניסט הולנדי צעיר שהואשם בשריפת הרייכסטאג והוצא להורג במשפט ראווה. מרינוס ואן דר לובה נולד למשפחה קתולית בליידן שבהולנד. את ילדותו בילה בדן בוס. בבגרותו הצטרף למפלגה הקומוניסטית ההולנדית והפך לחבר ב"חזית האדומה" המקומית. בשנת 1933, לאחר מינויו של אדולף היטלר לקנצלר גרמניה נסע ואן דר לובה לגרמניה כדי למחות על המינוי. ב-27 בפברואר 1933, זמן קצר לאחר מינויו של היטלר, עלה הרייכסטאג באש, כנראה ביוזמתם של שר התעמולה יוזף גבלס ונשיא הרייכסטאג הרמן גרינג. ואן דר לובה שנמצא במקום ביחד עם עוד שלושה קומוניסטים מבולגריה ובהם גאורגי דימיטרוב, לימים ראש ממשלת בולגריה, נעצר והובא לחקירה אצל הגסטפו. לאחר חקירה קצרה הועמדו הארבעה לדין במשפט ראווה ביחד עם ארנסט טורגלר (Torgler), מנהיג הסיעה הקומוניסטית ברייכסטאג. כל הנאשמים זוכו מחוסר ראיות, פרט לוואן דר לובה אשר נמצא אשם, והוצא להורג בעריפת ראשו ב-10 בינואר 1934, שלושה ימים לפני יום הולדתו ה-25. בשנים שלאחר הוצאתו להורג המשיכה המערכת המשפטית בגרמניה לעסוק במשפט ובתוצאותיו; בפסק דין מ-1967, שנים לאחר מותו של ואן דר לובה, המתיק בית משפט בברלין את עונשו לשמונה שנות מאסר במקום עונש המוות; אותו בית משפט ביטל את עונשו לחלוטין בשנת 1980, אולם בית המשפט הפדרלי, כערכאה גבוהה יותר, הפך החלטה זו; ואז, ב-1981, ביטל בית משפט במערב גרמניה את גזר דינו בטענה שהיה לא שפוי בדעתו. ביטול זה לא השביע את רצון יורשיו של ואן דר לובה, שפעלו להשגת חנינה מלאה. ואכן, בשנת 2008 החליטה התביעה הכללית להעניק לוואן דר לובה חנינה מעין זו. עורך דין אנונימי הפנה את תשומת לבה של התובעת הפדרלית, מוניקה הארמס (Harms), לחוק מ-1998, שמאפשר לבטל פסקי דין שהתקבלו על ידי בתי משפט שפעלו תחת חוקי השלטון הנאצי. יש לציין כי החנינה שקיבל היא סמלית בלבד, ולא הובילה לתשלום פיצויים ליורשיו. אודות החנינה שקיבל, באתר ההגרדיאן (באנגלית) ביוגרפיה של מרינוס ואן דר לובה, באתר libcom.org אסף אוני, לאחר 75 שנה, בוטלה הרשעתו של מצית בניין הפרלמנט הגרמני, באתר הארץ, 12 בינואר 2008 מרינוס ואן דר לובה, באתר "Find a Grave" (באנגלית) מרינוס ואן דר לובה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
אנשים יפים (סדרת טלוויזיה)

אנשים יפים היא סדרת דרמה אמריקאית, ששודרה בערוץ ABC Family (כיום Freeform) מ-8 באוגוסט 2005 עד 24 באפריל 2006. הסדרה כוללת 16 פרקים ויש לה עונה אחת בלבד. כיום, הסדרה משודרת בישראל, בערוץ 3, ובלוויין YES בערוץ 14 (Yes Stars 3) אמה ובנותיה עוברות מניו מקסיקו לניו יורק, כדי להתחיל את חייהם מחדש, לאחר שהאם מגלה שבעלה בוגד בה עם חברתה הטובה של בתה. לין קר (דפני זוניגה) - עוזבת לאחר גירושיה מבעלה הבוגדני. קארן קר (טורי דה ויטו) – עוזבת כדי לנסות לפתח קריירת דוגמנות. סופי קר (שרה פורט) – עוברת לבית ספר חדש, ומתחברת עם אנבל (קייטלין מאנרו) וגדעון (ריקי מייב). ניקי (ג'קסון ראת'בון) - הבן הכי מקובל בבית ספר, נמשך לסופי, הקשר ביניהם מתחיל כהתערבות הופך לסיפור אהבה. ג'וליאן פיסק (ג'יימס מק-קאפרי) - אביו של ניקי, מאוהב בלין קר. איוון פראיזר (קייל סקמיד) – מתעניין בקארן קר. כל פרקי הסדרה יצאו ב-DVD בארצות הברית ב-8 באוגוסט 2006. "אנשים יפים", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "אנשים יפים", באתר Metacritic (באנגלית) "אנשים יפים", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
ידידיה שופט

הרב ידידיה שופט (מכונה: חכם ידידיה) (14 בנובמבר 1908 - 24 ביוני 2005) היה הרב הראשי של איראן ומנהיג רוחני של יהדות איראן בתפוצות. נולד בכ' בחשוון ה'תרס"ט[דרושה הבהרה] בעיר כאשאן שבמחוז אספהאן בפרס לשושלת של שנים-עשר דורות של רבני פרס. כבר בתחילת דרכו הוא הפך למנהיג בשל כושר הדיבור שיוחס לו. בשנים שלאחר מלחמת העצמאות של ישראל, בעת שיהודי עיראק סבלו רדיפות קשות, שכנע את ממשלת השאה לקלוט רבים מהם. חלקם הגדול עלו משם ארצה. לאחר פרוץ המהפכה האיראנית ב-1979 עזב את המדינה ועבר ביחד עם משפחתו לקהילת יוצאי איראן בניו יורק, ארצות הברית. נפטר בי"ז בסיוון ה'תשס"ה[דרושה הבהרה] בלוס אנג'לס ונקבר שם; בהלווייתו השתתפו אלפי בני אדם. שופט פעל למען אחדות הקהילה. הוא היה ידידו של הרב עובדיה יוסף. בשנותיו האחרונות שהה בארצות הברית בחיק משפחתו. בנו הרב דוד שופט מכהן כיום כרב הקהילה האיראנית בלוס אנג'לס. בשנת 2010 הוציאה קהילת "נצח ישראל" ספר לזכרו שנקרא "Upon the Wings of Wisdom". הרב דיבר בניב הכאשאנית יהודית. מדיה וקבצים בנושא ידידיה שופט בוויקישיתוף אודות הלווייתו של הרב שופט באתר הקהילה היהודית האיראנית בלוס אנג'לס אודות ערב ההשקה של הספר לזכרו של הרב שופט הרב עובדיה יוסף הספיד את הרב שופט וכינה אותו : "מלך התורה". אודות בית הכנסת של הקהילה של הרב דוד שופט ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
האדם הוויטרובי

האדם הוויטרוּבי (באיטלקית: L'Uomo Vitruviano, או Le proporzioni del corpo umano secondo Vitruvio, "הפרופורציות של גוף האדם על פי ויטרוביוס") הוא רישום מפורסם של לאונרדו דה וינצ'י משנת 1490. הרישום המשקף זאת, עושה שימוש בפרופורציות ובסימטריה של גוף האדם, כסמל ליופי, לשלמות ולהרמוניה. הוא מהווה ביטוי של גילוי מחדש של הפרופורציות המתמטיות של גוף האדם במאה ה-15, ונחשב לאחת מיצירות האמנות הידועות של הרנסאנס האיטלקי. הרישום עשוי בדיו. מידותיו: 34.3 ס"מ לאורכו ו-24.5 ס"מ לרוחבו. הוא מהווה כיום חלק מהאוסף של גלריית האקדמיה (Gallerie dell'Accademia) שבוונציה. הרישום מתאר את צורתו של גבר עירום בשני מצבים ה"מונחים" זה על גבי זה כשידיו מושטות הצידה, כל אחד מהמצבים חסום, פעם במעגל, ופעם בריבוע. הציור והטקסט נקראים לעיתים "קאנון היחסים". על פי הטקסט הנלווה של לאונרדו דה וינצ'י אשר כתוב בכתב ראי, עבודה זו היא התבוננות בפרופורציות גוף האדם (הגברי) כמו שמוסבר במחקר של האדריכל הרומאי ויטרוביוס בספרו "על אודות האדריכלות", שכתב שבגוף האדם: כף יד היא כרוחב ארבע אצבעות כף רגל היא באורך של שלוש כפות ידיים אמה היא ברוחב של שש כפות ידיים גובה אדם הוא כארבע אמות צעד כפול הוא כארבע אמות אורך אדם עם זרועות מושטות שווה לגובהו של האדם המרחק בין קו השערות ובין תחתית הסנטר הוא 1/10 מגובהו של אדם המרחק בין פסגת הראש ובין תחתית הסנטר הוא 1/8 מגובהו של אדם המרחק בין קו השערות ובין פסגת החזה הוא 1/7 מגובהו של אדם המרחק בין פסגת הראש ובין הפטמות הוא 1/4 מגובהו של אדם רוחב הכתפיים המקסימלי הוא 1/4 מגובהו של אדם המרחק בין המרפק וקצה היד הוא 1/5 מגובהו של אדם המרחק בין המרפק ובית השחי הוא 1/8 מגובהו של אדם אורך כף היד הוא 1/10 מגובהו של אדם המרחק בין תחתית הסנטר ובין האף הוא 1/3 מאורך הפנים המרחק בין קו השערות ובין הגבות הוא 1/3 מאורך הפנים אורך האוזן הוא 1/3 מאורך הפנים תמונה דומה מוקדמת יותר צוירה על ידי יאקומו אנדראה מפרארה (אנ') והחוקרים סבורים שהייתה לו השפעה רבה על הציור של לאונרדו או שהוא אף צויר בשיתוף פעולה עמו. רשת מלונות "לאונרדו", שהיא מותג של רשת מלונות פתאל, משתמשת באדם הוויטרובי כלוגו שלה, אך בשינוי קל - הפין הוסר. איטליה בחרה להטביע את האדם הוויטרובי על הצד הלאומי (צד הנושא) של מטבע 1 אירו. מולדובה נעזרה באיור האדם הוויטרובי כהמחשה לנושא זכויות האדם, על גבי בול דואר רשמי שהונפק מטעמה לציון יובל ליום זכויות האדם הבין-לאומי. מיקרוקוסמוס (פילוסופיה) דיסקית פיוניר פוזת טי מדיה וקבצים בנושא האדם הוויטרובי בוויקישיתוף מהו האדם הוויטרובי של לאונרדו דה וינצ'י?, באתר אנציקלופדיה אאוריקה Lester, Toby (1 February 2012). "The Other Vitruvian Man". Smithsonian Magazine. אמיתי זיו, איך רשת פתאל חתכה ללאונרדו דה וינצ'י, באתר הארץ, 30 באפריל 2010
כביריה

כביריה (באיטלקית: Cabiria) הוא סרט אילם מראשית הקולנוע האיטלקי, שיצא לאקרנים ב-1914, בבימויו של ג'ובאני פסטרונה. הסרט נחשב לקלאסיקה קולנועית וידוע גם כסרט הראשון בו מופיעה דמותו של מצ'יסטה. כבסיס לעלילתו של הסרט משמש הרומן האקזוטי שלמבו מאת גוסטב פלובר. העלילה מתרחשת בקרתגו הקדומה במהלך המלחמה הפונית השנייה. בסרט נבחן העימות בין רומא לקרתגו כפי שהוא נצפה מבעד לעיניה של כביריה, גיבורת הסרט, שנחטפת בידי פיראטים פיניקים, נמכרת כשפחה בקרתגו וניתנת לכהן דת רע לבב. אציל פטריקי רומי אשר דר בקרתגו כמרגל ועבדו השרירן והענקי, מצ'יסטה, מצילים את כביריה מהקרבה לאל הפיניקי מולוך. חניבעל ופיליו משתלבים בעלילתו הסוערת של הסרט האפי. הסופר האיטלקי גבריאלה ד'אנונציו כתב את התסריט וכן כתב כל פריים מעבר הכולל כיתוב הסבר (intertitle). טכניקות הצילום של הסרט היו חדשות ומקוריות לזמנן, והייתה לו השפעה ניכרת על הסרטים "הולדתה של אומה" של גריפית, ועל "מטרופוליס" של פריץ לאנג. ההשפעה ניכרת בהכלת ערב רב של אנשים בסרט, בשימוש במיניאטורות על מנת להכביר את המחזה, וביצירתן של תפאורות עצומות. זאת על אף שלפי מבקר הסרטים רוג'ר איברט, "גריפית מניע את המצלמה בחופשיות רבה יותר ויש לו סיפור נמרץ ושימוש מרגש בעריכה צולבת (cross-cutting) שפסטרונה לא השתמש בו". לדמותו של מצ'יסטה הייתה קריירה ארוכה בסרטי הסנדל והחרב האיטלקיים. גרסה משוחזרת של הסרט הוקרנה בפסטיבל קאן ב-27 במאי 2006 ובה מבוא מאת הבמאי מרטין סקורסזה. בדומה ל"הולדתה של אומה", גם "כביריה" עורר חילוקי דעות בשל נושאו הפוליטי. הוא הופק בידי גבריאלה ד'אנונציו הלאומני ויצא לאקרנים מעט אחרי מלחמת איטליה-טורקיה, שבה כבשה איטליה את הפרובינציות האוטונומיות בצפון אפריקה. המקבילה בסרט היא רומא, הכובשת את צפון אפריקה, קרתגו הנחותה. טרזה מרנגוני – קרואזה. אומברטו מוצאטו – פולביו אקסילה. ברתולומאו פגאנו – מצ'יסטה. רפאל די נאפולי – בודאסטורה. לידיה קוארנטה – כביריה. איטליה אמירנטה מנציני – סופוניסבה. דנטה טסטה – קארטלו. מדיה וקבצים בנושא כביריה בוויקישיתוף "כביריה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "כביריה", באתר נטפליקס "כביריה", באתר AllMovie (באנגלית) "כביריה", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "כביריה", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) סקירתו של רוג'ר איברט Cabiria (1914), באתר rogerebert.com,‏ 2 ביולי 2006
רות'לס רקורדס

רות'לס רקורדס (באנגלית: Ruthless Records) היא חברת תקליטים מלוס אנג'לס, קליפורניה. Ruthless Records מתמחה בעיקר בהפקת תקליטים לאמני גנגסטא ראפ. את עיקר תהילתה קנתה בין השנים 1986-1991, בהן הפיקה תקליטים ל-N.W.A, מחלוצי הרכבי הגנגסטא ראפ ומהחשובים שבהם. למן שנת 1994, לאחר פטירת מייסד החברה Eazy-E, החלה החברה לאבד ממעמדה המוביל. באמצע שנות ה-90 ראתה החברה עדנה מחודשת עם הצלחתו הרבה של הרכב בשם Bone Thugs-n-Harmony. מדיה וקבצים בנושא רות'לס רקורדס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של רות'לס רקורדס (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ויטרוביוס

מרקוס ויטרוביוס פוליו (בלטינית: Marcus Vitruvius Pollio; נולד בסביבות 80–70 לפנה"ס, מת אחרי 15 לפנה"ס) היה סופר, אדריכל ומהנדס אזרחי וצבאי רומאי. הוא ידוע בעיקר בשל ספרו רחב-היריעה "De Architectura" ("על אודות האדריכלות"). ויטרוביוס עצמו כותב, כי שירת בצבא הרומי כמפקח על בנייתם ותיקונם של בליסטראות, סקורפיונים ושאר מכונות מלחמה. סקסטוס יוליוס פרונטינוס מציין כי היה אחראי לאמות המים של רומא. ספרו "De Architectura" נכתב ככל הנראה בין 27 ל-23 לפנה"ס. בין שאר הדברים כותב ויטרוביוס, כי איכות העבודה תלויה בקשר החברתי של עבודת האומן ולא ברמת המיומנות של העבודה עצמה. אפשר שהציטוט המפורסם ביותר מתוך "De Architectura" הוא: "בנייה טובה היא בעלת שלושה תנאים: יציבות, צורך והנאה" (ישנם חילוקי דעות לגבי תרגום המשפט הזה ומשמעותו המקורית). כתביו של ויטרוביוס נשמרו בהעתקות ידניות על ידי נזירים עד שנתגלו במאה ה-15, ונתפרסמו בזכות האדריכל ואיש הרנסאנס לאונה בטיסטה אלברטי, שאת ספרו "על אמנות הבנייה" כתב בהתייחסות ישירה לוויטרוביוס, הן בתוכן והן בצורה (למשל, החלוקה הפנימית לעשרה ספרים). ויטרוביוס למד את פרופורציות האדם וממצאיו הוצפנו (נכתבו בכתב ראי) בציור מפורסם מאוד של לאונרדו דה וינצ'י משנת 1492 ("האדם הוויטרובי"). האדריכל אנדראה פלדיו, אשר פעל בתקופת המאה ה-16, החשיב את ויטרוביוס כמורו ומדריכו והכין כמה שרטוטים המבוססים על עבודותיו של ויטרוביוס לפני שהגה את עבודותיו שלו שקיבלו את הכינוי "אדריכלות פלדיאנית". בחיבורו על האדריכלות ישנה התייחסות גם לארץ ישראל. בדבריו על מקווי מים שונים הוא מזכיר את "יפו שבסוריה" כאחד משלושה מקומות בהם יש אגם בגודל עצום המפיק אספלט רב הנאסף על ידי תושבי הסביבה. אין ספק כי הכוונה כאן לים המלח. קישור בין ים המלח לעיר יפו נעשה כבר במאה ה-3 לפנה"ס על ידי הסופר קסנופילוס, וייתכן כי גם ויטרוביוס עצמו נסמך כאן על מקור הלניסטי, מאחר שהוא אינו ממקם את יפו בארץ יהודה, דבר שהיה טבעי יותר לבן זמנם של יוליוס קיסר ואוגוסטוס. ניתן גם להניח שכאשר ויטרוביוס מזכיר את הבשמים אשר בקני הסוף ובשאר הצמחים והעצים בעלי הניחוח הנמצאים בסוריה, הוא מתכוון לבלסם של יהודה. על אודות האדריכלות בעשרה ספרים. תרגם לעברית והוסיף מבוא, הערות, איורים ומפתחות רוני רייך. תל אביב, דביר, תשנ"ז (1997). 326 עמ'. מאיר שָׂשׂ, "מיניאטורות היסטוריות ימיות - מד דרך ימי". "תורן - דפים לבית צים", 42, מרץ 1963. תרגום מלטינית לעברית של פרק 10.9 . העתק דיגיטלי בפרויקט בן-יהודה. מאיר שָׂשׂ, "מיניאטורות היסטוריות ימיות - כיצד בונים נמל". "תורן - דפים לבית צים", 45, נובמבר 1963. תרגום מלטינית לעברית של פרק 5.12 . העתק דיגיטלי בפרויקט בן-יהודה. הבקתה הפרימיטיבית מדיה וקבצים בנושא ויטרוביוס בוויקישיתוף ויטרוביוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כתבי ויטרוביוס בפרויקט גוטנברג (באנגלית) ויטרוביוס (המאה ה-1 לפנה"ס), דף שער בספרייה הלאומית ויטרוביוס, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית) Vitruvius, The Ten Books on Architecture. Translated by Morris Hicky Morgan. Cambridge (MA), Harvard University Press, 1914. Digitized copies in Project Gutenberg and archive.org. Facsimile copy in: Academics.triton.edu The Architecture of Marcus Vitruvius Pollio. Translated by Joseph Gwilt. London, Priestley and Weale, 1826. Digitized copy in: LacusCurtius. על אודות האדריכלות, ספר ראשון, הקדמה, 2. על אודות האדריכלות, ספר שמיני, פרק ג', 9-8. על אודות האדריכלות, ספר שמיני, פרק ג', 13. Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol. I: XLVIII. Vitruvius, pp. 344-346
צ'רניהיב (מחוז)

מחוז צ'רניהיב (באוקראינית: Чернігівська область) - מחוז בצפון אוקראינה, שבירתו העיר צ'רניהיב. המחוז נמצא באזור הטבעי-היסטורי של פולסיה. שטח המחוז הוא כ-32 אלף קמ"ר ובשנת 2001 התגוררו בו 1,245,260 תושבים. מערבית למחוז נמצאת המדינה בלארוס והמחוז קייב (באוקראינה), מזרחית אליו נמצא מחוז סומי ומחוז פולטבה בדרום. במשך מאות השנים שעברו מאז הקמת העיר צ'רניהיב האזור ידע מושלים רבים: בתחילה נסיכים מקומיים ולאחר מכן - רוס של קייב, טטרים של קרים, ליטא, פולין, ומשנת 1667 - האימפריה הרוסית. המחוז בגבולותיו הנוכחיים הוקם בשנת 1932 במסגרת הארגון בגבולות הפנימיים של ברית המועצות שנערך בתקופת סטלין. בחלוקה זו הוא שויך לרפובליקה הסובייטית של אוקראינה, מכיוון שאוקראינים היוו יותר ממחצית מתושביו. דרך המחוז עוברות מסילות רכבת, אשר מקשרות את בירת אוקראינה קייב ובירותיהן של רוסיה ובלארוס - מוסקבה ומינסק. עקב כך המחוז הוא מרכז תעשייתי חשוב. נמצאים בו מפעלי נפט וגז טבעי וכן מפעל טבק בפרילוקי. מיולי 2020 , לאחר יישום רפורמה במחוזות משנה של אוקראינה, מחוז צ'רניהיב מחולק ל-5 מחוזות משנה כדלהלן: מדיה וקבצים בנושא צ'רניהיב בוויקישיתוף צ'רניהיב, ברשת החברתית פייסבוק ועדת הסטטיסטיקה המרכזית של אוקראינה, מרשם אוכלוסין של שנת 2001 ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של אוקראינה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מיכל הכהן

מיכְל יצחק אליהו הכהן (תקצ"ד, 1834, יאסווין, רוסיה (ליטא) – כ"ד באלול תרע"ד, ספטמבר 1914, ירושלים) היה מדפיס ועיתונאי בירושלים במאה התשע עשרה. ממייסדי שכונת נחלת שבעה. מיכל הכהן נולד ביאסווין שבליטא (אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית), בן לבאדאנה ולרב אליעזר הכהן, רבה של הקהילה היהודית בעיירה. בחורף שנת תר"ד (1844) החל עם הוריו ושלוש אחיותיו במסע לעלייה לארץ ישראל, והם הגיעו אליה כעבור תשעה חודשים, בחודש תשרי תר"ה. בגיל צעיר נתייתם מהוריו. זמן מה שהה באירופה ולמד תורה. לקראת סוף שהותו באירופה החליט ביחד עם יואל משה סלומון ללמוד את מלאכת הדפוס בעיר קניגסברג. כשחזרו לירושלים בשנת 1862 (תרכ"ב) פתחו השנים בית דפוס בירושלים. היה זה בית הדפוס העברי השני בירושלים, שֶכן את בית הדפוס העברי הראשון בעיר הקים ישראל ב"ק. העבודה הראשונה שהודפסה בבית הדפוס הייתה ה"שושנתא". בשנת 1863, ביחד עם יואל משה סלומון ויחיאל ברי"ל השתתף בהוצאתו לאור של עיתון "הלבנון". עקב הלשנה על עיתון הלבנון ועורכיו לשלטונות העות'מאנים נסגר עיתון הלבנון. יואל משה סלומון ומיכל הכהן ברחו ביחד עם מכונת הדפוס לאלכסנדריה. בשנת 1865 חזרו השנים לארץ עקב מגפה שפרצה באלכסנדריה. בסיומה של תקופה זאת מכר מיכל הכהן את חלקו בבית הדפוס לשותפו יואל משה סלומון. בשנת 1869 היה הכהן בין מייסדי שכונת נחלת שבעה. באותה שנה גם נבחר להיות מנציגי היהודים שקיבלו את פני הקיסר פרנץ יוזף במסעו בירושלים. כאות הוקרה על פגישה זו שלח לו הקיסר מכונת דפוס חדשה, אשר שימשה אותו להדפסת עיתון האריאל (להלן). בשנת 1870, כמה שנים לאחר שנסגר עיתון הלבנון, חבר לישראל דב פרומקין והשתתף בהוצאה לאור של עיתון "החבצלת". מספר שנים פעל ביחד עם פרומקין בעיתון "החבצלת" אך בשנת 1874 פרש ובין השנים 1874–1877 הוציא לאור את העיתון 'האריאל', שהתנגד לחלוקה ועקב כך עורר עליו את זעמם של קנאי היישוב הישן בירושלים. החל מ-1893 עסק יחד עם חתנו, חיים מיכל מיכלין בגיוס תרומות עבור בית החולים משגב לדך. נשא לאישה את ליבה דבורה לבית קצורין, ואב לשני בנים ושתי בנות: אליהו אליעזר שאול כהן (ד"ר אליאס כהן), רופא המושבות בגליל ובצפת ובהמשך בפתח תקווה; באדאנה, אשתו של חיים מיכל מיכלין; מינה פאפו; וישראל כהן. מדיה וקבצים בנושא מיכל הכהן בוויקישיתוף דוד תדהר (עורך), "מיכל הכהן", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך א (1947), עמ' 373 רשימת מאמרים על מיכל הכהן באתר רמב"י חיים מיכל מיכלין, הרב מיכל הכהן נ"ע, מוריה, 18 בספטמבר 1914 מיכל בן ישראל הכהן, דף שער בספרייה הלאומית מיכל הכהן, בלקסיקון הספרות העברית החדשה זאב וילנאי, אנציקלופדית וילנאי לירושלים דוד תדהר (עורך), "ד"ר אליהו אליעזר שאול כהן (הכהן)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יא (1961), עמ' 3777; חיים מיכל מיכלין, ד"ר א. כהן נ"ע, דואר היום, 26 ביולי 1926 (נקרולוג).
החקיין המהיר

החקיין המהיר או השני המהיר (אנגלית: Fast Second) הוא ספר מאת פול גרוסקי וקונסטנטינוס מרקידס, אשר יצא לאור בשנת 2005. הספר עוסק באסטרטגיה עסקית הגורסת כי ניתן להשיג חדשנות עסקית אפקטיבית, תוך צמצום הסיכונים הכרוכים בכך, על ידי חקיינות של חברות אחרות אשר פורצות את הדרך לשווקים חדשים ונושאות על כתפיהן את מרבית הסיכון הכרוך בכך. החקיין המהיר מניח לחברות אחרות להסתכן בחדשנות ובניסוי וטעייה הדרושים ליצירת שווקים חדשים וכאשר המוצר כמעט ובשל לחדור לשוק, הוא משתמש בגודלו כדי להחדיר דגם דומיננטי משלו ולהשתלט על השוק. מרקידס וגרוסקי מצביעים על חברות כגון מיקרוסופט, אמזון, היינץ, כחברות אשר משתמשות באסטרטגיה זו. אסטרטגיית אוקיינוס כחול Geroski, Paul; Constantinos Markides (2005). Fast second: How smart companies bypass radical innovation to enter and dominate new markets. San Francisco: Jossey-Bass. ISBN 0-7879-7154-5. החקיין המהיר, באתר OCLC (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא כלכלה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אל-מקריזי

אל-מקריזי (שמו המלא בערבית: تقي الدين أحمد بن علي بن عبد القادر بن محمد المقريزي תקי א-דין אחמד בן עלי בן עבד אל-קאדר בן מוחמד אל-מקריזי; 1364–1442), היה היסטוריון מצרי סוני בתקופה הממלוכית. הוא נודע בעניין הרב שגילה בשושלת הפאטמית האיסמאעילית ותפקידה בהיסטוריה של מצרים ונחשב להיסטוריון פופולרי מאוד בקרב החוקרים, בעיקר בשל התרגומים המוקדמים שלו לשפות מערביות, למרות בעיות האמינות הקשות בכתביו. אל-מקריזי נולד בקהיר ובילה את מרבית חייו במצרים. הוא חונך על פי הילכות האסכולה החניפית אך מאוחר יותר נטה לאסכולה השאפעית. אל-מקריזי התוודה לפני בני זמנו כי הוא מאמין בהיותו נצר לשושלת הפאטמית דרך בנו של הח'ליף אבו תמים מעד אל-מועיז לדין אללה. אחד הדיווחים מהתקופה מספר על אל-מקריזי הנכנס בלווית אביו למסגד אל-חאכם באמר אללה בקהיר (שנבנה על ידי ח'ליפים פאטמים בסוף המילניום הראשון), שפונה אליו בדברים: "בני, אתה נכנס למסגד אבותיך". באותה הזדמנות מורה לו אביו להסתיר זאת מאלו שאין הוא סומך עליהם. על פי החוקר פול ווקר (Paul E. Walker) קשה להגיע למסקנה שאל-מקריזי גילה עניין גדול יותר מבעתיקותה גרידא של השושלת הפאטמית, שכן חיבוריו נגעו יותר במשמעות השושלת ובירתה קהיר להווה, כלומר למצרים הממלוכית ולתפקידה באסלאם. ב־1385 אל-מקריזי עלה לרגל למכה. במשך זמן מה הוא נשא בתפקיד מזכיר במנגנון השלטוני וב־1399 הוא מונה למשגיח השווקים של קהיר וצפון מצרים. הוא ויתר במהרה על התפקיד ונעשה למטיף במסגד ומרצה למסורת. ב־1408 עבר לדמשק שם שירת בתפקיד שלטוני נוסף וכמרצה. מאוחר יותר פרש לחייו הפרטיים בקהיר. אל-מקריזי עלה לרגל פעם נוספת עם משפחתו ב־1430 והמשיך במסעותיו כחמש שנים. הוא גילה יכולת גבוהה בלימודיו, יכולת אבחנה מדויקת ושיפוט טוב, אך ספריו עוסקים רבות בהאדרה וממעיטים בציון מקורות. רוב חיבוריו של אל-מקריזי עוסקים במצרים, על הטופוגרפיה, שליטיה, כלכלתה וקשריה עם מדינות שכנות. חיבורים נוספים עוסקים באמונה האיסלמית ובסוגיות מהאסלאם הקדום, סיפורי חג' וייחוסם של שבטי ערב. חיבורו המפורסם ביותר הוא 'אלמואעט' ואלאעתבאר בד'כר אלח'טט ואלאאת'אר ("הלקחים והמופת על אודות הרבעים ושרידי הקדם") המכונה בקיצור "אלח'טט". החיבור עוסק במצרים האיסלמית וקורותיה וכולל פירוט רב על המבנים הציבוריים בקהיר ועל טקסיהם, חגיהם ומישרותיהם של השושלות ששלטו בקהיר. אלח'טט הודפס ב־1853 בבולאק בשני כרכים וב־1911-1927 בקהיר בחמישה כרכים ותורגם לצרפתית על ידי Urbain Bouriant כ-Description topographique et historique de l'Egypte (Paris, 1895-1900)‎. אלסלוכ למערפת דול אלמלוכ ("ענק הפנינים להכרת שושלת השליטים") או בקיצור "אלסלוכ" הוא חיבור מלא ומפורט על תולדות הממלוכים. החיבור סוקר את השנים 1436-1181 בפירוט רב ומלווה במסמכים מהתקופה. אלסלוכ נודע למזרחנים אירופאים עוד במאה ה-19 בזכות תרגומו לצרפתית על ידי קטרמר: M. Quatremere, Histoire des Sultans Mamlouks de l'Egypte (I-II, Paris, 1837-1842)‎. אל-מקריזי החל בכתיבתה של אנציקלופדיה מקיפה על שליטי מצרים מתחילת תקופת האסלאם. גודלה המשוער של האנציקלופדיה המלאה הוא 80 כרכים אך רק שישה עשר מתוכם נכתבו. יוסף דרורי, ההיסטוריוגרפיה הממלוכית ותרומתה לתולדות ארץ ישראל, "קתדרה", חוברת מס' 1, באתר סנונית אחמד בן עלי אל מקריזי (1364-1442), דף שער בספרייה הלאומית
מחלף ההסתדרות

מחלף ההסתדרות הוא מחלף ראשי באזור מפרץ חיפה והוא אחד המחלפים הגדולים בישראל. המחלף הוא מקום המפגש של כביש 22 עם כביש 4 בשדרות ההסתדרות. הוא עובר מדרום ובסמוך לצומת וולקן. המחלף הוא חלק מכביש "עוקף קריות" - הכביש מתחיל במחלף מבוא כרמל וממשיך דרך ארבעה מחלפים נוספים, בין קריית אתא לקריית ביאליק, ועד עכו. אורכו של קטע זה הוא כ-14 קילומטרים. קטע הכביש ממחלף ידין עד מחלף ביאליק שאורכו 8 קילומטר הכולל את מחלף ההסתדרות, נפתח לתנועה ב-13 בספטמבר 2012. המחלף נמצא באזור התעשייה של המפרץ, ממזרח למרכז הקניות "חוצות המפרץ" שנבנה בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 . מדיה וקבצים בנושא מחלף ההסתדרות בוויקישיתוף כביש 22 (ותמונות המחלף), באתר נתיבי ישראל