laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
רוברט ניגמטולין

רוברט איסכנדרוביץ' ניגמטולין (רוסית: Роберт Искандерович Нигматулин, טטרית: Роберт Искәндәр улы Нигмәтулин; נולד ב-17 ביוני 1940) הוא מדען ואקדמאי סובייטי ורוסי המתמחה בפיזיקה ומתמטיקה. רוברט ניגמטולין נולד במוסקבה להורים ממוצא טטארי, איסכנדר ניגמטולין (1908-1980) וגליה גזיזובה (1914-2005). למד באוניברסיטת מוסקבה. אחיו הגדול של אביו מצד האב, גינאטוללא טרגולוב למד באוניברסיטת מוסקבה, היה פרופסור לרפואה והקים את האוניברסיטה הבשקירית לרפואה באופה. אחיו הצעיר של רוברט, בולאט (נולד ב-16 במאי 1944), גם הוא למד באוניברסיטת מוסקבה ונהיה מדען המתמחה בכימיה גרעינית ומתמטיקה. ניגמטולין נשוי ואב לשניים. מדיה וקבצים בנושא רוברט ניגמטולין בוויקישיתוף רוברט ניגמטולין, באתר ResearchGate
הנדסת בדיקות תוכנה

הנדסת בדיקות תוכנה היא תחום הנדסי המתמקד בשמירה ושיפור של איכות התוכנה לאורך כל מחזור החיים שלה. תחום זה כולל מגוון רחב של פעילויות, ביניהן בדיקות תוכנה, ניהול סיכונים, ניתוח דרישות, תהליכי פיתוח ועוד, במטרה להבטיח שהתוכנה תעמוד בדרישות הלקוח ותהיה חסינה לתקלות. רקע והיסטוריה תחום הנדסת אבטחת איכות תוכנה התפתח עם התפתחות ענף התוכנה עצמו. בתחילת הדרך, כאשר מערכות המחשוב היו פשוטות יחסית, לא הייתה תשומת לב רבה לנושא האיכות. עם הזמן, ככל שהתוכנות הפכו למורכבות יותר והשפעתן על חיי היום-יום ועל תעשיות קריטיות גדלה, התעורר הצורך בשיטות מובנות להבטחת איכות התוכנה. פעילויות עיקריות בדיקות תוכנה: חלק מרכזי בהנדסת אבטחת איכות תוכנה. כוללת בדיקות ידניות ואוטומטיות, בדיקות יחידה, בדיקות מערכת ובדיקות קבלה, שנועדו לוודא שהתוכנה מתפקדת כנדרש. ניהול סיכונים: זיהוי והערכה של סיכונים אפשריים בתהליך הפיתוח ובמהלך חיי המוצר, ופיתוח תוכניות לטיפול בהם. ניתוח דרישות: הבנת דרישות הלקוח ותרגומן למפרט טכני ברור ומפורט, שעל פיו ניתן יהיה לפתח ולבדוק את התוכנה. ביקורות ובדיקות איכות: בדיקות שיטתיות של תהליכי הפיתוח והבדיקות, לצורך זיהוי כשלים פוטנציאליים ושיפור מתמיד. תהליכי פיתוח מובנים: שימוש במתודולוגיות כמו Agile, Scrum, ו-DevOps לשיפור האיכות והאפקטיביות של תהליך הפיתוח. הכשרה והשכלה בניגוד לתחומי הנדסה אחרים (כגון הנדסת בניין, תעשייה וניהול, הנדסת חשמל ומכונות), תחום הנדסת אבטחת איכות תוכנה לרוב אינו נלמד כתואר נפרד באקדמיה, אלא במסגרת קורסים מקצועיים והכשרות ייעודיות. קיימים קורסים מתקדמים והכשרות מקצועיות המעניקים תעודת הכשרה בתחום זה, אך לא תואר מהנדס. עם זאת, מהנדס תוכנה יכול להשתלב ולהתמחות בתחום זה. תפקידים בתעשייה מהנדסי אבטחת איכות תוכנה ממלאים תפקידים מגוונים בתעשייה, ביניהם: בודקי תוכנה (Testers): מבצעים בדיקות ידניות ואוטומטיות. מובילי איכות (Quality Leads): אחראים על פיתוח ויישום אסטרטגיות הבדיקה והאיכות. מנהלי איכות (Quality Managers): מנהלים את כל תהליך האיכות בארגון. מהנדסי אוטומציה (Automation Engineers): מפתחים כלים אוטומטיים לבדיקת תוכנה. בדיקות תוכנה ערך זה הוא קצרמר בנושא תוכנה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הנסים המלכותיים של איראן

הנסים המלכותיים של איראן היו דגליהם הרשמיים של השאה, של הקיסרית ושל יורש העצר של איראן, החל משנת 1971. הנס המלכותי של השאה היה בעל רקע תכלת, עם דגל איראן בפינה השמאלית העליונה ושלט האצולה של שושלת פהלווי במרכז. בראש שלט האצולה הופיע כתר שושלת פהלווי כדוגמת הכתר שנוצר להכתרתו של השאה רזא ח'אן בשנת 1926. המוטו של משפחת המלוכה האיראנית היה "Mara dad farmud va Khod Davar Ast" שמשמעו "הוא נתן לי את הכוח לשלוט, והוא זה השופט". הצבע הרשמי של משפחת המלוכה האיראנית היה תכלת. הנסים המלכותיים היו בשימוש החל משנת 1971 ועד לשנת 1979, עת הודחה משפחת המלוכה האיראנית מהשלטון בעקבות המהפכה האיראנית. הנס המלכותי של השאה היה בשימוש רק בידי השאה מוחמד רזא שאה פהלווי, עד שזה הודח מתפקידו במהפכה. הנס המלכותי של אשת השאה, אשר נשאה בתואר "שאהבנו", שמשמעו "קיסרית", היה בשימוש רק בידי הקיסרית פארה דיבה. למעשה, התואר "קיסרית" נוצר בידי השאה עבור פארה דיבה והיא היחידה שהחזיקה בתואר זה לאורך כל שלטונה של משפחת המלוכה האיראנית. הנס המלכותי של יורש העצר היה בשימוש רק בידי רזא כורש עלי פהלווי, שמשפחתו הודחה מן השלטון בהיותו בן 19 ועל-כן לא זכה לרשת את אביו. לאחר המהפכה האיראנית בשנת 1979 ביטל השלטון האיראני את כלל התארים והזכויות של בני משפחת המלוכה האיראנית ובכלל זה את הנסים המלכותיים. עם זאת, ישנן מדינות רבות ובהן ארצות הברית, ישראל, דנמרק, ספרד וגרמניה, הממשיכות להכיר בתוארי האצולה של בני משפחת האצולה האיראנית. כך נוהגים אף תומכי משפחת המלוכה ומתנגדי המשטר באיראן, התומכים בהחזרת שלטון המלוכה. דגל איראן שושלת פהלווי ערך זה הוא קצרמר בנושא סמלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דונה קארן

דונה קארן (באנגלית: Donna Karan; נולדה ב-2 באוקטובר 1948) היא מעצבת אופנה יהודייה-אמריקאית, היוצרת של רשת חנויות האופנה "דונה קארן ניו יורק" והמותג בראשי תיבות "DKNY". נולדה בשם דונה אייבי פאסְקי (Donna Ivy Faske) בשכונת פורסט הילס, קווינס, בארצות הברית למשפחה יהודית. בתם של הלן (לבית ריצ'י), אשת מכירות ודוגמנית, וגבי פאסק, בעל חנות סדקית. היא גדלה בודמיר, לונג איילנד בניו יורק, עם אמה ואביה החורג. קארן החלה למכור בגדים בסדרהרסט, בשדרה המרכזית של ניו יורק בגיל 14. סיימה את לימודיה בתיכון היולט בשנת 1966, ולאחר מכן למדה בבית ספר פרסונס לעיצוב. בשנת 1970 נישאה למארק קארן, ויחד נולדה בתם גבריאל, המכונה, גבי. גבי נשואה לג'אן פאולו דה פליצ'ה, טייס בחברת התעופה אליטליה ולהם בת אחת, סטפניה. בשנת 1983 נישאה קארן בשנית למי שהיה בן זוגה בנערותה, הפסל סטפן וייס. את קריירת האופנה החלה בגיל צעיר כשעבדה עבור ליז קלייבורן ולאחר מכן כמתמחה אצל אן קליין, עבודה שקיבלה תודות לקשריה של אמה. בסופו של דבר קודמה למעצבת בשנת 1971, אולם מספר חודשים לאחר מכן פוטרה בשל התבטאויותיה על קליין, אך כשרונה משך את תשומת לבה של פטי קפאלי שהייתה אחראית למותג "Addenda" (נספחים) ותחת חסותה התפתחה קארן כמעצבת במשך 18 חודשים. בשנת 1970 חזרה קארן לאן קליין. כאשר נפטרה קליין בשנת 1974, הפכה למעצבת ראשית בבית קליין וזכתה ב-3 פרסי קוטי (הגרסה של מעצבי האופנה האמריקנית לפרס אוסקר). בשנת 1984 עזבה קארן את קליין, ויחד עם בעלה סטפן וייס וחברת Takihyo היפנית פתחה עסק משלה במטרה "לעצב בגדים מודרניים לאנשים מודרניים". היא הוציאה את הקולקציה הראשונה שלה לנשים בשנת 1985. קארן נודעה ביצירת שבעה חלקים בסיסיים שהם היסודות למלתחה, כאשר שילובם יוצר מלתחה שלמה. בנוסף, התעקשה לעצב רק בגדים שהיא בעצמה תלבש. בשנת 1988 הגדילה קארן את הקו הנשי בקו פחות יקר בשם DKNY (ראשי תיבות של שמה והעיר ניו יורק), עבור נשים צעירות יותר. שנתיים לאחר מכן יצרה את מותג הג'ינס ובשנת 1992 השיקה את מותג הגברים DKNY. בהמשך יצרה מותג לילדים, קו של מוצרי יופי, אביזרים ורהיטים. באפריל 2001, הקונצרן הצרפתי LVMH בראשותו של המיליארדר ברנאר ארנו, רכש את "דונה קארן" מבחינה כלכלית, אף על פי שהיא המשיכה לשמש כמנכ"לית, תפקיד שמאוחר יותר התפטרה ממנו. באותה השנה נפטר בעלה סטפן וייס מסרטן. תרומתה הפילנתרופית של קארן כוללת את "יוזמת הזן העירונית". במרץ 2008, מכרה קארן חפצים אישיים ודגימות וינטג' לטובת המטרה. באוקטובר 2008, קרן המנוהלת על ידי קארן תרמה 850,000 דולר למרכז הרפואי בית ישראל בניו יורק. בגד מקולקציית אביב 2012 אביב 2012 אביב 2012 אלכסנדרה פיבוברובה בקולקציית 2009 אתר האינטרנט הרשמי של דונה קארן דונה קארן, ברשת החברתית אינסטגרם דונה קארן, באתר fashionmodeldirectory (באנגלית) דונה קארן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) הודעה על פטירתו של וייס באתר ווג (באנגלית) האתר של יוזמת הזן העירונית (באנגלית) הודעה בניו יורק טיימס על תרומתה של קארן (באנגלית)
אדוורד פרנטס רנטגן

אדוורד פרנטס (פרנץ) רנטגן (בהולנדית: Edvard Frants Röntgen, ‏ 12 ביוני 1902, אמסטרדם – 14 בספטמבר 1969, מראנו) היה צ'לן הולנדי. אדוורד פרנטס היה בנו הרביעי של המלחין יוליוס רנטגן, וקרוי על שמם של המלחינים הנורווגים אדוורד גריג ופרנטס בייר (Frants Beyer), רעיו של אביו. משסיים את לימודיו התיכוניים בעירו למד צ'לו בקונסרבטוריון של אמסטרדם עם מורים שונים, ובהם איסאק מוסל (Isaac Mossel). בשנת 1922 סיים בהצטיינות את חוק לימודיו. כמו כן היה תלמידו של פבלו קזאלס. משנת 1924 ועד לפרישתו בשנת 1967 ניגן בתזמורת הפילהרמונית של האג, שם שימש בתפקידו האחרון כמשנה לצ'לן ראשון. יחד עם שני אחיו, הכנר יואכים רנטגן והפסנתרן יוהנס רנטגן יסד אדוורד פרנטס את שלישיית הפסנתר "טריו רנטגן".
צומת עצב-שריר

צומת עצב-שריר (באנגלית: Neuromuscular junction, ובראשי תיבות: NMJ) היא סינפסה המקשרת בין אקסון של נוירון מוטורי לבין השריר שאותו הנוירון מעצבב. חיבור זה הוא הבסיס להפעלתה של מערכת השרירים, דרך אותות עצביים שמתקבלים מהמערכת המוטורית וממערכת העצבים האוטונומית. דחף עצבי המגיע לאורך האקסון אל הסינפסה גורם לשחרור מוליך עצבי. קרומי תאי השריר הנמצאים בקצה המוטורי (motor end plate) מופעלים על ידי המוליך העצבי וגורמים לכיווץ השריר. בבעלי חוליות, האות עובר באמצעות המוליך העצבי אצטילכולין. כל אקסון מעצבב מספר סיבי שריר, שמתכווצים יחד עם קבלת האות העצבי. האקסון וכל סיבי השריר שאליהם הוא מקושר מהווים יחידה תנועתית אחת. כאשר מגיע פוטנציאל פעולה לנוירון הקדם-סינפטי, תעלות סידן תלויות מתח (Voltage-dependent calcium channel) נפתחות, ויוני סידן (Ca2+‎) מהנוזל החוץ-תאי נכנסים לציטוזול של הנוירון הקדם-סינפטי. כניסת יוני הסידן לתא גורמת לשלפוחיות הסינפטיות להתאחות עם ממברנת התא באמצעות חלבוני SNARE. כתוצאה מהאיחוי, תוכן השלפוחיות, האצטילכולין, יוצא אל המרווח הסינפטי בתהליך המכונה אקסוציטוזה. האצטילכולין נקשר לקולטנים ניקוטיניים בקצה המוטורי. הקישור גורם לשינוי מבני, הפותח תעלת יונים דרכה נכנסים יוני נתרן לציטוזול של השריר. בשל ההבדל בגרדיאנט האלקטרוכימי (שינוי במתח החשמלי), יותר יוני נתרן נכנסים מיוני אשלגן שיוצאים ונוצר פוטנציאל חשמלי (End-plate potential), פוטנציאל שמתפשט לאורך סיב השריר, הגורם לכניסה של יוני סידן לסיב וכך לתנועת הסרקומר שיוצרת את כיווץ השריר. כיווץ השריר נפסק באמצעות האנזים אצטילכולין אסטראז, שמפרק את האציטלכולין ליחידות של אצטיל ושל כולין, וכך תעלות הנתרן נסגרות. הכולין ממוחזר ונספג מחדש בתאים הקדם-סינפטיים, ומולקולות אצטילכולין חדשות מסונתזות מהכולין ומאצטיל קואנזים A. חסמים חלקיים או מלאים של צומת העצב-שריר עלולים לגרום לליקויים בתפקוד של השרירים. חסם כזה יכול להיות תוצאה של מחלות, של תרופות, של רעלנים או להיות תופעת לוואי של תרופות להרדמה (Anaesthesia UK : Bromage scale, www.frca.co.uk). במחלות כמו מיאסטניה גראביס הפוטנציאל בצד של השריר לא מפעיל את כל סיבי השריר, בגלל מחלה אוטואימונית בה מערכת החיסון תוקפת את קולטני האצטילכולין. מחלה אחרת, סינדרום חולשת שרירים על שם לאמברט-איטון (Lambert–Eaton myasthenic syndrome), נובעת מנוגדנים התוקפים את תעלות הסידן תלויות המתח, וכך מנטרלים את התחלת פעילות הצומת בצד הקדם-סינפטי. כמו כן, רעלנים מסוימים משפיעים אף הם על הצומת ומונעים את פעולתו. בוטולינום טוקסין למשל, מונע את שחרור האצטילכולין בצד הקדם-סינפטי וכך גורם לשיתוק השריר. דוגמה אחרת היא הטטנוספסמין של החיידק Clostridium tetani (טטנוס), שחוסם שחרור GABA וגליצין המרסנים את כיווץ השריר. תפקוד יתר של צומת העצב-שריר יכול אף הוא לגרום לבעיות בתפקוד השריר. גז עצבים לדוגמה משבית את האצטילכולין אסטראז וכך גורם למניעת הרפיית השריר ולפעילות יתר שלו. פעילות זו גוררת, בסופו של דבר, חוסר שליטה בשרירים ומניעת תפקודם ועלולה להסתיים במוות. מדיה וקבצים בנושא צומת עצב-שריר בוויקישיתוף הסבר על צומת עצב-שריר במכון דוידסון לחינוך מדעי סרטון של מכון דוידסון לחינוך מדעי שמדגים את פעילות צומת עצב-שריר, סרטון באתר יוטיוב צילום של צומת עצב-שריר במיקרוסקופ מתוך אתר אוניברסיטת בוסטון צומת עצב-שריר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
ביתי אל מול גולן

ביתי אל מול גולן הוא פזמון שנכתב ב-1962 על ידי יוסף נצר (מילים) וחיים ברקני (לחן). השיר זכה לפופולריות בשנות ה-60 ובוצע מאז על ידי זמרים רבים. השיר היה שיר הנושא למחזמר שנשא גם הוא את השם "ביתי אל מול גולן" והועלה בקיבוץ שער הגולן על ידי חבריו, לכבוד חג ה-25 לעליית הקיבוץ על הקרקע. נצר וברקני היו חברי שער הגולן וכתבו את המחזה ואת הלחנים. המחזה עסק בהווי הקיבוץ ובבעיותיו, אולם אלו תוארו ברוח טובה. הצלחתו של המחזמר הביאה להצגתו באמפיתיאטרון בצמח ולאחר מכן אף בהיכל התרבות בתל אביב. בהצגה שנערכה בקיבוץ ביצעה ראשונה את השיר בתי לרר (כיום, בת-עמי לשם). מילות השיר מתארות את הקשר החזק הנוצר בנפש האדם אל המקום בו גדל כתוצאה מנופי ומחוויות הילדות: כפרי הדומים שניערתי משיזף כממטרות תחתן סובבתי בשרב כציפורים שהעירוני בקולן - כאן ביתי, אל מול גולן בהמשך הקליטו את השיר אמנים רבים נוספים. במיוחד זכו לפרסום ביצועיהם של שלישיית שריד, יפה ירקוני, הפרברים ואריק איינשטיין. עוד ביצעו את השיר הדסה סיגלוב, שמעון ישראלי, לוסי ארנון, אברהם פררה, אריק סיני ולהקת סטלה מאריס בעיבוד לסגנון רוק כבד. בשיר נעשה גם שימוש בסרט הישראלי "אשת הגיבור" שצולם בחלקו בקיבוץ שער הגולן בבימויו של פיטר פריי ובכיכובם של בתיה לנצט, גדעון שמר ושמואל אומני. בהצגה "שישה ימים" שהועלתה ב"בימת הקיבוץ" באוקטובר 1967, בבימויו של גיורא מנור, ועסקה בהשתקפות המלחמה בעיני הלוחמים בני הקיבוץ, שימש השיר כרקע יחד עם שירו של מאיר אריאל, "ירושלים של ברזל". "ביתי אל מול גולן" באתר בית לזמר העברי כ-50 ביצועים שונים, על פי אקו"ם רוני מ. האס, חוגגים 75 שנה (בתוך "על הדשא"), הזמן הירוק, 20 בספטמבר 2012 מתח בחדשות ותסכית ללא מתח, דבר, 2 בנובמבר 1962 בתחילה, לחן השיר לא מצא חן בעיני נצר, וברקני הבטיח לו שאם יתברר בהצגת הבכורה כי הלחן אינו מתאים, יכתוב לחן חדש. על פי עופר גביש, בפינתו של איזי מן, "רגע אחד – הפסקול של המדינה" ששודרה ברשת ב' ב-17 באוקטובר 2013 בקול אתר ואתר, שאלות ותשובות - לענין, מעריב, 27 בינואר 1964 "שישה ימים" על בימת הקיבוץ, דבר, 10 באוקטובר 1967
ג'יימס ואן דר ביק

ג'יימס ואן דר ביק (באנגלית: James Van Der Beek; נולד ב-3 במרץ 1977) הוא שחקן טלוויזיה וקולנוע אמריקאי. נודע בעיקר בזכות תפקידו הראשי בתור דוסון לירי בסדרת דרמת הנעורים הרומנטית "דוסון קריק". ואן דר ביק נולד בצ'שייר, קונטיקט שבארצות הברית, למשפחה נוצרית ממוצא הולנדי בעיקרה. בנם של מלינדה (לבית וובר), רקדנית עבר ומורה להתעמלות גופנית מנוחה, ושל ג'יימס ויליאם ואן דר ביק, מנהל בחברת טלפון סלולרי ובעברו גם שחקן בייסבול מקצועי. למד באמצעות מלגה באוניברסיטת דרו שבניו ג'רזי, ואף לקח חלק שם במקהלת א-קפלה גברית. אולם נשר מהלימודים למען פיתוח קריירת המשחק שלו עם תפקידו הראשי בסדרה "דוסון קריק". ב-1999 כיכב בדרמת הספורט "כוכב חדש נולד" לצד פול ווקר, איימי סמארט ואלי לרטר. ב-2009 גילם ואן דר ביק את דמותו של אנטוני סטיבן רייט/"טוני זאפה" בסרט הטלוויזיה "חטיפה לאור יום", המבוסס על פרשת חטיפת הנערה אן סלוטי מנברסקה. ב-2011 שיחק בסרט הטלוויזיה "מפלי סאלם", המבוסס על רומן בשם זהה מ-2001. בנוסף, הוא הופיע בקליפ "Blow" של הזמרת קשה. בין השנים 2012–2013 שיחק בשתי עונות כדמות פיקטיבית של עצמו בסדרה הקומית "הביץ' מדירה 23" לצד קריסטן ריטר. בנוסף, שיחק בסרטו של ג'ייסון רייטמן "יום הפועלים" לצד ג'וש ברולין. ב-2014 שיחק בתפקיד הראשי בסיטקום "חברים הכי טובים" לצידה של ברוקלין דקר. בשנת 2017 שיחק בקומדיה "לחיות בקטן". ב-2018 שיחק בסדרה "פוזה" בתפקיד מאט ברומלי, הבוס של סטן. בשנת 2019 השתתף בעונה ה-28 של תוכנית המציאות האמריקאית "רוקדים עם כוכבים", שם היה למודח השביעי. בשנת 2003 נישא ואן דר ביק לשחקנית הת'ר מקומב. באפריל 2009 השניים נפרדו. בהמשך השנה ואן דר ביק הגיש בקשה לגירושין, שהתקבל לבסוף באביב 2010. ואן דר ביק התחתן עם היועצת העסקית קימברלי ברוק ב-1 באוגוסט 2010, בטקס קטן במרכז הקבלה ליד כיכר דיזנגוף בתל אביב, ישראל. לבני הזוג חמישה ילדים, אוליביה (נולדה ב-25 בספטמבר 2010), ג'ושוע (נולד ב-13 במרץ 2012), אנאבל (נולדה ב-25 בינואר 2014), אמיליה (נולד ב-23 במרץ 2016), וגוונדולין (נולדה ב-15 ביוני 2018). בספטמבר 2020 הם הודיעו שהם עוזבים את לוס אנג'לס ועוברים לטקסס. ב-2021 נולד בנם השישי. ג'יימס ואן דר ביק, ברשת החברתית פייסבוק ג'יימס ואן דר ביק, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ג'יימס ואן דר ביק, ברשת החברתית אינסטגרם ג'יימס ואן דר ביק, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג'יימס ואן דר ביק, באתר AllMovie (באנגלית) ג'יימס ואן דר ביק, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) ג'יימס ואן דר ביק, באתר Metacritic (באנגלית) ג'יימס ואן דר ביק, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ג'יימס ואן דר ביק, באתר MusicBrainz (באנגלית) דודי כספי, דודי כספי‏, ג'יימס ואן דר ביק יעשה הכל כדי להשתחרר מדמות הלוזר מ"דוסון קריק", באתר וואלה, 4 באוגוסט 2012 איתמר רייצס, איפה היית, ג'יימס ואן דר ביק?, באתר nrg מעריב, 28 בספטמבר 2014 דודי כספי, לוס אנג'לס, ג'יימס ואן דר ביק: "בער לי להתנסות באקשן", באתר ישראל היום, 5 ביולי 2015 הקליפ לשיר "Blow", בביצוע קשה, סרטון באתר יוטיוב James Van Der Beek and His Family Are Moving from Los Angeles to Texas: 'Onto the Next Big Adventure!', People (באנגלית) James Van Der Beek and Wife Kimberly Welcome Sixth Baby After 2 Pregnancy Losses: 'Overjoyed', People (באנגלית)
מה קורה אחי

"מה קורה אחי" הוא שיר של הזמרת ירדנה ארזי. השיר נכתב בהשראת מאמר של הסוציולוג פרופ' עוז אלמוג ומתייחס בצורה סאטירית לחברה הישראלית. בשנת 2008 פרסם הסוציולוג פרופ' עוז אלמוג מאמר מבודח בו התייחס לתופעות נפוצות בחברה הישראלית. המאמר זכה לפופולריות רבה והופץ באתרי אינטרנט, בלוגים והודעות דואר אלקטרוניות רבות. במהלך עבודתם המשותפת של ירדנה ארזי ויהודה פוליקר על אלבומה ה-15 בושם על עורי ניסו השניים למצוא דרך לשלב את המאמר כשיר. העבודה על השיר נמשכה זמן רב ולמעשה, היה זה השיר האחרון שהוקלט לאלבום זמן קצר לפני צאתו. בהקלטת השיר השתתפו בין היתר לאה לופטין ורותי הולצמן, חברותיה של ארזי לשלישיית שוקולד מנטה מסטיק. השיר יצא לרדיו ב-12 באוקטובר 2009 וזכה להצלחה גדולה. הוא שהה 10 שבועות בראש מצעד ההשמעות של מדיה פורסט, בפלייליסט גלגלצ ובמצעד הפזמונים של רשת ג' וצולם לתוכנית הטלוויזיה רוקדים עם כוכבים. ארזי מבצעת את השיר בתוכנית האירוח של אברי גלעד בערוץ 2 מה קורה אחי, בביצוע ירדנה ארזי, סרטון באתר יוטיוב, 5 בנובמבר 2012
בן אדם (שיר של ירדנה ארזי)

"בן אדם" הוא שיר של הזמרת ירדנה ארזי והנציג של ישראל לאירוויזיון 1988 שנערך באותה שנה בדבלין בירת אירלנד. השיר נבחר מתוך ארבעה שירים של ארזי בקדם אירוויזיון פרטי שלה. השירים האחרים שהוצגו ולא נבחרו היו "היא רוקדת" (אהוד מנור-קובי אשרת), "כמו בהתחלה" (יואב גינאי-ירון בכר) ו"קרוב לים" (רחל שפירא-יאיר קלינגר). את מילות השיר כתב אהוד מנור שהרבה לעבוד עם ארזי. הלחן הוא של מוזיקאי בשם בוריס דימיטשטיין, שהיה עד אז אלמוני לחלוטין. באירוויזיון עצמו זכה השיר ב-85 נקודות והגיע למקום השביעי מתוך 21 מדינות משתתפות. באלבום היידיש שלו "ציגיינער נשמה", המתבסס בעיקר על גרסאות יידיש לשיריה הצועניים של ארזי, הקליט הזמר והשחקן יוני אילת גרסת יידיש לשיר זה ("דער מענטש"). מילות השיר "בן אדם" באתר שירונט גרסת היידיש, בביצוע יוני אילת יובל ניב, רונית אטלר, 3, חדשות, 28 במרץ 1988 יובל ניב, בוריס מי?, חדשות, 29 במרץ 1988
תיאטרון האכזריות

תיאטרון האכזריות הוא סוג התיאטרון שהקים אנטונן ארטו. בספרו "התיאטרון וכפילו" הוא פורס את תורתו. תיאטרון האכזריות מנסה לחזור למקור הפולחני של התיאטרון, שבו הטקס, המחוות, השירה, ולא הספרות הם העיקר. התיאטרון צריך להכות בצופה כמו מגפת הדבר, הוא צריך להיות מטורף ומידבק. רעיונותיו של ארטו לגבי שינוי וחידוש אומנות התיאטרון נוגעים בכל מרכיבי ההצגה, כולל חלל ההצגה, התאורה, והיחסים בין שחקנים לצופים. יש המשייכים את סוגה זו לתיאטרון האבסורד ואומרים שהצגתו כעוד סוגה היא רק רצון של ארטו לשיווק הצגותיו. הדגש על היצרים והרגשות עומד בניגוד מוחלט לניסיון של ברטולט ברכט לחדש את התיאטרון, באותה תקופה, בסגנון התיאטרון האפי. אז'ן יונסקו הושפע מארטו, אם כי משייכים את תיאטרונו בדרך כלל לתיאטרון האבסורד. כמו כן אפשר למצוא אלמנטים של תיאטרון האכזריות אצל מחזאים אחרים מהזרם הזה, כמו פרננדו ארבאל והרולד פינטר. במחזותיהם האלימות לא מובנת ולא הגיונית, מה שהופך אותה לאכזרית עוד יותר. אבל בעיקר ניתן למצוא ניסיונות להגשים את רעיונותיו של ארטו אצל במאים במחצית השנייה של המאה העשרים: פיטר ברוק ניסה לעשות תיאטרון האכזריות במשך כמה שנים, ההפקה המפורסמת ביותר מהתקופה הזאת הייתה "רדיפתו והירצחו של ז'אן-פול מרה, מוצגים על ידי קבוצת התיאטרון של ההוספיץ בשרנטון תחת בימוי של המרקי דה-סאד", או בקיצור "מארה סאד", מאת פטר וייס, בשנת 1964. נציג בולט אחר שעשה ניסויים בכיוון של תיאטרון האכזריות, הוא יז'י גרוטובסקי. לתפיסתו, על השחקן לעבור באש בשביל הקהל שלו. כמו כן יש לציין את המחזאית הבריטית שרה קיין. בישראל ניתן לכנות את יצירתו של דודי מעיין, בייחוד את "ארבייט מאכט פריי פון ארץ טויטלנד אירופה", ואת זו של חוני המעגל כשייכות לזרם זה. מתוך "התיאטרון הכפילו" תיאטרון האכזריות, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
הזמנה לבכי

"הזמנה לבכי" היא רשימה קצרה פרי עטו של העיתונאי ארנון לפיד, בן קיבוץ גבעת חיים איחוד, שנכתבה מיד לאחר מלחמת יום הכיפורים, ונתפרסמה תחילה ב"איגרת", שבועון איחוד הקבוצות והקיבוצים ולאחר מכן, בינואר 1974, בירחון "שדמות". הרשימה, שקראה לבכות על האלים שהכזיבו ולבכות בקול את חללי המלחמה ולהניח לאתוס הישראלי של התגברות על הכאב הפרטי למען המאמץ הלאומי, עוררה סערה וזכתה לביקורות רבות, גם מחוץ לתנועה הקיבוצית. חלקן אוהדות וחלקן שליליות. הרשימה נחשבת כבעלת משמעות בשינוי התרבותי שעבר על חלקים בחברה הישראלית, מהתמקדות בכלל להתמקדות באני הפרטי; במיוחד בתחום השכול עוז אלמוג מציין כי על רקע תרבות ההדחקה שהייתה שלטת באותה עת, "נדרשו 'אומץ' ו'חוצפה' לא מעטים לכתוב את מה שכתב לפיד באותה עת". וכי לרשימה היה חלק במעבר מתרבות האיפוק וההבלגה בנושא השכול, ששלטה ממלחמת העצמאות, אל תרבות המקבלת בכי וקינה פומביים. שינוי זה הוא תולה במה שהוא מכנה "פסיכולוגיזם" ובמיוחד בנכונות החדשה, באותה עת, לחשיפה רגשית וגילוי הנפש. יש מבקרים הרואים ב"הזמנה לבכי" המשך הגישה שזכתה לכינוי "יורים ובוכים", שהחלה עם "שיח לוחמים" לאחר מלחמת ששת הימים. גישה זו ספגה ביקורת משני צדי המתרס. המצדדים בחוזק, באיפוק ובשמירה על המורל הלאומי גינו גישה זו בשל ה"תבוסתנות" הכרוכה בה לדעתם, ואילו מצדדי המוסר, טוהר הנשק והשאיפה המתמדת לשלום גינו גישה זו בשל חוסר המעש של יוצריה והמשך שרותם המבצעי בצה"ל. המשורר אליעז כהן הוציא מחזור שירים בשם זהה שהתייחס לפינוי גוש קטיף ב-2005 וכתב בהערות הסיום של קובץ השירים כי השירים מתייחסים ל"הזמנה לבכי" המקורית בכך שהוא חש שהפינוי הוא "יום הכיפורים של הכיפות הסרוגות". כהן עצמו אף מעיד כי חנן פורת סיפר לו כי קריאת רשימתו של לפיד ב-1974, בעת שהחלים מפציעה קשה במלחמת יום הכיפורים, הביאה אותו ל"הכרה שמוכרחים להשיב את רוחו של העם בישראל" וכהן מוסיף: "מחשבת הייסוד הראשונה של 'גוש אמונים', החלה להתפתח אצלו מאותו רגע". מילות הרשימה אף הולחנו על ידי יורם צדוק והשיר בוצע על ידי להקת האשקולית של בית השיטה. הזמנה לבכי, דבר, 29 במרץ 1974 חנה זמר, לא "בא לי" לבכות איתך, דבר, 29 במרץ 1974, ("עת לבכות", המאמר בהמשך למאמרה של חנה זמר, הוא מאת רוביק רוזנטל והתפרסם בגיליון שדמות בו התפרסמה "הזמנה לבכי") ארנון לפיד, "הזמנה לבכי", שדמות נג (ינואר 1974), עמ' 51-50 לפיד, ארנון, באתר העין השביעית, 19 בפברואר 2008 גלעד גרוסמן, ממופת למבקרי הממשל – היסטוריית השכול, מעריב, 30 בספטמבר 2006 תרצה הכטר, מלחמת יום-כיפור כמיתוס (ב'), ספטמבר 2004 עוז אלמוג, מקשיחות והדחקה לשיח המצוקה, אתר "אנשים ישראל - המדריך לחברה הישראלית", 11 בנובמבר 2009 ניר מן, עבים קודרים, מקור ראשון, 4 בנובמבר 2010 ציטוט מאמר מאת בועז עברון ותגובה מאת דודו פלמה, איך נהנים מכל העולמות, "לא למות טיפש" - בלוג של עידן לנדו, 7 ביוני 2010 יעל שנקר, למשוררים דתיים אין אבא משלהם, אתר "מקום לשירה", גיליון 40, ינואר 2011 אליעז כהן, מן החלום אל העקירה, "פנים - רבעון לתרבות חברה וחינוך", גיליון 39, יוני 2007 דברים דומים שאמר פורת מופיעים גם בספרו של חגי הוברמן, "חנן פורת - סיפור חייו", ידיעות ספרים, 2013, עמ' 76 הזמנה לבכי, אתר שירונט האשקולית של בית השיטה – האוסף 73-86, אתר "סטריאו ומונו"
תיאטרון תיעודי

התיאטרון התיעודי הוא זרם בתיאטרון של המאה העשרים, שאפשר לראות בו המשך לתיאטרון האפי. הוא משתמש באותן טכניקות כמו התיאטרון האפי, כגון: מבחינה דרמטית: מבנה תחנות פריסה אפית של העלילה שינוי תכוף של מקום וזמן, לעיני הקהל ועוד. ההבדל העיקרי לעומת התיאטרון האפי הוא ההתבססות על אירועים מתועדים, היסטוריים. האמירה העיקרית של הזרם הזה היא: המציאות מספיק דרמטית, לא צריך להמציא שום דבר. בואו נביט במציאות! כמו כן חושף התיאטרון התיעודי בדרך מסמכים, שלא היו נגישים עד כה לעיני הציבור, או שהוא עוזר בהפצתם. היינר קיפהרט. שתי המחזות המפורסמים ביותר שלו הם "בעניין ג'. רוברט אופנהיימר" על פיתוח פצצת האטום האמריקאית ו"אחינו אייכמן" על אדולף אייכמן. פטר וייס. מחזהו "החקירה" משחזר את משפטי אושוויץ מהשנים 1963 עד 1968. בישראל: יגאל עזרתי: משפט גבעתי ב': שחזור משפט גבעתי ב', הוצג בפסטיבל עכו בשנת 1990. מוטי לרנר: "קסטנר", על ישראל קסטנר נולה צ'לטון: "דו-קיום" על הנושא הפלסטיני, "אופניים לשנה" על עיירות הפיתוח ו"הימים הבאים" על הזיקנה. רועי יוסף: ״פרט לכך, לא אירע דבר.״ פתיחה מחודשת לתיק מצ״ח שיוסף בעצמו חקר עשר שנים קודם לכן, ״שׁוּרָה״ אשר נכתב על ידי יוסף תוך תיעוד פעילות זיהוי החללים לאחר טבח 7 באוקטובר. יהושע סובול: "מרד הימאים" על שביתת הימאים (1951) שהוצג בתיאטרון בית לסין בשנת 1983. בריאיון למקומון החיפאי כלבו, הסביר סובול את הרקע לכתיבת המחזה: באותה תקופה [1983] החלה האצה במגמת הפרטת המשק הציבורי והלאומי. מצע הליכוד לכנסת התשיעית כלל הפרטה כעיקרון מנחה. בד בבד עם המהלך הזה החלה מגמה של פירוק של ארגוני עובדים והחלשה של כוחם. דיכוי שביתת הימאים ושבירתה באלימות על ידי ממשלת מפא״י בראשותו של דוד בן גוריון היו בעיני ראשית התהליך של הפיכת מפא״י בהדרגה למפלגה שרגלה הימנית בועטת ברגלה השמאלית ודורכת עליה במטרה לרסקה. לכן בחרתי ב־1983 להביא אל הבמה את שביתת הימאים. בשבירתה של אותה שביתה באלימות ממשלתית בשנת 1951 אני רואה את תחילת פירוקן של הסולידריות והערבות ההדדית בחברה הישראלית – תהליך שהגיע לשיאו בחמש השנים האחרונות עם ניצול פוליטיקת הזהויות על ידי ראשי השלטון לשיסוי המגזרים השונים שמרכיבים את האומה הישראלית אלה באלה. זו בעיני משמעות המחזה ״מרד הימאים״ בישראל של 2019 — יהושע סובול, נס המרד, באתר כלבו – חיפה והצפון, 29 באוקטובר 2019 מתוך התיאטרון הדוקומנטרי התפתחה הדוקו-דרמה לטלוויזיה. תיאטרון תיעודי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) חיים נגיד, תיאטרון האימה, מעריב, 1 באוקטובר 1990 רועי יוסף: "צה"ל חסר יכולת לעמוד באתוס של צבא מוסרי" - 08-12-2022 באתר הארץ לקום משבעה - 23-04-2024 באתר ynet שוש אביגל, בלי שרירים ובלי עמוד שדרה, כותרת ראשית, 26 באוקטובר 1983