laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אנונה קשקשית

אנונה קשקשית (שם מדעי: Annona squamosa) הוא עץ פרי ירוק-עד קטן יחסית בעל עלים צרים וחלקים, שצבעם ירוק בהיר. הפרי עגול ירקרק ומכוסה קשקשים בשרניים רבים. הפרי מכיל זרעים רבים וציפתו מתוקה, עסיסית וריחנית. מוצא העץ בשפלות הטרופיות של אמריקה המרכזית, טיפוס התפוצה סוב-טרופי. העץ גדל בארץ בתור גידול חקלאי במישור החוף. ברפואה העממית משמשים הזרעים כתרופה כללית. מדיה וקבצים בנושא אנונה קשקשית בוויקישיתוף אנונה קשקשית, באתר ITIS (באנגלית) אנונה קשקשית, באתר NCBI (באנגלית) אנונה קשקשית, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) אנונה קשקשית, באתר Tropicos (באנגלית) אנונה קשקשית, באתר GBIF (באנגלית) אנונה קשקשית, באתר The Plant List (באנגלית) אנונה קשקשית, באתר IPNI (באנגלית) אנונה קשקשית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אנונה קשקשית אנונה קשקשית באתר הרשימה האדומה של IUCN אפרים לב וזהר עמר, סממני המרפא המסורתיים בארץ ישראל, ירושלים, תשס"ב, עמ' 80. ערך זה הוא קצרמר בנושא בוטניקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אנדראש ליגטי

אנדראש ליגטי (בהונגרית: Ligeti András;‏ 5 באוגוסט 1953 – 19 בספטמבר 2021) היה כנר ומנצח הונגרי. ליגטי נולד בפץ' שבהונגריה. למד נגינה בכינור וניצוח באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט. הוא זכה בפרס ראשון בתחרות לאו ויינר לכנרים ובשנת 1980 בתחרות הכינור בבלומינגטון. בשנת 1979 סיים את לימודיו כמנצח וקיבל את מלגת גאורג שולטי ללימודים אצל אוסטרייכר בווינה ואחר אצל איגור מרקביץ'. בשנת 1985 היה למנצח חבר בתזמורת הסימפונית של בודפשט, ובשנת 1989 החליף את ג'רג' להל כמנצח ראשי, משרה בה החזיק עד 1993, אז היה למנצח אורח ראשי. הוא יצא עם תזמורת בודפשט לסיורי קונצרטים בבריטניה, יפן וקוריאה, וניצח על התזמורת בביקורה הראשון באוסטרליה ב-1994. בשנת 1997 התמנה למנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית ההונגרית. ליגטי ניצח על תזמורות חשובות ברחבי העולם, בהן הפילהרמונית של דרזדן, תזמורת רדיו ברלין, תזמורת רשות השידור הבריטית, הפילהרמונית של אוסלו, הפילהרמונית של רשות השידור הבריטית (לרבות סיור בצרפת), התזמורת הפילהרמונית הישראלית, האקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא ותזמורת שווייץ המערבית. אנדראש ליגטי עמד בקשרי ידידות קרובים עם קלאודיו אבאדו, שראשיתם בתקופת עבודתו עם אבאדו ותזמורת הנוער גוסטב מאהלר; בהזמנת אבאדו ניצח על קונצרטים ואופרות ב"וין מודרן" במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20. ליגטי הקליט תקליטורים רבים, בעיקר של מוזיקה הונגרית, חברות שונות, בהן BMG קוניפר, נאקסוס, הונגרטון ורדיוטון, לצד הקלטות רבות לרדיו ולטלוויזיה ברחבי העולם. הוא ניצח על הסינפונייטה של בודפשט, שנגניה חברים בתזמורת הסימפונית, על רפרטואר נכבד של מוזיקה מן המאה ה-20. בשנים 1977–1985 עבד ליגטי עם בית האופרה של בודפשט, תחילה ככנר ראשי ואחר כמנצח ראשי, ושם ביצע חלק גדול מן הרפרטואר המרכזי. כמו כן ניצח בזארבריקן. ב-1998 הייתה הופעתו האופראית הראשונה באנגליה, בהפקה חדשה של כרמן לאופרה נורת', בבימוי פילידה לויד. ב-1999 הגיש גם ביצוע מעולה של "קללת פאוסט" של פרנץ ליסט בפסטיבל פרת עם התזמורת הסימפונית של מערב אוסטרליה. ב-2001 התמנה למנצח אורח ראשי של התזמורת האוסטרלית וחזר לבלפסט לקונצרטים עם תזמורת אולסטר. ב-2003 חזר לפילהרמוניה האנגלית הצפונית וניצח שוב בבלפסט. ב-2004 ניצח על הצגות של "טירת כחול הזקן" ו"המנדרין המופלא" של בלה בארטוק בלונדון וחזר לתזמורת של אופרה נורת'. ב-2005 הוזמן לכהן כמנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית של טייפה. נפטר ב-19 בספטמבר 2021. András Ligeti at Music Partnership אנדראש ליגטי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אנדראש ליגטי, באתר AllMusic (באנגלית) אנדראש ליגטי, באתר MusicBrainz (באנגלית) אנדראש ליגטי, באתר Discogs (באנגלית)
בורית רפואית

בוֹרית רפואית (שם מדעי: Saponaria officinalis; שם ערבי: עַ֫רַק אל-חַלַ֫אוַה) הוא צמח חד-שנתי נמוך (עד 60 סנטימטר) בעל עלים דמויי אזמל, שצבעם כצבע שעווה ירקרקה. הפרחים ארוכים (2 סנטימטרים) ועלי הכותרת, שצבעם ורוד-לילך, עטופים בחמישה עלי גביע ירוקים ומאוחים. הצמח נפוץ באגן הים התיכון ובחלקים מהאזור האירנו-טורני. לפי מקורות קדומים, שורשי הצמח, המכילים ספוננים (חומרי הקצפה), שימשו בעבר הן לרפואה והן לניקוי. בימינו משמש השורש כתרופה לחולי סוכרת ותבלין לבישול ולייצור ממתקים. מדיה וקבצים בנושא בורית רפואית בוויקישיתוף בורית רפואית, באתר ITIS (באנגלית) בורית רפואית, באתר NCBI (באנגלית) בורית רפואית, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) בורית רפואית, באתר Tropicos (באנגלית) בורית רפואית, באתר GBIF (באנגלית) בורית רפואית, באתר The Plant List (באנגלית) בורית רפואית, באתר IPNI (באנגלית) אפרים לב וזהר עמר, סממני המרפא המסורתיים בארץ ישראל, ירושלים, תשס"ב, עמ' 84. ערך זה הוא קצרמר בנושא בוטניקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בקית הכרשינה

בקית הכרשינה (שם מדעי: Vicia ervilia; שם אנגלי: Bitter-vetch; שם ערבי: כרסנה) הוא עשב חד-שנתי או רב-שנתי בעל עלים מורכבים מנוצים, ממשפחת הקטניות. הצמח מטפס בעזרת קנוקנות קצרות ופשוטות. הפרי משונץ כמחרוזת. טיפוס תפוצה ים-תיכוני, גדל היום בשטחים מצומצמים במשק החקלאי הערבי בארץ, בעיקר לצורך האכלת הבקר, וכן גדל בר כפליט תרבות ברוב חלקי הארץ. פירות הצמח וזרעיו נקראים כרשינים (כרשינין בלשון המשנה). הצמח עשיר בחלבון ולכן יש לו ערך רב בהזנת בהמות אך הוא בעל טעם מר מאד הנובע מחומרים כמו ספונינים והחומצה האמינית קנבין (cannabine) הנמצאים בזרעיו. על מנת לסלק את החומרים הרעילים ולהפיג את טעמו המר נהגו להשרות את הזרעים במים. לצמח יש יתרון בגלל הקלות בה ניתן לגדלו ולכן הוא מועדף כצמח מספוא עבור בהמות אך לצורך האדם דרושות פעולות הכנה רבות המגבילות את אכילתו רק למצבים של מחסור. הצמח שימש מזון לאדם בארץ החל מתקופות פרהיסטוריות. הפירות מופיעים בצורה של תרמיל שבתוכו יש מספר זרעים הנראים כמו עדשים אדומות וטעמם מריר. בתקופה הקלאסית נחשב לצמח מרפא היעיל לטיפול בבעיות בקיבה, במחלות עור, בנשיכת כלב, אדם והכשת נחש, וכן לריכוך השדיים. בימי הביניים נוספו לשימושים אלו שימושים נוספים וביניהם מרכיב בתרופה לטיפול בטחורים. ברפואה העממית בימינו משמשים הזרעים לחיזוק הגוף. קלאודיוס גלנוס, הרופא המפורסם מן המאה השנייה לספירת הנוצרים, כותב על צמח זה כי אינו מזין, ומשמש למאכל בקר. אך במקרים קשים של רעב הוא עשוי לשמש למאכל אדם. מדיה וקבצים בנושא בקית הכרשינה בוויקישיתוף בקית הכרשינה, באתר ITIS (באנגלית) בקית הכרשינה, באתר NCBI (באנגלית) בקית הכרשינה, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) בקית הכרשינה, באתר צמח השדה בקית הכרשינה, באתר צמחיית ישראל וסביבתה בקית הכרשינה, באתר Tropicos (באנגלית) בקית הכרשינה, באתר GBIF (באנגלית) בקית הכרשינה, באתר The Plant List (באנגלית) בקית הכרשינה, באתר IPNI (באנגלית) בקית הכרשינה באתר הרשימה האדומה של IUCN אפרים לב וזהר עמר, סממני המרפא המסורתיים בארץ ישראל, ירושלים, תשס"ב, עמ' 90. Powell, Owen, and John Wilkins. Galen: On the properties of foodstuffs. Cambridge University Press, 2003.
ברברית (צמח)

ברברית (שם מדעי: Berberis, שם נרדף: ברבריס, שם בערבית: אמירבאריס) היא סוג של שיחים קוצניים במשפחת הערטניתיים. בסוג נמנים בין 400 ל-600 מינים והוא נחשב לאחד הענפים ביותר בין סוגי השיחים. תפוצת הסוג משתרעת על אזורים קרירים ממזרח אסיה ועד אמריקה הדרומית. הברברית היא שיח בעל עלים פשוטים, מסורגים או ערוכים בקבוצות בחיק הקוצים. הצמח נשיר בחורף. הפרחים נישאים באשכולות והם בעלי סימטריה משושה. הפרי הוא ענבה מאורכת שצבעה סגול-שחור לעת הבשלה. כל חלקי הצמח (למעט הפרי הבשל) מכילים את האלקלואיד ברברין ונחשבים במידה מסוימת לרעילים. בימי הביניים הובא הצמח מלבנון ונפוץ ברחבי המזרח התיכון. הצמח שימש לחיזוק הקיבה והכבד, לריפוי דלקות קיבה, לגרימת עצירות, להפסקת שטפי דם, לריפוי צהבת, וכן שימש סם משלשל. בקרב בני העדה הפרסית בימינו משמשים פירות הצמח לצורך הכנת תכשיר לניקוי הדם ולטיפול בפצעי בגרות. במדינות הקווקז השתמשו בצמח כתבלין בישול ובמאה העשרים הוא הפך לתבלין נפוץ בכל מדינות ברית המועצות. ברברית הלבנון (Berberis libanotica) - נפוצה בחרמון ובלבנון ברברית מצויה (Berberis vulgaris) - נפוצה באירופה ובאסיה הקטנה, צמח תרבות באמריקה הצפונית. מדיה וקבצים בנושא ברברית בוויקישיתוף ברברית, באתר ITIS (באנגלית) ברברית, באתר NCBI (באנגלית) ברברית, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) ברברית, באתר צמחיית ישראל וסביבתה ברברית, באתר Tropicos (באנגלית) ברברית, באתר GBIF (באנגלית) ברברית, באתר IPNI (באנגלית) ברברית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אפרים לב וזהר עמר, סממני המרפא המסורתיים בארץ ישראל, ירושלים, תשס"ב, עמ' 90.
חופית מגלית

חופית מגלית (שם מדעי: Calidris ferruginea) הוא מין של עוף מהסוג חופית ממשפחת החרטומניים. חופית זו היא נודדת יבשתית. היא נודדת בעיקר בחורף באפריקה, אבל גם בדרום-מזרח אסיה ובאוסטרליה. משם היא נודדת לצפון אמריקה. מזון החופית הם חרקי מים תולעים וסרטנים. חיה בעיקר בבריכות מים רדודות ובחופי ים, מקום מוצאה הוא אירופה, אסיה, וצפון אמריקה. החופית גדולה יותר מסוגי הביצניות ב-19.5-21 ס"מ. היא בעלת צוואר ורגליים ארוכים, מקור ארוך ועגול, ראש מפוספס, ועיניים שחורות. גב כהה עם כתמים לבנים ואפור בהיר ומקור שחור דק וארוך. מדיה וקבצים בנושא חופית מגלית בוויקישיתוף חופית מגלית, באתר ITIS (באנגלית) חופית מגלית, באתר NCBI (באנגלית) חופית מגלית, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) חופית מגלית, באתר Internet Bird Collection (באנגלית) חופית מגלית, באתר GBIF (באנגלית) הסבר כללי.(באנגלית) תמונות(באנגלית) הסבר ותמונות(הקישור אינו פעיל)(באנגלית) קובץ להעלאה (באנגלית) מידע (בעברית) חופית מגלית באתר הרשימה האדומה של IUCN
ג'ימי צ'ו

ג'ימי צ'ו (באנגלית: Jimmy Choo בסינית: 周仰杰; ‏נולד ב־15 בנובמבר 1948) הוא מעצב אופנה ממוצא מלזי-סיני. צ'ו ידוע בשל חברת האופנה "Jimmy Choo Ltd" הנושאת את שמו ובשל עיצובי נעלי הנשים שלו. נולד בשם צ'ו יין קיט, בפננג שבמלזיה למשפחה של יצרני נעליים ממוצא סיני. שם משפחתו המקורי הוא "Chow" אך אוית בצורה מוטעית בתעודת לידתו כ-"Choo". הוא ייצר את הנעל הראשונה שלו בגיל 11. בשנת 1983 הוא סיים את לימודיו מאוניברסיטת האקני. צ'ו החל את עבודתו בסדנה הממוקמת במערב לונדון בשנת 1986. עיצוביו התפרסמו כאשר הופיעו במגזין האופנה המפורסם, "ווג". לאחר מכן, דיאנה, הנסיכה מוויילס הייתה אחת מהנשים שנעלו את עיצוביו של צ'ו. בשנת 1996 הקים את החברה הנושאת את שמו, ג'ימי צ'ו, בעזרתה של תמרה מלון, עורכת מגזין ווג הבריטי. באפריל 2001 מכר צ'ו את חלקו בחברה עבור סכום של 10 מיליון פאונד. מאז מתעסק צ'ו ביצירת קו אופנה תחת רישיון מהחברה המרכזית. מאז הקמתה התרחבה החברה לייצור אביזרי אופנה כמו תיקים. ביולי 2017 רכש תאגיד האופנה מייקל קורס את חברת "Jimmy Choo Ltd" ב-1.2 מיליארד דולר. מדיה וקבצים בנושא ג'ימי צ'ו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ג'ימי צ'ו ג'ימי צ'ו, ברשת החברתית פייסבוק
נזים סביתי

נזים סביתי (בערבית: نظيم سبيتي; נולד ב-12 בנובמבר 1957 ) הוא דרוזי-ישראלי וגונדר בדימוס בשירות בתי הסוהר. סביתי גדל והתחנך בבית הספר היסודי שבכפר הדרוזי, יאנוח-ג'ת, ישראל. המשיך את לימודי התיכון בכפר הנוער "כפר גלים" שבמחוז חיפה. בשנת 1976 התגייס לצה"ל, מילא תפקידים מבצעים ביחידות הלוחמות 244 ו-299, והשתחרר כקצין בדרגת סגן. בסמוך לשחרורו מהצבא, התגייס לשירות בתי הסוהר וכיהן בשורת תפקידים פיקודיים בתחום הביטחון, ובהם מפקדם של ארבעה בתי סוהר (אשמורת, כרמל, דמון ושטה), ומפקד גוש שרון בדרגת תת-גונדר. במהלך תפקידו כמפקד גוש יזם והוציא לפועל את פרויקט "ניצחון הרוח", שבמסגרתו הובאו אלפי אסירים פליליים לבית לוחמי הגטאות, כדי ללמד את האסירים והסוהרים את תולדות השואה. על-כך זכה להדליק משואה בעצרת נעילת יום הזיכרון לשואה ולגבורה בקיבוץ לוחמי הגטאות, ביום העצמאות ה-63 למדינת ישראל. בשנת 2007 מונה למפקד מחוז המרכז, והועלה לדרגת גונדר, ובמסגרת תפקידו ביסס את הקמת הימ"ז (יחידה מבצעית מחוזית), אותה ייסד מספר שנים קודם לכן כימ"ג (יחידה מבצעית גושית). עוד במסגרת תפקידו כמפקד מחוז המרכז, מונה על ידי נציב בתי הסוהר להוביל את הטיפול במשאב האנושי, במסגרת התוכנית הארגונית הרב שנתית "מעוף". בשנת 2011 מונה למפקד מחוז הדרום ותחת פיקודו הוחזקו במשמורת בטוחה מרבית האסירים הביטחוניים והשוהים הזרים בשב"ס. בשנת 2013 מונה לראש אג"ם (ראש אגף המבצעים והביטחון) בשירות בתי הסוהר, ובתפקיד זה הוא משמש כמפקדם של היחידות המיוחדות של השב"ס (מצדה, נחשון, דרור), וכן על חטיבות הביטחון והמודיעין. במסגרת תפקיד זה הוא מונה על ידי הנציב להוביל את הטיפול בשביתת הרעב של האסירים הביטחוניים, שהסתיימה ללא-הישגים מבחינתם של האסירים. לאחר פרישתו ממערכת הביטחון, החל את צעדיו הראשונים כפוליטיקאי ואף היה חבר מפלגת "צדק חברתי" כששובץ ברשימתה במקום השני, בהתמודדותה בבחירות לכנסת העשרים ואחת שנערכו באפריל 2019. נשוי, ואב לחמישה. בוגר קורס פו"מ (פיקוד ומטה) במשטרת ישראל, ובוגר תואר ראשון במדעי המדינה באוניברסיטת חיפה, ותואר שני במינהל עסקים. גונדר נזים סביתי מפקד מחוז מרכז בשב"ס בין מדליקי המשואות בעצרת נעילת יום השואה בבית לוחמי הגטאות באתר שירות בתי הסוהר, 4 בפברואר 2013 מסע ישראלי, באתר שירות בתי הסוהר
דיילי מירור

דיילי מירור (באנגלית: Daily Mirror, מראה יומית) הוא עיתון בריטי אשר הוקם בשנת 1903. העיתון הוקם על ידי אלפרד הרמסוורת'(אנ') ב-2 בנובמבר 1903 ומחירו היה פני אחד בלבד. העיתון היה אמור להיות עיתון עבור נשים אך לא זכה להצלחה עם יציאתו. לאחר מכן מינה ארמסוורת' את המילטון פייף לעורך הראשי וכל הנשים שעבדו בעיתון פוטרו. העיתון הכיל הרבה תמונות והשם שונה ל-"The Daily Illustrated Mirror" ונשאר כך במשך שלושה חודשים עד החזרה לשם המקורי. מחיר העיתון ירד לחצי פני ומתחת לכותרת הראשית שונה הכיתוב שאומר שהעיתון מיועד גם לנשים וגם לגברים. המיתוג החדש עבד כך שעד גיליון מספר 92 תפוצת העיתון הייתה 120 אלף עותקים ועד גיליון 269 עלתה התפוצה ל-200 אלף עותקים. בתוך עשר שנים הגיע העיתון לתפוצה של כחצי מיליון עותקים. אלפרד מכר את העיתון לאחיו הרולד בשנת 1913. ב-1917 עלה המחיר חזרה לפני. ב-1919 מכר העיתון מעל מיליון עותקים ביום דבר שהפך אותו לעיתון הכי נמכר. באמצע שנות השלושים סבל העיתון מפגיעה במכירות עם עלייתם של עיתונים חדשים כמו הדיילי אקספרס. עם אחיינו של הרולד כמנהל הכספים וגאי ברתמילו כעורך הראשי שינה העיתון את תדמיתו מעיתון שמרני המיועד למעמד הבינוני, לעיתון חופשי המיועד למעמד הפועלים. בשנת 1937 הוכנסה לעיתון רצועת קומיקס. בשנת 1939 נמכר העיתון בלמעלה מ-1.4 מיליון עותקים ביום. במהלך מלחמת העולם השנייה העיתון כמעט הועמד בפני סכנת סגירה אך הצליח להישאר יציב גם במהלך הבחירות לאחר המלחמה ועד סוף שנות הארבעים עלתה התפוצה ל-4.5 מיליון עותקים ביום. ב-1960 רכשה הנהלת העיתון את העיתון הדיילי הרלד ולאחר חשש ההנהלה מתחרות על הקוראים הושק העיתון מחדש בשנת 1964 בשם הסאן. לאחר שהעיתון לא הצליח להשיג קוראים הוא נמכר לאיש העסקים רופרט מרדוק. מרדוק השיק את העיתון מחדש והשיב מלחמה למירור עם גדילת התפוצה בקצב מהיר. ב-1978 עקף הסאן את כמות הקוראים של המירור והעיתון נמכר לרוברט מקסוול. לאחר מותו של מקסוול ב-1991 הפך דייוויד מונטגומרי למנכ"ל קבוצת מירור. משנת 1995 עד 2004 היה פירס מורגן העורך הראשי של העיתון. במהלך תקופה זו עבר העיתון כמה שערוריות ואחת מהן הייתה כאשר פרסם הדיילי טלגרף שמורגן קנה מניות בחברת מחשבים מסוימת הרבה לפני שטור עצות במירור ייעץ לציבור על החברה הזו. מורגן פוטר מהעיתון ב-14 במאי 2004 לאחר שפרסם במירור תמונות של אסירים עיראקים העוברים התעללות מחיילים בצבא הבריטי. לאחר מכן הוכחו התמונות כמזויפות והעיתון פרסם התנצלות רשמית בשער הראשי של העיתון. בשנת 2004 התמנה ריצ'רד וואלש לעורך העיתון. ב-30 במאי 2012 הודיע העיתון של מיזוג העיתון היומי הדיילי מירור עם העיתון של יום ראשון הסאנדיי מירור לעיתון אחד. וואלש וטינה וויבר, שני העורכים הראשיים פוטרו והעורך של העיתון המשותף הוא לויד אמבלי. מדיה וקבצים בנושא דיילי מירור בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של דיילי מירור (באנגלית) דיילי מירור, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) דיילי מירור, ברשת החברתית אקס (טוויטר)
חופית ימית

חופית ימית (שם מדעי: Calidris maritima) הוא מין של עוף מסוג חופית ממשפחת החרטומניים. חופית ימית ניזונה מחרקים ותולעים. מוצא החופית היא ביבשת אירופה, החופית חיה לרוב בחופי ים. מדיה וקבצים בנושא חופית ימית בוויקישיתוף חופית ימית, באתר ITIS (באנגלית) חופית ימית, באתר NCBI (באנגלית) חופית ימית, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) חופית ימית, באתר Internet Bird Collection (באנגלית) חופית ימית, באתר GBIF (באנגלית) חופית ימית באתר הרשימה האדומה של IUCN ערך זה הוא קצרמר בנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ארנריה אדמונית

אֲרֵנָרִיָּה אדמונית (שם מדעי: Arenaria interpres) הוא מין של עוף מים ממשפחת החרטומניים. הארנריה האדמונית ניזונה מחרקים, רכיכות, תולעים וסרטנים קטנים. אורכה עד 25 סנטימטר, משקלה כ-110 גרם ומוטת כנפיה 43-49 ס"מ. היא בעלת צוואר קצר, וצבע רגליה כתום. עם זאת, צבעיה של הארנריה משתנים לאורך עונות השנה: בחורף לשני המינים ראש חום בהיר, גב חום כהה, בטן לבנה וגרון שחור. בעונת הרבייה לזכרים יש מופע שונה: ראש וצוואר שחורים וגב אדום. הארנריה האדמונית מקננת בחופים הצפוניים של אירואסיה וצפון אמריקה. מחוץ לעונת הקינון תפוצתה רחבה ביותר וניתן למצוא אותה בחופים בכל רחבי העולם, כולל אוסטרליה ואפריקה. בישראל היא חולפת מצויה וחורפת שכיחה למדי בעיקר באזור החוף. מקייצת לעיתים רחוקות אך לא מקננת. מדיה וקבצים בנושא ארנריה אדמונית בוויקישיתוף ארנריה אדמונית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ארנריה אדמונית, באתר ITIS (באנגלית) ארנריה אדמונית, באתר NCBI (באנגלית) ארנריה אדמונית, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) ארנריה אדמונית, באתר Internet Bird Collection (באנגלית) ארנריה אדמונית, באתר GBIF (באנגלית) ארנריה אדמונית באתר הרשימה האדומה של IUCN ברק ביכלר, ארנריה אדמונית, באתר הצפרות הישראלי ערך זה הוא קצרמר בנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דוקסוגרפיה

דוֹקְסוגרפיה היא כתיבה על אודות תורותיהם של פילוסופים מהדורות שקדמו לכותב, בעיקר בהקשר של פילוסופיה יוונית. את המונח דוקסוגרפיה טבע חוקר העת העתיקה הגרמני הרמן דילס (Hermann Alexander Diels). הוא התייחס בחיבורו "הדוקסוגרפים היוונים" רק לסופרים היוונים שעסקו בכתיבה על פילוסופים שעסקו במדעי הטבע - קוסמולוגיה, ביולוגיה, רפואה - אולם ספרים רבים שנכתבו בנושא אחרי דילס מייחסים את הכינוי "דוקסולוגיה" גם לפילוסופים שעסקו בשאלות של מוסר. לפי דילס, ראשון הדוקסוגרפים היה תאופרסטוס, תלמידו של אריסטו, שכתב ספר עם סקירה של דעות של פילוסופים מהדורות הקודמים לפי העניינים ולא לפי סדר כרונולוגי, אם כי לפי חיבורי פילוסופים שאחרי דילס, גם לכתבי אריסטו עצמו היו מאפיינים של דוקסוגרפיה. חיבורים דוקסוגרפיים בולטים מהעת העתיקה הם "דעות הפילוסופים" (Placita philosophorum) המיוחס לפלוטרכוס, ו"אקלוגות פיזיות" (Eclogae physicae) מאת סטובאוס (Stobaeus), ששניהם כנראה מושפעים מחיבורי הדוקסוגרף היווני אאטיוס. כמו כן, חיבורים דוקסוגרפיים חשובים נכתבו על ידי דיוקלס ממאגנסיה ודיוגנס לארטיוס. גם לכתבי אבות הכנסייה בנצרות היו מאפיינים של דוקסוגרפיה. חלק מהספרות הדוקסוגרפית תורגמה לשפה הערבית והייתה לה השפעה על הפילוסופיה המוסלמית והיהודית בארצות ערב בימי הביניים. ספר "דעות הפילוסופים" מוכר בימינו רק בגרסתו הערבית. במקרים רבים, חיבורים דוקסוגרפיים הם המקור היחיד שמוכר למדע המודרני על חייהם ועל תורותיהם של פילוסופים יווניים עתיקים, שכתביהם לא נשתמרו בשום צורה אחרת. חלק מהדוקסוגרפים הציגו טיעונים של פילוסופים עתיקים באופן שיטתי ומקיף ואחרים עשו זאת באופן בררני כך שהם ייתנו חיזוק לתורות שלהם. הערך דוכסוגרפים, מתוך האנציקלופדיה העברית ג'אפ מנספלד, Doxography of Ancient Philosophy, באנציקלופדיה לפילוסופיה של סטנפורד (באנגלית)
קדושת יום טוב

האם התכוונתם ל... קדושת יום טוב - קדושת חגי ישראל, "מקראי קודש" קדושת יום טוב - ספרו של הרב יום טוב ליפמן הלפרין, מגדולי יהדות ליטא במאה ה-18 קדושת יום טוב - ספרו של הרב חנניה יום טוב ליפא טייטלבוים, האדמו"ר הרביעי לשושלת חסידות סיגעט
חופית מפוספסת

חופית מפוספסת (שם מדעי: Aphriza virgata) היא מין של עוף ממשפחת החרטומניים. בעבר סווגה כמין יחיד בסוג Aphriza אך כיום ממויינת לסוג חופית (עוף). אזור הרבייה הוא בסלעי טונדרה באלסקה ויוקון. הנקבה מטילה 4 ביצים על הקרקע ומכסה אותם בצמחייה. שני ההורים משגיחים על הגוזלים שדואגים להזין את עצמם. החופיות נודדות מעל חופי האוקיינוס השקט מצפון אמריקה לדרומה, מדרום אלסקה ועד לארץ האש. החופיות ניזונות מחרקים וזרעים. ישנן תקופות בשנה בהן החופיות ניזונות מרכיכות מסרטנים קטנים. גבן כהה-אפור עם נקודות לבנות ושחורות. על רגליהן הצהובות פס שחור והן בעלות פסים כהים על ראשן החום. יש להן כתמים כהים על הגחונן הלבן. מקורן דק ובצבע שחור-צהבהב ובטנן לבנה. מדיה וקבצים בנושא חופית מפוספסת בוויקישיתוף חופית מפוספסת, באתר NCBI (באנגלית) חופית מפוספסת, באתר GBIF (באנגלית) חופית מפוספסת, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) חופית מפוספסת באתר הרשימה האדומה של IUCN
בעיית שני הצבאות

בעיית שני הצבאות (נקראת גם בעיית ההתקפה המתואמת או בעיית שני הגנרלים) היא ניסוי מחשבתי המציג את הבעייתיות בתקשורת על גבי ערוץ לא אמין. הבעיה עוסקת בשני צבאות הצרים על עיר. העיר חזקה מכל אחד מהצבאות בנפרד, אך לא משניהם גם יחד. לכן, על מנת לנצח, על שני הצבאות לתקוף את העיר בעת ובעונה אחת. שני הצבאות מסוגלים לתקשר באמצעות שליחים בלבד, אך אלה עשויים להיתפס על ידי שומרי העיר, והצבא ששלח אותם אינו מסוגל לדעת אם הודעתו הגיעה ליעדה. ניתן להוכיח שאין כל שיטה אשר תאפשר לאחד הצבאות לצאת להתקפה בוודאות מוחלטת שהצבא השני יצא להתקפה בו זמנית. פוסט בנושא באתר "מבוא לכלכלה – ג"
המשפט האחרון של פרמה (ספר)

המשפט האחרון של פרמה (באנגלית: Fermat's Last Theorem) הוא ספר מדע פופולרי מאת סיימון סינג, העוסק בהיסטוריה של המתמטיקה דרך תולדותיו של המשפט האחרון של פרמה. הספר יצא לאור באנגלית בשנת 1997. המהדורה העברית יצאה בשנת 2000 בהוצאת ידיעות אחרונות - ספרי חמד, בקטגוריית "פילוסופיה ומדע". ערך מורחב – המשפט האחרון של פרמה על פי משפט פיתגורס במשולש ישר-זווית שבו הניצבים הם a ו-b והיתר הוא c מתקיים:   a 2 + b 2 = c 2 {\displaystyle \ a^{2}+b^{2}=c^{2}} . קל למצוא אינסוף שלשות פיתגוריות – שלשות של מספרים טבעיים b ,a ו-c שמקיימים את השוויון הזה. באופן טבעי עולה השאלה האם יש שלשות של מספרים טבעיים שמקיימים את השוויון   a 3 + b 3 = c 3 {\displaystyle \ a^{3}+b^{3}=c^{3}} או את השוויון   a 4 + b 4 = c 4 {\displaystyle \ a^{4}+b^{4}=c^{4}} או באופן כללי את השוויון   a n + b n = c n {\displaystyle \ a^{n}+b^{n}=c^{n}} כאשר n טבעי וגדול מ-2. על פי המשפט האחרון של פרמה לא קיימות שלשות כאלה. ביוני 1993 עורר המתמטיקאי אנדרו ויילס התרגשות רבה, שחרגה מתחומי עולמם של המתמטיקאים, כאשר הודיע שמצא הוכחה למשפט האחרון של פרמה, בעיה שנוסחה 358 שנים קודם לכן על ידי פייר דה פרמה, ומאז העסיקה מתמטיקאים וחובבי מתמטיקה ברחבי תבל. הדרמה שבמציאת ההוכחה התעצמה כאשר במהלך ביקורת עמיתים התגלה פגם בהוכחה זו, אך הפגם תוקן על ידי ויילס ותלמידו, ריצ'רד טיילור, וההוכחה פורסמה בגיליון חודש מאי 1995 של כתב העת Annals of Mathematics. בשנת 1996 ביים סיימון סינג את "המשפט האחרון של פרמה", סרט דוקומנטרי שזכה בפרס, על המשפט וההוכחה שניתנה לו. הסרט זכור לצופיו בעיקר בשל קטע הפתיחה שלו בו נראה המתמטיקאי אנדרו ויילס, פורץ בבכי כשהוא נזכר ברגע בו חשב שפתר את הבעיה לאחר שנים של עבודה בסתר, ופרסם את עבודתו לעולם, אך התגלה שעדיין היה בה חסר. בארצות הברית נקרא הסרט "ההוכחה", והיה מועמד לפרס אמי. לאור הצלחת הסרט החליט סינג לכתוב ספר על הנושא. הספר עוסק בהיסטוריה של המתמטיקה, בדגש על חלקה הרלוונטי למשפט האחרון של פרמה, החל ממשפט פיתגורס, שהמשפט האחרון של פרמה נוסח על ידי פרמה במהלך ניסיון להכללה שלו, דרך הניסיונות הרבים למצוא הוכחה למשפט וכלה בהוכחתו של ויילס. הספר פונה לציבור הרחב, ולכן כתוב בסגנון רהוט, תוך הימנעות מכוונת בעיסוק במתמטיקה עצמה. הוכחות למשפטים פשוטים אחדים המוזכרים בספר ניתנות בנספח בסוף הספר. היה זה הספר הראשון על מתמטיקה שהגיע למקום הראשון ברשימת רבי המכר בבריטניה ובישראל. המשפט האחרון של פרמה המשפט האחרון של פרמה, באתר OCLC (באנגלית) יפעת אדלר, המשפט האחרון של פרמה, במדור "מאגר המדע" באתר של מכון דוידסון לחינוך מדעי, 30 ביולי 2014