laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
סנדו דוד

סַנדוּ דוד (דוידזון) (14 בדצמבר 1922 – 30 ביוני 2003) היה משורר ומתרגם ישראלי. היה ראש המועצה האזורית הירקון בין השנים 1957–1960. סנדו דוד נולד בשם דודזון בעיר טרגובישטה ברומניה בן לצ'רנה ומנשה דודזון. בתקופת שואת יהודי רומניה הוגלה למחנה ריכוז בטרנסניסטריה (מחנה ואפניארקה, Vapniarka). מואפניארקה הועבר למחנה טריחטי. בשנת 1944 עלה לארץ ישראל ו מ-1950 היה לחבר במושב עדנים. הוא פעל במסגרת תנועת המושבים ומרכז מפא"י, בתפקיד מנהל המחלקה להתיישבות. בין השנים 1957–1960 ראש המועצה האזורית הירקון. שימש כיו"ר התאחדות אגודות הסופרים בישראל, סגן יו"ר אגודת הסופרים העבריים ובוועדת הביקורת של אקו"ם[דרוש מקור]. משיריו של סנדו דוד (בעברית) הוצאו לאור שבעה ספרים. שיריו תורגמו ל-14 שפות. נפטר ב-30 ביוני 2003. ארכיונו האישי שמור בארכיון גנזים - אגודת הסופרים. 1949 "אור הלילות" - שירים (מרחביה : ספרית פועלים, הוצאת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר) תשי"ז "בורא התמונות" - שירים (תל אביב - הוצאת יבול) תשל"ג "מראות בגילופים" - שירים (תל אביב - הוצאת יבול) 1981 "פיוטים קטנים" - (תל אביב - הוצאת יבול) 1985 "צבעי הסתיו" (תל אביב - הוצאת יבול) 1988, תשמ"ח "יהלום שחור, הלילה" (תל אביב - הוצאת עקד) 1997, תשנ"ז "סך הכל, שירים : (1946–1996)" (תל אביב - הוצאת גוונים) 2000 "משולשים" (מושב עדנים - הוצאת יבול) סנדו דוד, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" אילן ברקוביץ', משורר אינדיבידואליסטן, באתר הארץ, 6 במאי 2019 מידע על דוד, סנדו, 1922-2003 בקטלוג הספרייה הלאומית סנדו דוד, דף שער בספרייה הלאומית סנדו דוד, בלקסיקון הספרות העברית החדשה התאחדות אגודות הסופרים במדינת ישראל - בעלי תפקידים, באתר גיידסטאר אתר העמותות בישראל התאחדות אגודות הסופרים עורכת קבלת פנים לסופרים עולים חדשים, מעריב, 2 בנובמבר 1990 משלחת אגודת הסופרים בראשות היו"ר שמאי גולן נפגשו עם ועדת החינוך והתרבות של הכנסת. ידיעות אחרונות, 15.12.1989 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
טולצ'ה

המונח "טולצ'ה" מפנה לכאן. לערך העוסק במחוז, ראו טולצ'ה (מחוז). טוּלְצָ'ה (ברומנית: Tulcea, בטורקית: Tulça, ברוסית: Тулча) היא עיר נמל על גדת הדנובה, במחוז טולצ'ה שברומניה. העיר שוכנת על פני שבע גבעות, המכונות "גבעות טולצ'ה". נמצאו סימנים להתיישבות במקום לפני קרוב לחמשת אלפים שנה ולפני יותר מאלפיים ושבע מאות שנה היה במקום יישוב יווני בשם Aegyssus. ב-12 לפנה"ס נכבש המקום על ידי האימפריה הרומית ורומים הרחיבו וביצרו את היישוב, שנודע גם במהלך ימי הביניים בשמו העתיק אאגיסוס. לאחר הפיצול באימפריה עברה העיר לשליטת האימפריה הביזנטית ובמהלך המאה ה-7, תקופת נדידת העמים השנייה נכבשה על ידי שבטים גרמאניים וסלאבים וננטשה. בשלהי המאה ה-7 עברה לשליטת האימפריה הבולגרית הראשונה. לאחר קריסת האימפריה הבולגרית חזר היישוב לידיים ביזנטיות ובמקום הוקמה מצודה. ב-1064 החריבו לוחמים משבטי האוע'וז את המצודה ובסמיכות אליה נותר ישוב קטן. במהלך המאה ה-12 נשלטה העיר על ידי האימפריה הבולגרית השנייה ובשלהי המאה ה-13 עברה לידי דספוטט קארבונה שמרכז שליטתה היה חבל דוברוג'ה. במהלך המאה ה-14 נשלטה העיר על ידי הולאכים. בראשית המאה ה-15 נכבש המקום על ידי צבא האימפריה העות'מאנית והחל משנת 1506 העיר מתועדת בתעודות עות'מאניות בשמה הטורקי העכשווי טולצ'ה, העיירה מילאה אותה תקופה תפקיד של מרכז לסחר מעבר. בסביבות 1848 פעלו בה מספנות קטנות. ב-1860 זכתה טולצ'ה למעמד של עיר ושל בירת סנג'ק במסגרת הווילאייט סיליסטרה. משנת 1864 סופחה לווילאייט טונה (דנובה). לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), מתוקף סיכומי קונגרס ברלין הועברה העיר לחזקת ממלכת רומניה. במהלך מלחמת העולם הראשונה בין 1916 ל-1918 נכבשה טולצ'ה בידי צבא בולגריה. לאחר כניעת הבולגרים, הוחזרה העיר לחזקת רומניה. בשנת 2002 היו בטולצ'ה 91,875 תושבים. ערך מורחב – יהדות רומניה בטולצ'ה התקיימה קהילה יהודית שמתועדת בתקופת שליטתם של העות'מאנים על העיר, בעת שהייתה חלק מווילאייט הדנובה של האימפריה העות'מאנית. לפי נתוני הוועדה הרומנית שהוצגו בפני קונגרס ברלין התגוררו בעיר ב-1878 750 יהודים. ב-1882 היו מספר יהודים מבני קהילת טולצ'ה שהיגרו לארץ ישראל ממייסדי וראשוני מתיישבי המושבה זכרון יעקב. ב-1888 נבנה בית הכנסת המרכזי של הקהילה. קהילת טולצ'ה התפללה לפי נוסח אשכנז. בקהילת טולצ'ה נרשמה פעילות ציונית ענפה. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הוטל איסור לימודים על בני הקהילה והגברים ובני הנוער נלקחו למחנות לעבודות כפייה. באוגוסט 1944, לאחר כיבוש העיר בידי הצבא האדום חודשה הפעילות הציונית בעיר ובהמשך, החלה עלייה הדרגתית לארץ ישראל חלקה באמצעות ספינות מעפילים. דנמרק אולבורג, דנמרק. איטליה רוביגו, איטליה. בולגריה שומן, בולגריה. יוון ליו, יוון. אירלנד בישופטאון, אירלנד. רוסיה פושקין, רוסיה. מדיה וקבצים בנושא העיר טולצ'ה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של טולצ'ה טולצ'ה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) גלבר, נ.מ, שאלת יהודי בולגריה בקונגרס של ברלין (1878), בתוך: אנצקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמוד 155. [1] בית הכנסת בטולצ'ה באתר דעת . פרץ צוקרמן, באתר הפלמ"ח.
ג'ורג'ו נפוליטנו

ג'ורג'ו נפוליטנו (באיטלקית: Giorgio Napolitano; 29 ביוני 1925 – 22 בספטמבר 2023) היה נשיא איטליה האחד-עשר במספר. כיהן בתפקיד בין התאריכים 15 במאי 2006 – 14 בינואר 2015. הוא הראשון שנבחר לשתי תקופות כהונה. נולד בנאפולי ולמד באוניברסיטה המקומית. היה מן המתנגדים לפשיזם, והשתתף בפעילויות אנטי-נאציות במהלך מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה, הצטרף למפלגה הקומוניסטית האיטלקית. ב-1953 נבחר מטעמה כחבר בבית התחתון של הפרלמנט האיטלקי. לאחר התפרקותה של המפלגה הקומוניסטית בשנת 1991, הצטרף למפלגה הדמוקרטית השמאלנית של איטליה (Democratici di Sinistra). היה נשיא בית הנבחרים ושר הפנים. בשנת 1999 אף נבחר לציר בפרלמנט האירופי. בשנת 2005 מונה לסנאטור לכל החיים. בשנת 2006 נבחר בסבב ההצבעה הרביעי להיות נשיא איטליה במקומו של קרלו אזליו צ'אמפי. הוא נבחר לקדנציה של 7 שנים. בנובמבר 2008 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים. במאי 2010 זכה בפרס דן דוד. עם סיום תקופת כהונתו, באפריל 2013, לאחר שלא הושג רוב לאף אחד מהמועמדים להחליפו, הסכים נפוליטנו להיות מועמד לתקופת כהונה נוספת וזכה בבחירות. בדצמבר 2014 הודיע על כוונתו להתפטר מתפקידו והתפטר ב-14 בינואר 2015. נפטר ב-22 בספטמבר 2023. מדיה וקבצים בנושא ג'ורג'ו נפוליטנו בוויקישיתוף ג'ורג'ו נפוליטנו, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ג'ורג'ו נפוליטנו, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג'ורג'ו נפוליטנו, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) נשיא איטליה קיבל היום תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית, באתר האוניברסיטה העברית, 27 בנובמבר 2008 חתני פרס דן דוד לשנת 2010, באתר אוניברסיטת תל אביב כתבה באתר יאהו חדשות ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים ובנושא איטליה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אצטדיון אנטוניו וספוצ'יו ליברטי

אצטדיון אנטוניו וספוצ'יו ליברטי המוכר יותר בכינוי המונומנטל הוא אצטדיון כדורגל בבואנוס איירס, בירת ארגנטינה. המונומנטל משמש כמגרשה הביתי של קבוצת הכדורגל הארגנטינאית ריבר פלייט וכמגרש הלאומי של נבחרת ארגנטינה בכדורגל, והוא האצטדיון הגדול ביותר באמריקה הדרומית. האצטדיון נבנה במהלך השנים 1936 עד 1938 ונחנך רשמית ב-25 במאי 1938 במשחק בין ריבר פלייט לפניארול מאורוגוואי בו ניצחה ריבר פלייט 1:3. במהלך השנים עבר האצטדיון שיפוצים והרחבות כשהבולטים ביניהם היו לקראת משחקי מונדיאל 1978 שנערכו בארגנטינה וכן בשנים האחרונות במסגרתו מימנה חברת "קוקה-קולה" את השיפוצים תמורת הענקת חסות. בשנת 2020 עם השבתת הליגה בעקבות מגפת הקורונה בארגנטינה, הוחל בשיפוץ רב שלבי של האצטדיון. קרקע המשטח הונמכה, נשתל דשא חדש (95% טבעי ו-5% סינתטי) ובוצעו שינויים ביציעים, כך שהוגדלה כמות המושבים. מסלול האתלטיקה שהקיף את הדשא בוטל והיציעים התחתונים מגיעים כעת עד לגובה הקרקע. במהלך העבודות גדל מספר המקומות אל מעבר ל-86 אלף, אך עם סיום התקנת המושבים החדשים כמות המקומות צפויה להגיע ל-84,567. האצטדיון מכיל 72,054 מקומות ישיבה ונחשב לגדול מבין אצטדיוני ארגנטינה. במהלך משחקי מונדיאל 1978 עמדה תכולת האצטדיון על 76,600 בזכות יציעי עמידה שבוטלו מאוחר יותר בשל תקנות בטיחות. קומפלקס האצטדיון מכיל בנוסף גם מגרשי טניס, כדורסל וענפי ספורט נוספים. בנוסף, הקומפלקס כולל גם מגורים לשחקני מחלקות הנוער של ריבר פלייט, תיאטרון, מוזיאון וחנויות. בנוסף לקיום משחקי כדורגל, האצטדיון משמש גם את נבחרת הרוגבי הארגנטינאית (המכונה "הפומות" - Los Pumas). האצטדיון גם מארח קונצרטי מוזיקה גדולים. במהלך משחקי מונדיאל 1978 אירח האצטדיון 9 משחקים ביניהם משחק הפתיחה, המשחק על המקום השלישי ומשחק הגמר. המארחת ארגנטינה שיחקה 4 ממשחקיה במגרש בה זכתה בפעם הראשונה בתולדותיה בגביע העולמי בכדורגל. אתר האינטרנט הרשמי של אצטדיון אנטוניו וספוצ'יו ליברטי (בספרדית) האצטדיון ב-Stadium Guide האצטדיון ב-World Stadiums
טריוז פוספט איזומראז

טריוז פוספאט איזומראז (באנגלית Triose-phosphate isomerase, ראשי תיבות: TIM או TPI) הוא אנזים, שמקטלז את הריאקציה ההפיכה של דיהידרוקסיאצטון פוספאט (dihydroxyacetone phosphate) ודי-גליצראלדהיד-3-פוספאט (D-glyceraldehyde-3-phosphate). לטריוז פוספאט איזומראז תפקיד חיוני ביצור יעיל של אנרגיה בגליקוליזה. אנזים זה מצוי כמעט בכל האורגניזמים החל מיונקים ועד חרקים וכלה גם בפטריות, בצמחים ובחיידקים. למרות הימצאותו הרחבה בכל עולם החי, למדע מוכרים חיידקים, אשר לא מבצעים גליקוליזה, כמו חיידקי אוראפלזמה אוראליטים (Ureaplasma Urealyticum), החסרים אנזים זה. בבני אדם, מחסור בטריוז פוספאט איזומראז מתקשר לגרימת הפרעה נוירולוגית קשה, ששמה באנגלית הוא "Triose Phosphate Isomerase Deficiency". הטריוז פוספאט איזומראז יעיל מאוד מבחינה קטליטית. הוא יכול לגרום לזירוז ריאקציה במהירות של פי מיליארד ויותר לעומת אותה ריאקציה אשר תתרחש בלעדיו. הריאקציה כה יעילה, עד כי היא מבוקרת רק על ידי קצב קישור הסובסטרט לאתר הפעיל של האנזים. טריוז פוספאט איזומראז הוא דימר בעל תת-יחידות זהות, כשכל תת-יחידה מורכבת מ-250 חומצות אמינו. המבנה המרחבי של תת-היחידה היחידה מכיל 8 סלילי אלפא הליקס (α-helix) חיצוניים (מסומנים בטורקיז ובאדום) ו-8 גדילי בטא מקבילים (parallel β-strands) פנימיים (מסומנים בסגול ובצהוב). מבנה משותף זה נקרא אלפא-בטא-ברל (αβ-barrel). צורת קיפול החלבונים של מבנה זה היא השכיחה ביותר מבין כל הצורות. האתר הפעיל של האנזים נמצא במרכז. שיירי חומצה גלוטמית מעורבים במנגנון הקטליטי. הרצף סביב האתר הפעיל נשמר בכל אנזימי הטריוז פוספאט איזומראז הידועים. מדיה וקבצים בנושא טריוז פוספט איזומראז בוויקישיתוף
מודל MWC

מודל MWC (ידוע גם בשמות "המודל המתואם" The concerted model ו"מודל שני המצבים" The two-state model) הוא מודל מתמטי להסברת מנגנוני-מבני של תופעת הקואופרטיביות. פותח במקור כדי להסביר את קינטיקת הקישור של חמצן להמוגלובין. מודל MWC פותח על ידי ז'אק מונו, ג'פרי ווימן וז'אן-פיאר שנז'ו בשנת 1965. בבסיס מודל זה קיימת הנחת היסוד שכל תתי היחידות בחלבון משנות את הקונפורמציה שלהן, ולכן גם את האפיניות, יחדיו. כלומר, שינוי מתואם בכל תתי היחידות. כל תתי היחידות ימצאו במצב T (מתוח, עם האפיניות הנמוכה) או במצב R (רגוע, עם האפיניות הגבוהה). קישור הליגנד לתת יחידה מטה את שיווי המשקל בין המצבים T ל-R, ולכן גורם לשינוי הנצפה בחלבונים קואופרטיביים. שני מודלים, MWC ו- KNF, הוצעו על מנת לתאר את הקואופרטיביות של חלבון ההמוגלובין. מכיוון שמודל MWC הצריך, לצורך תיאורו, מספר קטן יותר של פרמטרים מאשר מודל KNF, הוא נחשב עדיף יותר על מודל KNF. לעומת זאת, המצדדים במודל KNF ציינו את חסרונו של מודל MWC בתיאור קואופרטיביות שלילית. המוגלובין מודל KNF קואופרטיביות
אליגיוס הקדוש

אליגיוס הקדוש (צרפתית: Éloi de Noyon, נולד בין 588 ל-590 – מת ב-1 בדצמבר 659 או 660) הוא קדוש נוצרי. אליגיוס הוא הקדוש המגן של הצורפים ושל עובדים אחרים עם מתכות, כמו גם של REME (כוח מהנדסי החשמל והמכניקה המלכותי של הצבא הבריטי). הוא ידוע גם כפטרונם של הסוסים ושל העובדים עם סוסים. אליגיוס היה היועץ הראשי של דגוברט הראשון, שהיה מלך מרובינגי בפרנקיה. לאחר מותו של המלך, מונה אליגיוס למשרת הבישוף של נואיון (Noyon), אותה מילא בשנים 640–661. בשני העשורים הללו עסק במסע להמרת דתם של תושבי פלנדריה הפגנים. בנה את המקדש הראשון (לא קיים כיום) בבזיליקת סן-דני. שרידיו קבורים בקתדרלת נואיון. יום חגו הוא ה-1 בדצמבר. מדיה וקבצים בנושא אליגיוס הקדוש בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא קדושים נוצרים ובנושא אנשי דת נוצרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פאטמיר סיידיו

פאטמיר סיידיו (באלבנית: Fatmir Sejdiu; נולד ב-23 באוקטובר 1951) הוא הנשיא השני של קוסובו. במהלך נשיאותו הכריזה המדינה על עצמאותה והפכה לרפובליקה של קוסובו. סיידיו נולד בעיר פקשטיצה שביוגוסלביה. למד באוניברסיטת פרישטינה ולאחר סיום עבודת הדוקטורט שלו החל ללמד בה. היה מעורב בפעילות בדלנית של תושבי קוסובו נגד השלטון הסרבי. ב-10 בפברואר 2006, עקב מותו של הנשיא הראשון איברהים רוגובה ותחת הממשל הזמני של האו"ם, נבחר סיידיו לנשיא על ידי האספה המחוקקת של קוסובו. לאחר הכרזת העצמאות של קוסובו ב-17 בפברואר 2008, הפך סיידיו טכנית לנשיא הראשון של הרפובליקה של קוסובו. סיידיו נאלץ להתפטר מתפקידו ב-27 בספטמבר 2010 משום שבמקביל לתפקיד הנשיא היה גם ראש המפלגה, וזאת תוך הפרה של חוקת קוסובו. מלחמת קוסובו מדיה וקבצים בנושא פאטמיר סיידיו בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בריגהאם יאנג

בריגהאם יאנג (באנגלית: Brigham Young, מבוטא "בריגם יאנג";‏ 1 ביוני 1801 – 29 באוגוסט 1877) היה מנהיג בתנועת המורמונים ונשיא כנסיית המורמונים מ-1857 ועד מותו. יאנג היה גם המושל הראשון של טריטוריית יוטה של ארצות הברית והיה נשוי ל-55 נשים. בריגהאם יאנג החליף את מייסד תנועת המורמונים, ג'וזף סמית', לאחר רציחתו של סמית' בידי המון במדינת אילינוי ב-1844. יאנג הוביל את המורמונים למרכזם החדש במדינת יוטה. אוניברסיטת בריגהאם יאנג במדינת יוטה נקראת על שמו. יאנג נולד בוויטנגהם שבוורמונט למשפחה חקלאית. לפרנסתו הוא שימש, בין היתר, כנגר וכנפח נודד. יאנג נישא לראשונה ב-1824 למרים אנג'לין וורקס. הוא המיר את דתו למתודיזם ב-1823, אך נמשך למורמוניות לאחר שקרא את ספר מורמון זמן קצר לאחר פרסומו ב-1830. הוא הצטרף רשמית לכנסיית המורמונים ב-1832 ונסע לקנדה כמיסיונר. לאחר מות אשתו הראשונה ב-1833 הוא הצטרף למורמונים רבים בייסוד קהילה בקירקלנד, אוהיו. ב-14 בפברואר 1835 הוא מונה כאחד מ-12 השליחים של הכנסייה המורמונית. ב-24 ביולי 1847 הקים יאנג כנסייה מורמונית בסולט לייק סיטי, כשהאזור עוד היה חלק ממקסיקו. הוא הקים שם מקהלת המשכן המורמונית. הוא הוכרז כנשיא הכנסייה בדצמבר 1847. כמייסד ומתיישב של סולט לייק סיטי, יאנג מונה למושל השטח על ידי הנשיא מילארד פילמור. בקדנציה שלו כמושל, הכנסייה המורמונית בנתה גשרים, כבישים ופרויקטים של השקיה, ייסדה גופי רווחה ציבורית וארגנה מיליציה. היו גם בעיות בממשל של יאנג – בדיווחים מהשטח נמסר כי שופטים פדרליים נעצרו על ידי חברי הכנסייה המורמונית. הנשיא ג'יימס ביוקנן שלח מייד את צבא ארצות הברית לטפל במצב יחד עם נציגו שיועד להחליף את יאנג בתפקיד המושל. כשהגיעה ההודעה ליאנג, הוא שלח את המיליציה המורמונית להתעמת עם הצבא. המיליציה עכבה את הצבא עד החורף. יאנג תכנן לשרוף את סולט לייק סיטי עד היסוד ולקחת את חסידיו למקסיקו. ברגע האחרון הוא שינה את החלטתו ופינה את משרד המושל למחליפו. ב-1848 הורה כי גברים שחורים לא יוכלו לכהן ככמרים ואף אסר עליהם להשתתף בטקסים מסוימים – איסור שבוטל ב-1978. בשנת 1857 התרחש טבח במאונטיין מדוז. הטבח היה אירוע בו נהרגו 120 גברים, נשים וילדים בעת שעברו בדרום יוטה. ההערכה הייתה, כי הטבח בוצע על-ידי המיליציה הטריטוריאלית של יוטה של המורמונים. נטען כי יאנג שלח מכתב בו נאמר למיליציה לעצור, אך המכתב הגיע באיחור של יומיים. יאנג נפטר ב-29 באוגוסט 1877 כנראה מדלקת הצפק. הוא סבל באותה תקופה ממחלות שונות. נטען, כי מילותיו האחרונות היו: "יוסף! יוסף! יוסף!" בריגהאם יאנג היה אח במסדר הבונים החופשים. היה חבר בלשכת נאוו, אילינוי. מדיה וקבצים בנושא בריגהאם יאנג בוויקישיתוף בריגהאם יאנג, באתר "Find a Grave" (באנגלית) בריגהאם יאנג, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ביניש מינינברג

בייניש מינינברג (1 באפריל 1903 - 1 בינואר 1996, ט' בטבת תשנ"ו) היה אומן, מעצב וצייר ישראלי, שמרבית עבודתו בתחום ציור ועיטור קירות בתים ורהיטים. מינינברג נולד ביפו וגדל בבתי "מרכז בעלי מלאכה" ליד שכונת נווה שלום בתל אביב. אביו יהודה מינינברג היה אומן שהתמחה בעיטור קירות, והוא למד את מלאכתו ממנו. בתמונה המפורסמת משנת 1908 של הגרלת המגרשים לאחוזת בית, שצילם אברהם סוסקין על החולות באחוזת בית נראה הילד ביניש עומד על גבעת החול עם מספר ילדים[דרוש מקור]. לאחר גירוש תושביה היהודיים של תל אביב יפו עקב מאורעות מלחמת העולם הראשונה, עברה משפחת מינינברג לאזור כפר סבא והתגוררה יחד עם מגורשים רבים במחנה אוהלים שהוקם בחורשת אקליפטוסים. עם סיום המלחמה וכיבוש הארץ על ידי הצבא הבריטי חזרה המשפחה לנווה-שלום. בשנת 1921 יזם אביו, יהודה מיניברג, שהיה מראשי מרכז בעלי מלאכה, יחד עם מנחם שיינקין, מתתיהו וינוקור ואחרים את הקמת שכונת מרכז בעלי מלאכה, ובית המשפחה נבנה ברחוב שינקין 22. בחצר הבית נותרו עד היום שרידי בריכת הדגים שהייתה בזמנו עם מזרקה מאבן. אחרי תום מלחמת העולם הראשונה, למד בבצלאל. בתחילת שנות ה-20 החל מינינברג לצייר ציורי קיר בבתי התושבים בתל אביב במסגרת העסק המשפחתי של אביו יהודה. במודעות שלהם בירחון "המלאכה" בשנים 1922 ו-1923 מופיע הכיתוב "ציור חדרים לפי האופנה האירופאית". מסמכים שנמצאו בעזבונו מעידים על כך שבשנת 1925 הוא ביצע מספר פעמים עבודות צביעה מיוחדות בבתי ציבור בחברון עבור אנשי המנדט הבריטי בירושלים[דרוש מקור]. מינינברג הרחיב את פעילותו למוצרי יודאיקה. בשנת 1928 הופיעו בירחון "הנגר" מודעות פרסום של "מכון לאומנות ארץ-ישראלית של מינינברג ובניו", המכון התחרה בעיקר במוצרי המזכרות הארץ -ישראליים בסגנון בצלאל שהיו עשויים עץ זית, ריקועי נחושת ורקמה מצוירים ומעטרים במוטיבים: תנ"כיים, מראות נופי הארץ, גמלים, רועים וצאן[דרוש מקור]. בשנת 1929 הציגו בני משפחת מינינברג בתערוכת "יריד המזרח" בתל אביב את מוצרי מכון האומנות שלהם וזכו בפרס שני של מדליית כסף [דרוש מקור]. המכון שכן בצריף (שקיים עד היום) בחצר בית המשפחה ברח' שינקין 22 בתל אביב, חנות נוספת הייתה ברח' נחלת בנימין. ה"מכון" פעל עד תחילת שנות ה-30 [דרוש מקור]. בין השנים 1934 ל-1937 עבד כצבאי וצייר דקורטיבי במספר חברות רהיטים, בתל אביב וירושלים. ב-1938 עבר לביירות על מנת לעבוד בה כצייר רהיטים [דרוש מקור]. עם הקמת חיל האוויר הישראלי ב-1948 השתתף מיניברג בתחרות לבחירת סמל חיל האוויר ונבחר הסמל שלו מגן דוד משולב עם כנף[דרוש מקור]. זהו היה סמל הכומתה הראשון של חיל האוויר שלימים הוחלף בסמל הנוכחי. לאחר קום המדינה, עסק בציור וניהל סטודיו לציור ולמסגור ברמת גן ולימד ציור. ציוריו נעשו בסגנון שמן על בד וחלקם נמצאים בידי אספנים. ב-1926 נישא מיניברג לרוזי (שושנה) לבית שפינדלר. לזוג היו שני ילדים. דוד הכהן, מחזירים את הסומק לקירות, באתר ynet, 29 ביולי 2002 ציורים של מינינברג באתר המכירות הפומביות "מונטיפיורי"(הקישור אינו פעיל) ביניש מינינברג באתר חברה קדישא ת"א–יפו שי פרקש, שימור ושחזור ציורי קיר בישראל מרץ 2009 שקופית 65
מייקל סרה

מייקל אוסטין סרה (באנגלית: Michael Austin Cera; נולד ב-7 ביוני 1988) הוא שחקן, מדבב, זמר-יוצר ומפיק קולנוע קנדי. נודע בזכות תפקידו בסרטים "סופרבאד - חרמן על הזמן", "ג'ונו", "האקסים של החברה שלי", ובסדרה "משפחה בהפרעה". סרה נולד בברמפטון אונטריו שבקנדה ללינדה (לבית קוקמן) ממוצא בריטי והולנדי ולואיג'י סרה ממוצא סיציליאני-איטלקי. הוריו עבדו בחברת זירוקס. לסרה יש אחות בכורה, ג'ורדן, ואחות צעירה, מולי. הוא החל להתעניין במשחק לאחר שראה שוב ושוב את הסרט "מכסחי השדים" כשהוא חלה באבעבועות רוח בגיל שלוש. הוא למד בעל פה את כל הדיאלוגים והעריץ את השחקן ביל מארי. הוא למד אלתור בתיאטרון. הופעתו הראשונה של סרה בטלוויזיה הייתה בפרסומת של מסעדת המזון המהיר "טים הורטונס" למחנה הקיץ שלהם. הופעתו בפרסומת הייתה ללא תשלום. ב-2002 הופיע שיחק בסרט "וידויים של מוח מסוכן". דיבב בסדרות האנימציה "דובי ברנשטיין" ו"מגושרת". מ-2003 עד 2019 שיחק בתפקיד מרכזי בסדרה הקומית "משפחה בהפרעה". ב-2005 הופיע בסרט הקצר "Darling Darling"; על השתתפותו בסרט זכה סרה בפרס שחקן השנה בפסטיבל סאן גיו אשר מתקיים בוורונה שבאיטליה. סרה וחברו קלארק דאק מככבים בסדרה של סרטוני וידאו קצרים המועלים לאתרם. ב-2007 חתמו השניים על חוזה עם רשת CBS וכיכבו, ביימו והפיקו סדרה משלהם, "קלארק ומייקל", שיצאה במאי 2007. באותה שנה כיכב סרה בסרטים "סופרבאד - חרמן על הזמן" ו"ג'ונו"; על השתתפותו בסרטים אלו זכה סרה בפרס איגוד מבקרי הקולנוע באוסטין בקטגוריית "תגלית השנה". ב-2008 הופיע בסדרת הקומדיה "היסטוריה שתויה"; בנוסף שיחק בסרט "הלילה של ניק ונורה". ב-2009 קיבל מועמדות לפרס באפט"א בקטגוריית "תגלית השנה". ב-2010 כיכב בסרט הנעורים "האקסים של החברה שלי" בתור סקוט פילגרים. ב-2013 שיחק בסרט הקומדיה "סוף.", וגילם את עצמו בגרסה מוקצנת. בשנת 2017 שיחק בדרמה של אהרן סורקין "המשחק הגדול" ודיבב בסרט "סרט לגו באטמן" את דמותו של רובין. בשנת 2018 שיחק בהפקה המחודשת של המחזה "גיבור הלובי" בתיאטרון ברודוויי שקיבלה שלוש מועמדויות בטקס פרסי הטוני וסרה בין היתר קיבל מועמדות לפרס טוני לשחקן הטוב ביותר במחזה. מייקל סרה, סרטונים בערוץ היוטיוב מייקל סרה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מייקל סרה, באתר AllMovie (באנגלית) מייקל סרה, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) מייקל סרה, באתר Box Office Mojo (באנגלית) מייקל סרה, באתר Metacritic (באנגלית) מייקל סרה, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) מייקל סרה, באתר AllMusic (באנגלית) מייקל סרה, באתר MusicBrainz (באנגלית) מייקל סרה, באתר Discogs (באנגלית) מייקל סרה, באתר Songkick (באנגלית) מייקל סרה, באתר Genius קלארק ומייקל, האתר הרשמי סוכנויות הידיעות, גם חנון וגם יפה: מייקל סרה מככב בסרט חדש, באתר nrg‏, 5 באוקטובר 2008 איריס אברמוביץ', מדברים סרה, באתר ynet, 15 בספטמבר 2010 איילה אור-אל, סופר חנון: ריאיון עם מייקל סרה, באתר nrg‏, 22 בספטמבר 2010 אמיר קמינר, מייקל סרה: "אנשים כל הזמן צועקים לי 'פייסבוק'", באתר ynet, 24 ביוני 2013
רו (פו הדב)

רוּ (באנגלית: Roo) הוא אחת מהדמויות בסדרת ספרי פו הדב, מאת א.א. מילן. רו הוא גור קנגורו צעיר, חברו הטוב של פו הדב וחברו הטוב ביותר של טיגר. רו וקנגה, אימו, גרים יחדיו ליד חלקת החול, בצידו הצפון מערבי של יער ת"ק פרסאות, הלא הוא יער אשדון. מאוחר יותר, טיגר עובר לגור עימם. רו מסתבך לעיתים קרובות בצרות, אך תמיד לומד מהן שיעור חשוב. הוא שמח ונלהב לגלות את ההנאות הקטנות של החיים. הוא סקרן, בדחן וניחן בגישה אופטימית ואוהבת כלפי העולם שסביבו. כשרו מדבר, הוא נוטה להשתמש בקריאות קולניות ונלהבות ולעיתים חוזר על דבריו כמו ילד קטן. הוא צעיר ואינו יודע קרוא וכתוב. עדות לכך היא כאשר הוא חותם לכריסטופר רובין במריחת צבע ואינו כותב את שמו. בניגוד לשאר הדמויות בספר, לרו אין מאכל מועדף ואהוב. הוא אוכל לעיתים את הכריכים שאמו מכינה לו, והוא סולד מריחו של משקה הלתת, שאמו דורשת ממנו לשתות כ"תרופה מחזקת" לאחר הארוחות. רו הוא הדמות הצעירה בספר, ובשל כך הוא גם מוצג כחיה הקטנה ביותר בסיפור (פרט לחבריו וקרובי משפחתו של ארנב ואלכסנדר החיפושית). עם זאת, הוא קרוב בגודלו הפיזי לחזרזיר, שכן קנגה לא מצליחה להבדיל בינו לבין חזרזיר כאשר חזרזיר קופץ לכיסה של קנגה במקום רו. באיוריו של ארנסט ה. שפרד רו קטן במעט מחזרזיר ואף קטן מספיק כדי ליפול לחור של עכבר, כאשר הוא מתאמן בקפיצותיו, וכדי לא להגיע לשלב הראשון במעקה של הגשר, בו משחקים משחק של זריקת מקלות למים. כמו מרבית הדמויות בספרי "פו הדוב", דמותו של רו מבוססת על אחד מצעצועיו של כריסטופר רובין, בנו של א.א. מילן. באיוריו של שפרד מופיע רו כבעל פרווה חומה וזנב הפונה כלפי מעלה. בגרסת הסרטים המצוירים של וולט דיסני רו מתואר כבעל פרווה חומה, הלובש חולצה כחולה. רו ואימו קנגה מופיעים לראשונה בפרק 7 בספר "פו הדב". הם חוזרים ומופיעים שוב בפרקים 8, 9 ו-10. בין הרפתקאותיו של רו: "חטיפתו" על ידי ארנב, הצטרפותו למסע לקוטב הצפוני, השתתפותו במסיבה לכבוד פו שעורך כריסטופר רובין, השתתפות במשחק המקלות על הגשר ובילוי משותף עם טיגר על העץ. מדיה וקבצים בנושא רו בוויקישיתוף
סטיב סידוול

סטיב סידוול (באנגלית: Steve Sidwell;‏ נולד ב-14 בדצמבר 1982) הוא כדורגלן עבר אנגלי ששיחק בעמדת הקשר. סידוול היה חלק מקבוצת הנוער של ארסנל שזכתה בגביע האנגלי לנוער בשנים 2000 ו-2001. לאחר שהושאל למספר קבוצות, עבר לרדינג בינואר 2003. ב-2004 נבחר על ידי המגזין "Four Four Two" כשחקן הטוב ביותר באנגליה שלא משחק בפרמייר ליג. סידוול הצטרף לצ'לסי ב-1 ביולי 2007, לאחר תום החוזה עם רדינג. שער הבכורה שלו בקבוצה היה ב-26 בספטמבר 2007, בניצחון 0-4 מול האל סיטי בסיבוב השלישי של גביע הליגה. ב-10 ביולי 2008 חתם סידוול באסטון וילה לשלוש שנים. בשנת 2011 עבר לפולהאם. ב-9 ביוני 2014 חתם בסטוק סיטי לשנתיים. ב-25 בינואר 2016 הושאל לברייטון אנד הוב אלביון עד לסוף העונה, וב-11 ביוני חתם בקבוצה באופן קבוע. סידוול החמיץ את כל עונת 2017/2018 עקב פציעות, ובאוגוסט 2018 הודיע על פרישה ממשחק פעיל וקיבל תפקיד מקצועי במחלקת הנוער של ברייטון. סידוול נישא לקריסטין ב-19 ביוני 2005. בנם הראשון נולד באפריל 2006, ולאחר שנתיים, ב-4 בדצמבר 2008, נולד בנם השני. מדיה וקבצים בנושא סטיב סידוול בוויקישיתוף סטיב סידוול, ברשת החברתית אקס (טוויטר) סטיב סידוול, ברשת החברתית אינסטגרם סטיב סידוול, באתר Transfermarkt סטיב סידוול, באתר Soccerway סטיב סידוול, באתר BDFutbol סטיב סידוול, באתר WorldFootball.net סטיב סידוול, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגלנים אנגלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גליקוליפיד

גליקוליפידים הם פחמימות המחוברות לליפידים. תפקידם הוא לספק אנרגיה. בנוסף, רצף המונומרים שלהם - חד-סוכר, משמש כסמן לזיהוי תאי. הגליקוליפידים נוצרים, כששרשרת פחמימות נקשרת לפוספוליפידים על המשטח החיצוני של ממברנת התא. הפחמימות מצויות על המשטח החיצוני של כל ממברנות התאים האאוקריוטים. הגליקוליפידים משתרכים משכבת הפוספוליפידים הכפולה לסביבה המימית בה נמצא התא, שם הם מתפקדים כאתר לזיהוי של מולקולות. כמו כן, הם עוזרים בשמירה על יציבות הממברנה. עוד הם משמשים כמחברים בין תאים לשם בניית רקמות. רשימה חלקית של גליקוליפידים: גנגליאוצידים (Gangliosides) - מהווים את הגליקוליפידים המורכבים ביותר של בעלי חיים. מכילים אוליגוסכרידים טעונים שלילית עם אחד או יותר שיירי חומצה סיאלית. יותר מ-40 סוגי גנגליאוצידים נתגלו עד היום, כשרובם נמצאים בתאי עצב. גליקופוספוספינגוליפידים (Glycophosphosphingolipids) - מהווים גליקופוספוליפידים מורכבים בפטריות (כולל בשמרים) ובצמחים. יכולים להכיל תרכובות מורכבות כמו הגנגליאוצידים הטעונים שלילית בבעלי חיים. קבוצת הראש של הגליקוליפיד מורכבת מסוכרים. גלקטוליפידים (Galactolipids) סולפוליפידים (Sulfolipids/SQDG) גליקוספינגוליפידים (Glycosphingolipids) צרברוזידים (Cerebrosides) גלקטוסרברוצידים (Galactocerebrosides) גלוקוסרברוצידים (Glucocerebrosides) גלוקוביקרנטיאוטים (Glucobicaranateoets) גלובוצידים (Globosides) סולפטידים (Sulfatides) גליקופרוטאין גליקוליפיד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)