laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ז'מאיצ'ו נאומייסטיס

ז'מאיצ'ו נאומייסטיס (בליטאית: Žemaičių Naumiestis; בפולנית: Nowe Miasto, נובה מיאסטו; ביידיש: ניישטאט טאווריג, ניישטאט סוגינט) היא עיירה במחוז קלייפדה שבמערב ליטא, על גדת שלושה נהרות (Šustis, Šelmuo ו-Lendra), בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית. ז'מאיצ'ו נאומייסטיס נזכרת לראשונה בשנת 1600, ובשנת 1750 הוענקו לה היתרים לעריכת שווקים וירידים. בשנת 1792 הוענקו ליישוב זכויות עיר. בחלוקת פולין נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית, בסמוך לגבול פרוסיה. התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא מהמאה ה-17. בסוף המאה ה-19 היגרו רבים מיהודי היישוב לארצות הברית ולדרום אפריקה. בשנת 1897 נמנו ביישוב 1,438 יהודים, כ-60% מתושביו. מרבניה הידועים: ר' אברהם אחי הגר"א, בנו ר' אליהו, ובנו של ר' אליהו - ר' שלמה זלמן. המהנדס הרמן קלנבאך, ידיד קרוב של מוהנדס קרמצ'נד גנדי, אף הוא יליד ז'מאיצ'ו נאומייסטיס. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-650 יהודים, כשליש מתושביה, והתקיימו בה פעילות ציונית ומוסדות חינוך עבריים. פעילות זו נאסרה עם סיפוח האזור לברית המועצות בשנת 1940. ב-22 ביוני 1941, תחילת מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו גייסו מיד את יהודיה לעבודות כפייה. בתחילת יולי שלאחר מכן רוכזו יהודי העיירה בגטו קטן שהוקם באזור מוזנח ביישוב, בו נרצחו לאחר זמן קצר כל הקשישים היהודים, תוך העברת הגברים היהודים למחנה עבודה. יתר יושבי הגטו, בעיקר נשים, נרצחו ב-25 בספטמבר 1941. מדיה וקבצים בנושא ז'מאיצ'ו נאומייסטיס בוויקישיתוף "ז'מאיצ'ו נאומייסטיס", באתר JewishGen (באנגלית) ניישטוט טווריג (Žemaičių Naumiestis), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם אלכסנדר קרוגלוב (רו') ומרטין דין, נאומייסטיס, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1094–1095), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) ז'מאיצ'ו נאומייסטיס (ליטא), דף שער בספרייה הלאומית
נהר יאלו

נהר יאלו או נהר אמנוק הוא נהר ששוכן בגבול בין קוריאה הצפונית לבין סין. הנהר, ביחד עם נהר טומן וחלק קטן מהר פאקטו, מהווים את הגבול בין קוריאה הצפונית לסין. הנהר שימש חלק מרכזי במלחמת סין–יפן הראשונה, מלחמת רוסיה–יפן ומלחמת קוריאה. בשל מיקומו האסטרטגי של הנהר בגבול סין – קוריאה הצפונית, התרחשו על הנהר מספר קרבות. הידועים שבהם הם: קרב נהר יאלו (1894) – התרחש במלחמת סין–יפן הראשונה קרב נהר יאלו (1904) – התרחש במלחמת רוסיה–יפן מדיה וקבצים בנושא נהר יאלו בוויקישיתוף נהר יאלו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא נהרות ונחלים ובנושא גאוגרפיה של סין. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ג'ורג' פאטולו

ג'ורג' פאטולו (בסקוטית: George Pattullo, נולד ב-4 בנובמבר 1888 בגלאזגו שבסקוטלנד, נפטר ב-5 בספטמבר 1953 בלונדון שבאנגליה) היה כדורגלן סקוטי. פאטולו שיחק כחלוץ בברצלונה בין 1910 ל-1912, ובפרק זמן זה כבש 43 שערים ב-23 משחקים. פאטולו נולד וגדל בסקוטלנד ובצעירותו החל קריירה במסחר בפחם. ב-1910 נסע לצורכי עסקים לברצלונה שבקטלוניה. פאטולו לקח חלק במשחק בין קבוצה של בריטים לבין סטודנטים מאוניברסיטת ברצלונה, תחילה כשוער. קבוצתו הייתה בפיגור 5-1 במחצית, ולכן הוא עבר לשחק כחלוץ. פאטולו כבש 5 שערים ועזר לקבוצתו לנצח 6-5. כעבור מספר ימים קוים משחק חוזר בין הקבוצות. פאטולו הבקיע את כל 4 שערי קבוצתו, במשחק שהסתיים בתיקו 4-4. ז'ואן גאמפר, נשיא ברצלונה שצפה במשחקים, התרשם מיכולותיו ושכנע את פאטולו להצטרף לקבוצתו. אף על פי שבאספניול, יריבתה העירונית של ברצלונה, שיחקו מספר שחקנים בריטים, החליט פאטולו להסכים להצעתו של גאמפר והוא הפך לשחקנה של ברצלונה. הופעת הבכורה שלו הייתה מול אותה אספניול, ב-24 בספטמבר 1910. השתיים נפרדו בתיקו 1-1, ופאטולו הבקיע את השער היחיד לזכות קבוצתו. בעונת 1910/1911, בה שיחק לצד שחקנים כגון קרלס קוממלה, רומה פורנס ופאקו ברו, הבקיע פאטולו 41 שערים ב-20 משחקים ועזר לברצלונה לזכות באליפות קטלוניה. בסוף העונה החליט לחזור לעבודתו בסקוטלנד במסחר בפחם. במרץ 1912 שב פאטולו לברצלונה והוא השתתף במשחק חצי גמר גביע הפירנאים מול אספניול, בביתה של ברצלונה. פאטולו סחט בעיטת עונשין לזכות קבוצתו והבקיע צמד, השני שבהם היה השער השלישי של קבוצתו בתוספת הזמן, שקבע ניצחון 3-2 לברצלונה. פאטולו שב לסקוטלנד לאחר המשחק, וברצלונה זכתה בגביע הודות לניצחון 5-1 בגמר מול טולוז. ב-1914, עת פרצה מלחמת העולם הראשונה, התגייס פאטולו לחטיבת מתנדבים סקוטית בצבא הבריטי. במהלך המלחמה נפגע על ידי גז חרדל, ולאחר שהסתיימה, עבר לגור באיים הבלאריים במחשבה שהאקלים הנוח שם יטיב עם מצבו. ב-17 באפריל 1928, בעט את בעיטת הפתיחה במשחק ברבע גמר גביע המלך בין ברצלונה לריאל אוביידו. ב-1929 השתתף במשחק הוקרה לשוער העבר של ברצלונה לואיס ברו. ב-1930 אימן לזמן קצר את הקבוצה קלוב בלארס, קבוצה מפלמה דה מיורקה. ב-1934 נישא למרגרט פלנג', אך לזוג לא היו ילדים. פאטולו שב והתמקם חזרה בבריטניה. מצבו הרפואי הוסיף להידרדר והוא נפטר ב-5 בספטמבר 1953 בלונדון. מידע על סיפורו וחייו של פאטולו היה לוט בערפל למשך זמן רב, עד שעיתונאים סקוטים חשפו את הסיפור של פאטולו ב-2011. בחלק ממקורות המידע בקטלוניה ניתן לראות התייחסות לפאטולו בשם השגוי ג'ון או בשם הספרדי חורחה, וכן שגיאת כתיב בשם משפחתו - Patullo במקום Pattullo. L'escocès que va viatjar 1.700 km per defensar el Barça,‏ Gavin Jamison,‏ Ara,‏ 9.3.2020 (בקטלאנית) Barca’s Scots scoring sensation Pattullo set for hall of fame,‏ The Scotsman,‏ 19.11.2011 George Pattullo – FC Barcelona’s Greatest Striker, Lost In Oblivion, ‏ The Hard Tackle,‏ 6.7.2013 BARÇA’S SCOTTISH HERO – The forgotten story of George Pattullo,‏ El Centrocampista‏ 11.11.2011
טוביה אברמסון

טוביה אברמסון (1901 - יוני 1940) היה ממתנדבי הגדודים העבריים, חבר גדוד העבודה, מאנשי ארגון השומר וחבר בארגון הקיבוץ. פעיל בהעפלה ובייצור נשק לא חוקי. טוביה אברמסון נולד ב-1901 בעיירה אקרמן שבבסרביה להוריו משה אברמסון וחנה רות לבית הוכברג. ב-1905 עלתה המשפחה ארצה והתיישבה בראשון לציון שם למד אברמסון ב"חדר". ב-1908 עברה המשפחה לחוות כנרת ואברמסון עבד כשואב מים מהירדן וכשהתבגר עבד כפועל בחווה. בתקופת התיכון למד בבית הספר החקלאי במקווה ישראל. עם סיום לימודיו, בתקופת מלחמת העולם הראשונה התנדב לגדודים העבריים ושירת בגדוד 40. כמו רבים ממתנדבי היישוב ניצל אברמסון את תקופת שירותו כדי להשיג נשק לטובת ארגון ההגנה. עם סיום המלחמה פורקו הגדודים ואברמסון הצטרף לגדוד העבודה במסגרתו עבד ב-1920 בשיקום תל חי וכפר גלעדי (לאחר מאורעות תל חי) שם הצטרף לארגון החשאי הקיבוץ. לאחר שעזב את הגליל עבר לחיפה שם עבד בנמל חיפה כמכונאי בסירת מנוע שהעבירה ארצה עולים ונשק בלתי חוקיים. בהמשך עבד במפעל "חרושת העמק" שם ייצרו נשק במסווה של תיקון מכונות חקלאיות. ב-1933 גויסו האחים טוביה ויעקב אברמסון, כמכונאים, לסייע בבניין מטוסים קלים במועדון התעופה "הגמל המעופף" בתל אביב. בשנת 1940 נפצע אברמסון בהתפוצצות גז במכון המים של נחלת יהודה ולאחר זמן נפטר מפצעיו בתל אביב. הובא למנוחות בחלקת "השומר" בבית הקברות בכפר גלעדי. לטוביה אברמסון היו 7 אחים ואחיות. אחותו צביה נישאה לשומר יוסף חריט והאחות פסיה נישאה לשומר מאיר ספקטור. אברמסון נישא לדבורה למיסוב. לזוג נולדו 2 ילדים: משה ורות (שנישאה למאיר הר-ציון). דן חריט, אברמסון - בית השורשים, הוצאת "מערכת" קיבוץ דליה, 2009 שאול דגן, ראשונים באום-ג'וני האברמסונים, הוצאה עצמית, 1986 ספר השומר - יוסף חריט על טוביה אברמסון 440–442, הוצאת דביר, 1957 מדיה וקבצים בנושא טוביה אברמסון בוויקישיתוף טוביה אברמסון באתר "אלבום משפחות ראשון לציון" הגדוד ה-40 היה "הגדוד הארצישראלי" של הלגיון העברי ופיקד עליו הקולונל היהודי מרגולין יחד עם טוביה שירת בגדודים גם אחיו יעקב מת מפצעיו טוביה אברמזון, הצופה, 21 ביוני 1940 דן חריט הוא נכדו של משה אברמסון
נובה אושיציה

נובה אושיציה (באוקראינית: Нова Ушиця; בפולנית: Nowa Uszyca, נובה אושיצה; ברוסית: Новая Ушица, נובאיה אושיצה) היא עיירה במחוז חמלניצקי שבאוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. היישוב נזכר לראשונה בשנת 1439 כחלק מממלכת פולין, ובראשית המאה ה-18 הוענקו לו זכויות עיר. בחלוקת פולין נכלל היישוב בתחום האימפריה הרוסית. בתקופה הסובייטית הפכה העיירה למרכז אזורי. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,500 יהודים, רוב תושביה. בתקופה הסובייטית פעל בסמוך לעיירה קולחוז יהודי. ב-14 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ובספטמבר שלאחר מכן רוכזו יהודיה בגטו מוקף גדר תיל שהוקם בה, תוך גיוסם לעבודות כפייה וחיובם בענידת טלאי צהוב. באביב 1942 הובאו לגטו שבעיירה יהודים נוספים מהסביבה. ב-20 באוגוסט 1942 נערכה ביהודי הגטו שבעיירה סלקציה. 2,647 יהודים נרצחו ביער טריחוב הסמוך, והיתר הועברו למחנה עבודה, בו נספו. ב-16 באוקטובר 1942 נרצחו אחרוני יהודי הגטו שבעיירה. לאחר חיסול הגטו, ערכו הגרמנים מצוד אחר יהודים מסתתרים בעיירה, ורצחו כ-30 יהודים שאיתרו. אתר האינטרנט הרשמי של נובה אושיציה נובאיה אושיצה (Novaya Ushitsa), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם אלכסנדר קרוגלוב (רו') ומרטין דין (אנ'), נובאיה אושיצה, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1433–1435), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
רוריק גיסלסון

רוריק גיסלסון (באיסלנדית: Rúrik Gíslason; נולד ב-25 בפברואר 1988) הוא כדורגלן עבר איסלנדי ששיחק בעמדת הקשר. גילסון התחיל את הקריירה שלו בהייץ'. קיי. קואופווגיר וכבר בגיל צעיר עבר לצ'רלטון את'לטיק מהפרמייר ליג. אחרי שלא מצא את מקומו באנגליה, חתם בויבורג מליגת העל הדנית. בתום עונתו הראשונה במועדון, ירדה ויבורג לליגה השנייה. בעונה בה שיחק המועדון בליגה השנייה כבש 14 שערים, אך הקבוצה נכשלה בניסיונה לחזור לליגה הראשונה וגיסלסון עזב את המועדון. בקיץ 2009 חתם באודנסה בולקלוב. במדי אודנסה שיחק במשך 3 עונות וחצי עד שעבר לפ.צ. קופנהגן עימה זכה באליפות דנמרק בתום העונה שהייתה התואר הראשון שלו בקריירה. בקיץ 2015 חתם בנירנברג מהבונדסליגה השנייה. בפגרת החורף של עונת 2017/18 עבר גיסלסון לס.ו. זנדהאוזן, גם היא מהבונדסליגה השנייה. בנובמבר 2020 הודיע על פרישה ממשחק. בצעירותו שיחק גיסלסון בנבחרת הצעירה של איסלנד עימה העפיל לראשונה בתולדותיה לאליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2011. ב-13 באוקטובר 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בניצחון 0–1 נגד דרום אפריקה. ב-11 באוגוסט 2010 הבקיע גיסלסון את שער הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 1-1 נגד ליכטנשטיין. גיסלסון היה שותף להעפלה ההיסטורית של הנבחרת ליורו 2016 לראשונה בתולדותיה. רוריק גיסלסון, ברשת החברתית אינסטגרם רוריק גיסלסון, באתר Transfermarkt רוריק גיסלסון, באתר Soccerway רוריק גיסלסון, באתר WorldFootball.net רוריק גיסלסון, באתר National Football Teams רוריק גיסלסון, באתר FootballDatabase.eu ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגלנים ובנושא איסלנדים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אהוד דודסון

אהוד דודסון (נולד בינואר 1951) הוא רופא ישראלי, מומחה ברפואה פנימית המשמש כמנכ"ל ארגון איחוד הצלה. קודם לכן שימש כמנכ"ל שירותי בריאות כללית. דודסון נולד בחיפה, בן להורים שעלו מפולין. בגיל 4 עבר לתל אביב. למד רפואה בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב במסגרת העתודה האקדמית. שירת כרופא צבאי בגדוד שריון. התמחה ברפואה פנימית בבית חולים בילינסון ושירת כרופא אוגדתי בדרגת סגן-אלוף. לאחר שחרורו מצה"ל למד מינהל מערכות בריאות. שימש כמנהל הרפואי של מחוז דן בשירותי בריאות כללית וב-1995 מונה למנהל מחוז צפון. לאחר מכן, שימש מנהל מרכז רפואי מאיר בכפר סבא. כיהן כסמנכ"ל וראש חטיבת בתי החולים בשירותי בריאות כללית. במאי 2013, מונה למנהל המרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה, וכיהן בתפקיד עד ינואר 2018. בספטמבר 2018 נבחר למנכ״ל שירותי בריאות כללית. ביולי 2021, פרש מתפקידו. הדירקטוריון הודה לו על שירותו ארוך השנים בכללית, וציין כי: ״בשנה האחרונה הוביל בהצלחה פרופ׳ דודסון את הכללית להישגים מרשימים במאבק בקורונה. הובלה שזכתה לשבחים בארץ ובעולם כולו״. פרופסור חבר במחלקה לניהול מערכות בריאות באוניברסיטת בן-גוריון. באוגוסט 2024 מונה למנכ"ל ארגון איחוד הצלה. נשוי לתמי ואב לשלושה. מדיה וקבצים בנושא אהוד דודסון בוויקישיתוף מנהיגות - קורס מנהיגות - פרופסור אהוד דודסון, באתר כלכליסט ד"ר אהוד דודסון - מנהלו החדש של סורוקה, אתר המרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה ליאת רון, ‏פורטפוליו / ד"ר אהוד דוידסון, באתר גלובס, 8 בינואר 2014 חדר מיון, חדר מלחמה, באתר ישראל היום, 25 ביולי 2014 עמרי זרחוביץ', ‏מנכ"ל שירותי בריאות "כללית" החדש: פרופ' אהוד דודסון, באתר גלובס, 2 בספטמבר 2018 אדריאן פילוט, מנכ”ל הכללית: "כל המפלגות צריכות להציג תוכנית להצלת מערכת הבריאות", באתר כלכליסט, 27 בדצמבר 2018 רוני לינדר, "מי שהגיע לבית חולים — זה מי שקופות החולים נכשלו בטיפול בו", באתר TheMarker‏, 18 בפברואר 2019 אהוד דודסון, ברשת החברתית פייסבוק מנכ"ל כללית, פרופ' אהוד דודסון הודיע: "אני פורש מתפקידי", באתר ynet, 8 ביולי 2021 שלמה טייטלבאום, פרופ' אהוד דודסון מונה למנכ"ל איחוד הצלה, באתר כלכליסט, 7 באוגוסט 2024
נובה מיש

נובה מיש (עכבר חדש) (בבלארוסית: Новая Мыш, נובאיה מיש; בפולנית: Nowa Mysz) היא עיירה במחוז ברסט שבמערב בלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית. היישוב נזכר לראשונה בתחילת המאה ה-15, ובמאה ה-16 הוענקו לו זכויות עיר, ונבנתה בו טירה. באמצע המאה ה-17 נשרף היישוב כתוצאה מקרבות הפולנים עם הרוסים. בחלוקת פולין בשנת 1795 נכלל היישוב בתחום האימפריה הרוסית, ולאחר הסכם ריגה בשנת 1921 נכלל בתחומי הרפובליקה הפולנית השנייה. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-630 יהודים, כשליש מתושביה. בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הצבא האדום. ב-27 ביוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו הטילו על יהודיה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב, הגבלות תנועה, החרמת רכוש וגיוס לעבודות כפייה. בהמשך, רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה. בסוף קיץ 1942 נרצחו כל יושבי הגטו מחוץ לעיירה. מדיה וקבצים בנושא נובה מיש בוויקישיתוף נובה מיש (Nowa Mysz), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "נובה מיש", באתר השטעטל הווירטואלי "נובה מיש", באתר JewishGen (באנגלית) מרטין דין (אנ'), נובה מיש, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1246–1247), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
ערן הלפרן

ערן הלפרן (נולד ב-1953) הוא רופא ישראלי מומחה ברפואה פנימית. כיהן כמנהל מרכז רפואי רבין (בילינסון) ויו"ר איגוד בתי החולים בישראל. הלפרן נולד בחיפה וגדל בשכונת הדר, בן להורים שעלו מגרמניה. למד רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים במסגרת העתודה האקדמית. את הסטאז' עשה ברפואה פנימית בבית חולים הדסה. שירת כרופא גדודי בחטיבת גולני. לאחר שחרורו עבד במרכז רפואי העמק. ב-1991 מונה למנהל מחוז חיפה וגליל מערבי בשירותי בריאות כללית. ב-1997 מונה למנהל מרכז רפואי העמק בעפולה. ב-2002 מונה לסמנכ"ל ומנהל חטיבת בתי החולים בשירותי בריאות כללית. ב-2007 מונה למנהל מרכז רפואי רבין וכיהן בתפקיד עד מרץ 2019. ב-2011 נבחר ליושב ראש איגוד בתי החולים. הלפרן בעל תואר מוסמך במינהל ציבורי מאוניברסיטת הרווארד. נשוי למאיה, רופאה במקצועה, ואב לשני בנים ובת. בתו רופאה ואחד מבניו, עודד הלפרין, הוא ראש המועצה המקומית כפר תבור, שהיה צעיר ראשי הרשויות המקומיות בישראל עד הבחירות המוניציפליות ב-2024. ד"ר ערן הלפרן מנהל מרכז רפואי רבין (בתי החולים בילינסון והשרון) נבחר ליו"ר איגוד בתי החולים, אתר מרכז רפואי רבין, 10 בינואר 2011 ליאת רון, ‏פורטפוליו / ד"ר ערן הלפרן, באתר גלובס, 6 במרץ 2014 אורי קידר, "המשבר בהדסה עלול לקרות לכל בית חולים", באתר mynet‏ פתח תקוה, 25 במרץ 2014 רוני לינדר-גנץ, "כשצה"ל קונה צוללת הוא שולח 50 איש ללימודים. אצלנו קונים מכשור ואין מי שיפעיל אותו", באתר TheMarker‏, 17 במאי 2018 אורלי אלקלעי, "הוא כמו הבן של כולם": ראש המועצה הצעיר ביותר, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 1 בנובמבר 2018
פרידה

האם התכוונתם ל... פרידה (סרט, 1994) – (La Séparation), סרט קולנוע צרפתי פרידה (סרט, 2002) – סרט ביוגרפי אמריקאי משנת 2002 אודות הציירת הסוריאליסטית פרידה קאלו פרידה (סרט, 2011) – סרט דרמה איראני שיצא לאקרנים ב-2011 פרידה (זוגיות) – סיום של מערכת יחסים זוגית פרידה או פארידה - שמם העממי של כמה מיני דגים ממשפחת הספרוסיים: ספרוס מצוי שינן הניבים שינן החוט פרודה אישים ששמם הפרטי הוא פרידה
שוונצ'יונייליאי

שוונצ'יונייליאי (בליטאית: ‏Švenčionėliai‏Ⓘ‏; בפולנית: Nowe Święciany, נובה שוויינצ'אני; ביידיש: נײַ־סווענציאַן או סווענציאַנקע; וגם נובו-שווינציאן) היא עיר ברשות מקומית שווינציאן שבמזרח ליטא, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית. התיעוד הראשון ליישוב הוא מהמאה ה-13. מהמחצית השנייה של המאה ה-19 התפתח היישוב, בשל חיבורו לקו מסילת הברזל ורשה-סנקט פטרבורג. בשנת 1920 נכלל היישוב בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה. בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-900 יהודים, כרבע מתושביו, ופעלו בו בית ספר עברי, בית ספר יידי ותנועות נוער יהודיות. הפעילות הציבורית היהודית ביישוב נאסרה עם כיבושו בידי הסובייטים בספטמבר 1939. ב-24 ביוני 1941, זמן קצר לאחר פרוץ מבצע ברברוסה, נכבש היישוב בידי הגרמנים, ובו ביום רצחו ליטאים מקומיים מספר יהודים בו. בהמשך, גויסו יהודי היישוב לעבודות כפייה, ובמקרה אחד, הוצאו להורג 43 מיהודי היישוב שהואשמו בקומוניזם בידי שוטרים ליטאים. בתחילת ספטמבר 1941 רוכזו יהודי היישוב בגטו שהוקם בו, ובסוף החודש הועברו כל יושבי הגטו באלימות למחנה פוליגון, בו נורו כולם בתחילת אוקטובר 1941. מדיה וקבצים בנושא שוונצ'יונייליאי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של שוונצ'יונייליאי (בליטאית) נובו שוונציאן (ליטא), דף שער בספרייה הלאומית שמעון קאנץ, ‏ספר יזכור לקהילת אזור שוויינציאן, בספריית העיר ניו יורק "שוונצ'יונייליאי", באתר JewishGen (באנגלית) נובו שוויינצ'יאני (Nowo Święciany), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "שוונצ'יונייליאי", באתר השטעטל הווירטואלי מרטין דין, נובה שוויינצ'אני, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1095–1096), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
נמל התעופה הבין-לאומי שאנגחאי פודונג

נמל התעופה הבין-לאומי שאנגחאי פודונג (במנדרינית: 上海浦东国际机场) הוא נמל התעופה הראשי של העיר שאנגחאי שבסין. השדה החל לפעול בשנת 1999 והפך לצומת תעופה מרכזי ביבשת אסיה. בשנת 2014] עברו בו 51,651,800 נוסעים ו-3,178,200 טון מטען, ובכך היה לשדה התעופה השלישי העמוס ביותר בסין וה-19 העמוס ביותר בעולם. נמל התעופה הונגקייאו (אנ')) במערבה של שאנגחאי היה נמל התעופה הראשי אשר שירת בעבר את העיר וסביבותיה. במהלך שנות התשעים הוברר הצורך בהרחבת קיבולת הנמל, ועם זאת התברר כי הבנייה העירונית הצפופה סביבו איננה מאפשרת זאת. לפיכך הוחלט להקים נמל תעופה בינלאומי חדש למטרופולין. אתר לנמל על פני שטח של 40 קילומטרים רבועים נבחר כ-30 קילומטרים ממזרח למרכזה של שאנגחאי. השלב הראשון בבניית נמל התעופה ובו טרמינל אחד, מסלול טיסה אחד באורך של 4,000 מטרים ו-76 עמדות חנייה למטוסים החל באוקטובר 1997. הנמל נפתח לטיסות שנתיים לאחר מכן. בשנת 2005 נפתח בנמל מסלול טיסה שני. באותה שנה החל השלב השני בפיתוח הנמל ובו טרמינל נוסעים שני, טרמינל מטענים ומסלול טיסה שלישי. הבנייה הסתיימה במרץ 2008, לפני תחילת משחקי אולימפיאדת בייג'ינג. בשנת 2011 אושרה לביצוע תוכנית השלב השלישי בנמל, הכוללת בניית שני מסלולי טיסה נוספים ומגדל פיקוח חדש. לאחר פתיחת הנמל הועברו אליו הטיסות הבינלאומיות מנמל הונגקייאו, אשר הפך לנמל לטיסות פנים בלבד. בשנת 2007 החל נמל הונגקייאו לטפל שוב בטיסות בינלאומיות בהיקף מוגבל ליפן, קוריאה הדרומית, טאיוואן והונג קונג. נכון לשנת 2015, בנמל התעופה פועלים ארבעה מסלולי טיסה בשני זוגות מקבילים, באורך של 3,400 עד 4,000 מטרים. הם ערוכים משני צידי שטח הנמל כששני הטרמינלים שבו מצויים בתווך ביניהם. בנמל 218 עמדות חניה למטוסים ו-70 גשרי עלייה למטוסים. טרמינל 1 משתרע על פני 280 אלף מטרים מרובעים ובו 28 גשרי עלייה למטוס, ש-13 מהם הם דו-מפלסיים. בטרמינל 2, שנפתח ב-2008, מצויים 42 גשרי אוויר. בחלקו הדרומי של שטח הנמל קיימת עתודת שטח להרחבתו ולבניית הטרמינל השלישי. הנמל משמש כבסיס פעולה מרכזי לחברות צ'יינה איסטרן איירליינס, שנגחאי איירליינס ואייר צ'יינה ופועלות בו חברות תעופה סיניות נוספות ועשרות חברות תעופה זרות. קיימים קווי תעופה בינו לבין כמאתיים יעדים - בסין, בכל רחבי אסיה, באוסטרליה, באירופה ובצפון אמריקה ויעדים אחדים באפריקה. הנמל מחובר לשאנגחאי ולסביבתו במספר דרכי תחבורה: שני כבישים ראשיים; קו רכבת ריחוף מגנטי לפאתיה המזרחיים של שאנגחאי שמהירותו 430 קילומטרים לשעה (החל לפעול ב-2004); קו מס' 2 של הרכבת התחתית של שאנגחאי. ב-28 בנובמבר 2009 התרסק בקרבת הנמל מטוס מטען של חברת Avient מיד לאחר המראתו ממנו. שלושה משבעת האנשים שעל סיפונו נספו בתאונה. האינאן איירליינס הפעילה מ-12 בספטמבר 2017 3 טיסות שבועיות מהנמל לנמל התעופה בן-גוריון במטוסי בואינג 787 הקו נסגר בסוף אוקטובר 2019. אתר האינטרנט הרשמי של נמל התעופה הבין-לאומי שאנגחאי פודונג
טבח נוקריה

טבח נוקריה היה מעשה טבח שביצע לכאורה המצביא הקרתגי חניבעל ברקה בתושבי העיר נוקריה (Nuceria) בשנת 216 לפנה"ס. חוקרים מודרניים מטילים ספק באמיתות הסיפור. העיר נוקריה (Nuceria) הייתה עיר חשובה בקמפניה, היא הובאה בברית עם הרפובליקה הרומית בשנת 307 לפנה"ס, ונותרה נאמנה לברית במשך כל שנות קיומה. בשנת 216 לפנה"ס, במהלך המלחמה הפונית השנייה, הביס המצביא הקרתגי חניבעל ברקה שמונה לגיונות רומאיים בקרב קאנאי. חניבעל לא ניצל את ניצחונו כדי לכבוש את רומא עצמה, והעדיף לנסות להעביר לצידו את ערי קמפניה ולעורר מרד כללי נגד רומא. העיר העשירה קפואה פתחה בפניו את שעריה, וחניבעל הפך אותה לבסיס הראשי שלו. הדיקטטור הרומאי מרקוס יוניוס פארה, יצא באזור נובמבר של אותה שנה לאזור העיר קאסילינום, עם 25,000 חיילים. חניבעל, שחשש שנוכחות של צבא רומאי בקמפניה תעורר מרד אנטי-קרתגי בקפואה, פתח בהתקפה על מחנהו של פארה והכריח אותו לסגת. לאחר מכן הטיל מצור על קאסילינום והרעיב אותה קשות. לאחר התגוננות שנמשכה בערך חודשיים, נכנעה קאסילינום והתירה לחניבעל להותיר חיל מצב קרתגי בשטחה. במקביל להטלת המצור על קאסילינום תקף חניבעל שתי ערים נוספות נוקריה ואקרי (Acerrae). על הקרב עצמו ידוע מעט מאוד. חניבעל הטיל מצור, והרעיב את העיר. הוא הגיע להסדר עם התושבים על פיו הם יורשו לעזוב עם בגד אחד לכל אחד, ולאחר שהתושבים התפנו הוא התיר לחייליו לבזוז ולשרוף את העיר, מעשה מקובל מאוד בעת העתיקה. ההיסטוריון הרומאי דיו קסיוס מתאר כך את שאירע לאחר כניעת העיר: חניבעל השיג את הכניעה של הנוקרים על תנאי שהם יעזבו את העיר עם בגד אחד לכל אחד. אבל כאשר חייהם היו בידיו, הוא נעל את הסנטורים [של העיר] בבית המרחץ וחנק אותם. ובזמן שהוא אפשר לאחרים ללכת לכל מקום שהם רוצים, הוא הרג גם רבים מהם בדרך. — Dio fr. 57.30 = V. 34 גרסה דומה מופיעה אצל ההיסטוריון הביזנטי יואנס זונאראס שהסתמך בחיבורו על דיו קסיוס. ההיסטוריון היווני אפיאנוס מתאר כך את האירוע: אנשי נוקריה... נכנעו להם [לקרתגים] במסגרת הסכם שהם יוכלו לעזוב את העיר עם שני בגדים לכל אחד. הם סגרו את הסנטורים של נוקריה בחדר המרחץ וחנקו אותם עם חום. ואז הם ירו באנשים פשוטים עם חיצים כשהם הלכו משם. — App. Pun. 9.63 גרסה זהה כמעט לזו של אפיאנוס מוסר הסופר ולריוס מקסימוס. על פי המתואר חניבעל נהג בדרך דומה גם בתושבי אקרי. להיסטוריונים רומאים או יוונים מהעת העתיקה היה אינטרס ברור להכפיש בכל הזדמנות את שמו של חניבעל. אולם לא ברור כמה אמת יש בתיאורים אלה אם בכלל. במבחן המציאות נראה שרק לעיתים נדירות עבר חניבעל על כללי המלחמה שהיו מקובלים בעת העתיקה – הוא מעולם לא הפר בריתות, נהג כבוד בגופות אויביו, וגילה כבוד כלפי מקדשים והיכלים. בדיקה היסטורית וארכאולוגית הוכיחה שהסיפור הוא המצאה. בדיקה שנערכה מעלה שלא היה ניתן לחנוק אנשים באמצעות בתי מרחץ רומיים. בנוסף, שני המקורות הטובים ביותר הקיימים לאותה תקופה, פוליביוס וטיטוס ליוויוס, אינם מזכירים כלל את המאורע. Arthur J. Pomeroy, Hannibal at Nuceria, Historia: Zeitschrift für Alte Geschichte, Bd. 38, H. 2 (2nd Qtr., 1989), pp. 162-176 טיטוס ליוויוס, ספר עשרים ושלושה, 15. יואנס זונאראס, ספר תשיעי, 2. ולריוס מקסימוס, ספר תשיעי, 6. אפיאנוס, "המלחמות הפוניות", ספר תשיעי, 63. השוו למשל טיטוס ליוויוס: ”אכזריות לא אנוש הייתה בו, וכחש גדול מן הכחש הפוני. לא יראה מפני האמת, ולא מפני קדושה, ולא מפני האלים. לא שבועה ולא חובה.”
פלגת הארמייה קמפף

פלגת הארמייה קמפף (בגרמנית: Armee-Abteilung Kempf) הייתה פלגת ארמייה של הוורמאכט, שפעלה במהלך קרב קורסק. הפלגה הוקמה במקור ב-1 בפברואר 1943 ונקראה בתחילה פלגת הארמייה לאנץ, כמפקדה מונה הוברט לאנץ. ב-21 בפברואר של אותה שנה, הוחלף לאנץ בידי ורנר קמפף והפלגה שינתה את שמה לפלגת הארמייה קמפף. בחודשים פברואר ומרץ של אותה שנה לקחה פלגת הארמייה חלק שולי למדי בקרב חרקוב השלישי. היא נכללה בקבוצת ארמיות דרום בפיקודו של אריך פון מאנשטיין. בקיץ של אותה שנה, תכננו הגרמנים לכתר את כוחות הצבא האדום במבלט קורסק. על קבוצת ארמיות דרום הוטל לתקוף את חזית וורונז' בפיקודו של ניקולאי ואטוטין. ההתקפה נפתחה ב-5 ביולי בשעה 05:00 במהלומה ארטילרית קצרה אך מסיבית, שלוותה בתקיפות של מאות מפציצי צלילה על העמדות הסובייטיות. למרות העדיפות המקומית הגדולה ממנה נהנו הכוחות התוקפים, ההתקדמות שהושגה ברוב הגזרות ביום הראשון למתקפה הייתה מאכזבת. כוחות ההנדסה התקשו לטהר נתיבים בשדות המוקשים הצפופים, וכתוצאה מכך נגרמו עיכובים ניכרים לכוחות התוקפים, וטנקים רבים הוצאו מכלל פעולה, לפחות זמנית, לאחר שנפגעו ממוקשי נ"ט. בנוסף לכך, הכוחות התוקפים ספגו אבדות ניכרות מאש הארטילריה ותותחי הנ"ט הסובייטיים. על פלגת הארמייה קמפף, הוטל במקור להגן על האגף המזרחי הגרמני ולמנוע מתגבורות סובייטיות להגיע. אולם ב-8 ביולי, הורה מאנשטיין לקמפף לנוע צפונה ולחבור אל כוחות ארמיית הפאנצר הרביעית בפיקודו של הרמן הות. באמצע יולי, התברר שהמתקפה היא כישלון, והסובייטים פתחו בהתקפת נגד מוחצת. פלגת הארמייה קמפף, נסוגה יחד עם קבוצת ארמיות דרום. לאחר כישלון המבצע פוטר קמפף מתפקידו כשעיר לעזאזל, ונשלח לעתודת המילואים. ב-15 באוגוסט 1943 מונה אוטו והלר כמפקד פלגת הארמייה קמפף, ששמה שונה שבוע לאחר מכן לארמייה השמינית. ביולי 1943 כללה פלגת הארמייה את היחידות הבאות: קורפוס הפאנצר ה-3 הקורפוס ה-11 הקורפוס ה-42 Armeeabteilung Kempf באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית) Armeeabteilung Kempf, באתר Axis History (באנגלית)