laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
איאבה

אָיַאבֶּה (ביפנית: 綾部市) היא עיר הממוקמת במחוז קיוטו, שביפן. העיר ממוקמת על רכס קיוטו הצפוני, וניתן להגיע אליה דרך תחנת הרכבת בקיוטו, או ברכב תוך שעה וחצי. העיר נוסדה ב-1 באוגוסט 1950. נכון לאפריל 2012, מונה אוכלוסיית העיר 35,098 תושבים, ושטחה הוא כ- 347.11 קמ"ר. ב-1892, בתקופה שלפני יסוד העיר המודרנית, נוסדה במקום דת האומוטו. ישראל ירושלים, ישראל (מ־2000) הרפובליקה העממית של סין צ'אנגשו, הרפובליקה העממית של סין מדיה וקבצים בנושא איאבה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של איאבה (ביפנית) איאבה, ברשת החברתית פייסבוק ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים ביפן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ספר בולדון

ספר בולדון (באנגלית: Boldon Book) הוא סקר קרקעות ומפקד אוכלוסין של אזור בישופות דורהאם באנגליה. הסקר בוצע בהוראת יו דו פוייסה, בישוף דורהאם בשנת 1183 במטרה לסייע בניהול גביית מיסי הבישופות. סקר זה דומה באופיו ובצרותו לספר יום הדין - סקר שנערך כמאה שנים קודם לכן. באותה עת מיסי הבישופות נאספו על ידי הבישוף ולא על ידי גובי המיסים של מלכי אנגליה, ולכן ספר יום הדין לא סקר את הבישופות. סקר בולדון היה הראשון שבין הסקרים שנערכו צפונית לנהר טיז. בדומה לספר יום הדין, מפרט הספר את המיסים הנגבים (הן בעבודה, הן בכסף והן בתוצרת חקלאית ובעלי חיים) מאת בעלי האדמות בתחום הבישופות (הכולל את נורהאמשייר ובדלינגטונשייר). הספר נכתב בלטינית. מהספר ניתן ללמוד כי כלכלת אזור דורהאם במאה ה-12 הייתה חקלאית בעיקרה. ארבעה עותקים של הספר שרדו עד ימינו, שהקדום שבהם הוא העתק של הספר מהמאה ה-13 השמור כיום בספרייה הבריטית. ההיסטוריה של בולדון
גיורא חייקה

גיורא חייקה (נולד ב-1939) הוא תת-אלוף במילואים בצה"ל, מפקד חטיבה 500, מפקד עוצבת המפץ ומפקד המרכז הלאומי לאימונים ביבשה לשעבר. נולד בעיראק ועלה לישראל בגיל תשע. את שנות נעוריו עשה בקיבוץ רמת יוחנן. בשנת 1957 התגייס לצה"ל, התנדב לצנחנים והתקבל לסיירת צנחנים. בצנחנים עבר חייקה מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום קורס הקצינים שב לחטיבה כמפקד מחלקה. לאחר מכן השתחרר, שב למשק וב-1961 התגייס מחדש לשירות קבע. בשנת 1963 היה מפקד פלוגה בגדוד 890. לאחר מכן מונה למפקד סיירת הצנחנים ולחם במסגרתה במלחמת ששת הימים. לאחר מכן למד בפו"ם. חייקה עבר הסבה לשריון, היה מפקד פלוגת טנקים במלחמת ההתשה, סמג"ד ומפקד גדוד 9. במלחמת יום הכיפורים לחם כסגנו של מפקד חטיבה 217, נתן ניר, הוא נפצע בסיום קרב העיר סואץ. לאחר המלחמה מונה למפקד חטיבה 645 ובהמשך שימש כמפקד חטיבה 500. בשנים 1979–1982 ובמהלך מלחמת לבנון הראשונה פיקד על עוצבת המפץ ובשנים 1987–1985 שימש כמפקד המרכז הלאומי לאימונים ביבשה. השתחרר מצה"ל בדרגת תא"ל. עדות בוועדת אגרנט אל"ם (במיל') שאול נגר, חנוכת מיצב ע"ש הרמטכ"ל דן שומרון ז"ל ביד לשריון, ביטאון חיל השריון, ‏30 ביוני 2011. פלוגת הסיור החטיבתית 5173 מחזור 1957 - 1958, מתוך אתר "הצנחנים בעשור הראשון". על אזרחי עם דורון רובין, גלי צה"ל, 1 באוקטובר 2011 גיורא חייקה - 1966-1967, באתר סיירת צנחנים. עמנואל סקל, "סיני שבלב", הוצאת ליאור שרף – הפצות, 2020, עמוד 76. שאול נגר, "נתק'ה - הקצין הפצוע שחזר לשדה הקרב" - ערב השקת הספר ביד לשריון, באתר "יד לשריון", ‏ 24.06.2010. חטיבה 217 - עוצבת "הסוס הדוהר", מתוך אתר "יד לשריון". המרכז הלאומי לאימונים ביבשה, מתוך אתר זרוע היבשה. ערך זה הוא קצרמר בנושא קציני צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שמואל שניידר

שמואל שניידר (באנגלית: Schmuel (Samuel) Schneider; נולד ב-1937) הוא חוקר ספרות עברית, מורה ועורך ישראלי-אמריקאי. שמואל שניידר נולד ב-1937 בעיר טרנוב שבדרום פולין, ועלה לארץ ישראל בהיותו נער. גר בתל אביב, ובה סיים את לימודיו. שירת בצה"ל, ולאחר שחרורו למד ספרות עברית אצל פרופ' ברוך קורצווייל באוניברסיטת בר-אילן. את תואר הדוקטור קיבל בישיבה יוניברסיטי שבניו יורק ב-1979; כותרת הדיסרטציה: "העולם היהודי המסורתי בכתביו של יוסף חיים ברנר" (The Traditional Jewish World in the Writings of Joseph Hayim Brenner). כיהן כראש המחלקה לשון וספרות עברית בישיבה קולג' ובמכללת יצחר ברויאר של הישיבה יוניברסיטי. היה פעיל בהסתדרות העברית באמריקה, ועורך בשני העיתונים העבריים בה, "בצרון" ו"הדאר". שניידר התמסר בעיקר לחקר יצירתם של יוסף חיים ברנר ושל אהרן אפלפלד, אך כתב ופרסם רבות גם בנושאי חינוך יהודי ועברי בתפוצות. שניידר נשוי ואב לבן ובת. עולם המסורת היהודית בכתבי יוסף חיים ברנר, תל אביב: רשפים, תשנ"ד 1994. הקיום והזיכרון: ביצירות אהרן אפלפלד, יוסף חיים ברנר ובכתבים אחרים, ירושלים: כרמל, תש"ע 2010. ("אסופת מאמרים, רצנזיות, ראיונות ותגובות שנכתבו משנות השבעים ואילך והודפסו בעיקר בכתבי העת ’הדואר’ ו’בצרון’") למי יללו התנים: מאמרים בענייני פוליטיקה של שמאל וימין, ירושלים: כרמל, תשע"ג 2013. ("אסופת מאמרים ותגובות שהתפרסמו בשנות השמונים והתשעים בכתבי העת ’ביצרון’ ו’הדואר’ שיצאו לאור בניו-יורק") שמואל שניידרמן(הקישור אינו פעיל) באתר ישיבה יוניברסיטי (באנגלית) שמואל שניידר, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" שמואל שניידר, ב"לקסיקון הקשרים לספרות ישראלית" צור ארליך, מתקפת מילים: עם שמואל שניידר על שמאל ועל ספרות באמריקה ובישראל, "דיוקן, מקור ראשון" רשימת המאמרים של שמואל שניידר באתר רמב"י שמואל שניידר, בלקסיקון הספרות העברית החדשה מפרי עטו: על דתיותו של פרופ' קורצווייל, באתר בני עקיבא ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
האדמו"ר ממודז'יץ

האם התכוונתם ל... אדמו"רי חסידות מודז'יץ: רבי ישראל טאוב (הראשון: 1888–1920) רבי שאול ידידיה אלעזר טאוב (השני: 1920–1947) רבי שמואל אליהו טאוב (השלישי: 1947–1984) רבי ישראל דן טאוב (הרביעי: 1984–2006) רבי חיים שאול טאוב (החמישי והנוכחי: 2006 - היום)
דלתא סיגמא פי

דלתא סיגמא פי (ΔΣΦ, ידוע גם כ-DSP, D-SIGS, דלתא סיגס, דיגס) היא אחוות סטודנטים (מועדון חברתי) שהוקמה בסיטי קולג' של ניו יורק ב-1899. בסוף המאה ה-19, רוב האחוות היו פתוחים או ליהודים בלבד או לנוצרים בלבד. כאשר קבוצה של ידידים בסיטי קולג' של ניו יורק ניסו להיכנס לאחווה כלשהי, הם נדחו בגלל שבקבוצה היו נוצרים ויהודים יחד. כמענה לכך, הם הקימו את הסניף הראשון של דלתא סיגמא פי ב-10 בדצמבר 1899. הסניף נקרא "אינסולה", בגלל מיקומו באי מנהטן (Insula בלטינית, פירושו אי). בסוף 1902, חתמו חמישה חברים מאינסולה על ניירות תאגוד, דלתא סיגמא פי התאגדה למען התפשטות של "עקרונות של אחווה ורעות בקרב חברי הקולג', בלא הבחנה בין גזע ודת". ב-1903, האחווה הקימה סניפים באוניברסיטת קולומביה ואוניברסיטת ניו יורק. בין 1914 ל-1916 האחווה כמעט הוכפלה בגודלה עם הקמתם של עשרה סניפים נוספים. ב-1915, הסניף הראשון בחוף מערבי, הוקם באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. הסניף נקרא "הילגארד" על שם דיקן האוניברסיטה, וזה הסניף היחיד בכל סניפי האחווה שאין בשמו אות יוונית. כאשר ארצות הברית הצטרפה למלחמת העולם הראשונה ב-1917, לדלתא סיגמא פי היו 19 סניפים פעילים. במהלך המלחמה קרוב לשלושת רבעי מחברי האחווה שירתו במגוון תפקידים, כאשר חצי מהמספר הזה בקרבות מעבר לים. ההוצאה לאור של "הציפורן", העיתון של האחווה, וכן הוועידות של השנים 1917 ו-1918 נדחו עד לסופה של המלחמה. דלתא סיגמא פי המשיכה להתרחב במשך שנות העשרים, בזמן שהרבה אחוות מקומיות ומועדנים חברתיים אחרים הגישו בקשה לחברות באחווה. בתוך האחוות המקומיות הללו הייתה גם פי נו מאוניברסיטת מקגיל שבמונטריאול, קוויבק, קנדה; כאשר הצטרפה כחברה באחווה, בשם אלפא אומיקרון, נהייתה דלתא ביגמא פי לאחווה בינלאומית. מסורת שהחלה באותו הזמן היא נשף המלחים. בראשונה היה זה בסניף של אוניברסיטת סטטסון. כיום ברבים מסניפי דלתא סיגמא פי, נשף המלחים מתקיים מדי שנה והוא רשמי למחצה - תאום של נשף הציפורן, הנשף הרשמי של האחווה. במהלך השפל הגדול, הצמיחה של האחווה נעצרה; הרישום לקולג'ים ככלל פחת, ואלו שכבר נרשמו לא הצטרפו. מספר סניפים נעשו רדומים, בתוכם סניף אלפא וגמא, ומספר סניפים בניו יורק סיטי. הסניפים היחידים שהוקמו במהלך השפל הגדול היו הסניף באוניברסיטת אלבמה וביתא למבדה ב . במהלך אותה תקופה, העביר מנהל הוועד הפועל של האחווה, א. ו. דפנדרפר, את המרכז של האחווה לוושינגטון. דלתא סיגמא פי התאגדה מחדש בוושינגטון ב-1929. גם אם האחווה נהדפה לאחור ודעכה במהלך שנות השלושים, הרי שבפרוץ מלחמת העולם השנייה האחווה מגיעה לשפל; חברים רבים עוזבים את האחווה. אם בפרוץ מלחמת העולם השנייה רק סניף אחד של האחווה היה רדום (אוניברסיטת מקגיל), הרי שב-1944 רק 12 מ-33 הסניפים של האחווה נותרים פעילים. לאחר המלחמה, הביא החוק להסתגלות מחדש של חיילים משוחררים, לחיילים ותיקים רבים את האפשרות להירשם לקולג'. התוצאה הייתה נהירה של סטודנטים חדשים, ובעקבות זה, סניפים רבים שהיו רדומים - חזרו לפעילות. תוצאה נוספת של חקיקת החוק היא פתיחת אוניברסיטאות ציבוריות רבות. עם מוסדות חדשים רבים שנפתחו לפתע להשפעת האחוות, דלתא סיגמא פי, יחד עם אחוות רבות נוספות, חוותה את תקופת הצמיחה הגדולה שלה בתקופה לאחר מלחמת העולם השנייה. מדיה וקבצים בנושא דלתא סיגמא פי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של דלתא סיגמא פי (באנגלית)
אדאצ'י

אָדַצִ'י (ביפנית: 足立区)) הוא אחד מ-23 הרבעים של טוקיו אשר יחדיו מהווים את לבה של טוקיו, בירת יפן. הרובע בנוי משני אזורים: רצועת אדמה הנמתחת בין נחל סאמידה, עד לנחל ארקאווה. שטח גדול יותר מצפון לנחל הארקאווה. הוא גובל בערים קאוואקוצ'י, סוקה וישיאו במחוז סאיטאמה, וברבעים קצושיקה, סאמידה, אראקאווה וקיטה של טוקיו. מדיה וקבצים בנושא אדאצ'י בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אדאצ'י (ביפנית) אדאצ'י, ברשת החברתית פייסבוק אדאצ'י, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אדאצ'י, סרטונים בערוץ היוטיוב ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של יפן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
כף (ציוד מכני הנדסי)

בציוד מכני הנדסי כף הוא התקן הנמצא בכלים הנדסיים רבים, בהם דחפור, יעה אופני, מחפר, מחפרון ועוד. הכף הוא התקן פלדה שבצורתו מהווה שילוב בין להב (לוח ברזל ישר) ליעה. באנגלית, המונח לכף של יעה אופני וציוד דומה הוא bucket (יעה או דלי) ולכף דחפור הוא "blade" ("סכין" או "להב" בעברית). הכפות עשויות מפלדה קשה, ולעיתים כיציקת פלדה אחת, על מנת להקנות להן חוזק, קשיות וקשיחות גבוהה, כדי שיוכלו לעמוד בדרישות התובעניות של עבודות עפר בקנה מידה גדול, ועבודה עם חומרים קשים וגסים (כמו חצץ ואדמה קשה) ולהגדיל את אורך חייהן. הכפות מופעלות בדרך כלל על ידי זרועות המחוברות לבוכנות הידראוליות המבוססות על דחיסת ושאיבת נוזל כדי להפעיל כוח רב הדרוש להניע את הכפות הכבדות. הזרועות הבסיסיות מרימות או מרידות את הכף והזרועות הנוספות משנות את הזווית השלה. תפקידה הבסיסי של הכף הוא לחפור באדמה, לגרוף עפר, להכילו בתוכה ואז לשפוך אותו למקום אחר. כפות של יעים אופניים (מעמיסים, loaders), שתפקידם העיקרי הוא לגרוף עפר, לשאת אותו ולשפוך לתוך משאיות עפר, הן רחבות ועמוקות על מנת לשאת כמה שיותר עפר ועל מנת שהעפר בכף לא יישפך החוצה. כפות אלה כוללות בדרך כלל גם "שיניים" על מנת לשפר את החפירה וגריפת העפר. למרות שכפות אלה נועדו לנשיאת עפר, אפשר להשתמש בהן גם כדי לשאת דברים אחרים, וכן לביצוע עבודות עפר נוספות. הכפות של המחפרונים והמיני-מעמיסים קטנות יותר, אך משמשות לאותה מטרה. בחלק מהמחפרונים, תחתית הכף ניתנת לפתיחה ומאפשרת שפיכת עפר יעילה יותר לצד שימוש בכף הפתוחה כאמצעי המגרד את האדמה או הכביש, לצורכי גימור ופינוי צירים. הכפות של המחפרים צרות יותר אך עמוקות ונועדו לחפירה. כף הדחפור נועדה בעיקר לחפירה ודחיפת עפר, ולכן בעלת פרופיל ישר יחסית ועומקה ככף רדוד ביותר (כלומר: המרחק בין בטן הכף לסכיני הצד והציפורניים, היוצרים צורת כף מלבנית רדודה, הוא קצר). הדחפור לא מסוגל לשפוך עפר למשאיות, אך יעיל יותר בדחיפת עפר, גירוד אדמה, ניקוי מכשולים ופריצת צירים. למרות שהמונח הרשמי לכף הדחפור הוא "סכין" או "להב" (ובאנגלית גם "להב" (blade) או "בולדוזר" bulldozer) בציבור הרחב גם ה"סכין" של הדחפור נקראת כף.
כף (פירושונים)

האם התכוונתם ל... כף – כלי אכילה כ – אות באלפבית העברי ك – אות באלפבית הערבי כף-דבש (בפינית: Mesikämmen) – אחד מספריו הנודעים של המשורר והסופר הפיני אינו לינו כף בנאים – כלי עבודה, מיועד לשימוש בעבודות בנייה שונות כף יד – איבר בגוף כף (ציוד מכני הנדסי) – התקן הנמצא בכלים הנדסיים ומשמש לסחיבה כף התקווה הטובה (פירושונים) – אחד החופים כף (כוכב) – כוכב בקבוצת הכוכבים קסיופאה כֵּף – מאנגלית Cape ראו לשון יבשה כיף (פירושונים)
ג'ורג' ברינק

לוטננט גנרל ג'ורג' אדווין ברינק (באנגלית: George Edwin Brink‏; 27 בספטמבר 1889–30 באפריל 1971) היה איש צבא דרום אפריקני, שפיקד על דיוויזיית הרגלים הדרום אפריקאית הראשונה, שלחמה לצד הצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה. ברינק הצטרף לצבא דרום אפריקה (שנקרא אז "צבא ההגנה על האיחוד" - "Union Defence Forces") בשנת 1913 הוא שירת במזרח אפריקה הגרמנית בזמן המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם הראשונה. בין המלחמות עלה בסולם הדרגות, וערב מלחמת העולם השנייה, ב-1939, שימש כסגן ראש המטה הכללי של הצבא הדרום אפריקאי. ב-1940 הוקמה הדיוויזיה הדרום אפריקאית הראשונה, על מנת להיערך לקראת המתקפה האיטלקית הצפויה במזרח אפריקה, ממושבות איטליה במזרח אפריקה האיטלקית שנתפסה כמהווה סיכון לכל מושבות בריטניה באפריקה, ולדומיניונים. בתחילה הוקמה חטיבה ונשלחה לקניה ובאוגוסט 1940 הוקמה הדיוויזיה, וברינק מונה כמפקדה הראשון, בדרגת מייג'ור ג'נרל. הדיוויזיה הוצבה על גבול אתיופיה עם קניה, מקום שעמד בפני מתקפות איטלקיות בקיץ 1940. שלוש הדיוויזיות של מושבות בריטניה והדומיניונים שהוצבו בקניה הושמו תחת פיקודו של הגנרל אלן קנינגהם. בתחילת 1941 הורה קנינגהם לברינק לצאת למתקפה כנגד עמדות האיטלקים על גבול אתיופיה-קניה. ב-16 בינואר נפתחה המתקפה בהתקדמות למחוז גאלה סידאמו. הכוח התקדם בשלושה טורים, מאזור אגם רודולף מזרחה, בעומק של מספר קילומטרים בתוך הגבול האתיופי, עד העיירה מגה שהיוותה צומת דרכים חשוב בדרום אתיופיה. הקרב סביב העיירה ניטש כשלושה ימים, בתנאי מזג אוויר קשים, ורבות מהאבדות נבעו מחשיפה לקור ולגשמים. ב-18 בפברואר נכבשה מגה, ובה נפלו בשבי 600 לוחמים איטלקים. במגה נאלצו התוקפים לעצור את המתקפה, עקב תנאי מזג האוויר הקשים. לאחר פעולות אלו נשמרה הדיוויזיה הראשונה של צבא דרום אפריקה בעיקר כעתודה, במהלך המתקפה העיקרית, שהחלה בסומליה ונמשכה אל תוככי אתיופיה. על הצטיינותו במערכה זו קיבל ברינק את התואר אביר מסדר האמבט. בחודש מאי הועברה הדיוויזיה ללוב, על מנת להשתתף בהמשך המערכה במדבר המערבי. בלוב הוצבה הדיוויזיה במסגרת הקורפוס ה-30 הבריטי, בפיקודו של הגנרל וילוובי נורי שהיה חלק מהארמייה השמינית של הצבא הבריטי בפיקודו של אלן קנינגהם. בנובמבר 1941 נטלה הדיוויזיה הדרום אפריקאית בפיקודו של ברינק חלק במבצע צלבן, כנגד הכוחות האיטלקים וכוחות קורפוס אפריקה של הגנרל ארווין רומל, שנועד לשחרר את נמל טוברוק שעמד במצור, ולגרש את אנשי הציר מאזור קירנאיקה. הצלחתה של הדיוויזיה בקרבות הייתה מעורבת. הדיוויזיה לחמה בקרבות קשים, ואיבדה חלק ניכר מאחת מיחידותיה העיקריות, החטיבה הדרום אפריקאית החמישית. לאחר סיום קרבות מבצע צלבן, בתחילת שנת 1942 נערכה הדיוויזיה מחדש במסגרת הערכות הארמייה השמינית בקו גזאלה. ב-10 במרץ 1942 נפגע ברינק בתאונה בגבו, ונאלץ לשוב לדרום אפריקה. בין 1942 ל-1944 שירת ברינק כמפקד כוחות הפנים בדרום אפריקה, ולאחר מכן, בין 1944 ל-1948 היה אחראי על פירוק היחידות הדרום אפריקאיות הלוחמות, והחזרת הצבא לסדר גודל של ימי שלום. ב-30 באפריל 1971 מת. ברינק עוטר בעיטורים רבים ביניהם מסדר האמבט, מסדר האימפריה הבריטית ואות השירות המצוין דרום אפריקה במלחמת העולם השנייה מדיה וקבצים בנושא ג'ורג' ברינק בוויקישיתוף ג'ורג' ברינק אתר GENERALS.DK התקדמות הבריטים בחזיתות אפריקה, דבר, 21 בפברואר 1941 Decorations for empire smashers, פלסטיין פוסט, 30 במאי 1941 בריגדיר פיטר יאנג, מלחמת העולם השנייה - 1939 - 1945, הוצאת מערכות, 1969, עמ' 115 וינסטון צ'רצ'יל, מלחמת העולם השנייה, כרך שלישי, "הברית הגדולה", הוצאת עם הספר, 1961, עמ' 468
אסון צאלים

האם התכוונתם ל... אסון צאלים א' – תאונת אימונים צבאית שבה נהרגו חמישה חיילי מילואים, שהתרחשה ב-17 ביולי 1990 אסון צאלים ב' – תאונת אימונים צבאית שבה נהרגו חמישה לוחמים מסיירת מטכ"ל, שהתרחשה ב-5 בנובמבר 1992
המפלגה העצמאית האמריקאית

המפלגה העצמאית (Independent Party) או בשמה השני אמריקה העצמאית היא מפלגה אמריקנית, שנוסדה ב-1968 על ידי ג'ורג' וולאס שרץ יחד עם קרטיס לה מיי במרוץ לנשיאות ארצות הברית נגד המפלגה הדמוקרטית והמפלגה הרפובליקנית. המפלגה העצמאית זכתה בקולותיהם של 9,906,473 מצביעים אמריקנים בבחירות 1968 (שהיוו 13.5% מהמצביעים), כאשר עיקר התמיכה לה זכה הגיעה ממדינות בדרומה של ארצות הברית. אולם מצביעיו היו מפוזרים במדינות רבות ולכן המפלגה לא זכתה לאלקטורים רבים על פי שיטת הבחירות האמריקנית. מטרתו של וולאס במערכת בחירות זו הייתה להוות לשון מאזניים למועמדים האחרים - אולם מטרה זו נכשלה ולנשיאות נבחר המועמד הרפובליקני ריצ'רד ניקסון, כאשר וולאס עצמו גורף לא מעט קולות מהמפלגה הדמוקרטית - דבר שתרם לעלייתה של המפלגה הרפובליקנית לשלטון. מאז התמודדות המפלגה העצמאית ב-1968, לא היה עוד מתמודד עצמאי שהצליח לגרוף קולות אלקטורים במערכת בחירות אמריקנית. בשנת 1976 חל פיצול במפלגה. המפלגה האמריקאית התפלגה לשתי קבוצות. המפלגה האמריקאית המתונה יותר מינתה את תומאס ג'. אנדרסון לנשיא ורופוס שקפלפור לסגן הנשיא. המפלגה האמריקאית העצמאית הקיצונית יותר מינתה את מושל ג'ורג'יה לשעבר לסטר מדוקס לנשיא וויליאם ד. דייק, ראש עיריית מדיסון לשעבר, ויסקונסין, לסגן הנשיא. לשתי המפלגות היו מועמדים לנשיאות מאז, אבל אף אחד לא זכה להצלחה רבה. החל מהבחירות שהתקיימו בשנת 1992, המפלגה אינה מריצה מועמדים לנשיאות משלה, אלא תומכת במועמדים אחרים. נכון לשנת 2016, המפלגה היא השלישית בגודלה (מבחינת חברים רשומים) במדינת קליפורניה, כאשר 3% מבעלי זכות ההצבעה חברים במפלגה. אמנם המפלגה היא השלישית בגודלה, אך ישנו הבדל ניכר בינה לבין המפלגות הגדולות (במפלגה הדמוקרטית נרשמו כ-43%, ובמפלגה הרפובליקנית, נרשמו כ-28%) בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016, המפלגה הכריזה לראשונה על תמיכה במועמד ממפלגה גדולה- דונלד טראמפ מהמפלגה הרפובליקנית, שזכה לבסוף. נכון להיום (2019) אין למפלגה שום כוח מעשי- לא במישור הארצי ולא במישור המדיני. מדיה וקבצים בנושא המפלגה העצמאית האמריקאית בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של המפלגה העצמאית האמריקאית (באנגלית) THE ROBINSON LIBRARY, American Independent Party ערך זה הוא קצרמר בנושא ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שי סיאדה

שי סיאדה (נולד ב-1979) הוא שחקן טניס שולחן פאראלימפי ישראלי. 18 פעמים ברציפות אלוף ישראל (2005–2022) דרגה 4, ייצג את ישראל במשחקים הפאראלימפיים (לונדון 2012 וריו דה ז'ניירו 2016). בשיאו דורג במקום 12 בעולם. סיאדה עבד ככבאי. ביוני 2003, נשלח לכיבוי השרפה בבית מרכזים בתל אביב. שרפה זו הייתה אירוע הדליקה הקשה ביותר בתל אביב, ומהשריפות הגדולות בשטח בנוי בישראל. במשך שלושה ימים פעלו 22 כבאיות ממחוז גוש דן, ובהן כ-60 כבאים, לכיבוי השרפה. סיאדה שהשתתף בכיבוי וסיכן את חייו, נפצע קשה מנפילת קורה במשקל שני טונות. הוא שותק בפלג גופו התחתון ורגלו הימנית נקטעה. לאחר תקופת שיקום חזר לעבוד בתחנת הכיבוי בתפקיד מנהלה. סיאדה היה ספורטאי עוד בצעירותו. כבר מגיל 16 שיחק טניס שולחן והיה חבר במועדון "הפועל בת ים". לאחר הפציעה המשיך להתאמן בבית הלוחם תל אביב בהדרכת זאב גליקמן, ומגיל 24 החל לשחק טניס שולחן בכיסא גלגלים. הוא הוכתר במשך מספר שנים משנת 2004 ועד היום ברציפות כאלוף ישראל בטניס שולחן לדרגת הנכות שלו. ארבע שנים לאחר הפציעה דורג 26 בעולם. בטורניר שנערך ברומניה ב-2011 הוא זכה במדליית זהב זוגותעם לירן גבע. באליפות ארגנטינה הפתוחה שנערכה ב-2011, המהווה קריטריון השתתפות במשחקים הפאראלימפיים לונדון (2012) הוא זכה במדליית כסף. הוא נכנס לאולימפיאדה מהמקום ה-18 והאחרון זאת בעקבות מספר תחרויות טובות שהשיא הגיע בתחרות בארגנטינה שם זכה במדליה וגם זכה להבטיח את מקומו במשחקים האולימפיים לונדון 2012. באליפות אירופה שנערכה ב-2013 הוא זכה במדליית ארד. באליפות ספרד הפתוחה שנערכה ב-2016 הוא זכה במדליית כסף לאחר הפסד במשחק הגמר ליריב מטורקיה המדורג ראשון בעולם. ייצג את ישראל במשחקים הפאראלימפיים ריו דה ז'ניירו (2016). באליפות איטליה הפתוחה במאי 2017 זכה סיאדה במדליית כסף אחרי שניצח ברבע הגמר יריב מרומניה 1:3 ובחצי הגמר גבר על יריב מצרפת 2:3. במשחק הגמר הוא הפסיד לשחקן מפולין 3:1. סיאדה היה נשוי, התגרש ומשנת 2016, יש לו חברה בשם שירן. מדיה וקבצים בנושא שי סיאדה בוויקישיתוף פירוט השתתפותו בתחרויות המשחקים הפאראלימפיים באתר הרשמי של IPC (באנגלית) שי סיאדה, באתר איגוד טניס שולחן בישראל עמיר קורץ, הכבאי שרגלו נקטעה בדלקה שואף להגיע לאולימפיאדת הנכים בבייג'ינג, מקומון תל אביב, 8 ביוני 2007 לימור שפיגל, "אף פעם לא שאלתי למה זה קרה לי", באתר ישראל היום, 5 בספטמבר 2016 אווה משען, השרפה בבית מרכזים: למה הלקחים לא הופקו? ‏mynet תל אביב יפו, 12 בדצמבר 2010 אברהם תשובה, מדליית כסף לישראל באליפות איטליה הפתוחה, באתר ynet, 5 במרץ 2017 ערך זה הוא קצרמר בנושא ספורטאים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חיים אנלין

חיים אנלין (5 בינואר 1948 - 2 בפברואר 2016) היה ספורטאי פאראלימפי. אנלין נולד בתל אביב ולמד בבית הספר היסודי "בלפור" ובתיכון עירוני ה' בעיר. שירת בצה"ל כלוחם ומ"כ בחטיבת גולני. ב-1968, בקרב עם חולית מחבלים ברמת הגולן נפגע מכדור בעמוד השדרה ושותק בפלג גופו התחתון. במסגרת בית הלוחם תל אביב התאמן בקליעה ברובה ובחץ וקשת. ב-1976 השתתף במשחקים הפאראלימפיים בטורונטו, קנדה, בקליעה ברובה. כמו כן השתתף בתחרויות בינלאומיות נוספות באנגליה (משחקי סטוק מנדוויל) אוסטריה ובלגיה. אנלין למד מזרחנות וערבית באוניברסיטת תל אביב ועם תום לימודיו חזר לצבא ב-1975 כאזרח עובד צה"ל באגף המודיעין. זמן קצר לאחר מכן התנדב לשירות קבע, עבר קורס קציני מודיעין והתקדם בשירות עד דרגת סגן-אלוף. פרש לגמלאות בשנת 1992. ב-1991 זכה באליפות צה"ל בחידון ידיעת הארץ ומורשת קרב. במסגרת פעילות בית הלוחם למד צורפות, ציור ורישום. עבודותיו הוצגו במספר תערוכות קבוצתיות של ארגון נכי צה"ל ואמני "צוות - ארגון גמלאי צה"ל" ובשלוש תערוכות יחיד. אנלין גם עורך פעיל באתר האינטרנט "נוסטלגיה אונליין" לשימור התרבות הישראלית. ב-1977 נישא לספורטאית הפאראלימפית אורה אנלין (גולדשטיין), לזוג בת ושלוש נכדות. אנלין התגורר ברמת ישי. שיקום למופת - סיפורי שיקום של נכי צה"ל, בהוצאת משרד הביטחון. כתבה ברוח צוות תהילה עופר, בקהיליית המודיעין לא כולם הם ג'יימס בונד, מעריב, 5 ביוני 1985 מתוך קטלוג תערוכת "צוות יוצר", גלריית "מרכז עמיעד" ביפו. פירוט השתתפותו בתחרויות המשחקים הפאראלימפיים באתר הרשמי של IPC (באנגלית)
מנחם מורבה

מנחם מנדל מורבה (1 בינואר 1932 – 7 בספטמבר 1968) היה ספורטאי פאראלימפי. מורבה נולד בפולין. אביו צבי נספה בשואה ואמו ברחה עם שמונת ילדיהם לרוסיה הלבנה. הוא עלה לישראל ב-1948 וכעבור שנה התגייס לשירות צבאי. בעקבות תאונת דרכים שותק בפלג גופו התחתון ורותק לכיסא גלגלים. שיקומו ארך שלוש שנים וב-1953 שוחרר מבית החולים. במסגרת מערך השיקום החל לעסוק בספורט וב-1953 יצא למשחקי סטוק מנדוויל וזכה במדליית כסף בהטלת כידון. בשנים לאחר מכן התחרה גם בזריקת דיסקוס ובכדורסל כיסאות גלגלים. השתתף במשחקים הפאראלימפיים ב-1960 וב-1964. מורבה למד ציור במכון אבני ובאופן פרטי אצל צבי מילשטיין וברכה בנימיני, וב-1956 השתתף לראשונה בתערוכה. בשנות השישים למד שנתיים בניו יורק וב-1968 הציג תערוכת יחיד בגלריה מבט. ב-1959 נישא. היה אב לבת. ב-1968 נפטר. הוכר כחלל צה"ל. פירוט השתתפותו בתחרויות המשחקים הפאראלימפיים באתר הרשמי של IPC (באנגלית) עמוד זיכרון
ליונס מייד

ליונס מייד (באנגלית: Lyons Maid) הוא מותג גלידות ושלגונים בריטי של חברת J. Lyons and Co.‎ שנוסד בשנת 1925. מוצרי גלידות ידועים של ליונס מייד היו הגלידות "Zoom",‏ "Strawberry Mivvie",‏ "Orange Maid",‏ "Lolly Gobble Choc Bomb",‏ "Fab" ו-"Haunted House". שיא הצלחת המותג היה ככל הנראה בשנות ה-70, אז נמכרו גלידות ליונס מייד במגוון רחב של סוגים. מוצרי הגלידה התקשרו פעמים רבות לדמויות מהטלוויזיה או מהקולנוע וכללו הפתעות. לעיתים קרובות כללו המוצרים עטיפות ייחודיות, ואף הופצו בהם רצועות קומיקס. למשל, הופצו גלידות שבהן נכללו תחת העטיפה קלפים של פרקי סדרת הטלוויזיה "חלל: 1999" (Space: 1999), או מסכות של דמויות ראשיות ב"מלחמת הכוכבים" ועובדות מעניינות על אודות סרטי הסדרה, או אלמנטים הקשורים ל"סטיב אוסטין, האיש השווה מיליונים", "סופרמן" ואף ארטיקים מסוג "גול" על מקלות המגולפים בדמויותיהם של כדורגלני התקופה. הלוגו של ליונס מייד, שנודע רשמית כ"סמל השעות היפות" (Good Time Sign), המציג שלושה ילדים רוקדים, הופיע תחילה על רכבי אוטו גלידה בלבד, אך עם הזמן שולב במכלול המוצרים של המותג. הוא נמצא בשימוש עד 1992, אז עבר המותג לשליטת נסטלה. נסטלה שילבה תחילה את הלוגו הבינלאומי הסטנדרטי שלה למוצרי גלידה, שעשוי בצבעי כחול-לבן, עם "סמל השעות היפות" של ליונס מייד. מיתוג זה התקיים עד 1998, אז בוטל המותג ליונס מייד ומוצרי הגלידה שלו החלו לנשוא את לוגו הגלידה הסטנדרטי של נסטלה. המתחרה העיקרי של גלידות ליונס מייד היה גלידות Wall's, מותג שנמצא כיום בבעלות יוניליבר. עם מוצרי Wall's ניתן למנות את Mini Milk או טילון קורנטו (Cornetto) שעדיין נמכרים כיום. ב-2008 החליטה יצרנית הגלידה הבריטית R&R Ice Cream לחדש את מותג ליונס מייד. שרלוט המבלינג (Charlotte Hambling), מנהלת שיווק בכירה בחברה, אמרה אז כי: "על ידי החזרת ליונס מייד לשולחן ארוחת הערב במקומות שונים ברחבי המדינה, נגרה את המטען הנוסטלגי העז שנקשר עם המותג, כמו גם את המסורת הצרכנית החזקה ואת מידות המודעות הצרכנית והאמון הגבוהות שהמותג נהנה מהן. באמצעות מוצרי ליונס מייד החדשים שלנו, אנו מסתייעים בגורמים אלו ומציגים שלל מנות אהובות על החוג המשפחתי, וכמו כן מייסדים את המותג מחדש." מדיה וקבצים בנושא ליונס מייד בוויקישיתוף מידע נוסף על ליונס מייד, לצד תמונות של עטיפות של גלידות ליונס מייד J. Lyons & Co: Products - Group 2 "R&R announces new Winter ice cream range". TalkingRetail.com. 4 בספטמבר 2008. אורכב מ-המקור ב-2012-04-06. נבדק ב-2012-06-02. {{cite web}}: (עזרה)
הרמתי

האם התכוונתם ל... שמואל הרמתי - נביא ישראל, השופט האחרון של בני ישראל בתקופת שופטי ישראל. יוסף הרמתי – בעל חלקת הקבר בו נקבר ישו רחל הרמתי – עורכת ומפיקה לשעבר של תוכניות בידור וזמר עברי שלמה הרמתי – מומחה לחינוך מבוגרים רמתי הרמטי
בית הכנסת הכוראלי הגדול (קייב)

בית הכנסת הכוראלי הגדול של קייב (באוקראינית: Київська Велика Хоральна Синагога) ידוע גם בשם בית הכנסת בפודול, ממוקם ברחוב שצ'קביצקה Shikovitska) 29) ברובע פודיל בקייב. בית הכנסת הכוראלי (עם מקהלה) נבנה בשנת 1895 בתכנונו של האדריכל ניקוליי גרדרינה, ובתרומת הסוחר גבריאל יעקב רוזנברג. המבנה הורחב על ידי של אדריכל ולריאן ריקוב, במימון התעשיין ולדימיר גינזבורג בנו של הוראצי גינצבורג וחתנו של אליעזר ברודסקי. בשנת 1929, בתקופה הסובייטית, הפך מבנה בית הכנסת לבית מלאכה. עם סיום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 חזר לשמש כמבנה דת. לאורך תקופה ארוכה זה היה בית הכנסת הפעיל היחיד בקייב. בשנת 1990, כאשר יעקב דב בליך התמנה לרב ראשי לקייב ולאוקראינה, בית הכנסת שופץ. ב-2002 עבר שיפוץ נוסף. מדיה וקבצים בנושא בית הכנסת הכוראלי הגדול בקייב בוויקישיתוף פתיחה מחודשת של בית הכנסת(הקישור אינו פעיל) (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא בתי כנסת ובנושא אוקראינה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.