הבייליק של תוניס

הבייליק של תוניס (בערבית: بايلك تونس) הייתה מדינה עצמאית דה פקטו הממוקמת בתוניסיה של ימינו, רשמית חלק מהאימפריה העות'מאנית. היא נשלטה על ידי השושלת החוסיינית משנת 1705 ועד להקמת מדינת החסות הצרפתית של תוניסיה ב-1881. המונח בייליק מתייחס למלך, שנקרא ביי של תוניס. תחת חסות, מוסד הבייליק נשמר באופן רשמי, כשהחוסיינים נותרו כשליטים סמליים ברובם. הבייאים נשארו נאמנים לשער הנשגב, אך שלטו כמונרכים לאחר שקיבלו בהדרגה עצמאות מהאימפריה העות'מאנית. בין השנים 1861–1864 הפך הבייליק של תוניס למונרכיה חוקתית לאחר שאימץ את החוקה הראשונה באפריקה ובעולם הערבי. למדינה היה מטבע משלה וצבא עצמאי, ובשנת 1831 היא אימצה את דגלה, שנמצא בשימוש עד היום. מוסד הבייליק בוטל סופית שנה לאחר העצמאות ב-25 ביולי 1957 עם הכרזת הרפובליקה. בעקבות מהפכות תוניס שבהן אבראהים שריף שהפיל את שלטון המוראדים, והפך לביי הראשון ששילב את התפקיד הזה עם זה של פאשא, נלקח לאלג'יר בעקבות תבוסה נגד הדיי של אלג'יר, ולא הצליח לשים קץ לבעיות שהסעירו את המדינה, הוא היה קורבן, ב-10 ביולי 1705 להפיכה של אל-חוסיין הראשון בן עלי, שקיבל את השם חוסיין הראשון. חוסיין הראשון שלט לבדו על תוניסיה, הקים מונרכיה אמיתית והפך לשליט ממלכת תוניס, תוך שהוא מבטל מכל נתיניו את הזכות למשפט הוגן. לגזירותיו ולהחלטותיו היה תוקף של חוק. בתור ביי של תוניס הוא ביקש להיתפס כמוסלמי פופולרי המתעניין בנושאים מקומיים ושגשוג. הוא מינה כקאדי משפטן מאלכי תוניסאי, במקום חנפי המועדף על העות'מאנים. הוא גם הגביל את הזכויות המשפטיות של היניצ'רים והדיי. בתקופת חוסיין הראשון ניתנה תמיכה לחקלאות, בעיקר נטיעת מטעי זיתים. נעשו עבודות ציבוריות, למשל מסגדים ומדרסות (בתי ספר). הפופולריות שלו הוכחה ב-1715 כאשר הקפודן-פאשה של הצי העות'מאני הפליג לתוניס עם מושל חדש שיחליף אותו; במקום זאת, זימן חוסיין הראשון את המועצה, שהורכבה ממנהיגים אזרחיים וצבאיים מקומיים, שתמכו בו נגד האימפריה העות'מאנית, שהסכימה לשלטונו. בשנת 1735 השתלט עלי הראשון על כס המלכות על ידי הדחת דודו חוסיין הראשון שנהרג על ידי בן אחיינו יונס בשנת 1740. בשנת 1756, עלי הראשון הודח בתורו על ידי שני בניו של קודמו שכבשו את תוניס בסיועו של מושל קונסטנטין: מוחמד הראשון ראשיד (1756–1759) ועלי השני (1759–1782). ניסיונות אלג'יריה להפיל את הבייאים לא הסתיימו עד 1807, עם ניצחון של התוניסאים בראשות חמודה הראשון. במאה ה-19 עברה המדינה רפורמות עמוקות, הודות לפעולתם הרפורמיסטית של ח'ירדין פאשא ויועציו הקרובים: שר הפנים הגנרל רוסטום, שר ההדרכה הגנרל חוסיין, השר בן דיאף והעולמא מחמוד קבדו, סאלם בוהגב ומוכתאר צ'ואיקה. בין אלה, ביטול העבדות, ייסוד בית הספר הצבאי של בארדו ב-1840, מכללת סאדיקי ב-1875, ואימוץ החוקה הראשונה של אפריקה והעולם הערבי ב-1861, הפיכתה למונרכיה חוקתית. המשברים הפיננסיים במדינה הגיעו לאחר מכן, עם מוסטפא ח'זנאדר כראש הממשלה, מה שהיווה הזדמנות להתערבות אירופית בתוניסיה. כך, הוקמה הוועדה הפיננסית, ועדה פיננסית בינלאומית, בשנת 1869, בלחץ של כמה מדינות אירופיות, בנסיבות שבהן התגבר המשבר הפיננסי בתוניסיה והפך לבלתי אפשרי למדינה לשלם את חובותיה הזרים, אשר באותו זמן הסתכמו ב-125 מיליון פרנק. ועדה זו הועמדה בראשות השר המתוקן ח'ירדין פאשא, ולאחר מכן הועברה לידי מוסטפא בן איסמעיל, והיא כללה גם נציגים של מדינות הנושים (איטליה, אנגליה וצרפת). הנציבות הייתה אחד הביטויים של התערבות זרה בענייניה הפנימיים של תוניסיה על ידי הכפפת כספיה לשליטה בינלאומית. הכנסות המדינה חולקו לשני חלקים, חלק אחד מוקצה להוצאות המדינה והשני לתשלום חובותיה. אז ה-Bey הוגבל, הוא לא היה יכול עוד לתת שום זיכיון או לסכם שום הסכם הלוואה אלא באישור הנציבות, שפעלה כמשרד האוצר התוניסאי. זה הקל על כריתת הסכם דו-צדדי בין תוניסיה לצרפת ב-1881 הקובע את הגנתה של צרפת על תוניסיה, וכתוצאה מכך, הוקמה מדינת החסות הצרפתית. הבייליק של תוניס היה מונרכיה חוקתית (1861–1864) ותורשתית עם סמכות חקיקה שהופעלה על ידי המלך בשיתוף עם המועצה העליונה. הביי נחשב למנהיג השושלת החוסיינית, לראש המדינה, לסמל אחדותה ולמגן גבולותיה. הוא גם מפעיל כוח באמצעות הממשלה והמועצה העליונה, כפי שנקבע בסעיף 12 של חוקת 1861. מה שמייחד את שיטת הממשל באותה תקופה, הוא שהמלך אחראי בפני המועצה העליונה בהתאם לסעיף 11 של החוקה, והיא אחת המדינות הראשונות בעולם שקבעה זאת. סעיף 13 של החוקה אישר שהביי (המונרך) הוא המפקד העליון של הכוחות המזוינים של תוניסיה, וסעיף 9 אישר גם כי ההסכם היסודי של 1857 חייב להיות מכובד על ידו. על אף שהחוקה הגבילה את סמכויותיו, הייתה לו יכולת למנות את חברי המועצה העליונה, בנוסף לכך שהחוקים ניתנים על שמו. הבי חייב להיות הבכור בשושלת החוסיינית. השני אחריו הופך להיות ביי אל-מחאלה, שהיה תואר ליורש העצר. התואר הגיע בסגנון הוד מעלתו. האדם האחרון שנשא את התואר הזה היה הנסיך חוסיין ביי, ביי אל-מחאלה. ראש ממשלת תוניסיה בתקופת הבייליק הוא ראש הממשלה שהיה אחראי לענייניה ומונה והודח על ידי הביי. משרד זה נוצר בשנת 1759 עם תחילת שלטונו של עלי השני ורג'ב חזנאדר היה הראשון שלקח אותו, והפך לראש הממשלה הראשון בתולדות תוניסיה. עם הקמתו, משרד זה היה נחלתם של הממלוכים ממוצא זר שהובאו לתוניסיה בגיל צעיר כדי לשרת את משפחת המלוכה והמחזן, כמו מוסטפא חאזאנאדר, ח'ירדין פאשא ואחרים. מוחמד עזיז בואטטור נחשב לתוניסאי הילידי הראשון שכיהן בתפקיד בשנת 1882, והוא ראש הממשלה שכיהן למשך הזמן הארוך ביותר בתולדות תוניסיה עם תקופה של כמעט 25 שנה, ובמהלך כהונתו, מדינת החסות הצרפתית הוקמה בתוניסיה. לראש ממשלת תוניסיה הייתה סמכות חשובה במאה ה-19, שכן כל מה שקשור למשפחת המלוכה נשמר במשרדו לפי סעיף 2 של החוקה. ראש הממשלה, בהתבסס על סעיף 9 לחוקה, הכין את התקציב שמוגש לו על ידי משרד האוצר והגישו לפרלמנט בהתאם לסעיף 64. הפרלמנט התוניסאי נקרא המועצה העליונה (בערבית: المجلس الأكبر). זה היה מוסד שהוקם בתקופת שלטונו של מוחמד השלישי בתקופה המאופיינת באימוץ רפורמות רבות, ביניהן הצהרת הברית היסודית (1857), כתב העת התוניסאי (1860) ואימוץ החוקה. (1861). לפי סעיף 44 לחוקה הורכבה מועצה זו מ-60 חברים: 20 חברים נבחרו מבין בכירי המדינה וקצינים בכירים, ו-40 נבחרו מבין האצילים שאינם מקבלים שכר. בין חבריה היו אחמד בן אבי דיאף וג'וזפה רפו. תפקידי המועצה נקבעו בפרק 7 לחוקה. התפקידים החשובים ביותר היו חקיקה, תיקון, הסבר ופירוש חוקים, אישור מיסים, פיקוח על שרים ודיון בתקציב. תפקידים אלו אישרו את חשיבותה של המועצה העליונה כמוסד שהיה בו זמנית חקיקתי, פיננסי, שיפוטי ומנהלי. מועצה זו ננטשה בשנת 1864 לאחר מרד מג'בה. המדיניות החוסיינית המוקדמת חייבה שיווי משקל עדין בין כמה פלגים שונים: העות'מאנים הרחוקים, האליטה דוברת הטורקית בתוניסיה והתוניסאים המקומיים (כולל תושבים עירוניים וכפריים, אצילים, אנשי דת, בעלי אדמות ומנהיגי שבטים נידחים). כדי להימנע מהסתבכות עם האימפריה העות'מאנית, שעלולה לפלוש לסמכותו של הביי, טופחו קשרים דתיים לח'ליפות העות'מאנית, שחיזקו את יוקרתם של הבייאים וזכו לאישור מהעולמא המקומית וכבוד מצד האצילים. בעוד שהיניצ'רים המשיכו להתגייס, הסתמכו השליטים יותר ויותר על כוחות שבטיים. אף על פי שהטורקית נותרה שפת האליטה, ערבית זכתה לעדיפות בענייני הממשלה. קולוגליס (צאצאים של נישואי תערובת של טורקים ותוניסאים) ואצילים תוניסאים ילידים זכו לגישה רבה יותר לתפקידים בכירים יותר ולתהליכי קבלת החלטות. שלא כמו נישואי תערובת עם תוניסאים, החוסיינים חיפשו לעיתים קרובות בריתות נישואים דרך מוסד הממלוכים, שמילאו גם תפקידי אליטה. השושלת שמרה על זהותה העות'מאנית ועל הזכויות הנלוות. אף על פי כן, חיזרו אחרי עולאמות מקומיות, עם מימון שהוקצה לחינוך דתי ותמיכה באנשי דת. משפטנים מלאכים מקומיים שולבו בשירות הממשלתי, בעוד שמראבוטים כפריים רוכזו. שייח'ים שבטיים קיבלו הכרה והוזמנו לכנסים. בפסגה, כמה משפחות אצולה נבחרות, דוברות טורקית בעיקר, זכו להזדמנויות עסקיות, מענקי קרקע ותפקידי מפתח ממשלתיים, המותנים בנאמנותם. המהפכה הצרפתית והתגובות אליה השפיעו לרעה על הפעילות הכלכלית האירופית והובילו למחסור שסיפק הזדמנויות עסקיות לתוניסיה, כלומר, לגבי סחורות בביקוש גבוה אך חסר בהיצע, התוצאה עשויה להיות רווחים נאים. חמודה פאשה המוכשר (1782–1813) היה הביי של תוניס (החמישי) בתקופה זו של שגשוג; הוא גם הדף פלישה אלג'יראית ב-1807, ודיכא מרד יניצ'רים ב-1811. לאחר קונגרס וינה ב-1815, בריטניה וצרפת הבטיחו את הסכמת הביי להפסיק לתת חסות או להתיר פשיטות קורסיירים, שהתחדשו במהלך המלחמות הנפוליאוניות. לאחר חידוש קצר של הפשיטות, זה נפסק. בשנות ה-20 של המאה ה-19 הפעילות הכלכלית בתוניסיה ספגה ירידה חדה. ממשלת תוניסיה הושפעה במיוחד בשל עמדות המונופול שלה לגבי יצוא מוצרים רבים. הושג אשראי כדי להתמודד עם הגירעונות, אבל בסופו של דבר החוב גדל לרמות בלתי ניתנות לניהול. תוניסיה ביקשה לעדכן את המסחר שלה. עם זאת, אינטרסים עסקיים זרים שונים החלו להפעיל יותר ויותר שליטה על השווקים המקומיים; יבוא של יצרנים אירופאים שינה לעיתים קרובות את התמחור לצרכן, מה שעלול להשפיע קשות על פרנסתם של בעלי מלאכה תוניסאים, שסחורתם לא הצליחה בסביבה החדשה. סחר חוץ התגלה כסוס טרויאני. פעילותם של קורסיירים ימיים הייתה חשובה באותה תקופה מכיוון שעצמאות מהסולטאן הביאה לירידה בתמיכתו הכספית ולכן תוניסיה נאלצה להגדיל את מספר הלכידות שלה בים כדי לשרוד. הצי התוניסאי הגיע לשיאו בתקופת שלטונו של חמודה הראשון (1782–1814), וספינות שיצאו מנמלי ביזרטה, לה גולט, פורטו פארינה, סוסה, ספקס וג'רבה, לכדו ספינות ספרדיות, קורסיקניות, נפוליטניות, ונציאניות ועוד. ממשלת תוניס החזיקה במהלך תקופה זו בין 15 ל-20 קורסיירים, מספר זהה של חברות או יחידים, שביניהם לפעמים דמויות בכירות כמו שומר החותמות מוסטפא חודג'ה או הקאידים של ביזרטה, ספקס או פורטו פארינה, שנתנו לממשלה חלק מהלכידות שלהם, הכוללות עבדים נוצרים. קודם כל, האמנות הטילו דרישות (החזקת הרשאות לאניות ודרכונים לאנשים) וכן זיהו את התנאים לתפיסה בים (מרחק מהחוף), כדי למנוע התעללות אפשרית. המצב נשאר זהה עד לקונגרס וינה וקונגרס אקס-לה-שאפל כאשר מדינות אירופה זימנו את תוניסיה לשים קץ לכך, מה שניהיה יעיל וסופי לאחר התערבותה של צרפת בשאלה זו ב-1836. המיסים בתוניסיה בשנת 1815 (2.2 מיליון פרנקי זהב) לא היו רווחיים. במקביל, הביי חשק בטריפוליטניה. בשנת 1848, כדי לשמור על צבאו של 5,000 חיילים, הגביר הביי את המיסוי, מה שעורר מרד, שלבסוף דוכא. המיסוי הופחת, אך הלוואה של 35 מיליון פרנקי זהב, בשיעור של 7%, סוכמה עם בנקאים צרפתים. עם זאת, ההוצאות הפזיזות נמשכו: ארמון בסגנון ורסאי, במוחמדיה, ועוד בלה גולט, בית ספר צבאי ומחסן תחמושת. חמור מכך, שר האוצר, מחמוד בן אייד, ברח לצרפת עם תקציב הממשלה. עם זאת, ההסטות נמשכו תחת יורשיו. מצב זה דחף את יו"ר המועצה העליונה, ח'יר א-דין פאשא, להתפטר ואת המועצה העליונה להתפזר. בתחילת 1864 פרץ משבר חמור עקב התנהלות פיננסית לקויה של ראש הממשלה מוסטפא חאזאנאדר: החוב הציבורי, הלוואות כבדות בחו"ל שנגבו בתנאים קטסטרופליים (המשך מעילה) והכפלת המס הובילו למרד חדש. מרד שבטי מרכז הארץ שסירבו לשלם מס זה. זמן קצר לאחר מרד מג'בה, הורו הבייאים לגבות את המיסים. במקביל הגיע חיידר אפנדי, שגריר האימפריה העות'מאנית, עם סיוע כספי כדי לתקן את המצב. הסכום המוצע הופקד על ידי הביי לחאזאנאדר. אבל האחרון החזיר את הסכום הזה לשימושו האישי. שוב היה צורך לקחת הלוואה של 30 מיליון פרנקי זהב, מה שעורר את התערבותן של מדינות אירופה (בפרט צרפת). בהקשר זה, החוקה אף הושעתה ב-1 במאי 1864. תוניסיה הייתה אחת המדינות הראשונות באזור שאימצה את עמודי התווך של ריבונות המדינה המודרנית. הבייליק אימץ דגל לאומי נבדל מהשאר. למעשה, כמה מדינות מוסלמיות לאורך החוף הדרומי של הים התיכון השתמשו בדגל ימי אדום פשוט. לאחר השמדת הפלגה הימית התוניסאית בקרב נווארינו ב-20 באוקטובר 1827, החליט חוסיין השני ליצור דגל שישמש את הצי של תוניסיה, כדי להבדיל בינו לבין ציים אחרים. הוא אומץ כדגל הלאומי של תוניסיה מאז 1831 ועד עכשיו. זה הפך את דגל תוניסיה לדגל הערבי והאפריקאי העתיק ביותר, ובין עשרת הדגלים העתיקים בעולם. סמל המדינה אומץ גם מתחילת המאה ה-19 באדום וירוק, שהם צבעי השושלת החוסיינית השלטת. לצבע הסמל הייתה השפעה על התרבות הציבורית של תוניסיה. כי הצבעים האלה הם גם של מועדון הכדורגל של ה-סטאד תוניסיאן שהיה בחסות משפחת המלוכה. הם נמצאים גם במאפים תוניסאים: אחד, הנקרא Bey sigh, עשוי מרציפן ורוד, ירוק ולבן; השני, המכונה ביי'ס בקלאווה, הוא סוג של בקלאווה תוניסאית. סמל חדש לתוניסיה אומץ בשנת 1858 בתקופת שלטונו של סאדוק ביי, תוך שימור אותם צבעי שושלת ירוקים ואדומים, לדברי אנרי דינאן לאחר ביקורו בתוניסיה, עם המודרניזציה של הסמל הלאומי והוספת המוטו "הו אלוהים של חסד נסתר, הצל את ממלכת תוניס זו". זה נבע מאותה התקופה שבה שפעו מגפות בממלכה והובילו למוות רב, בנוסף להתפשטות הסופיות בתרבות התוניסאית, שנהגה לקרוא לאלוהים כבעל חסד נסתר, בהשפעת סידי בלחסן שדלי. תוניסיה גם אימצה המנון לאומי כאחד מעמודי התווך של הריבונות הלאומית, וזה היה בשנת 1846, הוא נקרא סלאם אל ביי (המנון ביילי). הוא הושר לכבוד הביי. בתחילה ללא מילים, אך מילים נכתבו על ידי משורר אלמוני והותאמו ללחן ההמנון. לפי ההיסטוריון עותמאן קאק, המוזיקה הולחנה על ידי ג'וזפה ורדי. החל בתחילת המאה ה-19, תוניסיה נכנסה יותר ויותר תחת השפעה אירופאית. תחת השלטון החוסייני, המסחר עם האירופים צמח משנה לשנה. בתי מגורים קבועים הוקמו בתוניס על ידי סוחרים זרים רבים יותר, במיוחד איטלקים. ב-1819 הסכימו הבייאים סוף סוף לבטל את פשיטות הקורסיירים. הביי גם הסכים עם צרפת להפסיק את מדיניות ההכנסות שלו לפיה סוכנים ממשלתיים שלטו בסחר החוץ על ידי מונופול על יצוא הסחורות התוניסיות; שינוי זה במדיניות פתח את המדינה לחברות מסחריות בינלאומיות. בשנת 1830 הסכים הביי לאכוף בתוניסיה אמנות, שבהן נהנו סוחרים אירופיים מהרשאות חוץ-טריטוריאליות, כולל הזכות שהקונסולים התושבים שלהם ישמשו כשופטים בתיקים משפטיים הקשורים להתחייבויות האזרחיות של האזרחים שלהם. כמו כן, בשנת 1830 כבש הצבא המלכותי הצרפתי את אדמות החוף המרכזיות באלג'יריה השכנה. באותה תקופה, הם היו חסרי ניסיון וחסרי ידע כיצד לפתח מושבה. לאחר שהביס את אלג'יריה ב-1807, הצבא שמר על אותו מבנה, אך אחמד הראשון רצה לשנות את המדיניות הצבאית והיה להוט לעשות רפורמה ומודרניזציה של הכוחות המזוינים, במיוחד מאז שצרפת כבשה את אלג'יריה ב-1830 וצבאה הפך לאיום על תוניסיה. הוא הושפע גם ממה שראה במהלך ביקורו בצרפת של התקדמות ארכיטקטונית, במיוחד בארגון צבאם, מה שגרם לו לרצות לעקוב אחר האסטרטגיה שלהם ולהקים צבא תוניסאי על הסגנון הצרפתי. בצעד גדול יזם הביי גיוס של תוניסאים בודדים (במקום זרים או על ידי גיוס שבטים) לשרת בצבא ובצי, צעד שיפעל לצמצום החלוקה המקובלת בין המדינה לאזרחיה. לאחר מכן, הוא הקים את האקדמיה הצבאית בארדו בשנת 1840 עבור חיילים תוניסאים לסיים את לימודיהם, בהסתמך על סיוע צרפתי. הוא גם פעל לספק את הציוד הדרוש לשיפור הצבא, אז הוא דאג לכמה תעשיות, כמו תעשיית אבק השריפה בתוניסיה, והקים צי מתוחכם. כחלק מהתמרון שלו לשמור על ריבונותה של תוניסיה, שלח אחמד ביי 4,000 חיילים תוניסאים נגד האימפריה הרוסית במהלך מלחמת קרים (1854–1856). בכך הוא כונן ברית של תוניסיה עם האימפריה העות'מאנית, צרפת ובריטניה. ב-29 באפריל 1841, אחמד הראשון ביי ערך ראיון עם תומאס ריד שיעץ לו לאסור את סחר העבדים. אחמד ביי היה משוכנע בנחיצות הפעולה הזו; והוא נחשב פתוח להתקדמות ומהיר לפעול נגד כל צורות הפנאטיות. הוא החליט לאסור ייצוא של עבדים באותו יום שנפגש עם ריד. הוא התקדם בשלבים, סגר את שוק העבדים של תוניס באוגוסט והכריז בדצמבר 1842 שכל מי שנולד במדינה יהיה לאחר מכן חופשי. כדי להפיג חוסר שביעות רצון, אחמד השיג פתוואות של העולמא מראש מהבאך-מופתי סידי ברהים ריאהי, שאסר על עבדות, באופן מוחלט וללא כל תקדים בעולם המוסלמי הערבי. ביטול מוחלט של העבדות בכל הארץ הוכרז בצו מ-23 בינואר 1846. עם זאת, למרות שהביטול התקבל על ידי האוכלוסייה העירונית, הוא נדחה (לפי אבן אבי דיאף) בג'רבה, בקרב הבדואים ובקרב האיכרים שדרשו כוח עבודה זול וצייתן. התנגדות זו הצדיקה את הביטול השני שהוכרז בצו של עלי השלישי ביי ב-28 במאי 1890. צו זה קבע סנקציות כספיות (בצורת קנסות) וסנקציות עונשיות (בצורת מאסר) למי שהמשיך לעסוק בסחר בעבדים או להחזיק עבדים כמשרתים. הדו"חות הקולוניאליים נטו לעבור על הביטול הראשון ולהתמקד בשני. ההסכם היסודי של 1857 (בערבית: عهد الأمان) היא הצהרה על זכויותיהם של תוניסאים ותושבים בתוניסיה שהוכרזה על ידי מוחמד השני ב-10 בספטמבר 1857, כחלק מהרפורמות של ממלכת תוניס. אמנה זו סיפקה רפורמות מהפכניות: היא הכריזה שכולם שווים בפני החוק ולפני מיסים, קבעה את חופש הדת והמסחר, והעניקה לזרים זכות גישה לקניין ולמימוש כל המקצועות. ברית זו ביטלה את מעמד הד'ימי ללא מוסלמים. האמנה תורגמה לעברית ב-1862 והייתה אז המסמך הלא-דתי הראשון שתורגם לשפה זו בתוניסיה. בהתחשב בהסכם זה כמעשה גאוני פוליטי, העניק נפוליאון השלישי את השרשרת הגדולה של לגיון הכבוד עם סמל יהלום למוחמד ביי בארמון בארדו ב-3 בינואר 1858. ב-17 בספטמבר 1860 באלג'יר, העניק נפוליאון השלישי לסאדוק ביי, אחיו ויורשו של מוחמד ביי, את השרשרת הגדולה של לגיון הכבוד לאחר שקיבל מאת האחרון כרך מפואר של האמנה היסודית. פרסום כתב העת התוניסאי (בערבית: الرائد التونسي) לוותה במדיניות של רפורמות מודרניזציה. הגרסה הראשונה יצאה ב-22 ביולי 1860, וכך היה העיתון הערבי הרשמי הראשון שפורסם מדי שבוע בתוניסיה, והתמחה בפרסום צווים מלכותיים וגזירות ממשלתיות, בנוסף למדור לא רשמי של חדשות פוליטיות ונושאים ספרותיים (העיתון הערבי הפרטי הראשון בתוניסיה, אלחדירה, לא יתפרסם עד 1888). מספר פרופסורים מאוניברסיטת א-זיתונה שהיו נאמנים לרפורמה ולשר ח'ירדין פאשא, כמו מחמוד קבדו, סאלם בוהאג'ב, באירם החמישי ומוחמד סנוסי נבחרו למאמר המערכת בעיתון הממשלתי. פרסום כתב העת נמשך מ-1860 עד 1882, ובמהלכו תמכו העורכים במגמה הרפורמית-מודרנית בראשות השר ח'ירדין פאשא. הנפקת כתב העת באותה תקופה נחשבה לסימן חשוב למודרניזציה של המדינה ולהפיכת יחידים מודעים לחוקים שהוציאו הביי והממשלה, למרות שזו הייתה הזדמנות לרשות הפוליטית לתת הצדקה למעשיה ולהעניק לגיטימציה לרפורמות שלה. לאחר הקמת מדינת החסות הצרפתית, הוא הפך לכתב עת רשמי משפטי גרידא בשנת 1883, ובכך סיים את תפקידו הספרותי והתרבותי, ושמו הפך לכתב העת הרשמי של תוניסיה. עם הכרזת הרפובליקה ב-1957, שונה שמה לכתב העת הרשמי של הרפובליקה התוניסאית, והוא מופק עד היום תחת השם הזה. בעקבות ההסכם היסודי, הוקמה ועדה לנסח חוקה אמיתית; היא הוגשה ב-17 בספטמבר 1860 למוחמד השלישי, הביי החדש אחרי מוחמד השני. החוקה נכנסה לתוקף ב-26 באפריל 1861. זו הייתה החוקה הכתובה הראשונה בארצות ערב, וכן החוקה הראשונה שכוננה על ידי מדינה בעלת רוב מוסלמי. החוקה שכללה 114 סעיפים הקימה מונרכיה חוקתית עם חלוקת כוח בין הרשות המבצעת המורכבת מהביי וראש ממשלה, עם זכויות חקיקה חשובות למועצה עליונה, ויצרה סוג של אוליגרכיה. היא הקימה מערכת משפט עצמאית; אולם שומרת החוקה הייתה הרשות המחוקקת שהייתה לה סמכות ריבונית לבחון מעשים בלתי חוקתיים של הרשות המבצעת. בנוסף, הריבון לא היה חופשי להיפטר ממשאבי המדינה ועליו לשמור על תקציב, בעוד הוא ונסיכי משפחתו היו אמורים לקבל קצבאות. הושמטו נושאים של ייצוג לאומי ובחירות. למעשה, בפועל, חברי המועצה העליונה מונו יותר על ידי העדפת מקורבים והחלפת טובות מאשר אינטרס לאומי. רבים מהמעמד הממלוכי הוותיק מונו, תוך שמירה על הבירוקרטיה בידיים הממלוכיות. מסיבה זו, ואחרות כמו ההוראה לגיוס כללי לצבא ושמירה על ההוראות המעניקות זכויות לאזרחים זרים, רבים לא אישרו את מעשיו של הביי. יישום אוניברסלי של המג'בה (מס ראש), על פי סעיף המיסוי השווה, עורר את זעמם של אלה שהיו פטורים בעבר: הצבא, חוקרים/מורים ופקידי ממשל. העניינים התפתחו למרד ב-1864 כאשר המסורתי עלי בן גדההם הוביל מרד נגד הביי. החוקה הושעתה כאמצעי חירום והמרד דוכא בסופו של דבר. עלי בן גדההם נהרג בשנת 1867. בשל המדיניות ההרסנית של הביי וממשלתו, העלאת המיסים והתערבות זרה בכלכלה, חוותה המדינה בהדרגה קשיים כלכליים חמורים. כל זה אילץ את הממשלה להכריז על פשיטת רגל ב-1869 ולהקים ועדה פיננסית בינלאומית אנגלו-פרנקו-איטלקית בראשות מפקח הכספים ויקטור וילט. בשנת 1873 חשף וילט את ההסטות של חאזאנאדר שהוחלף בח'ירדין פאשא. אבל הרפורמות של ח'ירדין לא מצאו חן בעיני האוליגרכים שאילצו אותו להתפטר ב-1877. זו הייתה הזדמנות למדינות אירופה (צרפת, איטליה ובריטניה) להיכנס למדינה. מכיוון שתוניסיה הופיעה במהירות כנושא אסטרטגי בעל חשיבות רבה בשל מיקומה הגאוגרפי של המדינה, בין האגן המערבי והמזרחי של הים התיכון. תוניסיה הייתה אפוא מושא לרצונות הנוגדים של צרפת ואיטליה: לצרפת היו משאלות להבטיח את גבולות אלג'יריה הצרפתית ולמנוע מאיטליה לסכל את שאיפותיה במצרים ובלבנט על ידי שליטה בגישה למזרח הים התיכון. איטליה, שהתמודדה עם עודף אוכלוסין, רצתה מדיניות קולוניאלית בתוניסיה, שבה המיעוט האירופי היו איטלקים. הקונסולים הצרפתים והאיטלקים ניסו לנצל את הקשיים הכלכליים של הביי, כאשר צרפת סומכת על הנייטרליות של אנגליה (לא מוכנה לראות את איטליה משתלטת על תוואי תעלת סואץ) ונהנתה מתמיכה של ביסמרק, שרצה להסיט אותה משאלת אלזס-לורן. לאחר קונגרס ברלין מה-13 ביוני עד ה-13 ביולי 1878, אפשרו גרמניה ואנגליה לצרפת לספח את תוניסיה כמדינת חסות וזאת לרעת איטליה, שראתה במדינה זו את התחום השמור שלה. פלישות ה"בוזזים" של חרומי לשטח אלג'יריה סיפקו עילה לז'ול פרי, שנתמך על ידי לאון גמבטה מול פרלמנט עוין, להדגיש את הצורך להשתלט על תוניסיה. באפריל 1881 נכנסו כוחות צרפתים ללא התנגדות גדולה והצליחו לכבוש את תוניס תוך שלושה שבועות, ללא קרב. ב-12 במאי 1881, מדינת החסות נקבעה באופן רשמי כאשר סאדוק ביי, שאויים בהדחה ושיוחלף על ידי אחיו טייב ביי, חתם על הסכם בארדו בארמון קסר סעיד. ראש הממשלה מוסטפא בן איסמעיל עודד אותו גם לחתום על האמנה. זה אפשר, כמה חודשים לאחר מכן, לכוחות הצרפתים להתמודד עם התקוממויות בקירואן ובספקס. מדיה וקבצים בנושא הבייליק של תוניס בוויקישיתוף Abadi, Jacob (2013). Tunisia Since the Arab Conquest: The Saga of a Westernized Muslim State (באנגלית). Ithaca Press. pp. 229–230. ISBN 978-0-86372-435-0. Cooley, Baal, Christ, and Mohammed. Religion and Revolution in North Africa (New York 1965), pp. 193–196. Richard M. Brace, Morocco Algeria Tunisia (Prentice-Hall 1964), pp. 36–37. Jamil M. Abun-Nasr, A History of the Maghrib (Cambridge University 1971), pp. 278–282. Jean Ganiage (1994). "Contemporary history of the Maghreb from 1830 to the present day" (בצרפתית). Paris: Fayard. Ali Mahjoubi (1977). "The establishment of the French protectorate in Tunisia" (בצרפתית). Tunis: Faculty of Letters and Human Sciences of Tunis.. Abun-Nasr, A History of the Maghrib (Cambridge University 1971) p. 180. Ahmad ibn Abi Diyaf (1990). "Present of the men of our time: chronicles of the kings of Tunis and the fundamental pact" (בערבית). Tunis: Tunis Edition. Perkins, Tunisia (Westview 1986) at 61–62. Yves Lacoste / Camille Lacoste-Dujardin (1991). "The state of Maghreb" (בצרפתית). Paris: La Découverte. "How Tunisia lost its sovereignty in 1869". Jeune Afrique. 16 ביוני 2022. {{cite news}}: (עזרה) "Tunisian constitution of 26 April 1861". Digithèque de matériaux juridiques et politiques. 16 ביוני 2022. {{cite news}}: (עזרה) Jacques Michon; Jean-Yves Mollier (2001). Les mutations du livre et de l'édition dans le monde du XVIIIe siècle à l'an 2000. Actes du colloque international, Sherbrooke, 2000 (בצרפתית). Montréal: Presses de l'université Lava. p. 353. ISBN 9782747508131. Perkins, Tunisia (Westview 1986) at 64. Cf., Julien, History of North Africa (Paris 1931, 1961; London 1970) at 328. Lucette Valensi, Le Maghreb avant la prise d'Alger (Paris 1969), translated as On the Eve of Colonialism: North Africa before the French conquest (New York: Africana 1977); cited by Perkins (1986) at 67. Perkins, Tunisia (Westview 1986) at 64–67. Christian Slaves, Muslim Masters: White Slavery in the Mediterranean, the Barbary Coast and Italy, 1500–1800. Robert Davis (2004). p.45. מסת"ב 1-4039-4551-9. Lazhar Gharbi, Mohamed (2015). "Mahmoud Ben Ayyed Le parcours transméditerranéen d'un homme d'affaires tunisien du milieu du xixe siècle". Méditerranée. 124: 21–27. doi:10.4000/mediterranee.7641. נבדק ב-5 באוגוסט 2021. {{cite journal}}: (עזרה) Noura Borsali (2008). "Tricentenaire de la dynastie husseinite (15 juillet 1705 – 25 juillet 1957) : les beys de Tunis à l'épreuve du temps et de l'Histoire" (בצרפתית). Tunis: Réalités. Smith, Whitney (2001). Flag Lore Of All Nations. Brookfield, Connecticut: Millbrook Press. p. 94. ISBN 0-7613-1753-8. OCLC 45330090. Bdira, Mezri (1978). Relations internationales et sous-développement: la Tunisie 1857–1864 (בצרפתית). Stockholm: Almqvist & Wiksell International. p. 31. ISBN 91-554-0771-4. OCLC 4831648. https://web.archive.org/web/20080613175430/http://www.ministeres.tn/html/indexdrapeau.html Retrieved July 2008. Stanford J. Shaw, History of the Ottoman Empire and Modern Turkey (Cambridge University 1976) at I: 29–30, 97–98, and (re French capitulations of 1569) 177. Richard M. Brace, Morocco Algeria Tunisia (Prentice-Hall 1964) at 34–36. Balch, Thomas Willing (1909). "French Colonization in North Africa". The American Political Science Review. 3 (4): 539–551. doi:10.2307/1944685. JSTOR 1944685. Perkins, Tunisia (Westview 1989) at 69–72. Rinehart, "Historical Setting" 1–70, at 27, in Tunisia. A country study (3rd ed., 1987). Ibn Abi Dhiaf, Al Ithaf, tome 4, pp. 89–90 "Tunisian Dundamental Pact". Digithèque de matériaux juridiques et politiques. 17 ביוני 2022. {{cite news}}: (עזרה) Mohamed El Aziz Ben Achour (2003). Beylical Court of Tunis. Espace Diwan. p. 136. Masri, Safwan. Tunisia: An Arab Anomaly. New York: Columbia University Press, 2017, 150–151. "coğrafyasında kendi türünün ilki sayılan Kânûnu'd-Devle adlı bir anayasayı ilanla sonuçlandı." ("the first of its kind in Muslim territories.") Ceylan, Ayhan (2008). "Osmanlı Coğrafyasında İktidarın Sınırlandırılması (Anayasacılık): Tunus Tecrübesi (The Restriction of Authority in the Ottoman Geography and Constitutionalism: the Tunisian Experience)". Dîvân: Ilmı̂ araştırmalar (Divan: Journal of Interdisciplinary Studies) (בטורקית). Istanbul: Bilim ve Sanat Vakfı (Science and Arts Foundation). 13: 129–156, 129. Strauss, Johann (2010). "A Constitution for a Multilingual Empire: Translations of the Kanun-ı Esasi and Other Official Texts into Minority Languages". In Herzog, Christoph; Malek Sharif (eds.). The First Ottoman Experiment in Democracy. Wurzburg. pp. 21–51. (info page on book at Martin Luther University) – Cited: p. 38 (PDF p. 40) "Ali Ben Ghedhahem" (בצרפתית). Fédération des Tunisiens pour une Citoyenneté des deux Rives. 20 בספטמבר 2009. אורכב מ-המקור ב-1 באוקטובר 2012. נבדק ב-1 באוקטובר 2012. {{cite web}}: (עזרה) Vovelle, Michael (1990). L' image de la Révolution française. Pergamon Press. p. 1028. Philippe Conrad (2003). "Le Maghreb sous domination française (1830–1962)" (בצרפתית). clio.fr. Ling, Dwight L. (1979). Morocco and Tunisia, a Comparative History. University Press of America. ISBN 0-8191-0873-1.