הירונימוס

אוסביוס סופרוניוס הירונימוס (בלטינית: Eusebius Sophronius Hieronymus; ביוונית: Εὐσέβιος Σωφρόνιος Ἱερώνυμος) נולד בערך בשנת 345 ומת ב-30 בספטמבר 420, היה אב כנסייה, מעמודי התווך של הכנסייה הלטינית. שמו של הירונימוס יצא למרחוק בעקבות היותו האיש התלת-שפתי ('vir trilinguis') – כלומר זה השולט בשלוש שפות הכנסייה: העברית, היוונית והלטינית – ובמיוחד על שום היותו ההבראיסט הגדול של הכנסייה. כהבראיסט, הוא חי בשלושים השנים האחרונות של חייו בבית לחם (פלשתינה) הרחק ממרכז הכובד של הכנסייה, עמד בקשר עם יהודים והעמיק את ידיעותיו בעברית ובמקרא, ושם הוציא לאור את מרבית יצירתו. גולת הכותרת של יצירתו היא תרגומו למקרא הנוצרי, שנודע בשמן הוולגאטה - ישירות מהמקור העברי והיווני. רוב הכנסיות הנוצריות מוקירות את מפעלו. בכנסייה הקתולית, הוא מוכר כקדוש וכאחד ממוריה. בעולם החולין הוא נחשב לפטרון אנשי הספר והמתרגמים. לכבוד מלאכת התרגום הכבירה של הירונימוס, נקבע ע"י האו"ם יום התרגום הבין-לאומי ב-30 בספטמבר, יום מותו של הירונימוס. הירונימוס נולד למשפחה נוצרית אמידה בסטרידון (Stridon) שבפרובינציה הרומית של איליריה, השוכנת צפון-מזרחית לחוף הים האדריאטי. כבר בגיל 12 נשלח בידי הוריו לרכוש חינוך איכותי ברומא. באותה העת רומא היא עדיין בירת העולם הנאור והאלילי כמזה מספר מאות שנים, אבל עידן זה עומד להסתיים. מכל מקום, דווקא ברומא האלילית, אישיותו של הירונימוס מתעצבת - ובה הוא רוכש את הכלים הבסיסיים שילוו אותו בדרכו האינטלקטואלית והדתית: מורו, הדקדקן אאליוס דונטוס (Aelius Donatus), חושף בפניו את רזי השפה הלטינית וסיפרותה ועורך לו הכרות עם תרבות יוון וסודות הרטוריקה. הימים הם ימי הזוהר של משנתו התרבותית של קיקרו. איש רב-פעלים זה ראה בקיסרות הרומית את יורשתה של תרבות יוון הקלאסית. הוא שאף לנכס את נכסי צאן הברזל שלה התרבותיים, באמצעות חיקוי יצירתה באופן שתתקיים בו זמנית רציפות למקור וכן התאמה לערכי הרומאים וסדר יומם. ברבות הימים, באמצעות תרגומיו ופירושיו מהיוונית הירונימוס יתגלה כתלמיד נאמן של קיקרו. אדרבה, הוא יעלה על רבו; ואת היחס שבו דגל קיקרו כלפי תרבות יוון, הירונימוס יישם גם על התרבות העברית-יהודית. הירונימוס מנהל אורח חיים חילוני עד לגיל 18, שאז כבוגר הוא מוטבל לנצרות, כמנהג זמנו. מפנהו הרוחני מתרחש בהדרגה: כך, אמנם בטריר שבגאליה ובאקוויליה שבאיטליה הירונימוס עורך את ראשוני חיבוריו התאולוגיים ואף מתנסה בחיי הנזירות. אבל אין הוא נוטש עדיין את אנשי הרוח שהצמיחה התרבות הרומית - והוא ממשיך לקרוא בשקיקה את הספרות האלילית. טביעות אצבעותיו של מטען תרבותי זה בסופו של דבר מוצאות את דרכן ליצירתו ומעניקות לה את זוהרה. ואולם בדיעבד פזילה אל העבר האלילי של רומא נתפסת בעיניו של הירונימוס כפסיחה על שתי הסעיפים. מצב זה נמשך אף בחמש השנים שבהן הוא שוהה באנטיוכיה ובסביבתה ומוסמך לכמורה בידי פאולינוס (אנ'). המצב מגיע לסופו עם מותם בטרם עת של שניים מידידיו הקרובים - ובעיקר עם התגלות ישו אליו בחלום, כשהוא גוער בו על היותו קיקרונאי ולא-נוצרי (איגרת הירונימוס 22). לאחר התרחשויות אלו, גומלת בליבו של הירונימוס ההחלטה להתמסר לאל בלבד - ומעתה רק לו הוא מקדיש את כל מרצו והונו האינטלקטואלי. הירונימוס נחשף מקרוב לחיי הנזירות באנטיוכיה ובעיקר במדבר הסורי, שבו הוא עובר תלאות. בלבנט, הוא גם נחשף לראשונה לתופעת המתייהדים, מתוודע לאוונגליון על פי העברים (אנ') וכן מכיר מומר המלמד אותו את יסודות השפה העברית. בצד הכרת התפרים שבין היהדות לנצרות, הפרשנות המילולית-היסטורית הנוצרית מקנה לו את האפשרות להעמיק את שליטתו בשפה היוונית - שפת הברית החדשה, תרגום השבעים, והאינטליגנציה הנוצרית. היא משמשת כקרש קפיצה לשהייה בקונסטנטינופול, אשר אף על פי שאך בדור הקודם קונסטנטינוס הכריז עליה כבירת האימפריה הרומית, היא למעשה כבר מאפילה על רומא כמו על מוקדיו הגדולים משכבר של העולם הנוצרי. דמות מפתח בקונסטנטינופול בעבור הירונימוס היא גרגוריוס מנזיאנזוס, שהוא מחכמי קפדוקיה. כניקאני וכאחד מתלמידיה של אסכולת אוריגנס, תורם לו גרגוריוס את המתודולוגיה האקסגטית שלו וכן הופך אותו לחסיד ניקאה מושבע. בחסותו הוא מתרגם יצירות תאולוגיות יווניות ללטינית, לרבות את דרשותיו של אוריגנס מאלכסנדריה וכתביו של אוסביוס מקיסריה. גרגוריוס גם פותח בפניו את שערי ועידת קונסטנטינופול (381), שהיא ועידה אקומנית המקבלת החלטות חשובות בכל הנוגע לדרכים לאכיפתה של הדוגמה הנוצרית, כפי שנקבעה בוועידת ניקאה. מצויד אפוא בקורות חיים של נזיר ניקאני, בהשכלה רחבה ובמוניטין, ב-382 הירונימוס שב לרומא. האפיפיור דמסוס ממנה אותו למזכירו ומגלה את כישרונו האינטלקטואלי והתרגומי; וכן עושה למען רתימת ידיעותיו לצורכי הכנסייה הלטינית שעדיין כפופה לכנסייה היוונית. תחילה הירונימוס משמש כמתורגמנו של דמסוס בפגישותיו עם צמרת הכנסייה דוברת היוונית; וכן מתרגם עבורו את פירושו של אוריגנס לשיר השירים. בהמשך הירונימוס יתבקש לבצע עריכה של התרגומים הישנים של ארבע בשורות הברית החדשה ושל ספר תהילים. ברבות הימים, עריכות אלו יתבררו כסנוניות ראשונות במפעלו המקראי הגדול של הירונימוס. בביקור ברומא, הירונימוס גם עורך הכרות עם נשים נוצריות מהאצולה הרומית העתיקה - מרסלה (אנ'), פאולה ובנותיהן. מעתה לא רק שנשים אלו מממנות את פועלו, אלא שהן מלוות אותו ממש באש ובמים עד מותו, הרבה לאחר שהוא נזנח בידי כולם. והרי עם פטירת דמסוס, הירונימוס נותר בהיעדר עוגן בממסד הכנסייתי, ונאלץ ליטול מחדש את מקל הנדודים. הפעם הירונימוס מגיע למצרים ולארץ ישראל; ובין תחנותיו נמצאות אלכסנדריה וקיסריה. אבל גם שם, הירונימוס אינו מוצא את מקומו, ולאחר שהייה קצרה בירושלים הוא מתמקם בבית לחם. הירונימוס חי בבית לחם כארבעים שנה וחייו ומותו שם מתנהלים הרחק מזרקורי הכנסייה. הוא מייסד ועומד בראש שני מנזרים אחד לגברים ואחד לנשים, שמנוהל בידי ידידותיו. בזמן שהותו בארץ ישראל, הירונימוס מאבד כמעט כל קשר עם אנשי כנסייה בסדר גודל כשלו, למעט עם אוגוסטינוס, הבישופ מהיפו (Hippo Regius). גם אתו הקשר רופף, בעקבות ביקורת הדדית - ובכלל אולי הוא זה שגוזר את גורל הביבליה ההירונימיאנית להיגנז במשך 400 שנה. אבל אולי תודות להיעדר החיכוך עם אנשים שהירונימוס תפס כאויבים - שנותיו בבית לחם נחשבות לפוריות שבחייו. עד למותו, הוא מתמסר להשלמת מפעלו המקראי, שמסתיים בעריכת פירוש לירמיהו. מבחינת היקפה, יצירת הירונימוס היא השנייה בגודלה אחרי זו של אוגוסטינוס, ועיקרה עוסק במקרא. היא כוללת מלבד תרגומי מקרא, גם פירוש לכל ספרי המקרא ומבואות לתרגומיו ולפירושיו המקראיים. בנוסף לכך, הירונימוס השאיר אחריו כתבים פולמוסיים, יצירות בעלות תכנים היסטוריים וביוגרפיות של אישים וקדושים נוצריים. ללא ספק תרגומיו של הירונימוס למקרא הם פסגת יצירתו. מלאכה זו ארכה כ-20 שנה (385–405). היא החלה ברומא, והסתיימה בבית לחם. היא התחילה כעריכה לשונית של תרגומים לטיניים עתיקים ('vetus latina') של בשורות הברית החדשה ותהילים. בהמשך נערך תרגום של הברית הישנה ושל הברית החדשה, שהוא תרגום המתיימר להיות תרגום ישיר מהעברית, הארמית והיוונית. תרגומיו המקוריים של הירונימוס לא נמצאים בידינו, אבל החל מהמאה השמינית יוחסה לו הביבליה הלטינית הנפוצה - היא הוולגטה. הברית החדשה שבוולגטה היא פרי עריכתו של הירונימוס או ההעתקה של תרגומים לטיניים עתיקים. אשר לברית הישנה, הרי שהיא עמדה במוקד עבודתו. כמאמין שהוא ניחן ברוח-הקודש, הירונימוס ניגש אפוא למלאכת התרגום כדי לתקן טעויות תרגומיות של יהודים ועובדי אלילים; וכדי לשחזר את טקסט המקור, לאור הגשמת נבואותיו בברית החדשה (ההקדמות לברית הישנה, למלכים ולדברי הימים). הירונימוס הסתמך על ההקספלה, על תרגומים לטיניים עתיקים ועל הפרשנות הנצרות הקדומה. את ארבעת תרגומיה היווניים של ההקספלה (השבעים, עקילס, סימכוס (אנ') תאודוטיון) הוא השווה לטקסט העברי המופיע בה באותיות עבריות ובתעתיק יווני (המבוא לפירושו לקהלת). תוך התבוננות בבסיס נתונים זה, הירונימוס ביצע עריכה לשונית ותאולוגית של התרגומים הלטיניים העתיקים. בנוסף לכך, הירונימוס השתדל להיצמד לתוכן ולסדר הספרים של התנ"ך היהודי, אליהם הוא הוסיף מספר ספרים חיצוניים מצומצם. כמו שאר יצירתו, תרגומיו לתנ"ך הם מגמתיים באופיים, ובסופו של דבר הם מציגים ניסיון להלך בין הטיפות בנאמנות לשני אדונים: הטקסט העברי ורוח ניקאה. למעשה הירונימוס לא ערך תרגום למקרא - אלא 'על-תרגום' הלוקח בחשבון את תרגומי קודמיו ומבצע בהם עריכה לשונית ועריכת תוכן על פי רוח הזמן. התרגום כגשר תרבותי לא היה כפי שהוא, אלמלא תורת התרגום שהירונימוס יצק את יסודותיה. כתלמידו של קיקרו, הוא לא דגל בתרגום מילולי אלא בתרגום של משמעויות (אנ') ('Non verbum de verbo sed sensum exprimere de sensu'). אמנם תרגום זה הוא לעיתים מחויב המציאות. אבל תוצאתו של תרגום מעין זה היא מעין פשרה בין כוונת המקור לתכתיבי שפת היעד וערכיו. על פניו הירונימוס תפס אפוא את התרגום כ-'שקול הטבעי הקרוב ביותר לשפת המקור'. הירונימוס כתב פרשנות במגוון של סוגות ולמעשה פירושיו פרושים בכל יצירתו. ייחודם הוא בכך שלא ניכרות בהם עקבות של דרשות - מהסיבה הפשוטה שבניגוד לחבריו, הירונימוס לא עמד בראש קהילת מאמינים. כמו כן, הוא בין היחידים ששילב בפירושיו גם את מבטם של יהודים בין אם של מתרגמים יווניים ובין אם של חז"ל. פירושיו הם למעשה מעין סופר-קומנטרים, שהם פרי של ליקוט דברי קודמיו, סינונם, תרגומם לפי הצורך ועריכתם ושכתובם על פי הרוחות החדשות שנשבו באימפריה הרומית ובכנסייה. הגרעין הקשה של יצירת הפרשנית הוא פירוש, העוקב אחר השתלשלות המסופר בספר פסוק-פסוק. הירונימוס ערך פירוש לכל ספרי המקרא, והקדים לכל ספר מבוא, אשר אף הוא בעל אופי פרשני. פירושיו לנביאים נחשבים לטובים במיוחד, וככל שהירונימוס התקדם במלאכתו - נראה שפירושיו הלכו והשתבחו. ההשפעות הרבות שהירונימוס נחשף אליהן תרמו לכך, שקיימת בפירושיו אספקלריה של היצירה הנוצרית שקדמה לשלו - פרשנות הפשט בנוסח אנטיוכיה, ופרשנות אלגורית בנוסח אלכסנדריה. ביצירה זו ניכרות השפעות לימודיו באנטיוכיה ובקונסטנטינופול, שאליהן נהרו מלומדים מכל העולם הנוצרי. אבל ביסודו של דבר פירושיו מתבססים במידה ניכרת על הפרשנות שקדמה לשלו ואין ספק כי יצירת אוריגנס עמדה כנר לרגליו. בנוסף לפירושו לספרי המקרא, הירונימוס ערך שלוש יצירות פרשניות מעניינות במיוחד: 'קושיות עבריות על ספר בראשית' ('Liber quaestionum hebraicarum in Genesim') הוא כנראה הספר הראשון שנכתב בנושא השפה העברית. הירונימוס דן בו בגזרון מילים עבריות וכן עוסק במסורות חז"ל. הוא נותן בו את דעתו על הפערים המילוליים שבין התרגומים היווניים השונים לטקסט העברי ונפקותם לקריאה נוצרית של הברית הישנה. כלפי חז"ל כמו כלפי המתרגמים היהודים הללו, יחסו של הירונימוס הוא כאל חשודים בהכשלת נוצרים, שעל הנוצרים להסתייע בהם רק מכורח אי ידיעתם את השפה העברית ומשום שבעברית נברא העולם. 'על השמות העבריים' ('Liber de nominibus hebraicis') הוא מילון של השמות הפרטיים העבריים הנזכרים בברית הישנה ובברית החדשה ופירושיהם. 'מקומות האתרים העבריים ושמותיהם' ('de situ et nominibus locorum hebraicorum') דומה מבחינה רעיונית לקודם -והוא עיבוד של האונומסטיקון של אוסביוס. שלוש יצירות אלו חוברו בשלב מוקדם במפעלו המקראי, ומדגימות סוג של הכנה מצד הירונימוס לקראת ביצוע מלאכתו. כמו כן, עולה מהן, כי הירונימוס הבין היטב שקיים ערך רב במשמעותם המילולית של השמות הפרטיים במקרא. מלבד היצירות העוסקות בשמות הפרטיים, הביבליה הלטינית הכילה גם את המבואות לתרגומיו. לרלוונטיות שלו בימי הביניים תרמה העובדה שהעגה הלטינית השגורה אצל הירונימוס הייתה זאת הרווחת אז - או אולי ההפך: בימי הביניים דיברו לטינית 'הירונימיאנית', כי בעיקר אליה נחשפו האליטות האינטלקטואליות. דומה אפוא כי ביצירתו המקראית על גווניה הירונימוס ביקש לערוך שולחן בפני הנזיר הנוצרי, המתאפיין בנגישותו, ביכולתו לפתור קושיות ובהכלתו כל מטען תאולוגי-מקראי החיוני לתפקודו. מעניין כי סדר הספרים בביבליה הלטינית דומה לזה שגרס הירונימוס, ושהוא אימץ מהסדר היהודי. בעבר רווחה הטענה כי תרומתו של הירונימוס לנצרות היא שולית. טענו כלפיו שהוא רק ערך את דברי קודמיו, ולא חידש דבר מבחינה תאולוגית. טענה זו מתבססת על כך שלכאורה תרגומיו המקראיים מתבססים על תרגומים לטיניים עתיקים ופירושיו הם קומפילציה של פירושי קודמיו. בפועל כמו בשאר יצירתו, הירונימוס השתמש ביצירות קודמיו כבאבני בניין; ומקורותיה המגוונים מסבירים את התייחסות הירונימוס לכל רובדי הפרשנות המקראית. החידוש שביצירה זו הוא הממשק שסיפק הירונמוס, אשר יצר גשר - בין נצרות המערב (דוברת הלטינית) לבין נצרות המזרח (דוברת היוונית) וליהדות (ששפתה היא עברית). בנוסף לכך, כאמן השפה הלטינית, גם תרגומיו וגם פירושיו של הירונימוס כתובים בשפה לטינית רהוטה, אשר אין בה שקיעים של שפת דיבור. הוא ליטש את דברי קודמיו; ועל פי העניין, הוא יצק יין ישן בקנקן חדש או יין חדש בקנקן ישן. לא רק שנראה שהוא התנסח באופן קריא וקוהרנטי יותר מהם; אלא שאיש לפניו לא היה רב-תרבותי כמוהו. לפיכך, יצירתו היא פסיפס מיוחד המדגים את תפקידו בעולם הנוצרי כמגשר בין עולמות תרבותיים רבים ומרוחקים זה מזה. מוכרות 154 אגרות פרי-עטו של הירונימוס. להוציא שלוש אגרות לאוגוסטנוס, שאר מכתביו מופנים לידידיו ולמממניו. מעבר לסגנון המשובח של יצירה זו, הירונימוס נוגע בה במגוון נושאים. מכתבים אלו חושפים פן אישי ואף חברי באישיותו של הירונימוס - ומכילים דברי ניחומים או עידוד לאוהדיו, בצד דברי שטנה כלפי אויביו. אגרות אלו גם מהוות אספקלריה טובה לאירועי התקופה. מרבית המכתבים נושאים אופי עיוני ופדגוגי: כדוגמה, הירונימוס עומד על המתודולוגיה התרגומית שלו באיגרת 57, שהיא טקסט מכונן בתורת התרגום. באחרים, הוא עוסק בסוגיות פרשניות, תאולוגיות, מוסריות או הגותיות. מכתבים אלו בעיקר שימשו במה לקידום אורח חיים נזירי, לחיזוק האמונה הנוצרית ולמלחמה בכתות המינים. באחד ממכתביו (127:12) מתאר הירונימוס את הידיעה על כיבוש רומא על ידי הוויזיגותים בשנת 410, בהקבילו בין האירוע הזה לבין חורבן ירושלים, המתואר בספר תהילים, פרק ע"ט, פסוקים א'–ג'. "שמועה נוראה באה מפאתי מערב. רומא באה במצור... קולי אינו יכול להמשיך, דמעות מפריעות את הכתבתי. נכבשה העיר אשר כבשה את העולם כולו". הירונימוס שילב דברי פולמוס ברבים מכתביו. אף בתרגומיו מיוונית ללטינית ניכרת מגמה זו, ותרגום הירונימוס לכתבי אוריגנס שימש לו במה להשתלח בתאולוג האלכסנדרוני. הוא בא חשבון עם האריאנים והפנאומטומכים (Pneumatomachi) בתרגומו למסה של דידימוס העיוור (אנ'). מכתביו לאוגוסטינוס מכילים דברי פולמוס נגד המתייהדים. גם בתרגומיו לברית הישנה יש נימה פולמוסית. עדות רעות בעם ישראל המקראי מתורגמות בתור synagoga. הירונימוס חיבר מסות ייעודיות כנגד מספר תאולוגים, שאותם סימנה האורתודוקסיה כמינים, או לפחות כלא כשרים כל צרכם, ושאת משנתם יצא להפריך. בין ההוגים הנוצריים, החיים והמתים, שאותם גינה במכתביו, נמנו אוריגנס השנוי במחלוקת, פלאגיוס, אריוס, יוביניאנוס (אנ') שהתנגד לפרישות, ויגילנטיוס (אנ') שדחה את פולחן הקדושים ועדי האמונה, והלווידיוס (Helvidius) ששלל את בתוליה הנצחיים של מרים, אם ישו. חיבור פולמוסי אחד שכתב, "נגד רופינוס", היה חריג מכל אלו. הוא שימש סנגוריה על עצמו כנגד גינוייו של ידידו-לשעבר טיראניוס רופינוס, שהסתכסך עמו וראה אותו כנתון להשפעת היהודים. עוד לפני שהירונימוס ניגש למלאכתו המקראית, בזמן שהותו בקונסטנטינופול הוא תרגם ללטינית מספר יצירות יווניות, הערוכות במתכונת של סוגה ספרותית, שהייתה קיימת גם בעולם האלילי וגם בנצרות הקדומה. הירונימוס למעשה ביצע עריכה עמוקה של שתי יצירות מאת אוסביוס מקיסריה: ה"כרוניקון" (Chronicon או chronicum ad annum Abrahæ), או "ספר הזמנים" (Temporum liber) – אחת היצירות המוקדמות ביותר שלו. החיבור נכתב סביב שנת 380 בקונסטנטינופול. זה תרגום ללטינית של הרשימות הכרונולוגיות המרכיבות את החלק השני של ה"כרוניקון" של אוסביוס, עם תוספת הסוקרת את תקופת השנים 325–379. זאת טבלה כרונולוגית מעודכנת של אירועים כנסייתיים מאברהם אבינו ועד הכתרתו של תאודוסיוס הראשון. ביצירה זו, הירונימוס שם את הדגש על אירועים שחלו בכנסייה הלטינית או שהתחדשו בכנסייה מאז אוסביוס. על בסיס יצירה זו שאבד מקורה היווני, התבססו כל הכרונולוגיות של ימי הביניים - אשר עליהן הושתת המחקר ההיסטורי. "על אישים מפורסמים" (De Viris Illustribus) – ספר שעוסק בקורות חייהם של 135 אישי הספרות הנוצרית החל מפטרוס וכלה בו עצמו, כולל יהודים כפילון ויוספוס. הספר מכיל את תמצית קורותיהם ופועלם הספרותי. בניגוד לרשימתו של אסביוס, הירונימוס שם את הדגש על פועלם של יוצרים לטיניים, וגם הכליל את עצמו ביניהם. הירונימוס גם ערך מספר חיבורים נוספים בעלי אופי דומה, שדנים בקדושים נוצרים (הגיוגרפיה). יצירות אלו הן למעשה תרגומים של יצירות לא-מקראיות מהיוונית - ואף בהן ניכרים קווים קיקרוניים. קווים אלו באים לידי ביטוי בתרגום של יצירה זרה תוך התרחקות ניכרת מהמקור ואף השמצתו, ותוך סיגולה לאפיוניה של הנצרות הלטינית. בתרגומים אלו ניכר מאבקה של זאת בשתי חזיתות: ראשית, למול הכנסייה היוונית; ושנית, למול היוונות כשלעצמה. אמנם עם הטקסט המקראי העברי, הירונימוס נהג ביתר כבוד. אבל כשאר תרגומיו ועריכותיו, תרגום הברית הישנה הוא לעיתים מרוחק ביותר מהמקור העברי -אם משום שהוא התבסס על תרגום השבעים, אם משום שלא מצא טקסט עברי מקביל, אם משום שלא הבין את השפה, ואם מסיבות אידאולוגיות. מורשתו של הירונימוס היא פועל יוצא של יצירה, אשר מציגה מצדו תודעה היסטורית מפותחת וחזון; וכן, שואבת את השראתה מהמקומות והזמנים שבהם חי הירונימוס. יצירתו של הירונימוס הושפעה מכך שהוא חי בעידן רב תהפוכות, המאפיין את שלהי העת העתיקה. אם מתמצתים על רגל אחת את הרקע ההיסטורי שבו פעל הירונימוס הרי חשוב להצביע על מספר תהליכים, אשר התרחשו במקביל. תהליכים אלו החלו עוד לפני לידתו, באו לשיאם ממש בימיו, וביניהם נמנים: העמקת הפער בין היהדות הנצרות, תוך שזאת בכל זאת שומרת על זיקתה לברית הישנה, כנגד דעתם של תלמידי סיעתו של מרקיון. התפוגגות חזון תקומת יהודה עם מות יוליאנוס הכופר; מציאות של יהודים בגלות ובזויים, ותפיסה של מציאות זו בעיני צמרת הכנסייה כעונש על צליבת ישו וכהוכחה לצדקת הנצרות. עליית כוחם של שבטים גרמאניים, התפוררות הולכת וגוברת של האימפריה הרומית והפיצול בין מערבה למזרחה. חורבן רומא עצמה פעם אחר פעם בידי הוויזיגותים ונדידת מוקדי השלטון של הקיסרות הרומית מרומא לקונסטנטינופול. יריבות קשה בין סיעות שונות בנצרות וביניהן המתייהדים, האריאנים והניקניאנים. התבצרות מעמדה של הנצרות הניקאנית על חשבון האלילות וכתות המינים והפיכתה לדת-מדינה בידי תאודוסיוס הראשון. להתרחשויות אלו ראוי להוסיף כמקורות השפעה גם את העובדה שמהלך חייו של הירונימוס זימן לו ביקורים במקומות לא מעטים. מרבית תחנות חיים אלו היו מוקדי הכוח וההגות הנוצריים שבזמנו. בין תחנות אלו כלולות: רומא, אנטיוכיה, אלכסנדריה, קונסטנטינופול וערים שונות בארץ ישראל וביניהן קיסריה, ירושלים ובית לחם. לכל אחת מהערים הללו הייתה השפעה ייחודית על יצירתו. היא אף הניבה יצירות שונות באופיין, שנבעה ממורשתן התרבותית ומהאישים שאיתם הירונימוס נפגש בכל אחת מהן. בראותו את עצמו כנציג האורתודוקסיה (אנ') הנוצרית והלטינית במיטבה, הירונימוס השתתף בחשובי הפולמוסים הכנסייתיים שבזמנו. לכאורה הירונימוס צעד בתלם האורתודוקסיה הנוצרית, וגם כשעמדותיו לא היו ברורות מאליהן - הן התקבלו בסופו של דבר על ידה. יתר על כן, הכנסייה הלטינית לא הייתה מה שהיא אילמלא תרגומיו ופירושיו של הירונימוס. על כן, לא רבים מערערים בכנסייה זו על תרומתו ועל אדיקותו. עם זאת, פולמוסיות, וכחנות וטבע יצרי הם קווים בולטים באישיותו של הירונימוס. הירונימוס היה שנוי במחלוקת בקרב עמיתיו בצמרת העולם הנוצרי, בין היתר משום קוטביות עמדותיו: הוא נתפס כקנאי דתי ובה בעת כחשוד בכפירה בנורמות החברה הנוצרית ובהתייהדות. אמנם שלא בשונה מחבריו הירונימוס שנא יהודים בכל מאודו, אבל גם חי ביניהם תקופה ארוכה והתקרב אליהם. הוא נלחם ביהדות על כל גווניה - תוך שהוא עושה שימוש במטעניה - ובאופן דומה הוא נהג כלפי האלילות וכלפי אוריגנס, אשר לו הוא חב את מרבית מטענו התאולוגי והמקראי. בשעה שכמיטב המסורת הרומית האלילית הפלורליסטית באופיה, אף בקרב אנשי כמורה התקיימה סובלנות כלפי הפגניות וההתייהדות - הירונימוס פעל למען מחיקת כל סממן אלילי מסביבתו, ולחם מלחמה יוקדת בהתייהדות. הירונימוס דגל בפרישות, בעוד שנשים היו קהל אוהדיו העיקרי. בעוד שהתרבות הרומית חייבה את ערכי המשפחה, הוא ניתק מבית אביו ונהג פרישות חמורה. הוא לא חסך את לשונו מגדולי הכנסייה. את אמברוזיוס כינה 'עורב מנוול', וראה את אוגוסטינוס כסובלני מדי כלפי יהודים והתייהדות, ואף כפותח פתח לבליעת הנצרות על ידי היהדות. כשתקף בבוטות את בישוף ירושלים (אנ') הועלה מנזרו בארץ ישראל באש. הוא לא קיבל את תרגום השבעים כתוצר של השראה אלוהית, כבמסורת הכנסייה בימיו, אלא הרבה לגנותו כרצוף טעויות וכזקוק להחלפה על ידי המקור העברי. הירונימוס התאפיין בזיקתו הדוקה במיוחד לעם היהודי ולשלל עולם המושגים שלו - ולכך היו מגוון ביטויים: הוא חי בארץ ישראל למעלה ממחצית חייו (ארבעים שנה). הוא קיים מגעים ישירים עם יהודים; צפה במנהגיהם והתעניין באופן שהם מקיימים מצוות התורה הלכה למעשה. הוא התעניין גם בתנ"ך וגם בתושב"ע: מצד אחד, הוא היה סנגורה החם ביותר של הברית הישנה בעולם הנוצרי. הוא ראה את ישו בכל אות בברית הישנה בעברית והאמין שבאמצעותה הוא ברא את העולם יחד עם אביו. יותר מעמיתיו הירונימוס התבונן בשתי בריתות המקרא כבמקשה אחת, והשקיע את מרצו בהצבעה על קשר של חזון נביאים והגשמת נבואה שביניהן. מצד שני, הוא התעניין בפרשנות חז"ל והטמיע בפרשנותו מרכיבים מתוכה. אמנם הוא לא הציג חידושים מאת חז"ל לעומת קודמיו; אבל הוא השקיע זמן ותשומת לב לליקוט ממקורות מגוונים, אף שבדורו הכנסייה כבר לא התעניינה בהגיגי חז"ל. את רוב שנותיו ומרצו הירונימוס השקיע בחקר, בתרגום ובפירוש הברית הישנה מהמקור העברי. לשם כך, הוא למד את השפה העברית. הוא חתר תחת מעמדו של תרגום השבעים ואף שאף להציע לו חלופה. נכון שהירונימוס עשה כן למטרת 'תוכו אכול, וקליפתו זרוק', אבל הוא לא ראה במלאכתו סוף פסוק - אלא קרא לבני הדורות הבאים להמשיך לנהוג בדרכו (איגרת 112) בזמנו מכלול התנהגויות אלו נתפס כמהפכני במיוחד: לא רק שביוון וברומי התבוננו בשאר העולם כמאוכלס בברברים; אלא שבעבור נוצרים - עברית ויהדות היו מסממניהם המובהקים של אויבים, שהנצרות ראתה בהם את רוצחי האל. אשר לברית הישנה, בעיני הכנסייה משקלה הוא עניין שבמחלוקת: היו שגרסו שגם את הברית החדשה יש לנקות מעקבות הברית הישנה. וגם אלה שלא ערערו על סמכותה של הברית הישנה, בכל זאת תפסו את השבעים כתלמידיו של ישו, ואת תרגום השבעים - כמקרא של הגויים. לא זאת בלבד שתרגומו הירונימוס ערער על סדרי תפילה אם לא סדרי בראשית, אלא שהוא הקים עליו את החשד שהוא מתייהד - כלומר שהוא מעין סוס טרויאני של היהדות בתוך העולם הנוצרי. גם דרכו של הירונימוס לעולם העברי לא הייתה נטולת מכשולים: מעבר לכך שקיימים פערים עצומים בין העברית והרומית ואין זיקה אטימולוגית בין השפות, הירונימוס החל ללמוד שפה חדשה בגיל מבוגר והמשיך בכך גם כשהיה חולה. כמו כן, לא זאת בלבד שכאלף שנה לפני הירונימוס חדלו היהודים עצמם מלדבר בעברית, אלא שאף חז"ל לא תמיד שלטו בעברית המקראית. יתר על כן, על פי עדותו, הירונימוס למד את השפה העברית מפיהם של מורים יהודים תמורת תשלום ובהיחבא, משום שלפי ההלכה היהודית אסור ללמד את הנכרי תורה. בבית לחם ובכלל בארץ ישראל התקיים יישוב יהודי דל במיוחד והירונימוס למד מפי "בר-חנינא", ש"פחד מפני היהודים" ולכן לימד אותו בלילה. למורה יהודי מלוד, "שנחשב אצל העברים לראש וראשון", שילם מעט כסף כדי להבין את ספר איוב. לצורך תרגום ספר דברי הימים ללטינית, נעזר ב"חכם מטבריה, שנחשב בקרב העברים לאחד המופלאים". לטענתו, לימוד הלשון העברית וקרבתו ליהודים, אף הביאו לכך שנפגמה ידיעתו בלשון הלטינית. הירונימוס אף התקשה למצוא טקסטים עבריים הנחוצים לעבודתו ולעיתים הוא עמד בפני הצורך להשיגם בהיחבא. ספק גם אם התאפשר להירונימוס לעיין בתנ"ך כדבעי, אשר בזמנו עדיין לא היה כרוך כספר ולא הסתיימה הקנוניזציה של ספריו. אמנם הירונימוס התפאר בידיעותיו בשפה העברית, אבל ספק אם בנסיבות אלו היה מסוגל לרכוש את רזי השפה. לפיכך, סבורים כי מעבר לידיעת האלף-בית העברי, לכל היותר הירונימוס היה מסוגל להבין את הכתוב, תוך הסתייעות בתרגומים יווניים ולטיניים שקדמו לו. קרוב לוודאי שהוא השווה בין התרגומים, וברר את המשמעות המילולית הקרובה ביותר לדוגמה הנוצרית תוך טפלול המקור במלקטת - ועל פי העניין הוספה, גריעה או החלפה של מילה אחת או מילים בודדות. אין בכך כדי להוריד מערכן של עריכות אלו, במיוחד לאור העובדה, שבכל הנוגע לברית הישנה קיים מתאם כמעט מלא בין טקסט המסורה לביבליה הלטינית. עם זאת, חשוב להדגיש שאין הביבליה הלטינית משקפת את ההבנה היהודית של הטקסט העברי, ויהודים שלא שלטו בעברית נזהרו משימוש בביבליות נוצריות. מה בכל זאת הניע את הירונימוס לסטות מתלם הנוסח המקראי של תרגום השבעים, להקים עליו אויבים על כך ולהתאמץ בעריכת תרגום חדש, אשר לא ניכר בחסרונו ארבע מאות שנה אחרי הוצאתו לאור? סקרנותו של הירונימוס כלפי הנוסח העברי של הברית הישנה התעוררה אצלו, כאשר הוא גילה פערים בין תרגום השבעים לציטוטיו בברית החדשה. עובדה זו העלתה בו את החשד כי השבעים זייפו את המקראות אם משום שהיו יהודים, ואם משום שהם ביקשו לרצות את קהל היעד שלהם -הוא בית תלמי. למעשה הירונימוס ראה בתרגום השבעים תוצר של קנוניה בין יהודים ועובדי אלילים אפלטוניסטים, שנועדה להסתיר מעיניהם של הגויים את אלוהותו של ישו. משום כך, הוא ראה ערך רב בלימוד השפה העברית כדרך לחשוף את 'האמיתות העברית' veritas hebraica. מתברר כי מושג זה אינו מציין אצל הירונימוס את המסר המקראי האובייקטיבי העולה מהברית הישנה, אלא מסר התואם את רוח הנצרות של זמנו. מכל מקום, הירונימוס התבונן במפעלו כפרי מתוק של זריעה המלווה בהתמודדות איתנים עם הברית הישנה ועם שפתה (איגרת 52), שצלחה רק תודות לכך שזכה בהשראת רוח הקודש (מתוך המבוא לתרגומו לבראשית). ואולם, לא זאת בלבד שלהירונימוס לא קמו תלמידים או אוהדים רבים; אלא שלא קמו לו מתחרים בספסלי הכנסייה, במשך למעלה מאלף שנה. הוא מעולם לא הצליח לקעקע את מעמדו של תרגום השבעים בנצרות. לא רק שתרגומיו המקראיים של הירונימוס לא הצליחו לעקור אותו, אלא שהם עצמם נעלמו ממדפי הכנסייה. אף על פי שהוא שנא יהודים ומתייהדים, הוא כאמור נחשד בהתייהדות. יתר על כן, הכנסייה המשיכה לפקפק באמינותה התאולוגית של הביבליה גם לאחר שהיא עצמה העניקה לה חותם של לגיטימיות וקבעה שהיא כשרה לשימוש מבחינה תאולוגית. בפירושו לספר ישעיה, פרק ו', פסוק י"ג הוא מציין שמספרם של היהודים מועט מאד, כשמטרתו היא להוכיח שדברי הנביאים על החורבן והסבל הצפוי ליהודים התקיימו במלואם. אולם מצד שני בפירושו לספר ישעיהו, פרק מ"ח, פסוק י"ט, הוא מצר על כך שהיהודים מתרבים "ממש כתולעים". בפירושו לספר ישעיה, פרק ס"ו, פסוק ה', הוא מתלונן על כך שהמוני היהודים בגליל מתרחקים מהנוצרים כאילו היו טמאים. מדבריו בפירושו לספר צפניה, מתברר כי האיסור על ישיבת יהודים בירושלים מימי אדריאנוס, היה קיים עוד בימיו ושליהודים הותר לבקר בה, תמורת תשלום, רק אחת לשנה, ביום החורבן בט באב. בתיאורו את הזקנים המבכים את חורבנם, הוא מציין כי אינם ראויים לרחמים וסיפוק ושמחה לאיד עולים מדבריו. ההגיוגרפיות של הירונימוס מספרות שהוא בילה שנים רבות במדבר הסורי, ואף אילף שם אריה לאחר שריפא את כפו. בהתאם לכך בציורי ימי הביניים הוא מתואר לעיתים קרובות במדבר או בפתח מערה, עם אריה. מסוף ימי הביניים נוסף לתיאור המדבר גם אופיו כמלומד, והוא מוצג בתפאורה המשלבת את שני ההיבטים - כמלומד בחדר העבודה שלו שבו הוא מוקף בספרים, או במדבר סלעי, או כשהוא קורא בספר בפתח מערה. האריה מוצג לעיתים בקנה מידה קטן יותר, ובכל סביבה. כמוטיב החכמה והלמדנות נוסף ינשוף. במאה ה-15 המאוחרת באיטליה הוא בדרך כלל נמצא במדבר, לובש בגדים מרופטים, ולעיתים קרובות עירום מעל המותניים. מבטו נעוץ בדרך כלל בצלב והוא עלול להכות את עצמו באגרופו או בסלע. הירונימוס מתואר לעיתים קרובות בקשר למוטיב הוניטאס, על חוסר המשמעות של החיים הארציים והטבע החולף של כל הטובין והעיסוקים הארציים. הוא מתואר עם גולגולת, נר ושעון חול המסמלים את סופיותם של החיים. יהושע שוורץ, "הירונימוס ויהדות ארץ יהודה", ציון מז, 1982, עמ' 186–191. הלל נוימן, היירונימוס והיהודים, תיזה לשם קבלת דוקטורט, האוניברסיטה העברית 1997 יעקב גרסון, הוולגאטה והפרשנות הנוצרית הקדומה לבראשית לאור הפרשנות היהודית הצרפתית של ימי הביניים: היבטים לשוניים ופולמוסיים בפרשנות רש"י, רשב"ם, רד"ק וחזקוני, עבודת דוקטור, אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן תשס"ט; יעקב גרסון, ביקורת תרגום הוולגטה בכתביהם הפולמוסיים של הקמחים מימי-הביניים: תובנות תרגום 'מודרניות', עבודת מוסמך, אוניברסיטת בר-אילן רמת גן תשס"ד Andrew Cain and Josef Lössl, Jerome of Stridon: His Life, Writings and Legacy (London and New York, 2009) J. N. D. Kelly, Jerome: His Life, Writings, and Controversies (Peabody, MA 1998) S. Rebenich, Jerome (London and New York, 2002) Megan Hale Williams. The Monk and the Book: Jerome and the Making of Christian Scholarship (Chicago and London, 2008) מדיה וקבצים בנושא הירונימוס בוויקישיתוף רשימת כתביו של הירונימוס על פי הסדר הכרונולוגי של עריכתם והפניות אל תרגומיהם לאנגלית: https://web.archive.org/web/20081228175424/http://www.fourthcentury.com/index.php/jerome-chart הוולגאטה יחד תרגומה לאנגלית: https: //vulgate.org כתביו של הירונימוס, כפי שהם מופיעים בכרכים 23–30 של הסדרה של Migne: Patrologia Latina Migne volume 23 part 1 (1883 edition) Migne volume 23 part 2 (1883 edition) Migne volume 24 (1845 edition) Migne volume 25 part 1 (1884 edition) Migne volume 25 part 2 (1884 edition) Migne volume 28 (1890 edition?) Migne volume 30 (1865 edition) הירונימוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) הירונימוס, באתר "Find a Grave" (באנגלית) סופרוניוס אוסביוס הירונימוס, דף שער בספרייה הלאומית D. Brown, Vir trilinguis: a study in the biblical exegesis of Saint Jerome, Kampen 1992, pp.133-56, 368-371 International Translation Day - 30 September, www.un.org A. Kamesar, Jerome, Greek Scholarship, and the Hebrew Bible: A Study of the Quaestiones Hebraicae in Genesim, Oxford 1993. ועידת קונסטנטינופול נתנה משנה תוקף להחלטות שהתקבלו בניקיאה כחמישים שנה קודם לכן. בניגוד להחלטות אלו, החלטותיה קיבלו את גיבויו של הקיסר תאודוסיוס, אשר העניק לנצרות הניקאנית מעמד של דת-מדינה, הכריז על שאר הכנסיות כמינות, החריב מקדשים ומקומות פולחן פאגאנים ורדף כל מי שאינו ניקאני. שמם של התרגומים הלטיניים למקרא שקדמו לאלו של הירונימוס הוא vetus latina. בניגוד לתרגומיו של הירונימוס, תרגומים החלו לעלות על הכתב בידי ראשוני הגולים מיהודה, ותחילה שיקפו את ההלכה היהודית. את מלאכתם המשיכו מתנצרים או נוצרים, אשר התבססו על תרגום השבעים. היות שרק בהדרגה ואף ברומא, הרומית לא הייתה שפת התרבות אלא היוונית -איכותם הספרותית הייתה ירודה. חשוב גם לזכור שהדוגמה הנוצרית התגבשה סופית (כמעט) רק בימיו של הירונימוס. בנוסף לבעיות של משלב שפה ועדכון התרגום על פי הדוגמה הנוצרית הנהוגה -הטרידה מאוד להנהגה הנוצרית עובדת היעדר אחידות הנוסח המקראי. מסיבות אלו, היה ערך רב במפעלו של הירונימוס בשלב זה. לא בכדי הירונימוס ביקר באלכסנדריה וקיסריה. בערים אלו אוריגנס יצק את יסודות התאולוגיה הנוצרית וכן ערך את ההקספלה ופירושיו האלגוריים -שכולם דומיננטיים מאוד ביצירתו של הירונימוס. הוולגאטה ותרגומה לאנגלית (Douay-Rheims Bible): https://vulgate.org הסיבות להיעלמותם של תרגומיו של הירונימוס היא שמעבר לחשד שכינן שהוא היה מתייהד, נפלו בהם טעויות בזמן העתקתם והם עברו עריכה ברוח התרגומים הלטיניים הקדומים או על פי דעת המעתיקים. החל מהמאה הי"ג, בפריס מתחילה התייצבות הדרגתית בנוסחה של הביבליה הלטינית. על ההיבטים התרגומיים ביצירתו של הירונימוס, נא ראו: B. Kedar-Kopfstein, The Vulgate as a Translation. Some Semantic and Syntactical Aspects of Jerome’s Version of the Hebrew Bible (PhD. Dissertation), Jerusalem Hebrew University, 1968; B. Kedar, 'The Latin Translations', in M. J. Mulder (ed.), MIKRA: Text, Translation, Reading and Interpretation of the Hebrew Bible in Ancient Judaism and Early Christianity, Philadelphia 1988; pp.298-338; M. A. Kraus, Jewish, Christian, and Classical Exegetical Traditions in Jerome’s Translation of the Book of Exodus - Translation Technique and the Vulgate, Leiden 2017. ----[1] 'They are interpreted before the coming of Christ and what they didn’t know, they translated in ambiguous sentences. We write after His Passion and Resurrection, not so much prophecy as history. For in the one are told what things were heard, in the other what were seen. What we understand better, we also translate better. […] I do not censure the Seventy, but I confidently prefer the Apostles to all of them. Christ speaks to me through their mouth […] the Latin copies are more correct than the Greek, and the Greek than the Hebrew! Truth is against these enviers (Jerome, Prologue to Genesis). Frederick Field, Origen Hexapla, Oxford : Clarendon Press, 1875 Nida, שהוא אחד מגדולי מתרגמי הביבליה של ימינו, כינה לתוצר של גישה תרגומית החותרת לתרגום משמעויות -ולא תיבות: 'שקילות דינמית' ('dynamic equivalence'). הוא עסק בעיקר בתרגום המקראי -ולמטרות מיסיונריות, הוא קרא לערוך אדפטציה של הטקסט המקראי לקהלי יעד הרחוקים ביותר מעולם המושגים המערבי או היהודי-נוצרי. בשד.Newmark, Peter. Approaches to Translation. A. Wheaton Co. Ltd. Press, 1984 על ההבטים הפרשניים ביצירתו של הירונימוס, נא ראו: C. T. R. Hayward, Saint Jerome's Hebrew Questions on Genesis, Oxford 1995, pp. 15-23; P. Jay, L'exégèse de saint Jérôme: d'après son 'Commentaire sur Isaïe', Paris 1985, pp.11-18, 111-123; Y.-M. Duval (ed.), Jerome: Commentaire sur Jonas, Paris 1985. אמנם אוריגנס נודע בעיקר בזכות פירושו אלגורי למקרא, אבל ההקספלה שאתה הוא ערך, מעידה על חשיבות המשמעות המילולית לגביו. לרשימת מכתביו של הירונימוס, נושאם, תאריך חיבורים ותעודתם: Letters of Jerome Dataset – corpus as structured data, with sender, receiver, and letter-type classification A. Cain, The Letters of Jerome: Asceticism, Biblical Exegesis, and the Construction of. Christian Authority in Late Antiquity; Oxford 2009; יצחק חן, ראשיתה של אירופה, האוניברסיטה הפתוחה, כרך א, יחידה 2, עמ' 210–211. על הירונימוס הפולמוסן נא ראו: R. González Salinero, Biblia y polémica antijudía en Jerónimo, Madrid 2003 Saint Jerome, Three biographies: Malchus, St. Hilarion and Paulus the First Hermit Authored by Saint Jerome, London, 2012. התבוננות בתולדות התרגום המקראי מעלה שלמעשה התרגום מקראי, בין הנוכרי ובין היהודי -מעולם לא התיימר לשקף את מלוא האמיתות העברית. משום כך, במשך מאות שנים היהדות למשל התבוננה בתרגום אונקלוס כבפירוש, עד שקם רש"י וערך פירוש ייעודי. עם זאת, אבל להבדיל מאונקלוס הרשה לעצמו לתקן במכחול דק את המקרא, הירונימוס לעיתים לא היסס להתרחק מאוד מהמקור. כמו כן, בניגוד אליו וכבני-דורו היהודיים הירונימוס לא ממש ידע את רזי השפה העברית המקראית. מיכאל איש-שלום, מסעי נוצרים לארץ־ישראל, עמ' 56–57. אין שוני רב בין הירונימוס לשאר אבות הכנסייה בעניין היחס ליהודים. דבריו מלאי השטנה כנגדם הם חלק מהשיח האנטישמי המתקיים בכנסייה מאז ומתמיד: הירונימוס שמח לאידם של היהודים, כשהוא ראה את ארץ ישראל בשיממונה. אבלם על חורבן הבית התפרש אצלו כעונש על מות ישו וכהתגשמות נבואות הזעם של נביאי ישראל. מיכאל איש-שלום, מסעי נוצרים לארץ־ישראל, עמ' 59.