פרובינציית הריין

פרובינציית הריין (בגרמנית: Rheinprovinz), המכונה גם פרוסיה הריינית (Rheinpreußen) או שם נרדף Rheinland (ריינלנד), הייתה המחוז המערבי ביותר של ממלכת פרוסיה והמדינה החופשית פרוסיה, בתוך הרייך הגרמני, מ-1822 עד 1946. היא הוקמה מאיחוד מחוזות הריין התחתון וייליך-קלווה-ברג. בירתה הייתה קובלנץ ובשנת 1939 היו בה 8 מיליון תושבים. פרובינציית הוהנצולרן הייתה קשורה צבאית לאוברפרזידנט (הנשיא העליון) של פרובינציית הריין. מחוז הריין תחום בצפון על ידי הולנד, ממזרח על ידי המחוזות הפרוסיים של וסטפאליה והסן-נסאו, והסן-דרמשטאדט, בדרום מזרח על ידי פפאלץ (Pfalz, מחוז של ממלכת בוואריה), בדרום ובדרום מערב על ידי לורן, ובמערב על ידי לוקסמבורג, בלגיה והולנד. המובלעת הקטנה של וצלר, שהייתה תקועה בין הסן-נסאו והסן-דרמשטאדט הייתה גם חלק ממחוז הריין. נסיכות בירקנפלד (Birkenfeld), לעומת זאת, הייתה מובלעת של הדוכסות הגדולה של אולדנבורג, מדינה נפרדת של הקיסרות הגרמנית. בשנת 1911, שטח המחוז היה 10,423 קילומטרים רבועים (4,024 מילים רבועים); אורכו הקיצוני, מצפון לדרום, היה כמעט 200 קילומטרים (120 מיל), והרוחב הגדול ביותר שלו היה קצת פחות מ־90 קילומטרים (56 מיל). זה כלל כ-200 קילומטרים (120 מיל) של מהלך הריין, שיצר את הגבול המזרחי של המחוז מבינגן (Bingen) לקובלנץ, ולאחר מכן הוא זורם בכיוון צפון-צפון-מערב בתוך המחוז, בערך בעקבות גבולו המזרחי. כיום היא חלק מנורדריין-וסטפאליה, ריינלנד-פפאלץ, זארלנד והסן. אוכלוסיית מחוז הריין בשנת 1905 הייתה 6,435,778, כולל 4,472,058 קתולים, 1,877,582 פרוטסטנטים ו-55,408 יהודים. הגדה השמאלית הייתה קתולית ברובה, ואילו בגדה הימנית כמחצית מהאוכלוסייה הייתה פרוטסטנטית. חלק הארי של האוכלוסייה היה גרמני מבחינה אתנית, אם כי כמה כפרים ועיירות בחלק הצפוני (מחוז יוליך-קליבס-ברג) היו מכוונים יותר לכיוון הולנד. בגבולות המערביים והדרומיים (במיוחד בחבל הסאר) התגוררו קהילות קטנות יותר דוברות צרפתית, בעוד שבאזור התעשייה של הרוהר שכנו מהגרים פולנים שהיגרו מהפרובינציות המזרחיות של האימפריה. מחוז הריין היה החלק הצפוף ביותר של פרוסיה, הממוצע הכללי עמד על 617 נפשות לקמ"ר. המחוז הכיל מספר רב יותר של ערים גדולות מכל מחוז אחר בפרוסיה. למעלה ממחצית האוכלוסייה נתמכה על ידי עיסוקים תעשייתיים ומסחריים, ובקושי רבע על ידי חקלאות. היה בה את אוניברסיטת בון, והחינוך היסודי היה מוצלח במיוחד. למטרות ניהול חולק המחוז לחמשת המחוזות (Regierungsbezirke) של קובלנץ, דיסלדורף, קלן, אאכן וטריר. קובלנץ הייתה הבירה הרשמית, אם כי קלן הייתה העיר הגדולה והחשובה ביותר. בהיותה פרובינציית גבול, ארץ הריין הייתה מאובטחת, והריין נשמר על ידי שלושת המבצרים החזקים של קלן עם דיוץ (Deutz), קובלנץ עם ארנברייטשטיין, ווזל (Wesel). המחוז שלח 35 חברים לרייכסטאג הגרמני ו-62 לבית הנבחרים הפרוסי. מכלל השטח של מחוז הריין כ-45% נכבשו על ידי אדמה חקלאית, 16% על ידי כרי דשא ומרעה, ו-31% על ידי יערות. ניתן היה לגדל מעט, מלבד שיבולת שועל ותפוחי אדמה, ברמות הגבוהות בדרום המחוז, אך עמקי הנהרות והשפלה הצפונית היו פוריים ביותר. חלקה הגדול של האדמה היה בידי בעלים קטנים, ונטען כי הדבר הביא לעיכוב מסוים בהתקדמות החקלאות המדעית. עם זאת, גידולי הדגנים הרגילים גודלו כולם בהצלחה, וטבק, כשות, פשתן, קנבס וסלק סוכר גודלו למטרות מסחריות. כמו כן הופקו כמויות גדולות של פירות. תרבות הגפנים תפסה שטח של כ־30,000 אקרים (120 קילומטרים רבועים), כמחציתו בעמק המוזל, שליש בעמק הריין עצמו, והיתר בעיקר בנהרות נאהה ואהר (Ahr). במחוזות ההרריים יותר ממחצית פני השטח היו תפוסים לעיתים על ידי יערות, ומטעים גדולים של אלון ניטעו על מנת להשתמש בקליפת העצים. עדרי בקר ניכרים גדלו על שטחי המרעה העשירים של הריין התחתון, אך מספר הכבשים במחוז היה קטן יחסית, ולא עלה בהרבה על זה של העזים. הגבעות המיוערות היו מלאות בצבאים, וזאב תועה מצא את דרכו מדי פעם מיערות הארדנים לאלה של ההונסרוק (Hunsrück). דיג הסלמון של הריין היה יצרני ופורה מאוד, ופורלים היו בשפע בנחלי ההרים. עושר המינרלים הגדול של מחוז הריין סיפק את תביעתו המשמעותית ביותר לתואר "התכשיט העשיר ביותר בכתר פרוסיה". מלבד חלקים ממרבצי הפחם של הסאר והרוהר, הוא הכיל גם מרבצי פחם חשובים ליד אאכן. עפרות ברזל נמצאו בשפע ליד קובלנץ, בבלייברג (Bleiberg) באייפל היה אספקה בלתי נדלית לכאורה של עופרת, ואבץ נמצא ליד קלן ואאכן. התוצרים המינרלים של המחוז כללו גם ליגניט, נחושת, מנגן, ויטריאול, סיד, גבס, אבנים וולקניות (המשמשות לאבני ריחיים) וצפחה. ללא ספק הפריט החשוב ביותר היה פחם. מבין המעיינות המינרלים הרבים, הידועים ביותר היו אלה של אאכן וקרויצנאך (Kreuznach). המשאבים המינרלים של מחוז הריין, יחד עם מצבו הנוח ומתקני המעבר שמאפשרים לו נתיב המים הגדול שלו, הפכו אותו למחוז הייצור החשוב ביותר בגרמניה. התעשייה התרכזה בעיקר סביב שני מרכזים ראשיים, אאכן ודיסלדורף (עם עמק הוופר), בעוד שבאופן טבעי היו מעט יצרנים במחוזות ההרריים של הדרום או באזורי הביצות של הצפון. מפעלי הברזל והפלדה הגדולים ביותר היו באסן, אוברהאוזן, דואיסבורג, דיסלדורף וקלן, בעוד שסכו"ם וכלי מתכת קטנים אחרים יוצרו בהרחבה בזולינגן, רמשייד ואאכן. הבד של אאכן והמשי של קרפלד היוו פריטי ייצוא חשובים. התעשיות העיקריות של אלברפלד - ברמן ועמק הוופר היו אריגת כותנה, הדפסת קליקו וייצור של צבע אדום טורקי וצבעים אחרים. פשתן יוצר ברובו במנשנגלדבאך, עור במלמדי (Malmedy), זכוכית במחוז סאר, וסוכר סלק ליד קלן. אף על פי שארץ הריין הייתה פר אקסלנס מדינת הגפן, בירה הופקה בכמויות, גם מזקקות היו רבות, וכמויות גדולות של יין מוזל מבעבע הופקו בקובלנץ, בעיקר לייצוא לבריטניה. המסחר נעזר רבות על ידי הנהרות הניתנים לשיט, רשת נרחבת מאוד של מסילות ברזל, והכבישים המצוינים שנבנו בתקופת המשטר הצרפתי. היבוא היה מורכב בעיקר מחומרי גלם לעבודה במפעלי המחוז, בעוד שהיצוא העיקרי היה פחם, פירות, יין, צבעים, בדים, משי ומוצרים מיוצרים אחרים בתיאורים שונים. בקונגרס וינה בשנת 1815, השיגה פרוסיה את השליטה בדוכסויות קלווה, ברג, גלדרלנד וייליך, הנסיכויות הכנסייתיות של טריר וקלן, הערים החופשיות אאכן וקלן, וכמעט מאה אדונות ומנזרים קטנים. כולם אוחדו למחוז הריין הפרוסי החדש. בשנת 1822 הקימה פרוסיה את מחוז הריין על ידי איחוד מחוזות הריין התחתון וייליך-קלווה-ברג. בירתה הייתה קובלנץ; היו בה 8.0 מיליון תושבים עד 1939. בשנת 1946, מחוז הריין חולק בין המדינות החדשות שנוסדו נורדריין-וסטפאליה וריילנד-פפאלץ. לאחר שביתת הנשק של 1918, כוחות בעלות הברית כבשו את ארץ הריין עד לנהר עם כמה ראשי גשר קטנים בגדה המזרחית במקומות כמו קלן. על פי תנאי חוזה ורסאי משנת 1919 נמשך הכיבוש והנציבות העליונה של בעלות הברית בריין הוקמה כדי לפקח על העניינים. האמנה קבעה שלושה אזורי כיבוש, שהיו אמורים להתפנות על ידי חיילי בעלות הברית חמש, עשר ולבסוף 15 שנים לאחר האשרור הרשמי של האמנה, שהתרחש ב-1920, לפיכך נועד הכיבוש להימשך עד 1935. בתחילה, הוקמו 5 אזורי כיבוש של חבל הריין, אך הכוחות האמריקאים מסרו את אזורם ב-1923, מאחר שלא אשררו את חוזה ורסאי, לידי הצרפתים. ההסכם גם הפריד בין הסאר למחוז ונוהל על ידי חבר הלאומים עד למשאל העם ב-1935, אז הוחזר האזור לגרמניה. למעשה, חיילי בעלות הברית האחרונים עזבו את גרמניה חמש שנים מוקדם יותר, ב-1930, בתגובת רצון טוב למדיניות הפיוס של רפובליקת ויימאר בעידן גוסטב שטרזמן והסכם לוקרנו. חלקים מאזור הריין, שהיו שייכים בעבר לדוכסות לימבורג של הולנד ההבסבורגית, סופחו לבלגיה על פי חוזה ורסאי. הקנטונים אויפן, מלמדי (Malmedy) וסן וית (St. Vith) אף על פי שהיו גרמנים בתרבות ובשפה (למעט מלמדי), הפכו לקנטונים המזרחיים של בלגיה. אף על פי שנערך משאל עם בתחילת 1920, הוא לא נערך כהצבעה חשאית אלא חייבה רק את המתנגדים לסיפוח הבלגי לרשום את מחאתם הרשמית. רק מעטים עשו זאת בגלל האיום בהחרמת כרטיסי הקצבה. גרמנית היא כעת השפה הרשמית השלישית של בלגיה, יחד עם צרפתית והולנדית. לאחר הרחבת אזור הכיבוש הצרפתי על ידי הנסיגה האמריקנית מהכיבוש (1919–1930), עודדו הצרפתים את הקמתה של רפובליקה ריינית עצמאית על ידי התבססות על טינה אנטי-פרוסית מסורתית בהיסטוריה של פפאלץ. בסופו של דבר, הבדלנים לא הצליחו להשיג שום תמיכה מכרעת בקרב האוכלוסייה, שכן הם נתפסו כבובות של הצרפתים. הסכם ורסאי גם קבע את פירוז האזור כולו כדי לספק חיץ בין גרמניה מצד אחד לבין צרפת, בלגיה ולוקסמבורג (ובמידה פחותה, הולנד) מהצד השני, מה שאומר שכוחות גרמנים לא יכלו להיכנס לאזור גם לאחר שכוחות בעלות הברית נסוגו. יתר על כן, בצורה בלתי נסבלת למדי מנקודת המבט הגרמנית, האמנה העניקה את הזכות לבעלות הברית לכבוש מחדש את ארץ הריין לפי רצונן אם בעלות הברית ימצאו באופן חד צדדי את הצד הגרמני אחראי לכל הפרה של האמנה. בשנת 1932 וצלר (מחוז וצלר (גר')), לשעבר מובלעת של מחוז הריין הממוקמת בין הסן-נסאו להמדינה העממית הסן, הועברה להסן-נסאו. בבחירות הפדרליות הגרמניות החופשיות האחרונות במרץ 1933, שניים מארבעת המחוזות הפרלמנטריים של מחוז הריין (קלן-אאכן וקובלנץ-טריר) היו המחוזות היחידים בגרמניה שבהם המפלגה הנאצית לא זכתה בריבוי הקולות. תוך הפרה של הסכם ורסאי ורוח הסכם לוקרנו, גרמניה הנאצית פרסה את צבאה מחדש באזור הריין בשבת, 7 במרץ 1936. הכיבוש נעשה עם מעט מאוד כוח צבאי, הכוחות נכנסו על טרקטורים ולא נעשה כל מאמץ לעצור אותו במהלך הפיוס המערבי של היטלר. אף על פי שלצרפתים היה כוח מוחץ בקרבת מקום. צרפת לא פעלה בגלל חוסר היציבות הפוליטית שלה, ומכיוון שהמיליטריזציה התרחשה במהלך סוף שבוע, ממשלת בריטניה לא יכלה לברר או לדון בפעולות שיש לנקוט עד יום שני הבא. כתוצאה מכך, הממשלות נטו לראות במיליטריזציה מחדש עובדה מוגמרת. אדולף היטלר לקח סיכון כששלח את חייליו לאזור הריין. הוא אמר להם "להסתובב לאחור ולא להתנגד" אם יעצרו אותם חיילי הצבא הצרפתי. הצרפתים, לעומת זאת, לא ניסו לעצור אותם כי הם עמדו לקיים בחירות לחקיקה, הנשיא אלבר לברן לא רצה לפתוח במלחמה לא פופולרית נגד גרמניה והמודיעין הצרפתי העריך מאוד את מספר החיילים הגרמנים. ממשלת בריטניה לא התנגדה באופן עקרוני למיליטריזציה מחדש, ולורד לותיאן קבע כי "הגרמנים בסופו של דבר רק נכנסים לחצר האחורית שלהם". עם זאת, ממשלת בריטניה דחתה את אופן ביצוע המעשה הנאצי, שעליו היו מוכנים להודות במשא ומתן עם גרמניה. וינסטון צ'רצ'יל תמך בפעולה צבאית בשיתוף פעולה של הבריטים והצרפתים אך לא דרש מלחמה בנושא. המיליטריזציה מחדש של חבל הריין נתמכה על ידי רוב האוכלוסייה המקומית בגלל תחיית הלאומיות הגרמנית והמרירות שנוצרה על כיבוש מדינת הריין של בעלות הברית עד 1930 וסארלנד עד 1935. תופעת לוואי של הכיבושים הצרפתיים הייתה צאצאים של חיילים צרפתים ונשים גרמניות. הילדים הללו, שנתפסו כזיהום הצרפתי המתמשך של התרבות הגרמנית, נמנעו מהחברה הגרמנית הרחבה יותר ונודעו בתור "הממזרים של ריינלנד". ילדים של חיילים קולוניאליים צרפתים או אמריקאים ממוצא אפריקאי זכו לבוז במיוחד והפכו למטרות של תוכניות עיקור נאציות בשנות ה-30. המשורר האמריקני צ'ארלס בוקובסקי נולד ב-1920 באנדרנאך כבן לאם גרמנייה וחייל אמריקאי, ששירתו בכוחות הכיבוש. שני מסעות צבאיים שונים התרחשו בחבל הריין. המבצע הראשון של המערכה היה מבצע מרקט גארדן של בעלות הברית שביקש לאפשר לארמייה הבריטית השנייה להתקדם על פני הצלע הצפונית של קו זיגפריד ולהיכנס לאזור התעשייה של הרוהר. לאחר כישלון הפעולה במשך חמישה חודשים, מספטמבר 1944 ועד פברואר 1945, נלחמה הארמייה האמריקנית הראשונה בקרב יקר כדי לכבוש את יער הירטגן. השטח המיוער והגדוש בכבדות שלל את יתרונות הנשק המשולבים של בעלות הברית (תמיכה אווירית קרובה, שריון, ארטילריה) והעניק עדיפות למגינים הגרמנים. צבא ארצות הברית איבד בקרב 24,000 חיילים. ההכרח הצבאי של הקרבתם נדון על ידי היסטוריונים צבאיים. בתחילת 1945, לאחר קיפאון חורפי ארוך, התחדשו הפעולות הצבאיות של רוב כוחות בעלות הברית בצפון מערב אירופה במטרה להגיע לנהר הריין. מתפקידי החורף שלהם בהולנד, הארמייה הקנדית הראשונה בפיקודו של הגנרל הארי קריראר, מתוגברת על ידי גורמים מהארמייה השנייה הבריטית בפיקודו של גנרל מיילס דמפסי, התקדמה דרך ארץ הריין החל מהשבוע הראשון של פברואר 1945. מבצע ממשי נמשך מספר שבועות, כשהתוצאה הסופית הייתה פינוי כל הכוחות הגרמניים מהצד המערבי של נהר הריין. המבצע התומך של הארמייה האמריקנית הראשונה, מבצע רימון, תוכנן לחפוף מנהר רור, בדרום. עם זאת, המבצע התעכב במשך שבועיים בגלל ההצפה הגרמנית של עמק רור. ב-7 במרץ 1945, פלוגת חיל רגלים משוריין של דיוויזיית השריון האמריקנית ה-9 כבשה את הגשר האחרון ללא פגע מעל הריין ברמאגן. הארמייה השלישית של גנרל ג'ורג' פטון חצתה גם את הנהר יום לפני מעבר הריין המיוחל על ידי קבוצת הארמיות ה-21 (הארמייה הקנדית הראשונה והארמייה הבריטית השנייה) תחת פילדמרשל מונטגומרי בשבוע השלישי של מרץ 1945. מבצע נבחרת היה מבצע מוטס מאסיבי שנערך בשילוב עם מבצע ביזה, המעברים האמפיביים. בתחילת אפריל, הריין נחצה על ידי כל צבאות בעלות הברית שפעלו ממערב לנהר, והקרבות על חבל הריין הסתיימו. בהיסטוריה הרשמית של הצבאות הבריטיים והקנדיים, המונח ריינלנד מתייחס רק ללחימה ממערב לנהר בפברואר ומרץ 1945, ואילו פעולות שלאחר מכן על הנהר וממזרח לו כונו "מעבר הריין". לאחר הכניעה ללא תנאי של גרמניה ב-1945, אזור הריין פוצל בין אזור הכיבוש הצרפתי והבריטי. חבל הריין ושאר המחוזות הפרוסיים בוטלו ב-1946 וביטול פרוסיה ב-1947 סיים רשמית את קיומה של פרוסיה כמדינה. השטח של המחוז לשעבר שולב בשלוש מדינות שונות של הרפובליקה הפדרלית החדשה של גרמניה. החלק הצפוני של המחוז, בניהול בריטי, אוחד עם פרובינציית וסטפאליה לשעבר ויצר את נורדריין-וסטפאליה. רוב החלק הדרומי, שהיה תחת הממשל הצרפתי, אוחד עם הפפאלץ (שבעבר הייתה מובלעת של בוואריה) ושטחים שונים אחרים כדי ליצור את ריינלנד-פפאלץ. הצרפתים ארגנו את חבל הסאר כמדינת חסות נפרדת ב-16 בפברואר 1946 ובסופו של דבר היא הצטרפה לרפובליקה הפדרלית כמדינה נפרדת ב-1957. בתוך נורדריין-וסטפאליה, מחוז ריינלנד (גר') (LVR), שהוקמה ב-1953 כמועצה אזורית, עדיין מחזיקה בכוח מינהלי ניכר וניתן לראות בה כיורש ישיר של מינהלת מחוז הריין. אין יורש מקביל בריינלנד-פפאלץ או בחבל הסאר. מדיה וקבצים בנושא פרובינציית הריין בוויקישיתוף Chisholm 1911, p. 242. Chisholm 1911, p. 243. Chisholm 1911, p. 242–243. "The Congress of Vienna | Boundless World History". courses.lumenlearning.com. נבדק ב-2020-04-12. Shirer, William L. (1959). The Rise and Fall of the Third Reich (Paperback ed.). New York: Simon & Schuster. p. 293.