laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
וילסון אדוארדו

וילסון ברונו נבאל דה קוסטה אדוארדו (בפורטוגזית: Wilson Bruno Naval da Costa Eduardo; נולד ב-8 ביולי 1990) הוא כדורגלן אנגולי המשחק בעמדת החלוץ באלברקה. אחיו, הוא הכדורגלן ז'ואאו מריו. אדוארדו התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של וילאר, ממנה עבר לפורטו ובגיל 14 הצטרף למחלקת הנוער של ספורטינג ליסבון. בקיץ 2010 הושאל לריאל מהליגה השלישית ובמהלך העונה הושאל לפורטימוננסה מהליגה השנייה, בה היה שותף לחזרה של המועדון לליגת העל הפורטוגלית אחרי היעדרות של 20 שנה. בעונת 2010/2011 הושאל לביירה-מאר. ב-29 באוגוסט 2010 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה הפורטוגלית בניצחון 1–2 נגד אקדמיקה. בשנתיים שלאחר מכן הושאל לאולהאננסה ואקדמיקה בהתאמה. במדי האחרונה רשם שני בישולים בניצחון 0–2 נגד אתלטיקו מדריד במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית. ב-18 באוגוסט 2013, אדוארדו ערך את הופעת הבכורה שלו בספורטינג ליסבון בניצחון 1–5 נגד ארוקה. ב-20 ביולי 2014 עזב את פורטוגל וחתם בדינמו זאגרב מליגת העל הקרואטית. ב-13 בספטמבר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון בניצחון 0–2 נגד איסטרה 1961. ב-30 בינואר 2015 הושאל לדן האג מליגת העל ההולנדית. ב-31 באוגוסט 2015 שוחרר מספורטינג וחתם בבראגה. שבועיים וחצי לאחר מכן, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–1 נגד סלובן ליברץ. ב-6 באוקטובר 2018 הורחק בסיום משחק הליגה נגד ריו אבה. ב-16 ביולי 2020, אדוארדו חתם באל-עין מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות. ב-16 באוגוסט 2021 הצטרף לאלניהספור מליגת העל הטורקית. בצעירותו, אדוארדו שיחק בכל הנבחרות הצעירות של פורטוגל. בשנת 2013 זומן לסגל נבחרת אנגולה, אך דחה את ההצעה. בשנת 2019 החליט לייצג את אנגולה וב-22 במרץ ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–1 נגד בוטסואנה בו גם הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת. אדוארדו השתתף עם הנבחרת לקראת גביע אפריקה לאומות 2019. דינמו זאגרב ליגת העל הקרואטית: 2014/2015 הגביע הקרואטי: 2014/2015 ספורטינג בראגה הגביע הפורטוגלי: 2015/2016 גביע הליגה הפורטוגלי: 2019/2020 מדיה וקבצים בנושא וילסון אדוארדו בוויקישיתוף וילסון אדוארדו, באתר Transfermarkt וילסון אדוארדו, באתר Soccerway וילסון אדוארדו, באתר National Football Teams וילסון אדוארדו, באתר FootballDatabase.eu
בית הרפואות והדואר

בית הרפואות והדואר הוקם בראשון לציון בשנת 1883 שימש כבית מרקחת, בית הרוקח והמרפאה הראשונה. בשנת 1979 הוסב המבנה לארכיון של מוזיאון ראשון לציון. המבנה הוא חד קומתי עם גג רעפים אשר חלקו הראשון הוקם בשנת תרמ"ד, 1883 מכספי הברון רוטשילד. הבית שימש תחילה כבית מרקחת, בית הרוקח והמרפאה הראשונה. בראשית המאה ה-20, את מקומה של המרפאה תפס סניף הדואר של המושבה. בחלקו הימני של המבנה היה בית הרפואות בו טופלו אנשי המושבה החולים, על ידי הרוקח הראשון, צבי פוסיצ'לסקי, איכר, חובש ורופא, אחד ממיסדי המושבה שעלה לארץ בשנת 1882 והתגורר שם עד שהתפטר מתפקידו בשנת 1889. בקומת המרתף אוכסנו התרופות, שהגיעו בעיקר מפאריס. בצד המזרחי של הבניין היה סניף הדואר של המושבה – הפוסטה, החל מסוף שנות השמונים של המאה ה-19. בקיר החיצוני, הצפוני, של המבנה נמצאת תיבת מכתבים ישנה, אדומה, מתקופת המנדט הבריטי. בתקופה מאוחרת יותר היו במקום שירותים ציבוריים שונים. הפוסטה היה צריף מרובע ששטחו קטן ושימש מרכז ציבורי לחלוקת מכתבים. בצריף הפוסטה ישב שמואל סגל שקיבל את המינוי הבלעדי מועד המושבה. הוא חילק מכתבים לבאים לבקשם. כיום בבית הרפואות מוצגת תערוכת “בעבודה ובמלאכה” כחלק ממוזיאון ראשון-לציון שבה מוצג רחוב בעלי מלאכה ובו סדנאותיהם, כלי עבודתם ודמויות מהווי המושבה. מדיה וקבצים בנושא בית הרפואות והדואר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בית הרפואות והדואר בית הרפואות והדואר, באתר www.rlzm.co.il תיק ארכיוני 48 מוזיאון ראשון לציון - בית הרפואות הדואר הישן "הפוסטה" צבי פוסיצלסקי, באתר gen.rlzm.co.il
משה גבין

משה גבין (1906 – 22 בספטמבר 2005) היה ראש עיריית ראשון לציון בין השנים 1952–1955, ומנהל בית הפועל החקלאי במכון הוולקני שבבית דגן. גבין נולד באוקראינה בכפר פיטצ'נקה שליד אודסה, בבית דתי ציוני, ללובר ואטיה גבין. בצעירותו היה פעיל ב-"החלוץ" לאחר מכן, נשלח מטעם התנועה לקבוצת ההכשרה "על המשמר", ומאוחר יותר לקבוצת ההכשרה "תל - חי". בשנת 1926 נאסר גבין עם עוד שלושה חברים עקב פעילותו הציונית והוגלה לסיביר לתקופה של 5 שנים. בשנת 1929 החליטו להחליף את השהות בסיביר בגירוש לארץ ישראל. גבין עלה לארץ ישראל ב-1929, והצטרף לקבוצת "משמרות" שליד פרדס חנה, יחד עם מגורשים נוספים מרוסיה. בשנת 1931, עזב את הקבוצה ועבר להתגורר בראשון לציון. במשך 3 שנים עבד גבין כפרדסן, לאחר מכן עבד כטייח בהתנדבות והיה חבר באגודת פועלי הבניין עד שנת 1936. גבין היה חבר ב-"ההגנה" ובוועדת הביטחון של המושבה. בתקופת מאורעות תרצ"ו, 1936, טיפל בהבאת 200 משפחות מפליטי יפו שהובאו אל חולות ראשון לציון שם התגוררו באוהלים ולאחר מכן הועברו לשכונת עזרה וביצרון (רמת אליהו). בראשית שנות ה-1940 נבחר גבין לתפקיד מזכיר מועצת הפועלים בראשון לציון וכיהן בתפקידו זה כעשר שנים עד לבחירתו לראשות עיריית ראשון לציון. עלייתו לראשות העיר הייתה הפעם הראשונה מאז הקמתה של ראשון לציון בה הועבר השלטון המוניציפלי במושבה לידי מפלגת ציבור הפועלים ההסתדרותי. גבין כיהן כראש עיריית ראשון לציון בין השנים 1952–1955. בתקופה בה כיהן גדלה אוכלוסיית העיר פי שלושה, בעקבות גלי העלייה הגדולים. בהמשך, נתמנה למנהל בית הפועל החקלאי במכון הוולקני שבבית דגן. מאז הקמת עמותת ידידי המוזיאון העירוני, כיהן כחבר בהנהלת העמותה. בשנת 1998 זכה גבין בתואר "יקיר ההסתדרות ראשון לציון". היה נשוי למרים גבין, ואב לשניים. גבין נפטר ב-22 בספטמבר 2005 ונקבר בראשון לציון. החלוץ, באתר lib.cet.ac.il Списки жертв — Габин Моисей Либерович, base.memo.ru משה גבין, באתר gen.rlzm.co.il עיריית ראשון לציון, משה גבין, באתר משה גבין - עיריית ראשון לציון
דוד סגל (ראשון לציון)

דוד סגל (1836 - 15 באוקטובר 1920) היה איש העלייה הראשונה, ממקימי ראשון לציון, כורם, חבר ועד המושבה ראשון לציון וראש וועד המושבה (1903). ראש הוועד וחבר בהנהגה של אגודת הכורמים. דוד סגל נולד למשה ופייגה סגל ב-1836 בגליציה, גזימאלאף, שהייתה בזמנו חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית. סגל גדל והתחנך בחינוך דתי וכללי בעיירה הוסיאטין. סגל עסק במשא ומתן וחי מהכנסות מנדל"ן שהורישו לו. הוא התעניין בפעילות פוליטית ומונה על ידי הממשל לרשום לידות ופטירות ועריכת סטטיסטיקה. בשנת 1885 נפטרה אשתו מאטיל. סגל החליט לעלות לארץ עם ילדיו בשנת 1885. הוא קנה 200 דונם לו ולאחיו זאב שעלה מאוחר יותר להתיישב במושבה ראשון לציון. בבעלותו היו כרמים, והוא עבד ככורם ופעיל ציבורי. כחלק מפעילותו הציבורית, היה חבר בוועד של המושבה. בשנת 1903 כיהן כראש הוועד, אך התפטר לאחר חצי שנה. בשנת 1906 נבחר ביחד עם מנשה מאירוביץ', אריה ליב גיסין ודוד יודלוביץ כחבר למועצה הראשונה של אגודת הכורמים. סגל מונה על ידי הממשל בגליציה, לרושם לידות ופטירות ועריכת סטטיסטיקה. לאחר עלייתו לארץ, עבד ככורם ואיכר והיה חבר בוועד המושבה. בנוסף כיהן כראש המושבה למשך חצי שנה בשנת 1903. בנוסף היה חבר בהנהגת אגודת הכורמים המאוגדים. סגל התחתן עם מאטיל לבית וגשל ונולדו להם ארבעה ילדים: עמנואל ישראל זליג ופייגה. מאטיל נפטרה ב-1885 בגליציה לפני העלייה ארצה. סגל נפטר ב-1920 ונקבר בבית עלמין גני אסתר שבראשון לציון. דוד סגל, באתר "משפחות ראשון לציון" דוד סגל, באתר עיריית ראשון לציון דוד יודילוביץ, ראשון לציון: התרמ"ב-1882 – התש"א-1941, ראשון לציון: דפוס מרכז: כרמל מזרחי, תש"א 1941. דוד סגל, באתר עריית ראשון לציון דוד תדהר (עורך), "דוד סגל", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ב (1947), עמ' 825
מיכאל לוין

מיכאל לוין (1894–1965) היה ראש המועצה המקומית ראשון לציון בין השנים 1936–1938, חבר הנהלת התאחדות האיכרים, ממייסדי אוצר האיכרים וחבר ההנהלה, וממייסדי חברת האיכרים וחבר מועצתה. מיכאל לוין נולד בשנת 1894 בראשון לציון. הוא למד בבית הספר חביב ובגימנסיה הרצליה בתל אביב. לוין עסק בחקלאות כבר מנעוריו, ובין היתר בעיבוד והשקיה. עקב הצלחתו של לוין בשיקום של פרדס כושל, התמנה על ידי אגודת נטעים כנציג מטעמה שינהל את רכושם הרב בחדרה. בהמשך חזר לוין לראשון לציון אל המשק המשותף של אחיו: "הבנים לוין". לוין היה מראשוני המתנדבים לגדוד העברי בשנת 1918. עם שחרורו, הוא נמנה עם ראשוני ארגון ההגנה. בשנים 1929–1939 עמד בראש ההגנה במושבה. בשנת 1924 נשא לאישה את חנה לוין, שנה לאחר שעלתה מרוסיה. החל משנת 1929 ובמשך שנים לסירוגין מיכאל לוין היה חבר בוועד החקלאי, ולתקופה של שנתיים הוא כיהן כראש המועצה החקלאית (1933–1935). בנוסף היה חבר הנהלת התאחדות האיכרים, ממייסדי אוצר האיכרים וחבר הנהלה, וממייסדי חברת האיכרים וחבר מועצתה. החל מסוף שנות העשרים של המאה ה-20, ייצג יחד עם אביו, אשר לוין, את פרדסני המושבה באגודת "פרדס", שבה כיהן כחבר המועצה, חבר ויו"ר ועד הביקורת, חבר הוועד הפועל, יו"ר מועצת האגודה והוועד הפועל שלה. מספר פעמים נבחר לוין כחבר ועד המושבה והמועצה המקומית בראשון לציון ב-1936 היה לראש המועצה. מיכאל לוין כיהן כראש המועצה בשנים 1936–1939. כראש המועצה, עסק בין היתר בטיפול במשפטי החולות שהתנהלו בין הערבים לבין ממשלת המנדט, הרחבת נכסי המועצה ומוסדותיה, ריבוי בנטיעות של עצים ועוד. לוין נפטר בשנת 1965 ונקבר בבית הקברות הישן בראשון לציון. רחוב בראשון לציון קרוי על שם אשתו ועל שמו. לוין היה בעלה של חנה לוין, אשר הייתה אף היא ראש עיריית ראשון לציון, האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד זה. הם היו חשוכי ילדים, ולאחר פטירתו של מיכאל קיימה חנה לוין עד שנותיה האחרונות מפגשי זיכרון. מיכאל לוין, באתר gen.rlzm.co.il מיכאל לוין, באתר עיריית ראשון ציון דוד יודילוביץ, ראשון לציון: התרמ"ב-1882 – התש"א-1941, עמ' 338 מפות של רחובות בראשון לציון - מפות בזק B144, באתר B144 דוד יודילוביץ, ראשון לציון: התרמ"ב-1882 – התש"א-1941, עמ' 427
בית זרובבל

בית זרובבל הידוע גם בתור המדרשה לחקר חיבת ציון הוא מבנה בראשון לציון אשר שימש את זרובבל חביב כביתו הפרטי. כיום משמש כאכסניה בה מועברות פעילויות חינוכיות בנושא ציונות וארץ ישראל. זרובבל חביב היה אחד מראשי המועצה המקומית בראשון לציון אשר כיהן בין השנים 1939-1946. במשך חייו עסק בפעילות ציבורית והתמסר לחקר תולדות ראשון לציון. לפני מותו, חביב הקדיש את ביתו, אשר נבנה בשנת 1927, ובו הוא התגורר במקור יחד עם אשתו שלומית, להקמת המדרשה לחקר חיבת ציון. ביתו זה שימש, מיום הפיכתו לבית ציבורי, אכסניה לחוג התנ"ך, שאותו הקים חביב שנים רבות קודם לכן ואשר אותו טיפח ודאג לשמר עד יומו האחרון. חביב סיפר בישיבת הוועד המנהל של הבית, שהתקיימה ב-8 באוקטובר 1986: כאשר החלטתי להקדיש את ביתי למדרשה הייתה לי מחשבה פשוטה מאוד שהבית ישמש מבצר להיסטוריה של הציונות בראשיתה, לחיבת ציון ולשפה העברית. — זרובבל חביב לצד הבית ישנו אודיטוריום ובו כ-130 מקומות ישיבה. הבית והאודיטוריום משמשים כיום אכסניה למגוון פעילויות תרבות וחינוך הקשורות לציונות וארץ ישראל. קורות ראשון לציון: מיום ייסודה עד פרוץ מלחמת ששת הימים, חלק ראשון מאת דוב חביב-לובמן, חלק שני מאת בנו - זרובבל חביב, ראשון לציון: הוצאת המחבר, תשל"א 1971. מדיה וקבצים בנושא בית זרובבל בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בית זרובבל בית זרובבל, ברשת החברתית פייסבוק המדרשה לחקר חיבת ציון – בית זרובבל ושולמית חביב, באתר www.rlzm.co.il אודות המדרשה, באתר www.hironit.co.il המדרשה לחקר חיבת ציון - בית זרובבל, באתר עיריית ראשון לציון זרובבל חביב, באתר gen.rlzm.co.il
משה וקסלר

משה וקסלר (לעיתים: וכסלר, 1848 – 26 במאי 1911) היה ראש הוועד השמיני בראשון לציון בשנים 1903–1904, מראשוני תנועת חיבת ציון וממייסדי ראשון לציון. וקסלר נולד ביאשי, מולדובה למשפחת רבנים חסידים והתחנך כחסיד. וקסלר התמחה בתחום הנומיסמטיקה למטבעות עבריים, יווניים ורומאים ועסק כחלפן מטבעות הוא נהג לרכוש מטבעות עתיקים מהערבים שחיו בפלשתינה, בה ביקר פעמים אחדות. בשובו לאירופה מכר את המטבעות למוזיאונים בבריטניה ובצרפת. וקסלר היה מראשוני תנועת "חיבת ציון". עם התעוררות התנועה, בשנת 1882, עלה ארצה עם רעייתו ליפשה, שלושת בניהם ושתי בנותיהם. הם התיישבו במושבה ראשון לציון, שם נטע וקסלר כרם. בבואו למושבה נרתם לעזור בחפירת הבאר והמקווה שנבנה לידה. וקסלר עסק גם כפעיל ציבורי, הוא חתום על ספר התקנות השני (1897), משגיח על בית המרחץ והמקווה, חבר בוועד המושבה. נבחר גם לכהן כראש הוועד בשנים 1903 - 1904, שמנה את סגנו אריאל ליב גיסין ואת חברי הוועד: ברלניצקי נתן, בירגר גרשון, גינזבורג נח, הלל נפתלי אברהם, יודילוביץ' דוד, קנר יעקב, פוחצבסקי מיכל, צלליכין יהודה ורוזן שרגא פיבל. למשה וקסלר ואשתו נולדו חמישה ילדים: בת שבע (וקסלר) סגל, חנוך הינייך וקסלר, מרדכי וקסלר, אהרון וקסלר ורבקה (וקסלר) סגל. אשתו, ליפשה, נפטרה מכוויות שנגרמו עקב נפילה למים הרותחים במקווה, בת 36 במותה. קברה היה לקבר הראשון שנכרה בבית העלמין בראשון לציון, ולזכרה נקראת הנכדה "ליפשה". לאחר מותה של אשתו, וקסלר התחתן בשנית עם חנה פיגה וקסלר. במרכז ראשון לציון, בסמוך לבניין העירייה ולגן העיר, קרוי רחוב על שמו. דוד יודילוביץ, ראשון-לציון התרמ"ב התש"א, כרמל מזרחי, 2006, עמ' 419 ליפשה סגל-ז'מסון, ילדות בראשון לציון דוד יודילוביץ, ראשון-לציון התרמ"ב-התש"א, כרמל מזרחי, 2006, עמ' 434 אלבום המשפחות - משה וקסלר (וכסלר), באתר אלבום המשפחות
הדיוויזיה ה-344 (ורמאכט)

הדיוויזיה ה-344 (בגרמנית: 344. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הוורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה ה-344 הוקמה ב-25 בספטמבר 1942 בצרפת ואנשיה גויסו מהמחוז הצבאי ה-5. לאחר הכשרתה, היא נשלחה בנובמבר 1942 לגזרת בורדו שם הייתה כפופה לקורפוס ה-80 במסגרת הארמייה הראשונה בקבוצת ארמיות D. אחד הרגימנטים שלה היה הרגימנט ההודי ה-950. באוגוסט 1944 נשלחה הדיוויזיה לנורמנדי, ללא הרגימנט ה-950, שם ספגה אבדות כבדות ופורקה. בספטמבר 1944 הוקמה הדיוויזיה מחדש והיא נלחמה בתחילה ביער הירטגן. באביב 1945 הדיוויזיה נשלחה לחזית המזרחית. חלקים מהדיוויזיה הגנו על האודר בין קראפיץ לקוסל במהלך מתקפת שלזיה העילית. לאחר שהחזית האוקראינית הראשונה פרצה מדרום לקוטבוס באמצע אפריל, דרש היטלר מקבוצת יולאס שדיוויזיית הרגלים ה-344 ליד דרבקאו, שרידי חטיבת משמר הפיהרר (מיור אוטו רמר) ושרידי דיוויזיית הפאנצר אס אס ה-10 ליד ספרמברג, יתקפו צפונה לעבר אגף החזית האוקראינית הראשונה המתקדמת. המתקפה הסתיימה בכישלון, וכל היחידות הגרמניות כותרו על ידי חיילים סובייטים בכיס קאושה ונפלו בשבי. פליקס שוואלבה (27 בספטמבר 1942 - 30 בספטמבר 1944) אריך ולתר (30 בספטמבר 1944) רודולף גולטש (30 בספטמבר 1944 - 16 באוקטובר 1944) אויגן קניג (5 בנובמבר 1944 - 16 בדצמבר 1944) גאורג קוסמאלה (16 בדצמבר 1944 - 28 בפברואר 1945) רולף שרנברג (28 בפברואר 1945 - 15 במרץ 1945) ארווין יולאסה (15 במרץ 1945 - 8 במאי 1945) הדיוויזיה ה-344 באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית)
איסור לטמא לאכול קדשים

האיסור לטמא לאכול קדשים הוא מצוות לא תעשה מתוך תרי"ג מצוות, לפיה אסור לאדם טמא לאכול דבר קדוש כמו קרבן. בתורה נזכר בפרשת צו שעונשו של טמא שאוכל קודש במזיד, הוא חיוב כרת: ”וְהַנֶּפֶשׁ אֲשֶׁר תֹּאכַל בָּשָׂר מִזֶּבַח הַשְּׁלָמִים אֲשֶׁר לה' וְטֻמְאָתוֹ עָלָיו וְנִכְרְתָה הַנֶּפֶשׁ הַהִוא מֵעַמֶּיהָ” (ספר ויקרא, פרק ז', פסוק כ'). כאשר אכל קודש בשוגג - חייב להביא קרבן עולה ויורד. אמנם, ישנו כלל תלמודי לפיו 'אין עונשין אלא אם כן מזהירין'. כלומר: מלבד תיאור העונש לעובר על האיסור - בהכרח שישנו ציווי מפורש האוסר על טמא לאכול קודש. ואכן בתלמוד נחלקו אמוראים מהו מקור האיסור: לדעת ריש לקיש האיסור נלמד מהפסוק בפרשת טומאת יולדת: ”בְּכָל קֹדֶשׁ לֹא תִגָּע וְאֶל הַמִּקְדָּשׁ לֹא תָבֹא עַד מְלֹאת יְמֵי טָהֳרָהּ”. לדעת רבי יוחנן האיסור נלמד בגזרה שווה מהאיסור לטמא להיכנס לבית המקדש. בטעם המצווה, כתב בספר החינוך שהטהרה היא מעלה וכבוד לאדם, ולכן ראוי שרק אדם טהור יאכל קדשים, כדי לכבד את המקדש וקדשיו. האיסור חל על כל אדם טמא מעם ישראל, שלא יאכל בשר שראוי להקריבו על גבי המזבח, כגון קרבן או מנחה. זמן האיסור הוא רק מעת שהבשר ניתן להקרבה או לאכילה בפועל, כגון שזרקו את הדם וכעת ניתן לאוכלו או להקריבו למזבח. לכן, קרבן שיש לו מתירין, כגון שלמים שצריך לזרוק את הדם לפני שאפשר לאכול מהם, או עולה שצריך לזרוק את הדם כדי שיהיה מותר להקטירה על המזבח - האוכל מבשרם חייב כרת רק אם אכל לאחר תהליך זרקית הדם. אם מדובר בדבר שאין לו מתירין, כגון קומץ או לבונה של מנחה, שהם בעצמן אלו שמוקטרים על המזבח ולא צריכים שיעשו פעולה אחרת כדי להתיר אותם - האיסור חל מעת שהניח את המנחה עם הקומץ והלבונה בכלי קודש, שמקדש את המונח בו. נחלקו התנאים האם עונש כרת שנאמר על טמא שאוכל קודש, חל גם כאשר הטמא אוכל קרבן טמא: דעת חכמים שאף טמא שאכל קודש טמא - חייב כרת, ואילו רבי יוסי הגלילי סובר שהוא פטור. בתלמוד התבאר שגם רבי יוסי הגלילי מודה במקרה שאם האדם נטמא בזמן שהקרבן היה עדיין טהור, שהוא עונש כרת אף אם אכל את הקורבן רק לאחר שהקרבן נטמא. רק במקרה שהקרבן נטמא קודם לאדם, סבור רבי יוסי הגילילי שאין עונש כרת על פי הכלל 'אין איסור חל על איסור'. הרמב"ם והסמ"ג פסקו כדעת חכמים, שבכל מקרה חל איסור כרת על טמא שאוכל קודש. הרמב"ם למד מהכתוב "וְטֻמְאָתוֹ עָלָיו" שעונש הכרת הוא דווקא למי שכל טומאתו עליו, ולכן 'טבול יום' - אדם שטבל ודינו להמתין על שתשקע השמש להיטהר לגמרי - אף שגם הוא אסור מהתורה לאכול קדשים, הוא אינו נענש בחיוב כרת. הראב"ד לעומתו סובר שגם טבול יום חייב כרת אם אכל קודש. משנה תורה לרמב"ם, ספר עבודה, הלכות פסולי המוקדשין, פרק י"ח, הלכה י"ג תלמוד בבלי, מסכת מכות, דף י"ד, עמוד ב' ספר החינוך, מצווה קס"ז. משנה תורה לרמב"ם, ספר עבודה, הלכות פסולי המוקדשין, פרק י"ח, הלכה ט"ז תלמוד בבלי, מסכת זבחים, דף י"ג, עמוד ב' תלמוד בבלי, מסכת זבחים, דף ק"ח, עמוד א' סמ"ג מצוות לא תעשה של"ט משנה תורה לרמב"ם, ספר עבודה, הלכות פסולי המוקדשין, פרק י"ח, הלכה י"ד
Sound of Madness

"Sound of Madness" הוא הסינגל השלישי מתוך האלבום The Sound of Madness של להקת הרוק האמריקאית שיינדאון. הסינגל יצא לאור ב-23 בפברואר 2009, ומהווה גם את שיר הנושא של האלבום, למרות השמטת המילה "The" משם השיר ביחס לשם האלבום. השיר נבחר כשיר הנושא של האלבום לאחר בדיקת מספר אפשרויות במהלך סיבוב ההופעות. השיר הגיע למקום הראשון במצעד הרוק המינסטרימי של מגזין הבילבורד, והיה השיר השלישי ברציפות של הלהקה שמגיע להישג. ההישג הפך את שיינדאון ללהקה הראשונה שכל עשרת הסינגלים הראשונים שלה הגיעו לחמישייה הראשונה במצעד. בנוסף הגיע השיר למקום החמישי במצעד הרוק המודרני של הבילבורד, והיה לשיר הרביעי של שיינדאון שמגיע לעשירייה הראשונה והשלישי שמגיע לחמישייה הראשונה. מידע על הסינגל "Sound of Madness" באתר מיוזיק בריינז סרטון השיר "Sound of Madness" באתר יוטיוב "Shinedown release Single 'Sound of Madness' on 23rd February". AltSounds. 14 בינואר 2009. אורכב מ-המקור ב-6 במאי 2009. {{cite web}}: (עזרה) "Sound of Madness by Shinedown". Songfacts. "Hot Rock Songs – Year-End 2009". Billboard. נבדק ב-4 באפריל 2022. {{cite web}}: (עזרה)
נוקיה 110 (2019)

נוקיה 110 (באנגלית:Nokia 110) הוא טלפון סלולרי המיוצר על ידי חברת נוקיה. הטלפון הוכרז בשנת 2019. הוא זמין בצבעי שחור, כחול וורוד. גודל מסך: 1.77 אינץ' רזולוציה: 120x160 פיקסלים צפיפות פיקסלים:113 ppi מצלמה: וידאו ותמונות קיבולת סוללה:800 mAh - זמן הדיבור הוא 14 שעות ברציפות וזמן המתנה הוא 18 ימים. גובה: 115.2 מ"מ רוחב: 49.9 מ"מ עובי: 14.3 מ"מ משקל: 75 גרם שעון שיחות פנס מצלמה הקלטה רדיו לוח שנה מחשבון משחקים נוקיה 110, אתר נוקיה
צלבי העץ

צלבי העץ (בצרפתית: Les Croix de Bois) הוא סרט מלחמה צרפתי משנת 1932 שבוים ונכתב על ידי ריימונד ברנר, ומבוסס על רומן משנת 1919 שנכתב על ידי רולן דורז'לס. הסטודנט הפטריוטי דמצ'י מתגייס לצבא הצרפתי ב-1914, בתחילת מלחמת העולם הראשונה. הוא וחבריו חווים במהרה את מלחמת החפירות האימתנית הלא-נגמרת בשמפאן, שבה צריך להקים עוד ועוד צלבי עץ לבשר התותחים. פייר בלנשאר בתור האדיוטנט גילברט דמצ'י גבריאל גבריו בתור סולפרט שארל ואנל בתור קורפורל ברוואל ריימונד איימוס בתפקיד החייל פוילארד אנטונין ארטו בתור החייל ויובל פול אזאי בתור החייל ברוק רנה ברגרון בתור החייל המל ריימונד קורדי בתור החייל ואירון מרסל דלייטר בתור הקפיטן ברתיאר ז'אן גלנד בתור קפיטיין קרושה פייר לאברי בתור החייל בופיו, הטבח ז'ו לאבי בתור החייל בלין רנה מונטיס בתור לוטננט מורצ'ה ז'אן-פרנסואה מרשל בתור החייל למואן מארק ואלבל בתור מארו "צלבי העץ", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "צלבי העץ", באתר AllMovie (באנגלית) "צלבי העץ", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "צלבי העץ", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "Wooden Crosses". filmaffinity.com. נבדק ב-17 בדצמבר 2015. {{cite web}}: (עזרה)
ניר זמיר

ניר זמיר (נולד ב-17 בדצמבר 1957) הוא ראש מועצה אזורית בני שמעון, חבר קיבוץ להב. ניר זמיר נולד בקיבוץ להב שבצפון הנגב, לרבקה, מורה וספרנית, ולצבי, שהיה מנהל החשבונות הראשי של הקיבוץ. את שירותו הסדיר עשה בחטיבת הצנחנים. בשירות המילואים לחם במלחמת לבנון הראשונה. סיים תואר ראשון בגאוגרפיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. עבר קורס דירקטורים מטעם איגוד התעשייה הקיבוצית, קורס יושבי ראש בתעשייה הקיבוצית בבית הספר לניהול באוניברסיטת תל אביב והשתלמויות שונות במיומנויות ניהול ושיווק. בשנת 1985 נישא לגלית לבית ארזי, בת קיבוץ עין החורש. לזוג ארבעה ילדים. בשנים 1991–1994 כיהן כמזכ"ל תנועת השומר הצעיר בישראל וכיו"ר מועצת תנועות הנוער בישראל. בשנים 1995–1998 שימש כמזכיר וכמנהל הקהילה בקיבוץ להב. החל מ-2002 שימש כמנכ"ל תשלובת שוקת. בשנת 2011 נבחר ליו"ר פעיל של תשלובת שוקת וחברת קלב, וב-2016 כיו"ר פעיל של חברת קלב מחקר ופיתוח ויו"ר קיבוץ להב עסקי, כלכלי וקהילתי. בשנת 2018 נבחר בבחירות לרשויות המקומיות בישראל לראש מועצה אזורית בני שמעון, לאחר שהשיג רוב של 53.77% (2,647 קולות) מול שגב כהן מבית קמה. בתקופת כהונתו בנתה המועצה האזורית את מפעל מיון ומיחזור הפסולת הגדול בישראל ב"דודאים", והקימה שני מרכזים מועצתיים: בקמפוס בקיבוץ שובל הכולל מרכז צעירים ויזמות, תיכון "עדני הנגב" לחינוך מיוחד הצמוד לתיכון מבואות הנגב, מרכז ותיקים מחודש ומרכז חברתי לנוער; ובמרכז ג'ו אלון ביער להב מרכז לחיבורים בחברה הישראלית, המהווה מוקד אזורי לחיים משותפים בנגב ולפעילות חינוכית לקבוצות מגוונות בחברה הישראלית, בדגש על חיבור לטבע. המועצה הקימה מרכז חוסן קהילתי להתמודדות עם מצבי חירום, וחממה טכנולוגית חדשה. זמיר שם את נושא השלכת הפסולת על סדר היום הציבורי ושיפר את נושא הביטחון האישי. זמיר התנדב בתפקידים ציבוריים שונים, בהם יו"ר התיכון האזורי "מבואות הנגב" (7 שנים), חבר במליאה ובהנהלת המועצה האזורית בני שמעון (15 שנים), דירקטור במועצות המנהלים של מפעל "דולב", מפעל "סולב", מעדני בשר השוקת, חבר ההנהלה המשקית של קיבוץ להב ודירקטור בהנהלת אזור תעשייה עידן הנגב. מדיה וקבצים בנושא ניר זמיר בוויקישיתוף ניר זמיר, ברשת החברתית פייסבוק דבר ראש המועצה, אתר מועצה אזורית בני שמעון ברכת ראש השנה - ניר זמיר ראש מועצת בני שמעון, סרטון באתר יוטיוב (אורך: 2:30) דברי ראש המועצה האזורית בני שמעון, עיתון מועצה אזורית בני שמעון זו חוכמה קטנה, חדשות, 5 באוקטובר 1990 ברכות לניר זמיר בסיום תפקידו בחברת קלב מחקר ופיתוח, שבועון איגוד התעשייה הקיבוצית, 22 בנובמבר 2018 ניר זמיר לראשות מועצה אזורית בני-שמעון, ברשת החברתית פייסבוק שגב כהן לראשות מועצת בני שמעון, ברשת החברתית פייסבוק מירן שפילברג, ‏מפעל למיון פסולת ביתית הגדול בארץ נחנך בנגב, באתר מעריב אונליין, 3 במרץ 2021 מרגש: סיום שנת הלימודים הראשונה ב"עדני הנגב", באתר מועצה אזורית בני שמעון יוסי הטוני, ‏יוזמה טכנולוגית שעתידה לסייע בהפרחת הנגב, באתר "אנשים ומחשבים" ניר זמיר, דעה | הנגב הפך למזבלה של המדינה – האחריות לתקן היא של כולנו, באתר ישראל היום, 10 באוגוסט 2021 ניר זמיר, דעה השלכת פסולת בנייה בשטח פתוח: כך נראה מחדל, באתר כלכליסט, 25 במרץ 2022 נועה גבאי, קורונה, מהפכה ירוקה וביטחון אישי ניר זמיר ראש מועצת בני שמעון בראיון מיוחד, באר שבע נט, 11 ינואר 2021
אוניברסיטת ליסבון

אוניברסיטת ליסבון (בפורטוגזית: Universidade de Lisboa) היא אוניברסיטת מחקר ציבורית בליסבון, והאוניברסיטה הגדולה ביותר בפורטוגל. היא נוסדה בשנת 2013, ממיזוג של שתי אוניברסיטאות ציבוריות קודמות שהיו ממוקמות בליסבון: האוניברסיטה לשעבר של ליסבון (1911–2013) והאוניברסיטה הטכנית של ליסבון (1930–2013). ההיסטוריה של אוניברסיטה בליסבון מתחילה במאה ה-13. אוניברסיטת קוימברה, האוניברסיטה הפורטוגלית הראשונה, הוקמה בליסבון בין השנים 1288 ו-1290, כאשר דיניש, מלך פורטוגל פרסם את המנשר Scientiae thesaurus mirabili, שהעניק מספר הרשאות לתלמידי ה- studium generale בליסבון, מה שמוכיח שהיא נוסדה כבר באותו תאריך. הייתה השתתפות פעילה בפעילות חינוכית זו על ידי הכתר הפורטוגלי ומלכו, באמצעות התחייבותו לשלם חלק מהסבסוד של דמי הלימוד. מוסד זה עבר מספר פעמים בין ליסבון לקוימברה, שם התיישב לצמיתות ב-1597. האוניברסיטה הנוכחית של ליסבון היא תוצאה של מיזוג של שתי אוניברסיטאות ציבוריות לשעבר של ליסבון: אוניברסיטת ליסבון לשעבר, שנוסדה ב-1911 והאוניברסיטה הטכנית של ליסבון, שנוסדה ב-1930. תהליך המיזוג החל בשנת 2011 והוכנס לחוק ב-31 בדצמבר 2012. כאמור בצו מס' 266-E/2012, האוניברסיטה החדשה של ליסבון החלה את קיומה המשפטי ביום שבו נכנס הרקטור החדש שנבחר לתפקידו, ב-25 ביולי 2013. לפי הדירוג האקדמי של אוניברסיטאות בעולם לשנת 2017, הידוע גם בשם דירוג שנחאי, אוניברסיטת ליסבון מדורגת במקום הראשון בפורטוגל ובין מקומות 151–200 בעולם. בתחום המקצוע הרחב של הנדסה/טכנולוגיה ומדעי המחשב, האוניברסיטה מדורגת במקומות 51–75 ברחבי העולם, בעוד שבדיסציפלינות המתמטיקה, הפיזיקה ומדעי המחשב היא מדורגת 101–150, 151–200 ו-151–200, בהתאמה. בדירוג אוניברסיטאות בעולם של Times Higher Education (THE) 2017, אוניברסיטת ליסבון נחשבת לאוניברסיטה הגדולה ביותר בפורטוגל והיא מדורגת 401–500, בעוד שבדירוג האוניברסיטה העולמית של QS 2018 היא מדורגת 305 ( באופן כללי). מדיה וקבצים בנושא אוניברסיטת ליסבון בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אוניברסיטת ליסבון (בפורטוגזית) אתר האינטרנט הרשמי של אוניברסיטת ליסבון (באנגלית) אוניברסיטת ליסבון, ברשת החברתית פייסבוק אוניברסיטת ליסבון, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אוניברסיטת ליסבון, ברשת החברתית אינסטגרם אוניברסיטת ליסבון, סרטונים בערוץ היוטיוב אוניברסיטת ליסבון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) "Academic Ranking of World Universities (Shanghai Ranking) 2016 - University of Lisbon". shanghairanking.com. נבדק ב-26 ביוני 2017. {{cite web}}: (עזרה) "Times Higher Education World University Rankings 2017 - University of Lisbon". timeshighereducation.com. "QS World University Rankings® 2018 - University of Lisbon". topuniversities.com.