laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אמוליאני

אמוליאני (ביוונית: Αμμουλιανή) הוא אי, במערב הים האגאי, השייך ליוון. האי ממוקם במרחק 120 ק"מ מסלוניקי, ומהווה חלק מהעיירה סטאגירה-אקאנתוס. שטחו של האי 4.5 קמ"ר. נכון לשנת 2011 התגוררו באי 529 תושבים, והוא נחשב לאי בעל מספר התושבים הגבוה ביותר ביוון שאינו מהווה עיירה עצמאית, אלא מהווה חלק מעיירה המשתרעת על פני כמה איים. האי הוא האי המיושב היחיד באזור כלקידיקי. עיקר כלכלת האי מתבססת על הדיג והתיירות. מעבורות מקשרות את האי לטיפיקי ולסלוניקי. מדיה וקבצים בנושא אמוליאני בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אמוליאני (ביוונית) תיאור האי באתר halkidiki
חואן (כדורגלן)

חואן סילביירה דוס סנטוס (בפורטוגזית: Juan Silveira dos Santos; נולד ב-1 בפברואר 1979 בריו דה ז'ניירו, ברזיל), הידוע בשם חואן, הוא כדורגלן עבר ברזילאי, אשר שיחק בעמדת הבלם. במהלך הקריירה שלו שיחק חואן בפלמנגו, באייר לברקוזן, רומא ואינטרנסיונל, והשתייך גם לסגל נבחרת ברזיל. נבחרת ברזיל קופה אמריקה: 2004, 2007 גביע הקונפדרציות: 2005, 2009 רומא קופה איטליה: 2007/2008 פלמנגו אליפות ריו דה ז'ניירו: 1996, 1999, 2000, 2001, 2017 גביע גוואנברה: 1996, 1999, 2001 גביע ריו: 1996, 2000 גביע זהב דרום-אמריקאית: 1996 גביע מרקוסור: 1999 אינטרנסיונל קאמפנטו גאוצ'ו (Campeonato Gaúcho)‏: 2013, 2014, 2015 מדיה וקבצים בנושא חואן בוויקישיתוף חואן, באתר Transfermarkt חואן, באתר Soccerway חואן, באתר WorldFootball.net חואן, באתר National Football Teams חואן, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt פרופיל השחקן באתר מועדון רומא (באיטלקית) מידע על חואן באתר goal.com (באנגלית) "ממשיכה להתחזק: חואן חתם באינטרנסיונל", מאתר ספורט2, מיום 16 ביולי 2012 פיורנטינה דחתה הצעת יובה על יובטיץ', ריצ'רדס לריאל?, באתר ערוץ הספורט, 18 ביולי 2012 ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגל ברזילאי. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מרדכי רוזן

מרדכי (מוטי) רוזן (רוזנפלד) (נולד ב-1942) הוא בלשן, אטימולוג ומורה ללשון העברית. בין מפעלי חייו בולטים ספרי האטימולוגיה שחיבר, ובהם סיפורי התפתחותן של אלפי מילים עבריות וזרות שחדרו לעברית במרוצת השנים. רוזן יזם, בין היתר, את תוכנית ההכנה לבחינות הבגרות בלשון עברית "יוצא מן הכלל" (שודרה בטלוויזיה החינוכית) ואף השתתף בה. כמו כן, השתתף בתוכנית הטלוויזיה "פיצוחים" ובתוכניות הרדיו "על קצה הלשון", "מילה ברגע" (תוכנית יומית ששודרה כשנתיים בקול ישראל) ובסדרת משדרים על לשונות העולם בתוכנית "אקדמיה באל"ף" ברשת א' של קול ישראל. "עברית כתיקונה" ספר הלימוד וקובץ התרגילים (הודפסו בשנים: 1974–1980), הוצאת "אור עם" תל אביב "דייק בלשונך", לקט דיאלוגים לתיקון הלשון ולשיפורה, הוצאת "יסוד", תשל"ח (1978), בשיתוף עם יעקב דרור "פרקי לשוננו", סדרת ספרי לימוד ללומד לבגרות וללומד העצמאי, הוצאת רכס (שנות ה־80) "דקדוקנו" (יחד עם צבי בצר), הוצאת עם עובד, תל אביב תשמ"ב 1982 "ידיעת הלשון לחטיבת הביניים", ספרון לימוד תורת ההגה, אותיות השימוש ושם המספר בעברית. נכתב עם אסנת רייכמן ונדפס בהוצאת "דיק" בחולון, 1988 "אטימולוגיה: מילה ברגע". ספר המקבץ מאות מילים ומקורן הגיזרוני בהשוואה לשפות זרות, חולון (1999) "אטימולוגיה: עוד מילה ברגע", ספר ההמשך, תל אביב תשס"ב (2002) "לקסיקון מקורות המילים", אטימולוגיות של כ-6,000 מילים, הוצאת רכס (2011) רשימת הפרסומים של מרדכי רוזן, בקטלוג הספרייה הלאומית מרדכי רוזן, דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הרפז

האם התכוונתם ל... אישים: אורי הרפז – מוזיקאי ישראלי, חבר בצמד הפרברים אמיר הרפז – קצין צה"ל ואיש חינוך ישראלי אנלי הרפז – מנחה ושחקנית ישראלית, בתו של שרגא הרפז בועז הרפז – מעורב בפרשיית "מסמך הרפז" יעקב הרפז – מנכ"ל ישקר לאה הרפז – משוררת, סופרת, אמנית רב-תחומית ומעצבת אופנה ישראלית מייקל הרפז – זמר ישראלי נתן-נטע הרפז – מראשי העלייה השנייה נילי הרפז – מנצחת וזמרת ישראלית רמי הרפז – אלוף-משנה וטייס קרב בחיל האוויר הישראלי רפאל הרפז – דיפלומט בשירות החוץ הישראלי, לשעבר שגריר ישראל באזרבייג'ן שרגא הרפז – שחקן תיאטרון וקולנוע ישראלי שרון הר פז – סופרת ועורכת ישראלית אחר: מסמך הרפז (מוכר גם כ"מסמך גלנט") - פרשת זיוף מסמך על בחירת רמטכ"ל מחליף לגבי אשכנזי הרפס גולדברג גולדנברג
פרוש קרקעי חד-מקור

פָּרוּש קרקעי חד-מקור (שם מדעי: Geospiza difficilis) הוא מין של ציפור בקבוצת פרושי דרווין. ציפור זו היא אנדמית לאיי גלאפגוס, ונמצאת באיים פרננדינה, סנטיאגו, פינטה, חנובסה, דרווין ווולף. בארבעת האיים הראשונים, הצאצאים גדלים ברמות הלחות ולאחר מכן מתפזרים ברחבי האי, בעוד שבשני האיים הקטנים יותר, הפרוש הקרקעי חד-המקור נמצא באזורים היבשים לאורך כל השנה. תת-המין Geospiza difficilis septentrionalis הנמצא באיים "דרווין" ו"וולף", נודע לשמצה משום שהוא ניזון מדם של ציפורים גדולות, בעיקר סולתיים, ובשל כך זכה לשם "פרוש ערפדי" (מספר חוקרים רואים בו מין עצמאי). שאר תת-המינים ניזונים בעיקר מחרקים. במחקר נמצא כי ישנה אבולוציה מתכנסת של חיידקי פפטוסטרפטוקוקוס הנמצאים בפלורה של המעיים של עטלפי ערפד והפרוש הערפדי. החיידקים מסייעים לשני המינים לעכל נתרן וברזל הנמצא בדם. מדיה וקבצים בנושא פרוש קרקעי חד-מקור בוויקישיתוף פרוש קרקעי חד-מקור, באתר ITIS (באנגלית) פרוש קרקעי חד-מקור, באתר NCBI (באנגלית) פרוש קרקעי חד-מקור, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) פרוש קרקעי חד-מקור, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) פרוש קרקעי חד-מקור, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) פרוש קרקעי חד-מקור, באתר GBIF (באנגלית) פרוש קרקעי חד-מקור באתר הרשימה האדומה של IUCN הניו יורק טיימס, השיעור האבולוציוני שניתן ללמוד מהציפור הערפדית של איי גלאפגוס, באתר הארץ, 23 ביוני 2019 ערך זה הוא קצרמר בנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ליפסי

ליפסי (ביוונית: Λειψοί) הוא אי באיים הדודקנאסיים שביוון. האי ממוקם דרומית לאי סאמוס וצפונית לאי לרוס. האי מזוהה כאיי הנימפה קליפסו אשר התאהבה באודיסאוס על פי המיתולוגיה היוונית. מקור שמו של האי מבוסס על מסורת זו. שטחו של האי 17.350 קמ"ר, באי מתגוררים, נכון לשנת 2011, 790 תושבים (צפיפות אוכלוסין של 46 נפשות לקמ"ר). מעבורות מקשרות את האי עם נמל פיראוס. שמו של האי מוזכר על לוח שיש מהמאה השלישית לפני הספירה. ההתיישבות הראשונה באי מקורה ככל הנראה במאה ה-16 לפני הספירה. באי התגלו שרידים מהתקופה המיקנית ומתקופות מאוחרות יותר. ישנה סברה כי במקום בו ניצב הכפר המרכזי של האי ניצב האקרופוליס של האי בעת העתיקה. באתר הכנסייה פנגיה התגלו שרידים של אגן טבילה בצורת צלב, וככל הנראה מדובר בקהילה נוצרות שהתיישבה במקום עוד בראשיתה של הנצרות. בתקופה הביזנטית סבל האי מתקיפות שודדי ים ומספר תושבי האי פחת. האי עצמו הפך למקום מושבם של שודד ים. בשנת 1088 הוענק האי למנזר פטמוס, ובמהלך שש מאות השנים שלאחר מכן שימש האי כאתר מראה וכחווה חקלאית של המנזר. בשנת 1308 נכבש האי (יחד עם יתר איי הדודקאנסיים) על ידי מסדר האבירים של יוחנן הקדוש מירושלים. בשנת 1522 נכבש האי על ידי העות'מאנים והפך לחלק מהאימפריה העות'מאנית, ונותר בשליטתם עד מלחמת העצמאות של יוון בשנת 1821. בעקבות הסכם קונסטנטינופול מה-9 ביולי 1832 שב האי לשליטה עות'מאנית. בשנת 1912 נכבש האי על ידי כוחות איטלקיים, ובשנת 1943 על ידי צבא גרמניה הנאצית. האי שוחרר בשנת 1945 על ידי צבא בריטניה, והיה זמן קצר תחת שלטון בריטי. בשנת 1948 הפך האי לחלק מיוון. כלכלת האי מתבססת על דיג, תיירות וגידולים מקומיים כגון דבש, יינות, גבינות ומוצרי חלב. מדיה וקבצים בנושא ליפסי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ליפסי ההיסטוריה של האי ליפסי תיאור האי וההיסטוריה שלו
Open Handset Alliance

Open Handset Alliance היא ברית עסקית של 84 חברות שמפתחות סטנדרטים פתוחים לתקשורת סלולרית. הברית הוקמה ב-5 בנובמבר 2007 והונהגה על ידי גוגל עם 34 חברים, שכוללות יצרניות מכשירים, מפתחי יישומים, וגם כמה משווקות סלולר ויצרניות רכיבים. תוכנת הדגל של הברית, אנדרואיד, מתחרה נגד פלטפורמות של אפל, מיקרוסופט, נוקיה, פאלם, RIM וסימביאן. במקביל להקמת הברית ב-5 בנובמבר 2007, חשפה הברית את אנדרואיד, פלטפורמה קניינית עם רכיבי קוד פתוח, המבוססת על ליבת מערכת ההפעלה לינוקס. מהדורה מוקדמת של ה-SDK לאנדרואיד יצאה לאור ב-12 בנובמבר 2007. מכשיר האנדרואיד הראשון ששווק באופן מסחרי היה T-Mobile G1 (נקרא גם HTC Dream). הוא אושר לשימוש על ידי FCC ב-18 באוגוסט 2008, והפך לזמין ב-22 באוקטובר. בפועל, עיקר הפיתוח של אנדרואיד נעשה בידי חברת גוגל. אתר האינטרנט הרשמי של Open Handset Alliance רשימת חברות הברית, מתוך אתר ה־Open Handset Alliance ראו לדוגמה הדף למפתחים באתר, שמכיל רק שלושה קישורים שונים לאתר אנדרואיד של גוגל ערך זה הוא קצרמר בנושא טכנולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דייוויד הו

דייוויד דה-אי הו (בסינית 何大一, נולד ב-3 בנובמבר 1952) הוא חוקר איידס סיני-אמריקאי הידוע עקב מחקרו המהפכני לשימוש במעכבי אנזימים (ידוע גם כמעכבי פרוטאזות) לטיפול בחולי איידס. הו נולד בטאיוואן, והיגר בגיל 12 עם משפחתו לארצות הברית. דייוויד למד תואר ראשון במכון הטכנולוגי של קליפורניה אותו סיים בהצטיינות בשנת 1974, והשלים לימודי רפואה באוניברסיטת הרווארד. בשנת 1981, במהלך עבודתו בבית החולים, התוודע הו למחלה חדשה ובלתי מוכרת, שלימים תתגלה כמחלת האיידס. מאז שנת 1984 התמקד במחקר על מחלה זו. במהלך מחקריו פרסם מעל 350 מאמרים, אשר חשפו אור רב על מנגנון השכפול של המחלה. הו הצליח למצוא טיפול אשר מאט את קצב השכפול של המחלה, ובכך האריך משמעותית את אורך חייהם של חולים רבים. בימים אלו עובד הו על ניסיון לפתח חיסון מקדים למחלת האיידס. הו זכה במספר פרסים ועיטורים על עבודתו המחקרית. בשנת 2001 קיבל מידי הנשיא האמריקאי ביל קלינטון את מדליית האזרח הנשיאותית, העיטור האזרחי השני בחשיבותו בארצות הברית. בשנת 1996 זכה בתואר איש השנה של המגזין טיים, עובדה שהפתיעה קוראים רבים. בתגובה לטענות כי הו אינו דמות מוכרת, ענה העיתון כי "הו אכן אינו שם שגור בכל בית ובית, אך יש אנשים שעושים כותרות ויש אנשים שעושים היסטוריה". בשנת 2006 הכריז מושל קליפורניה ארנולד שוורצנגר כי הו נבחר להיכנס להיכל התהילה של מדינת קליפורניה. מדיה וקבצים בנושא דייוויד הו בוויקישיתוף איש השנה של מגזין טיים 1996 ריאיון עם הו
ז'אן קרטיין

ז'אן קרטיין (בצרפתית: Jean Chrétien; נולד ב-11 בינואר 1934) הוא ראש הממשלה ה-20 של קנדה. כיהן בתפקיד מנובמבר 1993 ועד דצמבר 2003. זכה בשלוש מערכות בחירות רצופות כראש המפלגה הליברלית. קרטיין נולד ב-11 בינואר 1934 בשויניגן קוויבק למשפחה דוברת צרפתית. סיים לימודי משפטים באוניברסיטת לאוול. בשנת 1963 הצטרף למפלגה הליברלית ונבחר כחבר פרלמנט. בשנת 1967 התמנה לשר על ידי ראש הממשלה לסטר פירסון. מאוחר יותר כיהן כשר גם במשרדים שונים בממשלתו של פייר אליוט טרודו. בשנת 1984 התמודד על תפקיד ראשות המפלגה הליברלית, אך הפסיד לג'ון טרנר. בשנת 1990 ניסה שוב את כוחו מול טרנר, והפעם ניצח. בבחירות שנערכו בשנת 1993 זכה קרטיין בראשות המפלגה הליברלית לניצחון והתמנה לראש הממשלה. קרטיין זכה עם מפלגתו בבחירות עוד פעמיים נוספות בשנת 1997 ובשנת 2000. בסוף שנת 2003, לאחר יותר מעשר שנות כהונה בתפקיד, החליט לפרוש. למחליפו בתפקיד ראש הממשלה התמנה פול מרטין. מדיניות כלכלית - בתחילת כהונתו של קרטיין סבלה הכלכלה הקנדית מגרעון ממשלתי ומאינפלציה. הוא נקט במדיניות של קיצוץ תקציבים והביא לייצוב הכלכלה. שאלת קוויבק - במשאל העם שנערך בקוויבק בשנת 1995 יצא קרטיין כקנדי-צרפתי נגד התנועה הבדלנית הקוויבקית. המשאל הסתיים ברוב קטן לטובת המצדדים בהישארות בקנדה. מדיניות חוץ וביטחון - קרטיין תמך בהרחבת יחסי המסחר עם ארצות הברית. הוא תמך במלחמה באפגניסטן והורה לשלוח כוחות צבא קנדים, שנלחמו לצד הכוחות האמריקאים. במלחמה בעיראק החליט לא לעשות כן. החלטה זו עוררה חילוקי דעות בפרלמנט הקנדי. קרטיין בפגישה עם הנשיא האמריקאי ג'ורג' בוש הבן בשנת 2002 קרטיין כפוליטיקאי בשנת 1980 קטע וידאו: קרטיין פונה לתושבי קנדה וקוויבק ערב משאל העם בשנת 1995 קרטיין בריאיון לטלוויזיה על חייו הפוליטיים(הקישור אינו פעיל) ז'אן קרטיין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ז'אן קרטיין, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יאקופו בליני

יאקופו בליני (באיטלקית: Jacopo Bellini;‏ סביבות 1400–סביבות 1470) היה צייר איטלקי, מחלוצי אמנות הרנסאנס בוונציה. בניו היו הציירים ג'נטילה וג'ובאני בליני וחותנו היה הצייר אנדראה מנטניה. יאקופו נולד בוונציה, והיה תלמידו של האמן ג'נטילה דה פבריאנו (Gentile da Fabriano). בשנת 1423 שהה יאקופו בפירנצה, שם ראה את עבודותיהם של פיליפו ברונלסקי, דונטלו ואחרים. בשנה שלאחר מכן פתח בוונציה סדנה משלו, שאותה ניהל עד למותו. רבות מיצירותו אבדו במהלך השנים שמאז, אולם יצירותיו המעטות מהוות עדות לנטייה הגוברת של אמני הרנסאנס האיטלקי לשימוש בפרספקטיבה לתיאור נפח ובהתייחסות אל הנוף. הביוגרפיה של יאקופו נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר. מדיה וקבצים בנושא יאקופו בליני בוויקישיתוף יאקופו בליני, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא ציירים ובנושא איטלקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
צ'ארלס קרמייקל מונרו

סר צ'ארלס קרמייקל מונרו (באנגלית: Charles Carmichael Monro; ‏15 ביוני 1860 – 7 בדצמבר 1929), היה גנרל בריטי, שכיהן כמפקד הכוח הבריטי במערכת גליפולי במלחמת העולם הראשונה ובהמשך הועבר עם כוחותיו לחזית המקדונית. במהלך שנות ה-20 כיהן מונרו בתפקיד מושל גיברלטר. מונרו למד בבית הספר הפרטי שרבורן שבדורסט ובהמשך במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט אשר בברקשייר. ב-1879 הוסמך כקצין רגלים והוצב בגדוד הרגלים ה-2, אשר בהמשך לחם תחת פיקודו של מונרו במלחמת הבורים השנייה. בין 1901 – 1907 פיקד מונרו על בית הספר הצבאי לרובאים. ב-1903 הועלה לדרגת קולונל וב-1907 הועלה לדרגת מייג'ור-גנרל, מונה לפקד על חטיבת הרגלים ה-13 הבריטית והוצב במפקדת הצבא בדבלין. ב-1912 מונה למפקד הדיוויזיה ה-47. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה מונרו למפקד הדיוויזיה ה-2 שהייתה חלק מהקורפוס ה-1 בפיקודו של דאגלס הייג. הדיוויזיה נשלחה לצרפת והשתתפה בקרב מונס ובקרב איפר הראשון במסגרת החזית המערבית. ב-27 בדצמבר 1914 מונה למפקד הקורפוס ה-1, וב-15 ביולי 1915 הועלה לדרגת לוטננט גנרל ומונה למפקד הארמייה השלישית. באוקטובר 1915 הודח הגנרל יאן המילטון מהפיקוד על חיל המשלוח לים התיכון שלחם בגליפולי ומונרו מונה תחתיו. מונרו לחץ לפינוי כוחות מדינות ההסכמה מחצי האי כדי להביא אל סיומה את המערכה הכושלת והצליח לשכנע בכך את הפיקוד הבריטי העליון. באוקטובר הועבר מרבית הכוח הבריטי בבהילות לחזית המקדונית, הונחת בסלוניקי ונשלח לגבול סרביה כדי להציל את הממלכה מקריסה. הכוחות הגיעו באיחור כאשר צבאות מעצמות המרכז היו בשלבי סיום כיבוש המדינה והצבא הסרבי נסוג לכוון אלבניה. הבריטים נסוגו במהירות לכוון סלוניקי וייצבו קו הגנה סביב העיר. בנובמבר החליף הגנרל בריאן מהון את מונרו וקיבל פיקוד על הקורפוס ה-16 הבריטי. בינואר 1916 מונה מונרו למפקד הארמייה הראשונה, הוצב בצרפת וכיהן בתפקידו עד סוף ספטמבר. בין ה-1 באוקטובר 1916 ועד ה-21 בנובמבר 1920 כיהן מונרו כמפקד כוחות הצבא הבריטי בהודו, אשר לחמו בעת כהונתו במלחמה האפגאנית-בריטית השלישית. ב-26 במאי 1923 מונה לתפקיד מושל גיברלטר וכיהן בתפקידו עד ה-13 באוגוסט 1928. לאחר פרישתו כיהן בחבר הנאמנים של מוזיאון המלחמה האימפריאלי. מונרו הלך לעולמו ב-7 בדצמבר 1929 והוא בן 69 שנים. מערכת גליפולי מדיה וקבצים בנושא צ'ארלס קרמייקל מונרו בוויקישיתוף צ'ארלס קרמייקל מונרו, באתר "Find a Grave" (באנגלית) סר צ'ארלס קרמייקל מונרו, באתר firstworldwar.com (באנגלית). אינצקלופדיה לתולדות מלחמת העולם הראשונה, "חזית סלוניקי במלחמת העולם הראשונה", באתר גוגל ספרים (באנגלית). סר צ'ארלס קרמייקל מונרו, באתר queensroyalsurreys (באנגלית).
קוקו

האם התכוונתם ל... קוקו (גורילה) – גורילה מדברת קוקו (יחידת מידה) – יחידת מידה יפנית קוקו (מוזיקה) – סגנון מוזיקה ברזילאי-אפריקאי קוקו (משחק) – משחק לפעוטות קוקו (נהר) – נהר בהונדורס וניקרגואה קוקו (סרט) – סרט אנימציה של פיקסאר שייצא לאקרנים בשנת 2017 קוקו (קיסר יפן) – קיסר יפן בין השנים 887-884 קוקו (תסרוקת) – תסרוקת הכוללת שיער אסוף "קוּקוּ" - כינוי למשוגע קוקו בן 19 – סרט קולנוע ישראלי Cuckoo – שיר של נטע ברזילי אישים ששם משפחתם קוקו: ג'יימס קוקו – שחקן אמריקאי פיליפ קוקו – כדורגלן הולנדי פרנצ'סקו קוקו – כדורגלן איטלקי קוק קוקיה (פירושונים) שעון קוקייה
משפט אושוויץ הראשון

משפט אושוויץ הראשון היה משפט שנערך בקרקוב במהלך שנת 1947, ובו הועמדו לדין על ידי שלטונות פולין 40 אנשי אס אס שתפסו עמדות בכירות במחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ. משפט אושוויץ הראשון התקיים לאחר תום משפטי נירנברג, לאחר שכמה מהנאשמים העידו קודם לכן מטעם התביעה בנירנברג. על פי הצהרת מוסקבה, הנאשמים הוסגרו לפולין, לעמוד לדין במדינה שבה ביצעו את פשעיהם. המשפט התקיים בקרקוב, העיר הגדולה הקרובה לאושוויץ, בין 24 בנובמבר ו-22 בדצמבר 1947. נדונו בו 36 גברים וחמש נשים, בהם מפקד המחנה ארתור ליבהנשל ומפקדת מחנה הנשים מריה מנדל. מפקדו הראשון של המחנה, רודולף פרנץ הס, נדון עוד קודם לכן והוצא להורג בתלייה ב-16 באפריל 1947, מול תא הגזים מספר 1 במחנה אושוויץ. במשפט העידו ניצולים, והוצגו בו מסמכים גרמניים רבים. 24 מהנאשמים נדונו למוות, 3 נדונו למאסר עולם, 7 נדונו ל-15 שנות מאסר ונאשם אחד זוכה. רוב הנידונים למוות הוצאו להורג בכלא מונטלופיך ב-18 בינואר 1948. בין הנידונים למוות היה מקסימיליאן גרבנר, מפקד הגסטפו במחנה, שניהל את בלוק 11, שכונה "בלוק המוות". עינויים של אסירים (באושוויץ) על ידי ייסורים קיצוניים (ובכללם הוצאה להורג), הם העדות לאכזריות הבלתי אנושית שבוצעה על ידי אלה שנאשמים לדין המוות. הפשעים האלימים בוצעו על ידי הנתבעים הנוכחים, שלקחו כל אחד לפי דרגתו חלק ברצח ההמוני של האסירים, נראה בנוסף כי הנאשמים היו מעורבים במעשי ההרג לשם הנאה, ולא רק בהתאם להוראות של הממונים עליהם. אם רצונם שלהם, לא היה להרוג, אלא למלאות אחר פקודותיהם של הממונים עליהם, הם היו מוצגים כקורבנות לפשע שלא בחרו להראות אדישות למצוקתם (של האסירים), ולענות אותם למוות. — קטעים מתוך הסבר השופטים על החלטותיהם משפט אושוויץ השני מדיה וקבצים בנושא משפט אושוויץ הראשון בוויקישיתוף נעמה שי"ק, משפטי אושוויץ, באתר יד ושם משפט אושוויץ הראשון בגרמניה, 1965-1963 באתר הספרייה הלאומית משפט אושוויץ הראשון, בספרייה היהודית המקוונת (באנגלית)
יצחק שטייגר

יצחק שטייגר (1904 – 3 בספטמבר 1936) היה מנהיג בתנועת הנוער הציוני. שטייגר נולד בטרנופול שבגליציה למשפחה יהודית מתבוללת, ולמד בבית ספר ממשלתי לא-יהודי שרוב תלמידיו היו יהודים. למרות זאת, כבר בגיל צעיר הוא נמשך לציונות והיה חבר בקן של השומר הצעיר בסמבור. באותה תקופה הייתה השומר הצעיר תנועת צופים כלל-אנושית, לאומית וציונית, ולא הזדהתה עם הסוציאליזם; אך לאור מעברהּ של התנועה לכיוון השמאל, עזב שטייגר את התנועה והקים עם חברים תנועת נוער ציונית מקומית שנקראה "הסתדרות הצופה העברי", ולאחר מכן "הנוער העברי". התנועה התרכזה בציונות ללא תוספת סוציאליסטית או דתית. שטייגר פעל לאיחוד תנועתו עם תנועות אחרות ולהקמת תנועת הנוער הציוני, שלה היו סניפים ברחבי אירופה. בהיותו חבר הנהלת התנועה, עבר לוורשה, מקום מושבה של הנהלת התנועה. בשנת 1934 עלה לארץ ישראל והיה חבר בקבוצת הנוער הציוני בפתח תקווה. לקראת סוף 1934 שב לפולין לארגן גרעיני התיישבות שיעלו לארץ ישראל. בשנת 1936 חזר לקבוצתו ששהתה בקריית ענבים, ועבר איתה לכפר אתא, בציפייה לעלייה על הקרקע בכפר אושה. שטייגר פעל רבות לקבלת האישור להתיישב במקום. בתחילת המרד הערבי הגדול, עת הכריזו הערבים על שביתה, יצא לעבוד בניקוי רחובות כדוגמה אישית לכיבוש העבודה מידי הערבים. שטייגר חלה בטיפוס, ומת מהמחלה ב-3 בספטמבר 1936. הוא נקבר בבית הקברות בחיפה. לקראת ה-30 למותו הוציאו חבריו חוברת לזכרו. על שמו היישוב תל יצחק ורחוב בנתניה. אנשי תל יצחק קיימו אזכרות על קברו בחיפה מדי שנה. לאחר שנים רבות הועברו עצמותיו מחיפה לבית הקברות בתל יצחק. מיכל שטרסברג, יצחק שטייגר, אתר מועצה אזורית חוף השרון יצחק שטייגר (שנה למותו), דבר, 23 באוגוסט 1937 ישראל סום, ‏קווים לדמותו של יצחק שטיינר (40 שנה לפטירתו), משואה ד', ניסן תשל"ו 1976, עמ' 219–222 יצחק שטייגר, דבר, 21 באוקטובר 1966
הלן מדיסון

הלן אמה מדיסון (באנגלית: Helene Emma Madison; ‏ 19 ביוני 1913 – 27 בנובמבר 1970) הייתה שחיינית אמריקאית. אלופה אולימפית בעלת 3 מדליות זהב (לוס אנג'לס 1932) ושיאנית עולם בכל משחי החופשי (100 מטר, 200 מטר, 400 מטר, 800 מטר ו-1500 מטר). היא האישה הראשונה בהיסטוריה ששחתה 100 יארד חופשי בדקה. מדיסון נולדה במדיסון, ויסקונסין. בילדותה עברה עם משפחתה לסיאטל, וושינגטון. בשנים 1930, 1931 ו-1932 זכתה מדיסון באליפות ארצות הברית בשחייה בכל משחי החופשי. בתחרות שחייה שנערכה במרץ 1930 קבעה מדיסון במשחה ל-200 מטר חופשי שיא עולם חדש של 2:34.6 דקות. שבוע לאחר מכן, היא שיפרה במשחה ל-100 מטר חופשי שיא עולם חדש של 1:08.0 דקות. באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) זכתה מדיסון ב-3 מדליות זהב, במשחה היוקרתי ל-100 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש של 1:06.8 דקות, לפני וילי דן אודן מהולנד (1:07.8 דקות) ובת ארצה אלינור גרטי-סביל (1:08.2 דקות), במשחה ל-400 מטר חופשי שיפור לשיאה העולמי 5:28.5 דקות, לפני בת ארצה לינור נייט-וינגרד (5:28.6 דקות) וג'ני מאקל מדרום אפריקה (5:47.3 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 4:38.0 דקות, לפני הולנד (4:47.5 דקות) ובריטניה (4:52.4 דקות). לאחר המשחקים האולימפיים שיחקה מדיסון בתפקידים קטנים בסרטים הוליוודיים "איש הדג" ו"הלוחם של הבעל". בגלל שהייתה מקצוענית מדיסון לא הורשתה להשתתף באולימפיאדת ברלין (1936). לאחר שפרשה משחייה תחרותית, עבדה מדיסון בעבודות מזדמנות כמדריכת שחייה, הייתה פקידה בחנות כלבו ועבדה כאחות. היא התגרשה שלוש פעמים. היא סבלה מסוכרת ונפטרה בשנת 1970 מסרטן בגרון בסיאטל עיר מגוריה. מדיסון קבעה 26 שיאי עולם חדשים. בשנת 1932 היא החזיקה בו זמנית בכל משחי החופשי הרשמיים, 17 במספר, הישג שאף שחיינית לא קבעה מאז. שיאיה האמריקאים החזיקו מעמד שנים רבות. ב-100 מטר חופשי 15 שנים, 220 יארד 6 שנים, 500 יארד 23 שנים ו-800 מטר חופשי 6 שנים. בשנת 1966 זכתה מדיסון להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.[1] מדיה וקבצים בנושא הלן מדיסון בוויקישיתוף התפתחות שיא העולם במשחה ל-100 מטר חופשי התפתחות שיא העולם במשחה ל-200 מטר חופשי התפתחות שיא העולם במשחה ל-400 מטר חופשי התפתחות שיא העולם במשחה ל-800 מטר חופשי התפתחות שיא העולם במשחה ל-1500 מטר חופשי הלן מדיסון, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי הלן מדיסון, באתר olympedia.org הלן מדיסון (אורכב 04.03.2016 בארכיון Wayback Machine), באתר Sports123 (באנגלית) הלן מדיסון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אוהד (ספורט)

בספורט, אוהד של מועדון ספורט, נבחרת לאומית, קבוצה או ספורטאי, הוא מעריץ של אותו מועדון, קבוצה או ספורטאי. הערצתו אליהם מתבטאת במספר דרכים (לשם פשטות נטפל במקרה הערצת קבוצה, כגון קבוצת כדורגל): הערצת הקבוצה. מעקב אחרי הקבוצה בעיתונות הספורט ובתקשורת, כולל בטלוויזיה ובאינטרנט. איסוף חומר על הקבוצה ושחקניה: ספרים, תצלומים, פוסטרים, חתימות, כתבות בעיתון ועוד. צפייה במשחקי הקבוצה. רכישת כרטיסים או מנויים למשחקי הקבוצה, וצפייה בהם באצטדיון. עידוד הקבוצה במהלך המשחק. רכישת מרצ'נדייז, מוצרי צריכה, מזכרות ומותגים הקשורים בקבוצה, כגון חולצת המועדון, דגל המועדון, צעיף ועוד. חברות במועדון האוהדים הרשמי של הקבוצה. חברות בארגון האוהדים או בעמותת האוהדים המאורגנים על ידי האוהדים עצמם. פגישות עם אוהדים אחרים, לפני ואחרי משחקים. צפייה משותפת עם אוהדים אחרים במשחק. מקומות מפגש נפוצים לאוהדים הם פאבים המשדרים את המשחקים על מסכים גדולים. לרוב אהדה לקבוצת ספורט נובעת מהרקע או מהמקום אותו היא מייצגת או מחינוך ביתי משפחתי או כתוצאה מהשפעה שנובעת מדומיננטיות במסגרות בהן היא משחקת. ישנן רמות שונות של אהדה. יש אוהדים המסתפקים בהערצת הקבוצה וצפייה במשחקיה בטלוויזיה בעוד שאחרים נוהגים לרכוש כרטיסים ולצפות במשחקיה גם באצטדיון. אוהדים אדוקים יותר אף רוכשים מנוי עונתי ובאים לכל משחקי הבית של הקבוצה, ואף למשחקי חוץ. ישנם אוהדים הלוקחים יוזמה ומארגנים ארגון אוהדים, וכן מנהיגים את עידוד הקבוצה במשחקים באמצעות שירה, כלי נגינה (הנפוצים ביותר הם תופים וצופרים), מגאפון, דגלי ענק ואף אמצעי פירוטכניקה כגון חזיזים ורימוני עשן ובנוסף גם עמותת אוהדים הדואגת לזכויות ולרווחת אוהדי הקבוצה, על הקשר בין הקהל לבין הקבוצה עצמה וכן גם על דיבור בשם קהילת האוהדים וארגוניה באמצעי התקשורת ואף מקיימת פעילויות וקמפיינים לשיפור התדמית של קהל האוהדים. ישנם אוהדים אדוקים במיוחד שעבורם הקבוצה היא מרכז עולמם, והם מנהיגי אוהדים ואף עוקבים אחרי משחקי קבוצות הנוער של המועדון. בעברית אוהד אדוק מאוד שמאוד מעריץ את הקבוצה נקרא "אוהד שרוף". אהדה מוגזמת יכולה לגרום גם לתופעות של אלימות בספורט, בעיקר עקב יריבות ספורטיבית עם קבוצה אחרת, עקב הפסד כואב או עקב שכרות. אוהדים אלימים מכונים "חוליגנים" (המונח נפוץ במיוחד באנגליה) ואילו קבוצות אוהדים מאורגנות אדוקות במיוחד, ולעיתים קרובות אף אלימות, מכונות "אולטראס" (מונח שבא מאיטליה), על אף שמושג זה הפך עם השנים לשם נרדף לארגוני אוהדים. בעברית מקובל לקרוא לקבוצות אלימות שכאלה "הגרעין הקשה" או "הקומץ" (באירוניה על דברי בעלי הקבוצות שתמיד טוענים שרק קומץ מהאוהדים הוא הבעייתי והאלים, ושהרוב נורמטיביים). יש חוקרים בתחום הסוציולוגיה הטוענים שאהדה ספורטיבית, בייחוד אהדה ספורטיבית קנאית, משמשת תחליף למסגרות השתייכות מוגדרות, מוכרות ורשמיות, למסגרות הזדהות ועוגנים משמעותיים בחיי הפרט, כגון דת או לאום, שנחלשו במהלך שתי המאות האחרונות ובפרט אחרי מלחמת העולם השנייה. ג'ורג' אורוול כינה את היריבות הספורטיבית כפי שהיא מתבטאת בפועל כ"מלחמה בלי יריות". בנוסף, קיימים סוגים שונים של אוהדים המוגדרים כ"אוהדי הצלחות". הכוונה היא לאנשים שמתחילים לאהוד קבוצה מסוימת ו/או מביעים את אהדתם לקבוצה, רק כאשר היא מצליחה. הערצה פאנדום ספורט תחרות טל מונטל, עד שהמוות יפריד בינינו – על ההחלטה לאהוד קבוצת כדורגל, באתר "הזווית", 29 בינואר 2017