laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ציפורנית

צִפָּרְנִית (שם מדעי: Silene; נכתב גם ציפורנית, צפורנית) הוא סוג צמח פורח ממשפחת הציפורניים. הציפורנית היא סוג הכולל כ-400 מיני צמחים עשבוניים רב-שנתיים, עם מיעוט של בני-שיח. מיני הציפורנית צומחים באלומות בודדות או במקבצים גדולים. כל המינים בעלי פרחים עם חמישה עלי כותרת, ובמינים רבים עלי הכותרת חצויים לשתי אונות לאורכם, בעומק משתנה. בכל המינים שלושה עמודי עלי. צבע הפרחים במינים השונים מצוי בטווח בין אדום עמוק ללבן, וכולל גוני ורוד וסגול (למרבית המינים פרחים בגוון בודד). הפרחים בעלי חמישה עלי גביע המוחזקים בדור בודד, המאוחה בבסיסו לצינור ומפורץ בשוליו. הפרי הוא הלקט כדורי דמוי ביצה. פירות הציפורנית מפוזרים על ידי הצמח ומשמשים כמזון לבעלי חיים שונים, וכך מפוזרים בטווח גדול עוד יותר. הצמח עצמו משמש מאכל לזחלי עשים ופרפרים שונים, בין השאר עש הכרוב. הפרחים מניצים לרוב בתקופת החורף (וכך מינים כגון ציפורנית מצרית פורחים בחודשים נובמבר–אפריל) ונושאים פרי לפני האביב. הציפורנית נפוצה בכל אירופה וחלקים נרחבים מאסיה ואפריקה וצפון אמריקה. מספר מינים נפוצים של ציפורנית הגיעו לאוסטרליה יחד עם המשלחת האירופאית בסוף המאה ה-18, ונחשבים כיום כמינים מאוקלמים. הצמח Silene capensis משמש מספר שבטים באפריקה כמקור לסם הזיה: שורש הצמח נטחן ונאכל, והדבר מדרבן חלימה צלולה אצל האדם שניזון ממנו למשך ימים ספורים. מספר פירות של המין Silene stenophylla נתגלו במחילת סנאי שהייתה קבורה תחת האדמה בסיביר, ותוארכו כבני 32,000 שנה לערך. מתוך רקמות הפרי הצליחו חוקרים להנביט צמח ציפורנית בריא, ששונה במקצת מהמין הקיים כיום. זהו הפרי המבוגר ביותר שמדענים הצליחו להנביט (הזוכה הקודם היה דקל שהוצמח מפרי תמר שנמצא במצדה). בארץ ישראל צומחים בר 40 מיני ציפורנית: מדיה וקבצים בנושא ציפורנית בוויקישיתוף ציפורנית, באתר ITIS (באנגלית) ציפורנית, באתר NCBI (באנגלית) ציפורנית, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) ציפורנית, באתר Tropicos (באנגלית) ציפורנית, באתר GBIF (באנגלית) ציפורנית, באתר IPNI (באנגלית) צפורנית מצרית, באתר "צמח השדה" ציפורנית - Silene Capensis – IsraHerb Ice Age Flower, Silene Stenophylla, Becomes Oldest Plant To Be Revived
טראנס ווקאלי

טראנס ווקאלי הוא סוגה של מוזיקת טראנס המתמקד בקול אנושי המשולב במוזיקה וסביבו נבנית המלודיה. בשונה מסגנונות טראנס אחרים המתמקדים בצלילים מוזיקליים אלקטרונים בלבד. ז'אנר זה החל לתפוס תאוצה בתחילת שנות התשעים, אומנם רבים מאמני הטראנס הראשונים השתמשו בדגימות קול מעורבת בקצב הטראנס, אולם בטראנס הווקאלי הושם דגש על צלילי הקול האנושי במקום על צלילי מכונה אלקטרונית. מפיקי טראנס ווקאלי עושים לעיתים קרובות שימוש בזמרים אורחים וברמיקסים של שירים ידועים, לרוב הקול הוא קול נשי המעובד אלקטרונית בעזרת אפקטים קוליים. טראנס ווקאלי פופולרי בעיקר באירופה, בדגש על גרמניה, אוסטריה, שוודיה, הולנד, בלגיה ובריטניה וישראל. אמנים בולטים המשתמשים בטראנס ווקאלי: טיאסטו פול ואן דייק ארמין ואן בורן עופר ניסים מוזיקה אלקטרונית מוזיקת טראנס רשימת אמני טראנס - ויקיפדיה האנגלית.
אברהם זלמן איכילוב

אברהם זלמן איכילוב (בכתיב ארכאי: איחילעוו) (תקצ"ה, 1835 – ט"ז באב תרנ"ג, יולי 1893) היה איש העלייה הראשונה, ממתיישבי יהוד ופתח תקווה, עסקן ציבור וחבר ועד חובבי ציון בארץ ישראל. אבי משפחת איכילוב, שכמה מבניה היו עסקני ציבור ידועים. נולד בדוינסק שבלטביה (באימפריה הרוסית) ליעקב איכילוב. קיבל חינוך תורני. נשא את אלקה (בתו של יעקב אשקלוני). לאחר נישואיו התיישב באלכסנדרובסק שבפלך יקטרינוסלב (אוקראינה). בשנת ה'תרמ"א (1881), עם פרוץ הפרעות ביהודי רוסיה, נסע לאמריקה ולאירופה כדי לבדוק אפשרויות להגירה ובשובו הודיע כי האפשרות היחידה היא ארץ ישראל. בשנת ה'תרמ"ב (1882) ביקר אברהם קופלמן ברוסיה בשליחות מייסדי פתח תקווה על מנת למכור חלקות קרקע ולעודד יהודים לעלייה לארץ ישראל. איכילוב רכש ממנו חלקת קרקע, בשנת ה'תרמ"ד (1884) עלה לארץ ישראל. תחילה התגורר ביפו, לאחר מכן התיישב ביהוד, ועם עזיבת התושבים את המקום עבר לפתח תקווה. בשנת ה'תרמ"ו (1886) נבחר לוועד חובבי ציון בארץ, יחד עם יהושע אוסוביצקי, דוד גוטמן וישראל בלקינד. באחת מנסיעותיו למקוה ישראל בענייני המושבה, שהיה מעסקניה, נפצע קשה על ידי ערבים. נקבר בבית העלמין גני אסתר בראשון לציון. יעקב איכילוב (1873 – 1943) – חקלאי ומדריך לחקלאות בפתח תקווה. בניו הם: משה איכילוב, עזרא איכילוב, נחמיה איכילוב (חתנו של אהרן לייב מכנס). יצחק איכילוב – מעסקני פתח תקווה. נשא את גולדה, בתו של אליעזר ליפמן קמניץ (בנו של מנחם מנדל מקאמיניץ, מייסד בית המלון הראשון בירושלים קאמיניץ). על שמו רחוב במרכז העיר. דוד תדהר (עורך), "אברהם זלמן איכילוב", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ב (1947), עמ' 780 אברהם זלמן איכילוב באתר GRAVEZ
תחנת הרכבת יבנה

האם התכוונתם ל... תחנת הרכבת יבנה – מזרח תחנת הרכבת יבנה – מערב
אברהם עשהאל

אברהם עשהאל (נולד בדצמבר 1950) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף בצה"ל. כיהן כקצין החינוך הראשי. חבר בעמותת המרכז למלחמת יום הכיפורים. עשהאל נולד בישראל, גדל בפתח תקווה. בשנת 1969 התגייס לחיל האוויר וסיים קורס טיס במגמת ניווט קרב. עם סיום הקורס, הוצב כנווט קרב בטייסת 201, טייסת F-4 פנטום ("קורנס"), ובה ביצע מספר תפקידים. עשהאל לחם במלחמת יום הכיפורים ובמהלך מבצע דוגמן 5, בעת שטס לגיחת תקיפה מבצעית מעל סוריה, נפגע מטוס הפנטום שלו מאש נ"מ סורית; הוא והטייס שעימו, מאיר שני, נאלצו לנטוש ולצנוח. עשהאל נורה ברגלו על ידי חייל סורי מיד לאחר לכידתו ולאחר מכן נלקח בשבי הסורי. בבית חולים בסוריה קטעו שוביו את רגלו הפגועה. ב-1 ביוני 1974 שב עשהאל מן השבי לישראל. אף כי שהה בשבי ואף כי היה קטוע רגל, התעקש עשהאל לשוב לצה"ל ולפעילות מבצעית בחיל האוויר. הוא השתקם והוסב לטייס תובלה. עשהאל שב לטוס והטיס מטוסי ביון ותובלה בחיל האוויר. בהמשך פיקד על טייסת ואף שימש מפקד מגמת ניווט קרב בבית הספר לטיסה. לאחר מכן פיקד על בסיס עובדה ושימש נספח צה"ל בצרפת. בשנים 1995–1997 שימש קצין החינוך הראשי. לאחר שחרורו מצה"ל סייע למסד את קורס ההכנה לנספחי צה"ל ברחבי העולם ושימש כמרכז קורס ההכנה עד 2015. ביוני 2015 מונה לתפקיד ראש מכון פישר למחקר אסטרטגי אוויר וחלל. חבר בעמותת המרכז למלחמת יום הכיפורים. הוא חבר הוועד המייעץ בתנועת הביטחוניסטים. עשהאל בעל תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה. נשוי לעו"ד רות עשהאל, ואב ל-3 ילדים. הגר שפירא, אז בבית הספר, ביטאון חיל האוויר, גיליון 163 (264), 30 ביוני 2005. אבירם ברקאי, "רק חיל האוויר יכול", באתר ישראל היום, 13 בספטמבר 2013 הכנס השנים עשר לבטחון לאומי - תא"ל (מיל') אברהם עשהאל, סרטון באתר יוטיוב אייל לוי, ‏כנגד כל הסיכויים: אברהם עשהאל, שישב בשבי הסורי, מנחיל את הזיכרון, באתר מעריב אונליין, 30 בנובמבר 2019 הגר שפירא, אז בבית הספר, ביטאון חיל האוויר, גיליון 163 (264), 30 ביוני 2005 דני חלוץ, בגובה העיניים, הוצאת ידיעות אחרונות, 2010, עמוד 91, "מיד לאחר חציית הקו נפגעים שני מטוסים- מאיר שני/אברהם עשהאל וחיים רם/יצחק יהב שנמצאים מעט לפני". עמיר רפפורט ומרדכי חיימוביץ, סא"ל אברהם לניר, באתר הגבורה, מעריב, כפי שהועלה ב"אתר הגבורה", 24 בספטמבר 2004 רונן ברגמן וגיל מלצר, מלחמת יום כיפור – זמן אמת, תל אביב: הוצאת משכל, 2004, עמוד 88 עפרי אילני, היום לפני 35 שנים: שבויים ישראלים ראשונים חוזרים מסוריה, באתר הארץ, 1 ביוני 2009 אמילי עמרוסי, השמיים הם הגבול, ישראל היום, 19 באפריל 2010, "תא"ל אברהם עשהאל, נווט, איבד את רגלו במהלך נטישה במלחמת יום הכיפורים. לאחר המלחמה והשבי חזר לחיל האוויר והוסב למטוסי תובלה." יעל הררי, על זהות וערכים, מתוך אתר חיל האוויר, 4 באוקטובר 2010 רן רוזנברג ואסף ולדן, רואים עולם, מתוך אתר חיל האוויר תא"ל אברהם עשהאל רן רוזנברג ואסף ולדן, רואים עולם, מתוך אתר חיל האוויר, "'החלק החשוב בהכנה הוא החלק התודעתי', מסביר תא"ל (מיל') עשהאל אברהם, שהיה הנספח הצבאי בצרפת, לשעבר קצין חינוך ראשי בצה"ל, טייס בחיל-האוויר וכיום מי שמרכז את קורס ההכנה לנספחים. 'הנספח חייב להכין עצמו לשינוי. עובדת היותך טייס בחיל-האוויר, גם אם צברת הפלות רבות, לא תעמוד לזכותך בעשייה דיפלומטית'." דרור מרום אתר TERMINAL, ‏תת-אלוף אברהם עשהאל מונה לראש מכון פישר, באתר "הידען", 6 ביולי 2015
הרן בר דור

הֲרן בר דור (23 במאי 1923 - 27 ביולי 1955) היה איש מודיעין ישראלי, מהרוגי מטוס אל על שהופל בשמי בולגריה בקיץ 1955. נולד בשם הרברט פנסטר (Herbert Fenster) בווינה. בנעוריו הצטרף לתנועת הנוער הציונית "השומר הצעיר", ובמסגרתה התבלט כמדריך וכמארגן. עלה לארץ ישראל בגיל 15, ב-24 במרץ 1939 על סיפון האנייה "איטליה", לאחר סיפוח אוסטריה לרייך השלישי, והיה בין אחרוני העולים של עליית הנוער מאוסטריה. רבים מהנערים שהגיעו עמו באותה עת, לא זכו לראות יותר את בני משפחותיהם שנותרו באירופה ונספו בשואה. בר דור הצטרף לחברת נוער של השומר הצעיר שעשתה הכשרתה בקיבוץ שער העמקים והצטרפה בשנת 1942 לקיבוץ עין החורש שבעמק חפר. הוא התבלט מיד עם הגיעו, ונבחר למזכיר הצעיר של הקיבוץ. בשנת 1946, יצא מהקיבוץ ועבד במסגרת תנועת "השומר הצעיר" הארצית. קודם ליציאתו מהקיבוץ פגש שם את רחל פרנס, והשניים נישאו בפברואר 1949, לאחר שרחל התגרשה למענו מבעלה הראשון. לזוג נולדו שתי בנות. בשנת 1948, במהלך מלחמת העצמאות, התגייס לצה"ל. בתחילה שירת כקצין-תרבות ועסק בתרגום ועריכה של ספרות צבאית מהשפה הגרמנית. בהמשך, שירת בר דור באמ"ן, במחלקת האיסוף, והיה בין החניכים המצטיינים בקורס הבין-זרועי הראשון למודיעין, שצה"ל ערך בשנת 1949. הוא עזב את הקיבוץ והצטרף לצבא הקבע. בר דור הושאל ל"מוסד" והחל בנסיעות תכופות לאירופה. בקיאותו בלשון הגרמנית והיותו יליד אוסטריה, אפשרו לו להתקדם בשירותו והוא הגיע לדרגת רב-סרן. בין שנת 1953 לשנת 1955 ביקר בארצות אירופה השונות, כנראה למטרות איסוף מודיעיני. בשנת 1955 קיבל תפקיד קבע בגרמניה המערבית: להקים את הנספחות הצבאית של ישראל במדינה, שקשרה אז יחסים דיפלומטיים עם מדינת ישראל. בקיץ 1955 השלים הרן בר דור את הכנת הבית בגרמניה לאשתו ושתי בנותיו, ועלה על מטוס אל על, כדי לשוב לארץ לתקופת החופשה ולהכין את נסיעת המשפחה לחו"ל. הוא לא זכה להגיע. המטוס הופל מעל בולגריה והרן בר דור נספה עם 57 נוסעים ואנשי צוות. נפוצו שמועות שהמטוס הופל לשם הריגתו של בר דור, אך לאחר חקירה, הן נמצאו חסרות בסיס. הובא למנוחות בבית העלמין קריית שאול בהלוויה ממלכתית. הוא נטמן בקבר אחים של חללי המטוס הישראליים. חנן עזרן, תעלומה בנתיב ההתרסקות, הוצאת תמוז, 2005 תאודור לויטה, מחפש צרות, תרגמה לעברית: נורית יהודאי, א"ל הוצאה מיוחדת, תל אביב קורות החיים של הרן בר דור, באתר "יזכור" של משרד הביטחון דליה קרפל, המיתוס כבר בן 50, באתר הארץ, 19 באוגוסט 2005 יוסי מלמן, לא היו ניצולים, באתר הארץ, 25 ביולי 2007 - במלאת 52 שנים לאסון ארכיון המדינה, Fenster Herbert, ארכיון המדינה ארכיון המדינה, רשימת עולים 1939 - חיפה, באתר ארכיון המדינה
ISNA

סוכנות הסטודנטים האיראנית לחדשות (בפרסית: خبرگزاری دانشجویان ایران: תעתיק: חַ'בַּרְגׂזארי-י דאנֵשְג'וּיַאן-י איראן; ידועה גם בראשי תיבות באנגלית: ISNA) הוא ארגון חדשות המנוהל על ידי סטודנטי אוניברסיטאות איראניים. נוסד ב-4 בנובמבר 1999 במטרה לכסות חדשות אוניברסיטאיות, אך כיום עוסק אף בחדשות איראניות ובינלאומיות. הכתבים בסוכנות הם סטודנטים למגוון תחומים וכ-1000 מהם פועלים בהתנדבות. הסוכנות נחשבת על ידי התקשורת המערבית לאחד מכלי התקשורת העצמאיים והמתונים ביותר באיראן, ומצטטת אותה רבות. על-אף היותה באופן כללי עצמאית, ממומנת הסוכנות בחלקה על ידי הממשלה האיראנית ובחלקה על ידי ACECR (המרכז האקדמי ללימודים תרבות ומחקר), סוכנות סטודנטים נוספת. מדיה וקבצים בנושא ISNA בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ISNA אתר האינטרנט הרשמי של ISNA ISNA, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ISNA, ברשת החברתית אינסטגרם אתר סוכנות הסטודנטים האיראנית לחדשות (באנגלית) Wayback Machine, web.archive.org, ‏2014-08-01 ערך זה הוא קצרמר בנושא איראן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גביע אפריקה לאומות 1998

גביע אפריקה לאומות 1998 היה הטורניר ה-21 של גביע אפריקה לאומות. הטורניר נערך בבורקינה פאסו החל מה-7 בפברואר עד ה-28 בפברואר. מצרים זכתה בגביע בפעם הרביעית בתולדותיה לאחר שניצחה את דרום אפריקה במשחק הגמר. ערך מורחב – מוקדמות גביע אפריקה לאומות 1998 16 מדינות לקחו חלק בטורניר הגמר. נבחרת בורקינה פאסו העפילה באופן אוטומטי לטורניר כמארחת, ונבחרת דרום אפריקה העפילה אוטומטית אף היא בעקבות זכייתה בטורניר הקודם. שאר 14 הנבחרות העפילו דרך שלב המוקדמות בו השתתפו 28 נבחרות. מדיה וקבצים בנושא גביע אפריקה לאומות 1998 בוויקישיתוף
מרטין ריינולדס

מרטין אדוארד ריינולדס (באנגלית: Martin Edward Reynolds; נולד ב-22 בפברואר 1949) הוא אתלט בריטי בעבר, בעל מדליית כסף אולימפית בריצת שליחים. במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו באדינבורו, סקוטלנד ביולי 1970 כחבר נבחרת אנגליה זכה ריינולדס במדליית ארד בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 40.05 שניות, אחרי ג'מייקה (39.46 שניות) וגאנה (39.82 שניות). באוניברסיאדה שנערכה בטורינו, איטליה בסוף אוגוסט אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בריצת 200 מטר בתוצאה של 21.0 שניות. באולימפיאדת מינכן (1972) זכה ריינולדס במדליית כסף בריצת שליחים 4X100 מטר ביחד עם אלן פסקו, דייוויד המרי ודייוויד ג'נקינס בתוצאה של 3:00.46 דקות, אחרי קניה (2:59.83 דקות) ולפני צרפת (3:00.65 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום 14 בריצת 400 מטר בתוצאה של 46.71 שניות. בשלב רבע הגמר הוא קבע שיא אישי של 46.11 שניות ובשלב המוקדמות תוצאה של 46.46 שניות. ריצת 200 מטר: 20.83 שניות (1970) ריצת 400 מטר: 46.11 שניות (1972) מרטין ריינולדס, באתר olympedia.org מרטין ריינולדס, באתר התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית
אירנ"א

הסוכנות לחדשות הרפובליקה האיסלאמית (בפרסית: ایرنا, ידועה בשם IRNA קיצור של "Islamic Republic News Agency") היא סוכנות החדשות הרשמית של הרפובליקה האסלאמית של איראן. הוקמה בשנת 1934 ונשלטת וממומנת על ידי הסוכנות לתרבות והכוונה איסלאמית. הסוכנות מוציאה לאור מגוון כתבי-עת, וכן עיתון בשם איראן. לסוכנות כ-60 משרדים בתוך איראן ועוד כ-30 הפזורים ברחבי העולם. רשות השידור האיראנית מדיה וקבצים בנושא אירנ"א בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אירנ"א (בפרסית) אתר האינטרנט הרשמי של אירנ"א (באנגלית) אירנ"א, ברשת החברתית פייסבוק אירנ"א, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אירנ"א, ברשת החברתית אינסטגרם ערך זה הוא קצרמר בנושא איראן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שי אזולאי

האם התכוונתם ל... שי אזולאי (צייר) (1971) – צייר ואמן שי אזולאי (סופר) (1979) – סופר ומתרגם
הבחירות הפרלמנטריות ביפן 1890

הבחירות הכלליות ביפן 1890 (ביפנית: 第1回衆議院議員総選挙) היו הבחירות הכלליות הראשונות שנערכו באימפריה היפנית לחברי בית הנבחרים של הדיאט של יפן. הייתה זו הפעם הראשונה שנערכו בחירות כלליות להקמת ממשלה באסיה. הבחירות הראשונות לבית התחתון ביפן נערכו ב-1 ביולי 1890, בהתאם לכתוב בחוקת מייג'י שהתקבלה ב-1889. זכות הבחירה בבחירות אלה הייתה מוגבלת, ורק גברים מעל גיל 25, ששילמו לפחות 15 ין יפני במסים, ושהתגוררו במחוזם לפחות שנה הורשו להצביע. מספר הבוחרים שעמדו בקריטריונים עמד על 450,872 אנשים מתוך אוכלוסייה כוללת של 39,933,478 תושבים (1.13%). דרישת המס הגבוהה למעשה העניקה זכות הצבעה בעיקר לבעלי אדמות וליזמים עירוניים. מבחינת המעמד החברתי בקרב המצביעים, 9% היו סמוראים-לשעבר ו-91% היו עירוניים ואיכרים-לשעבר. תושבי הוקאידו ואוקינאווה לא קיבלו זכות בחירה מכיוון שהאיים נחשבו טריטוריות ולא מחוזות. 97% מבעלי זכות הבחירה ניצלו את זכותם והצביעו בבחירות. על מנת להתמודד בבחירות לבית התחתון היה על המועמדים להיות בני 30 ומעלה, וללא קשרים למשפחה הקיסרית. מספר המושבים בבית היה שלוש מאות, והוא התחלק בין מאתיים וארבעה-עשר מושבים למחוזות עם נציג אחד וארבעים ושלושה מושבים למחוזות עם שני נציגים, ועליהם התמודדו 1,243 מועמדים. אספת הדיאט הראשונה נערכה לאחר הבחירות, ב-25 בנובמבר 1890. סיעת המפלגות הליברליות "מינטו" החזיקה ב-171 מושבים והיוותה את הרוב בבית. Jansen, Marius B.The Making of Modern Japan. Harvard University Press, 2002. ISBN 9780674009912. THE FIRST JAPANESE ELECTION‏, אתר הניו יורק טיימס, 31 ביולי 1890. New York Times. Jansen, עמ' 416.
צ'ארלס קנינג, רוזן קנינג הראשון

צ'ארלס קנינג, רוזן קנינג הראשון (באנגלית: Charles Canning; ‏ 14 בדצמבר 1812 - 17 ביוני 1862) היה מדינאי בריטי ומושל הודו השביעי והאחרון בשלטון חברת הודו המזרחית הבריטית. הוא היה המושל במהלך המרד ההודי הגדול והיה המושל הכללי הראשון של הראג' הבריטי שהחליף את השלטון הקודם. קנינג נולד בברומפטון שבלונדון לג'ורג' קנינג שהיה איש פוליטיקה וראש ממשלה לתקופה קצרה, וג'ואן קנינג. בשנת 1836 נכנס צ'ארלס לעולם הפוליטיקה מטעם המפלגה השמרנית, שנה מאוחר יותר עם מות אימו הוא ירש את תואר האצולה ויקונט ועבר לבית הלורדים. הוא שירת במספר תפקידים לאורך השנים בהם תת-מזכיר פרלמנטרי לענייני חוץ ושר היערות והחורש. ביולי 1855 קיבל צ'ארלס את המינוי למושל הכללי של הודו לאחר עזיבתו של הלורד דלהויז, הוא יצא מאנגליה בדצמבר והתחיל את תפקידו בהודו בסביבות פברואר 1856. מכניסתו לתפקיד גילה קנינג גישה סלחנית ומתפייסת אל מול ממלכות החסות והאוכלוסייה ההודית. אך, שנה לאחר כניסתו לתפקיד, במאי 1857 פרץ המרד ההודי הגדול אשר היה ביטוי לסלידה ארוכה בקרב האוכלוסייה ההודית כלפי חוסר הרגישות של השלטון הבריטי. קנינג נחשב לדמויות הבולטות שבזכות החלטותיו, קור רוחו וחוכמתו הודו הבריטית שרדה את המרד. קנינג עצמו בזכות ההצלחה מצידו, המשיך למשול על הודו גם כאשר השלטון נלקח מחברת הודו המזרחית הבריטית לידי הפרלמנט הבריטי, הוא אף זכה לשבחים ותארים, בהם הוענקו לו אבירות במסדר האמבט ותואר 'רוזן'. מדיה וקבצים בנושא צ'ארלס קנינג, רוזן קנינג הראשון בוויקישיתוף צ'ארלס קנינג, רוזן קנינג הראשון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) צ'ארלס קנינג, רוזן קנינג הראשון, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קזימיר פונק

קזימיר פונק (פולנית: Kazimierz Funk, אנגלית: Casimir Funk; ‏ 23 בפברואר 1884 - 20 בנובמבר 1967) היה ביוכימאי אמריקאי, יהודי יליד פולין. בשנת 1912 הוא טבע את המונח ויטמין. נולד בפולין למשפחה יהודית. אביו, יעקב (ז'אק) איזראיליביץ' פונק, היה רופא עור ידוע בוורשה. הוא למד באוניברסיטת ברן בשווייץ, שם סיים דוקטורט בגיל 20. אחר כך עבד במכון פסטר בפריז, בבית חולים בגרמניה ובמכון מחקר ליסטר בלונדון (Lister Institute). בשנת 1915 נסע לארצות הברית, ובניו יורק עבד במספר מכוני מחקר. בשנת 1920 התאזרח בארצות הברית. בשנת 1923 חזר לוורשה בזכות מלגה מטעם קרן רוקפלר, ושימש כראש המחלקה לביוכימיה במכון להיגיינה. בשנת 1927 נסע לפריז והקים בה חברת תרופות פרטית בשם Casa Biochemica. בשנת 1939 חזר לארצות הברית, שם נשאר עד ליום מותו, ועמד בראש מכון המחקר Funk Foundation for Medical Research. לאחר שקרא את המאמר של כריסטיאן אייקמן, אשר מצא שאנשים אשר אוכלים אורז מלא סובלים פחות ממחלת הבריברי, ניסה פונק למצוא את הגורם באורז המלא אשר מונע את המחלה. בשנת 1912 חקר את שכבת הסובין (המעטפת החיצונית) של האורז וגילה בתוכה מולקולה המתמוססת במים, מורכבת מחנקן הקשור לשלושה אטומי חמצן, ובכך גילה את הוויטמין B1 (תיאמין). הוא הניח שאמין זה הוא מה שחסר לאלה שתפריטם מורכב אך ורק מאורז לבן, ולכן הם לוקים במחלות שונות כמו הבריברי. מכיוון שהבין שאמין הוא חומר חיוני לחיים, קרא לו בשם "vital amine", או "vitamine". בהמשך התגלו ויטמינים שאינם אמינים, והשם שונה ל-vitamin, ללא האות e בסוף המילה. אמיל פוירשטיין, יהודים מפורסמים במדע, 1956. עמ' 221–229. מדיה וקבצים בנושא קזימיר פונק בוויקישיתוף JEWISH BIOMEDICAL & LIFE SCIENTISTS Biology: Decade by Decade מאת Peter Haugen, William J. Cannon
טרזן (זיכיון דיסני)

טרזן הוא זיכיון מדיה של חברת וולט דיסני שמבוססת על ספרי טרזן (אנ') של אדגר רייס בורוז, המתארים את חייו של איש צעיר שגדל מגיל צעיר עם חבורת גורילות בג'ונגלים של מערב אפריקה. טרזן, הוא הסרט המקורי של הסדרה שהופק בידי אולפני ההנפשה של וולט דיסני ויצא לאקרנים ב-18 ביוני 1999.סרט זה הוא ה-37 במספר של סרטי קלאסיקות האנימציה של דיסני ומשתייך לאחד מרגעי השיא של תקופת הרנסאנס של דיסני. הוא מבוסס על הספר טרזן מלך הקופים טרזן 2, הוא סרט ההמשך שיצא ישירות לגרסת וידאו וDVD בשנת 2005. הסרט מהווה פריקוול לסרט הראשון. טרזן וג'יין, הוא סרט שיצא בשנת 2002, בין שני הסרטים האחרים והוא מהווה ספין אוף לסרט הראשון. ערך מורחב – טרזן - דמויות אגדת טרזן, סדרה-בת אמריקאית לסרט "טרזן" מ-1999 ששודרה ברשת UPN ו-ABC בין השנים 2001–2003 ומבוססת על טרזן (אנ'), משחק מחשב מ-1999 המבוסס על הסרט מאותה שנה לשימוש במחשבים ובפלייסטיישן. Tarzan Jungle Tumble, משחק שיצא בשנת 2001 Disney's Tarzan: Return to the Jungle, משחק שיצא בשנת 2002 בידי Activision לשימוש בGame Boy Advance טרזן (אנ') - אלבום המלווה את הסרט המקורי שהופק בידי הזמרים פיל קולינס ומארק מנסינה. בסרט ישנם 4 שירים: "You'll Be in My Heart" "Strangers Like Me" "Son of Man" "Two Worlds" ישנם גם אתר של טרזן בפארקי השעשועים דיסנילנד ודיסנילנד של הונג קונג, מחזה הוליוודי המבוסס על הסרט המקורי (אנ') שהוצג ב-2006 בברודוויי. ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שקע יפן

שקע יפן הוא שקע אוקייני ממזרח לחלקו הצפוני של האי הונשו ביפן, בשוליים הצפון-מערביים של האוקיינוס השקט. השקע הוא חלק ממערכת שקעים בשולי טבעת האש. מצפון הוא מתחבר לשקע קוריל-קמצ'טקה, ומדרום – באמצעות שקע איזו-בונין (נקרא גם "שקע איזו-אוגסאוורה"), לשקע מריאנה. אורכו של השקע כ-800 ק"מ ועומקו המרבי כ-9,000 מטרים. שקע יפן הוא חלק מאזור הפחתה בו נוחת הלוח הפסיפי אל מתחת ללוח אוחוצק, והוא נוצר כתוצאה מכיפוף בלוח הנוחת. שקעים מסוג זה מצויים בקדמת קשת איים, דוגמת זו המרכיבה את איי יפן. בנקודת החיבור של שקע יפן לשקע איזו-בונין מצוי צומת משולש בו נפגשים שלושה לוחות טקטוניים: לוח אוחוצק, הלוח הפיליפיני והלוח הפסיפי. הפעילות הטקטונית בצומת משולש זה אחראית להתרחשות רעידות אדמה רבות ותכופות בצפון יפן, בהן רעידת האדמה בסנדאי בשנת 2011 שדורגה כ-9.0 בסולם מגניטודה לפי מומנט וגלי הצונאמי שנוצרו בעקבותיה. האיים הגעשיים של הקשת נוצרו כתוצאה מהתכה של סלעי הליתוספירה, הפיכתם למאגמה ופליטתם מבעד להרי געש. התכה זו מזינה את הגעשיות של צפון האי הונשו, למשל את ההתפרצות הר הגעש בנדאי במהלך 50,000 השנים מאז היווצרו ועד התפרצותו האחרונה בשנת 1888. ב-15 ביולי 1962 צלל צוות מחקר צרפתי לעומק שקע יפן. צלילה זו הייתה שנייה בעומקה לזו של דון וולש וז'ק פיקרד ב-23 בינואר 1960 לתהום צ'לנג'ר בשקע מריאנה. באוקטובר 2008 צלל צוות יפני ואנגלי לעומק של 7.7 ק"מ וגילה דגים ממין Pseudoliparis amblystomopsis, הנחשבים לדגים החיים בעומק הרב ביותר באוקיינוס. גאולוגיה - מונחים טקטוניקת הלוחות התפרצות געשית רעידת אדמה מדיה וקבצים בנושא שקע יפן בוויקישיתוף שקע יפן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מיקום חלק מהשקעים מבוסס על מפה זו צומת משולש – נקודת מפגש המשותפת לשלושה לוחות טקטוניים, ר' מילון המונחים של האוניברסיטה הפתוחה הר הגעש בנדאי באתר Global Volcanism Program כתבה מ-16 ביולי 1962 ב"The Spokesman-Review" 'Deepest ever' living fish filmed באתר ה-BBC
מצודת זאב

מצודת זאב, או "בית ז'בוטינסקי", המכונה בקצרה "המצודה", הוא מגדל משרדים בסגנון ברוטליסטי השוכן ברחוב המלך ג'ורג' 38 בתל אביב. המבנה בן 16 קומות וגובהו 60 מטר. הוא קרוי על שמו של זאב ז'בוטינסקי, מכונן הציונות הרוויזיוניסטית. המצודה היא אחד המגדלים הוותיקים בתל אביב. המגדל הוקם במקום שבו עמד בשנות ה-30 צריף אשר שימש את אנשי התנועה הרוויזיוניסטית, נוער תנועת בית"ר, ובסתר גם מקום מפגשם של לוחמי מחתרת האצ"ל. באותן שנים התארגן "הועד להקמת מצודת זאב" ותכנון הבניין החל בשנת 1936. הבניין הראשון שהוקם במקום בתכנונו של האדריכל הארי לוריא היה בן שלוש קומות והושלם ב-1948. בשנים בהן היה הבניין בן שלוש קומות, היו צעירי בית"ר מקיימים את פגישותיהם בחצר הפנימית היכן שהייתה כתובת גדולה על הקיר "קשת בית"ר לא נסוג אחור וחרב ראש בית"ר לא תשוב ריקם, אמן!".[דרוש מקור] בשנת 1963 החליטה תנועת החרות להרחיב את הבניין ונערכה תחרות אדריכלים סגורה לבחירת האדריכל, בתחרות זכו משה בן-חורין ובנו מרדכי. בשנת 1966 נסתיימה בנייתו של המגדל שנבנה מאחורי הבניין הקיים. מאז היה הבניין מוקד הפעילות של תנועת החרות וגופים נוספים הקשורים אליה, ובכללם מכון ז'בוטינסקי בישראל. במהלך הבחירות לכנסת העשירית בעצרת המסכמת של המערך, התייחס הבדרן דודו טופז בנאומו למצודת זאב כמקומם של "הצ'חצ'חים", במה שנודע כנאום הצ'חצ'חים. בליל המהפך ב-1977 הגיע מנחם בגין לאולם השמחות "עצמאות" בקומה 2, שפעל עד שסופח ב-2015 למכון ז'בוטינסקי, ונשא נאום ניצחון דרמטי בפני פעילי המפלגה. כיום מאכלסים את הבניין מנגנוני תנועת הליכוד ושוכרים שונים, ביניהם משרדי עורכי דין ובעלי מקצועות חופשיים.[דרוש מקור] בקומות הבניין השונות פועלים גופים המשויכים רעיונית או היסטורית לתנועת הליכוד, בהם: תנועת הנוער בית"ר (ההנהגה הארצית) נשות חרות בישראל משקי תנועת חרות מכון ז'בוטינסקי ומוזיאון ז'בוטינסקי מוזיאון האצ"ל עמותת ברית חיילי האצ"ל מוזיאון הלוחמים והפרטיזנים. חלק מהבניין מושכר לשוכרים מסחריים. מצודת זאב במתכונתה הראשונה סורג ברזל בחזית מפלס הקרקע בעיצובו של הפסל משה שטרנשוס דיוקן זאב ז'בוטינסקי מעשה ידי הפסל יצחק דנציגר המצוי בבניין בית ז'בוטינסקי במצודת זאב הבניין לאחר שהושחת בידי אלמונים בעקבות אירועי 7 באוקטובר 2023 עינב צנגאוקר, שבנה נחטף לעזה בהפגנה בפתח מצודת זאב, באפריל 2024 יוסי קליין-עברי, רוויזיוניזם, ארכיטקטורה ועירוניות מגויסת בתל אביב, 1940-1925, הוצאת כרמל, 2022 מיכאל יעקובסון, שתי מצודות - סיפורה של מצודת זאב, עת-מול 270, ינואר 2021, עמ' 33–36 מדיה וקבצים בנושא מצודת זאב בוויקישיתוף מיכאל יעקובסון: סיבוב בבית ז'בוטינסקי בתכנון מרדכי בן חורין, באתר 'חלון אחורי', 6 באוגוסט 2016 מיכאל יעקובסון, המבצר שמסמל את מהפך 77': מה אנחנו יודעים על מצודת זאב, באתר Xnet‏, 16 במאי 2017 מיכאל יעקובסון: סקירה על הספר החדש שעוסק במצודת זאב, באתר 'חלון אחורי', 27.12.22 לקראת הקמת "מצודת־זאב", הירדן, 30 באוקטובר 1936 יציקת גג קומה ג' של "מצודת זאב", המשקיף, 13 במאי 1948 מרידוד קורא לאוהדי התנועה לסייע בהשלמת בנין מצודת זאב, חרות, 24 בינואר 1963