laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
גנדי סמריטי

גנדי סמריטי (בהינדי: गाँधी स्मृति), לשעבר בית בירלה, הוא בית מגורים בעיר ניו דלהי שבהודו. אבי האומה ההודית מהאטמה גנדי התגורר בבית זה בחמשת החודשים האחרונים לחייו ובחצרו נרצח על ידי מתנקש ב-30 בינואר 1948. בראשיתו היה הבית שייך למשפחת אנשי העסקים האמידה בירלה ונקרא על שמה. ממשלת הודו רכשה את הבית ב-1971 והוא נפתח לציבור שנתיים לאחר מכן. מאז שוכן בו מוזיאון אודות חייו של גנדי ורציחתו. במקום מוצגים בין השאר החדר בו התגורר גנדי והחצר שבה נהג לערוך מדי ערב מפגש עם קהל, שבאחד מהם נרצח. הבניין וחצרו שומרו כפי שהיו בימי גנדי. סככה ובה עמוד זיכרון ניצבים בנקודה בה התרחש הרצח. בשנת 2005 נפתח במקום מוזיאון מולטימדיה לזכר גנדי. המבנה עמוד הזיכרון הניצב במקום שבו נרצח גנדי מדיה וקבצים בנושא גנדי סמריטי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של גנדי סמריטי
שמואל דיקמן

הרב שמואל דיקמן (ז' באייר תרצ"ב, 13 במאי 1932 - ח' בחשוון תשנ"א, 27 באוקטובר 1990) היה אב בית הדין בחיפה ורב שכונת הרצליה בעיר. נולד בווינה, בנם של נחמיה ורבקה דיקמן. בשנת 1935 עלתה משפחתו לישראל והתיישבה בחיפה. בהכוונת הרב אברהם ריין שהיה מראשי צא"י, למד בישיבת חפץ חיים בכפר סבא. לאחר מכן למד בישיבת פוניבז' בבני ברק ובישיבת חברון בירושלים. באמצע שנות ה-50 נישא ליוכבד אזרחי, בתו של ישראל אזרחי. בשנת 1963 עבר להתגורר בחיפה והחל לשמש כר"מ בישיבת פרחי אהרון בקריית שמואל. בשנות ה-60 השתייך לצוות שהוציא לאור במסגרת יד הרב הרצוג את בית הבחירה לרב מנחם המאירי. בניסן תשל"ה (1975) הוסמך לדיינות בידי מועצת הרבנות הראשית. בשנת 1977 התמנה לדיין בבית הדין הרבני בחיפה. בהמשך שימש כאב"ד והתמנה לרב שכונת הרצליה בחיפה. נודע כמומחה לענייני גיטין במיוחד בתחום איות השמות הנחשב לתחום הלכתי ייחודי. כדיין, כרב שכונה ומחנך נודע כבעל הליכות ודעות מתונות, ומקובל על דתיים וחילוניים כאחד. עמד בראש ישיבת ההסדר מעלות בשנותיה הראשונות, כמו כן כיהן כרב בית הכנסת ע"ש הרב מנחם מענדל קופרשטוק בשכונת הרצליה, בחיפה. עסק בההדרת ספרי ראשונים. בין השאר הוציא מהדורה מוערת של חידושי המאירי על מסכת ברכות ויבמות, חידושי הרשב"א על מסכת יבמות, וחידושי הרמ"ה על מסכת קידושין. לאחר פטירתו הוציאו בניו את שיחותיו ומאמרי המוסר שלו בספר "תורת שמואל". בשלהי שנת 1990 נפטר מהתקף לב בליל שבת, והובא למנוחות בבית הקברות בחיפה בחלקת הרבנים. היה נשוי ליוכבד (לבית אזרחי) ואב לאחד עשר. בניו משמשים כרבנים ור"מים בישיבות. ביניהם: הרב יעקב, המתגורר בשכונת הר נוף בירושלים, מחבר הספרים "אוצר יסודי שביעית" ו"ארץ נפתלי" בנושא השמיטה. חתנו הוא ההיסטוריון ד"ר שלמה טיקוצ'ינסקי. חתן נוסף הוא הרב ישראל סקלר ששימש כר"מ לבני שיעור א' בישיבת חברון לצעירים עד לפטירתו באוגוסט 2019. נכדיו הם האחים היוצרים יואלי ורולי דיקמן. גיסיו הם: הרב ברוך מרדכי אזרחי ראש ישיבת עטרת ישראל, והרב יצחק אזרחי מראשי ישיבת מיר. שמואל דיקמן (1932-1990), דף שער בספרייה הלאומית מפעלי "יד הרב הרצוג" השגים ותכניות, הצופה, 22 בספטמבר 1968 חוקה דיינים, באתר ארכיון המדינה, עמ' 158 מונו 4 דיינים חדשים, מעריב, 31 במרץ 1977
קרל פיליפ, נסיך שוורצנברג

קרל פיליפ, נסיך שוורצנברג (בגרמנית: Karl I. Philipp zu Schwarzenberg;‏ 18 באפריל 1771 - 15 באוקטובר 1820), היה מצביא של בית הבסבורג ודיפלומט אוסטרי שפיקד על כוחות אוסטרים במהלך המלחמות הנפוליאוניות. קרל פיליפ שוורצנברג נולד ב-18 באפריל 1771 בווינה שהייתה חלק מהאימפריה הרומית הקדושה, ליוהאן יוזף הראשון, נסיך שוורצנברג ולמריה אלאונורה, רוזנת אטינגן-ואלרשטיין, בתם של פיליפ קרל, רוזן אטינגן-ואלרשטיין ושרלוטה יוליאנה, רוזנת אטינגן-באלדרן. בשנת 1787 התגייס שוורצנברג לצבא האוסטרי, ובאותה שנה החלה המלחמה העות'מאנית-רוסית, שבמהלכה לחמה האימפריה הרומית הקדושה לצד האימפריה הרוסית נגד האימפריה העות'מאנית. שוורצנברג לחם באומץ רב, ומשום כך הועלה בשנת 1792 לדרגת מיור. במהלך מלחמת הקואליציה הראשונה נגד צרפת המהפכנית, השתתף שוורצנברג בלחימה בצרפת, ואף הביס כוח צרפתי גדול בקרב לה-קאטו בשנת 1794. לאחר הלחימה בקרב אמברג ובקרב וירצבורג בשנת 1796 הועלה שוורצנברג לדרגת גנרל מיור, ובשנת 1799 הועלה לדרגת לוטננט פילדמרשל. במהלך קרב הוהנלינדן הציל שוורצנברג את האגף האוסטרי הימני מקריסה, ולאחר מכן מונה בידי הארכידוכס קרל, דוכס טשן לפקח על הנסיגה. בשנת 1704 קיבל שוורצנברג את התואר "נסיך שוורצנברג", שהיה זהה לאחיו הגדול יוזף השני, נסיך שוורצנברג. שוורצנברג השתתף בקרב אולם בו ניצח נפוליאון בונפרטה את האוסטרים, והיה בין הניצולים הבודדים ששרדו בקרב מהצד האוסטרי. בשנת 1806 מונה שוורצנברג לשגריר אוסטריה ברוסיה, ובשנת 1809 מונה לשגריר אוסטריה בצרפת, ובתוקף תפקידו היה ממונה על המשא ומתן לנישואי נפוליאון עם הארכידוכסית מריה לואיזה. בפקודתו של נפוליאון פיקד בגרנד ארמה על גיס אוסטרי שמנה 34,000 מתנדבים, והשתתף עמו בפלישה הצרפתית לרוסיה, אולם שוורצנברג לא עודד את חייליו ולא עשה יותר ממה שנדרש ממנו. לבשנת 1813 הועלה שוורצנברג לדרגת גנרל-פלדמרשל, ולאחר מכן מונה למפקד הצבא האוסטרי בבוהמיה. לאחר מכן פיקד שוורצנברג על הצבא האוסטרי בקרב דרזדן, ובקרב לייפציג הוא פיקד על כוחות הקואליציה. לאחר מכן השתתף שוורצנברג בקרב פריז, ובעקבות ניצחונו פרש נפוליאון מתפקידו. לאחר מכן השתתף שוורצנברג בקונגרס וינה, ולאחר חזרתו של נפוליאון פיקד שוורצנברג על צבא אוסטרי בן 250,000 חיילים שהוצב באזור הריין. בשנת 1817 חטף שוורצנברג שבץ, זמן קצר לאחר מותה של אחותו קרולינה שהייתה מאוד קשורה אליו, וב-15 באוקטובר 1820 מת שוורצנברג בלייפציג כתוצאה מהתקף שבץ נוסף. מדיה וקבצים בנושא קרל פיליפ, נסיך שוורצנברג בוויקישיתוף קרל פיליפ, נסיך שוורצנברג בספרייה הלאומית הגרמנית ביבליוגרפיה של קרל פיליפ, נסיך שוורצנברג קרל פיליפ, נסיך שוורצנברג, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
שמורת חוטם הכרמל

שְׁמוּרַת חֹטֶם הַכַּרְמֶל היא שמורת טבע השוכנת בדרום-מערב הכרמל, ממערב לרמת הנדיב. השמורה אשר הוכרזה ביום 24 באוגוסט 2003, משתרעת על פני שטח של 486 דונם, למרגלות "מצוקי חוטם", בין מחצבת בנימינה בדרום וקיבוץ מעיין צבי. תא שטח נוסף המכסה 435 דונם בראש המצוק אושר בשנת 1982 אך לא הוכרז כשמורה. אורכה של השמורה כשלושה קילומטרים מצפון לדרום, וגובהה נע בין 15 מטרים מעל פני הים ועד 140 מטרים בשיאה של רמת הנדיב. עם מיני החי בשמורה נמנים שפני סלע, שועלים, דרבנים, גיריות וכן מספר מיני עופות דורסים. הצומח מורכב מיער פארק של עצי חרוב מצוי ואלת המסטיק, שיזף השיח ומינים שונים של גאופיטים. האתר המוכר ביותר בשטח השמורה הוא מערת כבארה, ושביל ישראל עובר דרך חלקה הדרומי. השמורה נמצאת בחוטם הכרמל שהוא הקצה הדרומי המאורך של רכס הכרמל, שהוא החלק הצפון-מערבי של הכרמל. גבולות חוטם הכרמל הם: מדרום השרון הצפוני ליד בנימינה, ממערב בקעת כבארה, ממזרח בקעת הנדיב ומצפון נחל דליה הזורם בואדי מילק. בחלקו הדרומי מערבי של חוטם הכרמל נמצאים מצוקים הנקראים "צוקי החוטם" (ובערבית: אלח'שם = החוטם). צוקים אלה מתנשאים לגובה של 130 מטר מעל מישור החוף. מבט מן האוויר אל רמת הנדיב: בקדמת התמונה נראים מישור חוף הכרמל וכביש 4; משמאל בתיה הדרום-מערביים של זכרון יעקב; בתווך נחל כבארה; ומימין "צוקי חוטם". השמורה משתרעת לאורכו של כביש 4 ועל מדרונותיו הנמוכים של ההר מבט אל חלקה הדרומי של השמורה, לאורך "מצוקי חוטם" חוטם הכרמל מלמטה רמת הנדיב מערת כבארה שמורת חוטם הכרמל טיול אל צפונה של השמורה באתר רמת הנדיב שמורות טבע וגנים לאומיים מוכרזים בין השנים 1964-2013 שמורת חוטם הכרמל
דב מעייני

הרב דב מעייני (תרס"ג, 1903 – תמוז תשי"ב, 1952) היה רבה של מגדיאל. נולד בפולין, בנו של משה יצחק קריקסטינסקי. למד בישיבת גרודנה ובישיבת טלז. בשנת 1925 עלה לארץ ישראל ולמד בישיבת חברון בחברון והיה מתלמידי הסבא מסלבודקה. בפרעות תרפ"ט, שבהן נהרגו עשרות מתלמידי ישיבת חברון, שהה בירושלים וכך ניצל. לאחר הפרעות שב לחו"ל ולמד בישיבת ראדין. נישא לפרידה, בתו של הרב יואל ברנצ'יק, ראש ישיבת נובהרדוק בריגה. סבה היה הרב בצלאל סמרניק, שעלה בסוף ימיו לארץ ישראל והתיישב בחברון, ונרצח במאורעות תרפ"ט. לאחר נישואיו כיהן כרב של העיירה ילובקה בפולין. בשנת 1932 עלה בשנית לארץ ישראל והתיישב בבני ברק. היה מראשוני ישיבת היכל התלמוד, שהוקמה על ידי תלמידי הסבא מסלבודקה. לאחר מכן היה מגרעין המייסדים של בית מדרש לתורת ארץ ישראל בפתח תקווה. אשתו עבדה כמורה למקצועות תנ"ך ויהדות בפתח תקווה. בשנת 1934 נפטר רבה הראשון של המושבה מגדיאל, שהוקמה עשור לפני כן, ותושבי המקום בחרו ברב מעייני לרב המושבה. הוא עברת את שמו ל"מעייני". היה מקורב לחזון איש ופעל בשליחותו. הקים תלמוד תורה במגדיאל והיה פעיל מאוד בנושאי דת וחינוך תורני ביישוב החדש. היה חבר המועצה של מרכז חינוך התורה בארץ ישראל שפעל בתל אביב ואיגד את מוסדות החינוך הדתיים בארץ ישראל. סייע למרכז הארצי לטהרת המשפחה שייסד הרב אפרים זלמן הלפרין. נסע לשליחויות ציבוריות לחו"ל. בשנת 1937 היה ציר בכנסייה הגדולה השלישית מטעם אגודת ישראל בארץ ישראל. בסוף שנות השלושים שהה בריגה בשליחות לטובת ענייני הדת בארץ ישראל. בעקבות חילול יריעות של ספרי תורה בקיבוץ הבחרות הסוציאליסטית פעל הרב מעייני להוצאתן מן הקיבוץ ולהבאתן לקבורה. בתקופת מלחמת העצמאות שהה בארצות הברית בשליחות ציבורית. בעקבות המצב הביטחוני במגדיאל עזבו בני משפחתו את המושבה למשך תקופה ושהו בבני ברק בביתו של השופט ד"ר יצחק קיסטר. הרב מעייני ניחן בחוש מוזיקלי. הוא הלחין מספר לחנים, שלימים יצאו בדיסק, כשהם מושרים על ידי בנו הרב בצלאל מעייני. נפטר בשנת 1952, בגיל 49. נקבר באוהל בבית הקברות במגדיאל. לאחר פטירתו נקרא על שמו רחוב במגדיאל, בו התגורר ממלא מקומו ברבנות, הרב פרץ אריאל. בנו, הרב בצלאל מעייני, כיהן כרבה של מגדיאל-הוד השרון. בתו היא הבמאית והמחזאית רבקה מנוביץ. נכדו הוא הרב יואל מנוביץ ראש ישיבת הגולן. רבקה מנוביץ-מעיני, אעברא נא: סיפורו העלום של הרב דב מעיני, כולל כרך דיגיטלי "ההר הטוב" - אגרות ומאמרים תורניים, וקובץ מוזיקלי "אל תירא". תחקיר היסטורי: שלמה טיקוצינסקי. הוצאת מוסד הרב קוק, 2015. מספרים הזקנים בשבט (אורכב 03.02.2014 בארכיון Wayback Machine), ירוק, המקומון של הוד השרון מאמר על הרב דב מעייני, ב-the Seforim blog דב מעיני (1903-1952), דף שער בספרייה הלאומית
ז'ראר נהון

ז'ראר נהון (בצרפתית: Gérard Nahon;‏ 19 בינואר 1931 – 19 בפברואר 2018) היה היסטוריון צרפתי יהודי. ז'ראר נהון נולד בשנת 1931 בפריז, ברובע התשיעי. למד בבתי ספר יסודיים במונמוראנסי, בפריז ובפו. את לימודי התיכון עשה בתיכון על שם לואי בארטו בפו, בתיכון על שם "אוֹש" בוורסאי ובתיכון "אנרי הרביעי" בפריז. הוא קיבל התואר הראשון שלו ב-1953 בעברית מודרנית ב-Institut national des langues et civilisations orientales (המכון הלאומי לשפות ותרבויות מזרחיות). את הדוקטורט עשה בהיסטוריה בסורבון X ב-1969 וכן קיבל תואר בÉcole pratique des hautes études ב-1976. בין 1955–1965 לימד היסטוריה וגאוגרפיה בבית ספר תיכון לפני שהתחיל בקריירה אקדמית במהלכה עבד בסורבון במחלקה למדעי הדת שם לימד יהדות ימי ביניימית ומודרנית (1977–2000) הוא גם לימד בבית המדרש הרבני של צרפת מ-1972 עד 2000. היה פרופסור חבר במרכז האוניברסיטאי למחקרי יהדות באוניברסיטה החופשית של בריסל (1972-‏1996). הוא עבד גם במרכז הלאומי למחקר מדעי. הוא ניהל את כתב העת Nouvelles Gallia Judaica (1981–1992) המוקדש להיסטוריה של היהודים בצרפת. הוא היה המזכיר ואחרי כן העורך, יחד עם שרל טואטי של Revue des Études Juives מ- 1980–1997 ומנהל, עם שרל טואטי וסימון קלוד מימוני של אוסף מאמרים של Revue des Études Juives הוא חיבר כמה ספרים ומאמרים על ההיסטוריה של היהודים ובמיוחד על היהודים בצרפת, על היהודים הפורטוגזים במערב במאות ה-16 עד ה-18. הוא השתתף ב-Encyclopædia Universalis – אנציקלופדיה כללית בצרפתית היוצאת לאור על ידי אנציקלופדיה בריטניקה. נהון היה נשוי למאריבון רורה ואב לארבעה ילדים: מרים, ז'אק, אריאל ואליזבט. מדליה על ספרו Inscriptions hébraïques et juives de France médiévale – כתבי יד עבריים ויהודיים בצרפת בימי הביניים. מדליית זהב מטעם החברה האקדמית לאמנויות ומדעים (Société académique Arts, Sciences Lettres), פריז 1992. פרס מטעם עיריית ירושלים 1995 מדליה מטעם האקדמיה הלאומית למדעים, ספרות ואמנות על ספרו Juifs et judaïsme à Bordeaux (יהודים ויהדות בבורדו (2003). Les Hébreux. Paris, Ed. du Seuil, 1963 Menasseh ben Israël, Espérance d'Israël. Introduction, traduc¬tion et notes ( en collaboration avec Henry Méchoulan). Paris, Vrin 1979 Les “ Nations ” juives portu¬gaises du Sud-Ouest de la France ( 1684-1791) Documents.. Paris, Fondation Calouste Gulbenkian 1981 Inscriptions hébraïques et juives de France médié-vale. Paris, Les Belles Lettres 1986 Métropoles et périphéries sefarades d'Occident. Kairouan, Amsterdam, Bayonne, Bordeaux, Jérusalem. Paris, les Editions du Cerf, 1993. 156. La Terre sainte au temps des Kabbalistes 1492-1592, Paris, Albin Michel 1997 Rashi et la cul¬ture juive en France du Nord au moyen âge, Paris-Louvain, E. Peeters 1997. תרגום לצרפתית של ספרו של יהושע פראוור תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל מידע על Gerard Nahon בקטלוג הספרייה הלאומית ג'רר נהון (1931-2018), דף שער בספרייה הלאומית ראו את הביוגרפיה שלו ב-L'écriture de l'histoire juive, Mélanges en l'honneur de Gérard Nahon, sous la direction de Danièle Iancu-Agou et Carol Iancu, Collection de la Revue des études juives 46, Paris-Louvain, Peeters, 2012 ISBN 978-90-429-2524-3 L'écriture de l'histoire juive - Mélanges en l'honneur de Gérard Nahon Voir présentation en ligne Gérard Nahon: Parcours, maîtres, œuvres
האנדרטה נגד מלחמה ופשיזם

האנדרטה נגד מלחמה ופשיזם (בגרמנית: Mahnmal gegen Krieg und Faschismus) היא אנדרטת זיכרון הממוקמת בכיכר אלברטינה במרכז העיר וינה, אוסטריה. האנדרטה נוצרה על ידי הפסל האוסטרי אלפרד הרדליקה בשנים 1988-91 להנצחת כל ההרוגים בתקופת המשטר הנאציונל-סוציאליסטי ומלחמת העולם השנייה. אלמנטים שונים, העשויים מאבן גרניט שנלקחה מאזור מחנה הריכוז מאוטהאוזן, מוקמו בכיכר בה שכן בית פיליפהוף. הבית הושמד במהלך הפצצה אווירית ב-12 במרץ 1945, ומעל 300 אנשים נקברו חיים בהריסות. האנדרטה כוללת את הכרזת העצמאות של אוסטריה על "סלע הרפובליקה". מדיה וקבצים בנושא האנדרטה נגד מלחמה ופשיזם בוויקישיתוף
נחום יואל הלפרין

נחום יואל הלפרין (י"ז בחשוון תרע"א, 19 בנובמבר 1910 – ה' בכסלו תשמ"ז, 6 בדצמבר 1986) היה איש עסקים, עסקן ואיש ציבור חרדי, מראשי הציבור החרדי בתל אביב, יו"ר אתרא קדישא. נולד בדליטין שבגליציה, בנו השני של יעקב הלפרין. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1914, נמלטה משפחתו לווינה, שם שהתה מספר חודשים ומשם עברה לאמסטרדם, והתגוררה בה במשך שבע שנים. בשנת 1920, בהיותו בן תשע, נשלח על ידי אביו לתלמוד תורה בלייפציג, שם למד תורה אצל הרב דוד פלדמן. כעבור שנה שבה משפחתו לווינה והוא למד בתלמוד תורה מקומי. היה חבר צעירי אגודת ישראל בווינה. השתתף בשתי הכנסיות הגדולות של אגודת ישראל שהתקיימו בווינה בשנות ה-20. היה מקושר לאדמו"רי חסידות רוז'ין שהתגוררו בווינה ובראשם האדמו"ר רבי ישראל פרידמן מצ'ורטקוב. בשנת 1933 עלה עם הוריו לארץ ישראל והמשפחה התיישבה בתל אביב. הוא ניהל עסקים ענפים, בין השאר היה בעל מחסני קירור, אולם ומסעדה בתל אביב. הלפרין היה מקורב מאוד לחזון איש, אשר העיד עליו "בכל ביתי נאמן הוא". הוא סמך על יושרו ונאמנותו ומינה אותו כגזבר במוסדות וארגונים שונים, בין השאר של קרן השביעית. בשנות ה-40 וה-50 היה פעיל מרכזי בנושאים הדתיים ובמאבקי היהדות החרדית על שמירת צביון הדת בארץ ישראל. בביתו בתל אביב נערכו אסיפות וכינוסים ציבוריים שונים. הוא אירח בביתו רבנים ואדמו"רים ידועים, וכמו כן ביתו שימש כהכנסת אורחים לעניים ונזקקים. על פי בקשת החזון איש הוא כיהן כנציג ברשימה החרדית של עיריית בני ברק. היה יו"ר "משמרת השבת" בתל אביב ופעל למניעת חילולי שבת בעיר. היה פעיל מרכזי בתחום החינוך החרדי ביישוב החדש ומראשי העסקנים של החינוך העצמאי בשנותיו הראשונות. התפרסם כשנכנס לקיבוץ של הבחרות הסוציאליסטית כדי להציל יריעות של ספר תורה שחוללו. היה חבר ההנהלה של ארגון אתרא קדישא, ובשנות ה-70 התמנה ליו"ר הארגון. פעל להצלת בית הקברות היהודי העתיק בווינה, ובעקבות זאת כתב לו הרב יעקב ישראל קניבסקי: "ולוואי שיהא חלקי עם חלקך בעלמא דקשוט" (=בעולם האמת). הלפרין היה פילנתרופ של מוסדות תורה, חינוך וחסד בארץ ישראל ובארצות הברית. נפטר מדום לב בשנת תשמ"ז, ונקבר בבית הקברות שומרי שבת בבני ברק, שהוקם על ידי אביו. היה נשוי להדסה. לזוג נולדו שבעה בנים ושבע בנות. רבים מהם נגידים. אחד מבניו, אברהם, היה פילנתרופ ויו"ר קרן השביעית העולמית. בין חתניו: מאיר פרוש, השר ירושלים ומסורת וויו"ר סיעת שלומי אמונים, איל ההון הקנדי אייזיק רייכמן. על שמו של הלפרין הוקמו שתי ישיבות בבני ברק בשם "חזון נחום" - ישיבה קטנה במתחם של "מוסדות הלפרין" בבני ברק וישיבה גדולה בשיכון ה' בעיר. כמו כן הוקמו על שמו בית כנסת "חזון נחום" בשכונת גילה בירושלים ו"כולל עיון הלכה חזון נחום יואל" בבורו פארק. הונצח בשערי בית הכנסת המרכזי של "רחמסטריווקא" בירושלים. על שמו ולזכרו נוסד ארגון ההצלה החרדי הראשון בישראל - "ארגון הצלה לב נחום יואל". לימים שונה שמו להצלה-גוש דן. ב-2010 תרם בנו אברהם חצי מיליון דולר לשיפוץ המקווה בשכונת זיכרון מאיר בבני ברק, לזכרם של אביו וסבו, מייסד השכונה. בן אחר, אהרן מלונדון, תרם בית כנסת בלייקווד בשם בית נחום. ר' נחום יואל הלפרין ז"ל, יצא לאור על ידי בנו אברהם הצלה גוש דן השיק אמבולנס משוכלל, כיכר השבת, 10 במרץ 2010
תרומת דם

תרומת דם היא לקיחה של דם מאדם לשם נתינתו או נתינת תוצריו, באמצעות עירוי דם, לאדם אחר. תרומת הדם בישראל מתבצעת במנות של 480 מ"ל + 3 מבחנות לבדיקת סוג הדם וכן שהדם אינו נגוע ב-HIV, בצהבת, או בעגבת. עירוי דם הוא תהליך שבו מבוצעת העברת דם או מרכיביו מאדם בריא אל אדם הזקוק לתוספת לנפח הדם בשל דימום או למרכיבי דם מסוימים בשל ירידה באיכות הדם. מנות הדם לעירוי נלקחות מאנשים אחרים, באמצעות תרומת דם. כדי שלא לפגוע בבריאות התורם, ניתן לתרום מדי שלושה חודשים. תרומת הדם מותנית ברמת המוגלובין בין 12–16 לנשים ובין 13–18 לגברים, הנבדקת באמצעות דקירת אצבע. בהעברת הדם יש סיכון להעברת מחלות מהתורם לחולה, ועל כן כל מנות הדם נבדקות לפני שמשתמשים בהן. אולם ישנם מקרים נדירים בהן מנות דם נגועות בגורמים מחוללי מחלה אשר לא זוהו בבדיקות. בנוסף, בחלק מהמחלות, קיימים חלונות זמן בהן הבדיקות אינן רגישות דיין כדי לזהות נוכחות של גורמים מחוללי מחלה במנת הדם. על כן, בתרומות דם נהוג שלא לקחת דם מאנשים שיש סבירות גבוהה מהרגיל באוכלוסייה שהם נושאים בדמם גורמים מחוללי מחלה. מצבים בהם לא ניתן לתרום: על התורם להרגיש טוב במשך שלושת הימים שלפני התרומה; אם לא מתקיים תנאי זה, התורם אינו יכול לתרום. נטילת תרופות מסוימות או סמים בהזרקה או בהסנפה. עבודה בזנות. חולי המופיליה. שהייה במדינות שבהן קיימת שכיחות גבוהה של מחלת האיידס או ספגת המוח ("הפרה המשוגעת"). עשיית קעקוע או עגיל בגוף בתקופה של שישה חודשים שלפני התרומה. גברים המקיימים יחסי מין עם גברים יכולים לתרום דם, אך מנת הפלסמה שנתרמה תוקפא למשך 4 חודשים ותיבדק לזיהוי מחלות העלולות לעבור בעירוי. אם התשובה שלילית, המנה תסופק לטיפול בחולים. בישראל, הומוסקסואלים רשאים לתורם דם מאז 2018 לאחר תקופת דחייה של אי קיום יחסים של 12 חודשים. ביוני 2021 הודיע שר הבריאות ניצן הורוביץ כי יסיר את כל ההגבלות על תרומות דם הכוללים בשאלון תרומת הדם של מד"א את השאלה בנוגע לקיום יחסי מין בין גברים ובכך יתיר באופן גורף להומוסקסואלים לתרום דם – ללא קשר למועד האחרון שבו קיימו יחסים. במהלך תרומת הדם (ומעט לאחריה) מוצב התורם בשכיבה. לקיחת הדם נמשכת כ-12 דקות בממוצע. על התורם להרבות בשתיית מים ושתייה מתוקה, וכן לאכול לפני התרומה ואחריה, כדי לשמור על נפח הדם והנוזלים בגוף, על רמת הסוכר בדם וכן גם על לחץ דם תקין לפני התרומה ובמהלכה. מנת דם סטנדרטית מכילה 420 מ"ל. על מנת שלא יורגש מחסור במנות דם, נדרשים 40 תורמים לכל 1,000 איש באוכלוסייה. ערך מורחב – תרומת דם בישראל בישראל מנוהל בנק הדם על ידי מגן דוד אדום, שהוא הגוף המופקד על עריכתן של תרומות דם. בעיתות שבהן קיימים חוסרים מדם מסוג מסוים, מד"א שולח מסרונים לאנשים שתרמו דרכו דם בעבר ומבקש מהם להתנדב ולתרום דם כדי להשלים את המלאי. לצד מגן דוד אדום פועל ארגון תורמי דם מתנדבים בישראל, המביא חברים קבועים לתרומות דם לפי הצורך. תרומת איברים מדיה וקבצים בנושא תרומת דם בוויקישיתוף מבצע תרומת דם 1958, בין התורמים שר הבריאות ישראל ברזילי, באתר ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים מי יכול/לא יכול לתרום דם, באתר מד"א. איתי גל, היסטוריה: ישראל מקבלת תרומות דם מהומואים ויוצאי אתיופיה, באתר ynet, 14 ביוני 2017 רותם אליזרע, מהפכה בתרומות הדם: מד"א ביטל ההגבלות להומואים, באתר ynet, 10 בינואר 2018. השר ניצן הורוביץ מתכנן להסיר את כל ההגבלות על תרומות דם של הומואים, באתר כלכליסט, 14 ביוני 2021 הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
החוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה, אוניברסיטת תל אביב

החוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב נוסד יחד עם פתיחת הפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת תל אביב בשנת 1964. תחילה החוג החל בלימודי תואר ראשון בלבד ומשנת 1969 החלו ללמד בחוג גם לימודי תואר שני. החוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה מציע לימודים לתואר ראשון, שני ושלישי (דוקטורט). מדי שנה, מוצעות בחוג גם מספר השתלמויות שנתיות במסגרת בתר-דוקטורט. החוג שם דגש על מחקר מדעי ברמה בינלאומית גבוהה. סגל החוג כולל חוקרים וחוקרות בעלי שם עולמי בתחומי התמחותם ומכשיר את התלמידים המתקדמים לעבודות מחקר, לפיתוחים תאורטיים, לפרסומים מדעיים ולקריירה אקדמית. בין תחומי ההתמחות המאפיינים את החוג נכללים נושאים כגון אי-שוויון חברתי, ריבוד חברתי, הגירה, מגדר, חינוך, ארגונים, שלטון ומשילות, חיי יום-יום, אורבניזם ומרחב, משפחה, חברה אזרחית, שוק עבודה ועוד. בחוג מתקיימת פעילות הוראתית ומחקרית ענפה בסוציולוגיה של ריבוד ואי-שוויון, סוציולוגיה פוליטית והיסטורית, אנתרופולוגיה של החברה הישראלית וסוציולוגיה של החינוך. תוכנית הלימודים לתואר ראשון מקנה הכרות מעמיקה עם תחומי המחקר וההגות בסוציולוגיה ואנתרופולוגיה. כמן כן מושם דגש על ניתוחים שיטתיים והכרות עומק עם מבנה החברה הישראלית, ההיסטוריה של פלשתינה/ארץ ישראל והתהליכים המרכזיים המתרחשים בה. לימודי התואר הראשון מקנים גם הכרות בסיסית עם תחומי מחקר שונים ומקנה שליטה בשיטות מחקר מסוגים שונים. תוכנית הלימודים לתואר שני מיועדת לבוגרי תואר ראשון (לתלמידים ללא רקע בסוציולוגיה ואנתרופולוגיה מוצעת תוכנית השלמות המותאמת בהתאם לרקע הייחודי לכל תלמיד). תוכנית הלימודים מקנה הכרות מעמיקה עם מחקרים עכשוויים, תאוריות מתקדמות ומחלוקות מרכזיות בתחומים השונים. הלימודים לתואר השני כוללים מסלול מחקרי הנותן את האפשרות לבצע מחקר ולכתוב עבודת תזה בהנחיה אישית. תוכנית הלימודים לתואר שלישי (דוקטורט) מבוססת בעיקרה על עבודה עצמאית בהנחיה אישית. תוכנית הדוקטורט מורכבת משלב ראשוני שבו נכתבת הצעת מחקר מפורטת הטעונה אישור וועדת תלמידי מחקר. לאחר אישור ההצעה, עוברים התלמידים לשלב השני שבו מתבצעת עבודת המחקר ונכתבת עבודת דוקטורט המוגשת לאישור סנאט האוניברסיטה. אתר האינטרנט הרשמי של החוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה, אוניברסיטת תל אביב החוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה
אבנר ארד

אבנר ארד (Avner Arad; נולד ב-1967) הוא פסנתרן ישראלי-אמריקאי. אבנר ארד נולד בחיפה. החל את הכשרתו בקונסרבטוריון דוניה ויצמן בעירו. בשנת 1980, כשהיה בן 13, עבר לארצות הברית, ושם המשיך את לימודיו בבית הספר איסטמן למוזיקה. זכה בתחרות הלאומית ע"ש שומסקי (Shumsky) ובתחרות התזמורת הפילהרמונית של רוצ'סטר. ב-1981 יצא לסיור הקונצרטים הראשון שלו באירופה כזוכה בתחרות הבינלאומית לפסנתרנים צעירים. באותה שנה החל ללמוד במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה אצל סימור ליפקין. ב-1988, לאחר שזכה בפרס הראשון בתחרות ע"ש סרגיי קוסביצקי, ניגן ארד את וריאציות גולדברג של באך ברסיטל הראשון שלו בניו יורק. ב-1999 הופיע באולם הרסיטל ע"ש וייל בקרנגי הול וזכה לביקורת אוהדת ב"ניו יורק טיימס". הופעתו הראשונה במרכז לינקולן הייתה עם תזמורת ג'וליארד. לאחר סיום לימודיו במכון קרטיס, המשיך לתואר מוסמך בבית הספר ג'וליארד בניו יורק כתלמידם של רודולף פירקושני ועמנואל אקס. בשנים 1994–1995 השתתף בפסטיבל רוויניה. ארד ניגן באולמות קונצרטים מן החשובים בעולם, בהם הקונצרטחבאו באמסטרדם, הקונצרטהאוס בווינה ומרכז קנדי בוושינגטון הבירה. אבנר ארד הקליט את כל הולסים של שופן וכן תקליטור שכולו יצירות לפסנתר מאת שומאן בחברת MSR קלאסיקס. עוד הקליט את מכלול יצירות הפסנתר של לאוש יאנאצ'ק בחברת הליקון, ואת מכלול היצירות לכינור ופסנתר של ארנסט בלוך, עם לטיציה הונדה-רוזנברג, בחברת אמס קלאסיקס. מלגות קרן התרבות אמריקה-ישראל 1988 – פרס ראשון בתחרות ע"ש סרגיי קוסביצקי פרס ראשון בתחרות הבינלאומית לפסנתרנים צעירים פרס ראשון (פעמיים) בתחרות ע"ש ג'ינה בכאואר של ג'וליארד 1998 – Distinctive Debuts award של קרנגי הול. אתר האינטרנט הרשמי של אבנר ארד אבנר ארד, ברשת החברתית LinkedIn אבנר ארד, באתר ספוטיפיי ביוגרפיה של אבנר ארד באתר "Bach Cantatas" 49th Dubrovnik Summer Festival, Croatia (August 15th, 1998), Dubrovnik: Dubrovnik Summer Festival, 1998, [p. 6], באתר פסטיבל הקיץ של דוברובניק ביוגרפיה של אבנר ארד באתר "בארי בול ארטיסטס" http://www.msrcd.com/catalog/cd/MS1167 http://www.msrcd.com/catalog/cd/MS1133 http://www.msrcd.com/catalog/cd/MS1001 http://www.arkivmusic.com/classical/album.jsp?album_id=21125 James R. Oestreich, Review/Music; Debut Recital By a Pianist On the Verge, הניו יורק טיימס, June 10, 1990.
משפט נתר

האם התכוונתם ל... משפט נתר (פיזיקה) – הקושר בין סימטריות וחוקי שימור של מערכות פיזיקליות משפטי נתר במתמטיקה – משפטים העוסקים באיזומורפיזם של חבורות מנה
ראול, מלך צרפת

ראול דוכס בורגונדיה (בצרפתית: Raoul de France) (מכונה גם רודולף [Rodolphe], ‏890 – 15 בינואר 936), מלך על פרנקיה המערבית מ-923 עד מותו. ראול ירש את דוכסות בורגונדיה מאביו, רישאר מאוטן ב-921. נישא לאמה מצרפת, בתו של המלך רובר הראשון, אך לא היו להם ילדים. אחרי שהמלך רובר הראשון נהרג בדו- קרב עם שארל התם (בן לשושלת הקארולינגים), נבחר ראול על ידי מועצת האצילים למלך פרנקיה המערבית ב-13 ביולי 923. בעזרתו של הרברט השני, רוזן ורמנדואה, דאג המלך ראול להחזיק את שארל "התם" בכלא במצודת טיירי (בחבל פיקרדי שבצפון צרפת), שם מת ב-929. המלך ראול פחד מתחרות על הכתר מצדו של הרברט השני, רוזן ורמנדואה, ולא היסס לקרוא לעזרתו את היינריך הראשון מלך גרמניה. המלך ראול נתקל בקשיים כאשר רצה להטיל את מרותו על כל ממלכת פרנקיה המערבית, ובמיוחד על אקיטן ועל קטלוניה. היה עליו גם לעמוד בפני הנורמנים שמלכם היה דוכס נורמנדיה. המלך ראול איבד גם את השליטה בפרובאנס, והנסיכים המקומיים בכל רחבי הממלכה החלו לטבוע מטבעות משלהם. המלך ראול נפטר ב-936 ללא יורשים, והאצילים מסרו את הכתר ללואי, בנו של שארל "התם", שמלך בשם לואי הרביעי. מדיה וקבצים בנושא ראול, מלך צרפת בוויקישיתוף ראול, מלך צרפת, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)