laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
סמל העיר נתניה

סמל העיר נתניה הוא הסמל הרשמי של העירייה, שמשמש את המוסדות המוניציפליים בעיר. עד שנת 2015 שימש את העיר סמל משנת 1951 שעוצב על ידי יעקב צים, ובשנת 2015 עוצב סמל נוסף שהתגלה כהעתק ובוטל, ולאחר מכן הוחלט לחזור לסמל המקורי שונה במקצת ומותג מחדש תחת הסלוגן "הריביירה של ישראל". רקע הסמל מעוצב בצורת מגן, על מנת לסמל את ערכה הביטחוני של נתניה (שכן 15 ק"מ מפרידים בינה לבין טול-כרם, ובלעדיה היה נוצר רצף טריטוריאלי ערבי עד לים התיכון) המוטען במרכזו איור הפרח חבצלת השרון, הצומח לאורך המצוק החופי של נתניה. בחלקו העליון של הסמל, מסמלות ארובות העשן את התעשייה המפותחת בעיר. גלי הים המופיעים בסמל מסמלים את הים שלחופיו שוכנת העיר, והיהלום במרכז מסמל את תעשיית היהלומים שהייתה מפותחת בעיר. צבעי הסמל הם כחול-לבן כצבעי דגל ישראל. סמלה הראשון של העיר עוצב בשנת 1951 על ידי יעקב צים ושימש את העיר עד שנת 2015. הסמל שבשימוש כיום הוא גרסה מחודשת של סמל זה, אך כלל את הצבע הכתום כדי לסמל את תעשיית הפרדסנות שהייתה בעיר. סמל זה הונצח על בול של דואר ישראל שהונפק ב-9 ביולי 1969 בערך נקוב של 0.40 ל"י בעיצוב האחים שמיר. ביולי 2015 המעצב דני זילברמן ממשרד WMbranding עיצב סמל חדש לעיר שהושק בטקס חגיגי לפתיחת אירועי קיץ 2015. "הייחוד של הלוגו הוא בחיבור בין לב ושמש הסובבים יחד בתנועה, ובונים סמל חדשני ותוסס, בשילוב צבעוניות סמלית. ירוק - שמורות טבע, צהוב – שמש, כחול – ים, ואדום – שמחת חיים", נאמר בעירייה. במסגרת עיצוב הסמל מחדש מותגה העיר באופן רשמי כעיר תיירות, "הריביירה של ישראל", עם זאת בתחתית הסמל נותר הסמל היישן שחודש מעט. פרופסור אבי אברהם מהחוג לתקשורת באוניברסיטת חיפה כתב ב"ידיעות נתניה" כי- "הלוגו לא ייחודי, אין בו זיהוי, הוא שבלוני ולא עושה לך את זה ולדעתי לא מרשים. הלוגו נראה לי נורא ילדותי, אפילו לא 'עיר הילדים' . אין בו השראה, הוא חסר מעוף וייעוד ויש בו בעיה, כי הוא בכללי מתמקד רק בתיירות" תושבים רבים ביקרו את הסמל ברשתות החברתיות. חיים פרידריך, יושב ראש סיעת הליכוד בנתניה, טען כי מרים פיירברג איכר ניסתה להחליף את סמל העיר לכזה עם האות פ' (כשמה). כמה ימים לאחר ההשקה התגלה כי בסיס הסמל דומה מאוד ללוגו מסעדת "קוקוהאט" שבטבריה. העירייה זימנה לבירור את המעצב דני זילברמן ולאחר מכן החליטה לגנוז את הלוגו ולהפסיק את ההתקשרות עמו. בעקבות כך נגרם לעירייה נזק כלכלי. מאוחר יותר התברר שהמסעדה ומעצב הסמל השתמשו שניהם באתר שאטרסטוק באופן חוקי, אולם לא הולם עיצוב סמל רשמי לעירייה. עיריית נתניה החליטה לחזור לסמל המקורי, אך עם שינויים שיגרמו לו להיראות מודרני יותר ובצירוף הסלוגן החדש. הסמל מופיע כמטען מרכזי בדגלה של העירייה, לרוב על שדה כתום, כסמל לתעשיית הפרדסנות והתפוזים הגדלים בסמוך לעיר. מדיה וקבצים בנושא סמל העיר נתניה בוויקישיתוף משנים תדמית: לוגו חדש לנתניה, חדשות נתניה, יפעת תמרי. הלוגו החדש של נתניה התגלה כהעתק, mynet, ציפי קפל. עיריית נתניה הבול באתר התאחדות בולאי ישראל יפעת תמרי, משנים תדמית: לוגו חדש לנתניה אבי כהן, "נתניה הפכה ל'אחוזת פיירברג'", באתר ישראל היום, ‏8.9.16 הלוגו החדש של נתניה התגלה כהעתק (ארכיון)
סיגריות מספרו

סיגריות מַסְפֶּרוֹ הן סיגריות מתוצרת ארץ-ישראלית שהיו מקובלות בתקופת היישוב. סיגריות מספרו יוצרו בארץ ישראל החל מ-1921 על ידי חברת "האחים מספרו בע"מ", Maspero Freres Ltd (מלבדן יוצרו באותה תקופה סיגריות "דובק" ו"מטוסיאן"). לחברה היה מפעל ביפו. קודם לכן החברה התקיימה בקהיר שבמצרים, ואף החזיקה מחסן לאחסון טבק ביפו בין השנים 1911–1914, אז חודש מונופול חברת Regie (אנ'). החברה הייתה חברה בת של ענקית הטבק "British American Tobacco" (אנ'). החברה ייצרה במשך השנים סיגריות בשמות שונים. למרות היותה חברה בבעלות בינלאומית, השתתפה החברה במאבקי היישוב, והייתה בין הראשונות שעל קופסאותיה התנוסס בול "כופר היישוב". החברה אף תרמה מתוצרתה וכסף למעפילים, אך עדיין בעיתונות התקופה הוזכרה העובדה שעל אף היותה חברה המעסיקה יהודים - אין זו חברה ישראלית. החברה נסגרה באפריל 1956, בעקבות החרם הערבי. אולם מותגיה נמכרו לחברת דובק. אוניברסל אמיר הוליווד יסמין כדור רגל לטיף מטוסיאן, מטוסיאן 4, מטוסיאן דה לוקס פרפיומה סיגריות מספרו זכו להנצחה בזכות שני מבצעי איסוף תמונות, שצורפו לכל חפיסת סיגריות, אשר כל מי שאסף את כולן (עשרות רבות במספר), קיבל מהחברה אלבום מהודר להדבקתן. האלבום הראשון היה "תמונות לדברי ימי ישראל" והוא הופץ ברבבות עותקים. בעקבותיו בא האלבום "במה עברית" ובו תמונות של שחקני תיאטרון, במאים וצילומים מהצגות. ההקדמה לאלבום נכתבה על ידי מקס ברוד ונכללו בו הפרקים "הבימה" ובו מבוא מהרצאה על "הבימה" שנשא חיים נחמן ביאליק, "האהל" ובו מבוא מאת פרידריך לובה, "המטאטא" ו"על אמנות הריקוד". שני האלבומים מהווים פרטי אספנות, ו"במה עברית" מהווה מקור רב ערך לתולדות התיאטרון העברי. לַמְעַשֵן הַעִבְרִי, פרסומת היתולית לסיגריות מספרו, בתוך: הארץ, גיליון 4788, באתר HebrewBooks מידע על סיגריות מספרו בקטלוג הספרייה הלאומית מפת יפו-תל אביב (באנגלית) בהוצאת מחלקת המדידות של ממשלת המנדט, 1930, עם ציון וסימון 'מפעל סיגריות (מספרו)', באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור תמונת קופסת סיגריות של חברת מספרו שיוצרה בקהיר, מתוך אתר מוזיאון המלחמה האימפריאלי השמות נלקחו מארכיון המודעות של העיתונות היהודית ההיסטורית על פי מודעה בעיתון דבר, 2 בדצמבר 1942, עמוד 3 סיגריות נושנות 30 בספטמבר 2014 מטוסיאן פרסומת
משחק ירי בגוף ראשון

משחק ירי בגוף ראשון (באנגלית: First-person Shooter, או בקיצור FPS) הוא ז'אנר של משחקי וידאו אשר השחקן נע בו בעולם תלת-ממדי, רואה את העולם דרך עיניו של הגיבור (נקודת מבט בגוף ראשון), ואשר המשחק ממוקד בו בעיקר בקרבות ירי בנשק חם נגד יריבים שונים. בתחילה משחקי סימולטורים של כלי רכב נחשבו גם הם למשחקי ירי בגוף ראשון, אך במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20, המינוח השתנה כאשר החלו לצאת לשווקים משחקים בהם השחקנים יכלו לנוע באופן חופשי ברחבי עולמות תלת-ממדיים בעודם נושאים נשק חם. המשחק Wolfenstein 3D, אשר פורסם במהלך 1992, היה המשחק הראשון בז'אנר אשר בו הקירות, הרצפות ומרבית האובייקטים התלת-ממדיים האחרים הכילו מרקם צבעוני. שנה לאחר מכן פורסם המשחק דום אשר הכיל גרפיקה מתקדמת בהרבה וכן את האפשרות לשחק נגד שחקנים אחרים ברשת מקומית. הפופולריות הרבה שהמשחק DOOM זכה לה הובילה בתחילה לכך שמשחקי FPS רבים שיצאו בעקבותיו כונו Doom Clones, עד אשר בהמשך משחקים בז'אנר זה קיבלו את הכינוי First-person Shooters. כיום חלק ניכר ממשחקי הווידאו הם משחקים בז'אנר ה-FPS, וכמעט כולם מכילים את האפשרות לשחק נגד שחקנים אחרים באינטרנט. מאפיין נוסף אשר הפך נפוץ בקרב משחקי FPS רבים הוא היכולת ליצור שלבים חדשים למשחק, כאשר שחקנים רבים בוחרים לשתף את השלבים שיצרו באתרי אינטרנט הממוקדים בשיתוף של שלבים שנוצרו עבור משחקים מסוימים. היכולת ליצור שלבים חדשים למשחקים תרמה בפעמים רבות לאריכות הימים של משחקים מסוימים בז'אנר. ערכים על משחקי ירי בגוף ראשון מדיה וקבצים בנושא משחק ירי בגוף ראשון בוויקישיתוף
סספורטס

סספורטס, ששפורטש ושישפורטיש הם שמות משפחה של יהדות ספרד שפירושם בספרדית הוא "שש הדלתות". יש המייחסים את השמות לעיר סרגוסה או למילה בקטלאנית המתייחסת לרובע היהודי בברצלונה, בהם היו שישה שערים. באלג'יר הפך השם לפרטוש. האם התכוונתם ל... אבי סספורטס (1968–1989) – היה חייל צה"ל שנרצח על ידי חמאס, ראו רצח אבי סספורטס ואילן סעדון יהודית סספורטס (ילידת 1969) – פסלת ואמנית ישראלית הפועלת בישראל ובגרמניה יעקב שׂשׂפורטשׂ (1610–1698) – היה רב ותלמיד חכם, מגדולי ומראשוני הלוחמים בשבתאות שרון סספורטס (יליד 1971) – אל"ם בצה"ל במיל', מפקד עוצבת קלע דוד וראש מחלקת תכנון פרטוש (פירושונים) בית התפוצות - ערב המוקדש ליהודי מרוקו, מורשת יהדות מרוקו, שמות היהודים ומקורותיהם
אלכסנדר פון לינסינגן

אלכסנדר פון לינסינגן (בגרמנית: Alexander von Linsingen;‏ 10 בפברואר 1850 – 5 ביוני 1935) היה גנרל גרמני, שפיקד על קורפוס ואחר כך על ארמיות בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה. פון לינסינגן נולד בהילדסהיים שהשתייכה לממלכת הנובר ב-10 בפברואר 1850 במשפחת אצולה, אביו וילהלם פרידריך קלאוס פון לינסינגן היה פקיד בכיר בממשל, אמו מריה קרולינה דורותיאה הייתה מבית פון ברלפש, וסבו היה גנרל פרשים בצבא הנובר. ב-1868 התגייס לצבא הפרוסי ולחם בשורותיו במלחמת פרוסיה צרפת. לאחר מכן מילא בצבא תפקידי פיקוד ומטה, בשנת 1905 מונה למפקד הדיוויזיה ה-27 (דיוויזיית וירטמברג ה-2), ובשנת 1909 מונה למפקד הקורפוס ה-2. בפרוץ מלחמת העולם הראשונה היה פון לינסינגן מפקד הקורפוס ה-2 שהיה חלק מהארמייה הראשונה ולחם בחזית המערבית, ונטל חלק בקרבות מונס, לה קאטו ובקרב על המארן. ב-8 בינואר 1915 הועבר פון לינסינגן לחזית המזרחית והקורפוס ה-2 שבפיקודו הפך לארמיית הדרום, עימה השתתף במתקפת גורליצה-טרנוב. על הצלחתו בקרב סטריי שבו לקח בשבי 60,000 שבויים, קיבל פון לינסינגן ב-14 במאי את העיטור פור לה מריט, וב-3 ביולי קיבל על הצלחתו בקרבות תוספת עלי אלון לעיטור הפור לה מריט. ב-8 ביולי 1915 במהלך כיבוש פולין הרוסית הפכה ארמיית הדרום לארמיית הבוג, ובמקביל פיקד פון לינסינגן החל מה-9 בספטמבר גם על קבוצת הארמיות לינסינגן. ב-24 ביולי 1916 פיקד פון לינסינגן על כוחותיו בקרב קובל, שבו נבלמה מתקפת ברוסילוב. בתחילת 1918 פיקד פון לינסינגן על כיבוש אוקראינה בידי מעצמות המרכז. לאחר חתימת חוזה ברסט-ליטובסק וסיום המלחמה עם הרוסים, מונה פון לינסינגן למושל ברלין. במהלך מהפכת נובמבר אסר על חייליו להשתמש בנשק כנגד המפגינים, וב-17 בנובמבר 1918 פרש לביתו. פון לינסינגן נפטר בהנובר ב-5 ביוני 1935 והוא בן 85 שנים. פור לה מריט עם עלי אלון מסדר העיט השחור הצלב הגדול של מסדר העיט האדום עם חרבות צלב הברזל דרגה שנייה (1870) צלב הברזל דרגה ראשונה (1914) הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה מדיה וקבצים בנושא הגנרל אלכסנדר פון לינסינגן בוויקישיתוף
וייקו

וייקו (באנגלית: Waco; הבית הראשון נבנה במרץ 1849) היא בירת מחוז מקלנן במדינת טקסס בארצות הברית. העיר שוכנת על גדות נהר בראזוס (Brazos River) במרכז טקסס, בערך באמצע הדרך בין הערים דאלאס ואוסטין. בעיר מתגוררים 124,805 תושבים (נכון ל-2010), ובמטרופולין שלה מתגוררים 234,906 תושבים (נכון ל-2010). במקום בו נמצאת העיר היום ישב בעבר שבט הוואקו, שהשתייך לבני הוויצ'יטה. סטיבן אוסטין, שהנהיג את ניסיון היישוב האמריקאי בטקסס ב-1825, ניסה תחילה להילחם עם הוואקו ולהחריב את ההתיישבות שלהם, אך הוא כשל וחתם על חוזה שלום אתם. בסופו של דבר כעבור מספר שנים הוואקו עקרו צפונה, לאזור פורט וורת', ובהמשך המאה ה-19 הם הצפינו ביחד עם שבטי ויצ'יטה אחרים לאזור אוקלהומה. ב-1838 ניל מקלנן קנה את האדמות באזור והחל ליישב אותם. כעבור כמה שנים ג'ייקוב דה קורדובה, איש עסקים אמריקאי-ג'מייקני, קנה ממנו את האדמות והחל לעבוד על תכנון עיר חדשה בשטחים. ההתיישבות הוקמה בסביבות 1850. המתיישבים הראשונים רצו לקרוא לה "למרטין" (Lamartine), אך דה קורדובה שכנע אותם לקרוא לה "וייקו", ההגייה האנגלית של שם השבט שישב באדמות כהוקרה לשבט הוואקו. ב-1866 תושבי וייקו יזמו את הקמתו של הגשר התלוי של וייקו, שבנייתו הושלמה ב-1870. הגשר היה אז המעבר היחיד לכל אורכו של נהר הבראזוס, ואנשים רבים שהיו צריכים לעבור את הנהר עברו בווייקו. הדבר תרם לגידול משמעותי של העיר ולעלייה בחשיבותה. ב-1916 נערך בעיר הלינץ' בג'סי וושינגטון. ב-11 במאי 1953 הכתה בעיר סופת טורנדו אשר גרמה למותם של למעלה מ-100 תושבים. זו הייתה סופת הטורנדו הקטלנית ביותר בתולדות טקסס ואחת הקטלניות בתולדות ארצות הברית. ב-28 בפברואר 1993 סוכנויות האכיפה הפדרליות החלו במצור על מתחם של כת הדיווידים שנמצא בקרבת וייקו במה שנודע בתור "המצור בווייקו". המצור הסתיים ב-19 באפריל באותה שנה בפשיטה של ה-FBI אשר במהלכה נהרגו עשרות מחברי הכת ומנהיג הכת, דייוויד כורש. בעיר נמצאים מספר מוסדות להשכלה גבוהה, בהם אוניברסיטת ביילור, הוותיקה ביותר בארצות הברית ממערב לנהר המיסיסיפי. ישנם מספר נמלי תעופה קטנים בסביבות וייקו כשהמרכזי בהם הוא נמל התעופה האזורי וייק, הנמצא במרחק של כ-10 קילומטרים צפון-מערבית למרכז העיר. וייקו נמצאת על מסלול כביש בין-מדינתי 35, המקשר בין לארדו בדרום טקסס ובין העיר דולות שבמדינת מינסוטה. מדיה וקבצים בנושא וייקו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של וייקו (באנגלית) וייקו (טקסס), דף שער בספרייה הלאומית אתר American FactFinder של לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית. אוכלוסייה במטרופולינים לפי מפקד 2010 והערכות אוכלוסייה ב-2011, לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית.
Paperman

Paperman (בתרגום חופשי לעברית: איש הנייר, ובתעתיק לעברית: פייפרמן) הוא סרט קצר שחור-לבן אמריקאי בהנפשה קלאסית וממוחשבת של אולפני ההנפשה של וולט דיסני מ-2012. הסרט בוים על ידי ג'ון קהרס, ונכתב על ידי קליאו צ'אנג וקנדל הויר. הסרט ליווה את "ראלף ההורס", והוקרן לפניו. העלילה מגוללת את סיפורו של רואה חשבון בשם ג'ורג' בניו יורק של שנות הארבעים. יום אחד, המתין ג'ורג' ברציף רכבת לרכבת לעבודתו, והבחין באישה בשם מג. ג'ורג' ניסה להתקרב לאישה, ואחד מניירות הערך שהחזיק עפו לעבר הנערה, ואלו פגשו בשפתיה, והוטבע בנייר סימן מהאודם שלה. האישה זרקה את הנייר לאדמה, ועלתה לרכבת. ג'ורג' רץ לעברה, בהה בנייר חתום האודם שלה, אך פספס את הרכבת, ובכך את ההזדמנות לשוחח עימה. ג'ורג' עלה לרכבת שהגיעה אחר כך, והגיע למקום עבודתו. מדוכא, ג'ורג' הביט בחלון שבמשרדו, והבחין במג בבניין הסמוך. ג'ורג' פתח את החלון, ושלח מטוס נייר לעבר חלונה בבניין הסמוך. לאחר ששלח עשרות מטוסים שלא הגיעו אליה, הוא צפה בה עוזבת את הבניין, עזב את משרדו. ברחוב, ג'ורג' חיפש את מג, אך לא מצא אותה. בסמטה חשוכה, הוא מצא את כל מטוסי הנייר ובייאוש העיף את זה שנשא את האודם של מג. מג הבחינה במטוס, עקבה אחריו ומצאה עצמה פוגשת בג'ורג'. השניים הביטו זה בזה מסמיקים, ויצאו לדייט במסעדה. בסצנה שלאחר הכתוביות, נראו השניים במסעדה, כשמטוס הנייר עם האודם על יד השולחן. ג'ף שאנון כתב באתרו של רוג'ר איברט על הסרט כי הוא "מבריק מההתחלה ועד הסוף", וציין אותו לשבח. לאונרד מלטין כתב על הסרט כי הוא "סיפור אהבה משעשע וגאוני", וציין כי הוא "שלמות". בנוסף, הסרט השווה לסרט קצר אחר מ-2008, ופטריק יוז, יוצר הסרט הקצר מ-2008, דחה את הדבר, ואמר כי "ישנם קווי דמיון... אבל זה לא זה". הסרט הועמד לפרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר ולפרס אנני לסרט הקצר הטוב ביותר, וזכה בשניהם. עבור אולפני ההנפשה של וולט דיסני, זו הייתה הזכייה הראשונה בפרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר מאז 1969 עם הסרט "It's Tough to Be a Bird". אתר האינטרנט הרשמי של Paperman "Paperman", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "Paperman", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "Paperman", באתר דיסני+ סרטים (באנגלית) "Paperman", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) Paperman, במסד הנתונים Big Cartoon DataBase (באנגלית) Jeff Shannon, ‏Oscar shorts: Animation, ‏Roger Ebert, ‏30 בינואר 2013 Leonard Maltin, ‏Review: Wreck-It Ralph, ‏Movie Crazy, ‏2 בנובמבר 2012 Karl Quinn, ‏Disney sweeps in to collect the Oscars glory but film fans reckon they've seen it all before, ‏Brisbane Times, ‏28 בפברואר 2013 List of winners at the 85th annual Academy Awards, ‏USA Today, ‏26 בפברואר 2013 Jerry Beck, ‏Annie Award Winners, ‏Cartoon Brew, ‏2 בפברואר 2013 Dave Koch, ‏Paperman Director Lands At Paramount, ‏Big Cartoon News, ‏23 בינואר 2014
פלשתינה טרטיה

פלשתינה טרטיה (בלטינית: Palaestina Tertia או Palestine III; תרגום: "פלשתינה השלישית") הייתה פרובינקיה ביזנטית, שראשיתה סמוך לשנת 409 לספירה, עת פרסם הקיסר תיאודוסיוס השני צו לחלוקת וארגון מחדש של כל הפרובינקיות במזרח האימפריה הביזנטית. ראשיתה כפרובינקיה רומית, פלשתינה סלוטאריס (Palaestina Salutaris; תרגום: "נושעת", "ניצלת"), שנגרעה מפרובינקיית סוריה פלשתינה סמוך לשנת 358 והשתרעה על שטחים החופפים לשטחי חצי האי סיני, הנגב ועבר הירדן הדרומי. הגבול עם הפרובינקיה פלשתינה עבר מחוף הים התיכון, מדרום לרפיח עד לסביבות באר שבע ומשם פנה אל ים המלח בסביבות עין גדי. ממזרח לנהר הירדן עבר לאורך נחל ארנון. הצו חילק את יתרתה של הפרובינקיה סוריה פלשתינה לשתי פרובינקיות נוספות, "פלשתינה פרימה", שהשתרעה על שטחי יהודה ושומרון ומישור החוף, ו"פלשתינה סקונדה", שהשתרעה על שטחי הגליל והגולן וחלקים מצפון עבר הירדן. "פלשתינה סלוטאריס" נקראה עתה "פלשתינה טרטיה". במאה ה-4 ואולי גם בחלק מהמאה ה-5 בירתה הייתה, ככל הנראה, חלוצה (אלוסה). מאוחר יותר בירתה הייתה פטרה. היירוקליס מנה במחצית הראשונה של המאה הששית עשר ערים בפלשתינה טרטיה. גאורגיוס מקיפרוס הוסיף לרשימה זו במחצית השנייה של אותה מאה, חמישה שמות נוספים: באר שבע, אלס (אולי אילת), פנטקומיה ("חמשת הכפרים"), מאמופסורה ומטרוקומיה. פלשתינה פרימה פלשתינה סקונדה ההיסטוריה של ארץ ישראל, כרך חמישי: התקופה הרומית-ביזנטית, חלק ג, 3. המשטר והמנהל הביזנטי בארץ ישראל (ירון דן), עמ' 260 ההיסטוריה של ארץ ישראל, כרך חמישי: התקופה הרומית-ביזנטית, חלק א, 2. האימפריה הרומית והמנהל הרומי בארץ־ישראל (משה דוד הר), עמ' 67 ההיסטוריה של ארץ ישראל, כרך חמישי: התקופה הרומית-ביזנטית, חלק ג, 6. פני הארץ ויישובה: האוכלוסייה, העיר והכפר (ירון דן), עמ' 297
קרל טרשצ'יאנסקי פון נאדוש

קרל טרשצ'יאנסקי פון נאדוש כפי שכונה בגרמנית (בהונגרית: Tersztyánszky Károly‏; 28 באוקטובר 1854 – 7 במרץ 1921) היה מפקד בכיר בצבא האוסטרו-הונגרי במלחמת העולם הראשונה. טרשצ'יאנסקי נולד בעיר סקליצה בהונגריה, אז בתחום האימפריה האוסטרית, ב-28 באוקטובר 1854 למשפחת אצולה ותיקה שקיבלה את תאריה במאה ה-13. בשנת 1874 התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי וטיפס מהר בדרגות ובתפקידים, ב-1904 הועלה לדרגת גנרל מיור, בשנת 1907 מונה למפקד דיוויזיית הפרשים ה-2, ובשנת 1908 הועלה לדרגת פלדמרשל-לוטננט. ב-1910 מונה למפקד הדיוויזיה ה-14, ב-1912 התמנה למפקד הקורפוס ה-4, וב-1913 הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים. עם פרוץ המלחמה היה טרשצ'יאנסקי מפקד הקורפוס ה-4 שהיה חלק מהארמייה השנייה. בתחילה השתתף הקורפוס בפלישה לסרביה, אך בספטמבר 1914 הועבר הקורפוס לחזית המזרחית ולחם בקרב גליציה, תוך שהוא מפקד בנוסף על הקורפוס ה-7. לאחר מכן הועבר להגנה באזור שלזיה. בפברואר 1915 חזר לגליציה ועמד בראש פלגת ארמייה שניסתה לשחרר את פשמישל, אך ללא הצלחה. במאי 1915 התמנה טרשצ'יאנסקי למפקד פלגת ארמייה שהוטל עליה לכבוש את סרביה. ב-7 בספטמבר הפכה פלגת הארמייה שבפיקודו לארמייה השלישית, אך עקב סכסוך עם אישטוון טיסה ראש ממשלת הונגריה הודח מתפקידו, ובמקומו מונה הרמן קבש. ב-1 במאי 1916 קודם טרשצ'יאנסקי לדרגת גנרל אוברסט, וב-7 ביוני התמנה למפקד הארמייה הרביעית במקום יוזף פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה שהודח מתפקידו עקב כישלונו בבלימת מתקפת ברוסילוב. ב-5 במרץ 1917 הוחלף טרשצ'יאנסקי בפיקוד על הארמייה בגנרל קרל פון קירשבאך אאוף לאוטרבאך, עקב סכסוך עם אלכסנדר פון לינסינגן, ומונה למפקד הארמייה השלישית. בקיץ 1917 הותקפה הארמייה שבפיקודו על ידי הרוסים במסגרת מתקפת קרנסקי, וטרשצ'יאנסקי נאלץ לסגת לאחור. בעקבות כך הודח טרשצ'יאנסקי ב-12 ביולי 1917 ובמקומו מונה קרל קריטק למפקד הארמייה. כדי למנוע את פרישתו מהצבא הציע לו קרל הראשון, קיסר אוסטריה את הפיקוד על המשמר ההונגרי המלכותי, אך טרשצ'יאנסקי סירב. לבסוף ב-30 באוגוסט 1917 מונה טרשצ'יאנסקי למפקד אסקדרון המשמר הקיסרי בחצר הקיסרית בווינה. לאחר שביתת הנשק פרש טרשצ'יאנסקי מהצבא ב-1 בדצמבר 1918. לאחר המלחמה התגורר בווינה עד למותו ב-7 במרץ 1921. האימפריה האוסטרו-הונגרית במלחמת העולם הראשונה מדיה וקבצים בנושא קרל טרשצ'יאנסקי פון נאדוש בוויקישיתוף Karl Tersztyánszky von Nádas באתר The Austro-Hungarian Army (באנגלית) Karl Tersztyanszky von Nadas באתר Die österreichisch-ungarische Armee von 1914-1918 (בגרמנית)
נבז'יס

נבז'יס (בליטאית: Nevėžis, ‏האזנה‏Ⓘ‏; בפולנית: Niewiaża, נביז'ה) הוא הנהר השישי באורכו הזורם בליטא, ואחד מיובליו העיקריים של נהר הניימן. אורכו של הנהר 209 קילומטר, ומבין הנהרות הזורמים רק בתוך גבולותיה הגאוגרפיים של ליטא, הוא הנהר השני באורכו אחרי נהר השוונטוי (אנ') ‏(246 ק"מ). מקורו של הנהר בתחומי מחוז המשנה אניקצ'ה, בתחילתו הוא זורם בכיוון צפון-מערב, אך בתחומי מחוז פוניבז' הוא משנה את מהלכו ופונה לדרום-מערב, עובר דרך מחוז המשנה קדאייני, ונשפך לניֶימן באשדיו ממערב לקובנה סמוך לעיירה רודונדוואריס (אנ'). נהר הנבז'יס מהווה את גבולה הטבעי המזרחי של זאמוט, חבל הארץ האתנוגרפי הכולל את שטחי צפון-מערב ליטא. בימי הביניים חילק גבול זה את ליטא בין זאמוט ובין אוקשטאיטייה. פירוש עממי שגוי לשם הנהר הוא "נהר ללא סרטנים", ne כמו "לא", ו-vėžys היא המילה הליטאית לסרטנים. למעשה כוללת הפאונה של הנביז'ס מגוון בעלי חיים ובכללם סרטנים. למעשה, מקורו האטימולוגי של שם הנהר נובע מהמילה ההודו-אירופית (קיימת בסנסקריט למשל) "vaagh", שמשמעותה היא "שאון" או "רשרוש". בתוספת מילת השלילה ne, פירוש שם הנהר הוא "בלי רעש". שם זה מתאר יפה את הנביז'ס שבשל הפרש הגובה הנמוך בין מוצאו לשפכו ופיתוליו הרבים, מימיו זורמים באיטיות. הנהר העניק את שמו לדברים רבים לאורך מסלולו, הבולטת שבהם היא העיר פוניבז', החמישית בגודלה בליטא, שמה הליטאי: Panevėžys – תחילית פה- + שמו של הנהר (נבז'יס), דהיינו ליד הנבז'יס (או לגדות הנהר נבז'יס). מדיה וקבצים בנושא נבז'יס בוויקישיתוף ובחלק מהמקורות העבריים.
כרבולתן הסלעים

כרבולתן הסלעים (שם מדעי: Rupicola peruvianus) הוא עוף טרופי כתום החי באמריקה הדרומית ביערת ובמורדות הרים וצוקים. הוא שייך למשפחה דרום אמריקאית הנקראת קוטינגיים. זוהי הציפור הלאומית של פרו. בנוסף הוא חי בוונצואלה, אקוודור, קולומביה ובוליביה. אצל ציפורי ג'ונגל אלה ישנה דו צורתיות זוויגית גדולה: אצל הזכר חלק הגוף הקדמי כתום עז, כולל הכרבולת על ראשו, שהעניקה לו את שמו. חלק הגוף האחורי שחור והכנפים אפורות בחלקן העליון. הנקבה חומה וקטנה בהרבה. הזכרים מתחרים בתצוגות ראווה על העצים בניסיון למשוך את הנקבות ולהזדווג עם כמה שיותר מהן. הנקבות מטפלות בביצים ובגוזלים לבדן. הכרבולתן ניזון בעיקר מפירות, אך צד גם חרקים, זוחלים קטנים ואפילו עכברים. הוא עוף בינוני שיכול להגיע ל-32 ס"מ ולמשקל 235 גרם. R. p. peruvianus R. p. aequatorialis R. p. sanguinolentus R. p. saturatus מדיה וקבצים בנושא כרבולתן הסלעים בוויקישיתוף כרבולתן הסלעים, באתר ITIS (באנגלית) כרבולתן הסלעים, באתר NCBI (באנגלית) כרבולתן הסלעים, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) כרבולתן הסלעים, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) כרבולתן הסלעים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) כרבולתן הסלעים, באתר Internet Bird Collection (באנגלית) כרבולתן הסלעים, באתר GBIF (באנגלית) כרבולתן באתר Overview כרבולתן הסלעים באתר הרשימה האדומה של IUCN
בורמל

בורמל (באוקראינית: Боремель, בפולנית: Boremel, ביידיש: בערמלי) היא עיירה במחוז רובנו שבמערב אוקראינה, על גדת נהר סטיר, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. העיירה, שנקראה גם מיכלובקה (Michałówka), מתועדת לראשונה בשנת 1366, ובשנת 1782 קיבלה זכויות עירוניות, תוך היתר לקיים בה ארבעה ירידים שנתיים. לא ידוע מתי החלו יהודים להתיישב בעיירה, אך עד סוף המאה ה-19 הגיע מספרם לכאלף איש, והם היוו רוב גדול ביישוב. יהודי העיירה עסקו באותה עת בסחר בעצים, ברוכלות ובמלאכה, ובמקום פעלו חסידות אליק וחסידות טריסק. מתחילת המאה ה-20 התקיימה בעיירה פעילות ציונית, ובין העולים לארץ מהעיירה היה יוסף ויץ. בשנות העשרים והשלושים פעלו בעיירה תנועות הנוער השומר הצעיר, החלוץ הצעיר, בית"ר וגורדוניה. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ- 860 יהודים, רוב מוחלט מקרב סך תושביה באותה עת. הגרמנים נכנסו לבורמל ב-25 ביוני 1941, ובו ביום ביצעו אוקראינים מקומיים מעשי שוד ורצח בקרב יהודי המקום. בעיירה הוקם יודנרט, אשר נצטווה למסור לגרמנים יהודים לעבודות כפייה. במהלך עבודות אלה נרצחו מעת לעת העובדים היהודים. בקיץ 1942 הוקם בעיירה גטו אליו צוו לעבור היהודים, וב-8 באוקטובר 1942 הובלו כל יושביו אל מחוץ לעיירה, ונרצחו. כמה עשרות מיהודי העיירה הצליחו להסתתר ביערות ובמקומות מחבוא עד שחרור האזור במרץ 1944. מדיה וקבצים בנושא בורמל בוויקישיתוף ספר יזכור לקהילת בורמל, בספריית העיר ניו יורק בורמל באתר מרכז מורשת יהדות פולין בורמל (מיכלובקה) ((Boremel (Michałówka), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "בורמל", באתר השטעטל הווירטואלי "בורמל", באתר JewishGen (באנגלית) מרטין דין (אנ'), בורמל (מיכלובקה), אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1336–1337), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
סמל דנמרק

סמל דנמרק הוצג לראשונה כסמל דנמרק המודרני בשנת 1819, בתקופת מלכותו של פרדריק השישי שהחליט על מספר קבוע של תשעה לבבות ועל כך שהחיות בסמל הן אריות והם לא מסתכלים אל פני הצופה. מופיעים בו שלושה אריות כחולים שלשונם אדומה, פוסעים על מגן זהב, וכתר זהב על ראשם. מעל כל אריה מופיעים שלושה לבבות אדומים. מעל המגן מוצג הכתר של מלכי דנמרק. השימוש הראשון הידוע בסמל זה התרחש עוד בשנת 1194 בחותם של קנוט השישי. השימוש הראשון בסמל שגם צבעיו זהים לאלה המקובלים היום היה בשנת 1270. בסמל ההיסטורי האריות פנו אל הצופה ולא שמאלה ומספר הלבבות לא היה קבוע ויכול היה להיות גבוה הרבה יותר מהיום. היסטוריונים מאמינים שאת מקומם של הלבבות תפסו בתקופות מסוימות בעבר פרחי נופר אך השימוש בהם ננטש במהרה בגלל החותמים הגסים שהיו מקובלים בשימוש בימי הביניים. צו מלכותי משנת 1972 הכריז שצורות אלה הן פרחי נופר אך בחברה הדנית נהוג להתייחס אליהם כאל לבבות. קיימת גרסה נדירה מימיו של אריק מפומרניה בה שלושת האריות מחזיקים יחדיו את דגל דנמרק בדומה לסמלו של המחוז דרום יילן שבדנמרק. עד שנת 1960 היו בשימוש בדנמרק "סמל גדול" ו"סמל קטן" בשיטה יוצאת דופן הדומה לזו הנהוגה עד היום בשוודיה. הסמל הקטן היה בשימוש נרחב בעיקר במשרדים ממשלתיים וכן במשרד החוץ של דנמרק. מאז הפך הסמל להיות סמל משפחת המלוכה בלבד והמדינה נותרה עם סמל רשמי אחד בלבד. הכתר הנמצא בסמל הוא זה שחבש כריסטיאן החמישי ולא הכתר שחבש כריסטיאן השישי, כפי שלעיתים טועים לחשוב. ההבדל בין הכתרים טמון בעובדה שהאחרון משובץ ביהלומים בעוד זה שנמצא בשימוש היום משובץ בפנינים. שני הכתרים נמצאים בטירת רוזנבורג הנמצאת בפרברי העיר קופנהגן. הסמל דומה מאוד לסמל האסטוני ולסמל הבירה האסטונית טאלין. הקשר בין הסמלים טמון בשלטונו של ואלדמאר השני בצפון אסטוניה בשנים 1219-1346. ההבדל בסמלים הוא שבזה האסטוני אין כתרים על ראשי האריות, הם מכונים "נמרים", הם פונים אל הצופה ולא קדימה ואין לבבות בסמל. סמל טאלין זהה כמעט לסמל אסטוניה אך בגרסתו הישנה האריות חבשו כתרים זהובים כמו בסמל הדני. יש קשר בין הסמלים לריצ'רד לב הארי ולסמלה של המדינה באדן-וירטמברג שבגרמניה. הסמל היווה השראה גם לממלכה ההיסטורית שלזוויג שהייתה פרובינציה דנית ובסמלה היו שני אריות כחולים בתוך מגן זהוב. הלבבות מופיעים גם בסמל המחוז הגרמני ליונבורג. דגל דנמרק המנון דנמרק מדיה וקבצים בנושא סמל דנמרק בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא סמלים ובנושא דנמרק. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מוראט

האם התכוונתם ל... מוראט הראשון – מסולטני האימפריה העותמאנית מוראט השני – מסולטני האימפריה העותמאנית מוראט השלישי – מסולטני האימפריה העותמאנית מוראט הרביעי – מסולטני האימפריה העותמאנית מוראט החמישי – מסולטני האימפריה העותמאנית מוראט (נהר) – נהר בטורקיה, ממקורות נהר הפרת אישים ששמם הפרטי הוא מוראט מוראד