laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
כל הראוי לבילה אין בילה מעכבת בו

כל הראוי לבילה (לבלילה - ערבוב) אין בילה מעכבת בו הוא כלל הלכתי בתלמוד הקובע עיקרון מהותי לחלק מהמצוות. לפי כלל זה, אותו טבע רבי זירא, לעיתים קיימים תנאים הלכתיים מעכבים, שהדרישה של ההלכה היא שהם יוכלו להתקיים באופן תאורטי, אך אין חיוב שהתנאים יתקיימו בפועל. למשל, בטבילה במים לטהרה יש צורך שהשיניים יהיו נקיות כך שהמים יוכלו לגעת בהן, אך אין חובה שבפועל המים יגעו בשן. במשנה במסכת מנחות נפסק, כי על המביא קרבן מנחה להביא עד שישים עשרונות בכלי אחד, שכן יותר מכן לא ניתן לערבב ביעילות את הקמח עם השמן שבו. התלמוד מקשה על כך מברייתא, בה נכתב כי גם אם מביא המנחה לא ערבב את מנחתו - המנחה כשרה, ואם כן מדוע המנחה חייבת להיות בשיעור כזה המאפשר ערבוב יעיל? על כך משיב רבי זירא: ”כל הראוי לבילה אין בילה מעכבת בו וכל שאינו ראוי לבילה בילה מעכבת בו.” רשב"ם מסביר כי מצוות הבלילה היא סימן משמעותי על סוג המנחה עליה מדובר בתורה, שכן בתורה כתוב ”ויצק עליה שמן”, וכתוב גם ”מנחה בלולה”, ומכאן שמדובר במנחה המובאת בצורה כזו הניתנת לבלילה; נמצא, שהמביא מנחה שאינה בלולה, חסר בעיקר מצוותו, שכן אין הוא מביא כלל את המנחה עליה מדובר בתורה אלא סוג אחר לגמרי; אבל כאשר המנחה בצורתה מתאימה לזו עליה מדובר בתורה, וחסר בה רק מצוות מסוימות שנעשות כסדר הקרבת הקרבנות, שם אין מצווה זו או אחרת מעכבת כליל את הקרבת הקרבן, שכן אין מפורש בתורה שמנחה שלא נעשתה בה בלילה אינה כשרה. הכלל מוזכר פעמים מספר בתלמוד ובקרב הראשונים והפוסקים ככלל יסודי, בהקשרים שונים: הפרת נדרים: במסכת נדרים. הובא בתלמוד, שעל אף שאין חובה על הבעל לשמוע את נדרי אשתו כדי להתירו, ולכן הוא יכול אף לבצע שליח כדי להפר את הנדר, וזאת למרות שכתוב בפסוק "ושמע אישה", אין לומר כי הכוונה היא שיש חובה דווקא לשמוע את הנדר, אלא הפסוק בא להוציא חרש מלהתיר את נדרי אשתו, שכן "כל שאין ראוי לבילה - בילה מעכבת בו". בית הסתרים: בית הסתרים אף על פי שאין צריך שיכנסו שם המים, צריך שיהיה ראוי לביאת מים מדין 'כל הראוי לבילה - אין בילה מעכבת בו'. כלומר, שבאופן תאורטי אם היו נכנסים לשם מים, צריך שהמים יגעו בכל מקום בדיוק כשם שצריך שהמים יגיעו לכל מקום בגוף האדם בצד החיצוני הגלוי. ולכן, אם יש חציצה הדבוקה לגוף בתוך בית הסתרים, כגון חציצה בין השיניים, (באופן שבדרך כלל מקפידים על כך), אף על פי שלא צריך שיגיעו המים לשיניים, ואע"פ שבאמת לא נכנסו לשם המים, צריך לחזור ולטבול, אע"ג שגבי טבילה לא שייכת הסברא שהובאה לעיל, שמסתבר שהתורה דיברה על הלכתחילה, משום שאין דין כלל שיגיע מים לבית הסתרים. תלמוד בבלי, מסכת מנחות, דף ק"ג, עמוד ב'. רשב"ם בתלמוד בבלי, מסכת בבא בתרא, דף פ"א, עמוד ב'. תלמוד בבלי, מסכת נדרים, דף ע"ג, עמוד א'. משנה, מסכת מקואות, פרק ח', משנה ה'. תלמוד בבלי, מסכת קידושין, דף כ"ה, עמוד א'. כך היה מעשה בשפחה של בית רבי, שטבלה ועלתה ונמצא עצם בין שיניה, והצריכה רבי טבילה אחרת
בנגרז אנד מאש

בנגרז אנד מאש או נקניקיות ומחית תפוחי אדמה (באנגלית: Bangers and mash או sausages and mash) הוא מאכל מסורתי של המטבח האנגלי (וכן של המטבח הבריטי) העשוי ממחית תפוחי אדמה ומנקניקיות חזיר או בקר או מנקניקיית קאמברלנד, כשהם מוגשים לצד רוטב בצל. לעיתים מעוטרים הנקניקיות והמחית בבצל מטוגן. נהוג לאכול מאכל זה בפאבים, בשל קלות הכנתו והאפשרות להכינו במהירות בכמויות גדולות. בשל עלותו הנמוכה ותפוצתו המאכל הפך לאחד המאכלים המסמלים את מעמד הפועלים בבריטניה. המנה נקראת בשם זה מאז שנת 1919. המונח "בנגרז" מקורו בכינוי של הנקניקיות, אשר בשל איכותן הנמוכה (בייחוד בעת הקיצוב שהיה בבריטניה בתקופת מלחמת העולם השנייה ולאחריה) נהגו להתפוצץ בעת חימומן. מדיה וקבצים בנושא בנגרז אנד מאש בוויקישיתוף מתכון להכנת בנגרז אנד מאש מתכונים להכנת בנגרז אנד מאש ומידע תזונתי בנגרז אנד מאש, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
נקניקיית קאמברלנד

נקניקיית קאמברלנד (באנגלית: Cumberland sausage) היא נקניקייה המיוצרת באופן מסורתי במחוז קאמברלנד שבאנגליה (כיום חלק מקאמבריה). נקניקיות מסורתיות אלה ארוכות מנקניקיות רגילות (אורכן מגיע ל-50 ס"מ) והן נמכרות כשהן מגולגלות לסליל. הנקניקיות עשויות מבשר חזיר ומתבלינים שהעיקרי בהם הוא פלפל שחור. הבשר נקצץ ולא נטחן, ולכן מרקמן של הנקניקיות גבישי. באופן מסורתי כמות הבשר בנקניקייה היה 98%. כיום, ייצור תעשייתי הוריד את כמות הבשר בנקניקייה ל-45%. על פי רוב הנקניקיות מוגשות לצד ביצה עין וצ'יפס. נקניקיית קאמברלנד מיוצרת באזור קמברלנד מאז שלהי ימי הביניים. אזור קאמברלנד נודע בחזירים שגודלו בו ונקראו בשם חזיר קאמברלנד. לא ידוע כיצד קיבלה את צורתה יוצאת הדופן. התיבול הרב של הנקניקייה מקורו ביבוא רב של תבלינים לאזור במהלך המאה ה-18 עת שהייתה קמבריה נמל יבוא מרכזי, ודרכה עברו תבלינים רבים ומהאיים הקריביים. בשנת 2006 פנה איגוד הקצבים של קמבריה לממשלת בריטניה במטרה שזו תכריז על הנקניקייה כמזון אזור מוגן בהתאם לכללי האיחוד האירופי. הפניה לממשלת בריטניה להגדרת הנקניקיה כמזון אזורי מוגן נקניקיית קאמברלנד באתר מחוז קאמבריה
מעשה מביש

מעשה מביש (מיוונית עתיקה: ἁμαρτία) הידוע גם כמעשה זוועה הוא מונח ספרותי, שפותח על ידי אריסטו במהלך כתיבת ספרו פואטיקה. בטרגדיה הכוונה היא למעשה המחולל במישרין את החיזיון המרכזי במחזה, מעשים כמו בגידה, רצח, בעיקר של קרוב משפחה, ניאוף וגילוי עריות. על מנת לעמוד בהגדרתו כמעשה מביש, הכרחי שיהיה זה מעשה אובייקטיבי, כלומר לא כזה הנובע ממצב רוח סובייקטיבי, כלומר מנטייה סבילה של מזג ושל אופי. כדי להיות טרגי באמת, חייב המעשה המביש לייצג מעשה שכל אדם רגיל עלול לעשותו, מעשה המביע את הטבע האנושי היסודי או הנובע מגורלו היסודי של האדם. מכאן שעל פי תפיסה זו, מעשה מביש הוא בהכרח אוניברסלים, כלומר בעלי תוקף ומשמעות כלליים. מעשה מביש, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) האלמנטים של הטרגדיה / דורותיאה קרוק. ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מוליגטוני

מוליגטוני (באנגלית: Mulligatawny) הוא מרק בסגנון הודי שפותח במטבח האנגלי בהתבסס על מתכון הודי, והפך לאחת המנות הפופולריות ביותר במטבח זה. במקור שמו של המרק בטמילית: "מילאגו" - மிளகு משמעו פלפל חריף ו"תאני" தண்ணீர் משמעו מים, היינו "מי פלפל חריף". במערב נשמר השם אך התוכן השתנה - מרק זה שונה מהמרק הטמילי המקורי, ודומה יותר למרק טמילי בשם ראסאם (ரசம்) הסמיך יותר ומבוסס על תמרהינדי ועגבניות. המתכון האנגלי של המרק הופיע לראשונה בספר הבישול האנגלי "Modern Cookery for Private Families" משנת 1845. המרק האנגלי כולל עדשים וציר בקר או עוף, ומקבל את צבעו הצהוב בשל השימוש בכורכום (המתכון ההודי המקורי היה של מרק צמחוני שכלל עדשים ותבלינים בלבד). כמו כן למרק מוסיפים שמנת (בגרסאות המוקדמות היה מדובר ככל הנראה בחלב קוקוס) והוא מוגש עם אורז. מדיה וקבצים בנושא מוליגטוני בוויקישיתוף ynet, אין כמוני, מוליגטוני: מרק עדשים צהובות, באתר ynet, 24 בדצמבר 2009 היסטוריה של המוליגטוני ההיסטוריה של המוליגטוני
קרביץ

קרביץ היא חברה ישראלית המספקת ומפיצה מכשירי כתיבה, ציוד וריהוט משרדי, ציוד היקפי, מוצרי אלקטרוניקה ומחשבים, מוצרי אמנות ומתנות. חברת "קרביץ" נוסדה ב-1925 על ידי נתן קרביץ, שבצעירותו עלה לארץ ישראל מרוסיה. קרביץ סיפק ציוד משרדי בסיסי לעסקים קטנים שהחלו לקום ביישוב בעת ההיא. את החנות הראשונה שלו הקים בדרום תל אביב תחת השם "ירדניה". אחת ההתמחויות של קרביץ הייתה ייצור אלפונים ופנקסים בגדלים שונים לצורכי הנהלת חשבונות. קרביץ ובת זוגו ייצרו אותם בעבודה ידנית ובהתאמה לצרכים המיוחדים של המשרדים והמפעלים הקטנים באזור. במהלך שנות החמישים של המאה ה-20 הצטרף לחברה חתנו של קרביץ, ישראל אורן. יחד החלו לפתח את החברה ולהקים חנויות. חנות אחת נפתחה ברחוב הרצל בשנת 1954 והשנייה ברחוב החשמונאים בשנת 1960. בהמשך נפתחו חנויות נוספות בחיפה, ירושלים וערים נוספות. קרביץ מעסיקה כ-450 עובדים, מייבאת ומשווקת בישראל מבחר פתרונות, מוצרים ומותגים מסוגים שונים. נכון לשנת 2016 לקרביץ 75 סניפים בישראל. כמו כן, לקרביץ בלעדיות על שיווקם של 23 מותגים שונים מעולם ציוד האמנות, עטי יוקרה, ציוד משרדי ומכשירי כתיבה. לקרביץ חברת בת - "Rosh-rosh", המתמחה בהפקת מוצרים אופנתיים בתחום הציוד המשרדי המשווקים סביב העולם. עד סוף העשור הראשון של המאה ה-21 המרכז הלוגיסטי של החברה שכן בהתנחלות ניל"י, משם הועבר למודיעין. הזרוע העסקית של קרביץ אמונה על הספקה והפצה של ציוד משרדי לכ-7,000 עסקים, חברות ומוסדות ממשלתיים כגון צה"ל, משטרת ישראל, משרד הביטחון, משרדי ממשלה ובנקים. אתר האינטרנט הרשמי של קרביץ זהבה דברת, ‏החתן תפס פיקוד, החותן זז הצידה, באתר גלובס, 19 ביולי 2000 מירב קריסטל, תחרות לצומת ספרים וסטימצקי: קרביץ תמכור ספרים, באתר ynet, 29 בדצמבר 2013 רנן נצר, ‏עדיין חיה ובועטת: תעשיית הנייר ממציאה את עצמה מחדש, באתר גלובס, 3 בדצמבר 2016
החבר

האם התכוונתם ל... החבר (רטוריקה) (אנתיממה) – המקבילה הרטורית של סילוגיזם בלוגיקה החבר (אגודת סטודנטים ציונית) "דער פריינד" ("החבר") – היומון הראשון ביידיש שראה אור באימפריה הרוסית כינוי שנהוג בחברות סוציאליות וקומוניסטיות (וגם בקיבוצים) בהקדימו את שם האדם (במקום 'מר', 'אדון') לאות רעיון השוויוניות המעמדית. בקיצור: ח', הח'
קדגרי

קֵדְגֵ'רִי (באנגלית: Kedgeree; ההטעמה בהברה האחרונה) הוא מאכל שמקורו במטבח האנגלי אך הוא מבוסס על מאכל מהמטבח ההודי. המאכל כולל דגים שבושלו או עושנו, אורז מבושל, ביצה קשה, קארי, חמאה ושמנת. לעיתים מוסיפים למנה ענבי סולטאנינה (אנ'). מקורו של המאכל במאכל הודי בשם קיצ'רי (אנ') שכלל אורז ושעועית או אורז ועדשים. המאכל הגיע לבריטניה לאחר תחילת הראג' הבריטי – שלטון האימפריה הבריטית בהודו, והוא הפך למאכל פופולרי שנאכל בארוחת בוקר במהלך התקופה הוויקטוריאנית, בשל האפשרות להשתמש בחומרי גלם שנותרו בארוחת הערב של הלילה הקודם על מנת להכינו, וכך איפשרו שימוש במזון בטרם התקלקל בהיעדר אמצעי קירור. לפי סברה אחרת, המנה הגיעה לסקוטלנד, והפכה לחלק מהמטבח הסקוטי קודם לתחילת השליטה הבריטית בהודו, והיא מופיעה בספר בישול סקוטי משנת 1790, ורק בהמשך, בעקבות ההתלהבות הוויקטוריאנית מהתרבות והמזון ההודי, הפכה לחלק מהמטבח האנגלי. המתכון מופיע בספר בישול ויקטוריאני משנת 1845. כיום מנה זו נאכלת בעיקר בארוחות ערב. מדיה וקבצים בנושא קדגרי בוויקישיתוף קדגרי באתר "מזון בריטי" ההיסטוריה של המנה ההיסטוריה של המנה ומתכון הגרסה הסקוטית של המתכון
מחוז דייד (פירושונים)

מחוז דֵיְיד (באנגלית: Dade County) הוא שמם של מספר מחוזות בארצות הברית. האם התכוונתם ל... מחוז מיאמי-דייד – המחוז המאוכלס ביותר בפלורידה מחוז דייד (ג'ורג'יה) מחוז דייד (מיזורי)
הנערה ששיחקה באש

הנערה ששיחקה באש (בשוודית: Flickan som lekte med elden באנגלית: The Girl Who Played with Fire) הוא הספר השני בטרילוגיית מילניום מאת סטיג לרסון. הספר פורסם בשוודית בשנת 2006, באנגלית ב-2009, ובעברית ב-2010. התרגום לעברית הוא של רות שפירא. מיכאל בלומקוויסט, עיתונאי שהתפרסם בשוודיה לאחר שחשף פרשת שחיתות גדולה, עובד על תחקיר גדול בנושא סחר בנשים בשוודיה יחד עם עיתונאי נוסף בשם דאג סוונסון. ליסבת סלאנדר, האקרית שעבדה עם מיכאל על תחקיר אחר שלו, עוקבת אחרי השינויים בדיסק הקשיח של מיכאל ומוצאת את המידע על התחקיר הנוכחי שלו. כיוון שהנושא קרוב לליבה, היא מחליטה לעזור בתחקיר. בינתיים נרצחים דאג סוונסון וחברתו מיה ברגמן, והמשטרה מוצאת בזירה אקדח שעליו טביעת האצבעות של ליסבת. המשטרה משוכנעת על סמך עברה הפסיכיאטרי שהיא הרוצחת, ופותחת במרדף אחריה. ליסבת חושדת כי אביה, אלכסנדר סלאצ'אנקו, הידוע בכינוי "סלה", הוא שרצח את דאג ומיה. היא מגלה את כתובתו ומגיעה לביתו כדי להרוג אותו. היא נתפסת על ידי רולנד נידרמן, שלוקח אותה לחצר, שם הוא מתכוון לרצוח ולקבור אותה. ליסבת מנצלת רגע של היסח הדעת וזורקת לתוך עיניו של רולנד אגרוף חול, אביה יורה בה שלושה כדורים ורולנד קובר אותה. מיכאל מגלה שליסבת נסעה להרוג את אביה ונוסע בעקבותיה כדי לסייע לה. ליסבת מתעוררת בקברה ומצליחה להיחלץ. היא לוקחת גרזן ופוצעת את אביה במחסן העצים. רולנד שומע את זעקותיו של סלה, נכנס למחסן ומגלה את ליסבת, אותה קבר לפני מספר שעות. הוא בטוח כי היא דמות לא אנושית ובורח מהמקום. מיכאל מגיע למקום, לוכד את רולנד ומזעיק את שרותי ההצלה. מיכאל בלומקוויסט - גיבור הסיפור, עיתונאי שהתפרסם לאחר שחשף פרשת שחיתות בשוודיה. ליסבת סלאנדר - האקרית על, ביתו של סוכן חשאי רוסי שערק לשוודיה. "ליסבת סלנאדר היא האישה ששונאת גברים ששונאים נשים." בלומקוויסט, יום ה' 7 באפריל. אריקה ברגר - העורכת הראשית של העיתון מילניום, והמאהבת של מיכאל בלומקוויסט. דאג סוונסון - תחקירן העובד במילניום על סיפור על סחר בנשים. מרים וו - חברה של ליסבת. נילס ביורמן - עורך דין, האפוטרופוס של ליסבת. אלכסנדר סלאצ'נקו - ידוע בכינוי "סלה" ובשם הבדוי קרל אקסל בודין, אביה של ליסבת. רולנד נידרמן - אחיה החורג של ליסבת, חולה במחלה שאינו חש כאב. יאן בובלנסקי - שוטר יהודי במשטרת סטוקהולם, מוביל את המצוד אחרי ליסבת. סוניה מודיג - סגניתו של בובלנסקי. הנס פסטה - מפקח במשטרת סטוקהולם. פאולו רוברטו - מאמן איגרוף, מתאמן עם ליסבת. גונאר ביורק - סוכן של הספו. הולגר פלמגרן - האפוטרופוס הקודם של ליסבת. סרט על פי הספר בוים על ידי הבמאי השוודי דניאל אלפרדסון (Daniel Alfredson), והוצג לראשונה במדינות סקנדינביה בשנת 2009. אתר האינטרנט הרשמי של הנערה ששיחקה באש לאה מזור,׳הנערה ששיחקה באש׳ או המסתורין האפל של ספרות המתח בתוך: ד"ר לאה מזור, על מקרא הוראה וחינוך הנערה ששיחקה באש, באתר "טקסט" הנערה ששיחקה באש(הקישור אינו פעיל), באתר של "מודן הוצאה לאור" רינת פרימו, "הנערה ששיחקה באש" מאת סטיג לרסון - אמון, אהבה ואזיקונים, באתר הארץ, 18 במאי 2010 האתר הרשמי (באנגלית) הנערה ששיחקה באש, באתר OCLC (באנגלית)
פאי רועים

פאי רועים (באנגלית: shepherd's pie - "שפרדס פאי" או Cottage pie - "קוטג' פאי") הוא מאפה מהמטבח הבריטי או המטבח האירי הכולל בשר טחון שעליו ציפוי העשוי מחית תפוחי אדמה. במטבח הבריטי, כאשר המנה עשויה בשר בקר היא נקראת "קוטג' פאי" וכאשר היא עשויה בשר כבש היא נקראת "פאי רועים". מאכל זה נאכל הן בבתים פרטיים והן בפאבים כמזון מהיר. מאפי בשר היו נפוצים במטבח האנגלי כבר בימי הביניים. הבאת תפוחי האדמה לאנגליה בראשית המאה ה-18 הביאה ליצירת פאי הרועים. מקורו של הפאי ככל הנראה בצפונה של אנגליה או בדרומה של סקוטלנד. המתכון להכנת המאפה פורסם לראשונה בספר בישול משנת 1791. היה זה מאכל עממי בשל מחירם הזול של מרכיביו ולכן כונה "פאי קוטג'" - שכן נאכל בבתיהם של הכפריים (הקוטג'ים) ולא בבתי האחוזה של האצילים. המאפה עשה שימוש חוזר בבשר מבושל ובמחית תפוחי אדמה, וכך איפשר ניצולם החוזר בהיעדר קירור. השם "פאי רועים" הופיע לראשונה בשנות ה-70 של המאה ה-19, וכך מוכר המאפה כיום ברחבי העולם. למאפה מספר גרסאות: פאי קמברלנד (Cumberland Pie) הוא גרסה הכוללת פרורי לחם על המאפה. גרסאות צמחוניות של המאפה כוללות תחליף בשר (כגון סויה), או גולאש בבסיס הפאי. האשי פרמנטייה (Hachis Parmentier) מאפה צרפתי שנקרא על שמו של הרוקח והתזונאי אנטואן-אוגוסטן פרמנטייה ששינה בארצו את היחס לצריכת תפוחי האדמה למאכל. פסטל דה פאפה (Pastel de papa) גרסה דרום אמריקאית המכילה בשר, גבינה, תפוחי אדמה, עגבניות, צימוקים ותבלינים שונים. מדיה וקבצים בנושא פאי רועים בוויקישיתוף פאי רועים - אוכל - ynet / רותי קינן, באתר ynet שרי אנסקי, רועים עולם: שרי אנסקי מכינה פאי רועים, באתר nrg‏, 7 בנובמבר 2009 ההיסטוריה של פאי הרועים מתכון לפאי רועים, באתר Cooks אפרת ליכטנשטט, ‏לא צריך שדה מוריק: מתכון לפאי רועים, בעיתון מקור ראשון, 14 במרץ 2018 פאי רועים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) פאי רועים באתר information britain פאי קמברלנד באתר british food
פולמן

האם התכוונתם ל... אישים: ארי פולמן – במאי קולנוע ישראלי ביל פולמן – שחקן אמריקאי ג'ורג' פולמן – תעשיין וממציא אמריקאי, ממציא קרון שינה ישעיהו פולמן – פרופסור ישראלי לביולוגיה וחקלאות פיליפ פולמן – סופר ילדים אנגלי, מחברה של הטרילוגיה "חומריו האפלים" חווקה פולמן רבן – חברת תנועת דרור והארגון היהודי הלוחם בשואה בפולין, וממייסדי קיבוץ לוחמי הגטאות בישראל סימון פולמן – מוזיקאי יהודי-פולני שנרצח בטרבלינקה אחרים: סוג של קרון שינה ברכבת פולמן (שיקגו) – כיום פרבר של שיקגו, בעבר עיר פרטית של תאגיד הרכבות של ג'ורג' פולמן פולמן (וושינגטון) – עיר במדינת וושינגטון שביתת פולמן – שביתה אלימה בארצות הברית בשנת 1894 פולמון
כביש 232

כביש 232 הוא כביש אורך אזורי בנגב המערבי. כביש זה הוא הארוך שבכבישים האזוריים בישראל. הכביש נמתח לאורך 80 ק"מ ממפגשו עם כביש 10 (כביש הגבול המערבי) שבסמוך למסוף כרם שלום בגבול עם מצרים ורצועת עזה - עד לצומת אשכולות שעל כביש 4, בסמוך לניצנים וחולות ניצנים. כביש זה מהווה כביש גישה לרבים מיישובי עוטף עזה, בהם יישובי המועצה האזורית אשכול. מהמפגש עם כביש 10 ומעבר הגבול כרם שלום בצפון חולות חלוצה, הכביש עובר בכיוון צפון־מזרח בסמוך ליישובי חבל שלום ובתחומי מועצה אזורית אשכול וממשיך בתחומי המועצות האזוריות שדות נגב ושער הנגב, שם הוא נפגש בצומת סעד עם כביש 25 ובצומת שער הנגב עם כביש 34. לאחר מכן הכביש ממשיך לכיוון צפון־מזרח, נכנס למזרח העיר שדרות וממשיך בתחומי המועצות האזוריות שער הנגב וחוף אשקלון. הכביש ממשיך לכיוון צפון־מערב דרך צומת גבעתי שעל כביש 35 וצומת הודיה שעל כביש 3 (מקטע זה מכונה בר מצווה, בגלל 13 הסיבובים שבו) עד נקודת הסיום שלו בצומת אשכולות שעל כביש 4. חלקו הצפוני של הכביש (מניצנים עד לאזור ניר עם) נסלל בתקופת המנדט הבריטי. הכביש היווה ציר מרכזי ליישובי הנגב ועל השליטה עליו ניטשו מספר קרבות במהלך מלחמת העצמאות. חלקו הדרומי של הכביש נסלל בשנת 1951 כדי לחבר את יישובי הנגב המערבי: בארי, מגן, תל רעים, כיסופים, עין השלושה, נירים ויישובי מועצה אזורית מרחבים בכביש אורך. הכביש נמשך בסלילתו עד כביש הרעב בדרום. בשנים 1954–1955 הוארך הכביש עד ניר יצחק ובשנת 1959 הוארך הכביש מניר יצחק עד כרם שלום. לאחר מלחמת ששת הימים נסלל בהמשך הכביש ליד כרם שלום כביש באורך כ-6 קילומטר שהתחבר לכביש החוף בסיני. כביש זה שימש את התנועה הישראלית לסיני בסוף 1969, כאשר בעקבות פיגועים רבים נחסם כביש 4 ברצועת עזה לתנועה אזרחית ישראלית. בעקבות זאת, הרחיב מע"ץ את הכביש. באמצע שנות ה-80 נסלל כביש 10 וכן נסלל חיבור מהכביש, ליד סופה, אל רצועת עזה לכיוון מורג וגוש קטיף, (קטע הכביש נקרא גם ציר כיסופים והיווה חלק מכביש 242), אולם השימוש בו היה יחסית מועט בגלל ריחוקו ממרכזי האוכלוסייה בישראל. ביולי 1991 נחנך המשך כביש 242 מכיסופים לכביש 4 ורוב התנועה לגוש קטיף עברה לכביש 232 וממנו לכביש 242, במיוחד לאחר הקמת הרשות הפלסטינית והעברת השלטון אליה ברצועת עזה. לאחר סגירת מעבר קרני ומעבר ארז, כלל המשאיות הנושאות סחורה המיועדת לרצועת עזה מופנות למעבר כרם שלום, דבר אשר יצר עומסי תנועה כבדים בכביש ועורר מחאה מצד תושבי חבל אשכול. בשנים 2005–2019 נהרגו בכביש 44 אנשים בתאונות דרכים. בשנת 2014 החליטה הממשלה להרחיב את הכביש לדו נתיבי, ובשנת 2019 החלו העבודות ושודרגו 8.5 קילומטרים, כולל הסדרת צמתים וחידוש הכביש לכל אורכו[דרוש מקור]. ב-7 באוקטובר 2023 כחלק ממתקפת הפתע, מחבלי החמאס השתלטו על חלקים מהציר למשך מספר שעות, נעו על הציר וביצעו טבח במשתמשי הדרך עד לשחרור הכביש על ידי כוחות הביטחון הישראלים כבישי ישראל כביש הבקעה איתי אילנאי, מסע אל סוף הדרך, באתר "ידיעות אחרונות", 27 באוקטובר 2017 אתר המיועד לשיפור כביש 232 https://carsforum.co.il/topic/177689-המלצה-חמה-וטרייה-על-כביש-טוב-כביש-לי-און-לוזית-גת/ שבתי קפלן, הנגב חוגר כבישים, על המשמר, 6 באוגוסט 1951 כבישים חדשים בנגב, הצופה, 11 בינואר 1955 ישעיהו אביעם, ממול סיירו חיילי האו"ם, מעריב, 21 באוקטובר 1959 מנחם תלמי, הכביש אל פיתחת רפיח, מעריב, 6 בספטמבר 1968 מנחם תלמי, הנתיב העובר בכרם שלום, מעריב, 8 באוגוסט 1969 200 מיליון לירות יושקעו בפיתוח כבישים בארץ, דבר, 19 בדצמבר 1969 נילי פרידלנדר, אל החוף הדרומי, מעריב, 24 באוקטובר 1986 רועי רובינשטיין, התקציב לשדרוג כביש הדמים אזל - עוד שני נוסעים שילמו את המחיר, באתר ynet, 17 באוקטובר 2019
הנערה שבעטה בקן הצרעות

הנערה שבעטה בקן הצרעות (בשוודית: Luftslottet som sprängdes, באנגלית: The Girl Who Kicked the Hornets' Nest, תרגום מילולי לעברית: החלום באספמיה שנופץ) הוא הספר השלישי והאחרון בטרילוגיית מילניום שכתב הסופר השוודי סטיג לרסון. הספר פורסם בשוודית בשנת 2007, באנגלית ובעברית ב-2010. תרגמה לעברית רות שפירא. לאחר שנורתה על ידי אביה, ליסבת סלאנדר מוטסת לבית החולים סאלגרנסקה בגטבורג. ליסבת, שחשודה ברצח ובתקיפה, נמצאת במשמורת משטרתית בהמתנה למשפטה. עורכת הדין שלה היא אניקה ג'אניני, אחותו של מיכאל בלומקוויסט. אביה, אלכסנדר סלאצ'נקו, שהיה סוכן חשאי רוסי שערק לשוודיה, מאושפז אף הוא באותו בית חולים. אוורט גולברג, עובד במחלקה מיוחדת של ה"ספ"ו" (סוכנות המודיעין השוודית), חושש שיספר עליהם למשטרה, לכן הוא רוצח אותו ומתאבד. מיכאל נפגש עם דראגן ארמנסקי, בעל חברת אבטחה בה עבדה ליסבת בעבר, והשניים מתקינים בביתו של מיכאל מצלמות אבטחה ומגלים סוכנים של הספו פורצים לדירתו. מיכאל נפגש עם ראש הממשלה ושר המשפטים, והם מחליטים על פתיחת חקירה חשאית בה מיכאל ישמש כיועץ חיצוני. אריקה ברגר עוזבת את עבודתה ב"מילניום" לטובת תפקיד העורכת הראשית של העיתון הגדול בשוודיה, ה-SMP. תוך זמן קצר היא מתחילה לקבל בתיבת האימייל שלה איומים על חייה. ליסבת מגלה לה כי המטריד הוא אחד מעמיתיה בעיתון. ערב משפטה של ליסבת, שותלים אנשי הספ"ו קוקאין בדירתו של מיכאל ושוכרים גנגסטרים סרבים שירצחו אותו. מצלמות האבטחה בביתו חושפות את אנשי הספ"ו מניחים במקום את הקוקאין. ספר שכתב מיכאל על חייה של ליסבת והעוולות שנעשו לה מתפרסם ביום המשפט. צוותי שוטרים עוצרים את כל המעורבים בפרשה. האקר נוסף, ידיד של ליסבת בשם "מגפה", פורץ למחשבו האישי של פטר טלבוריאן (פסיכיאטר שטיפל בעבר בליסבת ואמור להעיד במשפטה) ומגלה שם תמונות פורנוגרפיית ילדים. הם חושפים זאת במשפטה, והיא מזוכת לחלוטין. כבתו של סלאצ'נקו, ליסבת יורשת את כל רכושו ומגלה כי בין נכסיו מפעל נטוש. היא מגיעה למקום ומגלה שתי נשים מתות ואת אחיה החורג, רולנד נידרמן, שהסתתר מהמשטרה. בתום מאבק קצר היא ממסמרת את רגליו לרצפה, ויוצרת קשר עם חברי "מועדון האופנוענים סלאשוו" ועם המשטרה. היא עוצרת בתחנת דלק סמוכה ורואה את המשטרה עוצרת את אנשי מועדון האופנוענים בחשד שמיסמרו את רולנד נידרמן לקרקע. מיכאל בלומקוויסט - גיבור הסיפור, עיתונאי ומו"ל מגזין "מילניום". ליסבת סלאנדר - האקרית על, ביתו של סוכן חשאי רוסי שערק לשוודיה. אריקה ברגר - עורכת "מילניום", והמאהבת של מיכאל. אלכסנדר סלאצ'נקו - אביה של ליסבת, סוכן חשאי רוסי שערק לשוודיה בשנות השבעים. רולנד נידרמן - אחיה החורג של ליסבת, חולה במחלה שאינו חש כאב. יאן בובלנסקי - שוטר יהודי במשטרת סטוקהולם. אניקה ג'אניני - אחותו של מיכאל והעו"ד של ליסבת. פטר טלבוריאן - פסיכיאטר, משתף פעולה עם הספ"ו. גונאר ביורק - סוכן של הספ"ו. פרדריק קלינטון - סוכן ספ"ו לשעבר. אוורט גולברג - סוכן ספ"ו לשעבר, רצח את סלאצ'נקו והתאבד. טורסטן אדקלינט - מפקד היחידה להגנה על החוקה. אנדרס יונסטון - רופאה של ליסבת. דראגן ארמנסקי - מנהל חברת האבטחה מילטון סקיוריטי. מוניקה פיגוארולה - עובדת ביחידה להגנה על החוקה. סרט המתבסס על הספר בוים על ידי הבמאי השוודי דניאל אלפרדסון (Daniel Alfredson) שביים גם את "הנערה ששיחקה באש". הסרט יצא לאקרנים במדינות סקנדינביה בשנת 2009, ובארצות הברית ובריטניה ב-2010. הנערה שבעטה בקן הצרעות, באתר של "מודן הוצאה לאור" הנערה שבעטה בקן הצרעות, באתר "טקסט" אריאנה מלמד, נערה עם זעם מוצדק, באתר ynet, 8 בדצמבר 2010 הנערה שבעטה בקן הצרעות, באתר OCLC (באנגלית)
פולמן (שיקגו)

פולמן (באנגלית: Pullman) היא כיום פרוור בדרום שיקגו שבמדינת אילינוי. בעבר, בין השנים 1880–1898 הייתה זו העיר המתוכננת הראשונה בארצות הברית שיועדה לפועלי חברת הרכבות של ג'ורג' פולמן. בשנת 1894 דוכאה בעיר ביד קשה שביתת פולמן. בשנת 1880 רכש ג'ורג' פולמן 4,000 אקר (כ-16,000 דונם) מדרום לשיקגו במטרה לייסד עיר שתיועד כולה לעובדי תאגיד פולמן. העיר הייתה צמודה למפעל הייצור המרכזי של קרונות השינה של פולמן. את העיר תכנן האדריכל סולון ספנסר בימן והיא כללה כנסיות, בתי ספר, מרכזי קניות, כיכרות ועוד. היו בה רחובות רחבים, המבנים הציבוריים נבנו בפאר, הותקנו בה תאורת רחוב, אספקת גז ואספקת מים מרכזית (למתקנים מרכזיים, לא לבתים פרטיים). באותה עת הייתה העיר, שתוכננה לכ-10,000 איש, אחת מהערים המתקדמות באמריקה. פולמן שלט בעירו כשליט יחיד. הוא הוציא לאור עיתון מטעמו, ולא התיר הוצאת כל עיתון או פרסום אחר. אספות פומביות נאסרו. פולמן אסר על עובדיו להצטרף לאיגוד. מחירי הסחורות בחנויות בעיר נשלטו על ידי פולמן, וכן מחירי השכירות של הדירות. ב-1893, כאשר החל המצב הכלכלי להתדרדר, הוריד פולמן את שכר העובדים, אך לא עדכן בהתאם את מחירי השכירות והסחורות, שנותרו בעינם. באותה עת בה הציג פולמן את עירו כדגם לעיר מודרנית ומתוקנת במסגרת התערוכה העולמית של שיקגו (1893), הגיעה התסיסה בעיר הפועלים לשיא. באביב וקיץ 1894 התחוללה שביתה ארצית של פועלי הרכבת, שמרכזה היה בעיר. השביתה דוכאה ביד קשה על ידי כוחות שירות המרשלים של ארצות הברית, אנשי מיליציה מאילינוי וחיילים. בקרבות הרחוב שהתנהלו נהרגו 13 פועלי רכבת ו-57 נפצעו. ב-1898 הכריז בית המשפט העליון של אילינוי שהבעלות הפרטית על העיר פולמן אינה חוקתית, ובעקבות זאת הפכה העיר לפרבר בשטח השיפוט של שיקגו. כמה מן המבנים ההיסטוריים מן העיר פולמן נותרו על תילם (בהם "מלון פלורנס", בניין הארקדה, הכנסייה ועוד כ-900 מבנים מקוריים) והם מהווים אתר מורשת לאומי. בשנת 1972 הוכרזה העיר ההיסטורית (בין הרחובות 111 ו-115) כ"Pullman Historic District" במסגרת אתרי המורשת של שיקגו ומחוז קוק. מפעל ייצור הקרונות פעל עד 1982 ומאז משמש אף הוא כאתר היסטורי. מאז שנות ה-50 של המאה ה-20 עבר האזור תהליך של שינוי בהרכב האוכלוסייה שלו. נכון למפקד האוכלוסין של 1990, אוכלוסיית הפרבר מורכבת מ-81% אפרו-אמריקאים, כ-8% היספנים וכ-8% לבנים. הפרבר אכלס בעבר אוכלוסייה גדולה יחסית של צאצאי מהגרים מפולין ונמצאת בו קתדרלה בסגנון פולני. עם זאת, מאז שנות ה-90 של המאה ה-20, עבר הפרבר תהליך של ג'נטריפיקציה (חדירה בלתי מתוכננת של אוכלוסייה מהמעמד הבינוני והגבוה לשכונות חלשות במרכזי ערים תוך שינוי מתמשך של אופי השכונה). מדיה וקבצים בנושא פולמן בוויקישיתוף מוזאון וירטואלי של פולמן ההיסטורית אתר פולמן (באנגלית) אריק לארסון, השטן בעיר הלבנה: רצח, קסם וטירוף ביריד ששינה את אמריקה, תרגם אור אלכסנדרוביץ', הוצאת בבל, תל אביב 2008. עמודים 377, 390