laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
חמי שלו

מנחם "חמי" שלו (נולד ב-14 באפריל 1953) הוא עיתונאי ישראלי, לשעבר כתב ופרשן של עיתון "הארץ" ועורך משנה של "ישראל היום". קודם לכן עבד כפרשן ועורך ב"מעריב" וב"ג'רוזלם פוסט". שלו נולד בוושינגטון די. סי. שבארצות הברית כבן לאיש משרד החוץ, ובילה חלק ניכר מילדותו מחוץ לישראל במסגרת שליחות הוריו. בוגר הגימנסיה העברית בירושלים (סיים בשנת 1971). בשירותו הצבאי שימש קצין שלישות חטיבתי בחיל השריון. לאחר סיום השירות הצבאי, למד משפטים באוניברסיטה העברית, ועסק בהוצאה לאור של ספרות משפטית. בשנים 1983–1985 שימש קצין העיתונות של הקונסוליה הישראלית בניו יורק ועסק בהסברה. החל את הקריירה העיתונאית באמצע שנות ה-80. שימש כתב ופרשן מדיני בעיתונים "ג'רוזלם פוסט", "דבר" ו"מעריב", וכפרשן לענייני ישראל בעיתון היהודי-אמריקני "הפורוורד" והרבה להתראיין בנושאים הקשורים לישראל ברשת CNN. בין השנים 2003 ל-2007 שהה באוסטרליה, שם שימשה רעייתו נילי שלו בתפקיד הנספחת המסחרית של ישראל. באותה תקופה שימש עורך המשנה של העיתון היהודי הארצי "אוסטראליאן ג'ואיש ניוז" (אנ'). ביולי 2007 עבר מ"מעריב" ל"ישראל היום", שם שימש משנה לעורך ופרשן מדיני. באוגוסט 2011 עבר עם רעייתו לניו יורק, לאחר שזו מונתה לנספחת המסחרית של ישראל בקונסוליה שם, והחל לעבוד בעיתון "הארץ" כעורך האתר של העיתון באנגלית וכפרשן לענייני ארצות הברית. שלו כותב את מאמריו בשתי השפות שבהן מתפרסם עיתון הארץ, עברית ואנגלית. ליווה כפרשן בכיר את מערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2012, ואת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016, בה טען לכל אורכה כי דונלד טראמפ יובס בפריימריז של המפלגה הרפובליקנית, וגם יובס על ידי הילרי קלינטון. ב-31 בדצמבר 2020 פרש שלו מעיתון הארץ, ופרסם מאמר פרידה מהעיתון. שלו נשוי לנילי שלו, מנכ"לית מכון הייצוא. אב לשלוש בנות, בהן העיתונאית טל שלו (שהיא בתו מנישואיו הראשונים). שלו הוא מצאצאי הרב שלמה גאנצפריד. מתגורר בגבעתיים. מדיה וקבצים בנושא חמי שלו בוויקישיתוף חמי שלו, ברשת החברתית אקס (טוויטר) חמי שלו עונה לגולשים: "לא חוזר בי. בחירתו של טראמפ היא יום שחור בהיסטוריה" חמי שלו, את מאמר הפרידה אני מקדיש לתקשורת החופשית, באתר הארץ, 31 בדצמבר 2020 חמי שלו, מתנתו של ליברמן לשמאל, באתר הארץ, 7 במאי 2015
הבוס הגדול

הבוס הגדול (באנגלית: The Big Boss; נודע לפני כן בארצות הברית כFists Of Fury בסינית מפושטת : 唐山大兄) הוא סרט אמנויות לחימה הונג קונגי משנת 1971. הבוס הגדול היה סרטו הגדול הראשון של ברוס לי. בתחילה, כוכב הסרט היה אמור להיות ג'יימס טיין, אולם הופעתו המרשימה של לי העבירה את טיין, אז כוכב גדול בהונג קונג, לשחקן משני. הצלחת הסרט הפכה את ברוס לי לכוכב ברחבי אסיה. צ'נג (ברוס לי) הוא בחור סיני מגואנגדונג שעבר לתאילנד, בעזרת דודו, על מנת לעבוד ביחד עם דודניו במפעל קרח. כשגוש קרח נשבר במקרה, משהו שנראה כמו שקית של אבקה לבנה נשפך ממנו. מאוחר יותר באותו לילה, שני בני הדודים שגילו את ההרואין מתבקשים להישאר כדי לפגוש את מנהל המפעל. בשיחה מתברר שהמפעל משמש כיסוי לרשת להברחת סמים בבעלותו של הבוס הגדול סיאו מי. המנהל אומר להם שיש לו עבודות טובות יותר בשבילם, כשהם מסרבים, רוצחים אותם. סיאו מי מנסה לחפות על הרוצחים, אך חשדותיהם של צ'נג ודודניו ששרדו מתעוררים. שניים מבני הדודים, סו צ'ין (ג'יימס טיין) ואה פיי, הולכים לביתו של מי כדי לשאול אם הוא יודע מה קרה לאחיהם. כשהם מבינים שהוא מנסה להסתיר משהו, מי מורה לאנשיו להרוג אותם (לא לפני שסו הורג כמה מאנשיו של מי). סיאו מי מסיח את דעתו של צ'נג בכך שהוא ממנה אותו למנהל עבודה במפעל, מנהל המפעל מזמינו למסיבה, שם יש אלכוהול וזונות, בראותם שצ'נג מרוצה מהקידום ושכח מכך שקרוביו נעלמו, דודניו הנותרים מתנכרים לו. אולם, מתוך חיבה אחת הפרוצות מגלה את האמת לצ'נג, שבאישון הלילה מתגנב למפעל ומגלה את גוויותיהם של קרובי משפחתו. חיטוטיו של צ'נג נחשפים מייד ונשלחת אחריו כנופיה בראשות בנו של סיאו מי, סיאו צ'יון. צ'נג מביס את הכנופיה והורג רבים ממנה, בכללם סיאו צ'יון. לרוע המזל הוא שב לביתו ומוצא שכל משפחתו נרצחה. צ'נג מחליט לנקום והולך לביתו של סיאו מי, הוא הורג את אנשיו ובקרב האחרון הורג את סיאו מי בדקירת סכין. בקטע הסיום מגיעה המשטרה וצ'נג נכנע. מדיה וקבצים בנושא הבוס הגדול בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הבוס הגדול "הבוס הגדול", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "הבוס הגדול", באתר נטפליקס "הבוס הגדול", באתר AllMovie (באנגלית) "הבוס הגדול", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "הבוס הגדול", באתר אידיבי "הבוס הגדול", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "הבוס הגדול" ב-Hong Kong Movie DataBase גלריית תמונות מהסרט ג'ייסון הארט, "החלקים החסרים בסרט הבוס הגדול", littledragon.builtfree.org
מספר באריוני

בפיזיקת חלקיקים, מספר באריוני הוא מספר קוונטי משתמר של מערכת נתונה ברוב התהליכים, והוא מוגדר על-ידי B = 1 3 ( n q − n q ¯ ) {\displaystyle B={\frac {1}{3}}\left(n_{\text{q}}-n_{\bar {\text{q}}}\right)} , כאשר n q {\displaystyle n_{\text{q}}} הוא מספר הקווארקים ו- n q ¯ {\displaystyle n_{\bar {\text{q}}}} הוא מספר האנטי-קווארקים, כלומר אנטי חלקיקים של הקווארקים. לדוגמה, לפרוטון, המורכב מ-3 קווארקים, יש מספר באריוני של 1. המספר הבאריוני הוגדר זמן רב לפני שמודל הקווארקים היה מקובל. מאוחר יותר, במקום לשנות את ההגדרות הקיימות, פשוט הגדירו לקווארקים מספר באריוני של שליש. מדויק יותר לדבר על שימור "מספר קווארקי", אך לרוב, בשל המוסכמה, ממשיכים להשתמש במושג "מספר באריוני". קווארקים נושאים לא רק מטען חשמלי, אלא גם מטענים פיזיקליים נוספים, כגון מטען צבע ואיזוספין חלש. עקב תופעה הנקראת "כליאה", האדרון לא יכול להיות בעל מטען צבע כולל השונה מאפס. כלומר, סך מטען הצבע של כל החלקיקים המרכיבים האדרון חייב להתאפס (צבע "לבן"). קווארק יכול לקבל אחד משלושה צבעים - "אדום", "ירוק" או "כחול". עבור האדרונים נורמליים, צבע לבן יכול להתקבל באחת משלוש דרכים: קווארק בעל צבע מסוים עם אנטי-קווארק בעל אנטי-צבע מתאים. התוצאה היא מזון עם מספר באריוני כולל 0. שלושה קווארקים בעלי צבעים שונים - באריון, עם מספר באריוני (1+). שלושה אנטי-קווארקים - אנטי-באריון, ומספר באריוני (1-). האדרונים אקזוטיים (טטראקווארקים או פנטאקווארקים) גם מסווגים כבאריונים או מזונים, לפי המספר הבאריוני שלהם. באופן תאורטי, חלקיקים אלה יכולים להיווצר על ידי הוספת זוג קווארק ואנטי-קווארק, כך שכל זוג מכיל צבע ואנטי-צבע מתאים. לדוגמה, הפנטאקווארק, המורכב מארבעה קווארקים ואנטי-קווארק יחיד, יכיל את הצבעים אדום, ירוק, כחול, כחול ואנטי-כחול. התוצאה של כללים אלה היא שעבור החלקיקים המוכרים כיום, מספר באריוני יכול לקבל רק אחד משלושת הערכים השלמים 1-, 0, 1+. מלבד מזונים, ישנם חלקיקים נוספים בעלי מספר באריוני אפס. אלו הם החלקיקים שאינם מורכבים מקווארקים כלל, כגון הלפטונים השונים, הפוטון, וגם בוזוני W ו-Z. כמו כן, גם הגרביטון, שקיומו טרם הוכח, הוא בעל מספר באריוני 0, מכיוון שלפי התאוריות המקובלות אינו מורכב מקוורקים. המספר הבאריוני משתמר כמעט בכל האינטראקציות של המודל הסטנדרטי. כלומר, סכום המספרים הבאריוניים של כל החלקיקים בתחילת האינטראקציה זהה לסכום זה עבור החלקיקים בסופה. יוצאת מן הכלל היא האנומליה הכיראלית, בה נשבר שימור של מספר באריוני. עם זאת, ספלרונים (פתרונות קבועים של משוואות השדה האלקטרו-חלש במסגרת המודל הסטנדרטי) הם נדירים ויכולים לשנות את המספר הבאריוני רק בקפיצות של 3. התאוריה המאוחדת הגדולה מאפשרת הפיכה של באריון למספר לפטונים, אינטראקציה המהווה הפרה של שימור המספרים הבאריוני והלפטוני. דעיכת פרוטון יכולה להיות דוגמה של תהליך כזה.
עבד עאבדי

עבד עאבדי (בערבית: عبد عابدي, נולד בפברואר 1942 בחיפה) הוא פסל וצייר ערבי ישראלי. עאבדי נולד בשכונת ואדי סאליב שבחיפה. דוד אמו הוא עבד אל-רחמן אל-חאג', שהיה ראש עיריית חיפה משנת 1920 ועד יוני 1927. במלחמת העצמאות עזבו אמו הוא ואחיותיו את העיר והפליגו מעכו ללבנון. תחילה התיישבו במחנה הפליטים מיה מיה (אנ') שליד צידון בלבנון, ואחר כך במחנה הפליטים אל-ירמוכ שבדמשק. בשנת 1952 שב לישראל להתאחד עם אביו במסגרת איחוד משפחות. בארץ הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית ושם למד מאמני הריאליזם החברתי שהיו קשורים למפלגה. ב-1962 התקבל לאגודת הציירים והפסלים בחיפה, והיה לאמן הערבי הראשון שנמנה עם חברי האגודה. הוא קיבל מלגה ממק"י שבזכותה נסע בשנות ה-60 ללמוד באקדמיה לאמנות בדרזדן שבגרמניה במשך שבע שנים, שם עשה תואר שני, והתמחה בה בגרפיקה ובציורי קיר ובאמנות במרחב. בהונגריה פגש בסטודנטית הונגריה, ג'ודית, לה נישא. לזוג שלושה ילדים. עם שובו מגרמניה בשנות השבעים החל לשמש כמאייר ומבקר אמנות בעיתונות הערבית בישראל, בין השאר ב-"אל אתיחאד" ו"אל-ג'אדיד". עאבדי אייר ספרים של מיטב הכותבים הערבים ישראל, בהם אנטון שמאס, סמיח אל קאסם, אמיל חביבי וסלמאן נאטור. הוא התבלט כאמן דפוס במשך 20 שנה בעיקר בזכות רישומיו והדפסי האבן שבהם התמחה. הוא לימד במכללה הערבית לחינוך בחיפה. הוא מפעיל סטודיו וגלריה לאמנות בשדרות הציונות, בשכונת ואדי ניסנאס שבחיפה המציגה את עבודותיו לצד תערוכות של אמנים או תלמידים שלו. כמו כן הוא מנהל את עמותת "ערבל" לקידום אמנות. בשלוש השנים האחרונות הוא אוצר שותף בפסטיבל החג של החגים המתקיים בוואדי ניסנאס. עאבדי היה לערבי הראשון שהתקבל כחבר באגודת הציירים והפסלים והערבי הראשון שזכה בפרס שר המדע, התרבות והספורט לאמנות פלסטית לשנת 2008. כמו כן זכה בפרס הרמן שטרוק להדפס. עבד עאבדי הוענק תואר יקיר העיר חיפה על ידי ראש העיר יונה יהב ב-2010. עאבדי הוא גם אחד ממקבלי תואר "מגן הנגיד לסובלנות", שניתן לגופים ולאישים המסמלים את הסובלנות הבינעדתית בארץ. מדיה וקבצים בנושא עבד עאבדי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של עבד עאבדי אלי ערמון אזולאי, עכבר העיר אונליין, ביקור בסטודיו של עבד עאבדי: מוזות מן הוואדי, באתר הארץ, 24 בספטמבר 2010 סמדר שפי, עכבר העיר אונליין, עבד עאבדי: פרק חיוני בתולדות האמנות הישראלית, באתר הארץ, 8 באוקטובר 2010 מרב יודילוביץ', הוכרזו הזוכים בפרסי משרד התרבות לאמנות, באתר ynet, 10 בדצמבר 2008 טל בן צבי, עבד עאבדי, "ומא נסינא" (לא שכחנו) טל בן צבי, "סיפורה של אנדרטה: יום האדמה בסכנין 1976-2006":עבד עאבדי וגרשון קניספל. מיכאל יעקובסון: סיבוב באנדרטה ליום האדמה בסח'נין, באתר 'חלון אחורי', 4 בנובמבר 2023 עבד עאבדי, דף שער בספרייה הלאומית קציעה עלון, ‏מלחמה וזיכרון, באתר גלובס, 15 באפריל 2008 משכן לאמנות ע"ש חיים אתר, עין חרוד: הזוכים 2008 פרסי משרד התרבות והספורט לאמנות, עיצוב ואוצרות תמונות מהטקס עיריית חיפה - עירונט
מקצץ

מקצץ הוא כלי אבן מסותת אופייני לתעשיית כלי האבן של התקופה הפלאוליתית (תקופת האבן הקדומה) החל מהשלבים הראשונים התקופה הפלאוליתית התחתונה). המקצצים זוהו על ידי החוקרת מרי ליקי (Leakey) בערוץ אולדובאי כבר מהשלב הקדום של תעשיית כלי האבן האולדובאית, המיוחסת להומו האביליס שמלפני כ-2.4 מיליון שנה. המקצצים הקדומים סותתו מחלוקי אבן, רובם מקוורציט ובזלת, בעזרת חלוק אחר ששימש כמקבת. מהשלבים הקדומים נמצאו כלים שדיוקם נמוך וחלקם מוגדרים כ"כלי קיצוץ" ולא כמקצצים. בתרבות האולדובאית המפותחת, שגילה 1.9 מיליון שנה, נמצאו מקצצים רבים יותר; ייצורם מדויק יותר וחלק ניכר מהם מסותתים על שני הפנים. בשלב זה הבחינו הסתתים הקדומים כי אם יהפכו את החלוק ויכו על צלקת ההתזה הקודמת, יקלו על המלאכה וישפרו את הכלי. סתתים אלו היו מפותחים יותר, כנראה מטיפוס הומו רודולפנזיס. לכלים שעובדו דו-פנית יש צלע זגזגית אופיינית, אך חלק מהם סותתו על פן אחד בלבד. אין צורך במקצץ לחיתוך נתח בשר או יריעת עור – לשם כך יספיק נתז (אנ') חד. ראשוני האדם התחרו עם אוכלי נבלות כצבועים, תנים ונשרים על שיירי ארוחתם של טורפים גדולים מהם. לעיתים קרובות הגיעו אנשים אל זירת המזון במאוחר, כאשר בשטח נותרו רק עצמות גדולות וגולגולות שלא פוצחו על ידי הצבועים. כאן כנראה היה תפקידו החשוב של המקצץ, להגיע אל מח העצם; לולא כלי זה, היה מתבזבז המאמץ שהושקע בדרך אל המזון. ייתכן שהמקצץ שימש גם לקילוף עץ ולחפירה, פעולות שאף להן חשיבות גדולה במאמץ השרידה. עם הופעת הומו ארגסטר (הטיפוס האפריקני הקדום של הומו ארקטוס), השתפרה והתגוונה ערכת הכלים של האדם. בין המקצצים נמצאו כלים מחודדים יותר: אלה התפתחו לדקר ולאבן יד, ואחרים דומים לקופיץ. בכך מגיעים לתעשיית כלי האבן האשלית הקדומה, המיוחסת להומו ארקטוס היוצא את אפריקה. אתרים ובהם מקצצים שונים נמצאו למשל באתר ליד תל עובדיה בעמק הירדן ובדמניסי (Dmanisi) שבגאורגיה. מכאן התפתחו בעיקר אבן היד והקופיץ, אף כי ישנם מקצצים מעטים גם בתעשיות כלי אבן מאוחרות. מקצץ בזלת מקצץ בזלת (העתק מודרני) מקצץ צור (העתק מודרני) מדיה וקבצים בנושא מקצץ בוויקישיתוף חוקרים פענחו את השימוש ב״כלי הקיצוץ״ של האדם הקדמון: שימש את האנושות 2 מיליון שנים, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 20 בינואר 2021
וטובו

וֶטוֹבוֹ (בבולגרית: Ветово) היא עיירה ומועצה אזורית בצפון מרכז בולגריה, השלישית בגודלה מבחינת גודל האוכלוסין במחוז רוסה. העיירה שוכנת 262 ק"מ מהבירה סופיה ו-40 ק"מ מבירת המחוז רוסה. בתקופת הברונזה המאוחרת, במהלך המאה ה-12 לפנה"ס התיישבו באזור שבטים תראקים. באזור גם נתגלו ממצאים ארכאולוגיים מהמאה ה-5 לפנה"ס, המעידים על התיישבות מאורגנת בעידן הממלכה התראקית. צפונית מזרחית לעיירה נשתמרו שרידי מצודה ביזנטית. כ-5 קילומטרים מווטובו מצוי אתר המורשת העולמית כנסיות איבאנובו ובסביבת העיירה ממצאים נוספים מתקופת האימפריה הבולגרית השנייה. לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הוכלל האזור בשטח נסיכות בולגריה, מתוקף סיכומי קונגרס ברלין. במהלך מלחמת הבלקן השנייה הצטרפו בני מיעוטים רבים מהעיירה למיליציית מתנדבים בולגרית שלחמה בחזית הסרבית. בעיירה תחנת רכבת אחת. וטובו ממוקמת בסמיכות לכביש המהיר רוסה – וארנה המקשר את העיירה גם לעיר ראזגרד. וטובו היא מרכז תעשייה זעירה בתחום מוצרי זכוכית, פורצלן וקדרות, המיוצאים לאוסטריה, איטליה וגרמניה. אוכלוסיית העיירה מצויה במגמת קיטון מתונה (ילודה לעומת תמותה) ובין 2004 ל-2009 ירד מספר התושבים ב-6.76%. אוכלוסיית וטובו מורכבת מאחוז גבוה של קבוצות מיעוטים ובכלל זה טורקים, צוענים וצאצאי הטטרים של קרים, זאת בנוסף לבולגרים המהווים כמחצית מכמותה. מדיה וקבצים בנושא וטובו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של וטובו וטובו, ברשת החברתית פייסבוק ממצאים היסטוריים וארכאולוגיים בוטובו, באתר הרשות המקומית וטובו (בבולגרית).
סולימאן מנסור

סולימאן מנסור (בערבית: سليمان منصور; נולד ב-1947) הוא צייר ויוצר ישראלי-פלסטיני תושב מזרח ירושלים. מנסור נולד בביר זית. הוא למד באקדמיה לאמנות ועיצוב "בצלאל" בירושלים. הוא חבר מייסד באגודת האמנים הפלסטים הפלסטינית. אחת מעבודותיו המפורסמות ביותר היא הכרזה "הגמל נושא המשאות" (1973) בה מתואר סבל ערבי זקן וכפוף הנושא על גבו שק המכיל בתוכו את בניינים ואתרי הקודש של ירושלים. הכרזה הייתה להצלחה גדולה בקרב הפלסטינים. הוא היה מהמייסדים של מרכז אל-וסיטי לאמנות בירושלים וכיום משמש כמנהלו. בשנת 1988 יצר סדרת ציורים על הכפרים הפלסטיניים ההרוסים יבנא, בית דג'אן, עמואס ויאלו. זכה בפרס "אות הנילוס" בביאנלה של קהיר בשנת 1988 ובפרס פלסטין לאמנות פלסטית בשנת 1998. ייצג את פלסטין בביאנלה ה-25 של סאו פאולו והציג את בה היצירה "עבודת אדמה". כיום מתגורר בבית חנינא בירושלים. הוא מחזיק בתעודת זהות ישראלית. בשנת 2011 פורסם ספר על עבודותיו בו שולבו מאמרים של באשיר מח'ול ומחברים נוספים. אתר האינטרנט הרשמי של סולימאן מנסור (באנגלית) מדיה וקבצים בנושא סולימאן מנסור בוויקישיתוף אוסף יצירות ציורים של מנסור(הקישור אינו פעיל) "הגמל נושא המשאות"
אקיקו ואקבאיאשי

אקיקו ואקבאיאשי (ביפנית: 若林 映子; נולדה ב-26 באוגוסט 1941) היא שחקנית יפנית, הידועה במיוחד בארצות המערב בשל גילום דמותה של אקי, בסרט ג'יימס בונד משנת 1967, "אתה חי רק פעמיים". אקיקו ואקבאיאשי נולדה באוטה (Ōta), טוקיו. לפני שהייתה נערת בונד הופיעה בסרטים רבים בארץ הולדתה יפן, במיוחד בסרטי מפלצות של אולפני טוהו כמו "Dagora, the Space Monster" ו"Ghidorah, the Three-Headed Monster" (שניהם הופצו גם תחת כותרים אחרים). כשההפקה של "אתה חי רק פעמיים" החלה, ואקבאיאשי יועדה במקור לשחק את התפקיד של קיסי סוזוקי, בעוד עמיתתה לסרט מי האמה יועדה לשחק את סוקי, אחת מהסוכנות המובחרות של טייגר טאנאקה. כשהתברר שלימוד אנגלית היה משימה קשה מדי בשביל האמה, שתי הנשים התחלפו בתפקידים, כשהאמה שיחקה את התפקיד הקטן יותר של קיסי, בעוד ואקבאיאשי נכנסה לנעליה הגדולות יותר של סוקי. לפי הצעתה, דמותה של סוקי נקראה אקי. הסיבה לכך נעוצה ככל הנראה כשב-1966 וודי אלן לקח את סרט הפעולה היפני "International Secret Police: Key of Keys" (שבו כיכבו גם מיה האמה וגם ואקבאיאשי), ערך אותו מחדש, דיבב אותו, שינה את העלילה וכינה אותו "מה חדש, טייגר לילי?". בסרט, ואקבאיאשי גילמה את דמותה של "סוקי יאקי" בעוד שבסרט "אתה חי רק פעמיים" שותפתה לסרט האמה שיחקה את "טרי יאקי". ואקבאיאשי שיחקה רק בסרט אחד נוסף (והופעה בתוכנית טלוויזיה) לפני שנעלמה הן מהמסך הגדול והן מהמסך הקטן. בריאיון למגזין G-FAN (גיליון 76) ואקבאיאשי אמרה שהיא פרשה ממשחק בשל פציעה ממושכת בה נפגעה בעת עשיית סרט. מדיה וקבצים בנושא אקיקו ואקבאיאשי בוויקישיתוף אקיקו ואקבאיאשי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אקיקו ואקבאיאשי, באתר AllMovie (באנגלית) אקיקו ואקבאיאשי, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
ישראליטול רומן

ישראליטול רומן (ברומנית: Israelitul Român, ובמקור Israelitulŭ românŭ; בצרפתית: L'Israélite Roumain) היה כתב העת (שבועון) היהודי הראשון שיצא לאור במרחב הרומני. השבועון יצא בקביעות במשך חצי שנה, ב-24 גיליונות, במחצית השנייה של שנת 1857. הופיע בשפות רומנית וצרפתית. עד להופעת השבועון "ישראליטול רומן", נהגו האינטלקטואלים היהודים הרומנים לקרוא את כתב העת היהודי-גרמני Allgemeine Zeitung des Judentums ('העיתון הכללי של יהדות גרמניה'). כתב עת זה, בניהולו של ד"ר לודוויג פיליפסון, תמך בתביעות יהדות רומניה (אז עדיין מחולקת לנסיכויות הרומניות) לאמנציפציה. בעיתון זה כונו יהודי הנסיכויות הרומניות בשם "הישראליטים [=היהודים] של ארצות הדנובה", ומכאן נגזר שם השבועון. בתקופה זו התכנסו בשתי הנסיכויות הרומניות, נסיכות מולדובה ונסיכות ולאכיה, אסיפות מכוננות אד הוק, שהיו אמורות להשתתף בקביעת העתיד האוטונומי של הנסיכויות, עתיד שאמור היה להיקבע בשיחות ועידת השלום בפריז. בשיחות אלה דנו גם בעתיד האוכלוסייה היהודית של הנסיכויות הרומניות, אוכלוסייה חסרת אזרחות מקומית. העיתון נועד לדבר אל היהודים ואל הרומנים כאחד, לשכנע את הרומנים להעניק שוויון זכויות ליהודים ברוח התקופה החדשה ולדרבן את היהודים לאמץ רעיונות מתקדמים המשרתים את ארצם ומחבבים אותם על סובביהם בני דתות אחרות, ולפעול בצורה הרמונית להכנסת רפורמות במנהגיהם וברעיונותיהם, מבלי לפגוע בעיקרי דתם. הגיליון הראשון של השבועון ראה אור ב-3 באפריל 1857, ביוזמתו ובהכוונתו האידאולוגית של המשכיל היהודי יוליו באראש ושני חבריו, י. ל. ויינברג וארון אשר, ובעריכתו של הפובליציסט והמהפכן ארמן לוי. יוליו באראש היה הכותב הפורה ביותר של העיתון, ותרומתו זו גרמה למנהיגים יהודים מחוץ לרומניה לכנותו "מנדלסון של רומניה". לצד באראש ושני חבריו היו כותבים נוספים דוגמת סמואל הילל ונפתלי פופר. העיתון היה בעל השקפה תואמת לחכמת ישראל והציג תביעות למודרניזציה יהודית ברוח היהדות המערב-אירופאית, לצד תמיכה בשאיפות הרומניות לאיחוד נסיכות מולדובה ונסיכות ולאכיה. כתב העת יצא לאור בבוקרשט, במהדורה דו-לשונית, רומנית וצרפתית. השבועון זכה להדים עם הופעתו, שצוינה בעיתונות היהודית בגרמניה ובצרפת. מכתבי עידוד של אישים רומנים, כמו הפוליטיקאי רוסטי והשחקן מאטיי מילו התקבלו ופורסמו בכתב העת. המממן העיקרי של השבועון היה הבנקאי אברהם חלפון (בנו של סולומון חלפון). מספר המנויים היה מועט, ובתום חצי שנה החליטו לסגור אותו, כי לא נשא את הוצאותיו. במכתב הפרידה מקוראיו כתב יוליו באראש שמרבית המינויים היו לחצי שנה בלבד, לכן החליטו לסגור אותו כעבור חצי שנה ולהשיב את מחצית התשלום למי שעשה מינוי לשנה שלמה. הגיליון האחרון, מס' 24, יצא לאור ב-2 באוקטובר 1857. ב-7 באוגוסט 1868 התחדשה הופעת השבועון בעריכתו של ארמן לוי. השבועון המחודש יצא למערכה על נושאים כמו: התביעה למתן אזרחות ליהודים הרומנים, גירוש היהודים מכפרי רומניה, הפרעות בהן נהרס בית הכנסת קורל של בוקרשט ועוד. ארמן לוי עמד בראש מערכה נגד כוחות חזקים ממנו בהרבה, וכשהתייאש והפסיק את פעילותו, נסגר גם השבועון. * S. Podoleanu, Israelitul Român, פורסם ב-Evreii din România în texte istoriografice - Antologie, Editura Hasefer, Bucureşti, 2004 * Hary Kuller, Presa evreiască din România, Tritonic, Bucureşti - הארי קולר, העיתונות היהודית ברומניה, הוצאת טריטוניק, בוקרשט -Nerva Hodoş, Al. Sadi Ionescu Publicaţiunile periodice româneşti, descriere bibliografică, SocecSfetea,Bucureşti 1913
גורדון הולר

גורדון הולר (באנגלית: Gordon Haller; נולד ב-1950) הוא זוכה תחרות טריאתלון איש הברזל הראשונה. גורדון הולר גדל בפורסט גרוב, אורגון וקיבל תואר בפיזיקה באוניברסיטת הפסיפיק. באוהו (Oahu), הוואי, ב-1978. התחרה הולר בתחרות שארגן ג'ון קולינס, מפקד בצי האמריקני, המורכבת משחיית Waikiki Roughwater, מרוץ אופניים מסביב לאוהו, ומרתון הונולולו. מתוך חמישה עשר מתמודדים, שנים עשר סיימו את התחרות המכונה היום בשם "איש הברזל", כשגורדון הולר סיים במקום הראשון, וקבע זמן שיא של 11 שעות, 46 דקות, ו-58 שניות. הולר התייחס להצלחתו באיש הברזל, כמעט שלושים שנה אחרי כן, בראיון שנתן בשנת 2007 ל-Competitor Magazine: "זו הייתה חוויה מדהימה... בוודאי משהו שלא ציפיתי שיתרחש בתחילה." מדיה וקבצים בנושא גורדון הולר בוויקישיתוף בלייק ויטני, אלוף איש הברזל הראשון, מביט 25 שנים אחורה, 20 באוקטובר 2003‏ active.com סאל רויבל, איש הברזל המקורי עדיין מתאמן קשה, USA TODAY‏, 15 באוקטובר 2003
אימרה הראשון, מלך הונגריה

אימרה הראשון, מלך הונגריה (בהונגרית: Első Imre;‏ 1174–1204) היה מלך הונגריה בין השנים 1196-1204. היה שותף למלכות עם אביו בין השנים 1182–1196. הוא עלה לכיסא המלוכה עוד במהלך חיי אביו המלך בלה השלישי אך עם מות האב הוא נאלץ להאבק על הכיסא מול אחיו אנדרש, בפשרה שהושגה בין האחים זכה אנדרש בשלטון על קרואטיה ודלמטיה והכתר ההונגרי נשאר בידי אימרה, עם זאת המתיחות בין שני האחים לא התפוגגה ושניהם נקטו בתככים ושוחד על מנת לאסוף תומכים. בקרב שנערך בשנת 1199 ניצח אימרה את אחיו ואילץ אותו לברוח לאוסטריה, בתיווך הכס הקדוש הושכן שלום בין האחים ואנדרש הוחזר למעמדו כדוכס קרואטיה ודלמטיה. ביוזמת האפיפיור אינוקנטיוס השלישי ערך אימרה מספר מסעות מלחמה בבלקנים שמטרתם היא הכנסת השבטים המקומיים תחת כנפי הנצרות, אבל גם להסיר איום כנגד הממלכה ההונגרית והרחבת תחומי השפעתה. בשנת 1201 נלחם אימרה בסרביה ולאחר מכן בבוסניה כנגד שליטים מקומיים. בשנת 1202 יצא אימרה למסע מלחמה בבולגריה אך לא הצליח להגיע להכרעה. בשנת 1201 העיר זארה שבדלמטיה שהייתה תחת חסותה של ונציה הכירה באימרה כשליט. הדוג'ה של ונציה, אנריקו דאנדולו הצליח לגייס צבא של צלבנים שיצאו לארץ הקודש במסגרת מסע הצלב הרביעי למלחמה לכיבוש העיר מחדש. בשנת 1203 חזר הדוכס אנדרש לחתור תחת שלטון המלך אימרה ואסף צבא על מנת להכריע את העימות ולתפוס את הכתר. אימרה שנכח כי מצבו נואש צעד למחנה המורדים עטוי בכתר ובגדי המלכות והביא להתפוררות הקואליציה של יריביו. בריאותו הדועכת הביאה אותו להכתיר ביום 26 באוגוסט 1204 את בנו הקטין לאסלו למלך ואת אחיו אנדרש לעוצר. הוא נפטר זמן קצר לאחר מכן ב-30 בספטמבר או 30 בנובמבר. עם מותו החליט אנדרש לממש את שאיפתו לכתר ההונגרי וגירש את אלמנת אחיו והמלך הקטין לאוסטריה ותפס את הכתר. בשנת 1198 נשא אימרה את הילדה קונסטנצה מארגון לאישה. לזוג נולד בשנת 1200 בן אחד - לאסלו השלישי שנפטר בשנת 1205. מדיה וקבצים בנושא אימרה הראשון, מלך הונגריה בוויקישיתוף
קבוצת רגע

קבוצת רגע הייתה קבוצת אמנים ישראלים שפעלה במהלך שנות השמונים. מטרתם הייתה יצירה של אמנות בעלת מטען תרבותי מקומי המקושר למזרח הקרוב ואמירה חברתית אשר תתריס כלפי הטעם המערבי והבורגני וכנגד האליטיזם. בעבודותיהם הייתה חזרה לציור עשיר מבחינה צבעונית, והיו בו אפיונים מזרחיים כמו ערבסקות. כמו כן עסקו בתכנים טעונים ומגויסים מבחינה פוליטית. בין חברי הקבוצה נכללו האמנים אבישי אייל, אסד עזי, דוד וקשטיין, דוד ריב, יורם קופרמינץ, יצחק ליבנה, מיכל גולדמן וראובן זהבי. הקבוצה הפעילה גלריה בלתי מסחרית בשם זהה ברחוב עמק יזרעאל, בשכונת פלורנטין בתל אביב. אחר כך הגלריה עברה לרחוב הרצל. ערך זה הוא קצרמר בנושא אמנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
צבי בר-ניב

צבי בר ניב (29 במאי 1916 – 18 במאי 1986) היה משפטן ישראלי, שכיהן בין היתר כפרקליט המדינה וכנשיא הראשון של בית הדין הארצי לעבודה. צבי בר-ניב נולד בווילנה למרדכי וסוניה ניבולסקי ועלה לארץ ישראל בשנת 1936. בין השנים 1937 ל-1942 למד באוניברסיטה העברית בירושלים ובבית הספר המנדטורי למשפטים, ובשנת 1943 קיבל רישיון כעורך דין. החל לעבוד במשרד עורכי הדין זמורה והורוביץ והיה יועץ משפטי עצמאי של קרן היסוד והוועד הלאומי. שימש גם יועץ משפטי להסתדרות וייצג נאשמים בפעילות בההגנה. עם קום המדינה התמנה ליועץ המשפטי של משרד העבודה ושימש לזמן מה מפקח כללי על כוח האדם. בשנים הראשונות עסק (יחד עם ד"ר שאול קובובי ואחרים) בניסוח חוק הביטוח הלאומי, ועם השלמת החוק הוציא עליו ספר. בשנת 1960, בעקבות המלצות ועדת ברנזון, עסק בניסוח טיוטה ראשונה לחוק בתי הדין לעבודה. בשנות ה-50 היה פעיל בארגון העבודה הבינלאומי. הוא השתתף מדי שנה בוועידה השנתית של הארגון, והחל משנת 1955 עמד בראש המשלחת. בשנת 1956 נבחר פה אחד ליו"ר הוועדה המפקחת על קיום האמנות וההמלצות של ארגון העבודה הבינלאומי. כן השתתף בוועידות אזוריות של הארגון ובשנים 1958–1959 כיהן בז'נבה כיועץ של הארגון. בפברואר 1962 מונה לפרקליט המדינה. בתפקידו זה היה התובע במשפטיהם של יעקב בר-אור ושל יצחק רפאל, וייצג את המדינה בפרשת האח דניאל. בשנת 1969 מונה לנשיאו הראשון של בית הדין הארצי לעבודה, תפקיד בו כיהן עד 1986. חיבר מספר ספרים בדיני עבודה: "העבודה במשפט העמים"; "העבודה במשפט העמים ובישראל"; "חוק הביטוח הלאומי"; ערך את כתב העת המשפטי International Labour Law Reports. מומחיותו בחוקי העבודה השפיעה גם על מעמדו המיוחד של בית הדין לעבודה, ועל נטייתו הפוליטית בשנים הראשונות לקיומו. בר-ניב הלך לעולמו ב-18 במאי 1986 שבוע לפני יום הולדתו ה-70. הוא הובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים. לזכרו נקראת ספריית בית הדין הארצי לעבודה, ובשנת 1987, שנה לאחר מותו, יצא לאור ספר מאמרים לזכרו. ספר בר-ניב - לקט מאמרים בדיני עבודה, הוצאת רמות, 1987. צבי בר-ניב, מגמות דיני העבודה בישראל, דבר, 10 בנובמבר 1948 שמעון-ארז בלום, "הכהן הגדול" והמקדש - צבי בר-ניב ועיצובה של מערכת בתי-הדין לעבודה בישראל, משפט וממשל כו, תשפ"ב-2022 צבי בר-ניב, דף שער בספרייה הלאומית על כתביו: גיורא לוטן, ספר ראשון על חוק הביטוח הלאומי, דבר, 11 בנובמבר 1954 נשואים, הצופה, 16 באוגוסט 1946 סוניה ניבולסקי, דבר, 3 ביוני 1976 נח סביר, לעברו השני של המיתרס, מעריב, 12 בפברואר 1962 צבי בר ניב - מפקח על כוח האדם, חרות, 4 במרץ 1949 ג. לוטן, ספר ראשון על חוק הביטוח הלאומי, דבר, 11 בנובמבר 1954 רפאל אלדור, מעמד של שופטים מחוזיים יוענק, מעריב, 2 בנובמבר 1967 משלחות ישראל לועידות בינלאומיות, הצופה, 8 ביוני 1949 משלחת מישראל לועידת ארגון העבודה, מעריב, 23 במאי 1951 משלחת ישראל בוועידת ארגון העבודה, הצופה, 3 ביוני 1952 משלחת ישראל היתה גורם יוזם, דבר, 25 ביולי 1954 חזרו נציגי ישראל בארגון העבודה, חרות, 19 באוגוסט 1955 משלחת ישראל תתמוך באיסור עבודת כפייה, חרות, 23 במאי 1956 תככים בועידת העבודה הבינלאומית, חרות, 21 ביוני 1957 נציג ישראל - ראש ועדה של ארגון העבודה, חרות, 12 ביוני 1956 נפתחה בלאגוס, דבר, 6 בדצמבר 1960 צ. בר-ניב יתמנה פרקליט המדינה, דבר, 14 בפברואר 1962 שלושה שופטי בימ"ש השלום, מעריב, 1 באוגוסט 1965 בקשתו של האח דניאל להעניק לו תעודת עולה, דבר, 20 בנובמבר 1962 המצבה ומקום הקבר של צבי בר ניב, באתר "פרויקט גלעד"