רוכוס מיש

רוכוס מיש (בגרמנית: Rochus Misch;‏ 29 ביולי 1917 – 5 בספטמבר 2013) היה אוברשארפיהרר (מקביל לרב-סמל) בדיוויזיית האס אס לייבשטנדרטה בזמן מלחמת העולם השנייה. הוא היה שליח, מפעיל קו טלפון ושומר ראש של היטלר בשנים 1940–1945. הניצול האחרון ששהה בפיהררבונקר בימים האחרונים של מלחמת העולם השנייה. מיש נולד בכפר אלט-שצ'לקוויץ שליד אופלן בשלזיה (אז חלק מהקיסרות הגרמנית (החל מ-1945 שייכת העיירה לפולין). הוא התייתם בגיל שנתיים ומאז גדל אצל סבו וסבתו. נישא לאשתו גרדה בערב ראש השנה החדשה 1942. נולדה להם ילדה בשם בריגיטה יאקוב-אנגלקן שלימים הייתה לאדריכלית, לאחר שמיש חזר משביו בברית המועצות, נודע לבריגיטה מסבתה כי אמה הייתה יהודייה, ולמרות שמיש סירב להכיר בכך, תמכה לאחר המלחמה בגורמים יהודיים. בשנת 1937 הצטרף מיש לשורות הואפן אס אס. הוא הוצב לשרת בלייבשטנדרטה אס אס אדולף היטלר, אשר נחשבה ליחידת עלית של האס.אס. בספטמבר 1939 השתתפה היחידה בפלישה לפולין. מיש נפצע קשה בקרב על מודלין, ועל כן הוענק לו עיטור צלב הברזל. מאחר שמיש היה האחרון מבני משפחתו בעיר הולדתו, לכן, דאג וילהלם מונקה (מפקד הפלוגה, בה שירת מיש) להציבו ביחידת האבטחה האישית של היטלר. בכך הבטיח שמיש לא ישתתף בלחימה בקו החזית. כשומר ראש של היטלר התלווה מיש להיטלר במסעותיו במהלך המלחמה. כאשר לא שימש כשומר ראש, מיש אייש תפקיד של שליח ושל מפעיל קו טלפון כיתר החיילים ביחידה. לאחר תבוסת הוורמכט בקרב על הבליטה, מיש ושאר צוותו האישי של היטלר עברו לפיהררבונקר בברלין ב-16 בינואר 1945. מיש היה אחראי על כל התקשורת שיצאה מהבונקר. היטלר התאבד ב-30 באפריל. מיש ראה את גופותיהם של היטלר ושל אווה בראון, והיה נוכח בבונקר בזמן שיוזף גבלס ואשתו הרעילו את ילדיהם והתאבדו ב-1 במאי 1945. מיש והמכונאי יוהנס הנטשל, שני האנשים האחרונים שנשארו בבונקר, כתבו מכתבי פרידה לנשותיהם במקרה שלא ישרדו. מיש נמלט מהבונקר של היטלר ב-2 במאי, שעות ספורות לפני שהצבא האדום השתלט עליו. לאחר זמן קצר הוא נפל בשבי, הובא לבניין לוביאנקה ועונה שם בניסיון לסחוט ממנו מידע באשר למה שעלה בגורלו של היטלר. תשע שנים מחייו הוא היה במחנה עבודה סובייטי. מיש שוחרר מהשבי בראש השנה החדשה 1953. הוא חזר לברלין וחי שם במרחק כ-3 ק"מ מהפיהררבונקר. לאחר הגילוי המחודש של הבונקר בשנות התשעים, מיש טען בפני הציבור שאין להרוס את מתחם הבונקר מאחר שהוא מהווה חלק חשוב מההיסטוריה העולמית. במשך שנים נאבק להחזיר את חייו למסלולם לאחר החזרה מהשבי. הוצעו לו מספר הצעות עבודה שונות, בהן שומר ראש ונהג אישי. רוב ההצעות הגיעו מאנשים שהכירו אותו בזמן המלחמה, ואשתו סירבה שיקבל תפקידים שיצריכו את יציאתו מברלין. בסופו של דבר, נדבנים גרמנים הלוו לו כסף על מנת שיוכל לקנות עסק של צבעות והדבקת טפטים. הוא ניהל את העסק בהצלחה, ובזמן שליטת בעלות הברית בברלין הוא היה מעורב גם בייצור חמאת בוטנים לפלוגות האמריקאיות. עיסוק צדדי זה היה כה מוצלח עד שהוא שקל לעזוב את תחום הצבעות, אך אשתו שוב התערבה והוא נשאר בתחום זה עד לפרישה. עם מותם של ברנד פרייטג פון לורינגהובן ב-27 בפברואר 2007, ארמין להאמן ב-10 באוקטובר 2008 וזיגפריד קנאפ ב-1 בדצמבר 2008, מיש הפך לניצול האחרון מהפיהררבונקר שנותר בחיים. מיש היה נאמן להיטלר עד הסוף ואמר: "הוא לא היה אכזרי. הוא לא היה מפלצת. הוא לא היה סופרמן... מאוד רגיל. לא כפי שנכתב עליו". וכן שהיטלר "היה בוס נפלא". לאחר יציאת הסרט "הנפילה" לאקרנים בשנת 2004, עיתונאי צרפתי ראיין את מיש במספר מפגשים בשנת 2005. הראיונות נערכו לספר "הייתי שומר הראש של היטלר 1940-1945", שיצא לאור במרץ 2006. התרגומים הופצו לדרום אפריקה, יפן, ספרד, פולין, טורקיה וגרמניה בשנים 2006 - 2007. בנוסף, ראיונות שנערכו עם מיש תרמו לכתיבת הסרט "מבצע ואלקירי". מיש חי בברלין באותו בניין שאליו חזר לאחר השבי הסובייטי, בניין הממוקם בשכונת רודו שברובע נויקלן בדרום ברלין. הוא נפגש באופן קבוע עם מבקרים שרצו לשוחח עמו או לראיין אותו. ב-15 במאי 2011, כאשר מצבו הרפואי החל להידרדר, נערך הריאיון האחרון עמו עבור העיתון "דיילי אקספרס". הוא נפטר בברלין ב-5 בספטמבר 2013. מותו של האדם הקרוב ביותר להיטלר, באתר nrg‏, 8 בספטמבר 2013 מדיה וקבצים בנושא רוכוס מיש בוויקישיתוף רוכוס מיש, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) Adam Bernstein Rochus Misch, Hitler’s bodyguard, dies at 96, ‏6 בספטמבר 2013 דוד רפ, עדות מהבונקר, באתר הארץ, 13 ביולי 2005