laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
1936 בארץ ישראל

להלן אירועים בולטים שהתרחשו במהלך שנת 1936 בארץ ישראל תחת שלטון המנדט הבריטי. שלטון המנדט הנציב העליון - סר ארתור ווקופ הנהגת היישוב פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. 7 בינואר – תחילת פעילות מפעל המים המנדטורי 30 במרץ – שידור הרדיו הראשון בישראל, באחריות מנהלת המנדט תחת השם "תחנת השידור של פלשתינה (א"י)". 19 באפריל – פורץ המרד הערבי הגדול בישראל במחאה על המדיניות של השלטונות הבריטים בארץ ישראל ובשל ההגירה ההמונית הגוברת של יהודים לארץ ישראל. 23 באפריל – הבריטים מפנים את המשפחות היהודיות בחברון בחשכת הליל. 25 באפריל – נוסד הוועד הערבי העליון, ביוזמתו של המופתי של ירושלים חאג' אמין אל-חוסייני, אשר הוביל את המרד הערבי הגדול כנגד השלטון הבריטי בארץ ישראל. 10 בדצמבר – נוסד המושב תל עמל. נוסד מושב כפר חיטים אשר היה המושב השיתופי הראשון שקם בארץ ישראל ובין יישובי חומה ומגדל הראשונים. (תאריך מדויק לא ידוע) מוקם קיבוץ הזורע. 22 בינואר – אורי ברנשטיין, משורר וסופר ישראלי (נפטר ב-2017) 9 באפריל – ע'סאן כנפאני - דובר החזית העממית וסופר פלסטיני (נפטר ב-1972) 31 במאי – זבולון המר, שר וחבר הכנסת מטעם המפד"ל, שר החינוך התרבות והספורט במשך שנים רבות (נפטר ב-1998) 14 ביוני – אברהם (בייגה) שוחט, פוליטיקאי ישראלי (נפטר ב-2024) 24 ביוני – משה טימור, עתונאי, שדר רדיו ושחקן ישראלי 15 ביולי – שמעון יוליס, מבקר משרד הדתות 19 ביולי – נחום סטלמך, כדורגלן ישראלי (נפטר ב-1999) 22 באוגוסט – נחמה הנדל, זמרת, שחקנית, גיטריסטית ובדרנית ישראלית (נפטרה ב-1998) 17 בנובמבר – דליה רביקוביץ, משוררת ישראלית (נפטרה ב-2005) 9 בדצמבר – חיה שנהב, סופרת ומשוררת ישראלית 19 בדצמבר – אברהם ב. יהושע, סופר ישראלי (נפטר ב-2022) 25 בדצמבר – מאשה לובלסקי, מזכ"ל נעמת וחברת הכנסת מטעם העבודה פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. (קטגוריה:ארץ-ישראלים שנפטרו ב-1936) מדיה וקבצים בנושא 1936 בארץ ישראל בוויקישיתוף
אנשאן

אנשאן (בפרסית: انشان) הוא שמה הקדום של אחת מבירות עילם החל מהאלף ה-3 לפנה"ס. היא שוכנת באיראן, צפונית לשיראז במחוז פארס בהרי הזגרוס, כיום תל מליאן (MALYAN). העיר נזכרת ב"עלילות לוגלבנדה", האפוס השומרי מהאלף השלישי לפני הספירה, כעיר הבירה של עילם השוכנת בהרים. לוגלבנדה, מלך ארך, עובר באנשאן בדרכו למלחמה בארתה (עלילות לוגלבנדה, 343). העיר מוזכרת גם ב"עלילות גילגמש" - גילגמש נושא קשת מלחמה מתוצרת אנשאן ("עלילות גילגמש", לוח שני, 441). במאה ה-7 לפנה"ס נפלה אנשאן תחת שלטון ממלכת פרס האחמנית, לאחר שנכבשה על ידי צ'ישפיש, אביו של כורש הראשון. הכובש המפורסם ביותר שעלה מאנשאן היה כורש הגדול. חפירות ארכאולוגיות במקום החלו בשנת 1971 והופסקו בשנת 1978 בעקבות המהפכה. בשנת 1999 חודשו החפירות בראשות כאמיאר עבדי. מדיה וקבצים בנושא אנשאן בוויקישיתוף "Anshan", ערך על אנשאן באנציקלופדיה איראניקה אנשאן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ג'ון סטיוארט (פירושונים)

האם התכוונתם ל... ג'ון סטיוארט – קומיקאי ומנחה טלוויזיה אמריקאי רוברט השלישי, מלך סקוטלנד – רוזן קאריק, היה ידוע לפני תקופת מלוכתו כג'ון סטיוארט ג'ון סטיוארט, דוכס אולבני ג'ון סטיוארט מיל – פילוסוף וכלכלן אנגלי בן המאה ה-19 ג'ון סטיוארט (קומיקס) – דמות בדיונית של גרין לנטרן מבית DC קומיקס
1935 בארץ ישראל

להלן אירועים בולטים שהתרחשו במהלך שנת 1935 בארץ ישראל תחת שלטון המנדט הבריטי. שלטון המנדט הנציב העליון – סר ארתור ווקופ הנהגת היישוב פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. בקונגרס הציוני העולמי ה-19 נבחרו לתפקידים הבאים: ד"ר חיים ויצמן לתפקיד נשיא ההסתדרות הציונית העולמית והסוכנות היהודית. דוד בן-גוריון יו"ר הנהלת הסוכנות היהודית. נשיא הוועד הפועל הציוני – מנחם אוסישקין. משה שרת נבחר לראש המחלקה המדינית (תיק החוץ). אליעזר קפלן לגזבר (תיק האוצר). חיים משה שפירא ו-אליהו דובקין – מחלקת העלייה. בשנת 1935 הגיעה העלייה היהודית לארץ ישראל לשיא חסר-תקדים: 65,000 נפש. דוד בן-גוריון טען בשל כך בנאום בתל אביב ב-23 ביולי אותה שנה, כי שנת 1935 היא "תאריך שלישי גדול בציונות", לאחר 1897 ו-1917. שיעור היהודים מכלל האוכלוסייה בארץ ישראל עמד על כ-30%. 4 בינואר – הבריטים משיקים את צינור הנפט מוסול-חיפה, צינור נפט מרכזי הוביל נפט גולמי משדות הנפט של כירכוכ שבצפון עיראק, דרך ירדן והגיע עד לנמל חיפה. אורך הצינור היה כ-942 ק"מ. הנפט שהגיע לחיפה זוקק בבתי הזיקוק בחיפה, נאגר במכלים, ומהם הוזרם למכליות שהובילו אותו לאירופה. 27 במרץ – משפחת חוסייני ותומכיה מייסדים את המפלגה הערבית הפלסטינית בראשות ג'מאל אל-חוסייני. 2 באפריל – נפתחים אירועי המכביה השנייה, אחת משתי "מכביות העלייה". 7 בנובמבר – משה רוזנפלד, שוטר במשטרה הבריטית בארץ ישראל נרצח בידי כנופיית עז א-דין אל-קסאם. 20 בנובמבר – שייח' עז א-דין אל-קסאם, מטיף מוסלמי אשר הקים מספר ארגונים אלימים שתקפו ורצחו יהודים, נהרג במהלך קרב יריות עם כוחות משטרה בריטים ליד ג'נין. מותו והלווייתו של אל-קסאם היו לאירועים מכוננים ומעצבים בהלך-הרוח של ערביי ארץ ישראל, ותרמו להקצנה הגוברת בקרב ציבור זה. 2 בינואר – העלייה לקרקע של קיבוץ שער העמקים 10 בפברואר – יסוד נהריה 18 בינואר – גד יעקבי, שר וחבר הכנסת מטעם המערך, שגריר ישראל באומות המאוחדות (נפטר ב-2007) 22 בינואר – לאה נאור, סופרת ישראלית 17 בפברואר – אורי אילן, חייל צה"ל שהתאבד בשבי הסורי (נפטר ב-1955) 26 במרץ – מחמוד עבאס ("אבו מאזן"), נשיא הרשות הפלסטינית 2 באפריל – אוריאל לין, עורך דין, חבר הכנסת מטעם המפלגה הליברלית, נשיא איגוד לשכות המסחר 15 ביוני – שמעון אבן, מחלוצי מדעי המחשב בישראל (נפטר ב-2004) 13 ביולי – דן אלמגור, מהיוצרים הבולטים בתחום הזמר העברי והמחזאות הישראלית 9 בספטמבר – חיים טופול, שחקן ישראלי (נפטר ב-2023) 20 בספטמבר – מנחם ברינקר, חוקר ספרות ישראלי (נפטר ב-2016) 1 בנובמבר – אדוארד סעיד, אינטלקטואל ומבקר ספרותי פלסטיני (נפטר ב-2003) 4 בנובמבר – אורי זוהר, רב. לשעבר בדרן, במאי קולנוע ושחקן ישראלי שחזר בתשובה (נפטר ב-2022) 5 בנובמבר – נורית גוברין, חוקרת ספרות עברית 14 בנובמבר – חוסיין אבן טלאל, מלך ירדן בשנים 1952–1999 (נפטר ב-1999) 15 בדצמבר – עדנאן בדראן, ראש ממשלת ירדן פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. (קטגוריה:ארץ-ישראלים שנפטרו ב-1935) 1 בספטמבר – אברהם יצחק הכהן קוק, הרב הראשי של ארץ ישראל (נולד ב-1865) 20 בנובמבר – עז א-דין אל-קסאם, חכם דת מוסלמי סורי (נולד ב-1882) מדיה וקבצים בנושא 1935 בארץ ישראל בוויקישיתוף חיים ויצמן, ציר הזמן, באתר יד חיים ויצמן מיכאל בר-זוהר, בן-גוריון, כרך א', פרק ט"ז, עמ' 335 חגי צורף וימימה רוזנטל, זלמן שזר: הנשיא השלישי, עמ' 194, בהוצאת גנזך המדינה, ישראל תשס"ח-2008
פסטיבל הסרטים קרתגו

פסטיבל הסרטים קרתגו הוא פסטיבל קולנוע דו-שנתי הנערך בחסות ממשלת תוניסיה. נוסד בשנת 1966 על ידי משרד התרבות התוניסאי ביוזמה של הבמאי טאהר צ'ריה. בפסטיבל משתתפים סרטים שמקורם במזרח התיכון ובאפריקה. הסרט המנצח זוכה בפרס תנית הזהב, על שמה של אלת העיר קרתגו. 1988: חתונה בגליל, מישל חלייפי, פלסטין 1992: La nuit, מוחמד מאלאס, סוריה 1994: שתיקות הארמון, מופידה טלאטלי, תוניסיה 1996: Salut cousin, מרזק אלוש, אלג'יריה 1998: Vivre au paradis, בורלם גורדז'ו, אלגיריה 2000: Dolé, אימונגה איבנגה, גבון 2002: Le prix du pardon, מנסור סורה וייד, סנגל 2004: A Casablanca, les anges ne volent pas, מוחמד אסלי, מרוקו 2006: Making-Off, נורי בואזיד, תוניסיה 2008: טזה, היילה גרימה, אתיופיה 2010: מיקרופון, אחמד עבדאללה, מצרים מדיה וקבצים בנושא פסטיבל הסרטים קרתגו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פסטיבל הסרטים קרתגו (בצרפתית) פסטיבל הסרטים קרתגו, ברשת החברתית פייסבוק פסטיבל הסרטים קרתגו, ברשת החברתית אקס (טוויטר) פסטיבל הסרטים קרתגו, ברשת החברתית אינסטגרם פסטיבל הסרטים קרתגו, סרטונים בערוץ היוטיוב ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
המכון של צרפת

המכון של צרפת (בצרפתית: L'Institut de France) הוא איגוד־גג של חמש האגודות המדעיות הגדולות בצרפת. נכון לשנת 2011 חברים במכון כ־1,000 ארגונים וכן מוזיאונים וספריות. המכון מעודד מחקר ותומך ביצירה באמצעות פרסים, מלגות ומענקים שהסתכמו בסך הכל בלמעלה מ־27 מיליון אירו בשנת 2017. בנוסף המכון ממונה על מורשת חשובה המורכבת מאחוזות ואוספים מאז סוף המאה ה־19. המכון הוקם ב־25 באוקטובר 1795 על ידי ממשלת צרפת. נכון לשנת 2017, נשיא המכון הוא קסבייה דרקוס (Xavier Darcos). המכון מורכב מחמש אקדמיות: האקדמיה הצרפתית, שמתרכזת בענייני השפה הצרפתית (1635) האקדמיה הצרפתית למדעים, העוסקת במדע (1666) האקדמיה לאמנויות היפות, העוסקת באמנויות (נוסד בשנת 1816 ממיזוג של שלוש אקדמיות) האקדמיה לציור ופיסול (1648) האקדמיה למוזיקה (1669) האקדמיה לאדריכלות (1671) האקדמיה לכתובות ולספרות (1663) האקדמיה למדעי האתיקה והפוליטיקה, עוסקת בפילוסופיה, משפט, היסטוריה, מדעי המדינה ופילוסופיה (1795) ספריית מאזארן מדיה וקבצים בנושא המכון של צרפת בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של המכון של צרפת (בצרפתית) המכון של צרפת, ברשת החברתית אקס (טוויטר) המכון של צרפת, סרטונים בערוץ היוטיוב
לימודים שמיים

לימודיים שֵמיים (בלועזית: סֵמיטולוגיה) הוא תחום מחקר בבלשנות היסטורית אשר עוסק בהיסטוריה, הארכאולוגיה והלשון של העמים השמיים העתיקים, לרבות חקר השפות השמיות והניסיון לשחזר את השפה הפרוטו-שמית שהן חלק מהשפות האפרו-אסייתיות. על פי חוקרי הבלשנות, הנחת המוצא היא שהשפות השמיות התפתחו מבסיס שפתי זהה שנקרא פרוטו-שמית והתפתחו בתהליכים לשוניים כמעתק הגאים, יצירת אנלוגיות והדקדקות (grammaticalization שבה שמות עצם ופעלים הופכים למילות יחס ומוספיות). הוא כולל בתוכו בין היתר אשורולוגיה והבראיזם (Hebraism). חקר השפות האירופיות נחשב כתחום בעל היסטוריה ארוכה כאשר פילולוגים בראשית ימי הביניים ביצעו מחקרים רבים על תחביר השפות עברית, ערבית וארמית. המטרה הראשונית הייתה בחינת כתבי קודש בכדי להבין את הספרות הדתית. כך נחקרו כתבי המשוררים הערבים מהמאה ה-8 סיבויה, אל-ח'ליל בן אחמד, אל-אצמעי מהמאה ה-9 ועוד. ההיסטוריון הגרמני אוגוסט לודוויג פון שלצר (גר') טבע את המונח "שמיות" כבר בשנת 1781. בעקבות מחקרם המקיף במאה ה-19, החוקרים הגרמנים תיאודור נלדקה וקרל ברוקלמן נחשבים אבות הלימודים השמיים כדיסציפלינת לימודים מודרנית. ממצאים ארכאולוגיים המגיעים בעיקר מאפיגרפיה מסייעים גם הם, כפי שהתגלתה השפה האבלאית. בסוף המאה, נפרדו לימודי האשורולוגיה ולימודי הערבית לענפים נפרדים ולימודים שמיים נחשבו כמדעי עזר ללימודי תנ"ך. בין חוקרי התקופה ניתן למנות גם את סילבסטר דה סאסי הצרפתי, רודולף קיטל (תנ"ך) ויוליוס ולהאוזן. בתחילת המאה ה-20 התפתח המחקר בעקבות גילוי ממצאים חדשים. בשנת 1928 עם גילוי כתבי אוגרית ובשנת 1947, חלה תפנית משמעותית כשנמצאו מגילות מדבר יהודה. בין הבלשנים בתקופה היו פאול קאלה, מרסל כהן ואליעזר בן-יהודה. הלימודים כוללים מחקר טקסטים בשפות אלו, בהנחה שלא נלמדים בתחומים משיקים כמו הברית החדשה, התנ"ך, לימודי ערבית ושפות אחרות. מדיה וקבצים בנושא לימודים שמיים בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא תרבות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חיים לוק

ר' חיים לוק (נולד בשנת 1942 בקזבלנקה) הוא מחנך, חזן ופייטן ישראלי השר בסגנון מרוקאי-מסורתי. לוק הוא מהמובילים והמייצגים של הפיוט הצפון אפריקאי בעולם. כשהיה בן 4 שנים, אביו נפטר. אמו התפרנסה מעבודות משק בית. ר' חיים החל את דרכו המוזיקלית במקהלת "אם הבנים" במרוקו ולמד בישיבת "עץ חיים" בטנג'יר. בגיל 10 הפך לתלמידו של רבי דוד בוזגלו, שנודע כאחד מגדולי הפייטנים-חזנים של החזנות המרוקאית. בגיל 13 נשלח ללונדון ללמוד בישיבת תורת אמת (שניידר'ס). במרוקו לוק שימש כמורה ומחנך. בהיותו כבן 20 הקים בית ספר יהודי בהוראת הרב אהרון מונסונגו לימים הרב הראשי של מרוקו. לוק עלה לישראל בשנת 1964 והוא כבר נשוי ואב לילד. גם בישראל עסק בהוראה. ב-1987 עקר לארצות הברית ושימש כחזן ופייטן בלוס אנג'לס. בשנת 2004 שב לישראל. ב-2011 זכה בפרס שרת התרבות למבצעי מוזיקה. בנימוקי השופטים נכתב כי הפרס מוענק לו "על מפעל חיים בהנצחת המורשת המוזיקלית של יהדות מרוקו, על הנחלתה לדורות של צעירים ומבוגרים מכל שדרות החברה הישראלית ועל קידום הסובלנות הבין-דתית והשלום באמצעות המוזיקה". ללוק אחד עשר ילדים. בן אחיו הוא הפייטן משה לוק. חי גואלנו 2009 אברהם אבינו 2009 הפטרות השבוע 2008 פרשיות השבוע והפטרות 2008 פיוטים משירי ידידות 2007 התיקון הכללי המדויק 2007 פרקי אבות 2006 תיקון הכללי 2006 בארמון המלך במרוקו 2006 טעמי המקרא 2006 הפטרות לסוכות, שמחת תורה ושמיני עצרת 2005 הפטרות לחג הפסח 2005 הפטרות לראש השנה ויום הכיפורים 2005 אדון הסליחות - לימים הנוראים 2005 שיר השירים 2005 מוזיקה אנדלוסית מקורית 2005 קסידות 2004 פיוטים משירי ידידות - חלק 1 2004 פיוטים משירי ידידות - חלק 2 2004 בשירה ובפיוט 2004 פיוטים - חלק א' 2004 פיוטים - חלק ב' 2004 פיוטים - חלק ג' 2004 בשירה ופיוט 2004 אדון הסליחות 2004 אלא אנדלוסית 2004 יש לציין שהקלטת רוב האלבומים נעשתה כבר בשנות ה-70 וה-80 והתאריכים המצוינים לעיל הם תאריכי העריכה המחודשת והעברתם מקלטות טייפ לצריבה על גבי דיסקים. חיים לוק, באתר MusicBrainz (באנגלית) חיים לוק, דף שער בספרייה הלאומית הרב חיים לוק – קווים לדמותו של פייטן וחזן, באתר הספרייה הלאומית שלל ביצועים לפיוטים בביצוע הרב חיים לוק באתר הזמנה לפיוט חיים לוק בביצוע "שערייך בדופקי יה פתחה", באתר בית אבי חי לירון נגלר-כהן, דון לוק: הפייטן שגם מלך מרוקו מעריץ, באתר ynet, 15 בפברואר 2012 משה לוק מדבר אודות דוד שלו. אמירה של פרופסור אדווין סרוסי המצוטטת בכתבתו של בן שלו, תזמורת ירושלים החדשה ופווארוטי של עולם הפיוט, באתר הארץ, 8 בספטמבר 2013
בית עיריית טמפלהוף-שנברג

בית עיריית טמפלהוף-שנברג (בגרמנית: Rathaus Schöneberg) הוא מבנה ציבורי, המשמש כמשכן עיריית רובע טמפלהוף-שנברג בעיר ברלין. משנת 1948 ועד איחוד גרמניה שימש הבניין כמשכנה של עיריית ברלין המערבית. הבניין נבנה בשנים 1911–1914 כדי לשמש כמשכן חדש לעיריית שנברג – אז עיר עצמאית, אשר סופחה לתחומי ברלין כאחד מרובעיה רק בשנת 1920. במלחמת העולם השנייה נפגע הבניין מהפצצות ובמהלך הקרב על ברלין. לאחר מלחמת העולם השנייה השתכנה עיריית ברלין באופן ארעי בבית העירייה החדש (Neues Stadthaus), כתחליף לבית העירייה האדום, אשר נפגע קשה בהפצצות במהלך המלחמה. כאשר חולקו עיריית ברלין והמינהל שלה בין שני חלקיה בספטמבר 1948 הפך בית העירייה החדש לבלתי נגיש לתושבי ברלין המערבית. אז השתכנה עירייתה – רשמית באופן זמני – בבית עיריית שנברג. משנת 1949 ועד 1991 שכן בבניין גם בית הנבחרים של ברלין. באוקטובר 1950 הוצב במגדל הבניין פעמון הדרור, שניתן במתנה לברלין המערבית ביוזמה אזרחית אמריקנית. מאות אלפים מתושבי העיר נאספו מול הבניין לכבוד טקס ההענקה. מאז מצלצל הפעמון מדי יום בשעת הצהרים וכן במועדים נוספים במהלך השנה. באוגוסט 1961 הפגינו בכיכר שבחזית הבניין כ-800 אלף מתושבי העיר במחאה על הקמת חומת ברלין. בעת ביקורו בברלין המערבית ביוני 1963 נשא נשיא ארצות הברית ג'ון פ. קנדי בחזית הבניין את נאומו הידוע אני ברלינאי. המונים מתושבי העיר התאספו בכיכר רודולף וילדה (Rudolph Wilde Platz) שלפני בית העירייה כדי להאזין לנאום. ב-25 בנובמבר 1963, שלושה ימים לאחר רציחתו של קנדי, נקראה כיכר זו על שמו. לאחר איחוד גרמניה ב-1990 חזר הבניין לשמש כמשכן עיריית רובע שנברג. בשנת 2001, לאחר ארגון מחדש של רבעי ברלין, היה הבניין למשכנה של עיריית הרובע החדש טמפלהוף-שנברג. ב-13 בספטמבר 2001 התכנסו אלפים מתושבי העיר בכיכר שלפני הבניין להפגנת הזדהות עם ארצות הברית לאחר פיגועי 11 בספטמבר. בחזית הבניין מוצב לוח זיכרון לציון התקנת פעמון הדרור במגדלו בשנת 1950. לוח המציין את ביקורו של הנשיא קנדי בברלין ב-1963 מוצמד לעמוד בכניסה לבניין, והחדר שמעל הכניסה לבניין, המשקיף אל הכיכר, מוקדש לקנדי ולביקורו. מאז 2005 שוכנת בבניין התערוכה "היינו פעם שכנים – ביוגרפיות של יהודים בשנברג וטמפלהוף תחת המשטר הנאצי" (כותרתה בגרמנית: Wir waren Nachbarn – Biografien jüdischer Zeitzeugen). הבניין היה גם מקום משכנה הקבוע של הקרן לזכרו של וילי ברנדט, ראש עיריית ברלין המערבית (1957-1966) וקנצלר גרמניה המערבית, ותערוכה אודות חייו שכנה בבניין. בינואר 2010 נסגרה התערוכה והיא אמורה להיפתח באתר אחר בברלין. מדיה וקבצים בנושא בית עיריית טמפלהוף-שנברג בוויקישיתוף
פעמון הדרור (ברלין)

פעמון הדרור (בגרמנית: Freiheitsglocke) הוא פעמון, שניתן במתנה לעיריית ברלין המערבית ב-1950 ביוזמה של ארגון אזרחי אמריקני. הוא ניתן לברלין כסמל למאבק לחירות ונגד הקומוניזם באירופה ובהשראת פעמון הדרור האמריקני שבעיר פילדלפיה. מאז 1950 ממוקם הפעמון בבית עיריית טמפלהוף-שנברג, ששימש כבניין העירייה של ברלין המערבית מ-1948 ועד לאיחוד גרמניה. היוזמה להעניק לברלין את הפעמון הייתה של הארגון האמריקני הוועד הלאומי למען אירופה חפשית (National Committee for a Free Europe), הארגון אשר הפעיל את רדיו אירופה החופשית. לצורך כך השיק הארגון את הקמפיין "מסע צלב לחירות" (Crusade for Freedom). הקמפיין הושק ביום העבודה ב-1950 על ידי הגנרל אייזנהאואר, ויושב ראש שלו היה הגנרל לושיוס קליי, שנודע כ"אבי הרכבת האווירית לברלין". הפעמון, עשרה טון משקלו, יוצר בקיץ 1950 בבית היציקה הבריטי ג'ילט וג'ונסטון (Gillett & Johnston). נחרתה עליו הכתובת הבאה (פרפרזה על משפט מנאום גטיסברג של נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן): כי עולם זה, בחסדי האל, ייוולד מחדש לחופש. הפעמון הובא לארצות הברית והובל שם במסע. ראשיתו הייתה בעיר ניו יורק והוא עבר ב-20 ערים נוספות. תושבי ארצות הברית נקראו לתרום כסף למימון היוזמה ולחתום על "הכרזת חירות". בסך הכל נאספו 16 מיליון חתימות שכאלו. חתימות אלו נמסרו לעיר ברלין עם הפעמון ונשמרות מאז שם. מארצות הברית הובא הפעמון לברלין והותקן בבית העירייה שלה ב-24 באוקטובר - יום האומות המאוחדות. יותר מ-400 אלף מתושבי ברלין גדשו את הכיכר שמול בית העירייה (הקרויה כיום כיכר ג'ון קנדי (John F. Kennedy Platz)) כדי לצפות בטקס מסירת הפעמון. רבע מהם היו תושבי חלקה המזרחי של העיר, שסיכנו עצמם על מנת להגיע לשם. בטקס נכחו קנצלר גרמניה המערבית קונראד אדנאואר וראש עיריית ברלין המערבית, ארנסט רויטר (Ernst Reuter). הגנרל קליי נשא בו נאום ולחץ על כפתור שהפעיל את הפעמון, שצליליו נשמעו היטב במערב העיר ובמזרחה. המפלגה הקומוניסטית המזרח-גרמנית כינסה הפגנה רועשת באתר המרוחק מספר קילומטרים מאתר טקס מסירת הפעמון. תועמלני המפלגה גינו את הפעמון וכינו אותו "פעמון המלחמה", "פעמון הרעב" ו"פעמון המוות". אחד מחברי הוועד המרכזי של המפלגה אף הכריז כי "החבל של פעמון המוות יהיה לחבל התלייה של אלו שיצלצלו בו". מאז התקנתו מצלצל הפעמון מדי יום, בשעת הצהריים, וכן בערב חג המולד, בחצות, ובערב השנה החדשה, גם כן בחצות. הקלטה של הצלצול הושמעה מדי יום א' לקראת שעת הצהרים על ידי תחנת הרדיו ברובע האמריקני במערב ברלין (RIAS) ומושמעת על ידי התחנה שבאה במקומה, DeutschlandRadio Berlin. שידור צלצול הפעמון לווה בקריאה בגרמנית של קטע מתוך "הכרזת החירות" שליוותה את הענקת הפעמון לברלין, מפי שחקני תיאטרון ידועים. הפעמון צלצל גם במספר הזדמנויות מיוחדות: לרגל ניסיון המרד במזרח גרמניה ב-1953, לרגל ניסיון המרד בהונגריה ב-1956, בעקבות הקמת חומת ברלין ב-1961 ובעת איחוד גרמניה ב-1990. בשנת 2001 צלצל הפעמון בעקבות פיגועי 11 בספטמבר, ואלפים מתושבי ברלין התכנסו בכיכר ג'ון קנדי כדי להביע את השתתפותם בצער על הפיגועים. מדיה וקבצים בנושא פעמון הדרור בוויקישיתוף הקלטת צלצול הפעמון וקריאת הטקסט המלווה אותה באתר Radiomuseum. טקסט "הכרזת החירות" שליוותה את הפעמון. פעמון הדרור בברלין באתר martinmdb. That this world under God shall have a new birth of freedom. לפי גרסה אחרת נכחו בטקס חצי מיליון אנשים (http://www.martinmdb.com/peacebells.html). מאז 2005 נקראת התחנה Deutschlandradio Kultur.
יוסוף הייכל

יוסוף הייכל (בערבית: يوسف هيكل; 1907–1989) היה ראש העירייה הערבי האחרון של יפו ובכיר בוועד הערבי העליון ולאחר מכן דיפלומט ירדני, שכיהן כשגריר ארצו בוושינגטון, בפריז, בלונדון, בטייפה ובמוסדות האו"ם. נולד בשנת 1907 למוסטפא הייכל ולזכייה לבית סכג'הא בבית צמוד-קרקע ליד תחנת הרכבת יפו, במשפחה אמידה. למד בבית ספר יסודי שניהלו נזירות איטלקיות ואחר כך בכותאב אסלאמי (מעין "חדר"). החל את לימודיו התיכוניים בבית הספר היפואי "אל-מעארף" והשלימם אותם בקולג' הערבי בירושלים. את לימודי הבוגר במשפטים עשה באוניברסיטת מונפלייה בצרפת והמשיך ללימודי קרימינולוגיה, כלכלה ומדעי המדינה בסורבון, אותם סיים בהצטיינות. לאחר מכן השלים דוקטורט ב-1935. עד שנת 1937 השתלם בלונדון סקול אוף אקונומיקס (בית הספר לכלכלה של לונדון). באוניברסיטת לונדון השלים דוקטורט נוסף במדעי המדינה בהנחיית הפרופסור הרולד לסקי. בשנת 1938 שב ליפו עם רעייתו דניס (בתו של שופט מחוזי בדרום צרפת) והדפיס בה את ספרו "הבעיה הפלסטינית" (القضية الفلسطينية). באותה שנה מונה למנהל הווקף במחוז לוד, לאחר מכן קודם לתפקיד מנהל הווקף ובתי הספר האסלאמיים בכל רחבי ארץ ישראל ומונה לחבר הוועדה המפקחת על החינוך הערבי. בתפקידיו אלה נדד ונאם ברחבי הארץ על הצורך באחדות ערבית. בשנת 1942 יצא לאור ספרו, שהתבסס על נאומיו, "לקראת אחדות ערבית" (نحو الوحدة العربية). בין 1943 ל-1945 כיהן כרשם בית משפט השלום בשכם. בשנת 1945 נענה להצעת רשויות המנדט להתמנות כראש העיר של יפו, לאחר שעומר אל-ביטאר התפטר ממשרתו. במהלך היותו ראש העיר בא במגע עם ראש עיריית תל אביב, ישראל רוקח במטרה ליצור שיתוף פעולה בין שתי הערים השכנות. בשנת 1947 יזם בחירות חופשיות לראשות העיר ונבחר ברוב גדול. עם ההסלמה במעשי האלימות לאחר אירועי כ"ט בנובמבר 1947 (מקרי רצח יהודים ברחובות תל אביב וירי צלפים מראש צריח מסגד חסן בק לכיוון רחוב אלנבי), פרסם הייכל כרוז להרגעת הרוחות. כמו כן ניסה לפעול בוועד הערבי העליון, שהיה מראשיו באותה עת, ואצל עבדאללה, מלך ירדן על מנת לקבל את תמיכתם לכינון הסכם שלום, אך ללא הועיל. למחרת מבצע חמץ לכיבוש יפו, ה-5 במאי 1948, נמלט הייכל מן העיר לירדן. בירדן הצטרף הייכל לשירות החוץ. הוא כיהן בוועדת שביתת הנשק ירדן–ישראל וייסד את "המשרד הפלסטיני" לטיפול בענייני בעיית הפליטים הפלסטינים. במשך 16 שנה כיהן כשגריר ארצו בוושינגטון (1959-1962), בפריז, בלונדון, בטייפה ובמוסדות האו"ם. לאחר יציאתו לגמלאות התיישב בלבנון ושקד על כתיבת זיכרונותיו. בשנת 1969 פרסם את ספרו "תבוסת יוני" (هزيمة حزيران) על תבוסת הערבים במלחמת ששת הימים. בשנת 1971 יצא לאור ספרו "פלסטין: לפני ואחרי" (فلسطين: قبل وبعد), המרכז מבחר ממאמריו לאורך השנים. יוסוף הייכל הלך לעולמו ב-1989 ונקבר בעמאן. יעקב שביט, יעקב גולדשטיין, חיים באר (עורכים), לקסיקון האישים של ארץ ישראל, 1948-1799, עם עובד, תשמ"ג, עמוד 167 ״ד״ר יוסף הייכל - ראש העירייה 1948-1945״, מאמר מאת שמואל גילר, בספר: ורד נבון, השדרה - שדרות ירושלים בעיני הצלמים, הוצאת ורד נבון, מהדורה שנייה, אוגוסט 2021, עמ׳ 199-198. מדיה וקבצים בנושא יוסוף הייכל בוויקישיתוף ביוגרפיה (בערבית) אנדרה דרזנין, יפו המנדטורית והזכות ההיסטורית על פלסטין, באתר "שיחה מקומית", 11 באפריל 2020 יוסף היכל (1907-1989), דף שער בספרייה הלאומית התחלת ההתקפה הערבית על תל אביב במלחמת העצמאות, אתר עיריית תל אביב
פנצ'ו זלאטב

פנצ'ו איוואנוב זלאטב (בבולגרית: Пенчо Иванов Златев;‏ 2 בנובמבר 1881, אלנה, נסיכות בולגריה – 24 ביולי 1948, סופיה, הרפובליקה העממית הבולגרית), היה גנרל ופוליטיקאי בולגרי, אשר כיהן ב-1935 למשך מספר חודשים כראש ממשלת ממלכת בולגריה. זלאטב היה קצין פרשים, בעל עמדות פוליטיות ימניות, מקורב למפלגת הימין זְוונוֹ ונחשב גם כמלוכן. זלאטב נמנה עם חברי הליגה הצבאית שביצעו הפיכה צבאית בממלכה במאי 1934. ב-21 בינואר 1935 הדיח בוריס השלישי, מלך בולגריה את ראש הממשלה ומנהיג הליגה הצבאית קימון גאורגייב ופעל לנטילת רסן השלטון בממלכה. ב-22 בינואר מינה המלך את זלאטב לתפקיד ראש הממשלה. זלאטב פעל לביצור מעמדו של המלך על ידי פריסת כוחות צבא ברחבי הממלכה וניצול קשריו בצמרת הצבא כדי להבטיח את תמיכת מפקדיו בפירוק הליגה הצבאית. זלאטב פעל בנוקשות רבה ואף הורה לעצור את קימון גאורגייב ואלכסנדר צאנקוב, עניין שגרם לתסיסה בצמרת הפוליטית הבולגרית. ב-21 באפריל הוחלף זלאטב באנדריי טושב. מדיה וקבצים בנושא פנצ'ו זלאטב בוויקישיתוף
Trapped

"Trapped" הוא הסינגל השלישי של הראפר טופאק שאקור מתוך אלבום הבכורה שלו, 2Pacalypse Now. השיר עוסק באלימות משטרתית, והפסקה הראשונה בשיר מספרת על המשטרה, שבעיני טופאק מתנכלת לו ומטרידה אותו, ואחד אפילו יורה בו. לאחר מכן הוא משיב אש ואומר שהוא עושה זאת כי הבנות היו לועגות עליו אם לא היה עושה זאת. שאקור מתאר את המשטרה רודפת אחריו ולבסוף משתלטת עליו. שאקור מסיים את השיר בשורה "I'd rather die then be trapped in the living hell" (אני מעדיף למות מאשר להיות לכוד בגיהנום עלי אדמות"). בקליפ מופיע חברו של שאקור, Shock G, כשהוא שר חלק מהפזמון ומדבר עם טופאק בזמן שהוא בכלא. השיר הופיע בסרט "טופאק: תחיית המתים" כבונוס בגרסת ה-DVD. השיר גם הופיע באלבום Greatest Hits של שאקור בשנת 1998. נכון לאפריל 2020 עומד מונה ההשמעות של השיר ברשת הזרמת המדיה ספוטיפיי על כ-13 מיליון. Trapped (גרסת האלבום) Trapped (מיקס אינסטרומנטלי) מידע על היצירה "Trapped" באתר מיוזיק בריינז מידע על הסינגל "Trapped" באתר מיוזיק בריינז סרטון השיר "Trapped" באתר יוטיוב Trapped - (Explicit), 2007-01-01, נבדק ב-2020-04-02