laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מערת הידיים

מערת הידיים (בספרדית: Cueva de las Manos) היא מערה הנמצאת בפרובינציית סנטה קרוס, ארגנטינה, במרחק 163 ק"מ דרומית לעיר פריטו מורנו. המערה נמצאת בתוך הפארק הלאומי פרנסיסקו פריטו מורנו, הכולל בתוכו אתרים רבים בעלי חשיבות ארכאולוגית ופליאונטולוגית. בשנת 1999 העניק אונסק"ו למערת הידיים מעמד של אתר מורשת עולמית. המערה שוכנת בעמק הנהר ריו פינטוראס, בנקודה מבודדת בפטגוניה השוכנת במרחק 100 ק"מ מהדרך הלאומית מספר 40. בצוקי העמק שוכנות מערות רבות, ותוואי הקרקע קשה ולא נוח להליכה. בעל החיים הדומיננטי בפאונה של אזור המערה הוא הגואנקו. הקניונים מסביב למערה מאופיינים באקלים ממוזג. הכניסה למערה נמצאת מתחת לקיר סלע המכוסה בשבלונות בצורת ידיים. הציורים במערה צוירו בחמישה מקומות נפרדים. חלק מהציורים הקדומים כוסו על ידי הציורים החדשים יותר. עומקה המרבי של המערה הוא 24 מטרים, רוחב הכניסה הוא 15 מטרים, וגובה המערה ליד הכניסה הוא עד עשרה מטרים. הקרקע בתוך המערה היא מישור עולה; בחלקה הפנימי לא עולה גובהה של המערה על שני מטרים. המערה התפרסמה וזכתה לשמה בשל ציורי הידיים, שנוצרו בעיקר על ידי ציידים שחלפו באזור, כשהציורים הראשונים בה הם מלפני כ-9,300 שנים. קבוצת הציורים הראשונה (A) הייתה, ככל הנראה, של ציידי גואנקו נודדים. קבוצה מאוחרת יותר (B) של ציורים, בין 9,000 עד 5,300 שנים לפני זמננו, היא של ציידים נודדים אחרים. ציורי קבוצה זו אינם כוללים תיאורי ציד ורבים מהם הם תדמיות (שבלונות) של כפות ידיים, ולא תיאורי ציד. הקבוצה המאוחרת יותר (C) של ציורי קיר ראשיתה בשנת 1300 לפני הספירה בקירוב. ציורים אלו כללו בעיקר צורות גאומטריות או ציורים פשוטים. משערים כי יוצרי ציורים אלו היו מאבותיו של שבט בשם טהואלצ'ה (אנ'), שישב בפטגוניה כאשר הגיעו אליה המתיישבים הספרדים הראשונים. על תקרת המערה יש נקודות אדומות, שנוצרו ככל הנראה על ידי טבילת כדורי הציד (בולאס) בדיו, והשלכתם כלפי מעלה. צבעי הציורים הם בין אדום (המטיט) ללבן, שחור או צהוב. הדיו שממנו הוכנו הציורים הוא מחצבי, כך שגיל הציורים לא יכול היה להיות מחושב מתארוך פחמן 14 מהצבע עצמו וחושב לפי שרידי צינורות עצם ששימשו להתזת הצבע על הקיר שעליו הונחה היד. הצבעים שמהם נוצרו הציורים היו מבוססים על מחצבים שהיו באזור. בכניסה למערה נערכו חפירות ארכאולוגיות בהן נמצאו שרידים של הצבעים. באמצעות בדיקת נפיצת קרני X (אנ') הצליחו המדענים להוכיח כי המחצבים הנפוצים שמהם הורכבו הצבעים היו, לדוגמה, פירולוזיט ליצירת שחור, המטיט וגתיט ליצירת אדום וסגול, וקאוליניט ליצירת צבע לבן. ציורי ציד הכניסה למערה עמק הנהר פינטוראס מערת הידיים, ברשת החברתית פייסבוק מידע על המערה באתר Patagonia.com.ar (בספרדית) מידע על המערה באתר RedArgentina.com (בספרדית) מידע על המערה באתר ArteBaires.com.ar (בספרדית) תמונות מקניון פינטוראס ומערת הידיים מידע על הציורים באתר של קרן ברדשואו ראו עמודים 1 - 2 במסמך ההכרזה של אונסק"ו
הרשות לפיתוח ירושלים

הרשות לפיתוח ירושלים (הרל"י) היא תאגיד סטטוטורי העוסק בקידום פרויקטים לפיתוח ירושלים, ביצור מעמדה כעיר בירה, עידוד יזמות והרחבת היצע התעסוקה ומגוון תוכניות להשכלה גבוהה בעיר. בין תפקידיה של הרשות: ליזום, לתכנן ולעודד פעולות לפיתוח הכלכלי של ירושלים; לתאם בין משרדי הממשלה, הרשויות והגופים העושים לפיתוח ירושלים; לייעץ ולספק מידע הקשור ליוזמות, לתוכניות ולמפעלים כלכליים בירושלים. התקציב למרבית פעילות הרשות לפיתוח ירושלים מגיע ישירות מממשלת ישראל. הרשות הוקמה על פי חוק הרשות לפיתוח ירושלים שנחקק בשנת 1988 כתאגיד סטטוטורי שהוקם ופועל שלא למטרות רווח, והחלה לפעול ב-1989. מהקמתה ועד שנת 1993 ניהל אותה עוזי וכסלר, שהמשיך להיות יו"ר הרשות עד 2003. אחריו שימש בתפקיד ישראל גולדשטיין. ב-2008 מונה משה ליאון (לימים, ראש עיריית ירושלים) ליו"ר הרשות עד לפרישתו ב-2013. מועצת הרשות מונה 37 חברים, מרביתם נציגי ממשלה (עובדי ציבור) ועירייה (נבחרים ועובדים) ונציגי ציבור. תפקיד הרשות ליזום, לעודד, לתכנן, לתאם ולספק מידע הקשור ליזמות ומפעלים כלכליים בעיר. בין הפרויקטים, שקודמו על ידי הרשות לפיתוח ירושלים: הפארקים הטכנולוגיים במלחה, הר חוצבים וגבעת רם (עתידי), אצטדיון טדי וקריית הלאום ואזור תעשייה עטרות, התוכנית להחייאת מרכז העיר ירושלים, העתקת האקדמיה לאמנות בצלאל אל מגרש הרוסים, פארקים מטרופוליניים (העוטפים את העיר), פארק המסילה ומסלול אופניים, שאורכו 42 קילומטר. פרויקטי מגורים ברחבי העיר: מגורים בשכונת רמות, שכונת מגורים במתחם שנלר, שכונות מגורים בתלפיות מזרח, מגורים במורדות משואה (כ-450 יחידות דיור), מתחם רשות השידור (310 יחידות דיור) ועוד. בשנים האחרונות, כחלק מתוכנית הצמיחה של העיר ירושלים, שאושרה בממשלה בשנת 2005, מעניקה הרשות מלגות, הטבות ותמריצים לחברות, מפעלים, יזמים, עובדי היי טק וסטודנטים, במטרה לתמרץ הגירה חיובית של עסקים ואוכלוסייה אל העיר ירושלים. בנוסף, פועלת הרשות לפיתוח ירושלים לשיקום, לשימור לפיתוח ולאחזקת העיר העתיקה ואגן העיר העתיקה, ובכלל זה: שדרוג ויצירת תשתיות ציבוריות המשביחות את הפוטנציאל הכלכלי והתיירותי, שיפור איכות החיים ואיכות הסביבה לטובת תושבי העיר העתיקה והמבקרים בה, הבטחת שימור מורשת התרבות הבנויה בעיר העתיקה ובאגן העיר העתיקה ופיתוח השטחים הירוקים. אתר האינטרנט הרשמי של הרשות לפיתוח ירושלים חוק הרשות לפיתוח ירושלים, התשמ"ח-1988, ספר החוקים הפתוח, באתר ויקיטקסט נעמי צורף, "ההישג הכי גדול שלנו הוא לראות חברות שנולדו בירושלים, הצליחו - ונשארות", באתר כלכליסט, 2 ביוני 2019 גל ניסים, ‏נתניהו לא האריך מינוי וכסלר כיו"ר הרשות לפיתוח ירושלים, באתר גלובס, 20 ביוני 2003
אזוביון רפואי

אֲזוֹבְיוֹן רְפוּאִי (שם מדעי: Lavandula angustifolia) המכונה גם לָבֶנְדֶר הוא בן שיח ממשפחת השפתניים. בעבר נקרא Lavandula officinalis ומכאן שמו העברי. גובהו בין 30 ל-70 ס"מ. העלים צרים וארוכים, קרחים, גזורים ומנוצים, באורך 2–6 ס"מ וברוחב 4–6 מ"מ, וגבעוליו מרובעים וזקופים. תפרחתו ארוכה ומרווחת, אורך הפרחים כס"מ אחד. הפרחים בצבע כחול כהה, נוטה לסגול. העלים והפרחים מפיצים ריח מיוחד, המזכיר את ריח הזעתר. הפריחה בחודשים ינואר- אפריל. האזוביון מעדיף תנאי שמש מלאה, קרקע בסיסית מנוקזת היטב וכיוון שהוא עמיד לחום ויובש אינו דורש השקיה מרובה. ריחו דוחה חרקים וכנימות. בעבר שימש הצמח לבישום מי הרחצה ולרפואה. הוא מזוהה כנראה עם ה"אזוביון" המוזכר במשנה בתור צמח רפואה (משנה, מסכת שבת, פרק י"ד, משנה ג'). הרופאים הקלאסיים ציינו כי האזוביון שימש מרכיב בתרופות נגד רעלים ולטיפול בבעיות בחזה. בימי הביניים שימש הצמח לחיזוק הלב, לטיפול בקצרת, לריפוי מחלות חזה, דלקות, בעיות בקיבה, מחלות עור ועוד. ברפואה העממית בימינו משמש הצמח כתרופה כללית, למניעת הפלות, להקלת מיגרנות ולחיטוי נגד עש המושם בין הבגדים. שמן האזוביון משמש כמרכיב בסיסי בבשמים רבים. הוא משמש גם להרזיה ולריפוי שיתוק חלקי. מיכה לבנה, לקסיקון החי והצומח של ארץ-ישראל, כרך א', עורך: עזריה אלון, מדינת ישראל - משרד הביטחון, תשנ"ד - 1994 (הספר בקטלוג ULI) מדיה וקבצים בנושא אזוביון רפואי בוויקישיתוף אזוביון רפואי, באתר ITIS (באנגלית) אזוביון רפואי, באתר NCBI (באנגלית) אזוביון רפואי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) אזוביון רפואי, באתר Tropicos (באנגלית) אזוביון רפואי, באתר GBIF (באנגלית) אזוביון רפואי, באתר The Plant List (באנגלית) אזוביון רפואי, באתר IPNI (באנגלית) פרטים נוספים, באתר גאמנון פרטים על סגולותיו של שמן האזוביון, באתר לרפואה משלימה אזוביון רפואי באתר הרשימה האדומה של IUCN אפרים לב וזהר עמר, סממני המרפא המסורתיים בארץ ישראל, ירושלים, תשס"ב, עמ' 64. ערך זה הוא קצרמר בנושא בוטניקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
איזדור יכמן

איזדור יכמן (באנגלית: Isadore Seigfreid Jachman, נולד כאיזדור זיגפריד יכמן; 14 בדצמבר 1922 - 4 בינואר 1945) היה סמל יהודי בצבא ארצות הברית, שנהרג במלחמת העולם השנייה לאחר שהגן על העיר הבלגית פלמייר מתקיפה נאצית. לאחר מותו הוענק לו עיטור צלב השירות המצוין בעבור "גילויי אומץ הלב והאבירות הבולטים שלו, מעל ומעבר לדרישות התפקיד". בחינה מחודשת של גבורתו הביאה לשדרוג העיטור למדליית הכבוד, העיטור הצבאי הגבוה ביותר בארצות הברית, ב-1950. איזדור יכמן נולד בברלין שבגרמניה ב-14 בדצמבר 1922, בנם הבכור של ליאו ולוטה יכמן. משפחתו של איזדור היגרה לארצות הברית כאשר היה בן שנתיים. הוא גדל בבולטימור שבמרילנד וב-1939 סיים את בית הספר התיכון. מספר קרובי משפחה של יכמן נספו בשואה, בהם שישה דודים ודודות. סמל יכמן לחם במסגרת פלוגה ב' של רגימנט החי"ר המוצנח ה-513. הוא ופלוגתו מצאו את עצמם מרותקים למקום תחת אש כבדה של ארטילריה, מרגמות, נשק קל ושני טנקים שתקפו את היחידה והסבו לה אבדות כבדות. סמל יכמן נטש את המחסה שלו, צלח את פני השטח החשופים תחת מטר האש ולקח בזוקה מחבר שנהרג. לאחר מכן הוא התקדם לעבר הטנקים שריכזו את האש שלהם לכיוונו. סמל יכמן הצליח לפגוע באחד הטנקים ולגרום להם לסגת אך במהלך הפעולה הוא נפגע ונהרג. מספר שנים לאחר מכן הקימו תושבי הכפר פלמייר פסל לזכר חייל אלמוני שנלחם כדי להציל את הכפר. זמן מה לאחר הקמת הפסל העלה חיפוש ברישומי הצבא שהחייל האלמוני הוא אכן סמל יכמן, ושמו צורף לפסל. איזדור יכמן, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
יהושע חסן

סר יהושע אברהם חסן (באנגלית: Sir Joshua Abraham Hassan GBE KCMG LVO;‏ 21 באוגוסט 1915 – 1 ביולי 1997) היה ראש השרים הראשון של גיברלטר. חסן נולד למשפחה יהודית שחייתה כ-300 שנה בגיברלטר, לשם הגיעה ממרוקו וממינורקה. הוא הוסמך כעורך דין והמשרד שהקים קיים עד היום. חסן עמד בראש המפלגה לקידום האזרח במושבה הבריטית גיברלטר, ושימש כראש הממשל (Chief Minister) של המושבה במשך שתי תקופות כהונה לא רצופות (1964–1969 ו-1972–1987). בסך הכל הוא ניצח בעשר מערכות בחירות. הוא נחשב לאבי הפוליטיקה של גיברלטר ולפוליטיקאי החשוב ביותר במחצית השנייה של המאה ה-20 בחצי האי. ב-1969 הוביל את העימות בין גיברלטר לספרד השכנה שבראשות הרודן פרנסיסקו פרנקו. ספרד סגרה את הגבול בינה לבין גיברלטר, על מנת ליצור לחץ כלכלי עליה. חסן עמד גם בראש ועד בית הכנסת "נפוצות יהודה", במקביל לכהונתו כראש הממשלה. בתו, פלר חסן-נחום, עלתה לישראל, והיא חברת מועצת העיר ירושלים מטעם מפלגת "ירושלמים", מאז 2016. בבחירות המוניציפליות בשנת 2018 נבחרה שוב למועצת העיר מטעם סיעת ירושלים תצליח, והיא מכהנת כמשנה לראש העיר, משה ליאון. בתו, מרלן חסן-נהון נבחרה לפרלמנט בגיברלטר בשנת 2015 ובשנית ב-2019. בשנת 2008 – אחיין שלו, סולומון לוי, מונה למשך שנה לתפקיד ראש העיר גיברלטר. יהדות גיברלטר אליהו בירנבוים, שבת מול חופי מרוקו, מתוך אתר דעת. פורסם במקור ראשון - מוסף שבת, 7 במאי 2008. מדיה וקבצים בנושא יהושע חסן בוויקישיתוף עדי שורץ, הצוק הנדיב, באתר הארץ, 22 בספטמבר 2007 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קאירן טרייר

קאירן טרייר הוא גזע של כלב בית מקבוצת הטריירים. פרוותו של הקאירן טרייר היא היפואלרגנית, משום כך הוא מתאים לאנשים אסתמטיים או אלרגיים לכלבים. הקאירן הוא כלב אמיץ מאוד, חזק, נאמן, אוהב ילדים ומלא שמחת חיים. כלב בעל אינטליגנציה גבוהה מאוד, שמסתגל בקלות. אוהב לשחק עם בעליו, אך יכול להעסיק את עצמו לבד. גובה: 25-33 ס"מ משקל: 6-8 ק"ג תוחלת חיים: 12-15 שנים הכלב 'טוֹטוֹ' מ"הקוסם מארץ עוץ". מדיה וקבצים בנושא קאירן טרייר בוויקישיתוף קאירן טרייר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
משה קופינס

ד"ר משה (מוריס) קוֹפִינָס (נכתב גם קוֹפִינָאס) (ביוונית: Μαυρίκιος (Μωρίς) Κοφινάς‏) (1871 – 1924) היה רופא יהודי יווני, ציר סלוניקי בפרלמנט היווני ומטיף ציוני. נולד בשנת 1871 בעיר יאנינה שביוון. למד רפואה בפריז, והתיישב בעיר וולוס שבתסליה. שם התבסס כרופא ובמקביל פעל כעסקן ציבורי, הן במסגרת הקהילה היהודית והן בחיי העיר הכלליים, ונבחר כחבר העירייה. היה ממייסדי וראשי התנועה הציונית ביוון והשתתף כציר בקונגרסים הציוניים. בשנת 1914 נבחר על ידי יהודי סלוניקי כציר היהודי הראשון בפרלמנט היווני, יחד עם דוד מטלון – שניהם ציונים. לאחר מכן נבחר שוב וכיהן בפרלמנט עד שנת 1920. העלה בפרלמנט היווני את שאלת הבית הלאומי היהודי והשיג את תמיכתו הפומבית של שר החוץ פוליטיס בהצהרת בלפור. בשנת 1924 נפטר ממחלה, בן 53 במותו. לפי צוואתו, שרידיו הועלו לימים לקבורה בארץ ישראל, ונטמנו בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב. על מצבתו כתוב : "יהודי ואדם באהלו ובצאתו, טוב ומיטיב לכל. הקדיש חייו למפעל גאולת עמו ופה באדמת הקודש משאת נפשו מצא מנוחתו". קופינס, שביקר בארץ ישראל בלוויית אשתו בשנת 1908, הגה את הרעיון להקים מושבה של יהודי יוון בארץ ישראל, והקדיש מאמצים רבים לקידום מטרה זו. הוא אסף כמעט לבדו 5,000 לירות, ולאחר מותו הצליחה הפדרציה הציונית בסלוניקי להכפיל את הסכום, ומסרה אותו לידי הקק"ל לשם הגשמת החזון. בשנת 1937 חברו יוצאי יוון ליוצאי בולגריה וייסדו באזור היישוב המקראי צורן את המושב צור משה (במקור: כפר קופינס), הקרוי על שמו. בעיר וולוס ביוון נחנך רחוב הנושא את שמו: "מאוריקיו קופינס" תכניתו הנפלאה של ד"ר קופינס, דואר היום, 7 בדצמבר 1919 המושבה של יהודי יון בא"י, דואר היום, 21 באוקטובר 1920 הד"ר משה מוריס קופינאס ז"ל: מראשי הציונות ביון, דואר היום, 27 במרץ 1933 אבן-עובדיה, בישובי עובדים: עלית אירגון עולי יון, דבר, 4 באוקטובר 1937 משה דוד גאון, "משה קופינאס ד"ר", יהודי המזרח בארץ ישראל ח"ב, ירושלים, תרצ"ח, עמ' 619–620, באתר היברובוקס מידע על משה קופינאס בקטלוג הספרייה הלאומית משה קופיס בספר זכרונות, עמ' 14 (ביוונית) זאב וילנאי, "אנציקלופדיה לידיעת הארץ", הוצאת ידיעות אחרונות, על ידי "קריית ספר" בע"מ, תשט"ז, 1956, כרך ג', עמוד 1057 החלטת העיר וולוס, מאי 2006 (ביוונית)
Dry

Dry הוא אלבום הבכורה של המוזיקאית האנגלייה פי ג'יי הארווי, שיצא לשוק ב-30 ביוני 1992. האלבום זכה לתגובות חיוביות מצד המבקרים. MTV תיאר אותו כ"עבודה אפלה, מעוותת, עוצרת נשימה שנשמעת גולמית מאוד וגם מרעננת", בעוד שכתב העת NME הילל אותו כ"נקודת מעבר שבתוכה יש כתיבת שירים טבעית ורעש גיטרה לוהט" בביקורת שלו, שבה העניק לאלבום תשעה מתוך עשרה כוכבים. האלבום זכה גם לביקורת של ארבעה כוכבים וחצי מתוך חמישה בביקורת של האתר Allmusic. סמוך למועד יציאת האלבום, הארווי יצרה שערורייה קטנה כאשר הצטלמה ללא חולצה כשגבה מופנה למצלמה, בעודה חושפת בית שחי לא מגולח, לשער של המגזין NME. האלבום התקבל בארצות הברית באותה מידת הערכה בה התקבל בבריטניה, והמגזין רולינג סטון הכריז על הארווי, שבאותו הזמן הייתה בת 22, ככותבת השירים הטובה של השנה והזמרת החדשה הטובה ביותר. למרות התשבחות, "Sheela-Na-Gig" היה הסינגל היחיד שהגיע לטבלאות בארצות הברית, כשבשיאו הגיע למקום ה-9 בטבלת הרוק האלטרנטיבי של בילבורד. בסקר שנערך בקרב מבקרים בשנת 1993 במגזין NME לגבי 100 האלבומים הטובים של כל הזמנים, האלבום דורג במקום ה-71. בסקר דומה שנערך בשנת 2000 על ידי המגזין Melody Maker, האלבום הגיע למקום ה-86. האלבום הופיע ברשימת 50 האלבומים הגדולים של קורט קוביין. נכון ל-2005, Dry מכר 175,000 עותקים בארצות הברית. בריאיון למגזין Filter בשנת 2004, אמרה הארווי על אלבום הבכורה שלה: "העבודה על Dry הייתה ההזדמנות הראשונה שאי פעם הייתה לי לעשות אלבום וחשבתי שהיא תהיה גם האחרונה. לכן, הכנסתי את כל מה שהיה בי לתוכו. זה היה אלבום מאוד קיצוני. זו הייתה הנאה גדולה בשבילי, להיות מסוגלת ליצור אותו. מעולם לא חשבתי שתהיה לי הזדמנות כזאת, אז הרגשתי כאילו עליי להכניס את הכול לשם ולעשות הכול כמיטב יכולתי, כי זאת כנראה ההזדמנות היחידה שלי". כל השירים נכתבו על ידי פי ג'יי הארווי, למעט הרצועות 3, 5, 8 ו-9 שנכתבו על ידי פי ג'יי הארווי ורוב אליס. מתוך האלבום יצאו שני סינגלים: Dress ו-Sheela-Na-Gig. מידע על האלבום Dry באתר MusicBrainz מידע על האלבום Dry באתר AllMusic האלבום Dry באתר Discogs האלבום Dry באתר ספוטיפיי
משה סולובייצ'יק (ישיבה יוניברסיטי)

הרב משה סולובייצ'יק (תרל"ט, 1879 - ג' בשבט תש"א, ינואר 1941) היה ראש ישיבה בישיבת רבינו יצחק אלחנן (ישיבה יוניברסיטי), בנו של הרב חיים סולובייצ'יק ואביו של הרב יוסף דב סולובייצ'יק מבוסטון. נולד בוולוז'ין כבן שני לרב חיים הלוי סולובייצ'יק, אמו, ליפשא, הייתה בתו של הרב רפאל שפירא, שכיהן אז כמשנה לראש ישיבת וולוז'ין. למד בישיבת וולוז'ין, ועם מעבר אביו לכהן כרבה של קהילת בריסק המשיך את לימודיו שם עם אביו. נישא לפשקה בתו של רבי אליהו פיינשטיין. בגיל 31, בשנת תר"ע (1910), התמנה כרב העיירה ראסייני שבליטא. בתחילת כהונתו שם שלח אליו רבי נתן צבי פינקל קבוצה של תלמידים כדי לפתוח ישיבה בראשותו, הישיבה נפתחה והוא מסר להם שיעורים, בשנת תרע"ג (1913) נעשה לרב העיר חסלוביץ'. בשנת תרפ"א (1921), עקב עליית הבולשביקים לשלטון ברוסיה והחשש לרדיפות, נאלץ לעבור לפולין. בתחילה כיהן כראש ישיבה בוורשה ולזמן מסוים כיהן כרב של אנטופול. מאוחר יותר מונה על ידי תנועת המזרחי למשרת ראש ישיבה בבית מדרש לרבנים תחכמוני בוורשה. בשנת תרפ"ט (1929) היגר לניו יורק בעקבות הזמנתו של הרב ד"ר דוב רבל למלא את מקומו של הרב שלמה פוליצ'ק בראשות ישיבת רבי יצחק אלחנן. בניו יורק היה גם מראשי אגודת הרבנים דארצות הברית וקנדה, בתפקידים אלו כיהן עד פטירתו בג' בשבט תש"א. חידושיו על הרמב"ם יצאו לאור בספר חידושי הגר"מ הלוי, ירושלים תש"ן, בעריכת נינו הרב יצחק ליכטנשטיין. חידושים נוספים שלו נדפסו עם חידושי בנו הרב יוסף דב, בקובץ חידושי תורה - אסופת מאמרים, מכון ירושלים, תשמ"ד, וכן בחידושי הגר"מ והגרי"ד ריברדייל, ניו יורק, תשנ"ג, שניהם בעריכת הרב יצחק ליכטנשטיין. היה נכדו של הרב רפאל שפירא והנין של הרב אריה לייב שפירא ושל הנצי"ב מוולוז'ין. בנו הבכור הרב יוסף דוב, נשאר באירופה, ושנה לאחר מכן הצטרף לאביו בארצות הברית, נתמנה לרב הקהילה היהודית בבוסטון. מילא את מקום אביו בראשות ישיבה יוניברסיטי. ילדיו האחרים הם הרב אהרן סולובייצ'יק, שלימד אף הוא בישיבת רבינו יצחק אלחנן, ד"ר שמואל יעקב סולובייצ'יק, שלימד כימיה בישיבה-קולג', שולמית סולובייצ'יק מייזלמן (1912–2009) ואנה סולובייצ'יק גרבר (1915). מתלמידיו: הרב דוד לייבוביץ, הרב חיים צימרמן, הרב מרדכי גיפטר, הרב אביגדור מילר והרב חיים פינחס שיינברג. סולובייציק, ר' משה ב"ר חיים הלוי, בתוך: דב ליפץ (מרכז המערכת), נתן גורן [ואחרים] (מערכת), יהדות ליטא, כרך ג, ספר א: "אישים", תל אביב: עם הספר, תשכ"ז, עמ' 73 (ספר יזכור לקהילת ליטא, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 1271). הרב משה הלוי סולובייצ'יק באתר ישיבה יוניברסיטי (באנגלית) רבי משה סולובייצ'יק, קברו ופרטים נוספים באתר kevarim.com הצילני נא מיד אחי, המודיע, 24 בנובמבר 1911 (התאריך לפי הלוח היוליאני) אשכול לזכרו, הגאון רבי משה הלוי סולובייציק זצ"ל, בפורום אוצר החכמה משה אריאל פוס, הרב משה הלוי סולובייצ'יק ומאבקיו ב"מועצת גדולי התורה" ו"אגודת הרבנים" בפולין, hakirah (חקירה), כרך כה הרב יעקב ששון, השלמות למאמר: "הרב משה הלוי סולובייצ'יק ומאבקיו במועצת גדולי התורה ואגודת הרבנים בפולין", hakirah (חקירה), כרך כו משה בן חיים סולוביצ'יק (1879-1941), דף שער בספרייה הלאומית יוסף שמשון מלר, הרב מבריסק עמוד 72-73 יוסף שמשון מלר, הרב מבריסק עמוד 73, עמוד 73
דריי

האם התכוונתם ל... Dry דריי (יישוב), יישוב מתקופת התלמוד הנמצא שישה קילומטר מעמק החולה בתחום נווה.
נוודים אירים

נוודים אירים הוא כינוי לקבוצה נוודית בעלת מאפיינים תרבותיים ושפה ייחודית, המתגוררת באירלנד ובבריטניה, ושמקורותיהם עלומים. לפי הערכות חיים באירלנד כ-25,000 נוודים, כ-15,000 בבריטניה, ו-10,000 בארצות הברית. הנוודים לא נהגו לכתוב ולכן לא קיימת היסטוריה מתועדת של הקבוצה. בקרב חוקרים ישנה אי-בהירות בנוגע למקורם של הנוודים האירים. הסברה הרווחת שמקורם בקבוצות של משוררים-נוודים במאה ה-12 באירלנד. מאבק עקוב-מדם באמצע מאה ה-17 כנגד האנגלים בהנהגת אוליבר קרומוול הוביל לכך שאוכלוסייה גדולה שמצאה עצמה ללא מגורים, הצטרפה אל הנוודים. גל נוסף של הצטרפות התרחש באמצע המאה ה-19 לאחר רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד. סברה נוספת מקשרת בין הנוודים לבין הצוענים. הנוודים האירים נבדלים מהאוכלוסייה הכללית בשפתם, בתרבותם ובאורח חייהם. הם דוברים את שפת השלטה, שפה המבוססת על אירית, אך יש בה שינויים שנועדו להקשות כמה שיותר על מי שאינם משתייכים לקהילת הנוודים האירים. התיעוד הכתוב הראשון של השפה נמצא מסוף המאה ה-19, אך חוקרים מאמינים שמקורותיה יכולים להיות אף במאה ה-13. הם היו היצורים של גזע "סוס צועני". הנוודים האירים מקיימים אורח החיים נוודי ואינם מתגוררים ברובם ביישובים קבועים אלא נעים בקרונות נגררים או קרוונים ומתיישבים בשטחים פתוחים לתקופות קצובות. עקב כך מתעוררות מחלוקות לגבי השימוש שלהם בקרקעות. טענות נשמעות נגדם כי על אף שמוקצים להם שטחים למטרות מגורים, הם מתיישבים על קרקעות פרטיות או על קרקעות ציבוריות בעלות ייעודים שונים, ומהווים מטרד לאוכלוסייה הקבועה. מנגד טוענים הנוודים כי מסופקות להם קרקעות מאושרות באופן שאינו מאפשר למלא את צורכי המגורים של כל חברי הקהילה, ולכן הם נאלצים להתיישב על קרקעות באופן לא חוקי. הנוודים האירים הם קבוצת המיעוט הגדולה ביותר באירלנד, ומהווים בערך כחצי אחוז מכלל אוכלוסייתה, ובערך עשירית אחוז מאוכלוסיית צפון אירלנד. צוענים בדואים מדיה וקבצים בנושא נוודים אירים בוויקישיתוף כמו צועני, עמית ויסברגר, מסע אחר תנועת הנוודים האירים בבריטניה התנועה לשוויון זכויות הנוודים
צניר

צניר (מאותו שורש של המילה צינור) הוא מצוק קעור. צורה זאת מופיעה במקומות רבים בכרמל, בשומרון, ביהודה וכן במישור החוף (אזור קיסריה). ישנן כמה דעות בדבר אופן היווצרותו של צניר. יש הטוענים שהסלע עבר המסה כימית, ונתבלה בעיקר באזור החולשה שבין שתי שכבות גאולוגיות; אחרים סוברים כי היה זה הרס גלי הים (גידוד ימי); וגרסה שלישית טוענת כי ההמסה היא תוצאה של זרימת מי-הנחל, ושבשחיקה המכנית פעלו גם האבנים וחומר הסחף שנישא במים. פארק הצנירים מאיר ברק, מהם הוטה וצניר וכיצד הם נוצרים?, במדור "שאל את המומחה" באתר של מכון דוידסון לחינוך מדעי, 2 ספטמבר 2009 ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אורניתופודה

אורניתופודה (שם מדעי: Ornithopoda) היא אינפרא-סדרה[דרושה הבהרה] של דינוזאורים בעלי אגן דמוי עוף. האורניתופודים היו קבוצה גדולה של דינוזאורים צמחונים. פרוש השם אורניתופוד הוא "בעל רגל עוף". שם זה ניתן לקבוצה מפני שחלק מהאורניתופודים הקטנים יותר הותירו טביעות רגליים הדומות לאלה של עופות. האורניתופודים היו דינוזאורים קטנים עד גדולים (באורך של 1–15 מטר) שהלכו רוב הזמן על רגליהם האחוריות. הם היו שכיחים במשך המזוזואיקון ונמנו על אוכלי הצמחים המצליחים ביותר. האורניתופודים התקיימו לאורך כל עידן הדינוזאורים. חלק מהדינוזאורים הקדומים ביותר היו אורניתופודים שחיו בחלקה הדרומי של אפריקה לפני כ-215 מיליון שנים. הם היו הראשונים בקבוצה בעלי אגן דמוי עוף. סוגים שונים של אורניתופודים התקיימו עד לפני כ-66 מיליון שנה, אז נכחדו כל הדינוזאורים והזוחלים הגדולים. משפחת האיגואנודונטיה הייתה משפחה של אורניתופודים שהתקיימה לפני 140 עד 65 מיליון שנים. רובם חיו באירופה ובצפון אמריקה, אך היו כמה שחיו באפריקה ובאוסטרליה. הם הגיעו לאורך של חמישה עד עשרה מטרים. ההיפסילופודוניים היו אורניתופודים קטנים או בינוניים. הם התהלכו על רגליהם האחוריות, והשתמשו בקדמיות כדי לאחוז בצמחייה בעוד הם תולשים ענפים ועלים. סוגים רבים של היפסילופודונים התקיימו בכול רחבי כדור הארץ. האורניתופודים המפותחים והגדולים ביותר היו ההדרוזאוריים, שלצד כרבולות שונות ומגוונות על ראשם, אופיינו בסוללות דנטליות מתקדמות - מערכים של מאות שיניים - שבאמצעותן הם לעסו את המזון. סוג Burianosaurus סוג Convolosaurus סוג Gideonmantellia? סוג Weewarrasaurus משפחה היפסילופודוניים (Hypsilophodontidae)? קבוצה אלסמריה (Elasmaria)? קבוצה איגואנודונטיה (Iguanodontia) קבוצה Rhabdodontomorpha קבוצה Dryomorpha משפחה דריוזאוריים (Dryosauridae) קבוצה אנקילופולקסיה (Ankylopollexia) משפחה קמפטוזאוריים (Camptosauridae) קבוצה Hadrosauriformes משפחה איגואנודונטידים (Iguanodontidae) על-משפחה דמויי הדרוזאורים (Hadrosauroidea) קבוצה הדרוזאורומורפה (Hadrosauromorpha) משפחה הדרוזאוריים (Hadrosauridae) מדיה וקבצים בנושא אורניתופודה בוויקישיתוף אורניתופודה, באתר NCBI (באנגלית) אורניתופודה, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) אורניתופודה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ד"ר תומאס ר. הולץ הבן, Lecture 18 Ornithopoda: Beaks, Bills & Crests, מתוך הקורס גאולוגיה 104: דינוזאורים, 2021, באתר יוטיוב (באנגלית)
מושית ציפורין

מושית ציפורין (נולדה ב-1950) היא מלכת היופי של ישראל לשנת 1970, דוגמנית ופסלת. ציפורין נולדה ברמת גן. בגיל 20 ובזמן השירות הצבאי זכתה במקום הראשון בתחרות מלכת היופי. אהרון קסטרו, מייסד חברת האופנה קסטרו מודל אירח אותה בחנותו הראשונה. ציפורין למדה פסיכולוגיה, ספרות ואמנות. כמו כן הציגה את יצירותיה במספר תערוכות. בזמן תחרות מיס יוניברס (אנ') שהתקיימה במיאמי פלורידה הכירה את שמוליק סגל, וכשחזרה לישראל נישאו השניים וחזרו להתגורר במיאמי. לאחר מספר שנים עלו לישראל ועברו להתגורר בנתניה. ציפורין היא אם לשני בנים ושתי בנות, בתה סיגלית, בעלת חברת אופנה ויועצת סטיילינג, הייתה אחת המועמדות בתחרות מלכת היופי אך לבסוף פרשה מן התחרות והסירה את השתתפותה, בתה נטלי היא עורכת דין, הופיעה בתוכניות הטלוויזיה עניין של זמן וקריאת כיוון[1]. מושית ציפורין, ברשת החברתית פייסבוק שנות השבעים-מלכות היופי במסיבת השקה (הקישור אינו פעיל) ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אולימפיאדת אוסלו (1952)

אולימפיאדת החורף השישית הייתה אולימפיאדת חורף נערכה מ-14 בפברואר עד 25 בפברואר 1952 בעיר אוסלו שבנורווגיה. דיונים על אירוח משחקי החורף האולימפיים בעיר אוסלו החלו עוד בשנת 1935; העיר רצתה לארח את המשחקים האולימפיים בשנת 1948, אך עקב הצורך בשיקום נורווגיה מהכיבוש הגרמני במלחמת העולם השנייה, הדבר לא התאפשר. במקום זאת, נבחרה אוסלו לארח את המשחקים ב-1952. כל מתחמי התחרות היו באזור המטרופולין של אוסלו למעט תחרות הסקי האלפיני, אשר נערכו כ-70 ק"מ מהעיר. לצורך אירוח התחרויות נבנו בעיר תשתיות מתאימות, נבנה בית מלון חדש עבור אנשי התקשורת ואורחים, בנוסף לשלושה מתחמי מגורים לספורטאים ולמאמנים. מתחמי מגורים אלה היו למעשה הכפר האולימפי שהוקם במיוחד לצורך אירוח תחרויות אולימפיות. העיר אוסלו נשאה בעיקר הנטל הכספי של אירוח המשחקים, תמורת ההכנסות הנילוות. במשחקים השתתפו 694 ספורטאים שייצגו 30 מדינות, שהשתתפו בארבעה תחומים של ספורט חורף ב-22 מקצים. יפן וגרמניה חזרו להשתתף בתחרויות החורף, לאחר שלא השתתפו באולימפיאדת סנט מוריץ (1948), בעקבות מלחמת העולם השנייה. את גרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה ייצגו ספורטאים מחלקה המערבי בלבד, מאחר שספורטאים מזרח גרמניים (בשטחים שנכבשו על ידי ברית המועצות במלחמה) סירבו להתחרות עמם כצוות מאוחד. הייתה זו הפעם היחידה בהיסטוריה שבה השתתף חבל הסאר במשחקים האולימפיים בנפרד מגרמניה. פורטוגל וניו זילנד השתתפו לראשונה במשחקי החורף האולימפיים, ולראשונה הורשו נשים להשתתף בתחרות סקי למרחקים. אתר האינטרנט הרשמי של אולימפיאדת אוסלו (באנגלית) אתר של הוועד האולימפי Oslo 1952 (אורכב 26.08.2006 בארכיון Wayback Machine) – הדו"ח הרשמי אולימפיאדת אוסלו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) בשנת 1948 אירחה סנט מוריץ שבשווייץ, שלא נפגעה במלחמה, את המשחקים. רק בשנת 1956 הוקמה המשלחת הכלל-גרמנית למשחקים האולימפיים.