laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מעגן

מַעֲגָן הוא מקום שבו יכולות ספינות להתאחסן או למצוא מחסה ממזג האוויר. מעגנים יכולים להיות יצירי האדם או טבעיים. במעגן עשוי ידי אדם יהיה שובר גלים. מעגן טבעי מוקף במרבית צדדיו ביבשה. יש להבחין בין מעגן לנמל; נמל הוא מתקן מעשה ידי אדם המוקם על חוף הים או לצדי נהר, שם יכולות סירות וספינות לטעון ולפרוק. הוא יכול לכלול רציפים, עגורנים, מחסני סחורות ומערכת תחבורה לשינוע הסחורות ביבשה. מדיה וקבצים בנושא מעגן בוויקישיתוף מעגן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא ימאות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ננץ

המחוז האוטונומי ננץ (ברוסית: Ненецкий автономный округ; בתעתיק: ננצקי אבטונומני אוקרוג, בניינץ: Ненёцие автономной ӈокрук) הוא סובייקט בפדרציה הרוסית (מאז 1993) וחלק ממחוז ארכנגלסק, בצפונו של החלק האירופי של רוסיה. המחוז האוטונומי שוכן מצפון לחוג הארקטי. המחוז האוטונומי שוכן בצפון מזרח רוסיה האירופית. אדמיניסטרטיבית הוא משתייך למחוז ארכנגלסק וגובל בו ממערב. בדרום גובל המחוז ברפובליקת קומי, במזרח – במחוז האוטונומי ימאלו-ננץ ובצפון – בים הלבן, בים ברנץ ובים קארה. על פי כתבי עת רוסיים, שילמו תושבי האזור מיסים לנסיכי קייב החל מהמאה ה-9. במהלך המאות ה-13 עד ה-15 היה השטח בשליטת רפובליקת נובגורוד. עם סיפוח נובגורוד לנסיכות מוסקבה הועברו גם שטחי המחוז לשליטת מוסקבה. במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 היה השטח חלק מגוברניית ארכנגלסק (רו'). בשנת 1929 הוקם אוקרוג (מחוז) ננץ, ב-1930 שמו הוסב ל"אוקרוג לאומי ננץ" (Ненецкий национальный округ) ובשנת 1977 שונה שמו לאוקרוג אוטונומי. במאי 2020 מחוז ארכנגלסק והמחוז האוטונומי ננץ החלו לנהל מגעים לאיחוד וחתמו על מזכר הבנות בנושא. אך תוכנית מיזוגה של ננץ בתוך מחוז ארכנגלסק נגנזה עד מהרה בשל התנגדותם של תושבי ננץ. המחוז האוטונומי ננץ היה הסובייקט הפדרלי היחיד שהצביע נגד במשאל העם על התיקונים לחוקת רוסיה שנערך בקיץ 2020 ובכך הביע את מחאתו לתוכנית האיחוד. כ-68% מאוכלוסיית המחוז מתגוררת בערים. בעיר הבירה, נריין-מאר, מתגוררים (נכון ל-2005) כ-19 אלף תושבים – כמחצית מאוכלוסיית המחוז. התושבים המקוריים של המקום – ננצים – מהווים כ-17.8% מאוכלוסיית המחוז, הרוסים – כ-63%, קומי – כ-8.6%. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. המחוז עשיר בעתודות נפט וגז. מדיה וקבצים בנושא ננץ בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ננץ (ברוסית) ynet‏, המחוז היחיד שהצביע נגד פוטין במשאל העם ננץ, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Архангельская область и Ненецкий автономный округ обсудят возможность объединения‏, Vesti.ru Меморандум подписан: Архангельск и Нарьян-Мар образуют новый регион ראו: Глава НАО заявил об отказе от объединения с Архангельской областью, rbc.ru ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של רוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נירית ירון

נירית ירון (נולדה ב-16 בנובמבר 1960) היא במאית, פזמונאית ותסריטאית ישראלית. ביימה את הקליפ "נגעה בשמים" של משינה. ב-1979 נישאה למוזיקאי שלמה גרוניך, ממנו התגרשה ב-1989. ירון כתבה כמעט את כל תמלילי אלבומו "צמר גפן מתוק" שיצא ב-1982 ובהם "נואיבה" ו"עכשיו זה שנינו". כמו כן כתבה את תמלילי שיר השבוע בתוכנית זהו זה!, שהבולטים שבהם יצאו ב-1986 על גבי התקליט "אמא שלי תמיד רצתה שהבן שלה יהיה בטלוויזיה". ב-1982 השתתפה בסרטה של מירה רקנאטי "אלף נשיקות קטנות". ירון עבדה כמלהקת בסרט "אבא גנוב 1" בבימויו של ינקול גולדווסר, כתבה את הסדרה "לא כולל שירות", וכתבה תסריט וביימה את הסרט "סיפורי תל אביב". בן זוגה של ירון הוא הפרסומאי אודי פרידן. ביימה בין השאר את הפרסומת למשקה "תפוזינה" של משרד הפרסום ראובני פרידן, פרסומת ל"נמס בכוס" ופרסומת למרק הנמס "רגע חם" של אסם. ב-2004 נדחתה תביעת דיבה שהגישה עם פרידן נגד אתר וואלה בעקבות כתבה ארסית בנושא זה. אחותה, צפנת, הייתה נשואה למוזיקאי שם טוב לוי. סרט בית (דוקומנטרי), 1984 ילדים ישראלים, 1984 ילדה גדולה, 1987, 46 דקות. סיפורי תל אביב, 1992, 108 דקות (קרדיט משותף עם איילת מנחמי) מדיה וקבצים בנושא נירית ירון בוויקישיתוף נירית ירון, ברשת החברתית פייסבוק נירית ירון, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית נירית ירון, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) נירית ירון, באתר MusicBrainz (באנגלית) נירית ירון, באתר MOOMA (בארכיון האינטרנט) נירית ירון, באתר ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים נירית ירון-גרוניך, דף שער בספרייה הלאומית מילים לשירים של נירית ירון, באתר "שירונט" עירית שמגר, נירית ילדה גדולה, "מעריב", 18 בדצמבר 1987 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חוסמס

חוסמס הוא שמה הערבי של שכבת קרקע המצויה במישור החוף. החוסמס היא השכבה הנמצאת מעל לסלעי הכורכר ומתחת לשכבת החמרה. קרקע החוסמס היא חמרה פוסילית אפורה, המכילה תרכיזים גיריים קטנים ובהירים. קרקע החוסמס שבמישור החוף ניכרת בעצי אלון התבור הצומחים בה, ובמגוון של עשבים ובני שיח האופייניים לה. החוסמס אינה נחשבת לאדמת גידול חקלאית משובחת, שלא כמו החמרה הסמוכה אליה. מצודת חוסמסה בחולון קרויה ככל הנראה על-שמה של אדמת חוסמס. סקר נחל שקמה – אגן מרכזי, עמ' 18 סקר נחל שקמה – אגן מרכזי, עמ' 97 ערך זה הוא קצרמר בנושא גאולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
איניים

איניים (שם מדעי: Iniidae) היא משפחה מתת-סדרת לווייתני שיניים של דולפיני נהרות החיים בנהרות הטרופיים של אמריקה הדרומית. לדולפינים אלה ישנם לסתות מוארכות בעלות הרבה שיניים, עיניים קטנות, ראש מוגבה, סנפירי גב וזרועות קטנים וצבעם ורדרד-אפור. אורם יכול להגיע ל-2.6 מ'. הם חיים במים מתוקים ולעיתים ביערות מוצפים, בעיקר סביב מימי האמזונאס ותרים אחר דגים שונים כולל דגי פיראנה וסרטני מים מתוקים. בעבר נכלל במשפחה מין יחיד - דולפין האמזונאס אך על פי מחקרים ובדיקות גולגולות התגלו עוד 2 מינים. משפחה איניים (Iniidae) סוג איניה (Inia) מין דולפין נהרות ארגואיי (Inia araguaiaensis) מין דולפין נהרות בוליביאני (Inia boliviensis) מין דולפין נהרות אמזוני (Inia geoffrensis) סוג Goniodelphis - נכחד סוג Isthminia - נכחד סוג Meherrinia - נכחד סוג Ischyrorhynchus - נכחד סוג Saurocetes - נכחד מדיה וקבצים בנושא איניים בוויקישיתוף איניים, באתר ITIS (באנגלית) איניים, באתר NCBI (באנגלית) איניים, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) איניים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) איניים, באתר GBIF (באנגלית)
בזיק ויויו

בזיק ויויו (צרפתית: Joë chez les abeilles) היא סדרת אנימציה צרפתית בת 39 פרקים, שהופקה לטלוויזיה בין השנים 1960 ל-1963. בשנת 1973 עובדה עלילת הסדרה מחדש כסרט קולנוע קצר באורך 60 דקות ויצאה לאקרנים. הסדרה שודרה בישראל בטלוויזיה החינוכית בשנות השמונים בתחילה בתוכנית "מה פתאום" ומאוחר יותר ב"רכבת ההפתעות". את הגרסה העברית של שיר הפתיחה כתבה דתיה בן-דור ושרה שלומית אהרון. השיר היה פופולרי בקרב ילדים ואף עובד למשחק ידיים. יויו הוא ילד אשר נתקל יום אחד בשני נערים אשר מנסים לגנוב דבש מתוך כוורת דבורים. הוא מצליח לעצור אותם. על מנת להודות לו מלכת הדבורים דובשנית מבקשת מבזיק, היועץ המועדף עליה, לכווץ את יויו לגודל של חרק בעזרת קסם על מנת לתת לו את ההזדמנות לבקר בממלכת הדבורים כאות הוקרה. בזיק ויויו מגלים יחד ממלכה מלאה בהפתעות וסכנות. בגרסת הסרט הקצר (כ- 60 דקות), קבוצת נערים נתקלת בטירה מפחידה במהלך טיול. הנערים מגלים ענק גדול ממדים אשר גר בה. הענק תופס את הילדים ומכווץ אותם במכונת כיווץ לגודל חרקים. אחד הילדים, יויו, מצליח לברוח מהטירה ויוצא למסע הרפתקאות בכוורת דבורים. כאשר הוא מציל את הכוורת, מלכת הדבורים מכתירה אותו. לבסוף כל הדבורים בכוורת וחיות אחרות מהיער מתקיפות את הטירה ומצילות את חבריו של יויו, אשר בסוף חוזרים לגודלם הטבעי. "בזיק ויויו", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "בזיק ויויו", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) מילות השיר "בזיק ויויו", באתר שירונט
רובניימי

רוֹבַנְיֶימי (בפינית: Rovaniemi, בסאמי: Roavenjárga או Ruä'vnjargg) היא עיר בצפון פינלנד, כ-5 ק"מ מדרום לחוג הארקטי (חוג הקוטב הצפוני). שטחה 8,016.72 קמ"ר, ומתגוררים בה כ-61,700 תושבים. היא נחשבת לבירת לפלנד. ברובניימי נמצא הארקטיקום, מוזיאון בתוך צינור זכוכית, המציג את חיי הלאפים (סאמי) ואת לפלנד בכלל. כ-5 ק"מ צפונית לעיר נמצא הכפר של סנטה קלאוס על החוג הארקטי ולפי המסורת משם יוצא סנטה לחלק מתנות ברחבי העולם. ברובניימי נמצאת האוניברסיטה הגדולה בלפלנד והמכון הפוליטכני של רובניימי, לכן מתוך אוכלוסיית העיר - כ-10,000 סטודנטים מתגוררים בה, דבר המשפיע רבות על אופייה ומפרנס מועדונים ופאבים רבים בשטחה. בין תושביה המפורסמים של העיר ניתן למצוא את להקת לורדי, המפורסמת בתלבושותיה כמפלצות, אשר זכתה באירוויזיון ב-2006 והייתה הלהקה הפינית הראשונה אשר זכתה בתחרות. בעקבות הזכייה, שונה שמה של הכיכר המרכזית בעיר מכיכר "סמפו" לכיכר "לורדי" וניתן למצוא את טביעות רגליהם וידיהם של חברי הלהקה בבטון. מכיוון שרובניימי נמצאת כה צפונה, על החוג הארקטי, בקיץ ניתן לחזות ברובניימי בתופעת "שמש חצות" (השמש נראית במשך כל שעות היממה), ובחורף אפשר לצפות שם בזוהר הקוטב עם ממוצע של כ-200 מופעים בשנה. החורף ברובניימי קר מאוד, הטמפרטורה עשויה לרדת עד ל-30 מעלות צלזיוס מתחת לאפס ואף פחות מכך. רובניימי נהרסה עד היסוד במלחמת העולם השנייה, ואחר-כך נבנתה מחדש בתכנונו של האדריכל אלבר אלטו. לאות הצדעה על כך שהיא בירת לפלנד, הוא בנה אותה בצורת קרני אייל המסתעפות מרחוב האליטוסקאטו (hallituskatu). רוסיה מורמנסק, מחוז מורמנסק, רוסיה גרמניה נוישטרליץ, מקלנבורג-מערב פומרניה, גרמניה מדיה וקבצים בנושא רובניימי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של רובניימי (בפינית) אתר האינטרנט הרשמי של רובניימי (באנגלית) רוד נורדלנד, הניו יורק טיימס, בכפר של סנטה קלאוס בפינלנד, גם הקור לא עצר את התיירים, באתר הארץ, 22 בדצמבר 2017 רובניימי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) רובניימי, ברשת החברתית אינסטגרם איי.אף.פי, בפינלנד קוראים כיכר על-שם זוכת האירוויזיון, באתר ynet, 22 במאי 2006 ערך זה הוא קצרמר בנושא פינלנד ובנושא יישובים באירופה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פוליקרפוב Po-2

פוליקרפוב Po-2 הוא מטוס קל דו-כנפי לשימוש כללי שכונה "קוקורוזניק" (מהמילה הרוסית кукуруза, "קוקורוזה" לתירס. קוקורוזניק הוא הכינוי הבלתי רשמי למטוסי ריסוס). מטוס זה היה אמין, פשוט, נוח להטסה והונע במנוע "שבצוב" רדיאלי מקורר אוויר בן 99 כוחות סוס. הדגם הראשון טס בינואר 1928 כמטוס אימון וריסוס אווירי. פשטותו ומחירו הזול הביאו לייצור של למעלה מ-40,000 יחידות עד שנות ה-50. על פי רוב ההערכות, זהו המטוס הדו-כנפי שיוצר במספרים הגדולים ביותר מאז ומעולם. למרות שהיה נחות בכל מובן ממטוסים מודרניים (דאז), שירת Po-2 כמטוס קישור וכמפציץ לילי קל בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה. חיילי הוורמאכט כינו אותו Nähmaschine (מכונת תפירה) או Kaffeemühle (מטחנת קפה) בשל הרעש המקרקש של מנועו. הוא הופעל בהפצצות ליליות מגובה נמוך ביותר על הגרמנים תוך דאייה במנוע כבוי. השפעת ההפצצות הייתה נמוכה במובנים חומריים, אך קשה מבחינה מוראלית שכן לא איפשרה מנוח לגרמנים. מטוס Po-2 היה כה איטי עד שמהירותו המרבית הייתה נמוכה ממהירות ההזדקרות של מסרשמיט Bf 109 ושל פוקה-וולף Fw 190, שנשלחו ליירטו התקשו להפילו. במהלך המלחמה הפעיל חיל האוויר הסובייטי כ-60 רגימנטים של Po-2 להפצצה לילית. אחד מהם, רגימנט מספר 588, הורכב מנשים בלבד ובשל כך זכה מפי הגרמנים לכינוי "מכשפות הלילה". כוחות קוריאה הצפונית השתמשו במטוס באופן דומה במלחמת קוריאה (1950–1953). כוחות האו"ם כינו אותו "בדצ'ק צ'ארלי" ומצאו כי אפילו מיירטים נושאי מכ"ם התקשו ביירוט המטוס הקטן שהיה עשוי ברובו עץ ובד. המטוס נבנה בשלל גרסאות הכוללות: אימון, מטוס ים, תובלה קלה, אמבולנס אווירי, צילום, נוסעים, תקיפה והפצצה, ביון וחקר אווירודינמיקה. אורך: 8.7 מטר גובה: 3.1 מטר מוטת כנפיים: 11.4 מטר משקל ריק: 770 ק"ג משקל מרבי: 1,350 ק"ג הנעה: מנוע אחד מתוצרת שבצוב (M-11D), בעל הספק של 115 כ"ס מהירות מרבית: 152 קמ"ש סייג רום: 3,800 מטר חימוש: מקלע 7.62 מ"מ, מטען פצצות במשקל של 300 ק"ג
עיבוד נתונים אוטומטי

עיבוד נתונים אוטומטי (בראשי תיבות: ענ"א), או בקיצור עיבוד נתונים, הוא תהליך ממוכן הממיר נתונים למידע, כלומר קורא נתונים ומפיק מהם תמצית בעלת משמעות ותועלת. במאה ה-21, מתבצע עיבוד נתונים באמצעות מחשב, אך קודם לשימוש הנרחב במחשבים הוא בוצע במכונות פשוטות יותר – ציוד לעיבוד נתונים – שעיבדו נתונים שנרשמו על-גבי כרטיסים מנוקבים. כדי להדגיש את הפן המעשי שלהן, מערכות עיבוד נתונים נקראות לרוב מערכות מידע, מכיוון שהן מציגות נתונים באופן ברור ומעובד. בהקשר של עיבוד נתונים, נתונים מוגדרים כמספרים או תווים המייצגים פרטים כלשהם מהעולם האמיתי. נתון אחד הוא פרט אחד מהעולם האמיתי. המידע מתקבל מהנתונים על ידי הפעלת אלגוריתם, הסקה לוגית או חישוב סטטיסטי. מידע, בהקשר זה, מוגדר כתשובה בעלת משמעות לשאילתה כלשהי, או כתוצר ביניים שניתן לגלגלו לשאילתות נוספות. בתחומי המדע וההנדסה, המונח ניתוח מידע משמש לתיאור עיבוד הנתונים. לרוב, בתחומים אלה נעשה שימוש באלגוריתמים ייחודיים ותחשיבים סטטיסטיים מדויקים שאינם שכיחים בתחומים העסקיים. בעוד שבתחומים העסקיים מקובל לייצג את הנתונים במספרים שלמים, נקודה קבועה או במספרים בינאריים, הרי שבתחומי המדע וההנדסה הנתונים הם לרוב מספרים ממשיים המיוצגים בנקודה צפה. תהליך עיבוד הנתונים כולל לרוב מספר שלבים. ראשית, יש להמיר את הנתונים לפורמט דיגיטלי הקריא על ידי מחשב. לאחר מכן, ניתן להפעיל תהליכי המרה נוספים, בהתאם למקור וסוג הנתונים. לבסוף, יש להזין את הנתונים המעובדים למערכת מידע כלשהי לשם ניצולם, לדוגמה, לשם כריית מידע והצגתו באופן גרפי. אלמנטים חשובים בעיבוד נתונים: הזנת נתונים ניקוי נתונים קידוד נתונים תרגום נתונים סיכום נתונים צבירת נתונים אימות נתונים צִלְווּחַ נתונים ניתוח סטטיסטי מחסנאות נתונים כריית נתונים הצגת נתונים גלגול נתונים מערכת עיבוד תנועות צינור עיבוד נתונים חישוב (מדעי המחשב) היתוך מידע עיבוד נתונים אלקטרוני, דף שער בספרייה הלאומית
מודל אופסלה

מודל אופסלה הוא מודל תאורטי מתחום הניהול הבינלאומי המשמש לתיאור תהליכי בינאום חברות. בבסיס המודל עומדת התפיסה לפיה חברות יפתחו פעילות בינלאומית באופן הדרגתי ולאורך זמן. דפוס הרחבת הפעילות הבינלאומית יונחה על ידי חדירה הדרגתית ממדינות הקרובות פסיכולוגית למדינת המקור למדינות הרחוקות פסיכולוגית ממדינת המקור. המודל נקרא על שם קבוצת חוקרים מאוניברסיטת אופסלה בשוודיה אשר פיתחו אותו במהלך שנות ה-70 של המאה העשרים, ונודע גם כאסכולת אופסלה. לפי המודל, תהליך החדירה לשוק זר מתחיל ממצב של אי מעורבות בייצוא למעורבות חלקית וספורדית בייצוא ישירות ממדינת המקור. בשלב השני החברה מקיימת ייצוא למדינת יעד מסוימת דרך מפיץ או סוכן מקומי ללא נוכחות פיזית במקום. בשלב השלישי החברה פותחת משרד מכירות מקומי במדינת היעד. ובשלב האחרון החברה פותחת ומנהלת מתקני ייצור במדינת היעד. ההיגיון המנחה את המעבר משלב אחד לשני הוא תהליך למידה הדרגתי בו החברה ומנהליה משפרים את הבנתם ותפיסתם את שוק מדינת היעד, הפוטנציאל המסחרי שלו, התנאים הממסדיים והמסחריים הייחודיים לו ואת המסגרת התרבותית האופיינית לו. תהליך למידה זה מלווה במחויבות גוברת לשוק היעד בהשקעת משאבים הולכת וגוברת בכסף, הון אנושי וזמן. בשלבים הבאים החברה שוקלת הרחבת פעילות לשווקים זרים אחרים, כשהעיקרון המנחה הוא מעבר משווקים קרובים פסיכולוגית לשווקים מרוחקים פסיכולוגית. קרבה או מרחק פסיכולוגי מאופיינים על ידי מידת הדמיון במסגרות המימסדיות והמסחריות, התרבות הלאומית והשפה בין מדינת המקור של החברה ומדינת היעד. עיקר הביקורת כנגד המודל מופנית כנגד המימד הדטרמיניסטי שלו, המכתיב כיוון התפתחות מסוים ולאורך שלבים מוגדרים. בפועל מחקרים שונים הראו כי חברות לא בהכרח פועלות לפי תכתיבי המודל ולעיתים מדלגות על שלבים מסוימים בהתאם לתנאים משתנים. כמו כן, נמצא גם כי חברות יכולות לנוע בכיוון המנוגד לתכתיבי המודל בתהליכים של נסיגה משווקים תחת תנאים מסוימים. ערך זה הוא קצרמר בנושא כלכלה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אוביקוויטין

אוביקוויטין (Ubiquitin) הוא חלבון הפועל בכל התאים האיקריוטים, ומשמש בתא לסימון חלבונים שנועדו לפירוק. מטרת מערכת היא לפרק חלבונים תקינים בעלי אורך חיים קצר, שסיימו את תפקידם או חלבונים חריגים בעלי קיפול לא נכון, לשם הבטחת תפקודו התקין של התא. זיהוי החלבונים שיש לפרק נעשה בעיקר על-פי שינויים במבנה המרחבי שלהם. החלבון מפורק בתא בתהליך הנקרא Polyubiquitination, במהלכו מסומן החלבון באוביקוויטין ומפורק באמצעות קומפלקס הפרוטאזום, בתהליך תלוי ATP. פירוק של חלבון במערכת קורה בשני צעדים ברורים ורצופים. ראשית, סימון של חלבוני המטרה על ידי הוספת אוביקוויטין. בשלב השני, החלבונים המוצמדים לאוביקוויטין מוכרים על ידי פרוטאזום, ומפורקים. אוביקוויטין היא מולקולה קטנה במשקל 8 קילודלטון המורכבת מ-76 חומצות אמינו, והיא מאוד שמורה אבולוציונית בכל התאים האיאוקריוטים (היא זהה באדם ובשמר). האוביקוויטינציה של החלבון נעשית על ידי (E2 (ubiquitin-conjugating enzyme המקבל מולקולת אוביקוויטין שהופעלה על ידי (E1 (ubiquitin-activating enzyme. למולקולת האוביקוויטין הראשונה מוצמדות מולקולות אוביקוויטין נוספות, כך נוצרת שרשרת אוביקוויטין. מעבר מולקולת האוביקוויטין מ-E2 אל חלבון המטרה דורש מרכיב נוסף הנקרא (E3 (ubiquitin- ligase. ה-E3 הוא לעיתים חלבון בודד ועיתים קומפלקס רב חלבונים, בכל מקרה זהו המרכיב המכיר באופן ספציפי את החלבון המטרה ומזרז מעבר מולקולת האוביקוויטין מ-E2 לחלבון. חלבון שקשורה אליו שרשרת אוביקוויטין כאמור, מפורק על ידי הפרוטאזום, ותוצרי הפירוק חוזרים לתא לשימוש נוסף.  מערכת האוביקוויטין בשמרים מעורבת בתהליכים תאיים מרובים, כגון עמידות לעקה ושליטה בנזקים והתקדמות במחזור התא, הולכת אותות, ויסות של שעתוק, השתקה כרומוזומליות, ירושת המיטוכונדריה, דיפרנציאציה והתפתחות. האוביקוויטין התגלה ואופיין במסגרת מחקר שערכו בסוף שנות השבעים אברהם הרשקו ואהרן צ'חנובר מהפקולטה לרפואה בטכניון, בשיתוף עם אירווין רוז מהמכון לחקר הסרטן בפילדלפיה. מחקר זה, שהביא לפריצת דרך בחקר הסרטן, מחלות ניווניות במוח ומחלות אחרות, זיכה את השלושה בפרס נובל לכימיה לשנת 2004. גלית חמי וסופי שולמן, להמציא כל בוקר מחדש – סיפורה של החדשנות הישראלית, ידיעות ספרים, 2018, הפרק "המוציא להורג הנאור", עמ' 154–157 מדיה וקבצים בנושא אוביקוויטין בוויקישיתוף מותו של חלבון, באתר של מכון ויצמן למדע. אהרן צ'חנובר, הרס חלבוני הגוף: על הפרדוקס שבתלות החיים במוות, מתוך גיליון יולי 2005 של "איגרת", כתב העת של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים הטכניון, ‏שרשרת האוביקוויטין מתפענחת, באתר "הידען", 15 בפברואר 2016 הטכניון, ‏בנתיב האוביקוויטין, באתר "הידען", 7 בדצמבר 2016 אוביקוויטין, דף שער בספרייה הלאומית Kornitzer D, Ciechanover, A, Modes of regulation of ubiquitin-mediated protein degradation, J Cell Physiol, 2000, עמ' 182:1±11 ערך זה הוא קצרמר בנושא ביולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
LBA

האם התכוונתם ל... אוטומט חסום ליניארית – Linear Bounded Automaton הרפתקה קטנה גדולה – Little Big Adventure‏ Logical Block Addressing – מונח מתחום מדעי המחשב
נשיא גאורגיה

נשיא גאורגיה (בגאורגית: საქართველოს პრეზიდენტი) הוא ראש המדינה וראש הצבא של גאורגיה. בנובמבר 2018 נבחרה סלומה זוראבישווילי לנשיאה ונכנסה לתפקידה ב-16 בדצמבר. היא האישה הראשונה שכיהנה כנשיאת גאורגיה. על פי חוקת גאורגיה הנשיא משמש כראש המדינה וראש הצבא של גאורגיה ותפקידו להוביל ולבצע את המדיניות הפנימית והחיצונית של המדינה. מתוקף תפקידו בידיו גם הזכות למתן חנינה. יש לציין כי לפני התיקון לחוקה הגאורגית מפברואר 2004 הנשיא שימש כראש הממשלה. ב-2017 הוכנסו שינויים לחוקה לפיהן ב-2018 הן הבחירות הנשיאותיות הכלליות האחרונות וכי החל משנת 2024 הנשיא נבחר בהצבעת 300 חברי מועצת הבחירה הפרלמנטרית. הנשיא נתון לאבטחת שירות אבטחת המדינה המיוחד. לפני יום ראשון השלישי שאחרי הבחירות לנשיאות, מתקיים טקס השבעת הנשיא (בתרגום חופשי): "אני, נשיא גאורגיה, מבטיח בכובד ראש לפני האל והאומה שלי להגן על חוקת גאורגיה ועל עצמאותה, אחדותה ושלמותה של ארצי. אני, בהן צדקי, אבצע את חובות הנשיא. אגן על רווחתם וביטחונם של בני ארצי, ואדאג לחידושם ולעוצמתם של הלאום והמולדת". להלן רשימת נשיאי גאורגיה: מדיה וקבצים בנושא נשיא גאורגיה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של נשיא גאורגיה במשותף, לא הוכתרו כנשיאי גאורגיה, אלא שימשו בתפקיד באופן זמני כראשי הצבא. נינו בורג'נדזה הוכתר כנשיאה השלישית של גאורגיה עם הדחתו של אדוארד שוורדנדזה במהפכת הוורדים עד לקיום בחירות חדשות. בבחירות החדשות נבחר מיכאיל סאקשווילי כנשיא הרביעי של גאורגיה הבחירות לנשיאות גאורגיה: ניצחון גדול למועמד הפרו-רוסי, באתר הארץ, 27 באוקטובר 2013
שמואל גוגול

שמואל גוגול (1924 – 13 במאי 1993) היה מוזיקאי, מייסד תזמורת מפוחיות הפה של רמת גן. גוגול היה ניצול שואה ומתלמידיו של יאנוש קורצ'אק. נולד לאריה לייב ולברוניה בוורשה. כשהיה בן שלוש נפטרה אמו ולאחר גירוש אביו מפולין גידלה אותו סבתו. כשחלתה הביאה אותו סבתו ב-1930 לבית היתומים של יאנוש קורצ'אק, שם קיבל במתנה לאחד מימי הולדתו מפוחית פה. בשנת 1940, עבר עם שאר ילדי בית היתומים לגטו ורשה. משם הבריחה אותו סבתו לגטו במקוב מזובייצקי, שם גר דודו החייט. בתקופה מסוימת הסתתר עם סבתו ביער הסמוך לפשאסניש. ממקוב נשלח באקציה למלאווה ומשם נשלח לאושוויץ. עם העברתו למחנה נלקח ממנו כל רכושו, כולל מפוחית הפה, אולם הוא החליף עם אחד משוכני הצריף שלו מפוחית בתמורה למנות מזון. באחת מהפסקות הצהריים שבמהלכן ניגן גוגול במפוחית, שמע אותו קצין אס אס, וצירפו לתזמורת המוות, תזמורת שליוותה את כניסת היהודים לתאי המוות. גוגול נדר לעצמו נדר, לפיו אם יינצל ממוות יקדיש את חייו לנגינה במפוחית, וילמד ילדים יהודים לנגן בכלי זה על פי ערכיו של יאנוש קורצ'אק. לאחר המלחמה הגיע גוגול לטולוז שבצרפת, שם הכיר את רות לבית ברמן, ניצולת שואה ילידת שווצינגן שבגרמניה והשניים התחתנו. הם עלו לישראל והשתקעו בשכונת עזרה ובצרון בתל אביב. בשנים 1948-1950 נמנה עם חברי הלהקה הצבאית "איילון". בשנת 1955 הקים את שלישיית המפוחיות הראשונה בארץ, אשר כללה אותו במפוחית סולו, את ראובן מרקס במפוחית אקורדים ואת דני בן דוד במפוחית בס. אמרגן השלישייה היה גיורא גודיק והיא ניגנה מספר שנים ברחבי הארץ, באולמות, מחנות צבא במושבים ובקיבוצים. עם פטירתו של מרקס בפסח 1971, הפסיקה השלישייה את פעילותה. בשנת 1963 הוא זכה לקיים את נדרו, והקים את "תזמורת מפוחיות הפה של רמת גן", שלימים נקראה על שמו. בשנת 1990 חזר גוגול לראשונה לפולין עם תזמורת נגני מפוחיות פה. הוא ביקר בבית היתומים בוורשה, במקוב מזובייצקי, העיר אליה נמלט מגטו ורשה והגיע גם לאושוויץ, שם ביצע עם התזמורת את השיר "העיירה שלי בעלז" (ביידיש: "מייַן שטעטעלע בעלז"), הנעימה אותה ניגן גוגול עם תזמורת המוות ליד קרמטוריום מס' 3 בבירקנאו. באותה שנה העניקה לו "עמותת יאנוש קורצ'אק הגרמנית" בעיר ויינהיים פרס על פעילותו בתחום החינוך ובהפצת מורשתו של קורצ'אק. בשנת 1993, בעקבות פנייה של ראש הממשלה דאז יצחק רבין, התלווה גוגול לנסיעה ממלכתית לאושוויץ, לציון 50 שנה למרד גטו ורשה. כחודש לאחר נסיעה זו נפטר גוגול. הוא הותיר אחריו את רעייתו, רות (1927 - 2015), ושני ילדים. נטמן בבית העלמין ירקון. יצרנית מפוחיות הפה הגרמנית "הונר" קראה סדרת מוצרים על שמו (Schmuel Gogol Chromonica). שני ספרי ילדים נכתבו בעקבות סיפור חייו: "המפוחית של שמואליק" (דבורה קיפניס, הוצאת שמואל זימזון 1992), ו"המפוחית" (תמר מאיר, הוצאת כתר, 2023) בנובמבר 2023 נינו, אסף מאסטר, נפל בקרב בצפון רצועת עזה במהלך מלחמת חרבות ברזל. שמואל גוגול, דף שער בספרייה הלאומית שמואל גוגול, באתר ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים אתר הבית(הקישור אינו פעיל) של תזמורת מפוחיות הפה של רמת גן על שם שמואל גוגול דף הנצחה לאמן המפוחית שמואל גוגול כולל תמונות באתר משרד החינוך מחוז דרום Shmuel Gogol - שמואל גוגול - אמן המפוחית במסע לאושוויץ, באתר Vimeo ראיון של גוגול לרדיו, 1972 כתבי ynet, סרן אסף מסטר, נינו של ניצול מבית היתומים של קורצ'אק, נפל בעזה: "נתן לאנשים את המספר של אמא שיכתבו שהוא בסדר", באתר ynet, 16 בנובמבר 2023
אברהם איכר

אברהם איכר (15 באוקטובר 1899 – 16 בפברואר 1980) היה מפקד בכיר ב"הגנה". נולד בשם אברהם קויפמן בי"א בחשון תר"ס לנחום קויפמן ולחובה בת אהרן קלצל בבראילוב, שבפלך פודוליה, אז חלק מן האימפריה הרוסית. בילדותו למד בחדר והיה פעיל ב"פרחי ציון", תנועת הנוער של "חובבי ציון". עלה לארץ ישראל ב-1914, כדי ללמוד בגימנסיה הרצליה, ובחר בשם המשפחה איכר כניגוד לשמו המקורי שמשמעותו "סוחר". הפסיק את לימודיו בגלל מלחמת העולם הראשונה, ועבד כפועל חקלאי וכשומר במושבות. לקראת סוף המלחמה נמנה עם מתנדבי היישוב לגדוד העברי הארץ ישראלי. אברהם איכר השתחרר מן הגדודים העבריים ב-1920, הצטרף ונמנה עם מייסדי "ההגנה". ב-1923 צורף למנגנון הקבע של ההגנה. היה ממניחי היסוד למערכת ההדרכה ב"הגנה", בשנת 1924 שימש מדריך ראשי בתל אביב וב-1926 התמנה למפקד המחוז. בתפקיד זה שימש כארבע שנים. במהלך פרעות תרפ"ט (1929) מונה, בנוסף לכך, גם למפקד מחוז ירושלים, במקום אברהם תהומי. הוא נעצר על ידי הבריטים אחרי הצלחתו בהפעלת אנשי ההגנה לבלימת הפורעים הערבים בירושלים בפרעות, ונידון למאסר קצר ולתשלום קנס. בשנים 1933-1931 פיקד על ההגנה בעמק בית שאן, עמק יזרעאל ועמק הירדן. במאורעות תרצ"ו - תרצ"ט היה איכר קצין הקישור למשטרה הבריטית מטעם הסוכנות היהודית, לענייני הנוטרות. הוא הקים עם אורד וינגייט את היחידות המיוחדות ואת המשמרות הניידים, הכשיר נוטרים בקורסים משותפים עם הבריטים, ולקח חלק ביצור נשק במחתרת, הפצתו לסליקים ויבוא נשק מחוץ לארץ. איכר נמנה עם מקימי "משמר החופים" ופיקד עליו עד סוף מלחמת העולם השנייה, כאשר הועבר לידי הפלמ"ח. בשנים 1950 עד 1960 היה אברהם איכר קצין הביטחון של הסוכנות היהודית. בין השאר, היה ממונה על הכשרת כיתות הכוננות ביישובים החדשים להגנה נגד מסתננים. היה חבר עם גולדה מאיר-יושבת ראש, דוד נמרי ויהודה ארזי, בוועד להקמת מוזיאון ההגנה בבית אליהו גולומב בשדרות רוטשילד בתל אביב. איכר נמנה עם מייסדי מושב אביחיל, ליד נתניה. מיוזמי ומקימי מוזיאון בית הגדודים במושב. הוא התגורר במושב עד פטירתו בשנת 1980 ונטמן בבית העלמין בו. אברהם איכר היה נשוי ארבע פעמים. מאשתו הראשונה צילה לבית שטיינגרט נולדה הבת קטינה. אשתו השנייה הייתה מרים (1909–1936), בתם של שמואל וסולטאנה טאג'יר, ממייסדי תל אביב. לשניים נולדה הבת מרים (מיקי). בנה הוא איש העסקים והפוליטיקאי אראל מרגלית. מאשתו השלישית טובה לבית קוסובסקי נולדו בתו אבה ובנו ישראל (איזי). איכר אימץ את בנה של אשתו הרביעית אנה, רוני איכר, תא"ל במיל. ומנכ"ל חברת אחוזות החוף. קבר אברהם איכר באביחיל "פועל (דיוקן אברהם איכר)" (1934), ציור מאת ציונה תג'ר דוד תגר, איכר ולוחם, הוצאת ליטרטורה ספרים אלקטרוניים, 2006 מדיה וקבצים בנושא אברהם איכר בוויקישיתוף דוד תדהר (עורך), "אברהם אכר (קאופמן)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ט (1958), עמ' 3256 אברהם איכר למנוחות, דבר, 18 בפברואר 1980 לילך רוזנברג-פרידמן, "'תקדיש את חייך למעשה בעל ערך': דרכו של אברהם אִכָּר ב'הגנה'", בתוך: ניר מן (עורך), עלי זית וחרב: 100 ל'הגנה', כרך כ', ירושלים: כרמל והמרכז לחקר כוח המגן מייסודו של ישראל גלילי, 2020, עמ' 225–262