laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
בית הכנסת אבוהב

בית כנסת אבוהב הוא בית כנסת מהמאה ה-16 השוכן בלב העיר העתיקה של צפת. על פי המסורת, בית הכנסת קרוי על שמו של רבי יצחק אבוהב, מחבר הספר מנורת המאור, אולם סביר יותר כי בית הכנסת קרוי על שם רבי יצחק אבוהב מקסטיליה, שבין תלמידיו היה רבי יעקב בירב שעלה לארץ והתיישב בצפת. בקיר הדרומי, הפונה לירושלים, ממוקמים שלושה ארונות קודש. בארון הימני נמצא ספר תורה אשר נכתב על פי המסורת על ידי רבי יצחק אבוהב, ותלמידיו העלוהו לצפת. ספר זה הוא אחד מהעתיקים שבספרי התורה המצויים בצפת, ומוציאים אותו לקריאה בשלושה מועדים: ראש השנה, יום כיפור ושבועות. ספר נוסף אשר נמצא בבית הכנסת הוא ספרו של רבי סולימאן אוחנה, מקובל שעלה לצפת מפאס שבמרוקו והתחבר עם גורי האר"י. ספרים אלו העניקו לבית הכנסת משנה חשיבות, ולכן נהגו יהודי צפת לחגוג בו את ליל חג מתן תורה. הנוסע שמחה בן יהושע מזאלאזיץ שביקר בצפת בשנת 1764, כתב כי עד לרעידת האדמה שהתרחשה ב-1759, שכן בית הכנסת במבנה אחר, צמוד לבית הכנסת האר"י הספרדי. בית הכנסת חרב לחלוטין ברעש, ומחוסר אמצעים לא שוקם. "ספר אבוהב" הועבר לבית הכנסת הגדול של קהילת הספרדים שנותר על תילו. למשימת העברת הספר נבחרו עשרה מבני הקהילה, ועל פי האגדה, איש מהם לא השלים את שנתו. במרוצת הדורות נשתכח מקומו של בית הכנסת המקורי, ושמו של בית הכנסת הגדול הוסב ל"בית כנסת אבוהב". ברעידת האדמה בצפת שהתרחשה בשנת תקצ"ז (1837), חרב בית הכנסת, ורק הכותל הדרומי נותר בשלמותו; יהודי העיר ייחסו זאת לקדושתו של "ספר אבוהב". כיפת בית הכנסת מעוטרת בסמלי שנים עשר השבטים, בציורים של כלי נגינה ששימשו בבית המקדש, וכן בחמישה כתרים: כתר תורה, כתר כהונה, כתר מלכות, כתר שם טוב, וכתר ייחודי; כתר קרובה הישועה. בצידה הדרומי, הפונה לירושלים, של כיפת בית הכנסת מצוירת כיפת הסלע ותחתיו הכיתוב "מקום בית המקדש". הציור נמחק בשנת 2012 על ידי אלמונים, ושוחזר חמישה חודשים לאחר מכן. על קירות בית הכנסת תלויים ציורים של הציירת הארצישראלית, ציונה תג'ר. בלילות החורף מתאספים בבית הכנסת תושבים ואורחים לקריאת שירת הבקשות. בית הכנסת מופיע על גב שטר 200 שקלים מסדרה ב' של השקל החדש. צפת גלריית בית קסטל האר"י גירוש ספרד הצייר יצחק פרנקל בית כנסת מדיה וקבצים בנושא בית הכנסת אבוהב בוויקישיתוף בית הכנסת אבוהב (אורכב 06.01.2015 בארכיון Wayback Machine) באתר אסנט בתי כנסת ספרדיים, באתר ynet, 11 באוגוסט 2003 כאן 11, מקדש מעט פרק 6 - "וזרח השמש ובא השמש" - בית כנסת אבוהב, צפת, סרטון באתר יוטיוב צפת ואתריה, אריאל, כתב עת לידיעת ארץ ישראל עמ' 156 אלי אשכנזי, בבית הכנסת בצפת משחזרים את ציור כיפת הסלע שהושחת, באתר הארץ, 6 ביוני 2012 למסורות של צפת אין אח וריע בעולם כולו באתר צפת נט, 27 במאי 2009 צפת: 'שירת הבקשות' בבית הכנסת 'אבוהב' באתר "קוקר" 16 בנובמבר 2014
רוזה

האם התכוונתם ל... אישים: אלמה רוזה – כנרת יהודיה, בתו של ארנולד רוזה ארנולד רוזה – כנר יהודי-אוסטרי יעקב רוז'ה – רב ישראלי נורברט רוז'ה – שחיין הונגרי חיים די לה רוזה – מקובל שהתגורר בארץ ישראל אחר: רוזה – שיר בביצוע יהורם גאון מהסרט קזבלן יין רוזה קרוי גם "יין סמוק" – יין ורדרד המיוצר באופן דומה ליין לבן שמפניית רוזה – שמפנייה שצבעה ורדרד רביעיית רוזה – רביעיית מיתרים אני אוהב אותך רוזה – סרט קולנוע ישראלי משנת 1972 של הבמאי משה מזרחי שטיינרנה רוזה – שמו של גוף סלעי בדרום-מזרח תורינגיה בגרמניה, אשר לאחר שעבר בליה ספרואידית, נראה כניצן של ורד רוזה – עיר ברוסה, מחוז מוסקבה רוזה האדומה רוז רוסה (פירושונים) אישים ששמם הפרטי הוא רוזה
טיטניק (סרט, 1943)

טיטניק (גרמנית: Titanic) הוא סרט תעמולה גרמני נאצי המתאר את טביעתה של טיטניק. הסרט יצא לאקרנים בנובמבר 1943 בשטחים הכבושים של גרמניה בזמן המלחמה. הסרט לא שודר בגרמניה עצמה. מטרתו של הסרט, כפי שיוזף גבלס תיאר אותו היה להרים את המורל של העם הגרמני. אך לאחר הקרנה אחת הובהר כי הסרט לא ביצע את פעולתו והוא לא חזר להקרנה נוספת. הסרט משתמש בסיפור טביעתה של טיטניק כרקע לסיפור גבורתו של הקצין הנאצי פטרסון ואהובת ליבו. הסרט מציג את בעלי המניות של חברת האוניות וייט סטאר ליין. המניות של החברה ירדו והנשיא ברוס איזמי וחבריו מחליטים לנצל את הפלגת הבכורה כדי לבצע הונאה. הם מוכרים את המניות שלהם, במטרה להמשיך ולהוריד את המניות ואז לרוכשן שוב בזול לפני שהטיטניק תגיע ליעדה. כאשר הטיטניק תגיע לניו יורק יום לפני התאריך המצופה המניה תחזור למחירה המקורי וכך ירוויחו הון. על מנת להשיג את התוצאה הרצויה חיוני שטיטניק תפליג במהירות שיא, ובקו ישר ליעדה. זאת למרות הסכנה ההולכת וגוברת של קרחונים. הקצין הראשון הגרמני פטרסון מתחנן בפני איזמי, והקברניט להאט את הקצב אך הם לא מקשיבים. הוא מנסה לשכנע גם את הנוסעים החשובים של הספינה אך נתקל רק בתגובות המדברות על חוזקה של הטיטניק והיותה בלתי ניתנת לטביעה. בינתיים רואים את הנוסעים הבריטים, מתנהגים בצורה נלוזה, רודפי בצע, ובוגדניים. לבסוף הטיטניק פוגעת בקרחון. הם מתחילים בפינוי האנשים. הגרמנים מהמחלקה השלישית דואגים אחד לשני ומסרבים לעזוב בלי לנסות לעזור לאחרים. בעוד שאנשי המחלקה הראשונה מאבדים את עשתונותיהם. פטרסון מסכן את חייו פעמים רבות כדי להציל את חייהם של נשים וילדים רבים, כמו גם את אהובתו, אשת חברה רוסית שירדה מנכסיה. הפקת הסרט הייתה קשה. ההפקה התחילה ב-1942 כשמצבה של גרמניה היה טוב. אך ככל שהזמן עבר המצב בחזית השתנה. המתח והקשיים הנובעים ממצב המלחמה שגרמניה הייתה בו השפיעו על כל המעורבים בסרט. סט הסרט הושפע ממזג האוויר, ומהפצצות של בעלות הברית. המורל היה נמוך ורבים שתו. הבמאי סלפין קיבל תלונות כי המלחים הטרידו את הנשים השחקניות בסרט. לאחר שהעז להתלונן על המצב, הבמאי נעצר על ידי גבלס, ונרצח בתאו. השחקנים מרדו כנגד גבלס אך הוא איים עליהם וכך השתיק אותם. גבלס הביא את ורנר קלינגלר כבמאי וכך הסתיימה הפקתו. לקראת סיום המלחמה הספינה בה השתמשו לצלם את הסרט, קאפ ארקונה, שימשה להרג אסירי מחנות הריכוז. הנאצים מלאו את הספינה בחמשת אלפים אסירים, ביניהם יהודים לא מעטים, ושלחו אותה לשוט באוקיינוס עד שהופצצה. התעמולה הנאצית "טיטניק", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "טיטניק", באתר נטפליקס "טיטניק", באתר AllMovie (באנגלית) "טיטניק", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "טיטניק", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) כתבה על הסרט ניתוח הסרט
ישעיהו אלבאום

ישעיהו אלבאום (צמבאי) (1930–1992) היה שחיין ישראלי, אלוף ישראל (לשנת 1952) ושיאן ישראל בשחייה. אלבאום נולד בגרמניה ועלה ארצה עם משפחתו כשהיה בן 3. בשנת 1947 התגייס לגדוד השלישי של הפלמ"ח. התאמן בקבוצת ברית מכבים עתיד. בתחרות פתיחת העונה בשחייה שנערכה בבריכת השחייה "גלי גיל" שברמת גן באוגוסט 1948 זכה אלבאום במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:08.0 דקות, אחרי חברו לקבוצה איתן פרויד (1:07.2 דקות). בתחרויות השחייה של המכביה השלישית שנערכו בבריכת בת גלים בחיפה באוקטובר 1950 זכה אלבאום במדליית זהב במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם איתן פרויד, נחום בוך וארנון טורין בתוצאה של 10:07.6 דקות, לפני אוסטריה והודו. באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבת גלים בחיפה באוקטובר 1952, זכה אלבאום במדליית זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 5:27.9 דקות, שיפור לשיא בן ה-13 שנים של פאול ואגו ממכבי חיפה, לפני ארנון טורין מהפועל חיפה (5:36.2 דקות) ונחום בוך חברו לקבוצה (5:43.4 דקות). שיא זה החזיק מעמד כשנה ונשבר על ידי יורם מנדלבאום (5:23.5 דקות). בשנת 1997 זכה אלבאום בעיטור מכבי ישראל במכביה ה-15. פ. פריד, לסיום עונת השחיה, המשקיף, 3 בנובמבר 1946 כיצד גברה תל אביב על חיפה בשחיה, המשקיף, 24 באוגוסט 1947 סיכומה של שנה, דבר, 16 בנובמבר 1951 צבי כתבי, הישגי השחיה הישראלית בשנת 1952, דבר, 31 באוקטובר 1952 "אסיפת אבל" לרגל הריסת בריכת גן הדסה בתל אביב, חרות, 11 בפברואר 1965 35 שנה לברית מכבים עתיד, מעריב, 31 בדצמבר 1970 אורי ירון, עדי פרג הדיח את דני ברנר מכתרו במשחה 400 חתירה וקבע שיא - התקדמות השיא ב-400 חתירה, מעריב, 29 בספטמבר 1974 דבר הספורט - תחרות שחייה גדולה ב"גלי גיל", דבר, 22 באוגוסט 1948 דבר הספורט, דבר, 6 באוקטובר 1950 ש. מוזר, "הפועל" חיפה האלוף באליפות הארצית בשחיה, דבר, 12 באוקטובר 1952 דבר הספורט - השחיינים עוד לא הספיקו לנוח, דבר, 15 באוקטובר 1952 דבר הספורט, דבר, 2 בספטמבר 1953 תנועת מכבי ישראל
טאו תשואות

טאו תשואות בע"מ המוכרת בשם המקוצר טאו הייתה חברת השקעות ציבורית שמניותיה נסחרו בבורסת תל אביב. כיום החברה נמצאת בפירוק. טאו הוקמה על גבי החברה ירדן בע"מ שהתאגדה בשנת 1944 ובשנת 1956 הציעה החברה לראשונה את ניירות הערך שלה לציבור בבורסה. פעילות החברה משנת 1990 ועד לשנת 2001 התמקדה בהחזקת נכסי מקרקעין להשכרה ובהחזקת תיק השקעות בניירות ערך. בשנת 2001 רכשה גבור ספורט החזקות בע"מ את גרעין השליטה בחברה. במרץ 2005, רכש אילן בן דב מידי חברת גבור ספורט את השליטה בחברת ירדן השקעות, ביולי 2005 שינה את שמה של החברה לשם טאו תשואות בע"מ (טאו הואחברת הש קיצור של טאואיזם, אחת מדתות סין ומשמעותה היא "דרך".) ורכש עמה את תיק ההשקעות הפיננסיות של סאני אלקטרוניקה. ביולי 2012 בית המשפט נתן צו הקפאת הליכים לטאו. במרץ 2013 החליט בית המשפט שלא להאריך את צו הקפאת ההליכים, ומינה מפרק לטאו. נכון למרץ 2013 לטאו חוב של יותר מ-400 מיליון שקל למחזיקי האג"ח. בהסדר חוב שגובש ביולי 2018 נקבע שבגין איגרות חוב של החברה בסך 330 מיליון ש"ח יפרעו רק 110 מיליון ש"ח. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. יולי 2005, טאו רכשה מחברת סאני אלקטרוניקה, שבשליטת בן דב, תיק ניירות ערך תמורת 350 מיליון שקל. נובמבר 2006, טאו רכשה 22.5% ממניות חברת הנדל"ן דרבן שבשליטת אליעזר פישמן תמורת 184 מיליון שקל. נובמבר 2006, טאו רכשה 25% מההחזקות בקניון מול הים באילת. אפריל 2007, טאו רכשה 2.3% ממניות חברת DGRE תמורת 98 מיליון שקל. יולי 2007, טאו רכשה 35% מהחזקות בבניין ליפסטיק, אותם מכרה בהפסד לאחר כשנה. בשנת 2007 טאו רכשה 5% ממניות דלק נדל"ן. ביוני 2008 מכרה אותם לחברת דלק בבעלות יצחק תשובה. עד לפירוק החברה, מנכ"ל החברה היה יוסי ארד ויושב הראש היה אילן בן דב. בנובמבר 2014 בית המשפט הורה על השעיית עו"ד יוסי שגב מתפקידו כמנהל המיוחד של טאו. טאו תשואות באתר מאיה רון שטיינבלט, ‏סוף הדרך: ניתן צו פירוק קבוע לחברת טאו של אילן בן-דב, באתר גלובס, 10 ביולי 2013 יורם גביזון, כך קרסה טאו של אילן בן דב: שתיקת הדירקטוריון והתיאבון של המוסדיים, באתר TheMarker‏, 13 בדצמבר 2011 איך ממנף אילן בן דב את הנכסים שלו דרך כספי הציבור? המקור ערוץ 10 גולן חזני, אילן בן דב עושה עוד תספורת למשקיעים: מחזיקי האג"ח של טאו יקבלו רק שליש מהחוב, באתר כלכליסט, 21 ביולי 2018 אלי שמעוני, אילן בן דב רוכש מפישמן מניות דרבן ב-184 מיליון ש', באתר ynet, 9 בנובמבר 2006 טאו מוכרת החזקותיה ב"ליפסטיק" ב-NY בהפסד, באתר ynet, 30 ביוני 2008
בית הכנסת העתיק בשפרעם

בית הכנסת מחנה שכינה הוא בית כנסת עתיק בשפרעם. בית הכנסת נבנה במאה ה-17 על חורבות בית כנסת קדום. בשפרעם חייתה בתקופת בית שני קהילה יהודית והיא אף מוזכרת כאחד המקומות אליהם גלתה הסנהדרין. הקהילה ידעה עליות ומורדות במהלך השנים ובמאה ה-17 בנתה בית כנסת במקום שבו, על פי המסורת, היה מושב הסנהדרין. במאה ה-18 השתלט דאהר אל-עומר על אזור הגליל ושפרעם בתוכו, והזמין את היהודים לבוא ולחדש את הקהילה בשפרעם. לשפרעם הגיעו הרב חיים אבולעפיה (השני) ותלמידיו ושיפצו את בית הכנסת. יהודי שפרעם עזבו את העיר בעשורים הראשונים של המאה ה-20 בשל קשיי פרנסה והתגברות המתח הלאומי בין יהודים לערבים בארץ ישראל. כאשר היהודי האחרון עזב את העיר בשנת 1920, הוא השאיר את מפתחות בית הכנסת בידי משפחה ערבית מקומית שאחראית על בית הכנסת עד היום. בשנת 1956, הוחל בתכנון וביצוע שיפוץ בית הכנסת ועיצובו מחדש על ידי אדריכל מאיר בן אורי ובמימון משרד הדתות. במסגרת זו עוצבה החזית בדומה לעיצובו של בית הכנסת העתיק בפקיעין עם גמלון וקרניים ומנורה גדולה בראש הגמלון, וכן תכנון ארון הקדש. העבודה הסתיימה ב 1958. בשנת 1988 בוצע שיפוץ בבית הכנסת על ידי משרד הדתות ומשרד הבינוי והשיכון ונקבעה טבלת שיש גדולה המספרת על כך. במהלך אירועי אוקטובר 2000, הושחת בית הכנסת ובו נקרעו ונשרפו ספרי תורה. בשנת 2006 שופץ בית הכנסת על ידי חניכי המרכז ללימודי משטרה הנמצא בשפרעם. בטקס שבוצע לרגל סיום השיפוץ הובעה תקווה על ידי השוטרים וראש העירייה שיהודים ישובו להתגורר בשפרעם. ביוני 2014 שיפצו כמאה בני נוער תלמידי חטיבות הביניים והתיכונים בעיר את בית הכנסת. לדבריהם, השיפוץ נעשה כתגובה ל"פעולות תג מחיר" והם קראו "לאותם משחיתים לבוא לשפרעם ולראות את בית הכנסת העתיק שנשאר קיים ועומד". בחודש נובמבר באותה שנה נזרק בקבוק תבערה על בית הכנסת וגרם לו לנזק קל. מדיה וקבצים בנושא בית הכנסת העתיק בשפרעם בוויקישיתוף בית הכנסת העתיק בשפרעם באתר משרד התיירות בית הכנסת העתיק בשפרעם באתר "מורשת הגליל" שפרעם ואדריכל מאיר בן אורי- מיפגשים ועבודות באתר מוזיאון בן אורי לאמנות יהודית דתית כתבי ynet, הפגנות והתפרעויות ברחבי הארץ, באתר ynet, 10 באוקטובר 2000 קלמן ליבסקינד, ‏התנצלות ברק בפני החברה הערבית הייתה צעד ציני, מכוער וחצוף, באתר מעריב אונליין, 27 ביולי 2019 אחיה ראב"ד, נפתח בית כנסת בשפרעם: עכשיו היהודים ישובו, באתר ynet, 13 בנובמבר 2006 פוראת נסאר, ‏התשובה לפעולות ה"תג מחיר": שיפוץ בית כנסת עתיק בשפרעם, באתר ‏מאקו‏, 4 במאי 2014 ג'קי חורי, מסגד הוצת בכפר צפונית לרמאללה; בקבוק תבערה הושלך לעבר בית הכנסת בשפרעם, באתר הארץ, 12 בנובמבר 2014
שירי כוכב

שירי כוכב או שירים של ילדים ההולכים עם כוכב, הוא מנהג נוצרי, שבא לידי ביטוי ערב חג המולד ומועד להזכר את הליכת שלושת האמגושים בעקבות הכוכב ובואם לבשר על לידת ישו. במערב אירופה מופעל המנהג ערב חג ההתגלות. המנהג כולל יציאת קבוצות ילדים עם חפץ דמוי כוכב לחוצות היישובים תוך שירת שירים התואמים לאירוע וקבלת תרומות. באוסטריה ובגרמניה הצעירים היוצאים עם הכוכב חברים בארגון האוסף תרומות למען מדינות עניות. קולינדה מדיה וקבצים בנושא שירי כוכב בוויקישיתוף
גביע דייוויס 1966

גביע דייוויס 1966 הייתה התחרות ה-55 במניין מאז ייסוד התחרות. מחזיקי הגביע היו נציגי אוסטרליה ומשחק הגמר נערך במלבורן, אוסטרליה. לתחרות נרשמו 46 נבחרות שחולקו ל-3 בתים: "בית אמריקה", "בית אירופה", ו"בית המזרח". בין מנצחי הבתים נערכו משחקים על הזכות להתמודד עם מחזיקת הגביע על התואר. המשחק על התואר נערך ב-28-26 בדצמבר 1966 במלבורן, אוסטרליה. המשחק נערך בין אוסטרליה לבין הודו והסתיים בניצחון של נבחרת אוסטרליה עם התוצאה 1:4. בכך נבחרת אוסטרליה זכתה בתואר בפעם השלישית ברציפות ובפעם ה-21 בסך הכל. הבית כלל 6 קבוצות. הבית כלל 32 קבוצות כולל ברזיל, מצרים, דרום אפריקה, מרוקו, ניו זילנד, קנדה וישראל. לאחר משחקים מוקדמים החלו משחקי רבע הגמר. לאור מספר גדול של הקבוצות הוחלט לפצל את הבית ל-2 ומנצחות תת-הבתים קיבלו זכות לעלות למשחקים בין מנצחי הבתים. הבית כלל 8 נבחרות שחולקו ל-2 תת-בתים. בתת-הבית הראשון המשחקים נערכו במהלך חודש אפריל. תת-הבית השני כלל 5 קבוצות. המשחק בין מנצחי תת-הבתים התקיים בטוקיו ונבחרת יפן הפסידה לנבחרת הודו עם התוצאה 4:1. המשחקים נערכו במהלך נובמבר-דצמבר 1966. בשנת 1966 נבחרת ישראל שובצה בתת-הבית אירופה א' ושיחקה נגד נבחרת פורטוגל. לראשונה מאז השתתפותה הראשונה בשנת 1949, נבחרת ישראל הצליחה לגבור על היריבה. אלעזר דודמן ניצח במשחקי יחידים והיה שותף לניצחון במשחקי זוגות. לאחר הניצחון על פורטוגל הנבחרת התייצבה למשחק מול צ'כוסלובקיה בפראג. ללא כוכב הנבחרת אלעזר דודמן נבחרת ישראל לא יכלה להתמודד מול היריבה החזקה והפסידה. נתונים על התחרות
יורם יצחקי

יורם יצחקי (נולד ב-7 באוקטובר 1960) הוא קרדיולוג ומנהל ישראלי, מנהל החברות האחיות של מדינול, וולב מדיקל ומיקרוטק. שירת בצה"ל כמפקד מערך המבצעים המיוחדים והשתחרר בדרגת אלוף-משנה. במהלך שירותו קיבל את צל"ש הרמטכ"ל. יצחקי נולד בכפר סבא לדוריס ויוסף יצחקי, עולים חדשים מעיראק. גדל והתחנך בצהלה. למד בבית הספר התיכון "אהל שם" ברמת גן. תושב כפר הס, נשוי להגר ואב ל-5 ילדים. בשנת 1979 התגייס לצה"ל והתנדב לצנחנים והתקבל לפלחה"ן צנחנים. לאחר פציעה עבר לסיירת מטכ"ל שם סיים מסלול לוחם, יצא לקורס קציני חי"ר, השתתף במלחמת לבנון הראשונה ולאחריה שימש כמפקד צוות. במהלך השירות השתתף הצוות בכוח הקדמי שפרץ לתוך אוטובוס קו 300 וחילץ את נוסעיו החטופים. לקראת סוף שירותו, יצא הצוות למבצע מיוחד במהלכו נהרג לוחם הצוות, סמל ברק שרעבי. לאחר השחרור החל ללמוד רפואה בבית הספר לרפואה של הטכניון. לאחר 4 שנים חזר לשירות קבע בסיירת, במשולב עם המשך לימודיו. בשנים אלה סיים את לימודיו תוך שהוא משתתף במבצעים רבים שמבצעת היחידה. ב-1995 קיבל את הפיקוד על יחידה במערך המבצעים המיוחדים. בתקופה זו קיבל צל"ש רמטכ"ל משאול מופז. בשנת 2000 קיבל את הפיקוד על מערך המבצעים המיוחדים.[דרוש מקור] ב-2019 מונה על ידי הרמטכ״ל גדי אייזנקוט לעמוד בראש צוות התחקיר של פעולת היחידה בחאן יונס בה נהרג סא"ל מחמוד ח'יר א-דין. יצחקי השתחרר מצה"ל בשנת 2006, לאחר שהשלים את מבחני הגמר של בית הספר לרפואה וסיים סטאז' במרכז רפואי מאיר בכפר סבא. לאחר השחרור התמנה לסמנכ"ל מו"פ בהוברט של פרופ' שלמה בן חיים וניהל את אופלון המפתחת ציפוי אנטימיקרוביאלי. בשנת 2009 החל לעבוד כמנהל החברות האחיות של מדינול, וולב מדיקל ומיקרוטק בבעלות יהודית וקובי ריכטר. "וולב מדיקל" מפתחת ומייצרת מסתם אורטלי להשתלה בצינתור; "מיקרוטק" מפתחת פלטפורמה טכנולוגית להשתלת סנסורים מיניאטוריים פאסיביים קבועים בגוף האדם. במאי 2023 הושתל המסתם הזעיר הראשון בחולה במרכז רפואי רבין על ידי פרופסור רן קורנובסקי. יורם יצחקי הוא יושב ראש הוועד המקומי הנבחר של מושב כפר הס. מדיה וקבצים בנושא יורם יצחקי בוויקישיתוף יורם יצחקי, ברשת החברתית LinkedIn מאיה פולק, "גם בעוד 500 שנה אסור יהיה לספר איך ברק מת", באתר nrg‏, 14 בנובמבר 2014. - אל"מ י"י, באתר הגבורה. אור הלר, אלון בן דוד, תחקיר הפעולה בחאן יונס: סא"ל מ' נורה למוות מאש חברו לכוח, באתר חדשות 13, 7 ביולי 2019 גלי וינרב, ‏מה עוד רוקחת משפחת ריכטר שייסדה את חברת מדינול?, באתר גלובס, 12 בינואר 2011 [1]
אסקופילום נודוסום

אסקופילום נודוסום (שם מדעי: Ascophyllum nodosum) היא מין אצה נפוצה ממחלקת האצות החומיות, מין יחיד בסוג אסקופילום. זוהי אצה הנפוצה מאוד בצפון האוקיינוס האטלנטי והיא מוכרת גם בתור אצת הסלע (rock weed), אצת ים נורווגית (norwegian kelp) או אצה כרוכה (knotted kelp). אצה זו נפוצה בעיקר בצפון חופה המזרחי של אירופה, מהארכיפלג סבאלברד ועד פורטוגל וגם במזרח גרינלנד ובחופה המזרחי של צפון אמריקה. אסקופילום נודוסום מאופיינות בכפות שלאורכם במרווחים קבועים ובקצותיהן שלפוחיות גז מעוגלות, הכפות מסוגלות להגיע לאורך של עד כשני מטרים. הן נצמדות לסלעים ואבנים בקרקעית האוקיינוס באמצעות היצמר (איבר דביק). לכפות האצה צבע ירוק זית עד חום והן עבותות אך חסרות שדרה מרכזית. האסקופילום נודוסום נמצאת לרוב בחופים המוגנים מפני סחף חזק, באזורי ביניים של החוף והן לרוב יהיו המין השולט באזור זה. ניתן למצוא אותן גם בשפכי נהרות ונחלים מוגנים ואף בחופים חשופים באופן חלקי. נדיר למצוא אותן בחופים חשופים לסחף וזרמים במקרים בהם הן כן נמצאו במקומות אלו כפותיהן היו קטנות ופצועות. אצת ים זו צומחת באופן איטי יחסית, רק 0.5% ליום. יש להן יכולת נשיאה של כ-40 קילוגרמים של משקל רטוב למטר מרובע ותוחלת חיים של 10-15 שנים. חומר בשם פלורותנין אותו מפיקה אצת האסקופילום נודוסום פועל כהגנה כימית כנגד סוג מסוים של חילזון ים (Littorina littorea). אסקופילום נודוסום נקצרת לשימוש בחומצת אלגין (חומצה אלגינית), דשנים ולייצור של קמח אצות ים לצריכה של חיות ובני אדם. מזה שנים רבות נעשה שימוש בתכונות הדישון של אצות אלו בתור דשן אורגני ומסורתי לסוגים רבים של יבולים בשל הרכבו המכיל יסודות מאקרו (חנקן, זרחן, אשלגן, סידן, מגנזיום וגופרית) וגם יסודות קורט (מנגן, נחושת, אבץ ועוד). בנוסף האצות מכילות הורמוני אוקסין, חומצות אמינו, חומצות אורגניות וחלבונים כל אלה חיוניים מאוד להתפתחות וצמיחה של צמחים ונעשה בהם שימוש נרחב בחקלאות. אירלנד, סקוטלנד ונורווגיה מספקות את מרבית האצות לשימוש חקלאי בעולם. אסקופילום נודוסום משמשת כחומר אריזה של תולעים לפיתיונות ולובסטרים מניו אינגלנד אל יעדים בתוך ומחוץ לה. מדיה וקבצים בנושא אסקופילום נודוסום בוויקישיתוף אסקופילום נודוסום, באתר ITIS (באנגלית) אסקופילום נודוסום, באתר NCBI (באנגלית) אסקופילום נודוסום, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) אסקופילום נודוסום, באתר GBIF (באנגלית) מאמר בנושא השימוש באצות ים בחקלאות באתר גרו-שופ
יולאדה סואניוט

יולאדה "נוק" סואניוט (בתאית: เกริกก้อง "นก" สวนยศ; נולדה ב-18 ביוני 1983) היא פוליטיקאית טרנסג'נדרית תאילנדית ופעילה לזכויות טרנסג'נדרים. סואניוט התפרסמה לראשונה כשזכתה במספר תחרויות יופי לנשים טרנסג'נדריות, ולאחר מכן עבדה כדוגמנית. בעבר היא נעצרה לאחר שזייפה תעודת זהות במטרה להשתתף בתחרות יופי, מכיוון שהחוק בתאילנד לא מאפשר לשנות את סעיף המין בתעודת הזהות. בהמשך הצטרפה סואניוט ללהקת הבנות "מלכודת ונוס", שהורכבה מחמש נשים טרנסג'נדריות, והייתה הלהקה הראשונה עם חוזה תקליטים של קתואי (מושג בתאית שמתייחס לנשים טרנסג'נדריות או גברים הומוסקסואלים נשיים, אשר נחשבים לעיתים קרובות למגדר שלישי בתאילנד). לסואניוט יש תואר ראשון במדע, תואר שני במדעי המדינה, והיא מועמדת לדוקטורט במדעי החברה. בעבר, ניהלה ערוץ קניות תאילנדי מקומי והקימה את העמותה למען האישה הטרנסג'נדרית בתאילנד, הנאבקת למען זכויות נשים טרנסג'נדריות, מעניקה סיוע משפטי ומגייסת כספים למימון ניתוחים לשינוי מין. במאי 2012 נבחרה סואניוט לתפקיד המפקחת הכלכלית של מחוז נאן שבצפון תאילנד, והפכה לפוליטיקאית הטרנסג'נדרית הבכירה ביותר בארצה. סואניוט התמודדה בבחירות כמתמודדת עצמאית, ולא כחלק משום מפלגה. מדיה וקבצים בנושא יולאדה סואניוט בוויקישיתוף דני זאק, ‏תאילנד: הזמרת הטרנסג'נדרית זכתה בבחירות, באתר ‏מאקו‏, 31 במאי 2012 Yollada “Nok” Suanyot Becomes First Trans Woman Politician in Thailand QOWC media. Trans woman standing, for election in Nan, Bangkok Post, 25.04.12. Interview with Nok Yollada David Bonnie, November 19, 2014 Limited, Bangkok Post Public Company. "A first for the third gender". Bangkok Post. נבדק ב-2021-10-29.
בס מאירסון

בס מאירסון (באנגלית: Bess Myerson‏; 16 ביולי 1924 – 14 בדצמבר 2014) הייתה דוגמנית יהודייה-אמריקאית, שחקנית טלוויזיה, פוליטיקאית, פעילת זכויות אזרח, והיהודייה הראשונה והיחידה עד כה שהוכתרה כמיס אמריקה, תואר שהוענק לה בשנת 1945. על רקע מלחמת העולם השנייה שרק הסתיימה ועל רקע פרטים בדבר הפשעים שבוצעו נגד העם היהודי בתקופת השואה שנחשפו במלואם, זכייתה של מאירסון בתואר מיס אמריקה נתפס על ידי הקהילה היהודית כאירוע מכונן וכאישור על קבלתם לתוך החברה האמריקנית. במהלך שנות ה-50 וה-60, מאירסון הופיעה באופן קבוע בטלוויזיה והייתה אורחת קבועה בתוכנית חידון סלבריטאית "I've got a secret" ("זה הסוד שלי"). היא המירה את תהילתה לקריירה פוליטית והחזיקה בתפקיד הנציב בממשל של ניו יורק במשך שני ממשלים ורצה ללא הצלחה לסנאט האמריקאי מטעם ניו יורק בשנת 1980. במהלך שלהי שנות ה-80 היא נשפטה בבית משפט פדרלי במספר רב של אישומים, אישומים אשר זוכתה מהם מאוחר יותר. מדיה וקבצים בנושא בס מאירסון בוויקישיתוף בס מאירסון, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) בס מאירסון, באתר Discogs (באנגלית) דנה קסלר, אנו – מוזיאון העם היהודי, "אי-אפשר להיות יפה ולשנוא": סיפורה של בס מאירסון, מיס אמריקה היהודייה הראשונה, באתר הארץ, 12 בפברואר 2023 בס מאירסון, באתר "Find a Grave" (באנגלית) מתהילה לנפילה: מתה מיס אמריקה היהודייה, באתר ynet, 6 בינואר 2015 Nemy, Enid; McDonald, William (2015-01-05). "Bess Myerson, New Yorker of Beauty, Wit, Service and Scandal, Dies at 90". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2019-07-26. ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אימילקה

אימילקה הייתה אשתו של חניבעל ברקה. מעט מאוד ידוע אודותיה. היסטוריונים עתיקים רבים כותבים שחניבעל נישא לנסיכה איברית, וחלקם אף מזכירים את שמה. אולם היחיד שמספק פרטים רבים יותר אודותיה הוא סיליוס איטליקוס, מחבר הפואמה "פוניקה", העוסקת בחייו של חניבעל. לאחר מלחמת שכירי החרב, מצאה עצמה קרתגו מרוששת והיה הכרח למצוא מקור עושר חדש, כתחליף לתבואה מסיציליה, ולנחושת מקורסיקה. מכרות הכסף בספרד (היספניה בפי הקרתגים) גירו את הקרתגים להרחיב את תחומי ההשפעה בספרד. חמלקרת ברקה נשלח בראש גיס לכבוש את ספרד מידי המקומיים, שהתחלקו לשלוש קבוצות עיקריות. איברים, קלטים, ובני תערובת שנקראו קלטיברים. חמלקרת מת בקרב מאוחר יותר, ואת מקומו תפס חתנו עזרובעל (חתן חמלקרת ברקה). הוא המשיך את משימתו של חמלקרת אם כי בדרכים פוליטיות. עזרובעל עודד קצינים מצבאו להינשא לנשים מקומיות. וזאת כדי לחזק את מעמדו בספרד. כך שכנע בין היתר את גיסו חניבעל להינשא לאימילקה, שהייתה בתו של ראש שבט חזק מאזור קאסטולו. למרות שהיו אלו נישואים פוליטיים, לרוב נראה שהייתה בהם גם אהבה. על פי איטליקוס, חניבעל ראה את אימילקה לראשונה כאשר התפלל במקדשה של תנית, באזור חאאן של ימינו, והתאהב בה. על פי המסופר נראה שגם היא אוהבת אותו, היא מפצירה בו לא לצאת למסע אל איטליה. וכאשר הוא מסרב היא מבקשת ממנו לפחות לקחת אותה עמו. אולם הוא מותיר אותה בספרד, לשמור על בנם הקטן שנולד במהלך המצור על סגונטום. אימילקה ובנה נהרגו ככל הנראה ממגפה במהלך המלחמה הפונית השנייה. חניבעל חמלקרת ברקה עזרובעל (חתן חמלקרת ברקה) משפחת ברקה מדיה וקבצים בנושא אימילקה בוויקישיתוף סיליוס איטליקוס, "פוניקה", ספר שלישי.
ימי אהבה לשירה

ימי אהבה לשירה, הוא פסטיבל לשירה, ספרות ומוזיקה שעורך כתב העת משיב הרוח בירושלים. הפסטיבל מתקיים ברציפות מדי שנה החל משנת 1995. בפסטיבל משתתפים משוררי כתב העת ומשוררים ידועים אחרים לצד מוזיקאים ואומנים. במשך השנים התארח הפסטיבל במתחמי תיאטרון החאן, יד בן צבי, בית הקונפדרציה ובית אבי חי. בכל שנה מיוחדים האירועים המרכזיים של הפסטיבל לנושא-על מסוים, והמשתתפים מוזמנים על ידי מנהלים האמנותיים של הפסטיבל, לעסוק בנושא ולבחון אותו על כל צדדיו והיבטיו: ימי אהבה לשירה מס' 11 - משוררי געגועים לירושלים במהלך הדורות, מיהודה הלוי, פאול צלאן ועד משוררים רוסיים בישראל. ימי אהבה לשירה מס' 12 - מהות התפילה, השירה והקשר שביניהם. ימי אהבה לשירה מס' 13 - חוויית הכתיבה היהודית החדשה-עתיקה. התקיים במשולב בירושלים ובנגב. ימי אהבה לשירה מס' 14 - שירה מכאן - מֵהָארצישראליות המחפשת, המתחבטת, הנפגשת. ימי אהבה לשירה מס' 15 - תהילים - ספר השירה הראשון. ימי אהבה לשירה מס' 16 - נביאים בשירה ושירה כנבואה - ניהול אומנותי: יורם ניסינוביץ, שמואל קליין, אליעז כהן ועמיחי חסון ימי אהבה לשירה מס' 17 - ציון, על אהבותיה וכאביה - ניהול אומנותי: אליעז כהן, צורית יעיר, יונתן ברג ימי אהבה לשירה מס' 18 - מסכת שביעית- על שמיטה ושירה - ניהול אמנותי: בכל סרלואי ואליעז כהן ימי אהבה לשירה מס' 19 - על הבית - ניהול אומנותי: אפרת ביגמן, עמיחי חסון ואליעז כהן ימי אהבה לשירה מס' 20 - חיי-אדם, חיי-שירה - ניהול אומנותי: אפרת ביגמן, עמיחי חסון ואליעז כהן שרים משוררים - תחרות הלחנת שירי משוררים התחלה בשנת 2009. התחרות פונה ליוצרים והרכבים מוזיקליים בהצעה להשתתף ולהופיע באירוע. עדיפות ניתנת להלחנת וביצוע שירים שהתפרסמו בכתב העת "משיב הרוח". השופטים הם מוזיקאים ומשוררים חברי משיב הרוח. הפרס (מלגה כספית) מוענק ללחן המקורי. הזוכה הראשון בפרס היה אדם יעקב כהן (2009), שנה לאחר מכן זכתה כתבת החדשות והזמרת שרה ב"ק. מפגשי דואט שירה המפגישים שני משוררים בני דורות שונים יונתן ברג, קורא על הדרך - שלושה פסטיבלי שירה, מוסף שבת - מקור ראשון, 29 בדצמבר 2011. לירון נגלר-כהן, שיר חדש של בק. שרה ב"ק, באתר ynet, 29 בדצמבר 2010