תנועת האמנויות והאומנויות

תנועת האמנויות והאוּמנויות (באנגלית: Arts and Crafts) הייתה מגמה בינלאומית באמנויות הדקורטיביות והיפות שהתפתחה באופן המוקדם והמלא ביותר באי הבריטי ומשם התפשטה ונפוצה ברחבי האימפריה הבריטית ולשאר אירופה ואמריקה. התנועה החלה כתגובת נגד לאיכות של האמנויות הדקורטיביות, שהלכה והתדרדרה באופן מובחן ומוחשי, והתנאים שבהם הן יוצרו והופקו. התנועה שגשגה באירופה ובצפון-אמריקה בין 1880 ל-1920 לערך, והיא מציינת את שורשי הסגנון המודרני (אנ') והביטוי הבריטי למה שנקרא מאוחר יותר תנועת האר נובו, שהושפעה רבות. ביפן היא הופיעה בשנות ה-20 של המאה ה-20 כתנועת מינגיי (אנ'). היא עמדה והתבססה על אומנות מסורתית, ולעיתים קרובות השתמשה בסגנונות ועיטורים רומנטיים, עממיים (אנ') או מימי הביניים. התנועה דגלה ברפורמות כלכליות וחברתיות והייתה בעלת אוריינטציה אנטי-תעשייתית. הייתה לה השפעה חזקה על האמנויות באירופה עד שנעקרה והוחלפה על ידי המודרניזם בשנות ה-30 של המאה ה-20, אם כי השפעתה נמשכה בקרב יוצרי מלאכה, מעצבים ומתכנני ערים זמן רב לאחר מכן. המונח נהגה לראשונה על ידי תומאס ג'יימס קובדן-סנדרסון (אנ') במפגש של אגודת התערוכות לאמנויות ואומנויות ב-1887, אף על פי שהעקרונות והסגנון שעליהם הושתתה התפתחו באנגליה במשך 20 שנה לפחות. הסגנון נוצר בהשראת רעיונותיהם של ההיסטוריון תומאס קרלייל, מבקר האמנות ג'ון ראסקין והמעצב ויליאם מוריס. בסקוטלנד הסגנון מזוהה עם דמויות מפתח כמו צ'ארלס רני מקינטוש. תנועת האמנויות והאוּמנויות נולדה מתוך ניסיון לבצע רפורמה בעיצוב ובעיטור באמצע המאה ה-19 בבריטניה. הייתה זו תגובת נגד להידרדרות המובחנת והמוחשית בסטנדרטים כשהרפורמים החלו לייצר דברי אומנות במכונות ובמפעלים. הביקורת של התנועה התחדדה עם תצוגת הפריטים הממוכנים בתערוכה הגדולה של 1851, שלדעתם היו מקושטים יתר על המידה, מלאכותיים וחוסר ידע לגבי איכויות החומרים בהם השתמשו. היסטוריון האמנות ניקולאוס פבזנר כתב כי המוצגים הראו "התעלמות לגבי הצורך הבסיסי ביצירת דפוסים, שלמות פני השטח", כמו גם הצגת "וולגריות בפרטים". הרפורמה בעיצוב החלה עם מארגני התערוכה הנרי קול (1808–1882), אוון ג'ונס (אנ') (1809–1874), מתיו דיגבי וויאט (אנ') (1820–1877), וריצ'רד רדגרייב (אנ') (1804–1888), כאשר כולם דגלו בביטול קישוט מוגזם, ייצור חפצים לא מעשיים או כאלו העשויים בצורה גרועה. המארגנים "היו פה אחד בגינוי המוצגים". אוון ג'ונס, למשל, התלונן כי "האדריכל, הרפד, מכתים הטפט, האורג, המדפיס הקאליקו והקדר" יצרו "חידוש ללא יופי, או יופי ללא אינטליגנציה". מתוך הביקורות הללו על מוצרים מוכנים, יצאו לאור מספר פרסומים שהגדירו את מה שהכותבים ראו כעקרונות העיצוב הנכונים. "הכתבה המשלימה על עיצוב" (Supplementary Report on Design) של ריצ'רד רדגרייב (1852) הציגה את ניתוח עקרונות העיצוב והעיטור והפצירה ל"יותר היגיון ביישום העיטור". מאמרים אחרים הופיעו ברוח דומה, כמו "האמנויות התעשייתיות של המאה התשע-עשרה" (Industrial Arts of the Nineteenth Century) של וויאט (1853), "מדע, תעשייה ואמנות" (Wissenschaft, Industrie und Kunst) של גוטפריד זמפר (אנ') (1852), "ניתוח הקישוט" (Analysis of Ornament) של ראלף וורנום (אנ') (1856), "מדריך העיצוב" (Manual of Design) של רדגרייב (1876), ו"דקדוק הקישוט" (Grammar of Ornament) של ג'ונס (1856). דקדוק הקישוט היה משפיע במיוחד, הופץ בנדיבות כפרס לסטודנטים ויצא לאור בתשע הדפסות חוזרות עד 1910. ג'ונס הכריז כי הקישוט "חייב להיות משני לדבר המעוטר", שחייבת להיות "התאמה של הקישוט לדבר המעוטר", וכי אסור שלטפטים ושטיחים יהיה כל דפוס "המרמז על משהו מלבד מישוריות או פשטות". בד או טפט בתערוכה הגדולה עשויים להיות מעוטרים במוטיב טבעי שנראה אמיתי ככל האפשר, בעוד שכותבים אלה דגלו במוטיבים טבעיים שטוחים ומפושטים. רדגרייב התעקש ש"סגנון" דורש מבניות קולית לפני קישוט, ומודעות ראויה לאיכות חומרי הגלם. "תועלת חייבת להיות בעדיפות על פני קישוט". עם זאת, רפורמי העיצוב של אמצע המאה ה-19 לא הרחיקו לכת כמו המעצבים של תנועת האמנויות והאומנויות. הם עסקו יותר ביפוי מאשר במבניות, הם לא הבינו את שיטות הייצור והם לא מתחו ביקורת על שיטות תעשייתיות אלו. לעומת זאת, תנועת האמנויות והאומנויות הייתה תנועה של רפורמה חברתית כמו רפורמת עיצוב, והעוסקים המובילים בה לא הפרידו בין השניים. חלק מהרעיונות של התנועה נצפו על ידי אוגוסטוס פוגין (אנ') (1812–1852), מוביל באדריכלות התחייה הגותית. לדוגמה, הוא דגל באמת לחומר, למבנה ולתפקוד, וכך גם אמני תנועת האמנויות והאומנויות. פוגין ניסח את נטייתם של מבקרי החברה להשוות את הפגמים של החברה המודרנית לימי הביניים, כמו הגידול הרב של ערים והיחס לעניים - נטייה שהפכה לשגרה של ראסקין, מוריס ותנועת האמנויות והאומנויות. ספרו "ניגודים" (Contrasts, 1836) שאב דוגמאות של תכנון ערים ומבנים מודרניים גרועים בניגוד לדוגמאות טובות מימי הביניים, והביוגרפית שלו רוזמרי היל מציינת כי הוא "הגיע למסקנות, כמעט בטעות, לגבי החשיבות של אוּמנות ומסורת באדריכלות, דבר שהיה לוקח את שארית המאה ואת המאמצים המשולבים של ראסקין ומוריס כדי לברר לפרטי פרטים". היא מתארת את הרהיטים העודפים שהוא ציין בבניין ב-1841, "כיסאות מרגשים, שולחנות אלון", כ"עיצוב פנים לאמנויות ואומנויות בחיתוליה". פילוסופיית האמנויות והאומנויות נגזרה, במידה רבה, מהביקורת החברתית של ג'ון ראסקין, שהושפעה עמוקות מעבודתו של תומאס קרלייל. ראסקין קשר את הבריאות המוסרית והחברתית של אומה לאיכויות האדריכלות שלה ולאופי עבודתה. ראסקין ראה את הסוג של הייצור הממוכן וחלוקת עבודה שנוצרה במהפכה התעשייתית כ"עבודה משרתת", וחשב שחברה בריאה ומוסרית דורשת עובדים עצמאיים שיעצבו את הדברים שהם מייצרים. הוא האמין שיצירות מפעל הן "לא הגונות", וכי עבודת יד ואומנות ממזגות כבוד עם עבודה. חסידיו העדיפו ייצור ידני על פני ייצור תעשייתי ודאגו לגבי אובדן הכישורים המסורתיים, אך יותר מכך, הם היו מוטרדים מהשפעות מערכת המפעל (אנ') מאשר מהמכונות עצמן. הרעיון של ויליאם מוריס לגבי "מלאכת יד" היה בעצם עבודה ללא כל חלוקת עבודה במקום עבודה ללא כל סוג של מכונות. ויליאם מוריס (1834–1896) היה המעצב הרם והנישא בעיצוב של סוף המאה ה-19 ובעל ההשפעה העיקרית על תנועת האמנויות והאומנויות. החזון האסתטי והחברתי של התנועה צמח מתוך רעיונות שפיתח בשנות ה-50 של המאה ה-19 עם קבוצת ברמינגהם (אנ') - קבוצת סטודנטים באוניברסיטת אוקספורד שכללה את אדוארד ברנז ג'ונס (אנ'), ששילב אהבה לספרות רומנטית עם מחויבות לרפורמה חברתית. ג'ון ויליאם מקייל (אנ') מציין כי "ספר "העבר וההווה" של קרלייל עמד לצד "ציירים מודרניים" [של ראסקין] כאמת מלאת השראה ומוחלטת". מות ארתור מימי הביניים של מלורי קבע את הרף לסגנונם המוקדם. במילים של ברנז ג'ונס, הם התכוונו "לנהל מלחמת קודש נגד העידן". מוריס החל להתנסות במלאכות שונות, עיצוב פנים ורהיטים. הוא היה מעורב באופן אישי בייצור כמו גם בעיצוב, שהיה לסימן ההיכר של תנועת האמנויות והאומנויות. ראסקין טען שההפרדה בין המעשה האינטלקטואלי של העיצוב לבין המעשה הידני של היצירה הפיזית מזיקה הן מבחינה חברתית והן מבחינה אסתטית. מוריס פיתח עוד את רעיון זה, והתעקש שאסור לבצע עבודה בסדנאות שלו לפני שהוא שולט באופן אישי בטכניקות ובחומרים המתאימים, בטענה ש"ללא עיסוק אנושי מכובד ויצירתי אנשים יתנתקו מהחיים". בשנת 1861, החל מוריס לייצר רהיטים וחפצי נוי באופן מסחרי, תוך הדגמת עיצוביו על סגנונות מימי הביניים ושימוש בצורות נועזות ובצבעים חזקים. הדפוסים שלו התבססו על החי והצומח, והמוצרים שלו נוצרו בהשראת המסורת העממית או הביתית של הכפר הבריטי. חלקם הושארו בכוונה לא גמורים על מנת להציג את יופי החומרים ואת עבודתו של בעל המלאכה, וכך ליצור מראה כפרי. מוריס שאף לאחד את כל האמנויות בתוך הקישוטיות של הבית, תוך שימת דגש על הטבע ופשטות הצורה. ויליאם מוריס היה שותף לביקורת של ראסקין על החברה התעשייתית ובזמן זה או אחר תקף את המפעל המודרני, השימוש במכונות, חלוקת העבודה, הקפיטליזם ואובדן שיטות המלאכה המסורתיות. עם זאת היחס שלו למכונות לא היה עקבי. באחת הוא טען שייצור על ידי מכונות הוא "מזיק לגמרי", אך במקרים אחרים, הוא היה מוכן להזמין עבודות מיצרנים שהיו מסוגלים לעמוד בסטנדרטים שלו בעזרת מכונות. מוריס אמר כי ב"חברה אמיתית", שבה לא מייצרים מותרות ולא שטויות זולות, ניתן לשפר את המכונות ולרתום אותן כדי לצמצם את שעות העבודה. פיונה מקארתי אומרת ש"בניגוד לקנאים מאוחרים יותר כמו גנדי, לוויליאם מוריס לא היו התנגדויות מעשיות לשימוש במכונות כשלעצמן כל עוד המכונות ייצרו את האיכות הדרושה לו". מוריס עמד על כך שהאמן צריך להיות אומן-מעצב שעובד בעבודת יד ותמך בחברה של בעלי מלאכה חופשיים, כמו שהוא האמין שהתקיימה בימי הביניים. "מכיוון שבעלי מלאכה נהנו מעבודתם", כתב, "ימי הביניים היו תקופה של גדלות באמנות של פשוטי העם... האוצרות במוזיאונים שלנו כיום הם רק הכלים הנפוצים ששימשו במשקי בית של אותה עת, כאשר מאות כנסיות מימי הביניים - כל אחת יצירת מופת - נבנו על ידי איכרים לא מתוחכמים". אמנות ימי הביניים הייתה המודל לחלק גדול מהעיצוב של תנועת האמנויות ואומנויות, וחיי ימי הביניים, הספרות והבניין נראו כאידיאליים על ידי התנועה. לחסידיו של מוריס היו גם כן דעות שונות לגבי מכונות ומערכת המפעלים. לדוגמה, צ'ארלס רוברט אשבי, דמות מרכזית בתנועת האמנויות והאומנויות, אמר בשנת 1888, כי, "איננו דוחים את המכונה, אנו מברכים אותה. אך היינו רוצים לראות אותה מתמקצעת". לאחר שלא הצליח להעמיד את הגילדה ובית הספר למלאכת יד שלו אל מול שיטות ייצור מודרניות, הוא הודה ש"הציוויליזציה המודרנית נשענת על מכונות", אך הוא המשיך למתוח ביקורת על ההשפעות המזיקות של מה שהוא כינה "מנגנון", ואמר ש"ייצור של סחורות מכניות מסוימות מזיק לבריאות הלאומית כמו גידול קנה על ידי עבדות או סחורה שיוצרה בזיעת ילדים". לוויליאם ארתור סמית' בנסון, לעומת זאת, לא היו שום נקיפות מצפון לגבי התאמת האמנויות והאומנויות לסגנון עבודות מתכת המיוצרות בתנאים תעשייתיים. בניגוד למקביליהם בארצות הברית, לרוב מעצבי האמנויות והאומנויות בבריטניה היו רגשות שליליים חזקים, מעט לא קוהרנטיים לגבי מכונות. הם חשבו על "האוּמן" כחופשי, יצירתי ועובד עם הידיים, על "המכונה" כחסרת נשמה, חוזרת על עצמה ובלתי אנושית. דימויים מנוגדים אלה נובעים בחלקם מהאבנים של ונציה של ג'ון ראסקין (1819–1900), היסטוריה אדריכלית של ונציה המכילה גינוי רב עוצמה של התעשייתיות המודרנית שאליה חזרו מעצבי אמנויות ואומנויות. חוסר האמון במכונה היה מאחורי בתי המלאכה הקטנים הרבים שהפנו עורף לעולם התעשייתי בסביבות שנת 1900, תוך שימוש בטכניקות קדם-תעשייתיות כדי ליצור את מה שהם כינו "אוּמנות". – אלן קרופורד, "ויליאם ארתור סמית' בנסון, מיכון, ותנועת האמנויות והאוּמנויות בבריטניה" מוריס וחסידיו האמינו שחלוקת העבודה שבה תלויה התעשייה המודרנית אינה רצויה, אך המידה שבה כל עיצוב צריך להתבצע על ידי המעצב היא עניין לוויכוח ולחוסר הסכמה. לא כל אמני התנועה ביצעו כל שלב בייצור הסחורה בעצמם, ורק במאה העשרים זה הפך חיוני להגדרת אוּמנות. למרות שמוריס היה מפורסם בכך שהתנסה בעצמו במלאכות רבות (כולל אריגה, צביעה, הדפסה, קליגרפיה ורקמה), הוא לא ראה בהפרדה בין המעצב והמבצע במפעלו כבעייתית. וולטר קריין, שותף פוליטי קרוב של מוריס, נקט בהשקפה לא סימפתית של חלוקת העבודה על בסיס מוסרי ואמנותי כאחד, ודגל בתוקף שעיצוב ויצירה צריכים לבוא מאותה יד. לואיס פורמן דיי, חבר ובן זמנו של קריין, שכמו קריין שפע בהערצתו למוריס, לא הסכים בתוקף עם קריין. הוא חשב שההפרדה בין עיצוב לביצוע אינה רק בלתי נמנעת בעולם המודרני, אלא גם שרק סוג זה של התמחות מאפשר את הטוב ביותר בעיצוב ואת הטוב ביותר בעשייה. מעטים ממייסדי אגודת התערוכות לאמנויות ואומנויות התעקשו שהמעצב צריך להיות גם היוצר. פיטר פלוד, שכתב בשנות החמישים של המאה העשרים, אמר כי "מייסדי האגודה... מעולם לא ביצעו את העיצובים שלהם, אלא תמיד העבירו אותם לחברות מסחריות". הרעיון שהמעצב צריך להיות היוצר והיוצר המעצב נגזר "לא מהוראה מוקדמת של מוריס או אמנויות ואומנויות, אלא מדוקטרינת העיבוד של הדור השני שגובשה בעשור הראשון של המאה [העשרים] על ידי גברים כמו ויליאם לת'אבי". רבים ממעצבי תנועת האמנויות והאומנויות היו סוציאליסטים, כולל מוריס, תומאס ג'יימס קובדן-סנדרסון (אנ'), וולטר קריין, צ'ארלס רוברט אשבי, פיליפ וב (אנ'), צ'ארלס פוקנר (אנ') וארתור מקמורדו (אנ'). בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19, מוריס השקיע יותר מזמנו בקידום סוציאליזם מאשר בעיצוב וייצור. אשבי הקים במזרח לונדון קהילה של בעלי מלאכה בשם "גילדת מלאכת היד" Guild) of Handicraft), לאחר מכן עבר לעיירה האנגלית, צ'יפינג קמפדן (אנ'). אותם חסידים שלא היו סוציאליסטים, כמו אלפרד הור פאוול (אנ'), דגלו ביחסים אנושיים ואישיים יותר בין מעסיק לעובד. לואיס פורמן דיי (אנ') היה מעצב אמנויות ואומנויות מצליח ומשפיע שלא היה סוציאליסט, למרות ידידותו הארוכה עם קריין. בבריטניה, התנועה הייתה קשורה לרפורמת לבוש (אנ'), כפריות, תנועת עיר גנים ותחיית שירי העם (אנ'). כולם היו קשורים, במידה מסוימת, על ידי האידיאל של "החיים הפשוטים". ביבשת אירופה התנועה הייתה קשורה לשימור מסורות לאומיות בבנייה, באמנות שימושית, בעיצוב ביתי ובתלבושות. העיצובים של מוריס הפכו עד מהרה לפופולריים, ומשכו עניין כאשר עבודות החברה שלו הוצגו בתערוכה העולמית (אנ') של לונדון ב-1862. רוב העבודות המוקדמות של מוריס ושות' היו עבור כנסיות ומוריס זכה בוועדות עיצוב פנים חשובות בארמון סנט ג'יימס ובמוזיאון סאות' קנסינגטון (כיום מוזיאון ויקטוריה ואלברט). מאוחר יותר הפכה עבודתו לפופולרית בקרב המעמד הבינוני והגבוה, למרות רצונו ליצור אמנות דמוקרטית, ועד סוף המאה ה-19, עיצוב אמנויות ואומנויות בבתים (עיצוב פנים וחוץ) היה הסגנון השולט בבריטניה, שהועתק במוצרים שנעשו בשיטות תעשייתיות קונבנציונליות. התפשטות רעיונות האמנויות והאומנויות במהלך סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 הביאה להקמתן של אגודות וקהילות מלאכה רבות, אם כי למוריס היה מעט מה לעשות איתם בשל עיסוקו בסוציאליזם באותה תקופה. מאה ושלושים ארגוני אמנויות ואומנויות הוקמו בבריטניה, רובם בין 1895 ל-1905. בשנת 1881, אגלנטיין לואיזה ג'ב (אנ'), מרי פרייזר טייטלר ואחרות יזמו את הקמת האגודה לאמנויות ותעשיות הבית (אנ') כדי לעודד את מעמדות הפועלים, במיוחד אלו באזורים הכפריים, לעסוק במלאכת יד תחת פיקוח, לא למטרות רווח, אלא כדי לספק להם אפשרויות לעיסוק מועיל ולשפר את טעמם בעיצוב. עד 1889 היו באגודה 450 כיתות, 1,000 מורים ו-5,000 תלמידים. בשנת 1882, האדריכל ארתור מקמורדו (אנ') הקים את גילדת המאה (אנ'), שותפות של מעצבים ביניהם סלווין אימג' (אנ'), הרברט הורן (אנ'), קלמנט היטון ובנג'מין קרסוויק (אנ'). בשנת 1884 הוקמה גילדת עובדי האמנות (אנ') על ידי חמישה אדריכלים צעירים, ויליאם לת'אבי (אנ'), אדוארד פריור (אנ'), ארנסט ניוטון (אנ'), מרווין מקרטני וג'רלד הורסלי (אנ'), מתוך מטרה להפגיש בין אמנויות יפות ויישומיות ולהעלות את מעמדה של האחרונה. את מהלך זה הוביל, במקור, ג'ורג' בלקאול סיימונס (אנ'). עד 1890 היו בגילדה 150 חברים, שייצגו את המספר ההולך וגדל של העוסקים בסגנון אמנויות ואומנויות. והגילדה קיימת עד היום. חנות הכלבו הלונדונית ליברטי ושות' (אנ'), שנוסדה ב-1875, הייתה קמעונאית בולטת של סחורות במגמות האופנה העדכניות וה"שמלה האמנותית" (אנ') המועדפת על חסידי תנועת האמנויות והאומנויות. בשנת 1887 הוקמה האגודה לתערוכות אמנויות ואומנויות (אנ'), שהעניקה את שמה לתנועה, עם וולטר קריין כנשיא, וערך את התערוכה הראשונה שלה בגלריה החדשה (אנ'), לונדון, בנובמבר 1888. זה היה התערוכה הראשונה של אמנויות דקורטיביות עכשוויות בלונדון מאז תערוכת החורף של גלריית גרוסבנור (אנ') ב-1881. מוריס ושות' (אנ') זכו לייצוג טוב בתערוכה עם רהיטים, בדים, שטיחים ורקמות. אדוארד ברנז ג'ונס (אנ') ציין, "כאן בפעם הראשונה אפשר למדוד קצת את השינוי שקרה בעשרים השנים האחרונות". החברה עדיין קיימת כאגודת בעלי מלאכה מעצבים. בשנת 1888, צ'ארלס רוברט אשבי, מתרגל מאוחר גדול של הסגנון באנגליה, הקים את הגילדה ובית הספר למלאכת יד (אנ') באיסט אנד של לונדון. הגילדה הייתה קואופרטיב למלאכה לפי דגם הגילדות של ימי הביניים ונועדה להעניק לעובדים סיפוק במלאכתם. בעלי מלאכה מיומנים, שעבדו על עקרונותיהם של ראסקין ומוריס, היו אמורים לייצר סחורה בעבודת יד ולנהל בית ספר לחניכים. הרעיון התקבל בהתלהבות על ידי כמעט כולם מלבד מוריס, שעסק כעת בקידום הסוציאליזם וחשב שהתוכנית של אשבי מדברת בעד עצמה. מ-1888 עד 1902 שגשגה הגילדה, והעסיקה כ-50 איש. בשנת 1902 העביר אשבי את הגילדה מלונדון כדי להתחיל בקידום קהילה ניסיונית בצ'יפינג קמפדן בקוטסוולדס. עבודת הגילדה אופיינה במשטחים פשוטים של כסף מרוקע, חוטי תיל בצורות זורמות ואבנים צבעוניות בהגדרות פשוטות. אשבי עיצב תכשיטים וכלי שולחן מכסף. הגילדה גדלה בצ'יפינג קמדן אך לא שגשגה מעבר לכך ונסגרה בשנת 1908. מספר אומנים נשארו ותרמו למסורת האומנות המודרנית באזור. צ'ארלס פרנסיס אנסלי וויסי (C. F. A. Voysey) (1857–1941) היה אדריכל בתנועת האמנויות והאומנויות שעיצב גם בדים, אריחים, קרמיקה, רהיטים ועבודות מתכת. הסגנון שלו שילב פשטות עם תחכום. הטפטים והטקסטיל שלו, הכוללים צורות מסוגננות של ציפורים וצמחים בקווי מתאר מודגשים עם צבעים שטוחים, היו בשימוש נרחב. הגותו של מוריס השפיעה על ההפצה של ג. ק. צ'סטרטון והילייר בלוק (אנ'). עד סוף המאה התשע-עשרה, האידיאלים של תנועת האמנויות והאומנויות השפיעו על אדריכלות, ציור, פיסול, גרפיקה, איור, יצירת ספרים וצילום, עיצוב ביתי ואמנויות דקורטיביות, כולל רהיטים ועבודות עץ, ויטראז', עבודת עור, יצירת תחרה, רקמה, ייצור ואריגה של שטיחים, תכשיטים ומתכת, אמייל וקרמיקה. עד 1910, הייתה אופנה ל"אמנויות ואומנויות" ולכל הדברים שנעשו בעבודת יד. תופעה של ריבוי של עבודות יד חובבות באיכות משתנה ושל חקיינים חסרי כישורים, גרמו לציבור להתייחס לאמנויות ואומנויות כ"דבר פחות, במקום נעלה, כשיר ומתאים למטרה מפריט רגיל בייצור המוני." אגודת התערוכות לאמנויות ואומנויות קיימה אחת עשרה תערוכות בין השנים 1888 ו-1916. עם פרוץ המלחמה ב-1914 החלה בדעיכה והתמודדה עם משבר. התערוכה של 1912 הייתה כישלון כלכלי. בזמן שמעצבים ביבשת אירופה ביצעו חידושים בעיצוב ובריתות עם התעשייה באמצעות יוזמות כמו ורקבונד (Deutsche Werkbund) ויוזמות חדשות ננקטו בבריטניה על ידי סדנאות אומגה (אנ') ואיגוד עיצוב בתעשיות, אגודת התערוכות לאמנויות ואומנויות, נסוגה ממסחר ומשיתוף פעולה עם יצרנים לעבודת יד טהרנית ומה שטניה הרוד מתארת כ"דה-קומדיטיזציה" דחייתה של התפקיד המסחרי נתפסה כנקודת מפנה בהונה. ניקולאוס פבזנר בספרו "חלוצי העיצוב המודרני" (Pioneers of Modern Design) מציג את תנועת האמנויות והאומנויות כרדיקלית בעיצוב שהשפיעה על התנועה המודרנית, אך לא הצליחה לשנות ולבסוף הוחלפה על ידה. האמן והקדר הבריטי, ברנרד ליץ' (אנ'), הביא לאנגליה רעיונות רבים שפיתח ביפן יחד עם המבקר החברתי יאנאגי סוטסו (אנ') לגבי הערך המוסרי והחברתי של מלאכות פשוטות; שניהם היו קוראים נלהבים של ראסקין. ליץ' היה פעיל תעמולה לרעיונות אלה, אשר תפסו את העוסקים במלאכות בשנים שבין המלחמות, והוא פרש אותם בספר "ספר פוטר" שיצא לאור ב-1940, אשר גינה את החברה התעשייתית במונחים חריפים כמו אלו של ראסקין ומוריס. כך הונצחה פילוסופיית האמנויות והאומנויות בקרב פועלי מלאכה בריטיים בשנות ה-50 וה-60, זמן רב לאחר פטירתה של התנועה ובשפל של המודרניזם. רהיטי שירות (אנ') הבריטיים של שנות ה-40 נגזרו אף הם מעקרונות האמנויות והאומנויות. אחד היזמים העיקריים שלה, גורדון ראסל (אנ'), יושב ראש הפאנל לעיצוב רהיטי שירות, היה חדור רעיונות לאמנויות ואומנויות. הוא ייצר רהיטים בקוסטוולד הילס (Cotswold Hills), אזור של ייצור רהיטים בסגנון התנועה מאז אשבי, והוא היה חבר באגודת התערוכות של אמנויות ואומנויות. הביוגרפית של ויליאם מוריס, פיונה מקרתרתי (אנ'), זיהתה את פילוסופיית האמנויות והאומנויות שמאחורי פסטיבל בריטניה (1951), עבודתו של המעצב טרנס קונראן (אנ') (נולד 1931) וייסוד מועצת האמנות (אנ') הבריטית בשנות ה-70. רבים ממנהיגי תנועת האמנויות והאומנויות הוכשרו כאדריכלים (למשל ויליאם מוריס, א.ה. מקמורדו, סי. ר. אשבי, ו.ר. לטהבי) והייתה לתנועה את ההשפעה הגלויה והמתמשכת ביותר על הבנייה. הבית האדום (אנ'), בבקסליהית' (אנ'), לונדון, שתוכנן עבור מוריס בשנת 1859 על ידי האדריכל פיליפ וב (אנ'), מדגים את סגנון האמנויות והאומנויות המוקדם, עם צורות מוצקות בפרופורציות טובות שלו, מרפסות רחבות, גג תלול, חלונות בעלי קשתות מחודדות, קמינים לבנים ואביזרים מעץ. וב דחה את הסגנון הקלאסי ותחייה של סגנונות היסטוריים אחרים המבוססים על מבנים מפוארים, וביסס את עיצובו על אדריכלות עממית בריטית, המבטאת את הטקסטורה של חומרים זמינים, כגון אבן ואריחים, עם הרכב בניין א-סימטרי וציורי. בפרבר של לונדון, בדפורד פארק (אנ'), שנבנה בעיקר בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-19, קיימים כ-360 בתים בסגנון האמנויות והאומנויות והתפרסם בעבר בזכות תושביו שדגלו בסגנון התנועה האסתטית. מספר בתים ופרברים (אנ') נבנו בסגנון האמנויות והאומנויות, לדוגמה, ויטלי וילג' (אנ'), סארי, שנבנה בין 1914 ל-1917, עם יותר מ-280 מבנים, ו-Dyers Almshouses (אנ'), סאסקס, שנבנו בין 1939 ל-1971. Letchworth עיר גנים (אנ'), הגן הראשון בעיר, נוצר בהשראת האידיאלים של תנועת האמנויות והאומנויות. הבתים הראשונים עוצבו על ידי בארי פרקר (אנ') וריימונד אונווין (אנ') בסגנון עממי שזכה לפופולריות של התנועה והעיירה הפכה להיות מזוהה עם רוח גבית וחיים פשוטים. הסדנה לייצור סנדלים שהקים אדוארד קרפנטר (אנ') עברה מיורקשייר ללצ'וורת' גארדן סיטי וג'ורג' אורוול על "כל שותה מיצי פירות, נודיסט, חובש סנדלים, סקס מניאק, קוויקר, 'טבע קיור' קוואק, פציפיסט, ופמיניסט באנגליה" הלך לוועידה סוציאליסטית בלצ'וורת' והפך למפורסם. גרטרוד ג'קיל יישמה את עקרונות תנועת האמנויות ואומנויות בעיצוב גינות. היא עבדה עם האדריכל האנגלי, סר אדווין לאצ'נס (אנ'), שלמען הפרויקטים שלו היא יצרה נופים רבים, ועיצב את ביתה מאנסטיד ווד (אנ'), ליד Godalming בסארי. ג'קיל יצרה את הגנים עבור Bishopsbarns, ביתו של האדריכל מיורק, וולטר ברירלי (אנ'), אוהד של תנועת האמנויות והאומנויות וידוע כ"לוטיין של הצפון". הגן בפרויקט הגמר של ברירלי, גודארדס (אנ') ביורק, היה פרי עבודתו של ג'ורג' דיליסטון, גנן שעבד עם לאצ'נס וג'קיל בטירת דרוגו (אנ'). הגן בגודארדס שילב מספר מאפיינים ששיקפו את סגנון האמנויות והאומנויות של הבית, כגון שימוש בגדר חיה ובגבולות עשביים כדי לחלק את הגן לסדרה של חדרים חיצוניים. גן בולט נוסף של הסגנון הוא Hidcote Manor Garden (אנ') שתוכנן על ידי לורנס ג׳ונסטון (אנ') שגם הוא פרוש בסדרה של חדרים חיצוניים ושם, כמו גודארדס, הגינון הופך פחות רשמי ככל שמתרחקים מהבית. דוגמאות נוספות לגני הסגנון כוללות את גני הסטרקומב (אנ'), גני אחוזת לייטס קארי (אנ') והגנים של מספר מהדוגמאות האדריכליות של מבני האמנויות והאומנויות. רעיונותיו של מוריס אומצו על ידי תנועת החינוך החדש (אנ') בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19, ושילבו בתוכם הוראת מלאכת יד בבתי ספר באבוטשולמה (1889) ובדילס (אנ') (1892), והשפעתם צוינה בניסויים החברתיים של דארטינגטון הול (אנ') במהלך אמצע המאה ה-20. מתרגלי אמנויות ואומנויות בבריטניה מתחו ביקורת על המערכת הממשלתית של חינוך לאמנות שהתבססה על עיצוב בצורה מופשטת עם מעט הוראה של עבודת מלאכה מעשית. חוסר הכשרה זה במלאכה עורר דאגה גם בחוגים תעשייתיים ורשמיים, ובשנת 1884 המליצה ועדה מלכותית (שקיבלה את עצתו של ויליאם מוריס) שחינוך לאמנות צריך לשים לב יותר להתאמת העיצוב לחומר שבו הוא נעשה. בית הספר הראשון שעשה את השינוי הזה היה בית הספר לאמנויות ואומנויות בברמינגהם (אנ'), ש"הוביל את הדרך בהכנסת עיצוב מעשי להוראת אמנות ועיצוב באופן ארצי (עבודה בחומר שעבורו נועד העיצוב ולא בעיצוב על נייר). בדו"ח הבוחן החיצוני שלו משנת 1889, שיבח וולטר קריין את בית הספר לאמנות בברמינגהם בכך שהוא 'שקול בעיצוב ביחס לחומרים ושימוש'." בהנחיית אדוארד טיילור, המנהל שלו מ-1877 עד 1903, ובעזרתם של הנרי פיין וג'וזף סאות'הול (אנ'), הפך בית הספר של בירמינגהם למרכז מוביל לאמנויות ואומנויות. בתי ספר נוספים ברשויות המקומיות החלו להכניס גם הוראה מעשית יותר של מלאכת יד, ועד שנות ה-90 של המאה ה-19 הופצו אידיאלים לאמנויות ומלאכות על ידי חברי גילדת פועלי האמנות בבתי ספר לאמנות ברחבי אנגליה. חברי הגילדה החזיקו בתפקידים משפיעים: וולטר קריין היה מנהל בית הספר לאמנות של מנצ'סטר (אנ') ולאחר מכן הקולג' המלכותי לאמנות; פ.מ. סימפסון, רוברט אנינג בל וסי ג'יי אלן היו בהתאמה פרופסור לאדריכלות, מדריך לציור ועיצוב ומדריכים לפיסול בבית הספר לאמנות של ליברפול (אנ'); רוברט קטרסון-סמית', מנהל בית הספר לאמנות בבירמינגהם בשנים 1902 עד 1920, היה גם חבר ב-AWG; ויליאם לת'אבי (אנ') וג'ורג' פרמפטון היו מפקחים ויועצים של משרד החינוך במועצת מחוז לונדון (LCC), וב-1896, בעיקר כתוצאה מעבודתם, הקים ה-LCC את בית הספר המרכזי לאמנויות ואומנויות (אנ') והפך אותם למנהלים באופן משותף. עד להיווצרות הבאוהאוס בגרמניה, בית הספר המרכזי נחשב לבית הספר לאמנות המתקדם ביותר באירופה. זמן קצר לאחר הקמתו, בית הספר לאמנויות ואומנויות קמברוול (אנ') הוקם על בסיס והשראת תנועת האמנויות והאומנויות על ידי מועצת הרובע המקומית. כראש המכללה המלכותית לאמנות ב-1898, קריין ניסה לקדם בה רפורמה בקווים מעשיים יותר, אך התפטר לאחר שנה, מובס על ידי הבירוקרטיה של מועצת החינוך, אשר מינתה אז את אוגוסטוס ספנסר ליישם את תוכניתו. ספנסר מינה את לת'אבי לעמוד בראש בית הספר לעיצוב שלו וכמה מחברי גילדת עובדי האמנות כמורים. עשר שנים לאחר הרפורמה, ועדת חקירה בחנה את ה-RCA ומצאה שהיא עדיין לא הכשירה סטודנטים לתעשייה. בדיון שלאחר פרסום דו"ח הוועדה, פרסם צ'ארלס רוברט אשבי חיבור ביקורתי ביותר, האם עלינו להפסיק ללמד אמנות, בו קרא לפרק לחלוטין את מערכת החינוך לאמנות וללמוד את המלאכות במדינה - במקום סדנאות מסובסדות. לואיס פורמן דיי (אנ'), דמות חשובה בתנועת האמנויות והאומנויות, נקט דעה אחרת בדוח הנגד שלו לוועדת החקירה, וטען לדגש רב יותר על עקרונות העיצוב כנגד האורתודוקסיה הגוברת של הוראת עיצוב על ידי עבודה ישירה עם חומרים. אף על פי כן, אתוס האמנויות והאומנויות פשט ביסודיות בבתי הספר הבריטיים לאמנות ונמשך, לדעת ההיסטוריון של החינוך לאמנות, סטיוארט מקדונלד, עד לאחר מלחמת העולם השנייה. גוסטב סטיקלי (אנ'). דלפק קבלה בסביבות שנת 1903, מוזיאון ברוקלין. ויליאם מוריס. דוגמת טפט, Compton 323, בסביבות שנת 1917, מוזיאון ברוקלין. כלי חרס ניוקומב, אגרטל, 1902–1904, מוזיאון ברוקלין. אריח של חברת הפסיפס מולר, סביבות שנת 1910, מוזיאון ברוקלין. Ayers, Dianne (2002). American Arts and Crafts Textiles. New York: Harry N. Abrams. מסת"ב 0-8109-0434-9. Blakesley, Rosalind P. The arts and crafts movement (Phaidon, 2006). Boris, Eileen (1986). Art and Labor. Philadelphia: Temple University Press. מסת"ב 0-87722-384-X. Carruthers, Annette. The Arts and Crafts Movement in Scotland: A History (2013) online review Cathers, David M. (1981). Furniture of the American Arts and Crafts Movement. The New American Library, Inc. מסת"ב 0-453-00397-4. Cathers, David M. (2014). So Various Are The Forms It Assumes: American Arts & Crafts Furniture from the Two Red Roses Foundation. Marquand Books. מסת"ב 978-0-692-21348-3. Cathers, David M. (20 February 2017). These Humbler Metals: Arts and Crafts Metalwork from the Two Red Roses Foundation Collection. Marquand Books. מסת"ב 978-0-615-98869-6. Cormack, Peter. Arts & crafts stained glass (Yale UP, 2015). Cumming, Elizabeth; Kaplan, Wendy (1991). Arts & Crafts Movement. London: Thames & Hudson. מסת"ב 0-500-20248-6. Cumming, Elizabeth (2006). Hand, Heart and Soul: The Arts and Crafts Movement in Scotland. Birlinn. מסת"ב 978-1-84158-419-5. Danahay, Martin. "Arts and Crafts as a Transatlantic Movement: CR Ashbee in the United States, 1896–1915." Journal of Victorian Culture 20.1 (2015): 65–86. Greensted, Mary. The arts and crafts movement in Britain (Shire, 2010). Johnson, Bruce (2012). Arts & Crafts Shopmarks. Fletcher, NC: Knock On Wood Publications. מסת"ב 978-1-4507-9024-6. Kaplan, Wendy (1987). The Art that Is Life: The Arts & Crafts Movement in America 1875-1920. New York: Little, Brown and Company. Kreisman, Lawrence, and Glenn Mason. The Arts & Craft Movement in the Pacific Northwest (Timber Press, 2007). Krugh, Michele. "Joy in labour: The politicization of craft from the arts and crafts movement to Etsy." Canadian Review of American Studies 44.2 (2014): 281–301. online Luckman, Susan. "Precarious labour then and now: The British arts and crafts movement and cultural work revisited." Theorizing Cultural Work (Routledge, 2014) pp. 33–43 online. MacCarthy, Fiona (2009). "Morris, William (1834–1896), designer, author, and visionary socialist". Oxford Dictionary of National Biography (online ed.). Oxford University Press. doi:10.1093/ref:odnb/19322. (Subscription or UK public library membership required.) MacCarthy, Fiona (1994). William Morris. Faber and Faber. מסת"ב 0-571-17495-7. Mascia-Lees, Frances E. "American Beauty: The Middle Class Arts and Crafts Revival in the United States." in Critical Craft (Routledge, 2020) pp. 57–77. Meister, Maureen. Arts and Crafts Architecture: History and Heritage in New England (UP of New England, 2014). Naylor, Gillian (1971). The Arts and Crafts Movement: a study of its sources, ideals and influence on design theory. London: Studio Vista. מסת"ב 0-289-79580-X. Parry, Linda (2005). Textiles of the Arts and Crafts Movement. London: Thames and Hudson. מסת"ב 0-500-28536-5. Penick, Monica, Christopher Long, and Harry Ransom Center, eds. The rise of everyday design: The arts and crafts movement in Britain and America (Yale UP, 2019). Richardson, Margaret. Architects of the arts and crafts movement (1983) Tankard, Judith B. Gardens of the Arts and Crafts Movement (Timber Press, 2018) Teehan, Virginia; Heckett, Elizabeth (2005). The Honan Chapel: A Golden Vision. Cork: Cork University Press. מסת"ב 978-1-85918-346-5. Thomas, Zoë. "Between Art and Commerce: Women, Business Ownership, and the Arts and Crafts Movement." Past & Present 247.1 (2020): 151–196. online Triggs, Oscar Lovell. The arts & crafts movement (Parkstone International, 2014). Wildman, Stephen (1998). Edward Burne-Jones, Victorian artist-dreamer. New York: Metropolitan Museum of Art. מסת"ב 978-0-87099-858-4. Retrieved 26 December 2013. מדיה וקבצים בנושא תנועת האמנויות והאומנויות בוויקישיתוף תנועת מלאכת יד, דף שער בספרייה הלאומית Fiona MacCarthy, "The old romantics", The Guardian, Saturday 5 March 2005 01.25 GMT Furniture makers of America and Canada during the Arts & Crafts Movement The first public museum exclusively dedicated to the American Arts & Crafts movement Catalog lists with images of the major American Arts & Crafts furniture makers Archived 2017-06-21 at the Wayback Machine "National Trust, "Iconic Arts and Crafts home of William Morris"". Campbell, Gordon (2006). The Grove Encyclopedia of Decorative Arts, Volume 1. Oxford University Press. מסת"ב 978-0-19-518948-3. Wendy Kaplan and Alan Crawford, The Arts & Crafts movement in Europe & America: Design for the Modern World, Los Angeles County Museum of Art Brenda M. King, Silk and Empire "Arts and Crafts movement - British and international movement". Encyclopedia Britannica. Moses N. Ikiugu and Elizabeth A. Ciaravino, Psychosocial Conceptual Practice models in Occupational Therapy; "Arts and Crafts Style Guide". British Galleries. Victoria and Albert Museum. Retrieved 17 July 2007. Fiona MacCarthy, Anarchy and Beauty: William Morris and his Legacy 1860–1960, London: National Portrait Gallery, 2014 מסת"ב 978 185514 484 2 Alan Crawford, C. R. Ashbee: Architect, Designer & Romantic Socialist, Yale University Press, 2005. מסת"ב 0-300-10939-3 Triggs, Oscar Lovell (1902). Chapters in the History of the Arts and Crafts Movement. Bohemia Guild of the Industrial Art League. Sumpner, Dave; Morrison, Julia (28 February 2020). My Revision Notes: Pearson Edexcel A Level Design and Technology (Product Design). Hodder Education. מסת"ב 978-1-5104-7422-2. Nikolaus Pevsner, Pioneers of Modern Design, Yale University Press, 2005, מסת"ב 0-300-10571-1 "V&A, "Wallpaper Design Reform"". Naylor 1971, p. 21. Naylor 1971, p. 20. Quoted in Nikolaus Pevsner, Pioneers of Modern Design Naylor 1971, p. 22. "Victoria and Albert Museum". Vam.ac.uk. Retrieved 28 August 2010. Rosemary Hill, God's Architect: Pugin and the Building of Romantic Britain, London: Allen Lane, 2007 Blakesley, Rosalind P. (2006). The arts and crafts movement. London: Phaidon. מסת"ב 978-0-7148-3849-6. OCLC 1147708297. "John Ruskin – Artist Philosopher Writer – Arts & Crafts Leader". www.arts-crafts.com. Archived from the original on 18 December 2019. Retrieved 16 March 2019. Jacqueline Sarsby" Alfred Powell: Idealism and Realism in the Cotswolds", Journal of Design History, Vol. 10, No. 4, pp. 375–397 David Pye, The Nature and Art of Workmanship, Cambridge University Press, 1968 Naylor 1971, pp. 96–97. Mackail, J. W. (2011). The Life of William Morris. New York: Dover Publications. p. 38. מסת"ב 978-0-486-28793-5. Wildman 1998, p. 49. Naylor 1971, p. 97. MacCarthy 2009. "The Arts and Crafts Movement in America". The Metropolitan Museum of Art. 2019. Retrieved 16 March 2019. Graeme Shankland, "William Morris – Designer", in Asa Briggs (ed.) William Morris: Selected Writings and Designs, Harmondsworth: Penguin, 1980 מסת"ב 0-14-020521-7 William Morris, "Useful Work versus Useless Toil", in Asa Briggs (ed.) William Morris: Selected Writings and Designs, Harmondsworth: Penguin, 1980 מסת"ב 0-14-020521-7 MacCarthy 1994, p. 351. Elisabeth Frolet, Nick Pearce, Soetsu Yanagi and Sori Yanagi, Mingei: The Living Tradition in Japanese Arts, Japan Folk Crafts Museum/Glasgow Museums, Japan: Kodashani International, 1991 Ashbee, C. R., A Few Chapters on Workshop Construction and Citizenship, London, 1894. "C. R. Ashbee, Should We Stop Teaching Art?, New York and London: Garland, 1978, p.12 (Facsimile of the 1911 edition) Alan Crawford, "W. A. S. Benson, Machinery, and the Arts and Crafts Movement in Britain", The Journal of Decorative and Propaganda Arts, Vol. 24, Design, Culture, Identity: The Wolfsonian Collection (2002), pp. 94–117 "Designer and Executant: An Argument Between Walter Crane and Lewis Foreman Day". 19 June 2017. Peter Floud, "The crafts then and now", The Studio, 1953, p.127 Naylor 1971, p. 109. MacCarthy 1994, p. 640-663. "V&A, "Victorian Dress at the V&A"". 14 January 2011. Fiona McCarthy. The Simple Life, Lund Humphries, 1981 "Arts and Crafts movement". Retrieved 5 July 2019. MacCarthy 1994, p. 602. Naylor 1971, p. 120. MacCarthy 1994, p. 591. Naylor 1971, p. 115. MacCarthy 1994, p. 593. Parry, Linda, William Morris and the Arts and Crafts Movement: A Sourcebook, New York, Portland House, 1989 מסת"ב 0-517-69260-0 "Crane, Walter, "Of the Arts and Crafts Movement", in Ideals In Art: Papers Theoretical Practical Critical, George Bell & Sons, 1905". Chestofbooks.com. Retrieved 28 August 2010. MacCarthy 1994, p. 596. "Society of Designer Craftsmen". Society of Designer Craftsmen. Retrieved 28 August 2010. "Utopia Britannica". Utopia Britannica. Retrieved 28 August 2010. "Court Barn Museum". Courtbarn.org.uk. Archived from the original on 29 January 2010. Retrieved 28 August 2010. Letter, Joseph Nuttgens, London Review of Books, 13 May 2010 p 4 Cormack, Peter (2015). Arts and Crafts Stained Glass (First ed.). New Haven and London: Yale University Press. מסת"ב 978-0-300-20970-9. Nicola Gordon Bowe and Elizabeth Cumming, The Arts And Crafts Movements in Dublin and Edinburgh "Arts and Crafts", Journal of the Royal Society of Arts, Vol. 56, No. 2918, 23 October 1908, pp. 1023–1024 Noel Rooke, "The Craftsman and Education for Industry", in Four Papers Read by Members of the Arts & Crafts Exhibition Society, London: Arts and Crafts Exhibition Society, 1935 Tania Harrod, The Crafts in Britain in the 20th Century, Yale University Press, 1999. מסת"ב 0-300-07780-7 Designing Britain Archived May 15, 2010, at the Wayback Machine MacCarthy 1994, p. 603 George Orwell, The Road to Wigan Pier Tankard, Judith B. and Martin A. Wood. Gertrude Jekyll at Munstead Wood. Bramley Books, 1998. Historic England. "Bishopsbarns (1256793)". National Heritage List for England. Retrieved 23 June 2016. "The Art of Design" (PDF). www.nationaltrust.org.uk. Retrieved 26 June 2016. Historic England. "Castle Drogo park and garden (1000452)". National Heritage List for England. Retrieved 26 June 2016. - "The Gardens at Goddards". www.nationaltrust.org.uk. Retrieved 26 June 2016. "The Garden at Hidcote". www.nationaltrust.org.uk. Retrieved 6 July 2016. Charles Harvey and Jon Press, "William Morris and the Royal Commission on Technical Instruction", Journal of the William Morris Society 11.1, August 1994, pp. 31–34 Archived 2015-01-05 at the Wayback Machine ""Birmingham Institute of Art and Design" fineart.ac.uk". Everitt, Sian. "Keeper of Archives". Birmingham Institute of Art and Design. Retrieved 17 September 2011. Stuart Macdonald, The History and Philosophy of Art Education, London: University of London Press, 1970. מסת"ב 0 340 09420 6 Naylor 1971, p. 179. Report of the Departmental Committee on the Royal College of Art, HMSO, 1911 C.R.Ashbee, Should We Stop Teaching Art?, 1911