laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ג'ון ר. ברינקלי

ג'ון רומולוס ברינקלי (לימים ג'ון ריצ'רד ברינקלי; 8 ביולי 1885 – 26 במאי 1942) היה רופא אליל אמריקאי. לברינקלי לא הייתה השכלה מוסמכת כרופא, והוא קנה את התואר הרפואי שלו מ"מפעל תעודות". ברינקלי נודע כ"רופא בלוטות העיזים" לאחר שהשיג תהילה ועושר רב באמצעות השתלת אשכי עיזים בבני אדם. למרות שבתחילה קידם ברינקלי את ההליך הזה כאמצעי לריפוי אין-אונות, מאוחר יותר הוא טען שהטכניקה היא תרופת פלא למגוון רחב של מחלות גבריות. ברינקלי הפעיל מרפאות ובתי חולים במספר מדינות בארצות הברית, והצליח להמשיך לעסוק ברפואה במשך כמעט שני עשורים למרות שהטכניקות שלו נשללו על ידי הקהילה הרפואית. ברינקלי היה גם מחלוצי הרדיו, שהחל את עידן תחנות ה-border ckaster המקסיקניות (תחנות אמריקניות המשדרות לקהל אמריקני באמצעות משדרים ממקסיקו, וכך עוקפות רגולציית רדיו אמריקנית). למרות שנשללו ממנו רישיונו לעסוק ברפואה בקנזס ובכמה מדינות אחרות, ברינקלי, שנחשב לדמגוג אהוב על מאות אלפי אנשים בקנזס ובמקומות אחרים, בכל זאת התמודד פעמיים למשרת מושל קנזס, ובאחת מהפעמים כמעט ונבחר לתפקיד. עלייתו של ברינקלי לתהילה ולעושר הייתה מהירה כמו נפילתו בסופו של דבר. בשיא הקריירה שלו הוא צבר מיליוני דולרים, אבל הוא מת כמעט ללא פרוטה כתוצאה מהמספר הרב של תביעות רשלנות והונאה שהוגשו נגדו. מדיה וקבצים בנושא ג'ון ר. ברינקלי בוויקישיתוף פרק 36 - אשכים של עז - מה יש בזה, סרטון בערוץ "רלוונט", באתר יוטיוב (אורך: 01:05:45) "Goat Gland Doctor (1986)". Texas Archive of the Moving Image. נבדק ב-1 בדצמבר 2019. {{cite web}}: (עזרה) Lee, 2002, p. 2. Hutchens, John K. (7 ביוני 1942). "Notes on the Late Dr. John R. Brinkley, Whom Radio Raised to a Certain Fame". New York Times. נבדק ב-2009-05-07. Although other men have put the air-waves to more dangerous uses than did the late Dr. John Romulus Brinkley, the recent demise of that celebrated quack not only recalled a gaudy career but may have reminded you of a truth so obvious that it goes half-forgotten – i.e., how mighty a force is radio for evil as well as good, even in a democracy. {{cite news}}: (עזרה) Wardlaw, Frank (1981). "The Goat-Gland Man". Southwest Review. 66 (2): 208. JSTOR 43469345.
בדיחות פילים

בדיחות הפילים הן סוג של בדיחה, במבנה של חידה, שהנושא שלה פיל. בדיחות הפילים מורכבות משני חלקים: שאלה ותשובה. לדעת חוקרים בדיחות הפילים "מצחיקות" בגלל חוסר ההלימות בין התמונה המוצגת לבין המציאות המוכרת, או בגלל חוסר ההיגיון שבשאלות או בתשובות, או בשילוב ביניהן. בהתאם לסוג השאלה ולסוג התשובה אפשר לחלק את בדיחות הפילים לכמה קבוצות: השאלה הגיונית וגם התשובה הגיונית אך מפתיעה: ש: מדוע פיל לא רוקד סירטקי? ת: כי הוא לא יכול להכות באצבע צרדה. השאלה מתארת מצב בלתי סביר, בהתחשב בידע המקובל בתחום, אך התשובה לכאורה הגיונית: ש: איך נוסעים ארבעה פילים בפולקסוואגן? ת: שניים מקדימה ושניים מאחורה. השאלה הגיונית אבל התשובה לא הגיונית: ש: מדוע יש לפיל אוזניים גדולות? ת: כדי שיוכל להתעופף מפרח לפרח כמו פרפר. השאלה הגיונית. התשובה לא הגיונית אך מתבססת על מצב קיים: ש: מדוע יש לפיל שני נחיריים? ת: אחד למים חמים ואחד למים קרים. (ידוע שפילים שואפים מים דרך החדק ומתיזים אותם על עצמם כדי להצטנן, לכן סביר שתהייה להם אפשרות לכוון את חום המים) השאלה לא הגיונית וגם התשובה חסרת כל הגיון: ש: איך יודעים שפיל היה במקרר? ת: רואים את העקבות שלו על הפודינג. בשנת 1960 הוציאה חברת LM Becker Co מאפלטון, ויסקונסין, סט של 50 קלפי אספנות בשם "בדיחות פילים". הקלפים זכו לפופולריות רבה בארצות הברית והבדיחות פורסמו בעיתונים רבים. בדיחות פילים קיימות בכל השפות ובכל הארצות והן מופצות בעיקר ברשתות החברתיות ובאתרים השונים באינטרנט. בישראל הופיע בשנת 1993 הספר "בדיחון הפילים השלם" בעריכת שלמה אבס ואמי רובינגר. עיתון הילדים "האדם הצעיר" פרסם בגיליון מספר 8 – "מצחיק" משנת 2013 אוסף של בדיחות פילים בעריכת רינה פרימו, איורים מירה דניאל. Humour surréaliste – HiSoUR Art Culture Histoire (בצרפתית) "1960 L.M. Becker Elephant Jokes". בדיחון הפילים השלם - בדיחות, חידות, אמרות, מעשיות,ועבדות על הפילים - שלמה אבס אדם צעיר- גליון מס' 8- מצחיק, באתר אדם צעיר
יהדות פולינזיה הצרפתית

הגם שיהודים החלו להתיישב בפולינזיה הצרפתית ככל הנראה בתחילת המאה ה-19, קהילה יהודית של ממש נוצרה באיים רק בשנות ה-60' של המאה ה-20'. היהודי הראשון שהתיישב בפולינזיה הצרפתית היה אלכסנדר סלמון, סוחר אנגלי, שהגיע בערך בתחילת המאה ה-19. הוא התחתן עם הנסיכה אריוהאו, בת למשפחת המלוכה של טהיטי ובת לשבט הטווי. למרות שהחוק בטהיטי אז אסר על נישואים לזרים, המלכה פומארה הרביעית השעתה את החוק למשך שלושה ימים כדי לאפשר את הנישואים. בתם, המלכה מאראו, הייתה המלכה האחרונה של טהיטי. אט אט הגיעו עוד מתיישבים יהודים מעטים, אך כשהגיעו מאוחר יותר כמרים קתולים, רוב האוכלוסייה היהודית במקום התבוללה והמירה את דתה לקתוליות. קהילה יהודית מאורגנת הוקמה באיים בשנות ה-60 על ידי פליטים יהודים-אלג'יריים שעזבו את אלג'יריה בשל מלחמת העצמאות בארץ זו. זו הסיבה שרוב יהודי פולינזיה הצרפתית הם ממוצא ספרדי צפון אפריקאית. כיום, מיוצגת הקהילה על ידי "האגודה לתרבות ישראלית וסימפאטה דה פולינזיה" (ACISPO), שהוקמה בשנת 1982. ב-1993 הוקם בפפאטה בית כנסת ובו 60 מקומות ישיבה, ומרכז קהילתי יהודי בשם “אהבה ואהבה – אהבה וידידות”. במקום מקווה וסטודיו לרבנים המבקרים באי. נכון לשנת 2013 מונה האוכלוסייה היהודית במקום כ-120–200 איש. Keeping Judaism alive in the beauty of the South Pacific, באתר jewishchronical פאפטה טהיטי פולינזיה הצרפתית, באתר HebdoSyna
בוריס שטוק

בוריס שטוק (בקרואטית: Boris Štok; נולד ב-18 במרץ 1978) הוא זמר-יוצר קרואטי. ידוע בעיקר בתור סולנה הראשי של להקת הרוק קווסאר. שטוק החל לבסס את מעמדו כסוליסט עם יציאת הסינגל "Voli me još ovu noć" בשנת 2017. באוקטובר אותה השנה פורסם המיני-אלבום הראשון שלו, Puls, תחת אקוואריוס רקורדס. ב-2018 יצא לאור אלבום הבכורה שלו, Ispod kože, שזכה בפרס עבור "האלבום האלטנרטיבי הטוב ביותר" בטקס עיטורי פורין. שטוק נולד ב-18 במרץ 1978 ברייקה שבקרואטיה, שם סיים תואר בכלכלה בפקולטה המקומית. כשהיה נער נהג לשמוע את שירי שירלי באסי, פרנק סינטרה, נינה סימון, דייוויד בואי ורנדי קרופורד. את קריירת המוזיקה שלו החל כשהתלווה ללהקות קרואטיות וסלובניות בהופעותיהן. בשנת 2000 ייסד יחד עם אמנים נוספים את להקת קווסאר. היא הוציאה במרוצת השנים שלושה אלבומי אולפן: Quasarr‏ (2007),‏ Propaganda‏ (2011) ו-Sjene‏ (2015).‏ בשנת 2017 החל שטוק את קריירת הסולו שלו עם הוצאת השירים "Ove misli",‏ "Voli me još ovu noć",‏ "Ispod kože" ו-"Kao mi". מאוחר יותר באותה שנה הוציא לאור את המיני-אלבום הראשון שלו, Puls. הוא הועמד לפרס פורין בקטגוריית "תגלית השנה". באוקטובר 2018 פרסם את אלבום הבכורה שלו Ispod kože – האלבום האלטרנטיבי הטוב ביותר לאותה שנה בטקס פורין. בנובמבר 2020 יצא אלבומו השנה, Uvijek dio mene.‏ אלבומו השלישי של שטוק, 3, הופץ בנובמבר 2022. ב-9 בדצמבר 2022 נחשף כי שטוק עתיד להשתתף בקדם הקרואטי לאירוויזיון 2023 עם השיר "Grijeh". הוא הגיע למקום ה-14 עם 17 נקודות. בוריס שטוק, ברשת החברתית פייסבוק בוריס שטוק, ברשת החברתית אינסטגרם בוריס שטוק, סרטונים בערוץ היוטיוב בוריס שטוק, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) בוריס שטוק, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) בוריס שטוק, באתר ספוטיפיי בוריס שטוק, באתר סאונדקלאוד (באנגלית) בוריס שטוק, באתר Last.fm (באנגלית) בוריס שטוק, באתר AllMusic (באנגלית) בוריס שטוק, באתר MusicBrainz (באנגלית) בוריס שטוק, באתר דיזר בוריס שטוק, באתר Discogs (באנגלית) בוריס שטוק, באתר Genius בוריס שטוק, באתר בנדקמפ בוריס שטוק, באתר טיידל (באנגלית) Martinović, Anela (23 בנובמבר 2022). "Riječki pjevač Boris Štok: Oduvijek sam u radnom odnosu pa u glazbi ne moram raditi kompromise" (בקרואטית). Gloria. נבדק ב-22 בינואר 2023. {{cite web}}: (עזרה) Dragaš, Aleksandar (12 באוקטובר 2018). "Vokalna perfekcija seksepilnog i senzibilnog Borisa Štoka" (בקרואטית). Jutarnji list. נבדק ב-15 בינואר 2023. {{cite web}}: (עזרה) "Boris Štok napokon izbacio očekivani EP pod nazivom Puls" (בקרואטית). Novosti. 10 בנובמבר 2017. נבדק ב-22 בינואר 2023. {{cite web}}: (עזרה) Rafaneli, Karlo (23 בנובמבר 2022). "Boris Štok: Uvijek dio mene – profesionalni i strastveni pop za odrasle" (בקרואטית). music-box. נבדק ב-22 בינואר 2023. {{cite web}}: (עזרה) "Singlom "Još jednom" Boris Štok predstavlja novi album 3" (בקרואטית). Ravno do dna. 23 בנובמבר 2022. נבדק ב-15 בינואר 2023. {{cite web}}: (עזרה) Granger, Anthony (9 בדצמבר 2022). "Croatia: Dora 2023 Participants Announced". eurovoix. נבדק ב-5 בינואר 2023. {{cite web}}: (עזרה)
כוס בזי פפואני

כוס בזי פפואני (שם מדעי: Uroglaux dimorpha) הוא דורס לילה, מין יחיד בסוגו במשפחת הינשופיים. הוא תואר לראשונה ב-1874, ובשנת 1937 הוא הופרד לסוג ומין עצמאי. מגיע לאורך של 30 עד 33 סנטימטרים. יש לו ראש קטן וזנב ארוך. הכנפיים קצרות ומעוגלות בקצוות. פניו לבנים, ובקצות פניו המקומרות ובפרט "בלחיים" יש פסים שחורים עדינים. חלקו העליון של ראש "חופף" בהדרגה את תוי גבו עם רצועות חומו ושחורות. גחונו ובתנו לבני בהירים, ומנומרים בתוי פסים שחורים וחומים בולטים. העיניים הגדולות צהובות בהירות. המקור אפור-שחור. צבעם של הציפורים הצעירות בהיר יותר מהציפורים הבוגרות. כוס בזי פפואני הוא מין אנדמי למערב האי גינאה החדשה, דהיינו צפון מדינת פפואה גינאה החדשה. הוא מאכלס יערות גשם בשפלה, קצוות יער, יערות וסוואנות. הוא נפוץ בגבהים של מעל 1,500 מטרים. הוא ניזון מחרקים, מכרסמים קטנים וציפורים בגודל בינוני, כולל יונים פלומתיות. מעט מאוד ידוע על הרבייה של מין זה, אולם ציפורים צעירות נצפו בתחילת אוגוסט. מדיה וקבצים בנושא כוס בזי פפואני בוויקישיתוף כוס בזי פפואני, באתר ITIS (באנגלית) כוס בזי פפואני, באתר NCBI (באנגלית) כוס בזי פפואני, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) כוס בזי פפואני, באתר GBIF (באנגלית) כוס בזי פפואני באתר הרשימה האדומה של IUCN Papuan Owl - eBird, ebird.org ערך זה הוא קצרמר בנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חלומות ושערים

חלומות ושערים (בגרמנית: Der ganz große Traum, מילולית: "החלום הגדול") הוא סרט דרמה גרמני משנת 2011, המספר את סיפורו של קונרד קוך, מי שהביא את משחק הכדורגל לראשונה לגרמניה במאה ה-19. הסרט בוים על ידי סבסטיאן גרובלר. קונרד קוך הוא מורה גרמני לאנגלית שחזר לארצו לאחר שהות באי הבריטי, והתקשה להתמודד עם הנוקשות והשמרנות בהם נתקל בכל עבר. כאשר דרכי הלימוד הרגילות של בית ספרו לא עבדו, קוך החליט לנקוט בשיטה חינוכית שונה והעביר את השיעור לאולם הספורט. שם הוא תרגל עם הנערים בעזרת משחק חדש ולא מוכר - כדורגל. היענותם של התלמידים להשתוללות הבלתי צפויה עם הכדור הייתה נלהבת במיוחד ובהתאם גם רמת האנגלית שלהם עלתה, אך דווקא שאר צוות המורים התקוממו וביקשו לשים קץ למשחק הברברי. שלוש אליפויות עולם ואין ספור ניצחונות של גרמניה בענף מעידים על אי הצלחתם. דניאל בריהל - קונרד קוך (אנ') בורגהארט קלאוסנר "חלומות ושערים", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "חלומות ושערים", באתר AllMovie (באנגלית) "חלומות ושערים", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "חלומות ושערים", באתר אידיבי "חלומות ושערים", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) הופץ במדינות דוברות אנגלית תחת הכותר "Lessons Of A Dream"
דטור (להקה)

דטור (בקרואטית: Detour) היא להקת פופ קרואטית, שהוקמה בזאגרב שבקרואטיה. בנוסף לסולן הראשי שלה, ננד בורגודן, היא כוללת שתי הזמרות לאורה ג'ון ואיוואנה ראדן, הבסיסט מרינו ויניה, המתופף אדי גרובישיץ' והקלידן ויבור צ'ריץ'. באופן קונספטואלי, דטור היא להקת ההמשך של קבוצת ימתה. בורגודן עבד בעברו בימתה, וכתב עבורה את האלבום Plan B. גם חבריה לשעבר של דטור התחיל את דרכם בימתה. הפיצול נעשה במטרה להתרחק ממפיקי הלהקה הקודמת, שניסו לשנות את סגנונה המוזיקלי. הסולנית הראשונה של ההרכב הייתה מאיה פוסאבץ, שחיברה גם את הלהיטים "Daleko",‏ "Mjesen" ו-"Posavec". היא עזבה אותה בשנת 2012 לאחר שש שנים, ואת מקומה תפסה אינס טריצ'קוביץ'. עם זאת, לאחר שנה בתפקיד החליטה טריצ'קוביץ' לפרוש, ופוסאבץ שבה ללהקה עד 2016. ב-9 בדצמבר 2022 נחשף כי דטור עתידה להשתתף בקדם הקרואטי לאירוויזיון 2023 עם השיר "Master Blaster". היא הגיעה למקום השלישי עם 114 נקודות. דטור, ברשת החברתית פייסבוק דטור, ברשת החברתית אינסטגרם דטור, באתר ספוטיפיי דטור, באתר MusicBrainz (באנגלית) דטור, באתר Discogs (באנגלית) דטור, באתר Songkick (באנגלית) דטור, באתר Genius Granger, Anthony (9 בדצמבר 2022). "Croatia: Dora 2023 Participants Announced". eurovoix. נבדק ב-5 בינואר 2023. {{cite web}}: (עזרה)
כרוניקת דלימיל

כרוניקת דלימיל (בצ'כית:Dalimilova kronika או Kronika tak řečeného Dalimila "הכרוניקה של אחד שנקרא דלימיל") הייתה הכרוניקה הראשונה שנכתבה בשפה הצ'כית הקדומה. היא חוברה בחרוזים בתחילת המאה הארבע עשרה על ידי מחבר אלמוני. בולטת בה מגמה אנטיגרמנית. הכרוניקה אוספת בתוכה מידע מכרוניקות צ'כיות ישנות שנכתבו בלטינית כמו הכרוניקה מבולסלב (ככל הנראה גרסה שלא שרדה של הכרוניקה של קוזמה מפראג) ומן הידע האישי של המחבר. היא מסיימת את סיפורה לפני שנת 1314, אבל בדרך כלל פורסמה כשנכללו בה גם אירועים שהתרחשו עד 1319. בכרוניקה זאת מסופר שבמקומות המאוכלסים על ידי הסרבים הייתה קיימת ארץ בשם קרואטיה, ובה היה מנהיג בשם צ'ך. כמה היסטוריונים ממערב אירופה מפרשים את המידע הנ"ל כמיתוס ארכטיפי של מוצא. אירועי הכרוניקה נראים פירוש מחדש של המיתוס של לך, צ'ך ורוס החוזר על עצמו בכרוניקות וטקסטים אחרים ובכרוניקות לאומיות כגון "הכרוניקה הרוסית הראשונה. הכרוניקה של דלימיל תורגמה שלוש פעמים לגרמנית העילית האמצעית (לרבות התרגום של מרבורט, שזוהה בתקופה האחרונה) ופעם אחת ללטינית. ואצלב האייק, היסטוריון צ'כי מן המאה ה-16 היה זה שזיהה את דלימיל מזיז'יצקי, כומר מסטארו בולסלב כמחבר הכרוניקה. במאה השמונה עשרה תומאש פשין הנהיג את המוזג "כרוניקת דלימיל" במחקריו המדעיים. מכיוון שדלימיל דיבר בצורה שוטפת צ'כית, גרמנית, ולטינית, ומכיוון שהסבריו התאולוגיים לא היו מושלמים, סבר פשין שהכרוניקן היה או אציל או כומר זוטר. Tomáš Edel: Příběh johanitského komtura řečeného Dalimil. Kapitola z dějin české politiky. Prag 2000, ISV nakladatelství, ISBN 80-85866-61-7 Radko Šťastný: Tajemství jména Dalimil. Melantrich, 1991, ISBN 80-7023-072-X Brom, Vlastimil: Der deutsche Dalimil. Untersuchungen zur gereimten deutschen Übersetzung der alttschechischen Dalimil-Chronik, Brno: Masarykova univerzita 2006; ISBN 80-210-4211-7 מדיה וקבצים בנושא כרוניקת דלימיל בוויקישיתוף
STS-58

STS-58 הייתה המשימה ה-15 של המעבורת החלל קולומביה וה-58 בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א ששוגרה ב-18 באוקטובר 1993 ונמשכה תשעה ימים. המטרה העיקרית הייתה בדיקת השפעת חוסר משקל על פעילות ובריאות אנשי הצוות. מפקד המשימה: ג'ון בלאהה טייס: ריצ'רד סיפרוס מומחה למשימה: מרגרט סדון (Margaret Rhea Seddon) מומחה למשימה: ויליאם מקארתור מומחה למשימה: דייוויד וולף מומחה למשימה: שאנון לוסיד (Shannon W. Lucid) מומחה מטען: מרטין פטמן (Martin J. Fettman) מעבורת החלל קולומביה שוגרה מכן שיגור 39B במרכז החלל קנדי ב-18 באוקטובר 1993. המשימה כולה הוקדשה למחקרים בתחום מדעי החיים. בנוסף לבדיקות הקשורות עם חבריי הצוות בוצעו בדיקות על חיות מעבדה (48 עכברים). ב-21 באוקטובר חברי הצוות בצעו בדיקות דם ובדיקות שתן. באופן שותף בוצעו בדיקות השפעת חוסר משקל עם עצמות הגוף. בטיסה זו לראשונה בוצע שימוש במערכת Portable In-flight Landing Operations Trainer שבהמשך הייתה חלק של ציוד בכל משימת מעבורת החלל. 23 באוקטובר הוקדש למחקרים עם חיות מעבדה. ב-27 באוקטובר בוצעו מספר תמרונים לבדיקת יכולות של מעבורת החלל. כאשר מרגרט סדון עברה 632 שעות בחלל היא שלחה הודעה מיוחדת לבעלה רוברט גיבסון על כך שעברה את זמן שהייתו בחלל. נחיתת המעבורת בוצע ב-1 בנובמבר במסלול נחיתה מס' 22 בבסיס חיל האוויר אדוארדס. משימות מעבורות החלל מדיה וקבצים בנושא STS-58 בוויקישיתוף המשימה באתר נאס"א תיאור המשימה דיווח לעיתונות סרטון על המשימה
חובו של אהרון כהן

חובו של אהרון כהן הוא סרט טלוויזיה ישראלי משנת 1999 בבימויה של עמליה מרגולין, עם משה איבגי, אביטל אברג'יל ואריה מוסקונה בתפקידים הראשיים. התחקיר "11 הנידונים" של שלמה אברמוביץ', על אסירים שמתו במחנה המעצר קישון, היווה בסיס לעלילת הסרט. אדם נעצר על חוב זניח ונמצא מת בבית מעצר משטרתי כעבור פחות מ-24 שעות. הסרט שודר בתחילה בערוץ HOT3 בתחילת 1999, במסגרת "ראשון בדרמה" - רצועת דרמות המקור של הערוץ ונרכש לשידור על ידי הערוץ הצרפתי-גרמני ARTE. הסרט זכה ב-Banff World Television Festival בקטגוריית סרטים לטלוויזיה, במסגרת פסטיבל הסרטים בטורונטו והיה מועמד לפרס סרט הטלוויזיה הזר בפסטיבל South by Southwest באוסטין, טקסס. שיר הנושא "תשני ילדה שלי" בלחנו של אבנר קנר מושר בפי סער בדישי שגם משחק בסרט. ידידים חוגגים לאהרון כהן (משה איבגי) יום הולדת במסעדה. לחברים מצטרפים בתו מאיה (אביטל אברג'יל) שמנגנת בלהקה באקורדיון ומלווה את ידידה הזמר עמי (סער בדישי). מאיה מביאה עוגה ואהרון מכבה את הנרות. לפתע מגיעים שני שוטרים ומגישים לו צו מעצר על שלא שילם 2000 שקל דמי מזונות לגרושתו. אהרון מקבל זאת בקלות אבל מיד נאזק ומובל לתחנת המשטרה בבית שמש וזמן קצר לאחר מכן הוא מועבר למתקן המעצר המחוזי במגרש הרוסים בירושלים. הוא בטוח שישתחרר תוך זמן קצר לאתר שבתו תשלם את הסכום אבל הזמן מתארך. בירושלים מקבל אותו השוטר האחראי דוד (אריה מוסקונה) השוטר מוטי (איציק ג'ולי) והשוטר/חובש שמואל (ולדימיר פרידמן). אהרון אומר לשוטרים כי הוא סובל מכיב עיכולי וזקוק לתרופה "לוסק" אך הם מתעלמים מכך. הוא מתחיל לסבול מכאבי בטן, מתעמת עם העציר אלי (אורי אברהמי) שחובט בבטנו ומגביר את הכאבים. הוא מקיא אוכל ודם ומבקש מהחובש שמואל לפנותו לחדר מיון אך מסורב בטענה ש"אין לו חום". העצורים צועקים על הסירחון בתא והשוטרים מחליטים להעביר את אהרון לתא בודד בו נמצא צפניה, עציר סכיזופרני שסובל מהתקפי זעם אבל קיבל זריקת הרגעה. צפניה מתעורר וחובט באהרון ולפנות בוקר מוצא אותו השוטר דוד ללא רוח חיים. חוקר משטרתי (דורון צברי) גובה עדות בלחץ מהעציר החרדי מאיר (עודד מנסטר) והחוקר הבכיר (יוסוף אבו ורדה) חוקר את דוד על המקרה ועומד לכתוב דו"ח שלדבריו הוא לא סוף פסוק בפרשה הזאת. "חובו של אהרון כהן", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "חובו של אהרון כהן", באתר AllMovie (באנגלית) "חובו של אהרון כהן", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) סצנת המעצר, באתר יוטיוב. סער בדישי שר "תשני ילדה קטנה", באתר יוטיוב אביבה קרול, ‏ARTE רכש מערוץ 3 את "חובו של אהרון כהן", באתר גלובס, 20 בדצמבר 2000
וסילי דוסקין

וסילי דוסקין (ברוסית: Василий Досекин; ‏1829–1900) היה צלם רוסי. מ-1860 ל-1890 בערך, הוא צילם דיוקנאות של אנשים מפורסמים, כולל המשפחה הקיסרית. הוא היה ממשפחת אצילים, ושימש כקצין במלחמת קרים, שם נפצע. ב-1856 נשלח לטיפול בחרקוב, והקים שם סטודיו ראשוני לצילום ב-1857, בו יצר פורטרטים של תושבים מקומיים ונופים עירוניים. הוא פתח את סטודיו הצילום המרכזי שלו ב-1864, בקורסק. עד 1875, הוא הצליח לפתוח סטודיו נוסף, במוסקבה, ברחוב טברסקאיה. בנו, ניקולאי, שהפך לצייר אימפרסיוניסטי ידוע, החל את הקריירה שלו בעבודה בסטודיו של אביו. תצלומי הנוף העירוני שלו הופיעו מאוחר יותר בספרים היסטוריים ומדריכים המתארים מקומות וערים, כמו תולדות העיר חרקוב במשך 250 שנה - מונוגרפיה בשני כרכים מאת דמיטרו בהאלי. בשני האולפנים שלו נערכו סדנאות צילום פופולריות, עם הציוד החדיש ביותר. הוא היה אחד הצלמים הראשונים באזור ועבר לתשלילים באיכות גבוהה. בתקופה זו השתתף בתערוכות רבות ובשנת 1865 הוענקה לו מדליה בברלין. בתערוכה הפוליטכנית במוסקבה (1872), הוענקה לו מדליית זהב עבור "פורטרטים באורך מלא". בנוסף לסטודיו שלו היה הוא היה גם הבעלים של בית חרושת ללבנים בפאתי חרקוב, אותו פתח ב-1873, יחד עם חבר ותיק מהצבא, סרן ארקדי יונין. הוא מת בשנת 1900, ונקבר בבית הקברות סנט ג'ון. לאחר מותו נקרא על שמו רחוב בחרקוב, אבל בעקבות המהפכה שונה שמו של הרחוב ל"רחוב לנין". מדיה וקבצים בנושא וסילי דוסקין בוויקישיתוף Detailed biography of Dosekin @ Заметки к истории харьковской фотографии (Notes on the history of Kharkov photography) Александр Николаевич Гусев, Харьков: его прошлое и настоящее в рисунках и описаниях (с приложением снимков, воспроизведенных с редких картин, акварелей, гравюр, фотографий с натуры, чертежей, планов города 1768 года и новейшего), Харьков : Типография Адольфа Дарре, 1902. (ברוסית) T. N. Shipova, Фотографы Москвы (1839-1930), 2006, Совпадение, pp.92—93
עמנואל דמיטרייב-ממונוב

עמנואל דמיטרייב-ממונוב (ברוסית: Эммануи́л Дми́триев-Мамо́нов;‏ 19 בינואר 1824 – 30 בדצמבר 1883) היה צייר ואמן פורטרטים רוסי. הוא גם עבד כמעצב ספרים וכקריקטוריסט והיה היסטוריון אמנות מוערך שתמך בתנועת הסלאבופיליה. אביו, אלכסנדר, היה קצין צבא וצייר צבאי, ובשנת 1820 היה ממייסדי החברה הקיסרית לעידוד האמנויות. בשנת 1840 הוא נכנס לפקולטה למשפטים באוניברסיטת מוסקבה, אבל עבר ללימודים באקדמיה הקיסרית לאמנויות. בהיותו שם, התוודע גם לחוג הסלאבופיליה ויצר רישומי דיוקן שלהם. בשנות ה-50 של המאה ה-19 הוא הפך לסטודנט מן המניין בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה, ועם סיום לימודיו התמקד כצייר פורטרטים מקצועי ועד מהרה הפך לפופולרי מאוד בקרב בני האצולה. בין אלה שצייר היו קונסטנטין אקסאקוב, פיוטר קירייבסקי, ניקולאי יאזיקוב, ניקולאי גוגול ואלכסי חומיאקוב, שהפך לחבר קרוב שלו. במהלך השנים הללו הוא גם פרסם את עבודותיו הראשונות על תולדות האמנות, כולל חיבור שהיה ביקורתי על המאסטרים ההולנדיים. בשנת 1858, האקדמיה העניקה לו רשמית את התואר "אמן דיוקן". באותה שנה, הוא היה אחד מארבעים ושמונה החותמים על מכתב מחאה נגד התבטאויות אנטישמיות של ולדימיר זוטוב ופבל שפילייבסקי. בשנת 1860 קיבל מלגה מהאקדמיה שאפשרה לו ללמוד לאירופה. הוא ביקר בפריז ובדרזדן, ולאחר מכן השתקע באיטליה, אך מעולם לא איבד קשר עם חבריו ברוסיה. אי ההסכמה הראשונה שלו עם חבריו הסלאבופילים הגיעה ב-1863, כאשר התנגד לביקורת שלהם על מרד ינואר וקרא לצאר לתת לפולין את חירותה. בתחילת שנות ה-70, הוא נטש לחלוטין את הפאן-סלאביזם. ברומא התחבר גם עם חוג אמנים רוסים שכלל את מיכאיל בוטקין ופיודור ברוניקוב והתוודע למיכאיל באקונין, שהכיר לו את המרקסיזם. ב-1874 חזר לרוסיה. הוא התיישב בסנט פטרסבורג ב-1879. הוא נפטר, בעקבות התדרדרות מצב בריאותו ב-1883. ניקולאי גוגול, 1852 אימאם שימאלי, 1860 צ'זוב, 1840 פבלוב, 1948 מדיה וקבצים בנושא עמנואל דמיטרייב-ממונוב בוויקישיתוף Работы художника Э. А. Дмитриева-Мамонова. (ברוסית)
פיודור ברוניקוב

פיודור ברוניקוב (ברוסית: Фёдор Бронников;‏ 17 בספטמבר 1827 – 14 בספטמבר 1902) היה צייר היסטוריה וז'אנר יליד רוסיה, שבילה את רוב חייו באיטליה. הוא הפגין כישרון מוקדם לציור וקיבל שיעורי אמנות ראשונים מאביו, שהיה צייר דקורטיבי. בגיל שש עשרה, כשאביו מת, הוא ארז את מזוודותיו ונסע לסנט פטרסבורג, בתקווה להיכנס לאקדמיה הקיסרית לאמנויות. לאחר שלא הצליח להתקבל, הוא הפך לחניך בסדנה של חרט עץ. כישרונו משך את תשומת ליבו של הפסל פיוטר קלודט, שארגן לו שיעורי ביקורת באקדמיה. בשנת 1850, הוא התקבל להיות סטודנט רגיל, ועבד עם אלכסיי מרקוב. הוא סיים את לימודיו ב-1853 וקיבל מלגה ללימודים באיטליה על ציור הסיום שלו, "אם האלוהים". בשנה שלאחר מכן, הוא התיישב ברומא והקים סטודיו משלו בוויה ויטוריה, ליד וילה בורגזה. הוא צייר מגוון רחב של ציורים, בהם נופים, סצנות כפריות, סצנות ז'אנר, יצירות היסטוריות ודיוקנאות של אזרחי העיר החשובים. מצבו הבריאותי היה ירוד, לכן הוא נשאר שם לאחר תום הקצבה שלו, כדי לנצל את האקלים החם. הוא ביקר בביתו ברוסיה מ-1863 עד 1865. בהיותו שם, האקדמיה העניקה לו פרופסור בציור היסטורי על תיאורו של הוראס קורא את הסאטירות שלו בפני גאיוס. הוא גם בא במגע עם קבוצת אמנים פורשים שלימים נודעו בשם הנודדים; מה שהעניק לו השראה לצייר סדרה של יצירות ז'אנר על חיי האיכרים. מאוחר יותר, הוא הפך לחבר בקבוצה ושלח באופן קבוע ציורים מאיטליה כדי להציג בתערוכות שלהם. הוא נבחר לאקדמאי וחבר כבוד באקדמיה. בתקופה זו יצר את אחת מיצירותיו הידועות ביותר: השדה המקולל (1878), כתב אישום נגד העבדות. הוא מת ליד רומא ונקבר בבית הקברות הפרוטסטנטי. אף על פי שחי באיטליה במשך רוב חייו, הוא השאיר למעלה מ-300 ציורים ורישומים ושווה ערך ל-400 רובל כדי להקים בית ספר לאמנות בשדרינסק. בית הספר לא הוקם עד לתקופה הסובייטית והעבודות שימשו בסיס למוזיאון. פיודור ברוניקוב היה אמן גדול בציור דיוקנאות. יצירותיו בז'אנר זה, מובחנים ברישום משובח, דמיון בולט לדמות. חשיבותן היא בהבעת הפאן הפסיכולוגי של הדיוקן וכושר השכנוע של השפה הציורית. בנופים, האמן העביר בנאמנות את המראה, והדגיש את מצב העולם שמסביב. אלה מסומנים על ידי הרמוניה צבעונית וטוהר הצבעים. האמן פיתח את אהבתו לטבע בשנות ילדותו בטרנס-אורל. במכתביו לקרובי משפחה בשדרינסק, דרום רוסיה, הוא נזכר לעיתים קרובות ביופיים של מקומות הולדתו. "אין כאן שדות חסרי גבולות כמו שיש לכם ברוסיה, אין יערות עבותים... וחבל. אני אוהב את המרחב העצום ואת השדות הרוסיים שלנו, כמו ים ללא גבולות", שיתף את בני ארצו ברגשותיו. רוב יצירותיו נמצאות ברוסיה, אך רבות מהן נרכשו גם על ידי אספנים מבריטניה, ארצות הברית, הונגריה, איטליה ודנמרק. מדיה וקבצים בנושא פיודור ברוניקוב בוויקישיתוף Бронников Федор Андреевич « Русская живопись « Музей « Воскресный день, vsdn.ru Brief Biography from the Brockhaus and Efron Encyclopedic Dictionary БРОННИКОВ Фёдор Андреевич, web.archive.org, ‏2019-04-02
סונדרה גוטורמסן

סונדרה גוטורמסן (בנורווגית: Sondre Guttormsen; נולד ב-1 ביוני 1999) הוא אתלט נורווגי אלוף אירופה באולם (איסטנבול 2023) בקפיצה במוט. גוטורמסן נולד בנורווגיה אחד משלושה ילדיהם של קריסטין ואטלי. את שנתו האחרונה בתיכון עשה בדייוויס שבקליפורניה שם אביו היה בשנת שבתון. באליפות אירופה עד גיל 18 ב-2018 זכה במדליית ארד בתוצאה של 5.05 מטר. באליפות אירופה באתלטיקה 2018 סיים שישי בשיא נורווגיה של 5.75 מטר. ב-2019 החל ללמוד ולהתאמן באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס וב-2021 עבר לאוניברסיטת פרינסטון. ב-2022 זכה באליפות המכללות באצטדיון ובאולם באותה עונה בתוצאה של 5.75 מטר. באליפות אירופה באתלטיקה 2022 סיים שישי בתוצאה של 5.75 מטר ובאליפות העולם באתלטיקה באולם 2022 סיים שמיני בתוצאה של 5.75 מטר. באליפות אירופה באתלטיקה באולם 2023 זכה במדליית זהב בתוצאה של 5.80 מטר. ב-10 במרץ 2023 זכה באליפות המכללות באולם שנערכה באלבקרקי וקבע שיא אישי של 6.00 מטר. קפיצה במוט: 5.86 מטר (2022), שיא נורווגיה קפיצה במוט: 6.00 מטר (2023), שיא נורווגיה מדיה וקבצים בנושא סונדרה גוטורמסן בוויקישיתוף סונדרה גוטורמסן, באתר olympedia.org סונדרה גוטורמסן, באתר התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית סונדרה גוטורמסן באתר אוניברסיטת פרינסטון Making Unique Journey from Norway to PU Track Team, Guttormsen Flies to NCAA Indoor Men’s Pole Vault Titl