laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
קרב צפין

קרב צִפין (ערבית: وقعة صفين) נערך בין צבאו של הח'ליף הרביעי עלי בן אבי טאלב לצבאו של גדול מתנגדיו, מועאויה אבן אבו סופיאן מושל סוריה. זו הייתה המלחמה הראשונה בתוך האסלאם בין שתי קבוצות יריבות. כוחות שני היריבים המרים נערכו זה מול זה בשטח סורי הנקרא צִפין בשנת 657. צבאו של עלי היה גדול מאוד אם כי לא מאומן ומלוכד דיו, לעומת צבאו של מועאויה שהיה חזק ומנוסה אך קטן בהרבה. למרות זאת נלחם צבאו של עלי בנחישות, מתוך ייאוש, בנכונות לסכן הכול מתוך ידיעה שאין לו מה להפסיד. במשך זמן רב של לחימה לא הושגה הכרעה, אם כי נראה היה שידו של עלי על העליונה. מועאויה אובד העצות פנה ליועצו עמר אבן אל-עאץ (عمر بن العاص), שנודע בכינויו "דאהִיַת אלערב" ("הערמומי שבערבים"). אבן אל-עאץ הציע למועאויה לפקוד על חייליו לשים על רומחיהם דפי קוראן כדי לסמל את אחדות בני האסלאם. חיילי צבאו של עלי סירבו להמשיך להילחם נגד ספרי הקוראן המורמים נגדם, ובעצם להילחם באלוהיהם. על מנת להכריע את הקרב, הסכימו שני המנהיגים לגשת לבוררות ולהסכמי שביתת נשק. כל אחד שלח את יועצו על מנת לנהל משא ומתן בנושא בחירת הח'ליף. עלי שלח את יועצו הבכיר, אבו מוסא אלאשערי (ابو موسى الاشعري), ואילו מועאויה שלח את "הערמומי שבערבים". השניים נכנסו להידבר באוהל, וכשהבינו שלא יגיעו להכרעה, הציע אבן אלעאץ שכל אחד מהם יצא החוצה ויתמוך באויבו, וכך יבין ההמון המוסלמי כי אפילו היועצים הבכירים ביותר מבולבלים, לאחר שהצליחו לשנות האחד את דעתו של השני. השניים יצאו מהאוהל; אלאשערי, יועצו של עלי, צעק ראשון וקרא בשמו של מועאויה, דבר שגרם להלם בקרב עלי וצבאו. מיד אחריו קרא גם אבן עאץ בשמו של מועאויה. בעקבות זאת ניצח מועאויה בקרב צפין, אך עלי לא הסכים לקבל עליו את הדין, ולוחמיו הסכימו איתו וקראו "לָא חֻכּם אִלָא לִלָה" (אין משפט אלא לאללה). הם טענו שעלי נכנע לבוררות בשר ודם ולא לבוררות האל, שהייתה נקבעת בהמשך הקרב. אנשים אלה פרשו ממחנהו של עלי ויסדו את הכת הדתית–אופוזיציונית הראשונה באסלאם, שכונתה ח'וארג'. הם פנו אל מזרח עיראק ובסיסם היה בנהרואן. הם השליטו אנרכיה בכל הארץ במהלך מסעי השוד והביזה שניהלו. בכך, למעשה, הפך הוויכוח הפוליטי בעניין הח'ליפות לוויכוח דתי. הח'וארג' מינו להם ח'ליף משלהם תוך השקפה שלפיה הח'ליף לא חייב להיות מצאצאי הנביא, אלא יכול להיות כל אדם, אפילו עבד, ובלבד שרמתו המוסרית והדתית תהא גבוהה. הם הכריזו כ"כופר" על כל מי שלא היה מוסלמי כרצונם ונלחמו במוסלמים-כופרים אלו מלחמת מצווה - ג'יהאד. בשנת 658 יצא עלי נגדם למלחמה וערך בהם טבח גדול, אולם לא השמיד אותם לחלוטין. בינתיים נמשך המאבק בן עלי למועאויה. מועאויה סכסך בין עלי לבין מושל מצרים, שהיה תחת חסותו של עלי, ובכך גרם להחלפת המושל במושל חלש יותר, שלמעשה הקל את השתלטותו של מועאויה על מצרים. משהכיר עלי בטעותו, שלח את מאלכ בן חארת' אלאשתר, מפקד הצבא המוכשר שלו, להחזיר את הסדר במצרים על כנו, אך בדרכו לשם הרעילו אותו שליחי מועאויה. בשנת 658 חדר מועאויה למצרים בעזרת עמר בן אלעאץ, ובכך חתם למעשה את גורלו של עלי כח'ליף. למעשה, הפך מועאויה לשליט העליון בחלק המערבי של עולם האסלאם דאז. בשנת 660 הוא קיבל את ה"ביעה" (שבועת אמונים) בירושלים והכריז על עצמו כח'ליף. עלי, שתכנן להילחם בו, נרצח בשנת 661 בכופה, בדרכו למסגד, בידי חַ'ארֵג'י בשם אבן מֻלגַ'ם. מדיה וקבצים בנושא קרב צפין בוויקישיתוף קרב צפין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
לנטיגו

לנטיגו (באנגלית: Lentigo) הוא שמם של כתמים המופיעים על גבי העור. כתמי הלנטיגו גדולים וכהים יותר מנמשים; קוטרם נע בין 3 ו-20 ס"מ. הכתמים מתרבים עם השנים ומופיעים בדרך כלל בגיל מבוגר, בעיקר אצל בהירי עור שנחשפו רבות לאור השמש. לנטיגו מכונה גם פיגמנטציה סנילית או לנטיגו סנילי. לעומת נמשים, שנוצרים כתוצאה מעליית כמות המלנין במלנוציטים, לנטיגו מאופיין בהגדלת מספרם של המלנוציטים. כיום ניתן לבצע הסרת לנטיגו על ידי שימוש בלייזר, תפקידו של הלייזר הוא הסרה של התאים עם הפיגמנטציה על ידי פירוק התאים בעזרת הלייזר. כמו כן ישנם כיום גם תכשירים שונים ומשחות אשר יכולות "להבהיר" את העור. מדיה וקבצים בנושא לנטיגו בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא רפואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו. הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
גר בארץ נוכרייה

גר בארץ נוכרייה (באנגלית: Stranger in a Strange Land) הוא ספר מדע בדיוני מאת רוברט היינלין שראה אור ב-1961. הספר זכה להצלחה רבה ואף זכה בפרס הוגו. "גר בארץ נוכרייה" נחשב לספרו החשוב והמשפיע ביותר של היינליין. הספר ביטא את הלכי הרוח של הדור הצעיר בשנות ה-60 והשפיע באופן עמוק על מהפכת ילדי הפרחים. הספר אף הכניס מילה חדשה לשפה האנגלית - "גרוק" (Grok), שמשמעותה "להבין עד כדי כך שמושא התצפית הופך לחלק מן הצופה". הספר מספר את סיפורו של ולנטין מיכאל סמית', אדם שגודל על ידי בני המאדים ומגיע לכדור הארץ כשטבועה בו תרבות זרה לחלוטין לתרבות האנושית, המתוארת בספר כגרסה מוקצנת של התרבות האמריקנית. סמית' (המכונה במרבית הספר מייק) הוא בנם של שני אסטרונאוטים גאונים, שנולד במהלך משימה כושלת למאדים. החללית ובה צוות המשימה התרסקה על המאדים וסמית' התינוק היה הניצול היחיד, הוא נותר שם וגודל על ידי בני המקום עד בגרותו. הספר נפתח עם משלחת נוספת למאדים, המשיבה אותו לכדור הארץ. על פי חוקי האנושות, האדם הראשון שמגיע למקום הופך להיות בעליו, מה שמקנה לסמתי׳ בעלות מלאה על מאדים. מסיבה זאת הוא נעצר ומוגבל על ידי שלטונות כדור הארץ, במסווה של רצון לעזור לו. בשלב זה מצבו גרוע - הוא טרם הסתגל לתנאי כדור הארץ, ועדיין לא מבין אנגלית כדי לתקשר עם הסביבה. האחות גיליאן בורדמן, העובדת בבית החולים שבו הממשל מסתיר אותו, מתיידדת עם סמית', בהתחלה מתוך סקרנות ובהמשך מתוך רצון לעזור לו. היא משוחחת איתו שיחות מקוטעות בסתר ובעזרתה הוא לומד אנגלית. לאחר שהיא שותה יחד איתו מים הוא רואה בה "אח מים" - מושג מאדימי המתאר קרבה רבה מאוד בין אנשים. בהמשך הוא יקיים את טקס שתיית המים עם כל ידידיו. בעידודו של בן קקסטון, ידידה העיתונאי, בורדמן מבריחה את סמית' אל מחוץ לבית החולים ובורחת יחד איתו משלטונות כדור הארץ. בורדמן וסמית' מגיעים יחדיו אל ביתו רחב הידיים של ג'ובאל הרשו, סופר מפורסם הנודע בהתנגדותו לשלטונות. בביתו של ג'ובאל סמית' מסתגל לתנאי כדור הארץ, לומד על התרבות האנושית ושומע על מושגים שלא היו מוכרים לו, כמו מושג האלוהים. הוא שומע דרשה טלוויזיונית של ה"פוסטריטים", זרם בנצרות המאמין בנביא פוסטר. מצבו הבריאותי של סמית' משתפר ומסתבר שיש לו יכולות לבצע מעשים על טבעיים, דוגמת טלקינזיס והעלמת חפצים. סמית' הכריזמטי אוסף מסביבו קבוצה של מאמינים ומייסד את "כנסיית כל העולמות" - דת (למרות שההתייחסות אליה כדת היא בעייתית) המושפעת מתרבות המאדים. הכנסייה היא ליברלית באופן קיצוני - חבריה גרים יחד במקום המכונה "קן" ושם הם חיים חיי הוללות מינית, נודיזם, ופתיחות יוצאת דופן אחד כלפי השני. בתוך כך הכנסייה צוברת לה איבה ציבורית רבה. ה"קן" נשרף וחברי הכנסייה מסתתרים במלון בבעלותו של סמית'. המון זועם מקיף את המלון ומאיים לחסל את סמית'. לקראת סוף הספר סמית' מנהל שיחה עם ג'ובאל ושוטח בפניו את משנתו. סמית' יוצא לדבר אל ההמון, אך אז הוא מחוסל בלינץ'. חבריו אוכלים את גופתו. בסוף הספר סמית' עולה לשמיים, מגיע לגן עדן ופוגש את המלאך פוסטר. שם הספר לקוח מספר שמות, פרק ב', פסוק כ"ב. משה נמלט ממצרים למדין ושם מתחתן עם צפורה, אשר יולדת בן. "וַיִּקְרָא אֶת-שְׁמוֹ גֵּרְשֹׁם: כִּי אָמַר--גֵּר הָיִיתִי, בְּאֶרֶץ נָכְרִיָּה". בתרגום המלך ג'יימס של התנ"ך לאנגלית, שהוא התרגום הנפוץ, מתורגם הפסוק: ”And she bare him a son, and he called his name Gershom: for he said, I have been a stranger in a strange land” אלעד לוי, סקירת "גר בארץ נוכרייה", באתר בלי פאניקה גר בארץ נוכרייה, באתר OCLC (באנגלית) גר בארץ נוכרייה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מזריטש

מֶז'יריטש (ביידיש: מעזשיריטש; באוקראינית: Великі Межирічі, וליקי מז'יריצ'י; בפולנית: Międzyrzecz korecki, מיינדזיז'ץ' קורצקי) היא עיירה באוקראינה, כ-19 ק"מ ממערב לקורץ וכ-40 ק"מ ממזרח לרובנו. בפי היהודים נהגה שמה בנוסף גם כ"מזריטש" ולכן כונתה גם בשם "מזריטש גדול" להבדילה מן העיירה הפולנית מיינדזיז'ץ פודלסקי, שגם שמה בפי היהודים היה מזריטש. יהודים החלו להתגורר במז'יריטש במאה ה-14. העיר נודעה בקרב היהודים בעיקר בזכות רבי דב בער, המכונה המגיד ממזריטש, שחי בה באמצע המאה ה-18, והיה מנהיגה של תנועת החסידות בדור השני. בעקבותיו הפכה העיירה למקום עלייה לרגל לחסידים. לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בעיירה כ-3,000 יהודים. בשנת 1939 כבש הצבא האדום את העיירה. מאות פליטים יהודים הגיעו לעיירה מאזורי פולין שנכבשו בידי הנאצים, ואלו שוכנו בבית הספר היהודי ובבתי הכנסת. ב-1941 נכבשה על ידי הוורמאכט. באוקטובר 1941 הושמדו כ-1,500 מיהודי העיירה, ובאוגוסט 1942 הושמדו מרבית היהודים הנותרים. כ-100 מיהודי העיירה הצליחו להימלט לרוסיה, וכ-50 נמלטו ליערות והצטרפו לפרטיזנים. מ. צאנין, מזריטש בתוך: תל עולם: מסע על פני מאה קהילות נחרבות, תל אביב: המנורה, 1962. עמ' 103–113 (תיאור של המקום מיד לאחר מלחמת העולם השנייה ומבט האוכלוסייה המקומית על חיסול היהודים והשימוש בשללם) מדיה וקבצים בנושא מזריטש בוויקישיתוף אתר הבית של ארגון יוצאי מז'יריטש (ווהלין) ספר יזכור לקהילת פנקס הקהילה מז'יריטש, בספריית העיר ניו יורק מז'יריץ' (גדול, דקוריץ) (Międzyrzecz Korecki), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "מזריטש", באתר השטעטל הווירטואלי הבית העתיק בעולם - נתגלה במזריטש (מאמר באנגלית) באתר מידע על אוקראינה. "מזריטש", באתר JewishGen (באנגלית) אלכסנדר קרוגלוב (רו'), מיינדזיז'ץ', אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1422), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) "מזריטש", באתר JewishGen (באנגלית). מאחורי שער הגיטו בוורשה, המשקיף, 13 במאי 1941 ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בלדד השוחי

האם התכוונתם ל... אחד משלושת רעי איוב בסיפור המקראי על אודותיו, בספר איוב. בלדד השוחי (מחבר) – שם העט של כותב המדורים "חוזר עם תשובה" בכלכליסט ו"שאל בני ונענע" באתר "נענע".
לואי מארי דה קאפארלי

לואי מארי מקסימיליאן דה קאפארלי די פלגה (Louis Caffarelli, בעברית נכתב גם כ"קפרלי" או "קפארלי"; 13 בפברואר 1756, שאטו די פְלַגה, מחוֹז אוט-גָארוֹן, צרפת – 27 באפריל 1799, עכו). דה קאפארלי היה מהנדס צבאי במסע נפוליאון בארץ ישראל ב-1799 והחייל הצרפתי בעל הדרגה הגבוהה ביותר שנהרג בעת המצור על עכו. קאפארלי נולד למשפחת אצולה ממוצא איטלקי, בדרום צרפת. התחנך בבית הספר המלכותי להנדסה במזייר והיה לקצין הנדסה. ומונה בשנת 1792 כקצין תותחנים בצבא של הריין. באותה השנה בעקבות סירובו להכיר בהדחתו של המלך לואי ה-16, נאסר למשך 14 חודשים. שב לצבא בשנת 1795 והיה למפקד גדוד ועסק בבניית ביצורים. ב-17 בדצמבר 1795 הוא נפגע מפגז במעבר נאהה, אושפז לתקופה ארוכה ואיבד את רגלו השמאלית. למרות זאת, הוא קודם לדרגת גנרל חטיבה, והצטרף לצבא הצרפתי שיצא למצרים, בפיקוד נפוליאון. במצרים השתתף בשיפור הגנת קהיר, ובשיפור התחבורה בין אלכסנדריה לנילוס. קאפארלי השתתף בקרבות בארץ ישראל, כולל כיבוש יפו. ב-1799 הוא תכנן את הסוללות והעמדות ששימשו את הצרפתים במצור על עכו. במהלך המצור הוא נפצע שוב מכדור של צלף טורקי, ונאלצו לקטוע את זרועו הימנית עד למרפק, אולם לאחר כשבועיים הוא נפטר מנמק. קאפארלי היה בין הדמויות הציוריות בצבאו של נפוליאון. בטרם הגיעו לעכו, איבד את רגלו באחד הקרבות של צבא צרפת באירופה. במסע נפוליאון למצרים ולארץ ישראל, כונה "רגל של עץ" או "האבא של הקביים". כאשר הצבא נקלע למצב רוח קודר, נהגו לומר: "הוא לא חושש - רגל אחת שלו באירופה". במפת ז'אקוטן משנת 1799 מופיע מקום קברו באזור עכו, באזור בו שוכנים בשנות האלפיים המכללה האקדמית גליל מערבי וכפר הנוער מנוף. המהנדס ב. דיכטר, אשר חקר את תולדות העיר עכו, אכן מצא בקצה שטחה של המכללה מספר קברים נטושים, שלא דמו לקברים מוסלמים. הקברים היו ללא זיהוי, כנראה במטרה למנוע חבלה בהם. במקום היה קבר בולט, והמסורת המוסלמית שהשתמרה במקום, זיהתה את המקום כ"קבר קאפארי". באישור רשות העתיקות ומשרד הבריאות, ובנוכחות נציגי צרפת הוסרה המצבה מהקבר, והתגלה בו שלד ללא רגל שמאל וללא זרוע ימין. ממשלת צרפת הציבה במקום אנדרטה המנציחה את קאפארלי. על האנדרטה שהוקמה על קברו נכתב: א"י .‎R.F‏ ‎ICI REPOSENT‏ ‎LE GENERAL LOUIS CAFFARELLI‏ ‎ET SES COMPAGNONS‏ ‎DE L'ARMEE DE NAPOLEON BONAPARTE‏ ‎MORTE AU SIEGE DE SAINT JEAN D'ACRE‏ 1799 ובחלק התחתון התרגום לערבית ולעברית: פ.נ. גנרל קפארלי ועמיתיו מצבאו של נפוליון בונפרט אשר נפלו במצור על עכו 1799 אחת לשנה, בתחילת נובמבר, מתקיים ברחבת הקברים טקס זיכרון צבאי, בנוכחות שגרירה של צרפת בארץ, הקונוסול שלה בחיפה ואישים נוספים. הבמאי המצרי יוסוף שאהין, המרבה לעסוק בסרטיו בהיסטוריה של מצרים, נתן לדמותו של קאפארלי מקום מרכזי בסרטו "להתראות, בונפרטה". בסרט, קאפארלי, בניגוד לנפוליאון, מתייחס בהבנה ובסובלנות למוסלמים המקומיים, ואינו מנסה "לתרבת" אותם. אלי שילר, "כיצד נתגלה קברו של הגנרל קאפארלי", בתוך: עכו ואתריה, עמ' 177, ירושלים: הוצאת אריאל, 1983 מדיה וקבצים בנושא לואי מארי דה קאפארלי בוויקישיתוף קבר קפארלי, באתר החברה לפיתוח עכו העתיקה אמנון גופר, איך הפך הגנרל קאפארלי ל'שייח קאבארי'(הקישור אינו פעיל), באתר "MySay"
דוד בן-שימול

האם התכוונתם ל... דוד בן-שימול (משמר הגבול) (יליד 1954) – מפקד הימ"מ בשנים 1995–1999 דוד בן-שימול (עיתונאי) (יליד 1961) – עיתונאי ספורט דוד בן-שימול (יליד 1965) – ישראלי שהורשע בטרור כחייל לאחר שגנב וירה רקטת לאו על אוטובוס במזרח ירושלים, ראו טרור יהודי בישראל#דוד בן-שימול
תעשיות חשמל כבדות בהראט

תעשיות חשמל כבדות בהראט (BHEL - Bharat Heavy Electricals Limited) היא חברה הודית לייצור טורבינות גז וקיטור. יו"ר החברה (מפברואר 2007) הוא א.ק. פורי. BHEL היא אחת מתשע החברות הגדולות בניהול ממשלתי בהודו, הקרויות "נאבראטרנ'ס" או "תשעת היהלומים". מפעליה נמצאים בבופאל (מאדהיה פרדש), היידראבאד (אנדרה פרדש), ג'האנסי (אוטר פרדש), טירוצ'יראפאלי וראניפט (טאמיל נאדו) ובנגלור (קרנטקה). החברה מהווה שחקן משמעותי בשוק האנרגיה העולמי בהקמת, תחזוקת ותכנון תחנות כוח בכל העולם. BHEL היא תאגיד הנדסי המציע מגוון רחב של מוצרים ושירותים לענפי ייצור החשמל, התחבורה, תעשייה, הנפט והגז, כמו גם תחום האנרגיה האטומית. למעלה מ-65% מהחשמל המופק בהודו מיוצר באמצעות ציוד של BHEL. מדיה וקבצים בנושא תעשיות חשמל כבדות בהראט בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של תעשיות חשמל כבדות בהראט
ל'אטאלנט

ל'אטאלנט (בצרפתית: L'atalante) הוא סרט צרפתי משנת 1934 שביים ז'אן ויגו, בכיכובם של ז'אן דסטה, דיטה פארלו, ומישל סימון. הסרט מתחקה אחר קורותיו של ז'אן, הקפטן של הדוברה ל'אטאלנט ואשתו החדשה, ג'וליט (דיטה פארלו). הם נישאים לאחר שבקושי הכירו זה את זה, בעיירה הפרובינציאלית של ג'וליט. הסצנה של צעדתם מהחתונה לסירתו של ז'אן מצולם בסגנון מקוטע והוא מבשרו של הגל החדש של הסרטים הצרפתיים. הם יוצאים לטיול לפריז, מסע המשמש הן להובלת מטען והן כירח הדבש שלהם. מתח ניצת בקרב הצוות, אשר אינם רגילים להימצאותה של אישה על הספינה. רוב הקונפליקט נובע מז'אן שמתעוררת בו קנאה זועמת, הוא מנפץ צלחות, ומרים עוגן כל אימת שמזדמן, לאחר שהוא מגלה את ג'וליט ועמיתו ז'ול (מישל סימון) משוחחים בתאו של ז'ול. כשהם מגיעים לפריז הולכים ז'אן וג'וליט למועדון מוזיקה. שם הם פוגשים ברוכל המפלרטט עם ג'וליט, דבר המוביל לריב עם ז'אן. ג'וליט שלא אוהבת את חיי הספינה ונמשכת לאורותיה של פריז, בורחת עם הרוכל. זאן שננטש מאחור זועם, מותיר אותה מאחור ואחר כך הוא שב לאחר שהחליט לחפש אותה. הסרט קיבל שבחים בשל סגנונו הריאליסטי-פואטי החוזה את הנולד, אולם הוא גם כלל קטעים סוריאליסטים מפתיעים, כמו התמונה הכפולה של מישל סימון בקטע ההיאבקות והסצנה שבה ז'אן קופץ לנהר. כפי שצוין הסרט חביב על יוצרים בני הגל החדש בקולנוע הצרפתי, שסרטיהם מכילים רמיזות רבות לעבודותיו של ז'אן ויגו. המפיצים המקוריים של הסרט צמצמו את משכו בניסיון לעשותו פופולרי יותר והוסיפו לשם הסרט את הכותר Le Chaland Qui Passe, שם שיר בן התקופה, שאף הוכנס לתוך הסרט. ל'אטאלנט נבחר לסרט העשירי בטיבו בכל הזמנים במשאל של Sight & Sound משנת 1962 ולמקום השישי ב-1992. הצילום שקצר את ההלל היה של בוריס קאופמן, מאוחר יותר הוא הפליג לצלם סרטים גדולים בהוליווד כמו חופי הכרך. אף על פי כן, הוא תיאר את עבודתו עם ויגו כ"גן עדן קולנועי". דני מוג'ה, אהבנו כל כך – 100 סרטי מופת, מפה - מיפוי והוצאה לאור, 2003, הערך "ל'אטאלנט", עמ' 26–28 מדיה וקבצים בנושא ל'אטאלנט בוויקישיתוף "ל'אטאלנט", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "ל'אטאלנט", באתר נטפליקס "ל'אטאלנט", באתר AllMovie (באנגלית) "ל'אטאלנט", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "ל'אטאלנט", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
ז'אן ויגו

ז'אן ויגו (בצרפתית: Jean Vigo;‏ 26 באפריל 1905 – 5 באוקטובר 1934) היה במאי קולנוע צרפתי שמת בדמי ימיו, שסייע ליסד את הריאליזם הפואטי בקולנוע בשנות השלושים ונהפך לאחר מותו למשפיע מאוד על הגל החדש בקולנוע הצרפתי בשנות ה-50 המאוחרות ובשנות השישים המוקדמות. ויגו נולד לאמילי קלרו ולאנרכיסט הצבאי הבולט יוג'ין בונוונטר דה ויגו (שאימץ את השם מיגל אלמרידה - האנגרמה של "y'a la merde" המתורגם כ"הנה חרא"). הרבה מילדותו הוא היה במנוסה עם הוריו. אביו נחנק למוות בכלא פרסנה בלילה של 13 באוגוסט 1917. כנראה שהיה זה מעשה השלטונות, היות שאלמרידה ביקש מוקדם יותר באותו היום להיפגש עם עורך דין, שאמור היה לראותו למחרת. ויגו הצעיר נשלח לפתע לפנימיה תחת שם בדוי, ז'אן סלה, על מנת להסוות את זהותו. ויגו נישא ונולדה לו בת ב-1931. הוא מת מסיבוכים של שחפת, בה לקה שמונה שנים מוקדם יותר. הוא נודע בשל שני סרטים חשובים ביותר שהשפיעו בצורה משמעותית על התפתחות הקולנוע בצרפת ובעולם בכלל: אפס בהתנהגות (1933) ול'אטאלנט (1934). הוא אף עשה שני סרטים נוספים "A propos de Nice"‏ (1929), סרט חתרני ביותר מתקופת הקולנוע האילם הבוחן את אי ההגינות בחברה בניס בשנות העשרים והסרט Taris, roi de l'eau ‏(1931), סרט אלגנטי על השחיין ז'אן טריס. סרטיו תוארו על ידי כמה ובוודאי על ידי רשויות פוליטיות בת זמנו כלא פטריוטיים והם צונזרו בצורה משמעותית על ידי הממשלה הצרפתית. הם האריכו ימים יותר מאלה שמתחו עליהם ביקורת, ול'אטאלנט נבחר בסקר של Sight & Sound's משנת 1962 כסרט העשירי בטיבו בכל הזמנים וכשישי בטיבו בשנת 1992. על שמו ניתן מדי שנה הפרס היוקרתי Prix Jean Vigo. מדיה וקבצים בנושא ז'אן ויגו בוויקישיתוף ז'אן ויגו, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ז'אן ויגו, באתר AllMovie (באנגלית) ז'אן ויגו, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) מתוך Senses of cinema: Great Directors Critical Database עמודו של ז'אן ויגו פסטיבל הסרטים הבינלאומי של פונטו דה ויסטה ז'אן ויגו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ז'אן ויגו, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ז'אן ויגו באתר www.recollectionbooks.com
שירים על מעללי גבורה

שירים על מעללי גבורה (בצרפתית: Chansons de geste) הן שירות אפיות שנתחברו בצרפתית עתיקה, ונועדו לדקלום בליווי כלי נגינה כגון וייל (Vielle) על ידי מנסטרלים נודדים. הם נתחברו ברוח האידיאלים של הכנסייה והאבירות הפיאודלית, ומאוחר יותר שימשו את הסיפורת הענפה של המחזור הקרולינגי. את השאנסונים דה גסטה, בצרפתית עתיקה שירי מעשי הגבורה, הם שירים אפיים המופיעים בפתחה של הספרות הצרפתית. התאריך המוקדם ביותר הידוע הן הדוגמאות של שירה מן המאות המאוחרות המאה ה-11 והמאה ה-12, מוקדם בכ 100 שנים לפני הופעתה של השירה הלירית של הטרובדורים. בלחן הצרפתית העתיקה חוברו השאנסונים שבוצעו כנראה על יד בדרני האצולה בעקבות אירועים שונים אשר חלקם היו אמיתיים, כגון אירועי העבר בהיסטורית צרפת של המאה ה-8 והמאה ה-9. סיפורים על קרל מרטל, קרל הגדול, ולואי החסיד, ועל מלחמתם במורים היו מתוארים בהאדרה של מעלליהם. שירה זו הייתה הבסיס לשירה הצרפתית, נושאים שונים נלקחו מהשירה הבריטית כגון אגדת המלך ארתור ואבירי השולחן העגול. בשנת 1215 יצר Bertrand de Bar-sur-Aube את חלוקתם הראשונית לכמה קבוצות: מעללי המלך (Geste du roi) - הפואמות עוסקות בעיקר סביב דמותו של קארל הגדול ומאבקיו למען הנצרות. הנודעות ביניהן "שירת רולאן", "היואון מבורדו" ו"העלייה לרגל של קארל הגדול". מעללי גארן ממונגלאן (Garin de Monglane) ובהן "שירת גיום" ו"הכתרתו של לואי". מעללי דון ממגנצה (Doon de Mayence). המחזור הלורייני ובו נכלל "מעללי גארן מלוריין". המחזור הצלבני. שירים על מעללי גבורה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) שאנסון דה גסטה, דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הוליווד (צפון אירלנד)

הוליווד (באנגלית Holywood, באירית ארד ויץ' נסקה Ard Mhic Neasca) היא עיר במחוז דאון בצפון אירלנד, לחוף לוך בלפסט. במפקד אוכלוסין שנערך ב-2001 נמנו בה 12,037 תושבים. מקור שם העיר הוליווד, "העץ הקדוש", הוא ביער עצי אלון הנמצאים סביב מנזר שנוסד בידי לזרן הקדוש בשנת 640 או קודם לכן. שמו של המנזר היה Sanctus Boscus - בלטינית: "העץ הקדוש" - ומכאן השם באנגלית "Holy Wood" - "הוליווד", אשר נעשה בו שימוש מאז המאה ה-14 (בתעודות מאותה עת נכתב השם בתעתיק "Haliwode"). שמו האירי של המקום הוא "Ard Mhic Nasca" שמשמעו "גובה בנו של נסקה". היישוב הראשון במקום בו נמצאת כיום העיר הוליווד היה מנזר שנוסד על יד לזרן הקדוש בשנת 640 או קודם לכן. עד המאה ה-19 הייתה הוליווד כפר דייגים קטן. במהלך המאה ה-19 הפך הכפר, כמו גם כפרים רבים אחרים בחופי אנגליה, לאתר נופש ותיירות. האתר היה פופולרי בקרב תושבי בלפסט הסמוכה, אשר באו לנפוש בכפר ולרחוץ בחופיו. סוחרי בלפסט האמידים בנו במקום בתי נופש רבים (בתי אחוזה). דוגמה לבתים אלה היא אחוזת קולטרה (Cultra Manor) אשר נבנתה בין השנים 1902–1904 המשמשת כיום את מוזיאון אלסטר לפולקלור ולתחבורה. בשנת 1848 נבנתה מסילת ברזל אשר קישרה את הכפר לבלפסט. בניית מסילת הברזל הביאה לתחילת התפתחות הכפר ולגידול באוכלוסיית הוליווד אשר מנתה בשנת 1900 כ-3,500 תושבים. כיום העיר הוליווד מהווה פרוור של בלפסט, ונודעת כאתר נופש פופולרי לתושבי האזור. בקרבת העיר ממוקם שדה התעופה בלפסט וכן מוזיאון אלסטר לפולקלור ולתחבורה, המתאר את החיים והמסורות של אנשי צפון אירלנד. במרכז העיר (במקום בו עמד מרכז הכפר עד ראשית המאה ה-20), ישנו עמוד מאי אשר הוצב במקום בראשית המאה ה-18, ככל הנראה על ידי ימאים הולנדיים. סביב העמוד נערך מדי שנה יריד ביום מאי. עמוד זה, המקובל באנגליה הוא יוצא דופן וייחודי באירלנד. שרידי המנזר שסביבו הוקם הכפר מצויים במרכזו. בין שרידי המנזר מצויים שרידים מהמאה ה-13 אולם מרבית השרידים ובהם מגדל המנזר מקורם בראשית המאה ה-19. בעיר נערך מדי שנה פסטיבל ג'אז ובלוז. בהוליווד מתגוררים 12,037 (על פי מפקד אוכלוסין מיום 29 באפריל 2001). 19.9% מהם מתחת לגיל 16 ו-20.6% מעל גיל 60. מרבית התושבים (68.6%) הם נוצרים פרוטסטנטים, והיתרה (23%) הם קתולים. מדיה וקבצים בנושא הוליווד בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הוליווד המוזיאון העממי ומוזיאון התחבורה של אלסטר שדה התעופה בלפסט דף מידע על העיר ראו Maypole, ויקיפדיה האנגלית [1]
הדוויג

האם התכוונתם ל... הדוויג (הארי פוטר) – אוח השלג של הארי פוטר בסדרת הספרים והסרטים הארי פוטר. הדוויג והשארית העצבנית (מחזמר) – מחזמר אוף ברודוויי (1998) הדוויג והשארית העצבנית (סרט) – סרט שהוא אופרת רוק (2001)
אלפא (פירושונים)

האם התכוונתם ל... אלפא – האות הראשונה באלפבית היווני קרינת אלפא – תוצר של התפרקות רדיואקטיבית, המורכב מגרעיני הליום בית אלפא – קיבוץ בעמק יזרעאל האי אלפא – איים בשם זה אלפא (אתולוגיה) – שליט יחידי אצל חיות (בדרך כלל בנקבה) (אנ') תוכנית אלפא – יוזמה להסדרת הסכסוך הישראלי-ערבי שהוגשה בשנת 1955 אלפא (יחידה) – יחידת עילית רוסית ללוחמה בטרור ערבול אלפא – מושג בגרפיקה ממוחשבת אלפא (נגמ"ש) – נגמ"ש המיועד להובלת תחמושת, המשמש בין היתר את חיל התותחנים הישראלי תחנת החלל הבין-לאומית – המכונה גם אלפא אלפא קנטאורי – מערכת הכוכבים הקרובה ביותר למערכת השמש אלפא (אתולוגיה) – כינוי בביולוגיה לפרט בעל המעמד החברתי הגבוה ביותר בקבוצה תוכנית אלפא (תוכנית אקדמית) – תוכנית מחקר מדעי אקדמית לתלמידי תיכון של מרכז מדעני העתיד יצרנית כלי רכב וכלי רכב אלפא רומיאו – חברה איטלקית לייצור מכוניות לנצ'יה אלפא – דגם המכונית הראשונה שיוצרה על ידי יצרנית הרכב האיטלקית לנצ'יה בשנת 1908 פרגה אלפא – היא מכונית סלון מתוצרת יצרנית המטוסים והרכב הצ'כית Praga (אנ') אשר יוצרה בין השנים 1913–1914 ולאחר מלחמת העולם הראשונה בין השנים 1919–1937
קרמר

קרמר (בכתב יידי: קרעמער; בכתב לטיני: Krämer,‏ Kramer,‏ Kremer,‏ Cramer,‏ Cremer) הוא שם משפחה שמקורו בגרמנית ומשמעותו היא סוחר. האם התכוונתם ל... אישים ששם משפחתם קרמר: אדולף קרמר – שחמטאי גרמני אדית קרמר – מטפלת באמנות אמריקאית ממוצא אוסטרי אליהו בן שלמה זלמן קרמר - הגאון מווילנה אפרים קרמר – איש עסקים ישראלי, הבעלים והיו"ר של חברת התיירות אשת טורס ארנסט קרמר – עיתונאי גרמני-יהודי בועז קרמר – נציג ומדליסט ישראלי במשחקים הפאראלימפיים בבייג'ינג ברונו קרמר (אנ') – שחקן צרפתי גבריאל קרמר – מתמטיקאי שווייצרי, על שמו קרויה נוסחת קרמר גדעון קרמר – כנר ומנצח לטבי דב קרמר – אתלט ישראלי האל קרמר – שחיין אמריקאי-יהודי, אלוף המכביה הראשונה (1932) הראלד קרמר – מתמטיקאי שוודי, על שמו קרויים מתאם קרמר וחסם קרמר-ראו יששכר שדמי (קרמר) – קצין בכיר בצה"ל, בנו של נחום שדמי (קרמר) כריסטוף קראמר – כדורגלן גרמני לאו קרמר – נגן עוגב, מנצח ומורה גרמני לגל דה קרמר – שחמטאי צרפתי במאה ה-18 מייקל קרמר – כלכלן יהודי אמריקאי, זוכה פרס נובל לכלכלה לשנת 2019 מיכיל קרמר – כדורגלן הולנדי נחום שדמי (קרמר) – מפקד ההגנה באירופה, מפקד בכיר בצה"ל, נשיא בית הדין הצבאי סוון קרמר – מתחרה בהחלקה מהירה על קרח הולנדי סטפן קרמר – פוליטיקאי יהודי גרמני, ראש שירות הביטחון הפנימי של מדינת תורינגיה סטפני קריימר (אנ') – שחקנית אמריקאית עדנה קרמר – סופרת ומשוררת ילדים ישראלית רנדל קרמר – חבר הפרלמנט של בריטניה שי קרמר – צלם ישראלי שלום קרמר – חוקר ספרות ומבקר ספרות ישראלי שלמה קרמר – יזם ישראלי שמואל נח קרמר – אשרולוג ומומחה בעל שם בהיסטוריה השומרית ובלשון השומרית תום קרמר – שחיין ישראלי אחר: קרמר נגד קרמר – סרט קולנוע זוכה אוסקר. פרודיה עליו במערכון של הגשש החיוור, קרקר נגד קרקר דררת קרמר – מין פולש של תוכי בארץ ישראל מתאם קרמר – מדד סטטיסטי קריימר
דבל

דֶבֶּל (בערבית: دبل) הוא כפר נוצרי מרוני בדרום לבנון, בנפת בינת ג'בייל שבמחוז א-נבטיה. זהו כפר חקלאי המשתרע על גבעות שגובהן נע בין 560 ל-650 מטר מעל פני הים, ובו מטעים רבים של זיתים, חרובים וטבק שמהווים את רוב תוצרת הכפר. במהלך מלחמת לבנון השנייה הכפר ננטש ותושביו ברחו. בכפר וסביבתו התנהלו חילופי אש כבדים בין כוחות צה"ל לחזבאללה. אחד האירועים הקשים הזכורים מהקרבות בדבל הוא פגיעת טיל נגד טנקים במבנה שבו שהו חיילי צה"ל. באירוע זה נהרגו תשעה חיילי גדוד החבלה של עוצבת האש וכמעט 30 נפצעו. כתוצאה מהלחימה נפגעו התשתיות בדבל והסביבה, ומבנים רבים ניזוקו. בן כספית ונועם אמיר, אלוף פיקוד העורף היוצא: "השאיפה - הרוג אחד על כל עשרת-אלפים רקטות", מעריב, 03.04.2015. אמיר בוחבוט ועפר שלח, מפקד אוגדת עזה: סבב הלחימה הבא, גם בת"א, באתר nrg‏, 27 בספטמבר 2009. חנן גרינברג, יום עקוב מדם בלבנון: 15 חיילים נהרגו, באתר ynet, 10 באוגוסט 2006. ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בלבנון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.