laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מגדל איינשטיין

מגדל איינשטיין (בגרמנית Einsteinturm) הוא מצפה כוכבים בפארק המדע על שם אלברט איינשטיין בפוטסדאם שבגרמניה. את המגדל תכנן האדריכל אריך מנדלסון עבור האסטרונום ארווין פינלי פרוינדליך, ומטרתו המקורית הייתה לספק תצפיות תומכות כדי לאשש את תורת היחסות של אלברט איינשטיין. הרעיון לבניין הועלה לראשונה ב-1917, הוא נבנה בשנים 1920–1921 אחרי מסע התרמה, והחל לפעול ב-1924. המצפה פועל גם כיום ומשמש לתצפיות על השמש, כחלק מהמכון האסטרופיזי של פוטסדאם. האור מן הטלסקופ מוקרן למעבדות שבתחתית המגדל. זהו אחד הפרויקטים החשובים הראשונים של מנדלסון, והוא יצר אותו כשריצ'רד ניוטרה הצעיר עדיין היה חלק מהצוות שלו. כיום זו אחת מעבודותיו המוכרות ביותר של מנדלסון. הקירות החיצוניים נועדו תחילה להיות בנויים בטון, אבל בשל קשיי הבנייה נבנה רוב הבניין מלבנים וצופה בסטוקו. ב-1999 עבר הבניין שיפוץ מלא לרגל יובל ה-75 שלו, ותוקנו בו בעיות של לחות והתפוררות. לעיתים קרובות מוזכר הבניין כאחת הדוגמאות הבולטות הבודדות לאדריכלות אקספרסיוניסטית. על פי השמועה, מנדלסון לקח את איינשטיין לסיור ארוך בבניין אחרי השלמתו, וחיכה לשמוע ממנו מחמאה כלשהי. המגדל, אף כי היה בנוי בהיגיון ומתאים לחלוטין למטרתו, בלט בשטח כמו "ספינת חלל כעורה". איינשטיין לא אמר דבר, אבל כמה שעות לאחר מכן, בזמן פגישה עם עמותת הבניין, הוא לחש פסק-דין בן מילה אחת: "אורגני". מנדלסון עצמו אמר שהוא תכנן את המבנה בעקבות דחף לא-מוסבר, וכי המגדל הגיח מתוך "המסתורין הסובב את היקום של איינשטיין". מדיה וקבצים בנושא מגדל איינשטיין בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מגדל איינשטיין אוטו פרידריך, "לפני המבול" וולף פון אקרט, "אריך מנדלסון"
אל-חראם

האם התכוונתם ל... מסגד אל-חראם – מסגד גדול במכה אל-חרם – כפר ערבי בשרון שחרב במלחמת העצמאות
דוב אטלסי

דוב אטלסי (שם מדעי: Ursus arctos crowtheri) הוא תת-מין נכחד במין דוב חום, המסווג לעיתים כמין בפני עצמו. דוב זה היה הנציג היחידי מסוג דוב בטבע ביבשת אפריקה, והוא שרד עד לעת החדשה. הדוב היה נפוץ בהרי האטלס מאזור מרוקו עד ללוב. גודלו היה קטן יחסית לגודל שאר הדובים. החיה כיום נחשבת לחיה שנכחדה. פרוותו של דוב זה הייתה כהה, כמעט שחורה, והוא היה ללא כתם לבן על החוטם. הפרווה באזורים הפנימיים הייתה בצבע אדמדם-כתום. עובי הפרווה היה כ-130-100 מילימטרים. החוטם והטפרים שלו היו קצרים מזה של הדוב השחור, אך הפרווה שלו הייתה עבה יותר. הוא ניזון ככל הנראה משורשים, אגוזים ובלוטים. דוב זה, כמו תת-מינים אחרים של דובים, נרדף ללא רחמים בכל אזורי מחייתו, עד שאחרון הדובים ניצוד בשנות ה-70 של המאה ה-19. בעבר השתמשו הרומאים בדובים אלו בשביל קרבות הגלדיאטורים שלהם. דוב זה ניצוד למטרות שעשוע ולשם הספורט, בעוד, בשל גודלו הקטן יחסית, לא היווה סכנה ממשית לאדם ולעדריו. הדיווח האחרון על דוב זה היה בהרי תטואן שבמרוקו בידי צייד בסביבות שנת 1870, למרות שקיימים עדיין דיווחים קלים מדי פעם. ישנן השערות על כך שנשארו מספר פרטים באזור המזרחי של הרי האטלס. מדיה וקבצים בנושא דוב אטלסי בוויקישיתוף דוב אטלסי, באתר ITIS (באנגלית) דוב אטלסי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) דוב אטלסי, באתר GBIF (באנגלית)
חגורת בטון

חגורת בטון היא רכיב הנדסי במבנה, הבנוי מבטון מזוין, אשר נועד לסייע ביציבות המבנה ובמניעת סדקים. תפקיד החגורה הוא לסייע למבנה כנגד מאמצים אופקיים. בדומה לקורה אשר מתוכננת לשאת עומסים אנכיים הפועלים בניצב אליה ולהתמודד עם מאמצי כפיפה, החגורה מיועדת להתנגד לכפיפה הבאה לידי ביטוי למאמצי מתיחה ולחיצה ומאמצי גזירה אופקיים. קיימים מספר סוגים של חגורות: חגורת מסד - המקשרת בין יסודות בבסיס המבנה. חגורה מעל פתחי הקומה שמתחתם, המיועדת לחזק את המקומות בהם לא קיים קיר המסייע ביציבות. חגורות בתוך קירות - בין עמודים ובין קורות הגג לקירות. חגורות בקירות גבוהים וארוכים או קירות דקים, בהם גם יוצקים לרוב חגורות אנכיות. חגורות התומכות בקיר שיגומים. ממדי החגורה הם לרוב קטנים יחסית ובבנייה קונבנציונלית עוביין הוא כ-10 ס"מ על 20 ס"מ. חגורת בטון לתמיכה
לואיס קרלוס פרסטס

לואיס קרלוס פרסטס (בפורטוגזית: Luís Carlos Prestes;‏ 3 בינואר 1898 – 7 במרץ 1990) היה מנהיג פוליטי ברזילאי. בשנות ה-20 של המאה ה-20 נמנה פרסטס על הטננטס - קבוצת קציני צבא זוטרים שמרדו בשלטון האוליגרכי וקראו לפיתוח ומודרניזציה של ברזיל. באמצע שנות ה-20 הוא הנהיג מצעד של חיילים ברחבי ברזיל, לגיוס תמיכתם של הכפריים. ניסיונותיו הכושלים של השלטון לסכל את המצעד, העניקו לו תהילה גדולה מעבר להשפעתו האמיתית בשל יכולתו של פרסטס, בדומה לצ'ה גווארה, לחמוק ולתעתע ברודפיו. פרסטס וחייליו נאלצו בסופו של דבר לברוח לבוליביה, שם הוא נענה לחיזוריהם העיקשים של הקומוניסטים ונסע למוסקבה. כשחזר לברזיל באמצע שנות ה-30 כבר היה חבר המפלגה הקומוניסטית. הוא עמד בראש ה-ANL, חזית מאוחדת שהפכה לתנועת המונים שנלחמה בשלטון הלאומני של ז'טוליו ורגאס ובפשיזם שהתעורר (ראו אינטגרליזם ברזילאי). ורגאס הוציא את ה-ANL אל מחוץ לחוק והוביל אותה בכך להתארגנות מזוינת. פרסטס ואשתו הגרמניה ממוצא יהודי, אולגה בנאריו, נתפסו. היא הוסגרה לנאצים ונרצחה במחנה הריכוז ראוונסבריק, והוא הושלך לכלא עד 1945, אז קיבל חנינה. פרסטס המשיך לחלוש על המפלגה הקומוניסטית בברזיל עד שנות ה-70. פרסטס הפך לאגדה, בין השאר, כיוון שגילם שילוב של שני דגמי המהפכנים: הגיבור המסתער והקדוש המעונה. ז'ורז' אמאדו כתב ב-1942 ביוגרפיה בשם O cavaleiro da esperança שתורגמה לעברית ב-1953 כלואיס קרלוס פרסטס אביר התקוה. מדיה וקבצים בנושא לואיס קרלוס פרסטס בוויקישיתוף לואיס קרלוס פרסטס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא ברזילאים ובנושא פוליטיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נעילה

האם התכוונתם ל... נעילה – טכניקת ביות בשימוש מערכות מכ"ם תפילת נעילה – אחת מתפילות יום הכיפורים נעילה קרליבך – אשתו של הרבי המרקד נעים זמירות ישראל רבי שלמה קרליבך
480-489 לפנה"ס

שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 489–480 לפנה"ס 489 לפנה"ס – אריסטידס נבחר לארכון של אתונה 486 לפנה"ס – הקונסול ספוריוס קאסיוס מנסה לבצע רפורמה אגררית ברומא 486 לפנה"ס – ההרניקים מצטרפים לברית הצבאית של רומא ושל הברית הלטינית 486 לפנה"ס – מגקלס בן היפוקרטס, אחיינו של קלייסתנס, הוגלה מאתונה 486 לפנה"ס – החלק הראשון של התעלה הגדולה נבנה בסין 486 לפנה"ס – לאחר מות דריווש הראשון החל מרד במצרים שהסתיים בפלישה של חשיארש הראשון והורדת מעמדה של מצרים באימפריה הפרסית. 484 לפנה"ס – חשיארש הראשון (קסרקסס), שליט האימפריה הפרסית, מכין את מתקפתו על יוון ואוסף צבא גדול באסיה הקטנה 484 לפנה"ס – הושלמה בניית מקדש קסטור ופולוקס בעיר רומא 484 לפנה"ס – הפרסים מחדשים שליטה במצרים לאחר המרד 484 לפנה"ס – קסאנתיפוס בן אריפרון, אביו של פריקלס, הוגלה מאתונה 480 לפנה"ס – קסרקסס מלך פרס פולש ליוון 480 לפנה"ס – קרב תרמופילאי בין הפרסים לבין היוונים 480 לפנה"ס – קרב ארטמיסיון בין הצי היווני לבין הצי הפרסי 480 לפנה"ס – קרב סלמיס בו ניצח הצי היווני את הצי הפרסי 485 לפנה"ס – הרודוטוס, היסטוריון יווני 480 לפנה"ס – אוריפידס, מחזאי יווני (נפטר ב-406 לפנה"ס) 480 לפנה"ס – פילולאוס, פילוסוף יווני (נפטר ב-385 לפנה"ס) 489 לפנה"ס – מילטיאדס הצעיר, גנרל יווני 486 לפנה"ס – דריווש הראשון, שליט ממלכת פרס 483 לפנה"ס – הבודהה, המנהיג הרוחני והמייסד ההיסטורי של הבודהיזם 480 לפנה"ס – לאונידס הראשון, מלך ספרטה, נהרג בקרב תרמופילאי 480 לפנה"ס – קסנופנס, פילוסוף יווני מדיה וקבצים בנושא 480-489 לפנה"ס בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא כרונולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
470-479 לפנה"ס

שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 479 – 470 לפנה"ס 479 לפנה"ס – קרב מיקאלה בין היוונים לפרסים 479 לפנה"ס – קרב פלטאיה קרב יבשתי בו מנצחים היוונים את הפרסים ומסיימים בכך את הפלישה הפרסית ליוון 478 לפנה"ס – הקמת מקדש קונפוציוס בסין 478 לפנה"ס – ראשית הטיראניה של היירון הראשון בסירקוסאי 477 לפנה"ס – הקמת הליגה האטית-דלית 474 לפנה"ס – קרב קומאי, קרב ימי בין האטרוסקים לעיר היוונית קומאי שבאיטליה 474 לפנה"ס – פינדארוס, המשורר היווני, עובר לתבאי 472 לפנה"ס – אייסכילוס כותב את המחזה "הפרסים" 471 לפנה"ס – תמיסטוקלס מגורש מאתונה 470 לפנה"ס – אספאסיה (נפטרה ב-400 לפנה"ס) 479 לפנה"ס – קונפוציוס, פילוסוף סיני 479 לפנה"ס – מרדוניוס, מצביא פרסי וגיסו של דריווש, נהרג בקרב פלטאיה 475 לפנה"ס – פיתגורס, מתמטיקאי ופילוסוף יווני. נולד בין 580 ל-572 לפנה"ס 475 לפנה"ס – הרקליטוס, פילוסוף יווני. נולד ב-535 לפנה"ס מדיה וקבצים בנושא 470-479 לפנה"ס בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא כרונולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מפלגת העם הקובנית: האורתודוקסים

מפלגת העם הקובנית – האורתודוקסים (בספרדית: Partido del Pueblo Cubano – Ortodoxo) הוקמה על ידי צעירים שפרשו מ"המפלגה הקובנית המהפכנית האותנטית", בשל האכזבה מהשחיתות של מפלגת האם שהתפרצה עם עלייתה לשלטון ב-1944. בראש מעייניה: מצע לאומני אנטי-אימפריאליסטי, אג'נדה חברתית לא ברורה ומלחמה בשחיתות. בראש התנועה עמד שדרן הרדיו אדי צ'יבס, שניהל מסע תקשורתי נגד השחיתות בשלטון וצבר אהדה נרחבת. ב-1951, כשהוא עצמו הואשם בשחיתות, הוא החליט להתאבד בשידור חי, על מנת להוכיח שהוא חף מכל אינטרס למעט טובתה של קובה. באותה עת היה פידל קסטרו מנהיג תנועת הסטודנטים של המפלגה. הסקרים שחזו את ניצחונה של המפלגה האורתודוקסית בבחירות של 1952, הם שדרבנו את בטיסטה לבצע הפיכה צבאית במרץ של אותה שנה. ערך זה הוא קצרמר בנושא קובה ובנושא מפלגות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קאמילו טורס

קאמילו טורס (3 בפברואר 1929 - 15 בפברואר 1966) היה כומר קתולי קולומביאני מאבות "תאולוגיית השחרור". טורס למד בבלגיה, וכשחזר לקולומביה לקראת סוף שנות ה-50, ראה את עצמו ואת הנצרות כמחויבים יותר ויותר לעמוד לצד העניים והשכבות החלשות, ולהילחם על זכויותיהם במאבק מזוין. זו הייתה הפרשנות המקומית שלו ושל אנשי דת נוספים באמריקה הלטינית לקריאה של האפיפיור יוחנן ה-23 לאנשי הכנסייה לבדוק בכל עת במה הם רלוונטיים לזמנם וסביבתם. הוא עזב את משרתו באוניברסיטת קולומביה והצטרף למחתרת הגרילה ELN, לה סיפק תמיכה רוחנית ומוסרית קתולית-מרקסיסטית. טורס מת בשנת 1966, בקרב הראשון בו השתתף, והוכרז כמרטיר. אורו התעמעם ברחבי היבשת רק עם הוצאתו להורג של צ'ה גווארה. אמירתו המפורסמת ביותר הייתה: "אם ישו היה חי היום, הוא היה לוחם גרילה". גוסטבו גוטיירס איתן גינזברג, קמילו טורס: מהפכן בגלימה, האוניברסיטה הפתוחה, 2021. מדיה וקבצים בנושא קאמילו טורס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קאמילו טורס (בספרדית)
גוסטבו גוטיירס

גוסטבו גוטיירס (ספרדית: Gustavo Gutiérrez; נולד ב-8 ביוני 1928) הוא כומר פרואני אינטלקטואל והאיש שביחד עם לאונרדו בוף פיתח רעיונות וטבע את המונח "התאולוגיה של השחרור", המתייחס לחובתה של הכנסייה לעמוד לצד העניים במאבקם לשחרור, לתת להם אמפתיה, אך גם לחיות עימם בעוני מבחירה ולהילחם יחד כקהילה על זכויותיהם. הסולידריות היא ערך חשוב ומשמעותי. זו הייתה הפרשנות המקומית שלו ושל אנשי דת נוספים באמריקה הלטינית לקריאה של האפיפיור יוחנן ה-23 לאנשי הכנסייה לבדוק בכל עת במה הם רלוונטיים לזמנם וסביבתם. עוד נטען במסגרת התאולוגיה של השחרור שהכנסייה באמריקה הלטינית לוקה באירופוצנטריות ומפסידה מאמינים, שכן לא טרחה להתאים את עצמה למציאות המקומית. גוטיירס נולד בלימה. הוא חונך באירופה, בדומה לקאמילו טורס הקולומביאני, אך בשונה ממנו לא תמך מעולם במאבק מזוין להשגת המטרות הללו. שניהם הסכימו שהאלימות של העניים ניתנת להבנה, שכן היא מענה לאלימות המובנית בסדר החברתי הקיים. מדיה וקבצים בנושא גוסטבו גוטיירס בוויקישיתוף גוסטבו גוטיירס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
לאונרדו בוף

לאונרדו בוף (Genézio Darci Boff; נולד ב-14 בדצמבר 1938) הוא תאולוג, פילוסוף, הוגה דעות, לוחם לזכויות אדם ונזיר פרנציסקני ברזילאי. בוף סיים את לימודי הדוקטורט שלו באוניברסיטת מינכן בשנות ה-70. בוף השתתף בגיבוש הרעיונות הראשוניים של "התאולוגיה של השחרור", המתייחסת לחובתה של הכנסייה לעמוד לצד העניים במאבקם לשחרור, להיות אמפתית כלפיהם, אך גם לחיות עימם בעוני מבחירה ולהילחם יחד כקהילה על זכויותיהם. בשנות ה-80 פרסומיו כנגד העושר והעוצמה שצברה הכנסייה יצרו סכסוך בינו לבין מרכז הכנסייה ברומא, והוא נידון על ידי הכנסייה לשתיקה כפויה (העונש החמור ביותר האפשרי למעט סילוק מן הכנסייה) והושעה מכל תפקידיו. בעקבות לחץ ציבורי העונש הוסר אחרי שנה. עם זאת, בוף המשיך להתבטא כנגד הכנסייה, ובשנות ה-90, לאחר איומים בענישה נוספת, הוא עזב את הכנסייה. בשנת 2001, על פעילתו למען העניים הוא זכה בפרס הקיום הנכון. כיום הוא חי בברזיל ומשמש פרופסור לתאולוגיה ואתיקה באוניברסיטת ריו דה ז'ניירו ועודו פעיל בתחום זכויות האדם. מדיה וקבצים בנושא לאונרדו בוף בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של לאונרדו בוף לאונרדו בוף, ברשת החברתית אקס (טוויטר)
שרשיר תחמושת

שרשיר תחמושת הוא שורת תרמילים המחוברים זה לזה באמצעות חוליות מתכת או בד. את השרשיר מחברים לכלי ירייה, בעיקר למקלעים ולתת-מקלעים. בכלי נשק מסוימים מחובר השרשיר דרך קבע לנשק עצמו. בכלי נשק אלה, מכונת הירייה מושכת את השרשיר דרך הנשק ומוציאה את השרשיר חסר הכדורים מצידה השני. בכלי נשק אחרים נעשה שימוש ב"שרשיר מתפרק", בהם לאחר פליטת הכדור, השרשיר מתפרק ומועף מכלי הנשק יחד עם התרמיל הריק. כלי נשק מסוג זה קלים יותר, ולכן נוחים יותר לתנועה תוך כדי ירייה. היתרון בשרשירים המחוברים דרך קבע הוא האפשרות למלא מחדש את השרשיר. שרשירים אלה מחוברים זה לזה בדרך כלל באמצעות חוליות עשויות בד, ואילו השרשירים המתפרקים מורכבים מחוליות עשויות מתכת. השרשירים מתאימים לירי רציף וארוך של תחמושת. במהלך המאה ה-20 פותחו מקלעים עם קצב אש גבוה יותר, ונמצא כי המחסנית המסורתית הפכה ליעילה פחות משני טעמים: מחסנית בגודל סביר (עם פחות מ-70 כדורים) מצריכה את החלפתה בתכיפות גבוהה מדי במהלך ירי ממושך, והקפיץ המזין את הכדורים במחסנית אינו יכול לפעול בצורה מהירה ועלול להיתקע. השרשירים מאוחסנים לרוב בקופסאות או בתופים הניתנים לחיבור מתחת או ליד כלי הנשק. באופן זה יכולים כוחות חיל רגלים ניידים להצטייד במקלע בינוני וקל עם כמות גדולה של תחמושת בקלות יחסית. בשרשיר של הנשק מאג מסודרים הכדורים כך שכל כדור עשירי הוא כדור נותב, מה שעוזר לאמוד את כמות התחמושת הנותרת. מחסנית מדיה וקבצים בנושא שרשיר תחמושת בוויקישיתוף
כלבו שוקן

כלבו שוקן (בגרמנית Kaufhaus Schocken) הייתה רשת חנויות כלבו שהקים והפעיל שלמה זלמן שוקן בגרמניה טרם עליית הנאצים לשלטון. ב-1901 הרחיב שוקן את "בית-מסחר האחים אורי" (Warenhaus Ury Gebrüder) בלייפציג, שהייתה שייכת למשפחה שאחיו שמעון התחתן בה, בכך שפתח חנות נוספת בצוויקאו. ב-1907 נרשם העסק בשם "י. שוקן ובניו" והתרחב כך שב-1930 כבר היו 20 סניפים והרשת הייתה רשת החנויות הרביעית בגודלה בגרמניה. אחרי מות אחיו ב-1929 היה שלמה זלמן שוקן הבעלים היחיד של הרשת. החנויות המפורסמות ביותר של הרשת היו אלו שנבנו בנירנברג (1925-26), שטוטגרט (1926-28) וקמניץ (1927-30), כולן עבודות של האדריכל היהודי אריך מנדלסון. כל השלוש הן אבני-דרך בתולדות האדריכלות המודרנית. לאחר עליית הנאצים לשלטון אולץ שוקן למכור את הרשת במחיר זעום לחברת "מֶרְקוּר" (Merkur) במסגרת האריזציה של בתי העסק הגרמנים. אחרי המלחמה הוחזר לשוקן חלקו ברשת (51%) והוא מכר אותו לחברת מרקור, שעברה גלגולים שונים וכיום היא חלק מרשת בתי הכלבו קאופהוף. החנות המפורסמת ביותר הייתה בשטוטגרט. היא נבנתה מבטון ולבנים והייתה דוגמה טובה לשילובה של אדריכלות מודרנית בהקשר עירוני. שם היא עמדה מול מגדל העיתון "טאגבלאט", גם הוא מבנה בסגנון הבינלאומי, כך שנוצר שם מתחם מרשים של אדריכלות מודרנית (בקרבת מקום עומד גם בית הולדתו של הפילוסוף הגל). במלחמה כמעט ולא ניזוק המבנה, אבל ב־1960 החליטה עיריית שטוטגרט להרוס אותו על אף מחאות ברחבי העולם, וכיום עומד במקומו סניף "קאופהוף". החנות בקמניץ עומדת עדיין על תילה. ב-2014 הוקם במבנה מוזיאון המציג תערוכות מההיסטוריה הגרמנית ותערוכה קבועה על חייו ופועלו של שוקן. מדיה וקבצים בנושא כלבו שוקן בוויקישיתוף נעם דביר, בית הכלבו "שוקן" בגרמניה ישופץ ויהפוך למוזיאון לארכיאולוגיה, באתר הארץ, 26 בדצמבר 2011 עופר אדרת, גרמניה תשלם למשפחת שוקן 50 מיליון אירו פיצויים בגין נכסים ששדדו הנאצים, באתר הארץ, 12 ביוני 2014
ניתוב קרניים

ניתוב קרניים או התוויית קרניים (באנגלית: Ray Tracing) הוא אלגוריתם בגרפיקה ממוחשבת ובפיזיקה. בגרפיקה ממוחשבת הוא משמש לחישוב תאורה לתמונת תלת-ממד שנוצרה באמצעות מחשב. בפיזיקה ניתוב קרניים משמש לסימולציה של תופעות גלים כגון אור, קרינה אלקטרומגנטית, אקוסטיקה ועוד. באופטיקה, משתמשים בניתוב קרניים לתכנון של עדשות. באלגוריתם זה עוקבים אחרי קרני האור היוצאות ממקורות האור דרך ההשתקפויות שלהם על האובייקטים בסצנה ועד הגעתם אל המצלמה הווירטואלית. בפועל הניתוב נעשה באופן הפוך: מאחר שאין עניין בחישוב התאורה לכל נקודת תצפית אפשרית אלא מתעניינים רק בתמונה שתראה במצלמה, עוקבים אחרי הקרניים כאילו הן יוצאות מהמצלמה, דרך העצמים בסצנה, ועד למקורות האור. בכך הופך האלגוריתם ל"תלוי מבט", כלומר תוצאת החישוב תלויה בנקודת המבט, שהיא הנקודה בה ממוקמת המצלמה הווירטואלית. דוגמה לאלגוריתם אחר למידול תאורה כוללת לסצנה שאינו תלוי מבט הוא Radiosity. כל עדשה מורכבת מתוכננת כיום באמצעות ניתוב קרניים. בשיטה זו ממדלים מספר קרניים היוצאות מהאובייקט ופוגעות במיפתח העדשה. כל קרן מנותבת דרך המערכת האופטית, אם בשבירה לפי חוק סנל דרך עדשות, או בהחזרה ממראות, עד שהקרן מגיעה לגלאי (שהוא דיגיטלי בימינו). המטרה היא שכל נקודה בעצם תיצור נקודה חדה ככל האפשר על הגלאי. התוכנה מבצעת אופטימיזציה על תכונות החומרים וצורת המשטחים עד שמגיעה לנקודה מיטבית. מדיה וקבצים בנושא ניתוב קרניים בוויקישיתוף Interactive Ray Tracing: The replacement of rasterization? Péter Dornbach, Implementation of bidirectional ray tracing algorithm ע"פ מונחי הוועדה לטכנולוגיות המידע של האקדמיה ללשון העברית. ראו באיתן אפדיה ערך זה הוא קצרמר בנושא מחשבים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
משה ולין

משה ולין (נכתב גם ואלין) (7 במאי 1906 - 25 באוגוסט 1979) היה אמרגן, מפיק ואיש תיאטרון ישראלי. מראשוני האמרגנים העבריים בארץ. משה ולין נולד בי"ב באייר תרס"ו לרב צבי הירש וואלון ולשרה לבית וילקומירסקי בעיירה שווינציאן שליד וילנה, ליטא, אז חלק מן האימפריה הרוסית. היה מנעוריו חבר בתנועת הנוער החלוץ. עלה לישראל בשנת 1926, כחלוץ צעיר, והצטרף לפלוגת הכובש, שהקימה לימים את קיבוץ רמת הכובש. בהמשך עזב ולין את הקיבוץ ולמד בסטודיו לדרמה של מנחם גנסין. הוא הצטרף לתקופה קצרה כשחקן תיאטרון ללהקת התיאטרון הסאטירי "הקומקום". בשנת 1929 שינה כיוון בחייו והפך לאמרגן (מקצוע שכונה אז בשם "אימפרסריו"). הוא החל את עבודתו כמלווה להקות עבריות במסעותיהן לחוץ לארץ, ליווה וארגן מסעות ומופעים גם לאמנים בודדים. בשנת 1943 הקים משה ולין את תיאטרון "לי-לה-לו", תיאטרון קברט סאטירי, שהתקיים כעשור שנים בארץ. בין השחקנים-זמרים שגילה בתקופה זו הייתה גם שושנה דמארי. ולין שימש גם כמנהל התיאטרון. משה ולין כתב על חייו כאמרגן בספר זיכרונותיו "מיומנו של אימפרסריו". משה ולין נפטר בתל אביב בב' באלול תשל"ט ונטמן בבית העלמין הדרום. הוא היה נשוי שלוש פעמים. אשתו הראשונה הייתה שושנה לבית אוקראינץ. אשתו השנייה הייתה הזמרת שרה-אסנת הלוי. בשלישית נישא לזמרת חנה אהרוני. לוולין היו שני בנים - יאיר שנפטר בשנות העשרים לחייו ודני ואלין, במאי טלוויזיה במקצועו. עיריית תל אביב קראה רחוב על שמו בשכונת ניר אביב בדרום העיר. י. א. שפי (עורך), מיומנו של האימפרסריו משה ולין; תל אביב: במת-האמנים, תש"א. מהדורה חדשה: ימים של חול וכוכבים: אימפרסריו עברי בארצנו הקטנטונת; ערך והביא לדפוס: אריה חשביה, תל אביב: י' גולן, 1998. משה ולין, בתוך: שמעון לב-ארי, "מדריך 100 שנה לתיאטרון העברי", באתר החוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב משה ולין, בתוך: שמעון לב-ארי, "מדריך 100 שנה לתיאטרון העברי", באתר החוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב דוד תדהר (עורך), "משה שמעון ואלין", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ג (1949), עמ' 1250 מירית שם-אור, דולה הפנינים המזרחיות, דבר, 18 ביוני 1969 א. כנרתי, משה ואלין: מגלה הכוכבים, דבר, 20 ביולי 1972 אריה כנרתי, משה ולין, דבר, 29 באוגוסט 1979 (עם מותו) ריאיון עם דני ואלין, בנו של משה, על אביו
פורום הספר הבינלאומי בירושלים

פורום הספר הבינלאומי בירושלים (בעבר נקרא יריד הספרים הבינלאומי בירושלים) הוא יריד ספרים המתקיים בירושלים אחת לשנתיים, החל משנת 1963. היריד כולל אירועי תרבות, סימפוזיונים, ימי עיון וטקסים. יריד הספרים הבינלאומי בירושלים הוא מהירידים הגדולים בעולם בתחום המו"לות. בשנת 2007, השתתפו ביריד למעלה מ-1,200 מוציאים לאור מארבעים מדינות שונות. היריד מתקיים במרכז הקונגרסים הבינלאומי בבנייני האומה בירושלים בהפקת עיריית ירושלים וחברת אריאל. היריד מפגיש בין המו"לים הגדולים בעולם והמו"לים בישראל. עיריית ירושלים, משרדי ממשלה, ונותני חסות, השקיעו ביריד ה-23 יותר מ-1.5 מיליון דולר, עלייה של 50% לעומת תקציב היריד הקודם. מספר הספרים המוצגים ביריד עומד על 100,000 בשפות שונות ומספר המבקרים הצפוי ביריד עומד על 100,000. במסגרת האירוע מוענק פרס ירושלים לספרות לסופר שיצירותיו משקפות או מעודדות את הרעיון של חופש הפרט בחברה. ביריד מתארחים אנשי ספרות רבים. הסופרים משתתפים באירועים הפתוחים לקהל ונפגשים עם הקוראים בקפה הספרותי המתקיים מדי יום ביריד. הכניסה ליריד ללא תשלום. מאז שנת 1985 מתקיימת ביריד תוכנית המפגישה עורכים צעירים להחלפת רעיונות, דעות ופיתוח קשרים מקצועיים ותוכנית דומה לסוכנים ספרותיים. ביריד מתקיים גם כנס לעידוד הקריאה, יום עיון ותערוכה בנושא היי טק בשירות המו"לות העוסק בהמצאות טכנולוגיות חדשות הקשורות בספרים. מדיה וקבצים בנושא פורום הספר הבינלאומי בירושלים בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פורום הספר הבינלאומי בירושלים (באנגלית) יריד הספרים הבינלאומי בירושלים (אורכב 22.01.2008 בארכיון Wayback Machine) מיליון וחצי דולר הושקעו ביריד הספרים הבינלאומי שיתקיים החודש בעיר, ירושלים ברשת עוד יריד ספרים בעיר, לוקאל שירי לב ארי, יריד הספרים הבינלאומי בירושלים - בפברואר, באתר הארץ, 31 בדצמבר 2006 הכנס הבינלאומי שווה קריאה במסגרת יריד הספרים ישראל 50 בעמוד על שנת 1963 ערך זה הוא קצרמר בנושא ירושלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הורדוס (מלך כלקיס)

הורדוס (15 לפנה"ס – 48 לספירה), מלך כלקיס מבית הורדוס. הורדוס נולד בממלכת יהודה. מצד אביו אריסטובולוס היה נכדו של הורדוס ומרים החשמונאית, ואמו ברניקי הייתה בתם של שלומית אחות הורדוס וקוסטובר מושל אדום. הורדוס היה אחיהם של אגריפס הראשון, אריסטובולוס הצעיר, הרודיאס ומרים. הורדוס היה גדול מאגריפס בשנים, נראה שגם הרודיאס נולדה לפני אגריפס, וסביר שאריסטובולוס היה צעיר מהם. בשנת 7 לפנה"ס התייתם הורדוס מאביו, שהוצא להורג על ידי סבו הורדוס יחד עם אחיו אלכסנדר באשמת קשירת קשר כנגד המלך. לזמן מה חייתה משפחתו תחת הגנתו של הורדוס, אולם בשנת 5 לפנה"ס החליטה אמו ברניקי לקחת את משפחתה ולעבור להתגורר ברומא. הורדוס התחנך בחצר הקיסרית, כפי שהיה נהוג אצל בני מלוכה ממדינות החסות של רומא. ייתכן שיש בכך סימן שאוגוסטוס החשיב את הורדוס ואחיו כיורשים פוטנציאליים לממלכת סבם. הורדוס הומלך על ידי הקיסר קלאודיוס על כלקיס, עם עלייתו לשלטון בשנת 41 לספה"נ. כמו כן, הוא קיבל דרגת פראיטור לשם כבוד (ornamenta praetoria). בעקבות בקשה שהוא ואחיו אגריפס העלו לפני הקיסר, הוציא קלאודיוס צו בו הוא מאשר את זכויותיהם של היהודים החיים בגולה. עם מות אחיו, אגריפס הראשון, בשנת 44 וסיפוחה מחדש של ממלכת יהודה לאימפריה הרומית כפרובינקיה, קיבל הורדוס את האחריות לניהול בית המקדש ומינוי הכהנים הגדולים. אשתו הראשונה של הורדוס הייתה מרים (פו'), בת דודתו אולימפיאס, בת הורדוס המלך ומלתקי השומרונית ויוסף בן יוסף אחי הורדוס המלך. מרים ילדה לו בן בשם אריסטובולוס. לאחר שנפטרה, נשא לאישה את אחייניתו ברניקי, שממנה נולדו לו שני בנים, ברניקינוס והורקנוס. עם מותו של הורדוס בשנת 48, ירש אותו כמלך כלקיס אחיינו אגריפס השני, שהוחלף בשנת 53 על ידי אריסטובולוס, בנו הבכור של הורדוס. מדיה וקבצים בנושא הורדוס בוויקישיתוף יוסף בן מתתיהו, מלחמת היהודים, ספר א, פרק 28, פסקה א, סעיף 552. דניאל שוורץ, אגריפס הראשון, עמ' 47–48. דיו קסיוס, היסטוריה רומאית, ספר 60, פרק 8, סעיפים 3-2: לאחיו אגריפס, קלאודיוס העניק את דרגת קונסול. קלאודיוס "התיר להם להיכנס אל הסנאט ולבטא את תודתם אליו ביוונית". יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 18, פרק ה, פסקה ד, סעיף 134.
מרכז רת"ם

מרכז רת"ם (רשת תצפיות ומידע) הוא מרכז לאיסוף מידע על תפוצתם של צמחי ארץ ישראל. דגש מיוחד מושם על תיאור תפוצתם של צמחים נדירים וצמחים אנדמיים לאזורנו ועצים עתיקים בארץ ישראל. המרכז הוקם על ידי אבישי שמידע בשנת 1979, והוא מהווה פרי שיתוף פעולה בין האוניברסיטה העברית ובין החברה להגנת הטבע. מחקרים מדעיים רבים אודות הצומח והצמחייה של ארץ-ישראל והאקולוגיה שלהם, נערכו במסגרת פעולתו של מרכז רת"ם, ובעקבותיהם יצאו לאור פרסומים רבים. בין אלה יש לציין את כתב-העת "רתם", שהופיע בין השנים 1981-88. בשנת השמונים החל מרכז רת"ם בפרויקט המינים הנדירים, שבמסגרתו נערכו סקרים מקיפים לגילוים בשדה של צמחים שהם נדירים לאזורנו או נמצאים בסכנת הכחדה או שמניחים כי כבר נכחדו מהארץ. אחת המטרות החשובות של פרויקט המינים הנדירים היא הכרת המינים החשובים לשימור, ובעקבותיהם גם השטחים הטבעיים החשובים לשימור, מבחינת ייחודיות הצמחייה שבהם. הכרה זו חשובה לצורך קבלת החלטות בעניין בנייה ופיתוח על שטחים פתוחים. "ספר המידע האדום" (שמידע ופולק 2007, הוצאת רשות הטבע והגנים), המתאר את מיני הצמחים הנמצאים בסכנת הכחדה בישראל, מסכם מחקר רב אודות המינים הנדירים בארץ ישראל, ונועד לשמש כלי-עזר חשוב לצורך קבלת החלטות תכנוניות בשטחים פתוחים בישראל. מרכז רת"ם מנהל מאגר מידע ממוחשב, המכיל מידע תצפיתי רב אודות תפוצתם של מיני הצמחים בישראל, הן הנפוצים והן הנדירים. למרכז ישנו אתר אינטרנט (ראו להלן), ובו מתקבלים ומתפרסמים דיווחים על תצפיות במינים נדירים או בסכנת הכחדה, וכן מינים בעלי פריחה אטרקטיבית עבור קהל המטיילים. מרכז רת"ם עורך מדי שנה מספר השתלמויות בשדה עבור הציבור הרחב, שמטרתן לימוד הצומח והצמחייה של ארץ-ישראל. להשתלמויות אלו ישנה חשיבות רבה לצורך הכרת הטבע של ארץ ישראל בקרב הדורות הבאים, ולצורך הגברת המודעות לשמירת הטבע והשטחים הפתוחים בישראל. מרכז רת"ם מאה ושלושים צמחים בלעדיים, חדשות, 17 באפריל 1991 החברה להגנת הטבע, מרכז מידע לצמחי ישראל, דף שער בספרייה הלאומית אהרן פריאל, תגלית בוטאנית בגולן, מעריב, 26 ביוני 1990