laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ססואה הייאקאווה

ססואה הייאקאווה (ביפנית: 早川 雪洲;‏ 10 ביוני 1889 – 23 בנובמבר 1973) היה שחקן קולנוע, מפיק, במאי, תסריטאי, סופר ואומן לחימה יפני-אמריקאי מגדולי השחקנים האסיאתיים לדורותיהם. היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר בשנת 1958 על תפקידו בסרט "הגשר על הנהר קוואי". הייאקאווה היה כוכב הקולנוע היפני הראשון שהצליח ברמות חסרות תקדים בהוליווד, נחשב לסמל מין ולמושא להערצה בתקופת שנות ה-20 והיה פופולרי בקרב הציבור האמריקאי באותה העת לא פחות מאשר צ'ארלי צ'אפלין. נולד בשם קינטארו הייאקאווה בעיר מינאמיבוסו שבמחוז צ'יבה, יפן. משפחתו דחפה אותו מגיל צעיר להתגייס ולשרת כקצין בצי היפני והוא למד באקדמיית הצי שבאי אטג'ימה. בעקבות פציעה באוזנו נשר מהאקדמיה, ועקב הכישלון הצורם והחרפה שהביא על אביו חשב הייאקאווה לבצע התאבדות יפנית מסורתית "ספוקו", אולם אביו הציל אותו ברגע האחרון. לאחר שהתאושש מניסיון ההתאבדות למד הייאקאווה כלכלה פוליטית באוניברסיטת שיקגו במטרה להפוך לבנקאי, אולם עזב את הלימודים בשנה השנייה ושב ליפן. לעולם המשחק התוודע ראשונה במהלך ביקור שערך בטוקיו הקטנה שבלוס אנג'לס. הייאקאווה התגלה לראשונה על ידי הבמאי והמפיק תומאס איינס שלקח אותו לסרט האילם המצליח "טייפון", כמו כן שיחק בסרטיו האילמים של ג'סי לסקי, אחד מחלוצי הקולנוע ההוליוודי. התפרסם בהפקה משותפת של לסקי וססיל ב. דה-מיל "הבגידה" בה שיחק בתפקיד המלך היפני העשיר הישיטורו. הופעה נוספת בזכותה זכה הייאקאווה להכרה והערכה רבה הייתה בשנת 1919 בדרמה האילמת "צייר הדרקון" בה שיחק בתור הצייר טאטסו. שיחק לאחר מכן בסרטים "שלושה חזרו הבייתה" בתפקיד מפקד מחנה השבויים האמריקאי קולונל טאסוג'י סוגה, "בית הבמבו" של סמואל פולר ו"טוקיו ג'ו" לצידו של המפרי בוגרט. הייאקאווה התפרסם יותר מכל בשנת 1958 בדרמת המלחמה של דייוויד לין "הגשר על הנהר קוואי" בה שיחק בתפקיד מפקד מחנה השבויים היפני קולונל סאיטו, תפקיד עליו היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב. באותה שנת שיא מקצועית בקריירה שלו הופיע הייאקאווה גם לצידו של ג'רי לואיס בהפקתו הקומית "נער הגיישה". בשנותיו האחרונות כשחקן השתתף הייאקאווה בסרט ההרפתקאות של קן אנקין "משפחת רובינסון השווייצרית" בתור קפטן הפיראטים קואלה ובמלודרמה של מל פרר "היכלי ירק" בתור הצ'יף רוני. הייאקאווה היה נשוי לשחקנית היפנית- אמריקאית הפופולרית טצורו אאוקי משנת 1914 עד למותה בשנת 1961, הזוג בילה את מרבית חייו באירופה ואימץ שלושה ילדים מערביים. לאחר מותה של אשתו חזר להתגורר ביפן, הוא נפטר בטוקיו ב-23 בנובמבר 1973 כשהוא בן 84 מדלקת ריאות כתוצאה מקריש דם. הוא נקבר בבית העלמין מקדש צ'וקייז'י שבעיר טוימאה. על שמו הייאקאווה כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד הטייפון (1914) הבגידה (1915) אחרי חמש (1915) צייר הדרקון (1919) דרישתו של השטן (1920) בתו של הדרקון (1931) בתו של הסמוראי (1937) הגשר על הנהר קוואי (1958) נער הגיישה (1958) היכלי ירק (1959) גיהנום לנצח (1960) משפחת רובינסון השווייצרית (1960) החולם בהקיץ (1966) מדיה וקבצים בנושא ססואה הייאקאווה בוויקישיתוף ססואה הייאקאווה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ססואה הייאקאווה, באתר AllMovie (באנגלית) ססואה הייאקאווה, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ססואה הייאקאווה, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
אנה פיציו

אנה פיציו (באנגלית: Anna Fitziu;‏ 1 באפריל 1887 - 20 באפריל 1967) הייתה זמרת סופרן אמריקאית, שניהלה קריירת אופרה בינלאומית פורייה במהלך חלקה הראשון של המאה ה-20. תפקידיה העיקריים כללו את פיורה ב"אהבת שלושת המלכים" מאת איטלו מונטמצי, מימי בלה בוהם של פוצ'יני נדה בליצנים של לאונקוואלו והתפקידים הראשיים ב"איזאבו" של מסקאני, מאדאם באטרפליי וטוסקה. לאחר סיום קריירת השירה שלה, החלה בקריירה שנייה כמורה לפיתוח קול ושירה. בין תלמידיה הנודעים הייתה זמרת האופרה שירלי ורט. לאחר לימודים בפריז פתחה את הקריירה שלה בהופעת אופרה ראשונה ב-1910 בתיאטרו דאל ורמה במילאנו, בתפקיד אלזה בלוהנגרין של ריכרד וגנר. בחמש השנים הבאות הופיעה בבתי אופרה שונים באיטליה וכן במקסיקו סיטי ובבואנוס איירס. ב-1915 הוצע לה חוזה קצר-מועד במטרופוליטן אופרה בניו יורק. הופעתה הראשונה שם הייתה בתפקיד רוסאריו ב"גוייסקאס" של אנריקה גרנדוס, ב-28 בינואר 1916. היה זה התפקיד היחיד שביצעה במטרופוליטן, אם כי שרה בכמה קונצרטים של ערבי יום א' באולם. ב-1916 חתמה על חוזה עם האופרה של ניו אורלינס. בשנים 1919-1917 הייתה פיציו סופרן ראשי באגודת האופרה של שיקגו, שם הופיעה בביצוע הבכורה של "אזורה, בת מונטזומה" מאת הנרי קימבל האדלי ובביצוע הבכורה האמריקאי של "לורליי" מאת אלפרדו קאטאלאני. מ-1922 עד 1926 הופיעה באופרה העירונית של שיקגו. בשנים 1921 ו-1926 סיירה בארצות הברית עם להקת האופרה סן קארלו. כמו כן הופיעה באופרות בפסטיבל רוויניה בראשית שנות ה-20' של המאה ה-20 וב-1924 הופיעה באופרה של הוואנה כדזדמונה באותלו של ורדי, עם ג'ובאני מרטינלי בתפקיד הראשי. ב-1927 פרשה פיציו מן הבימה לאחר התמוטטות עצבים. זמן מה עסקה בכתיבה ופרסמה כמה סיפורים קצרים. ב-1929 החלה ללמד שירה בשיעורים פרטיים בניו יורק והמשיכה בכך עד מותה, תחילה בשיקגו ואחר בלוס אנג'לס. אנה פיציו מתה ב-22 באפריל 1967 בהוליווד, בת 80, לאחר נפילה במדרגות. מדיה וקבצים בנושא אנה פיציו בוויקישיתוף אנה פיציו, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
ברכת בתולים

ברכת בתולים או אשר צג אגוז, היא ברכה שהוזכרה כבר בזמן הגאונים, שיש לבעל לברך לאחר הבעילה הראשונה שבעל חתן את אשתו הבתולה, וקרע את בתוליה. ברכה זו לא הוזכרה בתלמוד, אך הובאה בחלק מספרי הראשונים. כיום יש שנוהגים לברכה אך בלא הזכרת שם ומלכות. ברכה זו הוזכרה כבר בחיבורי הגאונים כדוגמת בעל הלכות גדולות, וכן הביאה רבנו תם בספר הישר בשם רבי יהודאי גאון. בשולחן ערוך כתב שיש לברך ברכה זו רק לאחר שראה הבתולים, ובספר חלקת מחוקק כתב שהטעם שאין לברך קודם לבעילה מדין 'עובר לעשייתן', הוא מטעם שאינו יודע האם אכן שמרה בתוליה. מתשובות הרמב"ם עולה שבחלק מהמקומות המנהג היה שהחתן אינו יוצא מביתו במשך שבעת ימי המשתה שלאחר החתונה, ובשבת הציבור היה נאסף לשם להתפלל או לברכו, ואחד מהם היה מברך ברכה זו על כוס יין ועל בשמים. במקומות אחדים נהגו שלא לחתום על הכתובה עד לאחר בעילת המצווה, ורק במעמד ברכת הבתולים, חתמו על הכתובה. התנגדות לברכה הובעה משני גורמים. האחד, מפני שזו ברכה שלא נזכרה בתלמוד, ולדעת פוסקים רבים לא ניתן לחדש ברכות שלא מופיעות בתלמוד, ומשכך, זו ברכה לבטלה. מלבד זאת, הרמב"ם התנגד לברכה גם בשל האזכור הפומבי של הבתולים (על פי המנהג בימיו לברך את הברכה בציבור) דבר המהווה חוסר צניעות, ואף כתב שיש לבטלה: "ברכה הנקראת ברכת בתולים, הרי היא ברכה לבטלה בלא ספק, נוסף להיותה מנהג מגונה מאוד, שיש בו מחוסר הצניעות ומזניחת קדושת הדת וטהרתה מה שאין למעלה ממנו, רוצה לומר אותה התקהלות מגונה שקוראים קידוש בתולים. ואסור למי שיש בו יראת שמים או צניעות לבוא אליו בשום פנים" מחמת חשש זה, יש שכתבו לברך ברכה זו בין בני הזוג לאחר שמצא בתולים ולא בציבור, כדי למנוע את בעיית הצניעות. בשולחן ערוך הביא ברכה זו בשם יש אומרים: ”ויש אומרים שאחר שמצא בתולים מברך: "ברוך אתה ה' אלהינו מלך העולם, אשר צג אגוז בגן עדן”. אמנם הרמב"ם והרי"ף לא הזכירו ברכה זו. יש שכתבו שטעם הדבר הוא משום שהברכה לא נזכרה בתלמוד, ואין לנו לחדש ברכות מעצמנו. כיום יש שנהגו שלא לברכה כלל, ויש נוהגים לברכה בלא הזכרת שם ומלכות. בתולה (הלכה) ישראל מ' תא-שמע, "ברכת בתולים", בתוך התפילה האשכנזית הקדומה: פרקים באופייה ובתולדותיה, הוצאת מאגנס, ירושלים תשס"ג, עמ' 181–187. כתב יד, ברכת בתולים, מאה 15, בודפשט, בפרויקט "כתיב" באתר הספרייה הלאומית באור נוסח הברכה - באתר האנציקלופדיה היהודית. מידע על ברכת בתולים בקטלוג הספרייה הלאומית הלכות גדולות, תחילת הלכות כתובות סימן מה. שולחן ערוך, אבן העזר, סימן ס"ג, סעיף ב'. שו"ת הרמב"ם (בלאו) סימן רז. כך עולה מסילוק של ר' אמיתי בן שפטיה, המצוטט במאמרו של תא-שמע (להלן, 'לקריאה נוספת'). תשובות הרמב"ם בפאר הדור סי' קכט, ואיגרות הרמב"ם (שילת), כרך ב עמ' תקצד. שו"ת הרמב"ם (בלאו) סי' רז. רא"ש, מסכת כתובות, פרק א, סימן טו. שולחן ערוך, אבן העזר, סימן ס"ג. דרישה על ארבעה טורים, אבן העזר, סימן ס"ג. חידושי המהרש"ל על הטור אבן העזר שם, ובערוך השולחן אבן העזר סג י.
הפצה דיגיטלית

הפצה דיגיטלית הוא מונח המתייחס להפצה של תוכן, כגון ספרים, מוזיקה, סרטים, סדרות טלוויזיה, תוכנות ומשחקי מחשב, דרך תקשורת נתונים (לרוב דרך האינטרנט) מבלי שימוש במדיה פיזית כגון נייר או תקליטורים. העברת התוכן יכולה להתבצע על ידי גישה לתוכן באינטרנט דרך הזרמת מדיה או הורדת תכנים שניתנים להורדה (אנ') למכשיר. מדיה וקבצים בנושא הפצה דיגיטלית בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא מחשבים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פסיון מצוי

פסיון מצוי (שם מדעי: Phasianus colchicus) הוא מין בסוג פסיון שבמשפחת הפסיונים וקרובו לסוג של המין פסיון ירוק. הפסיון המצוי הוא עוף בינוני באורך 60–89 ס"מ ומשקל של 0.5-3 ק"ג בממוצע. הוא חי ביערות. הפסיון חי באסיה אך התפשט גם לאירופה, שם הוא מהווה מטרה מועדפת לציד. כמו כן פרטים רבים הגיעו לצפון אמריקה. קיימים כ-30 תת-מינים של הפסיון שחלקם מיני כלאיים עם הפסיון הירוק. הפסיון המצוי הוא הציפור הלאומית של גיאורגיה. מצב השימור של מין זה הוא ללא חשש. בקהילות ישראל רבות באירופה החזיקו במסורת על כשרותו של הפסיון המצוי, ונהגו לאוכלו. אולם לא הייתה הסכמה מלאה על כך וחלק מפוסקי ההלכה נטו להחמיר ואסרו על אכילתו. מדיה וקבצים בנושא פסיון מצוי בוויקישיתוף פסיון מצוי, באתר ITIS (באנגלית) פסיון מצוי, באתר NCBI (באנגלית) פסיון מצוי, באתר Internet Bird Collection (באנגלית) פסיון מצוי, באתר GBIF (באנגלית) פסיון מצוי באתר הרשימה האדומה של IUCN כתב העת 'ישורון' גיליון י"ד (שנת תשס"ד) עמ' תתקכ"ז ערך זה הוא קצרמר בנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פרעות אוג'דה וג'ראדה

פרעות אוג'דה וג'ראדה היו סדרה של פרעות כנגד היהודים בערים אוג'דה וג'ראדה שבצפון-מזרח מרוקו שפרצו ב-7 ביוני 1948. במהלך הפרעות נרצחו 42 יהודים, כולל רב קהילת ג'ראדה ומשפחתו, וצרפתי לא-יהודי אחד. ב-14 במאי 1948 הוכרזה הכרזת העצמאות של מדינת ישראל. יהודים רבים ממרוקו היו מעוניינים לעלות למדינה החדשה, והעיר אוג'דה הייתה נקודת מעבר ממרוקו לאלג'יריה ומשם לישראל עבור מאות יהודים. המוסלמים במרוקו מצדם, הזדהו עם המאבק הכלל-ערבי כנגד מדינת ישראל הצעירה, וראו בעין רעה את עזיבתם של יהודים לישראל. העיתונות הלאומנית המרוקאית (ובמיוחד עיתון "אל עאלם") כללה דברי הסתה נגד יהודים בפרסומים שונים שלה. מלך מרוקו מוחמד החמישי נאם יום למחרת הכרזת העצמאות נאום אנטי-ישראלי חריף, בו גם הזהיר את יהודי מרוקו "להימנע מכל צעד שייחשב כסולידריות עם התוקפנות הציונית, מה שעלול לפגוע בזכויותיהם או אזרחותם המרוקאית". עם זאת גם קרא לשמירה על היציבות ולרגיעת רוחות במרוקו. פרעות אוג'דה וג'ראדה התרחשו בעוד מרוקו היא מדינת חסות של צרפת. משטר החסות (פרוטקטורט) של צרפת על מרוקו נמשך משנת 1912 ועד שנת 1956. בתקופה זאת חל שיפור במצבם הביטחוני של היהודים במרוקו ביחס לתקופה שקדמה לה, למעט מאורעות התריתל של שנת 1912 עם תחילת הפרוטקטורט. במהלך מלחמת העולם השנייה חלה הרעה במצב היהודים במרוקו כמו בשאר שטחי החסות של משטר וישי, אך לאחר המלחמה הוסרו המגבלות שהוטלו עליהם. בתקופת הפרוטקטורט הצרפתי התרחבו הפערים התרבותיים והפוליטיים בין יהודים ומוסלמים במרוקו. בעוד שהיהודים ,על פי רוב, נטו להזדהות עם השלטון הצרפתי ולאמץ את השפה הצרפתית, במיוחד בהשפעת מערכת החינוך מטעם כל ישראל חברים ורשתות חינוך אחרות, המוסלמים במרוקו הזדהו על פי רוב עם המאבק הלאומי המרוקאי כנגד צרפת. פערים אלה תרמו גם כן להגברת העוינות נגד יהודים. עוד בימים שקדמו לפרעות נשמעו איומי רצח כלפי יהודים, וביום תחילת הפרעות, ה-7 ביוני 1948, לא הופיעו עובדים מוסלמים לעבודה אצל מעסיקיהם היהודים. האירועים החלו בעיר אוג'דה בשעה 9:30 בבוקר. אספסוף חמוש בגרזינים וסכינים התקהל ב"שוק אל יהוד" באוג'דה ורצח חמישה אנשים מתוכם 4 יהודים וצרפתי אחד. המשטרה השתלטה לבסוף על האירוע וההמון התפזר. ביום למחרת, ה-8 ביוני, הפרעות התפשטו גם לעיר השכנה, עיר מכרות הפחם, ג'ראדה. בעיר הופצה השמועה שיהודי רצח מוסלמי, בעקבותיה הרוחות התלהטו, והתחולל טבח נורא ביהודי המקום. 38 יהודים נוספים נרצחו, ביניהם רב הקהילה משה כהן ומשפחתו. מספר הנרצחים בשני הימים הגיע בסה"כ ל-42 איש, ועוד 55 שנפצעו בידי מוסלמים, וכמו כן נבזזו חנויותיהם ובתיהם של היהודים לקול צהלולי השמחה של הנשים המוסלמיות שצפו באירועים. בין ההרוגים היהודים מצויים 10 ילדים ו-10 נשים. 35 מוסלמים הועמדו לדין בפני בית דין צבאי צרפתי בקזבלנקה בעקבות הטבח. 2 נאשמים נידונו למוות, 2 לעבודות פרך לכל חייהם, והנותרים, לעונשים שונים. הפרעות זעזעו באופן עמוק את יהדות מרוקו ותרם לעובדה שבשנה שאחריהן עלו לישראל 18,000 יהודים ממרוקו. קהילת יהודי אוג'דה עדים והדים לפרעות אוג’דה וג’ראדה (מרוקו) ביוני 1948, הרב אליהו רפאל מרציאנו, מכון הרש"מ, ירושלים, תשע"ב רשימת הקורבנות ותיאור הרקע לפרעות אתר SephardicGen. (באנגלית) פרעות ביהודי מארוקו, על המשמר, 9 ביוני 1948 משפט הפורעים ביהודי מרוקו, מתוך מה-יא"ה מפעל התיעוד - יהודי ארצות האסלאם, אוניברסיטת ת"א
בעיטת רבונה

בעיטת רַבּוֹנָה היא סוג של בעיטה בכדור במסגרת משחק הכדורגל. הבעיטה המיוחדת מתבצעת כך שהרגל הבועטת מונפת לקראת הבעיטה מאחורי הרגל הניצבת על הקרקע, מקיפה אותה מאחור ומוצלבת אתה לפני המגע עם הכדור. כך, למשל, אם יש כוונה לבעוט ברגל ימין, הבעיטה תצא מצד שמאל, וכך עשויה להתבלבל ההגנה. על כן הבעיטה ידועה גם בשם "crossed-kick", או "בעיטה מוצלבת". בעיטת הרבונה המתועדת הראשונה בוצעה על ידי הכדורגלן הארגנטינאי ריקרדו אינפאנטה, במשחק בין אסטודיאנטס לה פלאטה לבין רוסאריו סנטראל בשנת 1948 [דרוש מקור]. למחרת המשחק, פרסם שבועון הספורט אל גראפיקו תמונה ובה נראה אינפנטה לבוש כתלמיד בית ספר, ותחתיה הכיתוב "El Infante que se hizo la rabona" (בספרדית: "התינוק ש'הבריז' (התחמק) מבית הספר.") מאז נודעה הבעיטה בשם "רבונה". בעיטת הרבונה המצולמת הראשונה נבעטה על ידי השחקן פלה במסגרת אליפות מדינת סאו פאולו שבברזיל בשנת 1957. למרות שלסגנון הבעיטה המיוחד עשויים להיות שימושים מעשיים בהטעיית היריב או בביצוע בעיטה מזווית קשה אל השער או במסירה - לרוב מתבצעת הבעיטה רק כדי "להשוויץ" ולבדר את הקהל באמצעות מהלך לא שגרתי וקשה לביצוע. בהשאלה, נתנה הבעיטה את שמה לצעד בריקוד הטנגו, שמוצאו מארגנטינה.
פישלר

האם התכוונתם ל... בן ציון פישלר – חוקר הלשון העברית דורון פישלר – מבקר קולנוע, כותב ומרצה ישראלי, מייסד ועורך אתר הקולנוע העצמאי "עין הדג" פנחס פישלר – עורך דין ישראלי פרנץ פישלר – פוליטיקאי אוסטרי פישל
לאימה ואיקולה

לאימה ואיקולה (ברוסית: Лайма Вайкуле בלטבית: Laima Vaikule;‏ נולדה ב-31 במרץ 1954) היא זמרת אסטרדה סובייטית ממוצא לטבי. גם לאחר התפרקות ברית המועצות היא המשיכה לשיר ברוסית וממשיכה להיות פופולרית ברוסיה. לאימה ואיקולה נולדה בעיר צסיס שבלטביה למשפחת פועלים. סבתה שרה במקהלה של הכנסייה. כאשר הייתה בת שלוש עברה משפחתה לריגה. בגיל 12 השתתפה ואיקולה בתחרות כישרונות צעירים ולאחר זכייה החלה לשיר בביג בנד. לאחר סיום בית הספר החלה ללמוד בבית ספר לאחיות. במקביל, היא החלה לשיר בלהקה בראשותו של ריימונד פאולס. בשנת 1979 החלה להשתתף בהופעות קברט, תחילה כרקדנית ואחר כך כזמרת. בשנת 1984 החלה ללמוד במוסקבה באוניברסיטה לאמנויות הבמה בפקולטה לבמאים. בשנת 1986 היא ביצעה מספר שירים עם מילים של איליה רזניק ומוזיקה של ריימונד פאולס שהעניקו לה פופולריות רחבה בברית המועצות באותה תקופה היא ביצעה דואט עם ולרי לאונטייב. במאי 1987 הזמרת בפרס ראשון בתחרות זמר בברטיסלאבה. באותה שנה היא השתתפה בקונצרט חגיגי של ריימונד פאולס שהוקרן בטלוויזיה סובייטית וזה ביסס אותה באופן סופי כאחת הזמרות המובילות של המדינה. מאז היא ממשיכה בקריירה מוצלחת של זמרת בלטביה ורוסיה. בתחילת שנות ה-90 היא התגוררה מספר שנים בארצות הברית והוציאה מספר תקליטים עם שירים באנגלית. ואיקולה מופיעה רבות ברחבי ברית המועצות, אירופה, ארצות הברית וגם בישראל. על פי רוב היא מבצעת שירים על מוזיקה של ריימונד פאולס ואיגור קרוטוי. ב-1993 זכתה בפרס "האמן הרוסי הנמכר ביותר" בטקס פרסי המוזיקה העולמית. ואיקולה היא אורחת קבועה בתחרות בינלאומית "הגל החדש" המתרחשת כל שנה ביורמלה. במהלך הקריירה שלה הצטלמה במספר סרטים מוזיקליים שהוקרנו בטלוויזיה הרוסית. בשנת 2013, לאחר הפסקה של מספר שנים ואיקולה הוציאה דיסק חדש עם שירים שהיא מבצעת בשפה הלטבית. מדיה וקבצים בנושא לאימה ואיקולה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של לאימה ואיקולה (ברוסית) לאימה ואיקולה, ברשת החברתית אינסטגרם לאימה ואיקולה, סרטונים בערוץ היוטיוב לאימה ואיקולה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) לאימה ואיקולה, באתר Last.fm (באנגלית) לאימה ואיקולה, באתר AllMusic (באנגלית) לאימה ואיקולה, באתר MusicBrainz (באנגלית) לאימה ואיקולה, באתר Discogs (באנגלית) לאימה ואיקולה, באתר Genius
קלדוניה החדשה (פירושונים)

האם התכוונתם ל... קלדוניה החדשה – קבוצת איים בדרום מערב האוקיינוס השקט. קלדוניה החדשה (קנדה) – שם שניתן במאה ה-19 לאזור סחר בפרוות בצפון אמריקה. קלדוניה החדשה (פנמה) – שם שניתן לקולוניה כושלת שהוקמה על ידי ממלכת סקוטלנד במצר פנמה בסוף המאה ה-17, כחלק מתוכנית דריין.
מפת ארץ ישראל עם גבול מעוין

"מפת ארץ ישראל עם גבול מעוין" (1976) הוא ציור מאת האמנית הישראלית דגנית ברסט. הציור מציג צורה של מעוין בצבע כחול המצויר על מפה של ארץ ישראל. הציור "מפת ארץ ישראל עם גבול מעוין" צויר על גבי רדי מייד של מפה, מן הסוג שהיה בשימוש בבתי ספר בישראל. זו היא מפה המודבקת על קנבס אותו אפשר לגלול. ברסט השתמשה בתרסיס צבע כחול בעזרתו יצרה צורה של מעוין כחול על גבי המפה. עבודה זו, מהווה דוגמה לכמה עבודות שנוצרו בישראל במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 ובהן מופיע דימוי של מפה. ביניהן העבודה "מהאטלס (ים המלח)" (1976) של ברסט. לצד דיון אמנותי בשאלות של ייצוג המציאות, אותו מעלה השימוש במפה, היא מהווה חלק מדיון ביקורתי בשאלות של הזיקה לטריטוריה בישראל. ברסט עצמה יצרה בתקופה זו מספר עבודות ובהן מופיע דימוי של מפת ארץ ישראל. הציור יוצר מעין עימות בין צורת המעוין לבין המפה, שעל גבה הוא מצויר. שני הדימויים אינם מתחברים לדימוי הומוגני, אלה נותרים זרים זה לזה. בכך הם מעלים את שאלות של ייצוג הן במסגרת הפוליטית והן במסגרת האמנותית. העבודה הוצגה לראשונה בתערוכת יחיד (1977) של ברסט בגלריה ג'ולי מ' בתל אביב-יפו וכן מספר תערוכות בעבר כגון "שיבת ציון – מעבר לעקרון המקום" (2002) בזמן לאמנות, "העיניים של המדינה, אמנות חזותית במדינה ללא גבולות" (1998) ו-"המזימה של הטבע" (2013) במוזיאון תל אביב לאמנות ועוד. ראו: שטיינלהוף, ורדה, "מיפוי: אמנות וקרטוגרפיה", בתוך: עומר, מרדכי, גבולות השפה, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 1998, עמ' 404-405. ראו: גינתון, אלן, "העיניים של המדינה", אמנות חזותית במדינה ללא גבולות, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 1998, עמ' 46. ראו: טליה רפופורט, מעברים מצורות לתכנים, דבר, 11 בנובמבר 1977
ישיבת ברכת יצחק

ישיבת ברכת יצחק היא ישיבה גדולה חרדית-ליטאית השוכנת באור יהודה. הישיבה הוקמה בשנת ה'תשמ"ח (1988) על ידי הרב יעקב פרידמן שהקים ישיבות רבות. בראשות הישיבה העמיד את הרב אבינועם פוסטבסקי. הרב חזקיהו מישקובסקי מוסר גם הוא לעיתים שיחות מוסריות. עד לפטירתו של הרב אהרון לייב שטיינמן הישיבה הייתה תחת חסותו, והיה נוהג למסור בה שיעור אחת לשנה בחנוכה, אחד מבעלי התפילה בימים הנוראים היה הרב יצחק לווינשטיין מקורבו האישי של הרב שטיינמן. בעבר מנתה הישיבה כשלש מאות בחורים, אך כיום (תשע"ח) הישיבה מונה כמאה בחורים. לישיבה יש כמה מאפיינים עליהם ניתן דגש מיוחד ובהם שיטות המוסר. בישיבה שיחות מוסריות רבות ומגוונות חלקן הגדול כ"וועד" מיוחד למניין מצומצם של לומדים, כדי להכין את הלומדים לעמידה באתגרי החיים בעולם תוך ביקורת בונה. בוגרים רבים של הישיבה מכהנים כרבנים בקהילות בארץ ובעולם וכן כראשי ישיבות, ר"מים ומלמדים. הישיבה משתפת פעולה עם האוכלוסייה המקומית. במסגרת זו הרב פוסטבסקי ורבנים נוספים מבוגרי הישיבה מוסרים שעורי תורה בבתי כנסת באור יהודה, הרב פוסטבסקי גם נשא דברים בהתוועדויות של בית חב"ד המקומי. בישיבה קיים כולל אברכים ראשי בראשות רבני הישיבה וכן כולל נוסף בו לומדים אברכים בבית המדרש אך לא בממשק לימודי עם הלימוד בישיבה. בעבר היה הכולל הנוסף מסונף לרשת הכוללים יששכר באהליך אך בשנים האחרונות הרשת הפסיקה את תמיכתה בכולל זה. ישיבת ברכת יצחק, באתר עולם התורה שלמה גרינברג, בחדרי חרדים, אור יהודה חגגה חצי יובל ל'ברכת יצחק', באתר בחדרי חרדים, 18 בדצמבר 2012 שיעורים מישיבת "ברכת יצחק" ישיבת ברכת יצחק (אור יהודה), דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא ישיבות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הפיגוע בשוק מחנה יהודה (1968)

הפיגוע בשוק מחנה יהודה התרחש ביום שישי, 22 בנובמבר 1968. מכונית תופת שהוצבה בכניסה לשוק התפוצצה וגרמה למותם של 12 אנשים, לפציעתם של כחמישים ולנזק כבד לרכוש. היה זה אחד הפיגועים הקשים שהתרחשו בישראל לאחר מלחמת ששת הימים. המכונית, מדגם מוריס אוקספורד, הוצבה ליד מספרה ודוכן פיס ברחוב אגריפס 48, בפינת רחוב עץ חיים (בקרבת מקומו דהיום של מרכז כלל). היא התפוצצה בשעה 9:30, בעת שהשוק המה קונים לקראת השבת. ההתפוצצות החריבה חנויות ודוכנים בסמוך אליה והציתה אש סביבה כתוצאה מפיצוץ מכל הדלק של המכונית. עשר מכוניות עלו בלהבות. מרכז ירושלים כולו הזדעזע וחלונות ראווה בו הופלו. הבניינים הסמוכים להתפוצצות ניזוקו ותשע דירות מגורים פונו עקב כך מתושביהן. במקום בו עמדה מכונית התופת נפער מכתש בקוטר של שני מטרים ובעומק של 70 סנטימטרים. הנפגעים הועברו לטיפול בבתי החולים בעיר ובעיקר לבית החולים שערי צדק, ששכן אז בקרבת השוק, ברחוב יפו. רבים מהם הובאו לשם על ידי אזרחים שמיהרו לפנותם במכוניות פרטיות. בין הפצועים היה תלמיד בצלאל (ולימים חתן פרס ישראל לציור) פנחס כהן גן. ההרוגים בפיגוע, ובהם שני תושבי מזרח ירושלים, כולם גברים, היו בני 18 עד 78. במספרה ובדוכן הפיס נהרגו ארבעה אנשים. המשטרה עצרה לחקירה כ-500 איש, שרובם שוחררו במהרה. כמו כן הטילה באותו ערב עוצר על מזרח ירושלים - לראשונה מאז השבועות הראשונים שלאחר מלחמת ששת הימים, וערכה שם חיפושים מבית לבית. העוצר הוסר בבוקר יום ראשון. ראש הממשלה לוי אשכול בא לביקור באתר הפיגוע וכך גם שר הביטחון משה דיין, שר החוץ אבא אבן, הרמטכ"ל חיים בר-לב ואלוף פיקוד המרכז רחבעם זאבי. בתגובה לפיגוע הפציץ חיל האוויר 11 מטוסים לא מאוישים בשדה התעופה בביירות. תגובה זו גררה גינוי חריף מאת האפיפיור פאולוס השישי, שבחר להתעלם מהפיגוע עצמו ולא לגנותו. תגובות גינוי לפיגוע פורסמו בישראל ומחוצה לה, לרבות גינוי של הוועד הערבי של יפו וגינוי במאמר המערכת של העיתון "אל קודס". ידיעות מאתר עיתונות יהודית היסטורית: דבר, 24 בנובמבר 1968: נמשך המצוד אחר הרוצחים שגרמו למותם של 12 איש ולפציעת כ-50 במחנה-יהודה בירושלים (המשך) עדי-ראיה מספרים: הרחוב כולו נראה בוער מעריב, 24 בנובמבר 1968: הוסר העוצר בירושלים המזרחית - החקירה נמשכת מכונית התופת התפוצצה - 12 נהרגו, 52 נפצעו רוב פצועי הפיצוץ - נפגעי כוויות קרבנות פיצוץ-התופת ברח' אגריפס עוצר וסריקות במזרח ירושלים שמות הפצועים קשה הצופה, 24 בנובמבר 1968: הרג והרס בהתפוצצות מכונית תופת בירושלים השתלשלות האירועים אשכול: עושי הפשע ייענשו הממשלה תדון היום בפיצוץ חקירת הפשע - במבוי סתום למרחב, 24 בנובמבר 1968: חיפושים נמרצים אחר עקבות מפעילי מכונית־התופת "פתח" ו"החזית": מעשה ידינו קציר הדמים - שמות ההרוגים שלב חדש בפעולות הטירור על המשמר, 24 בנובמבר 1968: חקירה ללא תקדים ־ בעקבות ההתפוצצות בירושלים בה נהרגו 12 ונפצעו 57 מכונית-התופת ומזימותיה מטרת המחבלים - להכשיל יוזמות שלום אשכול: האחריות - על שליטי ערב "פתח" והחזית" מתחרים על האחריות לפיצוץ שמות ההרוגים בפיגוע באתר אזרחים נפגעי פעולות איבה
יום הלשון הרומנית

ב-19 בפברואר 2013 אושרה ברומניה הצעת חוק שקבעה את היום 31 באוגוסט כיום הלשון הרומנית (ברומנית: Ziua Limbii Române), אותו יום המשמש לחגיגת הלשון שלנו (ברומנית: Limba Noastră), חג מקביל הנחוג ברפובליקת מולדובה. החוק אושר על ידי נשיא רומניה, טראיאן בססקו, ביום 13 במרץ ופורסם רשמית כעבור שישה ימים. הצעת החוק הוגשה כבר ב-2011, כש-166 חברי פרלמנט של רומניה, מסיעות שונות, חתמו על ההצעה. על פי החוק יום הלשון הרומנית יצוין על ידי הרשויות והמוסדות הציבוריים, כולל נציגויות דיפלומטיות ומוסדות תרבותיים של רומניה, הנמצאים מחוץ לרומניה, על ידי ארגון תוכניות ומופעים תרבותיים-חינוכיים. יום הלשון העברית "Ziua limbii române" va fi sărbătorită pe 31 august (ברומנית) חוק מס' 53/2013 ייסוד יום הלשון הרומנית (ברומנית) ערך זה הוא קצרמר בנושא רומניה ובנושא בלשנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סידי קאסם

סידי קאסם (בערבית: سيدي قاسم) היא עיר בצפון-מערב מרוקו בת כ-74 אלף תושבים. העיר הייתה ידועה בשם פטיז'אן (בצרפתית: Petitjean) בתקופת השלטון הצרפתי, על שם קצין צרפתי שנהרג בה בשנת 1911. הצרפתים ערכו באזור חיפושים אחר נפט החל משנת 1934, ותפוקת נפט מקומית החלה לזרום משנת 1939. מעט דרום לסידי קאסם מצויים שרידי העיר העתיקה ווליביליס, שנוסדה במאה ה-3 לפנה"ס והייתה ליישוב חשוב עם הכיבוש הרומי בשנת 40 לערך. ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של מרוקו ובנושא יישובים בצפון אפריקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.