laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
רוברט קוטר

רוברט קוטר (אנגלית: Robert Cooter) הוא פרופסור בחוג לכלכלה של אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, המתמחה בניתוח כלכלי של המשפט. רוברט קוטר סיים את חוק לימודיו לתואר הראשון בקולג' סווארטמור בשנת 1967, השלים את התואר השני באוניברסיטת אוקספורד בשנת 1969 ואת הדוקטורט באוניברסיטת הרווארד בשנת 1975. מאותה שנה החל ללמד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי והצטרף לבית הספר למשפטים (Boalt Hall) של האוניברסיטה ב-1980. הוא מרבה להרצות במכון למחקר מתקדם בפרינסטון וזכה למלגות יוקרתיות ופרסים רבים, בכללם גוגנהיים, פרופסור אורח על שם ג'ק נ. פריטצקר בבית הספר למשפטים שבאוניברסיטת נורת'ווסטרן, ולאחרונה במלגת המחקר על שם מקס פלנק. הוא היה פרופסור אולין בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וירג'יניה והרצה באוניברסיטת קולון ב-1989. הוא משמש כעורך שותף של International Review of Law and Economics. הוא אחד מן המייסדים של אגודת American Law and Economics ושירת מ-1994 עד 1995 כנשיאה. ב-1999 הוא נבחר לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. קוטר פרסם מגוון רחב של מאמרים על חוק פרטי, משפט חוקתי וכלכלה, ועל הניתוח הכלכלי של המשפט. פרסומיו האחרונים כוללים מהדורה רביעית של ספר לימוד חשוב Law and Economics (with Ulen, 1999), שגם תורגם לספרדית, איטלקית, יפנית, סינית וקוריאנית. הוא גם מחברו של המאמר "Commodifying Liability" בספר The Fall and Rise of Freedom of Contract (1999), המאמר Law from Order: Economic Development and the Jurisprudence of Social Norms", בתוך הספר Not-so-Dismal Science: A Broader, Brighter Approach to Economies and Societies (1999), הערך "Punitive Damages" בתוך Philosophy of Law: An Encyclopedia (1999), והמאמר "Does Risk to Oneself Increase the Care Owed to Others? Law and Economics in Conflict" בכתב העת The Journal of Legal Studies, ביחד עם אריאל פורת, 2000. פרסומים נבחרים נוספים: COOTER R.(1987) "Torts as the Union of Liberty and Efficiency: An Essay on Causation"; Chicago-Kent Law Rev. 63(3), 523 COOTER R.-KORNHAUSER L. (1980) “Can litigation Improve the Law Without the Help of Judges?”, Journal of Legal Studies 9, 139 אתר האינטרנט הרשמי של רוברט קוטר
קודו הביצות

קודו הביצות או הסיטטונגה (שם מדעי: Tragelaphus spekii) הוא מין של אנטילופה ממשפחת הפריים. קודו הביצות נפוץ ברחבי אפריקה, בעיקר ליד נהר הקונגו. ישנם עדרים מסוימים שחיים בסביבות נהר הזמבזי. תפוצתו מוגבלת לאזורי ביצות, יערות וסבכי שיחים. גובהו בכתפיים של קודו הביצות 75–125 ס"מ, אורך ראשו וגופו 115–170 ס"מ ומשקלו נע בין 40 ל-120 ק"ג. הזכרים גדולים וכבדים באופן ניכר מהנקבות, ובנוסף יש להם זוג קרניים סליליות שאורכן נע בין 45 ל-90 ס"מ. צבעו של הזכר חום כהה ופס לבן חוצה את גבו לאורך. הנקבות חסרות קרניים וצבען חום בהיר, מבנה גופן עדין יותר משל הזכרים. פרסותיו של קודו הביצות מפושקות וגדולות, ומבנה זה תורם ליכולתו לנוע בבוץ הטובעני. כמו כל האנטילופות, קודו הביצות ניזון אך ורק ממזון צמחי – עלים, שורשים, פקעות, עשב וצמחי מים. בעונת הרבייה, זכרי הקודו נוגחים בקרניהם ביריב שלהם כדי לזכות בנקבות. הזכר המנצח זוכה בנקבות ומזדווג אתן. הזכרים המובסים הכפופים לזכר השליט, יוצרים עדרים משלהם. לאחר היריון שנמשך 8–9 חודשים הנקבה ממליטה גור אחד בלבד. לאחר הלידה גור "קודו הביצות" דומה לנקבה (גם אם הוא זכר). אורך חייו הממוצע של קודו הביצות הוא 15–20 שנה. אויביו העיקריים של הקודו הם אריות, נמרים, צבועים, ואת הגורים הקטנים טורפים הבבונים והשימפנזים. הביצה היא מקום המפלט של הקודו. הקודו נמלט לעבר הביצה כדי לברוח מטורפיו, אם הביצה עמוקה דיה יוכל הקודו לקפוץ למים ולהסתתר כשנחיריו מחוץ למים כדי שיוכל לנשום. הקודו יוצא מהמים כאשר האויב מתייאש והסכנה חולפת. מדיה וקבצים בנושא קודו הביצות בוויקישיתוף קודו הביצות, באתר ITIS (באנגלית) קודו הביצות, באתר NCBI (באנגלית) קודו הביצות, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) קודו הביצות, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) קודו הביצות, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) קודו הביצות, באתר GBIF (באנגלית) קודו הביצות, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) קודו הביצות באתר הרשימה האדומה של IUCN
The Journal of Legal Studies

The Journal of Legal Studies הוא כתב עת משפטי המופק על ידי ההוצאה לאור של אוניברסיטת שיקגו ומתמקד במחקר אקדמי בינתחומי באושיות המשפט והחוק. כתב העת שם דגש בגישות של מדעי החברה, במיוחד אלו של כלכלה, מדע המדינה ופסיכולוגיה, אולם הוא גם מפרסם עבודות של היסטוריונים, פילוסופים, ואחרים המתעניינים בתאוריה של המשפט. כתב העת נוסד ב-1972. כתב העת מדורג בדירוג הפופולרי של Washington and Lee Law School, כראשון בעולם בקטגוריית כתבי העת העוסקים בתאוריה של המשפט אתר האינטרנט הרשמי של The Journal of Legal Studies (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של The Journal of Legal Studies אתר האינטרנט הרשמי של The Journal of Legal Studies אתר האינטרנט הרשמי של The Journal of Legal Studies JSTOR Reference עמוד הבית של The Journal of Legal Studies לבחור בשדה למעלה משמאל Jurisprudence and legal theory לסמן ב-V את ה-IF (שזה האימפקט פקטור). משמאל, במקום שכתוב Rank, לכתוב 1-10. זה יתן את עשרת כתבי העת בתחום שהדרוג שלהם הכי גבוה מאימפקט פקטור. זה המדד המראה את השפעת כתב העת, כלומר את מספר הציטוטים.http://lawlib.wlu.edu/LJ/index.aspx
JLS

האם התכוונתם ל... The Journal of Legal Studies (נקרא בקיצור JLS) - כתב עת משפטי המופק על ידי ההוצאה לאור של אוניברסיטת שיקגו JLS (להקה) – להקת בנים בריטית ג'ונתן ליווינגסטון השחף (נקרא באנגלית בראשי תיבות JLS) - ספר מאת הסופר האמריקאי ריצ'רד באך
פרגטה

פרגטה (שם מדעי: Fregata) ולפעמים גם עוף הפיראטים (פריגטה הוא גם שם של ספינת מלחמה), היא סוג עוף ימי ממשפחת הפרגטיים (Fregatidae) שבסדרת הסולתאים ובעבר לשקנאים. הפרגטה חיה ומקננת באיים של הימים הטרופיים והאוקיינוסים - איי גלאפגוס, אסנשן וכדומה. הפרגטה קיבלה את שמה עקב מנהגה לחטוף מזון מעופות ים אחרים. אורך גופה של הפרגטה 80–115 ס"מ ומוטת כנפיה הארוכות והצרות מגיעה עד 2.3 מטרים (7.5 רגל). זנב הפרגטה ממוזלג צורת כנפיה וזנבה עוזרת לה לדאות לאט, לנפנף במהירות בכנפיה ולטוס מול רוח חזקה. הפרגטה היא טורפת וניזונה בעיקר מדגים אותם היא צדה או חוטפת מעופות ים כמו הסולה והקורמורן. הפרגטה רודפת אחרי עופות הים עד שהיא מתישה אותם וגורמת להם לשמוט את מזונם, ואז הפרגטה משתמשת במהירותה כדי לצלול למטה (באוויר) ותופסת את השלל. לעיתים היא גם תופסת עופות ים קטנים וכן אפרוחים של עופות ים אחרות. לעיתים נדירות תאכל חיות יבשתיות (יחסית) כמו איגואנה ימית או צבי ים צעירים. רוב השנה גם הזכרים וגם הנקבות הם בעלי צוואר לבן ושטוח לגמרי. בעונת הרבייה זפק הזכר מתנפח כמו בלון או כרית אוויר וצבוע בצבע אדום חזק ומושך את הנקבה לבנת הזפק לבנות איתו קן ולהקים איתו משפחה. המין פרגטה הדורה היא הציפור הלאומית של אנטיגואה וברבודה. בסוג פרגטה 5 מינים. מהם 3 ללא חשש, אחד פגיע ואחד בסכנת הכחדה חמורה. מדיה וקבצים בנושא פרגטה בוויקישיתוף פרגטה, באתר ITIS (באנגלית) פרגטה, באתר NCBI (באנגלית) פרגטה, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) פרגטה, באתר GBIF (באנגלית)
ביצנית לבנת-כנף

בִּצָּנִית לִבְנַת-כָּנָף (שם מדעי: Tringa totanus) היא עוף ביצה ממשפחת החרטומניים השייכת לסוג ביצנית. הביצנית לבנת-הכנף דוגרת ומקננת באזורי ביצות ובטונדרה ובאירואסיה. היא חורפת וחולפת בישראל וחורפת גם באפריקה ובאסיה. אורך גופה של ביצנית לבנת-הכנף הוא 30 ס"מ. רגליה ארוכות ואדומות ולפעמים אפשר להתבלבל בינה לבין קרובתה ביצנית אדומת-רגל אך מקורה של הביצנית לבנת-הכנף קצר יותר. מקורה של הביצנית לבנת-הכנף אדום בעל קצה שחור, כל גופה אפור-חום, השת שלה לבן והחלק התחתון בכנפיה לבן כולו. הביצנית לבנת-הכנף היא אוכלת כל. תזונתה מורכבת מחרקים, מתולעים, מרכיכות וגם מעשב ומזרעים. באביב, עונת הרבייה, ביצנית לבנת-כנף מקננת בביצות ובאדמות בור, שם היא חופרת שקערורית בקרקע ומטילה בה כ-4 ביצים. צבע הביצים צהבהב-ירקרק ועליהן כתמים כהים. מדיה וקבצים בנושא ביצנית לבנת-כנף בוויקישיתוף ביצנית לבנת-כנף, באתר ITIS (באנגלית) ביצנית לבנת-כנף, באתר NCBI (באנגלית) ביצנית לבנת-כנף, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) ביצנית לבנת-כנף, באתר Internet Bird Collection (באנגלית) ביצנית לבנת-כנף, באתר GBIF (באנגלית) ביצנית לבנת-כנף באתר הרשימה האדומה של IUCN ביצנית לבנת-כנף באתר הרשימה האדומה של IUCN מילון בעלי חיים א"י (תשכ"ג), 1963, באתר האקדמיה ללשון העברית
אליעזר פרמינגר

אליעזר פּרֶמינגר (13 באפריל 1920 – 15 בספטמבר 2001) היה פעיל פוליטי קומוניסטי ישראלי, חבר הכנסת הראשונה (1949–1951), ולאחר מכן מנהל חברות ממשלתיות בתחום משאבי הטבע. פרמינגר נולד בשנת 1920 בווינה בירת אוסטריה להורים ליברלים שומרי מסורת, הלל (היינריך) ועמליה (מכלה) פרמינגר. הם גדלו בבית דתי, עזבו את העיירה בגליציה ופנו לחפש את עתידם בבירת האימפריה האוסטרו-הונגרית. כשהפשיזם הלאומני פרח באוסטריה, הצטרף אליעזר פרמינגר הצעיר כחבר פעיל בתנועת הנוער הקומוניסטית, שפעלה במחתרת. בליל הבדולח נאלצה אמו להחביאו בארון כשפלוגות הסער של האס.אה (S.A.) ביקרו בביתם וחיפשו גברים יהודים. למחרת, כשאליעזר פרמינגר פנה לראש התא המחתרתי שלו וביקש את עזרתו, היה הלה חסר אונים והציע לו לעזוב לארץ ישראל. כך הבין הנער הצעיר לראשונה, שפתרון הבעיה היהודית לא יבוא מהקומוניזם. המשפחה חיפשה ללא הועיל קרובים בארצות שונות כדי להגר אליהן. אליעזר שהצטיין בלימודיו, קיבל אשרת כניסה לארץ ישראל במכסת מלגות כסטודנט בטכניון בחיפה, ונאלץ לוותר על חלומו ללמוד שפות קלאסיות לטובת לימודי הנדסה. בשנת 1939 עלה לארץ ישראל. לאחר עלייתו נמנה עם פעילי המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה, ממנה פרש בשנת 1945 והקים עם פורשים נוספים את האיגוד הקומוניסטי. ביולי 1947 הופיע מטעמה בפני ועדת אונסקו"פ. באוקטובר 1947 הפך האיגוד למפלגת הקומוניסטים העבריים. בדצמבר 1948 הצטרף אל המפלגה הקומוניסטית הישראלית, במסגרת הצטרפות האיחוד הקומוניסטים העבריים, בשנת 1949 נבחר לכהן בכנסת הראשונה. בתחילת כהונתו כחבר הכנסת פרש פרמינגר מסיעת מק"י, על רקע מחלוקת בהתייחסות לסוגיה היהודית והציונית, והקים את מפלגת הקומוניסטים העבריים. ביוני 1949 הוכרה סיעתו הנפרדת. בהמשך אותה שנה הצטרף למפ"ם. בתחילת 1956, מונה למשנה למנכ"ל משרד הפיתוח, על ידי שר הפיתוח בנטוב ממפ"ם. מינוי זה לא אושר על ידי נציבות שירות המדינה, בגלל התנגדות לעצם התפקיד ולמינוי אליו ללא מכרז. לבסוף, המינוי אושר בספטמבר 1956. בתחילת 1963 כיהן כמנכ"ל בפועל למשך חודשיים. בתחילת 1963 עזב את משרד הפיתוח ומונה למנהל פיננסי ומסחרי של "כימיקלים ופוספטים". בהמשך היה יו"ר חברת "חרסינה וחול נקי", יו"ר החברה לפיתוח אילת ודירקטור בחברות "מחצבי ישראל" ו"חברת הפוספטים". בנו הוא הבמאי והפרופסור לקולנוע ענר פרמינגר. אליעזר פרמינגר, באתר הכנסת אליעזר פרמינגר, באתר כנסת פתוחה דף הקבר של אליעזר פרמינגר באתר חברה קדישא (אורכב 18.02.2020 בארכיון Wayback Machine) עדות האיגוד הקומוניסטי, דבר, 18 ביולי 1947 "הקומוניזם העברי למען העצמאות הלאומית העברית", דבר, 5 באוקטובר 1947 האחדות המלאה של המחנה הקומוניסטי הוחגה ברוב עם בתל אביב, קול העם, 19 בדצמבר 1948 פילוג בין הקומוניסטים, על המשמר, 13 בפברואר 1949 הוקמה בכנסת סיעת "הקומוניסטים העבריים", על המשמר, 9 ביוני 1949 פרמינגר הצטרף לסיעת מפ"ם, חרות, 16 באוגוסט 1949 איננו מאשרים מינוי פרמינגר, מעריב, 8 בפברואר 1956 חשבון משרד הפיתוח בבנק, חרות, 15 במרץ 1956 ועדת שרים תפסוק עניין פרמינגר, מעריב, 9 בספטמבר 1956 נציבות שירות המדינה אשרה מינוי פרמינגר, דבר, 13 בספטמבר 1956 א. פרמינגר - מנכ"ל בפועל של משרד הפיתוח, מעריב, 31 בדצמבר 1962 א. פרמינגר לחברת כימיקלים ופוספטים, מעריב, 16 בינואר 1963 חילופי גברי במשרד הפיתוח, חרות, 17 בינואר 1963
מרכז אילן רמון לנוער שוחר פיזיקה

מרכז אילן רמון לנוער שוחר פיזיקה הוא מרכז מדעי ומצפה כוכבים לנוער השוכן בבניין המחלקה לפיזיקה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב בבאר שבע. המרכז הוקם על ידי קרן רש"י באמצעות תוכנית מדערום לפיתוח מוקדי מצוינות במדעים. מרכז אילן רמון לנוער שוחר פיזיקה מאפשר לימודים יישומיים בפיזיקה לתלמידי מחוז הדרום הניגשים לבגרות בפיזיקה ב-5 יחידות לימוד. במקום קיים גם מרכז אסטרונומי לנוער ולקהילה ובו פלנטריום משוכלל, טלסקופ רובוטי משוכלל, טלסקופים ניידים וטלסקופ שמש. המרכז נמצא בבניין פיזיקה באוניברסיטה והוא המוקד של תוכניות מדערום. המרכז מעודד תלמידים לכתיבת עבוד­ות גמר והגשת פרויקטים, מאתר תלמידים מחוננים בתחומי הפיזיקה ומסייע להם להרחיב ולהעמיק את לימודיהם והתעניינותם בפיזיקה. בשנת הלימודים 2012 קבוצה של 15 תלמידי ותלמידות תיכון ביקרו במאיץ החלקיקים ה-LHC שב-CERN במסגרת לימודיהם במרכז אילן רמון. המרכז מקיים לימודים בבוקר ובערב, בפיזיקה ואסטרונומיה בדגש על לימוד חווייתי והתנסות מדעית, ומחנות מדע בקיץ. הפעילות האסטרונומית במרכז אילן רמון נעשית ביום ובלילה וכוללת שימוש בציוד מגוון: פלנטריום מדגם E-5 מתוצרת חברת GOTO טלסקופ רובוטי בקוטר "16 (40 ס"מ) תוצרת חברת MEADE טלסקופ לצפייה בשמש בקווי פליטה של מימן מיונן (Halpha) של חברת corronado טלסקופ רובוטי נייד בקוטר 200 מ"מ של חברת MEADE טלסקופ דובסוני נייד בקוטר 250 מ"מ של חברת MEADE טלסקופ רובוטי נייד בקוטר 125 מ"מ של חברת MEADE במלאת 400 שנים לשימוש הראשון שנעשה בטלסקופ על ידי גלילאו גלילי, הכריז האיגוד האסטרונומי הבינלאומי על שנת 2009 כשנת האסטרונומיה העולמית. מרכז אילן רמון החליט עקב כך על קיום של חידון אסטרונומי ראשון לתלמידי בתי ספר יסודיים. החידון התנהל בשלושה שלבים: שלב א' התנהל באינטרנט ובו השתתפו 1300 תלמידים. מתוכם העפילו 100 לשלב השני שהיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב לאחר שקיבלו המתחרים חוברת למידה על אסטרונומיה וחקר החלל. 10 ילדים הגיעו לשלב הגמר שהתקיים באוניברסיטת בן-גוריון ונערך בעל פה, בנוכחות נשיאת האוניברסיטה הפרופ' רבקה כרמי. כשופט הראשי שימש הד"ר יגאל פתאל. מאז החידון התקיים מדי שנה ומספר המשתתפים בו עולה בהתמדה. מדיה וקבצים בנושא מרכז אילן רמון לנוער שוחר פיזיקה בוויקישיתוף אתר מרכז אילן רמון לנוער שוחר פיזיקה (אורכב 28.11.2020 בארכיון Wayback Machine) קרן רש"י פלנטריום מדגם E-5 המוצב במרכז הפלנטריום בפעולה, ברקע מימין ניתן להבחין בעגלה הגדולה כוכב הלכת צדק כפי שצולם ממרכז אילן רמון כוכב הלכת צדק וירחיו איו ואירופה כפי שצולמו ממרכז אילן רמון, סט התמונות צולם במשך כשעתיים וחצי ומראה את התנועה המהירה סביב לצדק CERN - פיזיקת חלקיקים על קצה המזלג..., באתר מרכז אילן רמון לנוער שוחר פיזיקה http://in.bgu.ac.il/ilanramon/Pages/news/mishlahattalmidim.aspx הזוכים בחידון 2012, באתר מרכז אילן רמון לנוער שוחר פיזיקה
חנן רובין

חנן (הנס) רוּבִּין (10 באוגוסט 1908 - 24 באוקטובר 1962) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם מפ"ם. רובין נולד בברלין בירת גרמניה. בנעוריו היה פעיל בתנועה הציונית "תכלת לבן (בלאו וייס)". הוא למד לימודי משפטים באוניברסיטאות ברלין ופרייבורג והוסמך כדוקטור למשפטים. במהלך שנות לימודיו פעל רובין בהתאחדות איגודי הסטודנטים של גרמניה והיה פעיל במרכז אגודת קדימה. בשנת 1930 הוא הצטרף להמפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה וכעבור זמן עבר למפלגת הפועלים הסוציאליסטית (SAPD). בשנת 1933 עלה רובין לארץ ישראל. תחילה עבד כפועל חקלאי, וכעבור שנה מעלייתו נבחר לוועד הפועל של הסתדרות העובדים הכללית. פעילותו הציבורית החלה בהיותו ממייסדי הליגה הסוציאליסטית וממנהיגי מפ"ם. עם קום המדינה נבחר מטעם המפלגה לכהן כחבר הכנסת מהכנסת הראשונה ועד הכנסת החמישית. כהונתו נמשכה לאורך 13 שנים, עד לפטירתו, ובמהלך תקופה זו הוא כיהן כחבר ועדת החוקה, חוק ומשפט, ועדת הכספים וועדת העבודה. מהכנסת השלישית ואילך כיהן כסגן יושב ראש הכנסת. בשנת 1952, במהלך ההפגנה נגד הסכם השילומים מגרמניה, נפגע רובין בראשו מאבן שהושלכה אל תוך אולם מליאת הכנסת. הוא נחבש, וחזר לדיון לאחר כמה דקות. בתו יעלה נישאה לח"כ לשעבר אלעזר גרנות, אף הוא איש מפ"ם. בתו אושרית נישאה ליהודה ריפתין, בנו של ח"כ של מפ"ם יעקב ריפתין. חנן רובין, באתר הכנסת חנן רובין, באתר כנסת פתוחה ד"ר חנן רובין, דבר, 25 באוקטובר 1962. ינון רויכמן, היום שבו נכבשה הכנסת (כמעט), באתר ynet, 24 בספטמבר 2006 ערך זה הוא קצרמר בנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מאי ישראלי

מאי ישראלי לשמן (נולדה ב-14 בספטמבר 1966) היא זמרת סופרן ישראלית, ראש המחלקה לביצוע רב תחומי באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים. ישראלי היא בוגרת תואר שני באקדמיה למוזיקה ע"ש רובין בתל אביב, וזכתה במלגת קרן פליציה-בלומנטל ללימודי המשך בלונדון, בהדרכת פרופסור אליסון פירס מהאקדמיה המלכותית. בנוסף למדה משחק בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב. את שירותה הצבאי עשתה בלהקת פיקוד מרכז. ישראלי הופיעה עם התזמורת הקאמרית הישראלית, התזמורת הסימפונית חיפה, התזמורת הסימפונית ירושלים, תזמורת האופרה הקאמרית, אנסמבל "אקוואריוס" ותזמורות נוספות, וכן ברסיטלים בלונדון, בסקוטלנד ובפריז. בנוסף הוזמנה לשיר בקונצרט גאלה בפריז, במסגרת פסטיבל הבינלאומי הראשון ליצירותיו של המלחין וילה לובוס. בישראל העלתה שלושה מופעים אישיים, המוקדשים למחזות זמר, לשירי עם ברזילאיים ולשיר האמנותי הישראלי. החל משנת 2004 היא מופיעה בישראל ומחוצה לה בתפקיד שנכתב במיוחד עבורה באופרה "צחוק של עכברוש" של התזמורת הקאמרית הישראלית. בן זוגה הוא המוזיקאי אורי לשמן, והם משתפים פעולה מקצועית. בשנת 2016 יצרו בני הזוג את ״בין השורות בין הצלילים״, סדרת פודקאסטים על הזמר העברי בשיתוף רדיו ״קול האוניברסיטה״ של אוניברסיטת רייכמן. בדצמבר 2023 יצא אלבומם המשותף ״כנף אל כנף״. מאי ישראלי, ברשת החברתית פייסבוק מאי ישראלי, ברשת החברתית אינסטגרם מאי ישראלי, סרטונים בערוץ היוטיוב מאי ישראלי לשמן – איגוד הקול הישראלי מאי ישראלי לשמן, באתר האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, ‏2011-02-14 לא זמין | N/A# • קול האוניברסיטה | AudioVersity, באתר קול האוניברסיטה | AudioVersity כנף אל כנף - Google Search, באתר www.google.com ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בית השיטה

בית השיטה (בֵּית הַשִׁטָּה) הוא קיבוץ בעמק חרוד, כ-10 קילומטר מצפון-מערב לבית שאן, בתחום המועצה האזורית גלבוע. זהו הקיבוץ הראשון שהקימה תנועת המחנות העולים, והוא קרוי על שם היישוב "בית השיטה" הנזכר בתנ"ך, ונמצא סמוך לעתיקות שאטה. הכפר הערבי שאטה היה קיים בסמוך ועל שמו נקראה גם תחנת רכבת העמק הסמוכה ובית סוהר שאטה. סמוך לקיבוץ נמצאו שרידי מנזר קטן מהתקופה הביזנטית. ראשיתו של הקיבוץ בהתארגנות של קבוצות מבוגרי גימנסיה הרצליה בתל אביב ובית הספר הריאלי בחיפה, שהקימו ב-1928 את "קבוצת החוגים" בחדרה. כעבור זמן מה הצטרפו אליהם חברי "לגיון הצופים" שפרשו מתנועת הצופים בירושלים ובפתח תקווה. איחוד הקבוצות הביא להקמת תנועת הנוער "המחנות העולים", אולם הקבוצה שמרה על שמה, קבוצת החוגים. ב-1931, לאחר תקופת מעבר במחנה עבודה בכפר יחזקאל, החליטה קבוצת החוגים להצטרף לקיבוץ המאוחד והתיישבה במחנה זמני ליד מעין חרוד. שם התגבשה הקבוצה וקיבלה חיזוק משמעותי מבוגרי תנועות נוער חלוציות מגרמניה שהגיעו לאחרי שעברו הכשרה. ב-1935 נרכשו אדמות שאטה, והקיבוץ הקים עליהן את נקודת הקבע שלו, החל מט"ז כסלו תרצ"ז, 12 בדצמבר 1935. ב-1952 עבר הקיבוץ משבר, כאשר במהלך הפילוג בקיבוץ המאוחד עזבו אותו כמחצית מחבריו שהיו תומכי מפא"י, ומרביתם עברו לאיילת השחר. במקומם קלט הקיבוץ קבוצת חברים תומכי מפ"ם שהתפלגו מתל יוסף. במלחמת יום כיפור נפלו 11 מחברי הקיבוץ (מספר הנופלים הגדול ביותר בארץ ביחס לאוכלוסייה [דרוש מקור]). בעקבות האבל הכבד ששרר בקיבוץ, חיברה חברת הקיבוץ דורית צמרת את השיר "החיטה צומחת שוב". ב-1990 חיבר יאיר רוזנבלום, שהתגורר אז בקיבוץ, לחן מודרני לפיוט ונתנה תוקף לזכר הנופלים. קיבוץ בית השיטה משתייך לתנועה הקיבוצית והוא קיבוץ מתחדש (שעבר הפרטה). בבית השיטה ייסד חבר הקיבוץ, אריה בן-גוריון, את ארכיון החגים הקיבוצי, בו אסף ותיעד מאז שנות ה-30 של המאה ה-20 מידע רב אודות הדרכים שבהן ציינו הקיבוצים את חגי ישראל. בשנות ה-90 הוסב הארכיון ל"מכון שיטים", העוסק מאז, בהובלת חברים מהקיבוץ העירוני 'משעול', בפעילויות חינוכיות שונות בתחומי התרבות היהודית והציונית, עם דגש על ערכי החלוציות וההתיישבות. עמיה ליבליך, קיבוץ מקום, שוקן, 1986 מדיה וקבצים בנושא בית השיטה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בית השיטה נדב מן, מאלבומה של צלמת קיבוץ בית השיטה, באתר ynet, 31 בינואר 2008 בית השיטה באתר הרשות לפיתוח הגליל אתר החגים של "שיטים" סקר אתרים ארכאולוגיים באזור בית השיטה. מבוסס על עבודתו של ניר מן לסיום י"ב (1972) אלי אלון, סיפורו של מקום: בית העלמין "בית השיטה", באתר News1 מחלקה ראשונה, 27 בספטמבר 2015 החיטה צומחת שוב: זוכרים את חללי בית השיטה באתר הספרייה הלאומית בית השיטה, במרכז המידע לנגב ולגליל של תנועת אור תמונות מאוסף קיבוץ בית השיטה מתוך האוספים הדיגיטליים של ספריית יונס וסוראיה נזריאן, אוניברסיטת חיפה בני ציפר, אליקו נר-גאון, תערוכה ברחוב האחורי, באתר הארץ, 24 במאי 2021 בית השיטה (ישראל), דף שער בספרייה הלאומית דוד אוחנה, חמישים שנה אחרי המלחמה ההיא, באתר הארץ, 23 בספטמבר 2023 קיבוץ בית השיטה, 1950 גלעד לנופלים בחצר קיבוץ בית השיטה אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 ספר שופטים, פרק ז', פסוק כ"ב ניר מן, אתרים ארכיאולוגים בשטחי בית השיטה, באתר בית השיטה, ‏1972 זאב וילנאי, "אנציקלופדיה לידיעת הארץ", הוצאת ידיעות אחרונות, תשט"ז, 1956, כרך א', עמוד 101
משה (מיכלאנג'לו)

"משה" (באיטלקית: Mosè;‏ 1513–1515) הוא פסל שיש מאת האמן האיטלקי בן תקופת הרנסאנס מיכלאנג'לו בואונרוטי, המציג את דמותו של משה רבנו. הפסל נועד להיות אחד מן המרכיבים המרכזיים במצבה מפוארת שהזמין האפיפיור יוליוס השני ממיכלאנג'לו בעבור עצמו. המצבה המפוארת, שאמורה הייתה להיות מוקמת בבזיליקת פטרוס הקדוש, לא הוקמה מעולם, ומיכלאנג'לו יצר במקומה מצבה פשוטה יותר, העומדת בקפלה בבזיליקת סן פייטרו אין וינקולי על גבעת האסקלין ברומא. הפסל עשוי שיש, וגובהו 2.35 מטרים. התכנון המקורי של הקבר שבו אמור היה הפסל להיות משובץ, כלל מבנה בעל שלוש קומות, שבו אמורים היו להיות משובצים כ-40 פסלים שונים. לאחר מותו של יוליוס בשנת 1513 קטנו ממדי הפרויקט. בשנת 1542 הוצא חוזה נוסף, ובו התבקש מיכלאנג'לו ליצור מבנה פשוט הצמוד לקיר הכנסייה, שבו ישובצו פסלים מעטים. משה מתואר יושב כשהוא לבוש מעין טוגה או בד כשפלג גופו העליון עירום. ביד אחת הוא אוחז אל גופו לוח מרובע המסמל את לוחות הברית, ואילו ידו השנייה מונחת בחיקו. ראשו עטור הזקן מופנה לשמאל, והוא מביט בריכוז אל נקודה מרוחקת מאתנו. מיכלאנג'לו תיאר את זקנו כמפותל וארוך ומגיע עד לחיקו. הוא נעול סנדלים בעלי רצועות עור הקשורות על שוקיו. על ראשו עיצב מיכלאנג'לו זוג קרניים קטנות. ייצוג זה בא ככל הנראה בעקבות פרשנות מוטעה של קרינת פני משה, כפי שנאמר בשמות ”כִּי קָרַן עוֹר פָּנָיו” (ל"ד, כט), שבתרגום הוולגטה תורגם כאילו הכוונה היא לקרן כאיבר בגוף ולא לקרן אור. ואולם יש הטוענים כי לא סביר שמיכלאנג'לו, איש רנסאנס בעל השכלה רחבה וידע בשפות, הוטעה בעקבות תרגום הוולגטה כאשר עמדו בפניו תרגומים נוספים והמקור. למעשה גם במסורת היהודית נמצא פירוש המתייחס למילה "קרן", כאל קרן של חיה שניתן לנגוח בה. מבחינה פיסולית הקרן מצביעה על כיוון שמדגיש את מבטו המרוחק של משה והמנוגד לזרועו הנטויה. דוד (מיכלאנג'לו) פייטה (מיכלאנג'לו) פיוט ארמי ארץ-ישראלי לשבועות, מחזור רומניה, כ"י אוקספורד 2501. מתוך: י' יהלום ומ' סוקולוף, שירת בני מערבא
דימר

בכימיה, דימר (מיוונית: די - שתיים, מר - יחידה) היא מולקולה או תצמיד (קומפלקס) של מולקולות המורכב משתי יחידות פשוטות יותר - מונומרים. במובן זה ניתן לראות בדימר פולימר קצר מאוד. שתי יחידות הבסיס יכולות להיות זהות, אז מכונה הדימר הומודימר, או שונות ואז הוא מכונה הטרודימר. יצירת דימר ממולקולה אחת נקראת דימריזציה, והפעולה ההפוכה לה נקראת דיאסוציאציה. דימרים מולקולריים נוצרים לרוב על ידי תגובה בין שתי תרכובות זהות. 2A -> A-A. בדוגמה זו, מונומר "A" עבר דימריזציה לדימר "A-A". הרבה מולקולות אורגניות קטנות, בעיקר פורמלדהיד, יוצרות בקלות דימרים. בדימר של פורמלדהיד (CH2O) הוא דיוקסטאן (C2H4O2). פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. בהקשר של פולימרים המונח דימר מתייחס למולקולה בעלת פולימריזציה מדרגה 2, ללא קשר לסטויכיומטריה או לתגובות דחיסה. יחס זה שימושי אשר באים לנתח סוכרים. לדוגמה: צלוביוז הוא דימר של גלוקוז, זאת למרות שבריאקציית היצירה שלו נוצרים מים, דבר אשר היה מעמיד אותה כביכול בהקשר של תגובות הידרוליזה. 2C6H12O6 → C12H22O11 + H2O במקרה זה לדימר יש סטויכיומטריה שונה מזוג המונומרים. כמו סוכרים גם חומצות אמינו יכולות ליצור דימרים. במקרה זה הדימרים נקראים דו-פפטידים. דוגמה לדו-פפטיד הוא ה-Glycylglycine (אנ'). דו-פפטיד זה מורכב משתי מולקולות גליצין המחוברות זו לזו בקשר פפטידי. דוגמאות נוספות הן אספרטם וקרנוזין (אנ'). פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. מדיה וקבצים בנושא דימר בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא כימיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מוקרנס

מֻקָרנָס (בערבית ובפרסית: مقرنس; בטורקית: Mukarnas; בספרדית: mocárabe) - עיטור דמוי נטיפי אבן מדורגים הנקראים בעברית "עיטור נטיפות". סגנון המוקרנס פרח במצרים של המאה ה-12, עת שהייתה מוקד שליטתם של השושלת הפאטמית במזרח התיכון, כחלק מהתפתחות כללית באדריכלות הקשתות. ייתכן שמקור העיטור באדריכלות הפרסית-סלג'וקית, והוא מעטר בדרך כלל את גומחת שער הכניסה למבנה ממלוכי מונומנטלי וכן מעברים וכרכובים כגון מבנה הנושא מרפסת או כיפה. נפוץ מאוד גם השימוש של מוקרנס כבסיס קשת זווית בפינת מבנה כיפתי. עומק המוקרנס (מספר שורות הנטיפים) מעיד על עושר המבנה ופארו. יש מבנים ובהם 15 שורות מוקרנס (המספר קשור כמובן גם לעומק גומחת השער - ה"פורטל (אנ')"). בעלי המלאכה שהתקינו את המוקרנס היו אומנים נודדים. הם חתמו על יצירותיהם במקום נסתר באמצעות סימן סתתים וכמה משמותיהם ידועים עד היום. אדריכלות ממלוכית אבלק אדריכלות מורית מדיה וקבצים בנושא מוקרנס בוויקישיתוף אמנות אסלאמית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה