laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
רצח יפים ויינשטיין

רצח יפים ויינשטיין היה פיגוע טרור שבוצע על ידי טרוריסטים אסלאמיים ב-30 בנובמבר 2009. יפים ויינשטיין, נהג מונית ישראלי בן 54 מנוף הגליל, נחטף, נדקר למוות ונשדד על ידי חמושים מוסלמים המזוהים עם ארגון הטרור אל-קאעידה, לאחר שהמתנקשים הזמינו פיצה באמצעות שירות המוניות מפיצריה בנוף הגליל. גופתו של ויינשטיין נתגלתה על ידי עוברי אורח, והמשטרה פתחה בחקירה. בעקבות הרצח נעצרו שמונה חשודים בנצרת במהלך 2010, במבצע משולב של משטרת ישראל והשב"כ, שחשפו תא טרור, שנוצר בהשראת אל-קאעידה ונאומי אוסאמה בן לאדן. בשנת 2010 נעצרו אחמד אחמד (21), ר'אלב רנים (26) והיידר זיאדנה (22) באשמת הרצח. כל השלושה היו מנצרת. השלושה פעלו במסגרת תא טרור שכלל שבעה גברים. אחמד ורנים ניסו לפני הרצח לטוס לסומליה, במטרה לעבור אימונים במחנה של אל-קאעידה. על מנת לעשות זאת טסו אחמד ורנים בתחילה לאדיס אבבה בירת אתיופיה ומשם לקניה, שם הם נעצרו וגורשו לישראל. בתשובה לשאלה האם הוא מונע משנאה לנוצרים וליהודים השיב אחמד: "יחי אוסאמה בן לאדן". אחיקם משה-דוד, חשד לרצח של נהג מונית ליד כפר החורש, באתר nrg‏, 30 בנובמבר 2009
רג'ינלד פול

רג'ינלד פול (באנגלית: Reginald Pole; ‏12 במרץ 1500 - 17 בנובמבר 1558) היה חשמן והארכיבישוף מקנטרברי הקתולי האחרון. בנם השלישי של מרגרט פול, רוזנת סולסברי וריצ'רד פול. סבו מצד אמו היה ג'ורג' פלנטג'נט, דוכס קלרנס, אחיהם של אדוארד הרביעי, מלך אנגליה וריצ'רד השלישי, מלך אנגליה. התחנך במודלין קולג' של אוניברסיטת אוקספורד וסיים ב-1515 בתואר בוגר אוניברסיטה. בשנת 1518 מינה אותו הנרי השמיני, מלך אנגליה לכומר בדורסט ובסולסברי ולאחר מכן דקאן כנסיית אקסטר. ב-1521 יצא ללימודים באוניברסיטת פדובה וב-1529 ייצג את מלכו בדיון בסורבון בפריז שדן בביטול נישואיו לקתרין מאראגון. ב-1532 עזב פול את אנגליה לפדובה, עקב סכסוך עם המלך, על רקע נישואי המלך לאן בולין. ב-1536 שלח פול למלך חיבור שהיה למעשה מענה תאולוגי לשאלות שהפנו אליו תומאס קרומוול ואחרים בנוגע לנישואי המלך. החיבור, שנכתב בלטינית ונקרא Pro ecclesiasticae unitatis defensione ("הגנה למען אחדות הכנסייה"), הדגיש את מעמדו המיוחד של האפיפיור כעליון מעל מעמדם של כל המלכים (בכך קרא תיגר על חוק העליונות הראשון של הנרי) ובד-בבד גינה את המלך בשל נישואיו לקתרין מארגון שהייתה אשת אחיו. הנרי זעם ושלח לפול מכתב גינוי על ידי אמו, מרגרט פול. ב-22 בדצמבר 1536 מינה אותו האפיפיור פאולוס השלישי לחשמן והפקיד אותו על מתן סיוע ליוזמי ה-"Pilgrimage of Grace" ("צליינות החסד")(אנ'), התקוממות גדולה בצפון אנגליה שהחלה באוקטובר 1536, שבה השתתפו 20,0000 עד 40,0000 מורדים בהנהגת רוברט אסק, ביחד עם חלק מאצולת הצפון, בקריאה להנרי לוותר על חוק העליונות ולשוב לחיק הכנסייה הקתולית האפיפיורית. ב-1539 נשלח פול לחצר קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בתיווכו של אסטאס שאפווי, על מנת לארגן אמברגו של ארצות אירופה הקתוליות על אנגליה. כך הפך פול למורד במלכות. המלך, חסר יכולת להתנקם בפול עצמו, התנקם בבני משפחתו. אחיו נאסרו ונחקרו על ידי תומאס קרומוול, תאריהם ואדמותיהם נלקחו מהם והם נאסרו במצודת לונדון באשמת קשירת קשר למרידה במלכות. אחיו הבכור, הנרי פול, וכמה מאנשיו הוצאו להורג. ב-27 במאי 1541, לאחר מאסר ממושך במצודת לונדון, הוצאה להורג גם אמו. ב-1554, עם עליית מרי הראשונה, מלכת אנגליה לשלטון והחזרת הקתוליות לאנגליה, החל פול במסע השיבה שלו מגלותו, הפעם כנציג רשמי של האפיפיור. אולם, המלכה מרי והקיסר קרל החמישי, עיכבו את הגעתו ללונדון עד לאחר נישואיה של מרי עם פליפה השני, מלך ספרד. מיד לאחר הורדת תומאס קרנמר הפרוטסטנטי מעמדתו כארכיבישוף קנטרברי במרץ 1556, מונה פול לארכיבישוף תחתיו. במקביל כיהן כנשיא (צ'נסלור) אוניברסיטת אוקספורד ואוניברסיטת קיימברידג'. באופן בלתי-רשמי כיהן כיועצה הקרוב של המלכה וכנציגה בעניינים שונים. פול מת בלונדון משפעת, 12 שעות לאחר מותה של המלכה מרי ונקבר בקתדרלת קנטרברי. מדיה וקבצים בנושא רג'ינלד פול בוויקישיתוף ערך במילון אוקספורד לביוגרפיות ביבליוגרפית כתביו עם הקדמה ביוגרפית, ספריית ארמון למבת' ערך ב-The New International Encyclopædia ערך ב אנציקלופדיה הקתולית רג'ינלד פול, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
גב ההר

הביטוי גב ההר במשמעותו המקורית מתייחס לאזור ההררי ממזרח לקו פרשת המים הארצי בישראל, עד לבקעת הירדן. כיום המונח מתייחס בעיקר לאזור הרי השומרון המזרחי. בגב ההר מספר עיירות וכפרים פלסטיניים. בהם חיים כ-70,000 תושבים. העיירות שמספר תושביהן עולה על 4,000 תושבים הן: עקרבה, חווארה, ביתא ועוורתא. כפרים באזור כוללים בין השאר את עסירה אל-קבלייה, עינאבוס, עוריף, בורין, עזמוט, סאלם, ודיר אל-חטב. בגב ההר ארבע התנחלויות יהודיות: איתמר, אלון מורה, הר ברכה, יצהר. כמו כן קיימים בגב ההר מאחזים וחוות רבים, בהם: חוות גלעד, חוות גבעות עולם, חוות סקאלי, מצפה יוסף, גבעת להבה ומצפה יצהר. כ-8,500 תושבים גרים בגב ההר בארבע ההתנחלויות היהודיות (נכון ל-2022). מקובל להתייחס להתנחלויות אלו כהתנחלויות אידאולוגיות והן מהוות חלק מ"הגרעין הקשה" של תנועת ההתנחלות. באזור גם מספר מאחזים והרחבות של התנחלויות. מפות גב ההר, באתר שערי שכם ע"פ חיבור נתוני הלמ"ס לגבי כמות התושבים בכל יישוב. ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מדרחוב

מדרחוב הוא רחוב עירוני, בו כלי רכב ממונעים, ביניהם מכוניות ותחבורה ציבורית, אינם רשאים לנסוע. הוא מרוצף באבני מדרכה ולרוב משמש כרחוב קניות או לתיירות. המדרחוב הראשון בעולם נפתח בקופנהגן בשנת 1962. המדרחוב, הלחם של המילים מדרכה ורחוב, הוא רחוב המיועד להולכי רגל בלבד, אשר בו יכולים לנוע בבטחה ובנוחות בין החנויות או בין הבתים. לרוב[דרוש מקור] ההתייחסות למדרחוב היא לרחוב שנועד לקניות או לתיירות, אך למעשה על פי ההגדרה גם רחוב שלא נועד למטרה זו ייקרא בשם זה. בעקבות הלחץ ההולך וגדל של התנועה לחופש ממכוניות, כמעט לכל עיר מרכזית בעולם יש מדרחוב אחד לפחות, לרוב במרכז העיר כגון מדרחוב בן-יהודה ונחלת שבעה בירושלים ומדרחוב נחלת בנימין בתל אביב. מלבד יתרונותיו הרבים של המדרחוב, הבאים לידי ביטוי בנוחות, ביטחון ושקט להולכי הרגל, בגלל היותו שטח מרוצף, משמש המדרחוב לרוב גם לאירועים ופסטיבלים כמו גם לירידי אמנות ואוכל. מתוך התחשבות בצורכי התחבורה, לעיתים משמש רחוב מסוים כמדרחוב רק בחלק מהזמן, ובחלק אחר הוא פתוח לתנועת כלי רכב. לעיתים החלוקה היא לפי שעות היממה, כלומר בשעות של עומס תנועה מתאפשרת תנועת כלי רכב ברחוב, וביתר שעות היממה הרחוב משמש כמדרחוב. פעמים אחרות החלוקה היא לפי ימי השבוע: בימות החול מתאפשרת תנועת כלי רכב ברחוב, ובעת המנוחה השבועית הוא משמש כמדרחוב. המדרחוב המודרני הראשון בעידן הרכב הפרטי, שהוא גם הארוך בעולם, הוא רחוב הקניות והתיירות, סטרוגט (Strøget) שבקופנהגן, שהפך למדרחוב ב-1962 כניסיון, וב-1964 הוכרז כקבוע. מדרחוב זה נוצר על פי רעיונותיו של המתכנן הדני יאן גהל. אחד המדרחובים הראשונים נוצר בעיר קוריטיבה שבברזיל ב-1968, כאשר ז'יימה לרנר סגר את הרחוב המרכזי "15 בנובמבר" לתנועת כלי רכב. בירושלים החל מאמצע שנת 2007 נבנה המדרחוב הארוך בישראל שאורכו כקילומטר וחצי, המשתרע על כמחצית אורכו של רחוב יפו - מכיכר צה"ל ועד כיכר הדוידקה, בו עוברת גם הרכבת הקלה בירושלים. סמטאותיה של ונציה יוצרות מדרחוב גדול, משום שאין בהן תנועת כלי רכב, ותנועת הסירות נעשית בתעלות. כיכר עירונית מדרחוב בן-יהודה, ירושלים מדרחוב נחלת בנימין, תל אביב מדרחוב הנביאים, אשדוד מִדְרְחוֹב ברבים, באתר האקדמיה ללשון העברית, ‏25 במרץ 2010 נעמה ריבה, המהפך של קופנהגן: "זאת לא עיר, זו אוטופיה", באתר הארץ, 26 בפברואר 2024 Project for Public Spaces, [1]
ניופלן מגלינר

ניופלן מגלינר (בגרמנית: Neoplan Megaliner) הוא אוטובוס דו-קומתי מהודר, מתוצרת יצרנית האוטובוסים והטרילובוסים הגרמנית Neoplan (אנ') (שם מלא: Neoplan Bus GmbH), חברה בת של מאן אשר יוצר בין השנים 1983–2000. מנוע מרצדס בנץ. מנוע אורכי אחורי. 2 שורות גלגלים - מקדימה. "ניופלן מגלינר" "ניופלן מגלינר" "ניופלן מגלינר" "ניופלן מגלינר" "ניופלן מגלינר" "ניופלן מגלינר" "ניופלן מגלינר" "ניופלן מגלינר" - תמונות מדיה וקבצים בנושא ניופלן מגלינר בוויקישיתוף ניופלן מגלינר, סרטון באתר יוטיוב ניופלן מגלינר, סרטון באתר יוטיוב "ניופלן מגלינר" דגם N128/4, יוצר בין השנים 1994-2000 autowp.ru/neoplan/megaliner "ניופלן מגלינר" omnibusarchiv.de/include Où il doit affronter son compatriote Setra S431 DT, et le belge Van Hool TD925-927 "ניופלן מגלינר" - תמונה glassdoor.ca/Photos/MAN-Office-Photos ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ניופלן מגלינר".
ניטוקריס הבבלית

ניטוקריס הבבלית, שמוכרת גם בשם מלכת בבל, נזכרת בכתביו של הרודוטוס, כמי שהסבה את נהר הפרת כדי להגן על עירה. הרודוטוס מתאר אותה כאחת המלכות הגדולות והחזקות של בבל. וטוען שהיא יזמה מפעלי בנייה עצומים. כמו כן הוא מספר שהיא חששה מהתקפה מצד מדי ולכן היטתה את נהר הפרת כדי שיצור מחסום בין בבל לבין הגבול עם מדי. הוא מספר גם שהיא בנתה את קברה בתוך שער העיר במקום שבו הנכנסים והיוצאים מבבל יכלו לראות. על הקבר היא כתבה; "אם אחד ממלכי בבל אשר יבואו אחרי יהיה במצוקת כסף יפתח את הקבר וייקח כסף כרצונו, אולם לא יפתח ללא צורך אם לא ידע לחץ כי לא טוב יהיה זה לו." דריווש הראשון מלך פרס החליט לפתוח את הקבר, ולא מצא בפנים אוצרות כי אם גופה ואת המילים; "לו לא תאבת לאוצרות ובצע נבזה לא פתחת ארונות מתים". הרודוטוס טוען שלבנה קראו לבינטוס, ושם זה נשא גם בעלה. הוא מוסיף וטוען שבימי בנה נכבשה בבל בידי כורש מלך פרס. אלכסנדר שור שתרגם את כתבי הרודוטוס לעברית, מזהה את ניטוקריס זו כאשתו של נבוכדנצר השני. סברה מסתברת כיוון שאשתו של נבוכדנצר מתוארת כאשה חכמה וחזקה מה גם שמייחסים לה את בניית הגנים התלויים בבבל. אם כי לרוב היא ידועה בשם אמיטיס ממדי, מה גם שבבל נכבשה בידי כורש שנים רבות אחרי מותו של נבוכדנצר בימי מלכותו של נבונאיד שלא היה קשור אל בית המלוכה הבבלי. ייתכן שהרודוטוס טעה ולבינטוס שהוא למעשה נבונאיד לא היה בנה של ניטוקריס או שניטוקריס לא הייתה אשתו של נבוכדנצר. ניטוקריס המצרית הרודוטוס. היסטוריה. תרגמו וכתבו מבואות: בנימין שימרון ורחל צלניק-אברמוביץ. פפירוס, בית ההוצאה - אוניברסיטת תל אביב, 1998. כתבי הירודוטוס. מתורגמים מיוונית עם מבוא והערות מאת ד"ר אלכסנדר שור. ירושלים, ראובן מס, תרצ"ה. העתק דיגיטלי באתר "דעת". הרודוטוס, ספר ראשון, 185. הרודוטוס, ספר ראשון, 187. הרודוטוס, ספר ראשון, 188. כתבי הרודוטוס עמ' 70 הערה 1.
ניטוקריס המצרית

ניטוקריס הייתה מלכת מצרים, שנזכרת בכתביו של הרודוטוס, שנקמה ברוצחי אחיה. הרודוטוס מזכיר את סיפורה של ניטוקריס כבדרך אגב, תוך כדי תיאורו את מצרים. הוא מספר שאזרחי מצרים מרדו במלכם והרגוהו והמליכו את אחותו ניטוקריס. אולם היא רצתה לנקום ברוצחי אחיה ועל כן בנתה חדר ארוך תת-קרקעי ואמרה שהיא רוצה לחנוך אותו, והזמינה לחניכה את החשודים העיקריים ברצח. למעשה היא הכינה תעלה שהזרימה את מי הנילוס היישר לתוך החדר והטביעה את הרוצחים. לאחר שנקמה את נקמתו של אחיה קפצה אל חדר מלא גחלים בוערות ומתה. מקובל להניח כיום שניטוקריס אינה דמות אמיתית, אם כי קטע מכתביו של מנתון המצוטט אצל יוליוס אפריקנוס מזכיר אותה, ומתאר אותה כאמיצה יותר מכל גבר, ויפה יותר מכל אשה. כמו כן הוא טוען שהיא בנתה את "הפירמידה השלישית בגיזה", המיוחסת כיום לפרעה מנכאורע ולפיכך סביר שמנתון טעה. חוקרים מסוימים טענו שזיהו את השם "Nitiqreti" ברשימת המלכים מטורינו, וסברו שהשם "Nitocris" הוא שיבוש יווני. אולם בדיקה מיקרוסקופית גילתה שנפל שיבוש בשם והוא למעשה שם זכרי. אם אכן מדובר בדמות היסטורית, ההשערה היא שניקטוריס הייתה הבת של פפי השני. ניטוקריס הבבלית הרודוטוס. היסטוריה. תרגמו וכתבו מבואות: בנימין שימרון ורחל צלניק-אברמוביץ. פפירוס, בית ההוצאה - אוניברסיטת תל אביב, 1998. כתבי הירודוטוס. מתורגמים מיוונית עם מבוא והערות מאת ד"ר אלכסנדר שור. ירושלים, ראובן מס, תרצ"ה. העתק דיגיטלי באתר "דעת". ניטוקריס המצרית, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית) הרודוטוס, ספר שני, 100. J. Tyldesley, Chronicle of the Queens of Egypt, 2006, Thames & Hudson
שנאה עצמית

שנאה עצמית היא אי-שביעות רצון בולטת של אדם מעצמו. לעיתים נעשה שימוש בביטוי גם לתיאור מצב של אי-שביעות רצון בולטת של אדם מקבוצה חברתית שאליה הוא משתייך. שנאה עצמית אתנית, למשל, מתבטאת בביקורת חריפה שאדם מביע כנגד קבוצת המוצא שלו. שנאה עצמית יכולה לנבוע מכך שהאדם רואה בעצמו או בקבוצתו תכונות שליליות שעמן אין הוא יכול להזדהות, או שהוא בז לעצמו או לקבוצתו כתוצאה מכישלון מתמשך. לעיתים השנאה נובעת מהפנמת היחס של אחרים כלפיו. שנאה עצמית עלולה להוביל לתסביכי נחיתות, וכן לדיכאון, לבדידות, לייאוש, לפגיעה עצמית ועוד. פסיכולוגים אינם נוטים להשתמש בביטוי זה, ולתיאור התופעה שהוא עוסק בה הם מעדיפים את הביטוי "הערכה עצמית נמוכה". הביטוי משמש פעמים רבות בוויכוחים לתיאור אדם או קבוצה במתקפות אד הומינם עליהם. התבססות של שנאה עצמית באה מרצון של אדם להתקבל לקבוצה חברתית שונה משלו, שהוא רואה בה קבוצה מועדפת. הקבוצה שהאדם מעוניין להתקבל אליה, דורשת כתנאי קבלה את התנתקותו מהשוני, המתבטא במובנים שונים כגון שפה, לבוש, התנהגות ותכונות נפש. לעיתים מוצג שוני זה בצורה בוטה, כדוגמת הצגתם של היהודים: דת נחותה, שפת סתרים, לבוש שונה, אפיון חיצוני – חוטם גדול, כיעור; תכונות נפש שליליות כמו גזלנות, קבצנות ועוד. המיתוס הופך לזהות של הזר בעיני הקבוצה ולכן הזר מקבל אותו. הזר חושב, שאפשרי להתקבל לקבוצה ולהיות חלק ממנה אם יציית לחוקיה. אך הקבלה של הזר לקבוצה כשווה כמעט בלתי אפשרית, כל עוד בקבוצה קיימת תחושת עליונות על קבוצת המקור של הזר. גם אם יש רצון הדדי להשתלב, הקבוצה נוטה לשמור את הדימוי של העליונות, שמחזק אצל הזר את תחושת השוני והנחיתות. בנוסף, הזר מקבל את ערכי הקבוצה המגדירים אותו כנחות ולכן תחושת הנחיתות שלו מתחזקת. הזר מקרין את חוסר הביטחון החוצה והקבוצה חשה בו. דבר זה מדגיש את השוני ומאשר את הסטריאוטיפ שהחל את התהליך. הזר שרוצה להיות חלק מהקבוצה מקבל את תפיסת עולמה המאשרת את שונותו, וזהותו מתעצבת מתוך תפיסת החריגות והשנאה של הקבוצה אל הזר מתגלמת כשנאה העצמית. מקרים ידועים של תיעוב עצמי לאורך ההיסטוריה נמנו בין יהודי מרכז אירופה במאה ה-19, שביקשו להתקבל כשווים לתוך החברה הנוצרית, בייחוד זו דוברת-הגרמנית. רבים, כמו אוטו ויינינגר, סבלו נזקים פסיכולוגיים קשים. דוגמה אחרת היא האפרו-אמריקנים בארצות הברית; מלקולם אקס ואינטלקטואלים אחרים הרבו לגנות את השנאה העצמית בקרב השחורים ששאפו לניעות חברתית. דיכוי מופנם סקסיזם מופנם אוטואנטישמיות הומופוביה מופנמת מדיה וקבצים בנושא שנאה עצמית בוויקישיתוף שנאה עצמית (פסיכולוגיה), דף שער בספרייה הלאומית
אלכסנדרה, נסיכת הנובר (1882–1963)

אלכסנדרה, נסיכת הנובר (בגרמנית: Alexandra von Hanover; ‏29 בספטמבר 1882 – 30 באוגוסט 1963) הייתה נכדתם של גאורג החמישי, מלך הנובר וכריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק, ואשתו של פרידריך פרנץ הרביעי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין. אלכסנדרה נולדה ב-29 בספטמבר 1882 בגמונדן, לארנסט אוגוסט, נסיך הכתר של הנובר ולתירה, נסיכת דנמרק, בתם של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק ולואיזה, נסיכת הסן-קאסל. אלכסנדרה הייתה בת דודתם של ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת, ניקולאי השני, קיסר רוסיה, כריסטיאן העשירי, מלך דנמרק, הוקון השביעי, מלך נורווגיה, וקונסטנטינוס הראשון, מלך יוון. ב-7 ביוני 1904 התחתנה אלכסנדרה עם פרידריך פרנץ הרביעי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין, ממנו נולדו לה 5 ילדים. ב-14 בנובמבר 1918 התפטר בעלה פרידריך פרנץ מתפקידו, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה. לאחר התפטרותו נאלצו אלכסנדרה ומשפחתה לעבור לדנמרק, אולם בהמשך חזר למקלנבורג, ואף הצליח להחזיר לידיו חלק מאחוזותיו. ב-9 בנובמבר 1945, לאחר תבוסת גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה, נעצר בעלה פרידריך פרנץ בפלסנבורג על ידי יחידות מחיל האוויר המלכותי, וב-17 בנובמבר מת בעלה. לאחר מותו נאלצו אלכסנדרה ובנותיה לעבור לגרמניה המערבית, משום שמקלנבורג נכללה בשטח הכיבוש הסובייטי בגרמניה, וב-30 באוגוסט 1963 מתה אלכסנדרה בטירת גליקסבורג. ב-7 ביוני 1904 עם פרידריך פרנץ הרביעי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין. נולדו להם 5 ילדים: פרידריך פרנץ, נסיך הכתר של מקלנבורג-שוורין (22 באפריל 1910 - 31 ביולי 2001). כריסטיאן לודוויג, דוכס מקלנבורג (29 בספטמבר 1912 - 18 ביולי 1996), התחתן עם ברברה, נסיכת פרוסיה בתו של זיגיסמונד, נסיך פרוסיה. אולגה (1916–1917). תירה, דוכסית מקלנבורג-שוורין (18 ביוני 1919 - 27 בספטמבר 1981). אנסטסיה, דוכסית מקלנבורג-שוורין (11 בנובמבר 1922 - 25 בינואר 1979), התחתנה עם פרידריך פרדיננד, נסיך שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג. מדיה וקבצים בנושא אלכסנדרה, נסיכת הנובר בוויקישיתוף אלכסנדרה, נסיכת הנובר, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
באהבה נינה

באהבה נינה (באנגלית: Love, Nina) היא מיני-סדרה דרמה קומית בריטית משנת 2016 בכיכובן של פיי מרסיי והלנה בונהם קרטר. הסדרה היא עיבוד של ניק הורנבי לספר "Love, Nina: Despatches from Family Life" מאת נינה סטיבי. שידור הבכורה בערוץ BBC One היה ב-20 במאי 2016, והיא כוללת חמישה פרקים. הסדרה מתרחשת ב-1982 והיא מגוללת את סיפורה של נינה (מרסיי), צעירה בת 20 מלסטר שעוברת לגבעת פרימרוז בלונדון כדי לעבוד כאומנת אצל ג'ורג' (בונהם-קרטר) שהוא אם חד הורית לשני בנים. הסדרה מבוססת על חוויותיה של נינה סטיבי כשעבדה אצל מרי-קיי וילמרס, עורכת בכתב העת London Review of Books. הדמויות של שני הילדים בסדרה מבוססים על בניה עם הבמאי סטיבן פרירס. בנו של פרירס, סם פרירס משחק בסדרה בתפקיד אחד השכנים. החל מ-15 במאי 2017 הסדרה זמינה בנטפליקס בטכנולוגיית הזרמת מדיה. פיי מרסיי – נינה סטיבי הלנה בונהם קרטר – ג'ורג' בולוט ג'ייסון ווטקינס – מלקולם טרנר, משורר סקוטי, שכן של ג'ורג' ג'ושוע מקגווייר – מארק "נאני" נאן, מושא אהבתה של נינה סם פרירס – ריי, שכן אחר איתן רוס ־ ג'ו, הבן הצעיר הארי ובסטר – מקס, הבן הבכור סלינה קאדל – אורסולה וון ויליאמס, אלמנתו של המלחין רייף וון ויליאמס הסדרה שודרה באוסטרליה בערוץ BBC First החל מ-1 בנובמבר 2016. בישראל שודרה הסדרה בערוץ כאן 11 בדצמבר 2018. אתר האינטרנט הרשמי של באהבה נינה (באנגלית) "באהבה נינה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "באהבה נינה", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "באהבה נינה" באתר BBC Media Centre "Friday's best TV: Love, Nina; Bob's Burgers; No Such Thing As the News". The Guardian. Guardian Media Group. 20 במאי 2016. נבדק ב-20 במאי 2016. {{cite news}}: (עזרה) "Love, Nina Nick Hornby's fictionalised tv adaptation of Nina Stibbe's bestselling book". BBC Media Centre. BBC. נבדק ב-16 באוגוסט 2016. {{cite web}}: (עזרה) MaFt.co.uk. "Love, Nina (2016) on Netflix UK :: New On Netflix UK". New On Netflix UK. נבדק ב-2017-05-15.
שמעון ריקלין (סופר)

שמעון ריקלין (גם שמעון ריקלין - בנעט) (נולד ב-8 ביולי 1953) הוא סופר, מתרגם ועורך ספרים ישראלי. שמעון ריקלין נולד בשנת 1953 בירושלים וגדל במושבה הגרמנית. למד בתיכון ליד האוניברסיטה במגמת מזרחנות. שירת בצה"ל במהלך מלחמת יום הכיפורים. למד פסיכולוגיה, ערבית ובימוי תיאטרון באוניברסיטת תל אביב. מצעירותו כתב תסכיתים. השתתף בכתיבת תסריט לסרט "חיוך הגדי" על-פי ספרו של דויד גרוסמן, ותסריטים לסרטים דוקומנטריים, הצגות ילדים, בעיקר לתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער, ותסריטים לטלוויזיה. סיפורו הראשון, "סדר", התפרסם בתחרות הסיפור הקצר הראשונה של "הארץ" בשנת 1989. הנובלה "שאול" התפרסמה בכתב העת "אלפיים". סיפור נוסף זכה בפרס בתחרות "כתוב". ערך ספרים רבים במסגרת הוצאת מודן. חבורת מדע: אין עשן בלי אש, הוצאת ά נומרי, 1990 - ספר ילדים שירה של הים, עם עובד, 2001 - ספר ילדים תום הילדות, הוצאת חרגול, 2004 - שלוש נובלות צפון פרוע, הוצאת חרגול ועם עובד, 2007 - רומן שפן, כתר הוצאה לאור, הסדרה הקטנה, 2018 - נובלה אלואיז בפריז מאת קי תומפסון, הוצאת מודן, 2003 העולם שלי מאת מרגרט וייז בראון, הוצאת מודן, 2004 סוס-כחול וטילי מאת הלן סטיבנס, הוצאת מודן, 2004. תרגם חלק מספרי סדרת מר וגברת מאת רוג'ר הרגריבס, בהוצאת מודן. אלי הירש, "ריקלין, שמעון", בתוך: זיסי סתוי ויגאל שוורץ (עורכים), לקסיקון הקשרים לספרות ישראלית, 2014 שמעון ריקלין, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" שמעון ריקלין, במיזם "סופרים קוראים" של המרכז לספריות וספרות בישראל רשימת הפרסומים של שמעון ריקלין, בקטלוג הספרייה הלאומית הספרים של שמעון ריקלין, באתר "סימניה" גם כתיבת רומן היא יומרה, באתר הארץ, 19 בפברואר 2007 מאיה גז, "שפן": שמעון ריקלין חומל על הערבים ומציג את צה"ל כצבא אכזר, באתר הארץ, 21 בינואר 2019 שמעון ריקלין, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) שמעון ריקלין, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי שמעון ריקלין, באתר ספר הקולנוע הישראלי שמעון ריקלין, דף שער בספרייה הלאומית שמעון ריקלין, בלקסיקון הספרות העברית החדשה מאיר שניצר, סרט בלי לפגוע בזכויות, חדשות, 14 באפריל 1986 ילדים ונוער, באתר הארץ, 13 במרץ 2001 פרוזה - מקור, באתר הארץ, 3 ביוני 2004 צפון פרוע, באתר "טקסט", פברואר 2007
עוגת דאנדי

עוגת דאנדי היא עוגת פירות סקוטית מסורתית בעלת טעם עשיר. לרוב, מוכנת העוגה מצימוקי קורינתוס, צימוקי סולטנה ושקדים ולעיתים מוסיפים לה את קליפות הפירות. מקורה של העוגה במאה ה-19 בסקוטלנד. העוגה יוצרה לראשונה בכמויות מסחריות על ידי חברת קיילרס (Keiller's) שהייתה יצרנית של מרמלדה. בעליה טוענים שהם טבעו את שם העוגה בתור "עוגת דאנדי", אולם עוגות פירות דומות יוצרו ברחבי סקטולנד. ישנו סיפור עממי לפיו מרי, מלכת הסקוטים, לא אהבה פירות מסוכרים בעוגות שלה ועל כן הכינו עבורה את העוגה בתור עוגת פירות ללא דובדבנים אלא עם שקדים מולבנים. את השכבה העליונה של העוגה מקשטים לרוב בשקדים אותם מפזרים בצורה שווה ומעגלית. כיום, העוגה נפוצה בחנויות ובסופרמרקטים ברחבי הממלכה המאוחדת. העוגה יוצרה ושווקה גם בהודו הבריטית ובהודו העצמאית על ידי חברות אנגליות. החל משנות השמונים דעכה הפופולריות של העוגה בהודו והיא מיוצרת במספר מחוזות רק לכבוד חג המולד. מתכון להכנת העוגה
אורחן ספארוב

אורחן ספארוב (באזרית: Orxan Səfərov; נולד ב-10 באוגוסט 1991 בלנצ'ראן) הוא ג'ודוקא אזרי אשר מתחרה בקטגוריית המשקל עד 66 ק"ג. ספארוב מחזיק בשתי מדליות מאליפויות העולם, מדליית ארד משנת 2013 ומדליית כסף משנת 2017. באליפויות אירופה זכה בארבע מדליות; מדליית כסף משנת 2015, מדליית כסף משנת 2016, מדליית ארד משנת 2017 ומדליית זהב משנת 2020. ספארוב השתתף פעמיים במשחקים האולימפיים; באולימפיאדת ריו 2016 התחרה בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג וסיים במקום החמישי לאחר ניצחון על אוטר בסטייב והפסד בחצי הגמר לילדוס סמטוב הקזחי, ובקרב על מדליית הארד לנאוהיסה טקאטו היפני. באולימפיאדת טוקיו 2020 התחרה בקטגוריית המשקל עד 66 ק"ג והודח בסיבוב הראשון לאחר הפסד בווזארי לירלאן סריקזאנוב הקזחי. מדיה וקבצים בנושא אורחן ספארוב בוויקישיתוף אורחן ספארוב, ברשת החברתית פייסבוק אורחן ספארוב, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אורחן ספארוב, ברשת החברתית אינסטגרם אורחן ספארוב, ברשת החברתית טיקטוק אורחן ספארוב, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי אורחן ספארוב, באתר olympedia.org אורחן ספארוב, באתר איגוד הג'ודו העולמי אורחן ספארוב, באתר JudoInside.com פרופיל וסטטיסטיקות אודות הג'ודוקא, באתר sports-reference.com מידע על הג'ודוקא, באתר JudoInside
מעיין הבירה

מעיין הבירה היא מסעדה הפועלת משנת 1962 בעיר התחתית של חיפה וסגנונה הוא אוכל יהודי מזרח אירופאי. ראשיתה של המסעדה היא באטליז ובית חרושת לנקניקים שהקים נחום מאיר שעלה מפולין כבן למשפחת קצבים. את העסק הקים ברחוב נתנזון בעיר התחתית של חיפה, מקום מושבה של המסעדה גם כיום. בשנת 1962 הפך נחום את בית העסק למסעדת פועלים ובית מרזח. בשנים הראשונות היו מגיעים למסעדה עובדי נמל, עגלונים ופועלים רבים לאחר עבודתם. במשך הזמן גדל חלל המקום. בשנת 1997 נפטר מאיר נחום והניהול עבר לידי בנו ראובן. בין המנות המוגשות במסעדה כבד קצוץ, קישקע, קרעפלך ומנת הדגל הקוסטיצה. ביולי 2020, בעקבות מגפת הקורונה, החלה המסעדה לראשונה מאז היווסדה, לבצע משלוחים. רן סער, מעיין הבירה: תחנת חובה לחובבי הבירה והנקניקים, באתר הארץ, 22 בדצמבר 2010 דפנה ארד, אוכל "מעיין הבירה", חיפה | מייסד: נחום מאיר, 1950, באתר הארץ, 25 בנובמבר 2011 גרדה גלזר‏, המוסד: מעיין הבירה, באתר וואלה, 4 ביוני 2012 חיליק גורפינקל, ‏מעיין הבירה: כבר מזמן לא אותה מאורת מלחים שיכורים של פעם, באתר גלובס, 4 בפברואר 2017 מעושנת ועסיסית: מנת קוסטיצה במעיין הבירה, באתר וואלה, 9 בדצמבר 2018 חגית הורנשטיין, לראשונה מאז היווסדה: מעיין הבירה עושה משלוחים, באתר כלבו – חיפה והצפון, 29 ביולי 2020
זואי קרבונופסינה

זואי קרבונופסינה (ביוונית: Ζωή Καρβωνοψίνα, שפירושו "בעלת העיניים השחורות כפחם") הייתה אשת הקיסר ועוצרת ביזנטית. אשתו הרביעית של הקיסר לאון השישי ואמו של הקיסר קונסטנטינוס השביעי פורפירוגנטוס, ששימשה כעוצרת במקום בנה מ-914 עד 919. אין מידע על חייה של קרבונופסינה לפני שנת 905 ואחרי 919. זואי קרבונופסינה הייתה אחיינית של האדמירל הימריאוס (אנ') והייתה לה קרבה להיסטוריון תאופאנס המודה. קרבונופסינה, שהייתה פילגשו של הקיסר ליאו השישי, ילדה לו בן, לימים הקיסר קונסטנטינוס השביעי, בסוף שנת 905. ליאו הששי שהיה נואש לבן יורש נשא אותה לאשה ב-9 בינואר 906. הפטריארך של קונסטנטינופול, ניקולס מיסטיקוס (אנ'), התנגד לנישואין, שהיו בניגוד לכללי הכנסייה האורתודוקסית. הקיסר נאלץ להדיח אותו, ולמנות פטריארך אחר שאישר את הנישואין. ליאו נפטר ב-912. במקומו הוכתר אחיו הצעיר אלכסנדר (אנ'). זה החזיר את ניקולס מיסטיקוס לתפקיד הפטריארך ואת קרבונופסינה סילק מהארמון. כעבור שנה, ב-913, מת אלכסנדר, ובנה של קרבונופסינה הוכתר במקומו, והיא הוחזרה לארמון, אולם הפטריארך מיסטיקוס המשיך לרדוף אותה. הוא קיבל את אישור הסנאט והכנסייה להדחתה, ואילץ אותה לעבור למנזר, ושימש כעוצר לקיסר הצעיר, אך כעבור שנה, ב-914, הצליחה קרבונופסינה להדיח את מיסטיקוס, וחזרה לארמון כעוצרת, כאשר היא נהנית מתמיכת המנגנון האימפריאלי, ובפרט מגיבויו של המפקד הצבאי הבכיר, לאו פוקס (אנ'). במהלך שנות עוצרותה נחלו הצבאות הביזנטיים כישלונות צורבים כנגד הבולגרים בצפון והערבים במזרח. כתוצאה מכך התחזקו יריביה מבית וב-919 הודחו קרבונופסינה וגם תומכה העיקרי לאו פוקס. את השלטון תפס מפקד הצי, האדמירל רומנוס לקפנוס (אנ') שלימים גם הוכתר כקיסר. קרבונופסינה אולצה לחזור למנזר. מדיה וקבצים בנושא זואי קרבונופסינה בוויקישיתוף זואי קרבונופסינה, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה ובנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.