laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אפרים פרדיננד איינהורן

הרב אפרים פרדיננד איינהורן (בסינית: 艾恩宏;‏ 12 בספטמבר 1918 – 15 בספטמבר 2021) היה איש עסקים ורב אורתודוקסי אוסטרי-בריטי, ואחד משני הרבנים היחידים שגרו בטאיוואן. איינהורן נולד בווינה, אוסטריה. הוא עבר לממלכה המאוחדת בגיל 14, והוסמך לרבנות ב-1940. הוריו נרצחו בשואה מחנה הריכוז זקסנהאוזן. בשנות ה-40 עבד כמנהל מידע של הקונגרס היהודי העולמי, ולאחר מכן עסק בסיוע לקהילות יהודיות במדינות ערב. בשנות ה-50 עבר לארצות הברית וקנדה, ושימש רבי בקהילות בטורונטו, פנסילבניה, דטרויט ולוס אנג'לס, עד שהקים עסק למסחר, במסגרתו הגיע לטאיוון. איינהורן הגיע לטאיוואן בינואר 1975 מכווית. בתקופה זו לקהילה היהודית בטאיוואן לא היה מבנה בית כנסת קבוע. חלק מן הקהילה היו שוכרים מבנים לצורכי תפילה עד שהיו נדרשים לפנותם, בעוד חלק אחר היו משתתפים במניין אורתודוקסי שהתקיים במלון פרזידנט בעיר. איינהורן החל לנהל מניין נוסף בחדר שהוסב לבית כנסת במלון ריץ בעיר התחתית כ-5 שנים לאחר הגעתו. בשנות ה-90, עם הידלדלות הקהילה עקב עזיבת אנשי עסקים רבים, ואובדן היכולת לשכור מבנה, השתלבו שני המניינים למניין של איינהורן, לקהילה שנחשבת יותר מסורתית מאשר אורתודוקסית או רפורמית. ב-2008 עבר בית הכנסת למלון שרתון, ובאפריל 2014 עבר לבסוף לבניין משרדים במזרח טאיפיי, במשרד ששימש לפני כן סוכנות נסיעות, בחסותו של איש העסקים הטאיווני ג'פרי ד. שוורץ. איינהורן ניהל את בית הכנסת עד שבעיות בריאות מנעו זאת ממנו, ובשנת 2019 העביר את ניהול הטקסים לחזן לאון פנסטר שהגיע מלונדון, והמשיך להשתתף באירועים וטקסים עד למותו. לצד תפקידיו בתחום הדתי, איינהורן היה מקורב לאישים במערכת הפוליטית והכלכלית, כמו גם לאישים בקהילות יהודיות בטאיוואן ומחוצה לה; הוא סייע לקידום היחסים הדיפלומטיים בין הממשלה הטייוואנית לבין מדינות מזרח אירופה כגון צ'כיה, הונגריה, לטביה, ליטא, פולין, רומניה, מקדוניה ואוקראינה. הוא גם היה יו"ר ארגון "רפובליקנים בחו"ל" (Republicans Abroad) של טייוואן. ב-2009 הממשלה האוסטרית העניקה לו עיטור כבוד על שירותיו למען אוסטריה. איינהורן נפטר ב-15 בספטמבר 2021 בגיל 103. איינהורן נישא ב-1953 לרות ויינברג, והיו לו שתי בנות: דפנה ושרונה. יהדות טאיוואן Jordyn Haime, Ephraim Einhorn, longtime Taiwan rabbi with history of international intrigue, dies at 103, Jewish Telegraphic Agency, ‏15 בספטמבר 2021 (באנגלית) "Einhorn Coat of Arms / Einhorn Family Crest". נבדק ב-2015-12-10. Ceremony - Grand Decoration of Honour to Rabbi of Taiwan. Austrian Foreign Ministry. October 26, 2009. Retrieved 10 Dec. 2015 "Taiwan Jewish Community". Jewish Times Asia. באפריל 2006. נבדק ב-2015-12-10. {{cite news}}: (עזרה) Don Shapiro, [1], נצפה לאחרונה: 17 ספטמבר 2021. Larry Luxner, Keeping the faith in Taiwan, jta, August 22, 2007 Adam Cailler[2] Gabe Friedman [3], jta, March 24, 2021 "How Taiwan's sole rabbi keeps the faith". Jerusalem Post. 2007-06-24. אורכב מ-המקור ב-2007-09-29. נבדק ב-2008-10-30.
דייל דיי

דייל אדם דיי הבן (באנגלית: Dale Adam Dye, Jr; נולד ב-8 באוקטובר 1944) הוא סופר, שחקן ויועץ טכני-צבאי לקולנוע אמריקאי. דיי נולד וגדל בקייפ ג'יררדו, מיזורי. בשנת 1964 התגייס דיי לחיל הנחתים. הוא עבר הכשרה כלוחם בחיל הרגלים ולחם במלחמת וייטנאם. בשל כישוריו הבולטים בכתיבה סווג מקצועו הצבאי מחדש והוא הוסב לכתב צבאי, אולם התעקש לקחת חלק בלחימה ולחם בין היתר בקרבות הבלימה במתקפת הטט. במהלך המלחמה עוטר דיי בכוכב הארד ובשלושה עיטורי לב הארגמן. לאחר 13 שנות שירות כחוגר, והוא כבר רב-סמל, הוסמך דיי לקצונה. הוא הוצב בביירות ושב לארצות הברית זמן קצר לפני ההתקפה על בסיס הנחתים בעיר. דיי פרש מן החיל בשנת 1984 בדרגת קפטן. לאחר פרישתו הפך לסופר וליועץ טכני לעניינים צבאיים בסרטי קולנוע. בנוסף פיתח דיי קריירה כשחקן, כשהוא מגלם בעיקר אנשי צבא וכוחות הביטחון. בין היתר ייעץ בהפקת הסרטים והסדרות פלאטון, להציל את טוראי ראיין, אחים לנשק, שחרור בעורף האויב והפסיפיק. ספרי דיי שתורגמו לעברית הם: "פלאטון", הוצאת אור-עם, 1987. פלאטון (1986) נולד בארבעה ביולי (1989) ג'י. אף. קיי - תיק פתוח (1991) מצור ימי (1992) שמיים כחולים (1994) רוצחים מלידה (1994) מצור ימי 2 (1995) התפרצות (1995) משימה בלתי אפשרית (1996) גברים בחלל (1997) להציל את טוראי ראיין (1998) פקודה לא חוקית (2000) משחקי ריגול (2001) ברנדון הנעדר (2003) שחרור בעורף האויב (2005) כמו יום ולילה (2010) The Last Full Measure‏ (2019) המשפט הצבאי של המרד על הקיין (אנ') (2023) מדיה וקבצים בנושא דייל דיי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של דייל דיי דייל דיי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) דייל דיי, באתר AllMovie (באנגלית) דייל דיי, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) אלעד בן דוד, מנת קרב, באתר ynet, 12 ביולי 2010. אהרון מורג, ראשון בקרב, באתר ynet, 24 באוקטובר 2001. יניר דקל, לוס אנג'לס, חיילים היינו, באתר ynet, 14 ביולי 2010. מייקל הר, "שדרים", הוצאת תבל, 1987, עמודים 57-58, "והיה שם גם כתב של הנחתים, סרג'נט דייל דאיי, שישב עם פרח צהוב ארוך מזדקר מרשת-ההסוואה של הקסדה שלו, מהווה מטרה יוצאת מהכלל באמת. הוא ישב שם מגלגל את עיניו ואומר, "הו כן, הו כן, צ'ארלי באמת הכין לנו כאן הרבה חרא, זה יהיה רע", ומחייך באושר. היה זה אותו חיוך שראיתי שבוע לאחר מכן כאשר כדור של צלף קדח חור בקיר חמישה סנטימטר מעל ראשו, סיבה מוזרה לבדיחות דעת אצל כל אדם, להוציא חיראי". מאת אלעד בן דוד, כתבנו לענייני כתבות שפדיחה לתת אותן לג'ובניקים, מנת קרב, באתר ynet, 12 ביולי 2010. ביל קבני, USA TODAY, ים של דמעות: על "הפסיפיק", באתר nrg‏, 16 במרץ 2010.
אבי גולדברג

אבי גולדברג (נולד ב-1964) הוא רופא ישראלי המכהן כמנהל מרכז רפואי כרמל מנובמבר 2015. קודם לכן כיהן כמנהל המרכז הרפואי יוספטל. גולדברג למד רפואה באוניברסיטת תל אביב במסגרת העתודה האקדמית והתמחה ברפואת משפחה. בצה"ל שירת בשנים 1999 עד 2004, ושימש כרופא גדודי וכרופא חטיבתי בחיל השריון. שימש סגן רופא חילי בחיל הים ועמד בראש מדור היערכות בתי חולים לתרחישים בלתי קונבנציונליים בפיקוד העורף. לאחר שחרורו הצטרף לשירותי בריאות כללית ושימש במגוון תפקידי הנהלה. הוא אחראי על פיתוח התיק הרפואי הממוחשב במערכת ניהול המידע הרפואי "קליקס". כיהן כמנהל המחלקה לשעת חירום בחטיבת בתי החולים של שירותי בריאות כללית. סיים התמחות במנהל רפואי ולמד מינהל ציבורי באוניברסיטת הרווארד מטעם קרן וקסנר. ב-2008 מונה למנהל המרכז הרפואי יוספטל. בתקופת כהונתו הוקם חדר המיון החדש, שופצה מחלקת הילדים, הוקמה מחלקה נוירולוגית לילדים, הוקם תא לחץ חדש, מרפאה גריאטרית ומרפאות בשכונת שחמון ובבית תמר בעיר. בנובמבר 2015 מונה למנהל מרכז רפואי כרמל. גולדברג בעל תואר שני (.M.H.A) בניהול מערכות בריאות מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב ותואר שני (M.P.A) במינהל ציבורי מאוניברסיטת הרווארד (במסגרת תוכנית קרן וקסנר). הוא נשוי ואב לשתי בנות. ביה"ח כרמל: ד"ר אבי גולדברג ינהל מגזין מושבות, 3 בנובמבר 2015 עזרא ארבלי, ד"ר אבי גולדברג עוזב את בית חולים 'יוספטל', באתר mynet (כפי שנשמר בארכיון האינטרנט), 5 ביולי 2015 מנהל חדש בכרמל - ד"ר אבי גולדברג, אתר מרכז רפואי כרמל
קבוצות כוכבים מבוטלות

קבוצות כוכבים מבוטלות או קבוצות כוכבים לשעבר הן קבוצות כוכבים שנקבעו במהלך ההיסטוריה האנושית אך אינן מוכרות כאלו יותר על ידי האיגוד האסטרונומי הבינלאומי מסיבות שונות. רבות מהן היו מוכרות במשך שנים רבות ואף מאות ויש להן ערך היסטורי, תרבותי והן מוזכרות במפות הכוכבים שנוצרו טרם הופעת האיגוד. ארגו נאביס (אוניית "ארגו") היא קבוצת הכוכבים היחידה מ־48 קבוצות הכוכבים של תלמי שאיננה מוכרת יותר רשמית. הסיבה לכך נעוצה בכך שעקב גודלה הרב היא פורקה על ידי ניקולא לואי דה לאקאי לשדרית, מפרש וירכתי הספינה שכמו כן הכניס לשימוש קבוצת כוכבים מצפן בסמוך לארגו נאביס. קוואדראנס מוראליס נקבע ב־1795 והייתה ממוקמת בין קבוצות כוכבים רועה דובים לדרקון. מטר המטאורים קואדראנטידים קרוי על שמה. על קבוצות כוכבים מתרבויות שונות שכבר לא משתמשים בהם היום ראו: קבוצת כוכבים#חלוקות אחרות של כיפת השמים לקבוצות כוכבים מדיה וקבצים בנושא קבוצות כוכבים מבוטלות בוויקישיתוף
יוסף פרס

יוסף פְּרֵס הוא רופא ישראלי, מומחה ברפואת ילדים, ראומטולוגיה ורפואה דחופה. עד לפרישתו לגמלאות כיהן כמנהל מרכז שניידר לרפואת ילדים בישראל, כיום משמש כנשיא עמותת למענכם. פרס למד רפואה באוניברסיטת קובנה בליטא בשנים 1971 עד 1977. ב-1978 החל בסבב התמחות במרכז רפואי סורוקה בבאר שבע. בשנים 1984 עד 1990 התמחה ברפואת ילדים בסורוקה. בשנים 1993 עד 1994 עשה התמחות-על בראומטולוגיה בבית החולים לילדים סיק-קידס (אנ') בטורונטו שבקנדה. שימש מנהל המחלקה לרפואה דחופה בילדים בסורוקה וכיו"ר החטיבה לרפואת ילדים בסורוקה. ב-2002 מונה לפרופסור חבר בפקולטה למדעי הבריאות באוניברסיטת בן-גוריון. בינואר 2008 מונה למנהל מרכז שניידר לרפואת ילדים. בשנת 2010 מונה לפרופסור מן המניין בפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב. ב-2014 זכה בפרס "ליטא הגלובלית". פרס נשוי לד"ר פרננדה פרס, מנהלת היחידה להריון בסיכון גבוה בסורוקה. אב לשתי בנות. פרופ' יוסף פרס באתר הפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב פרופ' יוסף פרס במערכת CRIS באתר אוניברסיטת תל אביב פרופ' יוסף פרס - מנהל מרכז שניידר לרפואת ילדים מזל טלבי לוי, "אני נרגשת לחזור הביתה". מנהלת חדשה למרכז שניידר לרפואת ילדים, באתר SchokenGroup, ‏3 ביוני 2020 למענכם | הרופאים שלנו פרס "ליטא הגלובאלית" למנהל מרכז שניידר באתר מרכז שניידר 12.01.14.
איתן וירטהיים

איתן וירטהיים הוא רופא ישראלי מומחה ברפואה פנימית, המכהן כמנהל מרכז רפואי רבין. וירטהיים למד רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים והוא בעל תואר שני במנהל מערכות בריאות מבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת תל אביב. ב-1988 החל לעבוד כסטאז'ר במרכז רפואי קפלן. התמחה ברפואה פנימית במחלקה פנימית א' בבית חולים בילינסון. שימש רופא מומחה וסגן מנהל בית החולים. ב-2003 מונה למנהל בית חולים השרון. ב-2006 מונה לראש אגף הרפואה בחטיבת בתי החולים של שירותי בריאות כללית. ביולי 2011 מונה למנהל מרכז רפואי מאיר בכפר סבא. במהלך כהונתו זכה בית החולים במצטיין של שירותי בריאות כללית בשנים 2016 ו-2018, ובפרס שר הבריאות על מודל חלוצי של שירות והנגשת מידע. במרץ 2019 מונה למנהל המרכז הרפואי רבין בפתח תקווה. ד"ר איתן וירטהיים באתר מרכז רפואי רבין ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מאו II

מאו II הוא רומן מאת הסופר האמריקאי הפוסט מודרניסטי דון דלילו. הספר, שיצא לאור בשנת 1991, כ-10 שנים לפני פיגועי 11 בספטמבר, מתאר, ויש האומרים מנבא, את העתיד לבוא שנים מאוחר יותר. הספר מתאר את אמריקה המפוחדת מטרור, ומטרור אסלאמי קיצוני בפרט, ונמצאת בעידן של אי ודאות. דלילו אף מזכיר בספר את מרכז הסחר העולמי שבמגדלי התאומים בניו יורק, שלימים התמוטטו, כמקום מרכזי המייצג את המערב, ולכן נתון בסיכון ומועד לפורענות. הרומן מתאר את חייו של ביל גריי, סלבריטי וסופר מפורסם. גריי שקוע מזה שנים בכתיבת ספר שאפתני, ומסתגר מן העולם. אל תוך פרטיותו של גריי מגיעה צלמת בשם בריטה נילסון, ששמה לה למטרה להנציח בתמונות את הסופר המפורסם והמתבודד. הופעתה של בריטה מסמנת את סופו של עידן ההסתרה עבור ביל גריי, ואת חדירת המציאות המאיימת לבועה המוגנת שבא הוא חי. גריי עד לחטיפתו של משורר צעיר על ידי טרוריסטים מוסלמים, ובהמשך יוצא למסע חיפוש אובססיבי הלוקח אותו לניו יורק, ללונדון, לאתונה ולבסוף לביירות השסועה של שנת 1991. אמריקה של דלילו ב-1991 דומה עד כדי להדאיג לזו של ימינו. היא מאוימת על ידי מעשי טרור, פונדמנטליזם דתי ומבוכה פוליטית. היא עסוקה בסלבריטאות כערך, סוגדת לייצוג, לדימוי, לשטחי. "מאו II" נחשב למשל אפל ומרתק על כוחו של הטרור בעידן הפוסט מודרני. הוא מציב את השאלות שבהן מתלבטת האנושות בעידן שאחרי הטרור: הקשר בין תקשורת המונים לטרור המונים, תפקיד הסופר מול פולחן הסלבריטאות, והיחלשותה המתמדת של הזהות מערבית. "נביא בעירו" - עיתון תל אביב, מדור ספרות, 8.10.04 שירי לב-ארי, העלילה שהגה הטרוריסט, באתר הארץ, 15 בספטמבר 2004 הפרק הראשון מתוך "מאו II" מתוך אתר kinblog מאו II, באתר OCLC (באנגלית)
בתי נייר

בתי נייר הם בתי מגורים העשויים נייר, הנפוצים בעיקר ביפן. את בתי הנייר החלו לבנות ביפן במאה השבע עשרה. כיוון שביפן ישנם הרי געש פעילים רבים ורעידות האדמה רבות, היפנים החלו להשתמש בבניית בתים העשויים נייר. בתים אלו לא היו מתמוטטים ברעידות האדמה ובכך היוו פתרון לרעידות האדמה. קירות הנייר, הנקראים שוג'י, עשויים נייר שהוקשח על ידי הספגתו בשרף מיוחד. לאחר תהליך ההספגה השרף הופך את הנייר עמיד בפני מים וכמו כן מחזק אותו. התוצאה המתקבלת היא חומר בניה קל משקל, דק, חזק מאוד, גמיש, ומבודד מעולה. תכונות אלו הופכות את קיר הנייר מתאים במיוחד לשימוש באזורים בהם רעידות האדמה נפוצות. כיום, הקירות העשויים מנייר שודרגו. אלו הם קירות ממש ולא דפי נייר דקיקים כמו בעבר. בתי הנייר היפנים נבנים ללא יסודות. הבית עצמו מונח על עמודים שמרחיקים אותו מהאדמה ובכך מונעים חדירת רטיבות לתוך הבית. הדבר היחידי שמייצב את הבתים הוא בעצם קיר שעשוי במבוק ומחובר לקירות הנייר. את גגות בתי הנייר היפנים היו בונים בשיפוע כדי שמי הגשמים יגלשו למטה מבלי לפגוע בקירות הבמבוק או הנייר. עיקר השימוש בבתי נייר כיום הוא בערים שבהן יש רעידות אדמה רבות או בערי עוני המאוכלסות יתר על המידה. בעזרת פרויקט "בית אוניברסלי עולמי" בונים שיכונים שלמים של ערים מנייר. מטרת הפרויקט היא לשנות את מראה בתי הפח הצפופים והישנים בפרברי העוני ולספק למשפחות בתים מרווחים, פשוטים, המאפשרים ניהול חיי יום יום באיכות סבירה, ובעלות נמוכה עקב שימוש החומר-נייר. בית על עץ בית תה שי ילין, בעקבות הרעידה: בתים ומגדלים מנייר, באתר Xnet‏, 28 במרץ 2011 למה ביפן בנו בתים מנייר נגד רעידות אדמה?, באתר אנציקלופדיה אאוריקה בנייה ירוקה - להתחבר שוב לטבע תמר דרייבלט, איפה אתם חיים?, הספרייה של מטח
ניב פפו

ניב פפו (נולד ב-5 באפריל 1972) הוא כימאי ישראלי, מרצה בכיר במחלקה להנדסת ביוטכנולוגיה של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בשנת 2014 זכה בפרס קריל על פיתוח חלבונים ספציפיים לטיפול במחלת הסרטן. פפו נולד ברעננה, למד בתיכון אוסטרובסקי במגמת מתמטיקה. שירת בצה"ל בחיל התותחנים. בשנת 1992 החל ללמוד לתואר ראשון בכימיה באוניברסיטה העברית בירושלים. לאחר סיום לימודי תואר שני בכימיה, עבר ללימודי תואר שלישי במכון ויצמן למדע. בשנת 2004 סיים את לימודיו בתואר דוקטור. באוקטובר 2007 עבר לגור עם משפחתו בעיר פאלו אלטו בקליפורניה, ארצות הברית למשך ארבע שנים, על מנת לעשות עוד שני פוסט דוקטורטים באוניברסיטת סטנפורד. בתחילת שנת 2012, עם חזרתו לארץ, קיבל מלגה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בשנת 2013 קיבל את פרס החוקר הצעיר מטעם הקרן לסרטן הערמונית. בשנת 2014 קיבל את פרס קריל על תרומתו לפיתוח חלבונים ספציפיים לטיפול במחלת הסרטן. נשוי לנילי, מנהלת גנים בתל אביב, ואב לשלושה. אתר האינטרנט הרשמי של ניב פפו ניב פפו, באתר של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב ניב פפו, באתר ResearchGate אסף גולן, ישראלי זכה בפרס על מחקר פורץ דרך בתחום הסרטן, באתר nrg‏, 27 בנובמבר 2013
נובו ויטבסק

נובו ויטבסק (באוקראינית: Нововітебське) הוא כפר קטן במחוז דניפרופטרובסק שבאוקראינה, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. הכפר נוסד כמושבה חקלאית יהודית בתחילת המאה ה-19, בידי יהודים מאזור ויטבסק, ובין מלחמות העולם נמנו בו כ-550 יהודים, כמחצית מתושביו. בתקופה הסובייטית שימש היישוב כקולחוז יהודי, ופעלו בו מועצה יהודית ממלכתית ובית ספר יידי. ב-18 באוגוסט 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבש היישוב בידי הגרמנים, וכ-300 היהודים שלא הספיקו להימלט ממנו רוכזו בגטו קטן, בו הועסקו בעבודות כפייה. ב-29 במאי 1942 נרצחו כל יושבי הגטו בבורות ירי מחוץ לכפר, כחלק משואת יהודי אוקראינה. הכוחות הגרמניים עזבו את הכפר בחורף 1944. לאחר המלחמה הכפר יושב באופן חלקי מאוד. נובוויטבסק (Novo Vitebsk), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם אלכסנדר קרוגלוב (רו'), נובו-ויטבסקויה, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1631), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
מפעל טוויית המשי בטומיאוקה

מפעל טוויית המשי בטומיאוקה היא המפעל הוותיק ביותר ביפן לטווייה מודרנית של משי. המטוואה נוסדה ב-1872 על ידי ממשלת יפן כדי להציג מכונת טוויית משי מודרנית מצרפת ולהפיץ טכנולוגיה זו ברחבי המדינה. הממשלה הכריזה על המפעל כאתר היסטורי, וכל המבנים שלו נשארו במצב תקין. המפעל שוכן בעיר טומיאוקה שבמחוז גונמה, כ-100 ק"מ צפון מערבית לטוקיו. לאחר רסטורציית מייג'י במחצית השנייה של המאה ה-19, האיצה הממשלה היפנית את תהליכי המודרניזציה כדי להשלים את הפער ממדינות אירופה. באותה עת היה משי גולמי יפני הייצוא החשוב ביותר, וכלכלת יפן התבססה על ענף זה. תהליכי המודרניזציה הגבירו את קצב ייצור המשי, אך איכותו נפגעה בשל הייצור ההמוני, והדבר פגע במוניטין של המשי היפני. לפיכך החליטה הממשלה להקים מפעל לטוויית משי בעל טכנולוגיות מתקדמות שנועדו לשמור על איכות הבד, על מנת שישמש דוגמה לשאר המפעלים במדינה. ב-1870 חיפש פול ברונאט, עובד בחברת מסחר צרפתית ביוקוהמה, אתרים מתאימים להקמת המפעל באזור קאנטו, ובחר בעיר טומיאוקה. הבנייה החלה ב-1871 והסתיימה ביולי 1872. שלושה חודשים לאחר מכן החל המפעל לפעול. בתחילה היו במפעל 150 מכונות לטוויית משי, וכ-400 נשים תפעלו את המכונות. אורח חיי העובדים תועד ביומנה של אחת העובדות, וואדה איי (和田 英, Wada Ei). המטוואה בטומיאוקה נודעה באיכות הגבוהה של מוצריה ביפן ומחוצה לה, אך המטוואה נתקלה בבעיות כלכליות. על אף קיצוצים שוטפים בהוצאות, לא הפכה המטוואה לרווחית, וכתוצאה מכך החליטה הממשלה להפריטה, ומכרה אותה לזאיבצו "מיצואי" ב-1893. ב-1902 מכרה מיצואי את המטוואה לחברת "הארה". ב-1939 רכשה את המטוואה "תעשיות קטקורה", חברת טוויית המשי הגדולה ביותר ביפן, והיא תרמה לצמיחה של כלכלת יפן בזמן ולאחר מלחמת העולם השנייה. המטוואה נסגרה במרץ 1987, אך מבניה זכו לשימור. ב-2005 הכריזה ממשלת יפן על מפעל טוויית המשי בטומיאוקה כאתר היסטורי, והיא נוספה לרשימת אתרי המורשת העולמית ב-21 ביוני 2014. מדיה וקבצים בנושא מפעל טוויית המשי בטומיאוקה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מפעל טוויית המשי בטומיאוקה (ביפנית) אתר האינטרנט הרשמי של מפעל טוויית המשי בטומיאוקה (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של מפעל טוויית המשי בטומיאוקה (בצרפתית) מפעל טוויית המשי בטומיאוקה, ברשת החברתית פייסבוק מפעל טוויית המשי בטומיאוקה, ברשת החברתית אינסטגרם מפעל טוויית המשי בטומיאוקה, סרטונים בערוץ היוטיוב
נובומירהורוד

נובומירהורוד (באוקראינית וברוסית: Новомиргород, ברוסית נהגה: נובומירגורוד) היא עיר במחוז קירובוגרד שבאוקראינה, על גדות נהר וליקה ויס (Velyka Vys). נובומירהורוד נוסדה בשנת 1740, וכמה שנים לאחר מכן נבנה בה מבצר מרכזי. בשנת 1773 קיבל היישוב זכויות עיר. בתחילת המאה ה-20 הוקמו בעיר מספר מפעלים. בתחילת המאה ה-20 חיו בעיר כ-1,600 יהודים, כשישית מתושביה. ב-17 במאי 1919 נערך ביהודי העיר פוגרום, בו נרצחו למעלה מ-100 יהודים. בתקופה הסובייטית עזבו את העיר יהודים רבים. ב-1 באוגוסט 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואלו ריכזו את 455 היהודים שנותרו בה בבניין בית ספר הרוס, אשר הוקף בגדר תיל, וחייבו אותם בענידת טלאי צהוב. כתוצאה ממניעת אספקת מזון לגטו זה, מתו רבים מיושביו מרעב וממחלות. בין ה-6 ל-7 בפברואר 1942 רצחו שוטרים אוקראינים 69 יהודים מהגטו שבעיר. ביוני 1942 נרצחו כ-250 היהודים שנותרו בגטו שבעיר בסמוך לכפר הסמוך מרטונושה. מדיה וקבצים בנושא נובומירהורוד בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של נובומירהורוד נובומירגורוד (Novomirgorod), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם
אל-מוכלא

אל-מוּכַּ֫לַּא (בערבית: ٱلْمُكَلَّا; תעתיק מדויק: אלמֻכַּ֫לַּא) היא עיר נמל בדרום תימן, בירתו של מחוז חצרמוות. העיר שוכנת בדרום חצי האי ערב, לחוף מפרץ עדן, כ-300 ק"מ מזרחית לעדן. העיר נוסדה כהתיישבות דיג בשנת 1035. בשנת 1934 עברה החוקרת הבריטית פרייה סטארק בעיר ותיעדה אותה בכתביה. אל-מוכלא היא העיר הגדולה במזרח תימן. על פי מספר תושביה, היא מדורגת במקום השישי במדינה. נמל התעופה המשרת את העיר הוא נמל התעופה של ריאן. בימים 2–16 באפריל 2015, במהלך מלחמת האזרחים בתימן, התחולל בעיר קרב אל-מוכלא, שבסופו כבשו כוחות אל-קאעידה בחצי האי ערב את העיר. לאחר הכיבוש הפכה העיר למפקדת הארגון באזור. בנובמבר 2015 פגעה בעיר הסופה הטרופית צ'פלה, שגרמה לנזקים כבדים. שלטון אל-קאעידה הקשה על תיעוד ברור של האסון. מדיה וקבצים בנושא אל-מוכלא בוויקישיתוף אל-מוכלא, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) YEMEN באתר citypopulation תיעוד: הציקלון העוצמתי "צ'פלה" שוטף את תימן, באתר וואלה, 3 בנובמבר 2015 ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בתימן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רקלט

רקלט ( /rəˈklɛt/ צרפתית: raclette) היא גבינה שווייצרית חצי-קשה, שמיוצרת מחלב פרה בתוספת אנזים ממעי עגל ומקורה בקנטון ואלה. זמן ההבשלה של גבינה זו הוא בין שלושה לארבעה חודשים. מקובל לגרד את גבינת הרקלט, כשהיא חצי-מותכת, אל תוך תפוח אדמה ומכאן מקור שמה - racler, בצרפתית, פירושו "לגרד". כיום קיים מכשיר חשמלי שמחזיק את חריץ הגבינה בצורה אלכסונית בקרבת גוף חימום המתיך אותה וגורם לה לטפטף לתוך כלי או ישירות אל תפוח האדמה, והגבינה נאכלת כאירוע חברתי בדומה לפונדו. גבינת הרקלט מוזכרת בכתובים כבר במאה השלוש עשרה. דוברי הצרפתית של קנטון ואלה אימצו את הגבינה מדוברי הגרמנית של אותו קנטון והפכו אותה לפופולרית אצלם. דוברי הגרמנית נהגו לקרוא לה Bratchäs, שפירושו "גבינה צלויה". בימי קדם, טיהור האנזים ממעי העגל היה גס בהרבה מכפי שהוא כיום והחלבנים לא ממש הבינו מהו המרכיב מהמעי, שמשפר את הגבינה. מדיה וקבצים בנושא רקלט בוויקישיתוף
מארס 3

מארס 3 הייתה גשושית לא מאוישת, שהייתה חלק מתוכנית מארס הסובייטית, תוכנית שנמשכה בין השנים 1960 עד 1973 ומטרתה הייתה לחקור את כוכב הלכת מאדים. מארס 3 שוגרה תשעה ימים לאחר שיגור חללית התאום שלה מארס 2. הגשושיות היו זהות וכל אחת הכילה מקפת ונחתת. לאחר שמארס 2 נחת בהתרסקות אל פני השטח של המאדים, הנחתת של מארס 3 הקדימה את ויקינג 1 האמריקאי, נחתה בהצלחה והפכה לחללית הראשונה שהצליחה לנחות נחיתה רכה על פני השטח של מאדים, אולם הפסיקה לעבוד תוך 20 שניות בלבד. תאריך שיגור: 28 במאי 1971 משקל (כולל דלק): 4,650 ק"ג מקפת: 3,440 ק"ג נחתת: 1,210 ק"ג משקל המקפת במסלול: 2,265 ק"ג מידות: גובה: 4.1 מטרים רוחב: 2 מטרים (5.9 מטרים עם פאנלים סולריים פרושים) המטרה העיקרית של המקפת הייתה ללמוד את טופוגרפיית פני השטח של מאדים, לנתח את הרכב היסודות באדמת מאדים, ללמוד מאפיינים שונים על האטמוספירה של מאדים, לבדוק את הקרינה הסולארית, הרוח הסולארית והשדה המגנטי של מאדים. מקפות מארס 2 ו-3 שלחו מידע רב בין 1 בדצמבר 1971 למרץ 1972, אפילו שהתקשורת נמשכה עד אוגוסט. ההכרזה על סיום משימות מארס 2 ו-3 הגיעה ב-22 באוגוסט 1972 אחרי 362 הקפות שבוצעו על ידי מארס 2 ו-20 הקפות של מארס 3. הגשושיות שלחו ביחד 60 תמונות. התמונות והמידע שהתקבל שימשו למיפוי קל יותר של מאדים ונתן מידע על שדה הכבידה והשדה המגנטי של מאדים. הנחתת הייתה מצוידת בשתי מצלמות טלוויזיה עם ראות שטח של 360 מעלות ובספקטרומטר אופטי על מנת ללמוד על הרכב האטמוספירה של מאדים. כמו כן, על הנחתת היו מכשירים למדידת המאפיינים הכימיים והמכנים של פני השטח וחיישני לחץ, רוח וטמפרטורה. הנחתת הייתה גם מצוידת בזרוע מכנית שאספה דגימות מהאדמה כדי לחפש אחר חומרים אורגניים וסימני חיים. על הנחתת היה דגלון עם סמל ברית המועצות. בקצה הנחתת בלטו ארבע אנטנות שסיפקו תקשורת עם המקפת באמצעות מערכת רדיו. קפסולת הנחיתה של הגשושית עברה חיטוי לפני השיגור על מנת למנוע זיהום סביבתי במאדים. הנחתת של מארס 3 הופרדה מהמקפת ב-2 בדצמבר 1971, 4 שעות ו-35 דקות לפני הגעתה למאדים. הנחתת חדרה לאטמוספירת מאדים במהירות של כ-5.7 ק"מ/שנייה. מערכות הנחיתה פעלו כמתוכנן והנחתת נחתה נחיתה רכה ומוצלחת על פני מאדים. הנחתת החלה במשימותיה אולם הפסיקה לעבוד תוך 20 שניות בלבד מסיבות שאינן ידועות. ההערכה היא כי סופות אבק שהתחוללו באותו זמן על מאדים פגעו בנחתת. הנחתת הצליחה לשלוח חלק מהתמונה הראשונה של אדמת מאדים. באותו זמן, המקפת סבלה מאובדן חלקי של דלק שלא איפשר לה להיכנס למסלול המתוכנן של 25 שעות להקפה. במקום זאת, מנועי המקפת הכניסו אותה למסלול ארוך של 12 יום להקפה עם זווית נטייה דומה לשל מארס 2. לשתי הנחתות היו רוברים קטנים שתוכננו להסתובב סביבם על מגלשיים קטנים בעודו מחובר לנחתת עם כבל "טבורי" באורך 15 מטרים. שני מוטות ברזל קטנים שימשו כמגנים מפני התנגשות מפני שלאותות הרדיו מכדור הארץ היה לוקח זמן רב מדי להגיע אל הרובר. לכל רובר היו אמצעים פשוטים לבדיקת צפיפותה וחוזקה של האדמה. הרוברים מעולם לא נכנסו לפעולה בעקבות אובדן הנחתות. תוכנית מארס חקר החלל מדיה וקבצים בנושא מארס 3 בוויקישיתוף מידע על המשימה (ברוסית) מידע על המשימות לחקר מאדים באתר נאס"א. דף משימת מארס 3 באתר נאס"א, 14 באוגוסט 2012 ו.ג. פרמינוב, The Difficult Road to Mars - A Brief History of Mars Exploration in the Soviet Union, מחלקת ההיסטוריה של משרדי נאס"א, יולי 1999
נובי טארג

נובי טארג (בפולנית: Nowy Targ, ביידיש: ניימארקט) היא עיר קטנה בפרובינציית פולין קטן שבפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית. נובי טארג נוסדה כעיר בידי קז'ימייז' השלישי, מלך פולין, בשנת 1346, אשר העניק לה זכויות מגדבורג. באמצע המאה ה-17 נפגעה העיר כתוצאה מפלישת האימפריה השוודית. בחלוקת פולין בסוף המאה ה-18 נכללה העיר בשטחי אוסטריה, ובשנת 1918 נכללה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה. בין מלחמות העולם שימשה העיר כמרכז נופש מרכזי, בשל מיקומה למרגלות הרי הטטרה. בשל איסור על מגורי יהודים באזור הרי הטטרה, לא התקיימה בעיר קהילה יהודית עד תחילת המאה ה-19. במחצית השנייה של המאה ה-19 גדל היישוב היהודי בעיר. בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-1,300 יהודים, כ-20% מתושביה, ופעלו בה בתי ספר עבריים, תנועות נוער ציוניות וקיבוץ הכשרה, לצד פעילות של אגודת ישראל. בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיר מהתנכלויות אנטישמיות גוברות והולכות מצד שכניהם הפולנים. בתחילת ספטמבר 1939 נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואלו החרימו בה רכוש יהודי, חטפו יהודים לעבודות כפייה, והעלימו כמה עשרות מהם. יודנרט שהוקם בעיר תוך מספר חודשים נצטווה להעביר לשלטונות תשלומי כופר, ולספק עובדי כפייה יהודים באופן שוטף. ממאי 1941 ועד יולי 1942 רוכזו כ-3,000 עד 4,000 יהודי העיר וסביבתה בגטו שהוקם בה. ב-30 באוגוסט 1942 נערכה בגטו שבעיר אקציה, בה נרצחו כ-80 חולים וקשישים בשטח בית העלמין היהודי המקומי וכ-150 יהודים מסתתרים. לאחר סלקציה שנערכה, גורשו רוב יהודי הגטו למחנה ההשמדה בלז'ץ, וכ-100 איש שנמצאו כשירים לעבודה הועברו למחנה עבודה שהוקם בעיר, אשר חוסל במאי 1944. היהודים הבודדים מהעיר ששרדו את השואה ושבו אליה לאחריה, עזבו אותה במהרה, לאחר שארבעה מהם נרצחו עם שובם בידי פולנים מקומיים. עם זאת, לפי אנדרטה בבית הקברות היהודי בקרקוב בתאריך ה-3 במאי 1946 נערך פוגרום בעיר במהלכו נהרגו 13 יהודים, זאת לאחר שב-20 באפריל באותה שנה נהרגו חמישה יהודים נוספים. מדיה וקבצים בנושא נובי טארג בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של נובי טארג (בפולנית) ספר יזכור לקהילת נובי טארג, בספריית העיר ניו יורק נובי טארג באתר מרכז מורשת יהדות פולין נובי טרג (Nowy Targ), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "נובי טארג", באתר השטעטל הווירטואלי יואנה שליבה, נובי טארג, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק A, עמ' 546–548), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)