שלטון איזבלה השנייה

שלטונה של איזבלה השנייה במשך יותר משלושה עשורים, נתפס כחיוני להיסטוריה המודרנית של ספרד. ממותו של פרננדו השביעי, מלך ספרד בשנת 1833 ועד המהפכה המהוללת הספרדית של 1868, אשר אילצה את איזבלה השנייה, מלכת ספרד לצאת לגלות והקימה מדינה ליברלית בספרד. לאחר מותו של פרננדו השביעי ב-29 בספטמבר 1833, אשתו מריה כריסטינה דה בורבון-דוס סיציליאס קיבלה את העוצרות בתמיכת הליברלים, בשם בתם, איזבלה השנייה. סכסוך עם גיסה, קרלוס מריה איסידרו דה בורבון, ששאף לכס המלכות מכוח החוק הסאלי התקף כביכול - שכבר בוטל על ידי קרלוס הרביעי ופרננדו השביעי בעצמו - הוביל את המדינה למלחמה הקרליסטית הראשונה. לאחר שלטון העוצרות הקצר של אספרטרו, שירש את העוצרות של מריה כריסטינה, נסיכת שתי הסיציליות, הוכרזה איזבלה השנייה כבגירה בגיל שלוש עשרה על פי החלטת הקורטס חנרלס ב-1843. כך החל שלטונה האפקטיבי של איזבלה השנייה, המחולק בדרך כלל לארבע תקופות: העשור המתון (1844–1854); הביניום הפרוגרסיבי (1854–1856); תקופת ממשלות האיחוד הליברלי (1856–1863) והמשבר האחרון (1863–1868). שלטונה של איזבלה השנייה התאפיין בניסיון למודרניזציה של ספרד, אשר הכיל, במתיחות הפנימית של הליברלים, את הלחץ שהמשיך להיות מופעל על ידי תומכי האבסולוטיזם המתון פחות או יותר, הממשלות שהושפעו לחלוטין מהממסד הצבאי. והכישלון האחרון לנוכח הקשיים הכלכליים ודעיכתו של האיחוד הליברלי שהוביל את ספרד לתקופת שש השנים הדמוקרטיות. שלטונה הושפע מאוד מאישיותה של המלכה איזבלה, שלא היו לה כישרונות למשול והייתה תחת לחץ מתמיד מצד בית המלוכה, במיוחד מאמה, וגם מהגנרלים רמון מריה נרוואס, בלדומרו אספרטרו ולאופולדו אודונל, אשר מנעו את איחוד המעבר מהמשטר הישן למדינה הליברלית, וספרד הגיעה לשליש האחרון של המאה ה-19 בתנאים לא נוחים בהשוואה למעצמות אירופיות אחרות. שלטונה של איזבלה השנייה התחלק לשני שלבים עיקריים: שלטון המיעוט שלה (1833–1843), במהלכו קיבלה את שלטון השלטון של ספרד תחילה על ידי אמה מריה כריסטינה, נסיכת שתי הסיציליות ולאחר מכן על ידי הגנרל באלדומרו אספרטרו. עם מותו של פרננדו השביעי ב-29 בספטמבר 1833, אשתו, מריה כריסטינה, נסיכת שתי הסיציליות, קיבלה את העוצרות בתמיכת הליברלים, בשם בתה והמלכה לעתיד, איזבלה השנייה. הסכסוך עם גיסה, האינפנטה קרלוס, רוזן מולינה, ששאף לכס המלכות מתוקפו המשוער של החוק הסאלי - שבוטל על ידי קרלוס הרביעי והתעלם ממנו פרננדו השביעי - גרר את האומה לתוך המלחמה הקרליסטית הראשונה. שלטונה האמיתי (1843–1868), שהחל בהכרזת הקורטס חנרלס כי היא מוכרזת כבגירה כשהייתה בת שלוש עשרה. ניתן לחלק תקופה זו גם לתקופות הבאות: 1844–1854: העשור המתון (Decada moderada), תקופה של התנתקות שמרנית תחת המפלגה המתונה לאחר העברת החוקה הפרוגרסיבית של 1837. 1854–1856: השנתיים הפרוגרסיביות (Bienio progresista), בעקבות התסיסה של ויקאלוורדה, כאשר המפלגה הפרוגרסיבית ניסתה ליישם את המניפסט הרפורמיסטי של Manzanares. 1856–1868: תקופת האיחוד הליברלי, כאשר ממשלת האיחוד הליברלי, קואליציה מרכזית, ניסתה לשמור על איזון בין שתי העמדות 1868: המשבר (לה גלוריוסה) ונפילתה של המלכה איזבלה, הובילו לגלותה לצרפת. העוצרות של מריה כריסטינה דה בורבון התאפיינה במלחמת האזרחים שנבעה ממחלוקת הירושה בין תומכיה של איזבל השנייה או "איזבלינוס" (או "כריסטינוס" על שם העוצרת) לבין אלו של קרלוס מריה איסידרו או "קרליסטים". פרנסיסקו צ'ה ברמודס, שהיה קרוב מאוד לתזות האבסולוטיות של פרננדו השביעי המנוח, היה הנשיא הראשון של מועצת השרים. היעדר הישגים ליברליים אילץ את עזיבתו של צ'אה והגעתו של מרטינס דה לה רוסה, ששכנע את העוצרת לחוקק את החוק המלכותי של 1834, אמנה שלא הכירה בריבונות לאומית, מה שהיה צעד אחורה, בהשוואה לחוקה של קדיס משנת 1812, אשר הוענקה על ידי פרננדו השביעי. הכישלון של הליברלים השמרנים או ה"מתונים" העלה את הליברלים הפרוגרסיביים לשלטון בקיץ 1835. הדמות הבולטת ביותר בתקופה זו היה חואן אלווארס מנדיסאבל, פוליטיקאי ואיש כספים בעל יוקרה רבה אשר מיסד את "החונטות המהפכניות" שצמחו במהלך המרידות הליברליות של הקיץ ויזם מספר רפורמות כלכליות ופוליטיות, כולל החרמת הרכוש. מהמסדרים הקבועים של הכנסייה הקתולית. במהלך הממשלה הפרוגרסיבית השנייה בראשות חוסה מריה קלטראווה ועם מנדיסאבל כאיש החזק בתיק האוצר, אושרה החוקה החדשה של 1837 בניסיון לשלב את רוחה של חוקת קדיס ולהשיג קונצנזוס בין שתי המפלגות הליברליות העיקריות, מתונים ומתקדמים. המלחמה הקרליסטית גרמה לבעיות כלכליות ופוליטיות חמורות. המאבק נגד צבאו של הקרליסט תומאס דה זומאלאקארגי, שאחז בנשק מאז 1833, אילץ את העוצרת לשים את מבטחה בצבא הנוצרי, שזכה למוניטין רב בקרב האוכלוסייה. אחד מאלו היה הגנרל אספרטרו, שהיה אחראי על אישור הניצחון הסופי בהסכם אונאטה, הידוע יותר בשם אברסו דה ורגרה (החיבוק של ורגרה). ב-1840, מריה כריסטינה, שהייתה מודעת לחולשתה, ניסתה להגיע להסכם עם אספרטרו, אך הוא התייצב לצד הפרוגרסיביים כאשר "מהפכת 1840" פרצה במדריד ב-1 בספטמבר. מריה כריסטינה נאלצה בעקבות כך לעזוב את ספרד ולהשאיר את העוצרות בידיו של אספרטרו ב-12 באוקטובר 1840. בתקופת עוצרותו של אספרטרו, הגנרל לא ידע להקיף את עצמו ברוח הליברלית שהעלתה אותו לשלטון והעדיף להפקיד את העניינים החשובים והטרנסצנדנטליים ביותר בידי קציני צבא בעלי דעות דומות, המכונים איאקוצ'וס בגלל האמונה הכוזבת שאספרטרו היה בקרב איאקוצ'ו. למעשה, הגנרל אספרטרו הואשם בהחזקת העוצרות בצורה של דיקטטורה. מצדם, השמרנים המיוצגים על ידי אודונל ונרוואס לא חדלו מהתבטאויותיהם. ב-1843 החמירה ההידרדרות הפוליטית ואפילו הליברלים שתמכו בו שלוש שנים קודם לכן קשרו נגדו קשר. ב-11 ביוני 1843 נתמך המרד של המתונים גם על ידי אנשי אספרטרו המהימנים, כמו חואקין מריה לופס וסלוסטיאנו אולוסגה, אשר אילצו את הגנרל לנטוש את השלטון ולצאת לגלות בלונדון. עם נפילתו של אספרטרו, המעמד הפוליטי והצבאי בכללותו הגיע לכדי שכנוע שאין לקרוא לעוצר חדש, אלא יש להכיר בבגרותה של המלכה, למרות העובדה שאיזבלה הייתה רק בת שתים עשרה. כך החל שלטונה האפקטיבי של איזבלה השנייה (1843–1868), תקופה מורכבת מאוד, עם עליות ומורדות, שסימנו את המצב הפוליטי של המאה ה-19 וחלק מהמאה ה-20 בספרד. ההכרזה על התבגרותה של איזבלה השנייה ו"תקרית אולוסאגה" יצרו ואקום פוליטי. הפרוגרסיבי ה"רדיקלי" חואקין מריה לופס הוחזר על ידי הקורטס לתפקיד ראש הממשלה ב-23 ביולי, וכדי לבטל את הסנאט, שבו ל"אספרטריסטות" היה רוב, הוא פיזר אותו וקרא לבחירות לחידושו לחלוטין - תוך הפרה של סעיף 19 של חוקת 1837, שאיפשר לחדש רק שליש מהסנאט בכל בחירות. הוא גם מינה את מועצת העיר ואת ה-Diputación de Madrid - שגם היא הייתה הפרה של החוקה - כדי למנוע מה"אספרטסיסטים" להשתלט על שני המוסדות בבחירות - לופס נימק זאת כך: "כאשר נלחמים על הקיום, העיקרון של שימור הוא זה שבולט מעל הכל: אדם אפילו קוטע איבר לחולה כדי שיחיה". בספטמבר 1843 נערכו בחירות לקורטס שבהן עמדו פרוגרסיבים ומתונים בקואליציה במה שכונה "מפלגה פרלמנטרית", אך המתונים זכו ליותר מושבים מהפרוגרסיבים, שגם הם היו עדיין מחולקים בין "מזגונים" ו"רדיקלים". ובכך חסרה הנהגה אחת. הקורטס אישר שאיזבלה השנייה תוכרז בגירה מראש ברגע שתגיע לגיל 13 בחודש הבא. ב-10 בנובמבר 1843 היא נשבעה בחוקה של 1837 ולאחר מכן, בהתאם למנהג הפרלמנט, התפטרה ממשלתו של חוסה מריה לופס. המשימה להרכיב ממשלה הוטלה על סלוסטיאנו דה אולוסאגה, מנהיג האגף "המתון" של הפרוגרסיבים. הוא נבחר על ידי המלכה מכיוון שערך הסכם עם מריה כריסטינה על שובו מהגלות. הכישלון הראשון שספגה הממשלה החדשה היה שהמועמד שלה לעמוד בראש קונגרס הצירים, ראש הממשלה לשעבר חואקין מריה לופס, הובס על ידי מועמד המפלגה המתונה פדרו חוסה פידל, שלא רק קיבל את קולות מפלגתו אלא גם אלה מהמגזר ה"רדיקלי" של הפרוגרסיבים ובראשם פסקואל מאדוס ופרמין קבאלרו, אליהם הצטרף מנואל קורטינה ה"מתון". כשהתעורר הקושי השני, לדחוף את חוק מועצות ערים, פנה אולוסגה למלכה בבקשה לפזר את הקורטס ולקרוא לבחירות חדשות שיספקו לו בית תומך, במקום להתפטר משום שאיבד את אמון הקורטס. בעקבות כך התרחשה "תקרית אולוסאגה", שזעזעה את החיים הפוליטיים, כאשר נשיא הממשלה הואשם על ידי המתונים בכך שאילץ את המלכה לחתום על חוקי הפיזור של הקורטס. לאולוסאגה, למרות שהכריז על חפותו, לא הייתה ברירה אלא להתפטר והנשיא החדש היה לואיס גונזלס בראבו המתון, שקרא לבחירות לינואר 1844 בהסכמת הפרוגרסיביים, למרות העובדה שהממשלה זה עתה עלתה לשלטון. הוא החזיר את חוק מועצות ערים משנת 1840 - שהוליד את "המהפכה של 1840" הפרוגרסיבית שסיימה את שלטון העוצרות של מריה כריסטינה דה בורבון וקבלת השלטון על ידי הגנרל אספרטרו. באשר ל"תקרית אולוסאגה", הנשיא החדש של מועצת השרים, גונזלס בראבו, שנכנס לתפקידו ב-1 בדצמבר, הציע לדון בה בלשכה. במהלך הישיבות אולוסאגה הפגין את שווא ההאשמות, אך הרוב הפרלמנטרי ממנו נהנו המתונים לאחר הבחירות אפשר לו לזכות בהצבעה, ואולוסאגה עזב לאנגליה, לא כל כך בגלל גירוש שלא חויב בו, אלא בשל פחד לחייו שלו, שאוימו במדריד. בחלקים מסוימים של המדינה, הכיוון הפוליטי שהממלכה נוקטת נתפס בחשדנות, מה שהוביל למרידות מסוימות, כמו מרד בונה בראשות פנטלון בונה, שהשתלט על העיר אליקנטה במשך יותר מ-40 יום עם כוונה להרחיב את המהפכה שלו לערים אחרות. גונזלס בראבו הקים מעין "דיקטטורה אזרחית", שתימשך 6 חודשים, ובמהלכן החזיר את חוק מועצות הערים כדי לשים קץ לחונטות, ולשים קץ למיליציה הלאומית על ידי יצירת המשמר האזרחי. בבחירות בינואר 1844 ניצחו המתונים, מה שעורר התקוממויות פרוגרסיביות בכמה מחוזות בפברואר ומרץ שהוקיעו את "השפעת" הממשלה על תוצאות הבחירות. כך המנהיגים הפרוגרסיביים קורטינה, מאדוס וקאבאלרו נכלאו למשך שישה חודשים -אולוסאגה לא נעצר בגלל שהיה בליסבון וחואקין מריה לופס נשאר במחבוא עד שחבריו שוחררו מהכלא. במאי קיבל גנרל רמון מריה נרווס, המנהיג האמיתי של המפלגה המתונה, את נשיאות הממשלה, וחנך את העשור המתון כביכול (1844–1854). לאחר נפילת אספרטרו והכרזה על בגרותה של איזבלה, החלה שורה של ממשלות מתונות, בתמיכת הכתר. הצעד הראשון שנקטו המתונים בשלטון היה למנוע התקוממויות פרוגרסיביות, שבגינן הם פירקו את המיליציה הלאומית והקימו מחדש את חוק מועצות הערים כדי לשלוט טוב יותר בממשלות מקומיות מהממשל המרכזי, מה שמנע את הקמת החונטות. כשהחלה שלטונה, המלכה הייתה רק בת 13 ולא הייתה לה ניסיון בממשל, ולכן היא הושפעה מאוד מהאנשים סביבה. באביב 1844 נחשבה המדינה כמי שזכתה להרגעה, מה שגרם לכך שהדיקטטורה האזרחית של גונזלס בראבו הגיעה לקיצה והוכראו בחירות חדשות, בהן ניצח נרוואס. זה היה סיטואציה מסובכת עבורו, מכיוון שהוא לא הראה כישורים פוליטיים גדולים. הוא ניהל ממשלה מאוד סמכותית, והתייחס לשרים כאל כפופים לו בצבא. נרוואס עשה צעד קדימה ברפורמות פוליטיות, והגיע עד לבניית מדינה ריכוזית ורפורמה פיסקלית. צוות השרים שלו כלל את אלחנדרו מון, שר האוצר, האחראי על רפורמת המס; פדרו חוסה פידל, שר הפנים, אחראי על יצירת המדינה הריכוזית והקונקורדאט עם הכנסייה ב-1851; ופרנסיסקו מרטינס דה לה רוסה, שר המדינה ויוצר מדיניות הממוצע הצודק. העשור המתון החל עם נשיאותו של מנהיג המפלגה המתונה, הגנרל נרוואס, שנכנס לתפקידו ב-4 במאי 1844. המפלגה המתונה החזיקה בכוח הבלעדי הודות לתמיכת הכתר, מבלי שלפרוגרסיביים היה סיכוי קלוש לקבל גישה לממשלה. עם המפלגה המתונה בתקיפות בממשלה, 1845 הייתה שנה מכרעת עבור הליברליזם הספרדי, שכן היא הייתה צומת דרכים שבה המפלגה המתונה עשתה חשבון נפש על הישגיה וכישלונותיה מאז המהפכה הליברלית. לטענת הממשלה, הגיע הזמן לראות מה אפשר לשמור ומה צריך לשנות. לפי נרוואס, אם המחזור המהפכני יסתיים ב-1845, יהיה צורך לטפל במספר בעיות, כמו הקרליסטים, שאינם מרוצים מהכישלון במימוש ההסכם עם אספרטרו; מצבה של הכנסייה, שאיבדה הרבה ממורשתה ובעיקר את השפעתה; ובעיות פוליטיות, המכונות "אי-יציבות חוקתית", משום ששתי חוקות נכתבו תוך פחות מחמש שנים. הפתרון שמצאו המתונים היה ניסוח חוקה חדשה, זו של 1845. הוצגו כמה טיוטות של חוקה חדשה, כולל זו של המרקיז ממאלומה, שהלכה על קו האמנה שהעניקה את כל הכוח לכתר, ולכן נדחתה על הסף. הפרוגרסיבים לא יכלו להתנגד לנרוואס מכיוון שלא הייתה להם נוכחות בקורטס, ולכן הוקם המודל הליברלי הדוקטרינרי, שיקים מונרכיה חוקתית עם ריבונות משותפת בין הכתר והקורטס. מבחינת הצהרת הזכויות, חוקת 1845 התבלטה בחוקי הדפוס והדת שלה. לא הייתה צנזורה קודמת על הדפוס, אבל בתי משפט מיוחדים הוקמו כדי לשפוט פשעי עלבון נגד הממשלה או הכתר. בכל הנוגע לדת, חופש הפולחן של 1837 נדחה, למרות שהוא לא הגיע לחוסר הסובלנות של חוקת קדיס משנת 1812. ב-1845 ספרד הפכה למדינה עם דת שלטת והסבסוד לפולחן ולאנשי הדת הוקמה מחדש, כמו גם בעד נוכחות הכנסייה בחינוך, ששימשה כצעד ראשון לקראת פיוס בין הכנסייה למדינה, שיגיע ב-1851 עם הקונקורדט. בכל הנוגע לארגון סמכויות המדינה, חוקת 1845 קבעה מודל דו-בתי, סנאט וקונגרס, שחודש כל חמש שנים ונציגיו נבחרו באמצעות חוק המחוזות החד-חבריים (בכל מחוז היה רק זוכה אחד) כדי להשיג רוב פרלמנטרי יציב מאוד. כמו כן, נקבעו חובת בעלות על רכוש על מנת להיבחר (12,000 ריאל) ולהצביע (400 ריאלים). ב-1846 הצביעו רק 0.8% מהאוכלוסייה, כמעט 100,000 איש. בתקופה זו של שלטון מתון מוחלט, ניסו האחרונים להפוך את ההתקדמות הליברלית של השלבים הקודמים, תוך הטלת חוק עירוני חדש (8 בינואר 1845) עם בחירה ישירה במפקד האוכלוסין, חיזוק הריכוזיות ואישר חוקה חדשה, זו של 1845, שחזרה למודל של ריבונות משותפת בין המלך והקורטס וחיזקה את סמכויות הכתר. במישור החקיקתי, התקבלו חוקים אורגניים שונים שהדגישו את הריכוזיות של המינהל הציבורי על ידי שליטה בכוח הפוליטי של מועצות העיר והאוניברסיטאות, בניסיון ברור להגביל את סמכויותיהן מכיוון שהן הושפעו מאוד מהליברלים. עד מהרה נוצר פילוג של המפלגה המתונה, שתרמה לאי היציבות הפוליטית שהתבטאה בשינויים המתמשכים בנשיאות הממשלה, החל עם פיטוריו של נרוואס ב-11 בפברואר 1846, הקשורים לנישואים שסודרו עבור המלכה. למעשה, באותה שנה היא הייתה אמורה להתחתן עם פרנסיסקו דה אסיס דה בורבון, בן דודה, ב-10 באוקטובר. מוקדם יותר, אמה של המלכה, העוצרת לשעבר מריה כריסטינה, רקמה תוכנית נישואין להשיא את בתה ליורש הכתר הצרפתי. תוכניות כאלה עוררו את חשדותיה של אנגליה, שבכל מחיר רצתה לכבד את הסכם אוטרכט ולמנוע את איחוד שתי האומות תחת מלך אחד. לאחר הסכמי אירופה, מספר המועמדים לאיזבלה הוגבל לקצת יותר משישה, מתוכם נבחר לבסוף פרנסיסקו דה אסיס דה בורבון. ממשלתו של פרנסיסקו חאבייר דה איסטוריס הצליחה להחזיק מעמד עד 28 בינואר 1847, כאשר מאבק על השליטה בקורטס עם מנדיסאבל ואולוסאגה, שחזרו מהגלות לאחר אישורה האישי של המלכה, אילץ אותו להתפטר. מינואר עד אוקטובר של אותה שנה שלוש ממשלות צלחו זו את זו ללא כיוון בעוד שהקרליסטים המשיכו לעורר צרות וכמה מהגרים ליברליים חזרו מהגלות. ב-4 באוקטובר מונה נרוואס מחדש לנשיא, אשר מינה את השמרן בראבו מוריו כיד ימינו ושר העבודה הציבורית. הממשלה החדשה הייתה יציבה עקרונית עד שהמהפכה של 1848, ששטפה את אירופה, בראשות תנועת הפועלים והבורגנות הליברלית יותר, עוררה התקוממויות בפנים ספרד, שדוכאו קשות; בנוסף, נותקו היחסים הדיפלומטיים עם בריטניה הגדולה, שכן היא נחשבה למשתתפת ומסיתת התנועות הקרליסטיות במה שנקרא מלחמת ה-Matiners. נרוואס פעל כדיקטטור אמיתי, והתעמת עם המלכה, בן הזוג המלך, הליברלים והאבסולוטיים. העימות נמשך עד 10 בינואר 1851, אז הוא נאלץ להתפטר והוחלף על ידי בראבו מורילו. לאחר שהגיע לשלטון, בראבו מוריו ניסה לפייס את העימות עם הכס הקדוש כתוצאה מתהליכי ההתנתקות שביצע מנדיסאבל בתקופה הקודמת על ידי חתימת קונקורדט ב-1851 עם האפיפיור פיוס התשיעי, השני בתולדות ספרד, אשר בקיצור, קבעה מדיניות של הגנה על נכסי הכנסייה הקתולית מפני תהליכי התנתקות חדשים אפשריים, במיוחד אזרחיים; המכירה של אלה שעדיין נמצאים בידי המדינה נעצרה והכנסייה קיבלה פיצוי כספי. בסעיף הראשון, הקונקורדט קבע: "La religión católica, apostolica, Romana, que con exclusión de cualquier otro culto continúa siendo la única de la nación española, se conservará siempre en los dominios de SM Católica con todos los derechos y prerrogativas de que debeley gozar de que debeley gozar lo dispuesto por los sagrados cánones (. . . )" בדצמבר 1851 ביצע שארל לואי נפוליאון בונפרטה, הפיכה בצרפת. היו לכך השלכות בספרד, שם בראבו מורילו השעה את הקורטס וסגר אותו לשנה. כשהקורטס סגור, הוא שלט באמצעות צווים וניסה ליישם מערכת פוליטית שתעניק יותר זכויות לכתר. רפורמה זו גרמה לתגובה פוליטית, ובמאי 1852 נכתב מכתב למלכה וביקש ממנה לפתוח מחדש את הקורטס. בדצמבר 1852 נפתח הקורטס מחדש, ונשיא חדש מונה: פרנסיסקו מרטינס דה לה רוזה. בראבו מוריו, עדיין נשיא, היה נגד, אז הוא פיזר את הקורטס וניסח פרויקט חוקתי ב-1852, בנטייה אבסולוטית לחסל את האופי הליברלי שלדעתו היה לחוקת 1845, אך הוא לא היה פופולרי ונדחה. הוא גם פרסם חוקים אורגניים חדשים כדי להסדיר את תפקודו של הקורטס העתידי. בראבו מוריו נכשל ונאלץ להתפטר, למרות שאחת הרפורמות שלו אכן הפכה לחוק ב-1857: זו של סנאטורים תורשתיים. אירועים פוליטיים אלו הובילו לעימות מזוין המבוסס על תמיכת הכתר במדיניות קיצונית שאיימה על חזרה לליברליזם של 1834. קבוצה של כ-200 סנאטורים וחברי קונגרס ניסתה למצוא פתרון מדיני, אך הם לא קיבלו תגובה ובפברואר 1854 דוכא מרד בסרגוסה, למרות שהמזימה נמשכה, בראשות נרוואקיסטים ופוריטנים. ההתקוממות הבאה התרחשה בויקאלווארו, "לה ויקאלוורדה", עם אודונל ודולסה, שלא זכו להצלחה רבה בתחילה, דבר שהשתנה במנזנארס (סיודד ריאל), שם הצטרף אליהם הגנרל סראנו. יחד הם כיכבו במניפסט Manzanares, שעורר שינוי פוליטי גדול והתקוממויות בברצלונה, ואיאדוליד וולנסיה עד שהקבינט הממשלתי התפטר והוקמה חונטה דה גוביירנו במדריד, מה שאילץ את המלכה למנות ממשלה חדשה. באופן מפתיע, המלכה מינתה את אספרטרו לראש הממשלה ולא את אודונל, שמתמנה לשר המלחמה. בתקופת ממשלתו השמרנית של בראבו מוריו, ניכרה רמה גבוהה של שחיתות כתוצאה מצמיחה כלכלית לא מסודרת ותככים פנימיים להשגת יתרונות בוויתורים ציבוריים, מצב בו כל משפחת המלוכה עצמה הייתה מעורבת. בראבו מוריו, שרבים ראו בו עובד ציבור ישר, התפטר ב-1852, ולאחר מכן קמו שלוש ממשלות עד יולי 1854. בינתיים, ליאופולדו אודונל, לשעבר משתף פעולה של העוצרת לשעבר מריה כריסטינה, הצטרף למתונים הליברליים יותר וניסה לארגן מרד, בהסתמך על מספר קצינים וכמה מהדמויות ששנים לאחר מכן יהפכו לפוליטיקאים בולטים כגון אנטוניו קאנובס דל קסטיו. ב-28 ביוני אודונל, שהסתתר במדריד, איחד כוחות והתנגש עם חיילים נאמנים לממשלה בויקאלווארו, במה שנודע בשם לה ויקאלוורדה, אך לא היה מנצח ברור. לאורך יוני ויולי הצטרפו כוחות נוספים למרד בברצלונה. ב-17 ביולי, במדריד, יצאו אזרחים וחיילים לרחובות ברצף של פעולות אלימות, וסיכנו את חייה של אמה של המלכה, מריה כריסטינה, שנאלצה לחפש מקלט. המחסומים וחלוקת הנשק העניקו ניצחון למורדים. לאחר כמה ניסיונות נואשים של המלכה למנות נשיא מועצה שיבלום את המהומות, היא נכנעה לבסוף למצב, ובעקבות פקודות אמה מינתה את אספרטרו לנשיא. זה סימן את תחילתו של מה שנקרא הביאניום הפרוגרסיבי. ב-28 ביולי 1854, אספרטרו ואודונל נכנסו למדריד, וזכו לשבחים על ידי הקהל כגיבורים. אספרטרו נאלץ למנות את אודונל לשר המלחמה בגלל הפופולריות שלו והשליטה שהפעיל על חלקים נרחבים בצבא. החיבור הזה בין השניים, הנאמנים לכאורה זה לזה, לא היה חף מבעיות. בעוד אודונל ניסה להתנגד לפרקטיקות הליברליות הפרוגרסיביות של אספרטרו מבחינת עמדתו לגבי הכנסייה והתנתקות, העוצר לשעבר חיפש דרך לליברליזם בספרד, בהשפעה רבה מאישיותו שלו ומהשינויים המתרחשים באירופה. הביאניום הייתה אפוא תקופה שסומנה בקואליציה בין מתונים "שמאליים" יותר לפרוגרסיבים "ימנים" יותר, שבה הוחזרו חוקים פרוגרסיביים, כמו חוק מועצות הערים והמיליציה, וחוקה חדשה נערכה, אך היא מעולם לא פורסמה. עבודת החקיקה העיקרית של הביניום הייתה הרפורמות הכלכליות, שמטרתן לגבש את מעמד הביניים. בין הצעדים הכלכליים היו ההחרמה של מאדוס וחוק הרכבת. ההחרמה החדשה השפיעה על נכסי המועצות המקומיות, ובמידה פחותה, הכנסייה, מסדרים צבאיים וכמה מוסדות צדקה. מספר הנכסים המולאמים היה גדול בהרבה מאשר ב-1837. המטרות היו לנקות את האוצר ולשלם עבור הקמת מסילת הברזל. להחרמה זו היו השלכות חמורות: מבחינת מועצות העיר, אובדן קרקע פירושו אובדן אחד מאמצעי המימון העיקריים שלהן. חוק הרכבות פורסם בשנת 1855 כדי להסדיר את בניית רשת הרכבות ולחפש משקיעים לפיתוחה. לא היו משקיעים גדולים בספרד, ולכן ההון המושקע היה זר. בנוסף, התשתיות והרכבות היו אנגליות, מה שלא הועיל לתעשיות הברזל והפלדה הספרדיות. יתרה מכך, מד המסילה היה שונה מזה האירופאי; בעקבות כך הרכבת לא הפכה לעסק שהיה צפוי להיות. מנגד גברה התסיסה החברתית, כמו בהתקוממות בברצלונה נגד גיוס כפוי, שכר נמוך ושעות עבודה ארוכות. הממשלה הגיבה על ידי הכנסת כמה שיפורים בעבודה וזכות ההתאגדות. המשבר האחרון הגיע ב-1856, עם התקוממויות רבות שאילצו את אספרטרו להתפטר. המלכה מינתה את אודונל לראש הממשלה. תקופת הביניום הגיעה לסיומה כשהניתוק בין שני הגנרלים אספרטרו ואודונל, הושלם. אודונל עבד על האיחוד הליברלי בזמן שישב עם אספרטרו בממשלה. הבחירות של 1854 לקורטס העניקו מספר רב יותר של מושבים לתומכי הראשונים מאשר לאחרונים. אין זה מפתיע, אפוא, שניסיונות הדו-קיום קרסו בזמן ההחרמות של מאדוס והשאלה הדתית, כאשר הוגשה הצעת חוק לקורטס שהכריזה שאי אפשר להפריע לאיש בגלל אמונתו. ההצעה אושרה והיחסים עם הכס הקדוש נותקו, והקונקורדאט של 1851 בוטל. אבל אודונל לא היה מוכן לאפשר למצב הזה להימשך. אספרטרו, שהיה מודע למצב, הפעיל את משאביו בהגנה על הליברליזם על ידי גיוס המיליציה הלאומית והעיתונות נגד השרים המתונים, אך המלכה העדיפה להעניק לאודונל את ראשות הממשלה במצב כה לא יציב, שהפך למורכב יותר על ידי התקוממויות הקרליסטים בוולנסיה ומצב כלכלי חמור. שני הצדדים התעמתו בפעולות צבאיות ברחובות ב-14 וב-15 ביולי 1856, שם העדיף אספרטרו לסגת. לאחר שמונה לנשיא מועצת השרים, אודונל החזיר את חוקת 1845 עם חוק נוסף שבאמצעותו ניסה למשוך מגזרים ליברליים. המאבקים בין הפלגים המתונים והליברלים השונים, ובינם לבין עצמם, נמשכו למרות הכל. לאחר אירועי יולי, חולשתו של אודונל הובילה את המלכה להחליף שוב ממשלה עם נרוואס ב-12 באוקטובר 1856. חוסר היציבות נמשך והמלכה הציעה את הנשיאות לבראבו מורילו, שסירב והגנרל פרנסיסקו ארמרו השתלט על התפקיד למשך פחות משלושה חודשים. ב-14 בינואר 1858 ירש אותו פרנסיסקו חאבייר איסטוריס. חזרתו של אודונל תהיה תחילתה של התקופה הארוכה של ממשלות האיחוד הליברלי. ב-30 ביוני 1858, אודונל הקים ממשלה שבה שמר לעצמו את משרד המלחמה. הקבינט החזיק מעמד ארבע שנים וחצי, עד 17 בינואר 1863, והיה הממשלה היציבה ביותר של התקופה. למרות שהיו שינויים מדי פעם, היו בה לא יותר מתריסר שרים. חברי המפתח של ההנהלה החדשה היו שר האוצר, פדרו סלבריה, שהיה אחראי על שימור ההתאוששות הכלכלית, ושר הפנים, חוסה דה פוסדה הררה, ששלט בצורה מופתית ומיומנת ברשימות הבחירות ובכל התנהגות לא נכונה של חברי מפלגת האיחוד הליברלי החדש. חוקת 1845 כוננה מחדש והבחירות לקורטס ב-20 בספטמבר 1858 העניקו לאיחוד הליברלי שליטה מוחלטת ברשות המחוקקת. הפעולות החשובות ביותר היו ההשקעות הגדולות בעבודות ציבוריות, לרבות אישור זיכויים יוצאי דופן, שאפשרו את פיתוח מסילות הברזל ושיפור הצבא; מדיניות ההחרמה נמשכה, למרות שהמדינה מסרה חוב ציבורי לכנסייה בתמורה והחזירה את הקונקורדט של 1851; התקבלו חוקים שונים שלימים יהיו המפתח ושתוקפם נמשך עד המאה ה-20: חוק המשכנתאות (1861), רפורמה מינהלית פנימית במינהל המרכזי והעיריות ותוכנית הדרכים הראשונה. לרעתה, הממשלה לא הצליחה לגרש את השחיתות הפוליטית והכלכלית שהגיעה לכל דרגות הכוח, לא אישרה את חוק העיתונות שהוכרז ומשנת 1861 ואילך ראתה את תמיכתה הפרלמנטרית דעכה. בשנת 1860 הייתה נחיתת הקרליסטים בסן קרלוס דה לה ראפיטה, בהנהגת הטוען לכס המלכות קרלוס לואיס דה בורבון אי ברגנסה בניסיון להנחית את המקבילה של רגימנט נאמנים מהאיים הבלאריים ליד טרגונה כדי לפתוח במלחמה קרליסטית חדשה, שהסתיימה בכישלון מהדהד. היה גם מרד האיכרים של לוג'ה בראשות הווטרינר רפאל פרס דל אלמו, תנועת האיכרים הגדולה הראשונה בהגנה על אדמה ועבודה, שנדחקה ונמחצה תוך זמן קצר עם כמה גזרי דין מוות. במדיניות החוץ, במהלך ממשלות האיחוד הליברלי, התרחשו מה שנקרא "יוקרה" או "התרוממות רוח פטריוטית", שזכו לתמיכה עממית רחבה, כגון המשלחת הצרפתית-ספרדית לקוצ'ינצ'ינה מ-1857 עד 1862; השתתפות במלחמת קרים; מלחמת אפריקה של 1859, שבה אודונל השיג תמיכה ויוקרה עממית רבה על ידי איחוד עמדותיהם של סאוטה ומלייה, אך לא הצליח להשיג את טנג'יר עקב לחץ בריטי; המשלחת האנגלו-צרפתית-ספרדית למקסיקו; סיפוח סנטו דומינגו ב-1861; ומלחמת האוקיינוס השקט הראשונה ב-1863 המפוקפקת והמיותרת. פעולות מדיניות חוץ אלו היו ניסיון לעצור את שקיעתה של ספרד כמעצמה קולוניאלית, שהתרחשה לאחר עצמאותן של מדינות דרום אמריקה והתבוסה בטרפלגר, בעוד שתפקידה באירופה הצטמצם במידה ניכרת. בינתיים, צרפת ובריטניה כבשו את המרחב האירופי והאימפריות שלהן היו פעילות באמריקה, אסיה ואפריקה. באופן עקרוני, מדיניות החוץ של התקופה הוויקטוריאנית ניסתה להגביל את עצמה לשמירה על מעמדה של ספרד כמעצמה מדרגה שנייה, אך הדבר הוגבל בכמה אופנים. ראשית, היעדר הגדרה של פעולה בינלאומית ספרדית, אפילו בתקופת ממשלות האיחוד הליברלי; שנית, שמירה על אינטרסים כלכליים בחלקים שונים של העולם, אשר, עם זאת, לא יכול היה לעמוד בפני צבא מודרני המסוגל לעמוד באתגרים של לנוע ברחבי העולם; שלישית, חוסר היעילות של המלכה עצמה וחוסר הידע של המדיניות הבינלאומית; ורביעית, החוזק הצבאי והכלכלי של צרפת ובריטניה הגדולה. באשר להקשר האירופי, הנוף האירופי השתנה. מצד אחד, בריטניה וצרפת, רחוקות מלהתנגש כמו בעבר, התחברו, ועזרו לויקטוריה להחזיק בכס המלכות. פרוסיה, אוסטריה ורוסיה היו תומכות של הקרליסטים, להם העניקו להם את תמיכתם המסועפת פחות או יותר. בנסיבות אלה, ספרד הצטרפה לברית המרובעת משנת 1834 יחד עם פורטוגל בהנחות יסוד פשוטות: צרפת ובריטניה תמכו במונרכיה הוויקטוריאנית כל עוד היא שמרה על מדיניות חוץ מוסכמת עם שתיהן, אם כי כאשר שתי המעצמות הגדולות החזיקו בעמדות שונות, ספרד יכלה להגן על עמדה משלה. בשנת 1861 התרחבה מדיניות ההתנכלות לממשלתו של אודונל מצד המפלגות המתונות והפרוגרסיביות. אנשים משפיעים כמו קאנובס, אנטוניו דה לוס ריוס רוסאס - אחד ממייסדיה - והגנרל חואן פרים עצמו, בין היתר, עזבו את האיחוד הליברלי עקב חילוקי דעות עם הקבינט. התלונה הנפוצה ביותר הייתה הבגידה ברעיונות שהעלו את הגנרל היוקרתי לשלטון. אליהם הצטרפו אנשי הצבא והבורגנות הקטלונית. הפערים בקבינט לא נפתרו עם עזיבתו של פוסאדה הררה בינואר 1863. לפיכך, ב-2 במרץ קיבלה המלכה את התפטרותו של אודונל. לאחר הביאניום הפרוגרסיבי, החוקה של 1845 כוננה מחדש והאיחוד הליברלי נותר בשלטון תחת אודונל (1856–1863). נרוואס חזר, בתקופה שקטה, עם הקמת הסדר הממלכתי הריכוזי ולאחר עצירת תהליך ההתנתקות של מאדוס. מדיניות החוץ שימשה כדי למנוע מהאוכלוסייה להתמקד בבעיות פנימיות. ספרד התערבה בסכסוכים במרוקו, הודו-סין ומקסיקו. ב-1863 ניצחה הקואליציה של הפרוגרסיביים, הדמוקרטים והרפובליקנים, למרות שנרוואס עלה לשלטון, עם ממשלה דיקטטורית שהסתיימה ב-1868, כאשר פרצה מהפכה חדשה, המכוונת נגד הממשלה והמלכה איזבלה השנייה: המהפכה המהוללת. להחליף את אודונל לא היה קל. למפלגות המסורתיות היו יותר מאשר בעיות משותפות והתנגשויות בין חבריהן. היו אלו המתונים, באמצעות הגנרל פרננדו פרננדס דה קורדובה, שהציעו את האפשרות להקים קבינט. הפרוגרסיביים, בראשות פסקואל, ראו שמומלץ לפזר את הקורטס. בסופו של דבר, המלכה הפקידה את הממשלה בידי מנואל פנדו פרננדס דה פינדה, רוזן מיראפלורס, שהייתה לו רק תמיכה מועטה, ולמרות שניסה לערב את הפרוגרסיביים במשחק הפוליטי, הם החליטו לסגת. נשיאותו נמשכה רק עד ינואר 1864. שבע ממשלות אחרות התקיפו זו את זו עד המהפכה של 1868, כולל זו שבראשה עמד אלחנדרו מון אי מננדס ב-1 במרץ 1864, שכללה את קאנובס כשר הפנים בפעם הראשונה ואת סלבריה כשר האוצר. הפרוגרסיביים מצדם ראו באספרטרו מובס, ואולוסאגה, יחד עם פרים, החלו ליצור אלטרנטיבה שלא הייתה לה אמון ביכולתה של איזבלה השנייה להתגבר על המשבר הקבוע. נרוואס הקים ממשלה ב-16 בספטמבר 1864 מתוך כוונה לאחד כוחות ולרכז רוח יוניוניסטית שתאפשר לפרוגרסיבים להשתלב בפוליטיקה פעילה, מחשש ששאלת השלטון תלך רחוק יותר. הסירוב הפרוגרסיבי להשתתף במערכת שנחשבה להם מושחתת ומיושנת הוביל את נרוואס לסמכותיות ולשטף של התפטרות בתוך הקבינט. לכל זה נוספו, להכפשת הממשלה, אירועי ליל דניאל הקדוש ב-10 באפריל 1865. סטודנטים באוניברסיטאות בבירה הפגינו נגד הצעדים של אנטוניו אלקלה גליאנו, שניסה להסיר את רוח הרציונליזם והקראוסיזם מכיתות הלימוד, תוך שמירה על הדוקטרינה הישנה של המוסר הרשמי של הכנסייה הקתולית, ונגד גירושו של אמיליו קסטלאר מכיתות הלימוד. יו"ר ההיסטוריה על מאמריו ב- La Democracia, שם גינה את מכירת המורשת המלכותית עם הקצאת המלכה של 25% מההכנסות. דיכוי הממשל הקשה של ההפגנות הוביל למותם של שלושה עשר סטודנטים באוניברסיטה. המשבר הוביל להקמת ממשלה חדשה ב-21 ביוני עם חזרתם של אודונל, קאנובס ומנואל אלונסו מרטינס למשרד האוצר, כמו גם דמויות בולטות אחרות. בין שאר הצעדים התקבל חוק חדש שהגדיל את הגוף הבוחר ל-400,000 מצביעים, כמעט כפול מהמספר הקודם, והוכרזו בחירות לקורטס. אולם לפני הבחירות הודיעו הפרוגרסיבים שהם ממשיכים בנסיגתם. פרים התקומם ב-Villarejo de Salvanes בתפנית פוליטית ברורה שהייתה מחויבת לתפוס את השלטון בכוח, אך ההפיכה לא תוכננה כראוי ונכשלה. שוב, הגישה העוינת של הפרוגרסיביים החריפה את אודונל, שחיזק את התוכן הסמכותי של הממשלה, מה שהוביל להתקוממות בקסרקטין סן גיל ב-22 ביוני, שאורגן שוב על ידי פריים, אך שוב נכשל ומילא את הרחובות עם דם, עם יותר משישים אנשים שנידונו למוות. אודונל פרש, תשוש, מהחיים הפוליטיים וב-10 ביולי הוא הוחלף בנרוואס, אשר אישר את גזרי הדין שלא בוצעו של המורדים אך שמר על הקפדה סמכותית עם גירוש רפובליקנים וקראוסיסטים מהפרופסורים וחיזוק הצנזורה והסדר הציבורי. כאשר נרוואס מת, ירש אותו ב-23 באפריל 1868 הסמכותי לואיס גונזלס בראבו, אך המהפכה כבר נוצרה וסוף המלוכה התקרב ב-19 בספטמבר עם המהפכה המהוללת לזעקת "הפילו את הבורבונים! תחי ספרד בכבוד!", בעוד איזבלה השנייה יצאה לגלות ובכך התחילה התקופה הדמוקרטית. המדינה הריכוזית מייצגת את התרומה הגדולה של המתונים, בעיקר בגלל משך הזמן שלה, כי היא בתוקף עד מדינת האוטונומיות. המדינה הריכוזית לא הייתה חלק מהחוקה של 1845, אלא נוצרה על ידי חוקים אורגניים. האדריכל היה פדרו חוסה פידל, שייבא את מודל הריכוזיות הנפוליאוני שבוצע במהלך הקונסולאט. לפי נפוליאון, הריכוזיות כללה יצירת ממשל שנשלט על ידי סוכנים של אדם אחד. החוליה החשובה ביותר הייתה השלטון המרכזי, ואחריו המחלקות, ובראשם הפרפקטים, ומתחתיה היה המאייר בראש כל יחידה טריטוריאלית בסיסית. מותאם לספרד, המלכה וראש הממשלה ממוקמים במקום הראשון. בדרג השני נמצאים המושלים האזרחיים, בראש המחוזות וממונים על ידי השלטון המרכזי; ולבסוף ראשי הערים, מועצות העיירות והצירים, הממונים על ידי המושלים האזרחיים, אף שבערים הגדולות הם ממונים על ידי השלטון המרכזי. בתוך המדינה הספרדית הריכוזית בלטו המועצות המחוזיות, שהיו להן כוח פוליטי וכלכלי רב, אך אצל המתונים כוחן צומצם לגוף מייעץ. תמיכתו העיקרית של כל מושל אזרחי הייתה מועצת המחוז, שמונתה ממדריד, אשר פעלה כבית משפט לענייני מחלוקת ומנהליים, שתיווך בין אזרחים לממשל. בתוך מועצות העיר, כל חברי המועצה נבחרים לפי מפקד אוכלוסין ועליהם להתקבל על ידי ראש העיר והמושל האזרחי. על ראש העיר לשמור על הסדר הציבורי, תוך התאמה למה שקבע השלטון המרכזי, שבמקרים מסוימים שומרת לעצמה את הזכות למנות קורגידור במקום ראש עיר, בהתחשב בכך שראש העיר נבחר בבחירות והקורגידור נבחר באופן ידני. Historia de España. Carr, Raymond., Gil Aristu, José Luis. Barcelona: Ediciones Península. 2001. ISBN 84-8307-337-4. OCLC 46599274.{{cite book}}: תחזוקה - ציטוט: others (link) Vilches García, Jorge. (2001). Progreso y libertad : el Partido Progresista en la revolución liberal española. Madrid: Alianza Editorial. pp. 37–38. ISBN 84-206-6768-4. OCLC 48638831. "Collections Online | British Museum". www.britishmuseum.org. נבדק ב-2022-09-25. Vilches García, 2001, p. 39 Thomas, Baumert; Carmen, Paradinas Márquez; Andrés, Sánchez Padilla (2020-07-14). A History of Spanish Institutions (באנגלית). ESIC. ISBN 978-84-17914-90-5. Aguilera-Barchet, Bruno (2014-12-31). A History of Western Public Law: Between Nation and State (באנגלית). Springer. ISBN 978-3-319-11803-1.