laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
קומדיה שחורה

קומדיה שחורה, המכונה גם הומור שחור או הומור גרדומים, הוא הומור המתמקד בנושאים שהחברה מחשיבה כטאבו ובכך הוא מדגיש את חוסר ההיגיון או חוסר התוחלת של החיים. הקומדיה השחורה גורמת לצופה תחושה שאנשים הם קורבנות חסרי אונים של גורל ושל אופי. קומדיה שחורה היא תת-ז'אנר של קומדיה וסאטירה ועוסקת בנושאים ובאירועים רציניים ביותר – מוות, מלחמה וכו' – באופן הומוריסטי או סאטירי. הומור שחור מאפשר לאנשים רבים התמודדות עם מציאות קשה[דרוש מקור]. בקומדיה שחורה ישנם בדרך כלל אלמנטים של אירוניה או אפילו פטליזם, ואין לבלבל בינה לבין קומדיה גסה, שנועדה בעיקר ליצור זעזוע בקרב הקהל; או בשבירת הטאבו שבבדיחות גסות. הקומדיה השחורה צברה פופולריות באמריקה בשנות החמישים והשישים של המאה ה-20. אחת הראשונות, ואף הבולטות שבהן הייתה הסאטירה של סטנלי קובריק "דוקטור סטריינג'לאב" משנת 1964, שעסקה בנושא הנשק להשמדה המונית באופן קומי. דוגמאות בולטות אחרות לקומדיה שחורה הם הסרטים "חנות קטנה ומטריפה" (1960), "אמא סדרתית" (1993) ועד החתונה זה יעבור" (1998). עם יוצרי הקולנוע המשתייכים לז'אנר הקומדיות השחורות נמנים: סטנלי קובריק, וס אנדרסון, דייוויד לינץ', האחים כהן, ג'ון ווטרס, לואיס בוניואל, טריי פארקר, סם ריימי, טים ברטון, דני בויל, קוונטין טרנטינו, וטרי גיליאם. עם הקומדיות השחורות בטלוויזיה נמנים "כנופיית העץ העליז", "משפחת אדמס" ו"העשב של השכן". בצבא נהוגים שירים מקאבריים כדוגמת זה: פה קבור הצוות, וואו פה קבור הצוות, וואו זוהי עצם של תותחן לא, זאת עצם של טען המט"ק כבר מת מזמן זהו עצם העניין בסרט של כאן דוקו "הייתם צריכים להיות שם – איך ההומור סייע ליהודים להתמודד עם זוועות השואה?" מדובר על הומור יהודי בתקופת השואה. בין שאר הדוגמאות המוזכרות בסרט אומרת השחקנית רבקה מיכאלי כך (דקה 4.3 בערך): "נניח אם אני הייתי שם בודאי ביום אחד הייתי מחקה את הקאפו. ברור לי שהייתי חוזרת על משהו שהיא אמרה... זה חזק ממך. כי אם מישהו יכול לראות בכל דבר הכי מקאברי והכי עצוב את הנקודה המצחיקה אז זה יקרה לו בכל מצב. אין מצב שלא ייפלט לו משהו נורא נורא מצחיק בתוך כל השואה הזאת." בישראל בלט חנוך לוין ביצירת קומדיות שחורות לתיאטרון. איתמר בן גביר הגדיר את המערכון של זהו זה אודות לימור סון הר מלך: "... והכל בשביל דקה של הומור לא מצחיק וממומן מכספי האזרח הישראלי. נמוך ועצוב." סרטי קומדיה שחורה יצירה מקברית הומור גרדומים קומדיה שחורה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) הומור שחור, דף שער בספרייה הלאומית Black humour | Dark Comedy, Satire & Irony | Britannica, www.britannica.com (באנגלית) חיה מילוא, גבורה ומוות-הומור שחור בשירי פולקלור של חיילים ישראליים, הומור מקוון גיליון מס' 4, 2014, עמ' 26-44 כאן דוקו | הייתם צריכים להיות שם – איך ההומור סייע ליהודים להתמודד עם זוועות השואה?, נבדק ב-2024-03-03 זהו זה! עונה 6 | פרק 9 – 23 בנובמבר 2023, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 23 בנובמבר 2023 איתמר בן-גביר, ציוץ, באתר טוויטר, ‏23 בנובמבר 2023 ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מכונית תופת

מכונית תופת היא מכונית (או משאית) המועמסת במטען גדול של חומר נפץ, המתפוצצת במקום שבו מבקש ארגון טרור לבצע פיגוע. פיצוץ המכונית נעשה על פי רוב על ידי נהג מתאבד או באמצעות הפעלה מרחוק. במכוניות תופת נעשה שימוש לא רק כדי לבצע פיגועים מקריים, אלא גם כדי להתנקש באופן ממוקד בחייו של אדם מסוים. מבחינתם של ארגוני טרור, למכונית תופת יתרונות רבים על פני אמצעי טרור אחרים, כגון פיגועי התאבדות, מטעני צד או פיגועי ירי: אפקט: במכונית ניתן להוביל מטען גדול של חומר נפץ, ובכך להשיג מספר גדול של נפגעים. לעיתים, מכונית תופת אחת עלולה להביא למותם של מאות בני אדם. הסלקה: במכונית ניתן להסליק חומר נפץ כך שיהיה קשה לאיתור וקל לניוד, באופן יחסית בטוח. עבירות: המכונית מסוגלת לפרוץ מחסומים, ובכך להגיע ליעדה, גם כאשר קיימת שמירה. הרס סביבתי: מכונית תופת מסוגלת לפגוע בבניינים ולא רק בבני אדם, כך שנוצר הרס סביבתי נוסף על הקורבנות בנפש. ההרס הרב משמר את זכר הפיגוע למשך תקופה ארוכה. נגישות: באמצעות מכונית תופת שמוסווית כמכונית תמימה, ניתן לפרוץ דרך גם לאדם שמאובטח באופן הדוק מאוד. בנוסף, קל יחסית להכין פעולה כזו, שכן ניתן להחנות את המכונית בנתיב תנועה, שבו ידוע כי הקורבן המיועד נוהג (או צריך) לעבור. החשש מפני מכוניות תופת הביא לכך שהחל משנת 2000, פחות או יותר, נבדקת כל מכונית המבקשת להיכנס לחניון תת-קרקעי. הסיבה לכך היא החשש שארגוני טרור ינסו לעשות שימוש במכוניות כאלו לשם הריסת בניינים. בניינים שהחשש לתקיפתם גדול במיוחד, כגון מבנה של שגרירות ארצות הברית, זוכים להגנה מיוחדת בדמות גדר שמקיפה אותם ומונעת גישה אליהם במכונית. בניינים ציבורים שונים מעמידים ברחוב עמודי בטון, שלא מאפשרים למכונית לחנות בצמוד אליהם, ובכך לצמצם את השפעת הפיצוץ. כיום נבחנות שיטות נוספות למיגון בניינים מפני פיצוץ, ובהן שיטות בנייה שמקטינות את אפקט הפיצוץ, באמצעות עטיפת יציקות הבטון בחומרים אלסטיים, שמאפשרת להן לספוג פיצוץ מבלי להתפרק. מכוניות תופת רבות מספור התפוצצו בעיראק לאחר כיבושה על ידי כוחות אמריקניים במלחמת עיראק. גם מדינות מבצעות לפעמים התנקשויות באמצעות מכוניות תופת. הדבר מאפשר להם לפגוע במי שרצו ועם זאת להעלים ולטשטש את עקבותיהם, בצורה טובה יותר מאשר בהתנקשות ישירה. 6 נהרגו ו-28 נפצעו בהתפוצצות מכונית התופת הערבית בחיפה, הארץ, 22 במרץ 1948
שוריקן

שוּרִיקֵן (ביפנית: 手裏剣; "להב יד נסתר" או "כוכב נינג'ה" בשפת העם) הוא שמה של קבוצת כלי נשק יפנים המשמשים להטלה או דקירה. השוריקנים הם חפצים קטנים ומחודדים הניתנים להחבאה בכף היד העשויים ממגוון חומרים או חפצים כגון מסמרים, מחטים ואפילו מטבעות כבדים ופיסות מתכת שטוחות נוספות, או כלי נשק יצוקים. לרוב שימשו השוריקנים ככלי עזר או כלי נשק משני לקטאנה או ליארי. הטכניקה של השימוש בשוריקן נקראת "שוריקן-ג'וצוּ" וניתן למצוא אותה בתוכנית הלימודים של מספר אסכולות של אמנויות לחימה יפניות מסורתיות (קוריו), לדוגמה באסכולת טוֹגַקוּרֵה המשויכת היום לבוג'ינקאן, ארגון הנינג׳וּצוּ הגדול ביותר, ובבית הספר העצמאי טנשין שודן קאטורי שינטו ריו. למרות מספר רב של כלי נשק יפניים שבמקור היו כלים חקלאיים, השוריקן הוא כלי אשר תוכנן ללחימה מראשיתו. בשימוש נכון יכול השוריקן לגרום נזק רב. לשוריקן צורות רבות ולהן שימושים שונים. השוריקן שימש כאביזר לחימה לנינג'ות. תפקידו של השוריקן היה בעיקר להילחם כנגד סמוראי המחזיק קטאנה, ובשל היכולת לזרוק את השוריקן היה ניתן להילחם למול הסמוראי ממרחק שלא היה מסכן את המשתמש. הירה שוריקן ("שוריקן שטוח") ידוע גם כשאקֶן (להב עגול, או להב גלגל) הוא שוריקן, לרוב בצורת כוכב, בעל לפחות שלושה קצוות מחודדים. לשוריקנים אלו יש לרוב חור עגול במרכז ומטרתו לתליה נוחה שלהם על מקל קטן הנתחב לחגורת הקימונו. שוריקנים אלו היו לכלי נשק רשמיים, ואף סמוראים השתמשו בהם בעת צרה. בו שוריקן (בו: מקל או יתד) הוא יתד מחודדת עשויה מתכת או סכין אשר הוטלה לעבר האויב ללא סיבוב. שוריקנים אלו היו לכלי נשק פחות רשמיים, אם כי על פי רוב יעילים באותה מידה. בדרך כלל חפצים יום יומיים שימשו בתור בו שוריקן, מכיוון שנשק זה היה נשק להגנה עצמית. לדוגמה, רבים השתמשו בסיכות שיער כבו שוריקן. רבים אף השחיזו את מקלות האכילה שלהם על מנת שהיה להם נשק נגיש בעת צרה. שוריקן ידוע גם ככוכב נינג'ה. נינג'ות הוא מושג מאוחר המתייחס למספר קבוצות של לוחמי גרילה ביפן העתיקה, חלקם היו סמוראים. השוריקן שימש גם בקרבות מסודרים ולא רק בלוחמת גרילה, ובתי ספר מכובדים ללחימה ביפן העתיקה לימדו את השימוש בנשק זה לסמוראים ולוחמים פשוטים כאחד. חלק לוחמים שעשו בו שימוש לא שימנו את השוריקן וכך החלודה שבו שימשה גם כנשק. בתרבות הפופולרית מזוהה השוריקן כנשק של נינג'ות ומכונה "כוכב נינג'ה". ערך זה הוא קצרמר בנושא אמצעי לחימה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חזון יחזקאל

האם התכוונתם ל... נבואות מספר יחזקאל; מעשה מרכבה חזון העצמות היבשות חזון העצים אלומה (יישוב) – יישוב הנקרא גם בשם "חזון יחזקאל" חזון יחזקאל - חיבורו הגדול של הרב יחזקאל אברמסקי על התוספתא בית הכנסת חזון יחזקאל – בית כנסת הממוקם ברובע המוסלמי בירושלים.
שלמה יעקב גרוס

שלמה יעקב גרוס (6 בדצמבר 1908 – 7 ביולי 2003) היה חבר הכנסת מטעם אגודת ישראל. גרוס נולד בכפר מאסיב (Moisei) ברוזנות מרמורש שבממלכת הונגריה. בצעירותו היה ממארגני צעירי אגודת ישראל בטרנסילבניה ומאוחר יותר שימש כמזכיר אגודת ישראל בטרנסילבניה וכן ערך עיתון ביידיש. בתקופת השואה הועבר לעבודה במחנה עבודה בעוד שאשתו ושני ילדיו נשלחו לאושוויץ ונספו במהלך שנת 1944. אחרי שהצבא האדום שחרר את האסירים במחנות העבודה עסק בסיוע ליתומים יהודים. גרוס עלה לישראל ב-1950 ונישא בשנית (להניה לבית איינהורן, נפטרה ב-28 בינואר 2012). במקביל להשתלבותו בפעילות אגודת ישראל הועסק בלשכה המרכזית לסטטיסטיקה. הוא הושבע כח"כ בכנסת השלישית לאחר פטירתו של זלמן בן-יעקב, לכנסת הרביעית במקומו של בנימין מינץ ומאז כיהן ברצף עד הכנסת השביעית. בתאריך 27 בדצמבר 1972 הוא התפטר כדי לפנות מקום לנציג עדות המזרח, יעקב מזרחי. לכנסת השמינית נכנס גרוס רק בנובמבר 1975 לאחר שמועצת גדולי התורה כפתה על מנחם פרוש לפנות עבורו את מקומו במסגרת הסדר רוטציה. גרוס שימש במפלגה כנציג הסיעה המאוחדת. כזכר ליהדות מרמורש היה ממקימי "בית מרמרוש" בתל אביב והיה מעורכי ספר מרמרוש. במשך שנים רבות ניהל את רשת בתי הספר הטכנולוגיים "המרכז לחינוך מקצועי", בשיתוף עם הרב דוד סלומון. מהמאבקים שהוביל: מאבק נגד חובת השבועה בבתי משפט ומאבק למען הצלת כפר גדעון אשר בעמק יזרעאל שעמד בפני התמוטטות. בתו רחל נישאה לרב צבי יהודה וולנר, דיין בבית הדין הרבני בתל אביב ובנו של רב העיר אשקלון הרב משה דב וולנר. בנו נחום גרוס נישא לבתו של הרב הלל וינד, חסיד בעלז. בנו אברהם גרוס נישא לבתו של הרב יוסף ווייס, שהיה שו"ב באנטוורפן. שלמה יעקב גרוס, באתר הכנסת שלמה יעקב גרוס, באתר כנסת פתוחה ספר מארמורש בעריכתו שרון גבע, החוק נגד המחשוף יחזור? | דעה, באתר הארץ, 5 ביוני 2019 (על הצעת החוק של גרוס בנושא) בית יעקב No. 191-192 Teves 5736 - לוין, פנחס יעקב הכהן (page 32 of 36), באתר hebrewbooks
קראטילוס

קראטילוס (ביוונית: Κρατυλος) הוא סופיסט המופיע בדיאלוג של אפלטון הנושא את שמו. אפלטון היה תלמידו, ולפי הפילוסוף דייוויד סדלי היווה את מקור ההשפעה האינטלקטואלית הראשונית עליו. קראטילוס היה תלמידו של הרקליטוס ועל פי אריסטו בחיבורו "מטאפיזיקה", קראטילוס הרחיב את הנחתו של הרקליטוס - שלא ניתן להיכנס לאותו נהר פעמיים - וטען שאף לא ניתן להיכנס לאותו נהר פעם אחת, בשל תפיסת המציאות השונה והמשתנה. כאשר מציאות משתנה בכל רגע, גם השפה משתנה עימה. בשל השתנות השפה, שהיא לדידו תוצר טבעי של המציאות, חדל קראטילוס מלדבר ותיקשר באמצעות הזזת אצבעו בלבד. הדיאלוג קראטילוס נכתב בשנת 360 לפנה"ס בקירוב. בדיאלוג, סוקרטס מתבקש על ידי שני אנשים קראטילוס והרמוגינס לענות על השאלה, האם שמות הם "קונבנציונליים" או "טבעיים". הווה אומר האם הלשון היא מערכת שרירותית של סימנים או המילים מכילות קשר פנימי לדברים שהן מציינות. הדיאלוג הנ"ל הופך לאחד הטקסטים הפילוסופיים המוקדמים של התקופה הקלאסית היוונית והוא עוסק בשאלות של אטימולוגיה ולינגוויסטיקה. המחלוקות הפילוסופיות בנושא טבע או הסכמה בלשון נמשכות עד לפילוסופיה המודרנית. נחום שטיינברג, אפלטון / קראטילוס חלק ראשון, חלק שני, חלק שלישי, חלק רביעי אימגו, 2006-2007. דייוויד סדלי, Plato's Cratylus, עמ' 2 ערך זה הוא קצרמר בנושא פילוסופים ובנושא יוון העתיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יונדאי

יונדאי הוא מותג הכולל קבוצה גדולה של חברות דרום קוריאניות הפועלות באופן עצמאי או עצמאי-למחצה. החברה המזוהה ביותר עם המותג היא יונדאי מוטור, יצרנית הרכב הרביעית בגודלה בעולם (נכון ל-2014). חברת יונדאי הראשונה שהוקמה הייתה חברת בנייה שנוסדה על ידי צ'ונג ג'ו-יונג ב-1947, והפכה לקונצרן-ענק (צ'בול- Chaebol), הגדול ביותר בקוריאה הדרומית. קבוצת יונדאי הייתה עד המשבר הכלכלי באסיה ב-1997, תאגיד ענק של חברות העוסקות בתחומים מגוונים כגון ייצור מכוניות וספינות, תעשייה כבדה, ביטוח, מסחר, נדל"ן, רשתות שיווק ועוד. לאחר פירוק הקבוצה נותרו חברות רבות הנושאות את השם "יונדאי" המנותקות מבחינה משפטית מ"קבוצת יונדאי". החברה הנושאת שם זה הצטמצמה לעיסוק בתחומי ייצור מעליות, שרותי שינוע סחורות ותיור. 4 שנים לאחר מכן, בשנת 2001, התפצלה מקבוצת יונדאי "יונדאי אלקטרוניקה" ושינתה את שמה להייניקס. יונדאי מוטור מדיה וקבצים בנושא יונדאי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של יונדאי (בקוריאנית) יונדאי, ברשת החברתית אקס (טוויטר) יונדאי, ברשת החברתית אינסטגרם אתר קבוצת יונדאי (באנגלית) רויטרס, "אל תעצרו לאנשים ליד הגשר, הם יקפצו": הסיפור העצוב על העיר של יונדאי, באתר TheMarker‏, 30 בספטמבר 2018 ראו כאן בהאנגול: 재벌, בהאנג'ה: 財閥 ערך זה הוא קצרמר בנושא חברות ובנושא קוריאה הדרומית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הליט

הַלִיט (מיוונית "הלוס" – מלח ו"ליתוס" – אבן) הוא צורת המינרל של מלח הבישול (נוסחתו NaCl) והוא שייך למשפחת ההלואידים. גבישי ההליט הם קובייתיים, צבעם לבן עד חסר צבע, אך הם עשויים להיות גם בגווני תכלת, כחול וורוד. המינרל שוקע יחד עם מינרלים אוואפוריטיים אחרים, הלואידים, סולפטים ובוראטים. להליט ולסילביט (KCl) מבנה גבישי דומה (נתרן מחליף אשלגן בסריג הקובייתי), אולם בגלל הגודל השונה של האטומים התמיסה מוצקה בין השניים מוגבלת. התכונות הדומות מקשות על הזיהוי ביניהם. מבחן טעם יעיד שטעמו של הסילביט מר יותר מההליט. מבחן יעיל נוסף הוא חריטה של הדוגמה בעזרת סכין - ההליט יפיק אבקה והסילביט לא. הליט מתגבש בשכבות נרחבות של סלעי התאדות כתוצאה מהתייבשות של ימות או אגמים סגורים. שכבות המלח עשויות להיות בעובי של עד 350 מטר ועשויות להימצא מתחת לשטחים נרחבים. בארצות הברית וקנדה משתרעות שכבות מלח נרחבות תת-קרקעיות החל באגן הרי האפלצ'ים של מערב מדינת ניו יורק, דרך חלקים מאונטריו ותחת רוב אגן מישיגן. הערים קליבלנד ודטרויט בנויות מעל שכבת מלח עבה אותה כורים לשימוש בהפשרת קרח מכבישים. מרבצים נוספים מצויים באוהיו, קנזס, ניו מקסיקו, נובה סקוטיה וססקצ'ואן. פקקי מלח הם דיאפירים (מחדרים) אנכיים או גושים דמויי צינורות של מלח שנוצרו כאשר לחצים ליתוסטאטיים וטקטוניים גרמו למלח "לזרום" כלפי מעלה ממרבצי המלח שמתחת לסלעים. עליית פקקי המלח גורמת להתקמרות השכבות שמעליהן ולהתבקעותן. פקק המלח מכיל אנהידריט, גבס וגופרית טבעית, בנוסף להליט וסילביט. פקקי המלח נפוצים לאורך חופי מפרץ מקסיקו במדינות טקסס ולואיזיאנה. פקק מלח יוצר לעיתים מלכודת מבנה שבו ניתן למצוא נפט. מקומות נוספים בהם ניתן למצוא פקקי מלח הם גרמניה, ספרד, הולנד, רומניה ואיראן. גם הר סדום שבדרום ים המלח הוא פקק מלח. "קרחוני" מלח קיימים באיראן הצחיחה שבה מלח שפרץ מעל לפני השטח בגובה רב "זורם" במורד. במקרים הללו מתגלה בהליט תכונת פלסטיות המתגברת ככל שהלחץ המופעל עליו גדול יותר. הליט סיבי סגול נדיר הממלא עורקים בסלע, מצוי ליד מילוז שבצרפת ובמקומות מעטים נוספים. גבישי הליט המכונים "גבישי חגבים" נראים כ"שלדים" של הקוביות הטיפוסיות, כשהצלעות קיימות אבל במרכז הפאות יש שקעים. בסביבה מתגבשת במהירות צלעות הקוביות צומחות מהר יותר ממרכז הפאות. גבישי הליט נוצרים במהירות באגמים בהם יש התאדות מהירה ולכן נוצרת שכבה של גבישי הליט סביב חפצים מודרניים. "פרחי הליט" הם זקיפים נדירים של סיבי הליט מתפתלים המצויים בכמה מערות יבשות במישור נלארבור באוסטרליה. זקיפי הליט וקרומי הליט קיימים גם במכרה הנחושת הטבעי "קווינסי" שבהנקוק, מישיגן. תיבול (מלח בישול). אמצעי להפשרת שלג וקרח מכבישים. כגושים על מנת שבקר ילחך אותם (אמצעי לספק לבקר מלח החיוני לבריאותם). למטרות רפואיות. הליט (במרכז) ומינרלי מלח אחרים גביש הליט מגרמניה מכרה הליט בעיירה Cardona (ספרד) תקריב על סלע מלח בהר סדום הליט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Hurlbut, Cornelius S.; Klein, Cornelis, 1985, Manual of Mineralogy, 20th ed., John Wiley and Sons, New York ISBN 0-471-80580-7 הליט באתר Mineral Galleries הליט באתר webmineral הליט באתר Minerals.net הליט באתר Desert USA זקיפים של הליט
יונדאי אקסנט

יונדאי אקסנט (אנגלית: Hyundai Accent) היא מכונית סופרמיני מתוצרת יונדאי מוטור הדרום קוריאנית. האקסנט מיוצרת החל משנת 1995. בשנת 2008 היא הוכרזה כמכונית קומפקטית האמינה ביותר על ידי המגזין הכלכלי J.D.Power and Associates. היא שווקה ברוב העולם כיונדאי אקסנט אך לעיתים שווקה תחת שם אחר ואף יצרן אחר. בסין ובהודו היא משווקת בשם יונדאי ורנה, ברוסיה כיונדאי סולאריס, במקסיקו תחת השם דודג' אטיטיוד ובוונצואלה כדודג' בריזה. מאז הצגתה היו לאקסנט חמישה דורות. הדור הרביעי שווק בישראל תחת השם i25. כחלק ממתיחת הפנים של אותו דור שהוצגה ב-2015, בישראל הוצע כסטנדרט מסך מגע לתפעול הרדיו ומערכת השמע, כחלופה לרוב הכפתורים במרכז הקונסולה. אקסנט היא מכונית סופרמיני בתצורת סדאן או האצ'בק עם ארבע או חמש דלתות, המיועדת בעיקר לשווקים מתפתחים. בדורות המאוחרים היא חולקת את הפלטפורמה עם קיה ריו. הדור הרביעי הוצג בשנת 2010. הוא שווק בישראל תחת השם i25 אקסנט, וכך גם בקולומביה. הוא מגיע עם מנוע בנזין בנפח 1.4 ליטר ו-1.6 ליטר המפיקים 109 ו-126 כ״ס בהתאמה, ותיבת הילוכים ידנית בעלת 5 או 6 הילוכים ותיבה אוטומטית בעלת 4 או 6 הילוכים. ב-2015, הספק שני המנועים הופחת מעט בהתאם לדרישות סף הזיהום של הרכב - מנוע ה-1.4 שהפיק 109 כ״ס כעת מפיק 100 כ״ס, והספק ה-1.6 ירד מ-126 ל-124. לדור הרביעי לא נערכו מבחני ריסוק ביורו NCAP, אך במבחני הריסוק של ארצות הברית (NHTSA) היא קיבלה 4 כוכבים מתוך 5 בכל הקטגוריות ובמבחני הריסוק הסינים (China NCAP) היא קיבלה חמישה כוכבים. מדיה וקבצים בנושא יונדאי אקסנט בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של יונדאי אקסנט אתר האינטרנט הרשמי של יונדאי אקסנט ערך זה הוא קצרמר בנושא כלי רכב. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
Abandonware

Abandonware הוא כינוי לתוכנות מחשב או משחקי מחשב שאינן נמכרות יותר או נתמכות על ידי בעלי זכויות היוצרים שלהן. לעיתים, קטגוריה זו משויכת לכל תוכנה מעל גיל מסוים, כשפרק הזמן המוסכם הוא לרוב ארבע שנים. למונח אין בסיס חוקי; הגדרתה של תוכנה כלשהי כ-Abandonware לא הופכת את העתקתה או הפצתה בחינם לחוקית. אלמלא היוצרים המקוריים הגדירו את התוכנה ברשות הכלל, תוכנות הנקראות Abandonware נחשבות בעיני החוק כקניין רוחני של יוצריה ומכוסות תחת חוק זכויות היוצרים עד שזכות היוצרים עליה פגה. הסוג השכיח ביותר של Abandonware הוא משחקי מחשב ומשחקי קונסולות. עבור רוב המשחקים הללו יש להשתמש באמולטור מתאים מכיוון שאמולציית ה-DOS של כל משפחות ה-Windows לאחר Windows ME אינה טובה מספיק. מוזיאונים, ארגונים עצמאיים כגון ארכיון האינטרנט, פורומי מעריצים, ואתרי אינטרנט כדוגמת מסע אל העבר מפיצים ומספקים תמיכה טכנית לתוכנות Abandonware כדרך לשמר אותן לדורות הבאים. בישראל נהוג לכנות משחקי Abandonware בכינוי "משחקי נוסטלגיה", אף על פי שמשחקי נוסטלגיה רבים עדיין נמכרים. The Abandonware FAQ, Abandonware Ring, ‏2020 Definition of Abandonware, PCMag גרג קוסטיקיאן, New Front in the Copyright Wars: Out-of-Print Computer Games, The New York Times, ‏18 במאי, 2000 קרין לוי, Here's How To Play More Than 900 Classic Arcade Games Without Spending A Single Quarter, Business Insider, ‏4 בנומבר, 2014 ערך זה הוא קצרמר בנושא מחשבים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ירון טראוב

ירון טראוב (נולד ב-1964) הוא מנצח ופסנתרן ישראלי. ירון טראוב הוא בנם של חיים טאוב, שהיה כנר ראשי של התזמורת הפילהרמונית הישראלית ושל יהודית טאוב לבית שריג. הוא למד נגינה בפסנתר אצל פרופסור עמנואל קרסובסקי, והשתתף בתחרויות בינלאומיות וניגן בפסטיבלים למוזיקה קאמרית. בהמשך דרכו התמנה טראוב למנצח עמית בתזמורת הסימפונית של שיקגו ולאחר שזכה בתחרות הניצוח הבינלאומית על שם קונדראשין באמסטרדם, הוזמן לנצח על תזמורות הולנדיות - התזמורת הפילהרמונית של רוטרדם, תזמורת הרדיו ההולנדית והתזמורת הפילהרמונית ההולנדית. בראשית שנות ה-2000 ניצח על תזמורות בספרד ובאוסטרליה, על תזמורת ליון הצרפתית, על הפילהרמונית של הלסינקי, התזמורת הפילהרמונית הישראלית ועל תזמורות בריטיות שונות. בארצות הברית ניצח על תזמורת סיינט פול. משנת 2002 עד 2005 היה טראוב המנהל המוזיקלי של הסינפונייטה הישראלית באר שבע ובין השנים 2005 - 2017 הוא שימש כמנהל האמנותי של תזמורת ולנסיה שבספרד. אתר האינטרנט הרשמי של ירון טראוב ירון טראוב, סרטונים בערוץ היוטיוב ירון טראוב, באתר MusicBrainz (באנגלית) ירון טראוב, באתר Discogs (באנגלית)
תזמורת סיינט פול

תזמורת סיינט פול (באנגלית: Saint Paul Chamber Orchestra) היא תזמורת קאמרית היושבת דרך קבע בסיינט פול (בירתה של מדינת מינסוטה), ארצות הברית. היא התזמורת הקאמרית המקצועית היחידה באמריקה, ונחשבת למעולה בסוגה. 35 נגניה הווירטואוזיים פועלים בשיתוף עם שישה שותפים אמנותיים - רוברטו אבאדו, פייר-לורן איימר, ג'ושוע בל, דגלס בויד, ניקולס מקגגאן וסטיבן פרוטסמן ומופיעים בלמעלה מ-150 קונצרטים ותוכניות חינוכיות מדי שנה. הם מגיעים גם אל יותר מ-65,000 מאזינים בכל שבוע באמצעות שידור ב-63 רשתות רדיו ציבוריות ברחבי ארצות הברית. הקלטת התזמורת ל"אביב באפאלאצ'ים" של אהרן קופלנד הייתה אחת מהקלטות השמע הדיגיטליות הראשונות, שיצאו להפצה מסחרית. החל בעונת 2004-2005 מגשימה תזמורת סיינט פול מודל אמנותי חדש, המתבטא בוויתור על משרת מנהל מוזיקלי ויצירת כמה שותפים אמנותיים (ביניהם, בשלב זה, הכנר ג'ושוע בל. לפי מודל זה נהנים הנגנים ממידה רבה פי כמה של שליטה אמנותית. במהלך עונת 2005-2006 יצרה תזמורת סיינט פול שתי שותפויות חדשות: חוזה הופעות בן שלוש שנים עם אוניברסיטת שיקגו ושיתוף פעולה רב-צדדי עם בית הספר למוזיקה של אוניברסיטת מינסוטה. התוכנית החינוכית של תזמורת סיינט פול, "קונקט" שמה, זכתה בפרס והיא מגיעה אל 6,000 תלמידים בשנה, ב-16 בתי ספר במיניאפוליס ובסיינט פול. ליאופולד זיפה (1959-1971) דניס ראסל דייוויס (1972-1980) פנחס צוקרמן (1980-1987) סטניסלב סקרובצ'בסקי (יועץ מוזיקלי זמני, 1987-1988) כריסטופר הוגווד (מנהל מוזיקלי, 1988-1992), יו וולף, (מנצח ראשי, 1988-1992) יו וולף (1992-2000) אנדריאס דלפס (2001-2004) בובי מקפרין משמש יושב ראש יצירתי מאז 1994. ניקולאס מקגגאן (2004 - נוכחי) ג'ושוע בל (2004 - נוכחי) דגלס בויד (2004 - נוכחי) סטיבן פרוטסמן 2004 - נוכחי) רוברטו אבאדו (2005 - נוכחי) פייר-לורן איימר (החל בעונת 2006-2007) פרס גראמי לביצוע מצטיין של מוזיקה קאמרית: דניס ראסל דייוויס (מנצח) ותזמורת סיינט פול על: קופלנד: אביב בהרי האפלצ'ים (1980) אתר האינטרנט הרשמי של תזמורת סיינט פול תזמורת סיינט פול, באתר AllMusic (באנגלית) תזמורת סיינט פול, באתר MusicBrainz (באנגלית) תזמורת סיינט פול, באתר Discogs (באנגלית) תזמורת סיינט פול, באתר Songkick (באנגלית) תזמורת סיינט פול, באתר בילבורד (באנגלית)
שלמה שוהם

האם התכוונתם ל... שלמה שהם (יליד 1949) – שופט בדימוס, לשעבר נציב הדורות הבאים שלמה גיורא שוהם (יליד 1929) – קרימינולוג והוגה דעות בין-תחומי ישראלי, חתן פרס ישראל ופרס א.מ.ת. שוהם (פירושונים)
פרידריך אברט הבן

פרידריך אברט הבן (בגרמנית: Friedrich Ebert Junior‏; 12 בספטמבר 1894 – 4 בדצמבר 1979) היה מדינאי מזרח-גרמני, ראש עיריית ברלין המזרחית בין 1950–1967. אברט נולד בברמן בשנת 1894. אביו היה חבר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה, פרידריך אברט, שעתיד היה להיות הקנצלר האחרון של האימפריה הגרמנית ונשיאה הראשון של רפובליקת ויימאר. בשנת 1909 החל אברט להתמחות כמדפיס. בשנת 1910 הוא הצטרף לתנועת הנוער העובדים הסוציאליסטים, ובשנת 1913 סיים את התמחותו והצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית. בשנת 1915 גויס לצבא הגרמני ושירת במלחמת העולם הראשונה. עם תום המלחמה עבד בעיתונים שונים של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. הוא נעצר על ידי הנאצים בשנת 1933 באשמת פעילות פוליטית בלתי חוקית. הוא הוחזק במשך שמונה חודשים במספר מחנות ריכוז. בשנת 1939 גויס מחדש לוורמאכט, ובשנת 1940 שוחרר. הוא התחיל לעבוד בהוצאה לאור, ועד נפילת גרמניה הנאצית היה תחת מעקב של המשטר. אחרי המלחמה נבחר אברט ליושב ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית במחוז ברנדנבורג של פרוסיה. בזכות מוצאו נהנה מיוקרה פוליטית גדולה ונחשב לאחד המנהיגים הבולטים בשטח הכיבוש הסובייטי של גרמניה. המפלגה הקומוניסטית של גרמניה חיזרה אחריו במטרה ליצור איחוד של שתי המפלגות. בשנת 1946, תחת לחצם הכבד של שלטונות הכיבוש הסובייטיים, שתי המפלגות התאחדו והקימו את מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה. אברט נבחר לחברות בוועד המרכזי, ומאז שנת 1949 היה חבר הפוליטביורו. עם דעיכת שיתוף הפעולה בין בעלות הברית וחלוקת ברלין הפך אברט לראש העירייה הראשון של ברלין המזרחית, תפקיד שהחזיק בו עד שנת 1967. אברט היה בין מנסחיה של חוקת גרמניה המזרחית. בשנת 1949 הפך לחבר בפולקסקאמר, הפרלמנט המזרח-גרמני. עד שנת 1971 שימש כסגן נשיא הפרלמנט, ומשנה זאת היה יושב ראש סיעת מפלגת האיחוד הסוציאליסטי בפרלמנט. אברט עוטר במספר עיטורים גבוהים מטעם גרמניה המזרחית. אחרי פרישתו מראשות עיריית ברלין המזרחית הוענקה לו אזרחות כבוד מטעם העיר, אולם היא בוטלה בשנת 1992. מדיה וקבצים בנושא פרידריך אברט הבן בוויקישיתוף פרידריך אברט הבן, באתר "Find a Grave" (באנגלית) פרידריך אברט הבן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) פרידריך אברט הבן, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)