laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
חוקי ג'ים קרואו

חוקי ג'ים קרואו (באנגלית: Jim Crow laws) היו חוקי מדינה פדרליים, וכן חוקים מקומיים, בעיקר במדינות דרום ארצות הברית. הם נחקקו לאחר תקופת השיקום שלאחר מלחמת האזרחים האמריקנית ואיפשרו - ואף דרשו - הפרדה גזעית בכל המרחב הציבורי, לכאורה תוך הענקת סטטוס נפרד אבל שווה לאמריקאים שחורים. בפועל, חוקים אלה הובילו למתן שירותים נחותים ויחס מפלה לעומת אלה שקיבלו אמריקאים לבנים, ויצרו נחיתות כלכלית, חינוכית וחברתית שיטתית. במרבית מדינות הדרום התירו חוקים אלה שלילת זכות הבחירה משחורים, דבר שאיפשר לפוליטיקאים, בדרך כלל מהמפלגה הדמוקרטית, להיבחר בזכות קולות הלבנים. חלק מהפוליטיקאים מן המפלגה הדמוקרטית נקטו הפחדה ודיכוי של פעילים שחורים שעודדו אמריקאים שחורים אחרים להצביע. עקב כך רבים מהשחורים בארצות הברית לא הצביעו כלל, מה שהקשה על ביטול חוקי ג'ים קרואו. החוקים נאכפו עד שנות ה-60 של המאה ה-20. החוקים נקראו על שם "ג'ים קרואו", שהיה כינוי לעגני לאדם שחור בארצות הברית. כינוי זה מבוסס על שיר-ריקוד קריקטוריסטי משנות ה-30 של המאה ה-19 בשם "ג'ים קרואו מקפץ" (אנ'). ג'ים קרואו (אנ') היה שם סטריאוטיפי לדמות עבד שחור עליז, הרוקד ושר במופע מינסטרל. דוגמאות לחוקי ג'ים קרואו: הפרדה בין שחורים ללבנים בלימודים בבתי הספר הציבוריים, בשהייה במרחב הציבורי, בשימוש בתחבורה ציבורית, בגישה לשירותים ציבוריים, בכניסה ובילוי במסעדות ובשימוש בברזיות ציבוריות. נישואים בין-גזעיים היו אסורים ולעיתים אף התרועעות חברתית בין-גזעית הייתה אסורה. רשויות מקומיות רבות שיתפו פעולה עם ארגונים שדגלו בהפרדה גזעית והיו כופות, לעיתים באמצעות איומים ואלימות, על בעלי עסק לבנים להימנע מלשרת שחורים. כתוצאה מכך, בסיטואציות רבות אמריקאים שחורים היו נוסעים במושב האחורי של האוטובוס אל מחוץ לעיר כדי לרכוש עודפי מזון במחיר כפול. היו מקרים בהם אמריקאים שחורים נכנסו בטעות לשכונה לבנה או לעסק שבעליו לבנים, ואז הם הותקפו על ידי המקומיים. באותן שנים היה נפוץ ליישם 'רדליינינג' (אנ') - מדיניות שסללה את דרכם של שחורים לחיים בגטאות. גם צבא ארצות הברית היה מופרד גזעית עד פרסומו של צו נשיאותי 9981 על ידי הנשיא הארי טרומן ב-1948. לא יינשא אדם לבן לאישה שאינה לבנה, נישואין המפרים סעיף זה יבוטלו לא ייקבר אדם שחור באדמה המשמשת לקבורת לבנים בבית חולים, לא יוכל אדם לדרוש מאישה לבנה לטפל במחלקה או בחדרים שבם שוכבים שחורים לא יספר ספר שחור נערות או נשים לבנות תיאסר החלפת ספרים בין בתי ספר לשחורים ובתי ספר ללבנים. הספרים ימשיכו להישאר בשימוש תלמידים בני הגזע שהשתמש בהם מלכתחילה חוקים אלה הם שהובילו לתחילת מחאת השחורים בהנהגתו של מרטין לותר קינג ב-1954, אם כי הללו היו שונים מחוקי השחורים של 1800–1866, שאף הם הגבילו את זכויות האזרח ואת חירויות הפרט של אפרו-אמריקאים. ההפרדה הגזעית בבתי ספר הממומנים על ידי המדינה הוכרזה בלתי חוקתית על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית ב-1954 בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך. שאר חוקי ג'ים קרואו בוטלו על ידי חוק זכויות האזרח (1964) וחוק זכות ההצבעה (1965). מדיה וקבצים בנושא חוקי ג'ים קרואו בוויקישיתוף חוקי ג'ים קרואו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Jim Crow Laws Jim Crow Laws ערך זה הוא קצרמר בנושא ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
תיפסה

תיפסה (באדיגית: Типсэ, "נשמתנו") היא הלהקה הצ'רקסית הייצוגית של היישוב הצ'רקסי כפר כמא. הלהקה נוסדה בשנת 2006, כיוזמה של צעירים וצעירות תושבי הכפר, וזאת בשל הצורך להצגת הפן הפולקלורי של התרבות הצ'רקסית העתיקה, ולהטמעת המשמעת והאיפוק הדרושים מכל רקדן ורקדנית צ'רקסים, גם בדור החדש. הלהקה מונה כ־20 רקדנים ורקדניות. הלהקה ייצגה את מדינת ישראל בשנת 2008 בפסטיבל המחולות הבינלאומי "פראגדקי יארמאק" שנערך בעיר פראג, צ'כיה. בשנת 2010 זכתה תיפסה במקום הראשון בתחרות המחולות על שם לאה פורת, שבה השתתפו כ־50 להקות שונות מרחבי הארץ. בשנת 2008 הוזמנה להקת תיפסה להשתתף בפסטיבל מחולות בינלאומי בעיר פראג שבצ'כיה במסגרת חגיגות פסטיבל "פראגדקי יארמאק". תיפסה השתתפה כנציגה הרשמית של מדינת ישראל ודגל ישראל נתלה יחד עם דגלי המדינות המשתתפות. בשנת 2009 הגיע כוריאוגרף צ'רקסי מהמולדת הקווקזית אשר הגה את רעיון הקונצרט. בשנה זו הלהקה ערכה את המופע הראשון מסוגו בתולדות כפר כמא. להקת תיפסה בקבלת פנים לשמעון פרס, בעת כהונתו כנשיא מדינת ישראל מדיה וקבצים בנושא תיפסה בוויקישיתוף שני גורקביץ'‏, פרס לאה פורת-גור לאמנות הבמה ללהקת "תיפסה", באתר וואלה, 23 בינואר 2011 אניטה, הו הא יש להקה בכפר-קמא, אתר מקום החברה למתנ"סים הזוכות הגדולות, החברה למתנ"סים ערך זה הוא קצרמר בנושא מחול. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ז'אן דה לה ברייר

ז'אן דה לה ברייר (בצרפתית: Jean de La Bruyère;‏ 16 באוגוסט 1645, פריז – 10 במאי 1696, ורסאי) היה מסאי צרפתי. ז'אן דה לה ברייר נולד בפריז בשנת 1645. למד משפטים, והתקבל כפרקליט בפרלמנט של פריז. בשנת 1673 קנה את משרת הממונה על האוצר במחלקת הכספים של העיר קאן שבנורמנדיה; משרה זו העניקה לו תואר אצולה. ב-1680 הכיר את הבישוף ז'אק-בנין בוסואה, שלאחר ארבע שנים המליץ עליו בפני לואי השני דה בורבון, נסיך דה קונדה. לה ברייר שירת בחצרו של קונדה, שהעסיק אותו כמורה פרטי של נכדו. שנה לאחר מכן נישא התלמיד לבתם של לואי הארבעה עשר ושל מאדאם מונטספן, שהשתתפה גם היא בשיעוריו של לה ברייר. ב-1686, עם מותו של הנסיך קונדה, נעשה לה ברייר ספרן. הוא התפטר ממשרתו בקאן והתמסר לחיבור ספרו "הדמויות של תאופרסטוס עם דמויות ומנהגים של המאה הזאת" (Caractères de Théophraste, traduits du grec, avec les Caractères ou les mœurs de ce siècle). הספר זכה לתשע הוצאות בשנים 1688–1696, שבכל אחת מהן הוסיף לה ברייר 'דמויות' ששיקפו את פריז של זמנו. זהו ספרו היחידי. לה ברייר היה ביישן ומופנם באופייו וראה מעלות רבות ביכולת להיות לבד עם עצמך. הוא היה בן המעמד הבינוני, שנמצא, לעיתים קרובות, בחברתם של אריסטוקרטים ואנשי חצר המלכות. הוא בחן את 'גן החיות' הממלכתי בעין חודרת, ותיאר אותו בספרו. הוא השתמש בשמות בדויים של אנשים מפורסמים בחצר המלכות. בפריז פורסמו 'מפתחות' שלפיהם ניתן היה לזהות את הדמויות המקוריות. לה ברייר מחה על כך ואמר שכל דמיון בין דמויותיו ואנשים מסוימים הוא מקרי לחלוטין; איש לא האמין לו, והוא הפך לאדם מפורסם. ב- 1693 נבחר לאקדמיה הצרפתית. לה ברייר, שנשאר רווק כל חייו, מת ב-1696 לאחר שני התקפים של שבץ מוחי, אך במשך זמן רב רווחו שמועות שהורעל. ז'אן דה לה ברייר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כתבי ז'אן דה לה ברייר בפרויקט גוטנברג (באנגלית) ז'אן דה לה ברייר, באתר Discogs (באנגלית)
אצטדיון פייסל חוסייני

אצטדיון פייסל חוסייני הלאומי (בערבית: ملعب فيصل الحسيني الدولي) הוא אצטדיון הכדורגל של נבחרת פלסטין בכדורגל. האצטדיון נמצא סמוך לכביש 60 בתחומי הכפר א-ראם צפונית לירושלים. באצטדיון כ-12,500 מקומות ישיבה. האצטדיון נקרא על שם המנהיג הפלסטיני פייסל חוסייני. האצטדיון משמש כמגרשה הביתי של הילאל אל-קודס מליגת העל הפלסטינית. באוקטובר 2008 נחנך האצטדיון במשחק ידידות בין נבחרת נבחרת פלסטין נגד נבחרת ירדן. במרץ 2011 נערך באצטדיון המשחק הרשמי הראשון של נבחרת פלסטין בבית, בו היא שיחקה כנגד נבחרת תאילנד להעפלה לאולימפיאדת לונדון 2012. בספטמבר 2015, נבחרת פלסטין, לראשונה בתולדותיה, אירחה משחק במסגרת מוקדמות מונדיאל בשטחי הרשות. במשחק שיחקה נגד נבחרת איחוד האמירויות הערביות בכדורגל במוקדמות מונדיאל 2018, והוא נגמר בתוצאה 0-0. ב-15 באוקטובר 2019, במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022, שיחקה לראשונה נבחרת ערב הסעודית בכדורגל מול נבחרת פלסטין באצטדיון. עד אז סירבו הסעודים להגיע לשטחים משאחר שהדבר דורש קבלת אשרה מישראל ומעבר גבולות שנמצאים בשליטת מדינת ישראל. האצטדיון הבינלאומי דורא אצטדיון אל-ח'דר יוני מנדל, איזה תפקיד משחק הכדורגל בחתירה הפלסטינית לעצמאות?, באתר כלכליסט, 7 בספטמבר 2011 חדשות 2, ‏משחק כדורגל היסטורי: פלסטין נגד ירדן, באתר ‏מאקו‏, 26 באוקטובר 2008 אורי לוי, היסטוריה: היום פלסטין נגד הכוכב הגדול של הכדורגל הערבי, באתר כלכליסט, 8 בספטמבר 2015 עוזי דן, רק הכדורגל יכול: שחקני סעודיה עברו בגבול הישראלי וישחקו היום בגדה מול פלסטין, באתר הארץ, 15 באוקטובר 2019
מארוברה

מארוברה (באנגלית: Maroubra) הוא פרוור בסידני, המנוהל על ידי עיריית רנדוויק (City of Randwick). מארוברה מצוי כ-10 ק"מ דרום מזרחית למרכז העסקים הראשי של סידני, לחוף ים טסמן. הפרוור גובל מצפונו בסאות' קוג'י ורנדוויק, מדרומו במלבר ומטרוויל וממערב בפייג'ווד ואיסטגרדנס. מארוברה הוא מהפרוורים הגדולים באזור הפרוורים המזרחיים, עם למעלה מ-20,000 איש הדרים בו (לשם השוואה, בווטסונס ביי פחות מאלף תושבים). שם הפרוור נובע מהמילה האבוריג'ינית בעבור "מקום הרעם". הנחלה הראשונה בפרוור ניתנה להמפרי מקוון (Humphrey McKeon) ב-1861, ומספר משפחות נוספות הצטרפו אליו בשנות השבעים של המאה ה-19. רוב תושבי הפרוור עסקו אז בעיבוד צמר גס. הפרוור נותר שולי ומרוחק מתשומת לב הציבור עד שב-1898 הספינה התלת-תרנית הרוורד (Hereward) התרסקה אל חופיו. הודות למשקלה של הספינה, שהייתה עשויה ברזל ושקלה מעל 1,513 טון, שרידיה נותרו במפרץ מארוברה למשך שנים, בטרם היא פונתה. בתחילת המאה ה-20 היזם הרברט דדלי חילק את מארוברה לחלקות בנייה, ועסק בשתדלנות לבניית קו חשמלית שיוביל את התושבים לפרוור המרוחק. כשהקו הוקם לבסוף בשנות העשרים, אדמה נוספת הופשרה למגורים. למשך תשע שנים הופעל בפרוור מסלול מרוצים מוטורי, אך לאחר מספר רב של פציעות ומיתות בתאונות שונות, המסלול נסגר. בשנת 2005 מארוברה הייתה אחד ממוקדי האלימות הקשים בפרעות קרונלה - סדרה של מעשי ונדליזם, תקיפה ואלימות בין בני נוער אוסטרלים ממוצא אירופאי ובני נוער אוסטרלים ממוצא מזרח-תיכוני (בעיקר לבנוני, יווני וסורי). מארוברה הוא פרוור של מעמד הביניים, הכולל שכונות מגורים רבות ומספר מרכזי קניות ומרכזים מסחריים. המרכז המסחרי הבולט בו הוא מארוברה ג'נקשן, שנבנה סביב הדדלי-אמפוריום (Dudley's Emporium), חנות הכלבו הראשונה של הפרוור, שנבנתה על ידי היזם שהקים אותו בפועל, הרברט דדלי. חוף מארוברה נמתח לאורך ק"מ אחד, על שפת מפרצון מארוברה. החוף הוא גורם משיכה בולט לפרוור, ומקיים בו תרבות גלישת גלים ענפה. החוף הוכרז כחוף מורשת גלישה, השני לאחר חוף בל בוויקטוריה. בחוף קיימים שני מועדוני גלישה והצלה, המשרתים את הגולשים במקום. בפרוור מספר גנים ופארקים המשמשים את תושבי המקום, עם פינות מוצלות, מגרשי משחק ואזורים המוקדשים לרכיבת פעלולים באופניים וסקייטבורד. בפרוור רוב נוצרי גדול, המקיים טקסיו במספר בארבע כנסיות עיקריות. בנוסף, קיימים במקום מרכז בודהיסטי, ובית הכנסת האורתודוקסי קינגספורד. בין הדיירים המפורסמים של הפרוור נמנה בוב קאר, ראש ממשלת ניו סאות' ויילס לשעבר. מדיה וקבצים בנושא מארוברה בוויקישיתוף מארוברה באתר "Dictionary of Sydney" מארוברה באתר "Sydney Suburbs"(הקישור אינו פעיל)
פסיכוקיברנטיקה

פסיכוקיברנטיקה (Psycho-Cybernetics) ספר מסוגת עזרה-עצמית, מאת ד"ר מקסוול מלץ, המציג שיטת טיפול בדרכי החשיבה. הספר יצא לאור בשנת 1960 בעזרת "הקרן לפסיכוקיברנטיקה" ארגון ללא מטרות רווח. הרבה מהשיטות הפסיכולוגיות לאימון ספורטאים מתבססות על שיטת הפסיכוקיברנטיקה, השיטה משלבת בין טכניקת טיפול קוגניטיבי-התנהגותי לבין "הקיברנטיקה" של נורברט וינר וג'ון פון נוימן. הספר מגדיר את הקשר גוף-נפש כמהותי להצלחה בהשגת המטרות האישיות. ד"ר מקסוול מלץ, מנתח פלסטי במקצועו, מצא שלמטופליו היו לעיתים קרובות ציפיות שלא סופקו על ידי הניתוח הפלסטי. בעקבות כך הוא חיפש אמצעי להציב להם כמטרה השגת תוצאה חיובית, באמצעות הדמיה ויזואלית של אותה תוצאה רצויה. עם הזמן למד ד"ר מלץ את החוזק והמשמעות שיש להדמיה המחשבתית של מטופליו, והגדיר טכניקות לפיתוח המטרות הפנימיות של המטופל ככלי לפיתוח המטרות החיצוניות בחיי היום יום. הקרן לפסיכוקיברנטיקה - אתר הבית ערך זה הוא קצרמר בנושא פסיכולוגיה ובנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מקסוול מלץ

מקסוול מלץ (באנגלית: Maxwell Maltz;‏ 10 במרץ 1899 – 7 באפריל 1975) היה רופא מנתח פלסטי אמריקאי, מפתח שיטת הפסיכוקיברנטיקה. בשנת 1923 סיים ד"ר מלץ את לימודיו בקולג' לפיזיקה וניתוחים אשר באוניברסיטת קולומביה עם דוקטורט ברפואה, ובמהלך הזמן עבד שנים רבות כמנתח פלסטי. בעקבות השנים מצא ד"ר מלץ את מטופליו לעיתים חסרי סיפוק מתוצאות הניתוחים אשר נעשו, ובעקבות כך הוא חיפש אחר משמעות המטרה החיובית למטופליו בעזרת הדמיה למטרה החיובית היוצאת מתוך המחשבה. עם הזמן למד ד"ר מלץ את החוזק והמשמעות שיש להדמיה המחשבתית של מטופליו, ובכך מיקד את פיתוח המחשבות הפנימיות של המטופל ככלי פיתוח של המטרות החיצוניות בחיי היום יום. כתוצאה ממחקריו פיתח ד"ר מלץ את שיטת הפסיכוקיברנטיקה, ובשנת 1960 הוציא את ספרו רב המכר "פסיכוקיברנטיקה - דרך חדשה להצלחה בחיים", אשר יצא לאור על ידי "הקרן לפסיכוקיברנטיקה" ארגון ללא מטרות רווח. מדיה וקבצים בנושא מקסוול מלץ בוויקישיתוף מקסוול מלץ, ברשת החברתית Goodreads ד"ר מקסוול מלץ באתר הבית של הקרן לפסיכוקיברנטיקה
קלאו מקומט

קלאו מקומט (שם מדעי: Rhabdotorrhinus corrugatus) הוא מין של קלאו בינוני-גדול ממשפחת הקלאוניים. ישנם שני תת-מינים: Rhabdotorrhinus corrugatus corrugatus ו-Rhabdotorrhinus corrugatus megistus. הוא חי בתאילנד, מלזיה, בורנאו וסומטרה ומאכלס יערות שפלה עד לגובה של כ-1,798 מ' מעל פני הים. כמו כל שאר הקלאויים הוא נווד, ועף ממקום למקום בחיפושו אחר אוכל. משדר רדיו שהושם על מספר קלאויים מראה שהם עוברים בממוצע כ-37 ק"מ ביום בחיפושו אחר מזון. תוחלת חייו הממוצעת של הקלאו היא בין 20 ל-30 שנים, אך החוקרים זקוקים למחקרים בטווח ארוך יותר כדי לחשב את תוחלת החיים המדויקת של הקלאו. פרטים החיו בשבי בעבר סיפקו מידע מוטעה, כי ניהול גני החיות היה אז עדיין לא מפותח, וקלאויים מתו לאחר שנים ספורות. נכון להיום, הפרט הבוגר ביותר בשבי נקנה על ידי גן חיות ב-1989. בגלל שהוא נתפס בטבע, גילו המדויק לא ידוע. אורך הקלאו 70 ס"מ. גוף הקלאו בצבע שחור, סנטרו וצווארו צהובים ומעליהם פס שחור. העין שחורה, ומסביבה עיגול בצבע טורקיז. המקור בשלל צבעים: אדום, חום, וצהוב. טבעת העין כחולה. הגרון והצוואר צהובים, העורף שחור. הבטן והכנפיים שחורות. אצל הגוזל הסנטר בצבע טורקיז, והמקור בצבע צהוב בהיר. הקלאו ניזון מתאנים, צפרדעים וחרקים. הוא לעולם לא שותה מים, אלא מקבל את כל המים הדרושים לו מהמזון אותו הוא אוכל. הקלאו משמיע את הקול "קאק קאק" או "רו ואוו". מתי שהקלאו עף, הוא נשמע למרחוק מכיוון שאין להם נוצות המכסות את הפערים בין נוצות הכנף שלהם, ולכן האוויר עובר דרכם ומשמיע צליל הדומה לרכבת נוסעת. הקלאו המקומט מגיע לבגרות מינית בגיל 5. עונת הרבייה שלו בתאילנד מתרחשת בין החודשים ינואר-יוני. הקלאויים מקננים בגזעי עצים חלולים בסגנון הרבייה הייחודי להם, בו נחסם הקן בבוץ בעת הדגירה, וכליאת הנקבה בתוכו – וכך גם אצל הקלאו המקומט. הזכר מאכיל את הנקבה לאורך כל תקופת הדגירה. הקלאו נמצא בסכנת הכחדה עקב הרס יערות הגשם. מדיה וקבצים בנושא קלאו מקומט בוויקישיתוף קלאו מקומט, באתר ITIS (באנגלית) קלאו מקומט, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) קלאו מקומט, באתר GBIF (באנגלית) מידע על הקלאו המקומט (באנגלית) קלאו מקומט באתר הרשימה האדומה של IUCN
יהודה בונה

יהודה בונה (בונק; 1913 – 13 בנובמבר 2000) היה תת-ניצב במשטרת ישראל. בונה היה פעיל ההגנה והיה מפקד במערך הנוטרות בצפון הארץ. במלחמת העצמאות שירת בחטיבת גולני ועם תום מלחמת העצמאות הצטרף למשטרה ושירת כסגן מפקד משטרת טבריה, בדרגת מפקח ראשון. לאחר מכן עבר לשרת במחוז מרכז. עם הקמת המרכז ללימודי משטרה בשנת 1956 מונה למפקד המרכז, בסיס האימונים הארצי של המשטרה. בתפקיד זה שימש בדרגת ניצב משנה כ-15 שנים. בספטמבר 1970 מונה לסגן מפקד המחוז הצפוני. באפריל 1971 הועלה לדרגת תת-ניצב ובשנת 1972 מונה לממלא מקום מפקד מחוז הצפון. בשנת 1973 עבר לפקד על המשמר האזרחי בחיפה. במאי 1975 הוא התפטר מהתפקיד וטען שהציבור אינו מתנדב מספיק למשמר האזרחי. יהודה בונה התאלמן מרעייתו רות שנפטרה לאחר מחלה ממושכת בשנת 1952. בנו גדעון נפטר בשנת 1950 ובנו השני, דני, נפטר בשנת 1983 בגיל 41. יהודה בונה נישא בשנית לחנה בן-קיקי מטבריה, שגם לה היו אלו נישואים שניים, אמא לענת. ליהודה וחנה שני ילדים משותפים, מיכל ועודד. בונה נפטר בט"ו בחשוון תשס"א ונטמן בבית הקברות השומרים בקריית טבעון. מדיה וקבצים בנושא יהודה בונה בוויקישיתוף תת ניצב בונה נכנס לתפקידו, דבר, 3 באוגוסט 1972 שוטרי, סמלי וקציני מחוז טבריה, על מות בנו גדעון, דבר, 15 בפברואר 1950 חילופי תפקידים בצמרת המשטרה, מעריב, 22 באוגוסט 1956 אהרן להב, מתאמצים להעלות רמת השוטר, דבר, 10 במאי 1962 ניצב משנה מקסי קהאן פרש מהמשטרה, מעריב, 29 בספטמבר 1970 8 קציני משטרה לדרגת תת ניצב, דבר, 4 באפריל 1971 מסיבת פרידה לקופל בחיפה, דבר, 28 ביולי 1972; מינויים חדשים במשטרת ישראל, דבר, 2 באוגוסט 1972 עמוס כרמלי, תביעה לדיון דחוף בהצהרת תנ"צ בבונה על התפוררות המשמר האזרחי בחיפה, דבר, 12 במאי 1975 רות בונה, דבר, 3 באוגוסט 1952 מצבת יהודה בונה באתר Billiongraves
השירות הדתי

השירות הדתי היה מחלקה שטיפלה בענייני דת בהגנה ולאחר מכן בצה"ל, החל מפברואר 1948 ועד שהוטמע בתוך הרבנות הצבאית. השירות הדתי הוקם ביוזמת המפלגות הדתיות, תחת השם "המחלקה לענייני דת". ב-22 בפברואר 1948 התקיימה ישיבה חגיגית בהשתתפות ראשי ההגנה: דוד בן-גוריון, הרמטכ"ל יעקב דורי, ראש המפקדה הארצית של ההגנה, ישראל גלילי, וחברי המפקדה הארצית ונציגי המפלגות הדתיות, בהם הרב יהודה לייב פישמן מימון וחיים משה שפירא בו הוכרז על הקמת המחלקה. לאחר מאבק בין המפלגות על ייצוגן במחלקה, הוחלט שלפועל המזרחי יינתן ייצוג של שני שלישים ולאגודת ישראל ייצוג של שליש. בראש השירות הועמד נתן גרדי איש הפועל המזרחי ולצדו כיהנו יחזקאל ארליך מהפועל המזרחי ויצחק מאיר מאגודת ישראל. כן כיהנו בשירות שמעון כץ ומשה אביטל. על השירות הדתי הוטלו שתי משימות עיקריות: סיפוק צורכי דת ושמירה על השבת והכשרות. בנוסף אליהם בראשית דרכו דובר על טיפוח הווי דתי, הדרכה רוחנית ומגע עם גופים דתיים לצורך עידוד גיוס דתיים לצבא, אולם לאחר הקמת צה"ל הושמט סעיף הרבנות - הדרכה רוחנית מהתקנון של השירות. בשאלות הלכתיות פנו החיילים לרבנים אזרחיים ביישובים סמוכים. בראשיתו, סבל השירות מבעיות תקציביות קשות עקב התמהמהות בתקצוב מצד מוסדות השלטון. נתן גרדי, ראש השירות הדתי השתמש בכספו הפרטי כדי לממן את משכורות אנשיו עד שהעניין יוסדר. לאחר מספר חודשים התפטר גרדי מראשות השירות לאחר שמצא שאינו יכול למלא את תפקידו. הוא טען שעוזריו לא הורשו להיכנס למחנות צבא, לא הייתה למחלקה אף כלי רכב, ותקציבים לא נתנו. ההתפטרות הביאה לתזוזה למילוי חלק מהדרישות וגרדי חזר בו מהתפטרותו. מראשיתו, הוקם השירות הדתי כגוף לא רבני, כאלטרנטיבה להקמת רבנות צבאית, לה התנגדו גורמים במטכ"ל. בעקבות זאת, סירבה הרבנות הראשית להכיר בשירות הדתי והיא המשיכה במאמציה להקמת הרבנות הצבאית בהתאם להחלטה בוועידת רבנים של הרבנות הראשית מינואר 1948 למנות את הרב שלמה גורן לרב צבאי ראשי. עם הקמת צה"ל הוסב שם המחלקה ל"השירות הדתי" וב-1 באוגוסט 1948 מונה גרדי באופן רשמי לראש השירות. עוד באותו חודש, ב-24 באוגוסט 1948, פורסם מינויו של הרב שלמה גורן לרב צבאי ראשי ופקודת מטכ"ל רשמית על הקמת הרבנות ניתנה ב-23 בדצמבר 1948. בתחילה הגיעו הרב גורן וגרדי להסכמות על חלוקת התפקידים ביניהם, ואף שיתפו פעולה בהוצאת חוברות הווי דתי על חנוכה, פורים ופסח. אולם מהר מאוד עלו היחסים על שרטון. במקרה אחד הרב דב כהן, רב חיל האוויר, פעל להכשרת המטבח בבסיס חיל האוויר בתל נוף דבר שהיה באחריות השירות הדתי, ועקיפת סמכות זאת הרגיזה את גרדי. הרב גורן טען שהובטח לו שהשירות הדתי יועבר תחת פיקודו ונתן גרדי טען שהרב גורן חתר תחת מעמדו של השירות. בסופו של דבר נתקבלה עמדתו של הרב גורן, גרדי התפטר והשירות הועבר תחת פיקודו של הרבנות הצבאית ובהמשך מוזג לתוכו. מנחם מיכלסון, הרבנות הצבאית, בתוך: צה"ל בחילו, כרך 16, עמודים 83-88 אורי דרומי, שבת אחים, 2005, עמ' 77 מאיר פעיל, מן ההגנה לצבא ההגנה, עמ' 116-117 אשר כהן, הטלית והדגל, הוצאת יד בן צבי, 1998, עמ' 94-95 צה"ל בחילו, עמ' 85-86 דב כהן, וילכו שניהם יחדיו, פלדהיים, 2009, עמ' 323
ביוקנן

האם התכוונתם ל... ג'ון ביוקנן – ביוכימאי אמריקאי ג'יימס ביוקנן – נשיא ארצות הברית ה-15. ג'יימס מ. ביוקנן – פרופסור לכלכלה וחתן פרס נובל. ג'יימס ביוקנן דיוק – תעשיין ואיל הון אמריקאי. ג'פרי ביוקנן – קצין בצבא ארצות הברית ורן ביוקנן – פוליטיקאי אמריקאי טאנר ביוקנן – שחקן אמריקאי לוסיאן ביוקנן – שחקנית ניו זילנדית פט ביוקנן – פוליטיקאי ועיתונאי אמריקאי. קולין ביוקנן – מספר אישים בשם זה. רוי ביוקנן – מוזיקאי וגיטריסט בלוז אמריקאי. ביוקנן (ליבריה) – עיר בליבריה.
415

שנת 415 היא השנה ה-15 במאה ה-5. זוהי שנה רגילה, שאורכה 365 ימים. באותה תקופה הלוח הגרגוריאני עוד לא היה קיים, ולכן שנה זו קיימת בלוח היוליאני בלבד. ספירת הנוצרים, המקובלת כיום, החלה בשנת 525, ולכן המספר הסודר של שנת 415 ניתן לה בדיעבד. כל התאריכים שלהלן הם לפי הלוח היוליאני. ספטמבר - זיגריק הופך למלך הויזיגותים למשך שבעה ימים ספטמבר - ואליה הופך מלך הויזיגותים אטהאולף, מלך הויזיגותים בין השנים 410 ו-415 להלן לוח שנה יוליאני – עברי משולב עם ימים בינלאומיים. חגים ומועדים עבריים: Nothing. ילידי 415‎ נפטרים ב-415‎ מדיה וקבצים בנושא 415 בוויקישיתוף
וילהלם פטרסון ברגר

וולוף וילהלם פטרסון ברגר (בשוודית: ‏Olof Wilhelm Peterson-Berger‏Ⓘ‏; 27 בפברואר 1867 – 3 בדצמבר 1942) היה מלחין שוודי ומבקר מוזיקה. ברגר נולד בשוודיה בשנת 1867, ושם נפטר בשנת 1942. כשהיה בן 19 התחיל את לימודיו המוזיקליים בקונסרבטוריון של סטוקהולם, שם למד במשך כשלוש שנים. בין 1896 ל־1914 עבד ברגר על שלושה אלבומים חשובים: Frösöblomster כרכים 1,2,3 שבעיקר בזכותם קנה לו את שמו כמלחין. האלבומים כתובים בסגנון רומנטי-לאומי-סקנדינבי המזכיר את סגנונו של אדוורד גריג. במקביל, החל ברגר לעבוד בתור המבקר המוזיקלי של העיתון של סטוקהולם, בתפקיד זה נשא ברגר עד 1930. ב-1908 נתמנה ברגר למנהל בית האופירה של סטוקהולם, בתפקיד זה החזיק ברגר עד 1910. לאחר מכן החל ברגר לעבוד באינטנסיביות על חמש הסימפוניות שלו. בשנת 1935 החל ברגר לכתוב את הסימפוניה השישית אך לא הספיק להשלימה. ברגר נפטר ב-1942. יצירתו של פטרסון ברגר היא מתאפיינת בליריות[דרושה הבהרה], בקו מלודי ברור ובהרמוניות פשוטות יחסית. לכאורה אין זו אלא מוזיקה נאיבית, אלא שלמעשה המוזיקה של ברגר קוסמת, ובעלת גוון מיוחד ואישי. ברגר הושפע רבות מהסגנון הרומנטי-לאומי שרווח בתקופתו ובעיקר בזמן שהיה צעיר. במיוחד הושפע ברגר מגריג, שהלחין בסגנון זה, והיה סקנדינבי כמותו. סגנונו של ברגר גם מזכיר לעיתים את יצירותיהם של מלחינים קדומים יותר כגון שוברט ושומאן שחיו כמאה שנה לפניו. מבחינה זו, ברגר 'איחר את זמנו', ואולי משום כך לא זכה להרבה הכרה בעולם (ובמיוחד לא בישראל). עם זאת, יצירותיו ידועות ומוכרות בארץ מולדתו. שמו מוכר לרוב הסקנדינבים, ובשוודיה יצירותיו מנוגנות תדיר, ושיריו מפורסמים ופופולריים. בביקורותיו, כמו גם ביצירתו, מגלה ברגר עמדה שמרנית. ברגר יצא כמבקר במתקפה עזה על המוזיקה המודרנית שהחלה להתפתח בתקופתו, ובמיוחד כנגד המלחין ארנולד שנברג אבי המוזיקה הדודקפונית. ברגר כתב רבות לפסנתר, ולקול ולפסנתר. בנוסף, כתב ברגר מספר אופרות וחמש סימפוניות. יצירותיו היותר מפורסמות הן הסימפוניה השנייה, ושלושת האלבומים Frösöblomster, מתוכם מפורסם במיוחד הקטע Sommarsång. מדיה וקבצים בנושא וילהלם פטרסון ברגר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של וילהלם פטרסון ברגר (בשוודית) וילהלם פטרסון ברגר, סרטונים בערוץ היוטיוב וילהלם פטרסון ברגר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) וילהלם פטרסון ברגר, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) וילהלם פטרסון ברגר, באתר ספוטיפיי וילהלם פטרסון ברגר, באתר סאונדקלאוד (באנגלית) וילהלם פטרסון ברגר, באתר Last.fm (באנגלית) וילהלם פטרסון ברגר, באתר AllMusic (באנגלית) וילהלם פטרסון ברגר, באתר MusicBrainz (באנגלית) וילהלם פטרסון ברגר, באתר דיזר וילהלם פטרסון ברגר, באתר Discogs (באנגלית) וילהלם פטרסון ברגר, באתר Genius וילהלם פטרסון ברגר, באתר SecondHandSongs כתבי וילהלם פטרסון ברגר בפרויקט גוטנברג (באנגלית)
סוזן קלנסי

סוזן קלנסי (באנגלית: Susan Clancy) (נולדה ב-1950) היא פסיכולוגית מחקר באוניברסיטת הרווארד, הידועה בעקבות מחקריה בתחום הזיכרון. קלנסי עוסקת מזה שנים רבות בתחום חקר הזיכרון. עוד בהיותה סטודנטית לתואר שני במחלקה לפסיכולוגיה, התעניינה בתוצאות מחקר המראות רגישות ואימות פרטים מעברו של האדם כאשר מבוצע תהליך היזכרות באירועים ישנים. עם השנים שחלפו, בעקבות תוצאות מחקרים שערכה, החלה קלנסי לתמוך בעמדה לפיה אירועים מעברו של האדם לא התקיימו בהכרח כפי שהם נזכרים אצלו במאגר הזיכרון. הדעה הרווחת בנושא, לפי רבים מהפסיכולוגים הקליניים, היא כי לעיתים אנשים מדחיקים זכרונות טראומטיים, אך הם יכולים לשחזרם בטיפול פסיכולוגי לאחר שנים; לעומת זאת, רוב הפסיכולוגים הקוגניטיביים טוענים שלא ניתן לבצע שחזור לזכרונות אלו בטיפול. קלנסי ערכה מחקר על מטופלים שלטענתם הצליחו לשחזר זיכרון מודחק של התעללות מינית אחרי שנים בהן היה מודחק. במחקר ביצעה לנבדקים מבחן זיכרון סטנדרטי, בו הציגה להם רשימת מילים בעלות קשר מבחינת משמעותן (למשל "סוכרייה", "חמוץ", "סוכר"), וכשנתבקשו להיזכר במילים מתוך רשימה, הם נטו לבחור במילים שלא היו ברשימה המקורית אך היו דומות להן מבחינת ההקשר (למשל "מתוק"), כלומר זכרו מתוך הקשר מילים שלא היו. זאת בניגוד לקבוצת ביקורת של אנשים שללא ספק חוו התעללות - קבוצה זו נטתה לזכור מילים מתוך הקשר ברמה ממוצעת בלבד. קלנסי הגיעה למסקנה כי לאנשים בעלי זכרונות משוחזרים יש נטייה לזכרונות שגויים, ולפיכך נראה כי לא בהכרח התקיימו זכרונותיהם הטראומטיים בצורה כה קשה, אם בכלל התקיימו. עבודתה פורסמה בכתב העת המדעי "Psychological Science", וב-2010 פורסמו טענותיה בספרה "The Trauma Myth: The Truth about the Sexual Abuse of Children—and its Aftermath". היא ספגה ביקורת קשה, בין השאר על עצם העלאת ההשערה כי זכרונות טראומטיים עלולים להיות שגויים, ועל מסקנותיו שעלולות להגביר התעללות בילדים, לטענת המבקרים. היא אף קיבלה מכתבי נאצה רבים מהמתנגדים לעמדתה. קלנסי עסקה בהקשר לזכירת אירועים גם בנושא השנוי במחלוקת המתמקד באנשים הטוענים כי נחטפו על ידי חייזרים. קלנסי פרסמה בעיתוני העיר בוסטון מודעת דרושים למחקר, עבור נבדקים אשר עברו חוויות חטיפת על ידי חייזרים. היא אספה 11 נבדקים, ובעקבות בדיקתם במבחן זיכרון המילים הסטנדרטי, הגיעה למסקנה כי בניגוד לזכרונותיהם, חטיפות החייזרים שתיארו לא התרחשו במציאות. טענותיה פורסמו ב-2005 בספרה "Abducted: How People Come to Believe They Were Kidnapped by Aliens". נבדקים רבים טענו בעקבות המחקר כי חשו שרומו ונבגדו על ידי קלנסי. מנגד לקלנסי עומד ג'ון מאק, חבר סגל המחלקה לרפואה של אוניברסיטת הרווארד, אשר החל בשנות השבעים של המאה העשרים לעסוק במיסטיקה. בשנת 1994 פורסם ספרו "חטיפה" (Abduction), שעורר עניין והפך לרב-מכר ידוע, ואף שימש בהכנת סדרת המתח הפופולרית "תיקים באפלה"; האישור שהעניקה אוניברסיטת הרווארד לפרסום ספרו העניק אמינות גבוהה לסיפורי החטיפה השונים בידי חייזרים. מאק טוען כנגד מחקריה של קלנסי כי לא ניתן להשתמש במבחן מילים קצר שערכה על הנבדקים, וממנו להסיק מסקנות. ברוס גריסון, הזיכרונות הטראומטיים של סוזן קלנסי, באתר הארץ, 10 בספטמבר 2003
רצה מצוירת

רצה מצוירת (שם מדעי: Graphipterus serrator) היא חיפושית ממשפחת הרצניתיים. אורכה מגיע ל-25 מ"מ, היא שחורה עם 14–30 כתמים לבנים ועגולים על כנפי החפייה. פעילת יום, טורפת חרקים ובעיקר נמלים גדולות. אזור המחיה המועדף עליה הוא קרקעות חוליות. מדיה וקבצים בנושא רצה מצוירת בוויקישיתוף רצה מצוירת, באתר GBIF (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא פרוקי-רגליים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.