laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אלברט ארויו

אלברט (אברהם) ארויו (4 בינואר 1931, איסטנבול, טורקיה – 25 בינואר 2011, תל אביב יפו, ישראל) היה כדורגלן ישראלי, אשר שיחק לרוב בעמדת הקיצוני הימני בקבוצת מכבי יפו. אלברט ארויו נולד באיסטנבול לליאון-יהודה ולליזה-לאה לבית היווה. ב-1948 במהלך העלייה ההמונית עלתה המשפחה לישראל והתיישבה בשכונת תל כביר. ב-1950 מספר חדשים לאחר הקמת קבוצת מכבי יפו הצטרף לשורותיה, שיחק בתפקיד הקיצוני הימני וכונה "טוּרְקוֹ" (Turko, מלאדינו: "הטורקי") על ידי חבריו השחקנים. בסיום עונת 1954/1955 עלה עם הקבוצה לאחר משחקי מבחן, מליגה ב' שהייתה השנייה בישראל לליגה הלאומית בכדורגל, שנקראה בעונות הקודמות ליגה א' והייתה הליגה הבכירה בישראל. ב-1955 זומן על ידי המאמן ג'קי גיבונס לסגל נבחרת ישראל בכדורגל, נכלל בסגל המורחב אך לא הופיע במשחקים רשמיים. בעונת 1955/1956 בליגה הלאומית השתתף במשחקי הקבוצה והיא הצליחה להישאר בליגה לאחר משחקי מבחן. ב-6 ביולי 1957 השתתף במשחק גמר גביע המדינה בכדורגל 1956/1957 בו הפסידה מכבי יפו להפועל פתח תקווה 1–2. את עונת 1956/1957 בליגה הלאומית סיימה מכבי יפו במקום האחרון עם 10 נקודות ליגה. עם זאת, בשל ההחלטה להגדיל את מספר הקבוצות בליגה הראשונה ל-12 קבוצות, בשילוב אי סדרים שהתגלו במשחקי הליגה שנייה לא ירדה מכבי יפו ליגה, ושובצה למשחקי מבחן מול הכח תל אביב. את שני המשחקים שנערכו בשלהי נובמבר 1957 ניצחה מכבי יפו, ובכל אחד מהם הבקיע ארויו שער. ארויו שיחק בשורות מכבי יפו עד לסיום עונת 1958/1959 בליגה הלאומית ומשחק הליגה האחרון שלו נערך ב-31 בינואר 1959 מול הפועל חיפה בקריית אליעזר. בסך הכל הופיע ב-38 משחקים בליגה הראשונה ובהם כבש 8 שערים. במהלך שנות החמישים עבד ארויו כשוטר במשטרת ישראל במקביל לקריירה ככדורגלן, אך פוטר מתפקידו לאור השקעתו בקבוצה שבאה על חשבון עבודתו במשטרה. ב-1960, לאחר שפרש ממשחק פעיל עבד כשכיר במספר מקומות עבודה. במהלך מלחמת ששת הימים נקרא ארויו לשירות מילואים ונפצע קשה בחזית המצרית. הוא אושפז בבית החולים סורוקה ונזקק לתקופת שיקום ארוכה. בהמשך עבד בעיריית תל אביב-יפו עד לפרישתו לגמלאות. ארויו היה נשוי לרחל, הם התגוררו בשכונת תל כביר בתל אביב, היו הורים ל-2 ילדים וסבים לנכדים ונינות. אלברט ארויו הלך לעולמו ב-2011 והוא בן 80 והובא למנוחות בבית העלמין ירקון. מכבי יפו סגנית מחזיקת הגביע: 1956/1957 ברוך פורמן, היידה בי-היידה בו - עלייתה, ירידתה והקמתה מחדש של מכבי יפו, הוצאת תירוש, תל אביב-יפו, 2020. מדיה וקבצים בנושא אלברט ארויו בוויקישיתוף אלברט ארויו באתר GRAVEZ בית"ר ירושלים מתבססת בראש ליגה ב', חרות, 6 בדצמבר 1953 שלושה שערים בארבע דקות, מעריב, 20 באוקטובר 1957 33 כדורגלנים ישתתפו באימוני סגל הנבחרת הישראלית הלאומית, דבר, 5 באוקטובר 1955. הפועל פ"ת זכה בגביע ישראל, חרות, 7 ביולי 1957. מכבי יפו ניצח את הכח ת"א 0:2 במשחק המבחן הראשון, הארץ, 24 בנובמבר 1957. מכבי יפו נשאר בליגה הלאומית, קול העם, 3 בדצמבר 1957. ברוך פורמן, היידה בי-היידה בו - עלייתה, ירידתה והקמתה מחדש של מכבי יפו, הוצאת תירוש, תל אביב-יפו, 2020, עמודים 59, 237. נתונים היסטוריים: ירון משעל.
נואומנה

נוֹאוּמֵנָה (בלשון רבים, מיוונית עתיקה: noumena) או נוֹאוּמֵנוֹן (בלשון יחיד: noumenon) הוא מונח פילוסופי המזוהה בעיקר עם מסורת הקאנטיאניזם, ומשמש כדי להצביע על מה שאינו מופיע כתופעה (פנומנון: phenomenon; ברבים פנומנה: phenomena) או על מה שאינו נתפס בניסיון האנושי. באידיאליזם הטרנסצנדנטלי של עמנואל קאנט, "הפנומנה" היא עולם התופעות המותנה בניסיון האנושי, ואילו הנאומנה היא מציאות אפשרית של "הדבר כשלעצמו", כלומר של דבר או דברים שהם בלתי מותנים בתפיסה האנושית. קאנט טוען כי על הנואומנה לא נוכל לדעת דבר חיובי. לשיטתו מדובר ב"מושג־גבול" של הפילוסופיה הביקורתית, שנועד למנוע מהמטפיזיקה לקבוע שיפוטים דוגמתיים כלומר מעבר למה שניתן לתפוס בניסיון האנושי, הכפוף לקטגוריות של השכל ולצורות ההסתכלות הטרנסצנדנטאליות של חלל וזמן. המושג נועד לסמן תחום שלא נוכל להגיע לתוכו, אף שהתבונה מתפתה ושואפת לעשות זאת. כאשר התבונה מבקשת להחיל את הקטגוריות על הנואומנה, היא מפיקה טעויות שונות הבאות לידי ביטוי, בין היתר, באנטינומיות. בחיבורו ביקורת התבונה הטהורה, בסיום החטיבה הראשונה, "האנליטיקה הטרנסצנדנטאלית" מתוך "תורת היסודות הטרנסצנדנטאלית" – ישנו פרק קצר בשם "על הטעם להבנה של כל המושאים בכלל בין פנומנה לנומנה" ובו קאנט מבהיר כי: המושג של נוּמנון – כלומר, של דבר שאינו כלל מושא של החושים, ושעלינו לחשוב (באמצעות שכל טהור בלבד) לדבר כשהוא־לעצמו [...] הכרחי כדי למנוע שההסתכלות החושית תתרחב עד לדברים כשהם־לעצמם, וכדי להגביל בכך את תוקפה האובייקטיבי של הכרת החושים. (לשאר הדברים, שאליהם ההכרת החושים אינה מגעת, קוראים משום כך בשם נוּמנה, כדי להראות שהכרות אלה אינן יכולות להרחיב את תחומן אל כל מה שהשכל חושב). בכל זאת, בסופו של דבר אין כל אפשרות לרכוש תובנה על אפשרותם של נוּמנה כעין אלה, והתחום שמחוץ לספֵרת התופעות הוא (בשבילנו) ריק. [...] מושג הנוּמנון הוא אפוא רק מושג־גבול שנועד להגביל את יומרות החושיות, ושימושו על דרך השלילה בלבד. ובכל זאת אין זו המצאה שרירותית, אלא המושג צמוד להגבלת החושיות, בלי שיש ביכולתו להציב משהו חיובי מחוץ לתחומה. — קאנט, ביקורת התבונה הטהורה, A255/B311 נואומנה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ירמיהו יובל, "מבוא", בתוך: עמנואל קאנט, ביקורת התבונה הטהורה הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2013, עמ' 79
שארל השלישי, רוזן אלנסון

שארל השלישי, רוזן אלנסון (1337 – 5 ביולי 1375) היה אציל צרפתי מבית ולואה הקפטינגי. הוא היה רוזן אלנסון ופרשה מ-1346 עד 1361, אז הפך לנזיר, והארכיבישוף של ליון מ-1365 ועד מותו. שארל השלישי, נסיך הדם של צרפת, נולד בשנת 1337. נצר לבית ולואה הקפטינגי, והיה הבכור מבין חמשת ילדיהם של שארל השני, רוזן אלנסון ומריה דה לה סרדה. אביו היה אחיו של המלך פיליפ השישי. הרוזנת מריה, במקור נסיכה ספרדית, גידלה את ילדיה באדיקות רבה. שארל השני נהרג ב-26 באוגוסט 1346 בקרב קרסי במהלך מלחמת מאה השנים של צרפת נגד האנגלים. שארל הצעיר, אז בן תשע בלבד, ירש את אביו שנפל כרוזן אלנסון ופרשה. בגלל שהיה קטין, מריה הייתה זו ששלטה כעוצרת ברוזנויות אלנסון ופרשה. הנחלות של שארל נפלו מספר פעמים לידי האנגלים, אשר גרמו לנזקים חמורים. גם הלהקות החמושות של שארל השני, מלך נווארה, ששלט במחוז אברו השכן, בזזו את אדמותיו של הרוזן הצעיר. פרשה נפלשה לאחר קרב פואטייה ב-1356. בן דודו של שארל, ז'אן השני, מלך צרפת נלכד בקרב; על מנת להבטיח את שחרורו של המלך, אחיו הצעיר של שארל, פייר, נשלח לאנגליה כבן ערובה. בשנת 1361 ויתר שארל על נחלותיו והפך לנזיר דומיניקני, ובחר ב-Couvent des Jacobins de la rue Saint-Jacques בפריז. פיליפ, הבכור מבין אחיו הצעירים של שארל, הפך לבישוף בובואה בשנת 1356, ולכן אמם קיבלה אישור מהמלך ז'אן השני לחלק את המחוזות בין האחים הנותרים, פייר ורובר. פייר קיבל את אלנסון, בעוד שפרשה הוקצתה לרובר. ב-13 ביולי 1365, מונה שארל לארכיבישוף של ליון בהתעקשותו של בן משפחתו המלך שארל החמישי . מועצת הקתדרלה הייתה כל כך נחושה לשמור על זכותה לבחור את הארכיבישוף ללא תלות במלך או באפיפיור, עד שנדרשו להם שלושה סבבי הצבעה כדי להסכים על שארל. עד שנת 1366, שארל התנשא על חוג חוקרים, כולל ניקולס דה מסריו. שארל היה בין הפרלטים הלוחמים יותר, כמו ארכיבישופים אחרים של ליון שמקורם במשפחות שולטות. הוא לא היסס להשתמש בהשפעתו בחצר המלוכה כדי לשמור על זכויותיו, גם אם הדבר היה כרוך בשימוש באלימות. למרות שכל שאר הארכיבישופים של ליון טבעו מטבע אנונימי בלעדי, לשארל הוטבעו מטבעות עם שמו (או ליתר דיוק ה-K הראשונית) עליהם. הוא עשה זאת בכך שזייף בחוצפה את הכסף עם שם המלך. כארכיבישוף, שארל התנגד בתוקף לפלישה מלכותית לזכויותיו כפרימאט של הגאלים. כאשר הפקיד המלכותי, ארצ'מבו דה קומבורט, ניסה לשלול ממנו את כוחו הזמני ב-1372, שארל הגיב בזעם בצו. האיסור נשאר בתוקף עד מותו של שארל ב-5 ביולי 1375. ירש אותו ז'אן דה טלארו. Dompnier 2006, p. 32. Gérard Boulanger (2007). Le "Juif" Mendès France: une généalogie de l'antisémitisme : d'après les archives privées de Pierre Mendès France. Calmann-Lévy. p. 116. Siguret 2000, p. 233. Doubleday 2001, p. 172. Siguret 2000, p. 239. Siguret 2000, pp. 239-240. Siguret 2000, p. 240. Siguret 2000, p. 241. Fédou & Hours 1983, p. 98. Courtenay 2011, p. 945. Fédou & Hours 1983, p. 99. Tricou 1957. Dompnier 2006, p. 33.
פייר השני, רוזן אלנסון

פייר השני, רוזן אלנסון, כונה האציל (בצרפתית: Pierre II d'Alençon;‏ 1340 – 20 בספטמבר 1404), היה רוזן אלנסון מ-1361 ורוזן פרשה מ-1377. פייר נולד בשנת 1340, והיה בנם של שארל השני, רוזן אלנסון ומריה דה לה סרדה. הוא זכה בתואר אביר ב-1350, והיה אחד מבני הערובה שהוחלפו בעד ז'אן השני, מלך צרפת לאחר קרב פואטייה, ולא חזר לצרפת עד 1370. הוא ואחיו רובר פעלו נגד האנגלים באקוויטניה, וכבשו את לימוז', אך לא הצליחו ללכוד את אוסון (1371). לאחר מכן הוא לחם תחת גוסקלין בברטאן ונפצע לפני הנבונט, והשתתף במשלחת נגד וילם הראשון מחלרה ב-1388. פייר מת ב-20 בספטמבר 1404 בארז'נטאן. ב-10 באוקטובר 1371, התחתן פייר עם מארי שאמיילאר, הוויקונטית מבומון-או-מיין. נולדו להם: מארי מאלנסון (29 במרץ 1373 – 1417), התחתנה ב-1390 בפריז עם ז'אן השביעי, רוזן הארקור, ואאומאל (נפטר ב-1452). פייר (1374 – 1375) ז'אן (1375 – 1376) מארי (1377) ז'אן (1378 – 1403) קתרין (1380 – 25 ביוני 1462), נישאה ב-1411 באלנסון עם פייר ד'אברו, אינפנטה מנווארה ורוזן מורטן (1366 – 1412), ולאחר מכן התחתנה ב-1 באוקטובר 1413 בפריז עם לודוויג השביעי, דוכס בוואריה-אינגולשטדט (1365 – 1447) מרגריט (1383 – אחרי 1400), הפכה לנזירה בארגנטן ז'אן הראשון, דוכס אלנסון (1385 – 1415) היה לו גם בן לא חוקי אחד: פייר, "ממזר מאלנסון" (נפטר לאחר ינואר 1422), לורד אונו Autrand 1994, p. 859. Cosneau 1889, p. 48. Potter 1995, p. 375. Hirschbiegel 2014, p. 679.
ז'אן הראשון, דוכס אלנסון

ז'אן הראשון, דוכס אלנסון, הידוע בשם החכם (1385 – 25 באוקטובר 1415), היה אציל צרפתי, שנהרג בקרב אז'נקור. ז'אן נולד בשאטו ד'אסאי ב-1385, והיה בנם של פייר השני, רוזן אלנסון ומארי דה שאמיילאר. בשנת 1404, הוא ירש את אביו כרוזן אלנסון ופרשה. הוא מונה לדוכס אלנסון ב-1414. הוא פיקד על הדיוויזיה השנייה של הצבא הצרפתי בקרב אז'נקור. כשהאנגלים פרצו את קווי הדיוויזיה הראשונה, הוא הוביל מתקפת נגד. יש המייחסים לו את הריגת אדוארד, דוכס יורק, פציעת המפרי, דוכס גלוסטר, וחיתוך קישוט מכתר הנרי החמישי, מלך אנגליה. הוא הוכרע על ידי שומר הראש של המלך הנרי ונהרג לפני שהספיק להיכנע. ב-1396 הוא נישא למארי מברטאן (1391 – 1446), בתו של ז'אן הרביעי, דוכס ברטאן. נולדו להם חמישה ילדים: פייר ד'אלנסון (1407 – 1408) ז'אן השני, דוכס אלנסון (1409 – 1476) מארי ד'אלנסון (1410 – 1412) ז'אן ד'אלנסון (1412 – 1420) שרלוט ד'אלנסון (1413 – 1435) היו לו גם שני ילדים לא חוקיים: פייר ד'אלנסון (נפטר ב-1424, קרב ורנויל), לורד גלנדון מרגריט ד'אלנסון, נישאה לז'אן דה סנט-אובין, לורד פרה מדיה וקבצים בנושא ז'אן הראשון, דוכס אלנסון בוויקישיתוף ז'אן הראשון, דוכס אלנסון, באתר "Find a Grave" (באנגלית) Autrand 1994, p. 859. Sumption 2015, p. 459. Jones 1988, p. 252.
חיים שרון

חיים שרון (1925 – 9 בדצמבר 2011) היה ראש עיריית חולון בין יוני 1987 לפברואר 1989. שרון נולד כחיים שרעבי בצנעא, בירת תימן כבן למשפחה עם שישה ילדים. בתימן למד ב"חדר" וכשהיה בן 7, יצאה משפחתו רכובה על גמלים וחמורים, בחשאי ובדרך-לא-דרך לעדן. משם הפליגו לסואץ ומשם הגיעו בשנת 1934 בספינה ליפו. בשנת 1937 השתקעה משפחתו בחולון. בישראל למד בתלמוד תורה לתימנים, ב"חדר" ספרדי ובישיבת הרב עמיאל בתל אביב. שרון נמנה עם מייסדי קן הנוער העובד והלומד בעירו ומראשוני תנועת "הפועל" בעיר. ב-1940 הצטרף להגנה ושירת מטעמה כנוטר בחולון. ב-1942 התנדב למחלקה הערבית של הפלמ"ח והיה פעיל בהברחת מעפילים מארצות ערב. ב"שבת השחורה" נאסר ונכלא בלטרון ולאחר מכן הועבר לכלא ברפיח. במלחמת העצמאות לחם בחולון ובחזית הדרומית ולאחר המלחמה עבד תקופה ארוכה בשירות הביטחון ותוך כדי למד משפטים. בשנת 1965 הוסמך כעורך דין ופתח משרד עצמאי בחולון. ב-1969 הוצב במקום החמישי ברשימת המערך למועצת העיר חולון ומאז ברציפות עד שנת 1992 כיהן כחבר מועצה. ב-1973 נבחר לכהן פעם נוספת כחבר מועצה מהמקום הרביעי ברשימת המערך. ב-1978 הוצב במקום ה-13 והנמוך יחסית, אך רשימת המערך קיבלה 14 מנדטים ושרון המשיך לכהן במועצה. ב-1983 הוצב במקום השני ברשימת המערך (שהייתה משותפת הפעם למפלגת העבודה, מפ"ם ול"ע) ולאחר הבחירות מונה על-ידי ראש העיר פנחס אילון כסגן ומ"מ ראש העיר. ביוני 1987 ראש העיר אילון החליט לפרוש מתפקידו ושרון מונה במקומו. הקואליציה ברשותו, שהוקמה על-ידי אילון, ידעה מתחים רבים ואף הובילה לפרישת הרשימה הדתית ואפרים קורן (שהיה מבכירי המערך) מהקואליציה. בתקופת כהונתו החלו הקמת תיאטרון חולון, בית "יד לבנים", "ימית 2000" והאצטדיון העירוני. בבחירות 1989 זכה שרון ל-30.7% מקולות הבוחרים בבחירות לראשות העיר והפסיד למשה רום שזכה ל-42.8% מהקולות. רשימת המערך ברשותו זכתה ל-9 מנדטים, כמו הליכוד של רום. שרון הוביל את סיעת המערך לאופוזיציה וגם בקדנציה זו ידעה סיעתו זעזועים רבים, כשהבולט מביניהם התרחש באפריל 1990, ש-6 מתוך 9 חברי המערך הצטרפו לקואליציה העירונית. שרון פרש בשנת 1992 ממועצת העיר, לאחר 33 שנות כהונה במועצה. לאחר הפוליטיקה פעל כיועץ לארגונים והיה פעיל בעמותת "אעלה בתמר" לטיפוח מורשת יהדות תימן. שרון כתב ספר אוטוביוגרפי בשם "מעת לעט – סיפורי חיים". יקיר העיר חולון לשנת 1996. נפטר בי"ג בכסלו ה'תשע"ב, 9 בדצמבר 2011. נקבר בבית העלמין בקדימה-צורן. חיים שרון, באתר עיריית חולון יקירי העיר - שרון חיים, באתר עיריית חולון סמדר בת אדם, שטח עירוני, מעריב, 28 בדצמבר 1987 ילקוט הפרסומים 1577, באתר נבו, ‏17 בנובמבר 1969 ילקוט הפרסומים 1984, באתר נבו, ‏28 בינואר 1974 ילקוט הפרסומים 2485, באתר נבו, ‏3 בדצמבר 1978 ילקוט הפרסומים 2991, באתר נבו, ‏4 בדצמבר 1983 ילקוט הפרסומים 3629, באתר נבו, ‏12 במרץ 1989 ⁨שלא כדרך הטבע - ⁨⁨מעריב⁩ 6 אפריל 1990⁩, באתר הספרייה הלאומית של ישראל
מוחמד מידו בדארנה

מוחמד מידו בדארנה (נולד ב־15 בנובמבר 1995) הוא שחקן כדורגל ערבי-ישראלי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בבני סכנין מליגת העל. בדארנה גדל במחלקות נוער שונות: מכבי חיפה, הפועל חיפה, בית"ר נס טוברוק ובחזרה לעיר הולדתו סכנין הצטרף לקבוצת הנוער וזכה איתה באליפות הליגה ועליה לליגת העל לנוער. מידו משחק בעמדות התקפיות – כנף ימין/שמאל וקשר התקפי. החל את הקריירה בבני סכנין ב־2016 יצא להשאלה באמצע העונה הראשונה להפועל עפולה מהליגה הלאומית וכבש שער בודד. אחר כך חזר לקבוצתו ושוב יצא להשאלה באמצע עונת 2017 להפועל ראשון לציון. עם תחילת עונת 2018 חזר בדארנה לבני סכנין רשם שער בודד נגד מכבי חיפה והשתחרר בקיץ. בספטמבר 2018 הצטרף להפועל אכסאל מהליגה הלאומית ורשם עונת שיא מבחינתו עם עשרה שערים כאשר באמצע העונה זומן למבחנים באלקורקון מהליגה הספרדית השנייה והתעניינות רבה מליגת העל, אך לא שוחרר. עם סיום העונה הצטרף לווינטרטור מהליגה השווייצרית ורשם במדיה 13 הופעות כולל הופעה בגביע השווייצרי. אחרי סיום העונה חזר להפועל רעננההיורדת הטריה מליגת העל, במדיה כבש עשרה שערים ואף מונה לקפטן הקבוצה. בעונתו השנייה בהפועל רעננה נפצע, נאלץ לעבור ניתוח בשרירי הבטן בגרמניה וסיים את העונה. בינואר 2023 הצטרף לבני סכנין. מוחמד מידו בדארנה, באתר ההתאחדות לכדורגל בישראל מוחמד מידו בדארנה, באתר Transfermarkt מוחמד מידו בדארנה, באתר Soccerway יגאל גולדשטיין, ‏מוחמד בדארנה זומן למבחנים באלקורקון, באתר ערוץ הספורט, 13 בדצמבר 2018 אנס מחאמיד ומוחמד בדארנה חתמו בווינטרטור מהליגה השנייה בשוויץ, באתר וואלה, 4 ביולי 2019 משווייץ לשרון: מוחמד בדארנה חתם ברעננה, באתר ONE‏, 2 בספטמבר 2020 מיקי שורץ, שחקן הפועל רעננה "מידו" בדארנה: "יש לי מקום בליגת העל", באתר mynet‏ רעננה, 5 במרץ 2021 שלמה וייס‏, מידו בדארנה חתם בבני סכנין, דוסו, חוגי ופלומן עברו בבקרה, באתר וואלה, 30 בינואר 2023
ז'אן השני, דוכס אלנסון

ז'אן השני, דוכס אלנסון (בצרפתית: Jean II d'Alençon‏; 2 במרץ 1409 – 8 בספטמבר 1476) היה אציל צרפתי. הוא ירש את אביו כדוכס אלנסון ורוזן פרשה כקטין בשנת 1415, לאחר מותו של האחרון בקרב אז'נקור. הוא ידוע בעיקר בתפקידו כגנרל בשלב האחרון של מלחמת מאה השנים ובשל תפקידו כחבר לנשק של ז'אן ד'ארק. ז'אן נולד בשאטו ד'ארז'נטן, והיה בנם של ז'אן הראשון, רוזן אלנסון ומארי מבריטני. הוא לחם לראשונה בגיל 15 בקרב ורנויל ב-17 באוגוסט 1424, ונפל בשבי האנגלים. הוא הוחזק בשבי עד 1429 ב- Le Crotoy, ושילם 200,000 מטבעות זהב עבור הכופר שלו. הוא מכר את כל מה שהיה ברשותו לאנגלים, ואת הפייף שלו בפוז'רה מכר לדוכס ברטאן. לאחר לכידתו של אלנסון, הדוכס מבדפורד, העוצר של המלך הנרי השישי, השתלט על הדוכסות שלו. הוא לא החזיר לעצמו את אלנסון עד 1449, אך נשאר הדוכס בתואר בעיני הכתר הצרפתי. כשעזב את הכלא, כונה ז'אן ד'אלנסון "האיש העני ביותר בצרפת". לפני לכידתו ב-Verneuil, הוא התחתן ב-1424, בשאטו דה בלואה, עם ז'אן, בתם של שארל הראשון, דוכס אורליאן ואיזבלה מוולואה, אך היא מתה באנז'ה ב-1432, לאחר שלא היו לה ילדים. באפריל 1429, זמן לא רב לאחר שחרורו, שמע הדוכס על ז'אן ד'ארק, שהגיעה למלך שארל השביעי בשינון, והבטיחה לשחרר את צרפת מהאנגלים, בבקשה שישלח אותה עם צבא להסיר את המצור על אורליאן. אלנסון הגיע במהירות לשינון ומהר מאוד הפך לחברה הטוב ולתומך הבולט ביותר מבין נסיכי הדם. לאחר שהסיר את המצור לצד ז'אן דה דונו ולהייר בין היתר, הגיע אלנסון כמפקד הצבא הצרפתי ומילא תפקיד מרכזי בשחרור שאר עמק הלואר. הוא עזב להילחם במקום אחר לאחר סיום המערכה בספטמבר 1429, והעדיף לתקוף את האנגלים סביב הנחלות שלו בנורמנדי. ב-30 באפריל 1437, בשאטו L'Isle-Jourdain, הוא התחתן עם מארי מארמניאק, בתו של הרוזן ז'אן הרביעי מארמניאק. ז'אן לא היה מרוצה מהסכם אראס, לאחר שקיווה להיחלץ מעוניו באמצעות ביזת הבורגונדים. הוא הסתכסך עם שארל השביעי, והשתתף במרד בשנים 1439–1440, (הפראגריה) אך נסלח לו, לאחר שהיה חבר לכל החיים של המלך. הוא השתתף בפלישה לנורמנדי ב-1449, אך הוא יצר קשר באופן לא חכם עם האנגלים ב-1455. (הוא גם קיבל את עיטור מסדר גיזת הזהב בזמן זה.) זמן קצר לאחר שהשתתף ב"משפט החוזר" של ז'אן ד'ארק בשנת 1456, בו סיפק עדות נרחבת, ז'אן נעצר על ידי ז'אן דה דונואה ונכלא באייג-מורטס. בשנת 1458, הוא הורשע ב-lèse-majesté (בגידה במלך) ונידון למוות, אך גזר הדין הומתק והוא נידון למאסר. הוא שוחרר על ידי המלך הבא, לואי האחד עשר, בתנאים עם הצטרפותו ב-1461, אך הוא סירב לשמור אותם ונכלא שוב. הוא נשפט בשנית בפני הפרלמנט של פריז ונידון למוות שוב ב-18 ביולי 1474, והדוכסות שלו הוחרמה. אולם גזר הדין לא בוצע, והוא מת בכלא בלובר בשנת 1476. לז'אן היו שני ילדים מאשתו השנייה, מארי: קתרין (1452–1505), התחתנה ב-1461 בטור, עם גי החמישה עשר דה לאוואל (מת ב-1501) רנה, דוכס אלנסון (1454 – 1492), אשר החזיר לעצמו את התארים שהוחרמו מאביו דוכס אלנסון ורוזן פרשה ב-1478 לז'אן היו גם כמה ילדים לא חוקיים: ז'אן (חי ב-1483) רובר (חי ב-1489) ז'אן (נפטרה ב-4 בדצמבר 1481), רוזנת בומון-לה-רוז'ה, התחתנה ב-1470 עם גי דה מאלמון מדלן, התחתנה עם אנרי דה ברוי מדיה וקבצים בנושא ז'אן השני, דוכס אלנסון בוויקישיתוף ז'אן השני, דוכס אלנסון, באתר "Find a Grave" (באנגלית) Potter 1995, p. 375. Tucker 2010, p. 330. Champion 2015, p. 267. Goodrich 1967, p. 112. Manning 2023, p. 11. Knecht 2004, p. 83. Manning 2023, p. 11-12. Taylor 2006, p. 304. Knecht 2004, p. 84. Walsby 2007, p. 184–185.
שחקן הקלאץ' של העונה ב-NBA

שחקן הקלאץ' של העונה ב-NBA (באנגלית: NBA Clutch Player of the Year Award) הוא תואר עונתי שניתן על ידי ליגת ה-NBA לשחקן "המצטיין מבין חבריו ברגעי הקלאץ' של העונה". הפרס נקרא על שם ג'רי ווסט, שחקנה של קבוצת לוס אנג'לס לייקרס, שהיה ידוע בכינוי "מר קלאץ'" ושנחשב לאחד משחקני הקלאץ' הגדולים בכל הזמנים. הפרס הוענק לראשונה בסיום עונת 2022/2023. הזוכה נבחר על ידי פאנל של אנשי תקשורת מתוך רשימת שחקנים המועמדים שנקבעת על ידי מאמני הליגה. כדאי להיות זכאים לזכייה בפרס, על השחקנים להופיע לפחות ב-65 משחקים במהלך העונה הסדירה. ההשתתפות במשחק נחשבת החל מ-20 דקות משחק אישיות. עם זאת, כאשר ישנם שני משחקים בהם הופיע השחקן במשך לפחות 15 דקות, הם יכולים להיכלל בספירת 65 המשחקים. החרגות נוספות קיימות גם לשחקנים הסובלים מפציעות סיום עונה ששיחקו לפחות 62 משחקים, ולשחקנים שהושפעו מ"נסיבות בחוסר תום לב". NBA 75: At No. 14, Jerry West was ‘Mr. Clutch’ and forever will be brutally honest about himself, The Athletic, 1 February 2022 NBA honors Jerry West by introducing Clutch Player of the Year Award, Fox Sport, 13 December 2022 מריחואנה מחוץ לרשימת החומרים האסורים: ה-NBA בדרך להסכם חדש, באתר ישראל היום, ‏1/4/2023 Kings' De'Aaron Fox wins inaugural Clutch Player of Year Award, ESPN, 19 April 2023
קנת קוקרל

קנת קוקרל (באנגלית: Kenneth Dale Cockrell ; נולד ב-9 באפריל 1950) הוא טייס קרב ואסטרונאוט לשעבר בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א. קנת קוקרל נולד באוסטין שבטקסס. הוא סיים לימודי בית הספר ולמד הנדסת מכונות באוניברסיטת טקסס באוסטין ממנה קיבל תואר ראשון בשנת 1972. בשנת 1974 הוא קבל תואר שני בהנדסת אווירונאוטיקה באוניברסיטה של פלורידה המערבית. לאחר סיום קורס טיס הוא היה טייס בנושאת מטוסים מידוויי (CV-41) בשנים 1975–1978 ובהמשך בנושאת מטוסים USS Constellation (CV-64). בשנת 1987 הוא עזב את הצי ונקלט במרכז החלל ג'ונסון כטייס. בסך הכול קוקרל צבר מעל ל-12 אלף שעות טיסה. לאחר שירות בנאס"א כטייס במשך מספר שנים, ב-1990 קוקרל נבחר ליחידת האסטרונאוטים של נאס"א. בשנת 1993 הוא השתתף במשימת STS-56 של מעבורת החלל דיסקברי כמומחה משימה (קנת קמרון היה מפקד הצוות). המשימה התרכזה במחקרים בתחום חקר כדור הארץ והשמש. במשימת STS-69 בשנת 1995 הוא היה טייס של מעבורת החלל קולומביה והיה מפקד צוות. המטרה העיקרית הייתה ביצוע ניסויים עם מערכת Wake Shield Facility, הצבת לוויין "Spartan 201" והכנות להרכבת תחנת החלל הבין-לאומית. בשנת 1996 הוא טס בפעם השלישית על סיפון מעבורת החלל אטלנטיס כמפקד צוות. זה הייתה המשימה הארוכה בתולדות תוכנית המעברות. במהלך הטיסה הוצבו במסלול זוג לוויינים ובוצעו מחקרים עם מערכות ORFEUS-SPAS II ו-Wake Shield Facility-3. בשנת 2001 קוקרל היה מפקד צוות של STS-98 של מעבורת החלל אטלנטיס. הצוות הרכיב על תחנת החלל הבינלאומית מודול חדש שנבנה בארצות הברית. בשנת 2002 קוקרל טס לחלל בפעם החמישית. הוא היה מפקד צוות של STS-111 של מעבורת החלל אנדוור. המטרה הייתה להביא לתחנת החלל הבינלאומית אספקה ולהחליף צוות. לאחר משימה זו קוקרל כיהן במספר תפקידי ניהול. בשנים 1997–1998 הוא היה מנהל "משרד האסטרונאוטים" ולאחר שרוברט קבאנה סיים את הכהונה. בהמשך הוא היה איש קשר עם מרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים. הוא עזב נאס"א בשנת 2014. מדיה וקבצים בנושא קנת קוקרל בוויקישיתוף קורות חיים
ולטר גייקי

ולטר גייקי (באנגלית: Walter Geikie;‏ 10 בנובמבר 1795 – 1 באוגוסט 1837) היה צייר סקוטי. הוא נולד באדינבורו ב-10 בנובמבר 1795. בגיל שנתיים, הייתה לו מחלה שהשאירה אותו חירש. באמצעות דאגה מרובה של אביו הוא קיבל השכלה טובה. לפני שהיה לו יתרון בעזרת הוראה על ידי מאסטר פרטי. הוא הגיע לבקיאות ניכרת בשרטוט דמויות ונופים מהטבע, ובשנת 1812 הוא התקבל לאקדמיה לציור של מועצת התעשיינים הסקוטית. הוא הציג לראשונה ב-1815, ונבחר למקורב של האקדמיה המלכותית הסקוטית ב-1831, ולעמית ב-1834. בשנות ה-30 של המאה ה-19 התגורר ולטר עם אביו, ארצ'יבלד גייקי, בצד הדרומי של העיר. בשל חוסר תחושת הצבע שלו, גייקי לא הצליח לצייר בצבעי שמן, אבל שרטט בדיו, באמינות רבה את הסצנות והדמויות של חיי המעמד הנמוך הסקוטי בעיר הולדתו. סדרה של תחריטים שלו מציגים מהיימנות גבוהה מאוד, של תחריטים שפורסמו על ידו בשנים 1829–1831 ואוסף של שמונים ואחד מהם פורסם מחדש לאחר מותו ב-1841, עם הקדמה ביוגרפית מאת סר תומאס דיק לאודר, בארט. דאנקן מקמילן תיאר אותו כמי שמייצר "תמונות שהן קיצוניות לחלוטין על טבעו של כבוד האדם." הוא מת ב-1 באוגוסט 1837 ונקבר בקבר לא מסומן ב-Greyfriars Kirkyard באדינבורו, אולם הוקמה אנדרטה לזכרו על חומת הגבול המערבי בשנת 1996. מצודת אדינבורו ויריד סוסים שיכור מוכרות פירות לצידי הדרך מדיה וקבצים בנושא ולטר גייקי בוויקישיתוף Chisholm, Hugh, ed. (1911). "Geikie, Walter". Encyclopædia Britannica. Vol. 11 (11th ed.). Cambridge University Press. p. 553. "Edinburgh Post Office annual directory, 1832-1833". National Library of Scotland. Retrieved 20 January 2018. Macmillan, Duncan (1980), Scotland and the Art of Nationalism, in Cencrastus No. 4, Winter 1980-81, pp. 33 - 3 ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ולטר גייקי".