laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
המגיד

"המגיד" היה שבועון עברי, אחד הראשונים בתולדות העיתונות העברית (קדמו לו עלונים תורניים כמו פרי עץ חיים מאמסטרדם, או עלונם של משכילי גרמניה המאסף). המגיד יצא לאור בין השנים 1856–1903, תחילה בעיר ליק שבפרוסיה המזרחית, ואחר כך בברלין, בקרקוב ובווינה. בין השנים 1856–1880 נערך "המגיד" על ידי אליעזר ליפמן זילברמן ודוד גורדון, בין 1880 לשנת 1886 על ידי דוד ודב גורדון, ובין 1890-1886 בידי דב גורדון בלבד. בשנת 1890 העביר יעקב שמואל פוקס (פוכס) את העיתון מברלין לקרקוב והיה לעורכו, עד שבשנת 1896 מינה לעורך את שמואל מנחם לאזר שערך את העיתון עד ל-1903, עת פוקס הסתבך, נאלץ לעזוב את קרקוב ולסגור את העיתון. הגיליון הראשון של "המגיד" יצא לאור ביוני 1856, לפני חג השבועות, בעיר ליק שבפרוסיה המזרחית (Lyck; כיום אֶלְק (Ełk) בצפון-מזרח פולין). המילה "עיתון" טרם נוצרה (אליעזר בן-יהודה יצר אותה ב-1891), ולכן תואר "המגיד" כ"מכתב קורות הימים". בעמודו הראשון התנוססה ההבטחה: יגיד ליעקב [=ליהודים] מהנעשה בכל חלקי תבל בין כל יושבי חלד אשר ינעם ואשר ראוי לדעת לכל איש ישראלי – לתועלתו ולתועלת השפה העבריה הנחמדה. בגיליון הראשון הפציר העורך במתנדבים לשלוח ידיעות לעיתון: ”השמרו בנפשותיכם לבלי לכתוב אלי דבר אף לא חצי דבר מפי השמועה”. דוד גורדון, עורכו השני של המגיד ומתומכי "חיבת ציון", הפך את העיתון לאחת הבמות החשובות של תנועת ההשכלה היהודית במזרח אירופה, ושל התיישבות בארץ ישראל. גליונות העיתון הגיעו גם לצפון אפריקה. ממרוקו, תוניסיה ואלג'יריה נשלחו ופורסמו כתבות בעיתון אשר מדווחות על מצב היהודים ועל מצב המלחמה באזור. לאחר מותו של דוד גורדון בשנת 1886 ירדה קרנו של העיתון. המליץ הצפירה גדעון קוץ, חדשות וקורות הימים, מחקרים בתולדות העיתונות והתקשורת העברית והיהודית, ירושלים: הספרייה הציונית - אוניברסיטת תל אביב, 36 - 70. חיים תורן, 'המגיד – השבועון העברי הראשון ועורכו דוד גורדון', אנך: במה לספרות מחשבה ואמנות (תל אביב: תשי"ד), 232–245. יצחק רפאל, 'ממכתבי אליעזר ליפמן זילברמן', סיני פב, ג/ד (תשל"ח), 180–184. ש' צבי שכטר, '"המגיד" ורעיון שיבת-ציון בשנות השישים של המאה הי"ט', מחקרים בתולדות עם-ישראל וארץ-ישראל 5 (תש"ם), 219–230. יוסף שלמון, 'דוד גורדון ועיתון "המגיד" : חילופי עמדות ללאומיות היהודית, 1860–1882', ציון מז, ב (תשמ"ב), 164–145. מדיה וקבצים בנושא המגיד בוויקישיתוף המגיד, באתר "עיתונות יהודית היסטורית" של הספרייה הלאומית אבנר הולצמן, המגיד, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" אבנר הולצמן, המגיד, באנציקלופדיית ייִוואָ ליהודי מזרח אירופה (באנגלית) גדעון קוץ, ‏הערות על המצאת חדשות החוץ בעיתונות העברית, קשר 36, סתיו 2007 מנוחה גלבוע, המגיד, בלקסיקון העיתונות העברית במאות השמונה-עשרה והתשע-עשרה זאב פרי, השמרו בנפשותיכם לבלי לכתוב אלי דבר אף לא חצי דבר מפי השמועה, באתר הארץ, 8 באפריל 2007 צמח צמריון, ה"מגיד" ודוד גורדון עורכו, חרות, 8 ביוני 1956, המשך יעקב שביט, ‏'חלון אל העולם: חדשות חוץ ו"היסטוריה בת זמננו" בראשית העתונות העברית ("המגיד", 1856–1858), קשר 36, סתיו 2007 המגיד, בלקסיקון הספרות העברית החדשה מ. אונגרפלד, על המצפה, דבר, 25 ביולי 1969. יוסף שטרית, ההשכלה העברית בצפון אפריקה בסוף המאה הי"ט ערך זה הוא קצרמר בנושא עיתונים ובנושא ציונות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
צ'אד צ'אנינג

צ'אד צ'אנינג (נולד ב-31 בינואר 1967) הוא מתופף וגיטריסט אמריקאי, חבר להקת "נירוונה" בעבר. בגיל צעיר עבר צ'אנינג תאונה בשיעור התעמלות בבית-הספר, שבעקבותיה עבר שמונה ניתוחים ונזקק לחמש שנים של החלמה. בעקבות זאת קנו לו הוריו גיטרת בס, שבנגינה בה העביר את זמנו. כשהתחבושת הגבס שלרגליו הוסרה, קנו לו הוריו מערכת תופים כדי לסייע לרגליו להתחזק. צ'אנינג למד במהרה את הנגינה בתופים, ובהמשך החל להופיע במועדונים מקומיים. לפני שהצטרף לנירוונה היה צ'אנינג חבר בלהקות "טיק דולי רואו" (Tic Dolly Row) ו"מיינד סירקוס" (Mind Circus). בשנת 1988 הצטרף צ'אנינג לנירוונה, לצד קורט קוביין וקריסט נובוסליץ'. צ'אנינג שימש מתופף בהקלטת האלבומים "Bleach" ו-"Incesticide", וכמו כן במספר שירים נוספים שהוציאה הלהקה לאור. ב-1990 פרש מהלהקה בשל מחלוקות יצירתיות, כתוצאה מהחלטה משותפת של חבריה. את מקומו בלהקה תפס דייב גרוהל לאחר תקופת חיפושים ארוכה. בשנת 2004 נכללה במארז התקליטורים "With the Lights Out" הקלטה של חזרה שערכה נירוונה בדצמבר 1988, ובה צ'אנינג מנגן על התופים. לאחר שעזב את נירוונה, ניגן צ'אנינג במספר להקות, בחלקן בתופים ובחלקן בגיטרה: "פייראנטס" (Fireants), "המתודיסטים" (The Methodists), "איסט אוף דה אקווייטור" (East of the Equator), "רדבאנד" (Redband) ו"ביפור קארס" (Before Cars). Bleach‏ (1989) Incesticide‏ (1992) צ'אד צ'אנינג, ברשת החברתית פייסבוק צ'אד צ'אנינג, ברשת החברתית אקס (טוויטר) צ'אד צ'אנינג, ברשת החברתית אינסטגרם צ'אד צ'אנינג, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) צ'אד צ'אנינג, באתר AllMusic (באנגלית) צ'אד צ'אנינג, באתר MusicBrainz (באנגלית) צ'אד צ'אנינג, באתר Discogs (באנגלית)
אקסטזי (ספר)

אקסטזי (באנגלית: Ecstasy: Three Tales of Chemical Romance) הוא ספרו הרביעי של הסופר הסקוטי ומחבר הספר טריינספוטינג, אירווין וולש. אקסטזי איננו סיפור אחד אלא אוסף של שלוש נובלות המספרות את סיפורם המטורף ועתיר הסמים, מין ביזארי ומוזיקה אלקטרונית של גיבוריו הבריטים. רבקה נבארו היא סופרת של רומנים זולים על התקופה הוויקטוריאנית הסובלת מעודף משקל. בעלה הוא איש בוגדני, חלקלק וחובב הימורים אשר שואב את כספה ואת שמחת החיים שלה. במקביל, הוא עצמו מעורב בפרשה ביזארית בה הוא, כעובד במכון הפתולוגי, מספק גופות למטרת הנאה מינית למנחה טלוויזיה מפורסם. כשנבארו לוקה בשבץ, בעלה חושש לאווזה המטילה ביצי זהב ודואג להצמיד אליה מטפלת צמודה - לוריין. לוריין, אחות חובבת מוזיקת ג'אנגל נחלצת לעזרתה והשתיים רוקמות תוכנית שבסופה יתנקמו בבעל הבוגדני. דייב ת`ורנטון הוא בריון כדורגל אשר חייו סובבים בין כדורגל, מכות עם אוהדי כדורגל אחרים, שתייה אינטנסיבית של אלכוהול ופורקן מיני על מלון בעל חורים. כאשר הוא פוגש את סמנת'ה וורת'ינגטון, יפהפייה שנולדה נטולת ידיים כתוצאה מהתרופה הטרטוגנית תלידומיד, השניים יוצאים למסע נקמה רצחני במשווק התרופה אשר מסתתר בגרמניה. הבלתי מובסים מספר את סיפור אהבתם של לויד, קלאבר מזדקן חובב סמים ומוזיקת האוס והת'ר הנשואה ללא אושר לגבר מהפרברים חובב דייר סטרייטס. השניים נפגשים במועדון ואהבה מונעת סמים ניצתת ביניהם, אך המצב מסתבך כאשר הת'ר דורשת מלויד לוותר על הסמים על מנת להוכיח את אהבתו האמיתית. בניגוד לשתי הנובלות הקודמות אשר כתובות במבט על, נובלה זו כתובה באותו סגנון שנכתב טריינספוטינג - כמונולוגים של שני הגיבורים. הלהקה "מיי כמיקל רומנס" נקראת על שם כותרתו האנגלית של הספר. ביקורת במגזין "ספייק" (אנגלית) על הספר באתר צומת ספרים
מזרק

מזרק הוא מכשיר המשמש להזרקת חומר אל הגוף תוך עשיית נקב זעיר בעור, להוצאת חומר מאיבר בגוף, או לשטיפת חלל מסוים בגוף. המזרק בדרך כלל מורכב מבוכנה הנמצאת בתוך שפופרת המחוברת למחט חלולה או לצינורית דקה. המילה מזרק מעלה בדרך כלל קונוטציה רפואית, אך למזרק שימושים נוספים. המאה ה-9: המנתח עמאר אבן עלי אל מסואלי (ממוסול) תיאר בספרו שהתפרסם במצרים הפאטמית מזרק לטיפול בקטרקטים. שנת 1650: בלז פסקל המציא את המזרק (לא בהכרח תת-עורי) ליישום חוק פסקל. שנת 1760: הרפואה מתחילה להשתמש בזריקות תוך ורידיות ואינפוזיות. שנת 1853: צ'ארלס גבריאל פרווז ואלכסנדר ווד מפתחים את המזרק התת-עורי עם מחט עדינה דייה לחדירת העור. שנת 1899: לטישה ממפורד גיר רושמת פטנט על מזרק רקטלי עם בוכנה מעוקלת לשימוש ביד אחת. שנת 1956: רוקח וממציא מניו זילנד, קולין מורדוך רושם פטנט על מזרק פלסטיק שנת 1974: פטנט אמריקאי מציג מזרק פלסטיק חד פעמי. מזרקי האינסולין ומתוכננים במיוחד להזרקה עצמית, מתאפיינים במחט קצרה ובעלי תכונות ידידותיות לשם הקלה על המזריק. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. מדידת נפח ומתן תרופה נוזלית לילדים או לבעלי חיים דרך הפה. מזרק ללא מחט משמש לעיתים להנקה מלאכותית של תינוקות או גורים של יונקים אחרים. לעשיית חוקן או ניקוי בלחץ אדים. לשם מילוי ראשי דיו למדפסת. שימון נקודתי במכשירים מכניים קטנים. בבישול, יש המשתמשים במזרק ללא מחט להחדרת מלית למאפים או ליצירת עיטורים (למשל בקרם או קצפת). בשנים האחרונות משתמשים בו למילוי מאכל נוזלי (כמו שוקולד מומס) לצורכי מאכל בלבד. מזרק ללא מחט משמש טכנאי מחשבים לצורך הזרקת מעט משחה תרמית על גבי המעבד של המחשב לשם קירור יעיל יותר של המעבד בעת פעילות המחשב ומניעת התחממות המעבד. מדיה וקבצים בנושא מזרק בוויקישיתוף Islamic Culture and the Medical Arts - Ophthalmology and Surgery, U.S. National Library of Medicine קישור לפטנט של לטישה ממפורד גיר בגוגל Letitia mumford geer, נבדק ב-2022-03-02
יואן פופסקו

יואן ד. פופסקו (ברומנית: Ioan D. Popescu‏; 21 ביוני 1914 – 5 בפברואר 1988) היה עורך דין וקצין ז'נדרמריה רומני, מחסידי אומות עולם. יואן פופסקו נולד בחורודניקו דה סוס (Horodnicul de Sus, "החורודניק העילי"), במחוז סוצ'אבה, שברומניה והתייתם מאביו, שנפל במלחמת העולם הראשונה, בהיותו בן שנה בלבד. בעזרת מלגה למד בבית הספר התיכון של קושמאן (Coşmani) שבמחוז רדאוץ (Rădăuţi) ולאחר לימודי משפטים באוניברסיטת בוקרשט נרשם לבית הספר העליון לקציני ז'נדרמריה וסיים בהצלחה בשנת 1939. בי-22 ביוני 1941, כשנכנסה רומניה למלחמה, שירת בגדוד 5 של הז'נדרמריה ובמסגרת יחידתו הגיע כעבור חודש לטירספול, שם נשאר עד שנת 1944. בתקופת שהותו שם מילא תפקידים שונים, בחלקם תוך סיכון חייו והיו משימות שסירב לבצען בסכנו תוך כדי כך את ביטחונו האישי ואת הקריירה שלו. בהיותו קצין בדרגת קפטן הצטווה על ידי הממונה עליו להעביר את 4,300 היהודים, ששהו בבקתות בגן התרבות של טירספול, אל גדת הדניסטר ושם להוציא אותם להורג. היות שההוראה נגדה את מצפונו, סירב פופסקו לבצעה, למרות הסיכונים הכרוכים בכך. מעשהו לא נשאר ללא תגובה, הממונה פנה למפקדה העליונה והציע להעבירו מתפקידו אל גדוד עונשין בקו הראשון של החזית. זמן קצר לאחר מכן וללא קשר לנושא זה, הוחלף הממונה וכתוצאה מכך פסק ההליך המשמעתי נגד פופסקו. על פי החלטות שקיבל יון אנטונסקו הוחלט על השבת היהודים הרומנים שהוגלו לטרנסניסטריה, ופופסקו מונה למפקד הקסטורה (Chestura, מנגנון משטרתי גבוה מהקומיסריה) המקומית וקיבל את משימת ארגון השבת היהודים הגולים שישבו בטירספול לרומניה. הוא מילא תפקיד זה בנאמנות, תוך דאגה להספקת מזון בסיסי ליהודים המורעבים וארגון מגורים אנושיים יותר. השמועה על מעשיו נפוצה ויהודים רבים מיישובים סמוכים באו והצטרפו לשכונות שארגן עבורם. פופסקו הוכר על ידי מוסד יד ושם כחסיד אומות העולם. וילם הוזנפלד ASOCIAŢIA EVREILOR DIN ROMÂNIA - VICTIME ALE HOLOCAUSTULUI - MARCU ROZEN - HOLOCAUST SUB GUVERNAREA ANTONESCU - DATE ISTORICE ŞI STATISTICE PRIVIND EVREII DIN ROMÂNIA ÎN PERIOADA 1940 - 1944 - מהדורה שנייה שתוקנה והושלמה, עמוד 67, ברומנית.
אללה אכבר (המנון)

אללה אכבר או בתרגום לעברית אלוהים הוא הגדול מכל(בערבית: الله اكبر) היה ההמנון הלאומי של לוב. מאז נפילת משטרו של מועמר קדאפי ב-2011 ההמנון הוחלף בהמנון "לוב, לוב, לוב". במקור היה ההמנון, שנכתב על ידי עבדאללה שמס א-דין והולחן על ידי מחמוד א-שריף, שיר לכת מצרי אשר נהיה פופולרי במצרים וסוריה בזמן מלחמת סיני בשנת 1956. השיר אומץ ב-1 בספטמבר 1969, על ידי שליט לוב, מועמר קדאפי, כהמנון הרשמי של לוב, בתקווה לאחד את העולם הערבי. דגל לוב סמל לוב המנון לוב מוזיאון מקוון, Syrian History.com. ""שירים בראי ההיסטוריה"". אורכב מ-המקור ב-2005-12-11. נבדק ב-2006-04-15.
קבוצת 47

קבוצת 47 (בגרמנית: Gruppe 47) הייתה קבוצה ספרותית חשובה בגרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה. ראשית הקבוצה בהקמת המגזין הספרותי Der Ruf ("הקריאה") על ידי אלפרד אנדרש (Alfred Andersch) וולתר קולבנהוף (Walter Kolbenhoff) בשנת 1946 במינכן. מטרתם הייתה ללמד את הציבור הגרמני על הדמוקרטיה לאחר עידן היטלר. כוחות הכיבוש האמריקאים שללו את רישיונם באפריל 1947 באשמת ניהיליזם מוגזם. אנשי "דר רוף" לשעבר נפגשו בספטמבר 1947 במטרה להקים מגזין חדש, Der Skorpion. הם נחלו כישלון בשל מחסור בבסיס כלכלי יציב. אולם, בהשראת הקבוצה הספרדית Group 98 הם החליטו לייסד את "קבוצת 47" (Gruppe 47). אנשי הקבוצה נפגשו באופן קבוע פעמיים בשנה. במהלך הפגישות סופרים צעירים הקריאו כתבי יד שטרם פורסמו, עליהם חיוו חברי הקבוצה את דעתם. הכותבים המצטיינים זכו בפרסים. בתחילה, המטרה המוצהרת של אנשי "קבוצת 47" הייתה לעודד סופרים צעירים, מה שכונה Nachkriegsliteratur (ספרות בתר-מלחמה). בנוסף, אנשי הקבוצה מתחו ביקורת פומבית על הפרוזה המודרנית המציגה אידיאליזציה, פואטית, ורגשנית עד דמעות. הם גם ביקרו את הנטייה לכתוב על זמנים עברו במקום על כאן ועכשיו. "קבוצת 47" זכתה לפופולריות מיידית, בעיקר בזכות אנשי השם שהיו חברים בה, והפכה חיש קל לחלק מהממסד הספרותי בגרמניה. תחילת שקיעתה החלה קצת לפני הפגנות הסטודנטים של 1968. התגלו מחלוקות פוליטיות עמוקות בין חברי הקבוצה, ואנשיה הפסיקו להפגש באוקטובר 1967, ובשנת 1977 פורקה הקבוצה באופן רשמי. אלזה אייכינגר אלפרד אנדרש היינריך בל הנס מגנוס אנצנסברגר אריך פריד גינטר גראס וולפגנג הילדסהיימר אריך קסטנר אלכסנדר קלוגה זיגפריד לנץ ריינהרד לטאו מרסל רייך רניצקי הנס ורנר ריכטר פאול צלאן המאבק להתגבר על העבר מדיה וקבצים בנושא קבוצת 47 בוויקישיתוף Die Gruppe 47 (בגרמנית) קבוצת 47, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אהוד אמיר, ‏כשהמולדת מתפוגגת, באתר "אלכסון", 21 במאי 2023
ציונות סינתטית

הציונות הסינתטית (סינתטי פירושו משולב, כלומר, במקרה זה שילוב בין הציונות המדינית לציונות המעשית) היא זרם בציונות, שהתגבש בעקבות ביטול תוכנית אוגנדה והתגברות חילוקי הדעות בין תומכי הציונות המעשית לבין תומכי הציונות המדינית. הגישה החדשה לציונות ביקשה לאחד את הפעולה המדינית עם עבודה מעשית בארץ ישראל. בייסוד הזרם מונח הרעיון שאין להפריד בין הפעילות המעשית לפעילות המדינית. יש ליצור עובדות בשטח, להגשים את עקרונות הציונות המעשית לעלות לארץ ישראל וליישבה ולעבדה. עם זאת יש להמשיך בפעילות הדיפלומטית. שתי הפעולות קשורות זו בזו ותלויות זו בזו. העובדות הנוצרות בארץ ישראל יגדילו את הסיכוי להשגת הישגים דיפלומטיים ואילו ההישגים הדיפלומטיים יקלו על פיתוח פעולות התיישבות. המושג ציונות סינתטית קיבל ביטוי לראשונה בוועידה השלישית של ציוני רוסיה ב-1899. מטרתה של הוועידה הייתה להתוות דרכים חדשות לתנועה הציונית בהתאם לנסיבות הזמן - בפעילותה בארץ ישראל ובגולה. בוועידה דובר על כך שתורת הצ'רטר שבה דגל הרצל, שהתוותה את השגת המטרה הסופית של הציונות על ידי מבצע דיפלומטי בלבד – אינה עולה בקנה אחד עם הרצוי והדגישו את חשיבותו המכרעת של תכנון ההתיישבות בארץ ישראל שמטרתה היא להכשיר את הקרקע לקליטת עלייה המונית. בוויכוחים בוועידה הדגישו שאין הם רוצים לשנות את תוכנית בזל מיסודה, אך בהסכמת המעצמות הם רואים לא את התחלת הדרך אלא את סופה. בהחלטותיה קבעה הוועידה שפיתוח מלא של עמדות התנועה הציונית בארץ ישראל וכן הכשרה שיטתית של הארץ (עלייה, רכישת קרקעות וכדומה) מהווים בהתאם לסעיף א' של תוכנית בזל יסוד בתפיסה הציונות המדינית ושצפייה באפס מעשה בשטח זה עלולה להשפיע לרעה על יציבותה ויעילותה של התנועה הציונית ואשר ללא השגת תוצאות ממשיות יהיה המאבק הדיפלומטי לחינם. צירוף המלים "ציונות סינתטית" נשמע בוועידת הלסינגפורס בדצמבר 1906, אולם חיים ויצמן טען כי טבע את הביטוי בנאומו בקונגרס הציוני השמיני, שנערך באוגוסט 1907 בהאג. הוא טען שבאמצעות הביטוי הזה גייס אל המחנה שלו את "המעשיים" ובסופו של דבר אילץ את דוד וולפסון להתפטר מתפקידו כנשיא ההסתדרות הציונית. ויצמן השמיע בקונגרס את התביעה להעביר את מרכז הכובד של פעולת ההסתדרות הציונית לארץ ישראל. הוא טען שאומנם יש לשאוף להשגת הצ'רטר אבל שאיפה זו תצליח אך ורק בשילוב המאמצים בארץ - גם אם הממשלות יתנו את הצ'רטר המבוקש, לא יהיה אלא רק פיסת נייר בלא עבודה מעשית בארץ ישראל. באותו קונגרס פירש ויצמן את המונח ציונות סינתטית כמזיגה של הציונות המעשית והמדינית. ויצמן היה כימאי שעסק בסינתיזה באופן מדעי, וכי השימוש במטאפורות אלה היה טבעי לדידו. כתוצאה מהחלטות אלו הוקם ב-1908 המשרד הארצישראלי כזרוע המבצעת של ההסתדרות הציונית העולמית שתפקידו היה לפתח את ההתיישבות בארץ ישראל על ידי רכישת קרקעות ויישובן. אנשי הציונות הסינתטית, ויצמן ומרטין בובר, יצאו גם מקרב הפרקציה הדמוקרטית, אלו התנגדו לחיזוק השפעתם של הדתיים וראו בחילוניות את מהות התנועה. בנוסף זעמו על מנהיגותו המוחלטת של הרצל בתנועה, כמו כן התנגדו לפנייתו לעשירי עולם ותמכו דווקא בהדגשת פעילות חינוך ותרבות, שילוב ערכי התיישבות עם ערכי תרבות ובעד חיזוק הדמוקרטיה בתנועה ופנייה של המפלגה להמונים. נורמן רוז, חיים ויצמן, פרק ה, עמ' 65.
מנחם פיליפ

מנחם (מני) פיליפ (נולד ב-24 בינואר 1968) הוא במאי קולנוע ישראלי, זמר לשעבר בתחום המוזיקה החסידית. פיליפ גדל כילד במשפחה חרדית מרובת ילדים בפתח תקווה. את שנות הישיבה הגדולה, עשה בישיבת תושיה, שבמושב תפרח. בגיל 20 התחתן, ולאחר חתונתו לימד שלש שנים בישיבת דיסקין בירושלים. לאחר מכן פרש ללימודי פיתוח קול וקריירה מוזיקלית בתחום המוזיקה החסידית. את תחילת דרכו עשה בהופעה בחתונות ובהמשך החל להפיק אלבומים, בשנת 1997 הוציא את אלבומו הראשון "האדם" שנבחר לאלבום השנה במצעד הזמר החסידי, אלבומו השני "שומר ישראל" יצא בשנת 1998 ונבחר גם הוא לאלבום השנה. בהמשך הוציא פיליפ אלבומים נוספים, בהם: עד עלות השחר, עלות השחר 2, עלות השחר 3. פיליפ התפרסם במיוחד בשיריו "יערב", "עבדי זמן" "שומר ישראל" ו"שבת אחים". בשנת 1996 הוא התגרש, ובשנת 2000 החל בתהליכים של יציאה בשאלה, כתוצאה מכך הוא התרחק מהחברה החרדית והקריירה שלו כזמר חסידי מוערך הגיעה לקיצה. הוא החל ללמוד קולנוע ב"קמרה אובסקורה" ובהמשך ב"מנשר לאמנות" בתל אביב. סרטו "החתונה של יעלי" השתתף בפסטיבל דוקאביב 2007 במסגרת סרטי הסטודנטים. סרטו הדוקומנטרי "ויהי חושך ויהי אור", אותו ביים במשותף עם הבמאי נעם ראובני, השתתף בפסטיבל ירושלים 2007 ושודר בערוץ 8. הסרט עוקב אחר המהפכים בחייו של פיליפ, ובחייהם של עוד ארבעה מאחיו שיצאו בשאלה. סרט הגמר שלו, חוטא (28 ד') זכה בפרס הסרט האירופי הטוב ביותר בפסטיבל ונציה 2009, והיה מועמד לסרט הקצר הטוב ביותר בפרס האקדמיה האירופית לקולנוע והשתתף בכ-50 פסטיבלים בינלאומיים. ב-2010 הוציא אלבום מוזיקה יהודית בשם "ידיד נפש". מינואר 2011 ועד מאי 2013 הופיע בהצגה "כי בנו בחרת" בתיאטרון הבימה (מחזה מאת: יוכי ברנדס, מוזיקה: אורי וידיסלבסקי, בימוי: איציק ויינגרטן), ההצגה רצה כ-320 פעם בתיאטראות ברחבי הארץ. הוצג בעבר על ידי FDD פרודקשיין. ויהי חושך ויהי אור אתר האינטרנט הרשמי של מנחם פיליפ מנחם פיליפ, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית מנחם פיליפ, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מנחם פיליפ, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי מנחם פיליפ, באתר AllMovie (באנגלית) מנחם פיליפ, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) מנחם פיליפ, דף שער בספרייה הלאומית מנחם פיליפ, בארכיון הבימה אלון הדר, אבודים, באתר הארץ, 25 ביולי 2007 יואב פרידמן, חוזר למקורות, באתר ynet, 5 באוגוסט 2010 "כי בנו בחרת" באתר הבימה.
יוליוס בנדיקט

סר יוליוס בנדיקט (בגרמנית: Julius Benedict‏; 27 בנובמבר 1804 – 5 ביוני 1885) היה מלחין ומנצח יהודי בריטי יליד גרמניה. בנדיקט נולד בשטוטגרט, בן לבנקאי יהודי, ולמד קומפוזיציה אצל הומל בויימאר ואצל ובר בדרזדן; במשך שלוש השנים שלמד אצל ובר נהג בו זה כאב בבנו ואף הציג אותו בווינה לפני בטהובן ב-5 באוקטובר 1823. אותה שנה התמנה לקאפלמייסטר בתיאטרון קארנטנרטור בווינה וכעבור שנתיים קיבל אותה משרה בתיאטרון סן קארלו בנאפולי. בתיאטרון זה הופקה האופרה הראשונה שלו, "ג'אסינטה וארנסטו" בשנת 1829 ואחרת, שנכתבה לעיר הולדתו, I Portoghesi in Goa, הוצגה שם בשנת 1830; שתי האופרות הללו לא זכו להצלחה גדולה ובנדיקט יצא בשנת 1834 לפריז ומשם, בעצת מריה מאליברן, המשיך ב-1835 ללונדון, שם נשאר עד אחרון ימיו. בשנת 1836 הוטל עליו לנצח על מיזם אופראי בתיאטרון ליציאום ובמסגרת זו הפיק אופרה קצרה בשם "שנה ויום", שהופקה קודם לכן בנאפולי. בשנת 1838 התמנה למנצח האופרה האנגלית בתיאטרון המלכותי, דרורי ליין, בתקופת הפופולריות הרבה של באלף; האופרות פרי עטו שבוצעו שם היו "אזהרת הצועניה" (1838), "כלת ונציה" (1843) ו"הצלבנים" (1846). בשנת 1848 ניצח על "אליהו" של פליקס מנדלסון באולם אקזטר, בהופעתה הראשונה של ג'ני לינד באורטוריה, וב-1850 נסע לאמריקה כמלווה במסע הקונצרטים של זמרת זו. בשובו, בשנת 1852, היה למנצח ומנהל מוזיקלי בניהולו של מייפלסון בתיאטרון הוד מלכותה (ואחר כך בדרור ליין), ובאותה שנה התמנה למנצח "האיגוד ההרמוני". בנדיקט כתב רצ'יטטיבים להפקת הגרסה האיטלקית של "אוברון" מאת ובר בשנת 1860. בשנה זו גם בוצעה הקנטטה שלו, "אונדין" בפסטיבל נוריץ', עם קלרה נובלו, שהייתה זו לה ההופעה הפומבית האחרונה. האופרה הידועה ביותר שלו "החבצלת מקילארני", שנכתבה על פי המחזה The Colleen Bawn של דיון בוסיקול, לליברית של אוקסנפורד, הוצגה בקובנט גארדן בשנת 1862. האופרטה שלו, The Bride of Song הוצגה שם בשנת 1864. "סנטה צ'צ'יליה", אורטוריה, בוצעה בפסטיבל נוריץ' בשנת 1868; סיינט פיטר בפסטיבל ברמינגהאם של 1870; הקנטטה "גרציאלה" בוצעה בפסטיבל ברמינגהאם בשנת 1882 ובאוגוסט 1883 הועלתה בצורת אופרה ב"קריסטל פאלאס". כאן גם הושמעה סימפוניה שלו בשנת 1873. בנדיקט ניצח מדי שנה בפסטיבל נוריץ, מ-1845 עד 1878 ועד בכלל. ועל הקונצרטים של החברה הפילהרמונית של ליברפול בין השנים 1876 עד 1880. הוא היה המלווה הקבוע בקונצרטים הפופולריים של ימי שני בלונדון מראשיתם ולהוציא אי-אילו חריגות, פעל כמנצח בקונצרטים אלה. בנדיקט כתב ביוגרפיה על חיי ובר לסדרת ביוגרפיות של מוזיקאים דגולים. הוא זכה בתוארי אצולה באנגליה ובאוסטריה. מדיה וקבצים בנושא יוליוס בנדיקט בוויקישיתוף יוליוס בנדיקט, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) יוליוס בנדיקט, באתר AllMusic (באנגלית) יוליוס בנדיקט, באתר MusicBrainz (באנגלית) יוליוס בנדיקט, באתר Discogs (באנגלית)
ג'ון ווקר-לינד

ג'ון ווקר-לינד (באנגלית: John Walker Lindh; נולד ב-9 בפברואר 1981) הוא אמריקאי שלחם בשורות הטליבאן. ג'ון ווקר-לינד נולד למשפחה מן המעמד הבינוני ב-1981. גדל בפרברי וושינגטון הבירה ובקליפורניה. בהשפעת הביוגרפיה של מלקולם X החל למצוא עניין באסלאם, פרש מלימודיו, התאסלם וקרא לעצמו עבדול חמיד. דרכו הובילה אותו לארצות האסלאם, תימן ופקיסטן, שבהן עסק בלימוד השפה הערבית ובלימודי הקוראן. במאי 2001, הוא הגיע לאפגניסטן. הוא נתפס על ידי הכוחות האמריקאים בנובמבר 2002, בעת המתקפה האמריקאית באפגניסטן, כשהוא נלחם נגד האמריקאים לצד כוחות הטליבאן. בינואר 2002 הוחזר ג'ון ווקר-לינד לארצות הברית. השלטונות החליטו שלא להעמיד אותו לדין בפני בית דין צבאי, אלא להביאו לדין בפני בית משפט אזרחי במדינת וירג'יניה, על קשר להעמיד חיי אזרחים אמריקאים בסכנה. התביעה טענה כי ידע מראש על פיגועי 11 בספטמבר וכי היה חבר ברשת הטרור של אל-קאעידה והציגה ראיות על כך. ב-4 באוקטובר 2002 נדון ג'ון ווקר-לינד ל-20 שנות מאסר. בפברואר 2019 שוחרר ווקר-לינד מהכלא. קרב קאלאי ג'נגי מדיה וקבצים בנושא ג'ון ווקר-לינד בוויקישיתוף ג'ון ווקר-לינד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) סוכנויות הידיעות, האמריקני מהטליבאן שוחרר: "סכנה לארה"ב", באתר ynet, 23 במאי 2019
קוד מקור

קוד מקור, או בקיצור קוד, הוא אוסף הוראות הניתנות למהדר לשם תרגום לשפת מחשב אחרת, בדרך כלל לשפת מכונה. בשפות תכנות שאינן עוברות הידור, קוד מקור מתייחס לאוסף ההוראות הניתנות למפרש לשם ביצוען. לרוב, קוד מקור נכתב על ידי מתכנת, או קבוצת מתכנתים, בשפת תכנות מסוימת, כחלק מתהליך הפיתוח של התוכנה. כתיבתו של קוד מקור נעשית באמצעות עורך טקסט כללי, או באמצעות עורך קוד מקור בסביבת פיתוח משולבת, המסייע בכתיבה באמצעות הבחנה בין המילים השונות המרכיבות את הקוד: פקודות, משתנים וכדומה. ערך מורחב – קוד פתוח קוד מקור נחשב לקניין רוחני וכסוד מסחרי, ולכן ברוב המקרים לא נהוג לחשוף את קוד המקור מחוץ לקבוצת העבודה המפתחת את המוצר המשתמש בקוד המקור. לעומת זאת, בקהילת הקוד הפתוח, מפתחים דווקא חושפים את קוד המקור ומאפשרים לכל אחד לפתח תוכנות או סקריפטים המבוססות על הקוד ולהפיץ גם אותן (במקרים רבים, תוך שמירה על החופשיות של הקוד). מכאן השם "קוד פתוח". בדרך כלל קוד מקור החשוף ברשת מכיל קובץ הוראות להידור, התקנה והפעלה של התוכנה. דפדפנים מאפשרים לגולשים בהם לצפות בקוד המקור של דפי אינטרנט. בבחירה באפשרות התפריט "הצג קוד מקור" (View source), הדפדפן מציג את קובץ קוד המקור של הדף הנוכחי, שכולל HTML, ומרכיבים נוספים כגון CSS ו-JavaScript, וכן קישורים למשאבים חיצוניים שהדף כולל, כגון קובצי קוד CSS ו-JavaScript, וכן קובצי תמונות וסרטים. תוכנית Hello world ערך זה הוא קצרמר בנושא תוכנה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.