laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ג'יין לוי

ג'יין קולברן לוי (באנגלית: Jane Colburn Levy; נולדה ב-29 בדצמבר 1989) היא שחקנית אמריקאית ממוצא יהודי. נודעת בזכות כיכובה בסרטי האימה "מוות רצחני" ו"לא לנשום", ובשל כיכובה בסדרות הקומיות "פרברי הגיהנום" ו"הפלייליסט של זואי". לוי נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה שבארצות הברית, לאב יהודי ממוצא אשכנזי, ולאם נוצרייה ממוצא בריטי. אביה לסטר לוי הוא מוזיקאי, בעוד אימה מארי (לבית טילברי) היא אמנית. למדה בתיכון סיר פרנסיס דרייק שבעיר סן אנסלמו, ובתקופה זו הייתה בקבוצת ריקודי היפ הופ, וקפטנית בקבוצת הכדורגל. לוי הופיעה גם בתיאטרון הקהילתי בהפקות של "אנני" ו"הקוסם מארץ עוץ". למדה סמסטר אחד במכללת גאוצ'ר שבמרילנד. לאחר מכן עברה ללמוד בסטודיו למשחק ע"ש סטלה אדלר בניו יורק. ב-2011 שיחקה בתור מנדי מילקוביץ' בעונתה הראשונה של סדרת הדרמה-קומית השחורה "חסרי בושה". בשנים 2011–2014 כיכבה בתור טסה אלטמן בסדרה הקומית "פרברי הגיהנום" של רשת ABC, במשך כל שלוש עונותיה של הסדרה. בשנת 2012 גילמה את קרוליין בסרט הדרמה "הדרך ללב" בכיכובו של ג'ון קרסינסקי. לאחר מכן, כיכבה בסרט הקומדיה "איפה אלברט?" (אנ') בתור אפריל מרטין-דנזינגר-רוס, לצד ויקטוריה ג'סטיס. ב-2013 כיכבה בתור מיה אלן בסרט האימה "מוות רצחני", עיבוד מחודש לסרט "מוות אכזרי". ב-2014 גילמה את קייט בסרט הדרמה "בנוגע לאלכס" לצד מקס גרינפילד ואוברי פלזה. לאחר מכן, גילמה את מדיסון בפרק אחד בתוכנית המערכונים "קרול שואו" של ניק קרול. ב-2014 כיכבה בתור סטפי בסרט הדרמה המוזיקלי "Bang Bang Baby", לצד ג'סטין צ'טווין ופיטר סטורמר. ב-2015 כיכבה בתור קייט בסרט הקומי "פרנק וסינדי", לצד רנה רוסו ואוליבר פלאט. ב-2016 כיכבה בתור רוקי בסרט האימה "לא לנשום", לצד סטיבן לאנג ודילן מינט. לאחר מכן, כיכבה בתור מרדית' בסרט ההרפתקאות הקומי "משאית מפלצת", לצד לוקאס טיל. בנוסף ב-2016, שיחקה בפרק אחד בסדרת הרשת האמריקאית-שוודית "Swedish Dicks", בתור טיילור סלואו/רות'. ב-2017 שיחקה בתור ג'וי גרינפילד בסדרה הקומית "There's... Johnny!" לצד טוני דנזה. בנוסף באותה שנה, גילמה את אליזבת בפרק אחד בעונה השלישית של הסדרה "טווין פיקס", בחידושה ברשת Showtime. בנוסף ב-2017, שיחקה בסרט מותחן הפשע "לא מרגישה בבית בעולם הזה", לצד אלייז'ה ווד. ב-2018 שיחקה בתור קתרין בסרט הדרמה "מעמידי הפנים", לצד ג'יימס פרנקו שגם ביים את הסרט. לאחר מכן, שיחקה בסרט קומדיית האימה "מרד במשרד" בתור סמנתה, לצד ברנטון ת'ווייטס. ב-2019 שיחקה בתפקיד מרכזי במיני-סדרת המתח "השלכות" מבית נטפליקס, לצד רנה זלווגר. מאז 2020 מככבת בתור זואי קלארק בסדרת הדרמה-קומדיה המוזיקלית "הפלייליסט של זואי" של רשת NBC, לצד לורן גרהאם ופיטר גלאגר. במרץ 2011 נישאה לשחקן ג'יימי פרייטס. השניים נפרדו באוקטובר של אותה שנה. באפריל 2013 לוי הגישה בקשה לגירושין. מדיה וקבצים בנושא ג'יין לוי בוויקישיתוף ג'יין לוי, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ג'יין לוי, ברשת החברתית אינסטגרם ג'יין לוי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג'יין לוי, באתר AllMovie (באנגלית) ג'יין לוי, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) ג'יין לוי, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ג'יין לוי, באתר MusicBrainz (באנגלית) רותה קופפר, "פרוורי הגיהנום": כמו שלג ביום חמסין, באתר הארץ, 29 באפריל 2013 נעמה רק, ‏אימה עיוורת, באתר ‏מאקו‏, 12 בספטמבר 2016
ויליאם קולבק

ויליאם קולבק (באנגלית: William Colbeck,‏ 8 באוגוסט 1871–1930) היה ימאי בריטי, שהצטיין בשירותו בשתי משלחות לאנטארקטיקה. ויליאם קולבק נולד במייטון פלייס, הוּל. הוא היה הבן החמישי בין עשרה ילדים, בנם של כריסטופר קולבק, אופה, ומרתה. לאחר סיום לימודיו בהול, שירת קולבק כמתלמד בצי הסוחר בשנים 1886 עד 1890, אז קיבל דרגת קצין שני. בשנת 1892 הגיע לדרגת קצין ראשון, בשנת 1894 היה לרב חובל וב-1897 לרב חובל מצטיין. הוא התמנה למפקד בחיל המילואים של הצי המלכותי בשנת 1898. באותה שנה הזמין אותו קאשטן בורשקרווינק הנורווגי להצטרף למשלחת צלב הדרום לאנטארקטיקה. הייתה זו המשלחת הראשונה שחרפה על יבשת אנטארקטיקה; קולבק לקח על עצמו את האחריות לתצפיות המגנטיות של המשלחת. זמן קצר אחרי שובו לאנגליה ב-1900, יצא שוב קולבק לדרום, הפעם כרב החובל של אוניית הסיוע "מורנינג", שנשלחה לצייד מחדש את משלחת דיסקברי של קפטן סקוט, שאונייתה נלכדה בקרח במצר מקמרדו שבאנטארקטיקה. בשנת 1901 קיבל אות כבוד מן החברה הגאוגרפית המלכותית. בדרכם דרומה, חגגו אנשי "מורנינבכ" את חג המולד של 1902 בחציית החוג האנטארקטי ובגילוי אי שלא מופה עד אז, לו קראו האי סקוט. קולבק ושלושה קצינים ירדו אל האי, אספו שם דגימות סלע ושתו בצוותא. לאיון הסמוך, דמוי החרוט, קרא קולבק עמוד האגיט'ז, כשם אמו לפני נישואיה. בינואר 1904 חזר קולבק עם ה"מורנינג", מצויד הפעם בהוראות מפורשות, שאם אין אפשרות לשחרר את "דיסקברי" במהירות מן הקרח, יש לנטוש אותה; קולבק צווה להחזיר את סקוט וצוות משלחתו הביתה. במירוץ נגד הזמן, והודות לתזוזה ממוזלת במצב הקרח, שוחררה "דיסקברי" והפליגה ללא פגע הביתה. לאחר זאת לא יצא שוב קולבק לאנטארקטיקה אלא חזר לתפקידו הקודם בחברת וילסון בהול. בשנת 1914 עבר עם משפחתו ללונדון. הוא החל לעבוד בחברת הספנות המאוחדת של לונדון, ועם הזמן היה למפקח הימי של החברה. קפטן קולבק היה לחבר מייסד של "אגודת הכבוד של הימאים המצטיינים". בשנת 1930 נבחר לנשיא המועדון האנטארקטי אך מת באופן פתאומי בהמשך אותה שנה. הוא קבור בבית העלמין "הית'ר גרין" ויליאם קולבק נשא לאישה את אדית רובינזון והיו להם ארבעה בנים. אחד מהם, ויליאם רובינזון קולבק (1906 - 1966) הצטרף למשלחות לאנטארקטיקה של אוסטרליה הבריטית וניו זילנד בשנים 1929 - 1931 כקצין שני ונווט ב"דיסקברי" הישנה. הוא היה אחראי לחלק ניכר מן המיפוי במהלך שני המסעות וארכיפלג קולבק סמוך לחוף מוסון קרוי על שמו. עבודתו באנטארקטיקה הונצחה במפרץ קולבק ב-71°38′S 170°5′E﻿ / ﻿71.633°S 170.083°E﻿ / -71.633; 170.083 וכף קולבק על חצי האי אדוארד השביעי, ב- 77°07′S 158°01′W﻿ / ﻿77.117°S 158.017°W﻿ / -77.117; -158.017, הקרויים על שמו. שלט הנצחה נקבע על אתר מגוריו בדרך אינצ'מרי 52, SE6, בספטמבר 2006. באותה שנה נקבע שלט ב"תחנה אנשי המופת של הול", המנציח יחדיו את קולבק ואת אלפרד צ'יתאם (1918 - 1986): "שניים מימאים רבים מהול על הספינה "מורנינג", שהשתתפו במשלחות לאנטארקטיקה לחילוץ קפטן סקוט 1902 - 1904 והתקבלו על ידי קהל של אלפים בתחנה זו עם שובם". מדיה וקבצים בנושא ויליאם קולבק בוויקישיתוף דיילי מייל של הול, קפטן ויליאם קולבק ומסעותיו לקצות תבל קרסטן בורשקרווינק, "ראשונים על יבשת אנטארקטיקה" [1] [2]
פרג'ון

האם התכוונתם ל... אריה פרג'ון – ראש עיריית טירת כרמל יאיר פרג'ון – ראש המועצה האזורית חוף אשקלון נתן פרג'ון – הרב הספרדי של אשקלון עמנואל פרג'ון – פרופסור למתמטיקה
פורמולה 1 עונת 1958

עונת 1958 היא העונה התשיעית של אליפות הפורמולה 1 שאורגנה על ידי הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA). בעונה זאת התקיימה לראשונה אליפות היצרנים, במקביל לאליפות הנהגים. בנוסף, שונתה שיטת הניקוד ונאסרה החלפת מכוניות בין נהגים במהלך המרוץ. מייק הות'ורן ניצח רק מרוץ אחד במהלך העונה, אך זכה באליפות בפער של נקודה אחת מסטירלינג מוס, שניצח שלושה מרוצים. לאחר הזכייה הודיע על פרישה מהאליפות. ונוול הבריטית זכתה באליפות היצרנים. העונה הייתה אחת הקטלניות בתולדות האליפות - ארבעה נהגים נהרגו בתאונות במהלך ארבעה מרוצים שונים. מנועי הרכבים לא השתנו, בהשוואה לעונה הקודמת, אך אורך המרוצים הוגבל ל-300 קילומטרים או שעתיים (הקודם מביניהם). חואן מנואל פנג'יו, שזכה בתואר האליפות בארבע העונות הקודמות הודיע על פרישה מהאליפות בסיום העונה הקודמת. למרות זאת הוא לקח חלק בגרנד פרי ארגנטינה, מרוץ פתיחת העונה, אותו סיים במקום הרביעי. את המרוץ ניצח סטירלינג מוס כשהוא נוהג ברכב בעל מנוע אחורי מתוצרת קופר-קליימקס כחלק מקבוצה פרטית בבעלות רוב וולקר. הקבוצה ניצחה גם את המרץ השני, שהתקיים במונקו. לאחר המרוץ הראשון הצטרף מוס לקבוצת ונוול הבריטית. הוא ניצח את הגרנד פרי בהולנד, בפורטוגל ובמרוקו. טוני ברוקס, חברו לקבוצה, ניצח שלושה מרוצים. ניצחונות אלה סייעו לקבוצה לזכות בתואר אליפות היצרנים, בעונת הבכורה של התחרות. למרות הניצחונות, כל אחד שני הנהגים לא הצליח לסיים חמישה מרוצים שונים במהלך העונה. הדבר איפשר למייק הות'ורן, שניצח רק מרוץ אחד, אך סיים חמש פעמים נוספות במקום השני, לזכות באליפות הנהגים בפער של נקודה אחת. בגרנד פרי פורטוגל, כמעט ונפסלה תוצאתו של הות'ורן. התערבותו של מוס הובילה לביטול הפסילה המתוכננת, למרות שפסילה כזאת הייתה מסייעת למוס לעלות למקום הראשון באליפות ולזכות בתואר. העונה הייתה אחת הקטלניות בתולדות האליפות - ארבעה נהגים נהרגו במהלך העונה בתאונות שאירעו בארבעה מרוצים שונים. לואיג'י מוסו נהרג במהלך הגרנד פרי הצרפתי. פיטר קולינס, חברו לקבוצת פרארי, נהרג בגרנד פרי הגרמני. סטיוארט לואיס-אוונס, נהרג בגרנד פרי במרוקו ופט אוק'ונור נהרג במהלך מרוץ האינדינפוליס 500. מייק הות'ורן הודיע לאחר הזכייה בתואר על פרישה. כשלושה חודשים לאחר מכן נהרג בתאונת דרכים. הנקודות בכל מרוץ הוענקו לנהגים שסיימו באחד מחמשת המקומות הראשונים. הניקוד ניתן בהתאם למופיע בטבלה. בנוסף, ניתנה נקודת בונוס לנהג שקבע את זמן ההקפה המהירה בכל מרוץ, במידה ויותר מנהג אחד קבע את זמן ההקפה המהירה ביותר, מחולקת הנקודה באופן שווה בין כל הנהגים שקבעו את ההישג. מספר המרוצים בהם נצברו נקודות אליפות הוגדלו מחמש לשש התוצאות הטובות ביותר. הנקודות המופיעות בסוגריים כוללות את סך הנקודות שהושגו בעונה. הטבלה כוללת רק נהגים שצברו נקודות במהלך העונה עונה זאת הייתה עונת הבכורה של אליפות היצרנים. חלוקת הנקודות התבצעה בדומה לאליפות הנהגים. הניקוד ניתן ליצרן, בהתאם לתוצאה הגבוהה ביותר שהשיגו נהגי הקבוצה בכל מרוץ. מרוץ האינדינאפוליס 500, נחשב לחלק מהעונה, אך לא נכלל בחלוקת הנקודות ליצרנים. מדיה וקבצים בנושא פורמולה 1 עונת 1958 בוויקישיתוף תוצאות מרוצי העונה, באתר Formula1.com סיכום העונה, באתר MotorSport Magazine Sir Stirling Moss, Grandprix.com
דגל נברסקה

דגל מדינת נברסקה הוא דגל כחול שבמרכזו סמל מדינת נברסקה. את הדגל עיצב ג' לויד מקמאסטר. המדינה אימצה את הדגל הנוכחי בשנת 1925, אך אימוץ הדגל הרשמי אירע רק בשנת 1963. בכך הייתה נברסקה אחת המדינות האחרונות לאמץ דגל רשמי. מדיה וקבצים בנושא דגל נברסקה בוויקישיתוף דגל נברסקה, באתר דגלי העולם (באנגלית) דגל נברסקה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא סמלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-561 (ורמאכט)

דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-561 הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה. ב-27 ביולי 1944 הוקמה דיוויזיית הגרנדיר ה-561 על בסיס דיוויזיית הגרנדיר המזרח-פרוסית ה-1, שהוקמה כמה ימים קודם לכן, והועמדה תחת פיקוד ולטר גורן. הדיוויזיה לחמה בפרוסיה המזרחית, כחלק מהקורפוס ה-26 במסגרת ארמיית הפאנצר השלישית, ולאחר מכן כחלק מהקורפוס ה-27 במסגרת הארמייה הרביעית. ב-9 באוקטובר 1944 שונה שמה של הדיוויזיה לדיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-561, והיא המשיכה להילחם בפרוסיה המזרחית, עד סוף המלחמה. ולטר גורן (24 ביולי 1944 - 1 במרץ 1945) פליקס בקר (1 במרץ 1945 - 8 במאי 1945) דיוויזיית הגרנדיר ה-561 באתר lexikon-der-wehrmacht דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-561 באתר lexikon-der-wehrmacht
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-560 (ורמאכט)

דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-560 (בגרמנית: 560. Volks-Grenadier-Division), הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה. ב-1 באוגוסט 1944 הוקמה דיוויזיית הגרנדיר ה-560, והועמדה תחת פיקוד אריך הופמן, וב-10 באוגוסט שונה שמה של הדיוויזיה לדיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-560. בתחילה הוצבה הדיוויזיה בנורווגיה, ובנובמבר 1944 הועברה לדנמרק. בדצמבר לחמה הדיוויזיה בקרב על הבליטה, כחלק מקורפוס הפאנצר ה-58 במסגרת ארמיית הפאנצר החמישית, ובפברואר הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס ה-80 במסגרת הארמייה השביעית, עמו לחמה במהלך הקרבות בגרמניה, ובאפריל 1945 הושמדה הדיוויזיה בכיס הרוהר. אריך הופמן (1 באוגוסט 1944 - 10 בנובמבר 1944) רודולף באדר (10 בנובמבר 1944 - 31 במרץ 1945) לאנגהאוזר (31 במרץ 1945 - אפריל 1945) דיוויזיית הגרנדיר ה-560 באתר lexikon-der-wehrmacht דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-560 באתר lexikon-der-wehrmacht
בועת הנדל"ן בארצות הברית

בועת הנדל"ן של ארצות הברית (באנגלית: United States housing bubble) הייתה בועה כלכלית, שהתרחשה בלמעלה ממחצית ממדינות ארצות הברית החל משנת 1999 ועד 2007. במהלך תקופה זו, עלו מחירי הדיור במדינות אלה באופן מהיר ומתמשך עד שהגיעו לשיא במחצית הראשונה של שנת 2006. לאחר מכן הם החלו לרדת בחדות כאשר ב-30 בדצמבר 2008, הציג מדד קייס-שילר את הירידה החדה בתולדותיו. מחירי הדיור המשיכו לרדת עד שהגיעו לשפל חדש בשנת 2012. התפוצצותה של בועת הנדל"ן הביאה למשבר אשראי חסר תקדים, לפיצוצה של בועת חוזי החלף סיכון אשראי ולמשבר הסאבפריים שהתגלגל, החל מספטמבר 2008, לידי משבר כלל עולמי. התפוצצותה של בועת הנדל"ן בארצות הברית השפיעה באופן ישיר ושלילי על שווים של כל נכסי המקרקעין, על שוק המשכנתאות, על חברות הנדל"ן והבנייה ועל רשתות קמעונאות המתמחות בחומרי בניין. בנוסף לכך, קרנות גידור שניהלו כספים של לקוחות מוסדיים גדולים ובנקים זרים, ספגו הפסדים גבוהים. עובדות אלה הביאו לכך שבמהלך שנת 2007 נכנס המשק האמריקאי למיתון כבד. בחודש אוקטובר 2007, אמר הנרי פולסון, מזכיר האוצר של ארצות הברית, כי התפוצצותה של בועת הנדל"ן מציבה את "הסיכון המשמעותי ביותר לכלכלה שלנו". בתגובה למשבר, ובתום סדרה של התייעצויות עם כלכלנים בכירים ובהם עם בן ברננקי, יושב ראש הבנק המרכזי של ארצות הברית, הורה נשיא ארצות הברית, ג'ורג' ווקר בוש על תוכנית חילוץ מוגבלת לשוק הדיור במדינה שהתמקדה בבעלי בתים שלא הצליחו לעמוד בתשלומי המשכנתא שלהם. בעשור הראשון של המאה העשרים ואחד, הבנקים בארצות הברית נהגו במדיניות קלה של מתן אשראי לדיור לכל דורש ללא בדיקת יכולת החזר. שיעור המשכנתא ביחס לשווי הנכס הנרכש הגיע במקרים רבים למאה אחוז, כתוצאה מכך אנשים רבים שאין להם הבנה מינימלית בכלכלה החלו לרכוש דירות תוך ציפייה שהמחירים יעלו. מחירי הנדלן בארצות הברית עלו ללא כל יחס לעלייה בשכר הממוצע במשק, כאשר השיא נקבע בשנים 2006–2007. ערך מורחב – משבר הסאבפריים Gabriel Chodorow-Reich, Adam M. Guren, Timothy J. McQuade, The 2000s Housing Cycle With 2020 Hindsight: A Neo-Kindlebergerian View, October 2022 Home Prices Rise in February 2013, S&P Global Ratings, ‏2013-04-30 היום לפני 10 שנים: האירוע שהצית את משבר הסאב פריים, באתר כלכליסט, 9 באוגוסט 2017
יורבה לינדה

יורבה לינדה (באנגלית: Yorba Linda) היא עיר פרוורית במחוז אורנג' שבמדינת קליפורניה, הממוקמת כ-37 קילומטרים מדרום-מזרח למרכז העיר לוס אנג'לס. הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם נשיאה ה-37 של ארצות הברית, ריצ'רד ניקסון ממוקמים בעיר, מאחר שניקסון נולד וגדל בבית שנמצא במתחם בצעירותו. ראשית ההיסטוריה של יורבה לינדה מתוארכת לסביבות 1769. העיר נקראת על שמו של ברנארדו יורבה (Bernardo Yorba), שהיה בנו המוצלח ביותר של חוסה אנטוניו יורבה (José Antonio Yorba), חייל ספרדי שהתיישב בקליפורניה הספרדית. חוסה אנטוניו יורבה היה חלק ממשלחת ספרדית שהגיעה לחקור את האזור הידוע כיום כמחוז אורנג'. בשנת 1809, חוסה אנטוניו יורבה הגיש עתירה למלך ספרד לקבלת מענק קרקע והלה העניק לו 62,000 דונם של קרקעות אשר נודעו בשם "רנצ'ו סנטיאגו דה סנטה אנה", כיום מחוז אורנג'. כמעט מאה שנה מאוחר יותר, ב-1907, ג'ייקוב סטרן, תושב העיר פולרטון ובעל חלקים מאדמות יורבה, מכר שטח גדול מהאדמות לתאגיד "ג'נס" (Janss Corporation). מאוחר יותר התאגיד חילק את האדמות לחלוקות משנה וכינה את הנכס בשם העיר החדשה "יורבה לינדה". התושבים הראשונים הגיעו ליורבה לינדה מתוך כוונה לתחזק חוות קטנות. משפחות אלה הגיעו בין 1910 ל-1920. בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, יורבה לינדה שמרה על צביונה כעיירה קטנה. עם גידול האוכלוסייה במחוז אורנג' בשנות השישים, אוכלוסיית העיירה הקטנה גדלה במידה ניכרת, עם למעלה מ-1,000 תושבים במפקד האוכלוסין של ארצות הברית מ-1960. ב-2 בנובמבר 1967, יורבה לינדה הפכה לעיר. במפקד האוכלוסין של ארצות הברית מ-2010 דווח כי ליורבה לינדה אוכלוסייה בת 65,237 נפש. צפיפות האוכלוסין עמדה על 1,238.9 נפש לקילומטר מרובע. במהלך שנות העשרים המשיכה יורבה לינדה לגדול כעיירה ולשגשג כלכלית, בעוד החקלאות נותרה עמוד התווך של הכלכלה המקומית. כמה מבנים מסחריים חדשים נבנו ברחוב הראשי של העיירה, אך אופייה הכללי נותר בעיקרו חקלאי. השפל הגדול בשנות השלושים הביא להאטה כלכלית ביורבה לינדה, אך האוכלוסייה נותרה יציבה. בעיר למעלה מ-1,000 עסקים, לא כולל 1,500 נוספים הפועלים מתוך בתי מגורים. ליורבה לינדה קהילה עסקית חזקה; היא דורגה כמקום השני הטוב ביותר בקליפורניה לעסקים קטנים, אחרי פאלו אלטו. מדיה וקבצים בנושא יורבה לינדה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של יורבה לינדה (באנגלית) יורבה לינדה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) יורבה לינדה, באתר הסקר הגאולוגי של ארצות הברית היסטוריה של יורבה לינדה, באתר Wayback Machine (נלקח מאתר העיר) (באנגלית) ציר זמן (באנגלית) 2010 Census Interactive Population Search Yorba Linda Chamber of Commerce The 8 Best Cities for Small Business in California
מזרקה (דושאן)

"מזרקה" ("Fountain") היא פסל "רדי מייד" שיצר הפסל הצרפתי מרסל דושאן בשנת 1917. "מזרקה" היא משתנה עשויה חרסינה לבנה בגודל של 23.5 ס"מ על 18 ס"מ ובגובה של 60 ס"מ, עליה חתם דושאן את שמו של יצרן המשתנה "R. Mutt, 1917". דושאן הסביר כי החתימה על המשתנה מתייחסת הן לשם חנות החברה, "J.L. Mott Iron Works", ששכנה בבית מס' 118 בשדרה החמישית שבניו יורק, והן לדמות בקומיקס בשם "Mutt and Jeff". העבודה הוצגה לראשונה ב"תערוכת העצמאות" (the Independents show) בשנת 1917, כשהיא מוצבת על כן. היצירה המקורית אבדה לאחר התערוכה ולא הוצגה לאחר מכן. בשנת 1953 הציג דושאן העתק (רפליקה) של העבודה, בתערוכה קבוצתית של תנועת דאדא, בגלריית סינדי ג'ניס (Sindey Janis Gallery) בניו יורק (15 באפריל - 9 במאי). דושאן, שארגן את התערוכה, הציג את העבודה כשהיא תלויה מעל משקוף דלת. העתקים נוספים נוצרו בשנת 1964 על ידי ארטורו שוורץ, באישורו של דושאן. עבודה זו, בסוגת אמנות ההלם, נחשבת לאחת מן העבודות המורכבות ביותר באמנות המודרנית, כיוון שהיא נראית כחסרת תוכן ממשי. היא גורמת לצופה לשאול "מהי אמנות?" או "מה ראוי להיות אמנות?". הדרך שבה דושאן בחר לעשות זאת היא בעזרת המושג "רדי מייד", שמשמעותו היא לקיחת עצם מן המוכן והפיכתו ליצירת אמנות. בכך מבטל דושאן את ההנחה כי השיפוט העיקרי של יצירת אמנות הוא בטיפול האמנותי בה, כלומר ב"מגע היד" של האמן. האסתטיקה של יצירות "רדי מייד" מצביעה דווקא על "המחשבה האמנותית" כאלמנט החשוב ביותר ביצירתה של אמנות. רעיון זה נתפש בעיני ציבורים שונים כנלעג, דבר המועצם על ידי השימוש המכוון של דושאן דווקא במשתנה ציבורית וכינויה "מזרקה", תוך ערעור על המושג המקובל של מהי "מזרקה". מאחר שמדובר ב"משתנה" - המזרקה היא בעצם הצופה ביצירה, ולא היצירה עצמה. החלפת העבודה המקורית בהעתקים יוצרת מעין שיבוש של התפיסה האמנותית המקורית של העבודה כ"רדי מייד". דושאן דאג לייצר את המשתנה בייצור מיוחד, שכן ייצור דגם המשתנה במפעל המקורי הופסק. שיבוש זה גם חושף את האשליה המרקסיסטית של שיבוש ערך החליפין של העבודה המקורית. כעת היא נתפשת שוב כמוצר אמנותי גבוה בעל ערך חליפין. על פי השערה שהעלה חוקר האמנות ג'יימס לג'יו, שהשווה את צילום המשתנה המקורית לקטלוגים של חברות לכלים סניטריים, המשתנה המקורית לא הייתה כלל מתוצרת חברת "Mutt", אלא מתוצרת חברה אחרת (כנראה משתנה מדגם "Bedfodshire" מתוצרת חברת "A. Y. MacDonald Company). העתקים של העבודה נמצאים במוזיאונים שונים בעולם, בהם גם במוזיאון ישראל, במוזיאון פילדלפיה לאמנות ועוד. מדיה וקבצים בנושא מזרקה בוויקישיתוף BBC news story about the lasting influence of Fountain. Patrick West, New Statesman, December 13, 2004, "Duchamp and his urinal: he was just taking the piss" Scans of The Blind Man (1917) in which Duchamp, Steiglitz and others discuss Fountain Thomas Girst on the "urinal" quote and Hans Richter" ראו: Leggio James (ed.), High & Low, Moma, New York, 1990, pp. 274-275. ראו: Leggio James (ed.), High & Low, Moma, New York, 1990, pp. 276-277.
אלפא רומיאו 140AF

אלפא רומיאו 140AF(באיטלקית: Alfa Romeo 140AF) הוא אוטובוס חשמלי מסוג טרוליבוס אשר יוצר על ידי יצרנית הרכב האיטלקית אלפא רומיאו בין השנים 1949–1960. הדגם מונע באמצעות רשת חשמל, מושך חשמל באמצעות כבל תקרה המחובר לרשת המספקת חשמל. יוצרו מספר תצורות של דגם ה"אלפא רומיאו 140AF" מאורך קרונית של 12 מטר ועד אורך קרונית של 17.80 מטר. סך הכל יוצרו בכל התצורות של הדגם 451 יחידות. דגם הטרוליבוס "אלפא רומיאו 140AF" דומה בחזותו ובמבנהו ל-2 סוגי אוטובוסים : אוטובוס קצר, ואוטובוס ארוך אך הוא מצויד במנוע חשמלי. מספר תצורות של דגם "אלפא רומיאו 140AF" היו מיועדות ל 105 נוסעים, 160 נוסעים ו-180 נוסעים. מערכת ההיגוי הייתה ממוקמת בצד ימין, אבל יוצרו דגמים אחרים בהם מערכת ההיגוי הייתה ממוקמת בצד שמאל, ובדגמים אחרים מערכת ההיגוי הייתה ממוקמת במרכז. דגם "אלפא רומיאו 140AF" יוצא ל: אתונה, בלגרד, סטוקהולם, יוהנסבורג. Alfa Romeo 140 AF Menarini (אורך הקרונית - 11 מטר) Alfa Romeo 140 AF Casaro CGE Alfa Romeo 140 AF Pistoiesi CGE (אורך הקרונית - 12 מטר) Alfa Romeo 140 AF Stanga TIBB (אורך הקרונית - 12 מטר) Alfa Romeo 140 AF C.R.D.A. TIBB (אורך הקרונית - 12 מטר) Alfa Romeo 140 AF SIAI Marchetti Ansaldo (אורך הקרונית - 12 מטר) Alfa Romeo 140 AF SIAI Marchetti TIBB (אורך הקרונית - 12 מטר) Alfa Romeo 140 AF SIAI Marchetti Marelli (אורך הקרונית - 12 מטר) Alfa Romeo 140 AF Pistoiesi Ansaldo (אורך הקרונית - 12 מטר) Alfa Romeo 140 AF Macchi-Baratelli (אורך הקרונית - 18 מטר) בולוניה פירנצה מילאנו אנקונה טורינו ג'נובה סלרנו אבלינו טריאסט נאפולי אנקונה רומא פלרמו קומו בארי קטניה טרוליבוס הוא סוג של אוטובוס חשמלי אשר מושך חשמל מכבל תקרה. מעל גג האוטובוס מחובר מוט לרשת החשמל. ה"טרוליבוס" נבדל מסוגים אחרים של אוטובוסים חשמלים אשר מסתמכים על סוללה חשמלית. על רשת החשמל המזינה את הטרוליבוס לכלול שני חוטי חשמל מקבילים הסוגרים מעגל חשמלי. בדרך כלל הכח החשמלי הנפוץ הוא 600 וולט זרם ישיר. נתיב הנסיעה הוא תמיד קדימה. (דגמי הטרוליבוס לא מסוגלים לנסוע אחורנית) בניגוד ל-חשמלית שהיא כלי תחבורה ציבורית הנעה על מסילה ברחובות ערים, ה"טרוליבוס" נע על כביש אספלט ללא צורך במסילה. באיטלקית "טרוליבוס" קרוי: "Filobus". אלפא רומיאו 140AF אלפא רומיאו 140AF טרוליבוס אלפא רומיאו 1000 AF אלפא רומיאו 1000 Aerfer דגמי טרוליבוס באיטליה ( L'Italia in filovia - Stagniweb) מדיה וקבצים בנושא אלפא רומיאו 140AF בוויקישיתוף אלפא רומיאו 140AF (IMCDb.org: 1949 Alfa Romeo 140 AF Marchetti/Tibb in "Le ) דגמים אחרים של אלפא רומיאו Other Vehicles by Alfa Romeo
בית ההיסטוריה

בית ההיסטוריה (בגרמנית: Haus der Geschichte der Bundesrepublik Deutschland) הוא מוזיאון להיסטוריה מודרנית השוכן בעיר בון, בירת גרמניה לשעבר. המוזיאון מוקדש לתולדות גרמניה המערבית והמזרחית משנת 1945 ואילך, ומשווה את החיים בין המערב למזרח. מבקרים בו למעלה ממיליון איש בשנה וככזה הוא אחד המוזיאונים הפופולריים ביותר בגרמניה. המוזיאון הוקם ביזמתו של קנצלר גרמניה לשעבר הלמוט קוהל, בעקבות החלטת ממשלה שפרסם באוקטובר 1982, סמוך לאחר כניסתו לכהונתו. ההחלטה אמנם עוררה חששות כי הקמתו תביא להתעוררות גל לאומני חדש בגרמניה, אך מנגד הועלתה הטענה כי על הגרמנים להכיר את ההיסטוריה שלהם דווקא משום מורכבותה והקושי שבה. תכנון המוזיאון החל בשנת 1985. הבונדסטאג אישר את הקמתו ב-1989 ובאותה שנה החלו עבודות ההקמה. הקאנצלר קוהל חנך את המוזיאון ב-14 ביוני 1994. מבנה המוזיאון, בשטח של כ-22 אלף מטר רבוע, ניצב ב"מייל המוזיאונים" שבבון, שהוא חלק מרובע הממשלה לשעבר בעיר. הוא תוכנן על ידי האדריכלים אינגבורג והרטמוט רודיגר (Ingeborg and Hartmut Rüdiger) מבראונשווייג. התצוגות במוזיאון - קבועות ומתחלפות - עושות שימוש בחפצים, תצלומים, מסמכים, סרטים והקלטות קול, ומציגות את ההיסטוריה הפוליטית של גרמניה מאז מלחמת העולם השנייה כמו גם את ההיסטוריה התרבותית וחיי היום-יום בה בעבר. אוסף המוזיאון כולל גם כ-75,000 קריקטורות פוליטיות. פועלים בו מרכז מידע וספרייה. המוזיאון מארגן גם סיורים באתרים ממשלתיים בבון ששימשו לפני מעבר הבירה ממנה לברלין - ארמון שאומבורג (לשכת הקאנצלר של מערב גרמניה), בית הקאנצלר ומשכן הבונדסטאג. קרן המוזיאון היא מוסד ציבורי הממומן על ידי ממשלת גרמניה. האורגנים של המוזיאון הם: נשיא; חבר נאמנים - בהרכב של נציגי הממשלה, הסיעות בבונדסטאג ומדינות גרמניה; מועצה אקדמית מייעצת, שתפקידה הוא בין השאר לשמור על עצמאותו של המוזיאון מפני השפעה פוליטית; ועדת ארגונים חברתיים, המייצגת את האינטרסים של מבקרי המוזיאון, קבוצות שונות בחברה ומוסדות דת ותרבות. המוזיאון הגרמני להיסטוריה מדיה וקבצים בנושא בית ההיסטוריה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בית ההיסטוריה (בגרמנית) אתר האינטרנט הרשמי של בית ההיסטוריה (באנגלית) בית ההיסטוריה, ברשת החברתית פייסבוק בית ההיסטוריה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) בית ההיסטוריה, ברשת החברתית אינסטגרם בית ההיסטוריה, סרטונים בערוץ היוטיוב Trip'n Holidays, המוזיאון הגרמני להיסטוריה של ימינו
לנצ'יה 140

לנצ'יה 140 (באיטלקית Lancia 140) הוא אוטובוס דו קומתי חשמלי, מסוג טרוליבוס אשר יוצר על ידי יצרנית הרכב האיטלקית לנצ'יה בין השנים 1967–1968. ה"לנצ'יה 140" מונע באמצעות רשת חשמל, מושך חשמל באמצעות כבל בתקרה המחובר לרשת המספקת חשמל. בכל קומה של האוטובוס נבנו 20 מקומות ישיבה. מערכת ההיגוי בצד שמאל. לדגם 2 דלתות צד (צד ימין). דגם ה"לנצ'יה 140" יוצא ל-פורטוגל, ושירת את תושבי העיר פורטו. הדגם היה קרוי בפורטו "פורטו 140" טרוליבוס הוא סוג של אוטובוס חשמלי אשר מושך חשמל מכבל בתקרה. מעל גג האוטובוס מחובר מוט לרשת החשמל. ה"טרוליבוס" נבדל מסוגים אחרים של אוטובוסים חשמלים אשר מסתמכים על סוללה חשמלית. על רשת החשמל המזינה את הטרוליבוס לכלול שני חוטי חשמל מקבילים הסוגרים מעגל חשמלי. בדרך כלל הכח החשמלי הנפוץ הוא 600 וולט זרם ישיר. נתיב הנסיעה הוא תמיד קדימה (דגמי הטרוליבוס לא מסוגלים לנסוע אחורנית). בניגוד ל-חשמלית שהיא כלי תחבורה ציבורית הנעה על מסילה ברחובות ערים, ה"טרוליבוס" נע על כביש אספלט ללא צורך במסילה. באיטלקית "טרוליבוס" קרוי: "Filobus". טרוליבוס לנצ'יה 140 - תמונה דגמי טרוליבוס באיטליה ( L'Italia in filovia - Stagniweb) מדיה וקבצים בנושא לנצ'יה 140 בוויקישיתוף לנצ'יה 140 (0:26), יו-טיוב לנצ'יה 140 עם עוד דגמים של טרוליבוס (Porto tram and trolleybus in Britain a Fred Ivey film) (7:23 דקות), יו-טיוב "פורטו 140" תוצרת חברת לנצ'יהPorto 140 at The Trolleybus Museum at Sandtoft