laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
יצחק גויטיין

יצחק גויטיין הוא ספורטאי פאראלימפי ישראלי לשעבר. גויטיין הוא נכה צה"ל שידו השמאלית נקטעה מפגיעה בטנק בו לחם במלחמת יום הכיפורים. במשחקים הפאראלימפיים טורונטו (1976) השתתף בארבע תחרויות אתלטיקה ושחייה בדרגת נכות E: בתחרות הטלת כידון דורג במקום הרביעי עם תוצאה של 37.94 מטר, במשחה 50 מטר בסגנון חופשי דורג במקום השישי עם תוצאה של 39.85 שניות, במשחה 50 מטר בסגנון גב דורג במקום החמישי ם תוצאה של 49.77 שניות ובמשחה 50 מטר בסגנון פרפר דורג במקום הרביעי עם תוצאה של 42.62 שניות. בשנת 1970 סיים גויטיין לימודי ראיית חשבון. פירוט השתתפותו בתחרויות המשחקים הפאראלימפיים באתר הרשמי של IPC (באנגלית) טלי חרותי-סובר, ‏יוקו אונו, כשרה למהדרין, באתר גלובס, 7 ביוני 2006 רשימת מקבלי תעודה בראיית חשבון, דבר, 3 במרץ 1970
פריורטק

פריורטק בע"מ היא חברה ציבורית ישראלית הפועלת בתחום השבבים. החברה נוסדה בשנת 1980 במגדל העמק על ידי רפי עמית ושישה שותפים, ונקראה פי.סי.בי בע"מ. החברה עסקה בייצור מעגלים מודפסים. בשנת 1992 הונפקו ניירות הערך של החברה בבורסה לניירות ערך בתל אביב. בשנת 2000 עברה החברה רה-ארגון שפיצל את פעילותה לחברות בנות. בשנת 2001 שינתה החברה את שמה לשם הנוכחי - פריורטק בע"מ. החברות הבנות: קמטק בע"מ (21.66%): חברה ציבורית ישראלית שנוסדה בשנת 1987 ועוסקת בפיתוח וייצור של מערכות אופטיות לבדיקה ומדידה אוטומטיות של רכיבי מוליכים למחצה. אמיטק בע"מ (74.08%): נוסדה בשנת 2000 ועוסקת בפיתוח וייצור של מארזים ומצעים לתעשיית השבבים. Zhuhai Access Semiconductor Co., Ltd‏ (39.95%): חברה בת של אמיטק. נוסדה בשנת 2006 בסין אפיק נדל"ן בע"מ (100%): מחזיקה חלק מהנדל"ן המשמש את פריורטק ובנותיה. אתר האינטרנט הרשמי של פריורטק פריורטק בע"מ, באתר הבורסה לניירות ערך בתל אביב פריורטק בע"מ, באתר "מאיה" פריורטק בע"מ: נתונים כספיים באתר מאי"ה.
דגים טמאים

דגים טמאים הם דגים האסורים באכילה לפי ההלכה. בפרשת שמיני ציווה ה' את משה ואהרון ללמד את בני ישראל סימני כשרות בבעלי חיים, ובתוך כך גם את סימני הכשרות בדגים: אֶת זֶה תֹּאכְלוּ מִכֹּל אֲשֶׁר בַּמָּיִם כֹּל אֲשֶׁר לוֹ סְנַפִּיר וְקַשְׂקֶשֶׂת בַּמַּיִם בַּיַּמִּים וּבַנְּחָלִים אֹתָם תֹּאכֵלוּ. וְכֹל אֲשֶׁר אֵין לוֹ סְנַפִּיר וְקַשְׂקֶשֶׂת בַּיַּמִּים וּבַנְּחָלִים מִכֹּל שֶׁרֶץ הַמַּיִם וּמִכֹּל נֶפֶשׁ הַחַיָּה אֲשֶׁר בַּמָּיִם שֶׁקֶץ הֵם לָכֶם. וְשֶׁקֶץ יִהְיוּ לָכֶם מִבְּשָׂרָם לֹא תֹאכֵלוּ וְאֶת נִבְלָתָם תְּשַׁקֵּצוּ. כֹּל אֲשֶׁר אֵין לוֹ סְנַפִּיר וְקַשְׂקֶשֶׂת בַּמָּיִם שֶׁקֶץ הוּא לָכֶם. — ספר ויקרא, פרק י"ד, פסוקים ט'–י"ב מהכפילות שבלשון הפסוקים, המציינים את סימני הכשרות גם באופן חיובי - שניתן לאכול דגים שלהם סנפיר וקשקשת, וגם באופן שלילי - שאסור לאכול דגים שאין להם סנפיר וקשקשת, למדו חז"ל שהאוכל דג טמא עובר גם על מצוות עשה וגם על מצוות לא תעשה. המשנה מביאה מחלוקת תנאים לגבי סימני הכשרות של הדגים: ובדגים - כל שיש לו סנפיר וקשקשת. רבי יהודה אומר: שני קשקשין וסנפיר אחד. ואלו הן קשקשין - הקבועין בו. וסנפירין - הפורח בהן. — משנה, מסכת חולין, פרק ג', משנה ז' המשנה במסכת נידה קובעת כלל לפיו קיום קשקשת בדג מלמד בהכרח על כך שלדג יש גם סנפיר: ”כל שיש לו קשקשת - יש לו סנפיריא. ויש שיש לו סנפיר ואין לו קשקשת” (משנה, מסכת נידה, פרק ו', משנה ט'). התלמוד הבבלי מסביר שלמעשה מדובר בצמצום של סימני הטהרה של דגים לסימן בודד שהוא גם תנאי הכרחי וגם תנאי מספיק - הקשקשת. קביעה זו מעוררת את השאלה מדוע נצרכה התורה לציין גם את הסנפיר בסימני הכשרות של הדג. התשובה לכך על פי התלמוד היא שאילו היה ניתן רק סימן הקשקשת, היה ניתן לטעות ולחשוב שהסנפיר הוא הקשקשת. ולמרות שממקום אחר במקרא ניתן להבין שקשקשת פירושה שריון - ”יגדיל תורה ויאדיר”, כלומר ניתנו כמה דרכים שונות לסייע בפירוש הנכון של הקשקשת. הלכה ז - דגים | פרק יז - כשרות בעלי חיים | פניני הלכה, ‏17 באפריל 2018 תלמוד בבלי, מסכת חולין, דף ס"ו, עמוד ב' ספר ישעיהו, פרק מ"ב, פסוק כ"א תלמוד בבלי, מסכת חולין, דף ס"ו, עמוד ב'; תוספות שם, ד"ה יגדיל תורה ויאדיר.
ליגת העל של סרביה ומונטנגרו

הליגה הפדרלית הראשונה (בסרבית-קירילית: Прва лига Србије и Црне Горе / Prva liga Srbije i Crne Gore; בתרגום מילולי לעברית: "הליגה הראשונה של סרביה ומונטנגרו") הייתה ליגת הכדורגל הבכירה בסרביה ומונטנגרו. הליגה נשלטה על ידי התאחדות הכדורגל של סרביה ומונטנגרו. בעבר מ-1945 ועד 1992, הקבוצות של סרביה ומונטנגרו שיחקו בליגת העל היוגוסלבית, וליגה זו היא הליגה היורשת של הליגה היוגוסלבית. עם הכרזת עצמאותה של סרביה ומונטנגרו בשנת 1992 כ"רפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה" כך נקראה גם הליגה עד לשינוי שם המדינה ל"סרביה ומונטנגרו" בשנת 2003. בתום כל עונה, הקבוצה שהייתה האלופה מעפילה לסיבוב ההעפלה השני של ליגת האלופות. הקבוצות שסיימו במקומות שני ושלישי, וכן זוכת הגביע של סרביה ומונטנגרו מעפילה לגביע אופ"א והקבוצה מהמקום הרביעי בטבלה מעפילה לגביע האינטרטוטו. כמו כן, הקבוצות מתחתית הטבלה היו מורדות לליגה הסרבית השנייה והליגה המונטנגרית השנייה (ליגות מחוזיות מפוצלות לפי אזורים). בעקבות פיצולה של הישות סרביה ומונטנגרו למדינת סרביה ומדינת מונטנגרו, נוצרו שתי ליגות חדשות בחסות המדינות הללו, החל מעונת 2006/2007 – ליגת העל הסרבית וליגת העל של מונטנגרו. אך מכיוון שרובה של ליגת העל של סרביה ומונטנגרו הייתה מקבוצות מסרביה, מבנה הליגה של ליגת העל הסרבית לא שונה בהרבה מהרכב הליגה של סרביה ומונטנגרו יחד. קבוצה המסומנת בכתב מודגש זכתה בגביע של סרביה ומונטנגרו באותה העונה והשלימה דאבל מקומי. סרביה סרביה ← ליגת העל הסרבית (החל משנת 2006) מונטנגרו מונטנגרו ← ליגת העל של מונטנגרו (החל משנת 2006) ליגת העל היוגוסלבית ליגת העל של מונטנגרו ליגת העל הסרבית
סואל

סואל (Sewell) הוא שם משפחה שמקורו באנגלית. האם התכוונתם ל... אנה סואל – סופרת אנגלייה הנרי סואל – מדינאי ניו זילנדי טרי סואל – פוליטיקאית אמריקאית סטיב סואל – שחקן פוטבול אמריקני רופוס סואל – שחקן אנגלי תומאס סואל – כלכלן אמריקאי סול סאול
לאמורל, רוזן אגמונט

לאמורל, רוזן אגמונט (בהולנדית: Lamoraal van Egmont;‏ 18 בנובמבר 1522 – 5 ביוני 1568) היה מצביא ומדינאי פלמי בהולנד הספרדית שהוצאתו להורג הציתה את המרד ההולנדי. רוזן אגמונט היה ראש אחת המשפחות החזקות ועתירות הנכסים בארצות השפלה. לאמורל קיבל בצעירותו חינוך צבאי בספרד. לאמורל מונה ב-1559 לסטאדהאודר של פלנדריה וארטואה. לאמורל היה חבר ביחד עם וילם הראשון, נסיך אורנז' ופיליפ דה מונמורנסי רוזן הורן (אנ') במועצה מטעם פליפה השני, מלך ספרד שהייתה ממונה על פלנדריה וארטואה. עם הצגת האינקוויזיציה באזור על ידי הקרדינל של אראס אנטואן פרנו דה גרנוולה (אנ') הביעה המועצה התנגדות. לאמורל ביקר במדריד בניסיון לפייס את פליפה השני, מלך ספרד. אולם לאחר התגברות תנועת האיקונוקלאזם, פליפה השני, מלך ספרד שלח לאזור את פרננדו אלברס דה טולדו, הדוכס השלישי מאלבה, לאמורל ורוזן הורן החליטו להישאר למרות אזהרת וילם הראשון, נסיך אורנז' שבחר לסגת מבריסל. לאמורל נעצר על ידי פרננדו אלברס דה טולדו, הדוכס השלישי מאלבה בעוון כפירה והוצא להורג ביחד עם פיליפ דה מונמורנסי רוזן הורן. לאמורל הוא גיבור מחזהו של יוהאן וולפגנג פון גתה והקומפוזיציה שהלחין לו לודוויג ואן בטהובן אשר הפתיחה שלו מושמעת באופן תדיר באולמי הקונצרטים. פסל לאמורל, רוזן אגמונט ופיליפ דה מונמורנסי, רוזן הורן מאת צ'ארלס אוגוסט פרייקין בראש מזרקה בלב פארק פטיט סבלון בבריסל הדפס הלקוח מספר של פיטר בור (אנ') בספריית ארמון השלום המתאר את מאסר רוזני אגמונט והורן אחרי הזמנה לארוחה שנועדה לליבון נושאי המחלוקת. מדיה וקבצים בנושא לאמורל, רוזן אגמונט בוויקישיתוף לאמורל, רוזן אגמונט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
שגרירות הולנד בישראל

שגרירות הולנד בישראל היא נציגות דיפלומטית של ממלכת ארצות השפלה ישראל. השגרירות היא השגרירות הראשונה שהוקמה בירושלים, אך כיום מקום מושבה ברמת גן. השגרירה כיום היא מרייט שורמן (אנ'). הולנד יוצגה בארץ ישראל בשלהי המאה ה-18 על ידי הקונסוליה האוסטרית בירושלים. ב-1906 הייתה קונסוליה הולנדית בירושלים ברחוב יפו, אך היא לא התקיימה ב-1913. ב-1924 הוקמה קונסוליית הולנד בירושלים, שהייתה הנציגות הדיפלומטית הראשונה של הולנד בארץ ישראל, ביוזמת הפעיל הציוני ההולנדי יעקובוס קאן, ששימש כקונסול הראשון. במאי 1936 עברה הקונסוליה ההולנדית ביפו לתל אביב. הקונסוליה בירושלים הועלתה למעמד צירות ב-1950, והקונסול ההולנדי מונה לשגריר הולנד בישראל. הייתה זו השגרירות הראשונה בירושלים. באוגוסט 1954 נערך שוד בצירות, בו נגנבו כאלפיים סוברנים ו-45 מטילי זהב. ב-1980, לאחר חקיקת חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל ובעקבות החלטה 478 של מועצת הביטחון של האו"ם עברה השגרירות לרמת גן. מחלקת ההגנה בשגרירות אחראית לאינטרסים הביטחוניים של הולנד בישראל, ירדן והשטחים הפלסטיניים. הולנד במחזיקה משרד מידע בירושלים וקונסוליות של כבוד באילת וחיפה. אתר האינטרנט הרשמי של שגרירות הולנד בישראל אתר האינטרנט הרשמי של שגרירות הולנד בישראל שגרירות הולנד בישראל, ברשת החברתית פייסבוק שגרירות הולנד בישראל, ברשת החברתית אקס (טוויטר) שגרירות הולנד בישראל, ברשת החברתית LinkedIn נתן שור, משפחת הקונסול פין בירושלים – שנים אחרונות, קתדרה 30, תשמ"ד, עמ' 66‏, JSTOR 23398862 דנה צוער ורן אהרנסון, ‏מדרך היסטורית לרחוב ראשי: עיצובו ופיתוחו של רחוב יפו בירושלים 1860–1948, קתדרה 121, ספטמבר 2006, עמ' 136-101 קונסוליה הולנדית בת"א, דואר היום, 15 במאי 1936 חזי כרמל, הקונסולים אינם מאומנים, אך הם מאד פעילים..., מעריב, 5 ביולי 1968 כמעט כל הזהב הוחזר משוד הקונסוליה ההולנדית, שערים, 29 באוגוסט 1954 עדויות על הפריצה לצידות ההולנדית, חרות, 30 בספטמבר 1954 ירושלים ללא אף שגרירות זרה. גם גואטמלה והרפובליקה הדומיניקנית עוזבות את הבירה, דבר, 7 בספטמבר 1980
אנט לאיקמה

אנט לאיקמה (באנגלית: Ants Laikmaa;‏ 5 במאי 1866 – 19 בנובמבר 1942) היה צייר אסטוני. לאיקמה (שנקרא עד 1935 הנס ליפמן) נולד בחוות פאיבה, כפר ארסטה, מחוז מרג'מה. הוא היה הילד ה-13 למשפחה אסטונית ענייה. הוא למד בבתי ספר בווליזה, האפסלו וליהולה. אמו נפטרה כשהיה ילד. לאיקמה גילה מוקדם את העניין שלו בציור. הוא למד מ-1891 עד 1893 ו-1896/97 באקדמיה לאמנות בדיסלדורף. מ-1897 עד 1899 עבד בדיסלדורף. הוא היה קשור לבית הספר לציור בדיסלדורף. בסתיו 1899 הוא חזר לטאלין. בשנים 1900 עד 1907 עבד לאיקמאה כאמן בטאלין ובהאפסלו. הלימודים הובילו אותו לבלגיה, צרפת, אוסטריה, פינלנד והולנד. ב-1901 הוא ארגן את תערוכת האמנות האסטונית הראשונה אי פעם בטאלין, וב-1906 את תערוכת האמנות הראשונה בטרטו. בשנת 1903, הוא ייסד סטודיו בטאלין. ב-1907 ייסד את האגודה האסטונית לאמנות. בשנת 1904 פגש לאיקמה בן ה-38 את אהבת חייו הגדולה, מארי אנדר בת ה-21, אחת המשוררות המוכרות של אותה תקופה. באותה שנה הוא צייר שני דיוקנאות שלה, הנחשבים לציוריו המפורסמים ביותר. מ-1907 עד 1909 הוא היה בעיקר בפינלנד. בשנים 1909 עד 1913 הוא נסע לערי האמנות הגדולות באירופה. הוא חי מ-1910 עד 1912 בקאפרי ובטוניסיה. מ-1913 עד 1931 עבד לאיקמה כאמן עצמאי ומורה לאמנות בטאלין. בין השאר, תלמידיו כללו את אלפרד רוזנברג הצעיר. ב-1927 נולדה בתו היחידה איינו מארי שנפטרה ב-1969. היא הייתה הילדה של הדוגמנית שלו שכונתה "מיקו". בשנת 1932 התיישב בסביבת Taebla במחוז Lääne, שם נשאר ועבד עד סוף ימיו. לאיקמה מת בנובמבר 1942 בקדרפיקו, שם הוא קבור. לאיקמה נשאר רווק כל חייו. החווה שלו נפתחה ב-1960 כמוזיאון לחייו וליצירתו. לאיקמה ידוע בעיקר בציורי הפסטל שלו. הוא הביא את האימפרסיוניזם לאסטוניה, ולעיתים קרובות צייר נופים, בעיקר בצבעים חדים. ציורי דיוקנאותיו של האליטה האינטלקטואלית והאמנותית של אסטוניה ידועים גם הם. הוא גם היה פעיל פוליטית. מעל לכל, הוא קידם את ההכשרה והקידום של האמנות האסטונית והיה ממייסדי המוזיאון הלאומי האסטוני בטרטו. מדיה וקבצים בנושא אנט לאיקמה בוויקישיתוף lla Rosenfeld, Norton T. Dodge, Jane Voorhees, Art of the Baltics: The Struggle for Freedom of Artistic Expression Under the Soviets, 1945-1991, Rutgers University Press, 2001
רייצ'ל קאסק

רייצ'ל קאסק (באנגלית: Rachel Cusk; נולדה ב־8 בפברואר 1967) היא סופרת בריטית. היא כותבת רומנים, ספרי עיון, סיפורים קצרים ומאמרים. קאסק נולדה בססקטון, קנדה, להורים בריטים בשנת 1967. בשנות ילדותה המוקדמת התגוררה המשפחה בלוס אנג'לס ובשנת 1974 עברה לאנגליה. משפחתה הייתה קתולית אמידה, וקאסק התחנכה במנזר סנט מרי בקיימברידג'. בהמשך היא למדה ספרות באוקספורד. ספרה הראשון, Saving Agnes, ראה אור כשהיא הייתה בת 26 ומאז היא כותבת בשטף. הרומן הראשון של רייצ'ל קאסק Saving Agnes, (1993), זכה בפרס וייטברד לספר ביכורים. התמות המרכזיות שהופיעו בו - נשיות וסאטירה חברתית - המשיכו להעסיק אותה ונותרו מרכזיות ביצירתה גם במהלך העשור הבא. על ספרה The Country Life היא זכתה בפרס סומסרט מוהם לשנת 1998. ב־2003 נכללה קאסק ברשימת עשרים הסופרים הבריטים הצעירים הטובים ביותר של כתב העת גרנטה. קאסק החלה להתעניין בבעיות האינהרנטיות למבנה הרומן העוסק בחוויותיהן של נשים, התעניינות שהניבה את ספרי העיון A Life's Work, ממואר על אמהוּת שפורסם ב־2001, והספר Aftermath מ־2012, שתיעד את נישואיה לצלם אדריאן קלארק ואת גירושיהם. בשנת 2015 ראה אור ספרה קווי מתאר, הראשון מתוך טרילוגיה. שלושת הספרים, שאפשר לקרוא בסדר לא כרונולוגי ובמנותק זה מזה, עוסקים ברובם בסופרת פיי, ששמה מוזכר רק פעם אחת בכל רומן, המתעדת שיחות שלה עם אחרים, מפגשים ואירועים מינוריים לכאורה. היא "מוותרת על עקרונות מהותיים כמו דמויות או עלילה, לפחות במובן המסורתי של הדבר, לטובת אפקט אינטלקטואלי־רגשי המושג בדרכים אחרות". ספר זה הופיע ברשימת חמשת הרומנים הטובים ביותר לשנת 2015 של הניו יורק טיימס. הספר השני בטרילוגיה, מעבר, ראה אור ב־2017. הלן דנמור מהגרדיאן כתבה שמדובר בפרוזה מבריקה ושמפליא שקאסק לא זכתה עד כה בפרס ספרותי מרכזי. מבקרי ספרות מהללים את ספריה של קאסק. נכתב עליה שהיא ממציאה מחדש את סוגת הרומן וכותבת פרוזה שהיא למעשה היסטוריה שבעל פה. מבנה הטקסט, פסיפס של פרגמנטים, משקף את אופיו הלא יציב של הזיכרון. קווי מתאר, מודן הוצאה לאור, 2018. תרגום קטיה בנוביץ'. מעבר, מודן הוצאה לאור 2019. תרגום קטיה בנוביץ'. קודוס, מודן הוצאה לאור 2022. תרגום קטיה בנוביץ'. גפי אמיר, "קווי מתאר": ספרה של רייצ'ל קאסק זכה לשבחים מהסיבה הלא נכונה, הארץ. צליל אברהם, "מעבר" של רייצ'ל קאסק: לגיבורה העדינה והחכמה אין פגמים, חוץ מאחד, הארץ. רייצ'ל קאסק מקריאה מספרה מעבר (באנגלית) רייצ'ל קאסק, ברשת החברתית Goodreads גילי איזיקוביץ, רייצ'ל קאסק: "אני אומרת לעצמי: 'מה פתאום את כותבת ספרים מטומטמים במקום לצאת לרחוב ולהיאבק?'", באתר הארץ הלן דנמור, Transit by Rachel Cusk review – a woman’s struggle to rebuild her life, הגרדיאן ג'ודית טורמן, Rachel Cusk Gut-Renovates the Novel, הניו יורקר
מוקדמות גביע העולם בכדורגל נשים

מוקדמות גביע העולם בכדורגל נשים הוא התהליך אותו עוברות נבחרות לאומיות על מנת להעפיל לגביע העולם בכדורגל נשים (המונדיאל). גביע העולם בכדורגל נשים הוא אירוע בינלאומי, ומשחקי המוקדמות משמשים להפחתת מספר המשתתפות מכ-170 ל-32. נכון לפברואר 2023 (סיום מוקדמות גביע העולם 2023) נערכו בסך הכל 2,514 משחקי מוקדמות בין הנבחרות המשתתפות, בהם הובקעו בסך הכל 10,629 שערים (ממוצע של 4.22 שערים למשחק). כל נבחרת ששיחקה במוקדמות גביע העולם הפסידה לפחות פעם אחת. טורנירי העפלה מאורגנים על ידי קונפדרציות פיפ"א ונערכים בששת האזורים הגאוגרפיים שתחת חסותן (אפריקה, אסיה, צפון ומרכז אמריקה והקריביים, דרום אמריקה, אוקיאניה, אירופה). לפני כל טורניר מוקדמות קובעת פיפ"א את מספר המקומות המוקצה לכל אזור גאוגרפי. מארחת המונדיאל מקבלת כרטיס אוטומטי לטורניר. מספר הנבחרות המעפילות לטורניר השתנה במשך השנים מ-12 ל-32, אך למרות זאת נותר טורניר המוקדמות במבנה דומה לאורך ההיסטוריה של המונדיאל. הנבחרות חולקו לבתים לפי שיוך גאוגרפי, והן מתחרות על מספר קבוע מראש של מקומות בטורניר הגמר, כשמקום אחד עד שלושה נשמרים לפלייאוף בין יבשתי. המבנה הבסיסי של טורניר המוקדמות הוא בתים בעלי מספר נבחרות שונה. הנבחרות מקבלות 3 נקודות עבור ניצחון, נקודה עבור תיקו, ואפס נקודות עבור הפסד. פיפ"א קבעה מספר כללים שנועדו לדרג נבחרות בעלות מספר נקודות שווה, התקפים בכל המצבים: הפרש שערים מספר השערים הכללי שהובקע על ידי כל נבחרת. אם גם במצב זה נותר השוויון, יופעלו הכללים הבאים: מספר נקודות במפגשים בין הנבחרות הנמצאות בשוויון. הפרש שערים במשחקים בין הנבחרות. מספר השערים שהובקע על ידי כל אחת מהנבחרות במפגשים ביניהן. אם גם לאחר מקרה זה נותר שוויון ייערך משחק פלייאוף במיקום נייטרלי, עם הארכה ודו-קרב פנדלים במקרה הצורך, אם פיפ"א תצליח לתאם אותו בלוח המשחקים של כלל הנבחרות. במקרה ולא ניתן לערוך משחק פלייאוף יישבר השוויון בין הנבחרות באמצעות הגרלה. במשחקי המוקדמות הנערכים באופ"א (קונפדרציית הכדורגל של אירופה) נהוג לערוך פלייאוף יבשתי בין הנבחרות שסיימו במקום השני בבתי המוקדמות, מאחר שהיא מקבלת את מספר המקומות הגבוה ביותר במונדיאל. משחקים אלו נערכים בשיטת בית וחוץ (כלומר, כל נבחרת מארחת משחק אחד), ומוכרעים לפי הפרש שערים כללי או הפרש שערי חוץ, ובמקרה של שוויון באמצעות הארכה ודו-קרב פנדלים. פיפ"א עורכת גם משחקי פלייאוף בין-יבשתיים, כגון בין נבחרת מקסיקו (צפון אמריקה) לנבחרת יפן (אסיה) במוקדמות גביע העולם 2007. הטבלה שלהלן מציגה את מספר המקומות שהוקצו על ידי פיפ"א לכל יבשת בכל טורניר. המקומות בפלייאוף הבין-יבשתי מחושבים כחצי מקום. האות מ מייצגת את המקום השמור למארחת. הנבחרות שפרשו לפני פתיחת המוקדמות מסומנות בהדגשה. מדיה וקבצים בנושא מוקדמות גביע העולם בכדורגל נשים בוויקישיתוף בשנת 1991 אירחה סין את הטורניר, אך השתתפותה בטורניר נקבעה לאחר השלמת המוקדמות באסיה. סין הייתה המארחת המקורית של הטורניר, אך הוא הועבר לארצות הברית. למרות זאת, סין העפילה אוטומטית כמארחת המקורית. רק נבחרות אירופאיות בדרג א' יכלו להעפיל לגביע העולם. נבחרות בדרגים נמוכים יכלו במקרה הטוב להעפיל לדרג א' כדי להשתתף במשחקי המוקדמות של הטורניר הבא. ארצות הברית (שאירחה בסופו של דבר את הטורניר) התחרתה בטורניר המוקדמות.
האבות המייסדים של ארצות הברית

האבות המייסדים של ארצות הברית (באנגלית: Founding Fathers of the United States) הם קבוצת האישים שחתמה על הכרזת העצמאות של ארצות הברית ב-1776 ועל חוקת ארצות הברית, והשתתפו במלחמת העצמאות האמריקנית כמנהיגים נאמנים למולדת. מאחר שהם מרדו ברשויות הבריטיות, כונו בפיהם מהפכנים ומסיתים. נוסף לחותמים אלה, מספר אישים נוספים נחשבים לאבות המייסדים של ארצות הברית. ההיסטוריון ריצ'רד ב. מוריס הגדיר שבעה אנשים כ"אבות המייסדים העיקריים" או "אנשי המפתח מבין האבות המייסדים" (the key founding fathers) האנשים הם: ג'ורג' וושינגטון בנג'מין פרנקלין ג'ון אדמס תומאס ג'פרסון ג'ון ג'יי ג'יימס מדיסון אלכסנדר המילטון 55 נציגי הקונגרס הקונטיננטלי היוו גוף ייחודי אשר ייצג את שלוש עשרה המושבות במהלך המאה ה-18. רובם ככולם היו אנשים משכילים ובעלי אמצעים אשר הטביעו חותם משמעותי על הקהילות והמדינות שייצגו. כמו כן, 29 מתוכם שירתו בצבא הקונטיננטלי במדים לבנים, דבר שסימל עמדה בכירה (לרבות הנהגה). הקבוצה הגיעה עם מטען פוליטי רחב. 41 מהנציגים היו חברים בקונגרס הקונטיננטלי ולמעשה, כל 55 הנציגים הגיעו עם רקע פוליטי בעקבות פעולתם במושבות ובמשרדים המקומיים במחוזות (לרבות בתפקידי מושלים ומחוקקים). השכלת הנציגים הייתה מגוונת. חלקם היו אוטודידקטים כמו בנג'מין פרנקלין, חלקם למדו אצל מורים פרטיים ומחציתם למדו במכללות ואוניברסיטאות ברחבי הקולוניות הבריטיות ומחוץ לגבולות אמריקה. לחלקם אף הוענקו תעודות הוקרה על הישגיהם בלימודים. רוב הנציגים היו אנשי אשכולות אשר שאפו להחזיק ביותר ממשרה אחת. 35 מהם היו עורכי-דין או נהנו מעבודות בתחום המשפט וחלקם אף מונו לשופטים. מעטים מהנציגים היו עשירים (כדוגמת ג'ורג' וושינגטון ורוברט מוריס), אך מצבם הכלכלי של האחרים נע בין "טוב" ל"מצוין". רוב הנציגים הגיעו משלוש עשרה המושבות. רק שמונה נציגים נולדו במקומות אחרים (אירלנד, אנגליה, סקוטלנד ואיי הודו המערבית). רבים מהנציגים עברו בין קולוניות ושישה עשר מהם עבדו ביותר מקולוניה אחת. מעטים למדו או סיירו מחוץ לגבולות אמריקה הצפונית. יחסית לאותה תקופה, תוחלת החיים של הנציגים הייתה גבוהה ועמדה על 67 שנים. רוב הנציגים היו נשואים ואבות. בולט מהם היה רוג'ר שרמן אשר נישא לשתי נשים וגידל 15 ילדים. כ-9 מהם היו חברים בארגון הבונים החופשיים, כ-49 פרוטסטנטים (מתוכם 28 אנגליקנים, כ-8 פרסבירטריאנים, כ-7 שייכים לכנסיות עצמאיות, כ-2 לותרנים, כ-2 שייכים לרפורמה ההולנדית, ו-2 מתודיסטים), כ-3 קתולים, והמעטים הנוספים בעלי אמונות דאיסטיות כלשהן. תומאס פיין, שכתב את "שכל ישר" והשפיע על אנשים רבים, בכללם וושינגטון, לתמוך ברעיון העצמאות. פטריק הנרי שאמרתו "תנו לי חרות או תנו לי מוות" זכתה לפרסום. אטן אלן. פייטון רנדולף, הנשיא הראשון של הקונגרס הקונטיננטלי. ג'ורג' קלינטון, המושל הראשון של מדינת ניו יורק וסגן הנשיא הרביעי. רוברט ליווינגסטון, שהיה ממנסחי הצהרת העצמאות של ארצות הברית. ג'ון מרשל, שהיה לימים הנשיא הרביעי של בית המשפט העליון של ארצות הברית. מדיה וקבצים בנושא האבות המייסדים של ארצות הברית בוויקישיתוף האבות המייסדים של ארצות הברית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אבות מייסדים של ארצות הברית, דף שער בספרייה הלאומית
משמר הגבול (סדרת טלוויזיה)

משמר הגבול היא סדרת דרמת פשע-פעולה ישראלית העוסקת בנער המתגייס למשמר הגבול על מנת "לסגור חשבון" עם משפחת פשע ערבית מיפו איתה הסתבך. אך לאחר גיוסו, נאלץ להתמודד עם האחריות הנלווית למעמדו החדש למול המציאות הישראלית המורכבת. הסדרה עלתה לשידור בערוץ "HOT3" ב-14 בספטמבר 2023; עם זאת, פרקו הראשון של הסדרה הופץ ב-HOT VOD כבר ב-11 בספטמבר. הפרק האחרון שודר בתאריך 16 בנובמבר 2023. בנוסף, נמסר על רכישת זכויות הפצת הסדרה ברחבי העולם על ידי שירות של הזרמת המדיה "נטפליקס". לאחר שאבי, צעיר חמום-מוח מבת ים, מסתבך עם משפחת פשע ערבית מיפו, הוא מתגייס למשמר הגבול על מנת לסגור איתם חשבון. עם זאת, מהר מאוד מגלה אבי על האחריות החדשה הנלווית למעמדו כלוחם משמר הגבול, במסגרתו גבולות תפקידיו גם כשוטר וגם כחייל הם דקים ואף מטושטשים; ונאלץ, לצד חבריו החדשים ליחידה, להתמודד באופן יומיומי עם מצבים מורכבים ורגישים, שמשסעים את החברה הישראלית המורכבת. רש"ט/סמ"ש אבי ברכה (בן סולטן) – צעיר חמום מוח הממהר לכעוס מבת ים, המחליט להתגייס למשמר הגבול במטרה לסגור חשבון מול ערבים איתם הסתבך. רש"ט/סמ"ש קובי מרציאנו (עידו אליאלי) – חברו הטוב של אבי, איתו הוא מתגייס למשמר הגבול. רש"ט/סמ"ש מירי סבג (נועה אסטנג'לוב) – לוחמת מג"ב פמיניסטית, מבית חרדי המתעקשת כי התגייסה למשמר מטעמי שלום. מותקפת מינית על ידי ורסנו במסווה של פעילות סודית (מבוסס על סיפור אמיתי). סנ"ץ יורם ורסנו (שלום מיכאלשווילי) – מג"ד בית הספר הקשוח, אך בד בבד האבהי, של אבי, לאחר מכן נהיה מפקד הפלוגה של החבורה. סנ"ץ ניסים פולומבו (מוריס כהן) - מפקד ימ"ר אלמוג. צ'יקו פחימה (חיים זנאתי) – ראש ארגון פשע בת-ימי, לו אבי נותר בעל חוב. שלומי "סלומון" ברכה (שלומי שבת) – אביו האלמן וקשה-היום של אבי. בעל קיוסק מקומי. חזי אמסלם (אסף מור יוסף) – יד ימינו של צ'יקו פחימה, חם מזג ואינו מסתדר עם אבי. "משמר הגבול", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "משמר הגבול", באתר אידיבי "משמר הגבול", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית
קרישיאניס ברקיס

קרישיאניס ברקיס (בלטבית: Krišjānis Berķis;‏ 26 באפריל 1884 – 29 ביולי 1942) היה גנרל לטבי אשר כיהן כמפקד הצבא הלטבי בין 1934–1940, ולתקופה קצרה גם כשר המלחמה של לטביה. ברקיס נולד ב-26 באפריל 1884 בקרבת הכפר איסליצה (ריטאוסמס (לטב')) שבפלך קורלנד. ב-1906 הוא התגייס לצבא האימפריה הרוסית. הוא הוצב בהלסינקי, ונישא לאישה פינית. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא צורף ליחידה פינית, והשתתף בפלישה לפרוסיה המזרחית, מתקפת הקרפטים ומתקפת ברוסילוב. ב-1917 הוא הועלה לדרגת פודפולקובניק, והועבר לפי בקשתו ליחידה לטבית. הוא מונה למפקד גדוד, ובהמשך למפקד רגימנט. הוא פיקד על הרגימנט שלו במהלך קרב יוגלה. לאחר מהפכת אוקטובר, הוא עזב את הצבא והצטרף אל אשתו בפינלנד. בעקבות התפוררות האימפריה הרוסית, הכריזה פינלנד על עצמאות, וכמעט מיד פרצה בה מלחמת אזרחים עקובה מדם. ברקיס ומשפחתו נמלטו לסמולנסק. עם סיום המלחמה בסתיו 1918, חזרה המשפחה לפינלנד. עם זאת, בינתיים גם לטביה, מולדתו של ברקיס, הכריזה על עצמאותה, ונאלצה להתמודד עם שלל איומים מבית ומחוץ. במרץ 1919, עזב ברקיס את פינלנד, ונפגש בטאלין עם נציגים מטעם ממשלת לטביה הצעירה. בתיווכם, הוא התגייס לצבא הלטבי. ברקיס מונה למפקד רגימנט, ופיקד עליו במהלך סדרת קרבות כנגד גדודי פרייקור של גרמנים-בלטים, וכנגד צבא המתנדבים של מערב רוסיה (הברמונטיאנים). באוגוסט 1919 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-3, ובאוקטובר של אותה שנה הועלה לדרגת קולונל. לאחר המלחמה, הוא נותר בלטביה והמשיך לפקד על הדיוויזיה ה-3. ב-1925 הוא הועלה לדרגת גנרל. הוא תמך בהפיכה הצבאית של 15 במאי 1934, שהעלתה לשלטון את קרליס אולמניס. לאחר ההפיכה הוא הועבר לפקד על הדיוויזיה ה-2 ועל חיל המצב של ריגה. ב-14 בנובמבר 1934 הוא הועבר לתפקיד מפקד הצבא הלטבי. ב-5 באפריל 1940 הוא מונה במקביל גם לתפקיד שר המלחמה של לטביה. באותה תקופה, לטביה הייתה בפועל מדינת חסות סובייטית. ברקיס ניסה לשנות את המצב באמצעות בריתות צבאיות עם ליטא, אסטוניה, פינלנד ואפילו בריטניה. אולם היה זה מאוחר מדי. ב-20 ביוני של אותה שנה, נכנס הצבא האדום ללטביה וכבש אותה ללא ירייה אחת. ברקיס הודח משני תפקידיו. הוא נמלט מלטביה והצליח להגיע לפינלנד, שם כבר המתינה לו משפחתו. עם זאת, ב-12 ביולי הוא החליט לחזור ללטביה. ב-23 ביולי הוא נלכד בידי הסובייטים בטאלין. הוא נשלח למחנה העונשין אוסולואג שבמחוז פרם. הוא מת במחנה ב-29 ביולי 1942. קרישיאניס ברקיס באתר הגנרלים של מלחמת העולם השנייה
רוברטס קלאווינש

רוברטס קלאווינש (בלטבית: Roberts Kļaviņš;‏ 10 בנובמבר 1885 – 16 באוקטובר 1941) היה גנרל לטבי. לאחר כיבוש לטביה בידי הסובייטים ב-20 ביוני 1940 הוא מונה למפקד הזמני של הצבא הלטבי, שבהמשך שולב בתוך הצבא האדום. לאחר השילוב מונה למפקד הקורפוס ה-24. נרצח במהלך הטיהורים שנערכו בעקבות מבצע ברברוסה. קלאווינש נולד ב-10 בנובמבר 1885 למשפחת איכרים לטבית. ב-1903 הוא התגייס לצבא האימפריה הרוסית והוצב בווילנה. הוא לחם במלחמת העולם הראשונה בקרבות החזית המזרחית. לאחר המלחמה, הכריזה מולדתו לטביה על עצמאות. קלאווינש התגייס לצבא הלטבי החדש והשתתף במלחמות העצמאות של לטביה. ב-2 ביוני 1922 הוא הועלה לדרגת קולונל ומונה לראש מטה משמר הגבול הלטבי. ב-1928 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-4, וב-1931 הועבר לפקד על דיוויזיית וידזמה. ב-18 בנובמבר 1931 הוא הועלה לדרגת גנרל. ב-15 במאי 1934 התחוללה בלטביה הפיכה צבאית שהעלתה לשלטון את הדיקטטור קרליס אולמניס. קלאווינש התנגד להפיכה, ופרש מהצבא. הוא החל ללמוד משפטים באוניברסיטת ורשה. בשל התנגדותו למשטרו של אולמניס הוא החל לשתף פעולה עם שירות הביון של ברית המועצות. ב-20 ביוני 1940 כבשו הסובייטים את לטביה ללא אף ירייה. קלאווינש מונה למפקד "צבא העם הלטבי", גוף זמני שהחליף את הצבא הלטבי, ונועד להשתלב בעתיד בתוך הצבא האדום. השילוב הושלם בדצמבר 1940, והצבא הלטבי הפך להיות הקורפוס ה-24 של הצבא האדום. קלאווינש מונה למפקד הקורפוס. בעקבות מבצע ברברוסה, החלו הסובייטים במסע טיהור כנגד קצינים לא-רוסים בצבא האדום. במסגרת טיהור זה, נשלח קלאווינש למוסקבה, כביכול לשם הכשרה צבאית. בפועל, הוא נעצר מיד עם הגיעו לעיר. נערך לו משפט מזורז שבסופו נידון למוות. גזר הדין בוצע ב-16 באוקטובר 1941 בגיא ההריגה בקומונרקה. מדיה וקבצים בנושא רוברטס קלאווינש בוויקישיתוף רוברטס קלאווינש באנציקלופדיה הלאומית הלטבית