laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אלוויר אדג'מונסי

אלוויר אדג'ימונסי (בצרפתית: Elvire Adjamonsi; נולדה ב-18 בפברואר 1971) היא יוצרת קולנוע, שחקנית, עיתונאית ומפתחת תרבות מבנין. היא ידועה בעיקר בשל סרטיה התיעודיים, ועבודתה בייסוד וניהול פסטיבלי קולנוע ותרבות ברחבי אפריקה. אדג'מונסי נולדה בבנין, וסיימה תואר בתקשורת ויזואלית במכון הפאן-אפריקאי לפיתוח (IPD) בבורקינה פאסו. עם סיום לימודיה, יצרה את סרטה התיעודי הראשון, בן 26 דקות, על המיני-סכרים בבורקינה פאסו, בשם "De l'eau toute l'année". (מים כל השנה). התסריט שלה, "BIDOSSESSI", זכה בפרס מקום שני בתחרות APROMEDIA, שנערך בשיתוף עם Alliance Française de Bangui. התסריט נבחר בשנת 2004 להשתתפות בסדנאות פיתוח של Sud Ecriture במרוקו ובטוניסיה, בתמיכת קרן אובר בול, הארגון הפרנקופוני הבינלאומי, והמועצה הלאומית לקולנוע. ב-2010 היא כתבה את הסרט הקצר העלילתי הראשון שלה, "La Maudite" (המקוללים), אשר הוקרן בפסטיבל הסרטים הפרנקופוני הראשון באטאקפאמה (טוגו), ואחריו סרט קצר נוסף, "Cica la petite Sorcière" (סיקה המכשפה הקטנה). לאחר מכן, חזרה לתחום התיעוד, ויצרה את הסרט "TOLEGBA", על האליל הבנינזי אשר נחשב לשד, אך בפועל מגן על בני העם. היא השתתפה במספר סדרות וסרטי טלוויזיה כשחקנית, הבולטות מביניהן הסדרות "Un tour de vis" ו-"Baobab", אשר שודר ברחבי אפריקה. היא גם שימה תקופה כעוזרת במאי בערוץ 2 (La Chaîne 2 ‏(LC2)) בבנין. בנוסף לעבודות אלה, היא החלה לעבוד כעיתונאית ומעצבת. היא עובדת במערכת כתב העת AFIAVI, וככתבת ומעצבת מן החוץ במגוון עיתונים בבנין, ביניהם Le Progrès, l'Aurore, Fraternité, ו-Le Béninois. אדג'מונסי נודעת במיוחד עבור עבודה בייסוד וניהול פסטיבלי קולנוע, תיאטרון ומוזיקה ברחבי אפריקה. בין אלה שפעלה לייסודם: LAGUNIMAGE (בנין, 2000), Les Journées Théâtrales en Campagne (פואנט-נואר, 2003–2004); Le Ngombi (באנגי, 2001) ; FITHEB (בנין, 2006); NSANGU NDJINDJI (פואנט-נואר, 2008); FITHA (קוט ד'יוואר), RCG (קינשאסה, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו); Wedbinde à Kaya (בורקינה פאסו); JOUTHEC (פואנט-נואר, קונגו-בראצה) ו-@fricourt. היא ארגנה בשנת 2016 פסטיבל בובות תיאטרון וכן פסטיבל אמנות רחוב. עיקר עבודתה של אדג'מונסי מסתכם בפיתוח תרבותי, ובמסגרת זו היא עובדת עם תזמורות, להקות תיאטרון ותיאטראות, מוסדות תרבות, חברות הפקה ורשויות שידור. מטרתה היא להפוך את אפריקה למרכז תרבות עולמי. אלוויר אדג'מונסי, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אלוויר אדג'מונסי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) Sessi, סרט קצר מאת אדג'מונסי Adjamonsi Elvire , AfroCine Elvire Adjamonsi, Viadeo Elvire Adjamonsi SPLA ELVIRE ADJAMONSI : « NOUS NE FAISONS PAS TÉNI- TÉDJI POUR LE MAIRE DE PORTO- NOVO MAIS POUR LES POPULATIONS », Agence DEKart, 13 DÉC 2016 Elvire Adjamonsi : « le théâtre africain devient de plus en plus compétitif… » Culture Ebène, 19 février 2012
יצחק הכהן שלאנג

הרב ד"ר יצחק הכהן שלאנג וכן איגנאץ שלאנג (בסרבו-קרואטית בכתב לטיני: Ignjat Šlang, בסרבו-קרואטית בכתב קירילי: Игњат Шланг;‏ 20 באוקטובר 1873, קלאסנו, וייליצ'קה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 28 במרץ 1942, מחנה הריכוז באנייצה, בלגרד, ממלכת יוגוסלביה הכבושה) היה היסטוריון והרב הראשי האשכנזי ליהודי בלגרד מראשית המאה ה-20 ועד לתקופת השואה. יצחק הכהן שלאנג נולד בעיירה קלאסנו (פול') באזור קרקוב לשרגא מנדל ולפייבל. סיים את ישיבת פרשבורג וכיהן כחזן בפאקראץ. ב-1902 הגיע יצחק הכהן שלאנג לבלגרד ומונה לחזן בבית הכנסת האשכנזי הישן "ההיכל" ובהמשך מונה לרב הראשי של הקהילה. ב-1911 נמנה הרב שלאנג עם מייסדי סניף בני ברית בבלגרד. במהלך מלחמת הבלקן הראשונה, השנייה ומלחמת העולם הראשונה כיהן כרב צבאי ועודד את גיוסם של יהודי סרביה לצבא הממלכה. פעילותו זו זיכתה אותו במספר עיטורים מטעם השלטון הסרבי. הרב שלאנג ערך מחקר מקיף על תולדות יהודי בלגרד תוך הסתמכות על ארכיונים וספרי שאלות ותשובות וב-1926 פרסם את עבודתו בספר "תולדות יהודי בלגרד". כמו כן פרסם את הספרים "עיקרי האמונה", "לשון ודעת" וספר על תולדות יהודי צפון-מזרח אירופה. שלאנג לימד בבית המדרש היהודי וכן לימד בבתי ספר תיכוניים בבלגרד. ב-6 באפריל 1941 פלשה גרמניה הנאצית ליוגסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. ב-5 במאי 1941 נעצר הרב שלאנג ביחד עם יו"ר הקהילה פרידריך פופס והרב הראשי ליהודי סרייבו מוריץ לוי אשר שהה בבלגרד באותה העת. השלושה הועברו לגראץ, שם נכלאו במשרדי הגסטפו וככל הנראה עברו עינויים. לאחר מספר חדשים שוחררו פרידריך פופס ומוריץ לוי מהמעצר בגראץ, אך הרב שלאנג לא נמנה עם המשוחררים ולא היה ידוע מה עלה בגורלו. בהמשך, תועד הרב שלאנג בבלגרד ושם במרץ 1942 הובל אל מותו במחנה הריכוז באנייצה. היה נשוי לאמה שלאנג לבית שוייצר (1882–1941) ואב למילאן (1897–1941) אדריכל שתכנן את בית הכנסת סוכת שלום, איזידור (1898–1941) נספו בשואה ותיאודור שלאנג. מכתבים מחוץ-לארץ, הזמן, 17 בנובמבר 1912 הרב יצחק הכהן שלאנג-תקציר ביוגרפי, באתר prvisvetskirat.rs (באנגלית) ו(בסרבית). יצחק הכהן שלאנג-תקציר ביוגרפי, באתר elmundosefarad (בבוסנית). הקהילה היהודית בבלגרד, בתוך: צבי לוקר (עורך), פנקס הקהילות, הוצאת יד ושם, 1988, עמוד 71. הקהילה היהודית בבלגרד, בתוך: צבי לוקר (עורך), פנקס הקהילות, עמוד 73. מנחם שלח (עורך), תולדות השואה - יוגוסלביה, הוצאת יד ושם, ירושלים, 1990, עמוד 39. מנחם שלח (עורך), תולדות השואה - יוגוסלביה, עמוד 81, 156. מנחם שלח, שואת יהודי יוגוסלביה - הקהילות בסרביה וקרואטיה, באתר יד יצחק בן-צבי, אוחזר ב-16 באוקטובר 2023.
בית החולים הפרטיזני פרנייה

בית החולים הפרטיזני פרנייה היה בית חולים שהקימו כוחות הפרטיזנים ביוגוסלביה בתקופת מלחמת העולם השנייה בקרבת העיירה צרקנו בהרי מערב סלובניה. בית החולים פעל מדצמבר 1943 ועד סוף המלחמה מבלי שהתגלה על ידי הכוחות הנאציים. בבית החולים טופלו פרטיזנים שנפצעו בקרבות אך גם חיילים מקרב בעלות הברית ואף חיילים מן הצבא הפאשיסטי והנאצי אשר לאורך כל תקופת פעילותו ניסה לגלות את מיקומו של בית החולים אך נכשל בכל נסיונותיו. כיום משמש המקום כמוזיאון פתוח ומוגדר כאתר בעל חשיבות תרבותית לאומית. בית החולים הפרטיזני נבנה במעלה ערוץ פסיקה (Pasica) ההררי התלול והמרוחק. בתקופת פעילותו היה האזור כולו נתון תחת שליטת כוחות הכיבוש הנאציים ולא הרחק מן הגבול האוסטרי. מיקומו הייחודי של בית החולים אשר הגישה אליו התבצעה באמצעות מסע רגלי מפרך ביער הסבוך ולאחר מכן הליכה במים לאורך הערוץ התלול, סייעה בהסתרת הפעילות שהתנהלה בו ולמרות מספר קרבות שהתחוללו למרגלות הערוץ הוא מעולם לא התגלה. לאורך דרך הגישה, במקומות שנדרשו לכך, הקימו הפרטיזנים גשרים זמניים ומתפרקים. סביבתו של בית החולים רוצפה בשדות מוקשים, ובצוקים הסובבים את הערוץ נחצבו מערות בהן הוצבו עמדות מקלעים אשר שלטו על התנועה במעלה הערוץ העמוק. בית החולים נבנה לראשונה על ידי ויקטור וולצ'יאק (Viktor Volčjak) אך פעילותו הורחבה משמעותית על ידי הרופאה ד"ר פרנייה בויק בידובץ (Franja Bojc Bidovec), שהחלה לעבוד בבית החולים בפברואר 1944 והפכה גם למנהלתו. על מנת לשמור על סודיות מרבית הובלו הפצועים אל בית החולים וגם אלה שהשתחררו ממנו לאחר טיפול, כאשר עיניהם מכוסות עד שהגיעו לדרך הראשית באזור. כאשר נפטרו נפגעים כתוצאה מפציעתם הם נקברו באתר מסולע בלב היער בצירוף מסמכיהם האישיים והרפואיים. לאחר המלחמה הדבר איפשר מתן מידע מפורט על נסיבות פטירתם לבני המשפחות. בית החולים היה מצויד היטב ואיפשר אבחון וטיפול במגוון רחב של פציעות ומחלות. בין היתר פעלו בבית החולים חדר ניתוח, בידוד, צילום ורפואת שיניים. מתקני בית החולים איפשרו טיפול ב-120 נפגעים בעת ובעונה אחת, וההערכה היא כי בתקופת פעילותו טופלו בו כ-578, מהם 80 בני לאומים אחרים ובהם חייל אחד מן הצבא הנאצי אשר לאחר החלמתו נשאר בבית החולים ככוח עזר לטיפול בפצועים. ביקורי תיירים בבית החולים החלו מייד בתום המלחמה. בשנת 1952 הוסדר האתר ודרכי הגישה אליו שופרו. בית החולים הפרטיזני הוכר כמוזיאון בשנת 1963. בשנת 2003 הוציא הדואר הסלובני בול לכבוד 60 שנים להקמתו. בשנת 2007 נפגע אתר בית החולים וניזוק קשות כתוצאה משיטפון בערוץ הנחל לאחר גשמים כבדים שירדו באזור. עבודות השיקום והשחזור באתר החלו מייד, והסתיימו בשנת 2010 כאשר הוא נפתח מחדש לציבור. האתר פעיל בין החודשים אפריל ועד אוקטובר. מדיה וקבצים בנושא בית החולים הפרטיזני פרנייה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בית החולים הפרטיזני פרנייה בית החולים הפרטיזני פרנייה, סרטונים בערוץ היוטיוב הדמיית 360° של המקום
אסטרספיס

אסטרספיס (שם מדעי: Astraspis; מילולית: "שריון כוכב") הוא סוג דג נכחד קדום שחי בתור הקדום אורדוביק לפני 443–467 מיליון שנה שנמצא באתרי חפירה בין קולורדו לוויומינג. כמו כן הדג נמצא בבוליביה. במראהו הוא דמה ביותר לארנדספיס. דג זה היה חסר לסתות קטן, מקרוביהם של הצמדאים הקיימים, באורך 200 מילימטר ועם גוף מרובע ומשוריין עם זנב גדול בעל קשקשים להגנה שעזר לתנועתו. לצידי גופו היו 8 פתחי זימים והוא היה בעל עיניים מפותחות בצידי הראש. במרכז הפנים היה פה קטן שנפער כדי לבלוע מזון קטן, ייתכן שפלנקטון או יצורים קטנים. החומר שציפה את הדג להגנה הוא אותו חומר ממנו עשויים שיני כרישים. צורתם של השריונות הללו שהגיעו לאורך 1 מילימטר מזכירה כוכב ומשם שמו. היצור השתייך לקבוצה הקדומה heterostraci שהייתה מראשוני החולייתנים בעולם. הוא התקיים רק במימי האורדוביק, בהם שלטו חסרי חוליות גדולים כמו עקרבי מים טורפים או סילוניות ענקיות. מדיה וקבצים בנושא אסטרספיס בוויקישיתוף אסטרספיס, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) אסטרספיס, באתר GBIF (באנגלית)
פסטיבל הקולנוע האפריקאי בקורדובה

פסטיבל הקולנוע האפריקאי בקורדובה (לשעבר פסטיבל הקולנוע האפריקאי בטריפה או FCAT) הוא פסטיבל שנתי המוקדש לקולנוע אפריקאי, שנערך העיר הספרדית קורדובה. הוא מאורגן על ידי עמותת אל טאראב (Al Tarab). האירוע נוסד בשנת 2004 תחת השם "תצוגת הקולנוע האפריקאי בטריפה" ושינה את שמו ל"פסטיבל הקולנוע האפריקאי בטריפה" בשנת 2007. מאז 2012, הוא ידוע בתור "פסטיבל הקולנוע האפריקאי בקורדובה", לאחר שקורדובה החליפה את טריפה בתור העיר המארחת. הפסטיבל נוסד ב-2004 ביוזמתו של העמותה אל טאראב, שבסיסה בטריפה שבמחוז קדיס. במהלך שלוש השנים הראשונות האירוע יועד להציג דגימה של הפקות הקולנוע הטובות ביותר מאפריקה; בשנה הרביעית שבה נערך האירוע הפך הפסטיבל לתחרות. הפסטיבל נוסד במטרה להציג לציבור הספרדי מבט חדש על אפריקה, בלי כל הסטריאוטיפים שסיפקו אמצעי התקשורת. טריפה הייתה נקודת מפגש ומרחב גאוגרפי סמלי למפגש ולחילופי תרבויות. בשנתו התשיעית של הפסטיבל הוא עבר להתקיים בקורדובה, העיר המארחת החדשה שלו, ושם הציג 94 סרטים שמקורם מאפריקה, כמו גם ממדינות ערב, לראשונה בפסטיבל. עם השנים, מלבד קולנוע, פיתח הפסטיבל מגוון רחב של פעילויות בעלות קשר, כגון תערוכות אמנות חזותית, הופעות וסדנאות לילדים. תוכנית הפסטיבל כוללת גם הקרנות מיוחדות עבור בני נוער. מאז 2007, הפסטיבל כולל גם אזור המוקדש לתעשיית הקולנוע. הוא כולל פורום הפקה אפריקאית לייצור משותף של סרטים, ונועד להקל על הסכמים חדשים בין מפיקים ויוזמות משותפות מיבשות אפריקה ואירופה. הוא כולל גם דיונים ו'שולחנות עגולים', שמטרתו סיעור מוחות על הזדמנויות חדשות למימון בין גופים ציבוריים של שתי היבשות. הפסטיבל מחולק למספר חלקים, תחרותיים ולא-תחרותיים: חלקים תחרותיים "החלום האפריקאי" (The African Dream) לסרטים עלילתיים שנעשו על ידי במאים אפריקאיים או שהופקו במדינה באפריקה בשנתיים האחרונות; "לחצות את המצרים" (Across the Strait) המוקדש לסרטים דוקומנטריים שנעשו על ידי במאים אפריקאיים או הופקו במדינה אפריקאית בשנתיים האחרונות; "אפריקה בקצרה" (Africa in Short) המוקדש לסרטים קצרים מאת במאים שמוצאם באפריקה או שהופקו במדינה אפריקאית בשנתיים האחרונות. חלקים שאינם חלק מן התחרות "מסך פתוח" (Open screen) "אנימאפריקה" (Animáfrica) קטעי מחווה חלקים מונוגרפיים חלקים המוקדשים לרטרוספקטיבה בכל שנה מחליט חבר השופטים הבינלאומי להעניק את הפרסים הבאים: פרס לסרט העלילתי הטוב ביותר, המוענק למפיקו של הסרט פרס לשחקנית הטובה ביותר פרס לשחקן הטוב ביותר פרס של העיר קורדובה, המוענק לבמאי של סרט מצטיין חבר השופטים הבינלאומי לסרטים הדוקומנטריים והקצרים בפסטיבל מעניק כל שנה את הפרסים הבאים: גריוט (Griot) עבור הסרט התיעודי הטוב ביותר גריוט לסרט הקצר הטוב ביותר מלבד הקרנות וחלוקת פרסים קולנועיים, מתרחשים בפסטיבל תוכניות נוספות: פעילויות אחרות: הופעות מוזיקה, תערוכות אמנות פלסטית, סדנאות, נאומים מפגשים מקצועיים: סדנאות, סמינרים נוספים לדיבייט בין אנשי מקצוע מאפריקה, מארצות ערב או מאירופה תוכנית לבתי ספר: עירוב בני נוער על ידי הקרנת סרטים אפריקאיים בבתי הספר של המחוז. מדיה וקבצים בנושא פסטיבל הקולנוע האפריקאי בקורדובה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פסטיבל הקולנוע האפריקאי בקורדובה פסטיבל הקולנוע האפריקאי בקורדובה, ברשת החברתית אקס (טוויטר)
ג'ון בירד

האם התכוונתם ל... ג'ון בירד (פוליטיקאי) (אנ') – פוליטיקאי אמריקאי (1768–1806) ג'ון בירד (כדורגלן, 1940) (אנ') – כדורגלן ולשי, שיחק בניופורט קאונטי ג'ון בירד (כדורגלן, 1948) (אנ') – כדורגלן אנגלי ג'ון בירד (נהג מרוץ) (אנ') – נהג מרוצים קנדי (נולד ב-1926) ג'ון בירד (רוגבי ליג) (אנ') – שחקן רוגבי ליג משנות ה-30 של המאה העשרים ג'ון בירד (שחקן) – שחקן וקומיקאי בריטי (נולד ב-1936) ג'ון בירד (אסטרונום) (אנ') – אסטרונום בריטי (1709–1776) ג'ון בירד (בישוף) (אנ') – הבישוף של צ'סטר (נפטר ב-1558) ג'ון בירד, ברון בירד (אנ') – מייסד The Big Issue (נולד ב-1946) ג'ון בירד (אמן) (אנ') – צייר נופים ולשי (1768–1829)
פלייטקרפוס

פלייטקרפוס (שם מדעי: Platecarpus; מילולית: "מפרק שטוח") הוא סוג זוחל ימי קדום מתקופת הקרטיקון ששיך למשפחת המוזאזאוריים. המאובנים שלו נמצאו בארצות הברית, צפון אפריקה ובלגיה. יצור זה הגיע לאורך משוער של 4.3 מטר והיה בעל סנפירים ארוכים, לסת מוארכת מלאה שיניים חדות וזנב בעל חוליות רבות. מראהו הזכיר מעט לטאת כוח גדולה ובעלת סנפירים. היצור נע במים בדומה לכמה כרישים. בעבר סברו שהוא נע כמו צלופח גדול בתנועות איטיות. כמו שאר המוזאזאורים הוא לא היה יכול לעלות ליבשה וייתכן שהשריץ צאצאים מפותחים במים. ככל הנראה היצור היה ניזון מדגים ודיונונים ברחבי האוקיינוסים לצד מוזאזאורים גדולים יותר. זוחל ימי זה הופיע בסרט מפלצות ים ובסדרה פלאווורלד. מדיה וקבצים בנושא פלייטקרפוס בוויקישיתוף פלייטקרפוס, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) פלייטקרפוס, באתר GBIF (באנגלית)
היינוזאורוס

היינוזאורוס (שם מדעי: Hainosaurus; קרוי על שם נהר היין (אנ') בבלגיה, שם התגלה לראשונה) הוא סוג זוחל ימי קדום מתקופת הקרטיקון שהיה אחד הגדולים שבזוחלים הימיים בכל הזמנים. כמו כן הוא היה אחד מהגדולים שבמוזאזאוריים לצד המוזאזאורוס והטילוזאורוס. בסוג נמצא מין אחד - Hainosaurus bernardi, על שם בעל המכרה הבלגי בו נמצא - ליאופולד ברנרד. סוג זה שויך בעבר לסוג טילוזאורוס, אך נבדל ממנו בכמה מאפיינים. למרות זאת כמה חוקרים סוברים שהוא מין של טילוזאורוס. ההיינוזאורוס היה זוחל עצום באורך של 15 מטר. בעבר סברו שאורכו היה 17 מטר אך ירדו ל-15 מטר. חוקרים מסוימים סוברים שהיה קטן עוד יותר, 12.2 מטר. הוא היה בעל לסתות צרות מלאות שיניים חדות וזנב רחב בעל הרבה חוליות. המאובנים שלו נמצאו בקנדה בשנת 1885 וגם בבלגיה. ככל הנראה הוא היה אחד מטורפי-העל של סוף הקרטיקון והוא ניזון מטרף של כרישים, צבי ים, דגים גדולים, סילוניות, עופות ימיים ופטרוזאורים, פליוזאוריים ואף מוזאזאורים קטנים יותר. לסתותיו נועדו לרסק טרף קטן יותר בעוצמה רבה. יצור זה הופיע במשחק עולם היורה: המשחק. מדיה וקבצים בנושא היינוזאורוס בוויקישיתוף היינוזאורוס, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) היינוזאורוס, באתר GBIF (באנגלית)
הכתר האבוד

הכתר האבוד (באנגלית: The Lost Crown) הוא סרט תיעודי ופרויקט אינטראקטיבי משנת 2018 המתחקה אחרי תעלומת הדפים האבודים של כתר ארם-צובא, ספר התנ"ך העתיק והיקר בעולם, שהוברח לארץ מסוריה בשנות החמישים. במאי הסרט, אבי דבאח, נינו של שמש בבית הכנסת הגדול בחלב בו הוחזק הכתר במשך מאות שנים, יוצא לברר מה עלה בגורל הדפים שנעלמו - יותר משליש מספר התנ"ך אבד בסמוך להברחתו לארץ, וחלקים ממנו נסחרו ככל הנראה במהלך השנים. דבאח פוגש חבורת חוקרים - "מחתרת הכתר" המציגה בפניו גילויים חדשים ומעוררי מחלוקת. בסרט מופיעים אנשים שונים מהקהילה החלבית ומהממסד הישראלי, המספרים את סיפור הכתר בניסיון להבין לאן נעלמו הדפים החסרים ומי לקח אותם. הסרט הופק עבור "כאן 11", ובתמיכת קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות, מועצת התרבות – מפעל הפיס, בית לעברית ראשון לציון- מרכז לעברית כשפה וכתרבות, וארגון הג'ויינט בארצות הברית (JDC). הפרויקט מורכב מסרט תיעודי ומאתר אינטראקטיבי בו ניתן להעמיק בתוך חומרי החקירה ההיסטורית, ולהצטרף באופן פעיל למאמץ לפענח את התעלומה. אתר הכתר האבוד כתר ארם צובא, תעלומת הדפים האבודים של הכתר האבוד, סרטון בערוץ "כאן 11", באתר יוטיוב טריילר, באתר Vimeo אבי דבאח, למי שייך כתר ארם צובא האבוד?, באתר "העוקץ", 10 בדצמבר 2015 אליעזר היון, גופות, כסף וסוכנים חשאיים: "ציידי" כתר ארם צובא לא מתייאשים, באתר ynet, 6 בפברואר 2019 עופר אדרת, האם נמצאה פריצת הדרך הגורלית שתביא לפתרון "תעלומת הכתר"?, באתר הארץ, 25 בדצמבר 2015
עזאזל (סרט)

עזאזל (ברוסית: Азазель) הוא סרט טלוויזיה רוסי משנת 2002, עיבוד לספרו של בוריס אקונין אודות הבלש הרוסי אראסט פנדורין שהוצג לראשונה בספר "עזאזל". הסרט הופק על ידי אולפני T3 של ניקיטה מיכאלקוב כמיני-סדרת טלוויזיה ששודרה בערוץ הראשון. הסיפור מתאר את סיפורו של מפקח המשטרה הצעיר, אראסט פנדורין. הגיבור הוא בחור צעיר, שזה עתה התגייס למשטרה. זהו עולם ללא זיהוי פלילי, מבנה חברתי נוקשה, מנהגים מסורתיים וטכניקות חקירות משטרה אשר מכבדות את האינטואיציה של החובבן והבלש הצעיר. פנדורין הוא חסר ניסיון, תמים, אבל משכיל, אינטליגנטי, חרוץ, נואש ונלהב להצלחה. הוא לא כל כך רוצה להרשים ושואף להצליח. הוא מוזמן לחקור התאבדות של תלמיד עשיר. הצעיר ירה בעצמו בציבור, אבל משהו נראה מוזר בהתאבדות שלו. עד מהרה פנדורין חושף תככים רצחניים ופותח תיבת פנדורה שחושפת תוכנית רב-יבשתית. איליה נוסקוב – אראסט פטרוביץ' פנדורין סרגיי בזרוקוב – איוואן ברילינג מרינה אלכסנדרובה – אליזבטה פון אוורט-קולוקולצבה אולג בסילשווילי – הגנרל מיזינוב סרגיי צ'ונישווילי – איפוליט אלכסנדרוביץ' זורוב מרינה נילובה – הגברת אסתר יורי אוושארוב – גיאורג פליקס אנטיפוב – חאוורי גרושין לריסה בורושקו – אמליה בז'צקאיה דמיטרי בורכאנין – קוקורין ולנטין גולובנקו – קלאוס יבגני גרישובץ – אחימאס הבמאי ההולנדי פול ורהובן נשכר כדי לביים סרט קולנוע בשפה האנגלית, גרסה מחודשת של "עזאזל", שכותרתו "מלכת החורף", עם דן סטיבנס שלוהק לתפקיד הראשי כפנדורין ועם מילה יובוביץ' בתפקיד הנשי הראשי, אך ההפקה נתקלה בקשיים ולבסוף הסרט בוטל. "עזאזל", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "עזאזל", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) עזאזל. פרק הבכורה בערוץ היוטיוב של ערוץ 1 הרוסי שגם הפיק וכיכב בסרט יועץ ממלכתי, אף הוא עיבוד לספרו של בוריס אקונין. http://www.millaj.com/film/winterqueen.shtml MillaJ.com interview
רהונאביס

רהונאביס (שם מדעי: Rahonavis) הוא סוג של דינוזאור מקבוצת התרופודה שחי במדגסקר לפני 70 מיליון שנה בסוף הקרטיקון. ככל הנראה הוא היה קרוב לדרומאוזאוריים וייתכן שהיה מכוסה בנוצות. משמעות שמו היא ממלגשית ופירושו: "ציפור עננים מסוכנת". הסיומת "avis" פירושה עוף בלטינית. השם של המין נגזר משם הפלאונטולוג ג'ון אוסטרום. מאובניו נמצאו ב-1998 בצפון-מערב מדגסקר, ונשלחו לאוניברסיטה של אנטננריבו. אורכו של היצור הגיע ל-70 סנטימטר והוא היה דו-רגלי קטן בעל טפרים בקצוות רגליו ומבנה גוף שהזכיר את הולוצירפטור. ייתכן שהוא התקרב יותר אל העופות הקיימים במראהו. ייתכן שאף היה קרוב של הארכאופטריקס - העוף הראשון, אם כי לא ברור אם היה מסוגל לעוף בעצמו. עם זאת מספר חוקרים מעריכים שהיו לו קרומי עור תעופה בדומה לעטלפים או למיקרורפטור. הרהונאביס הופיע בסדרה הכוכב דינוזאור שם מג'ונגזאורוסים מבריחים כמה פרטים מנבלה של רפטוזאורוס. הרהונאביס מופיע גם בסדרה מהפכת הדינוזאורים שם שני פרטים צעירים נטרפים על ידי שתי קרפדות בילזבופו. דינוזאורים מנוצים מדיה וקבצים בנושא רהונאביס בוויקישיתוף רהונאביס, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) רהונאביס, באתר GBIF (באנגלית)
שיאנגלונג

שיאנגלונג (שם מדעי: Xianglong; בסינית: "דרקון מעופף") הוא סוג של לטאה נכחדת שחיה בתור הקרטיקון. הלטאה התגלתה בתצורת יישיין, במחוז ליאונינג שבסין בשנת 2007. התגלה רק מאובן אחד שלה. לטאה זו התגלתה עם שלד ואפילו עם מעט עור, והיא משויכת לקבוצה דמויי איגואנה, בה האיגואניים, החרדוניים, הבסיליסקיים והזיקיות. מצידי גופה של הלטאה נפרשו רצועות עור שייתכן מאוד ששימשו לדאייה. כמו כן היא הייתה בעלת טפרים חדים שעזרו לה לאחוז חזק בענפים. אורך הלטאה הגיע ל-15.5 סנטימטר ו-9.5 סנטימטר היה הזנב. מוטת הצלעות כשנפרשו הגיעה ל-11 סנטימטר. ייתכן שהלטאה דאתה בדומה לדרקון הדואה המודרני ולכמה זוחלים נכחדים דומים כמו הצלורוזאוראווס והקואהנאוזאורוס באמצעות פריסת הרצועות ודאייה ממושכת. החוקר שו שינג טוען שלטאה זו יכלה לדאות לאורך של חצי מגרש כדורגל, הרבה יותר מהדרקון החי. ככל הנראה היא חיה על עצים, ניזונה מחרקים, והשתמשה בשריריה כדי לעבור מעץ לעץ ולהימלט מטורפים שונים כגון דינוזאורים מנוצים. לטאה זו הופיעה בסדרה הכוכב דינוזאור. מדיה וקבצים בנושא שיאנגלונג בוויקישיתוף שיאנגלונג, באתר GBIF (באנגלית)
קרוספונטיה

קרוספונטיה (שם מדעי: Crusafontia) הוא סוג נכחד של יונק שחי בתור הקרטיקון ונמצא בשתי תצורות בספרד. הוא קרוי על שם הפלאונטולוג הספרדי מייקל קרוספונט פאירו (Miquel Crusafont i Pairó). מיצור זה נמצאו רק זוג שיניים טוחנות. אורכו המשוער מגיע ל-10 סנטימטרים וייתכן שחי בדומה לסנאי קדום, אך השתייך לקבוצה אחרת שנכחדה - הדריולסטים, שהיו יונקים פרימיטיביים קדומים יותר מהכיסאים ומיונקי השליה. לא ברור איך חי אך נראה שהיה אוכל-כול שחי על העצים והיה פעיל בלילה כדי להימלט מטורפי היום הגדולים. קרונפיו מדיה וקבצים בנושא קרוספונטיה בוויקישיתוף קרוספונטיה, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) קרוספונטיה, באתר GBIF (באנגלית)
יגאל קמינצקי

הרב יגאל קמינצקי (נולד ב' בשבט ה'תש"י, 20 בינואר 1950) הוא רב השייך לזרם החרדי לאומי, ששימש כרבו של גוש קטיף עד פינויו במסגרת תוכנית ההתנתקות. כיהן כראש הישיבה הגבוהה שהוקמה בניצן ב', הוא חבר ההנהגה הרבנית של ארגון חותם, ונשיא מרכז תורה ומדינה. הרב יגאל קמינצקי גדל בירושלים, למד בבית הספר חורב ובישיבה התיכונית נתיב מאיר. לאחר מכן למד בישיבת כרם ביבנה, בישיבת מרכז הרב ובכולל האידרא ברמת הגולן. שירת בנח"ל במסגרת גרעין עזרא. בצעירותו נשלח הרב קמינצקי על ידי הרב צבי יהודה הכהן קוק לשמש כרב בגוש קטיף, בתחילה – החל מאלול ה'תש"ם (1980) – שלוש שנים בגני טל, ולאחר מכן מעל עשרים שנה כרב היישוב נווה דקלים ורבו של חבל עזה בכללותו. בזמן כהונתו היה מיוזמי הקמת מכון התורה והארץ, ובשנים הראשונות עמד בראשו. במסגרת המכון, עסק הרב קמינצקי ביצירת דרכים לגידול חקלאי לפי ההלכה, במסגרת עסקית, בלי לפגוע בהלכות שנת השמיטה ואחרות, וכן בקידום היוזמה לגידול חסה ללא תולעים, כשהוא משמש כנותן הכשרות במקרים מסוימים. כמו כן, הרב קמינצקי היה מיוזמי הקמת כולל מג"ל, שבהמשך השנים התפתח לישיבת תורת החיים. בשנותיה הראשונות של ישיבת תורת החיים, שימש הרב קמינצקי כר"מ בישיבה. בזמן תוכנית ההתנתקות, הרב קמינצקי ביטא קו התנגדות פאסיבי, שדגל באי-אלימות כלפי מתכנני הפינוי ומבצעיו, אך תמך בסירוב פקודה בעקבות פסיקתו של הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא, עליה התבטא: "הרב שפירא הוא המרא דאתרא והפוסק בכל הנושאים הללו, הוא אמר את דברו בצורה הברורה ביותר, ומי אנחנו ליד פסיקתו". מנהיגותו באותה תקופה נשאה אופי רציונלי, בהתייחסות לתוכנית ההתנתקות ככזו שעשויה לצאת לפועל, בניגוד לפרשנויות שהוענקו לדברי רבנים ואישי ציבור שונים כטענות שתוכנית ההתנתקות לא תתבצע. לאחר יישום תוכנית ההתנתקות, בשנת 2006, עבר הרב קמינצקי לגור בקרווילה בניצן. הוא משמש כחבר מרכז מפלגת תקומה, מרבה לפעול בזירה הציבורית, ומשמש כאחד ממנהיגי קהילת מפוני גוש קטיף ודובריה, לאחר שהות של כ-4 שנים באתר הקרווילות בניצן, עבר הרב קמינצקי ליישוב הקבע החדש בניצן. הוא נשוי ואב לתשעה ילדים. בספטמבר 2010, הקים הרב קמינצקי יחד עם הרב אלישע וישליצקי והרב הלל רוטקוף את הישיבה הגבוהה כיסופים שבניצן ב'. ביולי 2015, הרב הלל רוטקוף עזב את הישיבה כדי להקים ישיבה חדשה ביישוב בני נצרים, והרב קמינצקי נשאר לכהן כראש הישיבה בניצן. כיום עומד הרב קמינצקי בראש 'מרכז תורה ומדינה' ביישוב ניצן ב'. אחד מבניו הוא הרב אסף קמינצקי, ר"מ בישיבת מעלה אליהו בתל אביב ומחבר הספרים "בינת השבת", "בינת טהרה" ו"בינת ברכה". חתניו הם: הרב מאיר בראלי, רב היישוב עשהאל, הרב גלעד מינץ, ר"מ בישיבת ההסדר בירוחם והרב יובל מיטלמן רב בית הכנסת ''ישורון'' בגדרה. מדיה וקבצים בנושא יגאל קמינצקי בוויקישיתוף מאמרי הרב יגאל קמינצקי בספריית אסיף רשימת המאמרים של יגאל קמינצקי באתר רמב"י רשימת המאמרים של יגאל קמינצקי, באתר רמבי"ש מאמרים של הרב יגאל קמינצקי, באתר ספריית אסיף יאיר אטינגר, הרב האזורי של עזה לשעבר: כעת המטרה היא ליצור כוח פוליטי, באתר הארץ, 18 בפברואר 2006 ירעם נתניהו, שליפות עם הרב יגאל קמינצקי, באתר nrg‏, 4 באוגוסט 2009 הודיה כריש חזוני, ‏"אם לא נחזור לעזה, העפיפונים יהיו שוב טילים", בעיתון מקור ראשון, 26 ביולי 2018 רבקי גולדפינגר, עניין אישי והפעם עם הרב יגאל קמינצקי, בעיתון בשבע כל הכתבות על הרב קמינצקי, באתר ערוץ 7 אודות, באתר "חותם" הרב הראשי - שלמה גורן - רב' (1) - ענייני הרבנות הראשית - כרך א' - 1981, באתר ארכיון המדינה, עמ' 237-238 הרב קמינצקי: נמסור את רכושנו על ארץ ישראל, באתר ערוץ 7 אורלי הררי, רב חדש לישוב עשהאל: "נקודת ציון משמעותית", באתר ערוץ 7, 6 בנובמבר 2014
מטבעת סנקט פטרבורג

מטבעת סנקט פטרבורג (ברוסית: Санкт-Петербу́ргский моне́тный двор) היא מטבעה ברוסיה, הנחשבת לאחת המטבעות הגדולות בעולם. נוסדה על ידי פיוטר הגדול בשנת 1724 בשטח המבצר הפטרופאבלי והוא אחד ממפעלי התעשייה הוותיקים בסנקט פטרבורג. מאז הקמתה היא עוסקת בייצור מטבע עבור המדינה, מה שמאפשר לה לקיים מסחר ולנהל כלכלה. נחשבת למטבעה הוותיקה ברוסיה ואחת הוותיקות בעולם. מהווה חלק מתאגיד Goznak שבבעלות המדינה. מדיה וקבצים בנושא מטבעת סנקט פטרבורג בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מטבעת סנקט פטרבורג (ברוסית) ערך זה הוא קצרמר בנושא רוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.