laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מאטוויי זכארוב

מאטוויי זכארוב (ברוסית: Матвей Васильевич Захаров‏; 17 באוגוסט 1898 - 31 בינואר 1972), מרשל ברית המועצות, מראשי הצבא האדום בשנות ה-60. מאטוויי ואסילייביץ' זכארוב נולד בכפר במחוז טבר למשפחת איכר. בשנת 1913 סיים בית ספר מקצועי בעיר טבר, עבר לסנקט פטרבורג והחל לעבוד כמסגר באחד המפעלים. בשנת 1917 הוא הצטרף לבולשביקים והשתתף באירועי מהפכת אוקטובר. לאחר תחילת מלחמת האזרחים ברוסיה נשלח לצבא האדום ולאחר סיום קורס תותחנים הועבר לחזית. הוא השתתף בקרבות והתקדם בסולם הדרגות. לאחר סיום המלחמה למד במספר מוסדות להשכלה גבוהה, כולל האקדמיה של המטה הכללי, שסיים אותה בשנת 1937. לאחר סיום האקדמיה מונה זכארוב לראש מטה הפיקוד הצבאי לנינגרד. בשנת 1940 מונה לראש המטה של פיקוד צבאי אודסה. על בסיס מידע מודיעיני שהיה בידיו, זכארוב נתן פקודה ליחידות של פיקוד צבאי אודסה לעבור למצב כוננות עליונה עוד לפני תחילת המתקפה הגרמנית. זאת למרות הוראות מהפיקוד במוסקבה. בעקבות פקודה זו יחידות של הצבא האדום באזור היו מוכנות למתקפה והצליחו להדוף אותה באזור הגבול ללא נסיגה כוללת כמו ביתר האזורים של חזית הלחימה. לאחר תקופה קצרה של שרות כמפקד העורף, זכארוב חזר לאזור הלחימה. במהלך כול שנות המלחמה הוא היה מפקד מטה של חזיתות שונות, בדרך כלל תחת פיקודו של איבן קונייב. לאחר סיום הלחימה נגד הגרמניה הנאצית זכארוב הועבר למזרח והשתתף במבצע סערת אוגוסט בתפקיד מפקד מטה של אחד החזיתות. באוקטובר 1945 זכארוב הועבר למוסקבה ומונה למפקד אקדמיה של המטה הכללי. בינואר 1949 הוא מונה למפקד של גה-אר-או, המודיעין הצבאי הסובייטי. לאחר שלוש שנות שרות בתפקיד זה זכארוב הועבר ללנינגרד והחל ממאי 1953 היה מפקד פיקוד צבאי לנינגרד. בנובמבר 1957 זכארוב מונה למפקד כוחות ברית המועצות בגרמניה. בשנת 1959 הוא קודם לדרגת מרשל ברית המועצות. בשנת 1960 זכארוב הוחזר למוסקבה ומונה לראש המטה הכללי של הצבא הסובייטי. הוא כיהן בתפקיד זה עד לשנת 1963 כאשר ככל הנראה בעקבות וויכוח עם ניקיטה חרושצ'וב הועבר לתפקיד אחר. בשנת 1964 הוא הוחזר לתפקיד ראש המטה הכללי וכיהן בו עד לשנת 1971. בשנת 1967 הוא נשלח למצרים כדי לנהל את שיקום הצבא המצרי לאחר מלחמת ששת הימים. מטוויי זכארוב נפטר בשנת 1972 ונטמן בבית הקברות של חומת הקרמלין. מדיה וקבצים בנושא מאטוויי זכארוב בוויקישיתוף מאטוויי זכארוב, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
כארס

האם התכוונתם ל... כארס מלינדוס – פסל יווני שיצר את "הקולוסוס מרודוס" הנחשב לאחד משבעת פלאי תבל של העולם העתיק כארס ממיטילנה – היסטוריון יווני יליד מיטילנה בן המאה ה-4 לפנה"ס בפמלייתו של אלכסנדר הגדול כארס מאתונה – גנרל אתונאי בן המאה ה-4 לפנה"ס כארס (צייר כדים) – צייר כדים יווני בן המאה ה-6 לפנה"ס שעבד בקורינתוס
הפארקים הלאומיים של דרום אפריקה

הפארקים הלאומיים של דרום אפריקה (באנגלית: South African National Parks, בקיצור: SANParks) היא הרשות המנהלת את הפארקים לאומיים בדרום אפריקה. הרשות הוקמה בשנת 1926, ונכון להיום מנהלת 22 פארקים השרועים על שטח של 37,000 קמ"ר שהוא 4% משטחה הכולל של המדינה. להלן רשימת הפארקים אשר מנוהלים על ידי הרשות פארק הפילים הגדול אדו (הכף המזרחי) פארק הפילים אדו שמורת הטבע הכף המיוערת האזורים המוגנים הימיים אי הציפורים במפרץ אלוגה האי סנט קרואה במפרץ אלוגה פארק לאומי אגולס פארק אי-איס/ריכטרסוואלד הטרנס-גבולי פארק לאומי מפלי אוגרביס פארק לאומי בונטבוק פארק לאומי קמדבו פארק לאומי דרך הגנים פארק לאומי שער הזהב פארק לאומי קוואקווא פארק לאומי קארו פארק קגלגדי הבין-גבולי (עם בוטסואנה) פארק לאומי קרוגר פארק הלאומי מפונגובווה פארק לאומי מאראקלה פארק לאומי מוקאלה פארק לאומי זברת ההרים פארק לאומי נמאקואה פארק לאומי הר השולחן (ראה הר השולחן) פארק לאומי טנקווה קארו פארק לאומי החוף המערבי החי בדרום אפריקה Michael Brett, Touring South Africa's National Parks, Cape Town, 2010 מדיה וקבצים בנושא הפארקים הלאומיים של דרום אפריקה בוויקישיתוף אתר הרשות חזי שקד, הפארקים הלאומיים של דרום אפריקה, באתר Go Travel SAN Parks - South Africa Travel Channel 24, באתר YouTube Annual Report 2008/9, South African National Parks, p. 22 About Us, באתר South African National Parks Parks (A - Z), באתר South African National Parks
אמפיטריאון (פירושונים)

האם התכוונתם ל... אמפיטריאון – בעלה של אלקמנה במיתולוגיה היוונית אמפיטריאון (פלאוטוס) – מחזה לטיני של מחזאי קומדיות רומאי טיטוס מאקיוס פלאוטוס אמפיטריאון (מולייר) – מחזה (קומדיה) מאת מולייר שהועלה לראשונה בשנת 1668 שהוא עיבוד של המחזה הלטיני של פלאוטוס אמפיטריאון (ג'ון דריידן) – קומדיה משנת 1690 מאת המחזאי האנגלי ג'ון דריידן שהיא עיבוד לקומדיה של מולייר אמפיטריאון (היינריך פון קלייסט) – קומדיה משנת 1808 של המחזאי הפרוסי היינריך פון קלייסט שהיא עיבוד למחזה של מולייר אמפיטריאון 38 – מחזה משנת 1929 של ז'אן ז'ירודו אמפיטריאון (סרט) – סרט גרמני משנת 1935
דני בר

דני בר (נולד בשנת 1955) הוא סופר ישראלי. דני בר נולד בשנת 1955 בטבריה. בנעוריו למד בכפר הנוער בן שמן, ובשנת 1973 סיים את לימודיו והתגייס לחטיבת גולני. עם שחרורו החל לעבוד במשרד ראש הממשלה עד לפרישתו בשנת 2000. בין השנים 2001-2008 ניהל את כפר הנוער בן שמן. בשנת 2003 יצא לאור ספרו הראשון "שהיד", שזכה לחשיפה תקשורתית גדולה והפך לרב מכר. בשנת 2013 יצא לאור ספרו השני "החצר הפנימית", רומן היסטורי המבוסס על פרשה שהסעירה את היישוב היהודי לפני קום המדינה וזכתה לכינוי "פרשת בן שמן". ב-22 בינואר 1940, פשטו אנשי הבולשת הבריטית בפיקודו של ג'פרי מורטון, מי ששנתיים לאחר מכן רצח את אברהם שטרן מפקד הלח"י, על כפר הנוער בן שמן וחשפו את מצבורי הנשק הרבים שהוסתרו במקום. הספר מתחקה אחר עקבות המרגל שהסגיר את סודות הכפר ולאחר תחקיר עמוק ויסודי הוא מביא לחשיפתו. בשנת 2019 תורגם הספר "שהיד" לאנגלית ויצא לאור באמזון תחת השם "The Shahid's widow". רשימת הפרסומים של דני בר, בקטלוג הספרייה הלאומית הספר "שהיד", באתר "סימניה" הספר "החצר הפנימית", באתר "סימניה" יחיעם ויץ, המלשין מכפר הנוער בן שמן, באתר הארץ, 30 בינואר 2014 רשת א- ראיון שהתקיים עם הסופר לרגל צאת ספרו "החצר הפנימית", סרטון באתר יוטיוב (אורך: 53:57) דני בר, דף שער בספרייה הלאומית יחיעם ויץ, המלשין מכפר הנוער בן שמן, באתר הארץ, 30 בינואר 2014
יהודה קישון

יהודה קישון (קושינסקי) (1 בינואר 1914 – 2 באוקטובר 1996) היה לוחם בארגון הפרטיזנים המאוחד (פֿאַראײַניקטע פאַרטיזאַנער אָרגאַניזאַציע, פ-פ-או, FPO) בגטו וילנה, פעיל בתנועת הבריחה במסגרת קבוצת הבית"רים, פעיל בארגון יוצאי פיוטרקוב, חבר "המועצה להנצחה" וחבר פעיל במזכירות ארגון הפרטיזנים ומורדי הגטאות. קישון נולד בפיוטרקוב טריבונלסקי שבפולין. התחנך לאור היהדות המסורתית, אך ספג מהוריו גם רעיונות ציוניים. בהיותו נער הצטרף לתנועת בית"ר, ועד מהרה היה לאחד מחברי התנועה הפעילים בעיר. בפרוץ מלחמת העולם השנייה הגיע עם זרם הפליטים מפולין לווילנה, תוך תקווה שמעיר זו, אף שהייתה כבר תחת שלטון סובייטי, יצליח להגשים את חלום נעוריו ולעלות לישראל. בין הפליטים שהגיעו לווילנה, היו גם חברי "בית"ר" רבים. באותה תקופה עסק קישון בריכוז חברי התנועה שהגיעו לווילנה, אך חלומם ותקוותם לעלות לארץ ישראל התנפצו עם הפלישה הגרמנית לברית המועצות ב-22 ביוני 1941. לאחר העברתו לגטו, הצליח קישון לשרוד למרות ה"אקציות" בהן הושמדו רוב יהודי גטו וילנה. כאשר החליט הארגון שחבריו יעזבו את הגטו ויצטרפו ללחימה הפרטיזנית ביערות, הוטל על קישון להיות עוזר לקברן הגטו, ובמסווה של הוצאת גופות, להבריח נשק שהמחתרת צברה בגטו. בזכות פעולה זו הצטיידו חברי המחתרת בנשק ובתחמושת כאשר יצאו ליערות. לאחר מכן הצטרף קישון לפרטיזנים שבסיסם היה ביערות נארוץ' ולחם נגד האויב הנאצי. מדיה וקבצים בנושא יהודה קישון בוויקישיתוף יהודה קישון באתר ארגון הפרטיזנים לוחמי המחתרת והגטאות (הקישור אינו פעיל, 22 בדצמבר 2022) יהודה קישון, י"א באדר ביער, חרות, 5 במאי 1959 יהודה קישון באתר GRAVEZ
המוזיאון הטכני של וינה

המוזיאון הטכני של וינה (גרמנית: Technisches Museum Wien) הוא מוזיאון המתעד את תרומתה של אוסטריה להתפתחות הטכנולוגיה, החל במוצרים תוצרת בית כגון מכונת כתיבה חובבנית מעץ, ועד להמצאת המכונית. פרנץ יוזף ייסד את המוזיאון הטכני של וינה ב-1908, והשתמש באוספים הפרטיים של שושלת הבסבורג כתצוגה מרכזית; המוזיאון פתח את שעריו 10 שנים לאחר מכן, והוא מתעד את כל הצדדים של התעשייה הטכנולוגית, ממכשירים ביתיים ועד לטורבינות גדולות, וכולל תערוכות של תעשייה כבדה, אנרגיה, פיזיקה וכלי נגינה. חלק נכבד של המוזיאון כולל תצוגות אינטראקטיביות על טכנולוגיית מחשבים, קידוח נפט וגז וזיקוקם, וכמו כן שחזור מבנה של מכרה פחם. מוזיאון הרכבת מהווה חלק אינטגרלי של המוזיאון הטכני. הוא מכיל אוסף נרחב של קרונות ומנועי רכבת מלכותיים. אחת מגולות הכותרת הוא הקרון המלכותי בו השתמשה אשתו של פרנץ יוזף, המלכה אליזבת. מדיה וקבצים בנושא המוזיאון הטכני של וינה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של המוזיאון הטכני של וינה (בגרמנית) האתר הרשמי של המוזיאון הטכני המוזיאון הטכני של וינה, ברשת החברתית פייסבוק המוזיאון הטכני של וינה, ברשת החברתית אינסטגרם
תומאס רייטר

תומאס ארתור רייטר (גרמנית: Thomas Reiter; ‏נולד ב־23 במאי 1958) הוא אסטרונאוט לשעבר מטעם סוכנות החלל האירופית, ואחראי על תחום טיסות החלל המאוישות בסוכנות ועל המבצעים שלה. רייטר, טייס לשעבר בחיל האוויר הגרמני ובעל דרגת בריגדיר גנרל, מחזיק בשיא השהייה בחלל לאסטרונאוט שאינו מתוכנית החלל הרוסית או האמריקנית. שיא זה עומד על 350 ימי שהיה בחלל. רייטר, יליד פרנקפורט, גרמניה, הוא בוגר תואר בהנדסה אווירונאוטית מהאוניברסיטה הצבאית של גרמניה במינכן. בשנת 2010 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטה זו. רייטר הוסמך כטייס בחיל האוויר הגרמני וכן השתלם בטיסה בטקסס, ארצות הברית. רייטר נבחר כאסטרונאוט מטעם סוכנות החלל האירופית, והשתלם בקורס הקוסמונאוטים של רוסיה. בשנת 1995 טס לחלל בחללית סויוז TM-22, שעגנה בתחנת החלל הרוסית מיר בתחנת החלל כבר פעלה משלחת מס' 19 בפיקוד אנטולי סולוביוב. לאחר העברת אחריות על תחנת החלל החלה לפעול משלחת מס' 20 בפיקוד יורי גידזנקו. רייטר שהה בתחנת החלל 179 יום, וביצע שתי יציאות מחוץ לתחנה, בהן שהה בחלל וביצע ניסויים לפי תוכנית של סוכנות החלל האירופית EUROMIR 95. בשנים 1996–1997, עבר רייטר השתלמויות נוספות בסוכנות החלל הרוסית, והוסמך לפיקוד על חלליות סויוז TM, כולל הנחתת חלליות מסוג זה על כדור הארץ. רייטר התאמן למשימה בת חצי שנה על תחנת החלל הבינלאומית ושוגר אליה ב-4 ביולי 2006 במעבורת החלל דיסקברי (במשימת STS-121) והצטרף למשלחת מס' 13 לתחנת החלל הבין-לאומית. רייטר היה גם חלק מהמשלחת ה-14 לתחנת החלל, ושב לכדור הארץ במעבורת החלל דיסקאברי במשימת STS-116. שם המשימה שלו בתחנת החלל, כפי שנקבע על ידי סוכנות החלל האירופית היה Astrolab. באוגוסט 2007 מונה רייטר לחבר הנהלת סוכנות החלל הגרמנית – DLR. במרץ 2011, מונה רייטר למנהל תחום הטיסות המאוישות לחלל והמבצעים בסוכנות החלל האירופית. במסגרת אחריותו – טיסות חלל של אסטרונאוטים אירופים, ניהול משימות רכב האספקה החללית מסוג ATV, ניהול מרכז האסטרונאוטים של אירופה, וניהול המקטע הקרקעי של משימות החלל הבלתי מאוישות של סוכנות החלל האירופית, באמצעות מרכז הבקרה (ESOC) הממוקם בדארמשטאט, גרמניה. מדיה וקבצים בנושא תומאס רייטר בוויקישיתוף ביוגרפיה באתר סוכנות החלל האירופית תיאור משימה Astrolab תוכנית EUROMIR 95
דומיטרו פרונאריו

דומיטרו-דורין פרונאריו (ברומנית: Dumitru-Dorin Prunariu; נולד ב-27 בספטמבר 1952) הוא קוסמונאוט לשעבר, הרומני הראשון בחלל. עומד בראש התאחדות חוקרי החלל, ארגון מקצועי-חברתי של אסטרונאוטים וקוסמונאוטים מלאומים שונים. בעל דרגת גנרל מאיור בחיל האוויר הרומני, ודוקטור להנדסה. במסגרת תוכנית אינטרקוסמוס, הכשירה ברית המועצות קוסמונאוטים אורחים ממדינות הגוש הקומוניסטי. בשנת 1978 החל פרונאריו את אימוניו במוסקבה, לתפקיד מהנדס בחללית סויוז 40. הוא שוגר לחלל עם הקוסמונאוט הרוסי לאוניד פופוב, למשימה אל תחנת החלל הסובייטית סאליוט 6 בה שהה צוות של משלחת מס' 5. על סיפון תחנת חלל זו בוצעו על ידי פרונאריו מגוון ניסויים מדעיים בתחומי האסטרופיזיקה, טכנולוגיות חלל, רפואת חלל וביולוגיה. פרונאריו היה האדם ה-103 ששוגר לחלל. פרונאריו עוטר בעיטורים רמי דרג של רומניה וברית המועצות, וזכה למעמד של גיבור לאומי בארצו. הוא מילא שורה ארוכה של תפקידים ציבוריים בזירה הארצית והבינלאומית, וביניהם שגריר מיוחד של האו"ם, יושב ראש הוועדה של האו"ם לשימוש בחלל למטרות שלום, ראש סוכנות החלל הרומנית, וחבר לכל חייו באקדמיה הבינלאומית לאסטרונאוטיקה. מדיה וקבצים בנושא דומיטרו פרונאריו בוויקישיתוף אבי בליזובסקי, ‏למה החביא צ'אושסקו את הקוסמונאוט הרומני הראשון מהתקשורת?, באתר "הידען", 31 בינואר 2014 דומיטרו פרונאריו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
טינדוף

טינדוף (בערבית: تندوف - "תנדוף", בברברית: ⵜⵉⵏⴷⵓⴼ, בצרפתית: Tindouf), היא עיירת מחוז במחוז טינדוף באלג'יריה, השוכנת בקרבת גבולותיה של אלג'יריה עם מאוריטניה, סהרה המערבית ומרוקו. על פי המפקד של שנת 2008 מספר התושבים בה עומד על 45,966 איש, כשבשנת 1998 הוא עמד על 25,266 איש, גידול שנתי של 6.3%. לאזור חשיבות אסטרטגית ובו שוכנים בסיסים צבאיים ונמל תעופה המקושר ליעדים ברחבי המדינה. העיירה נבנתה על יד נווה מדבר מבודד במדבר סהרה ב-1852 על ידי שבט הטאג'קאנת, שבט ממוצא ברברי אך ב-1895 נהרסה ונבזזה על ידי שבט הרגויבאת, שבט ממוצא צנהג'י, שהגלו מהאזור את בני שבט הטאג'קאנת. המקום נותר נטוש עד להגעתם של כוחות צבא צרפתים לאזור ב-1934. מאז קיבלה אלג'יריה את עצמאותה ב-1962, העיירה צמחה באופן יזום, בעיקר בשל חשיבותה כעמדת גבול הסמוכה לגבולות עם מרוקו, סהרה המערבית ומאוריטניה. בשנת 1963 היה האזור זירה להתרחשותה של "מלחמת החול" בין אלג'יריה לבין מרוקו שנסובה על תביעתה של מרוקו על שטחים במערב אלג'יריה. מאז קיבל האזור אופי צבאי והוגדלה חשיבותו. מאמצע שנות השבעים אזור טינדוף שימש כבסיס לארגון הפוליסריו הלוחם לעצמאותה של סהרה המערבית. מפקדת הארגון שוכנת במחנות פליטים בניהול עצמי השוכנים מדרום לטינדוף שהוקמו לאחר כיבושה של סהרה המערבית על ידי מרוקו ומאוריטניה ב-1975. בין השנים 1975-1990 ארגון הפוליסריו ביצע פעולות תקיפה כנגד מאוריטניה (עד 1979) וכנגד דרום מרוקו, כשטינדוף משמשת לו כבסיס עיקרי בתמיכתה של ממשלת אלג'יריה. מאז 1990 האזור שקט, למרות שאוכלוסיית הפליטים נשארה באלג'יריה, בעקבות תהליך שלום שהתנהל בחסות האו"ם. 6.1% מהתושבים הם בעלי השכלה על-תיכונית ו-18.8% נוספים הם בעלי השכלה תיכונית. שיעור יודעי קרוא וכתוב הוא 75.0%, 79.7% בקרב הגברים ו-70.1% בקרב הנשים. האקלים בטינדוף הוא אקלים מדברי חם, עם קיץ חם במיוחד וחורף מתון. כמעט ולא יורדים משקעים במשך השנה, למרות שלעיתים יורד גשם בספטמבר. מדיה וקבצים בנושא טינדוף בוויקישיתוף טינדוף, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מפקד 2008 מפקד 1998 "Structure relative de la population résidente des ménages ordinaires et collectifs âgée de 6 ans et plus selon le niveau d'instruction et la commune de résidence.", ffice National des Statistiques Algérie. Retrieved 10 May 2013. (בצרפתית) "Taux d'analphabétisme et taux d'alphabétisation de la population âgée de 15 ans et plus, selon le sexe et la commune de résidence .", Office National des Statistiques Algérie. Retrieved 10 May 2013. (בצרפתית)
עדו דולב

עידו דולב (נולד ב-1970) הוא מעצב אמנותי לקולנוע וטלוויזיה, זוכה פרסי אופיר ופרסי האקדמיה הישראלית לטלוויזיה. דולב מעצב אולפנים, סדרות, סרטים ותוכניות ילדים, בארץ ובעולם. דולב הוא בנם של ליז דולב ותת-אלוף ערן דולב, ששימש כקצין רפואה ראשי במהלך מלחמת לבנון הראשונה. הוא בוגר תיכון אלון ברמת השרון, למד במדרשה לאמנות ובוגר המכון טכנולוגי חולון במגמת עיצוב. נשוי לפרופסור לסוציולוגיה יעל השילוני-דולב, ולהם שלושה בנים. בשנת 2003 פרסם עם אשתו את רב-המכר "תוצרת בית – מדריך משפחתי לפעילות יצירתית", שעובד בשנת 2012 למשחק קופסה. מלמד בתוכנית המצטיינים לעיצוב במה באוניברסיטת תל אביבֵ. 1996 - כלבים לא נובחים בירוק 1999 - מבצע סבתא 2002 - כנפיים שבורות 2003 - סיפורי בית קפה 2004 - חלומו של הנרי 2004 - האושפיזין 2005 - מוכרחים להיות שמח 2005 - איזה מקום נפלא 2006 - הבועה 2006 - אביבה אהובתי 2007 - נודל 2007 - הבוגד הקטן 2009 - Hello Goodbye 2009 - הבודדים 2010 - הדקדוק הפנימי 2012 - אנחנו לא לבד 2012 - אורחים לרגע 2013 - פלאות 2013 - סינדרום ירושלים 2014 - מנפאואר 2016 - חדרי הבית 2018 - הבלתי רשמיים 2022 - קריוקי 1997 - גרגר על הריס (סרט טלוויזיה) 1998 - בלש בירושלים 1999-2000 - פאזל 1999-2000 - יחסים מסוכנים 2001 - טייק-אווי 2001 - פלורנטין 2001 - המכון 2001 - כוכב זורח מעל הלב (סרט טלוויזיה) 2002 - טניה 403 (סרט טלוויזיה) 2004 - אהבה זה כואב 2005 - לתפוס את השמיים 2005–2008 - אמא'לה 2007 - מה זה השטויות האלה?! 2007 - מרחק נגיעה 2007 - להוציא את הכלב 2008 - על קצות האצבעות 2009 - קוויקי 2009 - תמיד אותו חלום 2009-2010 - מגדלים באוויר 2009-2012 - חטופים 2010-2013 - המשרד 2011 - סימני שאלה 2012-2014 - שעת הדרקון 2013 - מקימי 2013-2016 - בלתי הפיך 2014 - המקוללים 2016 - מסובך 2016-2017 - ילדי בית העץ 2017 - נבסו 2017-2018 - צפוף 2018 - הבר מצווה (סדרת רשת) 2018 - להעיר את הדב 2018 - קופה ראשית 2020 - חזרות 2008 - אדם בן כלב 2011 - החוב 2011–2012 - הומלנד עונות 1 - 2 2002 - כנפיים שבורות 2005 - מוכרחים להיות שמח 2019 - הבלתי רשמיים 2023 - הפילגש 2005 - לתפוס את השמיים 2007 - מרחק נגיעה 2010 - חטופים עונה 1 2011 - חטופים עונה 2 2022 - כראמל עדו דולב, במאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי "אידיבי" עדו דולב, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) יונת נחמני, האספן: הבחירות של עידו דולב, באתר כלכליסט, 20 בספטמבר 2011 אור דובו, ‏איך הפכו בית ביפו לוילה הסורית של חטופים?, באתר ‏מאקו‏, 8 בנובמבר 2012 בן עופר, וילה בג'ונגל: הישראלי שהקים ארמון למשפחת מלוכה ערבית בלב השרון, באתר Xnet‏, 1 ביולי 2005 תוצרת בית מידע על הספר תוצרת בית המסוגננים כתבה במוסף סגנון של מעריב עידו דולב: לברוא עולמות בדיוניים בעלי חוקיות משלהם, באתר מגזין פורטפוליו, ‏2016-09-10 דביר רשף, פרסי אופיר 2023: "7 ברכות" הוא המנצח הגדול בטקס | כל הזוכים - והמחאה יוצאת הדופן, באתר ynet, 10 בספטמבר 2023
הפארק הלאומי אגטלק

מערות הקארסט של אגטלק והקארסט הסלובקי הם אתרי מורשת עולמיים של אונסק"ו הכוללים 712 מערות על פני שטח גדול המשתרע בגבול שבין הונגריה לסלובקיה. אתר המורשת מורכב מתתי-אתרים שחלקם בהונגריה וחלקם בסלובקיה. בחלק ההונגרי נמצאת מערת אגטלק שהיא מערת הנטיפים הגדולה באירופה, ואורכה כ־26 ק"מ, מתוכם 8 ק"מ בשטח סלובקיה – שם שמה דומיצה (Domica). נראה שבמערה נעשה שימוש מאז האלף השישי לפני הספירה. האזכור הראשון של המערה הוא משנת 1549 והיא אתר תיירות מאז 1920. בחלק מהמערה נעשה גם שימוש רפואי. במערה מסלולי סיור באורכים משתנים, עד 7 ק"מ, והאולם הגדול ביותר בה, אולם הענקים המרהיב, הוא באורך 125 מטר, ברוחב 55 מטר ובגובה 30 מטר. הגישה למערה היא מהכפר בעל השם הזהה, אגטלק (Aggtelek) השוכן כחמישים ק"מ מצפון-מערב לעיר מישקולץ. מדיה וקבצים בנושא הפארק הלאומי אגטלק בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הפארק הלאומי אגטלק ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של הונגריה ובנושא סלובקיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
עונת ההוריקנים האטלנטית 2005

עונת ההוריקנים האטלנטית בשנת 2005, שנמשכה מה-1 ביוני עד ל-30 בנובמבר, שברה את כל השיאים מבחינת מספר ההוריקנים ועצמתם. בצפון האוקיינוס האטלנטי היו 28 סופות טרופיות (שיא), 15 מתוכן הוגדרו כהוריקן (שיא) ומתוכם 7 היו בעצמה של קטגוריה 3 ומעלה. בהוריקן וילמה נמדד שקע ברומטרי של 882 מיליבר (שיא) ורוחות בעצמה של 295 קמ"ש. בעונת ההוריקנים כולה נספו 2,280 אנשים (בעיקר בעקבות הוריקן קתרינה והוריקן סטן), ונגרם נזק של כ-120 מיליארד דולר (שיא). שתי סופות נוצרו בחודש יוני, חמש סופות ביולי, חמש סופות באוגוסט, חמש סופות בספטמבר, שש סופות באוקטובר, שלוש סופות בנובמבר, שתי סופות בדצמבר וסופה אחת בינואר. ארבע סופות הוגדרו כהוריקן בקטגוריה 5, הקטגוריה החזקה ביותר בסולם ספיר-סימפסון. ארלין ברט הוריקן סינדי (יולי, 3 הרוגים) הוריקן דניס (יולי, מעל 70 הרוגים) הוריקן אמילי (יולי, 14 הרוגים) פרנקלין גרט הארווי הוריקן איירין (אוגוסט, לא פגעה ביבשה) חוזה הוריקן קתרינה (אוגוסט, כ-1,300 הרוגים) לי הוריקן מריה (ספטמבר, הרוג אחד) הוריקן נייט (ספטמבר, לא פגעה ביבשה) הוריקן אופליה (ספטמבר) הוריקן פיליפה (ספטמבר, לא פגעה ביבשה) הוריקן ריטה (ספטמבר, שישה הרוגים) הוריקן סטן (אוקטובר, כ-1,540 הרוגים) תמי הוריקן וינס (אוקטובר) הוריקן וילמה (אוקטובר, 47 הרוגים) אלפא הוריקן בטא (אוקטובר) גמא דלתא הוריקן אפסילון (דצמבר) זטע
יוזף פוניאטובסקי

הנסיך יוזף אנטוני פוניאטובסקי (בפולנית: Józef Antoni Poniatowski; ‏7 במאי 1763–19 באוקטובר 1813) היה מצביא פולני שכיהן כשר המלחמה של דוכסות ורשה. פוניאטובסקי נולד בשנת 1763 למשפחת אצולה (היה אחיינו של מלך פולין האחרון, סטניסלאב פוניאטובסקי), התגייס לצבא ושרת במלחמת פולין-רוסיה. לאחר חלוקת פולין והתפטרותו של דודו המלך הוחרם רכושו של פוניאטובסקי בידי הרוסים והוא יצא לגלות. הוא עבר לווינה ולאחר מכן לברלין. לאחר עלייתו לשלטון של נפוליאון בונפרטה בצרפת הבטיח נפוליאון לעמים משועבדים שונים, בהם היהודים והפולנים, עצמאות, וכך זכה בתמיכתם. פולנים רבים הצטרפו לצבאו של נפוליאון, בהם גם פוניאטובסקי, שראה זאת כהזדמנות חדשה להקמת פולין. הוביל כמה גייסות מתנדבים בקרבות מול אוסטריה ופרוסיה. הן מפקדי הצבא הצרפתי והן קצינים מתנדבים הבחינו בכישרונו ולאחר שאישר נפוליאון את הקמת דוכסות ורשה מונה פוניאטובסקי למרשל. לאחר הפלישה הצרפתית לרוסיה פיקד על הארמייה החמישית המורכבת מצרפתים גרמנים ופולנים יחד עם ז'רום בונפרטה, הצעיר שבאחיו של נפוליאון. לחם בקרבות שונים בתחומי האימפריה הרוסית, בין היתר קרב בורודינו. לאחר לכידת מוסקבה נכנס בראש גדוד פולני אל תוך העיר ההרוסה, שמגיניה נטשו אותה. לאחר הנסיגה מרוסיה הקים צבא מתנדבים פולני חדש שהשתתף בקרב לייפציג. במהלך הקרב נבהל סוסו של פוניאטובסקי והלה לא הצליח לרסן אותו הוא הועף מגב הסוס ומת. שרידיו הועברו לקתדרלת ואוול בקרקוב. אנדרטה לכבודו הוקמה בוורשה, אולם היא נהרסה במהלך ההפצצות הגרמניות במלחמת העולם השנייה. מדיה וקבצים בנושא יוזף פוניאטובסקי בוויקישיתוף ביוגרפיה באתר נפוליאון (בצרפתית) יוזף פוניאטובסקי, באתר "Find a Grave" (באנגלית) יוזף פוניאטובסקי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
ח'ליל שקאקי

ד"ר ח'ליל שקאקי (בערבית: خليل الشقاقي; נולד ב-1953 ברפיח, עזה למשפחה שמקורה בזרנוגה) הוא ראש המרכז הפלסטיני לחקר סקרים ומדיניות (הידוע גם בראשי התיבות: PCPSR או PSR) הממוקם ברמאללה וסוקר את דעת הקהל הפלסטינית. שקאקי למד מדעי המדינה באוניברסיטה האמריקנית בביירות, וקיבל תואר ראשון בתחום ב-1975 ותואר שני ב-1977. ב-1985 קיבל דוקטורט במדעי המדינה מאוניברסיטת קולומביה. שקאקי לימד באוניברסיטת א-נג'אח בשכם מאז 1986. כמנהל וחוקר, ניהל את המרכז הפלסטיני לחקר סקרים ומדיניות בשכם מעת הקמתו במרץ 1993. הוא העורך הראשי של "כתב העת של מדיניות פלסטין". שקאקי כיהן גם כחבר בוועדת הבחירות הפלסטינית העצמאית שהוקמה כדי להכין את הבחירות לרשות הפלסטינית בינואר 1996. אחיו של שקאקי, פתחי, גורש מהשטחים בשנת 1988 ועמד בראש ארגון הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, עד חיסולו במלטה באוקטובר 1995. د. خليل الشقاقي באתר PCPSR (בערבית) Dr. Khalil Shikaki באתר PCPSR (באנגלית) סוכנויות הידיעות, סוקר בגדה פירסם סקר על השיבה - והותקף, באתר הארץ, 13 ביולי 2003 עמירה הס, סקר דעת קהל פלסטיני: הנייה גובר על עבאס, באתר TheMarker‏, 17 בדצמבר 2012 חזקי עזרא, אחיו של שקאקי הוזמן לכנסת, באתר ערוץ 7, 7 ביולי 2013
סטיב מקווין (במאי)

סטיבן רודני "סטיב" מקווין (באנגלית: Steven Rodney "Steve" McQueen; נולד ב-9 באוקטובר 1969) הוא במאי קולנוע ומפיק אנגלי, מועמד פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר לשנת 2013 על בימוי הסרט "12 שנים של עבדות". מקווין זכה לשבחים רבים בכל רחבי העולם על סרטיו הפרובוקטיביים "רעב" ו"בושה". מקווין נולד בלונדון למשפחה שמוצאה ממדינת האי גרנדה שבקריביים. גדל במערב לונדון ואובחן כדיסלקט בילדותו עם מקרה של עין עצלה. מקווין עסק בצעירותו בכדורגל, הוא למד עיצוב ואמנות ב"מכללת צ'לסי לאומנויות" ואמנות יפה ב"מכללת גולדסמית'ס" שבחסות "אוניברסיטת לונדון". לאחר זמן מה עזב מקווין את לימודיו באנגליה ונסע לארצות הברית ללמוד ב"בית ספר לאומנויות טיש" שבחסותה של "אוניברסיטת ניו יורק". בתחילת דרכו כקולנוען הושפע רבות מיוצרי הקולנוע אנדי וורהול, סרגיי אייזנשטיין, באסטר קיטון, ז'אן ויגו ובילי ויילדר. לפני שפרץ כיוצר קולנוע עסק מקווין בציור ובאמנות חזותית. מקווין החל את דרכו הקולנועית בבימוי סרטים קצרים במהלך שנות ה-90. הוא פרץ לתודעה הבריטית והעולמית בשנת 2008 עם צאת סרט הבכורה שלו "רעב". הסרט מתרחש בין כותלי הכלא ומבוסס על שביתת הרעב של בובי סנדס בשנת 1981. כוכב ותגלית הסרט היה מייקל פסבנדר שחקן קולנוע הגרמני שעבד עם מקווין בכל הפרויקטים שלו מתחילת דרכו. מקווין קיבל על סרט הביכורים שלו את פרס מצלמת הזהב מטעם פסטיבל קאן ובכך היה ליוצר הקולנוע הבריטי הראשון שמקבל פרס זה. זכה בנוסף בפרס באפט"א לכישרון המבטיח ביותר. בשנת 2011 ביים את סרטו השני "בושה", דרמה ארוטית בכיכובם של מייקל פסבנדר וקארי מאליגן המתרחשת בניו יורק. מקווין זכה לביקורות משבחות גם על סרטו זה, הסרט זכה בשלושה פרסים בפסטיבל ונציה. ערך מורחב – 12 שנים של עבדות בשנת 2013 שחרר מקווין לאקרנים את סרטו השלישי במספר והראשון בגזרה ההוליוודית "12 שנים של עבדות" ע"פ ביוגרפיה של העבד האפרו אמריקאי סולומון נורת'ופ. את הסרט ביים מקווין והפיק ביחד עם בראד פיט (משחקני הסרט) ועם מפיק העל ארנון מילצ'ן. הסרט שעסק באופן מצמרר בעבדות שהתרחשה במאה ה-19 זכה לביקורות מהללות בקרב מבקרי הקולנוע ברחבי העולם, הוא הועמד ל-9 אוסקרים וזכה בפרס סרט הדרמה הטוב ביותר בטקס פרס גלובוס הזהב. מקווין הועמד על עבודתו האינטנסיבית על סט הסרט לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר, לפרס גלובוס הזהב ולפרס באפט"א. מקווין מתגורר בלונדון ובאמסטרדם, הוא אב לילד ולילדה מחברתו מבקרת האמנות ביאנקה סטיגטר. רעב (2008) בושה (2011) 12 שנים של עבדות (2013) אלמנות (אנ')‏ (2018) גרזן קטן: אלכס וויטל (2020) - סרט טלוויזיה גרזן קטן: רוק אוהבים (2020) - סרט טלוויזיה בליץ (2024) מדיה וקבצים בנושא סטיב מקווין בוויקישיתוף סטיב מקווין, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) סטיב מקווין, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי סטיב מקווין, באתר AllMovie (באנגלית) סטיב מקווין, באתר Box Office Mojo (באנגלית) סטיב מקווין, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) סטיב מקווין, באתר Discogs (באנגלית) לירון סיני, משמינים מנחת: מייקל פאסבנדר וסטיב מקווין, באתר ynet, 9 באוקטובר 2011 אמיר קמינר, סטיב מקווין: "רוצה להישאר קולנוען חובבן", באתר ynet, 19 במרץ 2012 אמיר בוגן, השואה והעבדות: הסבל של מי גדול יותר?, באתר ynet, 17 בינואר 2014 נטע אלכסנדר, סטיב מקווין מזכיר לארה"ב את עברה האפל, באתר הארץ, 16 בינואר 2014 סטיב מקווין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)