laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מלחמת ספרד–אמריקה הדרומית

מלחמת ספרד–אמריקה הדרומית (בספרדית: Guerra Hispano-Sudamericana), המכונה גם מלחמת איי צ'ינצ'ה (Guerra de las Islas Chincha) הייתה עימות ממושך בין ספרד לבין פרו וצ'ילה, ובמידה פחותה גם אקוודור ובוליביה, שהתחולל בין השנים 1864 ו-1866. תחילתו של העימות במשלחת חקר מדעית ספרדית שסקרה את חופיה של אמריקה הדרומית בסוף שנת 1862. מעט לאחר שעזבה המשלחת את פרו, ב-3 באוגוסט 1863, נהרג ספרדי שהתגורר בפרו בקטטה שהתרחשה באסיינדה טלמבו (Talambó), אירוע שקיבל את השם "תקרית טלמבו", בעקבותיה דרש האדמירל הספרדי שהיה במקום את התנצלותה של פרו. סירובה של פרו להתנצל בנימוק כי מדובר באירוע משטרתי פנימי שיידון במערכת המשפט עורר את הספרדים לשלוח במרץ 1864 נציג, תחת מינוי קולוניאלי של גובה מיסים, לגבות חובות ישנים של פרו לספרד מתקופת מלחמת העצמאות של פרו. ב-14 באפריל 1864 השתלטה המשלחת הימית הספרדית על איי צ'ינצ'ה (Chincha) העשירים בגואנו, שהיו שייכים לפרו, בתואנה כי הדבר מהווה תשלום על החוב הפרואני לספרד. המשבר הביא לחתימתו של הסכם ויואנקו פרחה (Tratado Vivanco-Pareja) ב-27 בינואר 1865, אותו דחה מאוחר יותר, בנובמבר אותה שנה, הקונגרס הפרואני בשל ההשפלה הלאומית שהייתה גלומה בו. צ'ילה, כמדינות דרום אמריקאיות אחרות, צידדה בפרו כנגד ההתנשאות והתוקפנות הספרדית. כאשר סרבה צ'ילה לצייד ספינה ספרדית בפחם, בנימוק כי המחצב מהווה אספקה צבאית ואינו אפשרי בשם הנייטרליות הצ'יליאנית בסכסוך, הטיל האדמירל הספרדי מצור ימי על צ'ילה, ועל אף שלמעשה היה בכוחו להטיל מצור על נמל ולפראיסו בלבד, הרי ששיתוקו של נמל עיקרי זה הסב לצ'ילה נזק כלכלי משמעותי. ב-17 בספטמבר 1865, יום לפני חגיגת עצמאותה של צ'ילה, סירבו הצ'יליאנים לכבד ספינה ספרדית בנמל ולפראיסו במטח כבוד. שבוע לאחר מכן, ב-24 בספטמבר, הכריזה צ'ילה מלחמה על ספרד. עוד בטרם חברו פרו וצ'ילה באופן רשמי הנחיל הצי הצ'יליאני תבוסה צורבת לזה הספרדי בקרב פפודו (Papudo) ב-26 בנובמבר 1865, בעקבותיה התאבד האדמירל הספרדי על סיפון ספינתו. בתחילת דצמבר נחתם הסכם צבאי בין צ'ילה ופרו ובאמצע ינואר הכריזה גם פרו מלחמה על ספרד. ב-31 בינואר 1866 הפגיז הצי הספרדי את נמל ולפראיסו, שרף את העיר והשמיד את צי הסוחר הצ'יליאני. מעט לאחר מכן, ב-7 בפברואר 1866, התעמתו הציים בקרב אבטאו (Abtao), אולם לאחר מספר מטחים הדדיים לא הגיעו לכדי קרב של ממש. הספרדים פנו לנמל קייאו הפרואני המבוצר. בו בזמן הצטרפו גם אקוודור ובוליביה לברית כנגד ספרד, והצי המשותף הועמד תחת פיקודו של איש הצבא והנשיא הצ'ילאיני לשעבר בלנקו אנקלדה. ב-2 במאי 1866 התחולל קרב קייאו, אולם הוא לא הוכרע צבאית בצורה ברורה. לאחר הפגזת הנמל נסוגו הספרדים ובכך הסתיים העימות. מדיה וקבצים בנושא מלחמת ספרד–אמריקה הדרומית בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה צבאית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סורת א-זלזלה

סורת א-זַלזַלַה (ערבית: سورة الزلزلة), היא סורה מספר 99 בקוראן. סורה קצרה זו מונה שמונה פסוקים (אַיַא֫ת), ולפי האמונה המוסלמית היא הורדה למוחמד באמצעות המלאך גִ'בְּריל (جبريل) במכה. לפי ספרו של אבּן אלצֻ'רַיְס, פַצָ'אאִ'יל אלקֻראן (מהמאה ה-10), המיוחס לפרשן הקוראן עַטָאא' אלחֻ'ראסאני (בן המאה ה-8), הורדה סורה זו אחרי סורת אל-נסאא ולפני סורת אל-חדיד. סורה זו מתארת את יום הדין כיום בו תתחולל רעידת אדמה חזקה. בני האדם יחולקו לקבוצות בהתאם למעשיהם בימי חייהם ומעשיהם, הטובים והרעים, ולו הפעוטים ביותר, יוצגו בפניהם. המסורת האסלמית המובאת בפַצָ'אאִ'יל אל-קֻראן רואה את קריאת סורה זו כשקולה לקריאת מחצית הקוראן כולו. מדיה וקבצים בנושא סורת א-זלזלה בוויקישיתוף גם סורת רעש האדמה או חזון הרעש מובא אצל אורי רובין, "נספח א: סדר התגלות פרקי הקוראן", הקוראן, תרגם מערבית אורי רובין, אוניברסיטת תל אביב, 2005, עמ' 552. כל הציטוטים להלן הם מתרגום זה. אורי רובין, "נספח ב: שבחי הקוראן", בתוך הקוראן, תרגם מערבית אורי רובין, אוניברסיטת תל אביב, 2005, עמ' 555.
אלישבע גרינבאום

אלישבע גרינבאום (29 במרץ 1965 – 31 בדצמבר 2004) הייתה משוררת ומחזאית ישראלית. נולדה בירושלים ליהודית וזאב (צ'ארלס) גרינבאום כתאומה במשפחה בת ארבעה ילדים. למדה בתיכון ליד האוניברסיטה (ליד"ה). שירתה בחיל המודיעין. הוציאה לאור ספר שירה אחד בחייה, "עורף האור" בהוצאת הליקון, 2000. לאחר מותה יצאו לאור שני ספרים נוספים בהוצאת כרמל: ב-2005 "לפתע פתאום האדמה", ספר שיריה ובו גם קטעי פרוזה קצרים, וב-2006 הספר "שלושה מחזות". מלבד כתיבתה היא גם הרצתה וערכה סדנאות כתיבה. אלישבע גרינבאום נפטרה בתל אביב ממחלת סרטן הריאה ב-31 בדצמבר 2004, בגיל 39. נטמנה בהר המנוחות והותירה אחריה בן זוג, דוד פישלוב. בוגרת כיתת השירה של הליקון לשנת 1997. הוציאה את ספרה הראשון, "עורף האור" בהוצאת הליקון בשנת 2000. זכתה בפרס שר החינוך והתרבות למשוררים בתחילת דרכם בשנת 2002. זכתה בפרס "טבע" בפסטיבל המשוררים במטולה בשנת 2003. מסוף שנות ה-90 הנחתה סדנאות כתיבה יוצרת במסגרת מתא"ן (מפעל תרבות אומנות לנוער, הפועל מטעם החברה למתנ"סים), ב"סמינר הקיבוצים" ובכיתת השירה של הליקון. בשנת 2005 יצא לאור בהוצאת "כרמל" הספר "לפתע פתאום האדמה", ובו אוסף משיריה. "ציפור גן עדן מספר 17", 1993 בתיאטרון הסימטה. "התינוק של בן-שטרית", פסטיבל תיאטרונטו 1995. "סולטאנה אמורה", פסטיבל עכו, 1997. "תפוזי דם" בפסטיבל תיאטרון קצר בצוותא 1999. בשנת 2002 הוצג מחזה פרי עטה, "תופרות", בתיאטרון חיפה. המחזה מבוסס על סיפורן האמיתי של קבוצת נשים במצפה רמון אשר רכשו את המתפרה שנקלעה לקשיים וניהלו אותה בעצמן כדי למנוע את סגירתה. בשנת 2004 השתתפה בפרויקט "פלונטר", מחזאים ישראלים ופלסטינים כותבים ביחד. הנחתה סדנאות תיאטרון לאסירים בבתי כלא שונים. שירים ודברים לזכרה של אלישבע גרינבאום מידע על אלישבע גרינבאום בקטלוג הספרייה הלאומית האתר הרשמי לזכר אלישבע גרינבאום, שעלה לרשת ביום השנה למותה רשימת הפרסומים של אלישבע גרינבאום, בקטלוג הספרייה הלאומית על המחזה "תופרות" של אלישבע גרינבאום מרב יודילוביץ', הקול שמאחורי מכונות התפירה, באתר ynet, 10 בפברואר 2002 אלישבע גרינבאום, דף שער בספרייה הלאומית אלישבע גרינבאום, בלקסיקון הספרות העברית החדשה אלישבע גרינבאום, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" אלישבע גרינבאום, ב"לקסיקון הקשרים לספרות ישראלית" רן יגיל, ואני אסב מבטי: לזכרה של המשוררת אלישבע גרינבאום, באתר nrg‏, 8 בינואר 2010 מכּתביה: סיפור: מדיום רייר, באתר "הַמּוּסָךְ - מוסף לספרות" של הספרייה הלאומית, מאי 2019 שני שירים, הו! 3, פברואר 2006, עמ' 130–132
אנטינואוס סילוואנוס

"אנטינואוס סילואנוס" או "אנטינואוס מאפרודיסיאס" (Antinous of Aphrodisias) הוא תבליט המציג את דמותו של אנטינואוס (ביוונית: Ἀντίνοος), גבר צעיר ממוצא יווני אשר היה מאהבו של הקיסר הרומי אדריאנוס. יצירה זו מן הפיסול הרומי מוצגת במוזיאון הלאומי, מרחצאות דיוקלטיאנוס, רומא. התבליט, המתוארך לשנים 130–138, נעשה על ידי פסל בשם אנטונינוס, יליד העיר אפרודיסיאס שבאסיה הקטנה. אנטינואוס מוצג בדמותו של סילוואנוס (Silvanus), אל היערות הרומי. הוא מתואר עומד, בידו מגל ומעל ראשו משתרג ענף גפן ועליו אשכולות ענבים. לרגלי הדמות ניצב כלב ואילו מעברו השני מתואר מעין מזבח. עמידתו של אנטינואוס, בתנוחת ה-"קונטרה פוסטו", וגופו המעודן מציגים השפעה של הפיסול היווני הקלאסי על היוצר. התיאור בתבליט זה הוא שטוח מאוד מצידו האחד של התבליט והוא הולך והופך לתלת־ממדי בצידו הימני של התבליט. אבי-יונה, מיכאל, תולדות האמנות הקלאסית, מוסד ביאליק, ירושלים, 2004, עמ' 240
מוריס ולאמנק

מוריס (דה) ולאמנק (בצרפתית: Maurice de Vlaminck;‏ 4 באפריל 1876 – 11 באוקטובר 1958) היה צייר צרפתי, מהבולטים בזרם הפוביזם. נולד בפריז למשפחה ממוצא פלמי שעסקה במוזיקה. בגיל 16 עזב את הבית ועבר להתגורר בשאטו. התפרנס תחילה כמכונאי ואחר-כך כרוכב מקצועני במרוצי אופניים והשלים הכנסה בהוראת נגינה. ב-1899 הוא החל לצייר בעקבות מחלת טיפוס שמנעה ממנו פעילות ספורטיבית. במקביל, הוא פגש באופן מקרי את אנדרה דרן ברכבת והשניים התיידדו והחלו לצייר ביחד. כבר בתחילת דרכו כצייר הפגין ולאמנק את אופיו הסוער ובציורו מ-1900 – "הבר" אפשר לראות כבר קומפוזיציה נועזת ושימוש בצבע אשר לא היה מקובל לפני כן, כמו גם סימנים של האקספרסיוניזם שהופיע רק חמש שנים מאוחר יותר בגרמניה. ולאמנק הושפע עמוקות מואן גוך ודבר זה ניכר בכל ציוריו באותן שנים. לעומת חבריו הפוביסטים, ובמיוחד דרן ומאטיס שהתלבטו לגבי בעיות מושגיות ותאורטיות, לולאמנק לא היו ספקות לגבי דרכו האמנותית ובציוריו משתקף אופיו הנלהב והמרדני. בשנים 1904–1901, בזמן שמאטיס הפסיק לצייר בגלל בעיות כלכליות ודרן שירת בצבא, ולאמנק היה האמן היוצר הבולט בקבוצת הפוביסטים. ב-1905, לאחר התערוכה ב"סלון הסתיו" שחשפה לראשונה את ציוריהם של הפוביסטים בפני מבקרי האמנות הפריזאים, ושבה הציג ולאמנק שמונה ציורים, הוא קבל חוזה מאספן האמנות אמברואז וולארד, דבר שאפשר לו לפרוש מעיסוקים אחרים ולהקדיש את עצמו לציור. בתקופה מסוימת הוא הצטרף לקוביזם, כשזה היה בשנותיו הראשונות, אך נטש את הזרם החדש וחזר לסגנונו הישן, הפעם עם השפעה חזקה של סזאן. ב-1914 הוא גויס לצבא והשתתף במלחמת העולם הראשונה אם כי לא נטל חלק פעיל בקרבות. בשנים שלאחר מכן, המשיך לצייר תוך כדי שהוא מבודד את עצמו מאמנים אחרים. הוא התנגד לזרמים המודרניים באמנות וטען שהם שקריים. הוא הוזמן על ידי השלטון הנאצי, לגרמניה של לפני מלחמת העולם השנייה, להשתתף במשלחת של ציירים צרפתיים שגינתה את מה שהנאצים כינו "אמנות מנוונת". לאחר סיום המלחמה הוא נעצר והואשם על ידי הצרפתים בשיתוף פעולה עם הנאצים בעקבות ביקור זה ורק אחרי מספר שנים זכה שוב לכבוד שהיה שמור לו מלכתחילה. אפשר לראות בדרן, מאטיס וולאמנק את שלושת הציירים שהובילו את זרם הפוביזם. משלושתם, היה זה ולאמנק שציוריו ודמותו משקפים ביותר את הכינוי שנתנו לקבוצה fauves שמשמעותו היא "חיות פרא". כשהוא מחויב לאנרכיזם, סוער וגועש מבחינה רגשית ופיזית ועקשן בגישתו האנטי אינטלקטואלית, הוא צייר לא מתוך ניתוח אובייקטיבי, כי אם מתוך דחפים אימפולסיביים. בציוריו ניכרת האחיזה התקיפה וקסם מחוספס. הוא מעולם לא למד ציור בצורה מסודרת ובשעה שדרן, מאטיס והפוביסטים האחרים הגיעו לפוביזם דרך הניתוח תאורטי והנאו-אימפרסיוניזם של פול סיניאק, ולאמנק חיקה רק את ואן גוך שאת ציוריו ראה לראשונה ב-1901. גם התנגדותו המאוחרת לזרמים המודרניים, כמו הקוביזם למשל, נבעה בעיקרה מהתנגדותו לאמנות המגיעה מתוך התאוריה. מדיה וקבצים בנושא מוריס ולאמנק בוויקישיתוף ביוגרפיה "הבר", ציור מ-1900 מוריס ולאמנק, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מוריס ולאמנק, באתר Discogs (באנגלית)
אידיאל מקסימלי

בתורת החוגים אידיאל מקסימלי של חוג הוא אידיאל (אמיתי) שהוא מקסימלי ביחס לסדר ההכלה - כלומר, אינו מוכל באף אידיאל גדול יותר (פרט לחוג עצמו). חוג המנה ביחס לאידיאל מקסימלי הוא חוג פשוט, כלומר אין לו אף אידיאל לא טריביאלי. במקרה הקומוטטיבי, חוג המנה הוא שדה. לפי הלמה של צורן, כל אידיאל בחוג עם יחידה (או אפילו חוג שיש בו אידמפוטנט שונה מאפס כלשהו) מוכל באידיאל מקסימלי (זהו "משפט קרול", 1929). חוג שיש לו אידיאל מקסימלי אחד בלבד נקרא חוג מקומי. כל אידיאל מקסימלי הוא אידיאל ראשוני. יהי R {\displaystyle R} חוג. אידיאל אמיתי I {\displaystyle I} הוא מקסימלי אם אין אידיאל אמיתי J {\displaystyle J} המכיל אותו ממש. באותו אופן ניתן להגדיר אידיאל שמאלי מקסימלי להיות אידיאל שמאלי (אמיתי) שאינו מוכל באף אידיאל שמאלי אחר. זה שקול לכך שמודול המנה R / I {\displaystyle R/I} הוא R {\displaystyle R} -מודול שמאלי פשוט. (וכן לאידיאלים ימניים). לאידיאלים שמאליים מקסימליים תפקיד חשוב בתורת המבנה של חוגים פרימיטיביים. חיתוך כל האידיאלים השמאליים המקסימליים הוא הרדיקל של ג'ייקובסון. בחוגים בעלי ממד קרול 1 (ובפרט, בכל חוג דדקינד), כל אידיאל ראשוני (שונה מאפס) הוא מקסימלי. לכן בחוג השלמים, האידיאלים המקסימליים הם אלו הנוצרים על ידי מספרים ראשוניים. אם F {\displaystyle F} שדה סגור אלגברית, אז כל אידיאל מקסימלי של האלגברה האפינית של הפולינומים F [ λ 1 , … , λ n ] {\displaystyle F[\lambda _{1},\dots ,\lambda _{n}]} הוא מן הצורה ⟨ λ 1 − a 1 , … , λ n − a n ⟩ {\displaystyle \langle \lambda _{1}-a_{1},\dots ,\lambda _{n}-a_{n}\rangle } ; בשפה גאומטרית, פירושו של דבר שכל יריעה אפינית אי-פריקה ממימד 0 היא נקודה. אם n>1, לא כל אידיאל ראשוני הוא מקסימלי. דוגמה פתולוגית. בחוג ללא יחידה 2 Z {\displaystyle 2\mathbb {Z} } , האידיאל 4 Z {\displaystyle 4\mathbb {Z} } הוא מקסימלי, אבל חוג המנה הוא חוג בלי יחידה בן שני איברים, שבו הריבוע של כל איבר הוא 0 (ולכן זה אינו שדה). אידיאל מקסימלי, באתר MathWorld (באנגלית) http://www.mathreference.com/ring,maxi.html (באנגלית) http://planetmath.org/encyclopedia/MaximalIdeal.html (באנגלית) אידיאל מקסימלי, באתר MathWorld (באנגלית)
הריביירה הטורקית

הריביירה הטורקית (בטורקית: Türk Rivierası) או חוף הטורקיז, הוא השם שניתן לחלק מחופי הים התיכון והים האגאי בדרום-מערב אסיה הקטנה בטורקיה. הריביירה הטורקית מקבילה לקו חוף באורך של יותר מאלף ק"מ בנפות אנטליה ומולה, ממזרח לעיר אלניה ועד בודרום; וכוללת את האזורים ההיסטוריים של פמפיליה, ליקיה וקאריה. הריביירה הטורקית עשירה באוצרות טבע ובאוצרות היסטוריים, ובין היתר נמצאים בה גם אתרי המורשת העולמית בקסנתוס ובלטואון. כל אלה, בנוסף לאקלים ים תיכוני נוח, הפכו את הריביירה הטורקית ליעד תיירות פופולרי. העיר הגדולה והחשובה בריביירה היא אנטליה, ושדה התעופה הבינלאומי שבה מהווה שער כניסה עיקרי לחלק ניכר מ-20 מיליון התיירים שפוקדים את טורקיה מדי שנה. שדות תעופה נוספים נמצאים במילאס, סמוך לעיר התיירותית בודרום, ובדלמאן, לא הרחק מהערים מרמריס ופטהייה. הדרך הליקית מדיה וקבצים בנושא הריביירה הטורקית בוויקישיתוף משרד התיירות של טורקיה
עמוד אנטונינוס פיוס

עמוד אנטונינוס פיוס (באיטלקית: Colonna di Antonino Pio) הוא עמוד ניצחון שהוקם ברומא בשנת 161 לספירה על ידי קיסרי רומא לוקיוס ורוס ומרקוס אורליוס לכבוד הקיסר אנטונינוס פיוס. גובהו של העמוד היה כ-14.75 מטרים ורוחבו היה כ-190 ס"מ. העמוד, לבד מבסיסו, לא עוטר בתבליטים כמו עמודי הנצחה אחרים כדוגמת "עמוד טראיאנוס", אלה בלט בגוון האדום של אבן הגרניט שממנה נוצר. לפני המאה ה-18 היה חלקו הגדול של העמוד ובסיסו קבורים באדמה. רק כשישה מטרים מחלקו התחתון של העמוד היו חשופים. בשנת 1703, עם הריסתם של כמה מבנים באתר, נחשפו בסיס העמוד וכן חלקיו האחרים. בשנת 1759 ספגו שרידי העמוד נזקים משמעותיים בעקבות שרפה. חלקים מן העמוד שימשו לתיקון ה"אובליסק של אוגוסטוס", אשר ניצב בכיכר מונטה צ'יטוריו (Piazza di Monte Citorio). בסיס העמוד, העשוי שיש לבן, שוחזר בין השנים 1706–1708 והוצב בשנת 1741 במרכזה של כיכר Piazza di Montecitorio. מאוחר יותר, בשנת 1787 נלקח הבסיס אל מוזיאון הוותיקן והוצג שם. באחד מפאותיו של בסיס העמוד מופיעה כתובת הקדשה לקיסר. שתי פאות נוספות מציגות תבליטים ובהם תיאור של פרשים רומים ושל חיילים רגלים. הפרשים מתוארים בקומפוזיציה פשוטה, רוכבים קבוצות-קבוצות במעגל. אין בתבליטים אלו התייחסות לחלל והוא נותר כקיר חלק. אף דמויות הפרשים המעוצבות בתלת־ממדיות, אינן מחוברות לחלל אלה נדמות כ"מרחפות" בו. בתבליט האחרון מוצגים האלים המלווים את הקיסר ורעייתו העוברים האלהה. בתבליט זה מופיע עלם מכונף, המייצג את הנצח או את השלטון. הוא נושא על גבו את הקיסר ואת אשתו, הקיסרית פאוסטינה, אל השמיים. הקיסר אוחז בשרביט המעוטר בסמל הנשר הקיסרי. נשרים נוספים מופיעים גם משני עברי הזוג. לרגלי העלם המכונף שוכב בהסבה "שדה מארס" (Campus Martius), האנשה של אזור בעיר רומא. כסימן לזיהויו הוא אוחז באובליסק המאפיין רחבה זו. ממולו יושבת דמותה של "רומא", מואנשת כלוחמת אשר על מגנה מתוארים רמוס ורומולוס, מייסדיה המיתולוגיים של העיר. מדיה וקבצים בנושא עמוד אנטונינוס פיוס בוויקישיתוף אבי-יונה, מיכאל, תולדות האמנות הקלאסית, מוסד ביאליק, ירושלים, 2004, עמ' 243
כיבוש 101

כיבוש 101 (באנגלית: Occupation 101) הוא סרט תיעודי משנת 2006 המסקר את הסכסוך הישראלי-פלסטיני, בבימויים של סופיאן ועבדאללה עומייש. הסרט, הדן במידה משתנה באירועים הנעים מעליית הציונות לאינתיפאדה השנייה ולתוכנית ההתנתקות, ופורש את טיעונו דרך עשרות ראיונות עם אישיויות פוליטיות הנודעות בביקורתן על ישראל ובתמיכתן בתביעות הפלסטיניות. עיקר הסרט נסוב סביב שאלת יחסי ארצות הברית–ישראל, בעוד שהסרט עצמו מכנה את עצמו "קול הרוב הדומם" ו-"פרויקט החינוך מחדש של אמריקה". עם הדמויות המופיעות בסרט נמנים: ג'יימס א. אקינס פרנסיס בויל נועם חומסקי רמזי קלארק פול פינדלי ג'ף הלפר עמירה הס רשיד ח'לידי אדוארד ס. ווקר הבן אליסון וייר הסרט קצר שבחים ופרסים במהלך הרצתו במגוון פסטיבלי סרטים, ובהם: זוכה פרס "Golden Palm" (התואר הגבוה ביותר הניתן על ידי חבר השופטים) ובפרס "העריכה הטובה ביותר" בפסטיבל הסרטים של בוורלי הילס בשנת 2007 זוכה בפרס "Artivist Best Feature Film" תחת קטגוריית זכויות אדם לשנת 2006 זוכה פרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של ריבר'ס אדג' זוכה בפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל "The Dead Center Film" זוכה בפרס הקהל לסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של "East Lansing" זוכה בפרס לזכר ג'ון מייקלס בפסטיבל הסרטים "Big Muddy" מוות בעזה אתר האינטרנט הרשמי של כיבוש 101 "כיבוש 101", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "כיבוש 101", באתר AllMovie (באנגלית) "כיבוש 101", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
בוהן

בוהן - מילה מקראית (שמות, כ"ט, כ') שמשמעותה האצבע הרחבה, בכף היד (נקראת גם אגודל) ובכף הרגל. לעיתים, המילה בוהן ברבים (בהונות) מתייחסת לכלל אצבעות כף הרגל, ולאו דווקא לרחבה בהן. שימוש זה נוצר בעברית בהשפעת לשונות אירופה שבהן יש מילים נפרדות לאצבעות הרגליים והידיים (למשל באנגלית, toes לעומת fingers). המילה הערבית إِبْهَام (תעתיק: אִבְּהַאם) דומה בצלילהּ למילה העברית "בוהן" וזהה לה במשמעותה, והן חולקות מקור משותף. האגודל המפותח של האדם מאפשר לו להשתמש בידו בנוחות כדי לאחוז כלים. מיקום האגודל, כאצבע נגדית לשאר האצבעות, מחזק את האחיזה וגמישות התנועה של האגודל מספקת טווח תנועה נרחב לכף היד. בדומה לזאת, אצל קופים קטנים שחיים על העצים וכמעט ואינם מגיעים אל הקרקע, כל ארבע הבהונות משמשות לשיפור אחיזת ארבע הגפיים בענפים. מדיה וקבצים בנושא בוהן בוויקישיתוף בוהן או אגודל?, באתר האקדמיה ללשון העברית, ‏25 במרץ 2010 ערך זה הוא קצרמר בנושא אנטומיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פטהייה

פטהייה (בטורקית: Fethiye; ביוונית: Φετίγιε - פטיגייה) היא עיר בנפת מולה במחוז הים האגאי שבדרום-מערב טורקיה, השוכנת לחופו של מפרץ מוגן הנושא שם זהה. שמה הנוכחי של העיר הוענק לה בשנת 1914 על שמו של הטייס פטהי ביי (Fethi Bey) שנהרג בהתרסקות מטוס בארץ ישראל, סמוך לימת הכנרת. חלק מהעיר ממוקם באי טרסנה. פטהייה שוכנת במקום בו ניצבה בעת העתיקה טלמסוס או טלימיסוס (Τελμησσός). טלמסוס הייתה עיר נמל ואחת הערים הגדולות והחשובות במערבה של ליקיה, סמוך לגבולה עם קאריה. העיר השתייכה לליגה האטית-דלית במאה ה-5 לפנה"ס ונכבשה בידי קאריה במאה ה-4 לפנה"ס ולאחר מכן בידי אלכסנדר הגדול ב-334 לפנה"ס. העיר שימשה מרכז נוצרי במאה ה-3 ובמאה ה-4. החל במאה ה-8 נודעה טלמסוס בשם אנסטסיופוליס, וכמקרי (Μάκρη) במאה ה-10 על שמו של האי הניצב בכניסה לנמלה. רעידת אדמה שפקדה את האזור בשנת 1958 הותירה מעט מאוד שרידים מהעיר העתיקה. בין 1919 ל-1920 נכבשה פטהייה בידי איטליה ולאחר מלחמת העצמאות של טורקיה נעקרו ממנה תושביה היוונים בעקבות הסכם לוזאן מ-1923 וחילופי האוכלוסייה המוסכמים בין טורקיה ויוון. התושבים הקימו את העיר נאה מקרי (Νέα Μάκρη - "מקרי החדשה") סמוך לאתונה. פטהייה היא אתר קייט ותיירות בריביירה הטורקית לחופו של הים התיכון. לפי אומדן רשמי משנת 2022 אוכלוסיית העיר מנתה 177,702 תושבים. על הגבעה שמדרום לעיר ניצבים שרידיו של מבצר צלבני שבנו ההוספיטלרים מרודוס הסמוכה, ומזרחית לו חצובים בסלע קברים שנחצבו כמצבות לנכבדי טלמסוס. בפטהייה נמצא מוזיאון המציג ממצאים מהתקופה הליקית מהעיר וכן לוח תלת לשוני ביוונית, ארמית וליקית שהתגלה במקדשי לטואון ואשר סייע בפיענוח השפה הליקית. העיר היא נקודות ההתחלה של נתיב ההליכה הארוך של הדרך הליקית. ארצות הברית אוסטין, טקסס, ארצות הברית מדיה וקבצים בנושא פטהייה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פטהייה פטהייה, ברשת החברתית פייסבוק פטהייה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) פטהייה, ברשת החברתית אינסטגרם אתר תת-הנפה אתר אודות העיר תמונות מפטהייה אודות מוזיאון פטהייה פטהייה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Turkey: Administrative Division (Provinces and Districts) - Population Statistics, Charts and Map Şehit Pilot Yüzbaşı Fethi Bey: Adı Fethiye’ye verildi - Son Dakika Haberler Milliyet, milliyet.com.tr (בטורקית)
יודל

שירת יודל או יִדְלוּל היא צורה של זמרה שמערבת הארכה של צליל, במהלכו מתבצע מעבר מהיר בין צלילי חזה לצלילי ראש ופלסט, באופן שנשמע כאילו הצליל מתחלף תכופות מהיותו גבוה לנמוך ובחזרה. טכניקת הקול הזו נמצאת בשימוש בתרבויות רבות ברחבי העולם. אחת הידועות שבהן היא של הרועים בהרי האלפים, ובפרט בשווייץ. על פי המילון האנגלי של אוקספורד, מקור המילה yodel הוא במילה הגרמנית-בווארית jodeln, שפירושה "להגות את ההברה "יוֹ" (jo)". היודל המוכר בעולם המערבי התפתח כנראה בשווייץ ובאלפים האוסטרים כשיטה לתקשורת בין פסגות ההרים, ובשלב מאוחר יותר הפך לחלק מהמוזיקה המסורתית של האזור. בעולם המערבי מופיעה טכניקת היודל גם בסגנון הקאנטרי שהתפתח בארצות הברית. עם זאת, היודל מופיע גם במוזיקה הקלאסית באיראן ובאזרבייג'ן שם הזמרים משתמשים לעיתים קרובות ב"טָהרִיר", טכניקת יודל שנעה בין טונים 'שכנים'. במוזיקה המסורתית בגאורגיה היודל לבש את צורת ה"קְרִימַצ'וּלִי" ובמרכז אפריקה הזמרים משתמשים ביודל לשכלול שירתם הפוליפונית. טכניקות המזכירות את טכניקת היודל מוכרות גם אצל הסאמים (לאפים) בצפון סקנדינביה (שירת ה"יויק" או "יואויגאן"), אצל השוודים (שירת הקולנינג, קלנינג או קאוקנינג), אצל האינואיטים בצפון אמריקה, במלנזיה, אצל פיגמאים (מוקומבי) באפריקה, כמו כן בארץ ישראל, סין, תאילנד, קמבודיה, בארצות הברית, ספרד ("אלאלה"), ובמזרח אירופה - בפולין, רומניה (למשל חלק משירת "האוליטה" באולטניה), ובולגריה. כיום יודל הוא סוג של שירה ייצוגית. הקולות האנושיים נתפסים כבעלי לפחות שני רגיסטרים קוליים ברורים ומובחנים. הרגיסטרים האלו נקראים צלילי "ראש" ו"חזה", שהם תוצאת ההבדל באופן שבו מיוצר הצליל. רוב האנשים יכולים לשיר את הטווח של הצלילים הנמוכים יחסית בקולות החזה שלהם, ואת הטווח של הצלילים היחסית גבוהים שלהם, בקולות הראש, כאשר בדרך כלל יש בין טווחים אלו פער, במיוחד בקרב זמרים לא מיומנים, ללא ניסיון. זמרים מקצועיים, השולטים היטב בקולם, מגיעים למצב בו הטווחים הללו נמצאים בחפיפה, מה שמאפשר להם לעבור בקלות בין הטווחים ובכל אחד מהם להפיק קולות 'איכותיים'. שירת היודל היא יישום ייחודי של הטכניקה הזו אשר בה הזמר עובר בין הרגיסטרים האלו מספר פעמים בשניות, בווליום גבוה. המעבר המהיר בין הרגיסטרים האלו, במקום בו הקול "נשבר" לכאורה, מפיק קול מאוד ייחודי. בדוגמה המוכרת מתוך הסרט "צלילי המוסיקה", "Yodl - Ay - EEE – Ooooo", ה-EEE מוּשָׁר בקולות הראש, כאשר כל השאר מוּשָׁרִים בקולות החזה. פרנץ לאנג, זמר הידוע גם כ"מלך היודל" מדיה וקבצים בנושא יודל בוויקישיתוף
קוניוטומיה

קוניוטומיה (באנגלית: Coniotomy, Thyrocricotomy או Cricothyroidotomy) בעברית: פיום גרון) היא שיטת פיום קנה המתבצעת על ידי חתך ברקמת החיבור שבין סחוס הקריקואיד לסחוס התירואיד, באזור הנקרא גם "הממברנה הקריקותירואידית", עד לחשיפת קנה הנשימה, והחדרת "קוניוטום" (או טובוס) דרך החתך. בחירום, הפרוצדורה תיעשה באמצעות צינורית קטנה הנקראת "קוניוטום שיילי", המשמשת גם לביצוע טרכאוסטומיה בבית החולים. קוניוטום נפוץ נוסף נקרא "פורטקס". ניתן לבצע פרוצדורה זו גם על ידי טובוס המשמש לביצוע צנרור קנה (אינטובציה), לאחר קיצורו. קוניוטומיה תתבצע רק כשאין אפשרות לעשות אינטובציה, לדוגמה: כאשר יש שברים בפה וריסוק של הלסת, או כאשר קיים בקנה-הנשימה אנפילקסיס ברמה כזו שביצוע אינטובציה יגרום פציעת קנה-הנשימה. אחד הכשלים המרכזיים העלולים להיווצר בהליך זה הוא מצב שבו הצינורית מוכנסת אל מתחת לעור במקום אל תוך הקנה. כשל זה עשוי להתרחש בעיקר כשיש פגיעה באנטומיה באזור הצוואר עקב חבלה חודרת או בצקת. במצב זה, ההנשמה תגרום להתנפחות של העור (נפחת), מצב שאינו מסוכן כשלעצמו, אך אינו מאפשר אספקת חמצן תקינה למטופל. קוניוטומיה היא פרצדורה המבוצעת בהרדמה מקומית, אף שברוב המקרים בהם יהיה צורך לבצע את הפרוצדורה החולה יהיה כבר חסר הכרה בשל חומרת פגיעתו. הפעולה נחשבת כפעולה חודרנית מכיוון שמבוצע חתך בגרון ומוכנס טובוס (צינור לקנה הנשימה) ישר לדרכי הנשימה התחתונות. מדיה וקבצים בנושא קוניוטומיה בוויקישיתוף פִּיּוּם גָּרוֹן במילון רפואה – אורולוגיה ועוד (תשס"ז), באתר האקדמיה ללשון העברית ערך זה הוא קצרמר בנושא רפואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו. הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
הרי הטאורוס

הרי הטאורוס (ביוונית עתיקה: ὄρη Ταύρου; בטורקית: Toros Dağları) הם שרשרת הרים המשתרעת בדרום ובמרכז אסיה הקטנה (באזור קיליקיה) בכיוון כללי ממערב למזרח במקביל לחופי הים התיכון ולאחר מכן לגבול סוריה וטורקיה. בחלקם המזרחי חודרים הרי הטאורוס עד לאזור ימת ואן ומגיעים סמוך לארמניה. יש המתייחסים אל חלקה המזרחי של השרשרת המכונה הרי הטאורוס הדרום-מזרחיים כאל שרשרת הרים נפרדת, ומכאן ריבוי הגרסאות באשר לאורכה הנע בין כ-800 לכ-1,400 ק"מ. הפסגה הגבוהה בהרי הטאורוס היא זו של הר דמירקזק (Demirkazık) הנישא לגובה של 3,756 מטר בהרי האנטי-טאורוס. הנהרות החשובים הנובעים בהרי הטאורוס וחוצים אותם, הם הפרת והחידקל. הרי הטאורוס עשויים אבן גיר שנשחקה על ידי תנאי מזג האוויר, משקעים, רוחות ונגר מים ויצרה נוף קרסטי. בדיוניסיאקה מסופר שבמהלך מלחמת זאוס וטיפון, לאחר שזאוס הדריך את בן בריתו קדמוס ועודד אותו לפני ביצוע תחבולה מול טיפון על הרי קיליקיה, זאוס התעלף בלבשו צורת שור מקורנן, ועל כן נקראו ההרים ההם "הרי הטאורוס" (שור ביוונית). שערי קיליקיה מדיה וקבצים בנושא הרי הטאורוס בוויקישיתוף תצלום אוויר מאתר נאס"א מידן וישינסקי, חגיגות ההידירלז שבטורקיה: ביקור בכפרי העלווים, באתר ynet, 20 ביוני 2014 הרי הטאורוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) נונוס, דיוניסיאקה, 1.408 (ראו במקור עם תרגום ובתרגום לאנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של טורקיה ובנושא הרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.