laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אנדרטת השואה (סן פרנסיסקו)

אנדרטת השואה בסן פרנסיסקו, קליפורניה (באנגלית: Holocaust Memorial at California Palace of the Legion of Honor) היא מיצב פיסולי, יצירתו של האמן האמריקני-יהודי ג'ורג' סיגל המוצבת במרומי פארק לינקולן בסן פרנסיסקו, בקדמת "היכל לגיון הכבוד". האנדרטה פונה צפונה לעבר "שער הזהב" שבפִתחת מפרץ סן פרנסיסקו. באנדרטה אחת-עשרה דמויות, בממדי קומת אדם, מוקפות חומת בטון וגדר תיל. הדמויות יצוקות בברונזה וצבועות לבן. עשר דמויות, גוויות מעורטלות, מוטלות בערימה, ודמות אחת עומדת על רגליה סמוך לגדר התיל. ההרכב אינו מקרי. דמויות המעונים והנרצחים שרועות בצורת צלב ונועדו לשמש כסמלים. אחת הגופות מזכירה בתנוחתה את ישו הנוצרי ומדגישה בהקשר זה את יהדותו; אחרת – דמות האישה המחזיקה בתפוח – מציינת את רעיון הזיקה בין החטא הקדמון לצליבת ישו, מעין אמירה על נפילת האדם וגאולתו. דמותו של החי היחיד, לבוש בגדי אסיר מחנות ההשמדה ואוחז בימִינוֹ את התיל הדוקרני, מזכירה את התצלום הנודע של מרגרט ברק-וייט, שנעשה עם שחרור מחנה בוכנוואלד והתפרסם במגזין לייף ב-1945. דמות זו, שגבה אל המתים ופניה אל נופי הים, נועדה לייצג את הניצול הבודד, את העֵד לשואה. האנדרטה נחנכה בנובמבר 1984. היוזמה להקמתה באה ממועצת עיריית סן פרנסיסקו, שבראשה עמדה באותם ימים דיאן פיינסטיין, והאמן יצר את דגם המיצב בתוך חודש אחד. מיקום האנדרטה היה שנוי במחלוקת, אבל סיגל עמד על כך שהיא תוצב דווקא כך שהצופה במוות יראה מולו גם את "שער הזהב", כפתח התקווה. האנדרטה חוּללה לא מעט בכתובות נאצה, בחריטת צלבי קרס ובהתזות צבע. הפסַּל ג'ורג' סיגל טען בכנס שנערך באוניברסיטת נוטרדאם בשנת 1998, כי אינו מתנגד למעשים אלה שכן הם ממחישים את בעיית הגזענות שעדיין לא באה על פתרונה. דגם עשוי גבס, עץ ותיל, שיצר האמן כהכנה לאנדרטה, מצוי באוסף המוזיאון היהודי של ניו יורק. השואה באמנות אנדרטת ניו אינגלנד לשואה (בוסטון) אנדרטת אורגון לשואה (פורטלנד) אנדרטת השואה במיאמי ביץ' מדיה וקבצים בנושא אנדרטת השואה בוויקישיתוף סרטון של האנדרטה כולל תמונות תקריב שלה מפת הגעה לאתר מבחר תצלומים של האנדרטה הדמויות באנדרטה זו אינן עשויות גבס כברבים מפסליו של ג'ורג' סיגל; לא כן בדגם האנדרטה במוזיאון היהודי בניו יורק, שם הדמויות אכן עשויות גבס "מאחרי התמונה: שחרור מחנה בוכנואלד, אפריל 1945" (אנגלית) מאמר בניו יורק טיימס מראשית אפריל 1983 מתאר את המהלכים שקדמו ליצירת האנדרטה ולהצבתה – "מדוע יוצר סיגל אנדרטה לשואה" (באנגלית) אל מול הים הדגם אינו מוצב בתצוגה המתמדת של המוזיאון היהודי בניו-יורק, אך הוצג שם לפני חנוכת האנדרטה בסן פרנסיסקו וכן בתערוכת "זירות זיכרון: אמנות ושואה" ב-2008
איזבל סנפורד

איזבל סנפורד (באנגלית: Isabel Sanford;‏ 29 באוגוסט 1917 – 9 ביולי 2004) הייתה שחקנית אמריקאית זוכת פרס אמי ומועמדת לחמשה פרסי גלובוס הזהב על תפקידה בקומדיית המצבים "הג'פרסונים". נולדה בשם אלואיס גוונדולין סטנפורד בשכונת הארלם, ניו יורק לג'וזפין ולג'יימס אדוארד סטנפורד. את צעדיה הראשונים כשחקנית מתחילה עשתה ב"תיאטרון אפולו" המקומי. סנפורד החלה את דרכה בתפקידי אורח בטלוויזיה וכשחקנית תיאטרון במחזה "The Amen Corner i", תפקיד אשר הקנה לה הופעה הוליוודית בדרמה הקומית של סטנלי קריימר "נחש מי בא לסעוד" בתור טילי בינקס עוזרת הבית בבית משפחת דרייטון. סנפורד זכתה להערכה רבה בתעשייה ובפרט מצידו של מפיק העל נורמן ליר שליהק אותה לתפקיד לואיס ג'פרסון בסיטקום "הכל נשאר במשפחה". ליר שאהב את הדמות החליט ללהק את סטנפורד בדמותה של ג'פרסון לתפקיד ראשי בקומדיית המצבים "הג'פרסונים". סנפורד הופיעה בתפקיד ג'פרסון במשך כעשור כאשר במהלך השנים היא זכתה בפרס אמי לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד קומי והייתה מועמדת 5 פעמים לפרס גלובוס הזהב. בהוליווד השתתפה סטנפורד בדרמה המוזיקלית "Lady Sings the Blues" ובקומדיית האימה "אהבה בנשיכה ראשונה" סנפורד הייתה אם לשלושה מנישואיה לוויליאם ריצ'מונד. היא נפטרה ב-9 ביולי 2004 בנסיבות טבעיות בגיל 86, נקברה ב"פארק הזיכרון פורסט לאן" שבלוס אנג'לס. על פועלה כשחקנית זכתה סנפורד לכוכב טלוויזיה על שמה ב"שדרת הכוכבים של הוליווד". נחש מי בא לסעוד (1967) אהבה בנשיכה ראשונה (1979) הכל נשאר במשפחה (1971–1979) הג'פרסונים (1975–1985) משפחת פרקר (2001) מדיה וקבצים בנושא איזבל סנפורד בוויקישיתוף איזבל סנפורד, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) איזבל סנפורד, באתר AllMovie (באנגלית) איזבל סנפורד, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) אתר על סנפורד איזבל סנפורד, באתר "Find a Grave" (באנגלית) איזבל סנפורד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
קלם

קלם (בליטאית: Kelmė, נהגה: קֵלְמֶה ‏האזנה‏Ⓘ‏) היא עיר במחוז שאולאי בצפון-מרכז ליטא. אוכלוסייתה מונה 9,150 תושבים, והיא המרכז המנהלי של מחוז המשנה קלם. קלם הוזכרה לראשונה ב-1416, השנה בה נבנתה הכנסייה הראשונה במקום. מקור שם העיר בא מהמילה הליטאית ל"גדם". לפני מלחמת העולם השנייה, התגוררו בקלם רבנים מפורסמים, ופעלה בה ישיבה ידועה שנקראה תלמוד תורה. לפי מפקד שנערך בשנת 1897, 2,710 תושבים מתוך 3,914 תושבי קלם היו חברים בקהילה היהודית בעיר. רובם היו סוחרים. הרב אריה ליב פרומקין הרב אליעזר גורדון הרב יעקב קמנצקי הרב אליהו לופיאן הרב שמחה זיסל זיו (הסבא מקלם) הרב בצלאל לוין (רבה של קלם - 1899) הרב צבי יעקב אופנהיים אלכסנדר זיסקינד מימון אברהם שאפר ה"סניונס" (נציג בעירייה) הרב קלמן ביינסביץ (רבה האחרון של קלם, נרצח בשואה) פולין בילגוריי, פולין הונגריה הודמזוושרהיי, הונגריה קלם - עץ כרות, מאת אידה מרקוס-קרבלניק ובת-שבע לויתן-קרבלניק. תל אביב, 1993. 215 עמ'. עותק דיגיטלי לקריאה מקוונת באתר אוצר החכמה. מדיה וקבצים בנושא קלם בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קלם "קלם", באתר JewishGen (באנגלית) אלכסנדר קרוגלוב (רו') ומרטין דין, קלמה, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1071–1072), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) קלם (ליטא), דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בליטא. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ז'רמי מורל

ז'רמי מורל (בצרפתית: Jérémy Morel; נולד ב-2 באפריל 1984 בלוריין שבצרפת) הוא כדורגלן מלגשי המשחק בעמדת המגן השמאלי. מורל ערך את הופעת הבכורה שלו עבור לוריאן בגיל 19, כשהחליף את פאפה מאליק דיופ בהפסד הבית של לוריאן לגניון בתוצאה 0–1 ב-19 באפריל 2003. הוא שיחק במשחק בודד נוסף באותה העונה, אך בהמשך לקח חלק נכבד בסגל של לוריאן. ב-19 ביוני 2011 עזב מורל את לוריאן וחתם במרסיי ל-4 עונות. ב-2 ביוני 2015 חתם מורל בליון. ב-28 באוקטובר 2018 מורל הודיע כי החליט לייצג את מדגסקר, ארץ מולדתו של אביו. ב-18 בנובמבר 2018 מורל ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מדגסקר במשחק נגד סודאן במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2019. מדיה וקבצים בנושא ז'רמי מורל בוויקישיתוף ז'רמי מורל, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ז'רמי מורל, באתר Transfermarkt ז'רמי מורל, באתר Soccerway ז'רמי מורל, באתר WorldFootball.net ז'רמי מורל, באתר National Football Teams ז'רמי מורל, באתר FootballDatabase.eu פרופיל השחקן באתר התאחדות הכדורגל הצרפתית ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגלנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שרים הדודאים

שרים הדודאים הוא אלבום משותף של ישראל גוריון ואסף אמדורסקי ובו הקלטות חדשות לשירים שהקליטו בעבר הדודאים, צמד בו היו חברים גוריון ובני אמדורסקי. האלבום שיצא ב-2013, 56 שנים לאחר הקמת צמד הדודאים נוצר בעקבות הופעות משותפות שביצעו גוריון אמדורסקי החל משנת 2009. האלבום אותו הפיק אמדורסקי, שגם עיבד את השירים, כולל 18 שירים ובהם "החליל", "שיירת הרוכבים", "בשדות בית לחם", "דרך הטבק", "ערב של שושנים" ו"העולם בשחור לבן". השיר החדש היחיד שהוקלט לאלבום - "בואי, בואי כלה" נכתב והולחן על ידי גוריון. האלבום כולל מספר שירים שלא הוקלטו במקור על ידי צמד הדודאים: שירו של בני אמדורסקי "אני גיטרה" שכתבה והלחינה נעמי שמר ו"קרב הראל" שבוצע במקור על ידי שלישיית גשר הירקון. את עטיפת האלבום עיצב אורן מרזם בליווי צילומים מאת יניב אדרי. בעקבות ההופעות, הקליט אמדורסקי גרסה חדשה לשיר נוסף שהלחינה נעמי שמר למילים מאת נתן אלתרמן - "פגישה לאין קץ". השיר לא נכלל באלבום. הצלחת האלבום הובילה את השניים להוציא ב-2018 אלבום המשך שהתייחד באירוח מוזיקאים כמו יהודית רביץ, יהודה פוליקר ושלומי שבן. האלבום הוקדש לאביו של אסף, בני אמדורסקי, שנפטר בשנת 1994, הגיע למעמד של אלבום זהב. החליל שיירת הרוכבים בשדות בית לחם הבלדה על השיער הארוך והשיער הקצר טיול לילי אשכולית מארש הדייגים דרך הטבק במסילה לבאר שבע שדמתי כיבוי אורות ויבן עוזיהו בואי, בואי כלה ערב של שושנים מה למדת בגן היום העולם בשחור לבן קרב הראל אני גיטרה ישראל גוריון - גיטרה, סקסופון, חלילית אסף אמדורסקי - פסנתר, גיטרה חשמלית, פנדר רודס אברי בורוכוב - קונטרבס, כלי הקשה רון אלמוג - תופים אהובה עוזרי - בולבול טראנג (בשיר "בואי, בואי כלה") מתי גוריון - גיטרה אקוסטית (בשירים "שיירת הרוכבים" ו"העולם בשחור לבן") חבורת הזמר "היוצאים מגדרם" ו"גני שיר" בניצוחו של דורון שנקר. אנסמבל כלי פריטה שפיה, נגן ראשי - אהרון קביליס, מנצח - רמי בר דויד מנדולינות נוספות: שרה טיילור, רחלי יובל שרים הדודאים - עמוד הפייסבוק הרשמי ערוץ היוטיוב הרשמי 'שרים הדודאים - ישראל גוריון ואסף אמדורסקי' יוסי חרסונסקי: ביקורת על האלבום באתר חרסונסקי מיוסיק, מרץ 2013 בן שלו, הדודאים 2.0: אמדורסקי הצליח להיכנס בכבוד לנעלי אביו, באתר הארץ, 26 באוקטובר 2009 עמוס אורן: דודאים מחושמלים, באתר 'הבמה', מרץ 2013 יונתן גת, ישראל גוריון: אסף אמדורסקי יותר רציני מאבא שלו, באתר ynet, 28 בפברואר 2013 גל אוחובסקי, ‏התענוג העצוב של חוה אלברשטיין, העל-זמניות של "שרים דודאים", באתר ‏מאקו‏, 15 במרץ 2013 עמית סלונים‏, פגישה לאין קץ: למשך שעתיים היה נדמה שאלה הם באמת הדודאים על הבמה, באתר וואלה, 28 בנובמבר 2018 בן שלו, מגע הזהב של ישראל גוריון, באתר הארץ, 28 באפריל 2013
בית הספר יהל"ם

בית הספר יהל"ם (ראשי תיבות: "יום העשרה לפיתוח מצוינות", מבוטא לרוב כיהלום) הוא בית ספר אזורי לתלמידים מחוננים ומצטיינים בקריית אונו שהוקם בשנת 1990. אוכלוסיית היעד של בית הספר מגיעה מבתי הספר בקריית אונו, אור יהודה, רמת אפעל, אזור וחמ"ד. בבית הספר לומדים כ-900 תלמידים בכיתות ג'-ט'. התלמידים המחוננים מאותרים על ידי משרד החינוך באמצעות מבחני מכון הנרייטה סאלד (שלב א' ושלב ב'), ואילו התלמידים המצטיינים מזוהים על פי מבחן שלב א' של מכון סאלד והישגיהם בו ובהתאם למכסה המקסימלית. בית הספר פתוח חמישה ימים בשבוע כאשר כל תלמיד מגיע ליום העשרה אחד בשבוע. התלמידים המחוננים מגיעים ביום קבוע ושאר התלמידים מגיעים בהתאם לשכבת גילם, כאשר לכל שכבת גיל ישנו יום לימודים קבוע. אורך הלימודים כחמש שעות וחצי יומיות. כל יום נפתח בכינוס כל התלמידים וקיום שיחת בוקר בנושאי אקטואליה והעשרה. כמו כן ניתנת אפשרות לכל ילד להציג נושא מוגדר מראש או כישרון כלשהו. בבית הספר מלמדים כ-40 מורים, כאשר רובם מורים עצמאיים. בית הספר מלווה בוועדת היגוי המורכבת ממפקחים מטעם משרד החינוך, מנהלי המחלקות לחינוך ברשויות המקומיות, מנהלת המחלקה למחוננים של משרד החינוך, נציגי הורים, נציגי מנהלי בתי ספר אזוריים אחרים, נציגי יועצת בתי הספר ומנהלת בית הספר עצמה. הוועדה מתכנסת כשלוש פעמים בשנה כדי לדון בנושאים שונים הקשורים לפעילותו ולמצבו של בית הספר. דליה רבין, ניהלה את תוכנית המחוננים האזורית בבית הספר ניר: 1990–1992 תמרה בניא, יסדה וניהלה את בית הספר יהל"ם: 1994–1999 ירונה ואן-דר הורסט: 1999–2001 ורדה זילבר: 2001–2002 ירונה ואן-דר הורסט: 2002–2003 שוש אמיר: 2003–2017 גילה גוטמן: 2017 - הווה רשימת מקצועות הלימוד כוללת: אומנות אומנות פלסטית אומנויות הקרקס אלגוריתמיקה אסטרונומיה וחקר החלל בישול מולקולרי זואולוגיה חוויה פיננסית חקר מיומנויות חשיבה חשיבה אסטרטגית מיומנויות בילוש מיתולוגיה משפטים מתמטיקה פיזיקה פיתוח משחקי מחשב וסייבר קולנוע קומיקס ואנימציה וו-שו קריפטולוגיה רפואה תורת המשחקים תיאטרון אתר האינטרנט הרשמי של בית הספר יהל"ם
ניקולה מילוטינוב

ניקולה מילוטינוב (בסרבית: Никола Милутинов; נולד ב-30 בדצמבר 1994) הוא כדורסלן סרבי המשחק בקבוצת אולימפיאקוס. מילוטינוב שיחק בעונת 2011/2012 בקבוצת המופארם ורשאץ הסרבית. ב-2012 עבר לפרטיזן בלגרד. הוא זכה עמה באליפות ב-2013 וב-2014 ובאליפות הליגה האדריאטית ב-2013. כמו כן השתתף במשחקי היורוליג והיורוקאפ. בעונת 2014/2015 רשם במשחקי פרטיזן בכל המסגרות, ממוצע של 9.94 נקודות ו-7.6 ריבאונדים למשחק. ביולי 2015 עבר לאולימפיאקוס מליגת העל היוונית וזכה עמה באליפות. הוא רשם במהלך העונה ממוצע של 3.7 נקודות ו-3 ריבאונדים למשחק. ב-2 ביוני 2020 חתם בצסק"א מוסקבה על חוזה לשלוש עונות. מילוטינוב היה חבר בסגל נבחרת סרביה עד גיל 16 שהשתתפה באליפות אירופה ב-2010. ב-2013 זכה עם נבחרת סרביה במקום השני באליפות העולם עד גיל 19 שהתקיימה בפראג. הוא רשם באליפות ממוצע של 10.7 נקודות ו-5.9 ריבאונדים למשחק. במאי 2015 זומן לסגל של נבחרת סרביה בכדורסל לקראת אליפות אירופה. באליפות עצמה זכה לדקות משחק מועטות. מדיה וקבצים בנושא ניקולה מילוטינוב בוויקישיתוף ניקולה מילוטינוב, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ניקולה מילוטינוב, ברשת החברתית אינסטגרם פרופיל, באתר Basketball-Reference פרופיל, באתר eurobasket פרופיל, באתר פיב"א פרופיל, באתר היורוליג ניקולה מילוטינוב, באתר פרטיזן בלגרד ניקולה מילוטינוב, באתר הליגה האדריאטית אליפות אירופה 2010 עד גיל 16 אליפות העולם בכדורסל עד גיל 19 SERBIA RELY ON WORLD CUP CORE, אתר פיב"א, 26 במאי 2015 פרופיל באתר האליפות
אמנת האברו

אֲמָנַת הָאֶבְּרוֹ הייתה אמנה שנחתמה בין הרפובליקה הרומית לבין קרתגו בשנת 226 לפנה"ס, לפיה השטח שמדרום לנהר האברו בחצי האי האיברי ניתן לקרתגו, בעוד האזור הצפוני ניתן לרומא ונאסר על הקרתגים לפעול בו. רומא הפרה את האמנה בשנת 230 לפנה"ס כאשר כרתה ברית עם סגונטום ששכנה מדרום לנהר, ולאחר מכן הופרה האמנה בידי המצביא הקרתגי חניבעל בשנת 218 לפנה"ס. לאחר מלחמת שכירי החרב הייתה קרתגו מרוששת, ונאלצה גם לשלם פיצויים לרומא על המלחמה הפונית הראשונה. צבא קרתגו גם כן התדלדל מאוד. קרתגו חיפשה דרך לפתור את שתי הבעיות גם יחד, הפתרון לכך נמצא בדמות חצי האי האיברי (היספניה בפי הקרתגים), העשיר במרבצי כסף והמלא בילידים שאפשר לגייס כשכירי חרב. המצביא הקרתגי חמלקרת ברקה כבש חלק גדול מחצי האי, אולם נהרג בקרב בשנת 228 לפנה"ס, ואת מקומו ירש חתנו עזרובעל. אותו זמן הרומאים הבחינו בהתעצמותם של הקרתגים וחששו מכך, נציגים רומאיים הגיעו אל קרטחנה מקום מושבו של עזרובעל על מנת להציע הסכם שנחתם לבסוף בשנת 226 לפנה"ס. ההסכם חילק למעשה את חצי האי האיברי בין רומא ובין קרתגו. הנקודה שהפרידה בין שטח ההשפעה הקרתגי לבין זה הרומאי הייתה נהר האברו, על פי ההסכם: לקרתגו מותר לעשות כרצונה בחלק הדרומי של חצי האי עד נהר האברו. לחיילים קרתגיים ייאסר לחצות את נהר האברו "ונשק בידיהם". לאף אחד משני הצדדים אסור לתקוף את בעלי בריתו של האחר. הסופרים העתיקים שמתעדים את המאורע מזכירים שעל פי ההסכם נאסר על הקרתגים לחצות את נהר האברו "ונשק בידיהם". אולם לא מזכירים האם הגבלות דומות הוטלו גם על רומא, לדעת רוב החוקרים המודרניים אותם הגבלות הוטלו גם על רומא, אולם הסופרים העתיקים שחיפשו להפיל את אשמת המלחמה על כתפיה של קרתגו לא ציינו זאת. פוליביוס טוען שעזרובעל חתם על ההסכם בלא ידיעת קרתגו, אולם ככל הנראה סמכותו של עזרובעל כמצביא התירה לו לעשות זאת. רומא הפרה למעשה את ההסכם כאשר בשנת 230 לפנה"ס כרתה רומא ברית עם סגונטום, מושבה יוונית ששכנה 170 קילומטרים מדרום לאברו בתוך שטח ההשפעה הקרתגי. גיסו של עזרובעל חניבעל תקף את סגונטום בשנת 218 לפנה"ס, וכך הופר ההסכם סופית והחלה המלחמה הפונית השנייה. פרשת סגונטום קרב נהר הטאחו הסכמים בין רומא לקרתגו (אנ') שצמן עמ' 131 פוליביוס, ספר שלישי, 21. ישנן תאוריות קשר רבות בשאלה מדוע כרתה רומא ברית עם סגונטום. ראו Dexter Hoyos, Companion to the Punic Wars (2011) pp 195–196
אגם וטרן

אגם וָטֶרְן (בשוודית: Vättern) הוא אגם עמוק של מים מתוקים, הנמצא בארץ יטאלנד, בדרומה של שוודיה. אגם וטרן הוא השני בגודלו בשוודיה (אחרי אגם ונרן), והחמישי בגודלו באירופה כולה. במרכזו של האגם ניצב האי ויסינגאֶה. האגם משמש עורק ראשי לתחבורה הימית (ובמיוחד מאז חציבת תעלת יטה (אנ')), וישנן ספינות העוברות דרכו בדרכן מדנמרק לפינלנד. מעניינת העובדה שצורתו של האגם מזכירה את צורת שוודיה בהגדלה, ואת צורת האי שבמרכזה בהקטנה. ישנן מספר תאוריות לגבי מקור שמו של האגם. בשוודית נקרא האגם "vättren". לכן, יש המניחים כי השם שובש מהמילה "vatten" (ללא הנקודות מעל האות), שפירושה "מים". יש גם הגורסים כי המקור הוא דווקא משחק מילים: השם "vättren" בשוודית (מבחינת דקדוק) הוא "ה-vätter". זאת, מאחר שסיומת ה-n בסיום שם עצם יכולה להתפרש כה"א הידיעה בעברית. ולכן, אם השם נקרא "ה-vätter", בנורדית עתיקה (Old Norse) הוא יכול להיכתב כ"Vættir", שפירושו "רוח האגם", או "רוח הטבע". אגם וטרן ממוקם בחבל הארץ יטאלנד, ומחולק בין ארבעה מחוזות; רוב רובו של האגם מחולק בין שני המחוזות העיקריים: אסטרייטלנד (=מילולית: מזרח גטלנד) במזרח, ווסטריטלנד (=מילולית: מערב גטלנד) במערב. חלקו הצפוני נמצא במחוז אוברו, וחלקו הדרומי (הכולל את האי וויסינגאֶה (=מילולית "האי וויסינג")) ממוקם במחוז סמולנד. האי ויסינגאֶה ("האי ויסינג") ממוקם בחלקו הדרומי של האגם. האי ממוקם במרחק של 30 ק"מ צפונית לינשפין ו- 6 ק"מ מערבית לגְרֵנַה, שתי הערים המרכזיות שמהן ניתן להגיע לאי. אורכו של האי הוא 14 ק"מ, רוחבו 3 ק"מ, כך ששטחו הכולל הוא כ-24 קמ"ר. במאות ה-12 וה-13, היוותה הטירה "נאס" (Näs) בקצהו הדרומי של האי את מקום מגוריהם של המלכים השוודים המוקדמים. ארבעה מלכים נפטרו בטירה: קרל השביעי, אריק העשירי, יוהאן הראשון ומגנוס השלישי. בנוסף, בשלהי המאה ה-17 קבעו את מיקומם משפחת האצולה ברהה באי, בטירה אחרת ושמה "ויסינגבורג", שנמצאת בחלקו המזרחי של האי. כיום עומדות שתי הטירות בחורבתן, ועם זאת הן משמשות מקור משיכה עיקרי למטיילים ומקום ציון באי. במהלך המאה ה-19 נטעו חיילי הצי השוודי עצי אלון רבים ברחבי האי, על מנת שניתן יהיה להשתמש בעץ כחומר בנייה איכותי לבניית ספינות בעתיד. ואמנם עצי האלון נמצאים היום מוכנים לבניית ספינות, אך מאחר שכיום כבר לא בונים ספינות מלחמה מעץ, הם נותרו על האי. לפיכך חלקו הגדול של האי מכוסה ביערות עצי אלון (שאר שטחו משמש לחקלאות). בנוסף לאי המרכזי, ישנם מספר איים בחלקו הצפוני של האגם. בדרום האגם, מעט מזרחית לינשפין, ישנם מפלי הוּסְקְוָוארְנַפוֹלֵן (Huskvarnafallen). המפלים הם למעשה רצף של שמונה מפלים, המתפרשים לאורך של כקילומטר, כשהגובה המצטבר שלהם הוא גם הגבוה ביותר בשוודיה (116 מ'). הגבוה מביניהם נקרא מפל סְלִיפּסְטֶנְסְפוֹלֵט (Slipstensfallet), והוא מתנשא לגובה של 21 מ'. לאורך המפלים ישנם מספר אזורים גאולוגיים מיוחדים, מערות תת-קרקעיות, שנוצרו מתקופת הקרח והלאה. הידוע שביניהם הוא "הקומקום של הענק" (Giant's kettle). פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. שרידי טירת נס (Näs), בחלקו הדרומי של האי ויסינגאה. היווה ביתם של ארבעה ממלכי שוודיה חורבות טירת ויסינגבורג כיום טירת ויסינגבורג, כפי שנראתה במאה ה-17 מפלי הוסקווארנפולן, הנשפך לאגם מדרום-מזרח "הקומקום של הענק" במפלים מדיה וקבצים בנושא אגם וטרן בוויקישיתוף תמונת-מרחב מאזור המפלים, כשהכיתוב בשוודית. אגם וטרן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) http://www.vattern.org/, בשוודית.
הסכם השלום החתי-מצרי

הסכם השלום החתי-מצרי נחתם על פי ההשערה בשנת 1259 לפנה"ס, בין פרעה מצרים רעמסס השני, לבין מלך החיתים חתושיליש השלישי. הוא למעשה הסכם השלום הכתוב העתיק ביותר ששרד עד ימינו. העתק מההסכם נמצא באוסף המוזיאונים לארכאולוגיה של איסטנבול. ההסכם נחתם על פי ההשערה בשנת 1259 לפנה"ס, כ-16 שנים לאחר קרב קדש, קרב גדול בין המצרים לחיתים. הקרב הסתיים למעשה בתיקו ומאז התנהלה בין הצדדים מלחמת התשה שבה כל צד ניסה להתיש את אויבו. רעמסס תקף עוד מספר פעמים את האדמות החיתיות באזור סוריה של ימינו, אולם בכל פעם החיתים שבו וכבשו אותן מחדש. רעמסס הבין שהמלחמה עם החיתים אינה מועילה לו, והחליט להגיע להסכם שלום עם המלך החיתי חתושיליש. שני הצדדים איבדו כוחות רבים במהלך הקרב, ואף צד לא היה יכול להרשות לעצמו להמשיך להילחם, בגלל איומים נוספים מבחוץ: מצרים העתיקה ניצבה בפני המשימה להגן על גבולה המערבי מפני פלישתם של שבטי לוב על ידי בניית שורת מבצרים לאורך הגבול, ואילו החיתים ניצבו בפני איום גדול יותר בדמות אימפריית אשור, שכבשה את השטחים הסמוכים להם. שתי הגרסאות המקוריות של ההסכם נכתבו על גבי לוחות כסף, לפיכך כונה ההסכם "הסכם הכסף" או "שלום הכסף". כן הוכנו העתקים של ההסכם על גבי חרס. הגרסה הראשונה, המצרית, נכתבה בכתב הירוגליפי ונשמרה על מצבה במקדשו של אמון בכרנך. עותקים שלה נמצאו גם בלוקסור ואבידוס. הגרסה השנייה של ההסכם נכתבה באכדית, ונשמרה בארכיון בחתושש בירת החיתים. ההסכם מכיל את התנאים הבאים: נאסר על מי מהצדדים לתקוף את השני. במקרה שמדינה זרה תוקפת את אחת הממלכות, מחויבת השנייה לבוא לעזרתה. החיתים מקבלים את קדש וממלכת אמורו, המצרים מקבלים מעבר חופשי לאוגרית. במקרה שפושע בורח מאחת הארצות אל האחרת מחויבת זו האחרונה להסגיר את הנמלט. רעמסס יישא לאשה את בתו של חתושיליש. בחפירות בפר-רעמסס, בירתו של פרעה רעמסס השני, נמצאו תבניות אבן ששימשו לייצור חלקי שריון שהיו נהוגים על ידי הצבא החתי ושימשו בקרב קדש. ממצאים אלה מראים שלאחר הסכם השלום החתי-מצרי ונישואי רעמסס השני עם נסיכה חתית בתו של חתושיליש השלישי, חיילים ובעלי מלאכה חתים שהו בפר-רעמסס והיו בקשר עם המצרים. לוחות עם נוסח ההסכם התגלו בידי ז'אן-פרנסואה שמפוליון במצרים בשנת 1828. בשנת 1906 מצא הארכאולוג הגרמני הוגו וינקלר עותק של ההסכם בארכיון בחתושש. העתק של ההסכם מוצג במטה האומות המאוחדות. S. Langdon and Alan H. Gardiner, The Treaty of Alliance between Ḫattušili, King of the Hittites, and the Pharaoh Ramesses II of Egypt, The Journal of Egyptian Archaeology 6, Egypt Exploration Society, 1920, pp. 179–205. doi:10.2307/3853914 מדיה וקבצים בנושא הסכם השלום החתי-מצרי בוויקישיתוף Trevor Bryce, The ‘Eternal Treaty’ from the Hittite perspective, British Museum Studies in Ancient Egypt and Sudan 6, 2006, pp. 1–11, at p. 1 שתי הגרסאות בתרגום לאנגלית (הקישור אינו פעיל) Encyclopedia of the Archaeology of Ancient Egypt מאת Kathryn A. Bard, הוצאת Routledge, ‏2005, עמ' 648 שלמה יזרעאל, על חטא ועל חת, באתר הארץ, 8 ביולי 2009
בווינגרד

בווינגרד הוא כינוי לאזור הביטחון הבריטי שהוקם במרכז ירושלים בסוף תקופת המנדט. באזור זה נכללו מגרש הרוסים והאזור ברחוב יפו הצמוד אליו. בעקבות הריסת מחלקת החקירות הפליליות של משטרת המנדט בירושלים ב-27 בנובמבר 1945, נקטו הבריטים אמצעי ביטחון שונים באזור מגרש הרוסים, כמו גידור וחסימת מדרכות. בעקבות פיצוץ מלון המלך דוד ב-22 ביולי 1946, החלו הבריטים בהחרמת חנויות ומשרדים בבניינים בהם היו יעדים בריטיים כדי למנוע התקפות דומות. הבריטים פינו בעלי חנויות ועסקים יהודים ממגרש הרוסים ומרחוב יפו הסמוך, והקימו מתחם צבאי מבוצר ומגודר סביב משרדי הממשלה שלהם בירושלים. המתחם כלל את בניין ג'נרלי, בית הדואר המרכזי ובניין בנק לאומי, שהיו בני 7 ו 8 קומות ומבנייניה הגבוהים של ירושלים. הקמת בווינגרד הפכה לשממה את האזור המסחרי השוקק ביותר של ירושלים היהודית. אזור מסחרי חלופי התפתח במהרה במעלה רחוב יפו. המתחם נקרא בלעג בפי תושבי ירושלים היהודים בשם "מצודת בווין" או "בווינגרד", על שם שר החוץ הבריטי ארנסט בווין ולזכר ביצורי העיר סטלינגרד, שעמדה בגבורה בקרבות מלחמת העולם השנייה. למרות שהמתחם היה מבוצר מאוד, עם גדרות גבוהות ומשטחים מכוסים בתיל, המחתרות הצליחו לחדור אותו ולבצע פעולות התקפיות נגד סממני השלטון הבריטי: ב־30 בנובמבר 1946 התקיפו לוחמים של האצ"ל את מפקדת הצבא של המנדט בעומק המתחם. באחד במרץ 1947 תקף האצ"ל את מועדון הקצינים שבמתחם. 17 קצינים וחיילים נהרגו במבצע. לאחר מכן, ובעקבות המשך המתקפות של האצ"ל ולח"י עליהם, הקימו הבריטים בפברואר 1947 מספר אזורי ביטחון נוספים: אזור ביטחון א' (A) שכלל את אזור המושבה הגרמנית ותחנת הרכבת אזור ביטחון ב' (B) שכלל את אזור מלון המלך דוד, בניין ימק"א, קולג' טרה סנטה וחלק משכונת טלביה ורחביה אזור ביטחון ג' בצמוד לבווינגרד אזור ביטחון ד' (D) שכלל את אזור מחנה שנלר מדי פעם, בעקבות פעילות זאת או אחרת של אחת המחתרות, עובו סידורי הביטחון באזורי הביטחון. כך, לאחר גילוי ניסיון בריחה מבית הסוהר המרכזי בירושלים נסגר רחוב מליסנדה לתנועת מכוניות והוגבלה תנועת הולכי הרגל. עם פרוץ מלחמת העצמאות התכנסה ממשלת המנדט עוד יותר לתוך אזורי הביטחון. הממשלה רכשה דירות נוספות בתוך אזורי הביטחון והעבירה את פקידיה שהיו מחוץ לאזורי הביטחון אל תוכם. בנוסף, הרחיבה הממשלה את אזורי הביטחון. לדוגמה, בדצמבר 1947 מסרה הממשלה את בית קדימה לוועד הקהילה היהודית של ירושלים, תמורת בתים באזור ביטחון א'. בפברואר 1948 הוכללה חלק מטלביה באזור ביטחון א' וחלק אחר בתוך אזור ביטחון ב'. עם סיום המנדט הבריטי, נכבשו אזורי הביטחון בידי כוחות ההגנה והאצ"ל, כחלק ממבצע קלשון. י. שוכמן, המזימה נגד ירושלים העברית, דבר, 6 בפברואר 1947 נאסרה הכניסה הראשית למגרש הרוסים, משמר, 9 ביוני 1946 יוחרמו החנויות והמשרדים בבנייני הרוסים, משמר, 25 ביולי 1946 האומנם יוחרב מרכז מסחר יהודי?, דבר, 5 באוגוסט 1946 הדאר הירושלמי החדש, הצופה, 26 באוגוסט 1946 הארי לוין, ה-14 במאי 1948, מעריב, 14 במאי 1950 יומן ירושלים, על המשמר, 26 במאי 1948 The Jewish year 5706, פלסטיין פוסט, 25 בספטמבר 1946 Reflections, פלסטיין פוסט, 8 בספטמבר 1947 יונה כהן, קצב הבנייה בירושלים, הצופה, 20 בנובמבר 1946 נקבעו גבולות אזור הבטחון, משמר, 9 בפברואר 1947 זאב לאקויר, איזור בטחון א', משמר, 24 בדצמבר 1947 ירושלים, הוגברו אמצעי הזהירות בבית הסוהר, דבר, 4 במאי 1947 חליפין, משמר, 28 בדצמבר 1947 השלטונות סוגרים את טלביה, דבר, 17 בפברואר 1948