laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
פיטר רייט

פיטר מוריס רייט (באנגלית: Peter Maurice Wright;‏ 9 באוגוסט 1916 - 27 באפריל 1995) היה מדען ומרגל בריטי שעבד ב-MI5. עיקר פרסומו בעקבות הספר שכתב, לוכד המרגלים (אנ') והסאגה המשפטית שנגרמה בעקבות פרסומו. רייט נולד בצ'סטרפילד, אנגליה ולמד באוניברסיטת אוקספורד. במלחמת העולם השנייה עבד רייט במעבדת המחקר של האדמירליות והתמחה בגילוי צוללות. ב-1946 מונה לקצין המדע הראשי במעבדה למחקר אלקטרוני של הצי המלכותי. ב-1949 חזר רייט לשרת באדמירליות כמומחה לתקשורת. ב-1955 הצטרף רייט ל-MI5 כמדען ראשי, ותפקידו היה לפעול לחשיפת מרגלים סובייטים. בנוסף פעל כקצין קישור ראשי עם גורמים בכירים במודיעין האמריקאי. ב-1976 פרש רייט מעבודתו ב-MI5 ועבר יחד עם אשתו לגדל כבשים בחווה בטסמניה. ב-1984 גברה ההתעניינות ציבורית בו לאחר ריאיון שנתן ל-BBC על הקריירה שלו ב-MI5, ועל המפקד שלו, רוג'ר הוליס (אנ'). רייט היה שבוי באמונה כפייתית שרוג'ר הוליס ראש ה- MI5 לשעבר היה חפרפרת סובייטית, אולג גורדייבסקי סתם את הגולל על תיאוריית הקשר הזאת וטיהר את שמו של הוליס אחת ולתמיד. ב-1987 פרסם רייט את הספר "לוכד המרגלים" (אנ'). פרנק מק'לין, תרגום: לילית אור, 4, משפטים מפורסמים, אנדרומדה אוקספורד, 1995, עמ' 180–183 היום בהיסטוריה - הממשלה מפסידה בקרב "לוכד המרגלים" באתר הBBC. (באנגלית) פיטר רייט באתר האינדפנדנט. (באנגלית)
אלון גרבוז

אלון גרבוז (נולד ב-9 בספטמבר 1948) הוא איש תרבות ישראלי. גרבוז ניהל את סינמטק תל אביב משך 40 שנה, כמעט מאז הקמתו ב-1973 ועד לפרישתו בספטמבר 2015 ערב יום הולדתו ה-67. אחיו הם הצייר הסופר והפובליציסט יאיר גרבוז וחבר הכנסת אהרן הראל. גרבוז נודע בתמיכתו הבלתי מסויגת בחופש הביטוי ובמיזמים קולנועיים שנויים במחלוקת. ב-2003 הקרין את הסרט מעורר המחלוקת "ג'נין ג'נין". ב-2008 הקרין את הסרט "שיטת השקשוקה", חרף איומים משפטיים מצד האחים עופר. ב-2015 הקרין את הסרט "אל סף הפחד", העוסק ביגאל עמיר. ב-2011 זכה באות אביר מסדר האמנויות והספרות הצרפתי בשנת 2017 הוענק לו פרס למפעל חיים מטעם הפורום הדוקומנטרי בישראל. ראיון עם א.גרבוז ברדיו ביולי 2024: https://youtu.be/xOtTajmCdPE?si=84fnzhBxQlngSNM9 אלון גרבוז, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית אלון גרבוז, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) נטע אחיטוב, עכבר העיר אונליין, "אני לא מפחד מהאחים עופר", באתר הארץ, 13 בספטמבר 2008 נלי גיא, פודקאסט עם אלון גרבוז, בבלוג שורה ראשונה, 25 ביוני 2015 נירית אנדרמן, אלון גרבוז פורש מסינמטק תל אביב ומציע שגם שרת התרבות תפנה את הכיסא שלה, באתר הארץ, 25 בספטמבר 2015 הזוכים באות מסדר האמנויות והספרות, אתר הבמה, 14 ביוני 2011 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
צבע מים

צבע מים (בלועזית: אַקוָורֶל) הוא צבע לציור המורכב מפיגמנטי צביעה, מים וגומי ערבי לעיבוי וייבוש. צבעי מים ניתנים לשימוש על מצעי ציור רבים, ביניהם קרטון, בד, קיר ועוד, אך לרוב מצוירים על גבי נייר עבה ומותאם במיוחד לספיגה, הקרוי נייר אקוורל (אנ'). צבעי מים מגיעים לצרכן בשני אופנים: צלוחיות ושפופרות. הצלוחיות מכילות תיבה קטנה של צבע מים מיובש, שניתן להמיסו במגע עם מים, והשפופרות מכילות צבע מים לח, שניתן לדללו במים או למרחו ישירות. צבעי מים מתייבשים במהירות על הדף לשכבה שקופה למחצה (בהתאם למידת הדילול של הצבע בעת המריחה) וניתן לעבוד עליהם בשכבות, כמו גם להרטיב את הדף על מנת ליצור מחיקה של שכבה או פיזור שונה לשכבת צבע. שימוש בצבעי מים מאפשר רמות שקיפות שונות, החל מצבעים כמעט שקופים ועד אטימות מוחלטת. פעמים רבות נדרשת עבודה במספר שכבות על מנת להגיע למורכבות של צבע וטקסטורה. לפיכך, נדרשת מיומנות בעבודה עמם. הצבעים מתאימים לעבודות אמנות מופשטת באותה מידה שהם יכולים לשמש לעבודות היפר ריאליסטיות ומדויקות. בטכניקת הציור בצבעי מים, מתחיל הצייר לרשום בעזרת צבע בהיר ומדולל במים ובהדרגה הוא מוסיף שכבות כהות ומדוללות פחות. זאת מכיוון שטיבם החצי-שקוף של צבעי המים אינו מאפשר בנוחות להבהיר את הגוון, ושכבה נוספת תכהה תמיד את זו שמתחתיה. בנוסף, הנייר וצבעו מהווים אלמנט מכריע בציור, כיוון שהוא משתקף דרך שכבות הצבע. בציורים רבים מהווה הנייר הבהיר תחליף לפיגמנט הלבן שאינו נמצא בדרך כלל בשימוש בעת ציור בצבעי מים. הציור נעשה בעזרת מכחולים בעלי סיבים רכים מאוד הקרויים מכחולי צובל, או מכחולים מסיבים סינתטיים אחרים. קיימים גם צבעי מים אטומים, הקרויים גואש, שטכניקת השימוש בהם דומה לציור בצבעי שמן או אקריליק. צבעי מים נחשבים למדיום פופולרי לציור בחיק הטבע, היות שהם דורשים מעט הכנות מוקדמות, יחסית לשיטות ציור כגון צבעי שמן. בהתאם, כמעט לכל מותג של צבעי מים יש גרסה ניידת, שהיא קופסה ובה סדרת צלוחיות ומגש ערבוב, או סדרת שפופרות קטנות. ניתן לפיכך לצייר בנוחות בצבעי מים בנסיעות ארוכות, כמו גם בחנייה ארעית בחיק הטבע. כצבעים מהירי ייבוש, קל לעבוד בשכבות מהירות ואקספרסיביות וללכוד על הדף מצבים משתנים כגון חיות בר ומזג אוויר. רבים מבני האצולה האנגלים ציירו בצבעים אלה באופן זה. אחת הבעיות העיקריות עם צבעי מים היא המסיסות במים. גם כשהצבע יבש, מגע עם מים ימוסס אותו מחדש, וכך רסס אקראי עלול להרוס לחלוטין ציור בצבעי מים. מגע עם אוויר לח יכול אף הוא לשנות את הגוונים על הדף. על מנת לשמור על ציור בצבעי מים לאורך זמן, יש להשתמש בנייר בעל יכולת שימור, ולמסגר את הציור הגמור תחת זכוכית אטומה. עיפרון מסיס במים ירושלים, שער החבשים חיפה, הטכניון לוח צבעים מדיה וקבצים בנושא צבע מים בוויקישיתוף צבע מים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ציור בצבעי מים, דף שער בספרייה הלאומית
דרושקופול

דרושקופול (בפולנית: Drużkopol) הייתה עיירה יהודית במחוז ווהלין שבמערב אוקראינה, כ-10 ק"מ דרומית להורוכוב, אשר חרבה בשואה. כיום נכללים שרידי העיירה בתחום הכפר האוקראיני ז'ורבניקי (באוקראינית: Журавники). עד סוף המאה ה-18 הייתה דרושקופול יישוב יהודי קטן. בחלוקת פולין בשנת 1793 נכללה העיירה בשטח רוסיה, בסמיכות לגבול גליציה האוסטרית. תחנת המכס והקסרקטינים שהוקמו בעיירה בידי הרוסים הביאו לפיתוח היישוב. מהמאה ה-19 התבססו בעיירה חסידות אלעסק וחסידות טריסק. בזמן מלחמת העולם הראשונה נפגעו יהודי העיירה מפרעות של הקוזקים, ולאחר מכן, ממעשי שוד מצד חיילי צבא אוסטרו-הונגריה. בזמן מהפכת אוקטובר הקימו יהודי העיירה קבוצת הגנה עצמית, אשר הניסה כנופיות מקומיות. עם כניסת החיילים הפולנים לעיירה, וסיפוחה לפולין, ביצעו אלו מעשי התעללות ביהודיה. מראשית המאה ה-20 נוסדו בעיירה מוסדות תרבות יהודיים, ומשנות העשרים פעל בה בית ספר עברי. בין מלחמות העולם פעלו בעיירה מפלגות המזרחי, הרוויזיוניסטים ואגודת ישראל, ותנועות הנוער החלוץ, החלוץ הצעיר ובית"ר. בשנת 1921 נמנו בעיירה קרוב ל-800 יהודים וכ-300 אוקראינים ופולנים. ב-22 ביוני 1941 נכנסו לעיירה הגרמנים, ועם הגיעם, הוציאו להורג 5 יהודים באשמת קומוניזם. ב-10 ביולי מונה בעיירה יודנרט, ויהודי המקום צוו לענוד אות מזהה, ונלקחו לעבודות כפייה. בתחילת אוקטובר 1941 גורשו כ-900 יהודי העיירה לגטו שהוקם בהורוכוב הסמוכה, שם שוכנו בתנאי צפיפות קשים (כ-20 איש בחדר), וסבלו מרעב. ב-8 בספטמבר 1942 שולחו כולם להשמדה. ספר זיכרון לקהילת דרושקופול אתר "עיירתנו דרושקופול" דרושקופול באתר מרכז מורשת יהדות פולין דרושקופול באתר האיגוד העולמי של יוצאי ווהלין בישראל
דולפין לוחם

דולפין לוחם הוא דולפין המאומן ומאולף לשירות צבאי ולפעולות ביטחוניות. ניסיונות לאימון ואילוף דולפינים למטרות ביטחוניות החלו בזמן המלחמה הקרה, ומאז ניסו ומנסים צבאות ארצות הברית וברית המועצות להשתמש בדולפינים למטרות צבאיות שונות ומגוונות, כגון הצלת טובעים וצוללנים, או איתור ונטרול מוקשים ימיים והגנה על חופים. הסיבה לכך שדווקא הדולפינים נבחרו למשימה היא משום שהם חיות אינטליגנטיות, ידידותיות לאדם וקלות לאילוף. השימוש הצבאי הרשמי הראשון בדולפינים לוחמים היה במלחמת עיראק, שם הם שימשו להגנה על נמלים וחופים כנגד פעולות טרור. ישנן שמועות בלתי מאומתות בדבר שימוש בדולפינים גם במלחמת וייטנאם. תוכניות אימון הדולפינים של צבא רוסיה הופסקו במהלך שנות התשעים, עם התמוטטות ברית המועצות. חיל הים של ארצות הברית ממשיך עד היום בתוכנית לאימון ואילוף דולפינים ואריות ים לשימושים צבאיים, הקרויה "תוכנית היונקים הימיים של חיל הים האמריקני" ובסיסה בסן דייגו, קליפורניה. על פי פרסומים רשמיים, הדולפינים בתוכנית מאומנים למטרות הגנה על נמלים וחופים, נטרול מוקשים וכן חילוץ בני אדם טובעים. ב-1965, דולפין של הצי האמריקני שאומן לתפקידי חילוץ ימי, וכן כיוון ומציאת נקודות ימיות, השתתף בפעילות בפרויקט Sealab, פרויקט שמטרתו הבנה האם בני אדם יכולים, מבחינה חברתית וגופנית לחיות בסביבה מנותקת, מתחת למים. הדולפין העביר לנסיינים אספקת מים ומזון. בגלל הייחוד בכך שדולפינים, חיה המזוהה כידידותית מהווה כלי נשק, יש לדולפין לוחם מספר אזכורים בספרות, בתרבות ובתקשורת; במהלך שנת 2005, התפרסם דו"ח של צבא ארצות הברית שבו נטען כי עקב ההוריקן קתרינה נהרס אחד מבסיסי הבית של התוכנית לאימון הדולפינים, הדולפינים ברחו אל האוקיינוס, והצבא מחפש אחריהם, משום שהם מסוכנים. הידיעה עוררה התעניינות רבה בארצות הברית, אך לבסוף שינה הצבא את גרסתו וטען שהידיעה בדויה, ושהיא נשלחה כבדיחה. למרות זאת, המשיכו חובבי אגדות אורבניות להפיץ ידיעות בנושא. ישנה דעה שנויה במחלוקת הטוענת שהדולפינים לא משמשים רק למטרות הגנה, צילום, נטרול מוקשים, וכיוצא בכך, אלא גם לשימושים קרביים, החל מהנחת מוקשים ופצצות, ועד הריגת אויבים או אזרחים, שימוש בחצים מורעלים, מכשירים לניטור תשדורות אויב ולהטעיית קשרי רדיו. יש עדויות הטוענות שאכן היה שימוש כזה בזמן מלחמת וייטנאם, ואף בזמן המלחמה הקרה, אז ניסו ארצות הברית וברית המועצות להתחרות ביניהן מי תוכל ליצור נשק קטלני הנישא על גבי דולפינים, אך עדויות אלה מוכחשות על ידי חיל הים של ארצות הברית ואין להן סימוכין. דולפינים לוחמים, לאו דווקא מתוכנית זו, אוזכרו במספר סרטים, ספרים, ומשחקים. בין השאר בסרט הקולנוע 'יום הדולפין', ברומן 'היעלמות בעלי החיים', וכן בסיפורו הקצר של ויליאם גיבסון 'ג'וני נמוניק', בו מופיע דולפין לוחם בשם 'ג'ונס' ששירת זמן רב בצבא, שלו כישרון פענוח קודים והתמכרות להרואין. במשחק המחשב Command & Conquer: Red Alert 2 אחד מכלי הנשק העומדים לרשות השחקן הם דולפינים הנושאים על גבם סונאר ובעזרתו הם יורים בסירות ומשחררים את אוניות השחקן מזרועותיהם של תמנוני הענק, אותם מאמנים הסובייטים. באחיזתם הקטלנית יכולים התמנונים לחסל כל כלי שיט בלי שיוכל להגן על עצמו וללא הדולפינים לא ניתן להציל את כלי השייט של השחקן. בעלי חיים בשימוש צבאי תוכנית היונקים הימיים של צי ארצות הברית מדיה וקבצים בנושא דולפין לוחם בוויקישיתוף אתר הבית של תוכניות היונקים הימיים של חיל הים האמריקני, פרויקט אימון יונקים ימיים, ביניהם דולפינים, למטרות צבאיות. שי שמש וג'יימי שפירו, דולפינים מדברים, באתר מדע גדול, בקטנה, 6 באוקטובר 2018
דרז'נה

דרז'נה (באוקראינית: Деражне; בפולנית: Deraźne) היא עיירה במחוז רובנו שבמערב אוקראינה, מערבית לקוסטופול ועל גדת נהר הורין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. דרז'נה נזכרת לראשונה במאה ה-13, ובתחילת המאה ה-17 הוענקו לה זכויות עיר. במשך השנים התקיים בה רוב יהודי. מהמאה ה-16 קיים תיעוד לישיבת יהודים וקראים בדרז'נה, ובאמצע המאה ה-17 נפגעו אלו קשות מגייסות חמלניצקי. הקהילה היהודית הקטנה שנותרה ביישוב השתייכה באותה תקופה לקהילת אוסטראה. במהלך המאה ה-19 גדל מספר היהודים ביישוב. בין מלחמות העולם התקיימה בעיירה פעילות ציונית, ופעלו בה בית ספר עברי ותנועות נוער ציוניות. בשנת 1921 נמנו בעיירה 624 יהודים, כ-90% מתושביה. הם התפרנסו ממסחר ומתעשייה זעירה, משלוש טחנות קמח וממפעל לייצור לבנים. באוגוסט 1936 שרפו אוקראינים כ-30 בתים של יהודים בעיירה. עם סיפוח העיירה לברית המועצות בתחילת מלחמת העולם השנייה, נסגרו בה כל המוסדות היהודיים. ב-28 ביוני 1941, בראשית מבצע ברברוסה, נכנסו לעיירה הגרמנים, ורצחו בה קבוצת גברים יהודים. לאחר מכן, הוקם בעיירה יודנרט, ויהודי העיירה צוו לשאת סרט זרוע עם מגן דוד, ולעבוד בעבודות כפייה. בראשית אוקטובר 1941 הוקם בעיירה גטו, בו רוכזו יהודי העיירה לצד יהודי כפרי הסביבה. ב-22 באוגוסט 1942 נלקחו כל יהודי הגטו ביחד עם יהודי אוסובה וישקה לבורות ירי, ונרצחו בהם. יהודים בודדים הצליחו להימלט מהאקציה, ולשרוד ביערות הסביבה. ב-5 בפברואר 1944 שוחררה העיירה בידי הצבא האדום. מדיה וקבצים בנושא דרז'נה בוויקישיתוף דרז'נה באתר מרכז מורשת יהדות פולין דרז'נה (Derażne), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם אלכסנדר קרוגלוב (רו'), דרז'נה, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1348–1349), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) דרז'נה (אוקראינה), דף שער בספרייה הלאומית דרז'נה (Derażne), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם אלכסנדר קרוגלוב (רו'), דרז'נה, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1348–1349), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
אריק הראשון, מלך דנמרק

אריק הראשון (בדנית: Erik I; ‏1060 לערך – 10 ביולי 1103) היה מלך דנמרק משנת 1095 ועד מותו. הוא היה בנו של סוון השני, מלך דנמרק וזהות אמו לא ידועה. אריק נולד בעיירה סלנגרופ שבצפון שלן. במהלך תקופת מלכותו של אחיו, קנוט הרביעי, הוא נמנה עם תומכיו הנלהבים, אך הוא ניצל במהלך המרד שבו נרצח אחיו. הוא נשאר בחווה המלכותית במקום ללוות את קנוט למנזר סנט אלבן באודנסה, שם נרצח המלך. הוא נמלט מהחווה לשלן ומשם לסקונה, שהייתה אז חלק מדנמרק. לאחר רצח קנוט, נבחר אחיו אולף הראשון, אך תקופת מלכותו הייתה קצרה יחסית. בסופו של דבר נבחר אריק להיות המלך בשנת 1095. הוא התחבב על עמו ותקופות הרעב שהיו מנת חלקה של דנמרק במהלך תקופת מלכותו של אולף, נפסקו. עבור רבים היה זה סימן שבחירתו של אריק כמלך דנמרק הייתה בחירה טובה. על פי כרוניקנים בני התקופה, כמו סקסו גרמטיקוס ועל פי מיתוסים, מתואר אריק כ"גבר חסון וגבוה" שפנה אל האנשים הפשוטים. הוא הצליח לשמור על מקום עמדו כאשר ארבעה גברים ניסו להזיזו ממקומו. הוא היה נואם מוכשר, ואנשים יצאו מגדרם כדי לשמוע אותו. לאחר שהיה יוצא מישיבות האספה הלאומית הוא היה יוצא לאנשים שהמתינו בחוץ. לאריק יצא מוניטין כאדם קולני שאהב נשפים וניהל חיים הוללים. למרות שהוא תמך בריכוז הסמכות על ידי חצר המלכות, נראה היה שהוא התנהג באופן דיפלומטי כדי להימנע מהתנגשויות עם האצולה. הוא היה ידוע כמי שלא גילה רחמים כלפי שודדים ופיראטים. בביקור אצל האפיפיור ברומא הוא הצליח להשיג את הקאנוניזציה של אחיו המנוח, קנוט הרביעי, ואת קבלת מעמד הארכיבישופות לדנמרק, במקום היותה כפופה לארכיבישוף של המבורג-ברמן. לתפקיד הארכיבישוף של לונד התמנה אסר תורקליסון. באספה של ויבורג הכריז אריק שהוא החליט לצאת לעלייה לרגל לארץ הקודש. על פי כרוניקה דנית הסיבה להחלטה זו הייתה רציחתם של ארבעה מאנשיו במהלך חגיגה בהם הם השתכרו באולם הנשפים שלו. למרות תחינותיהם של נתיניו, הוא לא היה מוכן לחזור בו מהחלטתו והוא מינה את בנו, האראלד ואת הבישוף אסר כעוצרים. אריק ורעייתו בודיל יצאו עם פמליה גדולה דרך רוסיה לקונסטנטינופול, שם הם היו אורחיו של אלכסיוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית. בעת שהותם שם, חלה אריק, אך הוא הפליג בכל אופן לקפריסין. ביולי 1103 מת אריק הראשון בפאפוס שבקפריסין. המלכה בודיל קברה אותו שם והוא היה המלך הראשון שיצא לעלייה לרגל לאחר כיבוש ירושלים על ידי הצלבנים במהלך מסע הצלב הראשון. המלכה בודיל חלתה אף היא, אך הצליחה להגיע לירושלים, שם היא מתה. היא נטמנה למרגלות הר הזיתים בעמק יהושפט. אריק ובודיל הביאו לעולם בן חוקי אחד, קנוט לאברד. ילדיו של אריק מחוץ לנישואין היו האראלד קסיה, אריק, בנדיקט ובת בשם רגנהילדה, לימים אמו של אריק השלישי, מלך דנמרק. קנוט היה נסיך אהוד על עמו והתנהגותו הייתה אבירית. הוא נרצח ב-7 בינואר 1131 על ידי אחיינו של אריק, מגנוס, בנו של נילס, מלך דנמרק, שראה בקנוט כמתחרה על הכתר. רציחתו של קנוט אירעה ימים ספורים לפני לידת בנו ולדמר, שלימים מלך כולדמר הראשון, מלך דנמרק בין השנים 1157 – 1182. מדיה וקבצים בנושא אריק הראשון, מלך דנמרק בוויקישיתוף "Denmark and Cyprus pay tribute to 12th century king". Reuters. 26 March 2008. Retrieved 2008-03-27.
האליץ'

האליץ' (באוקראינית: Галич; ברוסית: Галич, גאליץ'; בפולנית: Halicz; ביידיש: העליטש) היא עיירה במחוז איוואנו-פרנקיבסק שבמערב אוקראינה, על גדת נהר דניסטר, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. האליץ' נזכרת לראשונה בשנת 1138 כעיר מלכותית, ועד המאה ה-14 שימשה כעיר הבירה של נסיכות גאליץ'-וולין, שנקראה על שמה. בשנת 1349 סופחה העיירה לשטח פולין בידי קז'ימייז' השלישי, מלך פולין. במהלך המאה ה-17 הוחרבה העיירה בידי הטטרים, ולאחר מכן בידי הקוזקים. בעקבות חלוקת פולין בשנת 1772, נכללה העיירה בשטח גליציה האוסטרית, ובשנת 1919 נכללה בשטחי הרפובליקה הפולנית השנייה. לצד הקהילה היהודית בעיירה, התקיימה בה לאורך השנים גם קהילה קראית. התיעוד הראשון לישיבת יהודים בהאליץ' הוא משנת 1436. בשנת 1578 נמנו בעיירה 31 משפחות יהודיות, ובמאה ה-18 תועדה במקום קהילה עצמאית, שפרשה חסותה גם על יהודי כפרי הסביבה. לקראת סוף המאה ה-19 גדל מספר היהודים בעיירה, אך זה ירד בתחילת המאה ה-20 בשל הגירה. בשנת 1900 נמנו בעיירה 1,454 יהודים ו-114 קראים. במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה ערכו כנופיות סימון פטליורה מעשי רצח, שוד ואונס ביהודי העיירה, ובתי יהודים רבים בה נהרסו. כתוצאה מכך, רבים מיהודי העיירה עזבו אותה, ושארית הקהילה השתקמה בעזרת ועד עזרה אמריקאי ומוסדות עזרה הדדית. בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה עד 1921 כיהן כרב בהאליץ' הרב יצחק שטיינברג, לימים אב"ד תל אביב. בין מלחמות העולם התגברה בעיירה הפעילות הציונית, ופעלו בה תנועות נוער ציוניות, וכן קיבוץ הכשרה. כמו כן, פעל בעיירה בית ספר עברי. בשנים אלה נמנו בעיירה 878 יהודים, מתוך 3,442 תושבים. בשנת 1942 הושמדו יהודי האליץ' בשתי אקציות. בראשונה, הועברו חלקם למחנה "טחנת רודולף" שבסטניסלבוב, ושם נרצחו במקום או שולחו למחנה ההשמדה בלז'ץ. באקציה השנייה נורו יתר היהודים בעיירה, ואילו הילדים הוטבעו בנהר דניסטר. מדיה וקבצים בנושא האליץ' בוויקישיתוף האליץ' באתר מרכז מורשת יהדות פולין "האליץ'", באתר השטעטל הווירטואלי האליץ (אוקראינה), דף שער בספרייה הלאומית
שאטורו

שאטורו (בצרפתית: Châteauroux) היא קומונה בצרפת, בירת מחוז אנדר שבמרכז צרפת והעיירה השנייה בגודלה בפרובינציית ברי, אחרי בורז'. נכון לשנת 2018 מתגוררים בקומונה 43,442 תושבים. שמה של העיר בא מהמילה הצרפתית Château (טירה), על שם טירה שנבנתה בשלהי המאה העשירית על ידי ראול, נסיך דאול. בשנת 1616, כאשר העיירה נשלטה על ידי אנרי השני, נסיך קונדה, הועלתה העיירה לדרגת דוכסות. הטמפרטורות בשאטורו נעות מממוצע של 0.8 C° בינואר, לממוצע של 25.1 C° באוגוסט. ל.ב. שאטורו היא קבוצת הכדורגל העירונית של שאטורו אשר נוסדה בשנת 1883. הקבוצה משחקת בליגה השנייה בצרפת ושיחקה רק עונה אחת בליגת העל הצרפתית בעונת 1997-98. שאטורו הגיעה לגמר הגביע הצרפתי לעונת 2003-04, אז נוצחו 1-0 על ידי פריז סן-ז'רמן וכתוצאה מכך העפילו בעונה שלאחר מכן לגביע אופ"א. ז'ראר דפארדיה (נולד ב-1948 בשאטורו) שחקן קולנוע ואיש עסקים. הנרי גשיין ברטרנד (1773–1844) גנרל צרפתי שאטורו היא 'עיר תאומה' של: גרמניה גיטרסלו, גרמניה - מאז 1977 בורקינה פאסו ביטו, (קומונה בבורקינה פאסו) - מאז נובמבר 1985 פולין אולשטין, פולין - מאז 23 בפברואר 1991 בניין העירייה, 2009 כנסיית סן-אנדרה כיכר הרפובליקה, 2009 תחנת הרכבת, 2009 טירת ראול, 2009 בית המשפט בשאטורו מדיה וקבצים בנושא שאטורו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של שאטורו שאטורו, ברשת החברתית פייסבוק שאטורו, ברשת החברתית אקס (טוויטר) שאטורו, ברשת החברתית LinkedIn שאטורו, סרטונים בערוץ היוטיוב שאטורו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
יוהאן יורגן הולסט

יוהאן יורגן הולסט (בנורווגית: Johan Jørgen Holst;‏ 29 בנובמבר 1937 – 13 בינואר 1994) היה פוליטיקאי נורווגי ממפלגת הלייבור הנורווגית. ידוע בעיקר בזכות מעורבותו בתהליך שהוביל להסכמי אוסלו. הולסט למד בבית הספר הקתדרלי של אוסלו (Oslo katedralskole), אותו הוא סיים בשנת 1956. לאחר מכן למד בקולג' של אוניברסיטת קולומביה, שבו קיבל בשנת 1960 תואר בוגר אוניברסיטה. הוא כיהן כשר ההגנה פעמיים: מ-1987 עד 1989 ומ-1991 עד אפריל 1993. לאחר מכן התמנה לשר החוץ, תפקיד בו החזיק עד פטירתו. במהלך כהונתו כשר החוץ, היה מעורב במידה רבה בתהליך שהוביל להסכמי אוסלו. בדצמבר 1993 לקה בשבץ מוחי קל ואושפז בבית חולים. הוא לא החלים באופן מלא ונפטר כעבור חודש. רעייתו מריאנה הייברג אמרה מאוחר יותר שהוא התיש את עצמו עד מוות בתהליך השלום. אוניברסיטת קולומביה, בה למד לתואר ראשון, העניקה לו זמן קצר לאחר פטירתו את הפרס על שם ג'ון ג'יי על הישגים מקצועיים מיוחדים. הייתה זו הפעם הראשונה שהפרס הוענק לאחר המוות. העיר עזה הנציחה את שמו ביצירת "פארק הולסט", שהוא מרכז פעילות לילדי עזה מגיל 6 עד 16. ידידי ישראל בתנועת הלייבור הנורווגית (Venner av Israel i Norsk Arbeiderbevegelse) נטעו יער לזכרו בישראל. אשתו של הולסט, מריאנה הייברג הייתה אחותה של קארין סטולטנברג, אשתו של טורוולד סטולטנברג שר החוץ הנורווגי בין השנים 1987–1989 ובין השנים 1990–1993. הולסט והייברג היו דודיו של ינס סטולטנברג (בנם של טורוולד וקארין) שכיהן פעמיים כראש ממשלת נורווגיה בתחילת שנות ה-2000. מדיה וקבצים בנושא יוהאן יורגן הולסט בוויקישיתוף
Oom-Pah-Pah

Oom-Pah-Pah (בעברית: אום פה פה) הוא שיר תוסס ונועז מהמחזמר "אוליבר!" מאת ליונל בארט. במחזמר, את השיר מבצעת ננסי, יחד עם קהל הלקוחות של בית המרזח "שלושת הנכים". המילה "Oom-Pah-Pah" משמשת כתחליף בלשון נקיה עבור שיכרון וניאוף; עם זאת, כפי שמציין השיר, המשמעות של המילה היא מלוכלכת רק על פי האופן שבו המאזין מפרש אותה. אמנם זה לא שיר מיוזיק הול מקורי, השיר מתייחס לז'אנר זה, ובעל מספר מאפיינים (למשל: קצב) זהים למספר שירי שלהי המאה ה-19, כמו למשל "Ta-ra-ra Boom-de-ay". במחזמר, השיר פותח את המערכה השנייה, ולא תורם דבר לקידום העלילה. בגרסת סרט הקולנוע משנת 1968, השיר עבר לקראת סוף המערכה השנייה, וקיבל מטרה דרמטית: ביל סייקס מסרב לתת לננסי לקחת אוליבר מתוך הפאב, כשהוא לא מודע לכך שהיא מנסה להעבירו לידיו של מר בראונלו, על מנת להציל אותו מידיהם של ביל, פייגין ועמיתיהם הכייסים. סייקס מורה לכלבו הנאמן בולסאי לשמור על אוליבר, בזמן שהוא שוקע בדיון עם פייגין. בשלב זה, ננסי מתחילה לשיר את השיר, ובהדרגה מצרפת עוד ועוד מיושבי הפאב לשירה קולנית בציבור, בתקווה שהרעש שלהם יפריע לסייקס לשמוע את נביחותיו של בולסאי, בזמן שהיא מגניבה את אוליבר החוצה. Oom-Pah-Pah, בביצוע שני ווליס, וידאו קליפ של השיר באתר יוטיוב Oom-Pah-Pah, בביצוע רבקה רז, וידאו קליפ של השיר באתר יוטיוב Reviewing the situation: Oliver! and the musical afterlife of Dickens's novels, מתוך אתר dr.lib.unc.edu
You've Got to Pick a Pocket or Two

You've Got to Pick a Pocket or Two הוא שיר מתוך המחזמר הבריטי זוכה פרס הטוני "אוליבר!" ומתוך סרט הקולנוע משנת 1968 זוכה פרס האוסקר באותו השם, המבוססים על הרומן "אוליבר טוויסט" מאת צ'ארלס דיקנס. את המחזמר כתב ליונל בארט, והוא הוצג לראשונה בווסט אנד בלונדון בשנת 1960. השיר מושר בבית המסתור של פייגין בסצנה המבוססת על חלק בספרו של דיקנס, בו פייגין (בגילומו של רון מודי בסרט) מלמד את אוליבר טוויסט ואת שאר הבנים איך לכייס את כיסיהם של הג'נטלמנים של לונדון, על מנת שיוכלו לגנוב מהם מטפחות וכדומה, מבלי שייתפסו. השיר מופיע במערכה הראשונה, בסצנה השישית. פייגין והבנים מניחים בכיסיהם מטפחות, כך שהן תלויות ומתנדנדות מתוך הכיסים שלהם החוצה, בעת שהם רוקדים מסביב לחדר, על מנת להדגים לאוליבר עד כמה זה קל לכייס כיס, מבלי שיבחינו בך. אומנם הדבר פחות בולט מאשר בשיר "Reviewing the Situation",‏ אך לשיר "You've Got to Pick a Pocket or Two" יש מנגינה יהודית. מילות השיר "You've Got to Pick a Pocket or Two" באתר Genius https://cdr.lib.unc.edu/indexablecontent?id=uuid:ea4184d4-26f3-44ef-872b-016383b731c6&ds=DATA_FILE&dl=true http://www.classical.com/composer/Lionel_Bart
אוליבר!

האם התכוונתם ל... אוליבר! (מחזמר) – מחזמר בריטי משנת 1960, זוכה פרס טוני אוליבר! (סרט) – סרט קולנוע זוכה פרס אוסקר משנת 1968, המבוסס על המחזמר "אוליבר!"
אנדר (מחוז)

אֶנְדְר (בצרפתית: Indre) הוא מחוז בחבל סאנטר-עמק הלואר שבמרכז צרפת. המחוז נקרא על שם נהר אנדר. אנדר הוא אחד מ-83 המחוזות שנוסדו ב-4 במרץ 1790 במהלך המהפכה הצרפתית. המחוז נוצר מחלק של פרובינציית ברי לשעבר. שטחו של מחוז אנדר הוא 6,791 קמ"ר ונמצא בתוך חבל הארץ סאנטר-עמק הלואר, בירת המחוז היא הקומונה שאטורו. המחוז מוקף בשישה מחוזות אחרים: אנדר ולואר, לואר ושר, שר, קרז, ויין והוט-וויין. נכון לשנת 1999, מתגוררים במחוז זה 231,139 תושבים. באנדר יש שני כפרים המסווגים בין הכפרים היפים ביותר בצרפת: סן-בנואה-דו-סו וגארגילס דמפייר. כנסייה בעיירה נווי-סן-ספולקר זכתה לקבל הכרה כאתר מורשת עולמית בהיותה חלק של דרך סנטיאגו. שאטורו סן-בנואה-דו-סו גארגילס דמפייר לה בלאן ארז'נטון-שור-קרז מדיה וקבצים בנושא אנדר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אנדר אנדר, ברשת החברתית פייסבוק אנדר, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אנדר, ברשת החברתית אינסטגרם אתר המחוז www.indrenature.net