laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מלוכיה

מַלּוּכְיָה (שם מדעי: Corchorus) היא סוג של עשב או שיח הכולל כ-77 מינים. הסוג מלוכיה משויך למשפחת החלמיתיים, בעבר הוא שויך למִשְׁפַּחַת הַטִּילְיָתִיִּים (Tiliaceae). מלוכיה צומחת באקלימים טרופיים וסובטרופיים ברחבי העולם כולל אמריקה הדרומית, אמריקה המרכזית, אמריקה הצפונית, אסיה, אפריקה הטרופית, אוסטרליה ואיי האוקיינוס השקט, בנוסף שני מינים צומחים בר בישראל, האחד מלוכיה נאכלת והשנייה מלוכיה משולשת. ובנוסף גדל בארץ צמח תרבות, שמוצאו מהודו ומשמש שם כצמח סיבים - מלוכיית ההלקטים (Corchorus capsularis). נראה כי מקור שמה העברי של המלוכיה מהמילה הערבית "מלוח'י" (ملوخي). ביוונית עתיקה נקרא הצמח מוֹלוֹכֶה ושמו המדעי הוא Corchorus שפירושו "רירי", שכן חלקי הצמח עשירים בריר הניכר בעת בישולו. המלוכיה מכונה בשמות נוספים בהקשרים שונים, כגון "יוטה", המתאר את הבד הנארג מסיבי הצמח, או "מלוח'יה", המתאר מאכל המורכב מעלי הצמח. לצמח שמות וכינויים נוספים ברחבי העולם, אחד מהם הוא "חוביזת היהודים" (או "חלמית היהודים", מאנגלית: Jew's Mallow). לצמח, שעל פי רוב הוא חד-שנתי, גבעולים פשוטים היכולים להגיע לגובה של שניים עד ארבעה מטרים. עליו ארוכי פטוטרת, מסורגים ומשוננים, אורכם חמישה עד חמישה עשר סנטימטרים. לצמח פרחים קטנים וצהובים עם חמישה עלי כותרת ופירות דמויי תרמיל הנפתחים ל־3-6 קשוות. צמחים מסוג מלוכיה מהווים את המקור הצמחי השני בחשיבותו ובהיקפו אחרי כותנה לייצור סיבים בעולם. באזור הדלתה של הגאנגס מעובדים כ־85 אחוזים מהיוטה בעולם. המדינות הודו, בנגלדש וסין הן המפיקות העיקריות של סיב היוטה, והודו היא גם הצרכנית הגדולה בעולם למוצרי יוטה (בעיקר כחומר אריזה). שימוש נוסף בצמח נעשה בחלקיו האכילים. מלוכיה ובעיקר מָלוּכְיָה נֶאֱכֶלֶת משמשת כמזון פופולרי במיוחד במצרים (ויש שיאמרו כי המלוח'יה היא המאכל הלאומי של מצרים), וכן בישראל ובשטחים (במטבח הפלסטיני ובמטבחים של יהודים יוצאי מספר ארצות מזרח-תיכוניות), לבנון, סוריה, ירדן וקפריסין. המין Corchorus capsularis משמש למאכל ביפן, בסין ובפיליפינים. עלי הצמח משמשים להתקנת מרק בעל מרקם רירי, זרעיו טובים לתיבול, ומעליו המיובשים מכינים תה צמחים. נסים קריספיל, ילקוט הצמחים, יערה, עמ' 660-667, 1988 מיכאל זהרי, מגדיר חדש לצמחי ישראל, מהדורה שנייה מורחבת, עם עובד, עמ' 299, 1988 מדיה וקבצים בנושא מלוכיה בוויקישיתוף מלוכיה, באתר ITIS (באנגלית) מלוכיה, באתר NCBI (באנגלית) מלוכיה, באתר צמחיית ישראל וסביבתה מלוכיה, באתר Tropicos (באנגלית) מלוכיה, באתר GBIF (באנגלית) מלוכיה, באתר IPNI (באנגלית) מלוכיה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Corchorus L., World Flora Online, ‏2022 א. פאהן, ד. הלר, מ.אבישי, מגדיר לצמחי התרבות בישראל, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוד, 1998 א. פאהן, ד. הלר, מ. אבישי, מגדיר לצמחי התרבות בישראל, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1998
ארט טייטום

ארט טייטום (באנגלית: Art Tatum;‏ 13 באוקטובר 1909 - 5 בנובמבר 1956) היה פסנתרן ג'אז אמריקאי וירטואוז, שנודע ביכולתו הטכנית הגבוהה וכישורי האלתור שלו בנגינה בפסנתר. טייטום נולד ב-1909 בטולדו, אוהיו, למשפחה מוזיקלית. מילדותו סבל מקטרקטים שגרמו לעיוורון בעינו האחת ולראייה קלושה בעינו השנייה. למרות ניסיון לשקם את ראייתו בניתוח, הוא נכשל בכך לאחר אירוע תקיפה ב-1930, כאשר היה בן 21. טייטום היה ילד פלא מוזיקלי. בגיל שלוש הוא לימד את עצמו לנגן משמיעה תוך האזנה לקטעי נגינה של סרט מנוקב בפסנתר אוטומטי. בראיון רדיופוני שהעניק הוא הכחיש כי למד את שני החלקים של יצירות לארבע ידיים על ידי מגע בקלידים הלחוצים בעת שהפסנתר האוטומטי ניגן. הוא ניגן יצירות שנכתבו במקור כדואטים ולא היה מודע לכך שאלו נכתבו עבור שני נגנים. בדרך זו הוא פיתח סגנון נגינה מהיר במיוחד ללא פשרות בדיוק. כבר בתור ילד הוא היה רגיש מאוד לאינטונציה של הפסנתר ודרש שיכוון לעיתים קרובות. טייטום החל את לימודיו הקלאסיים בגיל צעיר מאוד, ואז ניגן במועדונים וברדיו. הוא הגיע לניו יורק ב-1932 והקליט כעבור שנה ארבעה קטעי סולו, כולל "רג הנמר"(אנ') הבלתי נשכח, שאנשים סברו כי נוגן על ידי שני פסנתרנים. הוא היה הסולן הראשון ב"מועדון אוניקס" שברחוב 52 בשעות שאחרי המופעים, לפני שהופיע במועדונים רבים בכל ארצות הברית. הוא הקים, יחד עם נגן הקונטרבאס סלאם סטיוארט ועם נגן הגיטרה טייני גריימס, שלישייה שנחשבה למעולה. בשנים 1953–1955 הוא הקליט 120 קטעי סולו לפסנתר, בארבעה סשנים (מפגשים מוזיקליים) עליהם פיקח נורמן גראנץ, וגם ארגן סשנים עם בן ובסטר (סקסופון), ליונל המפטון, בני קרטר, באדי ריץ' (תופים) ופילי ג'ו ג'ונס (תופים). קונצרט הסולו האחרון שלו נערך ב-1955, והוא המשיך להקליט עד מותו בלוס אנג'לס בקיץ 1956. פסנתרנים רבים מעריכים מאוד את טייטום ואת נגינתו. ולדימיר הורוביץ הביע תדהמה על סגנונו. סאמסון פרנסואה הצהיר כי "הוא באמת היה גאון בדרכו להלחין אגב אלתור". בייסי כינה אותו הפלא השמיני של העולם, אוסקר פיטרסון אמר כי הוא נגן הג'אז הגדול ביותר בכל הזמנים, בעוד הרבי הנקוק הודה שאיש אינו יכול להשתוות לו. בהיותו יורש בו-זמני למסורת הסטרייד פיאנו ולהמצאותיו של ארל היינס, הוא הצליח לשוות חשיבות זהה לשתי ידיו. כל אחת מידיו יכולה הייתה לנגן במקצב שונה, אגב חוש מזוקק להרמוניה, שאפשר לו לבצע שינויי קצב ופרסטיסימו מרשימים ביותר. א-טמפו היו הפרלודים לנושאים (של מלחינים כמו גרשווין, קרן, דבוז'ק, או מסנה), רוחשים בארפג'י, ציטוטים וערבסקות - שפע אלמנטים עד שלעיתים נדמה שהם מציפים את הלחן. James Lester (1994) Too Marvelous for Words: The Life and Genius of Art Tatum, Oxford University Press, ISBN 0-19-509640-1 ז'ראל ארנו וז'אק שנל, ג'אז, הוצאת ספרי "לדורי", 2000. מדיה וקבצים בנושא ארט טייטום בוויקישיתוף ארט טייטום, ברשת החברתית פייסבוק ארט טייטום, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ארט טייטום, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) ארט טייטום, באתר ספוטיפיי ארט טייטום, באתר Last.fm (באנגלית) ארט טייטום, באתר AllMusic (באנגלית) ארט טייטום, באתר MusicBrainz (באנגלית) ארט טייטום, באתר Discogs (באנגלית) ארט טייטום, באתר Songkick (באנגלית) ארט טייטום, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ארט טייטום, באתר "Find a Grave" (באנגלית) Lester, Too Marvelous for Words
מיירון שולס

מיירון שולס (באנגלית: Myron Samuel Scholes; נולד ב-1 ביולי 1941) הוא כלכלן יהודי קנדי זוכה פרס נובל לכלכלה, ואחד ממפתחי מודל בלק-שולס, יחד עם המתמטיקאי פישר בלק. המודל שפיתחו השניים בשנות השבעים הוא נוסחה לתמחורן של אופציות על פי פרמטרים שונים. המודל נעשה דה-פאקטו לתקן בין-לאומי בשווקים הפיננסיים, בהם נסחרות אופציות על מגוון מניות, סחורות ונכסים פיננסיים אחרים בסכומים של טריליוני דולרים מדי שנה. שולס הוא בוגר אוניברסיטת מקמאסטר בהמילטון, אונטריו, קנדה בכלכלה. ב-1964 קיבל תואר MBA מאוניברסיטת שיקגו, ואת הדוקטורט ב-1969. כיום משמש שולס כפרופסור באוניברסיטת סטנפורד וכן ב-MIT. ערך מורחב – מודל בלק ושולס בתחילת שנות השבעים עבד על פיתוח המודל יחד עם עמיתו בלק, ואליהם הצטרף בשלב מאוחר יותר רוברט סי. מרטון שאף טבע את שם המודל "בלק ושולס". המודל של בלק ושולס הוא מודל מתמטי יישומי במלוא מובן המילה. הוא אומד את ערכה של אופציה מסוג קול (Call) או פוט (Put) בהינתן פרמטרים הנוגעים לשערי מניות וסחורות, התנהגות מחיריהן לאורך זמן, שער הרבית במשק ועוד. על המודל שלהם קיבלו שולס ומרטון פרס נובל ב-1997 (בלק, שהיה מועמד ודאי לפרס, לא זכה בו עקב מותו בטרם עת בשנת 1995). ערך מורחב – לונג טרם קפיטל מנג'מנט בשנת 1994 הקימו שולס, מרטון ואחרים את קרן הגידור "לונג טרם קפיטל מנג'מנט" הידועה יותר בראשי התיבות LTCM. מנהל הקרן היה ג'ון מריווט'ר (John Meriwether), שולס ומרטון שימשו כדירקטורים. בשנים הראשונות הפליאה הקרן לעשות וצברה תשואות מדהימות (כ-40% לשנה). השניים, שהיו ממילא מוערכים בקהיליה הפיננסית והאקדמית, נתפסו לא רק כתאורטיקנים אלא גם כמי שיודעים לנהל כספים. 1998 הייתה שנת משבר בשווקים הבין-לאומיים, שהגיע לשיאו באוגוסט-אוקטובר. הקרן הפסידה 4.6 מיליארד דולר אמריקאי תוך חודשים ספורים, וקריסתה איימה על יציבות השווקים הפיננסיים. הפרשה הסתיימה בהתערבות הבנק הפדרלי של ניו יורק והקרן נסגרה בשנת 2000. מדיה וקבצים בנושא מיירון שולס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מיירון שולס (באנגלית) מיירון שולס, באתר פרס נובל (באנגלית) מיירון שולס, באתר SSRN סופה של פרשת LTCM סיון פינגולד, "אני לא אשם במשבר הפיננסי; הבעיה היא שכולם חושבים 'מה מגיע לי'", באתר TheMarker‏, 10 בדצמבר 2012 ענת ציפקין ועומרי כהן, מיירון שולס: "נצטרך לחשוב על דרך יצירתית אחרת לעשות כסף", באתר כלכליסט, 6 בפברואר 2009 מיירון שולס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) "JEWISH NOBEL PRIZE WINNERS IN ECONOMICS", באתר Jinfo
כריזופראס

כריזופראס הוא אבן חן, אחת מצורות המינרל כלקדון (סוג של קוורץ), המכיל כמויות קורט של ניקל. הכריזופראס שייך לקבוצת המינרלים הטקטוסיליקטיים - (סיליקטים במבנה מרחבי), ונוסחתו הכימית SiO2. צבעו של הכריזופראס הוא בדרך כלל ירוק תפוח, אבל הגוון של האבן משתנה לעיתים גם לגוון ירוק עמוק. כמו בכל צורות הכלקדון, הגבישים של המינרל קטנים עד כדי כך שניתן לראותם במיקרוסקופ בלבד (קריפטוקריסטלים - גבישים סמויים). תכונה זו מבדלת את הכריזופראס מקוורץ שקוף, אמטיסט, סיטרין, וסוגים נוספים של קוורץ גבישי שהם בדרך כלל שקופים ויוצרים גבישים בעלי שש פאות הניתנים לזיהוי בקלות. סוגים נוספים של קוורץ בעל גבישים זעירים כוללים את האגט, הקרנליאן והאוניקס. שלא כמו בסוגים רבים אחרים של אבני חן מקוורץ בלתי שקוף, שבהם האבן נחשקת בשל תבניות של פסים בגוונים שונים על האבן, הכריזופראס הפך לאבן חן נדרשת בשל צבעו הירוק בלבד. מקור השם כריזופראס מיוונית, "כריסוס" פירושו זהב ו"פראסון" פירושו כרישה. הכריזופראס הוא אחת מאבני החן מקוורץ היקרות ביותר משום שהכריזופראס הוא סוג נדיר יחסית של כלקדון ובשל צבעו הירוק הנעים. מחירו עולה ככל שצבעו עמוק יותר ואחיד והוא חסר פגימות כדוגמת סדקים, נקבים, כלאים (זיהום בחומר זר) וכדומה. אבני כריזופראס מאיכות גבוהה עולות לעיתים במחירן על אבני ירקן (אבן שלעיתים טועים בינה לבין הכריזופראס) מקבילות באיכות גבוהה. את הכריזופראס קל לעבד ובליטוש הוא מקבל ברק. נוהגים ללטש אותו בצורת קבושון (cabochon - צורת טיפה שתחתיתה שטוחה), חרוזים, צמידים או מגלפים ממנו תכשיטים. בארצות הברית, באוסטרליה ובתאילנד הכריזופראס הוא אבן ההולדת התחליפית של חודש מאי. שלא כמו באיזמרגד, שצבעו הירוק מקורו בנוכחות של כרום, מקור צבעו של הכריזופראס בכמות קטנה של ניקל. בחינת האבן שביצעו שני חוקרים ב-1996 גילתה שהניקל מרוכז באבן בלוחיות זעירות של המינרל דמוי הטלק, ויליאמסיט. כריזופראס הוא תוצאה של בליה ממושכת או לטריטיזציה של סלעי סרפנטיניט עשירים בניקל ובברזל או של סלעי אופיוליט אולטרה-מאפיים. מרבצי הכריזופראס באוסטרליה מצויים בעורקים ובגושים קטנים המעורבים בגתיט חום ובתחמוצות ברזל אחרות, בספרוליט העשיר במגנזיט מתחת לכיפות הסיליקה והברזל. הכרייה מבוצעת במכרה פתוח. בתהליך הכרייה מסלק בולדוזר את כיפת הסיליקה והברזל, שעוביה עשוי להגיע עד 40 מטרים, וכך נחשפת בהדרגה שכבת הספרוליט שמתחתיה, שבה מצוי הכריזופראס בעורקים ובגושים. את העורקים שבהם מצוי הכריזופראס מפנה מחפרון, ואת הכריזופראס שבו אוספים ידנית ושוטפים, ממיינים ואורזים. המקורות הידועים ביותר לכריזופראס הם קווינסלנד שבאוסטרליה המערבית, גרמניה, פולין, רוסיה, אריזונה, קליפורניה וברזיל. Mindat.org אתר ממשלת קווינסלנד science/prase כריזופראס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
יוני בן-מנחם

יהונתן (יוני) בן-מנחם (נולד ב-1957) הוא עיתונאי ישראלי, שכיהן כמנכ"ל רשות השידור בשנים 2011–2014. בשנים 2003–2008 כיהן כמנהל "קול ישראל". היה ממלא מקום קבוע של מנכ"ל רשות השידור, עורך ראשי של קול ישראל, כתב ופרשן מדיני וחבר בנשיאות ועדת העורכים של אמצעי התקשורת בישראל. משמש כחוקר במרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה, מזרחן, יועץ אסטרטגי בנושא המזרח התיכון ומרצה. בן-מנחם נולד בשם יהונתן בצ'ייב לרחל ויצחק בצ'ייב. גדל בירושלים בשכונת בקעה למשפחה יוצאת בוכרה, שירת בחיל המודיעין והשתחרר בדרגת סרן. לאחר שחרורו למד באוניברסיטה העברית בירושלים לתואר ראשון בשפה וספרות ערבית ולתואר שני בלימודי מזרח אסיה (בן-מנחם דובר ערבית שוטפת במספר ניבים). את דרכו בתקשורת החל בשנת 1981 כמפיק בסניף הישראלי של ערוץ הטלוויזיה הממלכתית של יפן. הוא עבר קורס כתבים ברשות השידור בשנת 1983, ומילא שורה של תפקידים עיתונאיים ובהם כתב לענייני שטחים בערוץ הראשון וב"קול ישראל", כמו כן הועסק ככתב בטלוויזיה הישראלית בשפה הערבית. בספטמבר 1993 היה שליח רשות השידור לתוניסיה והכתב הישראלי הראשון שראיין את יאסר ערפאת לפני החתימה על הסכמי אוסלו. בתקופה זו ערך והפיק כ-15 סרטים תיעודיים על נושאים פוליטיים בחברה הפלסטינית ועל גישתה כלפי ישראל. כל הסרטים הוקרנו בטלוויזיה הישראלית. בן-מנחם שימש גם ככתב ופרשן מדיני של "קול ישראל" במשך 8 שנים וסיקר, בין היתר, את המגעים המדיניים של ישראל עם הפלסטינים ועם סוריה (הסכם ואי, ועידת קמפ דייוויד, ועידת שפרדסטאון ועוד). בין השנים 2003–2008 היה מנהל ועורך ראשי של תחנות הרדיו של קול ישראל ובמקביל לתפקידו זה שימש משך כחמש שנים כחבר נשיאות ועדת העורכים של אמצעי התקשורת בישראל. לאחר מכן שימש במשך שנתיים כממלא מקום קבוע של מנכ"ל רשות השידור, יוסף בראל. בן מנחם שימש בתפקיד עד לשנת 2008. לאחר מכן עבר לערוך ולהגיש את התוכנית "מגזין המזרח התיכון" ברשת ב', תוכנית שעסקה בענייני העולם הערבי, וכן כפרשן בכיר של קול ישראל לענייני העולם הערבי, וזאת עד לבחירתו לתפקיד מנכ"ל רשות השידור בספטמבר 2011. בן-מנחם הוא מגשר מוסמך על ידי משרד המשפטים ועמית מחקר במכון הבינלאומי למדיניות נגד טרור בהרצליה. ביולי 2011 המליצה ועדת האיתור לבחירת מנכ"ל רשות השידור פה אחד על מועמדותו של יוני בן-מנחם לתפקיד, ובספטמבר 2011 אישרה הממשלה את המינוי. אגודת העיתונאים בתל אביב התנגדה למינוי, בטענה שבן-מנחם מקורב לראש הממשלה ומדובר במינוי פוליטי, ואף עתרה לבג"ץ נגד המינוי, אך בג"ץ דחה את העתירה. באוגוסט 2014 הוא פוטר על ידי כונס הנכסים שמונה לרשות השידור על ידי הממשלה. משמש כחוקר בכיר במרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה, כיועץ אסטרטגי, כפרשן בכיר בערוצי הטלוויזיה הערביים במזרח התיכון, וכמרצה בתחום המזרח התיכון והתקשורת. מדיה וקבצים בנושא יוני בן-מנחם בוויקישיתוף אתר הבית של יוני בן מנחם (כולל כתבות של מגזין אפוק) - http://www.arabexpert.co.il החוקרים, באתר המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה דוד אברהם, מסתמן: יוני בן-מנחם ימונה למנכ"ל רשות השידור, נענע10, 20/07/2011 שלי פריצקר, ועדת האיתור המליצה על מנכ"ל רשות השידור הבא: יוני בן מנחם, באתר כלכליסט, 20 ביולי 2011 שחר רן, הממשלה אישרה: יוני בן מנחם יכהן כמנכ"ל רשות השידור, באתר TheMarker‏, 18 בספטמבר 2011 בג"ץ 5599/11 אגודת העיתונאים בתל אביב נ' ממשלת ישראל ואחרים, ניתן ב-24 בנובמבר 2011
התנועה הוולדנסית

התנועה הוולדנסית, הנקראת גם "עניי ליון", הייתה אחת ממספר תנועות דתיות שצמחו בדרום-מערב אירופה בסוף המאה ה-12. בדומה לפרנציסקנים, גם תנועה זו בעלת מסר חברתי מובהק, לצד תאולוגיה אורתודוקסית לחלוטין. מייסד התנועה, פייר ולדו או ולדס (Valdes), היה סוחר עשיר מליון, אשר באמצע שנות השבעים של המאה ה-12 עבר אירוע של קונוורסיה (הפיכת הלב), ויתר על רכושו הרב ועבר לחיי עוני והטפה. הוא ותלמידיו הראשונים היו מושפעים מהאידיאל האפוסטולי, שהדגיש את חיי העוני והצניעות של השליחים בברית החדשה. הם תרגמו חלקים של כתבי אבות הכנסייה וכתבי הקודש לשפה המדוברת אוקסיטנית, על מנת לאפשר למאמינים גישה ישירה לכתבים אלו. קריאה משותפת של תרגומי המקרא היוותה חלק חשוב מאורח החיים של הוולדנסים. הארכיבישוף של ליון סירב להתיר לוולדנסים להטיף באופן חופשי, ולבסוף הוטל עליהם עונש נידוי (excommunicatio) וב-1182 הם גורשו מיליון. ב-1184 הגדירם האפיפיור לוקוס השלישי כמינים. כתוצאה מהפיכתם לכת נרדפת פיתחו הוולדנסים אמונות מיוחדות: איסור מוחלט לשפוך דם נוצרי, איסור להישבע, הסתייגות מפרקטיקה נוצרית שאינה מעוגנת באופן מפורש במקרא, דחיית פולחנים שהכנסייה מארגנת עבור המתים, עריכת וידוי על ידי הדיוטות (זאת בניגוד לכנסייה, שהתירה זאת רק לכמרים), הותרה הטפת נשים, דחייה של זכות הכנסייה לאסור על אנשים להטיף, הסתייגות מהערצת צלמים וממסעות צליינות. שולמית שחר, נשים בתנועת מינות של ימי הביניים: אנייס ואיגט הוולדנסיות. ירושלים: מוסד ביאליק, תשס"א 2001. ISBN 9653427199. מדיה וקבצים בנושא התנועה הוולדנסית בוויקישיתוף התנועה הוולדנסית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ולדנסים, דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא נצרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דזמונד מוריס

דזמונד מוריס (באנגלית: Desmond Morris; נולד ב-24 בינואר 1928 באנגליה) הוא זואולוג ואתולוג אשר חיבר ספרי מדע פופולרי רבים אודות התנהגות בעלי חיים, וכן פיתח תאוריות חדשות בתחום זה. מוריס נולד בכפר בצפון וילטשייר שבממלכה המאוחדת, ונודע לראשונה כאשר הנחה את תוכנית הטלוויזיה "זמן גן החיות" ("Zoo Time") במהלך שנות החמישים של המאה העשרים. מחקריו של מוריס מתמקדים בחקר התנהגות בעלי החיים והתנהגות האדם מנקודת מבט זואולוגית. מוריס כתב מספר ספרים והפיק מספר סדרות טלוויזיה. מוריס למד בבית ספר תיכון פרטי. קיבל תואר ראשון בזואולוגיה בשנת 1951 מאוניברסיטת בירמינגהם, ובשנת 1954 סיים את הדוקטורט בזואולוגיה, באוניברסיטת אוקספורד. דזמונד מוריס הוא גם צייר חובב המשתייך לזרם הסוריאליזם. בשנת 1957 פרסם תערוכה במוזיאון לאמנות מודרנית בלונדון המציגה ציורים ורישומים שנעשו על ידי שימפנזות. הקוף העירום - מחקרו של זואולוג על בעל החיים הקרוי אדם, תרגום יעקב שרת, רשפים, 1969 גן החיות האנושי, תרגום יעקב שרת, רשפים, 1970 התנהגות אינטימית, תרגום יהודית אביטל, זמורה ביתן מודן, 1979 ימי ביבר, תרגום מרדכי ברקאי, זמורה ביתן, 1984 על כלבים ואנשים, תרגום גבי פלג, ספריית מעריב, 1988 על חתולים ואנשים, תרגום גבי פלג, ספריית מעריב, 1989 על סוסים ואנשים, תרגום גבי פלג, ספריית מעריב, 1991 תצפית על בעלי חיים - להתבונן ולהבין את עולם החי המופלא, תרגום גבי פלג, ספריית מעריב, 1992 תצפית על גוף האדם, תרגום עמנואל לוטם, ספריית מעריב, 1993 החיה האנושית - מבט אישי על המין האנושי, תרגום עדי גינצבורג, מודן, 1996 המינים האנושיים - ההיסטוריה הטבעית של הגבר והאישה, תרגום עדי גינצבורג-הירש, זמורה ביתן 1998 בלי עין רעה: קמיעות, אבנים, סגולות, תרגום גליה דור, מודן, 2003 האישה העירומה - מחקר על גוף האישה, תרגום ברוך גפן, מודן, 2006 מדיה וקבצים בנושא דזמונד מוריס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של דזמונד מוריס (באנגלית) דזמונד מוריס, ברשת החברתית Goodreads דזמונד מוריס, באתר Semantic Scholar דסמונד מוריס (1928-), דף שער בספרייה הלאומית
הפלך

הפלך (באנגלית: The Shire) הוא מקום בארץ התיכונה, העולם הדמיוני שהמציא ג'.ר.ר. טולקין ("שר הטבעות"). הפלך הוא מקום מושבם של רוב ההוביטים, השוכן באזור ארידור שבמערב הארץ התיכונה. ראשית ישובו של הפלך הייתה בשנת 1601 לעידן השלישי, כאשר האחים מרצ'ו ובלנקו מבני פלוהיד עזבו את אזור ברי (שם גרו הוביטים רבים באותו זמן) וחצו את נהר הברנדוין מערבה בראש קבוצה גדולה של הוביטים (משנה זו מתחיל מניין השנים של ההוביטים). ארגלב השני מלך ארנור העניק להם את כל האדמות של האזור ההוא (שממערב לברנדוין) והם קראו לארצם החדשה הפלך. בשנים שלאחר מכן הצטרפו אליהם רוב ההוביטים. גבולותיו של הפלך הם: בצפון הרמות הצפוניות, במערב השפלות הרחוקות, בדרום אזור הביצות ובמזרח נהר הברדוין (אם כי מחוז בקלנד שיוּשב על ידי בני ברנדיבאק נמצא ממזרח לו) והיער העתיק. הפלך מתחלק ל־4 נפות: צפונית, דרומית, מערבית ומזרחית. ממזרח לפלך, בין נהר הברדוין לבין היער העתיק, נמצא מחוז בקלנד, שיושב בערך בשנת 740 למניין הפלך (2340 לעידן השלישי) על ידי גוֹרְהֶנדַד אולדבק איש מריש (אזור בנפה המזרחית), ששינה את שם משפחתו לברנדיבאק. בימי מלכותו של אראגורן נוסף לפלך מחוז המערב, השוכן בין השפלות הרחוקות לבין גבעות הצריח. בירת הפלך היא העיר מיקל דלבינג שבשפלות הלבנות בנפה המערבית. מאז חורבן ממלכת ארנור (ב־1974 לעידן השלישי) הפלך היה פחות או יותר מחוסר ממשל. להלכה מינו ההוביטים נגיד שינהיג אותם, אבל סמכותו הייתה בעיקר בימי מלחמה, ומכיוון שבפלך כמעט שלא היו עיתות מלחמה זה היה תפקיד של כבוד בלבד. הנגיד הראשון היה בקה איש מריש וממנו יצאו בני אולדבק. מאוחר יותר עברה משרת הנגיד למשפחת טוק. בעל הסמכות הממשית היחיד בפלך היה ראש עיריית מיקל דלבינג (או ראש עיריית הפלך). הוא היה אחראי לניצוח על הנשפים המתקיימים בעיר, ומלבד זאת היה ממונה על דואר הפלך, על שוטרי הפלך (הם היו מעטים מאוד ועסקו בטיפול בבעיות שוליות כמו בהמות טועות, מכיוון שבעיות חמורות יותר לא היו בנמצא) ועל שומרי הגבול. הפלך באנציקלופדיה של ארדה
ג'ון גליאנו

ג'ון צ'ארלס גליאנו (באנגלית: John Charles Galliano; נולד ב-28 בנובמבר 1960) הוא מעצב אופנה בריטי יליד-גיברלטר, הנחשב מבכירי מעצבי האופנה בעולם, מעצב הבית לשעבר של כריסטיאן דיור, עד שפוטר מתפקידו במרץ 2011 – עקב התבטאויות גזעניות ואנטישמיות. גליאנו נולד בגיברלטר (טריטוריה של הממלכה המאוחדת), למשפחה נוצרית ממוצא איטלקי וספרדי. לו שתי אחיות. בהיותו בן שש, משפחתו עברה להתגורר בדרום לונדון, אנגליה, שם גדל בשכונת עוני. העניין שלו באופנה החל כבר בגיל צעיר, ובעידודה של אמו. בהיותו בן שש עשרה נרשם ללימודי עיצוב והדפס טקסטיל במכללה מקומית. לאחר מכן הצטרף לבית הספר לאופנה של סיינט מרטין, המוסד היוקרתי ללימוד עיצוב אופנה בלונדון. בשנת 1983 הציג את קולקציית הגמר שלו, שנושאה היה "המהפכה הצרפתית". לקולקציה זו קשרו כתרים רבים בעיתונות העולמית והיא אף הוצגה בחלון הראווה של חנות האופנה הלונדונית היוקרתית בראונס. בשנת 1984 השיק ג'ון גליאנו קו הנושא את שמו בלונדון ועיצב בגדים ששילבו השפעות היסטוריות ובגדים עכשוויים. בעשר השנים שלאחר מכן עיצב גליאנו בגדים בלונדון. ב-1996 התמנה למעצב הבית של ז'יבנשי, להם עיצב שתי קולקציות. ב-1997 נעשה המעצב הראשי של כריסטיאן דיור. בפברואר 2011 הושעה גליאנו ממשרתו בשל התבטאויות בעלות אופי אנטישמי וגזעני, לאחר חשיפת הפרשה, פורסם סרטון בו צולם מתבטא בשבח היטלר והשואה. עקב הפרסום, הודיע בית האופנה "דיור" על פיטוריו של גליאנו נוכח התנהגותו ”המחרידה ביותר”. ובמקומו מונה המעצב הצרפתי הדי סלימאן. באפריל 2011 פוטר גם מבית האופנה הנושא את שמו. ב-8 בספטמבר 2011 הורשע על-ידי בית משפט בצרפת בהתנהגות אנטישמית, ונגזר עליו קנס של 6,000 יורו. באוגוסט 2012 החליט נשיא צרפת, פרנסואה הולנד, בצעד יוצא דופן – לשלול מגליאנו את אות לגיון הכבוד שהוענק לו ב-2010 – בעקבות התבטאויותיו האנטישמיות של גליאנו. המאפיין הבולט ביותר בדגמיו של גליאנו היה במשך שנים רבות היסוד הדרמטי-הזוי, על גבול הדקדנס, המשדר עושר וזוהר מתריסים. ברם, הקולקציות האחרונות שלו היו יותר בורגניות ופחות ראוותניות. מדיה וקבצים בנושא ג'ון גליאנו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ג'ון גליאנו ג'ון גליאנו, ברשת החברתית פייסבוק ג'ון גליאנו, ברשת החברתית אינסטגרם פלורנס אוון, בכוורת של ג'ון גליאנו, באתר הארץ, 11 ביולי 2008 שחר אטואן, מחוסר דיור: סיכום עידן ג'ון גליאנו בבית דיור, באתר הארץ, 9 במרץ 2011 שחר אטואן, ג'ון גליאנו: איש חסיד נהיה, באתר הארץ, 21 בפברואר 2013 שחר אטואן, ג'ון גליאנו: האיש השנוא של תעשיית האופנה חוזר לסיבוב נוסף, באתר הארץ, 20 באוקטובר 2014 איתי יעקב, ג'ון גליאנו נפגש עם הקהילה היהודית: "אני מדבר עם אלוהים בכל יום", באתר Xnet‏, 2 ביוני 2015 ג'ון גליאנו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ירון פריד, לונדון, "זה לא נועד להיות מסע הגאולה של גליאנו", באתר כלכליסט, 22 במאי 2024 ג'ון גליאנו הושעה מבית האופנה דיור עקב התבטאות אנטישמית, באתר TheMarker‏, 25 בפברואר 2011 ג'ון גליאנו נחקר. צולם אומר אני אוהב את היטלר, באתר ynet, 28 בפברואר 2011 המעצב ג'ון גליאנו פוטר מבית האופנה 'דיור', במרץ 2011 4036243, באתר ynet הילה אוחיון, לאחר שהודח מדיור, פוטר גליאנו גם מבית האופנה הנושא את שמו, באתר הארץ, 17 באפריל 2011 nrg סגנון, סוף מסלול: גליאנו הורשע בהתנהגות אנטישמות, באתר nrg‏, 8 בספטמבר 2011 נאוה סילוורה‏, ג'ון גליאנו: המעצב הבריטי יאלץ להיפרד מאות לגיון הכבוד, באתר וואלה, 27 באוגוסט 2012
פרש בלי סוס

פרש בלי סוס (בערבית: فارس بلا جواد, פַארִס בִּלַא גַ'וַאד) הייתה סדרת טלוויזיה בת 30 פרקים ששודרה בטלוויזיה הממלכתית של מצרים בשנת 2002. הסדרה מבוססת על "הפרוטוקולים של זקני ציון", מסמך אנטישמי שנוצר על ידי המשטרה החשאית של האימפריה הרוסית ופורסם בשנת 1905. הסדרה שודרה בחודש הרמדאן, משום שהרייטינג גבוה מאוד בחודש זה, שכן מרבית מקומות הבילוי סגורים ואנשים נוהגים לנוח בביתם עם תום הצום בערבים. הסדרה הופקה במימונו של ארגון חזבאללה בסך שמונה מיליון לירות מיצריות ביוזמתו של השחקן הערבי מוחמד סובחי (אנ'). העלילה מתרחשת בשנת 1932 במצרים. 15 שנה לפני כן הכריז שר החוץ של בריטניה לורד ארתור ג'יימס בלפור על זכותם של היהודים לבית לאומי בארץ ישראל. כתוצאה מכך מתחיל גל הגירה גדול של אלפי יהודים לארץ ישראל. לידיו של עיתונאי מצרי בשם מוחמד חאפז מגיע עותק של הפרוטוקולים שנתמך על ידי האימפריאליסטים הבריטים, הצרפתים ואף העות'מאנים. חאפז גם מגלה שחמישה אנשים שגילו את הפרוטוקולים וניסו לחשוף אותו נרצחו על ידי היהודים. הבריטים, שמגלים שחפאז יודע על הפרוטוקולים, רודפים אותו ומאלצים אותו לרדת למחתרת. סגן שר החוץ מיכאל מלכיאור טען שיש להחזיר את השגריר הישראלי מקהיר, כצעד מחאה דיפלומטי חריף. חבר הכנסת אביגדור ליברמן קרא לנתק את הקשר בין שתי המדינות. מחלקת המדינה של ארצות הברית קראה לממשלת מצרים למנוע את שידור הסדרה, אולם שר התרבות המצרי דחה את הדרישה. לנוכח המחאה מצד ישראל וארצות הברית, ביטלו ערוצי טלוויזיה במדינות ערביות אחרות את שידור הסדרה. בנוסף, עיתונאים ומבקרים ערבים שחיים מחוץ למצרים ביקרו את העיסוק בחומר אנטישמי. מפיקי הסדרה טענו שהסדרה איננה אנטישמית כלל אלא היסטורית-דמיונית. "פרש בלי סוס", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ‘Protocols’ Appear in Plot As Egyptian TV Series Continues, Anti-Defamation League Daniel J. Wakin, Anti-Semitic 'Elders of Zion' Gets New Life on Egypt TV, הניו יורק טיימס, October 26, 2002 ג'קי חוגי, שינאה ב-30 פרקים, באתר nrg‏, 31 באוקטובר 2002 Egypt criticised for 'anti-Semitic' film, BBC News, 1 November, 2002 Egypt airs 'anti-Semitic' series, BBC News, 7 November, 2002 Amira Howeidy, Protocols, politics and Palestine, Al-Ahram 611 (7-13 November 2002) Marwan Naamani, 'Knight without a Horse' starts off with big yawn, Middle East Online, 11 November 2002 הוויכוח על שידור סדרת הטלוויזיה המצרית האנטישמית "פרש בלי סוס", ממרי, 8 בנובמבר 2002 הוויכוח בעיתונות הערבית על שידור סדרת הטלוויזיה המצרית האנטישמית "פרש בלי סוס" (ב), ממרי, 14 בנובמבר 2002 ענת באלינט, מועצת הכבלים תדון בשידור "פרש בלי סוס", באתר הארץ, 4 בדצמבר 2002 צבי בראל, פרש שאיבד את דרכו, באתר העין השביעית, 1 בינואר 2003
1038

שנת 1038 היא השנה ה-38 במאה ה-11. זוהי שנה רגילה, שאורכה 365 ימים. באותה תקופה הלוח הגרגוריאני עוד לא היה קיים, ולכן שנה זו קיימת בלוח היוליאני בלבד. כל התאריכים שלהלן הם לפי הלוח היוליאני. ממלכת שיה המערבית מכריזה עצמאות מסין תחילת מלחמה ממושכת בין הממלכות המוריות של גרנדה וסביליה. 15 באוגוסט – אישטוון הראשון, מלך הונגריה (נולד ב-975) להלן לוח שנה יוליאני – עברי משולב עם ימים בינלאומיים. חגים ומועדים עבריים: Nothing. ילידי 1038‎ נפטרים ב-1038‎ מדיה וקבצים בנושא 1038 בוויקישיתוף