laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
שוברי האבנים

שוברי האבנים (בצרפתית: Les Casseurs de pierres) היה ציור מהשנים 1849–1850, של הצייר הצרפתי גוסטב קורבה. זוהי יצירה המבטאת ריאליזם חברתי וסצנה של חיי היומיום, ומציגה שני איכרים - אחד מבוגר והשני צעיר, העוסקים בשבירת אבנים. הציור שהוצג לראשונה ב"סלון" בפריז בשנת 1850, נהרס במלחמת העולם השנייה יחד עם עוד 154 ציורים אחרים, כאשר רכב משא שהוביל את הציורים אל מבצר קניגשטיין שבגרמניה, הופצץ על ידי בעלות הברית בפברואר 1945. קורבה החל לעבוד על הציור בנובמבר 1849 לאחר שראה שני פועלים שוברים סלעים לאורך הכביש. סמוך לסוף נובמבר 1849 שלח קורבה מכתב לחבריו פרנסיס ומארי וויי המתאר את ההשראה שקיבל לציור זה. הוא כתב להם שלקח את הכרכרה שלו כדי לנסוע לטירת סן-דני לצייר נוף, ובדרך ראה שני גברים שוברים אבנים על הכביש. לדבריו, הוא ראה בהם ביטוי נדיר לעוני וזה מה שגרם לו להתחיל לצייר אותם כבר למחרת, בהזמינו אותם לסטודיו שלו לצורך ציור פורטרטים שלהם. הציור נועד לתאר את עבודת הפרך שחוו אזרחים עניים. קורבה יצר שתי גרסאות לציור זה. הגרסה השנייה היא תמונת ראי של הציור, והיא נמצאת באוסף אוסקר ריינהארט (אנ') אשר בווינטרטור, שווייץ. תמונה זו קטנה בהרבה מהגרסה שהושמדה, ומידותיה 56 ס"מ × 85 ס"מ, והיא הרבה יותר כהה. קורבה חתם עליה בפינה הימנית התחתונה, בעוד שבגרסה שהושמדה, חתימתו היא בצד השמאלי התחתון. בשנת 1864 קורבה יצר ציור של האדם הצעיר יותר ב"שוברי האבנים". הציור נקרא, שובר אבנים צעיר. זהו רישום עפרון שחור על נייר לבן וגודלו 29.5 ס"מ × 21.1 ס"מ. היצירה נמצאת במוזיאון אשמולאן באוניברסיטת אוקספורד, אך לא מוצגת לציבור. גם לגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון הבירה יש רישום דומה של שובר האבנים הצעיר. רישום זה מיוחס לפירמין ג'ילוט (אנ') בהשראת "שובר האבנים הצעיר" של קורבה. מידות העבודה הן 30.1 ס"מ × 23.1 ס"מ. מדיה וקבצים בנושא שוברי האבנים בוויקישיתוף Albert Boim, Art in an age of Civill Struggele, p.158, books.google.co.il Michael Wood, Bruce Cole and Adelheid Gealt, Art of the Western World, p. 238-239, books.google.co.il “The Stone Breakers” Gustave Courbet – A History and Analysis, Art in Context Gustave Courbet, The Stonebreakers c. 1849, .roemerholz.ch A Young Stone Breaker, Ashmolean Museum Oxford The Stone Breaker, after 1849, National Gallery of Art ערך זה הוא קצרמר בנושא אמנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קבוע הרמיט

במתמטיקה, קבוע הרמיט הוא קבוע מספרי המודד את האריזה הצפופה ביותר של כדורים במרחב ה-n-ממדי, ובעיות גאומטריות דומות. הקבוע קרוי על-שם המתמטיקאי שארל הרמיט, שהיה הראשון שחסם את ערכו. הערך המדויק של הקבוע ידוע רק בממדים 1,2,3,4,5,6,7,8 ו-24. הקבוע,   γ n {\displaystyle \ \gamma _{n}} , שווה לריבוע הערך הגדול ביותר האפשרי של אורך הווקטור הקצר ביותר בסריג, בין כל הסריגים בממד n שנפח המקבילון היסודי שלהם הוא 1. במילים אחרות, זהו ריבוע האורך הסיסטולי הגדול ביותר של כל הטורוסים מהצורה   R n / Λ {\displaystyle \ \mathbb {R} ^{n}/\Lambda } עבור סריג   Λ {\displaystyle \ \Lambda } בעל דטרמיננטה 1. ידוע שהקבוע (התלוי כמובן בממד, n) גדל ליניארית עם n. הערכים הראשונים של   γ n n {\displaystyle \ \gamma _{n}^{n}} הם 1, 4/3, 2, 4, 8, 64/3, 64, 256. הערך בממד 2 מתקבל עבור ריצוף המישור במשולשים. סריג ליץ' (בממד 24) קבוע הרמיט, באתר MathWorld (באנגלית)
טיטניום דו-חמצני

טיטניום דו-חמצני או תחמוצת טיטניום, הידועה גם בשמות טיטניום דיאוקסיד וטיטניה, היא תרכובת כימית של טיטניום וחמצן שנוסחתה TiO2. צורתה הנפוצה ביותר של טיטניום דו-חמצני הוא רוטיל. רוטיל הוא הכינוי למינרל הנפוץ של התחמוצת, ועל שמו קרוי גם המבנה הגבישי (כינוי המבנה הגבישי על שם המינרל הוא מנהג נפוץ, כאשר דוגמה נוספת בולטת הוא הפרובסקיט). במצבה הנפוץ התרכובת היא אבקה לבנה. טיטניום דו-חמצני הוא זרז המשמש לפירוק תרכובות כימיות, ובעיקר פירוק של תרכובות אורגניות. בתעשייה החומר משמש כמרכיב בצבעים, וכתוסף למשחות שיניים או באיפור מינרלי. בשיטת מספרי ה-E, כצבע מאכל, מסומנת התרכובת E171. תחמוצת הטיטניום נפוצה בטבע בעיקר במינרלים רוטיל (Rutile), אנטס (Anatase) וברוקיט (Brookit), ובצורות נוספות, נפוצות פחות. לתחמוצת הטיטניום מגוון של פאזות בעלות מבנים גבישיים שונים, בהם מבנה טטרגונלי (רוטיל ואנטס), מבנה אורתורומבי (ברוקיט) ומבנים אחרים, מונוקליניים וקוביים. ניתן לייצר ננוצינורות וננו-סרטים מפאזת האנטס של טיטניה, באמצעות סינתזה הידרותרמית. למבנים אלה יש פוטנציאל לקטליזה ופוטוקטליזה. אף על פי שניתן למצוא חומר זה כצבע מאכל, ב-2006 סווג טיטניום דו-חמצני על ידי הסוכנות הבינלאומית לחקר הסרטן (IARC) כחומר חשוד כמסרטן ברמה הנמוכה ונאסר לשימוש באיחוד האירופי. מדיה וקבצים בנושא טיטניום דו-חמצני בוויקישיתוף טיטניום דו-חמצני, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) שינוי סיווג בריאותי לטיטניום דו חמצני, באתר אוש ערך זה הוא קצרמר בנושא כימיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אד

בפיזיקה, אד מוגדר כחומר במצב צבירה גז שנמצא בטמפרטורה נמוכה יותר מהנקודה הקריטית שלו. במצב כזה ניתן לעבות את האד לנוזל על ידי העלאת הלחץ עליו, מבלי שיש צורך לקרר אותו. לדוגמה, הטמפרטורה הקריטית של מים היא 374.14 מעלות צלזיוס, זאת הטמפרטורה הגבוהה ביותר שבה יכולים להיות מים במצב צבירה נוזלי (בלחץ גבוה מאוד). לכן מים במצב צבירה גזי שיהיו בתנאי סביבה סטנדרטים יהיו אדי מים שניתן לעבות אותם בדחיסה מבלי להוריד את הטמפרטורה שלהם. לחץ אדים התאיידות אד, באנציקלופדיית המקרא של "גשר" ערך זה הוא קצרמר בנושא פיזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מיקרו-בקר PIC

PIC הוא שם כללי למספר משפחות של מיקרו-בקרים בעלי ארכיטקטורת הרווארד אשר מיוצרים בידי חברת Microchip Technology. רכיבים אלו נגזרו במקור מרכיב PIC1640 אשר יוצר במקור על ידי חברה אחרת. מעבדי PIC נפוצו גם בקרב מפתחי מוצרים לתעשייה וכן אצל חובבים, בעיקר בשל עלות נמוכה, זמינות גבוהה, בסיס משתמשים גדול, כמות נרחבת של אפליקציות לדוגמה, זמינות של כלי פיתוח זולים ואף חינמיים, תכנות בממשק טורי ואף יכולת תכנות מחדש ברכיבים בעלי זיכרון פלאש. חברת Microchip הודיעה בפברואר 2008 כי יצרה את המעבד השישה מיליארד. מדיה וקבצים בנושא מיקרו-בקר PIC בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מיקרו-בקר PIC (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא טכנולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ז'ילמר

ז'ילמר דוס סנטוס נבס (פורטוגזית: Gylmar dos Santos Neves; ‏22 באוגוסט 1930 – 25 באוגוסט 2013), הידוע בשם ז’ילמר, היה שוער כדורגל ברזילאי. במהלך הקריירה שיחק בקורינתיאנס ובסנטוס, וידוע במיוחד כמי שעמד בהצטיינות בשערה של נבחרת ברזיל בשלושה טורנירים של גביע העולם. הוא נבחר על ידי הפדרציה הבינלאומית להיסטוריה וסטטיסטיקה של הכדורגל (IFFHS) לשוער הברזילאי הטוב במאה ה-20 ולאחד מטובי השוערים בתולדות הכדורגל. נולד בסנטוס שבסאו פאולו. ז’ילמר החל את קריירת המשחק שלו ב-1945, כאשר הצטרף למחלקת הנוער של המועדון ג'בקווארה ששכן בעיר הולדתו. ב-1951 הוא הצטרף לקבוצת קורינתיאנס, והחל במדיה את הקריירה המקצוענית. הוא שיחק בקבוצה במשך עשר שנים והיה שותף לזכייתה בשלוש אליפויות מחוזיות, בשנים 1951, 1952 ו-1954. ב-1961 חתם ז’ילמר בקבוצת סנטוס, במדיה היה חלק בקבוצת הכדורגל הטובה ביותר של אותה תקופה שנחשבת גם לאחת מהקבוצות הספורטיביות הטובות בהיסטוריה. הוא שיחק בה לצד שחקנים כמו פלה, פפה, זיטו ואחרים. בעוד הקבוצה הציגה משחק התקפה מרהיב, ז’ילמר שמר גם על כמות ספיגות נמוכה שלה. במשך שמונה השנים בהן שיחק בסנטוס הוא זכה עמה במרבית התארים האפשריים, ובהם חמש אליפויות סאו פאולו, שני גביעי ליברטדורס בשנים 1962 ו-1963, ופעמיים בגביע הביניבשתי באותן שנים – בפעם הראשונה לאחר ניצחון על בנפיקה ליסבון אותה הוביל אאוזביו, ובפעם השנייה לאחר ניצחון על מילאן. החל משנת 1953 שיחק ז’ילמר גם בנבחרת ברזיל, ובסך הכל ערך במדיה 94 הופעות. הוא היה השוער הפותח של הנבחרת שזכתה במונדיאל 1958 ובמונדיאל 1962 – גביעי העולם הראשונים בהם זכתה ברזיל. במונדיאל ב-1958 הוא ספג ארבעה שערים בלבד לאורך הטורניר כולו. בכך הפך לשוער הראשון בהיסטוריה שזוכה בשני גביעי עולם בתפקיד הפותח. הוא השתתף עם הנבחרת גם במונדיאל 1966 שנערך באנגליה, אך שם השתתף בשני משחקים בלבד בטרם הוחלף בהרכב על ידי אילטון קוראה ארודה. את משחקו האחרון בקריירה שיחק ז’ילמר ב-12 ביוני 1969, נגד נבחרת אנגליה באצטדיון המרקנה. בשנת 2000 לקה בשבץ ומאז נלחם על חייו. הוא נפטר ב-25 באוגוסט 2013 כתוצאה מהתקף לב. מדיה וקבצים בנושא ז'ילמר בוויקישיתוף ז'ילמר, באתר Transfermarkt ז'ילמר, באתר National Football Teams ז'ילמר, באתר FootballDatabase.eu גיא אביעזר, דקו הודיע על פרישה: "השרירים כבר לא סוחבים", באתר nrg‏, 26 באוגוסט 2013
MPTP

MPTP (שם מלא: 1-methyl-4-phenyl-1,2,3,6-tetrahydropyridine) הוא רעלן עצבי (נוירוטוקסין) שהורס תאי עצב בחומר השחור וכך גורם לתסמינים דמויי מחלת פרקינסון. החומר שימש כמודל למחקר מחלות בבעלי חיים. MPTP יכול להיווצר בטעות תוך כדי ניסיון לייצר MPPP (סם אופיאטי סינתטי) וכך הוא התגלה לראשונה. MPTP מסוגל לעבור במחסום הדם-מוח. במוח הופך האנזים מונואמין אוקסידאז B ‏(MAO-B) את ה-MPTP לקטיון 1-methyl-4-phenylpyridinium‏ (MPP+) אשר פוגע בתאי עצב מייצרי דופמין. בניסויים במכרסמים לא נראתה השפעה פרקינסונית של MPTP זאת מאחר שרמות האנזים MAO-B אצלם נמוכות יותר מבקופי-אדם ומבני אדם. מדיה וקבצים בנושא MPTP בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא רפואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חורבת חנות

חוּרבַת חָנוֹת (בערבית: ח'רבת אל-ח'אן) היא חורבה במורדות הרי ירושלים לקראת המעבר לשפלת יהודה, כקילומטר ממערב למושב מטע. החורבה הייתה אכסניה לעוברי דרכים (חאן) מן התקופה הממלוכית, האכסניה שירתה את העוברים בדרך הקיסר, שהייתה חלק מהדרך הרומית מירושלים ובית לחם אל השפלה ואל בית גוברין, והפסיקה לתפקד במהלך התקופה העות'מאנית בארץ ישראל. באתר רצפת פסיפס צבעונית של כנסייה מהתקופה הביזנטית, גת ובריכת אגירה. בחפירה ארכאולוגית שהתקיימה ב-1986 התגלה שלפני החאן התקיימה במקום כנסייה ביזנטית מן המאה ה-6. מהכנסייה נותרה רצפת פסיפס נאה הכוללת כתובת הקדשה, ציורים של שריגי גפן, כלים עם פירות ודמויות אדם וחיה שהושחתו. הרצפה מורכבת משני ספינים. בספין המערבי, הקדום יותר, מופיעות שורות של מדליונים, חמישה בכל שורה, עשויים שריגי גפן המאוכלסים בכלים ובעלי חיים. תיאורי בעלי חיים הושחתו בפעילות איקונוקלאזם. באחד המדליונים שרד קיליקס המכיל פרות מעוגלים, כנראה, תפוחים אדומים, המעורמים בצורה מסודרת בכלי. הספין המזרחי מורכב מ-12 משושים צבעוניים בתבנית 3X4, ביניהם חסומות צורות דמויות קונכייה. המשושים מאכלסים ציורים של בעלי חיים שהושחתו. באחד מן המצולעים מעוטר סל קלתוס המכיל ארבעה פירות עגולים, כנראה תפוחים. העיצוב מזכיר את התפוחים שתוארו ברמת דיוק גבוהה יותר מקפלת הקבורה הארמנית מרחוב הנביאים בירושלים. בקצה הספין המזרחי הייתה כתובת הקדשה, שהושחתה בשנת 2012, כתובה ביוונית עתיקה בשילוב אבנים שחור ולבן. וזו לשונה: בזמנו של החסיד ביותר האהוב הכומר וראש המנזר תיאודורוס, בוצעה כל המלאכה של הוספת הגומחה, הציוד והנחת הלוחות [אבנים] של קצה הכנסייה יחד עם הדיאקוניקון, מן היסודות. בחודש אפריל של האינדיקציה ה-12. — תרגום: לאה דיסתי, לפי המאמר של אלי שנהב התאריכים האפשריים ל"אינדיקציה ה-12" יכולים להיות שנת 563, שנת 568 או שנת 593 לספירה. סביר שקירות הכנסייה התמוטטו ברעש שביעית (אמצע המאה ה-8). בניגוד לרוב רצפות הפסיפס שהתגלו בארץ ישראל, ושהועברו למוזיאונים, הותירה רשות העתיקות את הרצפה במקומה, מכוסה בחול. במבנה נמצא מטאטא לשירות חופשי של המבקרים, החושפים בעצמם את הרצפה ומכסים אותה שנית בחול עם תום הביקור. במהלך שנת 2012 הפסיפס הושחת ועל קירות המבנה רוססו הכתובות "עומק ההרס כעומק החילול" ו "שוקה אתה הבא בתור" כאשר שוקה מתייחס ליהושע (שוקה) דורפמן, מנכ"ל רשות העתיקות. הנוסע הצרפתי ויקטור גרן ביקר במקום ב-1863 ותיאר גל אבנים בגובה שבעה מטרים ובקוטר של תשעה מטרים, ששרידיו ניכרים גם כיום. לפי מסורות שונות זהו מקום מותו וקבורתו של גֹליָת הפלישתי. אלי שנהב, ח'רבת חנות - מסורת ביזנטית קדומה על מקום קבורתו של גלית, מחקרי יהודה ושומרון כרך שביעי, תשנ"ז, עמודים 181-189. המאמר מכיל ביבליוגרפיה נוספת להרחבה. ענת אביטל‏, חורבת חנות: טיול קצר בהרי ירושלים על דרך הקיסר, באתר "מטיילים עם ענת" ח' חנות, באתר רשות העתיקות משה גלעד, מי מחריב אתרי חורבות עתיקים? המקרה של חורבת חנוֹת, באתר הארץ, 28 באוגוסט 2018 משה גלעד, המקום הוא אתר מושלם לטיול, באתר הארץ, 15 בדצמבר 2021 משה גלעד, הנתיב החדש של שביל הקיסר, באתר הארץ, 6 במרץ 2024 ראו מאמרו של אלי שנהב, ברשימת הקישורים החיצוניים
דרך הקיסר

דרך הקיסר (או "שביל הקיסר", בערבית: עקבת אל ח'אן) הוא כינוי לכשלושה קילומטרים של דרך רומית סלולה היטב, חלק מן הדרך שהובילה מירושלים וחברון לכיוון בית גוברין. הדרך נמצאת ביער מטע, סמוך למושב מטע, עין מטע וחורבת חנות. בחלקים מן הדרך, העוברת כולה בשיפוע על שלוחת הר, נחצבו מדרגות נוחות להקלת התנועה. לצדי הדרך מצויים ריכוז אבני מיל, בור מים גדול חצוב ובית בד. השם הערבי עקבת אל ח'אן (מילולית: מעלות החאן) מתייחס לקרבת הדרך אל הח'אן של חורבת חנות. בעבר עבר על הדרך קטע משביל ישראל. בעוד שהדרכים הרומיות בארץ ישראל לא היו תמיד סלולות, הרי שדרך זו סלולה ברוחב, בפאר ובאופן המאפשר נוחות רבה, כראוי לקיסר. אחת מאבני המיל שנמצאו סמוך לדרך נושאת את שמו של הקיסר אדריאנוס, ולכן קיימת סברה שהיא נסללה לכבוד ביקורו של הקיסר בארץ ישראל בשנת 130 (סמוך לפני פרוץ מרד בר כוכבא) ומכאן שמה "דרך הקיסר". אולם, יוסף בן מתתיהו מתאר מסע שערך המצביא הרומי לוקיוס אניוס בשם אספסיאנוס, נגד העיר גרשה; לפי מחקריהם הנפרדים של אלי שנהב וזאב ספראי, השתמש המצביא בדרך זו כ-80 שנים קודם לכן. בינואר 2024 פתחה קרן קיימת לישראל שביל חדש של "דרך הקיסר" בשיתוף הוועדה לשבילי ישראל של החברה להגנת הטבע, הממוקם בצד הדרומי של כביש 375 – על השלוחה של הר יערן, ללא חציית הכביש. העובדה שאין כל עדויות לחריצים מעגלות משא או מרכבות רומיות מקשה על זיהוי הדרך כדרך רומית אימפריאלית. מחקר של ישראל רול הראה שעגלות משא נהגו בצבא הרומי עד המאה הרביעית, אך אחר כך היו רק בהמות משא (כך למשל בעמודי ניצחון מהמאה השנייה והשלישית מתוארות גם עגלות משא, אך בעמוד תאודוסיוס הראשון אין). ניתוח זה מתארך את הדרך למאה הרביעית, אך לא הרבה אחרי, כי גת ביזנטית החותכת את הדרך מלמדת שתוך כ-200 שנה לכל היותר הדרך חדלה לתפקד כציר תנועה. חוקרים עצמאיים מציעים כי חלק מהדרכים בארץ שסלילתן מיוחסת לאימפריה הרומית, בעיקר באזור יהודה, היו למעשה דרכים שנסללו על ידי עולי הרגל היהודים לירושלים. אלי שנהב, ח'רבת חנות – מסורת ביזנטית קדומה על מקום קבורתו של גלית, מחקרי יהודה ושומרון כרך שביעי, תשנ"ז, עמודים 181–189; המאמר מכיל ביבליוגרפיה נוספת להרחבה עין מטע חרבת חנות שביל הקיסר - מסלול טיול מפורט מאתר טיולים בארץ חורבת חנות ודרך הקיסר מאתר הקרן הקיימת לישראל מלחמת היהודים, ספר ד', עמודים 490-486 כרמלי, גלעד (2024-01-21). "לצעוד כמו לפני 2,000 שנה: "דרך הקיסר" בהרי ירושלים סומנה מחדש". Ynet. נבדק ב-2024-01-21. יגאל טפר, יותם טפר, "דרכים נושאות עם - דרכי עולי הרגל אל ירושלים בימי הבית השני", הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2013 החוקרים שעלו על הדרך החדשה לבית המקדש, "הארץ", 20 בספטמבר 2013
צוואה (ספר)

צוואה הוא ספר מתח מאת העיתונאי והסופר החרדי חיים גרינבוים. הספר יצא לאור בשנת 2005, והוא ספרו הראשון של גרינבוים. הסיפור התפרסם בהמשכים בעיתון החרדי "בקהילה", ולאחר מכן יצא לאור כספר שנמכר לציבור החרדי. הספר זכה להצלחה גדולה ונחשב לפורץ דרך בעולם הספרות החרדי. עקב הצלחת הספר הוא יצא גם במהדורה שהופצה מחוץ לציבור החרדי. הספר אף תורגם לאנגלית, צרפתית ויידיש, וכן יצא במהדורה בכתב ברייל. ספר זה הוא ספר המתח החרדי הראשון שמחברו הוציא אותו תחת שמו האמיתי, בעוד בעבר היה מקובל בציבור החרדי להוציא ספרי מתח רק תחת שם עט. תחום נוסף בו הספר היווה פורץ דרך הוא המעבר לכריכה רכה, מהלך שלא היה מקובל בציבור החרדי, ומאז הפך מקובל ביותר. הספר הוא רב מכר. בזמן השואה יהודי בשם רפאלו קונטי בגטו היהודי ברומא מוכר את הבנק שבבעלותו לאחד מפקידיו, ג'וזפה לורנצ'יני, תמורת 27 מיליארד לירטות, על-מנת להגן עליו מהחרמתם של הנאצים. בתמורה מתחייב לורנצ'יני להשיב את הבנק לו או לאחד מקורביו אחר המלחמה. לורנצ'יני בוגד בקונטי ומסגיר אותו לידי הגרמנים. לאחר המלחמה מאבד קונטי את שפיותו ונתמך בידיי מי שליווה אותו במהלך השואה, הונגרי בשם אבריימ'ל אייזנפלד. עשרים שנה מאוחר יותר, ערב פרוץ מלחמת ששת הימים, בנו של אבריימ'ל – אייזיק, עוזב את הישיבה בה למד ומתגייס לצה"ל בהשפעתו של ידידו הטוב זעליג הוכרמן שמתגייס עמו. אייזיק משנה את שמו לאיציק פלד. לימים הופכים השניים לסוכני שב"כ בכירים. שלושים וחמש שנים מאוחר יותר, השב"כ עוקב אחר 'אלכס', אדם שזהותו בלתי ידועה שמדליף חומרים מסווגים של מדינת ישראל לידיו של ויטוריו לורנצ'יני, חתנו של ג'וזפה. איציק פלד מודע לכך ש'אלכס' מחפש אחר כספו של קונטי, ומתכוון לחטוף בחור ישיבה בשם נתי קאהן שלהוריו מידע העשוי לסייע לו. פלד הוגה תוכנית להשתמש בבחור הישיבה כפתיון. במקביל, הוריו של קאהן מנהלים משפט כנגד לורנצ'יני בדרישה להשיב את כספו של קונטי. בעוד פלד וקאהן נמלטים באירופה, השב"כ משוכנע כי פלד הוא אלכס. כאשר פלד שב ארצה מתנהל אחריו מרדף. קאהן מסייע לו, והשניים חושפים לבסוף כי זעליג הוכרמן, ידידו לשעבר ובכיר בשב"כ בהווה, הוא אלכס. לאחר שמשפחת קאהן מנצחת במשפט, חושף איציק כי למעשה קונטי הותיר צוואה בערוב ימיו המורישה את כספו לאביו אבריימ'ל. איציק קורע את הצוואה והכסף עובר לארגון סיוע לילדים חולים. יהודית באומל, החרדים מקבלים פסי רכבת, החילונים סוכן שב"כ עם משקפי שמש ואקדח, באתר הארץ, 11 בדצמבר 2005 רבקה יפה, חרדי וסופר?, באתר nrg‏, 23 בנובמבר 2005 מאיה פלדמן, רק לא בלונדינית, באתר ynet, 23 בדצמבר 2005. יאיר אטינגר, החג החילוני היחיד שהתקבל בחברה החרדית, באתר הארץ, 11 ביוני 2012
ז'אן השני, מלך ירושלים

ז'אן השני, מלך ירושלים (1259 או 1267 – 20 במאי 1285) היה בנו הבכור של הוגו השלישי, מלך קפריסין ואשתו איזבל ד'איבלין. עם מות אביו בשנת 1284 הוכתר ז'אן כמלך ממלכת קפריסין ביום 24 במרץ בקתדרלה של ניקוסיה תחת השם ז'אן הראשון, מלך קפריסין. ז'אן ירש מאביו את התואר "מלך ירושלים" אך כיסא המלוכה ניתן על ידי האפיפיור לשארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה שרכש את הזכויות לכתר ממריה מאנטיוכיה תמורת 4000 ליברות של טור ובידי ז'אן נותר התואר ללא היכולת לאחוז במושכות השלטון. בשנת 1285 נפטר ז'אן שהיה רווק וללא יורשים והשלטון עבר לאחיו אנרי השני, מלך קפריסין. היסטוריה של ממלכת ירושלים יהושע פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל, כרך ב, מוסד ביאליק, מהדורה ראשונה, 1963, מהדורה שלישית מורחבת ומתוקנת, 1973, הדפסה שישית, 2005; הספר זכה בפרס ישראל בתרגומו לצרפתית בפרס האקדמיה הצרפתית. יהושע פראוור, הצלבנים - דיוקנה של חברה פיאודלית, מוסד ביאליק, מהדורה ראשונה 1975, מהדורה שנייה מורחבת ומתוקנת 1985 Steven Runciman, A History of the Crusades, Cambridge university press, 1952 ISBN 0521061628 Christopher Tyerman, God's war: a new history of the Crusades, Harvard University Press, 2006 מדיה וקבצים בנושא ז'אן השני, מלך ירושלים בוויקישיתוף יהושע פראוור. "תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל" כרך ב', מוסד ביאליק תשכ"ג עמוד 494 ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סטניסלאב שסטאק

סטניסלאב שסטאק (בסלובקית: Stanislav Šesták; נולד ב-16 בדצמבר 1982 בדמיאטה) הוא כדורגלן סלובקי, המשחק כחלוצה של קבוצת הכדורגל פ.ק. פופרד מהליגה הסלובקית השנייה. לזכותו של שסטאק 66 הופעות ו-13 שערים במדי נבחרת סלובקיה. שסטאק החל לשחק כדורגל בקבוצת טאטרן פרשוב. בדצמבר 2001, הוא עבר לשחק בקבוצת סלובן ברטיסלאבה. בברטיסלאבה, הוא שיחק במשך שתי עונות ב-58 משחקי ליגה, בהם כבש 9 שערים. בדצמבר 2003, שסטאק חתם במ.ש.ק. ז'ילינה. את עונת 2005-2006, שסטאק סיים כמלך השערים של הליגה הסלובקית. בשנה שלאחר מכן, הוא זכה יחד עם קבוצתו באליפות סלובקיה, כאשר הוא מסיים הפעם כסגן מלך השערים של הליגה עם 15 כיבושים. ב-7 ביוני 2007, שסטאק חתם במועדון הגרמני בוכום על חוזה לארבע עונות. כבר במשחקו הראשון בקבוצה, משחק קדם עונה נגד היידוק ספליט הקרואטית, הוא כבש את שערו הראשון עבור מועדונו החדש. בשנת 2010 הושאל לקבוצה הטורקית אנקרהגוצ'ו ובשנת 2011 חתם בקבוצה הטורקית בורסאספור. בקיץ 2014 חתם בבוכום הגרמנית מהבונדסליגה השנייה. בקיץ 2015 חתם בפרנצווארוש ההונגרית. בתחילת 2017 חזר שסטאק לסלובקיה כאשר חתם בפ.ק. פופרד מהליגה השנייה. שסטאק היה לשחקן סגל קבוע של הנבחרת הסלובקית. באופן אירוני, משחקו הראשון בנבחרת (לא משחק הבכורה) לאחר שעבר לשחק בבוכום, היה מול נבחרת גרמניה. את שעריו הראשונים בנבחרת כבש ב-13 באוקטובר 2007, במשחק נגד סן מרינו. ב-15 באוקטובר 2008, הוא כבש שני שערים מהירים בדקות הסיום במשחק נגד פולין, והפך את תוצאת המשחק מפיגור 0-1, לניצחון 2-1. לאחר יורו 2016 הודיע שסטאק על פרישתו מהנבחרת. מדיה וקבצים בנושא סטניסלאב שסטאק בוויקישיתוף סטניסלאב שסטאק, באתר Transfermarkt סטניסלאב שסטאק, באתר Fussballdaten.de (בגרמנית) סטניסלאב שסטאק, באתר Soccerway סטניסלאב שסטאק, באתר WorldFootball.net סטניסלאב שסטאק, באתר National Football Teams סטניסלאב שסטאק, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגלנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פאבל נחימוב

פאבל נחימוב (ברוסית: Павел Степанович Нахимов)‏ (5 ביולי 1802 - 12 ביולי 1855) היה אדמירל רוסי, בין המפקדים הרוסים הבולטים במלחמת קרים וכיהן כמושל צבאי של סבטופול במהלך המלחמה. פאבל נחימוב נולד בכפר בגוברניית סמולנסק. בשנת 1813 ביקש להתקבל לבית הספר לקציני חיל הים אך התקבל רק כעבור שנתיים. בשנת 1818, עם סיום הלימודים החל את השרות בצי הבלטי. בשנים 1821–1825 השתתף במסע סביב העולם. בשנת 1827 השתתף בקרב נברינו והיה אחראי על תותחנות באחת הספינות. בשנת 1828 קיבל לפיקודו את הקורבטה "נברין" שהייתה ספינת שלל טורקית. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1828–1829) היה חלק מהצי שהשתתף במצור על מצרי הדרדנלים. בשנת 1830 חזר לים הבלטי. בשנת 1834 הועבר לצי של הים השחור. בשנת 1852 קודם לפקד על קבוצת אוניות. בתחילת מלחמת קרים פיקד על הצי הרוסי בקרב סינופ. במהלך הקרב גרם לתבוסה מוחצת של הצי הטורקי. במהלך המצור על סבסטופול היה מפקד הצי והנמל. בפברואר 1855, לאחר הטבעת הצי, היה מפקד של החזית הדרומית של קו ההגנה הרוסי. ביוני 1855 קודם לדרגת אדמירל. ב-10 ביולי 1855 במהלך בדיקת המבצרים הקדמיים נפצע מירי צלף ונפטר לאחר יומיים. הוטמן בקתדרלת העיר. בשנת 1928 פסלו בסבסטופול נהרס בהתאם לפקודת השלטונות. במהלך מלחמת העולם השנייה יוסיף סטלין החליט להחיות את זכרו. הוקמו פנימיות צבאיות ליתומים שנקראות על שמו. בשנת 1944 הוספו למערכת העיטורים הסובייטים עיטור נחימוב ומדליית נחימוב. בשנת 1946 צולם סרט על חייו. במשך שנים בצי הרוסי והסובייטי היו אוניות מלחמה שנקראו על שמו. כיום (2010) נמצאת בשרות סיירת גרעינית שנבנתה בשנת 1986. כמו כן אוניית נוסעים אזרחית נקראה על שמו. מדיה וקבצים בנושא פאבל נחימוב בוויקישיתוף קורות חיים (ברוסית) פאבל נחימוב, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
מושקוביץ

מושקוביץ הוא שם משפחה מזרח אירופאי שמשמעותו בנו של משה האם התכוונתם ל... אלה מושקוביץ-וייס – סופרת ומחזאית ישראלית משה מושקוביץ – איש חינוך ופעיל ציבור ישראלי שלום מושקוביץ' – צייר ישראלי מוסקוביץ בן משה
ניוון

נִוּוּן (או הִתְנַוְּנוּת) הוא מונח בעל מספר מובנים (המקבילות הלועזיות: אַטְרוֹפְיָה, דֵּגֵנֵרַצְיָה, דֶּקָדֶנְס). האם התכוונתם ל... דקדנס ניוון (פיזיקה) ניוון (ביולוגיה) – אַטְרוֹפְיָה (Atrophy), אבדן פעילות או העלמות של רקמה, תהליך התפתחותי נורמלי או תוצאה של הרעת תנאים או מחלה ניוון (רפואה) מקרה מנוון – מושג מתמטי
יאניק אלנו

יאניק אלנו (בצרפתית: Yannick Alléno ,‏ נולד ב-16 בדצמבר 1968) הוא שף צרפתי. מסעדתו במלון "מריס" בפריז קיבלה משנת 2007 שלשה כוכבים במדריך מישלן האדום ועליהם היא שומרת מאז (נכון לשנת 2011). יאניק אלנו נולד בפיטו (Puteaux) בשנת 1968 במשפחה של בעלי ביסטרו ואהבתו לאמנות הבישול התבטאה משחר ימיו. כילד הירבה לעזור לאמו בהכנת הארוחות. בגיל 16, בשנת 1984 עבר כראשון במחזורו קורס למלונאות בתיכון סנטוס דימון בסן קלו והחל משנת 1986 נכנס כחניך בתחום המגדנאות במלון לוטציה בפריז. המשיך השתלמויותיו בבתי המלון "רויאל מונסו", "סופיטל" בסוור ו"מריס" ( Hôtel Meurice), כמו כן במסעדת דרואן, אחר כך במלון סקריב. בשנת 2003 מונה בראש מסעדת המלון מריס ברחוב ריבולי 228 ברובע 1 של פריז, כשצוותו מונה 74 עובדים. ב-2004 המדריך מישלן העניק לו שני כוכבים. בשנת 2007 הוא נבחר להיכלל בחברת גדולי השפים של צרפת לאחר שזכה בשלושה כוכבים במדריך מישלן. המסעדה נכללת גם במדריך השולחנות הגדולים בעולם. תחת ניהולו המסעדה הגסטרונומית של המלון מריס הגיעה לשיא פרסומה. ויאניק אלנו הוכתר בשנת 2008 כשף השנה. "מטבחי הוא כמו עירי, ועירי היא פריז" הצהיר השף, שהצטיין בכישרון להמציא מחדש מנות מהמטבח המסורתי כאשר פירושיו מערבים דיוק ומקוריות, בלי שום אקסטרווגנצה. אלנו מפיק השראתו מהמוצרים וה"טרוארים" על מנת לגשר בין המסורת הקלאסית ולמודרניות. בשנת 2008 הקים אלנו את חברתו - "קבוצת יאניק אלנו" המיועדת להפצת רעיונותיו ומוצריו המותגים בצרפת ובעולם בתחום מסעדנות הפאר. באותה בשנה לקח בידיו גם את ניהול מסעדת "לה שבאל בלאן" ("הסוס הלבן") בקורשבל, כעת בעלת שני כוכבי מישלן. בשנת 2014 הוא החליף את כריסטיאן לה סקר במסעדה "לדואן" בפריז וזכה עבודה מספר כוכבים של מישלן. 1994 - הפרס הבינלאומי אוגוסט אסקופייה בניס - מקום ראשון. 1995 - הפרס הבינלאומי פול לואי מסונייה באביניון, מקום ראשון. 1998 - אלוף צרפת במטבח אמנותי 1999 - גביע כסף ע"ש פול בוקיז - סגן אלוף העולם בתחום המטבח 1999 - התואר שף אומן של צרפת - Maître cuisinier de France 1999 - נבחר מזכ"ל התחרות העולמית של אמנות המטבח - אקדמיית חתני ה"בוקיז של זהב" 2001 - אביר מסדר ההצטיינות בחקלאות Chevalier du Mérite agricole 2007 : אביר המסדר הלאומי להצטיינות 2007 - אביר מסדר האמנויות והספרות 2008 - שף השנה Yannick Alléno et Kazuko Masui Quatre saisons à la table N5 du Meurice Éditions Glénat 2006 (יחד עם קזוקו מסואי - ארבע עונות בשולחן נ5 ב" מריס", הוצאה גלנה, 2006) 101créations 2009 : , Éditions Glénat (יחד עם קזוקו מסואי - מאה ואחת יצירות,ההוצאה גלנה, 2009) 2009 : Le carnet des tapas des montagnes, Éditions Glénat (פנקס הטאפס של ההרים הוצאה גלנה 2009) מדיה וקבצים בנושא יאניק אלנו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של יאניק אלנו יאניק אלנו, ברשת החברתית אקס (טוויטר) יאניק אלנו באתר מסעדת מריס איליין שיולינו, הניו יורק טיימס, הנקניקייה שכל אחד חייב לטעום, באתר הארץ, 20 ביוני 2012 מסעדת מריס במדריך השולחנות הגדולים בעולם