laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
פלה הכובש

פלה הכובש (בדנית: Pelle Erobreren) הוא סרט דני-שוודי שיצא לאקרנים ב-1987. הסרט מבוסס על ספר בשם זה (אנ') מאת הסופר הדני מרטין אנדרסן נקסה, שיצא לאור ב-1910 בשני חלקים. הסרט מבוסס על החלק הראשון בלבד. הסרט יצא לאקרנים ב-1987, וב-1988 זכה בפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר ובפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן. מקס פון סידוב, ששיחק את תפקיד האב, היה מועמד לפרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר. באותה שנה זכה גם בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר. הסרט נחשב בדנמרק לאחד הסרטים החשובים במורשת התרבות שלה. ברשימה זו נמצא גם הסרט "דיטה בת-אדם", גם הוא לפי ספר של נקסה. העלילה מתרחשת בסוף המאה ה-19. סירה ובה מהגרים משוודיה מגיעה לאי הדני בורנהולם. בסירה נמצאים לארס קרלסון ובנו פלה. המצב הכלכלי בשוודיה גרוע, האם מתה בשוודיה, והאב מחליט לנסות את מזלו בדנמרק הקרובה. הדנים מתייחסים לשוודים בבוז. האב ובנו נשארים יום שלם בכיכר העיר במה שנראה כשוק עבדים. אף אחד לא רוצה להעסיק את לארס בגלל גילו והילד. רק בלילה כשהם נשארים לבד הם נשכרים לעבודה בחווה חקלאית בסכום של 100 כתרים לשנה. משכנים אותם בפינה מצחינה ברפת, ביחד עם הפרות. האב מתקשה ללמוד דנית ולהסתגל לסביבה לעומת פלה. כאשר המשגיח בחווה מתעלל בפלה מבטיח לו האב להתלונן בפני המשגיח ולבקש התנצלות אבל לנוכח המשגיח הוא מאבד את ביטחונו ומתרפס לפניו כדי שלא יפטרו, למגינת ליבו של פלה. פלה עובד בכל העבודות הקשות בשדה ומתחבר לפועל אריק שמשתף אותו בתוכניתו לחסוך כסף כדי לנסוע לאמריקה ולסין ולכבוש את העולם. מנהל העבודה קונסטרופ מתגרה באריק ובעימות איתו נפגע אריק קשה בראשו ומפסיק לתפקד. בנו של קונסטרופ מתאהב באחת הפועלות למרות התנגדותו. היא נכנסת להריון והדבר מסתיים בטרגדיה. היילוד מוטבע בים, האב מתאבד בטביעה והפועלת נלקחת לבית סוהר. בעל האחוזה חושק באחייניתה הצעירה של אשתו ותוך חגיגה בשדה עם הפועלים הוא מפתה אותה ומבתק את בתוליה. הדבר נודע לאשתו ובאחד הלילות כשהוא בשינה עמוקה, היא נוטלת סכין ומסרסת אותו. לארס מתוודע לגב' אולסן שבעלה הדייג נעלם בים. היא מסכימה שהוא ופלה יעברו לגור אצלה. דבר זה לא מוצא חן בעיני האנשים היות שהיא נחשבת עדיין כנשואה. בעיקר סובל מכך פלה שנאלץ להתכתש עם בני כיתתו שמעליבים אותו ואת אביו. לבסוף חוזר הדייג אולסן ולארס, שתוכניתו בוטלה, מנסה להתאבד בתלייה. פלה עוצר אותו ומוציא את החבל מידיו. עם הזמן מתמנה פלה לתפקיד משגיח אולם הוא מחליט לעזוב את המקום כדי לכבוש את העולם כפי שאמר לו אריק. האב אומר לו שהוא זקן וחלש ואינו יכול להצטרף אליו. בסצנה האחרונה הם נפרדים על רקע של נוף קפוא. "פלה הכובש", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "פלה הכובש", באתר נטפליקס "פלה הכובש", באתר AllMovie (באנגלית) "פלה הכובש", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "פלה הכובש", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "פלה הכובש", באתר אידיבי "פלה הכובש", תסריט הסרט באתר Scripts.com (באנגלית) "פלה הכובש", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
שווינציאן

שווינציאן (ביידיש שווענציאן; בליטאית: Švenčionys; בפולנית Święciany; בבלארוסית: Свянцяны/Svjancjany; ברוסית Свентяны/Sventiany; בגרמנית Swenziany) היא עיר, בירת מחוז משנה שווינציאן, השוכנת במרחק 84 ק"מ מצפון לווילנה, ליטא. שליש מתושביה הם בני המיעוט הפולני בליטא. לפי הסבר אחד, שם העיר לקוח משמו של אגם סמוך, שוונטאס (Šventas), שפירושו "קדוש". לפי הסבר אחר, השם הוא וריאציה על שם פרטי בשפה הליטאית. שוויינציאני היא אחת הערים העתיקות ביותר בדוכסות הגדולה של ליטא. ב-1414 הביא הדוכס הגדול ויטאוטס טטרים לעיר כדי לבנות כנסייה. בין המאות 14 ו-16 התרחבה העיר ובה שכנו מנזר ובית משפט מקומי. משנת 1801 הייתה העיר בשליטת רוסיה. עם פלישתו לרוסיה בשנת 1812, שהה נפולאון בעיר מספר שעות, ממנה הוציא פקודות ובה קיבל משלחת ממלך נאפולי. העיר הייתה אחת ממרכזי התקוממות הפולנים נגד הרוסים ב-1830-1831 (התקוממות נובמבר). לאחר השלמת מסילת הברזל סנט פטרסבורג-ורשה ב-1862 גדלה העיר באופן משמעותי. עם תחילת המאה ה-20 היו בעיר כנסייה יוונית-אורתודוקסית וכנסייה קתולית. במלחמת העולם הראשונה נחל הצבא הגרמני הישגים באזור העיר. בין מלחמות העולם הייתה העיר בשטח פולין. ב-1931 היו בעיר כ-5,800 תושבים. בין מלחמות העולם היו בעיר כ-2,700 יהודים, שהיוו כמחצית מכלל תושבי העיר. בעיר פעלו מפלגות ותנועות נוער ציוניות, הבונד, מפלגה קומוניסטית ואגודת ישראל. כשכבשו הגרמנים את מערב פולין, ברחו משטחים אלו אלפי יהודים לשווינציאן. עם פלישת הגרמנים לברית-המועצות ביוני 1941 נמלטו מזרחה יהודים רבים, אך בעיירה נשארו כ-6,500 יהודים. ביולי 1941 הוצאו להורג כ-100 גברים יהודים בעיר. בעיר הוקם יודנראט, על היהודים הוטלו עבודות כפייה. ובספטמבר נשלחו רוב יהודי העיר למחנה מעבר. רובם נרצחו באוקטובר. ערך מורחב – גטו שווינציאן בעיר הוקם גטו. לגטו זה הועברו בסוף 1941 יהודים מאיגנלינה שנותרו בחיים לאחר שרובם נרצחו. בפברואר 1942 התארגנה בגטו קבוצת מחתרת. בסתיו 1942 הובאו לגטו יהודים מלינטופי. במרץ 1943 ברחו כ־50 מחברי המחתרת ליערות נרוץ' (Narocz) והצטרפו ליחידת פרטיזנים באזור. באפריל 1943 חוסל גטו שווינציאן. כמה מאות בעלי מקצוע הועברו לגטו וילנה ויתר היהודים נרצחו בפונאר. בעת השילוח לפונאר התנגדו המגורשים ורובם – כמה מאות - נהרגו תוך מאבק. עשרות הצליחו להימלט. הרב יצחק יעקב ריינס - שימש כרב העיר, בה יסד את ישיבתו שבה שולבו גם לימודי חול. לימים מייסד תנועת המזרחי ורבה של לידא. הרב משה אביגדור עמיאל - בגיל 23 שימש כרב העיר. לימים רב ראשי לתל אביב-יפו. יצחק ארד, פרטיזן, היסטוריון ויו"ר יד ושם הרב מרדכי קפלן, מנהיג והוגה ביהדות ארצות הברית, מייסד זרם הרקונסטרוקטיבים ביהדות. מארק נתנסון, מהפכן רוסי ממוצא יהודי, ממנהיגי הנרודניקים וחבר המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית. אתר האינטרנט הרשמי של שווינציאן שמעון קאנץ (עורך), ‏ספר יזכור לקהילת שוינציאן, תל אביב: ארגון יוצאי אזור שוינציאן בישראל, תשכ"ה, בספריית העיר ניו יורק "שווינציאן", באתר השטעטל הווירטואלי שוויינציאני (Święciany), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "שווינציאן", באתר JewishGen (באנגלית) שווינציאן באתר kehilalinks.jewishgen אלז'בייטה רויובסקה ומרטין דין, שוויינצ'אני, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1127–1129), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) שווינציאן (ליטא), דף שער בספרייה הלאומית
רומן זר

רומן זר (באנגלית A Foreign Affair) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת קומדיה רומנטית בבימויו של בילי ויילדר. בסרט משחקים ג'ון לונד, מרלן דיטריך וג'ין ארתור. הסרט מגולל את סיפורם של חברי בית הנבחרים של ארצות הברית הבאים לחקור את חייליהם בגרמניה שלאחר מלחמת העולם השנייה. למרות אי ההצלחה של הסרט בקופות הוא היה מועמד לשני פרסי אוסקר. בשנת 1947 חברי הקונגרס של ארצות הברית מגיעים לביקור חיילים בברלין לאחר מלחמת העולם השנייה. ביניהם נמצאת נציגת מדינת איווה, פיבי פורסט (ג'ין ארתור), המגלה אודות זמרת קברטים בשם אריקה פון שלוטאוה (מרלן דיטריך) שבעברה הייתה פילגשם של הרמן גרינג ויוזף גבלס. פיבי מגלה שהיא מוגנת על ידי קצין אמריקאי בכיר. היא מבקשת את עזרתו של קפטן ג'ון פרינג' (ג'ון לונד) שלמעשה הוא אותו קצין המגן על אריקה. במהלך הסרט ג'ון מתוודה בפניה על אהבתו כלפיה כדי שהיא תפסיק את החקירה נגד אריקה. לבסוף אריקה נעצרת, וג'ון ופיבי מתאחדים. ג'ין ארתור - פיבי פורסט מרלן דיטריך - אריקה פון שלוטאוה ג'ון לונד - קפטן ג'ון פרינג' מילארד מיטצ'ל - קולונל רופוס פלאמר פיטר פון זרנק - האנס אוטו ברינגל סטנלי פראגר - מייק ויליאם מרפי - ג'ו בעת שירותו של בילי ויילדר בצבא ארצות הברית בגרמניה בזמן מלחמת העולם השנייה הובטח לו סיוע ממשלתי בהפקת סרט על הצבא באזורי הכיבוש בגרמניה. ויילדר התקשה למצוא אזור בנוי לצילומי הסרט. בחירתו הראשונה של ויילדר לגילום דמותה של אריקה הייתה מרלן דיטריך, אך הוא חשש שהיא לא תיעתר לבקשתו כיוון שהדמות מזוהה עם הנאצים. פדריך הולנדר אף כתב לה שלושה שירים לסרט; "Black Market", ‏"Illusions", ‏ ו-"The Ruins of Berlin". בעת מבחן בד שויילדר עשה לג'ון האבוק בנוכחות מרלן דיטריך בפריז, דיטריך מתחה ביקורת על משחקה וסגנונה של האבוק. לבסוף ויילדר שכנע את דיטריך לקחת את התפקיד בטענה שרק היא מתאימה לתפקיד. לאחר מכן ויילדר שכנע את ג'ין ארתור לגלם את דמותה של פיבי. במהלך צילומי הסרט ארתור ודיטריך הסתכסכו. ארתור אף תבעה מויילדר לשנות את היחס המועדף שלו כלפי דיטריך. אולפן ההפקה "סרטי פרמאונט" ליהק את ג'ון לונד לתפקיד הראשי. צ'אלס לאנג היה מועמד לפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר, אך הוא הפסיד לוויליאם דניאלס מהסרט "The Naked City". בילי ויילדר, צ'ארלס בראקט וריצ'רד לי. ברין היו מועמדים לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר, אך הם הפסידו לג'ון יוסטון מהסרט "האוצר מסיירה מדרה". בנוסף הם היו מועמדים לפרס איגוד התסריטאים האמריקאי, אך הם הפסידו לפרנק פאטרוס ולמילאן ברנד מהסרט "מאורת הצפעונים". מדיה וקבצים בנושא רומן זר בוויקישיתוף "רומן זר", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "רומן זר", באתר AllMovie (באנגלית) "רומן זר", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "רומן זר", באתר אידיבי "רומן זר", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
The Daily Talk

The Daily Talk הוא אמצעי תקשורת בשפה האנגלית המפורסם באופן יומי על גבי לוח בשדרת טובמן של מרכז מונרוביה עיר הבירה של ליבריה. לפי הניו יורק טיימס זהו התסקיר "המופץ בתפוצה הרחבה ביותר" בעיר משום שלתושביו אין מספיק כסף או חשמל הנדרשים על מנת לצרוך אמצעי תקשורת המוניים מתקדמים יותר. מייסדה, העורך והעובד היחיד של דיילי טוק הוא אלפרד ג'יי סירליף שיצר אותו מתוך אמונה כי אזרחים שיש להם את המידע על ארצם הם הכלי לשיקומה של ליבריה אחרי מלחמת האזרחים. הכתבות שהוא רושם על הלוח מורכבות מדיווחי עיתונים וכתבים מתנדבים. המימון שלו מתבצע באופן ארעי על ידי תרומות כספיות מזדמנות וכרטיסי חיוג לטלפון סלולרי. יש לו תא הצעות לקוראים. סירליף יצר את הלוח בשנת 2000. הוא גם הקים חדר חדשות בסמוך ללוח עוד במהלך כהונתו של צ'ארלס טיילור אך לאחר ביקורת על שלטונו החדר נהרס על ידי חיילי צבא ליבריה וסירליף עצמו נכלא לתקופה קצרה. החדר הוקם מחדש על ידו בעזרת ידידיו שבוע לפני בחירות של 2005 בהם זכתה אלן ג'ונסון-סירליף (יש לה שם משפחה זהה אך היא אינה קרובת משפחתו של סירליף) ומאז הלוח המשיך לפעול. מדיה וקבצים בנושא The Daily Talk בוויקישיתוף כתבת וידאו של אתר Monocle על The Daily Talk, ספטמבר 2009 Lydia Polgreen,"All the News That Fits: Liberia’s Blackboard Headlines",The New York Times,August 4, 2006
איוויינייץ

איוויינייץ (בבלארוסית – Iвяне́ц; ברוסית: Ивенец; בפולנית: Iwieniec; ביידיש: איוועניץ בעברית: איבניץ) היא עיירה באזור מינסק בבלארוס, השוכנת על נהר בלור, 56 קילומטר מערבית למינסק. העיירה מוזכרת לראשונה במסמכים מהמאה ה-14. האריה שבסמל העיירה לקוח מסמלו של בעל העיירה בשנים שלאחר תקופת ייסודה. בשנת 1702 נוסדו בעיירה כנסייה ומנזר של המסדר הפרנציסקני. איבניץ והאחוזה שבקרבתה היו רכושה של משפחת סולוהוב, משנת 1810 עברו לבעלותה של משפחת פלבקה בין מלחמות העולם שכנה איוויינייץ בשטח פולין. באיוויינייץ מפעל קדרות שתוצרתו משווקת ברחבי מחוז מינסק וכן בווילנה. בעיירה מפעלי תוצרת מזון, עיבוד עץ, תעשייה כימית, בית מלון ומוזיאון לתרבות מסורתית. ערך מורחב – קהילת יהודי איבניץ בשנת 1811 נמנו בעיירה 169 גברים יהודים. הידוע בילידי העיירה היהודים היה הרב אריה לייב שפירא (1787–1853), ר' לייבלה קובנר. בסוף המאה ה-19 היו בעיירה 288 בתי מגורים, מרביתם של יהודים. יהודי העיירה התפרנסו בעיקר ממסחר וממלאכה. בשנות העשרים והשלושים של המאה ה-20 פעלו בעיירה מפלגות ותנועות נוער יהודיות וציוניות, וכן הוקמו מוסדות חינוך ותרבות. טרם מלחמת העולם השנייה חיו באיוויינייץ כ־1,200 יהודים. בספטמבר 1939 נכנס אליה הצבא האדום, ועד מהרה נסגרו המוסדות היהודיים בעיירה. העיירה נכבשה בידי הגרמנים ב־28 ביוני 1941, והחלו מעשי טבח בתושבים היהודים. ב־10 בנובמבר הוקם גטו. הגטו חוסל סופית ב־9 ביוני 1942, כאשר אחרוני יושביו נורו למוות מחוץ לעיירה. כ־70 יהודים בני העיירה שרדו את השואה. רחל גרוסבאום-פסטרנק, "איוויינייץ", בתוך: שמואל ספקטור וברכה פרוינדליך (עורכים), פנקס הקהילות: (4) פולין, כרך ח: מחוזות וילנה–ביאליסטוק–נובוגרודק, ירושלים: יד ושם, תשס"ו 2005, עמ' 120–123. איוויינייץ (Iwieniec), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם ספר יזכור לקהילת איוויינייץ, בספריית העיר ניו יורק "איוויינייץ", באתר השטעטל הווירטואלי "איוויינייץ", באתר JewishGen (באנגלית) מרטין דין ואלכסנדר קרוגלוב (רו'), איוויינייץ, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1202–1204), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) איוונץ (בלארוס), דף שער בספרייה הלאומית Slownik Geograpiczny, Warsawa, 1882
סוזן פדרסן

סוזן ג'יין "סו" פדרסן-פנקי (באנגלית: Susan Jane "Sue" Pedersen-Pankey; נולדה ב-16 באוקטובר 1953) היא שחיינית עבר אמריקאית. אלופה אולימפית בעלת 4 מדליות מהן 2 זהב ו-2 כסף מאולימפיאדה אחת (מקסיקו סיטי 1968) ושיאנית עולם במשחה ל-200 מטר חופשי. פדרסן נולדה בסקרמנטו, שבקליפורניה. היא החלה לשחות כבר בגיל 3, בהמלצת רופא המשפחה, לאחר שהייתה ילדה "מלאת אנרגיה". במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בוויניפג, קנדה בשנת 1967 זכתה פדרסן ב-3 מדליות כסף, במשחה ל-800 מטר חופשי (9:38.37 דקות) אחרי בת ארצה דבי מאייר שקבעה שיא עולם חדש של 9:22.9 דקות, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי (2:30.91 דקות) אחרי בת ארצה קלאודיה קולב שקבעה אף היא שיא עולם חדש של 2:26.1 דקות ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי (5:21.57 דקות) שוב אחרי קולב שקבעה שיא עולם חדש נוסף של 5:09.7 דקות. בתחרות שנערכה בסנטה קלרה, שבקליפורניה ב-6 ביולי 1968 קבעה פדרסן במשחה ל-200 מטר חופשי שיא עולם חדש של 2:09.5 דקות, שיפור לשיא העולם בן השנה של בת ארצה פאם קראוז (2:09.7 דקות). שיא עולם זה החזיק מעמד כחודש ונשבר על ידי בת ארצה אדית ווצל (2:08.8 דקות). באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכתה פדרסן ב-4 מדליות, מהן שתי מדליות זהב במשחי השליחות ושתי מדליות כסף במשחים אישיים. מדליות זהב, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם ג'יין בקמן, לינדה גוסטבסון וג'אן האן בשיא אולימפי חדש של 4:02.5 דקות, לפני מזרח גרמניה (4:05.7 דקות דקות) וקנדה (4:07.2 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם קיי הול, קאטי בול ואלי דניאל בשיא אולימפי חדש של 4:28.3 דקות, לפני אוסטרליה (4:30.0 דקות דקות) ומערב גרמניה (4:36.4 דקות). את סגנון החופשי היא שחתה ב"זינוק שליחות" בתוצאה המהירה בתחרות של 59.4 שניות. מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:00.3 דקות, אחרי ג'אן האן (1:00.0 דקות), ולפני לינדה גוסטבסון (1:00.3 דקות) בנות ארצה ובמשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:28.8 דקות, אחרי קלאודיה קולב שקבעה שיא אולימפי חדש של 2:24.7 דקות ולפני ג'אן האן (2:31.4 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:25.8 דקות. זמן קצר לאחר המשחקים האולימפיים החליטה פדרסן לפרוש משחייה תחרותית. כיום, מתגוררת פדרסן בטקומה שבמדינת וושינגטון ועובדת כרואת חשבון. בשנת 1995 זכתה פדרסן להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה. [1] מדיה וקבצים בנושא סוזן פדרסן בוויקישיתוף סוזן פדרסן, באתר olympedia.org PAN AMERICAN GAMES - SWIMMING AND DIVING, באתר gbrathletics
איזה

איזה (באוקראינית: Иза, בהונגרית: Iza, ביידיש: איזא) היא כפר במערב אוקראינה. בכפר מנזר וכנסייה על שם ניקולס הקדוש, שנוסדה בשנת 1921. משנת 1924 מוקדש המנזר לכנסיית הבתולה מרים. באיזה התגורר לפני מלחמת העולם השנייה מיעוט גרמני, שמנה כ-5% מכלל 4,000 תושבי העיירה. מאז מלחמת העולם השנייה יש בעיירה בעיקר תושבים רוסינים. מוצרי העץ ומלאכת היד של תושבי העיירה משווקים ברחבי אוקראינה. לפני מלחמת העולם השנייה ובמהלכה השתייכה איזה להונגריה. עם כיבוש הונגריה על ידי גרמניה, ב-1944, היו בעיירה כ-440 יהודים, רובם אורתודוקסים. בקיץ 1941 גורשו יהודים חסרי נתינות מאיזה לאוקראינה שהייתה תחת כיבוש גרמני. המגורשים נרצחו בהטבח בקמניץ-פודולסקי. גברים יהודים אחרים מהעיירה גויסו בכפייה לשירותי העבודה בצבא ההונגרי, נשלחו לחזית המזרחית ורבים מהם נספו. ב-16 באפריל 1944 הוקם באיזה גטו בו רוכזו אלפים מיהודי הסביבה, ובפרט מהכפרים איזקי (אוק'), ורחני ביסטרי, ניז'ני ביסטרי (אוק'), פודובובץ (אוק'), הורינצ'ובו (אוק'), ליפצ'ה (אוק'), מאידאן (אוק'), פיליפץ (אנ'), קלצ'ין (אוק'), קושלובו (אוק'), וליאטין (אוק') ודובריאנסקה (אוק'). במאי גורשו תושבי הגטו לאושוויץ. מדיה וקבצים בנושא איזה בוויקישיתוף איזה (Iza), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "איזה", באתר JewishGen (באנגלית) שלמה יעקב גרוס, יצחק יוסף כהן, ספר מארמארוש: מאה וששים קהילות קדושות ביישובן ובחורבנן, תל אביב, תשמ"ג, עמ' 267–268, באתר היברובוקס בית הקברות היהודי של איזה באתר ESJF (באנגלית) שלמה יעקב גרוס, יצחק יוסף כהן, ספר מארמארוש: מאה וששים קהילות קדושות ביישובן ובחורבנן, תל אביב, תשמ"ג, עמ' 267–268, באתר היברובוקס ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים באוקראינה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רודולף מוסה

רודולף מוֹסֶה (בגרמנית: Rudolf Mosse;‏ 8 במאי 1843 – 8 בספטמבר 1920) היה מו"ל ואיל עיתונות יהודי-גרמני, בעליהם של העיתון הליברלי "ברלינר טאגבלאט", השבועון הסאטירי Ulk ועיתונים נוספים. נדבן ונשיא הקהילה הרפורמית משנת 1904. מוסה נולד ב-1843 בעיר גרֶץ (Grätz) שבדוכסות פוזנן, ממלכת פרוסיה, בנו של הרופא מרקוס מוסה. השתלם בדפוס בלייפציג וברלין. בגיל 24 פתח סוכנות פרסום בברלין, בתקופה שתחום זה היה בחיתוליו. הסוכנות הפיצה מגזיני פרסומות שזכו להצלחה אדירה והתפתחה מגרמניה גם לאוסטריה ושווייץ. ב-1872 הפך את אחד ממגזיני הפרסומות לעיתון יומי בשם "ברלינר טאגבלאט" (Berliner Tageblatt), שהפך לעיתון רב-תפוצה. כן הקים את העיתונים "דויטשה מונטגסבלאט" (Deutsches Montagsblatt;‏ 1877-1888), "דויטשה רייכסבלאט" (Deutsches Reichsblatt;‏ 1881-1894), "ברלינר מורגנצייטונג" (Berliner Morgenzeitung;‏ 1889) והעיתון היהודי החשוב "אַלגֶמַיינֶה צַייטוּנג דֶס יוּדֶנטוּמס" (Allgemeine Zeitung des Judentums, 'העיתון הכללי של יהדות גרמניה'; 1890-1922)), שהפך בהמשך לביטאון האגודה המרכזית של אזרחים גרמנים בני הדת היהודית, C.V.-Zeitung (קרי: צֶה.פַאו.-צייטונג). בית הדפוס שלו, שהוקם ב-1872, היה מהגדולים בגרמניה. רעייתו של רודולף, אמילי, ייסדה מספר אכסניות אשר שימשו למגורים ולארוחות עבור אלפי נערות במצוקה ואימהות חד-הוריות. חלק מן ההון הרב שהרוויח תרם למטרות שונות כגון הקמת בית חולים בעיר הולדתו והקמת בית ספר ע"ש רודולף ואמילי מוסה בוילמרסדורף (1892). המוסד נועד לבני המעמד הבינוני שהוריהם ירדו מנכסיהם. הילדים נחשפו לחיי תרבות ענפים וביקרו במוזיאונים, בתיאטראות, בקונצרטים ואף בגן החיות של ברלין. בבעלותו היו מספר ארמונות, ספרייה ענקית, אוספי תמונות ופסלי ענק. בציורו המפורסם ביותר של הצייר אנטון פון ורנר משנת 1877, נראה ביסמרק מכריז על גרמניה החדשה. אחיו, אלברט מוסה (1846-1925) היה שופט ואחד מהיועצים לכתיבת חוקת מייג'י היפנית. למוסה הייתה בת אחת, פליציה, בת מחוץ לנישואים כתוצאה מיחסים בינו לבין משרתת בביתו. אשתו, אמילי, שהייתה עקרה, אימצה את הילדה. בנה של פליציה הוא ההיסטוריון ג'ורג' מוסה. George L. Mosse,Confronting History: A Memoir, pp. 19-41 מדיה וקבצים בנושא רודולף מוסה בוויקישיתוף איזידור זינגר, ‏"רודולף מוסה", במהדורת 1901–1906 של האנציקלופדיה היהודית (באנגלית) ארכיון ג'ורג' מוסה, מכיל חומר ארכיוני אודות רודולף ומשפחתו אתר משפחת מוסה רודולף מוסה (1843-1920), דף שער בספרייה הלאומית Confronting History: A Memoir ,עמוד 25
אסתר דרומי

אסתר (אתי) דרומי היא קלינאית תקשורת, חוקרת ומרצה בתחום הפרעות התקשורת ופרופסור מן המניין בחוג להיבטים התפתחותיים של החינוך (המסלול לחינוך תלמידים לקויי שמיעה) באוניברסיטת תל אביב. דרומי סיימה לימודי תואר ראשון (1973) ושני (1977) בתחום הפרעות בתקשורת באוניברסיטת תל אביב. קיבלה תואר דוקטור באוניברסיטת קנזס בארצות הברית (1982); במהלכו התמקדה בנושא ההתפתחות התקינה של השפה העברית ולקות שפה אצל ילדים דוברי עברית. בשנים 1997-1994 הייתה חוקרת ומרצה אורחת באוניברסיטת דאלאס, טקסס, בה לימדה ב"מרכז קלייר להפרעות בתקשורת", ופעלה במסגרת צוות שהקים שם תוכנית ללימודי דוקטורט. מ-1980 מכהנת כחוקרת ומרצה באוניברסיטת תל אביב בחוג להיבטים התפתחותיים של החינוך, במסלול לחינוך תלמידים לקויי שמיעה. בשנים 2004-2000 כיהנה גם כראש החוג. בשנים 2005-2000 מונתה גם ליועצת מדעית של המועצה להשכלה גבוהה בבניית תוכניות לימודים בתחום הפרעות בתקשורת באוניברסיטת חיפה ובמכללת הדסה בירושלים. כקלינאית תקשורת, היא מפעילה גם קליניקה פרטית, בה היא מאבחנת ומטפלת בילדים עם לקויות תקשורת, שפה ודיבור. נושאי המחקר של פרופ' דרומי: התפתחות המשמעות הלקסיקאלית - מעבר מתקשורת לשפה מוסכמת, לקות שפה ספציפית (SLI) אצל ילדים דוברי עברית, שיתופי פעולה בין הורים לאנשי מקצוע, הנחיית שילוב יחידני של ילדים עם לקות על הרצף האוטיסטי. בנוסף היא מפתחת תוכניות להקניית שפה לילדים עם לקויות תקשורת, שפה ודיבור, וכן בונה תוכניות התערבות ייחודיות בתחום השפה בגישה התפתחותית-טבעית. דרומי פרסמה מודל התפתחותי להערכה של תקשורת שפה ודיבור לילדים עם הפרעות הקשת האוטיסטית. פרסמה שלושה ספרים, מספר מונוגרפיות, וכתבה עשרות פרקים בספרים ומאמרים בכתבי עת מדעיים, בנושא התפתחות תקינה ולקויות ותקשורת. אסתר דרומי, באתר ResearchGate דף המרצה, באתר אוניברסיטת תל אביב קורות חיים באתר אוניברסיטת תל אביב (באנגלית) אסתר דרומי(הקישור אינו פעיל), באתר הקליניקה "אקורד" אסתר דרומי, דליה רינגוולד-פרימרמן וחגית בר-לב, שלבים בהתפתחות השפה, באתר "מקום מיוחד" אלכס דורון, מילה של ילד: מדוע חשוב שהילד ידבר עד גיל שנתיים?, באתר nrg‏, 29 בספטמבר 2012
אולק

האם התכוונתם ל... Ulk – שבועון סאטירי ברפובליקת ויימאר היינריך אולק – גנרל דני-גרמני ורנר אולק – כדורגלן ומאמן עבר גרמני
פרצוף-שמע

באורניתולוגיה, פרצוף-שמע (באנגלית: Facial disc) הוא מכלול הנוצות הקעורות שמקיפות ותוחמות את מרכז הפנים של דורסי הלילה (וגם אצל דורסי יום מעטים אחרים, כמו הזרון התכול). מבנה הנוצות הקעור של פרצוף-השמע (מעין פרבולואיד) מסייע לנתב צלילים אל פתחי האוזניים, כמו האפרכסת אצל היונקים. הדורס יכול לשנות את צורת המבנה ואת כיוונו כרצונו בעזרת שרירי פניו המיוחדים, יכולת המאפשרת לו להתכוונן על צלילים ממרחקים ומקורות שונים, ולהפעיל אוזן אחת יותר מהשנייה. מבנה פרצוף-השמע עוזר לדורס לשמוע רחשי טרף אפשרי, אפילו כזה המתחבא תחת שכבה עבה של שלג, קרח, אדמה, צמחייה וכו'. לדוגמה, בעזרת פרצוף-השמע, הלילית האפורה יכולה למצוא את מיקומו המדויק של טרפה, לאתרו גם כאשר חבוי הוא תחת שכבת שלג בעובי 25 ס"מ (ואולי אף יותר) ומרוחק ממנה כ-30 מטרים. מבחינה חיצונית, פרצוף-השמע משווה לחזותו של הדורס מראה בולט ומוגדר יותר: אצל התנשמות צורתו כצורת לב ואצל הינשופיים צורתו מעוגלת. נוצות פרצוף-השמע דמויות שיער, דקות וקשיחות (מהסוג "filoplumes"). איבר דומה במעט העשוי שכבות של רקמות שומן נמצא אצל זכר האורנג אוטן הבוגר, אולם אצלו הוא משמש לתקשורת חברתית. דוגמאות לפרצופי-שמע אצל דורסים ראשו של הדורס ניחן באסימטריה בעצם הרקה. ניתן לראות בתמונה הזו את הא-סימטריה בין פתחי האוזניים, שהן החללים השחורים מאחורי העיניים, בגולגולת של ינשוף בוריאלי Heimo Mikkola, "Owls of the World: A Photographic Guide" (2nd edition), p. 82, Firefly Books, 2013. ISBN 9781770852747. Claus König, Friedhelm Weick and Jan-Hendrik Becking, "Owls of the World" (2nd ed.), p. 382–384, Bloomsbury Publishing, 2009. ISBN 9781408108840. "Manitoba's Provincial Bird Emblem, The Great Gray Owl", Naturenorth. Accessed online 7 may, 2014. Kuze Noko, Titol Peter Malim & Shiro Kohshima (2005), "Developmental changes in the facial morphology of the Borneo orangutan (Pongo pygmaeus): possible signals in visual communication", American Journal of Primatology, 65(4), 353-376. ערך זה הוא קצרמר בנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
לילי צדק

לילי צָדֶק (Lili Zadek;‏ 29 בינואר 1893 – 3 ביוני 1969) הייתה אמנית, מעצבת גרפית, מורה ועובדת סוציאלית ישראלית, אשת תנועת העבודה הארץ-ישראלית. לילי צָדֶק נולדה ב-1893 בברלין בירת גרמניה, בת למשפחתה ברלינאית משכילה, רחוקה מן היהדות. אביה, איגנץ צדק סניור, היה רופא וחבר מועצת עיריית ברלין מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. בין באי ביתה היו אנשי תרבות רבים, בהם הציירת קתה קולוויץ, שאצלה למדה לילי ציור. אחיה של לילי, ולטר צדק, היה צלם ארץ-ישראלי בשנות ה-30 של המאה ה-20 ולאחר זאת סוחר בספרים עתיקים בתל אביב. דודה (מנישואים לאחות אביה) היה הסוציאליסט אדוארד ברנשטיין. בצעירותה הייתה חברת האגודה החלוצית "עולי ציון" בברלין, והתרועעה עם חבורת ציונים ברלינאים, בהם מרטין בובר, קורט בלומנפלד, פליקס רוזנבליט וזלמן רובשוב. לפני עלייתה ארצה יצאה להכשרה חקלאית בכפר גרמני. בשנת 1920 עלתה לארץ ישראל. על אף הכשרתה ונטייתה לאמנות, מיעטה לעסוק בה והעדיפה להקדיש את חייה לתועלת הציבור הארץ-ישראלי. עבדה כגננת, כמורה לאנגלית, לציור ולמלאכת יד וכעובדת סוציאלית. ברל כצנלסון פנה אליה בבקשה לעצב את אותיות הסמליל של עיתון דבר לגיליונו הראשון של שיצא ב-1 ביוני 1925. בהמשך עיצבה לבקשתו את אותיות הכתובת על מצבת רחל המשוררת, ולאחר מותו, את האותיות על מצבתו של ברל כצנלסון עצמו. לילי צדק תרגמה ב-1940 את ספר-הילדים הנודע "יהושע הפרוע" מאת הרופא, הצייר והמשורר הגרמני היינריך הופמן. היא עשתה זאת תוך שימוש בחתימה "ל"צ", וכך יצא שהתרגום יוחס עד 2013 למתרגם אלמוני. נפטרה ב-1969 בדירתה שבחולון, ונקברה בבית עלמין הדרום. הניחה בת מאומצת שלה שני ילדים. לילי צדק: דברים משלה ועליה, תל אביב: דבר, 1970. כתבי לילי צדק בפרויקט בן-יהודה ד. זכאי, לילי צדק, דבר, 27 בינואר 1963 ד. זכאי, הספד ללילי צדק, דבר, 17 ביוני 1969 שלמה שבא, האשה שציירה את הראש, דבר, 13 ביוני 1969 איתמר לוי, מבקשים את עזרת הציבור: מי את ל"ץ?, דף מידע מס' 127 (14 בספטמבר 2011), באתר חנות הספרים של איתמר איתמר לוי, לילי צדק: המתרגמת הלא ידועה של 'יהושע הפרוע', דף מידע מס' 166 (14 במרץ 2013), באתר חנות הספרים של איתמר לילי צדק (1893-1969), דף שער בספרייה הלאומית לתוכן הספרון ראו: חוברת לזכר לילי צדק, דבר, 19 ביוני 1970. ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.