laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
בכרך

בכרך (Bacharach; ידועה גם כבכרך שעל הריין) היא עיירה במחוז מיינץ-בינגן במדינת ריינלנד-פפאלץ, בגרמניה. העיירה שייכת מוניציפלית ל-Rhein-Nahe, אף כי עיירה זו אינה נמצאת בגבולותיה. שמה המקורי של העיירה, בכראכוס (Baccaracus), מעיד על שרשיה הקלטיים. מעל העיר מתנשא המבצר העתיק שטאהלק (Burg Stahleck), כיום אכסניית נוער. רשומות ממסע הצלב השני (1146) מזכירות את המלומדים היהודים של בכרך, אלכסנדר בן משה, מר אברהם בן שמואל, ומר קלונימוס בר מרדכי. אלה, יחד עם משקי הבית שלהם, ביקשו מקלט בטירת שטאהלק, שם הם נרצחו. שרידיהם הובאו לקבורה במיינץ. ב-19 באפריל 1283 (שביעי של פסח, כ"א בניסן ה'מ"ג) נרצחו בעיירה עשרים וששה יהודים. בשנת 1287 היו יהודי בכרך נתונים לרדיפות שהתעוררו בעקבות הרצח של נער בשם וורנר, שהוכרז כקדוש מעונה על ידי הכנסייה. על פי עלילת הדם, נער בן 16 נרצח ב"יום חמישי הקדוש" בשנת 1287 על ידי חברי הקהילה היהודית המקומית, שעשו לאחר מכן שימוש בדמו במהלך הפסח. תחת עילה זו של רצח פולחני לכאורה, פתח ההמון האנטישמי בפוגרום, שבמהלכה נמחו קהילות יהודיות לא רק על הריין התיכון, אלא גם אלה שעל המוזל ובאזור הריין התחתון. בתרבות הנוצרית העממית נוצר פולחן סביב מותו של ורנר, שהוצא מלוח השנה הבישופי של טריר רק בשנת 1963. רדיפה זו תוארה על ידי היינריך היינה בפרגמנט של הרומן ההיסטורי היהודי שלו, "הרבי מבכרך", שנכתב בשנת 1824 לערך וראה אור לבסוף בשנת 1840 ושעל שמו נקרא רחוב בצפון יפו. על הדרך במעלה טירת שטאהלק, גלוי לעין עד היום (2010) המבנה הגותי הלא גמור של הקפלה על שם וורנר פון אוברווסל (Wernerkapelle). בשנת 1337 תקף אספסוף תחת הנהגתו של ארמלדר את היהודים; וב- 1349, בגזירות המגפה השחורה, נטבחו רבים מיהודי העיר. בשנות 1365-1370 פרס השלטון חסות על מספר יהודים והתיר להם להתיישב בבכרך; ובשנת 1510 חודשה הרשאת ההתיישבות. בשנת 1722 חיו בעיירה רק שתי משפחות יהודיות, ובשנת 1901 גדל מספר התושבים היהודים לארבעים ושישה. "בכרך" הוא שם משפחה יהודי ידוע, ומלמד כנראה על משפחה שמוצאה מן העיירה. בין הידועים שנשאו שם זה ניתן למנות את הרב יאיר חיים בכרך (המאה הי"ז), מחברו הידוע של שו"ת "חוות יאיר", ואת אלקן לוי בכרך. קפלת וורנר תצלום אווירי מדיה וקבצים בנושא בכרך בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בכרך (בגרמנית) בכרך (גרמניה), דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים ובנושא גרמניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מלאכת זורע

מְלֶאכֶת זּוֹרֵעַ היא אחת מל"ט אבות מלאכה האסורות בשבת. עניינה זריעה, שתילה וכל פעולה המסייעת באופן ישיר לגידול של צמח. כמו כל שאר המלאכות, מלאכה זו מוגדרת כאב מלאכה בשל חלקה בבניית המשכן: היו זורעים צמחים שמהם הפיקו צבע לצביעת יריעות המשכן, וצמחים להכנת קטורת הסמים ושמן המשחה. הגדרת המלאכה היא כל פעולה המביאה לגידול צמחים או מסייעת לכך. בלשון התלמוד הירושלמי: ”כל דבר שהיה מבחיל את הפירות חייב משום זורע.” בניגוד לרוב המלאכות, בהן יש שיעור מיוחד כדי לעבור על האיסור, בזריעה אין שיעור, אלא הזורע כלשהו, כלומר אפילו רק זרע אחד חייב. ולא רק הזורע, אלא כל העושה פעולה כלשהי המביאה לזריעת האילן, כמו הזומר את האילן כדי שיצמח. השקאת צמחים ועצים בשבת, וכן השריית חיטים ושעורים וזרעים אחרים במים, פעולה הגורמת להם לצמוח, הם תולדות זורע, וגם בהם החיוב הוא בכל שהוא, כלומר: גם השקיה מועטת נחשבת להשקיה. הזורע כל שהוא חייב. הזומר את האילן כדי שיצמח הרי זה מעין זורע. אבל המשקה צמחין ואילנות בשבת הרי זה תולדת זורע וחייב בכל שהוא. וכן השורה חיטין ושעורין וכיוצא בהן במים הרי זה תולדת זורע וחייב בכל שהוא. — משנה תורה לרמב"ם, ספר זמנים, הלכות שבת, פרק ח', הלכה ב' מובא בשולחן ערוך שאין ליטול ידיים מעל עשבים, משום שמשקה אותם בכך. גזרו חז"ל שלא לשאוב מים בגלגל במקום שנוהגים לזרוע בו (משאבת מים ידנית או ממונעת על ידי בהמה) בשבת. המשקה את הזרעים חייב משום זורע. לפיכך אסור לשאוב מן הבור בגלגל גזרה שמא ימלא לגינתו ולחורבתו. ומפני זה אם היה הבור של גלגל בחצר מותר למלאות ממנו בגלגל. — משנה תורה לרמב"ם, ספר זמנים, הלכות שבת, פרק כ"א, הלכה ה' הפוסקים מתלבטים בשאלה, האם אדם שזרע צמח במטרה להותירו שם, והוציאו מיד - לפני שהספיק לצמוח או להשריש בקרקע, האם הוא חייב. לפי שיטת המנחת חינוך מלאכת הזריעה היא רק בצירוף תוצאות הפעולה המעשית של הזריעה, שהם הצמיחה, ורק פעולה כזו נחשבת לזריעה, אך לפי שיטת רבי אברהם מסוכוטשוב בספרו "אגלי טל" אם נתנם במים במטרה לשרותם זמן ארוך ואחר כך התחרט, והוציאם קודם שצמחו חייב, שכן פעולת הזריעה היא פעולה המביאה לידי צמיחה, למרות שתוצאותיה בוטלו על ידי פעולה מנוגדת. זריעה בעציץ הנקוב בתחתיתו כדי שורש קטן, נחשבת לזריעה שכן עציץ כזה יונק מהקרקע. זריעה בעציץ שאינו נקוב, נתונה במחלוקת בין הפוסקים. מלאכת זורע בשבת, שו"ת באתר הלכה יומית מידע על מלאכת זורע בקטלוג הספרייה הלאומית תלמוד ירושלמי, מסכת שבת פ"ז, ה"ב; מח, א בדפוס וילנא כדוגמה: מלאכת כותב - שתי אותיות. מלאכת מוחק - כדי לכתוב שתי אותיות. מלאכת הוצאה - כגרוגרת. שו"ע אורח חיים - סימן שלו, ג: "מותר לילך על גבי עשבים, בין לחים בין יבשים, כיון שאינו מתכוין לתלוש. אבל האוכלים בגנות, אסורים ליטול ידיהם על העשבים שמשקים אותם, אף על פי שאינם מכוונים, פסיק רישיה הוא; אבל מותר להטיל בהם מי רגלים או שאר משקין שאינם מצמיחין: הגה - ולכן טוב להחמיר שלא לאכול בגנות, אם ישתמש שם עם מים, דבקושי יש ליזהר שלא יפלו שם מים (ב"י בשם סה"ת)". פוסקים שונים חילקו בין גלגלים, מקומות וזמנים שונים, להרחבה, עיינו באנציקלופדיה תלמודית, זורע, כרך א', עמ' פט-צ, הוצאת אנציקלופדיה תלמודית, הוצאה 8, תשנ"ח. מלאכת זורע אמד"ה הזריעה. מלאכת זורע סעי' ז'. ראו משנה תורה לרמב"ם, ספר זמנים, הלכות שבת, פרק ח', הלכה ג'. מנחת חינוך (מוסך השבת זריעה ד"ה והנה הזורע), אגלי טל (זורע סי' כ"ג).
מלאכת צובע

מְלֶאכֶת הַצּוֹבֵעַ היא אחת מל"ט מלאכות שבת. כמו כל הל"ט מלאכות, כל מלאכה שהייתה נעשית במשכן אסור לעשותה בשבת. במשכן היו צובעים חוטי צמר לצורך הכנת יריעות המשכן. הגדרת המלאכה היא צביעת חוט שאורכו ארבעה טפחים לפחות, או לחלופין צביעת דבר שאפשר לטוות ממנו חוט כזה. צביעה נחשבת כאשר הצבע הוא צבע המתקיים לאורך זמן רב, אבל צבע שאינו מתקיים כגון העברת מברשת צביעה על ברזל או על נחושת אינה נחשבת לצביעה. כך גם יש אומרים שאם הדבר שנצבע הוא דבר שאינו עומד להתקיים, אין הדבר נחשב לצביעה. דוגמה בת-זמננו לכך היא כאשר נשפך על שולחן השבת מיץ ענבים או משקה צבעוני אחר, וכאשר מנגבים אותו במפיונים, הם נצבעים בצבע אדום. על פי רוב הפוסקים, דבר זה אינו נחשב לצביעה. לעומת זאת, אם אדם מנגב את היין במגבת אדומה, הוא נחשב לצובע למרות שהוא לא מעוניין לצבוע את המגבת, שכן על ידי צבע היין מתחזק צבעה האדום של המגבת. ניגוב היין שנשפך על ידי מגבות אחרות, שאינן בצבע אדום, נחשב לפי פוסקים רבים כצובע למרות שהצבע הנצבע מנוגד לצבע המגבת, ולפי פוסקים אחרים הדבר מותר. המשנה ברורה מתיר את הדבר בשעת הדחק. אסור לאשה לצבוע את פניה בשבת, או אפילו חלק מהם כמו עור השפתיים, ואף אסור לה להעביר על פניה דברים שדרכם לצבוע גם אם אין כוונתה לכך. אך איסור זה אינו אלא מדברי חכמים, כי מהתורה אין צביעה על עור האדם. כיום יש מיני איפור המותרים בשבת, כגון פודרה, צללית אבקתית ועוד. אסור לסייד את הבית. אסור למרוח משחת נעליים. אסור לשים לק (גם שקוף). אסור לצבוע שיער. להלכה נפסק בשולחן ערוך כי "אין צביעה באוכלים". לדוגמה, מותר לערבב בשבת במאכל תבלין כגון כורכום, המשנה את צבעו. בעניין צביעה במשקין, כגון נתינת יין אדום בכוס יין לבן (ועל יד כך שינוי צבעו לאדום), נחלקו הפוסקים: הרמ"א הקל בעניין, פוסקים אחרים כגון הבן איש חי החמירו. הרב עובדיה פסק להלכה שניתן להקל, אך חתם כי המחמיר (כגון המערבב יינות על ידי מזיגת היין האדום תחילה ורק לאחריו הלבן) תבוא עליו ברכה. הערך "צובע", באתר ויקישיבה (מתוך ספרו של הרב יהודה חיון "ספרי אנציקלופדיה תורנית מרוכזת") מלאכת צובע בשבת, באתר הלכה יומית משנה תורה לרמב"ם, ספר זמנים, הלכות שבת, פרק ט', הלכה י"ג. שולחן ערוך סימן ש"ג סעיף כ"ה. סימן ש"ג משנה ברורה ס"ק ע"ט.
רציף ימי

רציף הוא משטח בנמל או בגדת נהר, אליו אונייה יכולה להיקשר כדי לפרוק או לטעון סחורות או נוסעים. רציף עשוי לכלול מחסנים לאחסון סחורות הנפרקות מכלי השיט ותשתיות לתמיכה באוניות, כגון מערכת להספקת מי שתייה ומערכת להספקת דלק. בנמל גדול יכולים להיות כמה רציפים, כדי לטפל בכמה אוניות בו זמנית. רציף נוסעים משמש להעלאת והורדת נוסעים, כמו ברציף רכבת. רציף נוסעים כולל דרכי תעבורה אליו וממנו. רציף מטען משמש לפריקת ולטעינת מטען. העבודה מבוצעת על ידי כלי רכב, כגון מלגזות או על ידי עגורנים. לאחר פריקת משא האונייה, הוא מועבר למחסנים בשטח הנמל, או ישירות למשאיות ורכבות שיעבירו אותו לתוך היבשת. פיתה (ימאות) נמל מעגן מדיה וקבצים בנושא רציף ימי בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא ימאות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הנרי פוטינגר

סר הנרי פוטינגר (באנגלית: Sir Henry Pottinger; בסינית: 砵甸乍; ‏ 3 באוקטובר 1789 – 18 במרץ 1856) היה המושל הראשון של הונג קונג. פוטינגר היה חבר במסדר הבירית ובמועצה המלכותית של הממלכה המאוחדת. פוטינגר נולד במחוז דאון שבממלכת אירלנד בשנת 1789, והיה בנו החמישי של אלדרד קורוון פוטינגר (Eldred Curwen Pottinger) ורעייתו אן (לבני הזוג היו שמונה בנים ושלוש בנות). פוטינגר התחנך באקדמיית בלפסט. בשנת 1804 הצטרף פוטינגר לצבא ושירת בהודו, כשהוא חוקר וממפה את אזור האינדוס ומזרח פרס. פוטינגר ביצע חקירות אלה כשהוא מחופש לסוחר מוסלמי. בשנת 1806 הצטרף לחברת הודו המזרחית הבריטית ובשנת 1809 לחם בקרבות במהראטה במהלכן הועלה בדרגה מדרגת לוטננט לדרגת קולונל. בשנת 1820 מונה למנהלן של סינד ולאחר מכן למנהלן של הידרבד. באותה שנה נשא לאישה את סוזנה מריה קוק, ובשנת 1831 נולד בנם - ויליאם פרדריק פוטינגר. בנם השני, הנרי, נולד ב-10 ביוני 1834. בשנת 1839 שב לאנגליה וקיבל תואר ברונט. ב-1841 נשלח פוטינגר להונג קונג במטרה לבדוק האם האי מתאים להוות מושבה. הנחיותיו היו לבדוק את האי (מבחינת אפשרויות ההגנה עליו, והיותו נמל טבעי הנותן מחסה לספינות מפני פגעי הטבע ובעת מלחמה) ואם אינו מתאים למצוא אי אחר מתאים יותר באזור קנטון. בעקבות ניצחונו על ישאן בהומן, פוטינגר נשא ונתן עם סין על תנאי חוזה ננקינג אשר נחתם בעיר נאנג'ינג ב-29 באוגוסט 1842. בין סעיפי החוזה נקבע כי בריטניה תקבל לידיה את הונג קונג כבסיס טריטוריאלי לצמיתות, וסין תשלם פיצויים של 21 מיליון דולר ולסחורותיה המיוצאות יקבעו מחירים מקסימליים. בין השנים 1841 - 1843 כיהן פוטינגר כמנהלן (administrator) השני של הונג קונג ובשנת 1843 מונה להמושל הראשון של המושבה. ב-26 ביוני 1843 מונה למפקד העליון של כוחות הצבא הבריטי בהונג קונג. בתקופת כהונתו הקים פוטינגר את המערכת הממשלתית של הונג קונג - אשר כללה את המועצה המחוקקת של הונג קונג והמועצה המבצעת של הונג קונג. מועצות אלה התכנסו לעיתים רחוקות ולפוטינגר היה שיקול דעת רחב בהפעלת סמכויותיו. פוטינגר סיים את כהונתו ב-7 במאי 1844. לאחר שובו לאנגליה התקבל כחבר במועצה המלכותית, בספטמבר 1846 מונה למושל מושבת הכף, תפקיד בו כיהן במשך שנה. בספטמבר 1847 שב להודו וכיהן כמושל מדרס עד שנת 1854. לאחר סיום כהונה זו פרש למלטה, שבה נפטר בשנת 1856. על שמו נקראים רחוב פוטינגר באזור סנטרל שבהונג קונג, פסגת פוטינגר באי הונג קונג, וכן רחוב בבלפסט שבצפון אירלנד, הר פוטינגר מזרחית לבלפסט ואזור בחירה פרלמנטרי בעיר בלפסט. מדיה וקבצים בנושא הנרי פוטינגר בוויקישיתוף
ג'ון פרנסיס דייוויס

סר ג'ון פרנסיס דייוויס (באנגלית: Sir John Francis Davis; בסינית: 戴維斯; ‏ 16 ביולי 1795 - 13 בנובמבר 1890) היה מושלהּ השני של הונג קונג וחבר במסדר האמבט. דייוויס היה בנו של סמיואל דייוויס (Samuel Davis). בשנת 1813 הצטרף דייוויס לחברת הודו המזרחית הבריטית ומונה לתפקיד מנהלי במפעל של החברה בקנטון. בשל ידיעת השפות שלו הצטרף לוויליאם אמהרסט בשליחותו לפקינג בשנת 1816. לאחר שובו מפקינג שב לקנטון והמשך לעבוד במפעל החברה שם עד שמונה למנהלו בשנת 1832. בשנת 1834 מונה יחד עם ויליאם נאפייר למנהלן של אזור סין של חברת הודו המזרחית. בשנת 1822 נבחר כחבר החברה המלכותית בשל מחקריו על תרבות סין. ב-8 במאי 1844 מונה כמושל השני של הונג קונג ומפקד כוחות הצבא הבריטי במושבה. דייוויס היה מושל לא פופולרי בקרב תושבי הונג קונג והסוחרים הבריטים שסחרו בה בשל המיסים הרבים שהטיל; חיכוכים אלה עם התושבים הביאו להתפטרותו ב-21 במרץ 1848. בתקופת כהונתו החלו מרוצי הסוסים במושבה, שהפכו למוסד תרבותי במושבה ולאחד מסמליה. דייוויס ערך את מפקד האוכלוסין במושבה (על פיו התגוררו בה 23,988 תושבים). בשנת 1845 קיבל את התואר ברונט, ב-1854 הצטרף כאביר מפקד במסדר האמבט וב-1876 קיבל תואר דוקטור במשפט אזרחי מאוניברסיטת אוקספורד. דייוויס נפטר ב-13 בנובמבר 1890, בגיל 95. על שמו נקראים הר דייוויס וכן רחוב דייוויס בהונג קונג. הסינים: תיאור של האימפריה הסינית ותושביה, הוצאת צ'ארלס נייטס, 1836 סין, בעת שלום ובעת מלחמה תרגומים של מלומדים סינים מדיה וקבצים בנושא ג'ון פרנסיס דייוויס בוויקישיתוף רישומו של דייוויס כחבר האגודה המלכותית(הקישור אינו פעיל) תרגומיו של דייוויס בפרויקט גוטנברג כתבי ג'ון פרנסיס דייוויס בפרויקט גוטנברג (באנגלית) כרך ראשון, כרך שני
רציף

האם התכוונתם ל... רציף רכבת – משטח ההמתנה של נוסעים ומטענים בתחנת רכבת רציף תשע ושלושה רבעים – רציף הרכבת להוגוורטס בסדרת ספרי הארי פוטר רציף ימי – משטח עבור נוסעים או מטענים בנמל ים רציפי התמזה – רציפים על גדות התמזה בלונדון ובהם רציף ויקטוריה רציף קנרי – אזור עסקים במזרח לונדון רציף הרברט סמואל – טיילת לאורך חופה של תל אביב רציף (פסל) – פסל של הפסלת ריצ'ל וייטריד רציפות של פונקציות רצף
ניקולאוס קראפט

ניקולאוס קראפט (בצ'כית: Nikolaus Kraft ‏ 1778 – 1853) היה צ'לן ומלחין צ'כי, בנו של הצ'לן והמלחין אנטונין קראפט. קראפט החל את לימודי הצ'לו אצל אביו והמשיך אצל ז'אן-לואי דופור. הוא פגש את מוצרט וניגן עמו ועם אנטון טייבר ב-12 באפריל 1789, בעת מסעו של מוצרט לברלין, והתיידד עם בטהובן ניקולאוס קראפט היה הסולן בביצוע הבכורה של הקונצ'רטו המשולש של בטהובן, שנכתב למען אביו, אנטונין. קראפט חיבר ארבעה קונצ'רטי לצ'לו. מדיה וקבצים בנושא ניקולאוס קראפט בוויקישיתוף ניקולאוס קראפט, באתר AllMusic (באנגלית) ניקולאוס קראפט, באתר MusicBrainz (באנגלית) ניקולאוס קראפט, באתר Discogs (באנגלית) cellist susan babini philadelphia recital debut Dmitry Borisovich Kabalevsky ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הצינה הגדולה בבית הגדול

הצינה הגדולה בבית הגדול (באנגלית: The Big Chill at the Big House) הוא שמו הרשמי של משחק הוקי קרח שהתקיים באן ארבור, מישיגן שבארצות הברית ב-11 בדצמבר 2010 בין אוניברסיטת מישיגן ואוניברסיטת המדינה של מישיגן, במסגרת אליפות ההוקי קרח של התאחדות ספורט הקולג'ים הלאומי (NCAA). המשחק שוחק תחת כיפת השמיים באצטדיון מישיגן הידוע בכינויו "הבית הגדול" (The Big House), אצטדיון הפוטבול של אוניברסיטת מישיגן שהוא האצטדיון הגדול ביותר בארצות הברית. למשחק נמכרו 113,411 כרטיסים על פי נתוני אוניברסיטת מישיגן. המשחק נכנס לספר השיאים של גינס כמשחק ההוקי קרח עם הקהל הגדול ביותר בהיסטוריה, כאשר אנשי ספר השיאים קבעו את נתון הקהל שלו בפועל על 104,173 צופים. ב-6 באוקטובר 2001 שיחקו נבחרות ההוקי קרח של שתי האוניברסיטאות, הנחשבות ליריבות מושבעות, תחת כיפת השמיים באצטדיון הפוטבול של אוניברסיטת המדינה של מישיגן, "אצטדיון ספרטן". המשחק, שכונה בשם "המלחמה הקרה" והסתיים בתיקו 3:3, משך 74,544 צופים והפך למשחק ההוקי קרח עם הקהל הרב ביותר בהיסטוריה. הצלחת המשחק הביאה לכך שמשחקים שונים במסגרות שונות, כולל משחקי NHL, שוחקו תחת כיפת השמיים באצטדיוני פוטבול ובייסבול, ומשכו קהל רב. ב-4 במרץ 2009 דיווח העיתון "מישיגן דיילי" על אפשרות לעריכת משחק נוסף בין שתי האוניברסיטאות. המאמר נתן למשחק את השם הלא רשמי "המלחמה הקרה 2". ב-28 בינואר 2010 הכריזו שתי האוניברסיטאות רשמית על עריכתו של המשחק באצטדיון מישיגן (ובכינויו "הבית הגדול"), שהוא אצטדיון הפוטבול הגדול ביותר בארצות הברית, ותכולתו הרשמית היא 109,901 מושבים במשחקי פוטבול - כ-35,000 יותר מ"אצטדיון ספרטן". במהלך השנה נשבר שיא הקהל במשחק הוקי קרח שקבע משחק "המלחמה הקרה" מ-2001, כאשר משחק הפתיחה של אליפות העולם בין ארצות הברית וגרמניה ב-7 במאי הועבר לאצטדיון פלטינס ארנה בגלזנקירכן, אצטדיון קבוצת הכדורגל שאלקה 04, ומשך 77,803 צופים. בנובמבר הכריזה אוניברסיטת מישיגן כי כל הכרטיסים למשחק נמכרו, כאשר עוד קודם לכן בישר קצב מכירת הכרטיסים על שבירתו הצפויה של שיא הקהל שנקבע במשחק בגרמניה. לקראת המשחק הוצבה זירת קרח על משטח הפוטבול באצטדיון, כאשר קו האמצע של הזירה נמצא על קו 50 היארד של משטח הפוטבול. למשחק נמכרו 113,411 כרטיסים על פי נתוני אוניברסיטת מישיגן. נציגי ספר השיאים של גינס, עוד בטרם אישרו את הנתון הרשמי, העניקו למשחק תעודה רשמית המאשרת שקבע שיא עולמי חדש, כיוון שכבר לפי ספירת הביניים התברר שכמות הצופים עברה בהרבה את שיא הקהל למשחק הוקי קרח שנקבע באליפות העולם. לבסוף העמידו אנשי ספר השיאים, שספרו את כמות הכרטיסים שנסרקו בשערי הכניסה לאצטדיון ביום המשחק, את כמות הצופים ואת השיא הרשמי על 104,173. המשחק עצמו הסתיים בניצחון של אוניברסיטת מישיגן, 5:0. מדיה וקבצים בנושא הצינה הגדולה בבית הגדול בוויקישיתוף
ריק סמיתס

ריק סמיתס (בהולנדית: Rik Smits; נולד ב-23 באוגוסט 1966, באיינדהובן, הולנד) הוא כדורסלן עבר הולנדי ששיחק לאורך קריירת המקצוענים שלו באינדיאנה פייסרס מליגת ה-NBA. סמיתס, שמתנשא לגובה 2.24 ס"מ, היה אחד הסנטרים הטובים בליגה לאורך שנות ה-90. סגנון משחקו של סמיתס התבסס בעיקר על יכולת קליעה טובה מחצי מרחק. למרות גובהו לא הצטיין סמיתס בתחום הכדורים החוזרים ונחשב לשחקן "רך" בהגנה. לאחר קריירת מכללות בארצות הברית, נבחר סמיתס על ידי אינדיאנה בדראפט ה-NBA של שנת 1988 בבחירה השנייה, כאשר הייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה של הליגה שנבחר שחקן אירופאי באחת משלוש הבחירות הראשונות. בשנתו הראשונה בליגה פתח סמיתס בחמישייה ב-71 משחקים והעמיד ממוצעים של 11.7 נקודות ו-6.1 ריבאונדים למשחק. בסוף השנה נבחרת סמיתס לחמישיית הרוקיז של העונה. תוך מספר עונות ביסס סמיתס את מעמדו כאחד הסנטרים הטובים בליגה ואף נבחר למשחק האולסטאר של שנת 1998. לאורך שנותיו בליגה היה סמיתס כוכב משני לצד חברו רג'י מילר שהיה המנהיג הבלתי מעורער של הקבוצה. בעונתו האחרונה בקריירה, עונת 1999/2000, הצליחה הקבוצה להגיע לגמר ה-NBA אך נוצחה על ידי הלוס אנג'לס לייקרס בתוצאה 2–4. סמיתס נאבק לאורך הקריירה בפציעות רבות בכף הרגל, ובסופו של דבר פציעה כזו הובילה לפרישתו. ממוצעי הקריירה של סמיתס הם 14.8 נקודות ו-6.1 ריבאונדים למשחק. מדיה וקבצים בנושא ריק סמיתס בוויקישיתוף פרופיל, באתר Basketball-Reference פרופיל, באתר Sports-Reference פרופיל, באתר eurobasket פרופיל, באתר פיב"א פרופיל, באתר ליגת ה-NBA ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורסלנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אנדרטת חיל הנחתים של ארצות הברית

אנדרטת חיל הנחתים של ארצות הברית (באנגלית: Marine Corps War Memorial) המכונה גם אנדרטת איו ג'ימה (באנגלית: Iwo Jima Memorial) היא אנדרטה המוקדשת לחיל הנחתים של ארצות הברית, הממוקמת בסמוך לבית הקברות הלאומי ארלינגטון, בקרבת קריון הולנד, במדינת וירג'יניה שבארצות הברית. האנדרטה היא פסל רחב ידיים, מעשה ידי הפסל פליקס דה ולדון, המבוסס על הצילום המפורסם "הנפת הדגל באיוו ג'ימה" שצולם על ידי הצלם ג'ו רוזנטל במהלך קרב איוו ג'ימה. ערך מורחב – הנפת הדגל באיוו ג'ימה העבודה על הפסל החלה בשנת 1951 ביציקת ברונזה המבוססת על התמונה. גובה הדמויות 9.8 מטרים, וגובה מוט הדגל 16 מטרים. לפסל בסיס עשוי גרניט ועליו שתי כתובות: לכבוד ולזכר חיילי חיל הנחתים של ארצות הברית אשר נתנו חייהם למען מדינתם מאז 10 בנובמבר 1775 — תעוזה נדירה הייתה תכונה נפוצה — על בסיס הפסל מצוינים המיקום והתאריך של כל הקרבות העיקריים בהם השתתף חיל הנחתים. האנדרטה נחנכה על ידי נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר ב-10 בנובמבר 1954 – יום השנה ה-179 לייסוד חיל הנחתים. בשנת 1961 הכריז נשיא ארצות הברית ג'ון פיצג'רלד קנדי כי דגל ארצות הברית יתנוסס מעל הפסל 24 שעות ביממה (וזהו אחד האתרים היחידים בהם מתנוסס הדגל באופן רשמי בכל שעות היממה). האנדרטה משמשת כנקודת סיום המסלול המסורתית של מרתון חיל הנחתים. תבנית הגבס המקורית של הפסל ניצבת בהרלינגן שבמדינת טקסס, באקדמיית הנחתים - בית ספר צבאי פרטי. האנדרטה הלאומית איו ג'ימה הממוקמת בניווינגטון שבקונטיקט, מוקדשת ל-6,821 הלוחמים שנפלו בקרב איו ג'ימה ולה עיצוב דומה המבוסס אף הוא על אותה תמונה, אך לא מדובר בפסל זהה. לאנדרטת חיל הנחתים שלושה עותקים מוקטנים: בחזית בסיס חיל הנחתים קוונטיקו שבוירג'יניה; בבסיס הנחתים האי פאריס שבדרום קרולינה; ובבסיס הנחתים הוואי במפרץ קאנאוהה שבהוואי. פסל דומה ממוקם גם בפארק נהר פול שבמסצ'וסטס. מוזיאון חיל הנחתים הלאומי אנדרטת הצי של ארצות הברית איו ג'ימה אתר האינטרנט הרשמי של אנדרטת חיל הנחתים של ארצות הברית אנדרטת חיל הנחתים של ארצות הברית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) "In honor and memory of the men of the United States Marine Corps who have given their lives to their country since 10 November 1775" "Uncommon Valor Was a Common Virtue"
מכון ירושלים לחקר שווקים

מכון ירושלים לחקר שווקים (באנגלית: Jerusalem Institute For Market Studies) הוא מכון מחקר שמטרתו היא קידום החופש הכלכלי והאישי בישראל. המכון נוסד בשנת 2003 על ידי רוברט סאוור וקורין סאוור, שניהם בעלי תואר דוקטור בכלכלה מאוניברסיטת ניו יורק. המכון מפרסם ניירות עמדה וסקרי דעת קהל בנושאי מדיניות ציבורית וכלכלית, ומקיים סדרת הרצאות לקהל הרחב. המכון חוקר גם את הקשר שבין כלכלה ויהדות, ואת נקודת המבט ההלכתית בנושאים כלכליים שונים. בשנת 2013 הוציא לאור המכון את הספר "מה שרואים ומה שאין רואים: חיבורים בכלכלה פוליטית", תרגום עברי לכתביו של הכלכלן הצרפתי פרדריק בסטייה. המכון פועל לקדם פעולות וערכים ברוח הימין הכלכלי הליברלי כמו הפחתת היקף השירותים הממשלתיים, הפחתת מיסים, ליברליזציה של השווקים הפיננסיים ועוד. אתר האינטרנט הרשמי של מכון ירושלים לחקר שווקים מכון ירושלים לחקר שווקים, סרטונים בערוץ היוטיוב מכון ירושלים לחקר שווקים, באתר "גיידסטאר ישראל" JIMS - About Us > About JIMS ערך זה הוא קצרמר בנושא כלכלה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
עירית דותן

עירית דותן (נולדה ב-20 באוקטובר 1951) היא זמרת ישראלית, התפרסמה בזכות השיר "תנו לנו יד ונלך" שאותו שרה בפסטיבל הזמר והפזמון 1973. נולדה בשם אירית בן בנימין. שירתה בצה"ל בלהקת פיקוד צפון, שהעלתה ב-1970 את תוכניתה "לצפון באהבה". אחרי שירותה הצבאי נישאה למפקד הלהקה, הזמר והבדרן, דודו דותן, ונולדה להם בת. דותן הרבה לארח את רעייתו בהופעותיו, ושניים משיריה הופיעו באחד מתקליטיו. עירית דותן זכתה בתחרות “האישה האידיאלית” הישראלית. בתחרות זו דורגו המתמודדות לא רק על פי מראן החיצוני אלא גם בבישול, בסידור שולחן, בהכנת קוקטייל ובשזירת פרחים. דותן ייצגה את ישראל בתחרות “דונה אידיאלה” העולמית, שנערכה במונטקטיני שבאיטליה, והוכתרה כסגנית הראשונה. בפסטיבל הזמר והפזמון 1973, שרה דותן את השיר "תנו לנו יד ונלך"; השיר לא הגיע למקום הראשון, אך זכה לפופולריות. דותן ומלחין השיר יעקב הולנדר שיתפו פעולה גם באלבום הבכורה שלה, עירית דותן (1974), שהורכב כולו משיריו של הולנדר, בהם השירים "אני חי כעשב בר" שנכתב במקור ביידיש על ידי יעקב שטיינברג ותורגם לאלבום על ידי אבי קורן, "אני אוהבת באך" שבוצע במקור על ידי להקת גייסות השריון, ו"הלא תשאלו ציון" שנכתב למופע "שישו את ירושלים". באותה שנה השתתפה דותן בתוכנית "לאמא באהבה" לצד ג'וזי כץ, שרה גולן, שלמה ארצי ועוד, ושרה שם את השיר "אמהות פוסעות" ללחנו של הולנדר. שיר נוסף של הולנדר שביצעה היה שיר הזיכרון "פרגים באדום", שכתב הולנדר לזכרו של סרן נועם דביר, מפקד פלוגה כ' בגדוד 9 בחטיבה 14 שנפל במלחמת יום הכיפורים. כעבור שלוש שנים הוציאה אלבום נוסף, השעות היפות ביותר. מתוכו זכה להצלחה שיר הנושא והשיר "ציפורי שירי". כעבור שנה יצא אלבומה האחרון, הולכים לנדנדות עם עירית דותן, אלבום שירי ילדים בעיבוד נתן כהן, שלא נחל הצלחה. זמן קצר לאחר מכן היא התגרשה מבעלה. ב-2008 הלחינה ושרה את "הבלדה על רוז הקטנה", בעקבות פרשת רצח רוז פיזם. את השיר כתב אורי קציר והוא מתאר מנקודת מבטה של רוז את אשר אירע ואת התחינה והכמיהה לכך שכל זה ייפסק. דותן פעילה בארגון "רוח נשית", ומופיעה יחד עם המשוררת חלי אברהם איתן. 1974: עירית דותן 1977: השעות היפות ביותר 1978: הולכים לנדנדות עם עירית דותן מדיה וקבצים בנושא עירית דותן בוויקישיתוף עירית דותן, באתר שירונט עירית דותן, באתר MusicBrainz (באנגלית) עירית דותן, באתר Discogs (באנגלית) עירית דותן, דף שער בספרייה הלאומית עירית דותן, באתר MOOMA (בארכיון האינטרנט) איתי חכמה, תנו לה יד ונלך: הזמרת עירית דותן מתאוששת מהטראומה וחוזרת לבמה, באתר Xnet‏, 30 במרץ 2018 יעקב בר-און, ‏הדיכאון, הפגיעה המינית והחיים עם דודו דותן: עירית דותן ("תנו לנו יד ונלך") חוזרת, באתר מעריב אונליין, 5 בספטמבר 2018 יעקב בר-און, ‏הדיכאון, הפגיעה המינית והחיים עם דודו דותן: עירית דותן ("תנו לנו יד ונלך") חוזרת, באתר מעריב אונליין, 5 בספטמבר 2018
המנון מונקו

ההמנון המונגאסקי (במונגאסקית: Inu Munegascu) הוא ההמנון הלאומי של מונקו. הגרסה הראשונה של ההמנון הלאומי הולחנה בשנת 1841 על ידי תיאופילוס בלאנדו דה קסטרו (Théophile Bellando de Castro). מאוחר יותר ערך קסטיל בלזה מספר שינויים קטנים בהמנון. ב-1848 אימץ המשמר הלאומי את שירו של בלאנדו והפך אותו ל"מארש נאמני האומה". ב-1896 עיבד צ'ארלס אלברכט את הלחן מחדש כך שיותאם לפסנתר. בשנת 1931 כתב לואיס נוטארי את המילים להמנון בשפת המקור של מונקו, המונגאסקית, לבקשתו של הנסיך. לרוב ההמנון מושמע ללא מילים ונדירים המקרים בהם הוא מושר עם מילים. דגל מונקו סמל מונקו מדיה וקבצים בנושא המנון מונקו בוויקישיתוף המנונה הלאומי של מונקו באתר הלאומי