laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אלכסנדר סמוילנקו

אלכסנדר ולריאנוביץ' סמוילנקו (ברוסית: Алекса́ндр Валерья́нович Само́йленко; נולד ב־28 במרץ 1964, טשקנט) הוא שחקן קולנוע ותיאטרון סובייטי-רוסי, במאי קולנוע, מפיק, מסעדן, מנחה רדיו. בשנת 1988 סיים את לימודיו בבית הספר הגבוה לתיאטרון על שם שצ'וקין. במשך זמן מה הוא לא עבד במקצועו - כמנהל בתיאטרון על שם וחטנגוב ואז נכנס לעסקים: יחד עם השחקן מקסים סוחאנוב יצרו סדנת תיאטרון לייצור תפאורה. אך לאחר זמן מה מכרו אותו ופתחו כמה מועדונים ומסעדות במוסקבה, אלכסנדר סמוילנקו נאלץ להישאר כמסעדן זמן מה. יחד עם מקסים סוחנוב הוא הבעלים של מסעדת "מאיאק", "סטניסלבסקי" ומסעדות אחרות. מאז 1997 עובד בתיאטרון הדרמה במוסקבה על שם סטניסלבסקי. מאז 2007 - בתיאטרון מלאיה ברונאיה. הוא שיחק בהצגות תיאטרון האומות ותיאטרון אחר. מתחילת שנות האלפיים משחק באופן פעיל בהפקות טלוויזיה וקולנוע (הסרטים "משמר הלילה", "משמר היום" והסיטקום "בנותיו של אבא", "מז'ור" ו"מעושר לאושר" הביאו את התהילה הגדולה ביותר). בפברואר 2016 הציגה חברת ההפקות אלכסנדרה סמוילנקו ותיאטרון ירמולובה את המחזה של המחזאי האמריקאי דון ניגרו "דון ג'ובאני" הוא מנחה תוכנית הרדיו "חדר אדים עם אלכסנדר סמוילנקו" בתחנת הרדיו "City-FM". 2000 — "מארוסייקה 12" 2002 — "אוליגרך 2002 — "ג'וקר 2003 — "ימי המלאך" 2003 — "קוברה: אנטי טרור" 2004 — "משמר הלילה" 2006 — "משמר היום" 2007 — 2012 — "בנותיו של אבא" 2007 — "1612" 2008 — "מלכי המשחק" 2008 — "בחורים טובים" 2008 — "נוביה זמליה" 2010 — "דוסטויבסקי" 2016 — "יום הבחירות 2" 2017 — "סאליוט-7" 2017 — "הפרעה בקצב הלב" 2018 — "חופשות הנשיא" 2019 — "מעושר לאושר" 2019 — "לב יאשין: שוער חלומותיי" 2020 — "תראה איך אני" אלכסנדר סמוילנקו, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אלכסנדר סמוילנקו, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) Александр Самойленко: «Раздражает, когда узнают на улице» Александр Самойленко: «Я не большой любитель кожи и костей!» // Журнал «OK!», 18.07.2008 Интервью с Александром Самойленко. «Что бы что-то было, надо что-то делать…» "В Москве пройдет премьера спектакля по пьесе Дона Нигро «Дон Джованни»". РИА Новости. 2016-02-20. נבדק ב-2016-09-27.
אום כולת'ום בנת מוחמד

אום כולת'ום בנת מוחמד (בערבית: أم كلثوم بنت محمد; 603 – 630) היא השלישית מבנותיו של מוחמד נביא האסלאם ואשתו ח'דיג'ה. בשנת 610, התחתנה אום כולת'ום עם עותיבה בן אבו להב בן עבד אל-מוטליב, אך הנישואים שלהם מעולם לא התממשו. היא עדיין הייתה חיה בבית הוריה כאשר אביה החל לקרוא לאנשים אל האסלאם. בשנת 613, נוצר קרע בין אביה של אום כולת'ום לבין אביו של בעלה, דבר שהוביל לביטול הנישואים שלה. מאוחר יותר, כאשר מוחמד נשאל מדוע הוא הפריד את אום כולת'ום מעותיבה, ענה מוחמד "אללה לא התיר לי לחתן אותה עם אדם שלא הולך לגן העדן". לאחר פטירתה של אחותה רוקיה, דבר שהותיר את עות'מאן אלמן, נישאה אום כולת'ום לעות'מאן. הנישואים נערכו בשנת 624, באוגוסט או ספטמבר שלאותה שנה, אף על פי שהם עברו לגור ביחד רק בדצמבר של אותה שנה. לא היו להם ילדים משותפים. אום כולת'ום נפטרה בשנת 630, בנובמבר או דצמבר של אותה שנה. מדיה וקבצים בנושא אום כולת'ום בנת מוחמד בוויקישיתוף Name Meaning Of Kulthum, voticle.com Umm Kulthum bint Muhammad Biography, pantheon.world (ב־) Umme Kulthoom, geni_family_tree w3ki.com, Umm Kulthum bint Muhammad, www.w3ki.com (בהינדי)
ברבש

האם התכוונתם ל... ברבאש – כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה אישים: אורי ברבש – במאי קולנוע ובמאי טלוויזיה ישראלי, אחיו של בני ברבש בני ברבש – תסריטאי, במאי וסופר ישראלי, אחיו של אורי ברבש גבי ברבש – כיהן כמנהל המרכז הרפואי על שם סוראסקי וכמנכ"ל משרד הבריאות מנחם ברבש – מראשי שירות המודיעין של "ההגנה" בתל אביב, ולאחר קום המדינה פעיל ציבור. אביהם של אורי ובני ברבש
מאראט בשארוב

מאראט אלימז'נוביץ' בשארוב (בטטרית: Марат Галимҗан улы Бәшәров, ברוסית: Мара́т Алимжа́нович Баша́ров; נולד ב-22 באוגוסט 1974, מוסקבה) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה, מדבב ומנחה רוסי. אמן הכבוד של הרפובליקה של טטרסטן (2012). חתן פרס הפדרציה הרוסית (2002). הוא נולד במוסקבה ב-22 באוגוסט 1974 במשפחה שלא קשורה לעולם המשחק (אמו היא טבחית, אביו הוא אינסטלטור). טטרי במוצאו. לאחר סיום הלימודים הוא נכנס לפקולטה למשפטים באוניברסיטת מוסקבה. על פי הצעת אחיו (שעבד כמבקר תיאטרון), הוא החליט לקחת מבחני אודישן לתפקיד בהצגה "הרוח מטירת קנאטרוויל" (בתיאטרון סוברמניק) ולאחר שקיבל את התפקיד, השתתף בהפקות של המחזה הזה במשך שתי עונות. לאחר לימוד קצר באוניברסיטת מוסקבה, הוא נכנס לבית הספר לתיאטרון גבוה על שם שצ'פקין' בשנת 1992; במהלך לימודיו השתתף בצילומי פרסומות, וכן בתפקיד קצר בסרט שמש בוגדנית, שבוים על ידי ניקיטה מיכאלקוב. מאז שנת 2009, החל מהעונה השמינית של התוכנית, "קרב המדיומים" בערוץ TNT, הנחה במקומו של מיכאיל פורצ'נקוב שעזב. בקיץ 2015, יחד עם נטליה ברדו הנחה זמן קצר את תוכנית הטלוויזיה "מר וגברת מדיה" בערוץ הראשון. בשנת 2010 הוא זכה בפרס תיאטרון הכוכבים במועמדות לפרס גשם הכוכבים והצטלם לסדרת הטלוויזיה "הינדי" עם השחקנית ההודית פנצ'הי בורה. הוא מוסלמי סוני. אוהד ספרטק מוסקבה. היה נשוי ליליזבטה קרוצקו, סוכנת שחקנים. בספטמבר 2004 ילדה לו בת בשם אמליה. התגרשו בהמשך ונישא ליקטרינה ארחארובאיה, במאי 2014, באוקטובר אותה שנה אושפזה עם פגעות קשות באפה וטענה בהמשך כי הוכתה על ידי בעלה כשהיה שיכור. במרץ 2015 התגרשו. ביולי 2016 נודע על יחסיו עם יליזבטה שבירקרובאיה, שילדה לו בן בשם מרסל. בספטמבר 2017 התחתן איתה. בדצמבר אותה שנה היא אושפזה בעקבות שרב באפה, שוב דווח על כך שהוא הכה אותה, ברם היא עצמה דחתה את הטענות וסירבה להגיש תלונה במשטרה. במרץ 2019 התגרשה ממנו. 1995 - שמש בוגדנית 1998 - הספר מסיביריה 1999 - היורה מוורושילוב 2000 - חתונה 2000 - זוג מושלם 2001 - קוברה 2002 - אוליגרך 2004 - המשפחה הארמנית הגדולה שלי 2004 - 72 מטרים 2004 - מותה של האימפריה 2004 - מילים ולחן 2005 - שביעות רצון 2005 - חיים נצחיים 2005 - גמביט טורקי 2006 - העסקה 2006 - מלכת השלג 2006 - טנקר טנגו 2006 - הקליבר הראשי 2007 - 1612 2007 - יום הבחירות 2007 - לנינגרד 2008 - רבותיי הקצינים: הצילו את הקיסר 2008 - נוביה זמליה 2008 - לוכד הרוח 2009 - הנוסעת 2009 - קומדיה כפרית 2010 - חזרה לברית המועצות 2011 - המתאבדים 2011 - רומן בעבודה: ימי חיינו 2011- הבגידה 2012 - רז'בסקי נגד נפוליאון 2012 - אנה גרמן: סוד המלאך הלבן 2013 - טיסת חג המולד 2014 - הצלם 2015 - הגדוד 2016 - גיבור 2017 - מתקדמים למעלה 2018 - בעל חדש 2019 - אעניק לך ניצחון מדיה וקבצים בנושא מאראט בשארוב בוויקישיתוף מאראט בשארוב, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מאראט בשארוב, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) מאראט בשארוב, באתר MusicBrainz (באנגלית) "מאראט בשארוב" באתר Peoples.ru "Марат Башаров. Биография" (ברוסית). РИА Новости. 22 באוגוסט 2014. נבדק ב-2019-06-30. {{cite web}}: (עזרה) "Мистер и миссис СМИ начинают и заканчивают. Политический юмор на ТВ проигрывает творцам и участникам серьезных шоу". Новая газета. 2015-06-26. «Мистер и Миссис СМИ» «Мистер и миссис СМИ»: Марат Башаров и Наташа Бардо представят картину дня vokrug.tv (29.05.2015) ""Мистер и миссис СМИ": разочарование неумелых потуг". Собеседник. 2015-06-10. "Лёгкий жанр". הקומסומולץ המוסקבאי. 2015-06-18.
יחסי מצרים–צ'אד

יחסי מצרים–צ'אד הם היחסים המסחריים והאידאולוגים בין מדינת מצרים למדינת צ'אד. היחסים בין צ'אד למצרים לא היו הדוקים עד לעשור הראשון של המאה ה-21 לערך, מכיוון שמצרים נהגה לבדל את עצמה תמיד ממדינות אפריקה והעדיפה להחשב כחלק מהמזרח התיכון או מהמגרב. לעומתה צ'אד נהגה לסחור עם מדינות דרום אמריקה או דרום יבשת אפריקה. לפני כעשרים שנה בערך החל חימום יחסים בין המדינות, כאשר חילופי סחורות החלו להתקיים בין המדינות. נשיאי המדינות, אידריס דבי וחוסני מובארכ, נפגשו בפעם הראשונה כמה שנים לאחר מכן. שתי המדינות חברות בארגון האיחוד האפריקאי, ובזכות שיתופי פעולה מטעם הארגון יחסי המדינות התחממו ונוצרה הגברה בכמות הסחר והתיירות בין שתי המדינות באופן הדדי. מצרים החלה לבצע רכישות של משאבים טבעיים מצ'אד, בעוד שצ'אד קנתה כלים מלאכותיים, כלי מתכת, חוטי נחושת ועוד. עם עלייתו של הנשיא עבד אל-פתאח א-סיסי שני הנשיאים המכהנים מהרו להפגש ולדון בשינויים החדשים שייערכו. היחסים בין המדינות הפכו לחזקים יותר כאשר נחתם הסכם של שתי המדינות, יחד עם אלג'יריה להתערב בפעולות הטרור שבמדבר לוב ולמנוע מהם להגיע למדינות השכנות. בשנת 2019 נערכה פגישה חשובה בין שני הנשיאים הנוכחיים, עבד אל-פתאח א-סיסי ו-אידריס דבי, שבה קרא הנשיא סיסי לקירוב בין העמים. הוא אף הדגיש את היחסים ההיסטוריים החזקים בין מצרים לצ'אד, והצביע על הכשרות המצרית להעצים עוד יותר את היחסים הדו-צדדיים, תוך התחשבות בהסכמה ההדדית של שתי המדינות בנושאים אזוריים ובינלאומיים רבים. הנשיא אף טען כי הסוכנות המצרית לשותפות ופיתוח תמשיך לספק לממשלת צ'אד כספים וקורסים להכשרה בתחומים שונים, במיוחד בתחום הבריאות והכלכלה. בנוסף, שני הנשיאים הסכימו להמשיך בהתייעצות משותפת ברמה האפריקאית על בסיס העיקרון "פתרונות אפריקאים למשברים אפריקאים" וכדי למקסם את שיתוף הפעולה בתחומי הביטחון והמודיעין למאבק בטרור וקיצוניות. לצ'אד יש שגרירות בעיר קהיר, בירת מצרים. למצרים יש שגרירות בעיר נג'מנה, בירת צ'אד. בשתי השגרירויות כל אזרח מדינה יכול להוציא ויזה מצרית/צ'אדית. כתבה מצרית על פגישתם של עבד אל פאתח א-סיסי ואידריס דבי בשנת 2019, באתר egypt today (באנגלית)
יהודה שטרית

הרב יהודה שטרית (כ"ט בסיוון ה'תרע"ג, יולי 1913, תולאל – ד' בכסלו ה'תשנ"ה, 17 בנובמבר 1994, ירושלים) היה רב הערים אגאדיר ואספי שבמרוקו ורבה של עפולה. נולד בתולאל שבמחוז תאפילאלת שבמרוקו לרבי מכלוף שטרית. למד בישיבת אביר יעקב בבודניב אצל הבאבא סאלי, והוסמך לרבנות על ידו. בשנת ה'תר"ץ נשא לאשה את בת דודו יאקות, ולהם נולדו תשעה ילדים. התמנה על ידי הבבא סאלי, שישב באותה העת בארפוד לאחראי על הגטין במחוז. שימש בצעירותו כרב בעיירה גוראמה (אנ'). החל משנת ה'תש"ה התגורר באגאדיר, שם שימש באופן לא רשמי כמנהיג הרוחני של הקהילה. בשנת ה'תשי"ד הוסמך בבית הדין הגבוה ברבאט, ושב לכהן באופן רשמי כרבה של אגאדיר משנת ה'תשט"ו ועד לחורבנה ברעידת האדמה הקשה שפקדה את העיר ב-1960. במקביל, ישב לפרקים כדיין ממלא מקום בבתי הדין במרקש ובאסואירה. לאחר רעידת האדמה עבר לכהן כרבה של העיר אספי, עד שנת ה'תשכ"ג (1962). באותה שנה עלה לישראל, ולאחר כעשרה חודשים החל לשמש כרב בעפולה, בהמלצת הרב הראשי לישראל, יצחק נסים. כעבור שלוש שנים התמנה לרבה הספרדי של העיר, לצד הרב האשכנזי הוותיק אשר קרשטיין. בשנת ה'תשל"ח (1978) הוכר כדיין גם בידי הרבנות הראשית. בהגיעו לגיל הפרישה, עבר לשכונת נווה יעקב בירושלים. נפטר בירושלים בד' בכסלו ה'תשנ"ה (17 בנובמבר 1994). על שמו רחוב בעפולה ומספר בתי כנסת וכוללים בישראל. מנחת יהודה – שו"ת. קול יהודה שיר למרפ"א – על שיר השירים. הרב דוד שניאור, איש צדיק היה, יבנה ה'תשנ"ו. הרב יהודה שטרית, הקדמה לספר "קול יהודה". רות בן הרוש, נכדת הרב יהודה שטרית הרב הראשי של עפולה זצ"ל אתר "הקשר הרב דורי". נהוראי מאיר שטרית, רבי יהודה שטרית, אתר מורשת יהדות מרוקו. יהודה שטרית, באתר "החכם היומי" יהודה בן מכלוף שטרית, דף שער בספרייה הלאומית הסמכה לדיינות, באתר ארכיון המדינה, עמ' 3 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
לייזר אדי נחושת

לייזר אדי נחושת (CVL) הוא לייזר 4 רמות עם אדי נחושת מתכתית כתווך לזירה. הלייזר מפיק אור לייזר ירוק ב -510.6 ננומטר ואור לייזר צהוב ב־578.2  ננומטר. רוחב הדופק (פולס) הוא בדרך כלל בין 5 ל-60 ננושניות, ועוצמת השיא היא של 50 עד 5000 קילוואט. תדר הדפקים הם בתחום 2 עד 100 קילוהרץ. ההספק הממוצע של לייזר אדי נחושת יכול לנוע בין 25 ואט ליותר משני קילוואט. כדי לבנות לייזר המשתמש באדי נחושת מתכתית יש לחמם את הנחושת המתכתית לטמפרטורה גבוהה, בערך 1500 מעלות צלזיוס. הפעולה בטמפרטורה כל כך גבוהה מחייבת צינור אלומינה להכלת הנחושת הנוזלית והגז החם, ומחייבת גם התקנת מראות מחוץ לאזור האדים. הטמפרטורה הגבוהה מושגת על ידי הפעלת מעגל התפרקות חשמלית של גז ניאון בלחץ של 200–600 טור (מילימטר כספית). תחילה, מופעל מעגל ההתפרקות להתיך את הנחושת ולחמם אותה עד שהיא מגיעה לטמפרטורת האידוי. אזי, ההתפרקות החשמלית מעוררת או שואבת את אטומי הנחושת לרמת הלייזר העליונה, הלזירה מתחילה והיא מתחזקת עם עלית לחץ אדי הנחושת. לייזרים המבוססים על הלידי נחושת, כמו נחושת כלוריד, נחושת ברומיד ונחושת יודית, פועלים בטמפרטורות נמוכות בהרבה, בטווח 300–600 מעלות צלזיוס. לייזרי אדי נחושת הלידית דורשים מעגל הפעלה חשמלי מורכב יותר. בדרך כלל, נדרשים שני דפקים (פולסים) מעוררי אנרגיה ברצף מהיר, הפולס הראשון מבודד אטומי נחושת והפולס השני שואב אותם לרמת הלייזר העליונה. בלייזרי אדי נחושת נעשה שימוש נסיוני לעיבוד וחיתוך לייזר של מתכות ויהלומים. אולם, עיקר חשיבותם הייתה בהפרדת איזוטופים אטומית בעזרת לייזר, טכנולוגיה ניסיונית שנחקרה במדינות רבות בעולם בשנים 1970–1995. ביישום זה, לייזר אדי הנחושת מעורר לייזרי צבע מתכווננים. בשימוש ראשון בשטחי האמנות והבידור, לייזר אדי נחושת האיר את המיצג האמנותי של הפסל דני קרוון במפגש אמנויות שהתקיים בתל חי (ישראל) בספטמבר 1980. האלומות הנעות, ירוקות וצהובות לסירוגין, נשלטו על ידי ש. קמין באמצעות מערכת של מסננים כרומטיים ומראות. לייזרי אדי נחושת שימשו לראשונה למטרות בידור על ידי פינק פלויד בסיבוב ההופעות שלהם בשנת 1994 לאלבומם The Division Bell. רשימת סוגי לייזר I. Smilanski, L.A. Levin, and G. Erez (1980). "Kinetics of population inversion in a copper-vapor laser investigated by a modified hook method". Optics letters. 5: 93–95.{{cite journal}}: תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link) S. Gabay, P.Blau, M. Lando,I. Druckman, Z.Horvitz,Y.Yfrah, I. Hen, E. Miron and I. Smilanski (1991). "Stabilization of high power copper vapor laser". Optical and Quantum Electronics. 23.{{cite journal}}: תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link) F. J. Duarte (Ed.), High Power Dye Lasers (Springer-Verlag, Berlin,1991) Chapters 1 and 5. I. Smilanski, G. Erez, L.A. Levin, High-power, high-pressure, discharge-heated copper vapor laser, Optics Communications 30, 1979, עמ' 70-74 R. Biswal, G. K. Mishra, P. K. Agrawal, S. V. Nakhe, and S. K. Dixit, Studies on the spectral purity of copper–hydrogen bromide laser radiations, Applied Optics 52, 2013, עמ' 3269-3278 F. J. Duarte (Ed.), High Power Dye Lasers (Springer-Verlag, Berlin,1991) Chapter 5. המכון לאמנויות המכללה האקדמית תל-חי, כך הכל התחיל, ‏22.5.2020
קרחון טאלבוט (אנטארקטיקה)

קרחון טאלבוט (באנגלית: Talbot Glacier) הוא קרחון בחוף המערבי של ארץ גרהאם, שבאנטארקטיקה. הקרחון מצוי בחוף דאנקו. הקרחון נשפך לתוך פיורד אטיין המתחבר אל מפרץ פלאנדרז. הקרחון מופה לראשונה על ידי המשלחת האנטארקטית הבלגית, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1897–1899, בפיקודו של אדריאן דה ז'רלאש. שמו של הקרחון ניתן לו בשנת 1960 על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה. הקרחון נקרא על שמו של ויליאם ה. פ. טאלבוט (William H.F. Talbot), ממציא אנגלי אשר פתח את שיטת פיתוח תצלומים. • Jane G. Ferrigno, Alison J. Cook, Amy M. Mathie, Richard S. Williams, Jr., Charles Swithinbank, Kevin M. Foley, Adrian J. Fox, Janet W. Thomson, and Jörn Sievers, Coastal-Change and Glaciological Map of the Larsen Ice Shelf Area, Antarctica: 1940–2005, USGS קרחון טאלבוט באתר הסקר הגאולוגי של ארצות הברית קרחון טאלבוט באתר הגאזט האנטארקטי של ממשלת אוסטרליה קרחון טאלבוט באתר הגאזט האנטארקטי המשווה SCAR של ממשלת אוסטרליה קרחון טאלבוט באתר marineregions מחשבון מרחקים - המרחק מקרחון טאלבוט לאתרים סמוכים גאזט השמות האנטארקטיים הרשמי של ארצות הברית מידע גאוגרפי והיסטורי ראו ב"לקריאה נוספת" במאמר "Coastal-Change and Glaciological Map of the Larsen Ice Shelf Area"
בנימין ויינברג

בנימין (בומה) ויינברג (נולד ב-9 במרץ 1951) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת השוער. בומה החל את דרכו במכבי שעריים. לאחר שהצטיין באליפות צה"ל ב-1971, הציע לו מאמן נבחרת פיקוד הצפון ג'וני הרדי להצטרף למכבי חיפה, אליה הצטרף לאחר שסירב להצעה שקבל מבית"ר ירושלים. לאחר שנפצע אנושות במלחמת יום הכיפורים ועבר שיקום ממושך, חזר ויינברג לבין הקורות במכבי חיפה. בעונת 75–1974, עבר ליריבה העירונית, הפועל חיפה תמורת 50,000 לירות והכנסות ממשחק ידידות שנערך בין שתי הקבוצות. באותה עונה שאותה סיימה הפועל חיפה במקום השלישי. הוא התמודד עם אליהו בניש על אפודת השוער הראשון, כשאף אחד מהם לא זכה לעדיפות. את העונה שלאחר מכן הוא החל כשוער ראשון, אבל ירד לספסל בעקבות יכולת לא טובה. ויינברג קיבל הזדמנות נוספת לאחר תקרית בין השוער בניש למנהל הקבוצה. הפעם הוא כבר לא אכזב ולאחר שהצטיין בניצחון על האלופה באר-שבע, תפס מקום של קבע בהרכב של סטלמך. בקיץ ביקש לעזוב את הקבוצה ולחזור לרחובות, אבל מנהלי הקבוצה שכנעו אותו להישאר. לאחר עזיבתו של איציק אנגלנדר הוא קבל את סרט הקפטן בעונת 1977/78, המשיך לעמוד בשער הקבוצה עד 1980 ובשתי עונותיו האחרונות פתח בכל המשחקים. לפני פתיחת עונת 1980/81 פרץ מרד שחקנים בקבוצה, במטרה להחליף את היו"ר, אמנון צידון. ויינברג שהנהיג את השחקנים כקפטן הקבוצה, שילם את המחיר כשבמקומו הוחתם יעקב אסייג שהגיע מבני יהודה. בומה שנפגע מהמהלך עשה את הדרך ההפוכה והצטרף לבני יהודה, בה שיחק במשך כשלוש עונות, כשבמהלכן זכה עם הקבוצה בגביע המדינה. ב-1984 ויינברג חזר למכבי חיפה כשוער מחליף לאבי רן, והיה שותף לאליפות השנייה של הירוקים, אף על פי שלא רשם אפילו הופעה אחת. הוא פרש מכדורגל בגיל 34. ויינברג נולד בישראל והתגייס לחיל השריון. במהלך מלחמת יום הכיפורים, ב-19 באוקטובר הצטרף ויינברג ליחידתו כטנקיסט באחת מיחידות השריון בסיני. במהלך ניסיון תקיפה על מתחם מצרי הטנק של "בומה" נפגע אחרי שספג פגיעה מטיל נגד טנקים. טנק ה"צנטוריון" החל לבעור כשהוא שלושה קילומטרים בתוך שטח מצרים, מספר שעות לאחר צליחת תעלת סואץ, הנהג נהרג, והיתר, ובתוכם ויינברג נפצעו. ויינברג הפצוע הועבר לרפידים ומשם לבית החולים בבאר שבע, הוא נותח, ומגופו הוצאו רסיסים רבים ועבר שלושה חודשי החלמה בטרם חזר לכדורגל. ב-2002 ויינברג נעצר בחשד שהבריח לישראל סיגריות מזויפות, והונה את רשויות המכס ביותר מ-50 מיליון שקל. ביחד עימו נעצר שותפו, שאול שנהב. ויינברג נשוי ליפה לבית פופובסקי ולהם שני ילדים. עדי סרדס, צו ה-8 של בומה ויינברג: השוער שבטנק ינצח, באתר ynet, 18 באפריל 2010 בנימין ויינברג באתר הוויקי של הפועל חיפה מהטנק הבוער לשער: סיפורו של בומה ויינברג, באתר ONE‏, 22 בספטמבר 2015 אסף זוהר, ‏שוער העבר בומה וינברג חשוד בהונאת המכס ב-50 מיליון שקל, באתר גלובס, 9 בדצמבר 2002
יוז'ף סטריני

הברון יוז'ף סְטֶרֵינִי, (במקור שטרן, בהונגרית: Báró Szterényi József; לנדיאלטוטי, 5 בנובמבר 1861 – בודפשט, 6 בפברואר 1941) היה פוליטיקאי הונגרי-יהודי, שר המסחר, מומחה לפיתוח תעשייתי ולחינוך תעשייתי. הוא היה אחיו הצעיר של הוגו סטריני, מינרולוג ומורה. סטריני נולד במרכז טרנסדנוביה (מערב הונגריה) בכפר קטן קרוב לאגם בלטון, האגם הגדול באירופה. אביו, אלברט שטרן קיבל משרת רב באויפשט (אז יישוב מצפון לעיר פשט, היום חלק מבודפשט). סטריני החל את דרכו בבודפשט כעיתונאי ובשנת 1888 הקים את העיתון הפוליטי ברשוב. בשנים 1885–1889 היה מזכ"ל האגודה התעשייתית והמסחרית הטרנסילבנית (טרנסילבניה הייתה אז חלק מהונגריה). הוא סייר מספר פעמים שוב ושוב לצורך מחקרים תעשייתיים ומסחריים במדינות הבלקן, דרומית לגבולות האימפריה האוסטרו-הונגרית וביקר גם בחלקים של אסיה הקטנה. בשנת 1889 הוא משך את תשומת ליבו של שר המסחר, גאבור בארוש, שמינה אותו למפקח על התעשייה הטרנסילבנית. אף על פי שלא היה לו תואר אוניברסיטאי, הוא קודם למשרד המסחר על ידי השר בארוש בשנת 1890, שם עסק תחילה בענייני פיתוח תעשייתי. בשנת 1896 מונה למנכ"ל מערכת החינוך התעשייתי הלאומי, בשנת 1900 היה יועץ השר, ובשנים 1905 עד 1910 היה מזכיר מדיני במשרד (תואר סגן שר). בין 1906 ל־1918 היה חבר האספה הלאומית מטעם העיר בראשוב. באביב 1906, כשהוקמה ממשלת וֶקֶרְלֶה, סטריני הוזמן על ידי שר המסחר פרנץ קושוט (נכדו של לאיוש קושוט) כמזכיר מדיני למסחר. לאחר נפילת הממשלה מונה לנשיא בנק החקלאות. את המינוי לתפקיד הזה קיבל מקבוצה בנקאית גדולה שהוא התקשר איתם בעבר מטעם משרד המסחר לבניית הרכבת הדלמטית, לפי השמועה לפחות במאה מיליון כתר יותר מהצעות מתחרות. משנת 1918 הוא מונה שר המסחר בממשלת וקרלה השלישית. במהלך מהפכת החרציות נכלא על ידי מועצת השרים כיחיד שמסכן את ההישגים המהפכניים. אחרי ה -8 במאי 1918 וקרלה שוב הצליח להקים ממשלה (בניסיון ששי). בשנת 1919 תחת ממשלת קארואי סטריני נכלא שוב בבית סוהר למעצרים (ללא משפט). הוא היה חבר פרלמנט בלתי מפלגתי בין השנים 1920 עד 1926 וחבר בבית העליון משנת 1927. הוא היה מעורב במשאים ומתנים בינלאומיים ובמשך חמש שנים כממונה ראשי בחבר המדינות. על תולדות המשפחה וקבלת התואר "ברון" ניתן לקרוא בהרחבה תחת הערך "משפחת סטריני". הוא פרסם מאמרים ומחקרים רבים בכתבי עת הונגריים, גרמנים וצרפתיים וכתבי עת פוליטיים. יצירותיו הגדולות שפורסמו באופן עצמאי: על קואופרטיבים לחיסכון (1884) יחסי סחר עם טורקיה (1889) חינוך תעשייתי בחו"ל (1894) התעשייה המקומית בהונגריה (1895) התעשייה ההונגרית והחקלאות (1895) חינוך למלאכה ותעשייה ביתית בהונגריה (1896) חינוך תעשייתי בהונגריה (גם בצרפתית וגרמנית, 1897) התעשייה של מדינות הכתר הקדוש ההונגרי (כרך 20, 1901) חינוך תעשייתי בהונגריה ובחו"ל (1909) מזכר התפתחות תעשייתית (1909) זיכרונות של זמנים עברו (1925) לקסיקון ביוגרפי הונגרי Magyar életrajzi lexikon I–IV. Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1967–1994. [1] לקסיקון יהודי הונגרי יוז'ף סטריני Magyar zsidó lexikon. Szerk. Ujvári Péter. Budapest: Magyar Zsidó Lexikon. 1929. חייהם ועבודותיהם של סופרים הונגרים Szinnyei József: Magyar írók élete és munkái XIII. (Steiner–Télfy). Budapest: Hornyánszky. 1909. Lengyel Géza (1963). Magyar újságmágnások. Budapest: Akadémiai Könyvkiadó. p. 70–73. Irodalomtörténeti füzetek 41. szám מדיה וקבצים בנושא יוז'ף סטריני בוויקישיתוף Lengyel Géza: i.m. 71. oldal.
אתוס (דמות ספרותית)

אתוס, הרוזן דה לה פר (בצרפתית: Athos, Count de la Fère), הוא דמות בדיונית ברומנים שלושת המוסקטרים, אחרי עשרים שנה, והוויקונט דה בראז'לון מאת אלכסנדר דיומא האב. הדמות היא גרסה בדיונית ביותר של המוסקטר ארמן דה סילג ד'אתוס ד'אוטוויאל (1615–1644). בספר "שלושת המוסקטרים", אתוס ושני המוסקטרים האחרים, פורתוס וארמיס, הם חברים של גיבור הרומן, ד'ארטניאן. לאתוס יש עבר מסתורי המחבר אותו עם המרשעת של הרומן, מיילדי דה ווינטר. אתוס, המבוגר ביותר, מתואר כאציל נאה, שקט ומלנכולי, שמטביע את צערו במשקה. הוא מגונן מאוד על ד'ארטניאן, הצעיר בחבורה, ומתייחס אליו כאל בן. בסוף הרומן, מתגלה שאתוס הוא הרוזן דה לה-פר. הוא היה נשוי פעם למיילדי דה ווינטר וניסה להרוג אותה לאחר שגילה את היותה עבריינית נמלטת, אירוע שהותיר אותו מריר ומפוכח. במהלך רומן זה הוא מנסה לנקום במיילדי. ברומן השני, אחרי עשרים שנה, אתוס פרש מהמוסקטרים ונטש את כינויו. הוא הוליד בן מחוץ לנישואים, ראול, עם מארי דה רואן (אנ') (מאהבתו לשעבר של ארמיס) ולאחר מכן אימץ את הילד, מה שהפך אותו לויקונט דה ברג'לון. האבהות הפכה את אתוס לאדם הרבה יותר מאושר, אך לאחר שראול התחיל קריירה צבאית, אתוס חיפש מטרות חדשות שיעסיקו אותו. הוא תמך בפרונדה ואז התגייס להצלת צ'ארלס הראשון מאנגליה. הוא נבהל בצורה לא אופייני מהופעתו של מורדאונט, בנה של מיילדי, שניסה לנקום את מות אמו. אתוס בסופו של דבר נאלץ להרוג אותו במאבק מתחת למים בתמזה. ברומן השלישי, הוויקונט דה בראז'לון, אתוס שיחק תפקיד מרכזי מאחורי הקלעים באירועים היסטוריים, ראשית עזר בהשבת צ'ארלס השני, מלך אנגליה לכס השלטון, ואחר כך הופקד על המשימה הדיפלומטית של סידור החתונה. של הנרייטה אן, נסיכת אנגליה ופיליפ הראשון, דוכס אורליאן. אתוס הסתבך בסופו של דבר עם המלך לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, שפיתה את ארוסתו של ראול, בנו, ונזרק לזמן קצר לבסטיליה על כך שהביע את זלזולו במלך. לאחר שנחון, לבקשתו של ד'ארטניאן, אתוס פרש לביתו, שם מת מצער לאחר שראול נהרג במלחמה. שמו הפרטי של אתוס מעולם לא סופר ברומנים. עם זאת, במחזהו של דיומא "הנער מהמוסקטרים", מיילדי הצעירה, ששמה אז שארלוט, מכנה אותו "אוליבייה". אתוס הבדיוני נקרא על שם המוסקטר ההיסטורי ארמן דה סילג ד'אתוס ד'אוטוויל, אם כי אין להם הרבה מן המשותף מעבר לשם. מקום הולדתו הוא בקומונה של אתוס-אספיס במחוז הפירינאים האטלנטיים. השם מרמז גם להר אתוס; בפרק 13 של שלושת המוסקטרים אומר שומר הבסטיליה, "אבל זה לא שם של גבר; זה שם של הר." תוארו, הרוזן דה לה-פר, אמנם הומצא, אך קשור לאחוזות לה-פר שהיו בעבר בבעלות אן מאוסטריה, מלכת צרפת ברומנים אלה ובתקופה ההיסטורית בה הם מתרחשים. מדיה וקבצים בנושא אתוס בוויקישיתוף Hook, Derek; Franks, Bradley; Bauer, Martin W. (2011-03-23). The Social Psychology of Communication. google.co.uk. ISBN 9780230312111.
קרחון טאלבוט

האם התכוונתם ל... אנטארקטיקה קרחון טאלבוט (אנטארקטיקה) – קרחון בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה קנדה קרחון טאלבוט (נונאווט) – קרחון בטריטוריית נונאווט שבקנדה