laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
משה סולובייצ'יק (רופא)

משה סולובייצ'יק (1910- 2001) היה כירורג וכירורג ילדים, פרופסור לכירורגיה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב, מנהל מחלקה כירורגית ב' וכירורגית ילדים בבית החולים איכילוב (1965-1980), ממלא-מקום מנהל בית החולים איכילוב (1975-1980). סולובייצ'יק נולד בוורשה שבפולין. אביו הד"ר אהרון סולובייצ'יק היה כירורג ומנהל בית חולים כירורגי פרטי. לאחר סיום לימודיו התיכוניים למד סולובייצ'יק רפואה באוניברסיטת ורשה (1928-1935). עם פרוץ מלחמת העולם השנייה עבד סולובייצ'יק במחלקה הכירורגית של בית החולים היהודי בוורשה. בשנת 1939 נשא לאשה את ד"ר הלן סולובייצ'יק (לבית צ'רניאק). בהמשך נולדו הבנים אילן ורוני. הלן סיימה התמחות ברפואת ילדים. בשנת 1940 עברו לווילנה. בווילנה סולובייצ'יק ורעייתו טיפלו בפליטים באמצעות החברה לשמירת הבריאות באוכלוסייה היהודית (OZE, אָזע). בשנת 1941 עלו בני הזוג סולובייצ'יק לארץ ישראל. בשנת 1942 גויס סולובייצ'יק לצבא אנדרס, שירת בחזית איטליה והיה רופא ביחידה הכירורגית שיועדה לצבאות בעלות הברית. עם שחרורו מצבא אנדרס עבד סולובייצ'יק במשך מספר חודשים במרפאה כירורגית בירושלים. בשנת 1946 החל סולובייצ'יק לעבוד ככירורג בבית החולים הדסה תל אביב, תחילה אצל הפרופ' מכס מרכוס, ומשנת 1948 במחלקתו של הד"ר אריה אלוטין. באפריל 1958 מונה סולובייצ'יק לסגן מנהל מחלקת כירורגית ג'. בשנת 1963 יצא סולובייצ'יק להשתלמות בלונדון בכירורגיה של ילדים. בשנת 1965 התמנה סולובייצ'יק למנהל מחלקה כירורגית ב', בנוסף ייסד וניהל את מחלקת כירורגית ילדים, בבית החולים איכילוב. משנת 1975 עד 1980 כיהן כממלא מקום מנהל בית החולים איכילוב, בנוסף לכהונתו כמנהל מחלקה כירורגית וכירורגית ילדים. סולובייצ'יק היה פעיל מאוד בהסתדרות הרפואית בישראל. הד"ר רם ישי, יו"ר הר"י בין השנים 1971-1990, העיד: "התפתחותה ושגשוגה של הר"י אינם ניתנים לתיאור מבלי שדמותו של סולובייצ'יק תהיה שזורה ומשולבת בהם". שנים רבות עמד סולובייצ'יק בראש ארגון רופאי בתי החולים העירוניים-ממשלתיים בתל אביב. לאחר פרישתו לגמלאות כיהן סולובייצ'יק כנציב תלונות הציבור במשרד הבריאות. סולובייצ'יק נפטר בשנת 2001. נקבר בבית העלמין הדרום (בת ים) לצד רעייתו שנפטרה בשנת 1987. אהרון להב, דבר, "רופאים הצילו תינוק בן יומו שנולד בלי אברי הפרשה", (ד"ר אריה אלוטין ועוזריו ד"ר מנדל סטבורובסקי וד"ר משה סולובייצ'יק), 19.6.1960. פרופ' יוסף שנקר, רופא נשים, פרק : "לימודי הרפואה בירושלים - מחזור ראשון שהתחיל למודים בישראל 1958 - 1952", פרק משנה : "התנסות ראשונית בכירורגיה", הוצאת קונטנטו דה סמריק, תשע"ד, 2014. ילקוט הפרסומים, י' בשבט תשכ"ג, 4 בפברואר 1963, רשימת הרופאים בעלי תואר מומחה, משה סולובייצ'יק, רח' דיזנגוף 89, תל אביב, מס' רישיון מומחה: 876, עמוד 744 "רופאיה של ארץ-ישראל 1948-1799", נסים לוי, יעל לוי, הוצאת איתי בחור, מרץ 2012, מהדורה שנייה, ערך: סולובייצ'יק משה, עמוד 309 חברי אגודת "בני משה" בורשה, 1895 "רופאיה של ארץ-ישראל 1948-1799", נסים לוי, יעל לוי, הוצאת איתי בחור, מרץ 2012, מהדורה שנייה, ערך: סולובייצ'יק הלן, עמוד 308 מרכז רפואי עירוני ממשלתי ביה"ח ע"ש איכילוב, ביה"ח "הדסה", בית היולדות ע"ש אשרמן, ת"א יפו, "ספר השנה 1971-1972", הוצאת המחלקה ליחסי ציבור של בתי החולים העירוניים-ממשלתיים, העורך: אריה תורג'מן, עמודים 96-98 רם ישי, "זמן הרפואה", ינואר-פברואר 2002, עמוד 53 הארץ, 17 בדצמבר 2001
הקורפוס ה-16 (האימפריה הגרמנית)

הקורפוס ה-16 (בגרמנית: XVI. Armee-Korps) היה קורפוס של צבא הקיסרות הגרמנית. שלחם במלחמת העולם הראשונה, ופורק עם סיומה. הקורפוס הוקם ב-1 באפריל 1890 כחלק מהתרחבות כללית של צבא הקיסרות הגרמנית, ולמפקדו מונה גוטליב פון היזלר. מטה הקורפוס היה במץ, וחייליו גויסו מאזור לורן. בתחילה היה הקורפוס תחת פיקוד הארמייה השביעית, אולם עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 הועבר הקורפוס בפיקודו של ברונו פון מודרה תחת פיקוד הארמייה החמישית. הקורפוס לחם בחזית המערבית, ונטל חלק במערכה על הגבולות ובקרב לורן. לאחר מכן לחם הקורפוס כחלק מהארמייה השלישית עד סוף המלחמה, ולאחר סיום המלחמה בתבוסת גרמניה ב-1918 פורק הקורפוס ב-30 בספטמבר 1919. גנרל חיל הפרשים גוטליב פון היזלר (1 באפריל 1890 - 17 במאי 1903) גנרל חיל הרגלים לואיס שטצר (18 במאי 1903 - 23 באפריל 1906) גנרל חיל הרגלים מקסימיליאן פון פריטוויץ (24 באפריל 1906 - 28 בפברואר 1913) גנרל חיל הרגלים ברונו פון מודרה (1 במרץ 1913 - 28 באוקטובר 1916) גנרל לוטננט אדולף וילד פון הוהנבורן (29 באוקטובר 1916 - 2 באפריל 1919) גנרל לוטננט תאודור טיצמן (3 באפריל 1919 - 30 בספטמבר 1919) מדיה וקבצים בנושא הקורפוס ה-16 בוויקישיתוף
שלושת המוסקטרים (סרט, 2013)

שלושת המוסקטרים (ברוסית: Три мушкетёра) הוא סרט הרפתקאות היסטורי רוסי המבוסס על הרומן "שלושת המוסקטרים" מאת אלכסנדר דיומא האב. הסרט הופק על ידי מרכז ההפקות של סרגיי ז'יגונוב. הסרט שוחרר בשתי גרסאות: סרט קולנוע באורך מלא שיצא לאקרנים בבתי הקולנוע ב-14 בנובמבר 2013 וכן סדרת טלוויזיה בת 10 פרקים באורך 45 דקות כל אחד. הסדרה שודרה לראשונה בדצמבר 2013 בערוץ האוקראיני 1+1 ולאחר מכן בערוץ הראשון ברוסיה בינואר 2014. הסרט זכה לביקורות מעורבות, שמחד ביקרו את טון הסרט אך שיבחו את נאמנותו למקור הספרותי. ערך מורחב – שלושת המוסקטרים יורי צ'ורסין - אתוס אלכסיי מקארוב - פורתוס פאבל ברשאק - ארמיס רינאל מוחמטוב - ד'ארטניאן אנה סטרשנבאום - קונסטנס בונסייה יקטרינה וילקובה - מיליידי דה וינטר ואסילי לאנובוי - הקרדינל רישלייה מריה מירונובה - המלכה אן פיליפ יאנקובסקי - לואי ה¯13 קונסטנטין לברוננקו - הדוכס מבקינגהאם אלכסיי וורוביוב - לורד דה וינטר אלכסנדר לקוב - מסייה דה טרוויל ויקטור ראקוב - אדון בונסייה ולדימיר זאייצב - קפטן רושפור ולדימיר אטוש - יהלומן אנגלי לדברי הבמאי סרגיי ז'יגונוב, "ניסיתי לאסוף אנסמבל של אמנים ברמה הגבוהה (אין לי זמן וכוח ללמד אנשים על הסט) ידועים מספיק לקהל. אנשים התעייפו מאוד משחקנים שתמיד מצטלמים בסדרות טלוויזיה...". בנקודה מסוימת, תוכנן להוסיף אזכור לסרט המוזיקלי הסובייטי "ד'ארטניאן ושלושת המוסקטרים" כשמיכאיל בויארסקי היה אמור להיות מלוהק לתפקיד אביו של ד'ארטניאן אך לבסוף הוחלט לזנוח את הרעיון ולהתמקד בעיבוד מחודש לסיפורו של אלכסנדר דיומא. לדברי ז'יגונוב בתהליך הליהוק הם ניסו להימנע מלפעול על פי השמועות ולהתרחק מהן, כך למשל עלתה שמועה לפיה השחקנית אנסטסיה זבורוטניוק ץלוהק לתפקיד קונסטנס הוא חש נפגע והחליט ללהק שחקנים אחרים. סרגיי ז'יגונוב כתב את התסריט ואף שימש כמפיק ובמאי. לדבריו: "אני מאוד מכבד את כתביו של דיומא, ספריו חיים מאות שנים שלא מאפשרות לך חירויות עם העלילה. לא נגעתי בה, אלא נצמדתי לדיאלוג ועיצבתי סיפור פרטני יותר בין השורות, אותן דמויות עם גישות חדשות... שלדעתי, ברורות יותר ומוסברות יותר." בעבר ז'יגונוב הפיק עיבודים אחרים לספריו של אלכסנדר דיומא האב, כדוגמת המלכה מרגו (1997) ו"הרוזנת דה מונסורו" (1997). גרסת הבמאי היא סדרת טלוויזיה בת 10 פרקים באורך 45 דקות כל אחד שהוקרנו בערוצי הטלוויזיה באוקראינה, רוסיה ובלארוס. "שלושת המוסקטרים", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "שלושת המוסקטרים", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) הערוץ הרשמי ביוטיוב קדימון הסרט באתר יוטיוב (ברוסית) Russian source: Sergey Zhigunov: «Our women will be interesting // Natalia Dyachkova. 7 Days Zhigunov's interview to The Urgant Show, April 9, 2013 Zhigunov: One for all! MOVIE REVIEW: ‘The Three Musketeers’ (2013 Russian Adaption), aka Три мушкетёра/Tri Mushketera Russia’s coming out with a new Three Musketeer movie and it looks amazing Zhigunov is relive the legend of Musketeers // MV D'artanyanloves Constance // 7 Days Sergey Zhigunov: In the New "Three Musketeers" will be new actors // Komsomolskaya Pravda Zhigunov denied rumors of pregnancy Nasty Zavorotnyuk
הוסט

האם התכוונתם ל... חוסט – עיר באוקראינה יו. הוסט (U. Høst) - היוצר העיקרי בלהקת הבלאק מטאל טאאקי ויליאם הוסט (אנ') – איש צבא בחיל הים המלכותי הבריטי
טיאצ'יב

טיאצ'יב (באוקראינית: Тячів; בהונגרית: Técső; ברוסית: Тячево; ברומנית: Teceu Mare; בסלובקית: Tačovo; ביידיש: טעֶטש; בגרמנית: Großteutschenau) היא עיר היושבת על גדות נהר טיסה במחוז זקרפטיה שבמערב אוקראינה. שכנה בה עד מלחמת העולם השנייה קהילה יהודית גדולה. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. ערך מורחב – קהילת יהודי טעטש בטעטש, כפי שכונתה העיר בפי יהודיה, התגוררה קבוצה קטנה של יהודים כבר במחצית הראשונה של המאה ה-18. ואולם התיישבות זו לא החזיקה מעמד וקהילת טעטש התפתחה רק באמצע המחצית הראשונה של המאה ה-19. לאחר פירוק האימפריה האוסטרו-הונגרית בעקבות מלחמת העולם הראשונה, הפסידה הונגריה בין השאר את שטח העיר לטובת הדמוקרטיה החדשה, צ'כוסלובקיה. חלק קטן מן העיר שניצב מעברו הדרומי של נהר הטיסה נמסר יחד עם שאר שטחי טרנסילבניה הצפונית לרומניה במסגרת חוזה טריאנון (1920) ובמקום התפתחה קהילה יהודית נפרדת שכינתה את עצמה "קליין טעטש" (מיידיש: טעטש הקטנה). בתקופה זו גדל מספר יהודי העיר והגיע ל-1,266 נפשות. ב-1939 במסגרת הסכם עם הגרמנים, קיבלה הונגריה חזרה לידיה את השטח הצ'כוסלובקי (הגדול יותר) של העיר, וב-1940 סופח גם החלק הקטן עם שאר טרנסילבניה הצפונית לתחומי הונגריה והעיר אוחדה תחת שלטון אחד. ב-1941 נמנו בעיר 2,150 יהודים, בעוד מספר האוכלוסייה הכללית עמד על 10,731 איש. רבים מיהודי טעטש נספו במהלך שירותם בגדודי העבודה, מי שלא החזיקו באזרחות הונגרית גורשו כבר ביולי 1941 לאוקראינה ונרצחו בידי הנאצים ועוזריהם המקומיים. בטעטש עצמה הוקם גטו רק לאחר כיבוש הונגריה בידי הגרמנים ב-1944, ורוכזו בו 8,000 יהודי העיר וסביבתה. הם נשלחו למחנה ההשמדה אושוויץ בסוף חודש מאי. הרב יעקב קליין - בהמשך עבר לכהן כרבה של בילקה. הוא היה בנו של הרב שמואל שמעלקא קליין, רבן של חוסט וסעליש ומחבר ספר "צרור החיים". הרב חנניה יום טוב ליפא טייטלבוים (בין השנים תרכ"ד, 1864 - תרמ"ג, 1883) - בהמשך עבר לכהן כרבה של סיגט הרב אליהו בצלאל טייטלבוים - כיהן כרב העיר במשך 45 שנה. אחיו של הרב הקודם, כיהן קודם לכן כרב בפאליען-ריסקווע. הרב משה טייטלבוים - בנו של הרב הקודם, חלה ונסע מיד לאחר מינויו לאיטליה, שם נפטר בערך בשנת 1920 הרב מאיר גרינוולד - נישא ב-1928 לבתו של הרב הקודם ומונה תחתיו לרב העיר. אשתו וילדיו נספו בשואת יהודי הונגריה, הוא ניצל כעובד כפייה והתגורר בסוף ימיו בברוקלין (חתנו הוא האדמו"ר מפאפא הרב יעקב יחזקיה גרינוולד). יהודי יליד העיר טעטש שעבר בהמשך לגור בחוסט ושם היה פעיל פוליטי במועצה הוא משה "טעטשר" רוזנפלד. טאֵצ'וֹ' (טעטש), בתוך: שלמה שפיצר, קהילות הונגריה: הקהילות החרדיות בהונגריה - תש"ד, ירושלים: מכון ירושלים, תשס"ט, עמ' 163–164. (נתוני האוכלוסין בספר מבוססים על מפקד קהילות הונגריה של המועצה המרכזית של יהודי הונגריה שנערך בפקודת שלטונות הכיבוש הנאצי באביב 1944) יצחק גרשוני, תפוח: קובץ שמות ופרטים מתולדות קהלת טעטש, באר שבע, תשנ"ה (496 עמ'). (ספר זה מרכז ניסיונות קודמים שעשה המחבר מטעם 'איגוד יוצאי טעטש והסביבה ובני דור ההמשך שלהם בישראל') מדיה וקבצים בנושא טיאצ'יב בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של טיאצ'יב "טיאצ'יב", באתר JewishGen (באנגלית) טצ'ו (Técső), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם הקהילה היהודית בטץ' באתר בית התפוצות טץ' (אוקראינה), דף שער בספרייה הלאומית יצחק יוסף כהן. חכמי טראנסילוואניה, ת״צ־תש״ד. מכון ירושלים, 1988. עמ' xliv.
גיל שחם

גיל שחם (נולד ב-19 בפברואר 1971) הוא כנר ישראלי-אמריקאי זוכה פרס גראמי. שחם נולד באורבנה, אילינוי, ארצות הברית, להורים ישראלים. בגיל שנתיים חזרה משפחתו ארצה, וכבר בגיל 10 הופיע לראשונה עם התזמורת הסימפונית ירושלים ועם התזמורת הפילהרמונית הישראלית. כשנה לאחר מכן, כבר התקבל לבית הספר המכובד ג'וליארד ושם למד אצל דורותי דיליי ידועת השם ואצל היו קאנג. הקריירה של שחם נסקה בשנת 1989, כאשר נקרא להחליף את יצחק פרלמן עקב מחלה בסדרת קונצרטים עם מייקל טילסון תומאס והתזמורת הסימפונית של לונדון. שחם טס ללונדון בהתראה של יום וניגן את הקונצרטים של מקס ברוך ושל ז'אן סיבליוס בהצלחה, שהניבה ביקורות מזהירות. מאז עשה לו שחם שם כווירטואוז מוביל. הוא ניגן עם רבות מן התזמורות הראשונות במעלה בעולם והקליט יותר מ-20 תקליטורים עבור חברת דויטשה גרמופון. בשנת 1990 זכה במענק הקריירה ע"ש אוורי פישר היוקרתי. בין השאר הופיע בנגינת דואט עם אחותו, הפסנתרנית אורלי שחם. בשנת 2014 הקליט עבור חברת קנארי לקאסיקס עם התזמורת הסימפונית של בוסטון בניצוחו של חואנחו מנה "קונצרטים לכינור משנות ה-1930": של סמואל ברבר, קרל אמדאוס הרטמן, אלבן ברג, איגור סטרווינסקי ובנג'מין בריטן. שחם מנגן בכינור סטרדיוואריוס משנת 1699, שכינויו "הרוזנת מפוליניאק". פרס גראמי על הביצוע המעולה ביותר של מוזיקה קאמרית: אנדרה פרווין וגיל שחם על תמונות אמריקאיות (יצירות מאת קופלנד, פרווין, בארבר, גרשווין), 1999. אתר האינטרנט הרשמי של גיל שחם גיל שחם, ברשת החברתית פייסבוק גיל שחם, ברשת החברתית אקס (טוויטר) גיל שחם, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) גיל שחם, באתר AllMusic (באנגלית) גיל שחם, באתר MusicBrainz (באנגלית) גיל שחם, באתר Discogs (באנגלית) גיל שחם, באתר Songkick (באנגלית) חגי חיטרון, "הקשת היא כמו נשימה", באתר הארץ, 8 באפריל 2011 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הפיגוע בצומת הגבעה הצרפתית (2004)

הפיגוע בצומת הגבעה הצרפתית היה פיגוע טרור פלסטיני שבוצע במהלך האינתיפאדה השנייה ביום רביעי, 22 בספטמבר 2004 בגבעה הצרפתית בירושלים ובו נהרגו שני שוטרי מג"ב, הפיגוע בוצע בכניסה לטרמפידה בצומת שער המזרח. מטען חבלה שהיה בתיקה של המחבלת זיינב עלי עיסא אבו סאלם, בת 18 ממחנה הפליטים עסכר שליד שכם, התפוצץ בעת ששוטרי מג"ב שחשדו בה ניגשו לבדקה, וכתוצאה מכך שני שוטרי מג"ב נהרגו במקום. 33 אנשים נוספים שעמדו בקרבת מקום נפצעו בפיצוץ. אפרת וייס, 2 שוטרי מג"ב נהרגו בפיגוע בגבעה הצרפתית, באתר ynet, 22 בספטמבר 2004 2 הרוגים ו-17 פצועים בפיגוע של מחבלת מתאבדת בצומת הגבעה הצרפתית, באתר גלובס, 22 בספטמבר 2004 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יחסי אוסטריה–איטליה

בין אוסטריה לבין איטליה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים, ושתי המדינות חברות באיחוד האירופי. מאז ימי הביניים הייתה לאוסטריה השפעה רבה על המדינות באיטליה, ובעיקר בצפונה, ומאידך אוסטריה הושפעה מאיטליה מבחינה תרבותית, ובעיקר בתחומי האדריכלות והמטבח. לאחר קונגרס וינה, קיבלה האימפריה האוסטרית את השליטה בממלכת לומברדיה-ונציה, יחד עם ערי המפתח ונציה ומילאנו. בשנת 1848 פרצה מלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה, אולם על אף הצלחות ראשוניות הובסו לבסוף כוחות ממלכת סרדיניה, ואוסטריה חזרה לשלוט בצפון איטליה. בשנת 1859 פרצה מלחמת אוסטריה-סרדיניה שהסתיימה כעבור זמן קצר ובעזרת סיוע צרפתי בניצחון איטלקי, ובעקבות כך איבדה אוסטריה את שליטתה במילאנו, והחל תהליך איחוד איטליה. בשנת 1866 סייעה ממלכת איטליה הצעירה לפרוסיה במלחמת אוסטריה–פרוסיה (מלחמת העצמאות האיטלקית השלישית), ובתמורה קיבלה לאחר מכן את ונציה. גם לאחר מכן נותרו עדיין שטחים איטלקיים תחת שליטה אוסטרית טרנטינו וטריאסטה), ובעקבות המתיחות ביצרה אוסטריה את גבולה עם איטליה. בשנת 1876 הציע הארכידוכס אלברכט, דוכס טשן לפתוח במלחמת מנע נגד איטליה, אך התוכנית לא יצאה לבסוף אל הפועל. בשנת 1882 הצטרפה איטליה לברית המשולשת עם גרמניה ואוסטרו-הונגריה, משום שכעסה על צרפת שהשתלטה על תוניסיה ב-1881, ואיטלקים רבים ראו בתוניסיה מושבה פוטנציאלית. עם זאת, דעת הציבור באיטליה לא תמכה בהסכם עם אוסטרו-הונגריה מפני שאוסטרו-הונגריה הייתה יריבתה של איטליה במהלך איחוד איטליה. בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה, הציעו אנשי צבא רבים שאיטליה תעבור לצדן של בריטניה וצרפת. הצעה זו התחזקה לאחר הפלישה האיטלקית לטריפולי ומלחמת איטליה-טורקיה, שבמהלכה גרמניה תמכה בעיקר באימפריה העות'מאנית. זוהי הייתה ההוכחה שגרמניה ואוסטרו-הונגריה לא סומכות במאת האחוזים על בני בריתן האיטלקים. עם פתיחת מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 נמנעה איטליה מלפתוח במלחמה, מפני שאוסטרו-הונגריה וגרמניה נקטו קו התקפי, ולפי ההסכם איטליה הייתה צריכה לבוא לעזרתם רק אם הן היו מותקפות. לאיטליה ובריטניה הייתה הסכמה על הים התיכון: בריטניה הייתה צריכה גישה לים התיכון ומעבר לקולוניות שלה באפריקה ובהודו, ואיטליה גבלה בים התיכון. עימות בין שני הציים של המדינות היה גרוע לשתי המדינות. לכן, העדיפה איטליה להימנע מלהיכנס למלחמה עם בריטניה. בשנת 1915 נכנסה איטליה למלחמה לצד מדינות ההסכמה, ובעקבות כך התנהלו קרבות קשים בין אוסטריה לאיטליה (קרבות הנהר איזונצו, קרב קפורטו, קרב ויטוריו ונטו). לאחר המלחמה קיבלה איטליה את דרום טירול וטריאסטה, ובכך הושלם למעשה איחוד איטליה. בשנת 1934 התייצב מוסוליני לצד אוסטריה, ואיים על היטלר שאם ינסה לספח את אוסטריה, תתערב איטליה לעזרתה, אולם לאחר ההתקרבות בין השניים והקמת ציר רומא-ברלין, הסכימה איטליה לגרמניה הנאצית לספח את אוסטריה במרץ 1938. כיום שתי המדינות אשר חולקות גבול של 430 ק"מ ביניהם, חברות באיחוד האירופי ובארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי, והם משתפות פעולה במגוון תחומים. אוסטריה מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא, ו-10 קונסוליות בבארי, בולוניה, פירנצה, ג'נובה, מילאנו, נאפולי, פאלרמו, טריאסטה, טורינו, ונציה וורונה. איטליה מחזיקה באוסטריה שגרירות בווינה, ו-6 קונסוליות בפלדקירך, אינסברוק, גראץ, קלגנפורט, לינץ וזלצבורג . מדיה וקבצים בנושא יחסי אוסטריה–איטליה בוויקישיתוף אתר על יחסי מדינות
אליפות אירופה בכדורסל נשים 2007

אליפות אירופה בכדורסל נשים 2007, הייתה האליפות האזורית ה-31 שאורגנה על ידי פיב"א אירופה. האליפות נערכה בטורקיה בין ה-24 בספטמבר ל-7 באוקטובר 2007. רוסיה ניצחה באליפות בפעם השנייה בתולדותיה. בתחרות השתתפו 16 נבחרות. הן חולקו לשני בתים. שלוש נבחרות מכל בית המשיכו להתמודדות על המדליות בשלב השני ב-2 בתים. ארבע נבחרות מכל בית המשיכו להתמודדות על המדליות בשיטת פלייאוף. משחק הגמר משחק על המקום השלישי נבחרת ישראל בכדורסל נשים התמודדה על מקום באליפות במסגרת בית ג'. המשחקים נערכו בשיטת משחק בית ומשחק חוץ בהשתתפות 4 קבוצות. הנבחרת הצליחה לסיים את השלב בהצלחה והעפילה לתחרות. בשלב הראשון של האליפות הנבחרת התמודדה בבית א' והפסידה בכל משחקיה. כדרסלניות של הנבחרת: ליעד סואץ-קרני - 33 נקודות לירון כהן - 32 נקודות קטיה אברמזון - 28 נקודות שי דורון - 22 נקודות ג'ניפר פליישר - 18 נקודות לייני סלווין - 18 נקודות מירב דורי - 17 נקודות איילת כהן - 2 נקודות קטיה לויצקי - 2 נקודות שירן צעירי - 2 נקודות חן נוסל נעמי קולודני מדיה וקבצים בנושא אליפות אירופה בכדורסל נשים 2007 בוויקישיתוף יורובאסקט 2007 באתר פיב"א אירופה אליפות אירופה 2007 באתר פיב"א
אמבואז

אמבואז (בצרפתית: Amboise) היא קומונה במחוז אנדר ולואר בחבל סאנטר-עמק הלואר שבמערב-מרכז צרפת, על גדות נהר הלואר, 27 ק"מ מזרחית לטור ו-18 ק"מ צפונית לטירת שנונסו. מקור שם העיר בשמה הלטיני Ambacia מתקופת השלטון הרומי שפירושו "בין הנהרות". השם ניתן עקב הימצאותה בין הנהר לואר ונהר Amasse. ב-1516 הזמין פרנסואה הראשון את לאונרדו דה וינצ'י לגור בצרפת, להיות "צייר המלך" ולקבל קצבה שנתית. הוא נתן לו בית אחוזה באמואז בשם קלו לוסה שם חי דה וינצ'י במשך שלוש שנים. הוא נקבר בכנסיית סן פלורנטין שבאמבואז, אך בימי המהפכה הצרפתית נחרב המקום ומקום קבורתו לא נודע עוד. ב-1863 טען אדם שערך חפירות באזור בו עמדה הכנסייה שמצא את עצמות לאונרדו, שכן מצא גולגולת "מלכותית", המעוצבת "בצורה נפלאה כל כך". את העצמות קבר בקפלת סן הובר (Saint-Hubert) שבשטח טירת אמבואז. ב-1560 הייתה טירת אמבואז מרכז לניסיון ההוגנוטים לתפוס את השלטון במה שנודע כקנוניית אמבואז. הם הובסו בניסיונם לתקוף את הטירה ולחטוף את המלך פרנסואה השני. ב-1563 נחתם בטירת אמבואז הסכם אמבואז בין הקתולים וההוגנוטים שהביא לרגיעה זמנית במלחמות הדת בצרפת. מרי, מלכת הסקוטים הגיעה לטירת אמבואז בגיל חמש, שם התחנכה בחצר המלך אנרי השני, וזכתה בה למיטב החינוך הקתולי של תקופת הרנסאנס. היא נישאה שם לפרנסואה השני, מלך צרפת שנפטר בגיל צעיר וחזרה לסקוטלנד כאלמנה בת תשע עשרה. שתי האטקציות התיירותיות באמבואז הן טירת אמבואז הבולטת מעל העיר ואחוזת קלו לוסה הנמצאת כ-500 מטר מדרום לה. הן הוכרזו על ידי אונסקו כאתר מורשת עולמית. מגדל השעון באמבואז בתים ורכבת תיירים באמבואז טירת אמבואז, צילום מגדת הלואר נהר לואר באמבואז עם גשר גנרל לקלרק טיילת הלואר באמבואז כניסה לקפלת סן הובר בה קבור לאונרדו דה וינצ'י כנסיית סן פלורנטין באמבואז בה נקבר לאונרדו דה וינצ'י בתחילה "הקבר" של לאונרדו דה וינצ'י ברצפת קפלת סן הובר בטירת אמבואז מדיה וקבצים בנושא אמבואז בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אמבואז (בצרפתית) אמבואז, סרטונים בערוץ היוטיוב אתר התיירות של אמבואז אמבואז, באתר Experience Loire אמבואז, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
נתן נתנזון

נתן נתנזון (נולד ב-7 בספטמבר 1955) הוא שחקן ותסריטאי ישראלי. נתנזון נולד ברומניה וגדל בעיר יאשי. עלה לארץ עם משפחתו ב-1963, והם השתקעו באשקלון, שם התגורר דודו מצד אביו. באמצע שנות השבעים שירת בלהקת פיקוד דרום, בין השאר, עם נתן דטנר. היה חבר בצוות תוכנית הילדים "בלי סודות" ושיחק בסרטים "אמי הגנרלית" (1979), "מלך הסלים" (כתב את התסריט במשותף עם דובי גל) (1988) "כח משיכה," (1989) " ד.צ חוף אילת" (1989), וב"חסד של אמת" (2002). שיחק בהצגות ומופעים לילדים כמו "חנן ונתן", וכן גם בסדרות "זהו זה!" ו"בסוד העניינים". ב-1992 הוא השתתף בקלטת לילדים "שרים וצוחקים" לצד דודו זר, חני נחמיאס ואיגור בוריסוב. השתתף בקדם-אירוויזיון 1993 כששר יחד עם אפי בן-ישראל את השיר "מרקוני", שזכה במקום ה-11. התארח בתוכנית הערב עם אלי יצפאן בשנת 1997, על כך שהופיע בתוכנית את המופע "ליד אשתי אני פודל" שעשה עם משה שחר. ב-1998 השתתף בדיבוב קולו של אלגאר, הרשע המשני בסרט המתבסס על "פאוור ריינג'רס טורבו", גם כן לצידה של בן ישראל (שקיבלה את התפקיד המרשעת הראשית, דיווטוקס), בפיקוחו של עוזי פוקס. בשנת 2005 הופיע בסרטם של מתי הררי ואריק לובצקי, "החשוד האחרון", לצדו של שמיל בן ארי. באותה שנה הוא השתתף במחזמר לילדים "טרזן וג'יין" שכתב אפרים סידון, וביים חנוך רוזן. השתתף בשנת 2006 בתפקיד אורח בתור איגבן טדאוש בעונה השלישית של "השמיניה" וכן בקומדיית המצבים "החיים זה לא הכל". בשנת 2007 הופיע בסדרה "הקרקס של רינת" בערוץ הופ!. בשנת 2010 שיחק בסדרה "15 דקות" בתפקיד יקי סומך. ובאותה שנה השתתף בסדרה "הבורר" בתפקיד רופא. בשנת 2011 שיחק בסדרה "הפיג'מות" בתפקיד פקח, ושיחק את גדעון בסדרה "בנות הזהב". בשנת 2016 השתתף בסרט הקולנוע "פטר השלישי". נתנזון ידוע גם בתור הדמות "סבא נתי" מהקלטות והמופעים של כוכבת הילדים "מיקי" (מיכל מוכתר) כיכב בהצגות: "גיבורי האור", "מיקי בארץ הפלאות", בהצגות בקניונים, ואפילו בקלטות "מיקי" ו"מיקי בחופשה", בחנוכה 2021 הופיע בדמות זאת במופע "מותק של משפחה". נתנזון שיחק במספר סרטים בקולנוע החרדי; כדמות ראשית ב"אחים לנצח" (2005) מאת יהודה גרובייס, ובסדרת "העיתון" (2006) של גרובייס. ב-2011 השתתף בסרט "מקום בטוח" בבימויו של אהרון אוריאן. ב-2014 שיחק בסדרת הנוער "מ'זאגט לחיים" של ארגון הפנסאים. ב-2018 גילם בסרטו של שניאור אנטבי "מודה במקצת", את דמותו של שלום - מנהל חשבונות בישיבה חרדית[דרוש מקור]. נתנזון נשוי לגילה, מורה, ואב לשתי בנות ובן. בני הזוג מתגוררים בשוהם. אחת מבנותיו, נוף נתנזון, היא מדבבת לשעבר ועיתונאית "ידיעות אחרונות". מדיה וקבצים בנושא נתן נתנזון בוויקישיתוף נתן נתנזון, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית נתן נתנזון, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) נתן נתנזון, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי נתן נתנזון, באתר ספר הקולנוע הישראלי נתן נתנזון, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) נתן נתנזון, באתר MusicBrainz (באנגלית) נתן נתנזון, דף שער בספרייה הלאומית רן בוקר, נתן נתנזון: "בלי סודות שינתה לי את החיים", באתר ynet, 15 באפריל 2015 רותי קדוש, מבלי סודות לפרלמנט ממליגה: נתן נתנזון כבר סבא, אבל מרגיש כמו ילד, באתר nrg‏, 14 ביולי 2016
מכון טולוז ללימודים פוליטיים

המכון ללימודים פוליטיים של טולוז (בצרפתית: Institut d'études politiques de Toulouse) המכונה גם "סיאנס פרו טולוז", הוא מוסד צרפתי להשכלה גבוהה שנוסד בשנת 1948, העוסק במדעי המדינה וביחסים בינלאומיים. המוסד ממוקם בעיר טולוז שבדרום צרפת. על פי משרד החינוך הלאומי הצרפתי, המוסד הוא אחד מעשרות מוסדות הלימוד בצרפת שזכו להיות מוגדרים כ״גרנד אקול״ - מוסד אקדמי שכדי ללמוד בו צריך לעבור בחינה בנוסף לתעודת הבגרות. מטרתו של בית הספר היא להכשיר את מנהלי האומה הבאים במגזר הציבורי ובמגזר הפרטי. 1948 - 1955 : פול קוזינט 1955 - 1980 : פול אורליאק 1980 - 1995 : אנדרה קבניס 1995 - 2000 : כריסטיאן חן 2000 - 2010 : לור אורטיז 2010 - 2016 : פיליפ ריימבו מאז 2016 : אוליבייה ברוסאר. מדיה וקבצים בנושא מכון טולוז ללימודים פוליטיים בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מכון טולוז ללימודים פוליטיים (בצרפתית ובאנגלית) מכון טולוז ללימודים פוליטיים, ברשת החברתית אקס (טוויטר) "Olivier Brossard nommé Directeur de Sciences Po Toulouse". 3 באוקטובר 2016. {{cite web}}: (עזרה)
ז'אק טיבו

ז'אק טיבו (בצרפתית: Jacques Thibaud;‏ 27 בספטמבר 1880 – 1 בספטמבר 1953) היה כנר צרפתי. טיבו נולד בבורדו ולמד נגינה בכינור תחילה אצל אביו, לפני שנכנס לקונסרבטואר של פריז בגיל שלוש-עשרה. בשנת 1896 זכה במשותף בפרס הכינור של הקונסרבטוריון יחד עם פייר מונטה (שבהמשך היה למנצח מפורסם). הוא נפצע בלחימה במלחמת העולם הראשונה, והיה צריך לשקם את הטכניקה שלו. בשנת 1943 ייסד את תחרות מרגריט לונג-ז'אק טיבו הבינלאומית, תחרות לכנרים ופסנתרנים, יחד עם מרגריט לונג. בנוסף להופעותיו כסולן, נודע טיבו בנגינת מוזיקה קאמרית, בייחוד כחלק משלישיית קורטו עם הפסנתרן אלפרד קורטו והצ'לן פבלו קזלס. הוא היה ידיד של אז'ן איזאיי, שהקדיש לו את הסונאטה השנייה שלו לכינור סולו. בין תלמידיו היה אריק רוזנבליט. טיבו נהרג בשנת 1953 כאשר מטוס אייר פראנס שנמצא בו התרסק בהרי האלפים הצרפתיים. כל הנוסעים ואנשי הצוות נהרגו בתאונה. כינור הסטרדיוואריוס שלו משנת 1720 נהרס אתו. מדיה וקבצים בנושא ז'אק טיבו בוויקישיתוף ז'אק טיבו, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ז'אק טיבו, באתר AllMusic (באנגלית) ז'אק טיבו, באתר MusicBrainz (באנגלית) ז'אק טיבו, באתר Discogs (באנגלית) ז'אק טיבו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.