laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
פוליטיקה של גרמניה המזרחית

המערכת הפוליטית בגרמניה המזרחית הייתה רודנית וצנטרליסטית. ב-7 באוקטובר 1949 אושרה חוקתה של גרמניה המזרחית, המגדירה אותה כרפובליקה סוציאליסטית ודמוקרטית. כרפובליקה סוציאליסטית, באופן רשמי התקיימה מערכת בחירות פלורליסטית, אך בפועל המפלגה היחידה שהשתתפה בבחירות הייתה מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה. מפלגה קומוניסטית זו סינפה אליה מספר תנועות/מפלגות שרצו איתה כרשימה אחת - "החזית הלאומית של גרמניה הדמוקרטית". שירות הביטחון של גרמניה המזרחית, השטאזי פיקח מקרוב כדי לאתר כל פעילות פוליטית שלא קשורה במפלגה השלטת. אנשים שהשתתפו בפעילויות פוליטיות אלו נענשו בחומרה רבה. כל הארגונים במדינה נשלטו והוכוונו על ידי השלטונות. לכנסייה ניתן חופש יחסי כל עוד לא פעלה בתחום הפוליטי. רק בשנת 1990 נערכו בחירות חופשיות, בהן זכתה השלוחה המזרח גרמנית של מפלגת ה-CDU המערבית. בראש שלוחה זו עמד לותר דה מייצירה, שהיה המנהיג המזרח גרמני היחיד שנכנס לשלטון באופן דמוקרטי. תחת שלטונו של דה מייצירה (ורשמית גם תחת קודמיו) המשטר התנהל כדמוקרטיה פרלמנטרית. בעקבות איחוד גרמניה, שינתה מפלגת האיחוד הסוציאליסטי את שמה למפלגת הסוציאליזם הדמוקרטי וכיום שמה "די לינקה" (גרמנית: die Linke). כנהוג במדינות קומוניסטיות, למפלגה השלטת במדינה הייתה השפעה גדולה על הנעשה בה. אף על פי שרשמית ההחלטות אושרו או הוחלטו בגופים השונים, הגוף שמשך בחוטים היה מפלגת האיחוד הסוציאליסטי ששלטה רוב שנות קיומה, ובייחוד הגוף העליון שלה הפוליטביורו. פרטיזציה (הגברת השפעת המפלגה על מוסדות השלטון) של המערכת במדינה באה לידי ביטוי בכך שהשטאזי, שירות הביטחון של המדינה- סיסמתו הייתה "המגן והחרב של המפלגה". וילהלם פיק אוטו גרוטהוול גרמנית: Erster Sekretär des Zentralkomitees der Sozialistischen Einheitspartei Deutschlands, Generalsekretär des ZK der SED. ולטר אולבריכט (1950-1971) אריך הונקר (1971-1989) אגון קרנץ (1989) גרמנית: Staatspräsident, Präsident der DDR. וילהלם פיק (1949-1960) גרמנית: Vorsitzender des Staatsrats. ולטר אולבריכט (1960-1973) פרידריך אברט (1973 (בפועל)) וילי שטוף (1973-1976) אריך הונקר (1976-1989) אגון קרנץ (1989) מנפרד גרלך (המפלגה הדמוקרטית ליברלית של גרמניה) (1989-1990) גרמנית: Vorsitzender des Ministerrats. נקרא גם נשיא השרים (Ministerpräsident) אוטו גרוטהוול (1949-1964) וילי שטוף (1964-1973) הורסט סינדרמן (1973-1976) וילי שטוף (1976-1989) הנס מודראו (1989-1990) לותר דה מייצירה (1990) גרמנית: Präsident(in) der Volkskammer. יוהנס דיקמן (1949-1969) גרלד גוטינג (1969-1976) הורסט סינדרמן (1976-1989) גינתר מלידה (מפלגת האיכרים הדמוקרטית של גרמניה) (1989–1990) סבינה ברגמן-פוהל (1990) מדיה וקבצים בנושא פוליטיקה של גרמניה המזרחית בוויקישיתוף
נילטון סנטוס

נילטון דוס סאנטוס (בפורטוגזית: Nílton dos Santos; ‏16 במאי 1925 – 27 בנובמבר 2013) היה כדורגלן ברזילאי ששיחק בעמדת המגן השמאלי. שיאן ההופעות בכל הזמנים של קבוצת בוטפוגו. סאנטוס שכונה "האנציקלופדיה", היה שחקן מפתח בנבחרת ברזיל, ששיחקה במונדיאל 1954, במונדיאל 1958 ובמונדיאל 1962. בנוסף, היה סאנטוס חלק מהסגל של נבחרת ברזיל למונדיאל 1950, אבל לא עלה כלל על המגרש. בכל הקריירה המקצוענית שלו שיחק סאנטוס רק בשתי קבוצות: בוטפוגו ונבחרת ברזיל. ב-1998 נבחר על ידי פיפ"א כמגן השמאלי של קבוצת הכדורגל של המאה. ב-4 במרץ 2004, נבחר סאנטוס על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם. מדיה וקבצים בנושא נילטון סנטוס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של נילטון סנטוס נילטון סנטוס, באתר Transfermarkt נילטון סנטוס, באתר Soccerway נילטון סנטוס, באתר National Football Teams נילטון סנטוס, באתר FootballDatabase.eu Nilton Santos obituary, הספד לסנטוס באתר הגארדיאן (באנגלית) נילטון סנטוס, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגל ברזילאי. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ערים באוסטריה

נכון לשנת 2019, גרים 4,110,658 מתושבי אוסטריה בערי המדינה (כ-46%). העיר הגדולה בה היא וינה, עיר הבירה, המאכלסת כחמישית מאוכלוסיית המדינה, ובנוסף היא גם המטרופולין הגדולה בה המאכלסת כשליש מאוכלוסיית המדינה. היישוב הצפוני ביותר באוסטריה הוא ליטשו, הדרומי ביותר הוא פרלך, המערבי ביותר הוא פלדקירך והמזרחי ביותר הוא המינבורג אן דר דונאו. הערים המודגשות הן ערי הבירה של המחוזות בהן הן נמצאות. מדיה וקבצים בנושא ערים באוסטריה בוויקישיתוף הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה באוסטריה
דנוונטרי

דנוונטרי (Dhanwantari) הוא אווטאר של האל ההינדואי וישנו. דנוונטרי מופיע בודות כרופא של האלים, והוא האל של הרפואה האיורודית, שעל פי האמונה ניתנה לאדם על ידי האלים. דנוונטרי מופיע כאל וישנו ולו ארבע ידיים, ניתן לזהותו באמצעות הפריטים בהם הוא אוחז: צמחי מרפא ביד אחת ונקטר נעורים ביד השנייה בידו השלישית יש צ'קרה בידו הרביעית הוא מחזיק כתבי הקודש או עלוקה. מדיה וקבצים בנושא דנוונטרי בוויקישיתוף דנוונטרי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא דת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פליסתנס

פּלֵיִסתֶנס (ביוונית: Πλεισθένης), הוא דמות מהמיתולוגיה היוונית שקיימות מספר גרסאות אודות זהותה. גרסה אחת טוענת כי פליסתנס היה בן של תיאסטס, שאביו שלח אותו להתנקש באטראוס, אך האחרון הצליח להרוג אותו. לפי גרסה שנייה, פליסתנס היה מבני פלופס, אח של אטראוס ותיאסטס, הבעל הראשון של איירופה ואבי אגממנון ומנלאוס. הוא היה חולה ומת ולאחר מותו אטראוס נשא את איירופה ואימץ את ילדיה. גרסה שלישית טוענת כי פליסתוס היה בנם של איירופה ואטראוס. לפי גרסה נוספת, פליסתנס הוא בנם של מנלאוס והלנה. ערך זה הוא קצרמר בנושא מיתולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אשר אוחנה

אשר אוחנה (נולד ב-1945 במרוקו) כיהן כשר הדתות וכגזבר ומנכ"ל מפלגת ש"ס. נולד במרוקו, ועלה לישראל בשנת 1956. בשנת 1962 סיים לימודיו התיכוניים בתיכון חב"ד. בשירותו הצבאי שירת בהג"א. אוחנה הוסמך להנהלת חשבונות, ועבד בין השנים 1963–1978 בעיריית בית שמש ושימש מנהל חשבונות, גזבר, מנהל מדור שכר ומנהל מנגנון כוח אדם בעירייה. לאחר מכן עסק באופן פרטי כמנהל חשבונות. בשנת 1987 מונה למנהל פרויקטים בחברת הבנייה "נעים זמירות" ובשנת 1991 למנכ"ל חברת הבנייה "אוחנה ובניו". בשנת 1992 הצטרף למפלגת ש"ס על מנת לסייע בטיפול בחובות המפלגה, בעקבות הקנסות שספגה בשל מימון המפלגה לבחירות. בין השנים 1993–1996 היה גזבר המפלגה. לאחר מכן מונה ליועץ בכיר לשר הדתות (1996–1997) ולמנכ"ל המשרד (1997–1998). בשנת 1999 מונה למזכ"ל רשת "מעיין החינוך התורני" מטעם המפלגה ובין השנים 2000–2001 היה מזכ"ל המפלגה. ב-7 במרץ 2001 מונה לשר הדתות מטעם ש"ס בממשלה ה-29, ממשלת האחדות בראשותו של אריאל שרון, אך לא כיהן כחבר הכנסת. ב-28 בפברואר 2003 סיים את תפקידו כשר עם כינונה של ממשלה חדשה, שבה פורק המשרד לענייני דתות. בעל תואר ראשון, כיום הוא בעל משרד חשבונאות פרטי ושימש כיו"ר ועדה ממונה במועצות הדתיות בעכו ובשלומי. ב-4 באוגוסט 2015 הוא נכנס לתפקיד יו"ר המועצה הדתית בנתניה. בנו יהודה אוחנה משמש כיום כגזבר תנועת ש"ס. אשר אוחנה, באתר הכנסת אשר אוחנה, באתר כנסת פתוחה ערך זה הוא קצרמר בנושא פוליטיקאים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
איירופה

איירופה (ביוונית: Αερόπη), בתו של קטראוס מלך כרתים ונכדתו של מינוס, אחותם של אלתיימנס, אפמוסינה וקלימנה, ואימם של אגממנון, מנלאוס ואנאקסיביה. קטראוס שמע נבואה שעל פיה מותו יבוא מידי אחד מילדיו. לאחר הנבואה אלתיימנס ואפמוסינה עזבו את כרתים מרצונם, אך קלימנה ואיירופה נמסרו למכירה לנאופליוס. נאופליוס נשא בעצמו את קלימנה ומכר את איירופה לאטראוס (או לפליסתנס, תלוי בגרסה). איירופה התאהבה בתיאסטס וכשבעלה נתן לה את גיזת הזהב כדי שתטמין אותה במקום מבטחים, ללא ידעיתו, היא מסרה אותה לאהובה, תיאסטס. תיאסטס ואטראוס התחרו על המלוכה במיקנה. תיאסטס אמר לאטראוס שרק מי שיוכל להשיג את גיזת הזהב יהיה ראוי למלוך ואטראוס, שחשב שהגיזה ברשותו, הסכים לכך. תיאסטס הציג את גיזת הזהב וזכה בכס המלוכה. מאוחר יותר הביא אטראוס אישור מהרמס לכך שהוא זכאי למלוכה ועל כך השיב לו אחיו, שיחזיר לו את המלוכה, כשהשמש תנוע אחורה על מסילתה בשמים. זאוס עשה זאת ואטראוס זכה במלוכה. בהזדמנות זו נודע לאטראוס על בגידת אשתו עם אחיו והוא תכנן את נקמתו. אטראוס הזמין את תיאסטס למשתה התפיסות. אטראוס הרג את בניו של תיאסטס ובישל את בשרם, פרט לידיהם ורגליהם. בארוחה הגיש אטראוס לאחיו את בשר ילדיו (רעיון שאינו חדש במשפחה זו, ראו מה עשה טנטלוס לפלופס) בעזרת ידיהם ורגליהם. תיאסטס ברח, אך חיפש דרך לנקום באחיו. אורקל ניבא לתיאסטס שאם יביא לעולם בן מבתו, פלופיה, בן זה יהרוג את אטראוס. תיאסטס עיבר את בתו ונולד להם בן בשם אייגיסתוס. פלופיה הפקירה את בנה, אך רועה צאן מצא אותו והביא אותו אל אטראוס. אטראוס גידל את אייגיסתוס והתייחס אליו כאל בנו. כשאייגיסתוס בגר, הגיע תיאסטס, סיפר לאייגיסתוס שהוא אביו וסבו והסית אותו נגד אטראוס. אייגיסתוס הרג את אטראוס ויחד עם אביו-סבו תיאסטס מלך במיקנה והגלה את בניו של אטראוס, אגממנון ומנלאוס, אל ספרטה. פליסתנס מדיה וקבצים בנושא איירופה בוויקישיתוף
בן-חצב סתווני

בן-חצב סתווני (שם מדעי: Scilla autmnalis) הוא גאופיט ממשפחת האספרגיים, אשר פורח בסתיו פעמיים באותה השנה: פעם אחת לפני בוא הגשם ופעם שנייה לאחר ירידתו. לבן-חצב סתווני שתיי תפרחות שגובהן 10–15 ס"מ, אשר פורחות בחודשים אוקטובר-נובמבר בהפרש של כחודשיים זו אחרי זו. בכל תפרחת פורחים 12 ויותר פרחים. קוטרו של כל פרח פתוח 5–7 מ"מ. לכל פרח שישה עלי עטיף בצבע סגול בהיר ו-6 אבקנים, שהמאבקים שלהם בצבע סגול כהה. הפרחים מואבקים על ידי חרקים. העוקץ ארוך פי 2 מהפרח, ולאחר ההפריה הוא מוסיף להתארך. הפרי הוא הלקט, והזרעים מבשילים כבר לפני בוא הגשם. הזרעים שחורים כדוריים וקטנים. בבסיס הצמח ישנה שושנת עלים, כשרוחב כל עלה קטן מ 5 מ"מ ואורכו 5–7 ס"מ. הבצל קטן (15–25 מ"מ), חדירתו בקרקע 2–5 ס"מ, בעל קליפות יבשות - הקליפות החיצוניות חומות והקליפות הפנימיות לבנבנות מנומרות בנקודות לבנות בהירות. הקליפות מכילות חומרים דביקים. הבצל מוגן מפני בעלי חיים על ידי רעלנים המצויים בתוך הקליפות, ביניהם הגליקוזידים שמשפיעים על הלב וכן חומרים הגורמים לגירוד. חומרים אלו, בתוספת גבישי אוקסלט-הסידן (הנקודות הלבנות הבהירות שעל הקליפות הפנימיות), הפוצעים את המעי של בעל החיים האוכל ומגבירים את חדירת הרעל לגוף, מגנים על הבצל ומרחיקים את בעלי החיים. תפוצתו של בן-החצב הסתווני היא באזור הים תיכוני. בישראל המין גדל בחבל הים-תיכוני והוא חודר גם לאזור החרמון, ספר המדבר והר הנגב (האזור האירנו-טורני). בית הגידול הוא סדקים וכיסי קרקע על סלעי גיר קשים ובסמוך להם. אפשר למוצאו גם בשולי דשאים ובמקומות ישוב. מדיה וקבצים בנושא בן-חצב סתווני בוויקישיתוף בן-חצב סתווני, באתר צמח השדה בן-חצב סתווני, באתר צמחיית ישראל וסביבתה בן-חצב סתווני, באתר Tropicos (באנגלית) בן-חצב סתווני, באתר GBIF (באנגלית) בן-חצב סתווני, באתר IPNI (באנגלית) פרופ' אבי שמידע, "בן-חצב סתווני"(הקישור אינו פעיל), באתר רשות הטבע והגנים
גרמפוס אפור

גרמפוס אפור (שם מדעי: Grampus griseus), הוא דולפין והוא מין יחיד בסוג גרמפוס (Grampus). המין תואר לראשונה על ידי ז'ורז' קיווייה ב-1812. זהו דולפין גדול יחסית היכול להגיע לאורך 2.5-3.5 ולמשקל של 250–500 ק"ג. צבעו אפור עד לבן והוא בעל צלקות לבנות על רוב גופו. הסנפיר הגבי דומה לסנפיר הדולפינן. הגרמפוס האפור נפוץ בכל העולם באזורים בעלי אקלים ממוזג או טרופי, לרוב במים עמוקים ולא קרוב לחוף. ניתן למצוא אותו באזורים הטרופיים של האוקיינוס ההודי, האוקיינוס השקט והאוקיינוס האטלנטי, כמו גם בים התיכון ובים האדום. עם זאת, הוא אינו חי בים השחור. התנאים המועדפים עליהם הם אזורים בקרבת המדף היבשתי עם שיפועים תלולים, אשר עומקם נע בין 400 ל-1,000 מטרים, ואשר טמפרטורת המים בהם היא מעל 10 (רצוי מעל 15) מעלות צלזיוס. אוכלוסיית הגרמפוסים האפורים, שחיה בקרבת המדף היבשתי של ארצות הברית, תועדה והגיעה לגודל של כ-60,000 פרטים. תיעוד שבוצע באוקיינוס השקט הצביע על כ-175,000 פרטים באזור הטרופי המזרחי ועל כ-85,000 פרטים במערבי. אוכלוסיית הגרמפוס האפור נחקרה מעט מעבר למדף היבשת הישראלי בים התיכון. בכל סקרי מחמל"י אשר בוצעו מעבר למדף היבשת, תועדו להקות ממין זה ולכן ההנחה היא שהאוכלוסייה קבועה במדרון היבשת, מערבית לחוף ישראל. בשלושה מקרים הגיעו אל החוף פרטים חולים או פצועים. בשני מקרים הם מתו במרכז האישוש של מחמל"י תוך כ-18 שעות ובמקרה השלישי הושב הגרמפוס הצעיר לים. במפרץ אילת ישנן תצפיות רבות של מין זה, הנחשב נפוץ בים האדום. מדיה וקבצים בנושא גרמפוס אפור בוויקישיתוף גרמפוס אפור, באתר ITIS (באנגלית) גרמפוס אפור, באתר NCBI (באנגלית) גרמפוס אפור, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) גרמפוס אפור, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) גרמפוס אפור, באתר GBIF (באנגלית) גרמפוס אפור, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) הגרמפוס האפור באתר ה-IUCN גרמפוס אפור, במגדיר המינים של מחמל"י גרמפוס אפור באתר הרשימה האדומה של IUCN
השלום

השלום היא קומדיה יוונית שנכתבה על ידי המחזאי היווני אריסטופאנס. ההצגה הוצגה לראשונה בשנת 421 לפנה"ס באתונה וזכתה בפרס שני בתחרות בה השתתפה. במחזה זה תוקף אריסטופאנס את בני תקופתו ובהם אוריפידס, ראקינוס, קליאון והיפרבולוס. המחזה נכתב זמן קצר לאחר חוזה השלום של ניקיאס, ותוקף בציניות רבה את החוזה. גיבור המחזה הוא החקלאי הזקן טריגאאוס. בעוד אתונה וספרטה לוחמות אחת בשנייה במלחמה הפלופונזית, עולה טריגאאוס על חיפושית זבל ענקית, בסגנון רכיבתו של בלרופון על פגסוס, במטרה לעוף אל השמים ולהיפגש שם עם זאוס. חלק של המחזה רצוף בדיחות נמוכות, באשר חיפושית הזבל ניזונה מגללים. משרתיו של טריגאאוס נדרשים לאסוף מספיק גללים על מנת שיהיה לחיפושית מה לאכול במסעה, ואנשי העיר נדרשים שלא לעשות צורכיהם על מנת שלא להסיח את דעתה של החיפושית במעופה. טריגאאוס מגיע לשמים ומגלה שכל האלים האולימפיים למעט הרמס עזבו את השמים והשאירו אותם בשליטת "מלחמה" ו"אי סדר". כמו כן הוא מגלה כי אלת "השלום" נכלאה בתוך בור עמוק מכוסה באבנים כבדות. "מלחמה" ו"אי סדר" ישבו יחד ותכננו תוכניות להרוס את יוון, אחת התוכניות היא לרמוס את כל ערי יוון עם עלי אולם הם לא מוצאים אף עלי. בעודם מחפשים עלי, מצליח טריגאאוס לקרוא למקהלה (חקלאים של ערים יווניות שונות) העוזרים לו לשחרר את אלת השלום מכלאה. בעלי מלאכות המרוויחים מהמלחמה (כגון יצרני הנשק) מנסים להפריע להם במלאכתם אולם לבסוף הם מצליחים לשחרר את אלת השלום. אלת השלום מגיעה, מלווית ב"יבול" ו"פסטיבל" אולם היא כועסת על היוונים (מאחר שאלה הפרו הסכמי שלום רבים), והיא מוכנה לדבר עם היוונים רק באמצעות הרמס. לבסוף היא משתכנעת לשוב לאתונה. טריגאאוס מסכים לשאת את יבול, ופסטיבל נשלח להכין את החגיגה. כבש נבחר כקורבן אולם אלת השלום אינה מוכנה לשפיכות דמים, גם של כבש. אורקל שמגיע ומנבא נגד השלום מגורש מהמקום. מאחר שהמלחמה נגמרה מגיעים סוחרי הנשק ומנסים למכור את מרכולתם במכירת חיסול - אולם איש לא קונה אותה. טריגאאוס מציע לרכוש מגן בתור כיסא, וחניתות בתור תמוכות לגפן, והסוחרים עוזבים את המקום בכעס. המחזה מסתיים בחתונתם של טריגאאוס ויבול. בנג'מין ב. רוג'רס, 1924. ארתור ס. ויי, 1934. ג'ורג' תיאודוריטיס, 2002: טקסט מלא. באפריל 1968 עלה "השלום", בעיבוד ובימוי של אריה זקס עם צוות "במת השחקנים", שכלל בין היתר את אמנון מסקין, לבנה פינקלשטיין וטוביה צפיר. את הכוראוגרפיה למחזה יצרה גליה גת, רקדנית להקת בת שבע, ואת התלבושות והמסכות יצרה עדה המאירית. המחזה זכה לביקורות חיוביות, והוא הוצג בתל אביב ובירושלים. לאחר שהוצג פעם אחת באולם "בית העם" בירושלים, פנו גורמים דתיים לעירייה ודרשו שלא יוצג יותר, מאחר שבסצנה אחת לקראת סיום המחזה מופיעה אחת השחקניות בחזה חשוף. עקב כך עבר המחזה מאולם "בית העם", שהיה בבעלות העירייה, לאולם "מיטשל" שהיה שייך להסתדרות. המחזה תורגם לעברית בשנת 2005 על ידי זיוה כספי ויצא לאור בהוצאת מגנס. מדיה וקבצים בנושא השלום בוויקישיתוף השלום, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) טלילה בן זכאי, "השלום" התחיל לרוץ, מעריב, 9 באפריל 1968 יורם קניוק, אחרי בכורה - "השלום" לאריסטופנס ב"במת השחקנים", דבר, 21 באפריל 1968 משה נתן, עדלאידה למען השלום, למרחב, 26 באפריל 1968 דב בר-ניר, שלוש הנאות תיאטרוניות, על המשמר, 26 באפריל 1968 רם עברון, השלום כנערה עירומה, למרחב, 10 באפריל 1968 סטפאן גלברט, גישושי שלום ב...אולימפוס, על המשמר, 15 במאי 1968 המחזות הרציניים והנועזים ביותר בתבלין של עירום, "העולם הזה", גיליון 1597 מ-10 באפריל 1968, עמוד 25 תמר אבידר, החזה החשוף של השחקנית במחזה "השלום' ־ הפריע לדתיים בירושלים, מעריב, 21 באפריל 1968
אי גה פארבן

אִי גֶה פַארבֶּן (בגרמנית: IG Farben, קיצור של Interessen-Gemeinschaft Farbenindustrie AG) היה קונצרן גרמני שנוסד ב-1925 על ידי פאול ורבורג. אי גה פארבן החזיקה במונופול מוחלט כמעט על ייצור כימיקלים בגרמניה הנאצית. "פארבן" פירושו בגרמנית "צבעים", והחברה בראשיתה ייצרה בעיקר צבעים, אך עד מהרה התפתחה לייצור מוצרים כימיים מתקדמים יותר. התאגיד נוצר בתגובה לאירועי מלחמת העולם הראשונה שבעקבותיה איבדו חברות רבות נתח שוק משמעותי. בימי הזוהר שלה, החברה הייתה הרביעית בגודלה בעולם, אחרי ג'נרל מוטורס, יו אס סטיל וסטנדרט אויל. אי גה פארבן הורכבה מחברות עיקריות אלו: אגפא (Agfa) קאסלה (Casella) BASF (Badische Anilin und Soda Fabrik) באייר (Bayer) הכסט (Hoechst) Huels Kalle ומספר חברות קטנות יותר. במהלך תכנון הפלישה הנאצית לפולין וצ'כוסלובקיה במלחמת העולם השנייה, בכירי אי גה פארבן, שהיו כולם חברי המפלגה הנאצית, שיתפו פעולה באופן הדוק עם פקידים נאצים והנחו אותם אילו מפעלים כימיים יש לאבטח ולהעביר לידיהם. אי גה פארבן בנתה את מפעל "בונה-ורקה" לגומי סינתטי והפקת דלק נוזלי מפחם באושוויץ, מפעל זה התניע את פעילות האס אס ובניית מחנות הריכוז וההשמדה באושוויץ ועבדו בו בעיקר עובדי כפייה ממחנה אושוויץ III מונוביץ. הגז הרעיל "ציקלון בה", אשר אי גה פארבן החזיקה בפטנט לייצורו, שימש בתאי הגזים ויוצר על ידי חברת Degesch (Deutsche Gesellschaft für Schädlingsbekämpfung), בבעלותה של אי גה פארבן. בעקבות פשעי המלחמה שביצעה הנהלת החברה, שקלו בעלות הברית להחרים את מפעליה ולפרקה עם תום המלחמה. במקום זאת פוצלה החברה ב-1951 לחברות שהרכיבוה. ארבע הגדולות רכשו עד מהרה את הקטנות מהן וכיום פעילות רק אגפא, BASF ובאייר. שתי האחרונות הן חברות ענק בתחומן. הכסט התמזגה ב-1999 עם החברה הצרפתית Rhône-Poulenc ליצירת חברת Aventis, שהתמזגה מאוחר יותר עם חברה אחרת וכיום היא חלק מסאנופי-אוונטיס, אחת מחברות התרופות הגדולות בעולם. חברת האם אי גה פארבן נותרה כנאמנות, שהחזיקה במספר נכסי מקרקעין עד להכרזתה כפושטת רגל ב-10 בנובמבר 2003. מספר בכירים בחברה נידונו לתקופות מאסר במשפטי נירנברג על פשעיהם בתקופת מלחמת העולם השנייה. בניין אי גה פארבן משפט אי גה פארבן טופף ובניו דוד זילברקלנג, רשלנות רצחנית? חלקו של קונצרן אי גה פרבן באושוויץ בהקמת מחנה ההשמדה בירקנאו, יד ושם ירושלים, 60, חורף תשע"א, 2011, עמ' 14. יעל אלנתן, ‏פעם החרמנו מוצרים גרמניים, היום מעריצים אותם - ואולי יש דרך אחרת, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 12 באפריל 2018. מדיה וקבצים בנושא אי גה פארבן בוויקישיתוף technology/IG-Farben-process אי גה פארבן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
ליל האיגואנה

ליל האיגואנה (באנגלית: The Night of the Iguana) שייך לקלסיקת המחזות של טנסי ויליאמס, וחותם את קאנון המחזות המאופיינים כפואטיים. מחזה זה, שזכה בפרס מבקרי הדרמה של ניו יורק, הוא האחרון מבין שלל המחזות של ויליאמס שזכה להצלחה בימתית גדולה. במחזה, שבויים לראשונה על ידי פרנק קורסרו, ככבו פטריק אוניל, כשנון, בטי דייוויס, כמקסין, ומרגרט לייטון, שזכתה בפרס טוני, כחנה ג'קלס. המחזה עלה לראשונה על הבמה בדצמבר 1961, וזכה להצלחה בימתית עם 316 הופעות. המחזה מתרחש בשנות הארבעים בבית מלון בקוסטה בראווה במקסיקו. במרכז העלילה דמותו של לורנס שאנון, כומר לשעבר שנאלץ להתפטר מתפקידו בעקבות האשמות בגין אונס וכפירה. בתפקידו החדש כמדריך טיולים, מגיע שנון לבית מלון, אשר בו התאכסן גם בעבר, עם קבוצת נוצריות אמריקאיות אדוקות בחופשה. אך גם בתפקיד זה רודפות אותו שערוריות בעלות אופי מיני. שנון, העומד על סף התמוטטות עצבים, אינו מצליח להשתלט על קבוצת הנשים, המחליטות לעזוב את המלון בלעדיו. במקום זאת, הוא משתכן במלון לבדו ומתעמת עם שתי נשים: מקסין, אלמנה המעוניינת בו כמאהב, וחנה ג'קלס, ציירת שמעולם לא ניהלה מערכת יחסים עם גבר ושמטיילת בעולם בעודה מסיעה בעגלה את סבה המשורר הנכה. המחזה עובד לקולנוע בשנת 1964, בבימויו של ג'ון יוסטון ובכיכובם של ריצ'רד ברטון ככומר שנון, אווה גרדנר כמקסין, דברה קר כחנה ג'קלס וגרייסון הול כמיס ג'ודית פלווס. מדיה וקבצים בנושא ליל האיגואנה בוויקישיתוף הסרט "ליל האיגואנה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ליל האיגואנה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
מדלינג

מדלינג (בגרמנית: Mödling) היא עיר במדינת אוסטריה תחתית שבאוסטריה ובירת מחוז מדלינג, נמצאת במרחק 14 ק"מ מווינה. אוכלוסיית העיר מונה 20,405 תושבים נכון ל-2001, ושטחה משתרע על 9.95 קמ"ר. מדלינג נמצאת באזור אינדוסטריפירטל, אחד מארבעת אזוריה של אוסטריה. העיר שוכנת בגובה 246 מטר מעל פני הים, ושטחה משתרע על 9.95 קמ"ר, כשחלקים גדולים ממנו מיוערים. בעיר עובר נחל מדלינגבאך שמתחיל ביער וינה. הממצאים העתיקים ביותר בעיר הם כבר מתקופת האבן החדשה. לאחר ניצחונו של קרל הגדול על האבארים בשנת 803 התיישבו באזור תושבים פרנקים-בווארים. בימי הביניים העיר הייתה מקום מגוריהם של שושלת המלוכה באבנברג, שהתגוררו בטירה בעיר, ושם העיר היה "Babenbergerstadt" (באבנברגשטט - העיר של בבנברג). עם הזמן השם הפך לפי הסדר ל"מדילינה","מדליקך", ולבסוף "מדלינג". בזמן המצור הראשון על וינה בידי העות'מאנים בשנת 1529 חלקים גדולים מהעיר נהרסו. מדיה וקבצים בנושא מדלינג בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מדלינג מדלינג, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
ממזרח שמש

ממזרח שמש הוא בית מדרש למנהיגות חברתית בהשראת מורשת יהודי המזרח וחכמי ארצות האסלאם, הפועל משנת 2000. בית המדרש עוסק בלימוד מקורות יהודיים תוך התעמקות בסוגיות חברתיות, זאת במטרה להכשיר מנהיגות חברתית המודעת לערכים החברתיים של היהדות בכלל, וליהדות ארצות האסלאם, לגווניה השונים, בפרט. שם בית המדרש נלקח מהפסוק ”מִמִּזְרַח שֶׁמֶשׁ עַד מְבוֹאוֹ מְהֻלָּל שֵׁם ה'” (ספר תהלים, פרק קי"ג, פסוק ג'). בית המדרש פועל במסגרת עמותת "כל ישראל חברים" והוא כולל פעילויות רחבות היקף במגוון תחומים כגון: פיתוח מנהיגות סטודנטים בקהילותיהם, פיתוח מנהיגות רבנית־חברתית, ליווי של מתנדבים בשנת שירות, פיתוח מנהיגות נשים המחוברת לקהילה, הכשרת מנחים לקבוצות מנהיגות יהודית־חברתית, ועוד. סה"כ בשנת 2014 היו כ-1,000 משתתפים בפעילות הארצית. את בית המדרש הקים וניהל בשנים הראשונות יהודה מימרן. אחר כך החליף אותו אלי ברקת. בית המדרש חבר באיגוד ההתחדשות היהודית “פנים״. אתר האינטרנט הרשמי של ממזרח שמש ממזרח שמש, ברשת החברתית פייסבוק ערוץ הווידאו של "ממזרח שמש", באתר יוטיוב יהדות ישראלית, ארגון בשבוע: ממזרח שמש, כתבה באתר ynet (עברית) הסבר על בית המדרש, באתר אבי-חי (עברית) מאמר על בית המדרש ממזרח שמש, באתר קרן פוזן (עברית)(הקישור אינו פעיל) משה שריקי, ללא כל ג'ונגל חשוך, באתר "העוקץ", 27 באפריל 2012 אפרת שני-שטרית, היום כמו לפני עשרים שנה: "מסורתי" היא מילת גנאי, באתר "העוקץ", 28 באוקטובר 2014 אלי ברקת, מהרהוריו של מזרחי בוועידת ישראל לדמוקרטיה, באתר "העוקץ", 18 בפברואר 2015 ערך זה הוא קצרמר בנושא יהדות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הצרעות

הצרעות היא קומדיה יוונית שנכתבה על ידי המחזאי היווני אריסטופאנס והוצגה לראשונה בשנת 422 לפנה"ס. גיבורי המחזה הם פילוקליאון ("החבר של קליאון") ובנו בְּדֶליקליאון ("השונא של קליאון"). פילוקליאון מכור להליכי בית המשפט האתונאי - ומבלה את כל זמנו כמושבע השופט את בני עירו. בדליקליאון רוצה לסייע לאביו להיגמל וכולא אותו בביתו. פילוקליאון מנסה להימלט מביתו ולהגיע לבית המשפט באמצעים שונים. חבריו לחבר המושבעים (חברי המקהלה המחופשים לצרעות) מגיעים לעזרתו. בדליקליאון ומשרתיו נלחמים בצרעות, ומגרשים אותן. בדליקליאון מנהל ויכוח עם אביו ומוכיח לו ולמקהלה שכאשר הם משמשים כמושבעים הם בעצם משרתים של הדמגוגים. פילוקליאון משתכנע ונשאר בביתו. על מנת לסייע לאביו להיגמל, מקים בדליקליאון בית משפט בביתם, ובהיעדר מועמדים להישפט, שופט את הכלב המשפחתי מאחר שאכל גבינה סיציליאנית - ביקורת על הגנרלים האתונאים המקבלים שוחד מהסיציליאנים, אויבי אתונה. במשפט דמה זה, מגן בדליקליאון על הכלב, וכשהוא מורשע, מגיעים קבוצת ילדים הלבושים כגורי הכלב לבמה לבקש רחמים. פילקליאון אינו משתכנע, אולם בדליקליאון מחליף את קופסאות ההצבעה של המושבעים (בו החליטו על אשמה או זכאות) וכך שיטה באביו להצביע בעצם "אינו אשם" במקום "אשם". עם ספירת הקולות מתעלף פילוקליאון כשהוא מגלה שהכלב יצא זכאי, מאחר שמעולם לא זיכה איש. עם תום המשפט הולכים הבן והאב לסימפוזיון ובהיפוך תפקידים מלמד הבן את האב איך להתנהג בסימפוזיון. במשתה משתכר פילוקליאון ומעליב את כל הנוכחים, חוטף את הנערה הנגנית והופך את ארון הלחם. המשתתפים האחרים מגישים נגדו תביעות, אך הוא לועג להם. המחזה מסתיים בכך שפילוקליאון קורא לשלושה סרטנים המייצגים את המחזאים הטרגיקנים של אתונה (בניו של קרסינוס, בנו של קסנוקלס) להשתתף בתחרות ריקודים נגדו. המחזה תורגם לעברית על ידי זיוה כספי בשנת 2000 ופורסם בהוצאת מאגנס. בנג'מין ב. רוג'רס, 1924. ארתור ס. ויי, 1934. דאגלס פארקר, 1962. מדיה וקבצים בנושא הצרעות בוויקישיתוף הצרעות, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) הצרעות, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית)