laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אנדראה פיזאנו

אנדריאה פיזאנו (באיטלקית: Andrea Pisano ;‏1290–1348), הידוע גם כאנדראה דה פונטדרה (באיטלקית: Andrea da Pontedera), היה פסל ואדריכל איטלקי. פיזאנו, יליד פונטדרה, קיבל את הכשרתו הראשונית בסדנה של מינו די ג'ובאני. בהמשך עבד עם ג'וֹטו, וסגנון עבודתו הושפע בעיקר ממנו. ב-1340, לאחר מותו של ג'וטו, מונה אנדראה פיזאנו במקומו כמנהל הבנייה של הדואומו של פירנצה. ב-1347 מונה כמנהל הבנייה של קתדרלת אורבייטו. יצירתו המפורסמת ביותר היא תבליטי הנחושת בדלתות הדרומיות של הבפטיסטריום של פירנצה – 1336. בין תלמידיו היו אנדראה די צ'ונה (Andrea di Cione), ולדעת חלק מהחוקרים גם ג'ובאני די בלדוצ'ו (Giovanni di Balduccio). אנדראה פיזאנו נפטר באורבייטו בשנת 1348 ממחלת הדבר. ביוגרפיה של אנדראה פיזאנו נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי "חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר", מהדורת 1568, כרך שני, עמוד 157. אנדראה פיזאנו, "קבורתו של יוחנן הקדוש", פרט מדלתות הבפטיסטריום בתוך מסגרת קווטרופוליו תבליט בריאת האדם להשלמת העיטור סביב קמפנילה די ג'וטו תבליט בריאת חווה להשלמת העיטור סביב קמפנילה די ג'וטו תבליט לייצוג פידיאס ואמנות הפיסול להשלמת העיטור סביב קמפנילה די ג'וטו תבליט לייצוג אמנות הציור להשלמת העיטור סביב קמפנילה די ג'וטו המדונה והילד במוזיאון בודה מדיה וקבצים בנושא אנדראה פיזאנו בוויקישיתוף אנדראה פיזאנו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Richard K. Emmerson. (2005). Key Figures in Medieval Europe: An Encyclopedia. Routledge Encyclopedias of the Middle Ages. Routledge. p.536. ISBN 978-0415973854 ערך זה הוא קצרמר בנושא פסלים (מקצוע) ובנושא איטלקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1804

הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1804 היו הבחירות החמישיות בארצות הברית. הן נערכו מיום שישי, 2 בנובמבר, עד ליום רביעי, 5 בדצמבר 1804. הן העמידו את הנשיא הדמוקרטי רפובליקני המכהן תומאס ג'פרסון מול הפדרליסט צ'ארלס קוטוורת' פינקני, שהיה המועמד לתפקיד סגן הנשיא תחת ג'ון אדמס 4 שנים קודם לכן, גיבור מלחמת העצמאות האמריקנית והשגריר בצרפת. ג'פרסון הביס את פינקני בקלות וכך סגנו, ג'ורג' קלינטון, הפך לסגן הנשיא. קלינטון היה הסגן של ג'פרסון ושל יורשו, ג'יימס מדיסון. בחירות 1804 היו הבחירות הראשונות שהתקיימו לאחר העברת התיקון ה-12 לחוקת ארצות הברית, שהפריד בין בחירת הנשיא לסגנו. לפי החוקים של התיקון ה-12, האלקטורים היו צריכים להפריד בין בחירתם לתפקיד הנשיאות לבין בחירתם את המועמד לסגן הנשיא. לפני כן, האלקטורים הצביעו לנשיא, והמועמד לנשיאות שהגיע למקום השני מונה לסגן הנשיא. הניצחון של ג'פרסון בהפרש של 45.6 אחוזים (הוא זכה ב-72.8% לעומת יריבו שזכה ב-27.2%) הוא ההפרש הגדול בהיסטוריית הבחירות לנשיאות ארצות הברית, בהן היה יותר ממועמד אחד. עם ניצחונו בבחירות אלו, ג'פרסון הפך לסגן הנשיא הראשון בהיסטוריה האמריקנית שנבחר לנשיאות ונבחר גם בפעם השנייה, הישג שרק ריצ'רד ניקסון הצליח להשיג ב-1968 וב-1972. אף על פי שהבחירות הקודמות היו צמודות, ג'פרסון זכה לפופולריות במהלך כהונתו. הסחר האמריקני שגשג בעקבות ההפסקה הזמנית במלחמות הנפוליאוניות באירופה, ורכישת לואיזיאנה גם נחשבה להישג. האספה של הרפובליקנים שהיו חברי הקונגרס בחרה במועמדים. אף אחד לא פקפק במועמדותו של ג'פרסון, והבעיה האמיתית הייתה מי יחליף את סגן הנשיא לשעבר, ארון בר. לבר הייתה ממילא מערכת יחסים עכורה עם ג'פרסון, אבל לאחר שחיסל בדו-קרב את אלכסנדר המילטון, כל סיכוייו להיבחר שוב התאפסו. המושל ג'ורג' קלינטון מניו יורק נבחר במקום. הפדרליסטים בחרו בפינקני ובסנאטור לשעבר, רופוס קינג מניו יורק, כדי להתמודד מול ג'פרסון וקלינטון. ההתקפה על המדיניות של ג'פרסון הייתה חסרת טעם. הניצחון של ג'פרסון היה סוחף, והוא אף ניצח באזור ניו אינגלנד הפדרליסטי. פינקני ניצח רק בקונטיקט ובדלאוור. מדיה וקבצים בנושא הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1804 בוויקישיתוף הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1804, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) http://www.ourcampaigns.com/RaceDetail.html?RaceID=59538
אלפונס קאר

ז'אן-בטיסט אלפונס קאר (בצרפתית: Jean-Baptiste Alphonse Karr; ‏24 בנובמבר 1808 – 29 בספטמבר 1890) היה סופר ועיתונאי צרפתי. אלפונס קאר נולד בפריז, למד בקולז' בורבון שבעיר והפך למורה באותו קולז'. ב-1832 פרסם את הרומן הראשון שלו "תחת עצי הטיליה" שנשא אופי אוטוביוגרפי. בעקבות רומן זה החל לפרסם מאמרים בעיתון "לה פיגארו". הנובלה "שעה אחת מאוחר מדי" הופיעה ב-1833, ואחריה הופיעו רומנים נוספים בעלי אופי אוטוביוגרפי. ב-1836 השתתף בכתב עת לספרות בשם "יומן פריז" שנוסד על ידי אונורה דה בלזאק ונסגר אחרי שישה חודשים. באותה שנה פרסם את הרומן "סיפור הרומאים של אטרטה" - מה שגרם לפרסומם של צוקי אטרטה בנורמנדי שהפכו לאתר ציור שהתחבב על ציירים רבים ובהם קלוד מונה וגוסטב קורבה. ב-1839 הפך לעורך העיתון "לה פיגארו", שבו כתב מאמרים רבים. באותה שנה ייסד ירחון סאטירי בשם "הצרעות" שהופיע עד 1849. אמרותיו הפכו לשם דבר. לדוגמה: "ככל שזה משתנה, זה נשאר אותו דבר". כאשר הוצע לבטל את עונש המוות אמר: "הבה נניח לרוצחים לעשות את הצעד הראשון." אלפונס קאר התנגד לנפוליאון השלישי שקיבל סמכויות דיקטטוריות ב-1851. הוא עזב את פריז ועבר להתגורר בעיר ניס שבריביירה הצרפתית, שם המשיך ביצירתו הספרותית. ב-1854 חכר אדמה חקלאית בסביבות ניס כדי להשביח זנים של צמחים ועצי פרי (זן האגס "אלפונס קאר" נקרא על שמו). הוא עסק בהשבחת פרחים בעיקר מסוג דליה, הפך לאיש עסקים, ייסד את המסחר בפרחים בריביירה הצרפתית ופתח חנות לממכר פרחים, פרי וירקות. הוא עסק גם בדייג כתחביב ועשה שימוש בהתנסותו זו כדי לכתוב את הנובלות "ערביי סנט אדרס" (1853) ו-"לחוף הים" (1860). זיכרונותיו בשם "יומן האונייה" הופיעו ב-1879–1880. אלפונס קאר מת ב-1890 בסנט רפאל שבריביירה הצרפתית. כתבי אלפונס קאר בפרויקט גוטנברג (באנגלית)
דלתא 3

דלתא 3 (באנגלית: Delta III) הוא משגר לוויינים חד-פעמי שיוצר על ידי החברה האמריקנית הרב לאומית בואינג, שהיה חלק מסדרת הטילים דלתא. המשגר שוגר לראשונה ב-26 באוגוסט 1998, אך השיגור הסתיים בכישלון. לאחר כישלון נוסף ולאחריו שיגור שהוכרז כהצלחה אך בעצם לא הגיע למסלול הנכון, יצור הדלתא 3 הופסק. הדלתא 3 יכול היה לשאת מטען כבד כפליים מקודמו, הדלתא 2. במרוצת שנות ה-90 יותר ויותר לוויינים יוצרו במשקלים גבוהים. כיוון שהדלתא 2 לא יכול היה לשאת חלק מן המשקלים הגבוהים הללו ומכיוון שבואינג חשה בצורך להיות בקדמת השוק, החל פיתוחו של הדלתא 3 שבסופו המשגר שוגר באוגוסט 1998. שיגורו הראשון של הדלתא 3 הסתיים בכישלון, כשתוכנות שהועברו מהדלתא 2 גרמו לשגיאה במערכת הניווט בזמן פעילות השלב הראשון. המשגר נהרס ואיתו גם הלוויין ששיגר, הגאלקסי אקס שהיה לוויין תקשורת שנועד לשימוש ארצות הברית ומדינות באיים הקריביים. השיגור השני נערך ב-4 במאי 1999, גם שיגור זה הסתיים בכישלון. הכישלון נגרם מבעיית לחץ במנוע השלב השני שגרמה לכיבוי המנוע. כתוצאה מכך לוויין האוריון 3, שהיה לוויין תקשורת לשימוש באוקיאניה ומזרח אסיה, הגיע למסלול נמוך במקום למסלול גאוסטציונרי וכך לא יכול היה לממש את מטרתו. השיגור השלישי והאחרון נערך ב-23 באוגוסט 2000 וכלל רק מטען מדומה. המסלול שאליו הגיע המטען היה נמוך בכ-6,000 ק"מ מהמסלול המבוקש אך השיגור עדיין נחשב להצלחה חלקית. כתוצאה מהחלשות שוק הלוויינים, אי-אמון במשגר בגלל ההיסטוריה העגומה שלו והתקרבות סיום פרויקט משגר הדלתא 4 השיגור השלישי היה האחרון של הדלתא 3 ויצורו הופסק. מדיה וקבצים בנושא דלתא 3 בוויקישיתוף עמוד גאלקסי אקס באתר בואינג (אנגלית) עמוד אוריון 3 באתר בואינג (אנגלית)
צמיד Livestrong

צמיד Livestrong הוא צמיד צהוב שפותח על ידי חברת נייקי ורוכב האופניים שורד מחלת הסרטן לאנס ארמסטרונג בקיץ 2004. הצמיד הוא חלק מהתוכנית ללבישת צהוב, שמטרתה היא לגייס כסף לחולי סרטן ולעורר המודעות למחלה. הצמיד נמכר בחבילות של 10, 100 ו-1200 יחידות, במחיר של דולר אחד ליחידה, במטרה לאסוף חמישה מיליון דולר לקרן ארמסטרונג בשיתוף עם חברת נייק. הצבע הצהוב נבחר בגלל חשיבותו ברכיבת אופניים מקצועית, בעיקר "החולצה הצהובה" בטור דה פראנס, שאותה לובש המוביל במירוץ. הצמיד נהפך לפריט אופנתי, וענדו אותו צעירים רבים. במהלך 2004 יובא הצמיד לישראל ומכירותיו נחלו הצלחה רבה. הצמיד נהיה פופולרי במיוחד בסוף הקיץ ומפורסמים רבים הופיעו איתו, ביניהם המועמד לנשיאות ארצות הברית ג'ון קרי, השחקן מאט דיימון ומספר אתלטים באולימפיאדת אתונה. הצמידים עשויים מסיליקון, מוטבע עליהם המוטו "Live Strong". הצמידים נמכרים עד היום ונכון לעכשיו, נמכרו כ-80 מיליון צמידים. ההצלחה של הצמידים הובילה למכירת צמידים מזויפים שההכנסות ממכירתם הלכה לכיסי המזייפים ולא לתרומה למטרה שלשמה לכאורה הם נקנו.[דרוש מקור] ההצלחה הובילה למספר רב של מיזמים דומים בהם נמכרים צמידים בצבעים שונים למען מטרות שונות, כמו צמיד אדום למאבק באיידס, צמיד ורוד עבור סרטן השד, צמיד כחול למען צער בעלי חיים, סיוע לנפגעי הצונאמי ועוד. כמו כן אירועי ספורט כגון אולימפיאדות, צעדות, וכדומה גם קבוצות מענפי ספורט שונים החלו להשתמש בצמידי סיליקון ממותגים. עם הזמן צמידי סיליקון הפכו מאוד נפוצים, גופים עסקיים, מוסדות, וארגונים רבים אימצו את הרעיון לפרסם או לעורר מודעות לנושאים חשובים עבורם והחלו לרכוש צמידי סיליקון עם מסרים, דבר שהוביל להוזלה במחירו וכך הפכו הצמידים למוצר פרסום זול ויעיל. סרט מודעוּת האתר של LIVESTRONG האתר של קרן ארמסטרונג
מטבע (פירושונים)

האם התכוונתם ל... מטבע – אמצעי תשלום שהוא עיגול עשוי מתכת, שעליו הטבעה כלשהי כסף (אמצעי תשלום) – אמצעי-חליפין במסחר, שתכליתו לפשט את פעולות הקנייה, המכירה והתשלום עבור סחורות, עבודה או שירותים הילך חוקי – אמצעי תשלום המשמש לתשלום חוב (לרוב חוב הנובע מעסקאות קנייה או מכירה), שעל פי דין לא ניתן לסרב לקבלו. מטבע חוץ (מט"ח) – מטבע של מדינה אחרת, בדרך כלל מטבע מקובל במסחר בין-לאומי. מטבע בר המרה – מטבע שניתן לסחור בו באופן חופשי וללא כל הגבלות בשוקי המטבע בעולם. מטבעות לאומיים – רשימה של מטבעות לפי מדינות מטבע לשון – צירוף מילים בעל משמעות מיוחדת, שונה מזו המתקבלת באופן מילולי מהמילים המרכיבות אותו.
תרשים זרימה

תרשים זרימה הוא סכמה ויזואלית, שנועדה לפרוס רצף של פעולות והחלטות, באופן בהיר והגיוני ככל האפשר. משתמשים בו במדע, בתעשייה ובמסחר, ובעיקר בכתיבת תוכניות למחשב. ישנה שיטה לפיה בתכנות מחשבים מלמדים, שכשלב ראשון, מתארים בתרשים הזרימה את זרימת הפעולות לפי הסתעפויות של צומתי החלטות והוראות ביצוע. כל פעולה מיוצגת בתבנית שמיוחדת לה. לאחר הכנת התרשים, בשלב הבא כותבים את האלגוריתם בפסאודו קוד, ורק בשלב השלישי עוברים לכתוב בשפה העילית הספציפית. לעומת זאת, רבים הסוברים כי השימוש בתרשים זרימה מקנה הרגלי תכנות רעים העומדים בסתירה לתכנות מבני, ומטיפים כנגד השימוש בתרשימים מסוג זה. רבות מהפעולות שאנו עושים בחיי היום יום, שיש בהן הסתעפויות של החלטות, אפשר לתאר בתרשימי זרימה. ארגון התקינה הבין-לאומי הסדיר את הסמלים המוסכמים עבור תרשימי זרימה של נתונים, תוכניות ומערכות בתקן ISO-5807. אליפסה – התחלה / סיום מלבן – תהליך מלבן עם קווים אנכיים – תהליך המוגדר מראש (לרוב תוכן התהליך יפורט בתרשים נפרד) מעוין – צומת לקבלת החלטה מקבילית – קלט / פלט נתונים מלבן בעל בסיס גלי – מסמך גליל – קובץ נתונים / בסיס נתונים / מאגר מידע טרפז הפוך – פעולה ידנית משושה רחב בסיס – הכנה ישנם סמלים נוספים המבטאים נתונים סדרתיים ועוד. ישנן תוכנות מיוחדות התומכות בכתיבת תרשימי זרימה, אחת הפופולריות שבהן היא תוכנת "ויזיו" של חברת מיקרוסופט. קיימות גם תוכנות חופשיות המציעות פתרון לשרטוט תרשימי זרימה, למשל ה־ Draw של אופּן אופיס, ו־Dia המהווה חלק מפרויקט Gnome. תרשים הזרימה יכול לשמש ככלי עזר להוראה, לצורך המחשה וארגון של חומר הלימוד. למשל, תרשים זרימה של מחזור המים בטבע. עץ (תרשים) תרשים זרימת נתונים מפת מושגים תרשים זרימה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) 14:00-17:00, ISO 5807:1985, ISO (באנגלית) Dia
פרס ACM למערכת תוכנה

פרס ACM למערכת תוכנה (ACM Software System Award) הוא פרס שמוענק אחת לשנה, החל משנת 1983, על ידי ה-ACM. הפרס מוענק ל"ארגון או יחידים, לאות הוקרה על פיתוח מערכת תוכנה בעלת השפעה ארוכת טווח, המשתקפת בתרומה ובעקרונות של המערכת או בהצלחתה המסחרית. הפרס הוא בגובה 35,000 דולר. תמיכה כספית בפרס ניתנת על ידי חברת IBM".‏ זהו הפרס החשוב ביותר בתחום התוכנה, והמערכות שזכו בו הן ציוני דרך עיקריים בהתפתחות התוכנה מתחילת שנות ה-80 ואילך. 1983: UNIX: דניס ריצ'י, קן תומפסון 1984: זירוקס אלטו: באטלר למפסון, רוברט טיילור, צ'ארלס פ. ת'אקר 1985: ויזיקלק: דן בריקלין, בוב פרנקסטון 1986: TeX: דונלד קנות' 1987: Smalltalk: אדל גולדברג, דן אינגולס, אלן קיי 1988: System R 1988: INGRES 1989: פוסטסקריפט 1990: NLS: דאגלס אנגלברט, ויליאם אינגליש, ג'ף רוליפסון 1991: TCP/IP: וינטון סרף, רוברט אליוט קאהן 1992: אינטרליספ 1993: סקצ'פד: איוון סאתרלנד 1994: Remote Procedure Call: אנדרו בירל, ברוס נלסון 1995: World Wide Web: טים ברנרס-לי, רוברט קאילאיו 1996: מוזאיק: מארק אנדרסן, אריק בינה 1997: Tcl/Tk : 1998 S: ג'ון ציימברס 1999: קרן התוכנה אפאצ'י 2001: SPIN: ג'רלד הולצמן 2002: Java: ג'יימס גוסלינג 2003: make: סטיוארט פלדמן 2004: Secure Network Programming 2005: Nqthm: רוברט בוייר, מאט קאופמן, סטרות'ר מור 2006 אייפל: ברטרנד מאייר 2007: Statemate: דוד הראל, אמיר פנואלי ואחרים 2008: גמא (בסיס נתונים מקבילי) 2009: VMware Workstation ללינוקס 2010: GroupLens 2011: Eclipse 2012: LLVM 2013: Coq 2014: ליבת מאך 2015: GCC: ריצ'רד סטולמן 2016: מערכת הקבצים אנדרו 2017: פרויקט יופיטר 2018: Wireshark 2019: Domain Name System 2020: Berkeley DB (אנ) 2021: CompCert (אנ) 2022: seL4 (אנ) אתר האינטרנט הרשמי של פרס ACM למערכת תוכנה (באנגלית) Software System Award, באתר ה-ACM Software System Award, באתר ה-ACM
שליו-שיחים סלעי

שליו-שיחים סלעי (שם מדעי: Perdicula argoondah), הוא מין של עוף קטן עד בינוני ממשפחת הפסיוניים, (סוג: Perdicula), החי בעיקר בדרום הודו, וכולל שלושה תת-מינים, הנבדלים זה מזה בגוון נוצותיהם. ניתן לצפות בו בפתאומיות, בקבוצות משפחה קטנות, כאשר הם מתפרצים כולם ביחד, ומגיחים בטיסה מהירה מתחת לצמחייה. מין זה דומה במיוחד, עד כדי תאימות מוחלטת, למין שליו-שיחים מיוער. בית הגידול של שליו-שיחים סלעי הוא באזורי סוואנה בתוך סבך של צמחיית קוצים יבשה, והוא ניזון מזרעים וחרקים. מדיה וקבצים בנושא שליו-שיחים סלעי בוויקישיתוף שליו-שיחים סלעי, באתר ITIS (באנגלית) שליו-שיחים סלעי, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) שליו-שיחים סלעי, באתר GBIF (באנגלית) Perdicule argoondah, Oiseaux.net (בצרפתית) שליו-שיחים סלעי באתר הרשימה האדומה של IUCN
מבצר סנט אלמו

מבצר סנט אלמו (במלטית: Il-Forti Sant'Iermu, באנגלית: Fort Saint Elmo) הוא מבצר השוכן בקצה הצפון-מזרחי של חצי האי הצר שברס (Sceberras), עליו בנויה ולטה, בירת מלטה. המבצר שולט על הכניסה לשני הנמלים משני צדדיו של חצי האי - הנמל הגדול (Grand Harbour) ממזרח, ונמל מרסמשט (Marsamxett Harbour) ממערב. ערך מורחב – המצור על סנט אלמו במקום ניצב מגדל תצפית לפני הגעתם של ההוספיטלרים למלטה בשנת 1530. בשנת 1533 החלו הוספיטלרים לבצר את האתר, ובעת המצור הגדול על מלטה שהטילו העות'מאנים על האי ב-1565, כבר ניצב במקום מבצר קטן בצורת כוכב שהוקם בסגנון הרנסאנס. סביב המבצר נערכו חלק מהקרבות הכבדים ביותר במהלך המצור, והוא הופגז תדירות על ידי סוללות תותחים עות'מאניות החל ב-24 במאי 1565. התותחים הוצבו על חצי האי שמדרום למבצר, ועל הגדה המערבית של נמל מרסמשט. במשך חודש הגנו 100 מהאבירים וכ-700 חיילים על המבצר, והוא נכנע לבסוף ב-23 ביוני 1565. למעט תשעה חיילים אשר נפלו בשבי ובודדים אשר נמלטו מהמבצר בשחייה דרך הים, איש מהמגינים לא שרד את הקרב. מאידך, הטורקים איבדו בין 8,000 ל-10,000 חיילים בכיבוש המבצר. המבצר שחרב כמעט לחלוטין, הוקם מחדש לאחר תום המצור על ידי הגראנד מאסטר זא'ן דה לה ולט, שזכה לתמיכתם של האפיפיור פיוס החמישי ומלך ספרד פליפה השני. עבודות השיקום החלו בשנת 1566 והמבצר שולב בחומת הים של העיר ולטה שהוקמה כרובע מבוצר בצורת ריבוע, ונקראה על שמו של דה לה ולט, מייסדה. המבצר בנוי בצורת כוכב מחומש שאורכו הכולל הוא כ-200 מטרים ורוחבו המרבי עומד על 110 מטרים. מאז אמצע המאה ה-20 שוכנים במבצר בית הספר לשוטרים של משטרת מלטה ומוזיאון המלחמה הלאומי. המוזיאון נחנך בשנת 1975 כדי להנציח את המצור על מלטה במלחמת העולם השנייה, ובין היתר מוצג בו צלב ג'ורג' המקורי, שהוענק לתושבי האי על ידי המלך ג'ורג' השישי ב-1942, כהוקרה על עוז רוחם בעת המצור. הסרט אקספרס של חצות המתאר את קורותיו של אמריקאי בכלא הטורקי צולם במבצר. הנמל הגדול של מלטה (משמאל) ומבצר סנט אלמו בחזית התמונה (ציור מ-1801) שחזור תהלוכת אבירי ההוספיטלרים במבצר סנט אלמו מראה במוזיאון המלחמה הלאומי: תותח נ"מ בקוטר 40 מילימטר מדיה וקבצים בנושא מבצר סנט אלמו בוויקישיתוף תמונות מהמבצר
המרכז ההיסטורי של סנקט פטרבורג ואתרים קשורים

המרכז ההיסטורי של סנקט פטרבורג ואתרים קשורים (ברוסית: Дворцово-парковые ансамбли пригородов Санкт-Петербурга) הוא השם הכולל לקבוצת אתרים באזור סנקט פטרבורג, אשר הוכרזו על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 1990. האתרים הוכרזו בשל חשיבותם הארכיטקטונית, המשלבת אדריכלות בארוק, אדריכלות נאו-קלאסית ואדריכלות רוסית מסורתית. בין האתרים העיקריים הכלולים בהכרזה: המרכז ההיסטורי של סנקט פטרבורג (ובהם ארמון החורף ומבצר פטרופבלובסקיה) המרכז ההיסטורי של קרונשטאדט והמצודה של קרונשטאדט מצודות האי קוטלין מתחם הארמונות והגנים בפטרהוף, והמרכז ההיסטורי של העירה פטרהוף ארמונות העיר פושקין, אזור צארסקויה סלו והארמונות שבו ובהם: ארמון יקטרינה וארמון אלכסנדר, הפארקים שסביב הארמונות והמרכז ההיסטורי של העיר ארמונות וגני העיר פאבלוסק והמרכז ההיסטורי של העיר הארמונות והגנים בכפר רופשה הארמון והפארק בכפר גוסטיליצי הארמון והפארק בכפר טאייצי הארמון והפארק בעיירה גטצ'ינה והמרכז ההיסטורי של העיירה הארמון והפאר בעיירה סטרלנה והמרכז ההיסטורי של העיירה גדות נהר נייבה ארמון אורניינבאום בעיר לומונוסוב מדיה וקבצים בנושא המרכז ההיסטורי של סנקט פטרבורג ואתרים קשורים בוויקישיתוף
מפציצנית מרעישה

מפציצנית מרעישה (שם מדעי: Brachynus crepitans) היא חיפושית ממשפחת הרצניתיים. אורכה בבגרות 8 מילימטרים. החיפושית נפוצה במרכז ודרום אירופה, כשבית הגידול הוא סלעי גיר וכן בין אבנים. צורת ההתפחות שלה היא גלגול מלא והיא ניזונה מחסרי חוליות קטנים. שמה ניתן לה בשל דרך התגוננותה המיוחדת מפני תוקפיה. כאשר מתקרב אליה טורף כלשהו ונוגע בה, היא מפרישה נוזל חומצי ואדמדם שריחו הדוחה מתפשט בסביבה כענן אדים. הנוזל הוא תערובת של חומרים כימיים רעילים, המופרשים מבלוטות הנמצאות בקצה הבטן ואשר הטמפרטורה שלהם מסוגלת להגיע עד 100 מעלות צלזיוס. פליטת הנוזל מלווה בפיצוץ וגורמת לפגיעה צורבת בעור. החיפושית מכוונת את הנוזל אל התוקף וגורמת למנוסתו. כלפי יצור גדול היא ממשיכה להפריש ברצף את הנוזל עד אשר הוא משתכנע להסתלק. רגליה של המפציצנית חזקות וארוכות, ולכן היא מיטיבה לרוץ במרדף אחר טרפה, שאותו היא מגלה באמצעות מחושיה הארוכים. בתופסה את טרפה, לרוב מיני רמשים ותולעים, היא נושכת אותו בלסתותיה החזקות ומפרישה לגופו חומר הממיס את רקמותיו. אחרי כן היא מוצצת את לשדו ונוטשת את המעטה החיצוני. כנפי התעופה שלה מנוונות ולכן אינה מסוגלת לעוף. צבע כנפי החפייה הוא ירוק-כחלחל, והן משמשות לה כשריון מגן בהיותן מאוחות. שאר איברי הגוף צבעם חום-אדמדם. מדיה וקבצים בנושא מפציצנית מרעישה בוויקישיתוף מפציצנית מרעישה, באתר NCBI (באנגלית) מפציצנית מרעישה, באתר GBIF (באנגלית)
המנון בולגריה

מילה רודינו (בולגרית Мила родино - "מולדת יקרה") הוא ההמנון הלאומי של בולגריה. הוא נכתב והולחן בידי צבטאן טסבטאקוב ראדוסלאבוב כשזה יצא להילחם במלחמת סרביה-בולגריה ב־1885. השיר התקבל כהמנון ב־1964. הבית האחרון מושמט בדרך-כלל באירועים רשמיים. בין השנים 1886 ל-1944 שימש השיר "המריצה גועש" ("Шуми Марица") כהמנונה הלאומי של בולגריה. לאחר מכן נעשה שימוש בשיר "הריעי, רפובליקה שלנו" ("Републико наша, здравей!") עד 1950, ומ-1950 עד 1964 היה השיר "בולגריה היקרה, ארץ הגיבורים" ("Българио мила, земя на герои") להמנון הלאומי של בולגריה. בגאון פסגת הבלקן… … לרגלינו שטף הדנובה הכחולה … … מעל תראקיה השמש עולה מאירה … … מצרי פירין זוהרים בכחול. דגל בולגריה סמל בולגריה מדיה וקבצים בנושא המנון בולגריה בוויקישיתוף מידע על היצירה "המנון בולגריה" באתר מיוזיק בריינז
וסנצוב

האם התכוונתם ל... אפולינרי וסנצוב – צייר רוסי ויקטור וסנצוב – צייר רוסי וסנצוב 3586 – אסטרואיד הנקרא על שם אפולינרי וויקטור וסנצוב
נשיקת יד

נשיקת יד היא התנהגות טקסית של איחולי ברכה וביטוי כבוד. יוזם ההתנהגות, האדם המקבל את האיחולים, מושיט את ידו כאשר כף היד מופנית כלפי מטה. המאחל, קד קידה אל האדם המושיט את ידו ומקרב שפתיו אל פרקי אצבעות היד המושטת, בעודו אוחז בקלות את היד. במסורת המודרנית אין מגע בין השפתיים לבין היד המושטת. התנהגות זו קצרה, ומסתיימת בתוך פחות משנייה. נשיקת יד שאותה מציעה אשה לגבר (הגבר הוא שמנשק את היד המושטת) היא התנהגות המבטאת נימוס קפדני ובו בדרך כלל האשה היא בעלת מעמד חברתי גבוה יותר, או שווה, למעמדו של הגבר המנשק. סרוב לנשק יד מושטת היא התנהגות המבטאת חוסר נימוס. במאה ה-21 הפכה נשיקת היד להתנהגות נדירה המוגבלת למעמדות גבוהים ושמרנים, ובחוגים דיפלומטים. לדוגמה, נשיא צרפת בעבר, ז'אק שיראק הפך את נשיקת היד לאחד מסימני ההיכר של התנהגותו. למרות שנשיקת היד נעלמה כמעט לחלוטין מגינוני הנימוס המקובלים ברוב מדינות אירופה, היא נפוצה יותר במדינות מרכז אירופה, במיוחד באוסטריה, הונגריה, פולין, טורקיה, ורומניה. בטורקיה נשיקת יד היא הדרך המקובלת לברך אנשים זקנים משני המינים, לאחר הנשיקה המברך ישים את ידו של המבורך על מצחו. בכנסייה הקתולית, המאמין הפוגש באפיפיור או קרדינל, ואף איש כמורה בדרגה נמוכה יותר, ינשק את הטבעת שעל אצבע ידו. אף שכיחותו של מנהג זה פחתה בחוגים מסוימים של הכנסייה והוא נפוץ במיוחד בקרב התרבויות המזרח תיכוניות, הבולטת שבהן היא התרבות האיטלקית [דרושה הבהרה]. לעיתים המאמין בכנסייה ישלב את נשיקת היד שעליה טבעת, עם כריעת ברך שמאל, כביטוי נוסף של כבוד לאיש הכמורה. בתגובה, איש הכמורה עשוי להניח את ידו במחווה אבהית על ראשו של המאמין, או אפילו לברכו תוך התוויית אות הצלב בידו. בכנסייה הקתולית מקובל אף שהמאמינים מנשקים את ידו של איש כמורה שזה עתה הוסמך לכהונתו. בישראל נשיקת יד לרבנים וצדיקים היא נוהג מקובל בקרב יהודים יוצאי יהדות ארצות האסלאם, ונוהג שכמעט אינו קיים בקרב יהודים יוצאי יהדות אשכנז. אם כי עדיין נמצא בקרב קהילות יוצאי רומניה. בעבר הייתה נפוצה נשיקת יד באירופה החל מהמאה ה-17, בתור מחוות כבוד כלפי אדם רם מעלה, נוהג שכמעט ולא השתמר היום, אך נפוץ יותר במזרח אירופה. ישנו תיעוד של נשיקת יד בחליפה האסלאמית במאה השביעית. כמו כן, במדרש מופיעה אמרה של רבן שמעון בן גמליאל, שמונה שלשה דברים בהם הוא משבח את בני המזרח, וביניהם: "שאין נושקין בפה אלא ביד", שייתכן ומתייחסת גם היא למחווה. מדיה וקבצים בנושא נשיקת יד בוויקישיתוף במדבר רבה, י"ט, ג'
וסילי מקסימוב

וסילי מקסימוביץ' מקסימוב (ברוסית: Василий Максимович Максимов; 17 בינואר 1844 (יוליאני) – 18 בנובמבר 1911 (יוליאני)) היה צייר רוסי ובין מובלי קבוצת האומנים המכונים "הנודדים". מקסימוב נולד למשפחת איכרים בכפר לופינו שליד נובאיה לאדוגה. הוא התייתם בצעירותו, והחל לעבוד בחנות איקונות למחייתו, בה למד לצייר. בשנת 1863 התקבל לאקדמיה הקיסרית לאמנויות ובשנת 1864 הצטרף לקומונת האמנים (Арте́ль худо́жников) שהוקמה על ידי פ. נ. קרסטונווצב. הקבוצה התקיימה שנה אחת לפני שפורקה אולם מקסימוב הושפע מחבריה. בשנה זו צייר מקסימוב את היצירה "הילד החולה" אשר זיכתה אותו במדליית זהב מאת האקדמיה. מקסימוב סיים את לימודיו באקדמיה בשלוש שנות לימודים (קצב לימודים מהיר ביותר) ובשנת 1865 סירב (בדומה לאמנים אחרים בהם איוואן קרמסקוי) להשתתף בתחרויות האקדמיה. סירוב זה נבע מסירובו לנסוע וללמוד אמנות ברחבי אירופה (קריטריון אשר נדרש על מנת להשתתף בתחרויות), והעדיף לנסוע בכפרי רוסיה ולצייר את המראות שראה בסגנון ריאליסטי. לאחר תום לימודיו עבר לכפר שובינו שבפלך טבר, שם צייר את הכפריים ופשוטי העם והתפרנס מלימוד ציור לנסיכה גולנישב-קוטוזוב (צאצאית של מיכאיל קוטוזוב). יצירתו "סיפורי סבתא" (1867) הוצגה בתערוכת הנודדים וזכתה בה בפרס. היצירה נרכשה על ידי האספן פאבל טרטיאקוב. בשנת 1872 הצטרף מקסימוב לקבוצת הנודדים (קבוצת פרדויז'ניקי) ובמהרה הפך לאחד ממוביליה. איליה רפין ציין כי מקסימוב היה אבן הפינה של הקבוצה. בשנות חייו האחרונות יצא הסגנון הריאליסטי מהאופנה, ולא היו רוכשים ליצירותיו של מקסימוב, אולם מקסימוב המשיך לצייר את התושבים הכפריים העניים של רוסיה, תוך שהוא חי חיי עוני ומחסור. מקסימוב נפטר בסנקט פטרבורג. "ילד- מהנדס", 1871 "מכשף מגיע לחתונה", 1875 "בעל חולה", 1881 "הכל בעבר", 1889 קורות חיים (ברוסית)