laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ر

המונח "רא" מפנה לכאן. לערך העוסק באל המצרי, ראו רע (אל). האות רא (בערבית: راء) היא האות העשירית באלפבית הערבי. לפניה באה האות ד'אל ואחריה האות זאי. בערבית סטנדרטית וברוב הניבים המדוברים רא מייצגת את העיצור /r/ (כמו רי"ש מתגלגלת קדמית, או rr הספרדי). עם זאת, בחלק מהניבים, דוגמת ערבית מצרית וערבית תוניסאית, רא נהגית כעיצור /ɾ/ (כמו tt במילה האנגלית Better, במבטא אמריקאי). באזורים מועטים, דוגמת מוסול, רא נהגית כעיצור /ʁ/ (כמו רי"ש מודרנית). בכתיבה, האות מתחברת מצד ימין אך לא מצד שמאל, כמו בשאר אותיות דוד'ארז. מקור האות רא הוא ב"ריש" הפניקית, ויש לה מקבילות ברוב האלפביתים: אלפבית עברי – ר אלפבית לטיני – R r אלפבית יווני – Ρ ρ אלפבית קירילי – Р р אלפבית סורי – ܪ מדיה וקבצים בנושא ر בוויקישיתוף
מוזיאון האינדיאנים הלאומי

מוזיאון האינדיאנים הלאומי (באנגלית: National Museum of the American Indian) נפתח ב-21 בספטמבר 2004, בעקבות חקיקה של הקונגרס של ארצות הברית משנת 1989. המוזיאון הוא חלק ממוסד הסמית'סוניאן ויש לו סניפים בניו יורק, במדינת מרילנד ובוושינגטון, בירת ארצות הברית. בניין המוזיאון בעיר וושינגטון תוכנן על ידי האדריכל דאגלס קרדינל. בניין המוזיאון בניו יורק הוקם בשנת 1907, ותוכנן על ידי האדריכל קאס גילברט. הוא ממוקם במקום בו שכן מושבו המקורי של פורט אמסטרדם, ובו שכנו בית המושל, בסיסי צבא, מחסנים, כנסייה ובית מכס. מדיה וקבצים בנושא מוזיאון האינדיאנים הלאומי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מוזיאון האינדיאנים הלאומי (באנגלית) מוזיאון האינדיאנים הלאומי, ברשת החברתית פייסבוק מוזיאון האינדיאנים הלאומי, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מוזיאון האינדיאנים הלאומי, ברשת החברתית אינסטגרם מוזיאון האינדיאנים הלאומי, סרטונים בערוץ היוטיוב מוזיאון האינדיאנים הלאומי, הבלוג הרשמי מוזיאון האינדיאנים הלאומי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מוזיאון התרבות הילידית, ניו יורק, באתר "שיחור" ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיאונים ובנושא ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סודיום בנזואט

סודיום בנזואט הוא חומר משמר שנוסחתו הכימית C6H5COONa. כתוסף מזון הוא מסומן כ-E211. החומר הוא מלח של חומצה בנזואית המסיס במים, ניתן לייצרו באמצעות ריאקציה בין נתרן הידרוקסידי וחומצה בנזואית (C6H5COOH). סודיום בנזואט הוא חומר משמר נפוץ למדי בתעשיית המזון. החומר מדכא התפתחות של בקטריות במזון וכן מונע צמיחת פטריות (Fungistatic). החומר אפקטיבי רק בתנאי חומציות גבוהה (pH < 3.5), אך מרבית מוצרי המזון והמשקאות עונים לדרישות אלה. סודיום בנזואט מצוי במשקאות מוגזים, בריבות, ברטבים, במיצים ובחמוצים שונים כמו גם במוצרי הגיינה אישיים כגון משחות שיניים ואחרים. סודיום בנזואט ניתן למצוא בכמויות קטנות בחמוציות ובסוגים שונים של פירות הניתנים לייבוש, כגון שזיפים ותפוחים, וכן תבלינים כגון קינמון. סודיום בנזואט הוא חומר שנוי במחלוקת; הסכנות הבריאותיות הטמונות בו אינן חד-משמעיות, אולם מספר מחקרים מצביעים על מגמה המוכיחה כי סודיום בנזואט עלול לגרום לבעיות ב-DNA האנושי, כמו גם נזקים שונים למערכת העצבים ובמקרים קיצוניים אף לסוגים מסוימים של סרטן. רשות המזון והתרופות האמריקנית (FDA) מאפשרת שימוש של עד 0.1% ממסת המוצר בחומר בכל סוג מזון או משקה, פרט למוצרים בהם נמצא החומר באופן טבעי, כך שבמיץ חמוציות, למשל, עשויות להיות כמויות גדולות יותר מהמקובל. "התוכנית הבינלאומית לבטיחות מחומרים" (The International Programme on Chemical Safety) ממליצה על כמות של עד 825 מ"ג ביום לכל ק"ג ממשקל הגוף. במחקר בו נבדקה השפעת תערובות צבעי מאכל ותוספי מזון ובהם סודיום בנזואט על התנהגות של ילדים נמצאה עליה מובהקת בתסמינים של היפראקטיביות אצל ילדים ששתו מיץ המכיל 45 מ"ג סודיום בנזואט (בתערובת עם חומרים אחרים) לעומת ילדים ששתו מיץ "פלצבו" ללא תוספים. מדיה וקבצים בנושא סודיום בנזואט בוויקישיתוף סודיום בנזואט - דו"ח בריאות יעל גרוס, מי ישמור אותנו מפני E-211?, באתר nrg‏, 21 ביוני 2007 דפנה ורדי, המשקה קל, הנזק כבד, באתר nrg‏, 28 במאי 2007 מחקר על צבעי מאכל מלאכותיים וחומרים משמרים שנעשה בממלכה המאוחדת (באנגלית) אחד המחקרים הפופולריים בנושא נערך בממלכה המאוחדת. לעיון: לחצו כאן לעיון נוסף לחצו כאן Donna McCann et al; Food additives and hyperactive behaviour in 3-year-old and 8/9-year-old children in the community: a randomised, double-blinded, placebo-controlled trial; Lancet 2007; 370: 1560–67
תוכנית קימברלי

תוכנית קימברלי הייתה יוזמה להתיישבות מסיבית של יהודים בחבל קימברלי שבצפון מדינת מערב אוסטרליה באוסטרליה. התוכנית נהגתה על ידי קבוצת אינטלקטואלים ואנשי עסקים יהודים באירופה החל משנת 1933, לרבות אלברט איינשטיין, בעקבות עלייתו לשלטון של היטלר בגרמניה והתגברות האנטישמיות בכל רחבי היבשת. התוכנית היוותה בסיס לפולמוס בעיתונות ובממשל באוסטרליה, ועוררה התנגדות ניכרת בשל הכוונה ליצור מדינת-לאום יהודית, דוברת עברית או יידיש – השפה הרווחת באותה תקופה בקרב היהודים המאוימים באירופה – בשטח גאוגרפי נבדל, בתקופה שבה שאפה אוסטרליה להטמיע את המהגרים אליה במסגרת לאומית-אוסטרלית אחידה. יחד עם זאת, חוגים שונים באוסטרליה, לרבות תנועות פועלים סוציאליסטיות, תמכו בהקמת בית לאומי ליהודים בקימברלי, מסיבות דתיות, הומניטריות וכלכליות. בשנת 1933, קודם להגירתו לאוסטרליה, נסע משורר היידיש הנודע מלך ראוויטש למערב אוסטרליה, באישור ממשלת אוסטרליה, במטרה לחפש מקום התיישבות בטוח ליהודים בחבל קימברלי. נסיעתו מומנה על ידי קבוצת אינטלקטואלים ואנשי עסקים יהודים. כשהוא מצויד בהיתר ממשלתי רשמי, וכשבאמתחו מכתב מאלברט איינשטיין ומצלמת קודאק, יצא ראוויטש מהיישוב אליס ספרינגס בליווי עוזר אבוריג'יני ונהג משאית ממוצא איטלקי. ראוויטש סקר את חבל קימברלי, והסיק כי המקום מתאים להתיישבות יהודית מסיבית. בהמשכו של אותו עשור קודמה תוכנית קימברלי גם על ידי הסוציאליסט היהודי הנודע יצחק שטינברג, אשר פעל בהצלחה להפצת התוכנית וגייס תמיכה בה בקרב תנועות הפועלים באוסטרליה. התנועה הציונית הייתה כמובן ידועה ופעילה כאשר החלה יוזמת קימברלי. היוזמים, אשר היוו המשך ישיר לטריטוריאליסטים, סברו כי בניגוד לארץ ישראל הקטנה, שבה אוכלוסייה ערבית משמעותית המתנגדת בתקיפות למפעל הציוני, מאפשרת תוכנית קימברלי התיישבות יהודית בלתי מוגבלת, ללא מגבלות השטח החמורות הקיימות בארץ ישראל, וללא חיכוכים עם האוכלוסייה המקומית. כתוצאה מפרוץ מלחמת העולם השנייה, התחזקותה של התנועה הציונית בעקבות השואה והקמתה של מדינת ישראל - תוכנית קימברלי ירדה מהפרק. תוכנית אוגנדה אליהו בנימיני, ״מדינות ליהודים״, הקיבוץ המאוחד וספריית הפועלים, 1991 אליהו בנימיני, ״תוכנית קימברלי: אפשרויות ההתיישבות היהודית ההמונית באוסטרליה״, 'דבר', 20 בנובמבר 1988 אליהו בנימיני, ״כך כמעט הפכנו לאוסטרלים״, 'הארץ', 8 במאי 1996 מלך ראוויטש ותוכנית קימברלי הארץ הלא-מובטחת - על תוכנית קימברלי חבל קימברלי - אתר למטייל ״הארץ הלא מובטחת״ - סיפורה של תוכנית קימברלי בפודקאסט ״מינהר הזמן״, ״כאן״, תאגיד השידור הישראלי כאן גרביים | תוכנית קימברלי, סרטון בערוץ "כאן | דיגיטל - תאגיד השידור הישראלי", באתר יוטיוב (אורך: 04:08)
וסלי ליבלר

וסלי ליבלר (באנגלית: Wesley J. Liebeler;‏ 9 במאי 1931 - 29 בספטמבר 2002) היה פרופסור אמריקאי למשפטים, מחוקרי רצח קנדי. וסלי ליבלר נולד בארצות הברית ולמד לתואר ראשון במכללת מקאלסטר במינסוטה. לאחר מכן סייים תואר במשפטים באוניברסיטת שיקגו (UCLA). ליבלר פעל כעורך דין בניו יורק ובשנת 1965 הצטרף לסגל ההוראה של הפקולטה למשפטים באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA) ובמשך שלושים שנה היה מרצה בנושא החוק נגד ההגבלים העסקיים (Antitrust Law). בשנת 1964 צורף לצוות החוקרים שמונו על ידי ועדת וורן לחקירת רצח קנדי, שתפקידם היה לסייע לחברי הוועדה בריכוז חומר החקירה ובתשאול העדים. ליבלר חקר מספר עדי מפתח, ובהם אם סילביה אודיו, אמריקנית ממוצא היספני שהעידה כי חודשים אחדים לפני הרצח הופיעו בביתה מספר גולים קובנים ובתוכם אדם שלאחר הרצח זוהה על ידה כלי הארווי אוסוואלד, שלדבריה הציג עצמו כ"לאון אוסוואלד". בתוקף התפקיד שמילא ליבלר בוועדה הוא נחשב כמומחה לעניין חקירת רצח קנדי. חוקר רצח קנדי דייוויד ליפטון העלה בספרו משנת 1980 "הראיה הטובה ביותר" (Best evidence), תאוריית קונספירציה יוצאת דופן לפיה נחטפה גופתו של קנדי בדרכה מהמטוס הנשיאותי, שהוביל אותה מדאלאס לבית החולים של הצי האמריקאי בית חסדא, שבו עמדה לעבור נתיחה, ועברה בחשאי, במקום סתר, טיפול ניתוחי, שקדם לניתוח הרשמי שלאחר המוות, שבוצע לאחר מכן בבית החולים בית חסדא, וזאת במטרה להעלים את הראיות כי הנשיא נורה מלפנים ולא מגבו. כאשר תאוריה זו החלה להתגבש אצל ליפטון, והוא החל את מחקרו לביסוס תאוריה זו, כארבע עשרה שנים לפני פרסום מסקנותיו בספרו, הוא יצר קשרים עם וסלי ליבלר, כפרופסור למשפטים וכמי שנודע כאחד החוקרים עליהם הוטלו תפקידי חקירה מטעם ועדת וורן. שניהם הקדישו שעות רבות לניתוח הסתירות שנתגלו בממצאים הרפואיים, ובעיקר בדו"ח על נתיחת הגופה שבוצעה במוצאי ליל הרצח בבית החולים בית חסדא, בה לא נמצאו סימני כניסה של קליעים בחזית הגופה, בעוד שרופאי בית החולים פארקלנד ממוריאל בדאלאס, אליו הוחש הנשיא לאחר שנפגע ובו הוכרז כמת, סבורים היו כי הנשיא נורה מלפנים. ליפטון העלה את הסברה שרופאי בית חסדא שיקרו, בעוד שליבלר הגן על עמדתם ומסקנותיהם ואמר לליפטון (שליפטון עצמו מצטט בספרו): "אינני חושב שמישהו לעולם יאמין במה שאתה אומר". בין כה וכה והנה נגלתה לליפטון תגלית שהוא ראה אותה כמדהימה, הוא מצא דו"ח שנכתב על ידי שני אנשי האף בי אי סיברט (Sibert) ואו'ניל (O`Neill), שנוכחו בנתיחה שנערכה בבית החולים בית חסדא, בו כתבו כי נראה היה בעליל כי בגופתו של הנשיא נעשה ניתוח של אזור הראש קודם שהגופה הובאה לנתיחה בבית חסדא. ליפטון העלה את התגלית בפני ליבלר, שנדהם ומיהר לכתוב עליה ב-23 באוקטובר 1966 מזכר לשופט ארל וורן, ליתר חברי ועדת וורן, לתובע הכללי ואחיו של הנשיא רוברט קנדי ולנשיא לינדון ג'ונסון ובו קרא לפתוח מחדש בחקירה בעניין זה, אך קריאתו לא נענתה. לימים יאמר ליפטון על ליבלר כי ליבלר "הגן בפומבי בעוז על ועדת וורן, אך באורח פרטי היה פתוח לביקורת. הוא לא היה מן המגינים שנהגו כעבדים". פרופסור ליבלר שהיה בעל רישיון טיס, התאמן בטיסה במטוס דו כנפי, ב-29 בספטמבר 2002, כשהמטוס התרסק לתוך אגם במדינת ניו המפשייר וליבלר נהרג. גם מדריך הטיסה שהיה לצידו נהרג. בן 71 שנים היה ליבלר במותו. הספד לוסלי ליבלר באתר האוניברסיטה של קליפורניה
רישום

רישום, באמנות, הוא שיטת ציור ובה האמן יוצר תמונה או דימוי על ידי שרטוט שלהם על משטח. מדיית הרישום שונה מן הציור בכך שהוא שם דגש על הקו ועל רישום הנפחיות והצורות בעזרת אור-וצל ולא באמצעות צבע. בכך קרוב הרישום לטכניקות גרפיות כגון הדפס או תחריט. רישום שימש בעבר בעיקר כטכניקה מקדימה (סְקִיצָה) לציור או פיסול, אולם כיום, עם השתנות גבולות האמנות, יש לרישום מעמד הדומה למעמדו של הציור וההבחנה ביניהם נהייתה פחות ברורה, כך שניתן למצוא רישומים בתערוכות, ואף תערוכות המוקדשות לרישום בלבד. אמצעי רישום קלאסיים כוללים שימוש בעיפרון, פחם, עט, דיו, גירי פסטל, מכחולים או חרט. על אף שלרוב מבוצעים הרישומים בצבע שחור על גבי נייר לבן, ישנם גם רישומי צבע שצוירו באמצעות עפרונות צבעוניים (בדרך כלל שימוש בגוונים של צבע אחד), ורישומים בגווני אפור שצוירו בעפרונות פחם. לעיתים הרישום נעשה על גליונות נייר קטנים בעלי אופי אינטימי (כמו רישומים בפנקס רישומים), אולם יש רישומים המבוצעים בפורמטים גדולים מאוד. באמנות המודרנית נעשים לעיתים רישומים על מצע השונה מנייר ובטכניקות שונות ואקלקטיות. בין האמנים הידועים בעבודות הרישום שלהם ניתן למצוא את מיכלאנג'לו, את אלברכט דירר, את רמברנדט. בין הציירים המודרניים ידועים הצייר סי טוומבלי והפסל יוזף בויס. בין האמנים הישראלים ידועים ברישומים שלהם האמנים אנה טיכו, רות שלוס, לאופולד קרקואר ואביבה אורי. איור קו (ציור) ציור תרשים גיליון המוקדש לנושא "רישום", משקפיים 1, יוני 1987 רישום+, תערוכת רישומים של ליאוניד בלקלב, גלריה אנגל על הרישום של אביבה אורי מתערוכה במשכן לאמנות עין חרוד ניתן לעיין בטכניקת רישום - פחם על נייר של הציירת מיכל שיזף בקישור המצורף סרטוני הדרכה ללימוד רישום באינטרנט רישום, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) רישום, דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא אמנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אלף עלה

אֶלֶף עלה (שם מדעי: Myriophyllum) הוא סוג המונה כ-45 מינים של צמחי מים. מיני סוג זה הם צמחים טובלים - גדלים בהשריה כמעט מוחלטת במים, כשרק קצם העליון בולט. העלים מחטניים ומפולגים וצומחים בתצורת מברשת סביב גבעול יחיד, כאשר העלים מעל פני המים קשים ודקיקים יותר מאלו המושרים. הגבעול ארוך ורך, אך גם שביר יחסית. הפרחים קטנים, בעלי ארבעה עלי כותרת, כאשר אחד מהם צומח בקצה כל גבעול. הפרי נאכל לרוב על ידי ציפורי מים. ניתן להצמיח צמח שלם ובריא ממקטע בודד של אלף-עלה, שמתפתח במהירות לאחר הפרדתו מצמח האב. אלף עלה הוא מין המתפשט במהירות במאגרי מים מתוקים, ומסיבות שונות יש לשלוט בכמותו על מנת להבטיח את טיב המים. אחת השיטות הקיימות לרסן את קצב התפתחותו היא לקצור אותו בכלי הדומה למקצרת דשא, בעודו מתחת למים. השיטה אינה יעילה תמיד, היות שיש לאסוף את כל הגזם פן ישתרשו מחדש, אך היא יעילה מספיק במידה והזרעים של המחזור הנוכחי טרם נבטו. שיטה נוספת להדברת הצמח היא ביולוגית: סוג של חיפושית ממשפחת המושיתיים אוכל אך ורק את מיני אלף עלה, ולפיכך יכול להוות שיטת הדברה בטוחה ונטולת תופעות לוואי. אלף-עלה הוא תרגום מילולי של Milfoil, שמו המקובל של המין באנגלית, שהוא בתורו תרגום של השם היווני Myriophyllum (המילה Myri במשמעות "אינספור", כמו Myriad; המילה Phyl משמעותה "עלה"). שם זה הועבר גם למשפחה המכילה את אלף עלה, הקרויה אלף העלה. מבין כל מיני הסוג, צומח בר רק אחד בארץ: אלף עלה משובל (Myriophyllum spicatum), הגדל בכמויות מצומצמות בגולן, בקעת בית צידה, הכנרת ועמק הירדן הצפוני. מדיה וקבצים בנושא אלף עלה בוויקישיתוף אלף עלה, באתר ITIS (באנגלית) אלף עלה, באתר NCBI (באנגלית) אלף עלה, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) אלף עלה, באתר Tropicos (באנגלית) אלף עלה, באתר GBIF (באנגלית) אלף עלה, באתר IPNI (באנגלית) אלף עלה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אסף סודרי

אסף סודרי הוא צלם קולנוע ובמאי ישראלי, בוגר החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. זוכה פרס האקדמיה האירופית לקולנוע לצלם הטוב ביותר בפרס האקדמיה האירופית לקולנוע על צילום הסרט "למלא את החלל" וזוכה שני פרסי אופיר של צילום בסרטים "עטאש (צימאון)" ו"למלא את החלל". זוכה טקס פרסי הטלוויזיה בשנת 2021. בשנת 2004 סודרי שימש כצלם של הסרט "עטאש (צימאון)", בבימוי תאופיק אבו ואיל, זוכה פרס הביקורת הבינלאומית בפסטיבל קאן. אסף סודרי זכה עבור צילום הסרט בפרס אופיר לשנת 2004. ב-2013 צילם את סרטה של חנה אזולאי הספרי, "אנשים כתומים". סודרי אף צילם את סדרת הטלוויזיה "טייק אוויי" בבימוי דוד אופק ויוסי מדמוני והמיני סדרה "מלנומה אהובתי" גם היא בבימוי מדמוני ואופק. עבור צילום "מלנומה אהובתי" זכה סודרי בפרס האקדמיה ליצירה טלוויזיונית. בשנת 2012 צילם אסף סודרי את הסרט למלא את החלל בבימוי רמה בורשטיין שזיכה אותו בפרס הצילום מטעם האקדמיה הישראלית לקולנוע. הסרט עצמו זכה בקטגוריית הסרט הטוב, השתתף בתחרות הראשית בפסטיבל ונציה, בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ובעוד פסטיבלים מרכזיים בעולם. סרטיו מאופיינים במשחקים נועזים של אור וצל, גישה נטוריאליסטית לתאורה, ומצלמה אקספרסיבית. בשנת 2005 סודרי ביים, יחד עם אמיר טאוזינגר, את הסרט התיעודי "שביתה", העוסק בכרוניקה של שביתה כושלת במפעל "חיפה כימיקלים דרום" שבדימונה ובקשרי ההון והשלטון הפועלים כדי לדכא את השביתה. הסרט הוזמן על ידי הערוץ הראשון, אולם בשל הביקורת הנוקבת שמוצגת בו נגד קשריו של ראש הממשלה אריאל שרון עם בעלי ההון סיריל קרן ואריה גנגר, החליט מנכ"ל הערוץ דאז לאסור את שידורו. רק לאחר שנה של מאבק ציבורי בו ערכו סודר וטאוזינגר הקרנות בכל רחבי הארץ של הסרט, הותר הסרט לשידור. בשנת 2007 סודרי ביים, יחד עם דוד אופק, את הסרט התיעודי "פרדיגמה", שהוצג בפסטיבל ירושלים, העוקב באופן ביקורתי אחרי הניסיון להעביר לידיים פרטיות את תוכנית ויסקונסין (הכשרת מובטלים והפיכתם לכח עבודה) במגזר הערבי בישראל. בשנת 2009 ביים את הסרט "האסיר", אף הוא סרט תיעודי, העוקב אחר אסיר משוחרר השב אל חייו הקודמים. הסרט זכה בציון לשבח בפסטיבל דוקאביב. שלא כמו סרטים רבים העוסקים בנושאים חברתיים, סרטיו כבמאי משלבים תמיד עיסוק צורני דומיננטי בלב העשייה שלהם, וכך נמנעים מליפול לתוך תבנית ז'ורנאליסטית-דידקטית. בשנת 2020 יצר עם אשתו, הבמאית טלי שמש, את הסדרה התיעודית "המניע", העוסקת בפרשת הרצח בעין כרם. התעוררות אסף סודרי, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית אסף סודרי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אסף סודרי, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי אסף סודרי, באתר ספר הקולנוע הישראלי אסף סודרי, באתר AllMovie (באנגלית) אסף סודרי, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) יצחק אדרי, הסרט "שביתה", באתר News1 מחלקה ראשונה, 5 בספטמבר 2005 נירית אנדרמן, אסף סודרי זכה באוסקר האירופי על צילום הסרט "למלא את החלל", באתר הארץ, 28 באוקטובר 2013
קירן דסאי

קיראן דסאי (במלאיאלאם: കിരൺ ദേശായി;‏ נולדה ב-3 בספטמבר 1971) היא סופרת הודית, אשר חיה ועובדת בארצות הברית. הרומן שכתבה, ירושה של אובדן, זכה בפרס מאן בוקר לשנת 2006 והפך אותה לאשה הצעירה ביותר שזכתה אי-פעם בפרס היוקרתי. כמו כן, זכה הספר בפרס הסיפורת של חוג מבקרי הספרים הלאומי של ארצות הברית. דסאי היא בתה של אניטה דסאי, סופרת שהייתה מועמדת לפרס בוקר שלוש פעמים. דסאי נולדה בצ'אנדיגאר, וגדלה בפונה ובמומבאי. בגיל 14 עקרה עם משפחתה לאנגליה, ומקץ שנה לארצות הברית, שם למדה כתיבה יוצרת בבנינגטון קולג', באוניברסיטת הולינס, ובאוניברסיטת קולומביה. הרומן הראשון שלה, מהומה במטע הגויאבות (יצא באנגלית בשנת 1998, בשם Hullabaloo in the Guava Orchard) זכה לשבחים מאת סלמאן רושדי. הוא זכה בפרס בטי טראסק, אשר מחלקת אגודת הסופרים האמריקאית לרומנים חדשים מאת אזרחי חבר הלאומים הבריטי מתחת לגיל 35. הרומן השני שלה, ירושה של אובדן (2006, יצא בעברית בהוצאת עם עובד בשנת 2008) זכה לביקורות חיוביות בכל העולם, ובפרס מאן בוקר לשנת 2006. בשנת 2013, זכתה בפרס ברלין מטעם האקדמיה האמריקאית בברלין. מהומה בגן הגויאבות (כנרת, 1999, תרגם אלכס בן-ארי). ירושה של אבדן (עם עובד, 2008, תרגם מאיר בן-שלום). אניטה דסאי מדיה וקבצים בנושא קירן דסאי בוויקישיתוף קירן דסאי, ברשת החברתית Goodreads שירי לב-ארי, עוברת בירושה, באתר הארץ, 27 באפריל 2008 קירן דסאי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) הדף של דסאי באתר פרס מאן בוקר (באנגלית) ריאיון עם דסאי באתר הוצאת רנדום האוס (באנגלית). נזכר בין הציטוטים בדף הספר באתר BookBrowse (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא סופרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ביורן אגיין

ביורן אגיין (באנגלית Björn Again) היא להקת מחווה ללהקה השוודית הידועה אבבא. שמה מבוסס על שמו של אחד מארבעת חברי להקת אבבא (וכותב משותף של מרבית שיריה) - ביורן אולבאוס - ועל שיבוש הביטוי האנגלי born again. הלהקה הוקמה במלבורן, אוסטרליה, בשנת 1988 על ידי רוד לייסל וג'ון טירל אשר לא רק מפקחים על כל מסעות ההופעות הבינלאומיים של הלהקה אלא גם מנגנים בה - רוד על גיטרה בס וג'ון על תופים. הלהקה החלה להופיע ב-5 במאי 1989 בפאב קטן בשם The Tote במלבורן. היא זכתה לפופולריות כמעט מיידית והחלה במסע הופעות - תחילה ברחבי אוסטרליה, ולאחר מכן בכל העולם. היא פועלת עד עצם היום הזה (דצמבר 2007), כלומר - כמעט 20 שנים רצופות, ובכך עולה משך פעילותה באופן ניכר על זה של להקת אבבא עצמה. לנוכח הביקוש הרב להופעות, מופעלות למעשה כמה קבוצות תחת שם זה. ביורן אגיין נחשבת ללהקת המחווה המצליחה ביותר בכל הזמנים ולאחד מענפי הייצוא המוזיקלי המצליחים ביותר של אוסטרליה. ביורן אגיין אימצה גישה קלילה יחסית לייצוג של להקת אבבא. למרות שהלהקה נאמנה כמעט לחלוטין לשירים עצמם, המיצג הוויזואלי הוא במידת מה פארודיה על אבבא. חברי הלהקה משוחחים בינם לבין עצמם ועם הקהל במבטא שוודי מזויף, ומשתמשים בשמות במה שהם גרסה הומוריסטית לשמות חברי להקת אבבא: אנייטה פלסטארט (פלסטארט=זינוק פסול במירוץ; במקום אנייטה פלסקו), בני אנדרוור (אנדרוור=לבוש תחתון; במקום בני אנדרסון), פרידה לונגסטוקין (לונגסטוקינג=גרבי ניילון ארוכים; במקום פרידה לינגסטאד) וביורן וולבו-אס (במקום אולבאוס). את הלהקה מלווים הבסיסט ראטגר סונופאגן והמתופף אולה דראמקיט (שוב, שיבוש של שמות הנגנים המלווים של להקת אבבא - ראטגר גאנרסון ואולה ברונקרט). ככלל, ביורן אגיין מבצעת שירים של להקת אבבא. אולם לאחר שלהקת אירייז'ר הוציאה מיני-אלבום של גרסאות כיסוי לשירי אבבא בשם Abba-esque הגיבה ביורן אגיין במיני-אלבום משלה בשם Erasure-ish שבו גרסאות כיסוי לשירי אירייז'ר בסגנון אבבא. בין היתר נכלל בו השיר A Little Respect, שהגיע למקום ה-25 במצעד הבריטי בשנת 1992. הלהקה קיימה מעל 4,000 הופעות ב-57 מדינות. היא השתתפה בפסטיבלים ידועים ברחבי העולם, לרבות פסטיבל רדינג ופסטיבל גלאסטונברי. כמו כן הופיעה באולמות קונצרטים כגון רויאל אלברט הול ואצטדיון ומבלי בלונדון, תיאטרון המדינה בסידני, אוסטרליה, ה-SECC בגלאזגו, סקוטלנד, ואירווינג פלאזה בניו יורק. הלהקה שימשה כלהקת חימום בהופעות של אמנים שונים, כגון הספייס גירלז, שאניה טוויין ושר. הופיעה גם באירועים פרטיים, בין היתר באירועים של ביל גייטס מנכ"ל מיקרוסופט, הקומיקאי רואן אטקינסון (מיסטר בין) ואף בחתונתו של ראסל קרואו בשנת 2003. 1992: Erasure-ish (גרסאות כיסוי לשירי אירייז'ר) 2002: Greatest Hits of ABBA: Live at the Royal Albert Hall (הוקלט בהופעה) מדיה וקבצים בנושא ביורן אגיין בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ביורן אגיין ביורן אגיין, באתר Last.fm (באנגלית) ביורן אגיין, באתר AllMusic (באנגלית) ביורן אגיין, באתר MusicBrainz (באנגלית) ביורן אגיין, באתר Discogs (באנגלית) ביורן אגיין, באתר Songkick (באנגלית)
בלדווין השני

האם התכוונתם ל... בלדווין השני, רוזן פלנדריה (~865–918) בלדווין השני, מלך ירושלים (?–1131) בלדווין השני, מלך קונסטנטינופול (אנ') (1217–1273) – מלך האימפריה הלטינית
בלדווין הראשון

האם התכוונתם ל... בלדווין הראשון, מלך ירושלים בלדווין הראשון, רוזן פלנדריה
האופרה של מונטה קרלו

האופרה של מונטה קרלו (בצרפתית: Opéra de Monte-Carlo) היא להקת האופרה של נסיכות מונקו. בשנות ה-70 של המאה ה-19 סבלה מונקו ממחסור בבידור תרבותי והנסיך שארל השלישי החליט, יחד עם ה-Societe des Bains de Mers, לבנות בית אופרה במקום נישא המשקיף אל הים התיכון. בראשיתו היה זה התיאטרון הפרטי של שארל השלישי, עם כניסה ראשית שנשמרה למשפחת המלוכה וגרם מדרגות פרטי, שהוליך אל התא המלכותי, עתיר הקישוטים. תיאטרון זה היה ל-Salle Garnier, שנפתח בשנת 1879. במהלך השיפוצים שנערכו בסאל גרנייה בין 2004-2005 העלתה הלהקה אופרות באולם הנסיכים ב"פורום גרימלדי" המקומי, מרכז כנסים והצגות מודרני, המשמש משכן קבוע להופעות הבאלט של מונטה קרלו והתזמורת הפילהרמונית של מונטה קרלו. תוך שמונה חודשים הושלם ה"סאל גרנייה", או "אולם גרנייה", בפיקוח האדריכל שארל גרנייה, שתכנן גם את "ארמון גרנייה" בפריז. "אולם גרנייה" החדש היה העתק מיניאטורי מדויק של בית האופרה הפריזאי. הוא מכיל רק 524 מושבים. כמו קודמו, משקף גם אולם זה את סגנון הבל אפוק. האולם נחנך ב-25 בינואר 1879 בהופעתה של שרה ברנאר בלבוש נימפה. האופרה הראשונה שהועלתה שם הייתה "האביר גסטון" של ז'אן-רובר פלנקט, ב-8 בפברואר 1879. אחריה באו עוד שלוש אופרות בעונה הראשונה. הודות למנהל המוזיקלי הראשון, ז'יל כהן (שמילא תפקיד חשוב בהבאת אדלינה פאטי) ולשילוב המוצלח של ראול גינסבור, המנהל החדש משנת 1883, והנסיכה אליס, אשתו האמריקאית חובבת האופרה של אלבר הראשון, יורשו של שארל השלישי, תפסה הלהקה את מקומה על בימת הקהילה האופראית העולמית. גינסבור נשאר על כנו במשך שישים שנה, שבהן פיקח מגבוה על הפקות בכורה כמו "קללת פאוסט" של ברליוז בשנת 1893 ועל הופעותיו הראשונות, בינואר 1894, של הטנור האיטלקי פרנצ'סקו טאמאניו באותלו של ורדי, שאת התפקיד הראשי בה גילם בהצגת הבכורה של האופרה באיטליה. בשנים הראשונות של המאה ה-20 היו בין הזמרים שהופיעו בסאל גרנייה נלי מלבה ואנריקו קרוזו ב"לה בוהם" של פוצ'יני וריגולטו של ורדי (1902); פיודור שאליאפין בהצגת הבכורה של דון קישוט של ז'יל מאסנה (1910), ראשיתו של קשר ממושך בין הלהקה למאסנה והאופרות שלו, ששתיים מהן הוצגו שם לאחר מותו. עוד הופיעו שם טיטה רופו, ג'ראלדין פאראר, מרי גארדן, טיטו סקיפה, בנימינו ג'ילי, קלודיה מוציו, ז'ורז' טיל ולילי פונס, כולם במהלך השנים הראשונות לקיומו של בית האופרה. עוד מלחינים הציגו שם אופרות פרי עטם בהצגות בכורה, ביניהם קאמי סן-סנס (הלן, 1904); מסקאני ("אמיקה", 1906); ופוצ'יני ("לה רונדין", 1927). מאז נחנך, אירח התיאטרון 46 הצגות בכורה עולמיות של אופרות. באולם זה בוצעה הבכורה של הבלט רוח הורד מאת מיכאיל פוקין על ידי הבלט רוס בכיכובם של ואצלב ניז'ינסקי ותמרה קרסבינה. "תור הזהב" של הסאל גרנייה חלף לבלי שוב, כיוון שלהקות קטנות עם בתי אופרה קטנים אינן מסוגלות להעלות הפקות בעלויות אסטרונומיות. אף על פי כן, גם כיום מעלה הלהקה עונה של חמש או שש אופרות. סאל גרנייה לפני קונצרט "מאטינה" של הפילהרמונית של מונטה קרלו פרסקו אלגוריה של מוסיקה מאת גוסטב בולאנז'ה גבוה מעל הבמה התא המלכותי שער כניסת הנסיך לסאל גרנייה ז'יל מאסנה מאת ליאופולד ברנשטאם אלגוריה של מחול מאת הנרי לואי קורדייה Zeitz, Karel Lynn, Opera: the Guide to Western Europe’s Great Houses, Santa Fe, New Mexico: John Muir Publications, 1991. ISBN 0-945-465-81-5 מדיה וקבצים בנושא האופרה של מונטה קרלו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של האופרה של מונטה קרלו
פחון

פחון הוא מבנה פשוט העשוי מלוחות פח או פח גלי אשר בנייתו היא פשוטה מאוד וזולה עד כדי כך שחומרי בנייתו עשויים להיות שאריות של תוצרי בנייה אחרים. במקומות רבים בעולם בנויים פחונים כמגורים לשכבות סוציו-אקונומיות נמוכות מאוד, דוגמת הפאבלות הברזילאיות או ה-Townships בדרום אפריקה. פחונים היו גם מקום מגורים לעולים חדשים בימים הראשונים לקיום מדינת ישראל. המבנה בא למלא את מקומו של האוהל שנטה ליפול ברוח ולהירטב בגשם והיה חשוף לשינויי האקלים בקיץ ובחורף. הוקמו גם בדונים שהיו עמידים מעט יותר לרוח מאשר האוהל. הפחונים היו פשוטים לבנייה וקלים לניוד ממקום למקום. בדרך כלל הוקמו שכונות הפחונים בקרבה למקומות שבהם עמדו להקים את מבני הקבע. כך העולים שגרו בפחונים יכלו לעקוב אחרי הבנייה של בתיהם, כאשר ברוב המקרים היו שותפים לבנייה בתור פועלי בנין. מעברה מדיה וקבצים בנושא פחון בוויקישיתוף
אל-עלמיין

אל-עַלַמיין (בערבית: العلمين) היא עיירה במערב מצרים, לחופי הים התיכון. נכון ל-2007 התגוררו בה 7,397 תושבים. אל-עלמיין שוכנת כ-106 ק"מ מערבית לאלכסנדריה ו-240 ק"מ צפונית-מערבית לקהיר. העיירה ידועה בשל סדרת קרבות שהתחוללו בסביבתה הקרובה במהלך מלחמת העולם השנייה, בין ארמיית השריון אפריקה בפיקוד ארווין רומל לבין הארמייה השמינית של הצבא הבריטי. קרבות שנערכו בין יולי לראשית נובמבר 1942. הבריטים הצליחו לבלום את התקדמות כוחות הציר לכיוון תעלת סואץ, בקו הביצורים שהקימו בין תחנת הרכבת אל-עלמיין לשקע קטארה, במסגרת קרב אל-עלמיין הראשון. לאחר מכן עברו למתקפת נגד, ובה הביסו את כוחותיו של רומל במסגרת קרב אל-עלמיין השני והביאו לנסיגתם לאורך קו החוף, מערבה. בעיר נמצא בית הקברות הצבאי אל-עלמיין שבו נקברו חיילי האימפריה הבריטית שנהרגו במצרים ובלוב במלחמת העולם השנייה בעת קרב אל-עלמיין הראשון והשני. כיום קבורים בו 7,342 חללים, ומונצחים באנדרטאות שבו 12,472 חללים ונעדרים. זהו בית הקברות האימפריאלי השני בגודלו ממלחמת העולם השנייה. מדיה וקבצים בנושא אל-עלמיין בוויקישיתוף אל-עלמיין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)