מחנה הריכוז הודונין

מחנה הריכוז הודונין (נקרא גם הודוניק) היה במהלך מלחמת העולם השנייה מחנה כליאה בהודונין לאנשי רומניה בפרוטרוקט, בוהמיה ומוראביה. ב-2 במרץ 1939, שבועיים לפני הכיבוש הגרמני, הורתה ממשלת צ'כוסלובקיה על הקמת מחנה עבודה עבור "אנשים המתחמקים מעבודה וחיים מפשע" (באותה תקופה העבודה הייתה חובה). המחנה ליד הכפר הודונין הוקם מאוחר יותר ונפתח באוגוסט 1940. המחנה כלל מספר צריפים גדולים וקטנים מעץ, והיה מוקף בגדר עץ עם תיל דוקרני בחלק העליון. קיבולת המחנה המיועדת הייתה 300 אנשים בקיץ, 200 בחורף. בהמשך נוספו צריפים חדשים, והקיבולת הרשמית ב-1943 עלתה ל-750 אסירים. תשתית מים זורמים, ביוב וחשמל תוכננו אך מעולם לא הושלמו. השוטרים הצ'כים (četníci) שמרו על המקום (השירות במחנות אלו נחשב לעונש משמעתי), שטפן בלהינקה היה מפקד מחנה הודונין. מחנות עבודה דומים היו בפלאנה, מירושוב, הרדישטקו ומקומות נוספים; האסירים שימשו בדרך כלל לעבודות קשות כמו בניית כבישים. בסך הכול, כ-50,000 אנשים עברו דרך מחנות עבודה כאלה במהלך המלחמה. מספר הכולל של בתי הכלא והמחנות מכל הסוגים בגבולות צ'כיה של ימינו היה 2,125. החל משנת 1940 נאסר על הרומנים לנסוע. בשנת 1942, הצעדים שכבר היו בתוקף בגרמניה הוחלו גם בפרוטקטורט, וכתוצאה מיידית גורשו לאושוויץ כמה מאות אנשים שנחשבו "לא-חברתיים". ב-24 ביוני 1942, הורה שר הפנים של הפרוטקטורט, ריצ'רד בינרט, על כליאתם של כל הרומנים והסינטיים. ב-10 ביולי הורה אוברפיהרר הורסט בוהם (Horst Böhme (SS officer)), מפקד משטרת הביטחון הגרמנית, להעביר את רומניס לשני מחנות: לטי והודונין. כל האסירים הקיימים בהודונין שוחררו או הועברו, למעט שבעה רומנים שכבר היו כלואים ושישה שאינם רומנים. במהלך החודש הראשון לאחר פתיחתו מחדש, הגיעו 1,229 אנשים. ב-1 באוקטובר 1942 הכיל המחנה 205 גברים, 287 נשים ו-561 ילדים ובני נוער. עצירים הוקצו לעבוד, בדרך כלל בסלילת כבישים מקומיים; אלה שלא הופיעו הוכו. כמו בלטי, האוכל ובגדי החורף שסופקו לא היו מספיקים. ב-7 בדצמבר 1942 הועברו 75 "אסוציאלים" לאושוויץ. בדצמבר 1942, טיפוס הטיפוס החל לגבות את שלו במחנה ועד למאי הבא, רק 5-10% מהעצירים נחשבו בריאים. מחסור בתרופות לטיפול במחלה, כמו גם התנאים ההיגייניים הנוראיים, החזיקו את המגפה במשך חודשים. ב-21 באוגוסט 1943 הועברו 749 אסירים לאושוויץ-בירקנאו. מתוך 62 העצורים הנותרים, חלקם שוחררו, והשאר נשלחו לאושוויץ ב-1944. מספרים כלליים: למעלה מ-1,300 אסירים עברו במחנה 194 מקרי מוות לפחות 824 גורשו לאושוויץ במהלך המלחמה נשלחו לאושוויץ בסך הכל 4,831 רומנים מהפרוטקטורט. מתוכם, מעטים שרדו. ההערכות משתנות, אבל הרבה יותר מ-4,000 מהם מתו שם. כאשר הופיעו שמועות על זוועות במחנה לאחר המלחמה, המפקד בלהינקה כתב הצהרה ב-1946 בה הכחיש כל עוולות. לא החלה חקירה רשמית נגדו. האסיר לשעבר Blažej Dydy, ששימש כקאפו (מפקח על אסירים אחרים) בהודונין ובאושוויץ, נידון למאסר עולם בשנת 1947 בגין גניבה ורצח של אסירים אחרים. לאחר המלחמה, קיומם של מחנות רומני נשכח כמעט מחוץ לקהילה הרומנית, למעט היסטוריונים מיוחדים. כל הקהילה של רומני הצ'כית הושמדה ולחדשים, שהגיעו מסלובקיה ורומניה, לא ידע על הטרגדיה הזו. במהלך שנות ה-70 נבנתה חוות חזירים גדולה במפעל ליד מקום מחנה לטי. במקום מחנה הודונין נבנה מלון תיירותי. בשנת 1992 הספר "שתיקה שחורה" מאת פול פולנסקי ריכז תיעודים היסטוריים ועדויות של ניצולים. הספר התחיל דיונים סוערים בצ'כיה על יחסי צ'כיה עם הרומנים ועל ההיסטוריה שלהם. מחנה הריכוז לטי השמדת הצוענים במלחמת העולם השנייה מדיה וקבצים בנושא מחנה הריכוז הודונין בוויקישיתוף מחנה Hodonín – טקסט לימוד באתר גימנסיה Hustopeče (בצ'כית) "Jaroslav Vyleťal: Za utrpení Romů v táboře v Letech jsou odpovědni nacisté" (בצ׳כית). Parlamentní listy. 2019-04-17. נבדק ב-2022-12-29. "Cikánský tábor v Hodoníně u Kunštátu" (בצ׳כית). Holocaust.cz. נבדק ב-2022-12-29.