laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
פול האבילאן

פול האבילאן (בצרפתית: Paul Haviland; ‏1880, פריז – 1950, פריז) היה צלם אמריקאי-צרפתי, סופר, מבקר אמנות וחסיד אומות העולם מצרפת. האבילאן היה מקורבו של אלפרד סטיגליץ ומחבריו של הזרם האמנותי Photo-Secession שביקש לקדם את ההתייחסות לצילום כאל אמנות נפרדת. אביו של האבילאן היה יצרן חרסינה בלימוז' ואמו הייתה בתו של מבקר האמנות פיליפ בורטי (אנ'). לימים היה האבילאן בעליו של מפעל החרסינה של אביו. הוא למד באוניברסיטת פריז ובהרווארד ועבד בניו יורק כנציג חברת החרסינה של אביו. בשנת 1908 הוא ואחיו פרנק, שהיה צלם, צפו בתערוכת רישומים של אוגוסט רודן, שם פגש בסטיגליץ. האבילאן החל לפקוד בקביעות את הגלריה, "291" והפך לאחד מתומכיה הכלכליים. הוא החל לכתוב בקביעות בעיתון הצילום של סטיגליץ. אחד מתצלומיו פורסם בעיתון, והוא הפך לעורך שותף וסייע בניהול הגלריה. במסגרת זו קיים בה מספר תערוכות של אמנים צרפתיים. מספר צילומים שלו זכו בפרסים ופורסמו בכתבי עת אחרים. האבילאן יזם את הפקתו של כתב עת חדש לצילום ששמו כשם הגלריה שבניהולה סייע, "291". בשנת 1916 היה עליו לחזור לצרפת עקב בריאותו המידרדרת של אביו, שביקש ממנו לסייע בניהול מפעל החרסינה המשפחתי. שם נישא לסוזן לליק, בתה של מעצבת הזכוכית רנה לליק. הוא המשיך להתכתב עם סטיגליץ לעיתים תכופות, אך עקב נישואיו ומעורבותו הגוברת בניהול עסקי המשפחה בצרפת, מעולם לא חזר לניו יורק. אביו מת ב-1922 והאבילאן עבר לאיזר-סור-קרס (אנ') שם הקים כרם. האבילאן מת בפריז ונקבר באיזר-סור-קרס. בתקופת מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש צרפת בידי גרמניה, סייע האבילאן לז'ורז' גבריאל פיקאר, צייר יהודי ובעל אות לגיון הכבוד, שחי באוברנה (Obernai) שבאלזס. בסוף המאה ה-19 סייע פיקאר לכלתו של האבילאן, רנה לליק (René Lalique), שהייתה אמנית זכוכית, להציג את יצירות הזכוכית והתכשיטים שלה בתערוכה פריזאית. ביולי 1940 ביקש פיקאר עזרה מהאבילאן. הוא ועוד 18 משפחות יהודיות גורשו מבתיהן על ידי הגסטפו. האבילאן הזמין אותו אליו, לאיזר-סור-קרס ולאחר מכן ללה מות (La Mothe) שבחבל הוט-מארן (אנ') שבצפון מערב צרפת. פיקאר הגיע לאיזר-סור-קרס בינואר 1941 ושהה במקומות אלה - איזר-סור-קרס ולה מות - עד מותו מהתקף לב בשנת 1943. בכך שאפשר לפיקאר היהודי להתגורר אצלו, עמד האבילאן בסכנת מוות עקב החוקים נגד מסתירי יהודים. בשנת 2006 הוכר האבילאן על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם. מדיה וקבצים בנושא פול האבילאן בוויקישיתוף על האבילאן, באתר יד ושם (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא השואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אלכסנדר שיין

אלכסנדר פטרוביץ' שיין (ברוסית: Александр Петрович Шеин; ‏נולד ב-19 במרץ 1952 במוסקבה) הוא דיפלומט רוסי שכיהן כשגריר רוסיה בישראל מיולי 2015 עד אפריל 2018. בשנת 1974 השלים את לימודיו במכון המוסקבאי ליחסים בינלאומיים של משרד החוץ הסובייטי וב-1988 השלים את השכלתו באקדמיה הדיפלומטית של משרד החוץ. הוא הגיש דוקטורט בתחום ההיסטוריה בנוגע למדיניות צרפת במגרב בשנות ה-80. נוסף לשפה הרוסית, השגריר שיין דובר אף ערבית, אנגלית וצרפתית. בשנים 1990–1993 שימש כיועץ בשגרירות רוסיה בסוריה. בשנים 1993–1994 היה יועץ המחלקה למזרח התיכון וצפון אפריקה במשרד החוץ הרוסי ובשנים 1994–1997 עמד בראש אותה מחלקה. בשנים 2006 - 2011 היה סגן מנהל המחלקה למזרח התיכון וצפון אפריקה. מאוגוסט 1999 ועד מארס 2002 כיהן כשגריר רוסיה בעיראק. משנת 2002 ועד ינואר 2006 היה לשגריר רוסיה בירדן. מינואר 2011 ועד יולי 2015 היה שגריר רוסיה בתוניס. מה-10 ביולי 2015 ועד ל-5 באפריל 2018 כיהן כשגריר רוסיה בישראל. אתר האינטרנט הרשמי(הקישור אינו פעיל) של שגרירות רוסיה בישראל אלכסנדר שיין‏, השגריר הרוסי בטור מיוחד לוואלה! NEWS: כך ננצח יחדיו את הטרור, באתר וואלה, 9 במרץ 2017
סופקה סקיפווית

סופקה סקיפווית (באנגלית: Sofka Skipwith;‏ 1904, סנקט פטרבורג – 1986, קורנוול) הייתה אריסטוקרטית רוסיה, קומוניסטית בבריטניה, זוכת אות גיבור השואה הבריטי וחסידת אומות העולם. סקיפווית נולדה בשם "הנסיכה סופיה דולגורוקי" (Sophia Dolgorouky, וברוסית Софья Петровна Долгорукий), בת למשפחת אצולה רוסית. הוריה התגרשו כשהייתה בת ארבע והיא גדלה במשפחה של סבה אלכסנדר דולגורוקי עם אומנת אנגליה. היא גדלה בבאת', לונדון, רומא, בודפשט, ניס, פריז ודייפ, מקומות בהם היה בעלה של אמה שליח הצאר הרוסי. בלונדון יצרה סקיפווית קשר עם משפחת האצולה של ג'ורג' דגלס-המילטון (אנ'). בעת מהפכת אוקטובר הייתה בחצי האי קרים ושם הייתה עוזרת אישית (אנ') של דאגמאר, נסיכת דנמרק (מריה פיודורובנה). אחרי המהפכה היגרה סקיפווית לסקוטלנד. היא העמידה פנים שאיבדה את דרכון ננסן שלה וכך השיגה דרכון בריטי. היא חידשה את הקשר עם משפחת המילטון וזו פרשה עליה חסות והעסיקה אותה בין היתר בחברה הבריטית להגנת חיות ונגד ניסויים בבעלי חיים (אנ'). כמו כן הייתה מזכירתו של לורנס אוליבייה. בדעותיה האישיות הייתה אוהדת של הקומוניזם. בשנת 1932 נישאה ללאו זינובייף (Zinovieff) ולזוג נולדו שני ילדים, אחד מהם הוא הממציא הבריטי פטר זינובייף (אנ'). היא נפרדה מבעלה ובשנת 1937 נישאה לגריי סקיפווית ולזוג נולד בן. בשנת 1942 נהרג סקיפווית בעת שירותו בחיל האוויר המלכותי במלחמת העולם השנייה, בתקופת מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש צרפת בידי גרמניה, שהתה סקיפווית בפריז. בנובמבר 1940 עצרו אותה הגרמנים עם אזרחים בריטים אחרים, כיוון שאלה היו בעת ההיא אזרחי אויב. היא נכלאה במחנה מעצר בבזנסון ובמאי 1941 נשלחה למחנה ויטל. בתחילת 1943 נכלאו בוויטל 280 פליטים יהודים פולנים מוורשה ולהם דרכונים של מדינות בדרום אמריקה. חלקם היו דרכונים מזויפים וחלקם ניתנו לפליטים העצורים על ידי דיפלומטים שלא הורשו לעשות זאת על ידי מדינותיהם. סקיפווית יצרה קשר עם המחתרת הצרפתית וקיבלה מהמחתרת מסמכים מזויפים אותם חילקה ליהודים העצורים בוויטל. היא הצליחה להגניב אל מחוץ למחנה, בשפופרת של משחת שיניים, רשימה של שמות יהודים הכלואים במחנה, במטרה להעביר רשימה זו לדיפלומטים בליסבון כדי שאלה יפעלו להגנת אותם יהודים. בינואר 1944 החלו הגרמנים לבדוק את תוקפן של התעודות הדרום אמריקאיות של היהודים בוויטל. הם החליטו שהתעודות אינן תקפות והרוב מבין 280 היהודים גורשו במספר גירושים, עד קיץ 1944, למחנה הריכוז דראנסי ומשם לאושוויץ. לאחר הגירוש הראשון ניסו סופקה וחברתה לפעילות ההצלה, מדלן וייט, להבריח ילדים יהודים מהמחנה. הן הצליחו להבריח תינוק אחד. ביולי 1944 שוחררה סקיפווית בעסקת חילופי אסירים בין גרמניה לבריטניה. לאחר המלחמה עבדה סקיפווית עבור ארגוני צדקה והייתה פעילה במפלגה הקומוניסטית של בריטניה. בשנת 1998 הכיר יד ושם בסקיפווית בתור חסידת אומות העולם. על פעילותה של סקיפווית להצלת יהודים באתר יד ושם
לואיזה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג (1756–1808)

לואיזה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג (בגרמנית: Luise von Sachsen-Gotha-Altenburg; ‏9 במרץ 1756 - 1 בינואר 1808), הייתה רעייתו של פרידריך פרנץ הראשון, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין. לואיזה נולדה ב-9 במרץ 1756 בגותה, והייתה ילדתם הצעירה של יוהאן אוגוסט, נסיך סקסוניה-גותה-אלטנבורג ולואיזה, רוזנת רויס-שלייץ, בתם של היינריך הראשון, רוזן רויס-שלייץ ויוליאנה דורותיאה לואיזה, רוזנת לוונשטיין-ורטהיים-פירנבורג. ב-31 במאי 1775 התחתנה לואיזה עם הנסיך פרידריך פרנץ ממקלנבורג שוורין, ממנו נולדו לה 6 ילדים. בשנת 1785 מת דודו של בעלה פרידריך השני, דוכס מקלנבורג-שוורין, ובעלה עלה לשלטון במקומו בדוכסות מקלנבורג-שוורין. בתקופת המלחמות הנפוליאוניות שמר פרידריך פרנץ על נייטרליות, אולם לאחר קרב ינה וקרב אאורשטדט הוא הצטרף לקונפדרציה של הריין. ב-1 בינואר 1808 מתה לואיזה בארמון לודוויגסלוסט, לודוויגלוסט, ובקונגרס וינה בשנת 1815 קיבל בעלה פרידריך פרנץ יחד עם בן דודו קרל השני, דוכס מקלנבורג-שטרליץ, מעמד של דוכס גדול. ב-31 במאי 1775 התחתנה לואיזה עם הנסיך פרידריך פרנץ ממקלנבורג שוורין. לזוג נולדו 6 ילדים: פרידריך לודוויג, נסיך הכתר של מקלנבורג-שוורין (13 ביוני 1778 - 29 בנובמבר 1819), התחתן עם ילנה פבלובנה, הדוכסית הגדולה של רוסיה. לואיזה שרלוטה, דוכסית מקלנבורג-שוורין (19 בנובמבר 1779 - 4 בינואר 1801), התחתנה עם אוגוסט, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג. גוסטב וילהלם (31 בינואר 1781 - 10 בינואר 1851). קרל (2 ביולי 1782 - 22 במאי 1833). שרלוטה פרדריקה, דוכסית מקלנבורג-שוורין (4 בדצמבר 1784 - 13 ביולי 1840), התחתנה עם כריסטיאן השמיני, מלך דנמרק. אדולף (18 בדצמבר 1785 - 8 במאי 1821). מדיה וקבצים בנושא לואיזה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג (1756 - 1808) בוויקישיתוף לואיזה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
לואיזה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג

האם התכוונתם ל... לואיזה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג (1756–1808) – נסיכה גרמנייה, אשתו של פרידריך פרנץ הראשון, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין לואיזה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג (1800–1831) – נסיכה גרמנייה, אמו של הנסיך אלברט בעלה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת
ג'אקומו באסי

ג'אקומו באסי (באיטלקית: Giacomo Bassi;‏ 18 במרץ 1886 – 1968) היה חסיד אומות העולם מאיטליה. באסי נולד בגוטרו (Gottro) (שהפכה להיות חלק מקרלצו (אנ')) שבנפת מילאנו וכמו אביו עבד במנהל הציבורי כמזכיר קהילת קנגראטה (אנ'). חמשת בני משפחת קונטנטה (Contente) עזבו את מילאנו אחרי שביתם נהרס בהפצצות בעלות הברית. בספטמבר 1943, אחרי הסכם שביתת הנשק עם איטליה במלחמת העולם השנייה כבשו הגרמנים את צפון איטליה. אב המשפחה, ישראל, נכשל בניסיונו למלט את משפחתו לשווייץ באזור אגם מאג'ורה עקב פעילות הצבא השווייצרי באזור, נגד הפליטים. בני המשפחה פנו לבאסי, וזה, למרות היותו נשוי ואב לתינוק, סייע להם תוך סיכון חייו. הוא הנפיק להם תעודות זהות מזויפות והנחה אותם להזדהות כפליטים מאזור סיציליה, מכיוון שבתעודות שהיו ברשותו ושאותן הנפיק, צוינו פרטים דומים. הוא כיוון אותם לכפר סן ג'ורג'ו סו לניאנו (אנ') וארגן להם כרטיסים לשם הקצבת מזון. הוא היה מבקר אותם מדי פעם, וכשראה שהמזון אינו מספיק עבורם, היה דואג להבאת מזון ממזנון בית הספר הסמוך. בני המשפחה הוסתרו כך בעזרת באסי מסוף 1943 ועד השחרור באביב 1945. באסי נפטר בגוטרו ב-1968. ב-1998 העניק יד ושם לבאסי את התואר חסיד אומות העולם. סיפורו של באסי, באתר יד ושם (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא השואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
כביש מספר 89

"כביש מספר 89" הוא אלבום הבכורה של הזמר והשחקן אייל בוחבוט. האלבום הופק על ידי עובד אפרת. האלבום נקרא על שם הכביש המוביל לעיר מעלות, מחוז ילדותו של הזמר. שיר הנושא באלבום נכתב על ידי אהוד מנור והולחן על ידי ארקדי דוכין. השיר "בחושך המושלם" נכתב גם הוא על ידי מנור. בוחבוט נחשב להבטחה גדולה בתחילת שנות התשעים. הוא היה חלק מלהקת פיקוד הדרום ולאחר השחרור כיכב במחזמר "שיער". האלבום לא הצליח מבחינה מסחרית והיווה, למעשה, את סיום הקריירה של בוחבוט כזמר. בראיונות שנתן הסביר את הכישלון בכך שסמך על הפקה ולא היה מעורב מספיק בקביעת התכנים. שיר הנושא של האלבום צעד במשך שבועיים במצעד הפזמונים של רשת ג' ובשיאו הגיע למקום ה-22. תופים - ברק בן-צור כלי הקשה - אלון הלל גיטרה בס - אילן אביב קלידים - ערן דינור גיטרות - עוז נוי, עובד אפרת ואברהם פלד, קולות - מיכל מלאכי, עינת ארליך, גור רוזן, מרגו ווסט. פרטי האלבום (אורכב 22.12.2015 בארכיון Wayback Machine) במאגר אקו"ם אריאל קרס, אייל בוחבוט: "ויתרתי על החלום. עשיתי את כל הטעויות האפשריות", באתר Xnet‏ מצעד הפזמונים 14.4.1993
אייקה אימל

אייקה אימל (בגרמנית: Eike Immel, נולד ב-27 בנובמבר 1960 בשטאדטאלנדורף שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעיקר בבורוסיה דורטמונד, בשטוטגרט ובנבחרת גרמניה המערבית בעמדת השוער. אימל מחזיק בשיא ההצלות לשוער בבונדסליגה בכל הזמנים, עם 829 הצלות שערים ב-534 הופעות, וממוקם במקום השביעי בטבלת שיאני ההופעות בבונדסליגה בכל הזמנים. אימל החל את קריירת הבוגרים שלו בבורוסיה דורטמונד כאשר היה בן 17, בשנת 1978, והחליף את השוער הוותיק הורסט ברטרם. אימל נשאר בבורוסיה דורטמונד שמונה עונות בהן צבר 247 הופעות בבונדסליגה, ובקיץ 1986 חתם בשטוטגרט תמורת סכום שיא עבור שוער בבונדסליגה באותם ימים, שני מיליון מארק גרמני. אימל שיחק בשטוטגרט במשך תשע עונות, וזכה עמה באליפות הבונדסליגה בשנת 1992, והגיע לגמר גביע אופ"א בשנת 1989, בו הפסידה הקבוצה במפגש כפול לנאפולי, כשאימל פותח בהרכב בשני המשחקים. בשנת 1995, לאחר תשע שנים ו-287 הופעות במדי שטוטגרט, חתם אימל במנצ'סטר סיטי, שם שיחק שנתיים, עד שפרש ממשחק פעיל בתום עונת 1997. אימל נכלל בסגל של נבחרת גרמניה המערבית בארבעה טורנירים גדולים. ביורו 1980 בו זכתה נבחרת גרמניה המערבית בתואר, במונדיאל 1982 ובמונדיאל 1986, בהם סיימה הנבחרת כסגנית, אימל היווה גיבוי להראלד שומאכר מהספסל, אולם לא זכה לדקות משחק. ביורו 1988, בו הודחה הנבחרת בחצי הגמר, היה אימל השוער הראשון, אך לא זומן לטורנירים מאוחרים יותר, בהם הועדף על פניו בודו אילגנר כשוער הראשון, ושוערים צעירים יותר נבחרו כמחליפים. סך הכול ערך אימל 19 הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית. עם שטוטגרט: אליפות הבונדסליגה: 1992 עם נבחרת גרמניה המערבית: אליפות אירופה בכדורגל: 1980 מדיה וקבצים בנושא אייקה אימל בוויקישיתוף אייקה אימל, באתר Transfermarkt אייקה אימל, באתר Fussballdaten.de (בגרמנית) אייקה אימל, באתר BDFutbol אייקה אימל, באתר WorldFootball.net אייקה אימל, באתר National Football Teams אייקה אימל, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt סטטיסטיקות ושיאי שוערים בבונדסליגה באתר bigsoccer.com טבלת שיאני ההופעות בבונדסליגה באתר worldfootball.net
ג'וזפה ג'ירוטי

ג'וזפה ג'ירוטי (באיטלקית: Giuseppe Girotti)‏ (1905, אלבה (Alba) שבפיימונטה – 1945, דכאו) היה כומר רומי-קתולי איטלקי, פרופסור לתאולוגיה וחסיד אומות העולם. ג'וזפה נולד בשנת 1905 באלבה, דכאו. בברגותו הלך ללמוד בבית הספר הצרפתי למקרא ולארכאולוגיה, וסיים את חוק לימודיו בהצטיינות בירושלים ומורה בסמינר תאולוגי בטורינו. במחקריו התמקד בספרי ישעיה וקהלת. בספטמבר 1943, אחרי הסכם שביתת הנשק עם איטליה במלחמת העולם השנייה כבשו הגרמנים את צפון איטליה. מאותה עת ואילך התמקד ג'ירוטי בניסיונות להצלת יהודים באזור טורינו. הוא פעל בהתאם לאמונתו הדתית ותוך סיכון חייו ארגן מחבואים ליהודים במנזר בטורינו, מסמכי זהות מזויפים וכן נתיבי מילוט ליהודים מאיטליה לשווייץ. הוא ניסה להתגבר על פעילות הצבא השווייצרי נגד פליטים יהודים שניסו לחצות את הגבול לשווייץ באזור צפון איטליה. באוגוסט 1944 נעצר ג'ירוטי בעודו מבריח פרטיזן יהודי פצוע לביתו של מתנגד אחר לנאצים. ג'ירוטי נכלא בטורינו, הועבר למילאנו ומשם גורש למחנה הריכוז בולצאנו שהיה מחנה הריכוז הגדול ביותר שהקימו הגרמנים על אדמת איטליה הכבושה. משם גורש ג'ירוטי לדכאו, שם הוצא להורג ביום הפסחא, ב-1 באפריל 1945. ב-1995 העניק יד ושם לג'ירוטי את התואר חסיד אומות העולם. ב-2014 הוכרז ג'ירוטי כקדוש על ידי הקרדינל אנג'לו אמאטו (אנ'), בשם האפיפיור פרנציסקוס. היום שהוכר כיום ההנצחה שלו הוא 1 באפריל, יום הירצחו. ב-2016 הוצבה אבן נגף במקום מעצרו במרכז טורינו, ברחוב Via San Domenico (ליד כנסיית סן דומניקו (איט')). מדיה וקבצים בנושא ג'וזפה ג'ירוטי בוויקישיתוף סיפורו של ג'ירוטי , באתר יד ושם (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא השואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אנדרטת האריה

אנדרטת האריה הגוסס (בגרמנית: Löwendenkmal) הוקמה בעיר לוצרן שבשווייץ בשנת 1821 לזכר מאות חיילי המשמר השווייצרי, שנהרגו ב-10 באוגוסט 1792, במהלך המהפכה הצרפתית, כאשר הגנו על ארמון הטווילרי בפריז. מתחילת המאה ה-17 שירתה חטיבה של שכירי חרב שווייצריים במסגרת אנשי משק הבית של המלוכה הצרפתית. בשנת 1789 אולץ המלך לואי השישה עשר לעקור מארמון ורסאי למגורים בארמון הטווילרי. ב-10 באוגוסט 1792 הסתערו המוני מהפכנים על הארמון. המשפחה המלכותית נמלטה ממנו ומצאה מקלט בבניין האספה המחוקקת. אנשי המשמר השווייצריים לחמו בתוקפים אך הוכרעו על ידי מספרם העדיף. למעלה משש מאות מהם נהרגו בלחימה או נטבחו לאחריה. עוד כמאתיים מתו מפצעיהם לאחר שנכלאו, או שהומתו בטבח חודש ספטמבר שלאחר מכן. כמאה שווייצרים נמלטו מהארמון וניצלו, כמו גם פלוגה של 300 מהם שנשלחה לנורמנדי מספר ימים לפני הקרב. רוב קציני החיל נהרגו בקרב. מפקד הארמון, מיור קארל יוזף פון באכמן (Karl Josef von Bachmann), נשאר בחיים, נשפט והוצא להורג בספטמבר בעריפת ראש, כשהוא לובש עדיין את מעיל המדים האדום שלו. שני קצינים שווייצרים הגיעו לימים לדרגות קצונה בכירות בצבאו של נפוליאון בונפרטה. היוזמה להקמת האנדרטה הייתה של קארל פייפר פון אלטישופן (Karl Pfyffer von Altishofen), קצין במשמר השווייצרי, שנמצא בחופשה בלוצרן בעת הקרב. בשנת 1818 הוא החל לאסוף כסף להקמתה, והיא הוקמה לבסוף במהלך השנים 1820–1821. האנדרטה היא פסל תבליט וכיתוב חצובים בסלע באורך של עשרה מטרים ובגובה של ששה מטרים, אשר סותתו בדופנה של מחצבת אבן חול לשעבר ליד העיר לוצרן (האתר נמצא כיום בתוך גבולות העיר). הפסל מתאר אריה הפצוע פצעי מוות, אשר נדקר על ידי חנית, רובץ במאורתו. הוא נשען על גבי מגן הנושא את סמל הפלר דה ליס של בית המלוכה הצרפתי. לצידו מונח מגן נוסף הנושא את סמל שווייץ. בקיר הסלע מעל האריה נחרתה הכתובת Helvetiorum Fidei ac Virtuti (לנאמנות ולגבורה של השווייצרים). הכתובת החקוקה בסלע מתחת לאריה מונה את שמות הקצינים שנהרגו ומציינת את מספר החיילים שנהרגו (DCCLX = 760) וששרדו (CCCL = 350). לפני הפסל מצויה בריכת מים ובה מזרקה והם מוקפים על ידי צמחייה. האנדרטה עוצבה על ידי הפסל הדני ברטל תורוואלסן ונחצבה בקיר המחצבה על ידי לוקאס אהורן (Lukas Ahorn). הסופר האמריקאי מארק טוויין ביקר באנדרטה במהלך מסעו לאירופה ב-1867 ותיאר את התרשמותו העזה ממנה בספרו A Tramp Abroad. דמות האריה באנדרטה הועתקה ב-1894 על ידי תומאס בריידי (1849–‏1907) לפסלו האריה מאטלנטה, הניצב בבית הקברות אוקלנד בעיר אטלנטה שבארצות הברית. מדיה וקבצים בנושא אנדרטת האריה בוויקישיתוף על האנדרטה, באתר All about Switzerland
Pussy Cats

Pussy Cats הוא שמו של אלבום מוזיקה מאת הארי נילסון וג'ון לנון. ביצירת האלבום השתתפו מוזיקאים רבים, בהם רינגו סטאר, קית' מון, קלאוס פורמן וקן אשר. מידע על האלבום Pussy Cats באתר MusicBrainz האלבום Pussy Cats באתר Discogs ערך זה הוא קצרמר בנושא אלבומים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ג'וזפה פלאצ'ידו ניקוליני

ג'וזפה פלאצ'ידו ניקוליני (באיטלקית: Giuseppe Placido Nicolini; ‏1877, טרנטו – 1973, טרנטו) היה כומר, הבישוף של אסיזי משנת 1928 עד 1973, מהפעילים הבכירים של המחתרת באסיזי וחסיד אומות העולם מאיטליה. ניקוליני נשבע את שבועתו הדתית (אנ') בשנת 1893 במנזר בג'נובה והוסמך לכהונה ככומר בשנת 1899 במסדר הבנדיקטיני. הוא למד באתנאום האפיפיורי של סנט אנסלם (אנ') ברומא ונכנס למנזר בנדיקטיני בנפת פדובה. הוא כיהן ככומר בנפת סלרנו וב-1928 החל לכהן כבישוף באסיזי. ניקוליני היה מבכירי המחתרת באסיזי, והיה ראש ועדת סיוע שסיפקה סיוע למאות פליטים יהודים מהערים שהופצצו על ידי בעלות הברית ומצאו מקלט באסיזי. שותפיו באסיזי היו האב רופינו ניקאצ'י (Rufino Niccacci), אב מנזר סן דמיאנו (San Damiano) והכומר אלדו ברונצ'י (Aldo Brunacci), כומר בקתדרלת סן רופינו (San Rufino). ניקוליני החביא כמאה יהודים ב-26 מנזרים באזור, והשתמש בסמכותו כדי להורות על החבאת יהודים גם במנזרים שנקראו "clausura" - סגורים מהעולם החיצון. במנזרים אלה התחבאו היהודים כשהם לבושים בתלבושות של כמרים ונזירות, למען ביטחונם. כמו כן סייע ניקוליני ליהודים שעברו בעיר כפליטים וסיפק להם מסמכי זהות מזויפים ובהם שמות נוצריים. ב-1995 העניק יד ושם לניקוליני את התואר חסיד אומות העולם. מדיה וקבצים בנושא ג'וזפה פלאצ'ידו ניקוליני בוויקישיתוף סיפורו של ניקוליני, באתר יד ושם (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא השואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פרידריך פרנץ הראשון, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין

פרידריך פרנץ הראשון, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין (בגרמנית: Friedrich Franz I., Großherzog von Mecklenburg-Schwerin; נולד ב-10 בדצמבר 1756 - מת ב-1 בפברואר 1837), היה דוכס מקלנבורג-שוורין, ובקונגרס וינה שודרג למעמד הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין. פרידריך פרנץ נולד ב-10 בדצמבר 1756 בשוורין שהשתייכה לדוכסות מקלנבורג-שוורין, להוריו לודוויג, דוכס מקלנבורג-שוורין ושרלוטה סופיה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד. ב-24 באפריל 1785 מת דודו של פרידריך פרנץ פרידריך השני, דוכס מקלנבורג-שוורין, ופרידריך פרנץ עלה לשלטון במקומו. בתקופת המלחמות הנפוליאוניות שמר פרידריך פרנץ על נייטרליות, אולם לאחר קרב ינה וקרב אאורשטדט הצטרף פרידריך פרנץ לקונפדרציה של הריין. בקונגרס וינה קיבל פרידריך פרנץ יחד עם בן דודו קרל השני, דוכס מקלנבורג-שטרליץ, מעמד של דוכס גדול. פרידריך פרנץ היה מהשליטים הגרמניים הריאקציונריים, ולא הסכים לשום רפורמה פוליטית במדינה. פרידריך פרנץ נפטר בארמון לודוויגסלוסט ב-1 בפברואר 1837, ונכדו פאול פרידריך, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין עלה לשלטון במקומו. ב-31 במאי 1775 התחתן פרידריך פרנץ עם לואיזה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג. לזוג נולדו 6 ילדים: פרידריך לודוויג, נסיך הכתר של מקלנבורג-שוורין (13 ביוני 1778 - 29 בנובמבר 1819), התחתן עם ילנה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, ולאחריה התחתן עם קרולינה לואיזה, נסיכת סקסוניה-ויימאר-אייזנך, ולאחריה התחתן עם אוגוסטה, רוזנת הסן-הומבורג. לואיזה שרלוטה, דוכסית מקלנבורג-שוורין (19 בנובמבר 1779 - 4 בינואר 1801), התחתנה עם אוגוסט, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג. גוסטב וילהלם (31 בינואר 1781 - 10 בינואר 1851). קרל (2 ביולי 1782 - 22 במאי 1833). שרלוטה פרדריקה, דוכסית מקלנבורג-שוורין (4 בדצמבר 1784 - 13 ביולי 1840), התחתנה עם כריסטיאן השמיני, מלך דנמרק. אדולף (18 בדצמבר 1785 - 8 במאי 1821). מדיה וקבצים בנושא פרידריך פרנץ הראשון, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין בוויקישיתוף פרידריך פרנץ הראשון, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
שרלוטה סופיה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד

שרלוטה סופיה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד (בגרמנית: Charlotte Sophie von Sachsen-Coburg-Saalfeld; ‏24 בספטמבר 1731 - 2 באוגוסט 1810), הייתה אמו של פרידריך פרנץ הראשון, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין. שרלוטה סופיה נולדה ב-24 בספטמבר 1731 בקובורג, לפרנץ יוזיאס, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד ולאנה סופיה משוורצבורג-רודולשטדט, בתם של לודוויג פרידריך הראשון, נסיך שוורצבורג-רודולשטדט ואנה סופיה מסקסוניה-גותה-אלטנבורג. ב-13 במאי 1755 התחתנה שרלטה סופיה עם לודוויג, דוכס מקלנבורג-שוורין, שהיה בנו הצעיר של כריסטיאן לודוויג השני, דוכס מקלנבורג-שוורין, ואחיה יוזיאס, נסיך סקסוניה-קובורג-זאלפלד הוביל אותה לחופתה. הנישואים היו מאושרים, ונולדו להם שני ילדים. יחד עם בעלה, שרלוטה סופיה נחשבה לפטרונית של האמנויות. בשנת 1778 מת בעלה לודוויג, ובנה פרידריך פרנץ הפך לנסיך הכתר של הדוכסות. בשנת 1785 מת גיסה פרידריך השני, דוכס מקלנבורג-שוורין, ובנה פרידריך פרנץ הראשון, דוכס מקלנבורג-שוורין עלה לשלטון במקומו, וב-2 באוגוסט 1810 מתה שרלוטה סופיה מתה בביתה בשוורין. שרלוטה סופיה התחתנה ב-13 במאי 1755 עם לודוויג, דוכס מקלנבורג-שוורין, שהיה בנו הצעיר של כריסטיאן לודוויג השני, דוכס מקלנבורג-שוורין. לזוג נולדו 2 ילדים: פרידריך פרנץ הראשון, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין (1756–1837). סופיה פרדריקה, דוכסית מקלנבורג-שוורין (1758–1794). מדיה וקבצים בנושא שרלוטה סופיה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד בוויקישיתוף שרלוטה סופיה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
רופינו ניקאצ'י

רופינו ניקאצ'י (באיטלקית: Rufino Niccacci) ‏(1911, דרוטה (אנ')‏ – 1976) היה נזיר פרנציסקני, מפעילי המחתרת באסיזי וחסיד אומות העולם מאיטליה. ניקאצ'י היה מבכירי המחתרת באסיזי, בשיתוף עם הבישוף ג'וזפה פלאסידו ניקוליני ואלדו ברונצ'י, כומר בקתדרלת סן רופינו. ניקאצ'י לא הכיר יהודים לפני מלחמת העולם השנייה אך מתוקף אמונתו הדתית חש כי הוא מצווה לסייע להם בעודם נרדפים. לאחר ספטמבר 1943, אז כבשו הגרמנים את צפון איטליה, החל ניקאצ'י לפעול להצלת פליטים יהודים. הוא הציל כ-100 יהודים על ידי הלבשתם בבגדים של כמרים ונזירות והחבאתם במנזרים בעיירתו אסיזי ובאזור העיירה. הוא ניסה לספק את צורכיהם הדתיים וכן ארגן שיעורים מסודרים לילדיהם. ניקאצ'י היה מבקר במנזרים לעיתים תכופות והביא עמו מזון למסתתרים ומסמכי זהות מזויפים. ניקאצ'י נהג לשחק דמקה בכל שבוע עם ידידו לואיג'י בריצי, שבבעלותו היה בית דפוס. הוא ביקש ממנו לעזור לרשת ההברחה בהדפסת תעודות זהות מזויפות ליהודים בבית הדפוס שהיה בבעלותו. בריצי, שהיה אתאיסט ואנטי-פאשיסט הסכים לבקשה, וטען כי הוא יעשה זאת למען עתידה של איטליה, ובשם החירות והדמוקרטיה. הוא סייע לשחרר יהודים שנכלאו על ידי המיליציות האיטלקיות הפשיסטיות ששיתפו פעולה עם שלטונות הכיבוש הגרמניים, ולאחר מכן דאג עבורם למקומות מסתור. בנוסף למאה היהודים שלהם סייע בהסתתרות במנזרי העיירה אסיזי וסביבתה, סייע ניקאצ'י גם ליהודים נוספים שעברו בעיירה כפליטים בדרכם למקומות מסתור אחרים. הוא סיפק להם מסמכי זהות מזויפים שהעניקו להם חסות תחת שמות אריים. פעולתו של ניקאצ'י נמשכה עד שחרור אסיזי על ידי בעלות הברית ביוני 1944. ב-1955 העניק איגוד הקהילות היהודיות של איטליה אות הוקרה לניקאצ'י. ב-1974 העניק יד ושם לניקאצ'י את התואר חסיד אומות העולם. בספרו של אלכסנדר רמתי, המחתרת באסיזי, מוזכר ניקאצ'י בתור הכוח המניע מאחורי פעילות המחתרת ומאמצי ההצלה. בשנת 1983 אמר נשיא ארצות הברית, רונלד רייגן, בכינוס של ניצולי שואה בארצות הברית: העיירה הציורית אסיזי שבאיטליה הגנה על 300 יהודים. האב רופינו ניקאצ'י ארגן את מאמצי ההצלה והסתיר אנשים במנזרו ובבתיהם של חברי קהילתו. פליטת פה של מודיע אחד עלולה היתה לדון את תושבי כל הכפר לשילוח למחנות, ולמרות זאת הם לא ויתרו. הצלת יהודים במהלך השואה סיפורו של ניקאצ'י, באתר יד ושם (באנגלית) אלכסנדר רמתי, 6, המחתרת באסיזי, מסדה, 1980, עמ' 35 Ronald Reagan: Remarks to the American Gathering of Jewish Holocaust Survivors ערך זה הוא קצרמר בנושא השואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.