laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
צלאת אל פאסיין

צלאת אל פאסיין (נכתב גם: סלאט אלפסיין, ונקרא גם: "בית הכנסת של התושבים"; בערבית: كنيس صلاة الفاسيين) הוא בית הכנסת של קהילת התושבים בעיר פאס שבמרוקו, העתיק ביותר במרוקו. בית הכנסת של קהילת התושבים בפאס נחשב לעתיק ביותר מבין בתי הכנסת במרוקו ולפי סגנונו האדריכלי משערים שהוא נבנה בתקופה המרינית (בין המאה ה-13 למאה ה-15). בי"ח באלול שנת ה'ת"ו (1646) הורה הסולטן מוחמד ה-13 להרוס את בית הכנסת ואנשיו החלו בהרס, אולם אנשי הקהילה נאבקו ביוזמה והתפללו בו תפילת מנחה בכל יום, ובכך הם הצילו את עמודיו ואת כתליו. בשנת ה'תק"ן (1790) נבזז בית הכנסת על ידי אנשיו של המלך מולאי יזיד ובהוראתו, יחד עם שאר בתי הכנסת בפאס ובמקנס. בסוף שנות החמישים של המאה ה-20 חדל בית הכנסת מלפעול באופן סדיר ומאז חלה בו הזנחה. בשנת 2013 נשלם שיקום בית הכנסת והוא נחנך מחדש. בשנת 2016 הוא שב לפעילות דתית מלאה החל מחג החנוכה. הוא משמש גם כיעד מבוקש לתיירות שאינה נושאת אופי דתי. מרבני קהילת התושבים בשנים שלאחר גירוש ספרד נודע רבי חיים גאגין, שנלחם על שימור מנהגי התושבים ובעיקר נגד מנהג הנפיחה, אותו ניסו הספרדים לכפות על קהילתו. אחריו כיהן רבי שמואל אבן דנאן, ומאז הוחזק בית הכנסת ומשרת שליח הציבור בידי משפחת אבן דנאן. בראש המאה ה-17 שימש רבי אברהם אבן דנאן כדרשן בבית הכנסת. החל משנת ה'תרע"ב (1911) נבחר לשמש במקום כשליח ציבור וכדרשן רבי יוסף בן נאים, בתפקיד זה הוא שימש עד לשנת ה'תר"ץ (1930). למרות נוכחותם המשמעותית של יהודים ספרדים בפאס, שמרה קהילת התושבים באדיקות על מנהגי התפילה ועל נוסחאותיה הייחודיים, שם שרידים מנוסח צפון אפריקה הקדום, עד לשנות החמישים של המאה ה-20. בכך מתייחדת קהילה זו משאר הקהילות שאליהן היגרו המגורשים או צאצאיהם. עד לשנת ה'תרמ"ט (1889) עברו מסורות הקהילה בעל פה ובאמצעות כתבי יד, באותה השנה הדפיס רבי רפאל אהרן בן שמעון בירושלים את הסידור "אהבת הקדמונים", המייצג את מנהגי הקהילה. בין מנהגי הקהילה: נוסחאות ופיוטי תפילה וסליחות ייחודיים, שחלק מהם פרי הגותם של חכמי משפחת אבן דנאן. לא מברכים על קריאת הלל בראש חודש ובשאר הימים שאין גומרים בהם את ההלל, כפסקו של רמב"ם, וזאת בשונה משאר קהילות מרוקו שנהגו כמנהג ספרד לברך. לא אומרים את תפילת עלינו לשבח בתפילת מנחה של שבת, כאות אבל על פטירת משה רבנו. מתרגמים את קטע התפילה "אין כאלוקינו" בשפת הלדינו ובמנגינה ספרדית ייחודית. אחר ברכת הלבנה אמרו קדיש וברכו. יהדות פאס פולמוס הנפיחה נוסח צפון אפריקה מאיר בניהו, דברי הימים של פאס, ירושלים, תשנ"ג; עמ' 32, 35-37, 65, 90, 95, 99-100, 112, 139, 147-148, 162, 165 מדיה וקבצים בנושא צלאת אל פאסיין בוויקישיתוף כתבה על בית הכנסת ושיקומו (באנגלית) באתר moroccojewishtimes.com אליעזר בשן, פגיעות בחיי הדת והתאסלמות במרוקו, לוד, תש"ע; עמ' 41-43 מאיר בניהו, דברי הימים של פאס, עמוד 32, ירושלים, תשנ"ג. על הסדרי חלוקת התפקידים וגביית התרומות בין משפחת אבן דנאן במאה ה-18, ראו: שו"ת רבי יהודה בן עטר, סימן ב, ירושלים, תשמ"ט. משה עמאר, מגיד לאדם, לוד, ה'תשנ"ו; מבוא, עמ' 17-18 עדויות על חלק מהמנהגים ממאה ה-18 נמצאות בספרו של רבי כליפא בן מלכא. ראו לדוגמה: כף נקי, עמוד עז, לוד, ה'תשע"ב להרחבה ראו בית יוסף על ארבעה טורים, אורח חיים, סימן תכ"ב. בין התושבים נמנו מגורשים מספרד, ביניהם ידועים: יהודי סביליה שהצטרפו אל קהילת התושבים ראו בדף פולמוס הנפיחה, רבי חיים גאגין - מנהיג הקהילה, רבי סעדיה אבן דנאן - אבי משפחת אבן דנאן, שבניה הנהיגו את קהילת התושבים בזמן הגירוש ועד לעליה לארץ. ערך זה הוא קצרמר בנושא בתי כנסת ובנושא מרוקו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
זלמגייש

זלמגייש (בהונגרית: Zalameggyes) הוא כפר זעיר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה גם בזלמגייש מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 היה מספר התושבים 66 ובשנת 2020 רק 46 תושבים. במפקדי האוכלוסין לא נרשמו תושבים יהודים בכפר, עם זאת קיים תיעוד של יהודים ילידי הכפר שנרצחו בשואה. מדיה וקבצים בנושא זלמגייש בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של זלמגייש (בהונגרית) נתוני הכפר באתר הלמ"ס ההונגרי תיעוד יהודים מזלמגייש שנרצחו בשואה באתר יד ושם
זלסגוואר

זלסגוואר (בהונגרית: Zalaszegvár) הוא כפר קטן במחוז וספרם שבמרכז הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה גם בזלסגוואר מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 היה מספר התושבים 182 ובשנת 2020 רק 142 תושבים. בזלסגוואר חיו שישה יהודים בשנת 1880. קיים תיעוד לפיו אחת מילידות הכפר נרצחה בשואה. מדיה וקבצים בנושא זלסגוואר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של זלסגוואר (בהונגרית) נתוני הכפר באתר הלמ"ס ההונגרי מפקדי האוכלוסין של יהודי הונגריה, 1993 תיעוד יהודיה מזלסגוואר שנרצחה בשואה באתר יד ושם
ווייהאי

וֵייהָאי (בסינית: 威海; פין-יין: Wēihǎi; בעבר נקראה ווייהאיוויי (בסינית מפושטת: 威海卫; בסינית מסורתית: 威海衞; בפין-יין: Wēihǎiwèi)) היא נציבות עירונית ועיר נמל בחצי האי שאנדונג (אנ') שבקצה המזרחי של מחוז שאנדונג שבמזרח הרפובליקה העממית של סין. היא גובלת בינטאי במערב ובים הצהוב משאר הכיוונים ומרוחקת כ-463 ק"מ צפון-מזרחית לבירת המחוז ג'ינאן. ע"פ מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית הנציבות העירונית מנתה 2,906,548 תושבים, מתוכם 1,728,259 בשטח האורבני. מתוכננת רכבת תחתית עם 4 קווים ונתיב באורך 204 ק"מ שיקשר בין כל מחוזות העיר. מדיה וקבצים בנושא ווייהאי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ווייהאי ווייהאי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) China: Shāndōng (Prefectures, Cities, Districts and Counties) - Population Statistics, Charts and Map, www.citypopulation.de ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בסין. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מארי שניר

מארי שניר (בגרמנית: Marie Schnür‏; 19 בפברואר 1869 – אחרי 1918) הייתה ציירת, מאיירת ויוצרת צלליות גרמנית. בין השנים 1907–1908 היא נישאה לצייר פרנץ מארק. היא הייתה אחת מחמש בנות שנולדו למשפחה אמידה מקובורג, באחוזה גדולה שבית הגן שלה עדיין שמור כאתר היסטורי. היא למדה בבית הספר לאמנות שהופעל על ידי איגוד האומניות בברלין, והמדריך העיקרי שלה היה הפסל קונרד פהר. היא למדה גם במינכן אצל לודוויג שמיד-רוטה ווילהלם דורר. לאחר מכן, היא הפכה למאיירת, עבדה על ספרים ובמגזין "יוגנד", שם עבודותיה הופיעו לעיתים קרובות בעמוד הראשון. הקריירה שלה התקדמה דרך ידידותה עם האמנית גרטרוד רוסטוסקי והשתתפותה בקבוצת אמנות המכונה "Die Scholle". היא הייתה גם חלק מחוג האמנים סביב הרוזנת מריון קאוליץ (1865-?), יצרנית בובות אמנותיות שהן פריטי אספנות נדירים. שניר הכינה כמה משלה שהוצגו בחנות כלבו מפורסמת בברלין. היא גם הייתה מדריכה באקדמיה לנשים, שם לימדה ציור טבע דומם. שם פגשה את פרנץ מארק וברטה מארי פרנק, סטודנטית שתהפוך לאשתו השנייה של מארק. הם בילו את קיץ 1906 יחד, בביתו של מארק בקוכל. מוקדם יותר באותה שנה, נולד לשניר בסתר בן (קלאוס) בפריז; ככל הנראה ממערכת יחסים עם האמן אנג'לו יאנק, אם כי מקורות מסוימים מצביעים על אוגוסט גלינגר, סטודנט לרפואה שלימים נודע בחשיפת הפשעים שביצעו נגד שבויי מלחמה גרמנים במהלך מלחמת העולם הראשונה. בתחילה נאלצה להשאיר את בנה קלאוס עם הוריה בסווינמונדה, אך קיבלה הצעה ממארק להיכנס לנישואי נוחות כדי שתוכל להשיג משמורת על בנה. לאחר שנה בלבד היא התגרשה ממארק, האשימה אותו בניאוף ובכך מנעה ממנו להתחתן עם ברטה פרנק עד שנת 1911. זמן לא רב לאחר הגירושין נסעה שניר לסווינמונדה לגור עם משפחתה. בהמשך לא ידוע עליה דבר נוסף, אם כי המגזין יוגנד פרסם יצירות אמנות חדשות שנעשו על ידה בשנת 1916 וב־1918. גורל בנה אינו מתועד. מדיה וקבצים בנושא מארי שניר בוויקישיתוף Schnürs Pavilion (ארכיון) Brigitte Roßbeck, Franz Marc: Die Träume und das Leben - Biographie, Siedler Verlag, 2015-02-23, ISBN 978-3-641-15861-3. (בגרמנית) Brigitte Salmen, Maria Marc. Leben und Lebenswerk, from: Maria Marc im Kreis des "Blauen Reiter" (Maria Franck, exhibition catalog), Schloßmuseum Murnau, 2004.
נינה ארבור

תמרה נינה ארבור (באנגלית: Tamara Nina Arbore‏; 8 באוקטובר 1889 – 7 במרץ 1942) הייתה ציירת ומאיירת רומנית, ידועה בתמונות טבע דומם. אביה, זמפיר ואחותה הגדולה, אקטרינה, היו שניהם פעילים פוליטיים ידועים. את שיעורי האמנות הראשונים שלה לקחה מניקולה ורמונט בזמן שלמדה בבתי הספר הציבוריים בבוקרשט. בשנת 1906 נרשמה לאקדמיה לאמנויות יפות במינכן, שם למדה אצל פרידריך פהר ואנג'לו יאנק. לאחר סיום לימודיה נסעה לפריז, שם מצאה משרה בסטודיו של אנרי מאטיס. עם חזרתה לבוקרשט, קיימה שם את התערוכה האישית הראשונה שלה. יחד עם חברותיה, ססיליה קושיסקו-סטורק ואולגה גרסיאנו, היא הקימה את מה שהיה ידוע בכינוי "גרופ אל סלור טריי דומנה" (קבוצת שלוש גבירות), כמשקל נגד ל"גרופול סלור פטרו " (קבוצה של ארבעה), המורכבת מניקולה טוניצה, פרנסיסק שיראטו, שטפן דימיטרסקו ואוסקר האן. בשנת 1916 הפכה קבוצתה למייסדי איגוד הפסלים והציירות, בחסות משפחת המלוכה הרומנית. רבים מציוריה נקנו על ידי אלכסנדרו בוגדן-פיטשטי, מבקר, משורר ואספן אמנות ידוע, שכתב רבות על יצירותיה, והשווה אותה לאמנות ביזנטית קלאסית וליצירות הקואטרוצנטו. הוענק לה פרס ראשון בתערוכה הבינלאומית בברצלונה בשנת 1929. המוניטין שלה הועצם על ידי סדרת תחריטים ואיורים בנושא מודעות חברתית שנעשו למגזין Cuvântul Liber במהלך שנות השלושים. רישומיה הופיעו גם ב"רומניה מוניטור". בנוסף לציורי הקיר שלה, היא סיפקה קישוטים לכנסיית סנט קונסטנטין ואלנה בקונסטנצה ולכנסיית אליהו התשבי בסינאיה. במשך שנים רבות היא השתתפה בתערוכות שערכה חברת האמנויות היפות בסרביה. היא הייתה גם מורה ב"אקדמיה לאמנות דקורטיבית ", שנוסדה על ידי מ. ה. מקסי. לאחר הוצאתה להורג של אחותה בשנת 1937, היא פרשה מהחיים הציבוריים. נראה שמותה היה תוצאה של תאונה. מדיה וקבצים בנושא נינה ארבור בוויקישיתוף Artindex » Arbore Nina, artindex.ro Nina Arbore (8 octombrie 1889 – 7 martie 1942), pictoriţă şi graficiană româncă, G a b i, My heart to your heart, ‏2011-10-08 (ב־)
זהות ודמוקרטיה

זהות ודמוקרטיה (באנגלית: Identity and Democracy) היא סיעה בפרלמנט האירופי מן הימין הרדיקלי, שהוקמה ב-13 ביוני 2019 לקראת הקדנציה התשיעית של הפרלמנט. הקבוצה מורכבת ממפלגות פופוליזם ימני לאומיות ואירוסקפטיות מעשר מדינות אירופאיות. נכון ל-2022, לקבוצה יש כ-62 נציגים בפרלמנט האירופי. חברות הסיעה "זהות ודמוקרטית" הכריזו כי הן מעמידות בראש סדר העדיפויות שלהן את ההגנה על המורשת התרבותית האירופאית וריבונותן של מדינות אירופה, הגברת הביטחון האישי, עצירת ההגירה הבלתי חוקית מאפריקה והמזרח התיכון, בבירוקרטיה של האיחוד האירופי ומניעת מה שהיא מתארת כפוטנציאל "האסלאמיזציה של אירופה". הסיעה מתנגדת בתוקף להצטרפות אפשרית של טורקיה לאיחוד האירופי וקוראת לבצע רפורמות באיחוד האירופי שיובילו ליותר "שקיפות ואחראיות" באיחוד. מדיה וקבצים בנושא זהות ודמוקרטיה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של זהות ודמוקרטיה (בשפות מרובות) זהות ודמוקרטיה, ברשת החברתית פייסבוק זהות ודמוקרטיה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) זהות ודמוקרטיה, ברשת החברתית אינסטגרם
אקדח מסמרים

אקדח מסמרים הוא כלי עבודה פנאומטי, מבוסס גז, אבק שרפה או חשמלי שמשמש לנעיצת מסמרים מהירה. ישנם סוגים שונים של אקדחי מסמרים המתאפיינים בעיקר בצורת ההפעלה שלהם ובגודל המסמרים שהם נועצים. סוגי האקדחים: אקדח מסמרים חשמלי. אקדח מסמרים פנאומטי המופעל באמצעות קומפרסור. אקדח מסמרים המופעל בגז. אקדח מסמרים המופעל באמצעות אבק שרפה. גודל המסמרים משתנה גם הוא החל ממסמרי סיכה דקיקים ועד מסמרי פלדה באורך של 10 ס"מ ויותר. במחסנית מסודרים המסמרים בקבוצות המאפשרות טעינה אוטומטית של המסמר. סוגי המחסניות: פנימית - המחסנית נפתחת כמסילה שבתוכה ממוקמת דבוקת המסמרים (בעקרון דומה למהדק סיכות משרדי). לאחר כל לחיצה קפיץ אחורי דוחף את המסמרים אל בית הבליעה ומכין אותם לשימוש. חיצונית - שרשרת מסמרים המחוברת באמצעות סרט (פלסטיק בדרך כלל). לאחר כל לחיצה נע הסרט קדימה ומושך את המסמר הבא אל בית הבליעה. מתג ההפעלה ממוקם בדרך כלל על ידית האחיזה של הכלי באופן שמאפשר אחיזה מלאה של כף היד ולחיצה במקביל על מתג ההפעלה. בכל לחיצה נורה מסמר אחד. מתג ההפעלה מקושר למשבת הנועד למנוע ירי בשוגג שעשוי להביא לפציעות חמורות. המשבת ממוקם בדרך כלל בנקודת המפגש של האקדח עם משטח העבודה, כך שלחיצה של האקדח אל משטח העבודה משחררת את המשבת ומאפשרת את יריית המסמר. לכל אחד מסוגי האקדחים ישנו מקור אנרגיה שונה שמטרתו לאפשר את יריית המסמר בעוצמה הנדרשת לפי גודל המסמר ומשטח העבודה שבו הוא ננעץ. האקדחים הנפוצים ביותר הם אקדחים המבוססים על אנרגיה המופקת באמצעות מדחס אוויר (קומפרסור) ומחוברים אליו באמצעות צינור של אוויר דחוס. סוג נוסף של אקדחים המשמש לעבודה בחומרים קשים במיוחד הם אקדחים היורים מסמרי פלדה באמצעות תחמישי אבק שרפה (בדומה לכדור רובה). סוג שלישי של אקדחים מופעל באמצעות גז דחוס ואילו באקדחים חשמליים מקור ההזנה הוא חשמל. עוצמתו של אקדח המסמרים ומהירות הפעולה שלו מביאים לא פעם למקרי פציעה חמורים. פציעות נפוצות בשימוש באקדח מסמרים בעקבות ביטול המשבת וירי שגוי שלא כנגד משטח עבודה, אי התאמה של עצמת הירי לרמת ההתנגדות של משטח העבודה - דבר הגורם למעבר של המסמר את משטח העבודה והמשך מעופה שלו. במצב כזה איברי גוף הנמצאים מצידו השני של משטח העבודה עלולים להיפגע מהמסמר. מדיה וקבצים בנושא אקדח מסמרים בוויקישיתוף
לודוויג אדולף-פטר, נסיך ויטגנשטיין

לודוויג אָדוֹלְף-פֵּטֶר, נסיך וִיטְגֶנְשְׁטֵייְן (ברוסית: Пётр Христиа́нович Ви́тгенштейн;‏ 17 בינואר 1769 – 11 ביוני 1843) היה אריסטוקרט גרמני ופילדמרשל בצבא האימפריה הרוסית, נודע בעיקר עקב פיקודו לאורך המלחמות הנפוליאוניות. לאחר מותו של מיכאיל קוטוזוב בשנת 1813 הפך ויטגנשטיין למפקד העליון של כוחות הקואליציה האנטי-צרפתית השישית במערכה בגרמניה. פטר ויטגנשטיין הגיע ממשפחה אצולה ממוצא פרוסי. הוא נולד ב-5 בינואר 1769 באימפריה הרוסית, ובגיל 21 ב-1 באפריל 1781 התגייס לשורות צבא האימפריה הרוסית לשירות בגדוד סמיונובסק למשך חייו. הוא היה פרש מצטיין ושירת בחלוקת פולין השלישית, במהלכה הוענק לו עיטור הקדוש גאורגיוס מן הדרגה הרביעית וצלב הזהב. כאשר הכריזה יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה, מלחמה על השושלת הקאג'ארית של ממלכת פרס בשנת 1796 והחלה את מלחמת רוסיה-פרס, פטר גויס לחיל המשלוח בעבר הקווקז, שם שירת בתור קצין מודיעין והעביר מידע ממבצר דרבנט (כיום באזרבייג'ן) לסנקט פטרבורג. ב-9 בפברואר 1798 הוסב ויטגנשטיין לדרגת בריגדיר גנרל, לפני שהפך למפקד גדוד הוסרים ב-5 במאי, שנה מאוחר יותר. לאחר מכן הועלה לדרגת לוטננט גנרל ביוני והמשיך לפקד על הגדוד ב-1 ביולי 1799. הוא השתתף הן בהקואליציה האנטי-צרפתית השלישית נגד הקיסרות הצרפתית הראשונה והן במלחמה העות'מאנית-רוסית של השנים 1806–1812. הוא לחם במספר קרבות, בהם קרב אוסטרליץ שהיה ניצחון מכריע לצבא הצרפתי של הקיסר נפוליאון בונפרטה. כאשר החלה המלחמה הפינית נגד ממלכת שוודיה, פטר הוצב לפקד על בריגדת פרשים בדרום הדוכסות הגדולה של פינלנד. במערכה של שנת 1812 בעת מלחמת רוסיה–צרפת ויטגנשטיין הצליח להתבלט בעיני המטה הכללי הרוסי ובעיני אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה. הוא פיקד על הארמייה הרוסית הראשונה שתפקידה היה לחסום את המסלול לסנקט פטרבורג. על כן הוא נודע בכינוי "המושיע של סנקט פטרבורג" לאחר שהביס את הצבא הצרפתי תחת ניקולא אודינו. תחת הפיקוד של מיכאיל קוטוזוב פטר ניהל מרדף אחר הכוחות הצרפתים שנסוגו ממוסקבה במהלך חורף 1812 שהסתכם במהלך קרב ברזינה, במסגרתו נכשל הניסיון הרוסי להכניע את צבא נפוליאון. פטר היה פופולרי באותה מידה בקרב החברה הרוסית ומצד כוחותיו שעליהם פיקד, ונהג להעלות את המורל באמצעות פעולותיו הצבאיות ההתקפיות התמידיות שכפו את רצונו על האויב. במערכה של 1813 בגרמניה נפטר קוטוזוב באפריל 1813. ויטגנשטיין קיבל פיקוד כולל על צבאות הקואליציה האנטי-צרפתית השישית בגרמניה בהסכמותיהם של אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה ופרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה. עד מהרה הוא הוכיח שהוא לא כשיר בעמדה זו, ולא הצליח למנוע את התבוסות התאומות בליצן ובאוצן במאי אך הצליח למנוע את כיתור הכוחות והכנעתם בידי צבא נפוליאון. לאחר התפטרותו הוא הוחלף בתפקידו על ידי מיכאיל ברקלאי דה טולי. הוא השתתף בכמה קרבות בהמשך בשנת 1813 (בעיקר בקרב דרזדן וקרב לייפציג), אך נפצע בקרב בר-סור-אובה שהתרחש בצפון-מזרח צרפת בשנת 1814. לאחר 1815 היה זמן רב מפקד על מוצב פרשים ולא התעמת בקרבות. פטר פיקד על בריגדת פרשים במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית של השנים 1828–1829. לבסוף פרש מהצבא מסיבות בריאותיות בשנת 1829, הוא חי עוד עשר שנים בגמלאות לפני שנפטר בלבוב, האימפריה האוסטרית, ב-11 ביוני 1843 תוך כדי מסע. הוצאת כתר, נפוליאון 1813 - מלחמת העולם הראשונה, חזי שלח, 1996 ספרית מעריב, נפוליאון: חיים פוליטיים, סטיבן אינגלנד, 2003 מדיה וקבצים בנושא לודוויג אדולף-פטר, נסיך ויטגנשטיין בוויקישיתוף באימפריה הרוסית צו גיוס כלל שירות של מינימום 25 שנים בצבא.
מישל מק'קול

מישל לי קאלאווי (באנגלית: Michelle Leigh Calaway; שמה לפני הנישואים מק'קול; נולדה ב-25 בינואר 1980) היא מתאבקת עבר אמריקאית. היא מוכרת בעיקר בשל תקופתה בארגון ההיאבקות World Wrestling Entertainment‏ (WWE), שבו הייתה פעמיים אלופת הדיוות ופעמיים אלופת הנשים של ה-WWE. מק'קול במקור עבדה כמורה בחטיבת ביניים של בית ספר מקומי בפלטקה, פלורידה. היא הצטרפה ל-WWE בשנת 2004 לאחר שהשתתפה בתחרות חיפוש הדיווה של ה-WWE. במהלך הופעותיה הראשונות על המרקע, היא ביססה את דמותה כמאמנת כושר, עד ששינתה אותה לדמות של מורה. באירוע המסיבה האמריקאית הגדולה בשנת 2008, מק'קול הפכה לאלופת הדיוות הראשונה בתולדות הארגון. שנה לאחר מכן, היא זכתה באליפות הנשים של ה-WWE במסגרת האירוע העוקב בסדרה; זכייה זו הפכה אותה למתאבקת הראשונה שמחזיקה בשתי האליפויות האלו. באירוע לילה של אלופים 2010, היא איחדה את שתי האליפויות והפכה לאלופת הדיוות המאוחדת של ה-WWE. מק'קול החזיקה באליפויות אלה פעם נוספת, כשהיא בסך הכל זכתה פעמיים בכל תואר. בנובמבר 2010, מגזין ההיאבקות Pro Wrestling Illustrated‏ PWI דירג אותה כמתאבקת הטובה בעולם. שנה לאחר מכן, היא פרשה מפעילות. מישל נולדה ב-25 בינואר 1980 בפלטקה, פלורידה. הוריה עוסקים בחינוך. אמא, ג'ני, עובדת כמורה ואביה, טרי, עובד כמפקח. יש לה אח אחד בוגר ממנה, ששיחק פוטבול באוניברסיטת סינסינטי. ההערצה לענף ההיאבקות הגיע כבר במהלך ילדותה. לפני ובמהלך תקופתה בתיכון, היא שיחקה סופטבול, כדורסל וכדורעף. היא סיימה תואר בחינוך מטעם אוניברסיטת המדינה של פלורידה ולאחר מכן הייתה מורה של כיתות ז' במשך ארבע שנים. מישל הייתה נשואה לג'רמי לואיס אלכסנדר, עימו החלה לצאת במהלך התיכון. השניים התגרשו בשנת 2006. היא נישאה בשנית ב-26 ביוני 2010 ביוסטון, טקסס למתאבק מארק קאלאווי, המוכר בשם הבמה, אנדרטייקר. היא עברה מספר פציעות שנגרמו מהיאבקות הכוללות שבר באף במהלך מסע ההופעות של ה-WWE מחוץ למדינה לאחר מהלך קלוזליין של ויקטוריה. היא אושפזה פעמיים, סבלה פעמיים משבר בצלעות ומשבר בעצם החזה. לאחר שפרשה מהענף באופן רשמי, היא ציינה שהיא התאבקה במשך חודשיים עם פציעה בכף הרגל וקרע ברצועה הצידית. בשנת 2016, היא אובחנה כחולה בסרטן העור ולאחר מכן עברה הליכי טיפול מוצלחים. באפריל 2019, היא פרסמה באופן פומבי שהיא נאבקה עם אי-פוריות ואף חוותה מספר הפלות. הישגים במגזין ההיאבקות Pro Wrestling Illustrated – PWI אשת השנה (2010) PWI דירג אותה במקום ה-1 מתוך 50 המתאבקות הטובות ביותר לשנת 2010 הישגים בארגון ההיאבקות World Wrestling Entertainment – WWE אליפות הנשים של ה-WWE (פעמיים) אליפות הדיוות (פעמיים) דורגה במקום ה-36 ברשימת "50 הצמדים הטובים ביותר בהיסטוריה של ה-WWE" מטעם האתר הרשמי של ה-WWE.com - עם ליילה פרס הסלאמי (פעמיים) דיוות השנה (2010) הרגע הטיפשי של השנה (2010) - ההפסד למאי יאנג בפרק הספיישל של התוכנית Old School Raw - עם ליילה מדיה וקבצים בנושא מישל מק'קול בוויקישיתוף מישל מק'קול, ברשת החברתית פייסבוק מישל מק'קול, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מישל מק'קול, ברשת החברתית אינסטגרם מישל מק'קול, באתר WWE.com להיאבקות מקצועית מישל מק'קול, באתר Online World of Wrestling מק'קול אומרת להתראות כוכבת ה-WWE לשעבר, מישל מק'קול, עוברת הליכי טיפול בסרטן העור מישל מק'קול מתמודדת עם בעיות פוריות והפלות באינסטגרם
אנטל צילצר

אנטאל טוביאס צילצר (בהונגרית: Zilzer Antal; פשט, 20 בספטמבר 1860 – בודפשט, 14 נובמבר 1921) היה צייר יהודי-הונגרי, אביה של הפסלת והקרמיקאית היינלקה צילצר, ודודו של הצייר והגרפיקאי דיולה צילצר. אנטל צילצר נולד במשפחה יהודית כבנם של מור צילצר (1834–1902), סוחר ושל ינקה קוהן (כהן). הוריו התכוונו שיבחר קריירה אדריכלית. הוא החל את לימודי האמנות בבית הספר לעיצוב בבודפשט (שמו היום "האוניברסיטה ההונגרית לאמנות") ולאחר מכן באקדמיה לאמנויות במינכן, שם היה תלמידם של הציירים הגרמנים קרל ראופ, גבריאל פון האקל, של הצייר האיטלקי לודוביקו זייץ והצייר הגרמני לודויג פון הרטריך. לאחר מכן החל לעבוד באופן עצמאי והצטיין עם הדיוקן של לודוויג השני, מלך בוואריה. ועם התמונה של "המלך לודוויג השני על מעמד ארונו בבית הלוויות". בשנת 1887 במינכן זכה במדליית זהב עם דיוקנו של מקסימיליאן יוזף, דוכס בבוואריה. הוא הציג את עבודותיו בהיכל האמנות וב"סלון הלאומי" בבודפשט. הוא צייר בעיקר דיוקנאות ונופים. בתערוכת המילניום בשנת 1896 (אלף שנה לייסוד הונגריה) הציג שני נופים ודיוקן של איבסן. ציוריו "בדידות ביער" ו"אידיליה ביער" נרכשו על ידי פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה. בהמשך לימודיו נסע לפריז וללונדון ולבסוף התיישב בבודפשט בשנת 1892. הדיוקנאות המשמעותיים ביותר שלו הם: גאבור בארוש, יוז'ף בודנץ, מור יוקאי, מוריץ ורמן, מיהאי מונקאצ'י. בשנת 1907 הוא איבד את ראייתו בגלל ניוון עצבי העין. קברו נמצא בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט (5 א-2–35). אשתו הייתה אירמה קוֹך (1874–1947), בתם של הקצב ליפוט קוך ומטילד רוזנצוויג, איתה התחתן ב־15 במאי 1892 בבודפשט. הלקסיקון הגדול של פאלאס, כרך 16 (1897) גלריית קיזלבך לקסיקון לאמנות. עורכת אדית לייטה. בודפשט, 1965–1968. לקסיקון יהודי הונגרי. אד. פטר אויווארי. בודפשט, 1929. גישה מקוונת אנטל צילצר, באתר "Find a Grave" (באנגלית) "Születési bejegyzése a pesti neológ izraelita hitközség születési akv. 682/1860. folyószáma alatt". "Halotti bejegyzése a Budapest VIII. kerületi polgári halotti akv. 3402/1921. folyószáma alatt". Zilzer Antal meghalt (1921. november 16.) Az Ujság, 19. évfolyam, 257. szám Megvakult festőművész (1907. szeptember 24.) Az Ujság, 5. évfolyam, 227. szám "Házasságkötési bejegyzése a pesti neológ izraelita hitközség házassági akv. 215/1892. folyószáma alatt".
אלום גולד

אלום גולד היא חברה פרטית ישראלית המתמחה בתכנון, פיתוח, מערכות אלומיניום עבור דלתות, תריסים וקירות מסך, תעשיות שונות וכן זכוכית ומוצרים נלווים המיועדים לתעשיות בשוק המקומי והבינלאומי. המרכז הלוגיסטי העיקרי נמצא באזור התעשייה ברקן. החברה נוסדה בשנת 1971 על ידי משפחת בקשי שעלתה לישראל מעיראק. בשנים אלה מרבית עבודת החברה הייתה ייצור פרופילי PVC לתחום החלונות והדלתות. בשנות ה-80 החליטה החברה להיכנס לתחום פרופילי האלומיניום ולתחום האביזרים לחלונות והדלתות. בתחילת שנות ה-2000 נקלעה החברה לקשיים, לאחר מעילה שהתרחשה בחברה על ידי רו"ח שלה והתרשלות של הבנק איתו עבדה החברה. בשנת 2010 הקימה "אלום גולד" את בית מערכות האלומיניום ALUG לשם מתן פתרון לתחום מעטפת הבניין בפרט ולענף הבניה ככלל. בשנת 2012 רכשה "אלום גולד" את חברת "כלבו אלומיניום", בעלת מרלו"ג הממוקם בתל אביב. בשנת 2016 רכשה "אלום גולד" את חברת הזכוכית והאלומיניום "אור אלום", בעלת מרלו"ג הממוקם בחיפה. קניית "אור אלום" סימלה את כניסתה של החברה לתחום הזכוכית ולהגדלת פריסתה הארצית. בשנת 2020 מיזגה "אלום גולד" את חברת "פניציה" וחברת "אור אלום" לכדי גוף אחד האחראי על רוב הפצת הזכוכית במדינת ישראל.[דרוש מקור] מרלוג החברה ממוקם בנוף הגליל. בשנת 2021 החלה חברת הקבוצה "פניציה", בפעם הראשונה בהיסטוריה של מדינת ישראל, בייבוא זכוכית באמצעות אוניות צובר, לשם מתן מענה לצורכי מדינת ישראל לזכוכית ובפרט לענף הבנייה, לאחר סגירת קו היצור של "פניציה". בשנת 2023 רכשה "אלום גולד" את חברת טכניקה המתמחה באביזרים לתחום החלונות והדלתות. קבוצת גולד עוסקת ביבוא ועיבוד פרופילי אלומיניום, מערכות אלומיניום, זכוכית ומוצרים נלווים המיועדים לתעשיות בשוק המקומי והבינלאומי. חברות הקבוצה נמצאות בבעלות פרטית, דור שני בתחום. לחברות הקבוצה שיתופי פעולה שמטרתם לתת מענה להיבטים של מערכות האלומיניום לבניין, כגון פרופילי אלומיניום, צבע וזכוכית. בתחילת 2023, הקבוצה מנתה כ-150 עובדים והחזיקה כ-29,000 מ"ר של מרכזים לוגיסטיים באזור התעשייה ברקן, בתל אביב, בנוף הגליל, במישור אדומים ובחיפה. אתר האינטרנט הרשמי של אלום גולד אתר אינטרנט פיניציה זכוכית אתר האינטרנט של טכניקה הדף הרשמי של אלום גולד, ברשת החברתית פייסבוק לימור קלר, שומרים על פרופיל גבוה, באתר THEMARKER, ‏23 במאי 2023 חברה תובעת 3.2 מ' ש' ממנהל החשבונות שלה ואשתו עורכת הדין בטענה לגניבה, באתר דה מרקר, ‏7 בנובמבר 2006 יצחק דנון, רשלנות של הבנק הבינלאומי איפשרה מעילה בכ-3 מיליון ש' בחברה, באתר גלובס, ‏2 באוגוסט 2008 לימור קלר, בחיבור שבין המינימאלי לפונקציונאלי, באתר דה מרקר, ‏5 באפריל 2022 נווית זומר, יצרנית הזכוכית פניציה מתמזגת, באתר ynet, 30 באוגוסט 2020
ג'בל נוקם

ג'בל נוקם (בערבית: جبل نقم) הוא הר גבוה השוכן ממזרח לעיר צנעא, בירת תימן. בראש ההר נמצאו שרידים של בית כנסת ויישוב יהודי עתיק. בראש ההר נמצאו שרידים של בית כנסת יהודי עתיק, וחורבות שהיו פעם יישוב יהודי עתיק, עד שגורשו ממנו היהודים במאה ה-12 לעיר צנעא שנמצאת בעמק. החורבות היו נקראים בפי ערביי המקום: "קַצְר סַאם אִבְּן נֻח" (=ארמון/מבצר שם בן נוח), או "יַאזַל" (=אוּזָל, שמה העתיק של צנעא, המוזכר בתורה (בראשית י,כז), שם רס"ג מתרגם "אוזל" כ"צנעא"). מסורת בפי זקני תימן, כי בעיר זו התגוררו היהודים לפני שירדו לעיר התחתית בתקופת האסלאם. קיומה של העיר היהודית נתמך בשתי עדויות של חכמים מתימן מהדור האחרון שביקרו בה, ומצאו שרידים. אלו דברי הרב יוסף קאפח: אני ביקרתי בשרידי עיר זו וראיתי שרידי בנייני בתי כנסת יהודיים שניכרים בהם עוד מקומות בנייני היכל הקודש. — הרב יוסף קאפח וכן כתב בשמו הרב אהרן קאפח, ביתר פירוט. גם הרב יחיא אלאביץ' ביקר בעיר זו, ומצא שם שופר ארוך ומסולסל אותו לקח, ובו תקע בבית הכנסת שלו בראש השנה את התרועה הגדולה לאחר תפילת מוסף. מממצא זה הוכיח הרב יחיא אלאביץ' ששופר הקודו הוא שופר שנהגו בתקיעתו בתימן עוד מלפני תקופת הרמב"ם, שדעתו היא להכשיר למצווה שופר של איל בלבד, ובזה יהודי תימן לא קיבלו את דעתו. בדורות האחרונים, הוקם בית כלא לאסירים ה"שפוטים על עבירות חמורות" במבצר שבראש ההר, ונקרא "אלקלעה". יהדות צנעא אלסאילה צנעא מדיה וקבצים בנושא ג'בל נוקם בוויקישיתוף הרב יוסף קאפח, הליכות תימן, מהדורה ראשונה, ירושלים, עמ' 43-44 הרב אהרן קאפח, בנן של-קדושים - מורנו ורבנו הרה"ג יוסף קורח זלה"ה, תהודה 39, אדם בן נון, תשפ"א (2020), עמ' 193 אדם בן נון, פרשת היין בשנת תרצ"ב - השמטה מ'איגרת בוכים' לרב שלום קורח, בתוך: פרופ' יוסף טובי (עורך), תימא, טז, האגודה לטיפוח חברה ותרבות, נתניה, ה'תש"ף
הסופר קאפ הספרדי 2020/2021

עונת 2020/2021 היא המהדורה ה-37 במסגרת הסופר קאפ הספרדי. הטורניר היה אמור להיערך כמו האחרון גם כן בערב הסעודית, אך בעקבות נגיף הקורונה הוחלט שישוחק בספרד. אתלטיק בילבאו זכתה בטורניר בפעם ה-3 שלה בהיסטוריה עם ניצחונות על ריאל מדריד וברצלונה בחצי הגמר ובגמר בהתאמה. הקבוצות המשתתפות הן ריאל מדריד (זכתה בלה ליגה), ברצלונה (סגנית אלופת הליגה), אתלטיק בילבאו וריאל סוסיאדד שהעפילו לגמר הגביע הספרדי. עונת 2019/2020 בלה ליגה