laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
עוזי ויזל

עוזי וִיזֶל (1926 - 17 בינואר 2019) היה צ'לן ישראלי - אוסטרלי, פרופסור באקדמיה למוזיקה על שם רובין בתל אביב. ויזל נולד בתל אביב. למד נגינה בצ'לו מגיל תשע. למד בתיכון חדש. הצטרף לפלמ"ח ושרת במלחמת העצמאות בחטיבת הראל. בנעוריו היה מדריך ספורט ונמנה עם נבחרת ישראל בכדורעף. לצד לימודיו באקדמיה למוזיקה למד פיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטה העברית. למד בבית הספר למוזיקה ג'וליארד בניו יורק אצל הצ'לן היהודי־האמריקאי הנודע ברנרד גרינהאוס. לאחר מכן השתלם אצל פבלו קזאלס בצרפת. לאחר שובו לישראל לימד תחילה באולפן למוזיקה בקיבוץ עין חרוד והופיע כסולן עם תזמורות וברסיטלים ברחבי העולם. חלק חשוב ברפרטואר שלו הוקדש למוזיקה קלאסית מתקופת הבארוק וכן ליצירות מן המאה ה-20, בהן קונצ'רטו של בריו, שאת הגרסה החדשה שלו ביצע לראשונה במילאנו בניצוח המלחין וקונצ'רטי של ליגטי, לוטוסלבסקי ואחרים. ב-1960 נמנה עם מייסדי "רביעיית תל אביב", רביעיית כלי מיתרים. עוזי ויזל היה תומך נלהב במוזיקה ישראלית והרבה לבצע בנגינת בכורה ולהקליט יצירות של מלחינים ישראלים, הן קונצ'רטי והן יצירות סולו, שרבות מהן נכתבו למענו והוקדשו לו. בין השאר ניגן והקליט יצירות משל יוסף טל - קונצ'רטו לצ'לו, קונצ'רטו כפול לכינור וצ'לו, קונצ'רטו לצ'לו ומיתרים, יצירות סולו שנכתבו במיוחד בשבילו ודרמה-מונולוג לזמרת סופרן וצ'לו. במהלך הקריירה שלו הופיע עם אמנים ידועי שם, בהם דניאל בארנבוים, יצחק פרלמן, פנחס צוקרמן, יהודי מנוחין, לוקס פוס, זובין מהטה ואחרים. במשך למעלה מ-30 שנה הופיע והקליט ברחבי העולם עם רביעיית תל אביב, רביעיית מיתרים שנמנה עם מייסדיה. בשנים 1982–1984 היה המנהל המוזיקלי של התזמורת הקאמרית הקיבוצית. בשנים 1965–1997 כיהן כפרופסור מן המניין באקדמיה למוזיקה על שם רובין של אוניברסיטת תל אביב, והעמיד תלמידים זוכי פרסים בתחרויות בינלאומיות, סולני קונצרטים ורסיטלים, חברים בהרכבים קאמריים, צ'לנים ראשונים בתזמורות ומורים. הוזמן לכהן כפרופסור אורח באוניברסיטאות בגרמניה, בארצות הברית ובאוסטרליה ולהגיש כיתות אמן ברחבי תבל. היה המנהל המוזיקלי של הרכבי המוזיקה הקאמרית בפסטיבל הנוער הבינלאומי בביירוית ובאקדמיית הקיץ ברדולפצל (אנ') שבגרמניה בשנים 1993–2008. הוזמן לעיתים קרובות לשבת בחבר השופטים בתחרויות בינלאומיות, בין השאר בתחרות רוסטרופוביץ' בפריז. נישא לנבלנית אביבה לוסטיג-ויזל, בתה של הפסנתרנית עליזה (אליס) שמוּקלֶר-הֶס, אלמנתו של המלחין והפסנתרן משה לוסטיג (1922–1958) וגיסתו של הבמאי היי קיילוס. בנם, ארנן ויזל,; הוא פסנתרן בעל שם, והוא הרבה לנגן ולהופיע ביחד עם אביו. שימש כמורה לפסנתר באוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה. מאז 1998 ועד מותו התגורר עם משפחתו בסידני שבאוסטרליה ועסק בנגינה ובהוראה בקונסרבטוריון למוזיקה של סידני (אנ'). נפטר ב-17 בינואר 2019. 1953 – פרס פיאטיגורסקי, ארצות הברית 1957 – תחרות בינלאומית מוסקבה 1961 – התחרות הבינלאומית פבלו קזאלס 1975 – הפרס המיוחד של "המבצע הטוב ביותר" מטעם המועצה הישראלית לתרבות ואמנות 1996 – תואר "אביר הצ'לו" מאת אוניברסיטת אינדיאנה "על תרומותיו האוניברסליות כמבצע ומורה לצ'לו" 2007 – פרס על מפעל חיים מאת ממשלת ישראל עוזי ויזל, באתר MusicBrainz (באנגלית) עוזי ויזל, באתר Discogs (באנגלית) עוזי ויזל, דף שער בספרייה הלאומית עופר אדרת, הצ'לן שניצל מהל"ה, באתר הארץ, 24 בפברואר 2019 תמר אבידר, עוזי ויזל בחברה טובה..., מעריב, 31 ביולי 1964 טלילה בן-זכאי, דם כחול, מעריב, 18 במאי 1979 הודעה על פטירתו בדף פייסבוק של מכון למוזיקה ישראלית
בולדוג צרפתי

בולדוג צרפתי הוא גזע של כלבים קטנים. שמו מעיד, לכאורה, שצרפת היא מדינת המקור, אך לאמריקאים ולבריטים היה ככל הנראה תפקיד גדול יותר בפיתוח הגזע. בין התאוריות על המקור המדויק של הבולדוג הצרפתי, הסברה הנפוצה ביותר היא שבאמצע המאה ה-19 אורגות צרפתיות מאנגליה לקחו בולדוגים קטנים יחד איתן, כשחיפשו עבודה בצרפת. בקהילות החקלאיות בצפון צרפת בהן האורגות התיישבו, הבולדוגים הקטנים נעשו מאוד פופולריים כלוכדי חולדות ובני משפחה נאמנים והם החלו להתרבות. הבולדוגים הקטנים הללו היו, למעשה, "פגם בייצור" של מגדלי הבולדוגים המבוססים באנגליה, שהיו יותר משמחים למכור את הדוגמאות הקטנות של הגזע שלהם לחובבי הגזע ה"חדש" באנגליה. זה היה נכון במיוחד עבור הגורים עם אוזני ה"טוליפ" שצצו מדי פעם בין גורי הבולדוג. את הבולדוגים הצרפתיים גידלו במקור כלוכדי חולדות, אך מגדלים אותם בעיקר בתור כלבי שעשוע. כאשר הבולדוגים הקטנים החדשים נעשו פופולריים בצרפת, הם התחבבו על יפיפיות הלילה הצרפתיות, ה־"Belles de nuit". סיבה אחת לכך היא שכאשר טיילו הפרוצות, המראה האקזוטי של הכלבים משך תשומת לב לבעליו, ונתן ללקוחות פוטנציאלים סיבה להתחיל לשוחח איתם. סיבה נוספת היא שהגזע הצייתן היה מסתפק בנמנום למספר רגעים כשהובא לחדרי מלון, מבלי לעורר מהומות. חוקרי גזעים עדיין לפעמים יכולים להעלות גלויות צרפתיות מפורסמות החושפות תמונות של זונות צרפתיות כמעט ערומות מצולמות עם הבולדוג הצרפתי שלהן. התחושה של הפרסום שהעבירה הבעלות של הכלבים הקטנים ייצרה דרך אופנתית לבעלי האמצעים להתרברב בכמה נועזים הם יכולים להיות, ובמהרה הם נעשו הפייבוריטים של החוג ה"אמנותי" בכל אירופה. בתמונות מאותה תקופה הצטלמה משפחת המלוכה הרוסית יחד עם הבולדוגים הצרפתיים שלה. הם ייבאו כמה מהכלבים שלהם מצרפת. חובבים מפורסמים אחרים כללו את טולוז לוטרק, הסופרת קולט, ואדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת. בולדוג צרפתי, שהיה מבוטח, באותו זמן, בסכום העצום של 750 דולר, היה על סיפונה של הטיטניק מוכת הגורל. לולא ההשפעה של החובבים האמריקאים המסורים של אותה מאה, הגזע לא היה מתפתח; הם שארגנו את מועדון הבולדוג הצרפתי הראשון בעולם, והם היו אלו שהתעקשו שאוזני העטלף המשויכות כיום לגזע היו מתאימות. עד אז, הבולדוג הצרפתי הוצג הן עם אוזני העטלף והן עם אוזני הורד. בולדוג צרפתי הוא כלב פחוס ושרירי עם פרווה חלקה, אף "סולד" ומבנה עצמות מוצק. המראה הפיזי שלהם מאופיין ב"אוזני העטלף" הרחבות בבסיס ומעוגלות בקצה. זנבותיהם קצרים מטבעם, לא חתוכים, הם ישרים או מפותלים אך לא מסולסלים. בולדוג צרפתי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
סם ומקס

סם ומקס (באנגלית: Sam & Max) היא סדרת קומיקס סאטירית אמריקנית מאת סטיב פורסל שפורסמה לראשונה בשנת 1987. סטיב פורסל ביסס את הסדרה על פי קונספט אותו פיתח אחיו הצעיר בילדותו. הוא פרסם מספר רצועות קומיקס של הסדרה לאורך שנות השמונים בעיתונים שונים בארצות הברית. רוב רצועות הקומיקס הללו לוקטו בהמשך למהדורה מיוחדת בשם "The Collected Sam & Max: Surfin' The Highway" שיצאה לאור בשנת 1995. בעקבות הצלחת סדרת הקומיקס הופקו לאורך השנים גם סדרה מצוירת וסדרת משחקי מחשב אשר עלילתם התבססה על עלילת סדרת הקומיקס. עלילת הקומיקס מתמקדת בצמד הבלשים הפרילנסרים סם ומקס, כלב וארנב דמויי אדם. הצמד גר ועובד בעיר ניו יורק, אך לעיתים קרובות מרבה לנסוע למקומות אקזוטיים שונים בארצות הברית ובעולם כמו ניו אורלינס, מצרים, ישראל ואפילו לירח. הצמד נוהג במכונית מסוג "DeSoto Adventurer" מודל 1960 בה הם נוסעים לכל מקום (כולל לירח). הטכניקות בהם הצמד משתמש לצורך מאבק בפשע כרוכות לעיתים רבות בשימוש באלימות קיצונית. סם - כלב דמוי אדם קר רוח וגבוה אשר עובד כבלש פרטי. סם לובש חליפה כחולה וכובע פדורה. סם נוטה לאבד את קור רוחו רק לעיתים רחוקות ומסוגל להגיב במצבים קיצוניים בדרך כלל באופן רגוע ושקול. אף על פי כן, כאשר הוא כן מתרגז, סם נוטה להגיב באופן אלים למדי. במקרים הללו, מקס יהיה זה אשר בדרך כלל ינסה להרגיע אותו ולמנוע ממנו לפעול מתוך כעס. מקס - ארנב דמוי אדם נמוך קומה, היפראקטיבי ופסיכוטי אשר עובד כבלש פרטי. מקס מפיק הנאה רבה מאלימות ונוטה בדרך כלל להעדיף שימוש באלימות על מנת לפתור בעיות. 1993: סם ומקס מתגלגלים בדרכים - משחק הרפתקאות מבית לוקאס ארטס. 2006: Sam & Max Save the World - סדרת משחקי הרפתקאות מבית Telltale Games. 2007: Sam & Max Beyond Time and Space - סדרת משחקי הרפתקאות מבית Telltale Games. 2010: Sam & Max The Devil's PlayHouse - סדרת משחקי הרפתקאות מבית Telltale Games. 2021: Sam & Max: This Time It's Virtual בשנת 1997 עובדה סדרת הקומיקס לסדרת אנימציה עבור רשת פוקס. את 24 פרקי הסדרה הפיקו אולפני האנימציה הקנדיים "Nelvana". כל פרק היה באורך עשר דקות בערך, ולעיתים שודרו שני פרקים ברצף. הפרק הראשון בסדרה שודר ב-4 באוקטובר 1997. הפרק האחרון בסדרה שודר ב-25 באפריל 1998. במרץ 2008 יצאה הסדרה במארז DVD. מדיה וקבצים בנושא סם ומקס בוויקישיתוף
אוטן

אוטן (בצרפתית: Autun) היא עיר במחוז סון ולואר בחבל בורגון-פראנש-קונטה בצרפת. העיר נוסדה בשם "אוגוסטודום" בתקופת האימפריה הרומית המוקדמת. העיר אוטן הייתה הנקודה המזרחית ביותר באירופה אליה הגיעו כיבושי בית אומיה. העיר מתנשאת מעל קצהו הדרומי של שקע גאולוגי המכונה "אגן אוטן". גובה העיר: 280 - 642 מטר מעל פני הים. היא מוקפת בחורש טבעי מצפון, בהרי מורוון ממערב, וביער הלאומי של פלנואה מדרום. אדמת אוטן עשירה בפחם, בפחמימנים ובפצלי שמן. העיר נמצאת במרחק של 25 קילומטרים מהעיר הגאלית הקדומה ביברקט, אשר נזנחה כמה שנים לאחר הכיבוש הרומי של גאליה. העיר אוגוסטודונום (מכאן השם אוטן) נוסדה בתקופת הקיסר אוגוסטוס הייתה מפורסמת בשל בתי הספר לרטוריקה שלה. מתקופה זו שרדו חומות העיר, שעריה והתיאטרון הרומאי. ב-22 באוגוסט 725 נפלה העיר בידי ח'ליפה בית אומיה אחרי שאמיליין, שהיה בישוף העיר, נהרג בקרב. אוטן הפכה לנקודה המזרחית ביותר של התפשטות בית אומיה באירופה. אך ב-732 נאלצו כוחות בית אומיה לסגת אל חצי האי האיברי אחרי שנוצחו בקרב טור על ידי קרל מרטל. ב-888 רישאר, רוזן אוטן הפך לדוכס הראשון של דוכסות בורגונדיה. בימי הביניים הייתה העיר מקום עלייה לרגל כדי לראות את שרידיו של הקדוש לזרוס. נפוליאון בונפרטה ואחיו ז'וזף ולוסיאן למדו בבית הספר התיכון של אוטן החל ב- 1779. במלחמת צרפת–פרוסיה שימשה העיר כמטה של ג'וזפה גריבלדי שעמד בראש צבא מתנדבים שתמך בצרפת. במלחמת העולם השנייה אוטן שוחררה ב-9 בספטמבר 1944 על ידי כוחות מבצע דרגון. ניצול פצלי השמן החל ב-1824, ומאז 1837 הופק מהם דלק נוזלי ששימש לתאורה. ניצולם נמשך עד 1957 למרות התחרות מצד מוצרי הנפט. ענף התיירות מבוסס על קתדרלת אוטן ועל שרידי האדריכלות הרומאית. הגן הטבעי האזורי של מורוון, הנמצא בסמוך לעיר, מושך נופשים ומטיילים. תעשיית רהיטים עושה שימוש בעצי יער וחורש תוך התחשבות בצרכים האקולוגיים. קיימת גם תעשיית מוצרי עור. קתדרלת אוטן (סן לזאר), שנבנתה בסגנון אדריכלות רומנסקית, נחשבת למונומנט לאומי בצרפת. חומות העיר ושעריה ששרדו מן התקופה הרומאית. ניתן לטייל לאורך החומות. התיאטרון הרומאי ששרד בצורתו המקורית. מקדש יאנוס מן המאה הראשונה לספירה. שרדו ממנו קירות גבוהים עם חלונות המתנשאים מעל השדות שבסביבת העיר. הגן הטבעי האזורי של מורוון. מדיה וקבצים בנושא אוטן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אוטן (בצרפתית) אוטן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אוטן, ברשת החברתית פייסבוק אוטן, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אוטן, ברשת החברתית אינסטגרם אוטן, ברשת החברתית LinkedIn אוטן, סרטונים בערוץ היוטיוב
קול ישראל בפרסית

קול ישראל בפרסית (בפרסית: بخش فارسی رادیو اسرائیل) הייתה בעבר תחנת רדיו של קול ישראל, ששידרה בשפה הפרסית במסגרת שידורי רק"ע ורשת ה'. שידורי התחנה נפסקו ב-2017, עם סגירת רשות השידור וחודשו במסגרת תאגיד השידור הישראלי תחת השם VoisFarsi. השידורים בפרסית בתחנת רק"ע נפסקו ומאז הם משודרים רק ב-VoisFarsi. קול ישראל החל לשדר פינה בפרסית של כרבע שעה בתחילת 1949. החדשות בפרסית שודרו בימים שני ושישי. עם התרבות מספר השפות בהם שודרו חדשות לעולים, שודרו החדשות בפרסית בגל 43.9. בשנות ה-50 המוקדמות שידר קול ישראל ב-11 שפות בנוסף לעברית, ופרסית הייתה אחת מהן. השידור בפרסית החל ב-1956 במסגרת מדיניות הסברה של ראש ממשלת ישראל הראשון דוד בן-גוריון, לחיזוק הקשרים עם מדינות ותרבויות מוסלמיות שאינן ערביות, וכן עבור עולים יהודים מאיראן, ומאוחר יותר הופנתה לקהל האיראני. במשך שנים מומנה התחנה בשיתוף פעולה עם מערכת הביטחון. אולם בשנת 1957, בעקבות קיצוצים בתקציב בוטלו השידורים בטורקית ופרסית, לאור העובדה שהשידורים בפרסית זכו לאחוזי האזנה של 0.3% בלבד. השידורים בפרסית חודשו בשנת 1958 ומשכם הורחב מרבע שעה לחצי שעה בתחילת 1960. בשנת 1961 פורסם שהשידורים בפרסית זוכים לפופולריות רבה, שבעקבותם התגברה תיירות המרפא מאיראן לישראל ונטען שלשידורים הייתה תרומה לידידות ביחסי איראן–ישראל. השידורים בפרסית הועברו בגלים בינוניים ונקלטו היטב בטהראן. השידורים הוכנו על ידי המחלקה הערבית של קול ישראל. התחנה קיבלה ושידרה שיחות מאזינים רבות, הן מאיראן עצמה והן מן הפזורה האיראנית. השדר המזוהה ביותר עם שידורים אלו היה פרשן קול ישראל לענייני איראן מנשה אמיר, יהודי יוצא איראן ודובר פרסית, שעבד בתחנה מאז 1959 ועד סגירתה. התחנה ראיינה דוברי פרסית ישראלים שונים, בהם שאול מופז בהיותו שר ביטחון. התחנה שידרה סה"כ 12 שעות שבועיות: מדי יום שעה בין השעות 17:00 - 18:30 (עד 18:00 בשישי ושבת) ברשת ה' עבור יהודים דוברי פרסית בחו"ל (בדרך כלל באיראן) ובימי א'-ה' בין השעות 19:00 - 19:30 ברק"ע עבור עולים דוברי השפה. אמנון נצר יגאל סבטי מדיה באיראן רדיו פרדה מדיה וקבצים בנושא קול ישראל בפרסית בוויקישיתוף גילי איזיקוביץ, שידורי המהפכה של קול ישראל, באתר הארץ, 1 ביולי 2009 קרינה שטוטלנד, ‏המשבר במפרץ הפרסי, באתר גלובס, 16 בנובמבר 2004 מנשה אמיר, קולנו נדם אל מול איראן, באתר ישראל היום, 15 במאי 2017 אתר התחנה קול ישראל, דבר, 15 במרץ 1949. לעומת זאת, בינואר, לא היו שידורים בפרסית: ראדיו, על המשמר, 9 בינואר 1949 היום ברדיו, חרות, 27 במאי 1949 קול ישראל, דבר, 13 ביוני 1949 היום ברדיו, חרות, 12 באוגוסט 1949 קול ישראל, דבר, 18 ביולי 1949 קול ישראל משדר ב-12 שפות, הצופה, 20 באוגוסט 1956 רונן ברגמן, מבקר המדינה, "ידיעות אחרונות", 16 ביולי 2009 מיכאל קשיב, תקציב תקציב תקציב, חרות, 18 בינואר 1957 ש. ערן, קול ישראל לקראת שנת הכספים הבאה, דבר, 15 בנובמבר 1957 משה בן שחר, ההאזנה לשידורי חדשות בלועזית פוחתת, חרות, 21 במאי 1956 קול ישראל מרחיב שורותיו, דבר, 15 באפריל 1958 קול ישראל ירחיב את השידורים לאפריקה ואסיה, דבר, 7 בדצמבר 1959 בשולי דברים - השידורים הפרסיים, דבר, 14 בספטמבר 1961 יצחק גטניו, בטהראן, בין כסה לעשור, מעריב, 26 בספטמבר 1969 אהוד יערי, הסברה ישראלית לעולם הערבי, דבר, 14 במאי 1967 סוכנויות הידיעות, איום איראני בתגובה לדברי מופז ב"קול ישראל" בפרסית, באתר ynet, 24 בדצמבר 2003
אמילי פוסט

אמילי פוסט (באנגלית: Emily Post‏, 27 באוקטובר 1872 - 25 בספטמבר 1960) אמריקאית שחיברה ספרים בנושא כללי נימוסים והליכות. פוסט נולדה כאמילי פרייס בבולטימור כבת יחידה למשפחה מהמעמד הגבוה. אביה היה אדריכל ידוע. בשנת 1877 עברה עם משפחתה לניו יורק בה קיבלה חינוך ביתי ובגיל מבוגר הלכה לבית ספר פרטי יוקרתי. היא נישאה בגיל צעיר לאדווין פוסט ונולדו לה שני בנים, בשנים 1893 ו-1895. עם הזמן בני הזוג ניהלו את חייהם יותר ויותר בנפרד זה מזה, כאשר אדווארד פוסט מקיים קשרים מחוץ למסגרת הנישואין. בעקבות ניסיון סחיטה בחר פוסט שלא להיענות לסחטן ולהעיד נגדו במשפט דיבה. בעקבות הפומביות של המשפט בחרה פוסט להתגרש מבעלה ומכיוון שבעלה איבד כספים רבים בעסקים כושלים, היא לא קיבלה מזונות ונאלצה להתפרנס בעצמה. כשבניה יצאו מהבית לפנימיות, החלה לכתוב כתבות בנושאי אדריכלות ועיצוב פנים בעיתונים וסיפורים לכתבי עת. פוסט כתבה בסגנונות שונים, ובין השאר כתבה ספר מסעות הומוריסטי. בשנת 1922 כתבה ספר על נימוסים בחברה, בעסקים, בפוליטיקה ובבית, שהיה לרב-מכר ויצא במהדורות מעודכנות במשך שנים רבות. החל משנת 1931 היה לפוסט טור קבוע בעיתונים רבים והיא גם דברה על נושא הנימוסין בתוכניות רדיו. בשנת 1946 היא הקימה את מכון אמילי פוסט שעוסק בנימוסין, ומנוהל על ידי צאצאיה הממשיכים בדרכה בכתיבה על נימוסין. מדיה וקבצים בנושא אמילי פוסט בוויקישיתוף Emily Post, Jane Lancaster, By motor to the Golden Gate, McFarland, 2004, pages 2-3 אמילי פוסט, באתר "Find a Grave" (באנגלית) אמילי פוסט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כתבי אמילי פוסט בפרויקט גוטנברג (באנגלית) אמילי פוסט, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
עקרון העקביות

במשחק מיקוח בו ישנם יותר משני שחקנים, פתרון מקיים את עקרון העקביות (consistency) אם לאחר סיום המשחק כל זוג שחקנים שמחליט לחזור לבורר על-מנת לערער על חלקם בהסכם, ימצא שהבורר, הפוסק לפי מושג הפתרון   ϕ {\displaystyle \ \phi } , יחליט שלא לשנות את התוצאה. משחק מיקוח עם   n {\displaystyle \ n} שחקנים הוא זוג ( S , d ) {\displaystyle \left(S,d\right)} שבו: S ⊆ R n {\displaystyle S\subseteq \mathbb {R} ^{n}} היא קבוצה קמורה קומפקטית ולא ריקה. d ∈ R n {\displaystyle d\in \mathbb {R} ^{n}} היא נקודת אי-הסכמה. יש x ∈ S {\displaystyle x\in S} המקיימת   x >> d {\displaystyle \ x>>d} . בדומה למקרה של שני שחקנים, פתרון הוא פונקציה המתאימה לכל משחק מיקוח נקודה ϕ ( S , d ) ∈ S {\displaystyle \phi (S,d)\in S} . המשמעות היא שנקודה היא תוצאת המשא ומתן רק אם כל השחקנים יסכימו לשתף פעולה. לא נלקחת בחשבון אפשרות שקואליציה חלקית של שחקנים תשתף פעולה ותשיג לעצמה תוצאה שעדיפה לה על-פני   d {\displaystyle \ d} . קיים פתרון יחיד   N ∗ {\displaystyle \ N^{*}} , עבור משפחת משחקי המיקוח עם   n {\displaystyle \ n} שחקנים, המקיים את עקרונות הסימטריה, היעילות, הקווריאנטיות תחת טרנספורמציות אפיניות, והאי-תלות באפשרויות לא רלוונטיות. הנקודה   N ∗ ( S , d ) {\displaystyle \ N^{*}\left(S,d\right)} היא הווקטור   x {\displaystyle \ x} ב-   S {\displaystyle \ S} שעבורו שטח המלבן ה-   n {\displaystyle \ n} ממדי   [ d 1 , x 1 ] × [ d 2 , x 2 ] × . . . × [ d n , x n ] {\displaystyle \ \left[d_{1},x_{1}\right]\times \left[d_{2},x_{2}\right]\times ...\times \left[d_{n},x_{n}\right]} מקסימלי. פתרון   ϕ {\displaystyle \ \phi } מקיים את עקרון העקביות אם לכל משחק מיקוח ( S , d ) {\displaystyle \left(S,d\right)} ולכל שני שחקנים שונים   i , j {\displaystyle \ i,j} ,   ( ϕ i ( S , d ) , ϕ j ( S , d ) ) {\displaystyle \ (\phi _{i}(S,d),\phi _{j}(S,d))} הוא הפתרון של משחק המיקוח ( S ¯ , d ¯ ) {\displaystyle \left({\bar {S}},{\bar {d}}\right)} עם שני שחקנים המוגדרת באופן הבא:   d 1 ¯ = d i {\displaystyle \ {\bar {d_{1}}}=d_{i}} ו-   d 2 ¯ = d j {\displaystyle \ {\bar {d_{2}}}=d_{j}} : נקודת האי הסכמה נגזרת מנקודת האי הסכמה במשחק המקורי. { קיים   ( x k ) k ≠ i , j ∈ R n − 2 {\displaystyle \ (x_{k})_{k\neq i,j}\in \mathbb {R} ^{n-2}} כך שמתקיים   ( x i , x j , ( x k ) k ≠ i , j ) = ϕ ( S , d ) {\displaystyle \ (x_{i},x_{j},(x_{k})_{k\neq i,j})=\phi (S,d)}  :   ( x i , x j ) ∈ R 2 {\displaystyle \ (x_{i},x_{j})\in \mathbb {R} ^{2}} } =   S ¯ {\displaystyle \ {\bar {S}}}  : קבוצת האפשרויות היא קבוצת כל האפשרויות שבהן כל השחקנים פרט ל-   i , j {\displaystyle \ i,j} מקבלים את המוצע להם לפי הפתרון   ϕ {\displaystyle \ \phi } . הפתרון היחיד המקיים את עקרונות היעילות, האנונימיות, הקווריאנטיות תחת טרנספורמציות אפיניות והעקביות הוא הפתרון   N ∗ {\displaystyle \ N^{*}} של נאש. משחק מיקוח שמואל זמיר, מיכאל משלר, אילון סולן, תורת המשחקים, ירושלים: מאגנס, 2008, מסת"ב 9654932946
יורק אש

יורק אש או נושף אש הוא בדרן המופיע לרוב בקרקס או במופעי רחוב. במסגרת המופע הבדרן נושף מפיו נוזל דליק לעבר מקור אש, ובכך יוצר להבה גדולה יותר. ישנה סברה לפיה מופע זה מקורו במנהגי הסגפנות ההינדים מהודו, בדומה לבליעת אש והליכה על גחלים. יריקת אש היא פעילות בעלת סיכונים גבוהים לשרפה ולפגיעה מהאש. נוכחות עוזר עם מטף, שמיכה או מגבת לחה, לכיבוי האש במקרה של דליקה, היא אחת הדרכים להגברת השמירה על הבטיחות בפעילות זו. איגוד אמני האש של צפון אמריקה ד"ר אבי סאייג, נכנס קמח, יצאה אש, באתר של מכון דוידסון לחינוך מדעי, 30 אוגוסט 2016 הוראות הבטיחות של איגוד אמני האש של צפון אמריקה ערך זה הוא קצרמר בנושא תרבות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אבי אשכנזי (מאמן כדורסל)

אָבִי אַשְׁכְּנַזִּי (נולד ב-27 בינואר 1964 בצפת) הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל ישראלי. אשכנזי החל לשחק כדורסל בקבוצה הבוגרת של הפועל גן שמואל בגיל 17, שיחק עונה נוספת בליגה הבכירה במדי הפועל חיפה ואחר כך נדד בין קבוצות שונות בליגות נמוכות עד פרישתו ממשחק בגיל 28. בשנת 1995 נולדו לאשכנזי ילדיו הראשונים, זוג תאומים. כיום הוא אב לשלושה. בתחילת דרכו כמאמן, ב-1992, אימן אשכנזי במחלקות הנוער של מכבי חיפה ובעונת 1996/1997 התמנה לראשונה למאמן הקבוצה הבוגרת שאז שיחקה בליגה הארצית וכבר בעונתו הראשונה בה, העלה אותה לליגה הלאומית. בעונתו השנייה העלה את הקבוצה לליגת העל ובעונה שלאחר מכן סיים עימה במקום השביעי בליגה עם 10 ניצחונות ו-12 הפסדים. במהלך עונת 1999/2000, מאחר שחיפה הייתה במאזן של 3 ניצחונות לעומת 7 הפסדים, הוחלף אשכנזי על ידי יריב ורשיצקי. עוד באותה העונה התמנה אשכנזי (במקומו של אלי קנטי) למאמן מכבי קריית מוצקין, אך קבוצתו ירדה לליגה הלאומית בסיום העונה. בעונת 2000/2001 התמנה למאמן עירוני נהריה ששיחקה אז בליגה הלאומית ובעונת 2001/2002 הוא העלה אותה לליגת העל לאחר היעדרות של שמונה שנים. בארבע העונות בהן אימן את נהריה בליגת העל, זכה אשכנזי להצלחה רבה, שכללה בין היתר 3 הופעות בפיינל פור כולל הופעה אחת בגמר הפלייאוף בעונת 2002/2003 והשתתפויות במפעלים אירופאים. לאחר עונת 2005/2006 עזב אשכנזי את נהריה. בעונה שלאחר מכן לא אימן אף קבוצה ושימש כפרשן בערוץ 1. בעונת 2007/2008 שב אשכנזי לאמן את מכבי חיפה ששיחקה אז בליגה הלאומית. עם חיפה זכה באליפות הליגה ועלה לליגת העל. עונת 2008/2009 הייתה הטובה בקריירת האימון של אשכנזי, נבחר למאמן העונה וקבוצתו הגיעה לגמר גביע המדינה ולגמר הפיינל פור, אך הפסידה בשניהם. בעונה שלאחר מכן, לא הצליח לשחזר את ההצלחה מהשנתיים הקודמת והוביל את חיפה למקום הרביעי בלבד בסיום העונה הסדירה ולהדחה כבר בשלב רבע גמר הפלייאוף, לאחר הפסד 1–3 בסדרה נגד ברק נתניה. בעקבות זאת, החליטו ראשי חיפה לשחרר את אשכנזי מתפקיד המאמן ולמנות במקומו את עוזרו אלעד חסין. בנובמבר 2010 מונה למאמן מועדון כדורסל הבקעה מהליגה הלאומית, והוביל אותו לעלייה לליגת העל. בנוסף לעיסוקו כמאמן כדורסל, אשכנזי משמש המנהל הלוגיסטי של חברת "יוניליוור ישראל".
טבח מרזבוטו

טבח מרזבוטו (איטלקית Strage di Marzabotto) היה אירוע רצח המוני שבוצע ב-1944 על ידי חיילים גרמנים מיחידות הואפן אס אס, בכפר איטלקי קטן בשם מרזבוטו וכפרים נוספים סמוכים לו השוכנים במורדות מונטה סולה בהרי האפנינים - ליגוריים בנפת בולוניה, 30 ק"מ דרומית מבולוניה. היה זה אחד ממעשה הטבח הגדולים שבוצעו על ידי האס.אס. בזירה האיטלקית במהלך מלחמת העולם השנייה. הטבח בוצע בין 29 בספטמבר ל-5 באוקטובר 1944, כתוצאה מההערכה הגרמנית כי אנשי הכפר תמכו בפרטיזנים ובתנועת ההתנגדות האיטלקית (Resistenza italiana). חיילים מדיביזיית הואפן אס.אס. :"16. SS-Panzergrenadier-Division „Reichsführer SS“" בפיקודו של ולטר רדר (Walter Reder), רצחו באופן שיטתי מאות אזרחים תושבי הכפר מרזבוטו וכפרים שכנים: גריזאנה מורנדי (Grizzana Morandi) ומונזונו (Monzuno). במשך השנים הועלו השערות לגבי מספר הקרבנות: מקורות אחדים דיווחו על 1,830 נרצחים, אחרים טענו על 955 קרבנות. הדיווח של המוסד העוסק בזיכרון הקרבנות: "Fondazione Scuola di Pace di Montesole" מוסר על 770 קרבנות, מספר התואם את הדיווח הגרמני, אשר מפקדו דיווח על "הוצאה להורג של 728 שודדים (בנדיטים)". בין הקרבנות: 45 - תינוקות מתחת לגיל שנתיים, 110 - ילדים בני פחות מ-10, 95 - נערים בני פחות מ-16 ו-142 קשישים בני יותר מ-60, בין הנרצחים היו 316 נשים וכן 5 כמרים. הבריטים שפטו את גנרל האס-אס מקס סיימון על חלקו בטבח. הוא נידון למוות, מאוחר יותר שונה העונש למאסר עולם. סיימון קיבל חנינה ב-1954 ומת ב-1961. האמריקנים עצרו את מפקד היחידה שבצע את הטבח, וולטר רדר, אזרח אוסטרי, בזלצבורג, והעבירו אותו לבריטים. רדר הוסגר לאיטליה במאי 1948 כדי לעמוד לדין על פשעי מלחמה. ב-1951 הוא נשפט בבית משפט צבאי איטלקי בבולוניה. הוא נידון למאסר עולם בכלא הצבאי בגאטה. הוא שוחרר ב-1985 וחזר לאוסטריה. הוא מת שש שנים מאוחר יותר ב-1991. בשנת 1998, במלאת 54 שנים לטבח, התנצל נשיא גרמניה יוהנס ראו בפני איטליה והביע את "צער ובושה עמוקים" בפני משפחות הקורבנות של מרזאבוטו. בשנת 2007 נידונו, בהיעדרם, 10 מתוך 17 קציני האס.אס על רצח האזרחים. בית משפט צבאי איטלקי בלה ספציה מצא אותם אשמים בדין ודן אותם למאסר עולם. כן הם נדרשו לשלם פיצוי כספי לניצולים ולקרובי הקרבנות בסך 100 מיליון אירו. זיכרון לכמרים שנרצחו זיכרון באתר הזיכרון זיכרון באתר בית הקברות Marzabotto: The Crimes of Walter Reder - SS-Sturmbannführer, by Christian Ortner ,Vienna, 1985 Silence on Monte Sole, by Jack Olsen New York, 1968 מדיה וקבצים בנושא טבח מרזבוטו בוויקישיתוף אירועי טבח במלחמת העולם השנייה קרן בית הספר לשלום של מונטה סולה פארק מונטה סולה טבח מרזבוטו, 1944, דף שער בספרייה הלאומית אוסטריה: אם וולטר ראדר יברח מאיטליה - לא נסגירו, מעריב, 5 בספטמבר 1977 הלן חזן, "הוא עשה את המוטל עליו כחייל", חדשות, 28 בינואר 1985 כתבה באתר ה-BBC
עלייתה של הבתולה השמיימה (טיציאן)

עלייתה של הבתולה השמיימה היא ציור שמן מעשה ידי טיציאן, שצויר בין השנים 1516–1518. היצירה ממוקמת במרכז המזבח של כנסיית בזיליקת סנטה מריה גלוריוזה דיי פרארי בוונציה שבאיטליה. יצירה זו מהווה ציור המזבח הגדול ביותר בעיר ונציה, והייתה היצירה שהפכה את טיציאן לאמן פופולרי. בשנת 1818 הועברה היצירה לגלריית האקדמיה אולם בשנת 1919 הושבה למקומה המקורי. ביצירה מתוארות שלוש סצנות: בתחתית היצירה מתוארים השליחים שידיהם מורמות אל השמים (למעט פטרוס שידיו שלובות). השליחים מביטים לעבר מרים הבתולה העומדת על ענן ועפה במרכז התמונה לעבר האל. מסביבה של מרים מצוירים כרובים רוקדים. בסמוך לאל, וממתין למרים, ניצב כרוב נוסף ובידו כתר עבור מרים. רקע התמונה צבוע צבע זהב - ככל הנראה בשל השפעת הפסיפסים הוונציאנים שבבזיליקת מרקוס הקדוש (פסיפסים בסגנון ביזנטי שצבעם זהב). מדיה וקבצים בנושא עלייתה של הבתולה השמיימה בוויקישיתוף