laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
רפאל שלמה לניאדו (1793)

הרב רפאל שלמה לניאדו הראשון (ת"ע בערך – תקנ"ד; 1710–1793) היה דיין ורב העיר חלב שבסוריה, מגדולי הרבנים והדיינים בעיר. נולד בחלב שבסוריה לרב שמואל לניאדו ששימש כרב העיר, בן למשפחת רבנים ידועה. בצעירותו למד והתחנך אצל הרב שמואל דוויק הכהן. בשנת ה'ת"ק (1739) או ה'תק"י (1749) החל לשמש כרב העיר חלב, וכדיין בבית הדין המקומי לצד הרב יהודה קצין והרב ישראל בן אלישע דילובין. נודע בפסיקתו כלפי יהודים ממוצא אירופאי שעברו להתגורר בחלב וכונו "פראנקוס", המטילה עליהם חובת מס ככלל חברי הקהילה היהודית בעיר. פסיקה זו עוררה מתיחות ומחלוקת בקרב יהודי העיר ורבניה, ששיאה הגיע לאחר שהוריש את הרבנות לבנו. קיבל שאלות מכל הקהילות היהודיות שבסוריה ועיראק, והתכתב עם רבנים שונים מרחבי העולם בתקופה ההיא, ביניהם החיד"א. שימש כדיין ורב העיר במשך 54 שנים, עד שהוריש את התפקיד לבנו הרב אפרים לניאדו, עוד בחייו, בשנת ה'תקמ"ז. נפטר בז' בטבת ה'תקנ"ד, 10 בדצמבר 1793. תלמידו המפורסם הוא הרב צדקה חוצין (הראשון). בית דינו של שלמה - שו"ת. קונסטנטינופול ה'תקל"ה. לחם שלמה - חידושים. קונסטנטינופול ה'תקל"ה המעלות לשלמה - דרושים. קושטאנדינה ה'תקל"ה כסא שלמה - שו"ת. ירושלים ה'תרס"א משה בצרי, ליקוטי המליץ, הוצאת מכון הכתב, ירושלים ה'תשס"ה (עמ' 64 - 82) ח. מקובר, חכמי ארם צובא - מסכת חייהם המופלאה של מאורי האומה שחיו בארם צובא, ירושלים ה'תשס"ג (עמ' 73 - 81) לניאדו, רבי רפאל שלמה, באתר דעת תולדות חייו של הרב רפאל שלמה לניאדו הראשון, בספר ליקוטי המליץ, באתר HebrewBooks LANIADO, RAPHAEL SOLOMON BEN SAMUEL, Encyclopaedia Judaica רפאל שלמה בן שמואל לניאדו (1720?-1793), דף שער בספרייה הלאומית ירון הראל, שורשי המחלוקת בחלב על ירושת הרב אפרים לניאדו את הרבנות בחיי אביו, בתוך: Jewish Political studies גיליון 12 (2000), עמ' 13-30
אידומיאה

אִידוּמיאָה (בלטינית: Idumaea) הייתה יחידה מנהלית יוונית בדרום ארץ ישראל שבו גרו אדומים בתקופה ההלניסטית. יש טוענים שהמקום היה מיושב כבר בתקופה הפרסית, על פי אוסטרקונים מן המאה הרביעית לפנה"ס שנתגלו במרשה (אך לא נמצא ביסוס היסטורי נוסף התומך בכך). במחקר מקובלת ההבדלה במונחים: "אדום" ו"אדומים" המשויכים לתחומי עבר הירדן המזרחי ולתקופת הברזל בארץ ישראל לבין אידומיאה ותושביה האדומיאים יושבי דרום יהודה בתקופה הפרסית וההלנסטית בארץ ישראל . אידומיאה מאוזכרת גם בתקופה הקלאסית (התקופה ההלניסטית ורומית) לתיאור חבל הארץ שמדרום ליהודה ושפלת יהודה, מקרית-גת ובית-גוברין, דרך חברון לערד. עם גלות בבל נדדו אדומים מערבה וצפונה ואכלסו שטחים אלו, שפונו מיהודים, בעוד האדומים עצמם נדחקו בדרום-מזרח מפני הנבטים. דיודורוס סיקולוס הוא הראשון לתעד יחידה מנהלית בתחומי דרום יהודה המורכבת מאדומאים-אתניים הנהנים מחסות השלטון התלמי. הפפירוסים של זנון מאזכרים את שמה של אדומיאה שהייתה לתחנת ממכר של זנות, ועבדים צעירים בפיקוחו של זנון התלמי. בשיאה של התקופה ההלניסטית נשטף האזור בהשפעה יוונית חזקה,וזאת לצד התרבות השמית-כנענית, הדת האדומית, השפה הארמית והכתב העברי. על פי מצגת השמות הפרטיים ממרשה ניתן להיווכח כי בתקופה הפרסית וההלניסטית כללה בתוכה אדומיאה מרכיבים אתניים, דתיים, ותרבותיים מגוונים, השמות כללו תמהיל של שמות ערביים כמו גם שמות שמים-מערביים, פיניקים, יהודאים, ומעט שמות מצריים. כשלקראת המאה השלישית לפנה"ס החלו להופיע כבר שמות יוונים, בעת המאה השנייה לפנה"ס לאחר הכבוש הסלווקי, עבר האזור כולו לשימוש בלשון היוונית שהפכה לשפת המסחר והמנהל העיקרית. ברבות הימים נוצרו חיכוכים בין אידומאה לבין יהודה: יהודה המכבי כבש את חברון, והשליט החשמונאי יוחנן הורקנוס הראשון הכניע את אידומאה והביא לגיורם של האדומים. עיר הבירה, מרשה, פונתה מתושביה ואכלסה חיל-מצב חשמונאי. בין המתגיירים הייתה משפחתו של הורדוס, אשר מוצאה האדומי נחשב לו לרועץ בכל תקופת שלטונו, ולגנאי בתיאורים תלמודיים. בתקופה הרומית, אידומיאה הייתה אחד משלושת החבלים שהרכיבו את הפרובינקיה יודיאה (לצד יהודה ושומרון). בשנת 358 צורפה לפרובינקיית פלשתינה סלוטאריס (Palaestina Salutaris), ובשנת 409 לפרובינקיית פלשתינה טרטיה, בעוד יהודה ושומרון היו חלק מפלשתינה פרימה. עיר היושבת בהר ובמישור,מאת: פ.יוסף, למרחב⁩⁩, 14 פברואר 1958 תוכנית מקדשי ערד ולכיש, למרחב⁩⁩, 22 ספטמבר 1968 עמוס קלונר, אידומיאה בתקופות הפרסית וההלניסטית הקדומה: הטריטוריה ודרכי סחר האורחות."ציון", מחקרים בידיעת הארץ ועתיקותיה ,חוברת לא; תשע"ה/2015 אדום, באתר מטח יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר יד, פרק טו, פסקה ב, סעיף 403. ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה ובנושא גאוגרפיה של המזרח התיכון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רפאל שלמה לניאדו

האם התכוונתם ל... רפאל שלמה לניאדו (1793) – רב ודיין העיר חלב שבסוריה, מחבר "בית דינו של שלמה" ו"המעלות לשלמה" רפאל שלמה לניאדו (1925–1876) – מקובל וראש ישיבה ירושלמי
שר החוץ של רוסיה

שר החוץ של רוסיה (ברוסית: Министр иностранных дел Российской Федерации) הוא ראש משרד החוץ של רוסיה, הגוף המנהל את מדיניות החוץ הרוסית. השר מייצג את המדינה בחתימת חוזים והסכמים בינלאומיים. שר החוץ אחראי לניהול ענייני החוץ ומדיניות החוץ של הפדרציה הרוסית, מוסר תשובות לפניות הציבור, על מינוי, התקשרות והנחיה של צירים וקונסולים של רוסיה ועל ניהול משא ומתן עם מדינות אחרות. בנוסף הוא אחראי על יחסי המדינה עם מדינות חבר העמים וקידום האינטרסים הרוסיים בחו"ל. במשך שנים נחשב תפקיד שר החוץ לתפקיד החשוב ביותר הן בתקופת האימפריה הרוסית כאשר במקביל לכהונתו כשר חוץ כיהן גם כקנצלר האימפריה הרוסית והן בתקופת ברית המועצות, כאשר לשר החוץ הסובייטי נודעה השפעה רבה. ב-9 במרץ 2004 מונה סרגיי לברוב לתפקיד והוא נחשב לשר הוותיק ביותר בממשלת רוסיה. שר החוץ של רוסיה הוא שר ממשלתי העומד בראש משרד החוץ ותפקידו הוא לייצג את ממשלת רוסיה בעולם וליישם את מדיניות החוץ שמתווה על ידה. מאחר שנשיא המדינה הוא הגורם המרכזי שקובע את מדיניות החוץ, נתפס שר החוץ כמי שמייצג אותו אישית, במיוחד בעת שזה נפגש עם שרים וראשי מדינות זרים. שר החוץ נדרש להיות דמות ייצוגית בתחומי המדינה ומחוצה לה ובתור מי שנחשב לדיפלומט הבכיר והראשון של רוסיה הוא מרבה לייצג את המדינה ועמדותיה בכנסים, פגישות אישיות ופגישות פסגה, שבהם נוכחים אישים בכירים מעצבי מדיניות ודעת קהל. שר החוץ הוא אחד התפקידים המשפיעים במדינה והיו כאלה שכיהנו בתפקיד שר החוץ ולאחר מכן כיהנו גם כראש ממשלת רוסיה בתקופה אחרת בחייהם, כדוגמת יבגני פרימקוב. אנדריי קוזירב יבגני פרימקוב איגור איוואנוב סרגיי לברוב מדיה וקבצים בנושא שר החוץ של רוסיה בוויקישיתוף אתר משרד האוצר של רוסיה
שגריר רוסיה באומות המאוחדות

שגריר הפדרציה הרוסית באומות המאוחדות (ברוסית: Постоянный представитель Российской Федерации при Организации Объединённых Наций) הוא האדם העומד בראש המשלחת של רוסיה לאומות המאוחדות. מבחינה פורמלית, התפקיד מוכר יותר בשם "הנציג הקבוע של הפדרציה הרוסית לאומות המאוחדות". נציג זה הוא בדרג שגריר. השגריר הראשון שייצג את המדינה באו"ם היה שגריר ברית המועצות באו"ם אנדריי גרומיקו, שמונה ב-10 באפריל 1946. על הנציג הקבוע של רוסיה לייצג את המדינה במועצת הביטחון של האו"ם וברוב המכריע של התכנסויות העצרת הכללית, למעט מקרים נדירים בהם דרג בכיר יותר בממשל הרוסי מייצג את רוסיה (כגון שר החוץ או נשיא רוסיה). השגריר באו"ם, יחד עם כל שגרירי רוסיה, ממונה על ידי נשיא רוסיה בצו נשיאותי. דיפלומטים ופוליטיקאים בולטים רבים שירתו בתפקיד זה, ובהם ויטאלי צ'ורקין, יולי וורונצוב, אנדריי דניסוב וסרגיי לברוב. מאז 27 ביולי 2017, שגריר רוסיה הנוכחי באו"ם הוא וסילי נבנזיה. תפקידיו העיקריים של השגריר הם: ייצוג מדינתו שמירה על האינטרסים שלה ועל אזרחיה הנמצאים בחו"ל במסגרת המותר לפי כללי המשפט הבינלאומי ניהול משא ומתן לימוד תנאי החיים המדיניים, החברתיים, הכלכליים והתרבותיים במדינת שירותו, עמידה על הלכי הרוח השוררים בה ודיווח על כך לשולחיו טיפוח יחסים עם חוגים בעלי השפעה במדינת שירותו במגמה להביא להגברת האהדה למדינתו, לאוכלוסייתה, לערכיה ולמדיניותה ולהביא להבטחת תמיכתם הפעילה של חוגים אלו באינטרסים של מדינתו. התכונות הדרושות לשגריר מקצועי כדי למצות את מיטב הכישורים שיאפשרו לו לשרת בנאמנות את מדינתו: אמינות מוחלטת – דיווח אמין ומדויק הוא לב פעולת השירות הדיפלומטי דייקנות קור רוח – היכולת להתגבר על רגשות איבה אישית, דעות קדומות. עליו לדעת לשלוט ברגשותיו וביצריו נאמנות – מוחלטת לממשלה אותה מייצג השגריר היא תנאי לקיום שירות דיפלומטי תקין ערך מורחב – ברית המועצות באומות המאוחדות אתר האינטרנט הרשמי של שגריר רוסיה באומות המאוחדות
אליפות גרמניה בכדורגל 1922

אליפות גרמניה בכדורגל 1922 הייתה העונה ה-15 של התחרות. מנצחות תחרויות אזוריות היו זכאיות להשתתף בתחרות. למשחק הגמר הגיעו נירנברג והמבורג. המשחק הראשון הופסק בגלל החושך לאחר 189 דקות של משחק עם התוצאה 2:2. המשחק הנוסף התקיים ב-6 באוגוסט. במהלך המשחק שני כדורגלני נירנברג נפצעו (באותה תקופה לא היו החלפות), ושניים קיבלו כרטיס אדום. כתוצאה מכך, נירנברג נותרה עם שבעה כדורגלנים בלבד, המשחק הופסק, והתואר הוענק לבמסורג. לאחר סדרת ערעורים של הקבוצות הוחלט על ביטול התוצאה ואף קבוצה לא הוכרזה כמנצחת. האלופה של העונה הקודמת קיבלה זכות להשתתף בתחרות. בנוסף לכך, לתחרות העפילו מנצחות תחרויות אזוריות: זכתה בתואר למרות מספר ערעורים התואר נלקח לאחר ערעור של פ.צ. קניגסברג והפסד במשחק חוזר המשחקים נערכו בשיטת נוק-אאוט (מפגש יחיד בין הקבוצות). המשחק הראשון הופסק בדקה 189 בגלל החושך. המשחק השני הופסק לאור חוסר כדורגלנים אצל נירנברג. תואר לא הוענק לאף קבוצה. מספר שחקנים כבשו 3 שערים וזכו בתואר מלך השערים של התחרות: הנס סמלר, ואקר מינכן (במשחק בודד) קרל שניידר, המבורג לודוויג ברוייל, המבורג אוטו הרדר, המבורג לואיטפולט פוף, נירנברג (פעם שנייה ברציפות) היינריך טראג, נירנברג (פעם שנייה בקריירה) נתונים מפורטים מאתר rsssf נתונים מאתר weltfussball
משה גולדבלט

משה גולדבלט (יידיש: משה גאָלדבלאַט‏; 16 בדצמבר 1896 הרצה בסרביה - 1974 חיפה) היה שחקן ובמאי תיאטראות יהודי-יידי-רוסי-צועני. עוד בהיותו נער הצטרף אל קבוצת שחקנים נודדים, בין 1918–1921 היה שחקן בתיאטרון יידי נודד. ב-1924 הוא למד משחק בתיאטרון היהודי הממלכתי של מוסקבה תחת הדרכתו של אלכסיי גרנובסקי. הוא עבד בתיאטרון זה עד 1937 בתור שחקן ומורה. ב-1925 הוא שיחק בסרט יידי יידיש גליק בבימויו של גרנובסקי ומבוסס על סיפוריו של שלום עליכם. החל מ-1929 הוא עמד בראש קבוצת שחקנים צועניים. בסיועו של קומיסר החינוך אנטולי לונצ'רסקי גולדבלט על בסיס קבוצת שחקנים זו ייסד בינואר 1931 תיאטרון צועני "אינדו-רומן". הוא ניהל את התיאטרון עד 1936, ב-1935 הוא ביים יחד עם ייבגני שניידר את הסרט הצועני "הטאבור האחרון". לאחר עזיבתו של גולדבלט בראש אינדו-רומן עמד מיכאיל ינשין והצגותיו של התיאטרון עברו לשפה הרוסית. בין 1937–1939 היה המנהל האמנותי של התיאטרון היהודי הממלכתי של בירוביג'ן. החל מ-1939 הוא ניהל את התיאטרון היהודי הממלכתי של קייב. עם תחילתה של מלחמת העולם השנייה התיאטרון פונה לטראז (יותר מאוחר עבר לקוקאנד ולפרגנה), במקביל לכך שימש גולדבלט בתור המנהל האמנותי של תיאטרון הדרמה הממלכתי של קזחסטן (1941 - 1944). עם סיומה של המלחמה התיאטרון היהודי הממלכתי של קייב עבר לצ'רנוביץ ופעל עד 1950, אז נסגרו כל התיאטראות היהודיים בברית המועצות. בשנת 1951 הוא חזר לקזחסטן והפך למנהל האמנותי תיאטרון הדרמה הממלכתי של קזחסטן, תפקיד בו שימש עד 1959. במקביל היה במאי של התיאטרון הדרמה האקדמי הרוסי הממלכתי באלמטי. עד 1969 הוא היה שחקן בתיאטרון הרוסי של חרקוב. ב-1972 הוא עלה לישראל והתגורר בחיפה. נפטר ב-1974. מדיה וקבצים בנושא משה גולדבלט בוויקישיתוף משה גולדבלט, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) משה גולדבלט, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) משה גולדבלט, במהדורת האינטרנט של האנציקלופדיה היהודית בשפה הרוסית (ברוסית)
ש"י עגנון – ש"ז שוקן: חילופי אגרות

ש"י עגנון – ש"ז שוקן: חילופי אגרות הוא קובץ מכתבים שיצא על ידי הוצאת שוקן בשנת 1991, הקובץ מכיל את חילופי המכתבים בין ש"י עגנון והמו"ל שלו שלמה זלמן שוקן בין השנים תרע"ו – תשי"ט, 1916 — 1959. בשלהי 1915 הכיר מרטין בובר בין ש"ז שוקן לש"י עגנון, ומאז נוצרה ביניהם ידידות ארוכת שנים. שוקן, שהיה אדם אמיד, סייע בידי עגנון ודאג לפוטרו מטרדות הפרנסה כדי שיוכל להתמסר ליצירתו האמנותית. ב-1931 ייסד ש"ז שוקן בברלין הוצאת ספרים, שמטרתה העיקרית הייתה הוצאת ספריו של עגנון. במשך כיובל שנים עגנון ושוקן החליפו מכתבים, בספר מקובצים מכתבים אלו. המכתבים נותנים תמונה על יחסי שני האישים, על דמויות שפגשו, ביניהם מוזכרים אליעזר מאיר ליפשיץ, הרב קוק. ועל מאורעות התקופה. רעידת האדמה ב-1927 שבה נהרסה דירתו של עגנון הספר כולל מבוא העוסק ביחסיהם של שני האישים. הספר באתר הוצאת שוקן דן לאור, "בחנותו של מר שוקן", בספרו: ש"י עגנון - היבטים חדשים, הוצאת ספרית פועלים, 1995 ש"י עגנון-ש"ז שוקן: חילופי אגרות 265 -269. המשך להתכתבותם בנוגע לרב קוק ניתן למצוא כאן ש"י עגנון-ש"ז שוקן: חילופי אגרות (תרע"ו-תשי"ט), עמ' 209 ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שר ההגנה של רוסיה

שר ההגנה של רוסיה (ברוסית: Министр обороны Российской Федерации – "שר ההגנה של הפדרציה הרוסית") הוא ראש משרד ההגנה של רוסיה, הגוף המנהל את הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית. השר אחראי לניהול ענייני הצבא והכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית ונחשב ליועצו הבכיר של נשיא רוסיה לענייני צבא והגנה. שר ההגנה הנוכחי, שמונה לתפקיד במאי 2024, הוא אנדריי בלואוסוב. המשרה נוצרה במתכונתה הנוכחית ב-8 בספטמבר 1802 עם הקמת משרד המלחמה של האימפריה הרוסית ובראשו שר המלחמה. בשנת 1917 פוצל התפקיד והוגדר מחדש בשנת 1953 עם הקמת משרד ההגנה של ברית המועצות ובראשו שר. בשנת 1991 המשרה הפכה לשר ההגנה של הפדרציה הרוסית. שר ההגנה של רוסיה הוא השר האחראי על משרד ההגנה של רוסיה. תפקיד זה נחשב לאחד התפקידים הבכירים בממשלת רוסיה, ובדרך כלל תפקיד מפתח בקבינט הממשלתי. מאז סוף המאה ה-18, כאשר הוקמה המשרה לראשונה, היא נקראה "שר המלחמה", ורק לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה ומהפכת אוקטובר הוקמו קומיסריונים עממיים (עד 1945 כונתה המשרה "קומיסר ההגנה העממי"). משרד ההגנה של ברית המועצות ובראשו שר הוקם בשנת 1946. שר ההגנה נחשב לתפקיד החשוב ביותר מבחינה פוליטית, ולעיתים עמד בראשו אף אזרח ללא רקע צבאי, כדוגמת סרגיי איבנוב ואנטולי סרדיוקוב, שמונו לצורך ביצוע רפורמות שונות בכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית. עם זאת, לרוב, שר ההגנה לובש מדים והוא איש צבא, כדוגמת השר סרגיי שויגו. שר ההגנה אחראי גם לניהול מערך פיתוח אמל"ח וניהול התעשיות הצבאיות, תחזוקת אמל"ח קיים, תיאום במסגרת מחקר ופיתוח אמל"ח וטכנולוגיות צבאיות וכן, ריכוז הרכש מחו"ל. השר אחראי על עיצוב מדיניות הביטחון וההגנה בשיתוף פעולה עם הנשיא והמועצה לביטחון לאומי. השר גם אחראי על תיאום והכוונת המחקר, הפיתוח והייצור בתעשייה הצבאית. בסמכות השר לערוך תרגולי פתע ויחד עם ראש המטה הכללי הרוסי מפקח על הצבא באמצעות המרכז הלאומי לניהול הגנת הפדרציה הרוסית. מדיה וקבצים בנושא שר ההגנה של רוסיה בוויקישיתוף אתר משרד ההגנה של רוסיה
ג'ודית קפלן

ג'ודית (יהודית) קפלן אייזנשטיין (באנגלית: Judith Kaplan Eisenstein;‏ 10 בספטמבר 1909 – 14 בפברואר 1996), הייתה מוזיקאית אמריקאית והיסטוריונית ומתעדת של מוזיקה יהודית. בתו של הרב מרדכי קפלן, מייסד זרם היהדות הרקונסטרוקטיבית ואשתו של הרב עירא אייזנשטיין. נודעה כבת הראשונה שעלתה לתורה במסגרת טקס בת מצווה. נולדה בניו יורק, בתו הבכורה של הרב מרדכי קפלן. בהיותה בת 12, לאחר שהביעה רצון לעלות לתורה ולאחר שאביה בחן את הנושא וגילה שאיננו מנוגד להלכה, התיר לה בית הכנסת הקונסרבטיבי בניו יורק לעלות לתורה בשינוי בשבת ה-18 במרץ 1922. היא קראה את הברכות בניגון, אך את פרשת השבוע קראה בעברית ובאנגלית מתוך ספר תורה מודפס למרגלות בימת בית הכנסת. קפלן-אייזנשטיין שחזרה את המעמד בהיותה בת 82, תוך עלייה לתורה כמקובל בקהילות היהדות המתקדמת. למדה באוניברסיטת קולומביה ובבית הספר ג'וליארד למוזיקה. ב-1932 השלימה תואר מוסמך אוניברסיטה בחינוך מוזיקלי. באמצעות אביה הכירה את תלמידו וממשיך דרכו, עירא אייזנשטיין, והשניים נישאו ב-1934. בין השנים 1929 ל-1954 לימדה חינוך מוזיקלי והיסטוריה של מוזיקה יהודית בסמינר למורים שליד בית המדרש לרבנים באמריקה (JTS) ויצרה את תוכנית הלימודים במוזיקה יהודית. כן ערכה את האנתולוגיה הראשונה של שירי ילדים יהודיים וחקרה אותם (מהדורה ראשונה: Gateway to Jewish Song, ‏1937; מהדורה שנייה ומורחבת: Songs of Childhood; ‏1955). כאשר זיהתה מחסור בחומרים מוזיקליים לילדיה, חיברה יחד עם בעלה מספר ספרי ילדים (שירי מועד לחגי ישראל בעברית ובאנגלית ואגדות מחורזות משולבות בשירים מקוריים). בנוסף, פעלה כמלחינה וחיברה מספר קנטטות ומחזה מוזיקלי ("עקדת יצחק"). בשנת 1959, בגיל חמישים, החלה לימודים לקראת תואר דוקטור בהיברו יוניון קולג', אותם סיימה ב-1966. עבודה הדוקטורט שלה עסקה בשירת יהדות ספרד והשוואתה עם שירת הטרובדורים והמדריגלים. ב-1972 ראה אור מחקרה הנרחב: Heritage of Music: The Music of the Jewish People. בין השנים 1966-1979 לימדה בהיברו יוניון קולג' ולאחר מכן (בשנים 1978-1981) לימדה בבית המדרש לרבנים ליהדות מתחדשת בפילדלפיה. Eisenstein, Judith Kaplan (1939). The Gateway to Jewish Song. Behrman House. Eisenstein, Judith Kaplan (1943). Festival Songs Shirey Mo'ed. Bloch Publishing Co., New York Eisenstein, Judith K. and Ira (1947). The Seven golden buttons: a legend with music. Jewish Reconstructionist Foundation. Eisenstein, Judith Kaplan; Eisenstein, Ira (1952). Reborn: an episode with music. Jewish Reconstructionist Foundation. Eisenstein, Judith Kaplan; Prensky, Frieda (1955). Songs of Childhood. United Synagogue of America Book Service. ISBN 9780838107225. Eisenstein, Judith Kaplan (1972). Heritage of music: the music of the Jewish people. Seforim House. Eisenstein, Judith Kaplan (1972). The sacrifice of Isaac; a liturgical drama. Reconstructionist Press. Eisenstein, Judith Kaplan (1974). Shir ha-shahar. ג'ודית קפלן, דף שער בספרייה הלאומית ערך באנציקלופדיית הנשים היהודיות The First Bat Mitzvah in the United States Judith Eisenstein, 86, Author and Composer, נקרולוג, הניו יורק טיימס, 15 בפברואר 1996 על ג'ודית קפלן אייזנשטיין במרכז רשת למוזיקה יהודית "גיל מצוות – אחריות ומחויבות", קטע מתוך תוכנית הלימודים לגיל בר/בת מצווה (תת הפרק "בחירת דרך – סיפורה של הבת מצווה הראשונה בהיסטוריה") מיכאל מאיר, בין מסורת לקידמה, תולדות תנועת הרפורמה ביהדות, הוצאת מרכז שז"ר, 1990[דרושה הבהרה]
ירון דייסלבלום

פרק זה טעון עדכון. אנא תרמו לוויקיפדיה ועזרו לעדכן אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא שימש כשר האוצר עד 2017 ומאז ספטמבר 2022 משמש כראש העיר של איינדהובן. יֶרוּן רנה ויקטור אנטון דייסלבלום (בהולנדית: Jeroen Dijsselbloem; נולד ב-29 במרץ 1966) הוא פוליטיקאי הולנדי ממפלגת העבודה (PvdA). הוא כיהן כשר האוצר בממשלת הולנד תחת ראש הממשלה דאז מארק רוטה מנובמבר 2012 ועד אוקטובר 2017. במקביל הוא כיהן כנשיא היורוגרופ (פורום שרי האוצר באיחוד האירופי) מינואר 2013 וכנשיא חבר הנאמנים של מנגנון היציבות האירופאי (ESM) מאז פברואר 2013. מאז ספטמבר 2022 הוא משמש כראש העיר של איינדהובן. מדיה וקבצים בנושא ירון דייסלבלום בוויקישיתוף ירון דייסלבלום, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ערך זה הוא קצרמר בנושא הולנדים ובנושא פוליטיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דיוויזיית האס אס ה-38

דיוויזיית אס אס ה-38 "ניבלונגן" (בגרמנית: 38. SS-Grenadier-Division „Nibelungen“) הייתה דיוויזיה של הוואפן אס אס אשר לחמה במלחמת העולם השנייה. זו הדיוויזיה האחרונה אשר הוקמה בידי האס אס. הדיוויזיה הוקמה ב-27 במרץ 1945 וכמפקדה הראשון מונה הנס קמפין. חרף העובדה שנקראה דיוויזיה, בפועל בשיא גודלה היא כללה רק 6,000 חיילים, כגודלה של חטיבה מוגברת. מרבית חיילי הדיוויזיה היו צוערים או אנשי צוות של בית הספר "Junkerschule" של האס אס בבאד טלץ, ובשל כך תוכנן בתחילה לקרוא לדיוויזיה על שם בית הספר. עם זאת, בסופו של דבר נבחר הכינוי "ניבלונגן". הניבלונגים הם עם מהמיתולוגיה הגרמאנית, אשר התפרסם בעיקר בשל האפוס "שירת הניבלונגים"; בעקבות המיתוס נוצר הביטוי "ניבלונגנטרויה", המציין נאמנות מוחלטת וללא תנאי, גם במחיר של מוות ודאי, ערך אותו אימץ האס אס כערך מרכזי. כמו כן, ריכרד וגנר - המלחין האהוב על היטלר, חיבר על בסיס האפוס את מחזור האופרות "טבעת הניבלונג". הדיוויזיה קיבלה תגבור באמצעות גדודים שנלקחו מדיוויזיות אחרות ומההיטלריוגנד. ב-24 באפריל הדיוויזיה נכללה במסגרת קורפוס האס אס ה-13, ונשלחה לחזית המערבית. הדיוויזיה השתתפה בקרבות כנגד הכוחות של צבא ארצות הברית על הדנובה, אולם החזית שבה נפרשה הייתה רחבה מדי עבור גדולה המצומצם. ב-29 באפריל נסוגה הדיוויזיה אל מעבר לנהר האיסר, והתמקמה מדרום ללנדשוט. ב-1 במאי היא נסוגה 20 ק"מ נוספים לכיוון ויסבורג אם אין, תוך שהיא סופגת מכות קשות מדיווזיית השריון ה-20 האמריקנית. ב-4 במאי התלכדה הדיוויזיה מחדש, והמשיכה להילחם בעקשנות עד סיום המלחמה כעבור ארבעה ימים. שטנדרטפיהרר הנס קמפין (27 במרץ - 6 באפריל) אובר-שטורמבנפיהרר ריכרד שולצה-קוסנס (6 באפריל - 9 באפריל) בריגדפיהרר היינץ לאמרדינג (9 באפריל - 15 באפריל) בריגדפיהרר קרל פון אוברקאמפ (תקופה לא ברורה במהלך אפריל) שטנדרטפיהרר מרטין פרידריך שטאנג (עד סיום המלחמה) מדיה וקבצים בנושא דיוויזיית האס אס ה-38 בוויקישיתוף דיוויזיית אס אס ה-38 באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית) דיוויזיית אס אס ה-38 באתר Axis History (באנגלית) עם מהמיתולוגיה הגרמאנית דיוויזיית אס אס ה-38 באתר Axis History (באנגלית) דיוויזיית אס אס ה-38 באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית)
איצ'י דה קילר

איצ'י דה קילר (ביפנית: 殺し屋１, מילולית: איצ'י הרוצח) הוא סרטו של הבמאי היפני טקאשי מיאיקה (אודישן), הידוע בסרטיו החתרניים והאלימים במיוחד. הסרט נחשב לאלים בסרטי מיאיקה. האלימות בו מאוד מוקצנת ומגוחכת, אך עם זאת יש בה מסר נוקב ואינה אלימות לשם אלימות בלבד. הסרט הוא עיבוד קולנועי לסדרת המאנגה (קומיקס יפני) של הידאו יאמאמוטו שזכתה גם לעיבוד אנימה מז'אנר ההאנטיי בשם "Ichi The Killer: The Animation Ep. 0". שוטר לשעבר משסה את בכירי היאקוזה אלה באלה באמצעות נער מזוכיסט ומעורער נפשית, שמתגלה כרוצח שכיר מטורף וסאדיסטי, שמותיר אחריו נהרות של דם. הסרט רווי דם וטירוף וכולל כמה סצנות זוועתיות במיוחד, בהן ריטוש איברים, אכזריות חסרת מעצורים ומיניות פרוורטית. "איצ'י דה קילר", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "איצ'י דה קילר", באתר נטפליקס "איצ'י דה קילר", באתר AllMovie (באנגלית) "איצ'י דה קילר", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "איצ'י דה קילר", באתר Metacritic (באנגלית) "איצ'י דה קילר", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רבי מיוחס

רבי מיוחס בן אליהו הוא פרשן קדמון למקרא, מחכמי יוון. רבי מיוחס בן אליהו חיבר פירוש מקיף על חמישה חומשי תורה ועל ספר איוב ודברי הימים. משערים שחי ביוון, שכן פירושו משלב מילים לועזיות ביוונית ומזכיר ערים יווניות. על זמנו חלוקות הדעות: יש המקדימים למחצית השנייה של המאה ה-12, מאחר שהפרשן המאוחר ביותר המוזכר בדבריו הוא אבן עזרא. ויש המאחרים למאה ה-15, מכיוון שהוא מוזכר לראשונה על ידי רבי אליהו מזרחי. משערים כי הוא אבי משפחת מיוחס מיוון וטורקיה. פירושיו למקרא נדפסו על ידי מהדירים שונים במאתיים השנים האחרונות, על פי כתב יד יחיד משנת ה'רכ"ט (1469) שנמצא במוזיאון הבריטי בלונדון. הפירושים משלבים פשט ודרש והלכות מן התורה שבעל פה, וכן כללים מילוניים. בין השאר מציין ר' מיוחס לספר דקדוק שכתב בשם "ספר המידות", שאינו מצוי כיום. הרב חיים דוב שעוועל, מבוא לפירוש רבי מיוחס על ספר איוב, עמ' ג-ז. אליעזר שלוסברג, כללים מילוניים-פרשניים בביאוריו של ר' מיוחס ב"ר אליהו למקרא, סיני קטו עמ' מב-נו. יהושפט נבו, יחסי פשט ודרש בפירושו של ר' מיוחס ב"ר אליהו לתורה, סיני קיז עמ' קי-קכג. גרשון ברין, עם הופעת הפירוש לספר ויקרא של ר' מיוחס ב"ר אליהו, סיני קמ (תשס"ז), עמ' קכה-קלב. הנ״ל, שימושי ר' מיוחס ב"ר אליהו בכללי הפרשנות שנוסחו בלשון "דרך המקרא", בית מקרא, נח (תשע"ג), עמ' 154 - 167 הרב ד"ר יחיאל מיכל כ"ץ רבינו מיוחס בן אליהו פירוש על ספר דברים מוסד הרב קוק (1968) מידע על מיוחס בן אליהו בקטלוג הספרייה הלאומית מיוחס בן אליהו, דף שער בספרייה הלאומית ויקרא יא, לח; במדבר ז, טז; דברים א, מו. ירושלים בין החומות, עמ' 32.
ספר סופר וסיפור

ספר סופר וסיפור: סיפורים על סופרים ועל ספרים הוא אנתולוגיה בת שבעה שערים מאת ש"י עגנון, הספר יצא לאור בהוצאת שוקן בשנת 1978, הכרך השביעי מתוך ספרי ש"י עגנון שיצאו לאחר מותו בידי בתו אמונה ירון. ספר ראשון: תורה נביאים וכתובים, ספרים חיצוניים, תרגום על התורה ספר שני: כתיבת ספר תורה, קריאת ספר תורה, לשון הקודש ספר שלישי: משנה, תלמוד, מדרש, זוהר וקבלה ספר רביעי: ראשונים ואחרונים ספר חמישי:סיפורים על הסידור ועל התפילה ועל המחזור ספר שישי:ספרי מוסר, שירה, ספרי היסטוריה, ספרים שיצא עליהם ערעור, אגרות, גימטריאות ועוד ספר שביעי:ספריהם של צדיקים וסיפורי מעשיות של צדיקים באחרית דבר למהדורת תשל"ח כותבים אמונה וחיים ירון: "למעלה משלושים שנה עסק אבינו בחיבורו ספר סופר וסיפור ולא השלים אותו. תחילתו של הספר במהדורה בת מאה ועשרים עותקים שיצאה בשנת כי בנו בחרת(תרצ"ח) כמנחת ברכה לה"ר שלמה שוקן למלאות לו ששים שנה --- במהדורת תרצ"ח היו כמאתיים וחמישים פרקים --- זהו בערך גם מספר הפרקים שפורסמו לאחר מכן בשנים תש"ד-תשכ"ד, ואילו במהדורה זו למעלה מאלף וחמש מאות פרקים". דוד תמר על "ספר סופר וסיפור" לש"י עגנון, ידיעות אחרונות, ז' בניסן תשל"ח הספר באתר הוצאת שוקן ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.