laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
XXX (סדרת סרטים)

XXX (נכתב "xXx" ומבוטא "טריפל איקס") היא סדרת סרטי פעולה אמריקאי, שנוצרה על ידי ריץ' ווילקס, ובה מככבים וין דיזל ואייס קיוב. הסדרה כוללת שלושה סרטים, אשר הופקו בשנים 2002, 2005 ו-2017 וגם סרט קצר. סדרת הסרטים זכתה להכנסות בסך 694 מיליון דולר ברחבי העולם. ערך מורחב – XXX הסרט הראשון בסדרה יצא לאקרנים ב-9 באוגוסט 2002 ווין דיזל כיכב בו בתפקיד זאנדר קייג', חובב הרפתקאות וספורט אתגרי, העובד גם ככפיל אשר הופך למרגל של הסוכנות לביטחון לאומי ונשלח למשימה מסוכנת אשר במסגרתה הוא צריך להסתנן לארגון טרור רוסי פוטנציאלי במרכז אירופה. בסרט מככבים גם אסיה ארגנטו, מרטון צ'וקאש וסמואל ל. ג'קסון. הסרט בוים על ידי רוב כהן, שביים בעבר "מהיר ועצבני" (2001) בו גם כיכב וין דיזל. הסרט השני יצא לאקרנים ב-29 באפריל 2005. דריוס סטון (אייס קיוב), סוכן חדש בתוכנית xXx, נשלח לוושינגטון על מנת לסכל ניסיון התנקשות בנשיא ארצות הברית. הסרט השלישי יצא לאקרנים ב-20 בינואר 2017. לאחר תקופה ארוכה בה הוא נחשב מת, אך למעשה חי בסתר, חוזר זאנדר קייג' לעבוד עבור ה-NSA, על מנת לעצור לוחם קטלני במיוחד בשם "שיאנג" (מגולם על ידי דוני ין) ואת הכנופיה שמסייעת לו, אשר מעוניינים להפעיל נשק רב עוצמה, המכונה "תיבת פנדורה". זאנדר מגלה במהלך המשימה כי ישנה קנוניה ברמות הגבוהות ביותר של ממשלות העולם. הסרט הרביעי בזיכיון נמצא בשלבי הפקה. ב-DVD של גרסת הבמאי לסרט הראשון בזיכיון שיצא ב-2005, נכלל סרט קצר בן ארבע דקות בשם "הפרק האחרון: מותו של זאנדר קייג'" המשמש כפריקוול לסרט השני בסדרה, ועוסק במוות לכאורה של זאנדר קייג' שהתרחש לפני אירועי הסרט השני. בסרט הקצר משחק את זאנדר קייג' הכפיל של ויין דיזל, כריסטיאן לופו (שמעולם לא מראה את פניו או מדבר). בשנת 2002 יצא ל-Game Boy Advance משחק וידאו של xXx. מדיה וקבצים בנושא XXX בוויקישיתוף "XXX (2002))". Box Office Mojo. נבדק ב-21 באוגוסט 2016. {{cite web}}: (עזרה) "XXX: State of the Union (2005)". Box Office Mojo. נבדק ב-21 באוגוסט 2016. {{cite web}}: (עזרה) "XXX: Return of Xander Cage (2017)". Box Office Mojo. נבדק ב-19 בפברואר 2017. {{cite web}}: (עזרה) "xXx Movies at the Box Office". Box Office Mojo. נבדק ב-8 במאי 2019. {{cite web}}: (עזרה)
גאורג מוריץ, נסיך הכתר של סקסוניה-אלטנבורג

גאורג מוריץ, נסיך הכתר של סקסוניה-אלטנבורג (בגרמנית: Georg Moritz Erbprinz von Sachsen-Altenburg; ‏13 במאי 1900 – 13 בפברואר 1991) היה נסיך הכתר האחרון וראש בית סקסוניה-אלטנבורג, אשר הקדיש את מרבית חייו כדי לקדם את האנתרופוסופיה. גאורג מוריץ נולד ב-13 במאי 1900 בפוטסדאם, ממלכת פרוסיה, הוא היה הבן הבכור של ארנסט, נסיך סקסוניה-אלטנבורג ואדלהייד, נסיכת שאומבורג-ליפה, בתם של וילהלם, נסיך שאומבורג-ליפה ובטילדיס, נסיכת אנהלט-דסאו. בעת לידתו היה אביו השלישי בסדר הירושה של הדוכסות, והוא חי עם אשתו בפרוסיה כקפטן ומפקד הגדוד ה-1 של רגימנט המשמר. מותו של סבו מוריץ, נסיך סקסוניה-אלטנבורג בשנת 1907, הפך את אביו לנסיך הכתר של הדוכסות, ועם מותו של דודו, ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-אלטנבורג הוא הפך לשליט החדש של דוכסות סקסוניה-אלטנבורג, ובעקבות כך עברה המשפחה מפוטסדאם לאלטנבורג. גאורג מוריץ התגורר עם משפחתו עד מרץ 1913, ולאחר מכן אביו שלח אותו לדרזדן להמשיך את לימודיו בתיכון המלך גאורג (גרמנית: König-Georg-Gymnasium). בנוסף לכך, הוא קיבל הכשרה צבאית ברגימנט הרגלים ה-153 (תורינגיה ה-8). ב-13 בנובמבר 1918 נאלץ ארנסט לוותר על כסאו, בעקבות התבוסה במלחמה והמהפכה הגרמנית שהתחוללה בעקבותיה. לאחר המלחמה התגוררה המשפחה בברלין, ובשנת 1920 התגרשו הוריו. אפילו בצעירותו, התעניין גאורג מוריץ באנתרופוסופיה. בתחילת 1930 הוא נפגש עם זיגפריד פיקרט, מה שהיה נקודת מפנה בחייו. החל מ-1931, הוא היה פעיל, לימד וקידם אנתרופוסופיה. בשנת 1936 הוא שכר את החווה, ליד הטירה. אף על פי שהמשטר הנאצי אסר על אנתרופוסופיה, מחקר עם ילדים נכים הורשה להמשיך בטירת האמבורן עד יוני 1941, הודות לתיווך של גאורג מוריץ. הוא סמך על ההגנה של רודולף הס אשר עד 1941 היה אוהד של אנתרופוסופיה. עם זאת, בסופו של דבר אנשי הגסטפו עצר את המחקר ואת גאורג מוריץ, יחד עם מנכ"ל המוסד אדולף אמרשלאגר, נעצרו וישבו בכלא במשך תשעה חודשים וחצי. בשנת 1946 גאורג מוריץ חזר לטירת האמבורן, שם הוא ניהל שוב את פעילותם למען העובדים והאורחים בבית ההבראה ובמיוחד לאלה המתגוררים בפנימיית הנוער. בין היתר הוא עבד במועצת הצדקה החברתית המקומית עד 1968. הוא חי בצניעות בדירה קטנה בארמון, מוקף ספרייה נרחבת. בשנת 1955 מת אביו, וגאורג מוריץ הפך לראש בית סקסוניה-אלטנבורג. הוא מעולם לא התחתן וגם אחיו היחיד מת רווק בשנת 1985. ב-13 בפברואר 1991 מת גאורג מוריץ כתוצאה מדלקת ריאות, בבית החולים ברנדסבורג. עם מותו בית סקסוניה-אלטנבורג נכחד, למרות ששם המשפחה המשיך בשל אימוץ ב-1942 של פרנץ, רוזן פראשמה על ידי מריה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג, בתו השנייה של אלברט, נסיך סקסוניה-אלטנבורג. בעקבות מותו עברה זכות הטענה על כתר הדוכסות לסקסוניה-ויימאר-אייזנך. גאורג מוריץ היה הסנדק של העיתונאי הגרמני רולף זילמן-אגברט. מדיה וקבצים בנושא גאורג מוריץ, נסיך הכתר של סקסוניה-אלטנבורג בוויקישיתוף Die Pachtübernahme durch den Erbprinz von Sachsen-Altenburg in: Schloss Hamborn Chronik.de [retrieved 10 December 2014]. Das Verbot durch die Nazis in: Schloss Hamborn Chronik.de [retrieved 10 December 2014]. Dokumentation: Ein Abend für Rolf Seelmann-Eggebert. NDR 4. February 2012.
סימה רבינוביץ-פורמן

סימה רבינוביץ-פורמן היא שחמטאית ישראלית. אלופת ישראל לנשים (1967). פרידה רבינוביץ, אחותה הצעירה, אלופת ישראל בשחמט (1969). רבינוביץ נולדה וגדלה בווילנה שבליטא. אביה, שניהל רשת רהיטים, לימד אותה ואת אחותה הצעירה, פרידה, לשחק שחמט. היא התאמנה בהדרכתו של ולדאס מיקאנס. בשנת 1965 בגיל 18 זכתה במקום השני באליפות ליטא בשחמט. בשנת 1966 היא עלתה עם משפחתה לישראל והתגוררה בדרום צהלה בתל אביב. היא למדה עברית באולפן בקיבוץ מרחביה. היא החלה ללמוד באוניברסיטה העברית היסטוריה כללית. באליפות ישראל שנערכה בשנת 1967 זכתה רבינוביץ בתואר לאחר שהשיגה ניצחון מפתיע על האלופה היוצאת קלרה פרידמן בסיבוב השני. אבי אמיר, סימה - מן הריבנוביצ'ים ההם..., על המשמר, 29 בדצמבר 1967 ס. שי, מלכות באליפות השחמט, למרחב, 21 בדצמבר 1967 עולה צעירה גברה על האלופה בשחמט, מעריב, 12 בדצמבר 1967 אבי אמיר, שמעון כגן וסימה רבינוביץ - אלוף ואלופה על לוח השחמט, על המשמר, 29 בדצמבר 1967 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים ובנושא שחמטאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פרידה רבינוביץ-שחר

פרידה רבינוביץ-שחר שחמטאית ישראלית. הייתה אלופת ישראל לנשים לשנת 1970. ייצגה את ישראל באולימפיאדת השחמט (סקופיה 1972). סימה רבינוביץ-פורמן, אחותה הצעירה הייתה אלופת ישראל בשחמט לשנת 1967. רבינוביץ נולדה וגדלה בווילנה שבליטא. אביה, שניהל רשת רהיטים, לימד אותה ואת אחותה הבכורה, סימה, לשחק שחמט. בשנת 1966 היא עלתה עם משפחתה לישראל והתגוררה בדרום צהלה בתל אביב. היא למדה עברית באולפן בקיבוץ מרחביה. באליפות ישראל שנערכה בשנת 1967 סיימה רבינוביץ במקום השני ביחד עם אלופה היוצאת קלרה פרידמן אחרי אחותה הבכורה סימה רבינוביץ. באליפות ישראל שהסתיימה בינואר 1970 זכתה רבינוביץ בתואר, לארח שניצחה בכל מחשקיה וצברה 12 נקודות. שנייה סיימה אסתר סמושי ממצובה במקום שלישי ורביעי סיימו ביחד קלרה פרידמן ועדה זכריה. באולימפיאדה שערכה בסקופיה שביוגוסלביה בשנת 1972 השתתפה רבינוביץ על הלוח הראשון. היא ניצחה בשני משחקים, השיגה 4 תוצאות תיקו והפסידה בשלושה משחקים. רבינוביץ עבדה כלבורנטית כימית באגף להגנת הצומח במשרד החקלאות. תוצאותיה של פרידה רבינוביץ באולימפיאדות, באתר אולימפבייס (באנגלית) אבי אמיר, סימה - מן הריבנוביצ'ים ההם..., על המשמר, 29 בדצמבר 1967 ס. שי, מלכות באליפות השחמט, למרחב, 21 בדצמבר 1967 בריונים בנווה שרת תקפו ופצעו את אלופת שראל בשחמט, מעריב, 13 באפריל 1970 עולה צעירה גברה על האלופה בשחמט, מעריב, 12 בדצמבר 1967 פרידה רבינוביץ' אלופת השחמט, דבר, 8 בינואר 1970 לאחר 16 סיבובים אין הכרעה באליפות השחמט - באליפות הנשים, מעריב, 9 בינואר 1970
מימי רוג'רס

מרים "מימי" רוג'רס (באנגלית: Miriam "Mimi" Rogers; נולדה לבית ספיקלר ב-27 בינואר 1956) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה ושחקנית פוקר אמריקאית ממוצא יהודי. תפקידיה הבולטים בקולנוע כוללים את "Gung Ho"‏ (1986), "Someone to Watch Over Me"‏ (1987), ו-"Desperate Hours" ‏(1990). נולדה בשם מרים ספיקלר (Miriam Spickler) בפלורידה שבארצות הברית, לאב, פיליפ ספיקלר, יהודי ולאם נוצרייה-אפסיקופלית. ב-1987 שיחקה בסרט "עיתונות שחורה" לצדו של כריסטופר ריב. בשנת 1994 השתתפה בסרט "Reflections on a Crime". בשנת 1996 שיחקה בסרטים "במצמוץ העין" (סרט טלוויזיה) ובסרטה של ברברה סטרייסנד כבמאית "שתי פנים למראה"‏. בשנת 1997 שיחקה בסרט הקומדיה "אוסטין פאוורס: מרגל עם סגנון"; הראשון מבין סדרת סרטי קומדיה. בהמשך השנה שיחקה גם בסרט הטלוויזיה "כלי נשק של הסחת דעת המונית". בשנת 1998 הופיעה בסרט "Lost in Space"‏, בשנת 1999 שיחקה בסרט הטלוויזיה "חשבון השטן" מבית שואוטיים, המבוסס על ספרה של ג'יין יולן שיצא לאור ב-1988. בשנת 2000 שיחקה בסרט האימה הקנדי "ג'ינג'ר סנאפס"‏. בשנת 2003 שיחקה בקומדיה "טיפשים בהפסקה שנייה: כשהארי פגש לויד". בשנת 2004 הופיעה בסרט "The Door in the Floor"‏. בשנת 2011 שיחקה בקומדיית הפשע "Lucky" לצד קולין הנקס, ובשנת 2012 שיחקה בסרט הקומדיה "סטודנטיות לוהטות"‏. בשנת 2015 שיחקה בסרט "זה לא מצחיק" ובסרט "דרך שמחה לעת עתה" (2015) וכן, ובשנת 2018 השתתפה בסרט "ענייני המדינה". מבין סדרות הטלוויזיה הרבות בהן שיחקה לאורך השנים בולטות "Paper Dolls" ‏(1984), "Weapons of Mass Distraction"‏ (1997), "החיים בלופ"‏ (2006-2007), ותפקידי משנה בסדרות "תיקים באפלה" (1998-1999), "שני גברים וחצי" (2011 - 2015), "וילפרד" (2014), "מד מן" (2015), ובסדרה "בוש" (2015). רוג'רס נשואה בפעם השלישית, ולה שני ילדים מבעלה השלישי, כריסטופר סיאפה. בעלה השני היה השחקן טום קרוז, והיא זו שהכירה לו את הסיינטולוגיה. בעלה הראשון היה ג'יימס רוג'רס. מדיה וקבצים בנושא מימי רוג'רס בוויקישיתוף מימי רוג'רס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מימי רוג'רס, באתר AllMovie (באנגלית) מימי רוג'רס, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) מימי רוג'רס, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ז'אן-בטיסט סימאון שארדן

ז'אן-בטיסט סימאון שארדן (בצרפתית: Jean-Baptiste-Siméon Chardin; ‏2 בנובמבר 1699 – 6 בדצמבר 1779) הוא צייר צרפתי הנחשב בעיני רבים לאמן הרוקוקו הגדול ביותר של המאה השמונה עשרה. שארדן ידוע ביכולתו לתפוס טבע דומם, ובסגנון הציור העדין שלו. שארדן נולד, חי ומת בפריז. נושאי ציוריו, בדרך כלל חפצי בית פשוטים או תמימותם של ילדים, הופכים את הציורים שלו לחסינים בפני הזמן, והוא נערץ בעולם גם כיום. אביו של שארדן היה נגר, ושארדן הבן נאלץ, ללא השכלה פורמלית, לחנך את עצמו. הוא הושפע רבות מהסגנון הריאליסטי של הציירים במאה השבע עשרה. שארדן התגורר בפריז בגדה השמאלית לא הרחק מכנסיית סן-סולפיס עד 1757. שארדן נתמך על ידי האריסטוקרטים שבצרפת, ובהם לואי החמישה עשר למרות ציוריו הלא-קונבנציונליים (באותם ימים) של הבורגנות המתפתחת. ב-1724 התקבל לאקדמיית סנט לוק. ב-1728 התקבל שארדן לאקדמיה המלכותית הצרפתית לפסלים וציירים. בנובמבר 1731 הוטבל בנו ז'אן-פייר, וב-1733 הוטבלה בתו מרגרט-אגנס. ב-1735 נפטרה אשתו, ושנתיים אחר כך גם בתו. ב-1744 נישא בשנית, וב-1745 נולדה לו בת שנפטרה בשנה אחר כך. שארדן נהנה משבחיו של דני דידרו על עבודותיו שאותו כינה "הקוסם הגדול". ב-1772 טבע בנו של שארדן בוונציה. כיום מוצגים ציוריו במוזיאון הלובר ובמוזיאונים גדולים אחרים. עבודתו הפכה לפופולרית בקרב הציבור לאחר שתחריטים זולים של ציוריו החלו להימכר. בשנותיו האחרונות החל שארדן לעבוד עם צבעי פסטל. מדיה וקבצים בנושא ז'אן-בטיסט סימאון שארדן בוויקישיתוף מוזיאון גטיי: שארדן מוזיאון אינטרנט: שארדן ז'אן-בטיסט סימאון שארדן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ז'אן-בטיסט סימאון שארדן, באתר MusicBrainz (באנגלית) ז'אן-בטיסט סימאון שארדן, באתר Discogs (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא ציירים ובנושא צרפתים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קונסטנץ פון היינקיוס

קונסטנץ פון היינקיוס (בגרמנית: Konstanz von Heineccius;‏ 26 בספטמבר 1859 – 3 ביולי 1936) היה גנרל גרמני, שפיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה. פון היינקיוס נולד ב-26 בספטמבר 1859 לבנו פון היינקיוס שהיה גנרל מיור בצבא הפרוסי. דודו היה הגנרל גאורג פון היינקיוס ובן דודו היה הגנרל הגרמני ריכרד פון היינקיוס. ב-1878 הוא התגייס לצבא הפרוסי, ובשנת 1913 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-36. בפרוץ מלחמת העולם הראשונה היה פון היינקיוס מפקד הדיוויזיה ה-36, אשר הייתה חלק מהקורפוס ה-17 בפיקוד אוגוסט פון מקנזן, אשר היה חלק מהארמייה השמינית. הדיוויזיה לחמה נגד הפלישה הרוסית לפרוסיה המזרחית, והשתתפה בקרב גומבינן, ולאחר מכן השתתפה בקרב טננברג. לאחר מכן השתתפה הדיוויזיה בקרב הראשון על האגמים המזוריים, ולאחר מכן הועברה תחת פיקוד הארמייה התשיעית, עמה לחמה בקרב לודז'. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות שונים בחזית המזרחית, ובאוקטובר 1915 הועברה לחזית המערבית והוצבה באזור הסום, שם לחמה בשנת 1916 במהלך הקרב על הסום. ב-31 באוגוסט 1916 מונה פון היינקיוס למפקד הקורפוס ה-53, וב-8 במרץ 1917 הוא מונה למפקד קורפוס המילואים ה-25. ב-23 בנובמבר 1917 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-6, עליו פיקד עד סוף המלחמה. ב-19 בפברואר 1918 הוא נשלח עם כוחותיו, שכללו את הדיוויזיות ה-205 וה-219 להתקדם בליבוניה, כדי לאלץ את רוסיה הסובייטית לחתום על הסכם שלום. במסגרת תפקידו זה קודם פון היינקיוס ב-22 במרץ 1918 לדרגת גנרל חיל התותחנים. לאחר המלחמה פרש פון היינקיוס מהצבא וחי באיברלינגן, עד מותו ב-3 ביולי 1936. הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה
פובורסק

פובורסק (באוקראינית: Поворськ, ברוסית: Поворск, בפולנית: Powórsk) הוא כפר אוקראיני באזור ווהלין, כ-25 ק"מ מן העיר קובל. דרך הכפר עוברת מסילת הרכבת קובל-קייב. עיקר פרנסתם של התושבים - בתי מלאכה וחרושת קטנים ומסחר זעיר. ב-1577 השתייכו שטחי הכפר העתידי פובורסק לנחלותיו של הנסיך רומן סנגושקו (אנ'), ומשנת 1583 לנסיך יאנוש זסלבסקי (פול'). בסוף המאה ה-19, לאחר שנסללה מסילת הברזל סארני-קובל-בריסק ונקבעה במקום תחנת רכבת, קיבלה פובורסק מעמד של יישוב עירוני והותר ליהודים להתיישב שם. מספר התושבים היה אז 1,315 נפש. בין שתי מלחמות העולם היו בפובורסק יותר מ-200 יהודים, שהיו כשישית מאוכלוסיית היישוב. יהודי פובורסק התפרנסו מסחר בעצים, מחנוונות וממלאכה. פובורסק נכבשה על ידי הצבא הגרמני ב-26 ביוני 1941, מספר ימים לאחר תחילת מבצע ברברוסה. היהודים נשלחו לעבודות כפייה בכריתת עצים ובשירותים. ב-1942 בכמה בתים נקבע גטו שלא גודר. ב-29 באוגוסט 1942 הובאו לגטו בפובורסק יהודים מכפרי הסביבה, ועל הריכוז היהודי הוטלה שמירה הדוקה של שוטרים אוקראינים. עוד קודם לכן התארגנה קבוצת מרי של 12 צעירים והכינה מפות ונשק, שכלל 3 רובים מתוצרת עצמית ונשק דמה (מעץ). משנודע להם על ההסגר, עזבו חברי הקבוצה את פובורסק בהתגנבות יחידים והתרכזו ביערות הסמוכים. שם, תוך שבועיים, השיגו כולם נשק והיו מזוינים. בכ"ב באלול תש"ב (4 בספטמבר 1942) הובלו יהודי פובורסק למלניצה ושם נרצחו כולם. קבוצת הצעירים שיצאה ליער הצטרפה במהרה לגדודו הסובייטי של קארטוכין שהשתייך לחטיבת הקולונל ברינסקי. בשל סכסוכים עם המפקד הועברה קבוצת פובורסק בראשות משה אדלשטיין לגדודו של קונישצ'וק (קרוק), במסגרת האוגדה הרובנאית שבפיקוד הגנרל בגמה. פובורסק שוחררה בידי הצבא האדום ב-3 בפברואר 1944. מדיה וקבצים בנושא פובורסק בוויקישיתוף פובורסק, באתר האיגוד העולמי של יוצאי ווהלין בישראל "פובורסק", באתר JewishGen (באנגלית) פובורסק (Powórsk), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם מרטין דין (אנ'), פובורסק, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1448–1449), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) פובורסק (Powórsk), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם מרטין דין (אנ'), פובורסק, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1448–1449), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) פובורסק, באתר האיגוד העולמי של יוצאי ווהלין בישראל POVORSK (POWORSK) | Volyn, yahadmap.org
אאודי סוג R

אאודי סוג R (בגרמנית: Audi Typ R) היא מכונית סלון מתוצרת אאודי אשר יוצרה בין השנים 1928–1932 בגרמניה. בשנת 1932, בתקופת ייצור הדגם, אוחדו אאודי, DKW (אנ'), הורך (אנ') וונדראר (אנ') לחברה אחת - AG Auto Union (אנ'). 4 דלתות - סלון. 4 דלתות - קבריולה. יחידות שיוצרו - 145. מנוע קדמי. מנוע בנזין. סוג הנעה: הנעה אחורית. מערכת חשמל 12 וולט. בדגמי 4 דלתות סלון - 2 דלתות אחוריות "דלתות התאבדות" (ציר הדלת מנוגד לכיוון הנסיעה), 3 חלונות צד. אאודי אאודי סוג C אאודי סוג E אאודי סוג M אאודי סוג P אאודי סוג T מדיה וקבצים בנושא אאודי סוג R בוויקישיתוף Oswald, Werner: Deutsche Autos 1920–1945, Motorbuch Verlag Stuttgart, 10. Auflage (1996 edition), ISBN 3-87943-519-7 "אאודי סוג R", 4 דלתות - סלון autoevolution.com/cars/audi-typ-r-imperator-1927.html#aeng_audi-typ-r-imperator "אאודי סוג R" - קבריולה autoevolution.com/cars/audi-typ-r-imperator-phaeton-1929.html#aeng_audi-imperator-1929 קטלוג אאודי לדגמי שנת 1931 / ראו "אאודי סוג R" classiccarcatalogue.com/AUDI
סלנדרמן

סלנדרמן (באנגלית: Slender Man) היא דמות בדיונית שנוצרה במקור על ידי אריק קנודסן (התפרסם גם בשם ויקטור סרג') בפורום אינטרנט בשנת 2009. סלנדרמן הוא יצור רזה דמוי אדם, גבוה באופן חריג, עם זרועות ארוכות באופן חריג, עם ראש לבן, ללא תווי פנים, ללא שיער, ולבוש בחליפה שחורה. בסיפורים (קריפיפסטות) שעוסקים בסלנדרמן הוא בדרך כלל עוקב, חוטף או מטריד אנשים, בעיקר ילדים. סלנדרמן אינו מוגבל לסיפור אחד, אלא מופיע בסיפורים שונים, שנכתבו בדרך כלל על ידי כותבים חובבים שונים לתפוצה באינטרנט. יצירות העוסקות בסלנדרמן כוללות ספרים, יצירות אמנות וסרטי וידאו. מחוץ לאינטרנט, סלנדרמן זכה לפרסום רב בתרבות הפופולרית. דמותו של סלנדרמן היוותה השראה למשחקי וידאו וסרטים. בשנת 2012 יצא משחק האימה Slender: The Eight Pages, ושנה לאחר מכן משחק ההמשך, Slender: The Arrival. היצור "אנדרמן", המופיע במשחק מיינקראפט, נקרא כך על שם הדמיון בינו לדמות הסלנדרמן. בשנת 2018 יצא סרט המבוסס על הדמות. ערך מורחב – דקירות הסלנדרמן בשנת 2014 זכתה דמותו של סלנדרמן לפרסום רב לאחר ששתי נערות אמריקניות מוויסקונסין, שקראו את הסיפורים על הדמות באינטרנט דקרו ילדה בת 12 בעיר ווקשה כדי למצוא חן בעיני הדמות הבדיונית. מדיה וקבצים בנושא סלנדרמן בוויקישיתוף טל פרוסט, התופעה שיצאה משליטה: מיהו "סלנדרמן"?, באתר ynet, 8 ביוני 2014 מירי פרקס, ‏קריפיפסטה: האגדות האורבניות של הדור שלנו, באתר ‏מאקו‏, 18 בפברואר 2016 Dewey, Caitlin; Dewey, Caitlin (2014-06-03). "The complete history of 'Slender Man,' the meme that compelled two girls to stab a friend". The Washington Post (באנגלית אמריקאית). ISSN 0190-8286. נבדק ב-2017-06-21. De Vos, Gail Arlene (2012). What Happens Next?. ABC-CLIO. p. 162. ISBN 9781598846348. מרקוס פרסון, תגובה של יוצר ומפתח מיינקראפט, באתר רדיט, ‏26 ביולי 2011 (באנגלית) Girls charged in Waukesha stabbing motivated by 'Slenderman' character - 620 WTMJ - Milwaukee's Source for Local News and Weather, web.archive.org, ‏2014-06-05 ערך זה הוא קצרמר בנושא מיתולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בלייק שלטון

בלייק טוליסון שלטון (באנגלית: Blake Tollison Shelton; נולד ב-18 ביוני 1976) הוא זמר אמריקאי ואישיות טלוויזיונית. שלטון זכה לפרסום בינלאומי רב כשופט בתוכנית הריאליטי של NBC‏, "The Voice", בה השתתף כמנטור ב-23 העונות הראשונות שלה. בסך הכל היו לשלטון 17 סינגלים, אשר הגיעו לאורך השנים לצמרת מצעד מוזיקת הקאנטרי. מ-2011 עד 2015 היה שלטון נשוי לזמרת מירנדה למברט. כיום הוא נמצא בזוגיות עם גוון סטפאני מ-"The Voice". ביולי 2021 נישאו בני הזוג. Blake Shelton (2001) The Dreamer (2003) Blake Shelton’s Barn & Grill (2004) Pure BS (2007) Startin’ Fires (2008) Red River Blue (2011) Cheers, It’s Christmas (2012) Based on a True Story… (2013) Bringing Back the Sunshine (2014) If I’m Honest (2016) Texoma Shore (2017) Blake Shelton: Collector’s Edition (2008) Hillbilly Bone (2010) All About Tonight (2010) Blake Shelton — The Essentials (2009) Loaded: The Best of Blake Shelton (2010) Reloaded: 20 #1 Hits (2015) מדיה וקבצים בנושא בלייק שלטון בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בלייק שלטון (באנגלית) בלייק שלטון, ברשת החברתית פייסבוק בלייק שלטון, ברשת החברתית אקס (טוויטר) בלייק שלטון, ברשת החברתית אינסטגרם בלייק שלטון, ברשת החברתית טיקטוק בלייק שלטון, סרטונים בערוץ היוטיוב בלייק שלטון, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) בלייק שלטון, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) בלייק שלטון, באתר ספוטיפיי בלייק שלטון, באתר סאונדקלאוד (באנגלית) בלייק שלטון, באתר AllMusic (באנגלית) בלייק שלטון, באתר MusicBrainz (באנגלית) בלייק שלטון, באתר דיזר בלייק שלטון, באתר Yandex.Music (ברוסית) בלייק שלטון, באתר Discogs (באנגלית) בלייק שלטון, באתר Songkick (באנגלית) בלייק שלטון, באתר Genius בלייק שלטון, באתר בילבורד (באנגלית) בלייק שלטון, באתר טיידל (באנגלית) בלייק שלטון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ליעד בן צור, ‏חתונה בהפתעה: גוון סטפני ובלייק שלטון נישאו!, באתר מעריב אונליין, 5 ביולי 2021 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יצחק גיטרמן

יצחק גיטרמן (1889–18 בינואר 1943) היה מראשי הג'וינט בפולין וממארגני הסעד בפולין הכבושה, פעיל מחתרת ונאמן הארגון היהודי הלוחם. גיטרמן נולד בהורנוסטייפל שבאוקראינה, שהייתה שייכת לאימפריה הרוסית. הוא נולד כנצר לשתי משפחות חסידיות מפוארות, וגדל בסביבה דתית מסוגרת, אשר ציפתה ממנו להיות ממשיך השושלת החסידית. אך, גיטרמן בחר בלימודים חילוניים, מרד, חבר לסופרים יידים שאינם דתיים ובחר באורח חיים אחר מזה שגדל בו. בתקופת מלחמת העולם הראשונה סייע גיטרמן בהקמת ארגון EKOPO, הוועדה היהודית לסיוע לקורבנות המלחמה. ארגון זה סייע ליהודי רוסיה במענקי מזון וביגוד, וכן עודד בעלי מקצועות חופשיים רבים בקרב היהודים לקחת חלק פעיל בסיוע ליהודים הפליטים. לאחר תקופה מסוימת שלח הארגון את גיטרמן לסייע ליהודי גליציה, שם נתפס על ידי הרוסים שכבשו את האזור וכמעט שהוצא להורג בשנת 1920. גיטרמן ניצל בעור שיניו והתיישב בשנת 1921 בוורשה, ובשנת 1926 מונה למנהל סניף הג'וינט שם. בתפקידו זה, היה שותף לשיקום האוכלוסייה היהודית ובהקמת מוסדות רווחה. בוורשה חבר גיטרמן להיסטוריון עמנואל רינגלבלום, וקירב אותו לג'וינט. בשנת 1938 היה רינגלבלום בין החברים הבולטים בג'וינט, בעיקר בזכות גיטרמן. בין השנים 1936 ל-1939 סייע גיטרמן באמצעות ארגון הג'וינט לרבים מיהודי גרמניה שגורשו לזבונשין ולרבים מיהודי פולין, הן בהגנה פיזית מפוגרומים והתנכלויות, הן בסיוע כלכלי ומתן הלוואות, והן במענקי ביגוד ומזון לזקוקים לכך. הג'וינט ואנשיו גם סייעו במתן השכלה, כלים ולימוד מקצוע ליהודים פולנים שהיו מעוניינים לפתוח עסקים או להסב את מקצועם בעקבות איסורים ותקנות שונות. גיטרמן האמין כי אם יתעקשו היהודים על נוכחותם בפולין ולא יוותרו בעקבות ההתנכלויות אליהם, הם יוכלו להביס את המדיניות המפלה ולהשתלב באופן מלא בחזרה בחברה הפולנית. גיטרמן סייע למגורשי זבונשין בסוף 1938. עם הפלישה הגרמנית לפולין ב-1939 יצא גיטרמן מוורשה לווילנה, שם פעל לסיוע לקהילת הפליטים. בדצמבר 1939 עזב גיטרמן את ליטא לשוודיה כדי לפנות בבקשת עזרה מבחוץ ליהודים בפולין הכבושה. הגרמנים עצרו את ספינתו בים הבלטי ועצרו את כל האזרחים הפולנים בגיל השירות הצבאי. גיטרמן נכלא במחנה שבויים וחזר לוורשה באפריל 1940. גיטרמן המשיך בפעילותו למען התמיכה של יהודים ביהודים אחרים בוורשה גם לאחר שהמימון של הג'וינט פסק, בין היתר במסגרת ארגון יס"ס. הוא היה מעורב בפעולות המחתרת בגטו, כולל מאמצים חשאיים לתעד את חוויית הגטו (במסגרת ארכיון עונג שבת). כשהגיעו לגטו ידיעות על רצח המוני של יהודים בפולין, סייע גיטרמן בגיוס כספים לרכישת נשק עבור "הארגון היהודי הלוחם" בגטו ורשה. גיטרמן נהרג ב-18 בינואר 1943, בעת שהשתתף בהתנגדות ביום הראשון של גל הגירושים השני מגטו ורשה. מוזיאון השואה בוושינגטון - יצחק גיטרמן יצחק גיטרמן באתר הג'וינט על יצחק גיטרמן באתר יד ושם הרב חזקיהו יוסף מישקובסקי, שתי פגישות - לזכרו של מר יוסף גיטרמן, הצופה, 22 באפריל 1945 יצחק גיטרמן (1943-1889), באתר יד ושם קאסוב, שמואל ד', תרגום: מאנגלית: עדי מרקוזה-הס., מי יכתוב את ההיסטוריה, ירושלים: יד ושם, 2014, עמ' 106-111 על הסיוע שהגישו יצחק גיטרמן ועמנואל רינגלבלום לפליטםי מגרמניה החל מאוקטובר 1938, באתר יד ושם גוטמן, ישראל, יהודי ורשה 1939–1943 : גטו, מחתרת, מרד, ירושלים: יד ושם, 2011, עמ' 108-111 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים ובנושא השואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.