laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
בחזרה לשבלול

בחזרה לשבלול הוא אלבומה השלישי של להקת רוקפור שיצא לאור בשנת 1996. האלבום מהווה מחווה לאלבומם של אריק איינשטיין ושלום חנוך "שבלול", אם כי כלולים בו גם שירים מהאלבומים "פוזי" ו"פלסטלינה". באלבום זה רוקפור מארחים את קרני פוסטל, ג'נגו וירמי קפלן. בפברואר 2010 הגיע האלבום למעמד אלבום זהב. שבלול אבשלום אחינועם לא יודעת למה לי לקחת ללב אל תוותרי עלי קח לך אישה אני שר פראג טוב לי כמה חם מה שיותר עמוק יותר כחול מה איתי היה היה אלי לולאי – שירה, גיטרה ברוך בן יצחק –שירה, גיטרות מרק לזר – בס נועם לדרמן – תופים גדי פוגטש – סאונד אלדד גואטה - קלידים וחצוצרה דני רכט – הפקה וניהול אמנותי ערך זה הוא קצרמר בנושא אלבומים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פילום (בלשנות)

בבלשנות היסטורית, פילום הוא קבוצה של משפחות שפות, שתיתכן ביניהן קרבה גנטית. בהקשר זה, קרבה גנטית היא קרבה הנובעת ממקור משותף בשלב מוקדם יותר של השפה (או בשפה קדומה יותר), ובניגוד לקרבה לשונית שסיבתה שאילה של מילים או של מאפיינים לשוניים אחרים. הפילום הוא ההקבצה הבלשנית של שפות ברמת הארגון ההיררכית הגבוהה ביותר. מקור המונח במילה היוונית Φύλο שמשמעותה סוג. The American Heritage® Dictionary of the English Language: Fourth Edition עיינו "גנטי (בלשנות)" בוויקיפדיה באנגלית ערך זה הוא קצרמר בנושא בלשנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בריכת השתקפות

בריכת השתקפות היא בריכת נוי המתפקדת כאלמנט דומיננטי בנוי של אדריכלות נוף, הנבנה בדרך כלל כמרכיב ממכלול מבנים מונומנטליים או אנדרטאות. מבנה זה יהיה בדרך כלל בריכה רדודה שבה משתקף המבנה או האנדרטה. מטרת הבריכה היא הבאת הצופה לידי רוגע, או העצמת הרגשות שמעורר בצופה המבנה המונומנטלי או האנדרטה. לקראת סוף המאה ה-20 התווסף השימוש בברכות השתקפות כחלק אינטגרלי של מבנה, המטרה כפשוטה לאפשר השתקפות של המבנה החדש ו/או מבנה קיים וקרוב במימי הבריכה דוגמאות לבריכות השתקפות: בריכת ההשתקפות של אנדרטת לינקולן בעיר וושינגטון בארצות הברית. בריכת ההשתקפות בטאג' מאהל בעיר אגרה שבהודו. בריכת ההשתקפות שנבנתה בעיר אוקלהומה סיטי במקום בו עמד בניין אלפרד פ. מורה שפוצץ בפיגוע באוקלהומה סיטי. בריכת ההשתקפות על שם ד"ר מרטין לותר קינג באטלנטה, ג'ורג'יה. בריכת ההשתקפות בחזית כנסיית סגרדה פמיליה בברצלונה. בריכת ההשתקפות בחזית היכל התרבות בתל אביב. בריכת השתקפות כחלק מיצירת כניסה חדשה למוזיאון הלובר. בעיר פריז, יזם נשיא צרפת פרנסואה מיטראן בשנת 1983 את תוכנית הלובר הגדול, בעקבות יוזמה זו נבחר האדריכל הסיני אמריקאי איי אם פיי לקדם את התכנון, התכנית שילבה בריכת השתקפות שצורתה ריבוע שכלא בתוכו ריבוע נוסף, מסובב אשר כלא בתוכו את פירמידת מוזיאון הלובר, משולשת ובנויה מזכוכית אשר דרכה נכנסים כיום למוזיאון. הפרויקט שתוכנן בעל קונספט אדריכלי שונה מהותית ממבני המוזיאון הקיימים, זכה עם השנים להצלחה מרובה בקרב התושבים והמבקרים כאחד. מדיה וקבצים בנושא בריכת השתקפות בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא אדריכלות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אוטווה (נהר)

נהר אוטווה הוא נהר בקנדה, התוחם ברוב אורכו את הגבול בין פרובינציית אונטריו ופרובינציית קוויבק. אורכו הכולל הוא 1,271 ק"מ. שטח אגן הניקוז שלו 146,000 קמ"ר. ספיקתו הממוצעת סמוך לשפכו היא 1,950 מ"ק לשנייה, והיא עשויה להגיע עד ל-8,000 מ"ק לשנייה. מקורו של הנהר באגם קפימיצ'גאמה בהרי הלורנטיניים במרכז קוויבק. משם הוא זורם מערבית לאגם טימיסקאמינג, לעבר גבול אונטריו. הוא ממשיך דרומה לאוטווה וגאטינו, שם הוא צונח מגובה של 60 מטר, במפלי שודייר (Chaudière), ומתאחד עם נהרות רידו וגאטינו. הנהר המאוחד ממשיך וזורם עד סמוך למונטריאול, שם הוא יוצר את אגם שני ההרים ומתאחד עם נהר סנט לורנס הנשפך לאוקיינוס האטלנטי. יובליו העיקריים של נהר אוטווה הם: נהר בונשר נהר קולונג' נהר גאטינו נהר קיפאווה נהר דו ליבר נהר מאדאוואסקה נהר מאטאווה נהר מיסיסיפי נהר מונטריאול נהר דו-נור נהר פאטאוואווה נהר רידו נהר רוג' נהר סאות' ניישן מדיה וקבצים בנושא אוטווה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אוטווה (בצרפתית) אתר האינטרנט הרשמי של אוטווה (באנגלית) Ottawa River Regulation Planning Board אתר לשמירה על הנהר אוטווה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
בית הודו

בית הודו (בפורטוגזית: Casa da Índia) היה מוסד אשר ניהל את מסחר האימפריה הפורטוגזית מעבר לים (בעיקר במאה ה-16). מקבילו הספרדי היה ה-"Casa de Contratación" (בעברית: "בית המסחר" או "הבית לניהול חוזים"). בית הודו נוסד בליסבון בשנת 1500 (או ב-1501). האזכור הידוע הראשון של מוסד זה היה במכתב מלכותי משנת 1501. עם זאת, ייתכן כי ירש את מקומם של מוסדות דומים קודמים באימפריה הפורטוגזית, ביניהם "בית גינאה", "בית גינאה ואלמינה" או "בית אלמינה" (בפורטוגזית: Casa da Guiné, Casa de Guiné e Mina או Casa da Mina). על כן, תאריך זה הוא שרירותי, וניתן להתייחס אליו כאל המועד בו שונה שם המוסד ולא כאל יום היווסדו בפועל של גוף פיננסי זה. משרדי "קאזה דה אינדיה" היו ממוקמים בכיכר המסחר (Praça do Comércio) שבליסבון. המשרדים נהרסו לחלוטין בעת רעידת האדמה שהתרחשה בליסבון בשנת 1755. בית הודו החזיק במונופול מלכותי בסחר בפלפל, בציפורן ובקינמון והטיל מס בגובה שלושים אחוז על רווחי הסחר בפריטים אחרים. במשך כשלושים שנה, מ-1503 עד 1535, גרמו הפורטוגזים לצמצום משמעותי במסחר הונציאני במזרח הים התיכון. החל מ-1510, שלשל לכיסו בית המלוכה הפורטוגזי מיליון ריאל פורטוגזי מהמסחר בתבלינים בלבד, על בסיס שנתי. בשל כך, כינה מלך צרפת פרנסואה הראשון את מלך פורטוגל מנואל הראשון בשם "le roi épicier", כלומר, "המלך החנווני". ב-1506, כ-65% מהכנסות המדינה הגיעו ממיסים שהוטלו על פעילות מסחרית מעבר לים. לקראת אמצע המאה החלו ההכנסות להצטמצם בשל העלות הגבוהה של שמירת הנוכחות הצבאית במרוקו וכן בשל בזבזנות מבית. בנוסף, לא השכילה פורטוגל לפתח תשתית איתנה דיה בממלכה על מנת לתמוך בפעילות זו, אלא נסמכה יתר על המידה על זרים שסיפקו שרותי עזר למיזמי המסחר שלהם, וכך בוזבז חלק ניכר מסך ההכנסות. ב-1549, המרכז המסחרי הפורטוגזי באנטוורפן פשט את הרגל ונסגר. בשנות החמישים של המאה ה-16, נכסי הכתר היו פזורים יתר על המידה ומידת התלות בהון-חוץ הלכה והחמירה עד שבסביבות 1560 לא הספיקו הכנסות בית הודו לכיסוי הוצאותיו. במילותיו של גארט מטינגלי - "בית המלוכה הפורטוגזי הפך לבעליו של מרכול סיטונאי בתהליכי פשיטת-רגל". בבית הודו הופקה מפה סודית שכונתה "התקן המלכותי" (Padrão Real), אליו הועתקו בצורה מרוכזת כל מפות הספינות ששורטטו במהלך שיט. לספרדים הייתה מפה מקבילה, ה"Padrón Real". ב-1709 הדגים הכומר הישועי ברתולומאו דה גוזמאו (דה גוזמאו הוא אחת הדמויות בספרו של סרמגו דברי ימי המנזר) את עקרונות העילוי של בלוני אוויר חם והצליח לגרום לבלון כדורי לרחף בתוככי מבנה בית הודו. מאוחר יותר, הוא נמלט מפורטוגל לספרד, מאימת האשמה של האינקוויזיציה הפורטוגזית במעשי קוסמות. בית הודו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סקורפיון

האם התכוונתם ל... עקרב – בעל חיים, באנגלית Scorpion סקורפיון (טנק) – טנק סיור בריטי סקורפיון (בליסטרה) – כלי נשק רומי דמוי בליסטרה קטנה. סקורפיונז – להקת הארד רוק גרמנית סקורפיון (קומיקס) – דמות נבל בעלילות ספיידרמן סקורפיון – דמות בסדרת מורטל קומבט עקרב (פירושונים)
פסוקו של יום

"פסוקו של יום" הייתה פינה יומית קצרה בערוץ הראשון, שסיימה יום שידורים בהקראת פסוקים נבחרים מהתנ"ך או מהמדרש והאגדה. לפינה הטלוויזיונית קדמה מסורת בת יותר מ-24 שנים של קריאת פרקי תנ"ך ברדיו בישראל, שהחלה ב-1945 ב"קול ירושלים" (השידורים העבריים בתחנת הרדיו המנדטורית), ולאחר קום המדינה נמשכה במסגרת שידורי "קול ישראל". בקיץ 1968 החלו שידוריה של הטלוויזיה הישראלית, ובחודש נובמבר 1969 הורחבו שעות השידור היומיות והטלוויזיה עברה לשידורים יומיים. כבר באותו חודש הוחל בשידורי הפינה "פסוקו של יום", ביוזמתו של בנימין צביאלי, מנהל המחלקה למורשת ישראל ברשות השידור. הוא הראשון שקרא את הפסוקים, ומזכירת המחלקה, לאה, העבירה את האצבע המורה (אחר כך צורפו הקריינים יעקב בנאי, משה חובב, בצלאל לוי, משה ניסן ומרדכי פרימן). לאחר פרישתו של צביאלי בשנות ה-80 החליף אותו בתפקיד מרדכי פרימן. ב־2012 הוחלט להוריד את הפינה מלוח השידורים. הפינה שודרה מידי לילה לקראת סיום השידורים הרגילים, במתכונת קבועה שלא השתנתה במשך יותר משלושים שנה: על המסך נראו הפסוקים כתובים בגופנים מסורתיים, והקריין (לפי תור: בנימין צביאלי, יעקב בנאי, משה חובב, משה ניסן, בצלאל לוי, מרדכי פרימן, ובסוף שנות ה-70 ובמהלך 1971 הקריא גם ישראל לנצ'נר). בעוד ה"אצבע" מעיטורי ספר תורה, הצביעה על הכתוב והוליכה את קצב ההקראה מילה במילה. קטע מוזיקלי קצר, בסגנון ניגון טעמי המקרא, פתח וסיים את הפינה. בסיום הפינה, לסיום יום השידורים, נשמעה קריינות בקולו של מלאכי חזקיה: ”כאן נסתיימו שידורי הטלויזיה הישראלית לערב זה, לילה טוב מירושלים” על רקע קו הרקיע של ירושלים, ובסופה נשמע המנון המדינה על רקע תמונתם של דגלי ישראל מתנופפים ברוח. בשנות השמונים והתשעים הופקו לפינה מספר תוכניות בת, כמו "פסוקו של מקום" ו"אגדה של מקום", שהציגו אתרים בארץ ופסוקים ואגדות הקשורים אליהם. הפינה מהווה חלק מהפולקלור הישראלי, והיא נזכרת במגוון רחב של הקשרים הנעים מכובד-ראש ועד זלזול. הפינה גם הייתה מטרה לחצי לעג. שידורה בשעת לילה מאוחרת מעורר אסוציאציה של עייפות ושינה, הפורמט הקבוע והבלתי משתנה נראה מיושן, והתוכן המסורתי העתיק עִם מילים שאינן שגורות ביום-יום – כל אלה היוו חומרים של הומור, הן בשיח היומיומי והן בכתיבה סאטירית. במסגרת מבצע הערוץ הראשון להחזרת תוכניות ישנות לחודשיים בסוף 2016, צולמו 30 פרקים חדשים בהגשת מאור כהן, המוקדשים להיסטוריה של רשות השידור. הפרקים החדשים נכתבו על ידי גיל סלוביק ואסף וול מחברת "המתכנה" ובוימו בידי הבמאית טלי רייף. בפרק "המפלצות" מתוך "זהו זה!" הופיע בתחילת הפרק פרק כביכול של "פסוקו של יום" ואחרי כן פרק מתוכנית פיקטיבית בשם "פסוקו של המן", בשני הקטעים מקריין יעקב בנאי. פרודיה נוספת הייתה בתוכנית "סיבה למסיבה" שבה מקריא שלמה ניצן טקסט, כביכול מהמקורות, שכתוב על פני דגל שמחת תורה. בסרט "שלאגר" מקריא ירון לונדון כביכול קטע מהתכנית, כאשר אחד מאנשי ההפקה מחזיק יד ענקית. בתוכנית "הקומדי סטור" במסגרת הפינה "חיים שכאלה" (שהיא עצמה פרודיה על תוכנית בעלת שם דומה) מראיין המנחה (צביקה הדר) את היד עצמה (בדיבובה של אסף אשתר). מנגינת פתיח התוכנית מופיעה בשירו של חנן בן ארי, חולם כמו יוסף. יהושע משולח, פסוקו של יום בעידן החלל: 25 שנה לקריאת פרקי תנ"ך ברדיו, דבר, 16 באוקטובר 1970. לדוגמה ליחס האחרון ראו: נחום ברנע, תשדיר השירות של אלוהים, דבר, 3 במרץ 1978 (נדפס שוב בספרו יורים ובוכים, תל אביב: זמורה, ביתן, מודן, תשמ"א 1981, עמ' 63). כל הפרקים באתר רשות השידור
בריגנית

בְּריגָנית (באנגלית: brigantine) היא כלי שיט דו תורני, שלפחות אחד מתרניו הוא בעל מעטה רוחבי (כלומר, שהמפרש עליו מותקן לרוחב הספינה ולא לאורכה). הבריגניות הראשונות היו ספינות קטנות בעלות מפרשים ומשוטים יחדיו. הן היו חביבות על שודדי ים בים התיכון, ומכאן שמה הלועזי של הספינה שמקורו באיטלקית brigantino - "ספינת שודדים". המונח העברי "בריגנית" חודש על ידי האקדמיה ללשון העברית בשנת 1970. בימינו הבריגנית היא בעלת מעטה אורכי למעט התורן הקדמי, שהוא בעל מעטה רוחבי, וזאת בניגוד לבריג, ששני תרניה בעלי מעטה רוחבי. מדיה וקבצים בנושא בריגנית בוויקישיתוף בריגנית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך מילוני בנושא בריגנית, בוויקימילון
אלכסנדר זיסקינד מימון

אלכסנדר זיסקינד מימון (1809 – 12 ביולי 1887) היה סופר ופרשן תלמוד ומשנה. מימון נולד בעיירה סרהיי בליטא. בין בני דורו עימם גדל בעיירה היו דוד גורדון ויעקב מרדכי לוינזון. מאמריו בנושאי יהדות וספרות תורנית ופרשנויותיו למשנה, תלמוד ופסקי הלכה החלו להתפרסם בצעירותו. מימון נמנה שנים רבות בין כותביו של העיתון העברי "המגיד". מרבית מאמריו נחתמו בשם א"ז ברמ"מ ז"ל, ראשי התיבות של שמו ושם אביו (אלכסנדר זיסקינד בן רבי משה מימון ז"ל). בשנות חייו האחרונות חי בעיר קלם והחל בכתיבת ספר. הספר "קובץ מאמרים ועניינים שונים" הודפס על ידי משפחתו לאחר מותו, בשנת 1894, ונכללה בו אסופת מאמרים ומחקרים שמימון כתב לאורך השנים. נכדו, משה מימון, היה מחשובי הציירים בקרב יהדות רוסיה. קובץ מאמרים ועניינים שונים: במשנה ותלמוד, במפרשיהם ובפוסקי הלכותיהם עם באר היטב: על באור הרנה"ו (ר’ נפתלי הירץ ויזל) לחומש ויקרא / מאת אלכסנדר זיסקינד ב"ר משה מיימון, וילנה: ראם, תרנ"ד-1894. ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
האימפריה שהשמש אינה שוקעת בה לעולם

הביטוי "האימפריה שהשמש אינה שוקעת בה לעולם" נועד לתאר את גודלה העצום של אימפריה המשתרעת על פני מקומות רבים בכדור הארץ, כך שבכל זמן נתון השמש זורחת לפחות באחד משטחיה. הביטוי שימש במהלך השנים לתיאורן של שתי אימפריות: האימפריה הספרדית והאימפריה הבריטית. הביטוי "האימפריה שהשמש אינה שוקעת בה לעולם" (ספרדית: El imperio en el que nunca se pone el sol) נאמר לראשונה במאה ה-16 על ידי קרל החמישי, מלך ספרד כדי לתאר את האימפריה הספרדית שלו: "בממלכתי השמש אינה שוקעת לעולם". בתקופת מלכותו של קרלוס הייתה ספרד אימפריה עצומה שכללה את ממלכת קסטיליה ולאון (כולל האימפריה האמריקאית שלהן), ממלכת אראגון (כולל האימפריה הים-תיכונית שלה - סיציליה, האיים הבלאריים, סרדיניה, וממלכת נאפולי), ארצות השפלה ועוד. האימפריה הפכה גדולה עוד יותר בזמנו של פליפה השני, מלך ספרד, בנם של המלך קרלוס והמלכה איזבלה, בתו של מנואל הראשון, מלך פורטוגל. ב-1578 נערך במרוקו קרב אל-קסר אל-כביר, בו מצא סבשטיאו, מלך פורטוגל, את מותו. כיוון שיורשו אנריקה היה כומר קתולי ועל כן ללא ילדים, נתגלו קשיים במציאתו של יורש צעיר לכתר הפורטוגזי, ובסופו של דבר, אחרי מות אנריקה בשנת 1580, הוכרז פליפה כמלך על פורטוגל, בנוסף לספרד, במסגרת שנקראה האיחוד האיברי. פליפה שלט על האימפריה של אביו (מלבד האימפריה הרומית הקדושה) ועל כל האימפריה הפורטוגזית (ברזיל, ציילון, הודו הפורטוגזית, אפריקה הפורטוגזית, טימור, מקאו, מדיירה, האיים האזוריים ועוד). גם הפיליפינים נכבשו בזמן כהונתו. האיחוד הגדול בין שני הכתרים שרד רק עד שנת 1640, בזמנו של פליפה הרביעי מלך ספרד, כאשר פורטוגל חזרה לשושלתה המלכותית, בית ברגנסה. במאה ה-19 נעשה שימוש בביטוי כדי לתאר את האימפריה הבריטית, במיוחד בתקופה הוויקטוריאנית, כאשר מפת העולם הבריטית נצבעה בוורוד או באדום כדי להדגיש את כוחה. הגם שהמשפט אינו בשימוש עוד בפוליטיקה הבריטית, עד היום עוד לא שקעה השמש על שרידי האימפריה הבריטית - "הטריטוריות הבריטיות שמעבר לים" ו"ממלכות חבר העמים הבריטי" - שצ'ארלס השלישי עומד בראשן.
דג הבישוף

דג הבישוף הוא יצור דמיוני החי במים, בעל מאפיינים חיצוניים של בישוף (גלימה ומצנפת), אשר תועד כביכול במאה ה-16. על פי האגדה הוא נתפס בשנת 1433 וניתן למלך פולין במתנה, אשר ביקש לשמור אותו בארמונו. כאשר הוצג בפני קבוצת בישופים הוא העביר להם את רצונו לחזור לים. הללו קיבלו את בקשתו ושחררו אותו. לאות תודה, הוא סימן צורת צלב ומיד נעלם במים. הוא נתפס, לכאורה, שוב בשנת 1531 ליד חופי גרמניה. הוא סירב לאכול ומת שלושה ימים לאחר תפיסתו. הוא תואר וצויר בספרו המפורסם של קונרד גסנר Historia Animalum ("תולדות בעלי החיים"). בת ים (מיתולוגיה) סירנה מדיה וקבצים בנושא דג הבישוף בוויקישיתוף מירנדה ברוס-מיטפורד, סימנים וסמלים: אלפי סימנים וסמלים מכל העולם, בהוצאת כתר, ‏1998
יקניים

יָקָנִיִּים או יקאניים (שם מדעי: Jacanidae; קרויים גם עופות ישו), היא משפחה בסדרת החופמאים של עופות בעלי אצבעות ארוכות העוזרות להם ללכת על פני המים. אלו עופות קטנים החיים סביב ביצות ובריכות מים מתוקים באזורים הטרופיים בכדור הארץ. להרבה מבני המשפחה יש נוצות בולטות וצבעוניות העוזרות למשוך בני זוג. הנקבות במינים אלו גדולות ותוקפניות מהזכרים ומתנהגות בצורה פוליגמית, הנדירה אצל עופות. עופות אלה ניזונים מחסרי חוליות, אותם הם מחפשים בין צמחי המים. למרות קרבתם למים הם אינם מסוגלים לשחות. סוג ומין יחיד יקנת הכף (Microparra capensis) סוג יקנה אפרוטרופית (Actophilornis) מין יקנה אפריקנית (Actophilornis africanus) מין יקנה מדגסקרית (Actophilornis albinucha) סוג ומין יחיד יקנה תרנגולית (Irediparra gallinacea) סוג ומין יחיד יקנה אסייתית (Hydrophasianus chirurgus) סוג ומין יחיד יקנה חומת-כנף (Metopidius indicus) סוג יקנה (Jacana) מין יקנה אמריקנית (Jacana spinosa) מין יקנה מצויה (Jacana jacana) יקנת זנב פסיון יקנה אפריקנית יקנה אמריקנית יקנה תרנגולית יקנה מצויה יקנה חומת-כנף מדיה וקבצים בנושא יקניים בוויקישיתוף יקניים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) יקניים, באתר ITIS (באנגלית) יקניים, באתר NCBI (באנגלית) יקניים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) יקניים, באתר GBIF (באנגלית) מילון בעלי חיים: נכר (תשל"ב), 1972, באתר האקדמיה ללשון העברית
הכחול הגדול

הכחול הגדול (בצרפתית: Le Grand Bleu, באנגלית: The Big Blue) הוא סרט קולנוע משנת 1988 שנכתב ובוים על ידי הבמאי הצרפתי לוק בסון. במרכז הסרט עומדת היריבות בין שני צוללים חופשיים: האיטלקי אנצו מולינארי (Enzo Molinari, מגולם על ידי ז'אן רנו) והצרפתי ז'אק מיול (Jacques Mayol, ז'אן-מארק באר). עלילת משנה מספרת את סיפור האהבה בין מאיול וסוכנת הביטוח האמריקאית ג'ואנה בייקר (רוזנה ארקט). דמויותיהם של מאיול ומולינארי מבוססות על צוללים חופשיים אמיתיים - ז'אק מאיול ואנצו מאיורקה (Maiorca). עלילת הסרט אינה נאמנה למציאות, אך משקפת את רוח התקופה בתחרויות הצלילה החופשית. הסרט זכה להצלחה באירופה, אך נכשל בארצות הברית (עקב גרסה שונה). הסרט היה מועמד לשמונה פרסי סזאר לשנת 1989 מהם זכה בשניים - על הפסקול והסאונד. כמו כן זכה בפרס האקדמיה הצרפתית לקולנוע בשנת 1989. בשנת 1993 הוציאה הזמרת הישראלית שרון ליפשיץ את השיר "האיש מהים" (שנכתב על ידי המשוררת והסופרת צרויה להב), שנושא את עלילת הסרט. (הוא נכלל באלבומה השלישי, "קו האושר"). "הכחול הגדול", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "הכחול הגדול", באתר נטפליקס "הכחול הגדול", באתר AllMovie (באנגלית) "הכחול הגדול", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "הכחול הגדול", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "הכחול הגדול", באתר Metacritic (באנגלית) "הכחול הגדול", באתר אידיבי "הכחול הגדול", תסריט הסרט באתר Scripts.com (באנגלית) "הכחול הגדול", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) בארצות הברית יצא הסרט בגרסה מקוצרת של 119 דקות. בנוסף קיימת גרסת במאי של 168 דקות ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מנזר דפני

דפני (יוונית: Δάφνι) הוא מנזר הנמצא במרחק 11 קילומטרים צפונית-מערבית מהאזור המסחרי של אתונה בצ'אידארי, דרומית לשדרת את'ינון. המנזר נמצא ליד יער הנושא את אותו השם על הדרך המובילה לעיר אלפסינה (Ελευσίνα). במאה ה-5 נבנתה בזיליקה שחוברה לקיר ששוחזר והושלם תחת שלטונו של יוסטיניאנוס הראשון. המבנה שנוצר היה בצורת חומה מרובעת, שאורך הצלע שלה הוא 97 מטרים. כיום נותר מהחומה קטע בגובה 8 מטרים. המנזר הזה, שהתגלה במהלך סדרת חפירות ארכאולוגיות, ננטש במהלך הפלישות הסלאביות במהלך המאה ה-7 והמאה ה-8. רק בשנת 1100, בתקופת שלטונו של הקיסר הביזנטי אלכסיוס הראשון, שוקמו הריסות המנזר והכנסייה במקום נבנתה באותה תקופה. המנזר עצמו נבנה על חורבותיו של מקדש לאל אפולו שנהרס בשנת 395. המנזר השתמש בעמודים היוניים שנותרו מהמקדש לצורך האכסדרה שלו; מבין העמודים הללו נותר רק אחד, כאשר האחרים הועברו ללונדון על ידי רוזן אלג'ין. הכנסייה הראשית בנויה בצורת צלב בעל שמונה צלעות (אוקטגון) ומעליה כיפה גבוהה ורחבה, והיא דוגמה טובה לאמנות הביזנטית מתקופת המאה ה-11. בכנסייה יש אוסף פסיפסים מהתקופה הקומנניאנית (1100 בקירוב). בכיפה נראים ישו פנטוקראטור ו-16 הנביאים, וסביב הכיפה נראות סצינות הבשורה, לידת ישו באבוס, טבילתו ועלייתו השמיימה. באפסיס נראית מריה, אם ישו ומשני צדדיה המלאך גבריאל והמלאך מיכאל. סצינות נוספות מוצגות בזרועותיה של הכנסייה, ובהן כניסת ישו לירושלים, הצליבה, סגידת אמגושים, תקומת האדון לתחייה, בגידת יהודה איש קריות, הסעודה האחרונה והצגת הבתולה במקדש. לפי אנציקלופדיה בריטניקה: אוסף הפסיפסים מייצג את היקום הנוצרי, והשפעתו נוצרת באמצעות שילוב סבוך של תמונות וארכיטקטורה. למעשה, החלל מתיך את הקישורים לתמונה גדולה אחת, שבה השליט, המהולל על ידי הנביאים המקיפים אותו, שוכן בכדור מעל קבוצת קדושים המאכלסים את החלק התחתון של החדר בכנסייה הייתה אכסדרה שבתקופה מאוחרת יותר נבנתה לידה אכסדרה חיצונית בעלת שתי קומות. בתנופת הבנייה הזאת נבנו מבנים נוספים כגון הרפקטוריום, תאים ובאר מים, והכנסייה קושטה בפסיפסים שתיארו את הדורמיציון של הבתולה מריה. ב-1205 המנזר נבזז במהלך מסע הצלב הרביעי. לאחר מכן היא ניתנה לנזירים הציסטרסיאניים ממנזר בלוו (Abbey of Bellevaux) על ידי אוטו דה לה רוש, דוכס אתונה. הנזירים הצרפתיים שיפצו את אכסדרת הכנסייה החיצונית, בנו חומה מסביב וביצעו שינויים נוספים עד שהעות'מאנים גירשו אותם משם והשיבו את המנזר למצב שבו היה ב-1458. באופן הדרגתי הקלויסטר הרעוע הלך והתדרדר עד שלא ניתן היה לתקנו. המנזר פורק על ידי הרשויות העות'מאניות ב-1821, אך עבודת השחזור התחילה רק ב-1888. ב-1990 העניק אונסק"ו למקום מעמד של אתר מורשת עולמית. המנזר נפגע קשות ברעידת אדמה שהתרחשה ב-1999, והוא סגור בפני הציבור לצורך שיפוצים. מדיה וקבצים בנושא מנזר דפני בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מנזר דפני אוסף תמונות של המנזר מאת אלכסנדר בוגוסלווסקי שושלת קומננה הייתה שושלת של קיסרי ביזנטיון שבתקופתה נחלשה האימפריה
אגם מזינו

אגם מזינו (באנגלית: Mazinaw Lake) נמצא ברמת אדינגטון, צפונית לקאלאדר במזרח אונטריו בקנדה. האגם הוא מקורו של נהר המיסיסיפי הקנדי. אורכו 15 ק"מ ורוחבו הממוצע מעט יותר מקילומטר אחד. עומקו הממוצע הוא 41 מטר, ובשיא עומקו הוא מגיע ל-145 מטר. עקב כך נחשב האגם לאחד האגמים העמוקים ביותר באונטריו, מלבד הימות הגדולות. אגם מזינו מחולק לחלק צפוני ולחלק דרומי על ידי מצר, כשהחלק הצפוני הוא הגדול והעמוק יותר. הפארק המחוזי בון אקו (Bon Echo) כולל את החלק המרכזי של האגם, ובו נמצא גם המצר שבין חלקי האגם, וכן "סלע מזינו", שגובהו כ-100 מטר. על הסלע נמצאים 260 ציורי סלע קדומים. בשפך האגם לנהר המיסיסיפי ממוקם סכר, שמטרתו לווסת את זרימת המים היוצאת מן האגם. בחורף קופאים פני האגם וניתן להחליק עליו במזחלת. שמו של האגם נגזר משיבוש של שם אינדיאני קדום. בניב האלגונקי הוא נקרא Mazinaabikinigan-zaaga'igan, שמשמעותו הוא "אגם הדמות הצבועה". מקור השם הוא עקב ציורי הסלע שהותירו אחריהם השבטים הילידים הקדומים. ציורים אלו, החרוטים על "סלע מזינו" הנצפה מהאגם, כוללים מעל ל-260 דמויות, מהם חרוטים (פטרוגליפים), ומהם רשומים בצבע (פיקטוגרפים). אוסף זה הוא הגדול ביותר בקנדה, והוא מכיל - בין השאר - סמלים ודמויות מהמיתולוגיה האינדיאנית המקומית הקדומה. מדיה וקבצים בנושא אגם מזינו בוויקישיתוף פארק בון אקו שכולל את החלק המרכזי של האגם באתר יוטיוב
איוואן קליימיונוב

איוואן טרנטייביץ' קליימיונוב (ברוסית: Иван Терентьевич Клеймёнов;‏ 13 באפריל 1898 - 10 בינואר 1938) היה מדען סובייטי ומאבות מדע הטילים בברית המועצות. בשנת 1928 סיים קליימיונוב את לימודיו ב"אקדמיית זוקובסקי להנדסה של חיל האוויר" (Военно-воздушная инженерная академия имени профессора Н. Е. Жуковского) ובשנים 1932–1933 עמד בראשה של "מעבדת דינמיקת הגזים" הסובייטית (Soviet Gas Dynamics Laboratory). לאחר שאוחדה המעבדה עם ארגוני מחקר אחרים והפכה ל"מכון המחקר להנעה סילונית" (Jet Propulsion Research Institute) הועמד קליימיונוב בראש המכון החדש. בשנים 1929 עד 1933 השתתף יחד עם עמיתו סרגיי קורוליוב בתכנונו של משגר הרקטות קטיושה, בו נעשה שימוש רב במהלך מלחמת העולם השנייה. בשנת 1937, במהלך הטיהורים הגדולים של יוסיף סטלין, הודח קליימיונוב והושם במאסר יחד עם מספר חוקרים אחרים במכון, כגון סגנו גאורגי לנגמק ומתכנן המנועים ולנטין גלושקו על בסיס האשמות כוזבות. קליימיונוב ולנגמק עברו מסכת עינויים בסופה הועמדו למשפט כוזב והוצאו להורג. לאחר מותו, בשנת 1955, טוהר שמו במסגרת המדיניות החדשה לאחר מותו של סטלין ובשנת 1991 הוענק לו אות גיבור העבודה הסובייטית (Герой Социалистического Труда), שהוא האות הגבוה ביותר עבור הישגים יוצאי דופן בכלכלה לאומית ובתרבותה. שמו של קליימיונוב הונצח בקריאת מכתש על פני הירח על שמו, מכתש קליימיונוב. מדיה וקבצים בנושא איוואן קליימיונוב בוויקישיתוף ביוגרפיה של קליימיונוב (ברוסית)
המהפכה הליברלית

האם התכוונתם ל... ליברליזם המהפכה הליברלית של 1820 בפורטוגל המהפכה הליברלית של 1895 באקוודור (אנ')
נשיקה אסקימואית

נשיקה אסקימואית היא כינוי בתרבות המערב לביטוי הפיזי המקובל של ברכה או קבלת פנים אצל האינואיטים (אסקימואים). הנשיקה האסקימואית מתבצעת על ידי חיכוך הדדי של האפים רבים חושבים כי מקורה של הנשיקה האסקימואית היא בהימנעות מחשיפת השפתיים והצמדתן בנשיקה רגילה, בשל הכפור העז המאפיין את המקומות בהם חיים האסקימואים, אך זו טעות נפוצה ואין הדבר נכון. למעשה, מחוות חיכוך האפים בתרבות האסקימואית מקבילה ללחיצת יד ואין לה משמעות כלשהי של ארוטיקה או תשוקה רומנטית. המנהג התפתח ככל הנראה בשל העובדה כי בדרך כלל, כאשר נפגשים האסקימואים, רק חלק קטן מפניהם חשוף ובו קצה האף והעיניים. מנהג זה מקובל גם בתרבות המאורים בניו זילנד ובעוד מספר תרבויות בעולם. הסרט "נאנוק איש הצפון" של רוברט פלאהרטי מ-1922 היה הסרט התיעודי הראשון שהציג את הנשיקה האסקימואית לעולם המערבי וייתכן כי בזכותו למדו רבים במדינות המערב על קיומו של מנהג זה. נשיקה אינואיטים
כרווניים

כרווניים (שם מדעי: Burhinidae), היא משפחה של עופות בסדרת החופמאים החיים ברחבי מרבית היבשות באזורים חמימים עד ממוזגים. בניגוד למרבית בני סדרתם הם אינם חיים קרוב לים או למקווי מים כלשהם, וחלקם אף מותאמים לתנאים צחיחים כמו מדבריות. הכרוונים נמוכים יחסית ובעלי מקור קצר ואפור ורגליים קצרות אך חזקות, העוזרות להם לנוע במהירות על הקרקע. הם אוכלי כל הניזונים ממה שהם מצליחים לתפוס במקורם. בישראל מצוי מין אחד מהמשפחה - כרוון מצוי או "כרוון אירופי". במשפחה זו 10 מינים קיימים: משפחת כרווניים (Burhinidae) סוג כרוון (Burhinus) כרוון מצוי (burhinus oedicnemus) כרוון סנגלי (burhinus senegalensis) כרוון המים (burhinus vermiculatus) כרוון הכף (burhinus capensis) כרוון דו־פסים (burhinus bistriatus) כרוון פרואני (Burhinus superciliaris) כרוון הודי (Burhinus indicus) כרוון הסבך (Burhinus grallarius) סוג כרוון ארך-מקור (Esacus) כרוון גדול (Esacus recurvirostris) כרוון ענק (Esacus magnirostris) סוג Wilaru - נכחד סוג Genucrassum - נכחד מדיה וקבצים בנושא כרווניים בוויקישיתוף כרווניים, באתר ITIS (באנגלית) כרווניים, באתר NCBI (באנגלית) כרווניים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) כרווניים, באתר GBIF (באנגלית) כרווניים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מסמר (פירושונים)

האם התכוונתם ל... מסמר – אביזר מתכתי המשמש לחיבור של רכיבים העשויים מחומרים רכים ממנו מסמרת (ברבים: מסמרות) - אביזר מתכתי ששימש לחיבור לוחות מתכת טרום עידן הריתוך אוטו מסמר – אנימטור אמריקאי, יוצרו של פליקס החתול פייר מסמר – ראש ממשלת צרפת פרנץ מסמר – רופא גרמני, אבי ההיפנוזה הרפואית מסמרים – כתב עת לספרות