laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אנדרה שרון

אנדרה שרון (בצרפתית: André Chéron;‏ 25 בספטמבר 1895 – 12 בספטמבר 1980), שחמטאי צרפתי, תאורטיקן בולט של שלב הסיום. שלוש פעמים אלוף צרפת, בשנים 1926, 1927 ו-1929. שרון חי בשווייץ והיה אלוף צרפת בשנים 1926, 1927 ו-1929. היו לו הצלחות יפות בתחרויות בינלאומיות בלונדון בשנת 1927 ובהאג בשנת 1928. שרון ייצג את צרפת באולימפיאדת השחמט ב-1927. עקב מחלת חזה קשה שהה שרון 20 שנים בבית הבראה, ובתקופה ארוכה זו כתב יצירה בארבעה כרכים, "Nouveau Traité complet d'échecs", העוסקת בסיומים בשחמט. בנוסף לעיסוק בכל סוגי הסיומים בשחמט, כוללים הספרים למעלה מ-100 אטיודים מקוריים של שרון. במשך תקופה ארוכה נחשב ספר זה לספר המרכזי בנושאי סיומים ונקרא בקיצור "Chéron". הספר נערך מחדש במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 (בגרמנית). בשנת 1934 שרון כתב ספר נוסף העוסק בשאלות תאורטיות על בעיות שחמט, "Les Échecs artistiques". בשנת 1940 כתב, בצוותא עם אמיל בורל, ספר על התאוריה המתמטית של משחק הברידג'. בשנת 1957 קיבל שרון תואר של שופט בינלאומי לקומפוזיציה שחמטאית. בשנת 1959 היה שרון לאחד מחמשת הפרובלמאים הראשונים שקיבלו תואר של אמן בינלאומי ליצירה שחמטאית מטעם פיד"ה. אנדרה שרון השתתף באולימפיאדת שחמט בנבחרת צרפת. Lehr- und Handbuch der Endspiele, Band 1 - Turm-Endspiele (2e édition). Leysin (Suisse) août 1960 (ISBN 3-88086-081-5) Lehr- und Handbuch der Endspiele, Band 2 (2e édition). Leysin (Suisse) septembre 1964 (ISBN 3-88086-082-3) Lehr- und Handbuch der Endspiele, Band 3 (2e édition). Leysin (Suisse) mars 1969 (ISBN 3-88086-083-1) Lehr- und Handbuch der Endspiele, Band 4. Leysin (Suisse) mai 1970 (ISBN 3-88086-084-X) La fin de partie. Aigle, 1923 Manuel d'échecs du débutant. Paris, 1928 Traité complet d'échecs. Bruxelles, 1929 Initiation au problème d'échecs stratégique. Paris, 1930 Miniatures stratégiques françaises. Nancy - Strasbourg - Paris, 1936 Traité complet d'échecs. Paris, 1939 Nouveau manuel d'échecs du débutant Les Échecs artistiques. Librairie Payot, Paris, 1957, réédition en 1971 הלבן מתחיל וזוכה. אטיוד משנת 1950. פתרון: המסעים המובאים כאן מייצגים את המסעים המביאים לניצחון המהיר ביותר ללבן, וההפסד האיטי ביותר לשחור, דהיינו המסעים הטובים ביותר לכל אחד מהצדדים. 1. מב3 (גם מא3 זוכה) 1...מג7 2. מג3 (גם מג2 זוכה) 2...מד6 3. מד3 מד7 4. מה4 מה6 5. ג5 מו6 6. ד5 מה7 7. ד6+ (מסע יחיד המוביל לזכייה) 7...מד7 8. מה5 מד8 9. ד7! מ:ד7 10. מו6 מד8 11. מה6 מג7 12. מה7 מג8 13. מד6 מב7 14. מד7 מב8 15. מ:ג6 מג8 16. מד6 מד8 17. ג6 מג8 18. ג7 מב7 19. מד7 וזוכה כבר במסע הראשון יכול הלבן לשגות. למשל המסע 1. מב4 מביא לתיקו משום 1...ג5+ 2. ד:ג5 מג6 ותיקו. הלבן מתחיל וזוכה. בעיה משנת 1964. פורסם בעיתון Journal de Genève והמאפיין העיקרי שלה הוא הכתרות לפרש. פתרון: 1. ב8=פ+ צ:ב8 2. א:ב8=פ+ מד6 3. ג8=פ+ מה6 4. ד8=פ+ ר:ד8 5. ה:ד8=פ+ מו6 6. ז8=פ+ צ:ז8 7. ח:ז8=פ+ מז6 ו8=פ מט. אנדרה שרון, באתר צ'סגיימס (באנגלית) בעיות שחמט שחיבר שרון(הקישור אינו פעיל) International Judges for Chess Compositions, באתר Commission for Chess Composition
מקוק סלעים פורמוסני

מקוק סלעים פורמוסני (שם מדעי: Macaca cyclopis) מין בסוג מקוק החי בטאיוואן ופלש גם לחלק הצפוני של יפן. מין קופים בעלי זנב זה פעיל גם בשעות היום. אורך גופו נע בין 40–55 ס"מ בתוספת זנב באורך 26–40 ס"מ, משקלו נע בין 4–8 ק"ג. ניזון בעיקר מפירות, מחרקים וממיני סרטנאים. מקוק טיבטי מדיה וקבצים בנושא מקוק סלעים פורמוסני בוויקישיתוף מקוק סלעים פורמוסני, באתר ITIS (באנגלית) מקוק סלעים פורמוסני, באתר NCBI (באנגלית) מקוק סלעים פורמוסני, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) מקוק סלעים פורמוסני, באתר GBIF (באנגלית) מקוק סלעים פורמוסני באתר הרשימה האדומה של IUCN מקוק סלעים פורמוסני באתר הרשימה האדומה של IUCN ערך זה הוא קצרמר בנושא יונקים ובנושא טאיוואן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אפריקה הדרומית

אפריקה הדרומית הוא שם קיבוצי לאזור גאוגרפי בחלק הדרומי של יבשת אפריקה. הגדרת תחומיו של האזור משתנה. בוטסואנה דרום אפריקה לסוטו נמיביה אסוואטיני אנגולה הכלולה לעיתים במרכז אפריקה מוזמביק ומדגסקר הכלולות לרוב במזרח אפריקה מלאווי, זמביה וזימבבואה הכלולות באפריקה הדרומית מהתקופה בה התקיימה הפדרציה של רודזיה וניאזלנד. כיום, ברוב המקרים, כוללים מדינות אלו (כולן או חלקן) במרכז אפריקה. איי קומורו, מאוריציוס, סיישל, מיוט וראוניון הנכללים כיום לרוב במזרח אפריקה הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו וטנזניה נכללות בהגדרות כלכליות של אפריקה הדרומית בגלל חברותן ב"קהילה הכלכלית של דרום אפריקה" בדרום אפריקה חיות קבוצות אתניות שונות וחברות בעלות תרבויות שונות. בעבר היו רוב התושבים בני בושמנים, נאמה ופיגמים. במהלך הגירת בני הבנטו, נדחקו בני השבטים המקוריים לשטחים פחות פוריים. כיום נוספו על השבטים המקוריים בני הזולו, קוסה, סווזי, נדבל, סוואנה והבסוטו. בנוסף, חיים באפריקה הדרומית אפריקאנרים ואירופאים אחרים, הודים ומיעוטים אסיאתים אחרים. בתקופת השבטים האפריקאים ולפני הפלישה הזרה והקולוניאלית לאפריקה, היו אלו בנות ראשי השבטים הבכורות שהיו בוחרות עם מי להתחתן ולבחור האם הן או בן-זוגן יהיה ראש השבט הבא. במקרה של מלחמה מול שבט אחר, היה באפשרותן אף לקחת שבוי מלחמה למטרות נישואים (ראו גם: המלכה קנדקה ממרואה) צפון אפריקה מערב אפריקה אפריקה שמדרום לסהרה אפריקה הדרומית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אולטראפילטרציה

אולטראפילטרציה (על פי האקדמיה ללשון העברית: סינון דקיק; בראשי תיבות: UF) הוא תהליך הפרדה פיזיקלי המתבסס על ממברנה חדירה למחצה עליה מופעלים כוחות הידרוסטטיים של נוזל. הממס (בדרך כלל מים) וחומרים בעלי משקל מולקולרי נמוך עוברים את הממברנה בגלל לחץ, והם נקראים תסנין (Permeate). מוצקים מרחפים ומומסים בעלי משקל מולקולרי גבוה נשארים בתמיסה ונקראים רכז (Retentate). גודל החרירים בכל ממברנה מאופיין על ידי הפרמטר Molecular Weight Cut Off (MWCO), שהוא קרוב למשקל המולקולרי אותו הממברנה תסנן: מולקולות במשקל מולקולרי נמוך מה-MWCO בדרך כלל יעברו את הממברנה, ומולקולות במשקל מולקולרי מעל ה-MWCO יישארו ברכז. תהליך הפרדה זה משמש בתעשייה, ברפואה (המודיאליזה), במחקר, בטיהור וריכוז מקרומולקולות שהן מולקולות בעלות משקל מולקולרי של 1,000 עד 1,000,000 דלטון, ובעיקר לתמיסות חלבוניות. בתעשיות הכימיות ובתעשיית המזון והתרופות יש שימוש נרחב בשיטה זו, לטיפולים במים במתקני דיאליזה להרחקת חיידקים פתוגניים ואנדוטוקסינים, ולטיפולים במי קולחין. עמידות בלחצים גבוהים, אינרטיות כימית וביולוגית המתבטאת בחוסר תגובה כימית ופיזיקלית בין הממברנה לבין החומר שעובר את תהליך הסינון, ועמידות בתחום רחב של טמפרטורות והגבה-pH. פולימרים הידרופוביים: פוליפרופילן ופוליקרבונט. פולימרים הידרופיליים: נגזרות של תאית (צלולוז) וניילון חומרים קרמיים ומתכות עקרון הפעולה של האולטראפילטרציה דומה למספר שיטות אחרות, כגון אוסמוזה הפוכה, מיקרופילטרציה וננופילטרציה. סִנּוּן דָּקִיק במילון כימיה כללית (תשמ"ה), באתר האקדמיה ללשון העברית Filtration processes, Tetra Pak (באנגלית) Ultrafiltration - an overview, ScienceDirect (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא כימיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ורוניקה ויטנברג

ורוניקה ויטנברג (ברוסית: Вероника Витенберг; נולדה ב-9 בספטמבר 1988 בעיר גרודנו, בלארוס) היא מתעמלת אמנותית ישראלית. ויטנברג הגיעה למקום השישי בגמר אולימפיאדת בייג'ינג 2008 כחלק מנבחרת ישראל בהתעמלות אמנותית, בצוותא עם קטיה פיסצקי, רחלי ויגדורצ'יק, אלונה דבורניצ'נקו ומריה סבנקוב. ויטנברג החלה לעסוק בהתעמלות אמנותית בגיל 6 בגרודנו. בגיל 13 עלתה לישראל ומאז מתאמנת במועדון עירוני חולון. נכון לשנת 2008, דורגה במקום הרביעי בישראל בענף. סגנית אלופת הארץ (אישי) 2004 מקום 6 (קבוצתי) באליפות אירופה 2006 ברוסיה מקום 6 (קבוצתי) באליפות העולם 2007 ביוון (ההישג שהעניק לנבחרת את הזכות להשתתף באולימפיאדה) מקום 5 (קבוצתי) באליפות אירופה 2008 באיטליה מקום 6 (קבוצתי) אולימפיאדת בייג'ינג 2008 בסין מקום 5 (קבוצתי) באליפות העולם 2009 ביפן מדיה וקבצים בנושא ורוניקה ויטנברג בוויקישיתוף ורוניקה ויטנברג, באתר olympedia.org ורוניקה ויטנברג, באתר התאחדות ההתעמלות הבין-לאומית היסטוריה: אירה ריסנזון והנבחרת עלו לגמר, באתר ONE‏, 23 באוגוסט 2008 קובי גרידינגר, ‏היסטוריה: ישראל שישית בהתעמלות אומנותית, באתר ONE‏, 24 באוגוסט 2008 משלחת ישראל לבייג'ינג באתר Nana10 סער הס, בייג'ינג, הישג ענק: ישראל שישית בהתעמלות אמנותית, באתר ynet, 24 באוגוסט 2008 ערך זה הוא קצרמר בנושא ספורטאים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חצצית

חצצית הוא שמו של אמצעי לפיזור הפגנות ומערכת נשק אל-הרג העושה שימוש ביידוי אבני חצץ לצורך פיזור הפגנות אלימות ומהומות. החצצית פותחה בידי רפא"ל עבור צה"ל במהלך האינתיפאדה הראשונה, מתוך כוונה שתשמש אמצעי לפיזור הפגנות שאיננו קטלני. הרעיון של שימוש באבני חצץ נבע מהסיכון המועט בהשלכת אבן קטנה, שגודלה בערך כגודל זית, לעבר המפגינים כמו-גם מהעלות הנמוכה של החצץ וזמינותו הרבה לעומת אמצעים אחרים לפיזור הפגנה. בתחילה פותחה מערכת "חצצית" שנישאה על-גבי רכב ולאחר מכן פותחה גם מערכת דומה שנישאה על ידי מסוק. עקרון פעולתה של מערכת ה"חצצית" מושתת על מכונה חקלאית לפיזור דשנים בשדות חקלאיים. מערכת ה"חצצית" הותקנה על-גבי קומנדקר שנשא מכל ובתוכו חצץ. החצץ "הוזרם" למכל אחר שבו סבב במהירות ציר שממנו בלטו מספר זרועות קצרות, שבקצהן מעין שקע. אבני החצץ שנשפכו למכל זה נאספו לתוך שקעים אלו ובגלל תנופת הסיבוב של הזרועות הושלכו החוצה, דרך פתח רחב שנקבע לרוחב המיכל, לעבר האזור שמול קדמת הקומנדקר. בגלל פשטות המנגנון התקבל פיזור בלתי מדויק, גם אם אחיד למדי, של מטר אבני חצץ שניתך למרחק של בערך 50–100 מטר לפני הקומנדקר. מערכת סגריר-אבא - לאחר פיתוח מערכת החצצית הרכובה, פותחה גם מערכת לפיזור חצץ ממסוק לאותה המטרה. המערכת המוסקת פעלה באופן שונה מאחר שלא היה בה צורך בזרועות מסתובבות כדי להשליך את החצץ לעבר המתפרעים. במערכת המוסקת החצץ פוזר דרך צינור, באמצעות כח הכובד בלבד, ממיכלים שהותקנו על המסוק. בעדותו בפני ועדת אור תיאר ניצב אליק רון את החצצית: "במהלך האינתיפאדה הראשונה פותחה מכונה שניתן להפעיל אותה מעל נ"נ, נגמ"ש או ג'יפ, שמאכילים אותה בחצץ והיא יורה את החצץ. הטווח אינו גדול, הפגיעה היא כואבת, אינני מכיר מקרים קטלניים. אני יודע על הפעלה במקומות רבים בזמן האינתיפאדה. הכלי היה בידי צה"ל. בהמשך הייתה ורסיה נוספת מוטסת, שבה על מגלשיים של מסוקי האנפה, הורכבו ארגזי תחמושת שמולאו בחצץ, ובמשיכת ידית על ידי המכונאי המוטס הם פיזרו את החצץ על ראשו של ההמון המתפרע. גם במקרים האלה אינני יודע על קטלניות. [...] הכלי הזה נרקב ברבות השנים מאז האינתיפאדה ולא נעשו בו שימושים; הוצגו בפנינו לאחר האירועים פיתוחים, בין השאר של חצצית קטנה יותר, יעילה יותר." תוך זמן קצר התברר חוסר האפקטיביות של השימוש בחצצית. טווח זריקת אבני החצץ לא עלה על 100 מטר, והפגיעה בהמון מתפרע לא הייתה משמעותית. אמצעים לפיזור הפגנות כדורי גומי האינתיפאדה הראשונה אירועי אוקטובר 2000 עמוד מתוך בטאון חיל האוויר, באתר "פרש". עדותו של ניצב אליק רון בפני ועדת אור.
בנימין לנדקוף

בנימין לנדקוף (נולד ב-1940) הוא פרופסור למכניקה ולהנדסת מכונות וחתן פרס ביטחון ישראל. לנדקוף נולד בפולין ועלה לישראל בצעירותו. הוא בוגר לימודי הנדסת מכונות (1962) ומוסמך בהנדסת חומרים (1970) מהטכניון. בשנת 1974 השלים לנדקוף לימודי דוקטורט במכניקה שימושית מאוניברסיטת ברקלי. בשנים 1963–1995 הועסק לנדקוף ברפא"ל. במקביל, משנת 1975, הוא חבר סגל הטכניון והתקדם בו לדרג פרופסור בפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה וחלל. בשנים 1996–1999 הוא עמד בראש מכון המתכות הישראלי מייסודה של קרן הטכניון למחקר ופיתוח. במהלך השנים הוא גם היה פרופסור אורח באוניברסיטת ברקלי (1981, 1985 ו-1989) ובאוניברסיטת בריטיש קולומביה בקנדה (1995). תחומי עבודתו של לנדקוף נוגעים לשימוש במתכות וחומרים מרוכבים על בסיס מתכות בבניית מטוסים, לוויינים ומבני תעופה. בשנת 2001 הוא הנחה פרויקט בטכניון שבו פותחה מערכת לשיגור לוויינים ממטוס הרקולס, במטרה למנוע את הצורך להסתייע באתרי שיגור לוויינים במדינות זרות. בשנת 1977 הוענק ללנדקוף פרס ביטחון ישראל על עבודתו. אתר הבית של פרופ' לנדקוף באתר הטכניון ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אנטארקטיקה הברזילאית

אנטארקטיקה הברזילאית (בפורטוגזית ברזילאית: Antártica Brasileira או Antártida Brasileira. שתי הצורות קבילות) הוא כינוי בלתי רשמי של "אזור אינטרסים" של ברזיל ביבשת אנטארקטיקה, דרומית לקו הרוחב 60° דרום ובין קווי האורך 28° ו-53° מערבה לקו גריניץ'. בשנת 1986 קבעה ברזיל אזור זה כ"אזור אינטרסים" שלה. מהותה של קביעה זו מעולם לא הוגדרה היטב, ולכאורה לא נוצר ניגוד אינטרסים עם טענותיהן של ארגנטינה ובריטניה לריבונות באזורים החופפים גאוגרפית את "האזור המיועד" לברזיל. בשנת 1975 הצטרפה ברזיל לברית האנטארקטית. שבע שנים מאוחר יותר שיגרה ברזיל משלחת ראשונה לאנטארקטיקה, וזו שהתה ביבשת בקיץ של 1982–1983. במשלחת השתתפו הספינה "הבארון מטפה" ("Barão de Teffé") של חיל הים הברזילאי והספינה "פרופ' ולדימיר בזנארד" ("Prof. Wladimir Besnard") של המכון לאוקיינוגרפיה של אוניברסיטת סאו פאולו. בשל הצלחת המסע התקבלה ברזיל כחברה מלאה במועצה המדעית למחקר אנטארקטי (SCAR). בקיץ שבין השנים 1983–1984 הקימה ברזיל באנטארקטיקה את תחנת המחקר "רב החובל פראז" ("Estação Antártica Comandante Ferraz"), באי המלך ג'ורג'. החל משנת 1986 מאויש הבסיס באופן קבוע, הן בחורף והן בקיץ. בנוסף מחזיקה ברזיל בארבעה בסיסי מחקר לזמן שהייה מוגבל באיי שטלנד הדרומיים. בבסיס המחקר "רב החובל פראז" ובארבעת הבסיסים הקטנים יותר נערכים מחקרים מדעיים מטעם אוניברסיטאות ומכונים בברזיל, במגוון תחומים, ביניהם: מדעי החיים, מדעי האטמוספירה, מטאורולוגיה, גאופיזיקה של כדור הארץ המוצק, גאולוגיה יבשתית וימית, אוקיינוגרפיה, אסטרופיזיקה, גאומגנטיזם וגאופיזיקה גרעינית. בין נושאי המחקר נושאים כמו - "השפעות שינויי הסביבה הגלובליים על אנטארקטיקה והשלכותיהן על האמריקות, ובכלל זה יער האמזונס". בנוסף, בבסיס הברזילאי אומתו העלייה בטמפרטורות הגלובליות, אפקט החממה, הרחבתו של החור באוזון ועליית מפלס פני האוקיינוסים. בנוסף, נערכות באופן מתמיד מדידות שבהן מתקבלות דגימות אירוסולים, הנובעים מהזיהום הנגרם בעיקר בידי מדינות ההמיספירה הצפונית. כל השינויים שנמדדו בתחנה האנטארקטית הברזילאית מצביעים בבירור על האינטראקציה בין מערכות האקלים של חצי הכדור הצפוני ושל חצי הכדור הדרומי, והשלכותיה על השינויים הגלובליים. חיל הים הברזילאי עורך באופן קבוע סקרים קרטוגרפיים באזור שבין הקצה הדרומי של דרום אמריקה לאנטארקטיקה, לשם עריכה ועדכון של טבלאות ותרשימי השיט. כמו כן, ערכה חברת הנפט הברזילאית פטרוברז סקרים סייסמולוגיים ימיים באזור. בחורף מאייש את בסיס "רב החובל פראז" צוות של 48 מדענים, טכנאים ועובדי מנהלה, ובקיץ מתוגבר הצוות ל-100 איש. על תפעולו המנהלתי של הבסיס אמון חיל הים הברזילאי, המפעיל ספינה למחקרים אוקיינוגרפיים (המכונה "ספינה לתמיכה אוקיינוגרפית ארי רונז'ל" (Ary Rongel)"), המותאמת לשיט במימי הקוטב הדרומי. בנוסף, מפעיל חיל האוויר הברזילאי כל שנה 7 טיסות של מטוסי הרקולס, המובילים ציוד, חומרי גלם וכח אדם, הן בקיץ והן בחורף. במהלך שרפה שהתרחשה בשנת 2012 המתקנים נהרסו. ברזיל פועלת לחידוש המתקן ועבודות במקום צפויות להסתיים בשנת 2018. הברית האנטארקטית מדיה וקבצים בנושא אנטארקטיקה הברזילאית בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של התוכנית האנטארקטית של ברזיל(הקישור אינו פעיל) אתר האינטרנט של התוכנית האנטארקטית של חיל הים הברזילאי מצלמות אינטרנט בזמן אמת ונתוני מזג אוויר מקומיים בבסיס האנטארקטי הברזילאי אתר האינטרנט של הפרויקט האנטארקטי של המשרד לאיכות הסביבה של ממשלת ברזיל 100 בקיץ, 48 בחורף http://www.sciencemag.org/news/2016/03/brazil-starts-building-snazzy-new-research-station-antarctica
קילווה קיסיוואני

קילווה קיסיוואני (Kilwa Kisiwani) הייתה עיר במזרח אפריקה, בשטחה של טנזניה של ימינו, שננטשה במחצית המאה ה-19. בימי הזוהר שלה, הייתה העיר המרכז המסחרי החשוב ביותר במזרח אפריקה. חורבות העיר שוכנות על אי באותו שם, סמוך לחופי מחוז לינדי בדרום מזרח המדינה, כ-280 ק"מ דרומית לדאר א-סלאם. בשנת 1981 הוכרזו החורבות כאתר מורשת עולמית. העיר נוסדה בידי הסוחר הפרסי עלי בן אל-חסן, בסביבות שנת 975. במאות הבאות הפכה העיר למרכז של סחר בזהב, ברזל, שנהב ובעבדים שהגיעו מאפריקה, וכן של טקסטיל, תכשיטים, חרסינה ותבלינים שהגיעו מצדו האחר של האוקיינוס ההודי - מאסיה. עד המאה ה-13 הפכה העיר לחזקה שבערי מזרח אפריקה, והייתה לה השפעה גם על המסחר במוזמביק ובזימבבואה של ימינו. אבן בטוטה, שביקר בה בשנים 1332-1331, תיאר אותה כאחת הערים היפות בעולם, וכן ציין לטובה את צניעותו ונדיבותו של הסולטאן, אל-חסן אבן סוליימאן. בתקופה זו נבנה ארמון חוּסוּנִי קוּבְּוָוה והמסגד הגדול הורחב. לקראת סוף המאה ה-14 החלה העיר לרדת מגדולתה, בד בבד עם עלייתה של סופלה, במוזמביק של ימינו. ב-1505 השתלטו על העיר הפורטוגזים, ואולם שלטונם בה נמשך שבע שנים בלבד, וב-1512 היא נכבשה בידי שכירי חרב ערבים. אלה לא הצליחו להשיב לה את מעמדה, ובמהלך המאה ה-17 היא חרבה. ב-1784 השתלטו עליה שליטיה העומאנים של זנזיבר, והשתמשו בה כמרכז לסחר בעבדים. בשנות ה-40 של המאה ה-19 היא ננטשה סופית. האי היה לחלק ממזרח אפריקה הגרמנית בין 1886 ל-1919, ועד לעצמאות טנזניה ב-1961 היה חלק מהמושבה הבריטית טנגניקה. בשנת 1981 הכריז אונסק"ו על חורבות קילווה קיסיוואני כאתר מורשת עולמית. שחיקה והתפשטות של צמחייה מאיימים כיום על שלמותם של המבנים, וכמה מהם מצויים בסכנת התמוטטות. ב-2004 הוכנס האתר לרשימת אתרי המורשת המצויים בסכנה, וב-2008 הוא הוכנס גם לרשימת 100 האתרים המאוימים ביותר של קרן המונומנטים העולמית (WMF). על האי בו שוכנת קילווה קיסיוואני עדיין מתגוררים תושבים, ויש בו גם בתי מלון המשמשים תיירים המבקרים בחורבות העיר ובחורבותיה של סונגו מנארה הסמוכה. המבנה שנחשב למרשים ביותר בקילווה קיסיוואני הוא ארמון חוסוני קיבווה. הארמון נבנה בראשית המאה ה-14, ונחשב בשעתו למבנה האבן הגדול ביותר באפריקה שמדרום לסהרה. הוא כולל מספר אולמות, באחד מהם בית מרחץ מתומן. ברבים מהחדרים עיטורים מגולפים באבן, בסגנון פרסי. המסגד הגדול נבנה במאה ה-12 והורחב בסביבות 1320. הוא כולל 16 כיפות הנתמכות ב-30 עמודים. מדיה וקבצים בנושא קילווה קיסיוואני בוויקישיתוף אתר מקיף על המקום(הקישור אינו פעיל) העיר באתר about.com מידע על האתר תמונות העיר (אורכב 24.07.2008 בארכיון Wayback Machine) קילווה קיסיוואני, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית)
ראב (פירושונים)

ראב האם התכוונתם ל... ראב – אי בים האדריאטי, בצפון-מערב קרואטיה ראב (עיר) – העיר הגדולה באי ראב מחנה הריכוז ראב – מחנה ריכוז שהיה באי ראב ראבּ (Raab) - שמה הגרמני של העיר גיור (Győr) שבהונגריה שם משפחה ממקור גרמני (Raab). אישים: אסתר ראב – המשוררת והסופרת הבולטת הראשונה מבין ילידי ישראל דומיניק ראב – מזכיר המדינה בממשלת הממלכה המאוחדת יהודה ראב – ממייסדי המושבה פתח תקווה ומראשוני השומרים בעיר יוהאן ראב – איש עסקים גרמני שהגן על תושבי נאנג'ינג מפני הכיבוש היפני רב (פירושונים)
סימנייה (פירושונים)

האם התכוונתם ל... סימנייה – רצועה צרה ודקה שקוראי ספר מניחים בתוכו, כדי לסמן את המקום שבו הפסיקו את קריאתם. סימנייה (תמליל אלקטרוני) – סימון שמאפשר למחשב להגיע למקום מסוים בתמליל אלקטרוני בלחיצת כפתור. סימניה (אתר אינטרנט) – אתר אינטרנט ישראלי המוקדש לספרים. סימנייה (קליגרפיה) – מונח מתחום הקליגרפיה, המתאר סימן (מילה) בשפה כלשהי, בדרך כלל מן המזרח הרחוק.
נוסאן

נוֹסאן או גם נוסליט הוא מינרל טקטוסיליקטי (סיליקט במבנה מרחבי) שנוסחת המבנה הכימי שלו היא (Na8Al6Si6O24(SO4)•(H2O הנוסאן הוא פלדשפטואיד (מינרל דמוי פצלת השדה אך בעל מבנה שונה והמכיל פחות סיליקה) וחבר בקבוצת הסודליט. הנוסאן הוא מינרל קל, קשה באופן יחסית, אם כי שביר. הנוסאן מתגבש במערכת הקובייתית. קשיות המינרל נעה בין 5.5 ל-6 בסולם מוס ומשקלו הסגולי בין 2.3 2.4 גרם לסמ"ק. מבחינת תכונותיו האופטיות המינרל הוא איזוטרופי ופלואורסצנטי. כאשר יש תכלילים במינרל הוא מציג שבירה כפולה חלשה. בין הנוסאן להאיאין (Na,Ca)4-8Al6Si6(O,S)24(SO4,Cl)1-2)), אף הוא פלדשפטואיד מקבוצת הסודליט, מתקיימת שורה איזומורפית. המינרל תואר לראשונה בשנת 1815 על פי דוגמיות שנמצאו ב"קומפלס הגעשי אגם לאך" (Laacher See) שבהרי האייפל (Eifel) במדינת ריינלנד-פפאלץ שבגרמניה. הוא כונה בשם נוסאן לכבוד קרל וילהלם נוֹזה (Karl Wilhelm Nose ‏ 1835-1753) מבְּרַאוּנְשְוַוייג (כיום בסקסוניה התחתית), מינרלוג גרמני. הנוסאן מצוי בסלעי יסוד אלקליים עניים בסיליקה, בעיקר בפונוליט. הנוסאן מופיע לעיתים באבן החן לפיס לזולי יחד עם המינרלים האחרים בקבוצת הסודליט: לזוריט, האיאין וסודליט. הנוסאן הוא מינרל נדיר למדי, אבל תפוצתו רחבה, ולכן ניתן למצוא אותו במקומות מגוונים כדוגמת איי האוקיינוס (לדוגמה טהיטי) ורכס הרי לאסאל שבמדינת יוטה שבארצות הברית. מקומות נוספים בהם מוצאים נוסאן כוללים את שלקופף (Schellkopf), סמוך לברנק (Brenk) ובמקומות נוספים סביב לאגם לאך (Laacher See) במחוז אייפל במדינת ריינלנד-פפאלץ (המקום בו נתגלה המינרל לראשונה), ובמחצבה בהגאו (Hegau) במדינת באדן-וירטמברג בשבגרמניה; במסיב מון דור (אנ') בחבל אוברן שבצרפת; בצוק וולף (Wolf Rock) שלחוף קורנוול באנגליה; בקובאו (Covao) שבאיי כף ורדה; ברכס הגבעות השחורות שבמדינת דקוטה הדרומית שבארצות הברית ובחצי האי קולה שברוסיה. מדיה וקבצים בנושא נוסאן בוויקישיתוף אתר Mindat אתר Webmineral פרויקט rruff נוסאן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) לרשימה המלאה מומלץ לגשת לאתר Mindat המצוי בקישורים החיצוניים להלן.
סופרסטראדה די סן מרינו

סופרסטראדה די סן מרינו (איטלקית Superstrada di San Marino) הוא הכביש הראשי ברפובליקה של סן מרינו. אורכו של הכביש הוא 8.9 ק"מ, והוא המשכה של הדרך הארצית האיטלקית המובילה אל סן מרינו מהעיר רימיני. הכביש מתחיל בגבול בין סן מרינו לאיטליה, בפינתה הצפון-מזרחית של המדינה, ליד היישוב דוגאנה, חוצה את שתי עריה הגדולות של המדינה, סראוואלה ובורגו מג'ורה, ומוביל עד לבירה סן מרינו. למרות שמו, הכביש אינו כביש מהיר, ולאורכו צמתים ומעגלי תנועה לצד מחלפים. הוא נסלל החל בשנת 1959 במקביל לסלילת המשכו באיטליה, ונחנך ב-25 בנובמבר 1965. בשל הנוף הגבעי הכביש מפותל למדי, ובחלקו הוא עובר בתוואי של מסילת הרכבת סן מרינו-רימיני (Ferrovia Rimini-San Marino), שנהרסה במלחמת העולם השנייה ופורקה בסוף שנות ה-60. קטעי הכביש נקראים על שמם של תאריכים חשובים בתולדות הרפובליקה (ממזרח למערב): דרך ה-3 בספטמבר - יום מרינוס הקדוש והחג הלאומי. דרך ה-4 ביוני - יום חגו של קווירינוס הקדוש מסיסק וניסיון כיבוש כושל של המדינה ב-1543. דרך ה-5 בפברואר - יום חגה של אגאתה הקדושה ויום השחרור מכיבושו של הקרדינל אלברוני ב-1740. דרך ה-25 במרץ - יום סיום המשטר האוליגרכי ברפובליקה ב-1906. דרך ה-28 ביולי - יום ההפגנה האנטי-פשיסטית ב-1943. היסטוריה של סן מרינו
קורד

האם התכוונתם ל... קורד (יישוב) – כפר בהונגריה מקלע קורד – מקלע רוסי קז'ימייז' קורד – מנצח פולני אקורד
סן לאו

סן לאו (באיטלקית: San Leo) ובעבר מונטפלטרו (Montefeltro) היא עיר בנפת רימיני בדרום-מזרחו של מחוז אמיליה-רומאניה שבאיטליה. שטחה 53 ק"מ ובשנת 2007 התגוררו בה 2,998 תושבים. תושביו הראשונים של האזור היו עמים איטליים דוגמת האומברים והסאמניטים, וכן הגאלים והרומאים. שמה המקורי של סן לאו, מונטפלטרו, התפתח מהשם הרומי "מונס פרטרי" (Mons feretri), שהתייחס לצוק הנישא במקום (Mons - "הר") שעליו ניצב מקדש יופיטר פרטריו. מצודה רומית ניצבה במקום לפחות מאז המאה ה-3. בסוף המאה ה-3 או בתחילת המאה ה-4 קבע לאו הקדוש את מעוזו בצוק, והנצרות התפשטה באזור במהירות עד הקמתה של הדיוקסיה של מונטפלטרו בשנת 826. למרות שהדבר אירע כמעט 500 שנים לאחר מותו של סן לאו, הוא נחשב לבישוף הראשון של הדיוקסיה, ובקתדרלה בעיר שמור מכסה הסרקופג שבו הופקדו בעבר שרידיו בעבר. השם מונטפלטרו מתייחס מאז לא רק לצוק אלא גם לאזור שסביב לו, וזהו מקור שמה של משפחת האצולה האיטלקית מונטפלטרו. העיירה קרויה על שמו של הקדוש מאז שנת 1000 לערך. במאה ה-6 כבר שכן במקום כפר, וכאשר בליסריוס הביס את הגותים ב-538, הוא היה לחלק מהאימפריה הביזנטית. לאחר הביזנטים כבשו הלומברדים את האזור, ואלה נדחקו בתורם על ידי פפין הגוץ אשר מסר את השטח במאה ה-8 למדינת האפיפיור. בשנת 961 התבצר ברנגר הראשון, מלך איטליה בסן לאו, לאחר שהובס על ידי אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. איכותו ההגנתית של הצוק אפשרה למתבצרים לעמוד בפני מצור שנמשך מספר חודשים. לאחר שברנגר נכנע בדצמבר 963, הוא נכלא במצודת סן לאו עד שהועבר לבמברג בגרמניה. ב-1213 שהה פרנציסקוס מאסיזי בעיירה וייסד מנזר כשני קילומטרים ממרכזה. העיירה נמסרה לשליטת אורבינו החל בשנת 1226, והאזור הפך לאוטונומיה שהתקיימה עד שנת 1816 ובירתו בסן לאו. ב-1441 נבנתה המצודה מחדש, וב-1516 השתלט בית מדיצ'י על העיר לאחר מצור שארך מספר חודשים. שלוש שנים לאחר מכן, ב-1519 העניק האפיפיור לאו העשירי את העיר לרפובליקה של פירנצה. ב-1631 נמסרה העיר למדינת האפיפיור, וזו שלטה בה עד איחוד איטליה ב-1860. המצודה המשיכה ושימשה כמתקן צבאי עד שנת 1914. בשנת 2007 התגוררו בעיר 2,998 תושבים. להלן נתוני התפתחות האוכלוסייה בעיר החל ב-1861: סן מרינו סן מרינו, סן מרינו אתר האינטרנט הרשמי של סן לאו אתר לשכת התיירות אודות המצודה בעיר אתר מחוז מארקה אודות העיר ותולדותיה Istituto Nazionale di Statistica
סונגו מנארה

סונגו מנארה (Songo Mnara) הוא אי ושמה של עיר נמל שהייתה פעילה בימי הביניים. האי שוכן בסמוך לחופי מחוז לינדי בדרום מזרח טנזניה, כ-280 ק"מ דרומית לדאר א-סלאם. בשנת 1981 הוכרזו הריסות סונגו מנארה, כמו גם הריסות קילווה קיסיוואני הסמוכות, כאתר מורשת עולמית. בין המאה ה-13 למאה ה-16 הייתה העיר מרכז לסחר בזהב, בכסף, בפנינים, בטקסטיל ובחרסינה, שהובאו משני צדי האוקיינוס ההודי - מאפריקה ומאסיה, אף שנחשבה עיר חשובה פחות מקילווה קיסיוואני. כיום, סובלות חורבות העיר משחיקה, ומצויות בהידרדרות מתמדת. בשנת 2004 קבע אונסק"ו כי האתר הוא אתר מורשת שנמצא בסיכון. בשל הכרזה זו ממשלות יפן וצרפת נוטלות חלק במאמצי השיקום של האתר ואזורו. המבנים הבולטים בעיר כוללים חמישה מסגדים, בית קברות ומבני מגורים, בהם מבנה שגודלו 40 X 40 מ', ומכונה "הארמון". המבנים עשויים בעיקר עץ וחימר. מדיה וקבצים בנושא סונגו מנארה בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של טנזניה ובנושא אתרי מורשת עולמית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.