laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אלל

אָלֵל (allele) הוא אחד מתוך כמה צורות מולקולריות אפשריות של אותו גן המצוי באותו לוקוס (במיקום קבוע) בכרומוזומים הומולוגיים. כל אלל הוא בעל רצף נוקלאוטידים ייחודי ועשוי להיות אחראי לביטוי שונה של אותה תכונה תורשתית. בתוך תא דיפלואידי (diploid) יש שתי סדרות של כרומוזומים, כך שברוב המקרים, כל גן מופיע בשני עותקים. אם שני העותקים של גן מסוים שנמצאים בתאיו של הפרט הם זהים (כלומר, אותו אלל מופיע בשניהם), אזי הפרט הוא הומוזיגוט (homozygous) לגן הזה – ואם העותקים שונים זה מזה (אללים שונים), הפרט הוא הטרוזיגוט (heterozygous). ביטוי התכונה תלוי ביחסי דומיננטיות בין אללים של גן מסוים. על פי כללי התורשה המנדלית, בדרך כלל אלל אחד דומיננטי יחסית לאלל אחר שאינו בא לידי ביטוי בגלל הדומיננטיות של הראשון. האללים הם לפיכך משני סוגים: אלל דומיננטי או שלטני (dominant allele): אלל השולט על ביטוי תכונות מסוימות, מהסיבה שאינו מאפשר לאלל אחר המצוי בכרומוזום ההומולוגי לבוא לידי ביטוי. האלל מסומן כ A. (האות A היא רק דוגמה זה יכול להיות כל אות באלף בית הלטיני). אלל רצסיבי או נסגני (recessive allele): אלל שאינו בא לידי ביטוי, אלא במצב הומוזיגוטי, בגלל הדומיננטיות של האלל הדומיננטי. האלל מסומן כ a אלל דומיננטי שיתופי (codominant allele): שני אללים שנמצאים במעמד שווה זה לזה, וכאשר מישהו יורש את שני האללים נוצר פנוטיפ שלישי, שנוצר בגלל שהגוף מייצר את שני החלבונים שהאללים מקודדים. האללים מסומנים כA¹,A². אללים שונים וחדשים נוצרים גם בעקבות מוטציות. תא הפלואידי פשוט, שיש לו רק מערכת חד-כרומוזומלית, נושא רק אלל אחד של כל גן. המילה "אָלֵל" היא צורה מקוצרת של אָלֵלוֹמוֹרְף (allelomorph, "צורה אחרת", מילה שהומצאה על ידי הגנטיקאים הבריטים ויליאם בייטסון ואדית רבקה סונדרס). מילה זו שימשה בימים הראשונים של הגנטיקה לתיאור צורות שונות של הגן כדי להבחין בין גנוטיפים שונים. המילה נגזרה מהתחילית היוונית ἀλληλο-, אָלֵלוֹ-, שמשמעותה משותף, הדדי או זה את זה. התחילית משויכת לפועל היווני ἄλλος, אַלוֹס (קרוב למילה הלטינית alius, אַלִיוּס), שמשמעותה אחר. מספר הפרעות גנטיות נגרמות כאשר אדם יורש שני אללים רצסיביים עבור תכונה שמקודדת על ידי גן אחד. דוגמאות להפרעות גנטיות רצסיביות: לבקנות, סיסטיק פיברוזיס, גלקטוזמיה, פנילקטונוריה (PKU) ומחלת טיי זקס. ישנן הפרעות אחרות שהן עקב אללים רצסיביים, אך מכיוון שהמוקד הגנטי ממוקם על כרומוזום X, ולזכרים יש רק עותק אחד, הן שכיחות יותר אצל זכרים מאשר אצל נקבות. דוגמאות: עיוורון צבעים אדום-ירוק ותסמונת X שביר. הפרעות אחרות, כגון מחלת הנטינגטון, מתרחשות כאשר אדם יורש אלל דומיננטי אחד. יחסי דומיננטיות תאחיזה מדיה וקבצים בנושא אלל בוויקישיתוף אלל, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ALLELE, National Human Genome Research Institute, ‏April 3, 2024 ערך זה הוא קצרמר בנושא ביולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
איגוויי

סלבלאון דה איגוויי (בספרדית: Salvaleón de Higüey), או בקיצור איגוויי, היא בירת מחוז לה אלטגרסיה ברפובליקה הדומיניקנית. העיר, שמכונה לעיתים בירת התיירות של המדינה, נמצאת במרחק של 145 קילומטרים מבירת הרפובליקה הדומיניקנית סנטו דומינגו. בתחילת המאה ה-16 הספרדים רצחו את מרבית התושבים האינדיאנים בני הטאינו שהתגוררו באזור, והקימו במקום יישוב. ב-1508 רשויות המסחר הספרדיות העניקו לאיגוויי ממשל עצמי מוגבל. בתחילת המאה ה-19 האזור עבר משליטת ספרד לצרפת, וכעבור זמן מה לשלטון האיטי שהשתחררה משלטון צרפת, עד שלבסוף הפך לחלק מהרפובליקה הדומיניקנית עם הכרזת עצמאותה ב-1844. כלכלת איגוויי מתבססת על גידולים טרופיים, כמו קנה מצוי, קפה, טבק, קקאו, אורז ותירס, גידול בקר וחזירים, דייג ותיירות. האטרקציה המרכזית בעיר היא בזיליקת נואסטרה סניורה דה לה אלטגרסיה, בה מוצג הציור "בתולת לה אלטגרסיה", שהובא על ידי מיסיונרים ספרדים בעת הקמתה של איגוויי. בכל שנה ב-21 בינואר נחגג יום בתולת לה אלטגרסיה. יום זה נחשב ליום חופש לאומי ורבבות אנשים מגיעים לקתדרלה ביום זה. שאר התיירות מרוכזת בעיר הקרובה פונטה קאנה, אשר רבים מתושבי איגוויי מועסקים במלונותיה. את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי פונטה קנה, שנמצא בעיר פונטה קאנה. זהו נמל התעופה העמוס ביותר ברפובליקה הדומיניקנית, גם יותר מנמל התעופה של סנטו דומינגו. מדיה וקבצים בנושא איגוויי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של איגוויי (בספרדית) איגוויי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
ראה גלנאקי

רֵאָה גַלַנָאקִי (Ρέα Γαλανάκη, Rea Galanaki, נולדה ב-1947) היא סופרת יוונייה. ראה גלנאקי נולדה בשנת 1947 בהרקליון שבכרתים. לפני שהתמסרה לכתיבה ספרותית למדה היסטוריה וארכאולוגיה באוניברסיטת אתונה וחייתה תקופות ארוכות בעיר פָּטְרַס. שתי יצירות הביכורים שגַלַנָאקִי פרסמה היו ספרי השירה "שמח למרות הכול" (1975) ו"המחצבים" (1979). לאחר מכן ראו אור שני ספרים מפרי עטה הנעים מבחינת סוגותיהם בין השירה לבין הסיפורת: "העוגה" (1980) ו"איפה חי הזאב" (1982). למן פרסום ספרים אלה ואילך נטשה גלנאקי כליל את השירה, ואם כי בסיפורת שכתבה ניכר קולמוס המשוררת עד עצם היום הזה, הרי למן אמצע שנות השמונים ואילך לא פרסמה שירים חדשים. ספר הסיפורים הממוקד בהיסטוריה של כרתים, "סיפורים שמרכזם זהה" (1986), קדם בשלוש שנים לרומן הראשון שכתבה גַלַנָאקִי ושבו קנתה את תהילתה, "חיי איסמעיל פריק פשה" (1989), הספר היווני הראשון שנכלל ברשימת אונסק"ו ליצירות מופת בנות-זמננו. מאוחר יותר פרסמה רֵאָה גַלַנָאקִי את הרומן "אחתום בשם לואי" (1993), את המסה "מלך או חייל?" (1997), את הרומנים "אֶלֵנִי או אף אחד" (1998), "מאה שנות מבוך" (2002) ו"מים שקטים חודרים" (2006) ואת קובץ הסיפורים "יד כמעט תכלת" (2004). כמעט בזכות כל אחד מספריה הוענקו לה פרסים יוקרתיים, והיא נחשבת כיום בצדק לאחת הסופרות החשובות ביותר ביוון. הרומן "חיי איסמעיל פריק פשה" ראה אור בהוצאת כרמל בשנת 2006 בתרגום רמי סערי, וקובץ הסיפורים "יד כמעט תכלת" ראה אור בהוצאת כרמל בשנת 2022 בתרגום רמי סערי. רֵאָה גָלָנָאקִי, יד כמעט תכולה, הקדמה, סיפור והערה ביוגרפית מאת רמי סערי
Defense Update

Defense Update הוא מגזין מקוון לאמצעי לחימה היוצא לאור על ידי חברת Lance&Shield בע"מ הישראלית. המגזין נוסד בשנת 1978 על ידי סא"ל במיל' דוד אשל. הוא היה המגזין הבינלאומי הראשון לענייני הגנה שמקורו בישראל וכן המגזין הראשון מסוגו שיוצא לאור באופן פרטי. העורך הראשי הוא תמיר אשל. בשנות השמונים, היה המגזין בשיא הצלחתו ופורסם במקביל בארבע שפות (עברית, אנגלית, גרמנית וצרפתית). במרץ 2012, היו לתפוצת הירחון 220,000 קוראים. תחומי הכיסוי כוללים מערכות קרקעיות ימיות ואוויריות, שו"ב, מערכות ביון, מערכות חי"ר, שיטות לוחמה (תו"ל), כלי רכב מוגנים, מערכות לוחמה עתידיות, כלים בלתי מאוישים, רובוטיקה, תחמושת מדויקת וכן אנליזות של טרנדים מודרניים בטקטיקות לחימה. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. אתר האינטרנט הרשמי של Defense Update Defense Update, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אתר Defense Update ערך זה הוא קצרמר בנושא תקשורת ובנושא צבא. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
תחנת הכוח הגרעינית בלקובו

בלקובו (למפת רוסיה מוגדלת)   מוסקבה סנקט פטרבורג נובוסיבירסק אנאדיר נורילסק סקנדינביה אי רו פה קזחסטן איראן סין מונגוליה ק. יפן האוקיינוס השקט אוקיינוס הקרח הצפוני בלקובו (למפת רוסיה רגילה)   מוסקבה סנקט פטרבורג נובוסיבירסק אנאדיר נורילסק סקנדינביה אי רו פה קזחסטן איראן סין מונגוליה ק. יפן האוקיינוס השקט אוקיינוס הקרח הצפוני בלקובו (למפת מחוז סראטוב רגילה)   סראטוב אנגלס בלאשוב פוגצ'יוב רטישצ'בו פטרובסק סמרה קזחסטן וולגוגרד וור. טמבוב פנזה אולי. בלקובו (למפת מחוז סראטוב מוגדלת)   סראטוב אנגלס בלאשוב פוגצ'יוב רטישצ'בו פטרובסק סמרה קזחסטן וולגוגרד וור. טמבוב פנזה אולי. בלקובו תחנת הכוח הגרעינית בלקובו היא תחנת כוח גרעינית שנבנתה בשטח מחוז סראטוב, כ-8 ק"מ מבלקובו. תחנת הכוח מורכבת מ-4 כורים גרעיניים בהספק של 1000 מגוו"ט כ"א ומייצרת בשנה מעל ל-30 מיליארד קווט"ש של אנרגיה חשמלית (כ-20% מסך הייצור של תחנות כוח גרעיניות ברוסיה). החלטה עקרונית על הקמת התחנה התקבלה בשנת 1977. התחנה ממוקמת על שפת אגם סראטוב, אגם מלאכותי שנוצר בעקבות הקמת תחנת הכוח ההידרו-אלקטרית במקום. בתכנון התחנה השתתפו מספר משרדי תכנון של ברית המועצות תחת אחריות כוללת של מכון לתכנון תחנות כוח בסברדלובסק. בניית תחנת הכוח החלה בשנת 1980. במהלך הכנסת היחידה לניצול התרחשה תאונת עבודה קשה בה נהרגו 14 מעובדי התחנה. בתחנת כוח זה הותקנו כורים גרעינים זהים לאלו שהותקנו קודם לכך בתחנת הכוח הגרעינית של לנינגרד. היחידה הראשונה הופעלה בסוף 1985 והחלה לעבוד באופן מסחרי ב-23 במאי 1986. הפעלה מסחרית של היחידה השנייה הייתה בשנת 1988, השלישית ב-1989 ורביעית ב-1993 (בנייתה הופסקה לאחר אסון צ'רנוביל). מייד לאחר הפעלת היחידה השלישית באתר החלו עבודות בהקמת יחידות מס' 5 ומס' 6. עבודות אלו הופסקו בשנת 1992. בשנת 2007 תוכנן לחדש את הבנייה לאור תוכנית של חברת רוסאל להקים בקרבת תחנת הכוח מפעל חדש לייצור אלומיניום. בסופו של דבר תוכניות אלו לא מומשו. להוצאת אנרגיה מהתחנה נבנו קווי 220-550 ק"ו המקשרים את תחנת הכוח עם הרשת הארצית. סביב המתקן הוקמה מערכת בקרת איכות הסביבה שמנטרות תנאים סביבתיים באזור של כ-30 ק"מ מתחנת הכוח. בתחנת הכוח עובדים כ-4,500 אנשים. באתר התחנה ממוקם גם מרכז הדרכה לעובדי תחנות הכוח. במרכז זה עוברים הדרכה עובדי תחנות כוח גרעיניות של רוסיה ומדינות נוספות. תוכניות הדרכה הוכנו בהתחשב בניסיון התפעולי ותקלות שהתרחשו בכול העולם. במתקני תחנת הכוח בוצעו עבודות מחקריות שאישרו יכולת הציוד להגדיל את ייצור החשמל ב-4%. לאחר אישור הממצאים הוחלט ליישם את ההמלצות בכול תחנות הכוח מאותו סוג הקיימות ברוסיה. בשנים 2008 ו-2011 באתר ביקרו מומחי הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית. בהתאם לממצאי הדו"ח הם אישרו שרמת הבטיחות באתר היא גבוהה. מדיה וקבצים בנושא תחנת הכוח הגרעינית בלקובו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של תחנת הכוח הגרעינית בלקובו
שי מאיר

שי (שלום יעקב) מאיר (נולד ב-24 ביולי 1943) הוא איש עסקים ישראלי, מייסד מוזיאון השעווה הישראלי ומאירלנד, והמנהל של כלבו שלום שפעל במגדל שלום בתל אביב מ-1965 ועד 1989. שי מאיר נולד בשם שלום יעקב מאיר בתל אביב, בנם של רבקה ומרדכי (מוטקה) מאיר. קרוי על שם שני סביו, שלום מאיר ויעקב פרלשטיין. את שנות ילדותו העביר בבית משפחת מאיר בבת ים, שהיווה מוקד עלייה לרגל לראשי המשק, פוליטיקאים בכירים ואנשי החברה הגבוהה בישראל של אמצע המאה ה-20. סיים את חוק לימודיו במגמה הריאלית בגימנסיה הרצליה. מושפע מאורח חייו וההיסטוריה הספורטיבית של אביו, מרדכי מאיר, ניסה שי מאיר את כוחו כספורטאי. הוא החל לשחק טניס בגיל 10, אז קנה לו אביו את ה"רקטות" (מחבטים) הראשונות, במועדון הטניס של "מלון רמת אביב". באותה עת פעלו בישראל מועדוני טניס ספורים: "מכבי תל אביב", המועדון של "מיקלוש" ממנו צמחה "הפועל תל אביב" ו"מכבי צפון". הוא שיחק במועדון כ־12 שנים. בשנת 1963 הוביל את המועדון יחד עם הטניסאים ירדן פרגמן, אמנון אריאלי ואחרים לליגה הלאומית. הוא השתתף בטורניר הזוגות הראשון של אבות ובנים בשנת 1954 והיה צעיר המתמודדים. בשנות ה-80, כשניהל את כלבו שלום, פרס את חסותו על טורניר זה וארגן 13 טורנירים כאלה, שמהם יצאו המנצחים לאליפות העולם בתחום זה. מאיר היה גם שחקן כדוריד. יחד עם חבריו דני ירושלמי (לימים שחקן בנבחרת ישראל) ויוסי מליכסון הוביל את נבחרת גימנסיה הרצליה. בשנת 1966 שיחק בנבחרת אס"א תל אביב. שירת בחיל המודיעין. עשה תואר ראשון בכלכלה ומדעי המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים ותואר שני במינהל עסקים (MBA) באוניברסיטת קולומביה בארצות הברית. עם שובו ארצה בשנת 1969 החל לעבוד כמנהל הכספים והחשב של כלבו שלום, אחד מתוך שורה ארוכה של מפעלים ועסקים שהקים אביו יחד עם אחיו ומשקיעים נוספים. בשנת 1971 פרצה שרפה בכלבו שלום, ושי מאיר הוביל את שיפוץ הכלבו עד לפתיחתו מחדש עם מספר חידושים שיווקיים, עיצוביים ואחרים שלא נראו עד אז בישראל. בשנת 1972 התמנה למנהל ראשי (Managing Director) של הכלבו עד למכירתו בשנת 1987. בשנת 1966 נישא לנילי ולהם 4 ילדים ו-10 נכדים. בשנת 2009 כתב והוציא לאור את הספר "סיפורם של האחים מאיר" בהוצאת קווים. במקביל לעבודתו בכלבו שלום, הוביל שי מאיר את תכנונם והקמתם של מוזיאון השעווה הישראלי והמאירלנד במגדל שלום. בשנת 1973 נפתח "מוזיאון השעווה הישראלי" עם תצוגה של 100 בובות שעווה. המוזיאון נוהל על ידי שי מאיר במשך 14 שנים. בשנת 1974 פתח שי מאיר את ה"מאירלנד", פארק שעשועים שפעל בעונת הקיץ על הגג הפתוח במגדל שלום. בשנת 1980 החל לפעול כחבר ועד בלשכת המסחר של תל אביב ולאחר הבחירות שהתקיימו בלשכה בשנת 1983 מונה לסגן נשיא הלשכה. במהלך השנים שימש שי מאיר כדירקטור בחברות וארגונים רבים, וביניהם: בנק ירושלים, אוניברסיטת תל אביב, חברת הנפט הלאומית, חברת וולפסון קלור מאיר בע"מ, מאיר חברה להשקעות בע"מ והאגודה לקידוד המוצר בישראל. האחים מאיר שי מאיר, סיפורם של האחים מאיר, קווים, 2009 אלי קינן, תולדות המדינה במוזיאון שעווה, דבר, 8 ביוני 1973 מרדכי חיימוביץ, נגע בשמיים: מה נשאר מהמיתוס של מגדל שלום?, באתר nrg‏, 11 במרץ 2011 שי מאיר, האחים לבית מאיר עמ' 284–285, קווים, 2009
ראש ממשלת צפון אירלנד

האם התכוונתם ל... ראש ממשלת צפון אירלנד (1921–1972) – ראש הממשלה של צפון אירלנד השר הראשון של צפון אירלנד וסגנו – הראשות הכפולה של המועצה המבצעת של צפון אירלנד החל מ-1998
האמת השלישית

האמת השלישית הוא ספר מתח מאת פרופסור מיכאל בר-זוהר. הספר ראה אור לראשונה בשנת 1972, כחלק מסדרת ספרי מתח פרי עטו של המחבר העוסקת בעלילות ריגול מימי המלחמה הקרה. במסגרת סדרה זו פורסמו הספרים "מרגל בחורף" ו"אחים". "האמת השלישית" הוא הספר השלישי שיצא לאור בסדרה זו. בשנת 2013 החלה הוצאת ידיעות אחרונות להוציא את הסדרה לאור מחדש. עלילת הספר נפתחת כאשר ב-25 באוגוסט 1971 מתגלה גופתו של שר החוץ הרוסי, ארקדי פונמארב, בקרבת העיר ניו יורק. בנתיחה לאחר המוות התגלה כי שר החוץ נרצח. הממשל הסובייטי האשים את ארצות הברית ופרץ משבר דיפלומטי חמור. בעקבות זאת פנה נשיא ארצות הברית לברית המועצות וביקש ארכה של שבוע בטרם יינקטו צעדים בתגובה לרצח השר, וזאת על מנת לפענח את הפרשה ולגלות מיהו הרוצח. ראש סוכנות הביון המרכזית, הרולד "הל" ריצ'רדס, מינה למשימה את איש הסוכנות ג'ף סונדרס, בעברו איש חיל הנחתים, אשר פעל כסוכן חשאי בקובה בעת משבר הטילים ולקח חלק בחקירת ההתנקשות בנשיא ג'ון פ. קנדי. הספר מתחקה אחר חקירותיו של סונדרס הנפרסות על פני שבוע ימים במהלכו הוא נע במהירות הבזק בין מדינות רבות, בניסיונות כמעט נואשים לפתור את התעלומה ולמנוע מלחמה בינגושית. דף הספר באתר ידיעות ספרים. הספר "האמת השלישית", באתר "סימניה". מעל השורות – ביקורת ספרים והגיגים מיכאל בר-זוהר, "האמת השלישית", ידיעות ספרים, 2014, עמוד 9. מיכאל בר-זוהר, "האמת השלישית", ידיעות ספרים, 2014, עמוד 48. מיכאל בר-זוהר, "האמת השלישית", ידיעות ספרים, 2014, עמוד 67. מיכאל בר-זוהר, "האמת השלישית", ידיעות ספרים, 2014, עמוד 68.
היינריך מתיאס פון תורן

הרוזן היינריך מתיאס פון תורן (בגרמנית: Heinrich Matthias von Thurn ‏24 בפברואר 1567 בוהמיה - 28 בינואר 1640 פרנו) היה אציל בוהמי שנטל חלק פעיל במרד הבוהמי שפתח את מלחמת שלושים השנים. נולד ב-24 בפברואר 1567 בבוהמיה, מנישואיו השניים של אביו פרנץ שהיה ממוצא איטלקי אריסטוקרטי וקיבל מהקיסר נחלה בבוהמיה בתמורה לשירותיו הצבאיים. לאחר מותו של אביו אומץ על ידי דודו יוהאן הקתולי אולם על אף הסביבה הקתולית שבה גר שמר על אמונתו הפרוטסטנטית. את מרבית ילדותו בילה באוסטריה, בשנת 1585 הצטרף למשלחת הקיסרית שבקרה באיסטנבול ולאחר מכן ביקר בסוריה ובארץ ישראל. לחם לצד הקיסר בקרבות נגד העות'מאנים בהונגריה ובתמורה העניק לו הקיסר את התואר ראש עיריית קרלשטיין וכך הפך לחלק מהאצולה הבוהמית. אולם מלך בוהמיה מת ובמקומו עלה לשלטון הקיסר פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה שהיה קתולי ושנוא על הבוהמים הפרוטסטנטים, הקיסר שלח שליחים לפראג שיכינו את הקרקע לבואו לצורך ביסוס שלטונו, אולם השליחים הושלכו בבוז מחלון בית העירייה וניצלו תודות לערמת אשפה שעליה נחתו, אולם המרד פרץ והתפשט בכל רחבי בוהמיה ואף בנסיכויות גרמניות נוספות. תורן ארגן צבא והגיע עד וינה וצר עליה, הוא נהנה מסיוע שהגיע אליו תודות לצבאו של ארנסט פון מנספלד אולם הרוזן בקואה בן בריתו של הקיסר הביס את מנספלד בקרב ובעקבות כך נקטעו קווי התקשורת והאספקה של תורן עם פראג והוא נאלץ לסגת מהמצור שהטיל על וינה. במהלך המלחמה נענה להצעתו של גוסטבוס אדולפוס מלך שוודיה להתגייס לצבאו ופיקד על כוחות שוודיים עד שנפל בשבי בקרב ליצן בידי חייליו של שכיר החרב של הקיסר אלברכט פון ולנשטיין. הוא השכיל להתחבב עליו ושוחרר אחר מאסר לא ארוך לחיים אזרחיים כשהוא נאלץ לוותר כמה וויתורים מדיניים. הוא מת ב-28 בינואר 1640 בפרנו שבליבוניה. מדיה וקבצים בנושא היינריך מתיאס פון תורן בוויקישיתוף היינריך מתיאס פון תורן, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
לנארט תורסטנסון

לנארט תורסטנסון (בשוודית: Lennart Torstenson;‏ 17 באוגוסט 1603, פורסטנה, שוודיה – 7 באפריל 1651, סטוקהולם) היה פילדמרשל שוודי. פיקד על צבא שוודיה בכמה קרבות מוצלחים במהלך מלחמת שלושים השנים. בנו של קצין שוודי, תורסטנסון. לחם תחת גוסטב השני אדולף נגד פולין (1621–23) בליבוניה. בשנת 1629 הוא מונה לקולונל של גדוד הארטילריה הטהור הראשון שהוקם בצבא כלשהו. הוא פיקד על ארטילריית השדה כאשר גוסטב התערב במלחמת שלושים השנים בגרמניה בשנת 1630. שירותו המכובד בניצחונה המכריע של שוודיה על הכוחות האימפריאליים בברייטנפלד בשנת 1631 הוביל לקידומו לגנרל. נתפס על ידי כוחותיו של הגנרל הקיסרי אלברכט פון ולנשטיין ב-1632, הוא הוחלף ב-1633. תורסטנסון קיבל את הפיקוד על הכוחות השוודים בגרמניה לאחר מותו של מפקד שוודיה יוהאן באנר בשנת 1641 והחזיר את המשמעת לצבא המורד והלא מאורגן. לאחר שהשיג ניצחונות מכריעים, הוא קיבל הוראה על ידי הקנצלר, הרוזן אקסל אוקסנסטירנה, לפתוח בהתקפה על דנמרק (1643), וכתוצאה מכך הסכם ברומסברו ב-1645, שבאמצעותו זכתה שוודיה במחוזות ג'מטלנד והרג'דלן מנורווגיה ומהאיים גוטלנד. ואסל בים הבלטי. הוא מונה לרוזן בשנת 1647. בשנותיו האחרונות הוא ניצל את תפקידו במועצת המדינה השוודית (שחבר בה בשנת 1641) כדי להתנגד למדיניותו של אוקסנסטירנה וקיבל את אמונתה של המלכה כריסטינה. מדיה וקבצים בנושא לנארט תורסטנסון בוויקישיתוף לנארט תורסטנסון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) לנארט תורסטנסון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אנשי צבא ובנושא שוודים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
CLS Group

CLS (ראשי תיבות: Continuous Linked Settlement) הוא מסלקת מטבע חוץ בינלאומית הפועלת משנת 2002. החל משנת 2008 המסלקה פועלת גם בישראל. CLS הוא בנק לסליקת עסקאות במטבע חוץ של שני צדדים המעוניינים להימנע ככל הניתן מסיכוני סליקה ואשראי. הייחוד של CLS הוא בהיותו נקודת אמצע, מתווך, של שני צדדים, נייטרלי ובעל מנגנוני סליקה המפחיתים סיכונים באופן מרבי. שני צדדים המעוניינים להשתמש בשירותי CLS מעבירים אליו את תשלומיהם. רק ברגע ש-CLS מקבל את תשלומי שני הצדדים במטבע אחד הוא מעביר הלאה את הכספים במטבע השני אליהם. חוסר יכולת של אחד הצדדים להעביר את מחויבותו בעסקה מאפשרת ל-CLS לבטל את העסקה ולהשיב למי מהצדדים שכן ביצע, חזרה את כספו. לדוגמה בנק א' סיכם כי יעביר לבנק ב' 100 דולר תמורת 200 שקלים ביום T. בנק CLS מקבל את המידע על העסקה משני הצדדים וממתין ליום T. ביום T בנק א' מעביר ל- CLS את 100 הדולרים. בנק ב' מעביר ל- CLS את 200 השקלים. מנגנון CLS עודכן כי שני הצדדים העבירו אליו את הכספים (דבר המוכיח כי אין להם בעיות נזילות או כל קושי לעשות כן). ברגע זה CLS מעביר הלאה לבנק א' 200 שקלים ולבנק ב' 100 דולר. ללא CLS, בנק א' או בנק ב' עלולים היו להעביר כספים לבנק כושל שקיבל את כספם אך אינו מסוגל להעביר אליהם את מחויבותו. אירועי כשל אלו מתרחשים במקרה של שווקים מעורערים (ראו המשבר הכלכלי העולמי (2008)) כאשר בנקים נפלו בין לילה. אתר האינטרנט הרשמי של CLS Group (באנגלית, בסינית וביפנית) CLS Group, ברשת החברתית אקס (טוויטר) חוקי CLS CLS, באתר בנק ישראל
בוקר טוב ישראל

האם התכוונתם ל... בוקר טוב ישראל (תוכנית רדיו) – משדר הבוקר של גלי צה"ל בוקר טוב ישראל (תוכנית טלוויזיה) – תוכנית בוקר של הערוץ הראשון בוקר טוב ישראל (סדרת סרטים) – סדרת סרטים העוקבת אחר חייהם של חמישה נערים, בפערים של עשר שנים זה מזה
אחיטוב (נכד עלי)

אחיטוב הוא דמות מקראית, בנו של פנחס בן עלי, ואביו של אחימלך. משפחת כהנים זו הייתה מאוהדות דוד. דמותו נזכרת בספר שמואל א', פרק י"ד, פסוק ג'. ברשימת שרי דוד המופיעה בספר שמואל ב', פרק ח', פסוק י"ז: ”וְצָדוֹק בֶּן אֲחִיטוּב וַאֲחִימֶלֶךְ בֶּן אֶבְיָתָר כֹּהֲנִים” מופיע השם צדוק בן אחיטוב, בניגוד לנאמר במקורות אחרים, לפי אחיטוב היה אביו של אחימלך ומשפחתו ואילו צדוק בא ממשפחת כהונה אחרת. לדעת חוקר המקרא שמעון בר אפרת חל שיבוש בסדר השמות, והסדר הנכון לקריאה הוא: צדוק, ואביתר בן אחימלך בן אחיטוב, כהנים. ברשימת היחס בספר דברי הימים א', פרק ה', פסוקים ל"ג–ל"ד, פסוקים ל"ז–ל"ח נאמר כי אמריה הוליד את אחיטוב, ואחיטוב הוליד את צדוק. לדעת מיכאל קוכמן כתיבה זו היא מגמתית ומטרתה לקבוע את ייחוס משפחתו של צדוק למשפחת אהרון הכהן. ברשימת הכהנים בספר נחמיה (י"א, י"א), מוזכר אחיטוב כנגיד בית האלוהים וכאביו של מריות. מן הכתוב לא ברור מדוע לא קשר בעל ספר נחמיה את אחיטוב אל בית אהרון. לדעת חוקר המקרא מיכאל קוכמן, זו מגמת ספר נחמיה שלא להתייחס במפורש למשפחת הכהנים השייכת לבית אהרון, שכן מעמדו ניתן לו על ידי המלך הפרסי דווקא ולא מייחוס אבות. לעומת זאת, בספר עזרא מופיע אחיטוב כבן לשושלת אהרון (עזרא, ז', א'–ה'). לא ברור אם בשני הספרים האלה מדובר באחיטוב נכד עלי או בכוהן מאוחר יותר בעל אותו שם בשושלת. המושב אחיטוב, מושב במועצה אזורית עמק חפר, נקרא על שמו. אחיה בן אחיטוב שמעון בר אפרת, מקרא לישראל שמואל ב', ירושלים, מאגנס, 1996, עמ' 91. מיכאל קוכמן, עולם התנ"ך נחמיה, תל אביב, דוידזון עתי, 1993, עמ' 276–277, 290–291.
דיר דבאן

דיר דבאן (בערבית: دير الدبان; פירוש שמו הוא "מנזר הזבובים") היה כפר ערבי בנפת חברון בסביבת בית גוברין. תושביו נמלטו או גורשו במהלך כיבוש הכפר במלחמת העצמאות. על פי מפקד האוכלוסין של שנת 1931 הכפר מנה 543 איש ו-112 בתים נושבים. על פי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל אוכלוסיית הכפר נאמדה בכ-730 תושבים, ושטח הכפר הוערך ב-7,784 דונם עות'מאני. ב-24 באוקטובר 1948 נכבש הכפר על ידי חטיבת גבעתי כחלק ממבצע יואב. רוב תושביו נטשוהו עוד לפני הגעת כוח צה"ל. המעטים שנותרו עם כיבושו, גורשו. בשנת 1955 הוקם על אדמות דיר דבאן המושב הישראלי לוזית. מדיה וקבצים בנושא דיר דבאן בוויקישיתוף דיר דבאן באתר palestine remembred נתונים מסקר הכפרים (1945), שהוצגו מחדש בספר Hadawi, Village statistics 1945, Classification of Land and Area Ownership in Palestine, Beirut, 1970, ומהספר נסרקו לאתר PalestineRemembered.com. זאב וילנאי, אנציקלופדיה אריאל עמ' 1691
מחקרי ירושלים בפולקלור יהודי

מחקרי ירושלים בפולקלור יהודי הוא שנתון בנושאי פולקלור של המרכז לחקר הפולקלור במכון למדעי היהדות ע"ש מנדל שבאוניברסיטה העברית בירושלים ושל התוכנית לפולקלור יהודי והשוואתי ששינתה את שמה לתוכנית לחקר הפולקלור ותרבות עממית. השנתון יוצא לאור בהוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס. זהו כתב העת השפיט היחיד בעברית המוקדש לחקר הפולקלור והתרבות העממית. המאמרים בכתב העת דנים, לדוגמה, בתאוריה של פולקלור, בפולקלור של קבוצות אתניות בישראל, בספרות עממית, באמנות עממית, במנהג, ובקשרי גומלין בין ספרות לפולקלור. הגיליון הראשון יצא בשנת תשמ"א (1980-1981). עורכי כתב העת לאורך שנות קיומו הם פרופ' גלית חזן רוקם, פרופ' תמר אלכסנדר, פרופ' שלום צבר ופרופ' הגר סלמון. על הכותבים בכתב העת נמנים גלית חזן רוקם, הגר סלמון, תמר אלכסנדר, עלי יסיף, דן בן אמוץ, אדוין סרוסי, שמואל רפאל, עליזה שנהר ושלום צבר ורבים נוספים העוסקים בתחום. חוברת ל"ד של מחקרי ירושלים בפולקלור יהודי הוקדשה למלאות 40 לצאת הכרך הראשון וכך נכתב: חוברת זו מציינת ארבעים שנה מאז יצאה לאור בשנת תשמ"א חוברת א של מחקרי ירושלים בפולקלור יהודי במסגרת המכון למדעי היהדות והוצאת הספרים מאגנס של האוניברסיטה העברית. מראשית קיומו התאפיין כתב העת בפתיחות לכותבים מתחומי מחקר משיקים וקרובים והמחברים המפרסמים בו כוללים חוקרות וחוקרים בכירות וצעירים. עיקר תפקידו לשמש במה ומנוע ממריץ לתחום מחקר שהלך וצמח וממשיך להתרחב ולהעמיק באוניברסיטאות ובמכללות. מטרתו להכיל את פירות חקר הפולקלור הממשיך להתגוון, למסד קני מידה מחקריים נאותים ולשמור על רמת פרסומים טובה ובכך על רמת המקצוע, ולשמש מקור השראה לקוראות וקראים האקדמיה ומחוצה לה ולהוות השראה לחינוך וליצירה אמנותית המאמרים עוסקים בחקר הספרות העממית, האמנות העממית, האתנוגרפיה והמנהג, טקסים וסמלים. הם חוקרים תרבות חזותית, שמיעתית, כתובה ודבורה, בחומר ובתנועה, ממרחבי התרבויות היהודיות וכאלה שהיו במגע איתן. מחקרי ירושלים בפולקלור יהודי הוא כתב העת האקדמי המוביל בחקר הפולקלור היהודי בארץ ובעולם. הוא ממופתח ומונגש במאגרי המידע האלקטרוניים המרכזיים. המאמרים המחקריים מלווים בתקצירים אנגליים ונוספים להם ביקורות ספרים ופרסומי תעודות ומקורות השייכים לתחום. כך מספרות פרופ' גלית חזן רוקם ופרופ' תמר אלכסנדר, עורכות ומייסדות כתב העת, בהקדמת החוברת על ימיו הראשונים: "אי-אז באביב תש"ם הגענו, שתי מרצות צעירות, למשרדו של ראש המכון למדעי היהדות דאז, פרופ' יוסף דן, להציע רעיון מהפכני. עלה בדעתנו להפיח רוח נעורים ומחקר בכתב עת לפולקלור שהיה קיים בארץ בבעלות ציבורית, וביקשנו תמיכה צנועה מטעם המכון. דן האזין לנו ברוב קשב, הבחין בהתלהבותנו, והפתיע אותנו בדבריו: 'למה לכן? נייסד כתב עת לפולקלור כאן במכון במסגרת סדרת כתבי עת למדעי היהדות!'. לא היססנו לרגע ונענינו בשמחה לאתגר ולהבטחה. מייד התחלנו להזמין מאמרים לחוברת הראשונה, שנושאה שיקף את הרקע המחקרי של שתינו וגם את הרוח שנשבה אז בחקר הפולקלור בישראל, הרבה בהשראתו של דב נוי: הזיקה בין המסורת שבעל פה לספרות הכתובה. מורינו ועמיתינו נענו בחיוב, וכך יצאה לאור החוברת הראשונה." גיליונות "מחקרי ירושלים בפולקלור יהודי" במאגר JSTOR (הצגת דף זה מתאפשרת לאחר הזדהות באתר הספרייה הלאומית, וכניסה לכתב עת כלשהו בדף המוצג. הרישום לאתר הספרייה הוא חינם) מיקי יואלסון, "המרכז לחקר הפולקלור באוניברסיטה העברית בירושלים: אוספים וארכיונים", מחקרי ירושלים בפולקלור יהודי כז, תשע"א, עמ' 291 הגיליון הראשון באתר JSTOR מחקרי ירושלים בפולקלור יהודי, כרך לד, 2021 ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.