laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
הטבח בקמניץ-פודולסקי

הטבח בקמניץ-פודולסקי בוצע בעיר קמניץ-פודולסקי שבאוקראינה, ב-26 עד 29 באוגוסט 1941, עם פלישת הגרמנים לברית המועצות. בביצועו השתתפו אוקראינים, הונגרים וגרמנים בפיקודו של מפקד האס אס והמשטרה של גזרת 'רוסיה-דרום' (אוקראינה), פרידריך יֶקֶלן, ובו נרצחו כ-23,000 יהודים. במספר זה כלולים הן כ-10,000 יהודים שאותם גירשו ההונגרים מהונגריה מכיוון שלא היו בעלי אזרחות הונגרית, והן כ-13,000 יהודים תושבי העיר קמניץ-פודולסקי. היה זה מעשה הטבח ההמוני הראשון שביצעו כוחותיו של יקלן, לפני הרציחות ההמוניות שביצעו לאחר חודשיים בבאבי יאר ולאחר כשלושה חודשים ביער רוּמבּוּלה. ב-27 ביוני 1941 הכריזו ההונגרים מלחמה כנגד ברית המועצות והחלו בגיוס יהודים ובשילוחם מהונגריה למחנות עבודה ובמסגרת גיוס צבאי, בשירות העבודה. לאחר מספר שבועות כבשה הונגריה את קמניץ-פודולסקי. קצינים במשרד הפיקוח על הזרים בהונגריה הכינו תוכנית במסגרתה נועדו לגירוש לגליציה יהודים חסרי אזרחות הונגרית שחיו בהונגריה. ביולי 1941 החל מבצע הגירוש, ובו נכללו גם יהודים הונגרים שלא יכלו להוכיח את אזרחותם ההונגרית, בהיעדר מסמכים מתאימים. המשטרה ההונגרית גירשה כאלף יהודים מדי יום, במשך כשלושה שבועות, בקרונות משא, עד שמספר המגורשים הגיע לכ-16,000. יהודים אלה הובאו לקמניץ-פודולסקי ונמסרו לכוחות אס אס שהיו במקום, בפיקודו של פרידריך יקלן. על פי נתונים באתר יד ושם, בין 26 ל-29 באוגוסט 1941 נרצחו בקמניץ-פודולסקי 23,600 יהודים, בהם 14–18 אלף יהודים שהוסגרו מהונגריה (בהם יהודים מאלשואפשה ואיזה) והיתר תושבי העיר. ההיסטוריון רנדולף ברהאם כתב שמכלל 18,000 המגורשים מהונגריה נשארו בחיים כאלפיים, ושאלה מהם שהצליחו לחזור להונגריה סיפרו על הרצח ההמוני". הגעת הידיעות מהניצולים עוררה גל מחאה מצד גורמים ליברליים בהונגריה, כמו אנדרה בייצ'י-ז'ילינסקי ומרגיט שלכטה, אם כי התקשורת שמרה על איפול. משלחת של נמלטים פגשה בשר הפנים קרסטס-פישר, וזה הורה על עצירת הגירושים. גם הגרמנים התקשו להתמודד עם שטף הבאים, וביקשו כבר קודם לעצור אותו. מדיה וקבצים בנושא הטבח בקמניץ-פודולסקי בוויקישיתוף קמיניץ פודולסקי, באתר יד ושם קמיניץ פודולסקי, באתר יד ושם ראנדולף ל' בראהאם, הטבח בקאמנץ-פודולסק ובדלווידק: פתיחה לשואה בהונגאריה, מחקרי יד ושם, קובץ ט', תשל"ג, עמ' 118 Randolph L. Braham: The Politics of Genocide. The Holocaust in Hungary, עמ' 197. ערך זה הוא קצרמר בנושא השואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סיאד קולאזינאץ'

סיאד קולאזינאץ' (בבוסנית: Sead Kolašinac; נולד ב-20 ביוני 1993; קרלסרוהה שבגרמניה) הוא כדורגלן גרמני-בוסני המשחק באטלנטה ובנבחרת בוסניה והרצגובינה בעמדת המגן שמאלי. קולאזינאץ' התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של קרלסרוהה. אחרי שמונה שנים עבר להופנהיים, לאחר מכן לשטוטגרט ולבסוף הגיע לשאלקה 04. אחרי עונה אחת במחלקת הנוער בשנת 2012 לקבוצת המילואים של המועדון, וב-7 הופעות הבקיע 2 שערים. ב-15 בספטמבר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה בניצחון 0–2 נגד גרויטר פירת'. בדצמבר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו במסגרת אירופית בתיקו 1-1 נגד מונפלייה במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות. ב-6 ביוני 2017 חתם קולאזינאץ' בארסנל מהפרמייר ליג. ערך את הופעתו הבכורה נגד צ'לסי במגן הקהילה בן כבש את שערו הבכורה. ב-31 בדצמבר 2020 חזר לשאלקה 04 והושאל עד לסוף העונה. ב-18 בינואר 2022 חתם במרסיי מהליגה הצרפתית. ב-6 ביולי 2023 חתם באטלנטה האיטלקית. קולאזינאץ' הוא יליד גרמניה ובן להורים שהיגרו מבוסניה והרצגובינה. לאחר ששיחק בכל נבחרות הנוער של גרמניה, החליט בשנת 2013 לייצג את בוסניה והרצגובינה וב-18 בנובמבר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 0–2 נגד ארגנטינה. אטאלנטה הליגה האירופית: 2023/2024 מדיה וקבצים בנושא סיאד קולאזינאץ' בוויקישיתוף סיאד קולאזינאץ', ברשת החברתית אקס (טוויטר) סיאד קולאזינאץ', באתר Transfermarkt סיאד קולאזינאץ', באתר Fussballdaten.de (בגרמנית) סיאד קולאזינאץ', באתר Soccerway סיאד קולאזינאץ', באתר BDFutbol סיאד קולאזינאץ', באתר WorldFootball.net סיאד קולאזינאץ', באתר National Football Teams סיאד קולאזינאץ', באתר FootballDatabase.eu סיאד קולאזינאץ', באתר ESPN ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגלנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
Saturnus

Saturnus היא להקת דום-דת' מטאל מלודי מדנמרק. הלהקה מנגנת דום מטאל גותי איטי בסגנון דום-דת' מלודי. לצד ריפים איטיים וכבדים הלהקה משלבת גם אלמנטים של מטאל גותי הכוללים מוזיקה קלאסית, מקהלות וקלידים. השירה נעשית רובה בגרואלינג גברי האופייני לדת' מטאל ולעיתים משולבים בה קטעי דקלום. כמו רוב שירי הדום מטאל, שירי הלהקה ארוכים וחלקם נמשכים אף יותר מעשר דקות. שירי הלהקה עוסקים בצער, מוות ואובדן. בריאן פומי האנסן (Brian Pomy Hansen) - בס, 1991-1999 ו-2007 עד היום תומאס אקים גרנבק יאנסן (Thomas Akim Grønbæk Jensen) - סולן וגרואלינג, 1991 - היום הנריק גלאס (Henrik Glass) - תופים, 2001-2003 ו-2010 עד היום רונה סטיאסני (Rune Stiassny) - גיטרה מובילה, 2009 - היום גרט לונד (Gert Lund) - גיטרת קצב, 2013 - היום מיקה פילבורן (Mika Filborne) - קלידים, 2013 היום Kim Sindahl - גיטרה Jesper Saltoft - תופים, 1993-1999 Pouli Choir - תופים, 1993 Christian Brenner - גיטרה, 1993 Mikkel Andersen - גיטרה, 1993-1995 Anders Ro Nielsen - קלידים, 1993-2009 Kim Larsen - גיטרה, 1994-1999 Jens Lee - גיטרה, 1994-1995 Morten Skrubbeltrang - גיטרה, 1997-1998 Peter Heede - באס, 2000-2001 Morten Plenge - תופים, 2000-2001 Tais Pedersen - גיטרה, 2000-2009 Peter Erecius Poulsen - גיטרה, 2000-2009 Lennart Jacobsen - באס, 2001-2007 Nikolaj Borg - תופים, 2004-2009 Mattias Svensson - גיטרה, 2010-2012 דמו, 1994 Paradise Belongs to You - אלבום מלא, 1996 For the Loveless Lonely Nights - ‏EP,‏ 1998 Martyre - אלבום מלא, 2000 Veronika Decides to Die - אלבום מלא, 2006 Saturn in Ascension - אלבום מלא, 2012 אתר האינטרנט הרשמי של Saturnus Saturnus, ברשת החברתית פייסבוק Saturnus, ברשת החברתית אקס (טוויטר) Saturnus, ברשת החברתית VK Saturnus, באתר ספוטיפיי Saturnus, באתר Last.fm (באנגלית) Saturnus, באתר MusicBrainz (באנגלית) Saturnus, להקה באתר Encyclopedia Metallum (באנגלית) Saturnus, באתר דיזר Saturnus, באתר Discogs (באנגלית) Saturnus, באתר Songkick (באנגלית) סקירה על הלהקה באתר Doom-metal.com
שלמה זלמן פרוש

שלמה זלמן פרוש (תר"ה, 1845 – כ"ג בתמוז תרנ"ח, יולי 1898) היה מעסקניו הבולטים של היישוב הישן בירושלים. מייסד "גמילות חסד שערי חסד" (הגמ"ח הראשון בירושלים), מייסד ישיבת תורת חסד וכולל האברכים "דגל התורה" ומנהל ה"חברה קדישא פרושים" בירושלים. נולד בווילקומיר, בנם של הרב נפתלי צבי פרוש ולאה, בת אליהו הכהן מבוברויסק. בשנת תרט"ו (1855), בגיל עשר, עלה עם הוריו ואחיו גרשון לארץ ישראל. המשפחה התיישבה ברחוב היהודים בקרבת חצר רבי יהודה החסיד בעיר העתיקה בירושלים. בשנת תרכ"א (1861), בגיל 16, התארס עם מלכה ינטה ליפקין, בת ליבר מרדכי ליפקין, חסיד חב"ד שנפטר בצעירותו. זמן קצר לאחר מכן נספה אביו במגפת הכולרה שפרצה בירושלים. הוא נישא בשנת האבל על אביו. דוד אביו, יעקב ברלין, נטלו תחת חסותו ודאג לצורכי נישואיו, והחופה נערכה בביתו של ברלין בירושלים. לאחר נישואיו הלך בדרכו של אביו והקדיש את זמנו ללימוד תורה ועבודת השם מתוך פרישות. עם הזמן פנה לעסקנות ציבורית ענפה. היה ממקורבי הרב שמואל סלנט, הרב יהושע לייב דיסקין והרב מאיר אוירבך, אשר הטילו עליו משימות ציבוריות שונות. בשנת תר"מ (1880), כשנוסד בית הספר למל, נשלח להכריז על החרם שהטילו רבני ירושלים על לימודים בבית הספר. כשהגיע למקום פגעו בו אלמונים ופצעו את גופו. כשראה הרב דיסקין את הצלקות שנותרו על גופו כינה אותן "אותות כבוד". בשנת תר"ל (1870) ייסד את "חברת שערי חסד גמילות חסדים הכללי", שהיה הגמ"ח הראשון בירושלים. כנשיא הגמ"ח העמיד את הרב משה נחמיה כהנוב, ולימים התמנה הרב יוסף חיים זוננפלד כנשיאו. בשנת תרל"ו (1877) ייסד את כולל האברכים "דגל התורה" והעמיד בראשו את הרב נפתלי הרץ הלוי, לימים רבה של יפו. בשנת תרמ"ב (1882) ייסד את ישיבת "תורת חסד" והעמיד בראשה את הרב אברהם אליהו מסובאלק. בשנת תרמ"א (1881) החל לפעול בחברה קדישא פרושים ושימש בה כמנהל. היה חבר בהנהלת "הוועד הכללי", גבאי בישיבת עץ חיים ובמוסדות ציבור נוספים בירושלים. בשנת תרמ"ג (1883) עזב את העיר העתיקה והתגורר בשכונת זיכרון טוביה. בעצת הרב סלנט קבע לו מקום בחצר חורבת רבי יהודה החסיד, שם שהה במשך היום וסייע לפונים אליו. היה מנהל כולל מינסק, במסגרתו ניהל פעילות ענפה של תמיכות והלוואות לבני היישוב הישן מיוצאי בלארוס. פעם לא הגיעה התמיכה מבלארוס במועדה והוא נטל הלוואה לתקופת זמן מאחד מידידיו. כשהגיעה התמיכה פרע את ההלוואה, אך לימים נשכחה מהמלווה פריעת החוב והוא תבע את פרוש בדין תורה. הרב שמואל סלנט לא אפשר לפרוש לשלם מכיסו מחשש שייצא עליו לעז וחייב אותו להישבע ולהיפטר מתשלום. למרות זאת סירב פרוש ליהנות מן הכסף שנפטר מלשלם. הוא מכר את ביתו והקדיש את סכום הכסף לבניית בית הכנסת בית יעקב בשכונת בית ישראל. נפטר בשנת תרנ"ח, בן 53, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים. אלמנתו ותשעת ילדיו נותרו בחוסר כל ואת עול הבית נטל על עצמו בנו הגדול נפתלי צבי. על שמו רחוב בשכונת שערי חסד, שבו התגורר נכדו הרב שלמה זלמן אוירבך. בניו: נפתלי צבי פרוש-גליקמן – מעסקניו הבולטים היישוב הישן בירושלים, אליעזר ליפא, יהושע מרדכי, הרב עקיבה, הרב אהרן יעקב – ממנהלי ישיבת עץ חיים ומחבר הספר "מתנות אהרן", הרב אליהו נחום – משגיח בישיבת עץ חיים. בנותיו: שרה ליבה – אשת יוחנן דוד סלומון (בן יואל משה סלומון); שיינה גיטל - אשת מנחם מנדל פרוש (בן אחיו גרשון); צביה - אשת הרב חיים לייב אוירבך. למשפחותם לבית אבותם - תולדות משפחת פרוש
נפתלי צבי פרוש-גליקמן

נפתלי צבי פרוש-גליקמן (א' באב תרל"א, יולי 1871 - כ"ג בשבט תשי"ב, פברואר 1952) היה מעסקניו הבולטים של היישוב הישן בירושלים, מייסד שכונות רבות בירושלים ובראשן שכונת שערי חסד. נולד בירושלים, לשלמה זלמן פרוש. סנדקו היה הרב שמואל סלנט והמוהל היה הרב מאיר אוירבך. למד בתלמוד תורה עץ חיים. בצעירותו סבל מעיוורון חלקי שמנע ממנו עיון בספר. נשא את מרים יוכבד שפרה, בת משה ריבלין (אחיו של יוסף ריבלין). אחותה רחל היא אשת הרב חיים מן, ראש המלמדים בתלמוד תורה עץ חיים. לאחר פטירת אביו, בשנת תרנ"ח (1898), נטל על עצמו את עול אחזקת הבית ודאג לאמו האלמנה ולאחיו, שאת חלקם השיא. כמו כן דאג לבני משפחת אשתו, שאביהם נפטר בצעירותו. בתקופת מלחמת העולם הראשונה אימץ את זהותו של יהודי אמריקאי בשם גליקמן כדי להיפטר משירות בצבא הטורקי. בשלהי מלחמת העולם גורש לדמשק כנתין זר ושהה בה עם בנו ליבר מרדכי במשך כשנה וחצי. מאז אימץ את השם גליקמן שנוסף לשמו "פרוש". שימש כמזכירו של רבה של ירושלים הרב שמואל סלנט והיה ממונה מטעמו על מוסדות הציבור שבראשותו, ובהם ישיבת עץ חיים ובית החולים ביקור חולים. היה מפעיליו ועסקניו הבולטים של היישוב הישן בירושלים. יזם וייסד שורה של שכונות בירושלים: כנסת ישראל ובתי יעקבזון שבתחומי השכונה, בתי ברוידא, בתי ויטנברג (שערי משה), בתי מינסק וחצר דייוויס. במשך שנים רבות ניהל את גמ"ח שערי חסד שייסד אביו. בשנת תרס"ח (1908) ייסד את "חברת שערי חסד לבניית בתים בירושלים", וכעבור שנה ייסד עם שמואל זאוויל שפיצר את שכונת שערי חסד. בשנת תרצ"ה (1935) הקים את קרן הבניין של שכונת מקור ברוך. הוא עצמו התגורר בשכונת בתי ברוידא. נפטר בירושלים בשנת תשי"ב ונקבר בהר המנוחות. הותיר צוואה ארוכה שבה גולל את תלאות חייו וביטא את אמונתו בקדוש ברוך הוא. בשנת 1978 ערך נכדו משה עקיבה דרוק את ספר זכרונותיו של פרוש-גליקמן "שלושה דורות בירושלים". בנו משה פרוש – סגן ראש עיריית ירושלים ומהעסקנים הבולטים בירושלים. בנו ליבר מרדכי פרוש - מזכיר הגמ"ח הכללי שערי חסד. בנו הוא הרב חיים פרוש, מחבר סדרת הספרים "פירוש חי", וחתנו הוא הרב חיים קמיל. בתו רבקה (ריבל) - אשת מאיר דרוק. בניהם הם: משה עקיבה דרוק, עורך המודיע, ושלמה זלמן דרוק, שהיה חבר עיריית ירושלים מטעם פא"י. בתו רחל - אשת אברהם דב זוננפלד, בן יעקב מאיר זוננפלד ונכד הרב יוסף חיים זוננפלד. אמו של אברהם דב, לאה, הייתה בתו של עמיתו של פרוש-גליקמן, שמואל זאוויל שפיצר. בנם של רחל ואברהם דב הוא הסופר שלמה זלמן זוננפלד, מחבר הביוגרפיה "האיש על החומה" על הרב יוסף חיים זוננפלד, וחתנם הוא אהרן שטיינהויז, מראשי החינוך העצמאי. בתו חיה שרה - אשת עמרם בלוי, בנו של משה בלוי. עמד יחד עם ד"ר מרדכי בוקסבוים בראש רשימת היהדות המסורתית שהתמודדה לאספה המכוננת. בתו שיינה - אשת שלמה צדוק זייבלד "שלושה דורות בירושלים" פרקי ותולדות חייו, משה עקיבה דרוק הרב מנחם מנדל פרוש, עסקן חרוץ ונאמן: שלושים לפטירת הרב נפתלי צבי גליקמן-פרוש ז"ל, הצופה, 23 במרץ 1952, עמ' 3 למשפחותם לבית אבותם - תולדות משפחת פרוש נפתלי צבי פרוש באתר GRAVEZ
קופלנד

האם התכוונתם ל... אישים אדם קופלנד (Copeland; יליד 1973) – מתאבק מקצועי המופיע במסגרת ארגון ה–WWE אהרן קופלנד (Copland;‏ 1900–1990) – מלחין ופסנתרן יהודי אמריקאי דאגלס קופלנד (Coupland;‏ יליד 1961) – סופר ועיתונאי קנדי, הידוע בעיקר כטובע המונח "דור ה–X" ליליאן קופלנד (Copeland;‏ 1904–1964) – אתלטית אמריקאית–יהודייה, אלופה אולימפית בזריקת דיסקוס, שיאנית עולם בהדיפת כדור ברזל ובהטלת כידון מיסטי קופלנד (Copeland; ילידת 1982) – רקדנית בלט אמריקאית סטיוארט קופלנד (Copeland; יליד 1952) – מוזיקאי אמריקאי, מוכר כמתופף להקת פוליס אחר קופלנד (סרט) (אנ') (Cop Land) – סרט קולנוע אמריקאי משנת 1997 קופלנד (מערכת הפעלה) (אנ') (Copland) – מערכת הפעלה של אפל שפותחה בשנים 1994–1996 ומעולם לא הושקה
קהלת רבה

קהלת רבה (ידוע גם בשם: מדרש חזיתָ על שם הפסוק הפותח: 'חזיתָ איש מהיר במלאכתו') הוא מדרש אגדה על קהלת שנערך בארץ ישראל במאות 6-7 לספירה. המדרש מחולק לארבעה חלקים וחלקים ממנו נמצאים במדרש רות רבה. יסודו בדרשות ארץ ישראליות קדומות ו-15 מתוך כ-20 פירושים שמוזכרים על ידי הירונימוס (בסוף המאה ה-4) בשם מורו העברי קרובים לאלו שמדרש קהלת. הוא נשען גם על מדרשי ארץ ישראל הקדומים כגון בראשית רבה, ויקרא רבה, שיר השירים רבה ופסיקתא דרב כהנא. בעקבות טענתו של יום-טוב ליפמן צונץ, היה מקובל על רוב החוקרים במאה ה-20 שהחיבור הסתמך גם התלמוד הבבלי, אך חוקרים חדשים, כמו מנחם הירשמן וראובן קיפרווסר טוענים שמדובר במסורות בבליות מועטות בלבד ואף הן לא מן הטקסט של התלמוד הבבלי עצמו. לאור ההסתמכות על מדרשים קדומים יותר, ניתן לומר בוודאות כי המדרש נערך לא לפני המאה ה-6. הסבורים כי ישנה בו השפעה של התלמוד הבבלי יאחרו את עריכתו לתקופת הגאונים, אולם הירשמן מציין כי לא ניכרת במדרש כל השפעה מוסלמית, ועל כן סביר להקדים את עריכתו למאה ה-6. המדרש מסביר את מגילת קוהלת כאלגוריה דתית. לדוגמה בכל מקום אשר הספר מדבר על אכילה ושתייה באופן חיובי, מסביר המדרש כי מדובר בחדוות לימוד התורה ומעשים טובים. המדרש פותח בדרשות על קדושתו של ספר קהלת ומציג את שלמה המלך כנביא. הדרשה הראשונה פותחת במילים 'זה שאמר הכתוב ברוח הקודש על ידי שלמה מלך ישראל'. הדרשה מסיימת בלשון: 'מיד שרתה עליו רוח הקודש ואמר שלושה ספרים הללו: משלי, שיר השירים וקהלת'. משל השועל והכרם מופיע במדרש קהלת רבה. כאמור למעלה, כמה מן הדרשות מצוייות כבר בפירושו של הירונימוס מן המאה ה-4 לספירה. הקטעים הקדומים ביותר מנוסח מדרשנו שנמצאו בגניזת קהיר הם מן המאה העשירית. חלק מכתבי היד המאוחרים נשענים על כתב יד שהוכנסו אליו עדויות מאוחרות על עליה לרגל מן המאה ה-11. כתב יד קצר יותר של מדרש קהלת נכתב במאה ה-13, ושלמה בובר הוציא אותו לאור וכינה אותו "קהלת זוטא". היחס בין שני המדרשים אינו וודאי, כאשר יש חוקרים הרואים במדרש הקצר גרסה קדומה יותר של המדרש, יש מי שסבור שמדובר בשתי גרסאות שמקורן במדרש קדום אחד, ולפי דעה שלישית זהו קיצור של מדרש קהלת הארוך. מדרש קהלת רבה מוזכר בחיבורים מימי הביניים, אצל רש"י בפירושו לתורה, אצל הרמב"ם, הרמב"ן, רבינו בחיי ובילקוט שמעוני. המדרש מחולק לארבעה סדרים על פי סידור המסורה סדר א: פרק א', א' - פרק ג', י"ב סדר ב: פרק ג', י"ג - פרק ו', י"ב סדר ג: פרק ז', א' - פרק ט', ו' סדר ד: פרק ט', ז' - עד לסופו של המדרש. דפוס פיזארו משנת 1519 דפוס ונציה משנת 1545 שם המדרש בדפוס זה: "מדרש קהלת". מהדורה מדעית לחציו הראשון של המדרש (א-ו) יצאה לאור בשנת תשע"ז על ידי מנחם הירשמן, ולחציו השני של המדרש (ז-יב) יצאה לאור בשנת תשפ"א על ידי ראובן קיפרווסר, כחלק ממפעל המדרש של מכון שכטר. המהדורה המדעית שיצאה לאור על ידי מנחם הירשמן קהלת רבה, באנציקלופדיית דעת מהדורה אינטרנטית של קהלת רבה, בספרייה הווירטואלית של אתר דעת מהדורה מנוקדת, באתר תורת אמת מהדורה אינטרנטית, באתר צל הרים על מהדורה מדעית של קהלת רבה, באתר מכון שכטר מנחם הירשמן, מדרש קהלת רבה א’-ו’, מפעל המדרש שליד מכון שכטר למדעי היהדות, תשע"ז, עמ' טז-יח מנחם הירשמן, מדרש קהלת רבה א’-ו’, מפעל המדרש שליד מכון שכטר למדעי היהדות, תשע"ז, עמ' יח-יט
מצר קארה

מצר קארה (ברוסית: Карские Ворота ‏Karskiye Vorota, באנגלית: Kara Strait) הוא מצר ים ברוסיה בין קצהו הדרומי של הארכיפלג נובאיה זֶמליה (קצהו הדרומי של האי יוּז'נִי) לחוד הצפוני של האי וייגאץ'. המצר מקשר בין ים קארה שממזרח לו לבין ים פצ'ורה (המהווה חלק מים ברנץ) שמערבית לו. רוחבו של המצר בנקודה הצרה ביותר הוא 50 קילומטרים. עומקו נע בין 230 מ' (במעבר המזרחי) ל-7 מ'. אורכו – 33 ק"מ. המצר הוא אחד המעברים במעבר הצפון-מזרחי. המצר התגלה בשנת 1556 על ידי הנווט האנגלי סטיבן בורו (Steven Borough). Корреспондент Вестей прошел сквозь Карские Ворота, סרטון באתר יוטיוב על פי גרסה אחרת – 42 ק"מ. ראו המפה והמאמר: The Northern Sea Route as a Viable Development – Russia’s Fleet of Atomic Icebreakers, ArcticEcon, October 1, 2012. על פי ההגדרה הרוסית, ראשיתו של "הנתיב הימי הצפוני" המהווה חלק מהמעבר הצפון-מזרחי הוא במצר קארה. ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של רוסיה ובנושא גופי מים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
צביעת קשתות

צביעת קשתות של גרף היא השמה של צבעים לקשתות הגרף כך שלשום קודקוד אין זוג קשתות הנוגעות בו וצבועות באותו הצבע. בעיית הצביעה ב-K צבעים היא השאלה האם ניתן לעשות זאת עם קבוצה של K צבעים. דרך אחרת לנסח זאת היא לשאול האם ניתן לחלק את קשתות הגרף ל-K קבוצות כך שכל קבוצה מהווה שידוך. האינדקס הכרומטי של גרף הוא המספר הקטן ביותר של צבעים בו ניתן לצבוע את קשתות הגרף. בגרף שדרגתו המקסימלית היא d חייבים להשתמש בלפחות d צבעים (על פי עקרון שובך היונים). גרפים מסוימים ניתנים לצביעה ב-d צבעים: מעגל זוגי ניתן לצביעה בשני צבעים, הגרף השלם על 2n קודקודים ניתן לצביעה ב d=2n-1 צבעים (ראו דוגמה בציור) וכל גרף דו-צדדי ניתן לצביעה ב- d צבעים (הדבר נובע ממשפט קניג (König)). לעומת זאת מעגל אי-זוגי ניתן לצביעה רק בשלושה צבעים. משפט ויזינג (נקרא על שמו של ואדים ויזינג שפרסם אותו ב-1964) קובע כי כל גרף פשוט (ללא קשתות מקבילות) ניתן לצביעה ב d+1 צבעים. כלומר האינדקס הכרומטי שלו הוא d או d+1. לגבי גרפים שאינם פשוטים (מולטיגרפים), קלוד שנון הראה כי האינדקס הכרומטי חסום על ידי 3 2 d {\displaystyle {\frac {3}{2}}d} וביטוי זה הדוק במובן שיש גרפים לגביהם זה האינדקס הכרומטי. למרות האפיון ההדוק יחסית של משפט ויזינג, ההכרעה האם האינדקס הכרומטי של גרף נתון הוא d או d+1 היא בעיה NP-שלמה והדבר נכון גם לגרפים שדרגתם 3, כפי שהראה הולייר. גרפים d רגולריים (כאלה שהדרגה של כל הקודקודים היא d) ניתנים לצביעה ב-d או d+1 צבעים. גרף פיטרסן (ראו תמונה) הוא דוגמה לגרף שלוש רגולרי שהאינדקס הכרומטי שלו הוא ארבע. לגרפים דו-צדדיים יש אלגוריתמים מאוד יעילים למציאת צביעה ב-d צבעים, כאלה שזמן הריצה שלהם הוא O ( m log ⁡ d ) {\displaystyle O(m\log d)} . תחום נוסף בתורת הגרפים הקשור בצביעה הוא צביעה של קודקודים. ניתן לנסח את בעיית הצביעה בקשתות של גרף כבעיית הצביעה בקודקודים של גרף הקשתות (line graph) של הגרף. סנרק (תורת הגרפים) בעיית צביעת המסלולים The NP-Completeness of Edge-Coloring. Cole, Richard; Ost, Kirstin; Schirra, Stefan (2001), "Edge-coloring bipartite multigraphs in O(E log D) time", Combinatorica, 21 (1): 5–12, doi:10.1007/s004930170002 ערך זה הוא קצרמר בנושא מתמטיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
איליה אילף

איליה אִילְף (ברוסית: Илья Ильф;‏ במקור: איליה (יחיאל לייב) ארנולדוביץ' פַיינְזילברג, Илья Арнольдович Файнзильберг – שם העט שלו "אילף" הוא ראשי התיבות של שמו יחיאל לייב פיינזילברג; 3 באוקטובר (גריגוריאני: 15 באוקטובר) 1897, אודסה – 13 באפריל 1937, מוסקבה) היה סופר הומוריסטי יהודי סובייטי, שהיה פופולרי בשנות ה-20 ושנות ה-30 של המאה ה-20. את רוב עבודתו הספרותית עשה ביחד עם יבגני פֶּטְרוֹב, וכמעט תמיד מתייחסים אל השניים כ"אילף ופטרוב". אילף נולד וגדל בעיר אודסה באימפריה הרוסית, הילד השלישי במשפחתו של עובד בנק. אחיו הגדול, שאול פיינזילבר, התפרסם כצייר קוביסטי בשם העט אלכסנדר פזיני (Alexandre Fasini; נספה באושוויץ ב-1942). בשנת 1913 סיים בהצטיינות את לימודיו בבית ספר מקצועי וקיבל תעודת מכונאי. במהלך מלחמת העולם הראשונה כתב את הספר "צבא הפרשים", המספר את קורותיו של אינטליגנט יהודי בצבא ששונא את שתי שכבות האוכלוסייה שעמן הוא נמנה: שכבת היהודים ושכבת האינטליגנציה. אילף עזב את אודסה ועבר לבירה מוסקבה לעבוד כעיתונאי (כסופרים רבים שאינם ממעמד האצולה, שהגיעו לספרות דרך העיתונאות משום שזו הייתה דרך להתפרנס מכתיבה). התחיל לעבוד בעיתון בשם "ג'וג'יק ('הצפצוף'), ושם הכיר בשנת 1925 הכיר את יבגני פטרוב וכך נולד הצמד "אילף ופטרוב", שהפך לתופעה תרבותית סובייטית. אילף נפטר משחפת בשנת 1937, בגיל 39. בתו אלכסנדרה פיינזילבר עלתה לישראל והתגוררה בה עד פטירתה. מדיה וקבצים בנושא איליה אילף בוויקישיתוף איליה אילף, באתר "Find a Grave" (באנגלית) איליה אילף (1897-1937), דף שער בספרייה הלאומית איליה אילף, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אילף ופטרוב באנציקלופדיה בריטניקה. ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סובטסק

האם התכוונתם ל... סובטסק (ברוסית: Сове́тск) הוא שמן של מספר ערים ברוסיה: סובטסק (מחוז קלינינגרד) – עיר בצפון מחוז קלינינגרד סובטסק (מחוז קירוב) – עיר בדרום מחוז קירוב סובטסק (מחוז טולה) – יישוב עירוני במרכז מחוז טולה
יששכר נבון

יששכר (שוכר) נבון קליגר (נולד ב-1945) הוא ספורטאי פאראלימפי. נולד ברומניה ב-1945 עלה לארץ בגיל 5 גדל בתל אביב ובקיבוץ גלאון. במלחמת יום כיפור שירת באוגדה בפיקודו של אריאל שרון וב-22 באוקטובר 1973 לאחר חציית תעלת סואץ, נפצע קשה ברגלו השמאלית שנקטעה מעל הברך, לאחר תהליך שיקום קצר החל להתהלך על פרוטזה ולהתאמן בבית הלוחם. השתתף במשחקי סטוק-מנדוויל אנגליה, ב-1974 זכה במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל. כנ"ל ב-1979. ב-1983 במשחקי פריז זכה במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל ובמדליית ארד בזריקת דיסקוס. ב-1985 השתתף באליפות אירופה בבריסל. השתתף באליפות אירופה בגטבורג שוודיה, ב-1986. השתתף במשחקים הפאראלימפיים בשנים 1976, 1980, 1984 והתחרה בענפי אתלטיקה: קרב חמש, זריקת דיסקוס, הדיפת כדור ברזל והטלת כידון. ב-1976 זכה במדליית זהב בזריקת דיסקוס (33.02 מטר שיא עולמי) ובמדליית ארד בהדיפת כדור ברזל (10.68 מטר). ב-1980 זכה בשתי מדליות ארד בזריקת דיסקוס (32.36 מטר) ובתחרות קרב חמש. ב-1984 זכה במדליית ארד אחרונה בתחרות הדיפת כדור ברזל (10.12 מטר). במשחקים הפאראלימפיים טורונטו (1976) היה חבר נבחרת הכדורעף וזכה במדליית זהב. בינואר 1974 נישא לשלומית ניצן בטקס שערך הרב הראשי לצה"ל מרדכי פירון. הוא אב לשלוש בנות. עבד כשלושה עשורים כמאמן כושר בהרצליה ובתל אביב. מדיה וקבצים בנושא יששכר נבון בוויקישיתוף פירוט השתתפותו בתחרויות המשחקים הפאראלימפיים באתר הרשמי של IPC (באנגלית) המשך פירוט השתתפותו בתחרויות המשחקים הפאראלימפיים באתר הרשמי של IPC (באנגלית) המשך פירוט השתתפותו בתחרויות המשחקים הפאראלימפיים באתר הרשמי של IPC (באנגלית) האתלט שהבטיח לעצמו: לא לעצור, הפראתון, מאי 2021, עמ' 11-10. חישוב מסלול מחדש - יששכר קליגר באתר הקשר הרב-דורי
קרב לה קאטו

קרב לה קאטו התחולל ב-26 באוגוסט 1914, לאחר נסיגת הבריטים והצרפתים מקרב מונס וכחלק מהנסיגה הגדולה למארן. ב-25 באוגוסט בלילה דחקו כוחותיו של אלכסנדר פון קלוק הגרמני את הגיס הבריטי השני בפיקודו של גנרל הוראס סמית'-דוריאן סמוך ללה קאטו. הגיס השני התנתק מכוחותיו של דאגלס הייג, שכללו שלוש דיוויזיות וכוח פרשים קטן והיו במרחק שמונה ק"מ מזרחה. הגיס נקלע למצב בו גם נסיגה הייתה בהכרח חושפת אותו למתקפה גרמנית, ועל כן החליט סמית'-דוריאן לתקוף למחרת בבוקר, על אף עייפות החיילים לאחר כמה ימי לחימה בנסיגה, ובניגוד לדעת מפקדו, ג'ון פרנץ', שביקש לשמור על הצבא בכל מחיר מפני שחשש מפני "סדאן שנייה". לרשות הגרמנים עמדו שלוש דיוויזיות שיכלו להשתתף בתקיפה באותו יום. הגיס המזרחי בפיקודו של פון קלוק היה רחוק מדי ושני גייסות ניסו לאגף את הבריטים ממערב. תנועה זו נעצרה על ידי הארמייה הצרפתית השישית בפיקודו של מונורי. ב-26 באוגוסט עם שחר החלה הארטילריה הגרמנית בהרעשת הקו הבריטי שהתפרס לאורך שמונה ק"מ. בניגוד לקרב מונס שבו התנהלו חילופי האש העיקריים באש רובים, כאן הוכיחה התותחים את יעילותם של ירי מהיר ושל פגזי רסס על כוחות חי"ר. בעוד הבריטים פרסו את תותחיהם במרחק 50–200 מטרים מאחורי קווי החי"ר והיו חשופים לעין הגרמנים, התותחים הגרמנים ירו אש תלולת מסלול ממקום שנסתר מעין הבריטים. לאחר אבדות כבדות, החלו להתפורר אגפי הבריטים בשעות הצהריים והחי"ר הגרמני החל בהתקדמות. הבריטים ניסו לבלום אותם בעיקר באש רובים מתוך תעלות רדודות שנחפרו בחיפזון, טקטיקה שהאטה את הגרמנים עד שדוריאן הצליח לנהל נסיגה מסודרת כשעל אגפו השמאלי מגן כוח פרשים צרפתי, ואגפו השני חשוף. בלילה נסוגו כוחות הבריטים והצרפתים לסן-קנטן לאחר ש-7812 בריטים נפגעו, כולל 2,600 שבויים. כמו כן, הם השאירו מאחור 38 תותחים, לאחר שהתותחנים פירקו מרובם את הסדנים והכוונות. מטרת הבריטים הייתה לאפשר נסיגה מסודרת של חיל המשלוח ולעכב ככל הניתן את הגרמנים בתנועתם מערבה. מטרה זו הושגה למשך חמישה ימים, לאחר שקרב לה קאטו אילץ את הגרמנים להתארגן מחדש. מאוחר יותר, ספג דוריאן ביקורת ממפקדו ג'ון פרנץ' שפקד עליו לסגת ולא להתעכב בלה קאטו. ברברה טוכמן, אוגוסט 1914, הוצאת דביר, 1999 עמ' 371–374 מדיה וקבצים בנושא קרב לה קאטו בוויקישיתוף תיאור הקרב באתר firstworldwar קרב לה קאטו קרב לה קאטו