laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
בן צבי אליאסי

בן צבי אליאסי הוא תת-אלוף (במילואים) שימש כמפקד משל"ט פיקוד העורף מחוז ירושלים וכיום מפקד צוות מג"דים בקורס בכירים בפקע"ר. בן צבי התגייס לצה"ל בשנת 1983. במלחמת המפרץ הראשונה בשנת 1991 בהיותו בדרגת סגן, תיפקד כקצין חילוץ בבה"ד 16 ובשנת 1992 עבר לתפקיד רמ"ד אימונים בבה"ד. בשנת 1993 פיקד על הקורס הראשון של קציני חילוץ, תפקיד שביצע עד המחזור השלישי. לאחר מכן, ביצע תפקיד של רמ"ד מפקדים בבה"ד 16. בשנים 1994–1996 יצא לקורס פו"ם "ברק" ולאחר מכן בשנת 1996 תיפקד כקצין אג"ם במחוז דן. באותה השנה (1996), הוענקה לו דרגת סא"ל ומונה לראש ענף אימון יחידות בבה"ד 16. במקביל לתפקיד זה, ביצע תפקיד משני כמג"ד חילוץ בגדוד מילואים 972 של מחוז המרכז בפיקוד העורף. בשנת 2000, מונה לסגן מפקד מחוז מרכז, ולאחר מכן בשנת 2004, מונה לראש ענף בק"ן פיקודי. במקביל לתפקיד זה, פיקד בן צבי על גדוד מילואים אב"כ 7673 של מחוז ירושלים. בשנת 2007 יצא לקורס במכללה לביטחון לאומי (מב"ל) ובשנת 2008 הוענקה לו דרגת אל"ם ומונה לרמ"ח תו"פ בפיקוד. במקביל לתפקיד זה, פיקד על מפקדת נפת שרון. עם שחרורו משירות קבע מצה"ל בשנת 2013, המשיך במסגרת שירות מילואים לבצע תפקידים נוספים כגון: מפקד צוות בקורס מ"פים וכמאמן רשויות גדולות. בשנת 2019, הוענקה לבן צבי אליאסי דרגת תא"ל (במיל'.) ומונה למפקד קורס מג"דים של פיקוד העורף. בשנת 2020, עקב משבר נגיף הקורונה מונה למפקד משל"ט מזרח ירושלים, בניסיון לצמצם את התפשטות הנגיף. בן צבי אליאסי השתתף במשלחות סיוע צבאיות ברעידות אדמה שהתרחשו בהודו, טורקיה, יוון וטאבה.[דרוש מקור] בנוסף, השתתף בן צבי במבצעי חילוץ בארץ כגון: בית הקפה במזרח ירושלים[דרוש מקור], אסון ורסאי, פיצוץ בלון הגז בחיפה[דרוש מקור], קריסת מבנה בראס אל עמוד שבמזרח ירושלים, קריסת מבנה ברמאללה (לאחר הסכמי אוסלו) פיצוץ בלון הגז בנתניה, פיצוץ בלון גז בשכונת התקווה, ראס אל עמוד, אסון הרכבת בבית יהושע, אולם כדורסל בבאר שבע.
מפרץ אוויה

מפרץ אוויה (ביוונית: Ευβοϊκός Κόλπος) הוא מפרץ בים האגאי בין האי אוויה (קו החוף הצפון מזרחי) לבין יוון (קו החוף הדרום-מערבי). אורכו של חלקו הצפוני של המפרץ הוא כ-80 ק"מ ורוחבו המרבי הוא 24 ק"מ, ואילו חלקו הדרומי אורכו כ-48 ק"מ, ורוחבו המרבי הוא 9 ק"מ. מדיה וקבצים בנושא מפרץ אוויה בוויקישיתוף מפרץ אוויה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של יוון ובנושא מפרצים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יוסף ויסמן

יוסף (יוסי) ויסמן (מרץ 1942 – 15 בינואר 2021) היה רופא ילדים ומומחה לאנדוקרינולוגיה, אשר היה חוקר עולמי במטבוליזם של העצם וכן של ויטמין D. ויסמן שימש כפרופסור באוניברסיטת תל אביב והיה מנהל היחידה למחלות עצם ומחלות מטבוליות במרכז הרפואי ת"א ע"ש סוראסקי. ויסמן נולד בתל אביב ב-1942. אביו יעקב עלה מאוקראינה ועבד כפועל בניין. אמו, ברוריה, עלתה מפולין ועבדה כתופרת. בת דודותו אלימה הייתה ציירת ישראלית מפורסמת. למד בבית הספר "בלפור" ובעירוני ה'. בצבא שירת כמדריך בגדנ"ע, שם הכיר את פרופ' שמואל אדלשטיין, ביוכימאי, שהיה אז אחד החוקרים הבודדים בעולם שעסקו בוויטמין D. ויסמן למד בית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים והתמחה ברפואת ילדים בבית החולים "הדסה" בתל אביב, תחת פרופ' צבי שפירר. ההתמחות המשנית שלו הייתה באנדוקרינולוגיה. הוא הצטרף למעבדה של אדלשטיין ב"איכילוב". בשנים הראשונות נהג לרקוח ויטמין די בעצמו עבור מטופליו. בהמשך ניהל את המרפאה והיה למנהל היחידה למחלות עצם ומחלות מטאבוליות בבית החולים. במקביל שימש כ-40 שנה כרופא ילדים מוערך בשכונת יד אליהו בתל אביב. בשנת 2021 נפטר ממחלת הקורונה. ויסמן פרסם כמאתיים מאמרים מדעיים בנושא ויטמין D, מטבוליזם של השלד. בשנת 1979 פורסמה בNATURE תגליתו שהשלייה מייצרת ויטמין D ונגזרות שלו בהריון . ויסמן הראה שניתן לרפא ילדים עם רככת מתנגודת לוויטמין די על ידי הזלפה קבועה של סידן לוריד. בין השאר חקר את המחסור בוויטמין D באוכלוסייה החרדית והערבית במדינת ישראל. מדיה וקבצים בנושא יוסף ויסמן בוויקישיתוף דברים לזכרו של פרופסור ויסמן, האגודה הישראלית לאנדוקרינולוגיה עופר אדרת, לוחם, פרופסור, אחות וניצולת שואה: סיפורם של ארבעה שמתו החודש מקורונה, באתר הארץ, 27 בינואר 2021 yosef weisman - Search Results - PubMed, PubMed (באנגלית) Y. Weisman, A. Harell, S. Edelstein, M. David, 1α, 25-Dihydroxyvitamin D3, and 24,25-dihydroxyvitamin D3 in vitro synthesis by human decidua and placenta, Nature 281, 1979-09, עמ' 317–319 doi: 10.1038/281317a0 דברים לזכרו של פרופ’ יוסי ויסמן | האגודה הישראלית לאנדוקרינולוגיה, ‏2021-01-18 מוטי גל‏, מחקר: לבושן הצנוע של נשים חרדיות גורם לחסר בויטמין די, באתר וואלה, 27 ביוני 2001
פרס צ'צ'יק

פרס צ'צ'יק למחקרים בביטחון ישראל על שם סא"ל מאיר ורחל צ'צ'יק הוא פרס ספרותי המוענק על ידי המכון למחקרי ביטחון לאומי מאז שנת 1995. הפרס מוענק לספרים ולעבודות מחקר בנושא ביטחון ישראל (ובכללן עבודות מוסמך אוניברסיטה ודיסרטציות), וערכו 30,000 שקל. פרס למחקרים בביטחון ישראל, באתר המכון למחקרי ביטחון לאומי
יוליה צ'רנוי

יוליה צ'רנוי (נולדה ב-6 בדצמבר 1979) היא ספורטאית פאראלימפית ישראלית: קלעית וחותרת. זכתה בתחרות רובה מצב שכיבה 10 מטר במדליית זהב באליפות אירופה לקבוצות, במדליית ארד באליפות העולם באבו דאבי (2022) במדליית זהב באליפות העולם לימה פרו (2023), ובירי חופשי 60 כדור למרחק 50 מטרים במצב שכיבה, במדליית הארד צ'רנוי נולדה בקזחסטן עם שיתוק מוחין קל, המקשה עליה את ההליכה ברגל ימין ושימוש ביד ימין והיא נעזרת במקל הליכה. היא עלתה לארץ ללא משפחתה בשנת 2000 מבלארוס דרך תוכנית מצטיינים. צ'רנוי עובדת בחברת החשמל כמדריכה ומנהלת קורסים בבית הספר למנהיגות וטכנולוגיות מידע בחברה. בגיל 31 החלה בפעילות ספורט פאראלימפי, תחילה בענף הפארא-טריאטלון כחלק מקבוצת עמותת אתגרים. מתאמנת בבית הלוחם תל אביב עם המאמן גיא סטריק. ייצגה את ישראל במשחקים הפאראלימפיים ריו דה ז'ניירו ב-2016 יחד עם ראובן מגנאג’י בענף החתירה, והגיעו למקום תשיעי בסירת חתירה זוגית מעורבת. לאחר המשחקים בקשה לעבור למקצוע קליעה ברובה מסיבות אישיות ומקצועיות. צ'רנוי הגיעה למקום ה-12 באליפות העולם ב-2018, מתוך 47 משתתפים, במקצוע מעורב לנשים וגברים – רובה אוויר 10 מטר בשכיבה, כאשר צ'רנוי סיימה שלישית מבין הנשים. באליפות העולם 2019 אשר נערכה באוסטרליה, תחרות מעורבת לנשים וגברים, סיימה במקום השלישי במקצה 50 מטר חופשי במצב שכיבה, וזכתה במדליית ארד בקליעה. בזכות הישג זה, הפכה לספורטאית ה-16 במשלחת הישראלית למשחקים הפאראלימפיים בטוקיו 2020. במשחקים שהתקיימו באוגוסט 2021, ייצגה צ'רנוי את ישראל בקליעה. במרץ 2022, זכתה במדליית זהב באליפות אירופה לקבוצות ברובה מצב שכיבה 10 מטר, יחד עם אלי חברה ועופר צור בנובמבר 2022 זכתה במדליית ארד באליפות העולם באבו דאבי במקצה מעורב רובה אויר 10 מטר. בשנה זו השיגה את הקריטריון לאולימפיאדת פריז. בספטמבר 2023 באליפות העולם בקליעה פראלימפית בלימה פרו, זכתה במדליית הזהב בירי ברובה אויר למרחק 10 מטרים, ולאחר מספר ימים זכתה במדליית ארד בירי חופשי 60 כדור למרחק 50 מטרים במצב שכיבה בזוגיות עם אפרת ואם לשניים מדיה וקבצים בנושא יוליה צ'רנוי בוויקישיתוף יוליה צ'רנוי, ברשת החברתית פייסבוק יוליה צ'רנוי, ברשת החברתית אינסטגרם פירוט השתתפותה בתחרויות המשחקים הפאראלימפיים באתר הרשמי של IPC (באנגלית) המשך פירוט השתתפותה בתחרויות המשחקים הפאראלימפיים באתר הרשמי של IPC (באנגלית) יוליה צ’רנוי, באתר הוועד הפאראלימפי הישראלי ליאור ברטל, ‏קלעה בול, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 18 באוקטובר 2019 ליאור ברטל, ‏"מוציאה את הכדור באהבה": הקלעית יוליה צ'רנוי פתחה את הופעתה בטוקיו, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 1 בספטמבר 2021 עידו רקובסקי, יוליה צ'רנוי הפכה לאלופת העולם בקליעה, אבל מבחינתה זה רק עוד "יום טוב בעבודה", באתר הארץ, 5 באוקטובר 2023 ארגון נכי צה"ל, [facebook אלופים], באתר פייסבוק, ‏19/03/2022 אברהם תשובה, קליעה פראלימפית: מדליית ארד ליוליה צ'רנוי באליפות העולם, באתר ynet, 7 בנובמבר 2022 אברהם תשובה, מדליה נוספת ליוליה צ'רנוי באליפות העולם בקליעה פראלימפית, באתר ynet, 29 בספטמבר 2023 יוליה צ'רנוי, באתר ארגון נכי צה"ל
המשפחה שלי (סרט)

המשפחה שלי (ביפנית: 万引き家族; בתרגום חופשי: "משפחת כייסים"; באנגלית: Shoplifters) הוא סרט דרמה יפני משנת 2018 שביום, נכתב ונערך על ידי הירוקאזו קורה־אדה. בכיכובם של לילי פרנקי וסאקורה אנדו. הסרט מגולל את סיפורה של משפחה ענייה המתקיימת מגניבה מחנויות, הבוחרת לאמץ בת עשירים מוזנחת. קורה-אדה כתב את התסריט כשתהה על מהות המשפחה, ובהשראת דיווחים על עוני וגניבת חנויות ביפן. הצילומים החלו באמצע דצמבר 2017. הסרט הוקרן לראשונה ב-13 במאי 2018 בפסטיבל קאן, שם זכה בפרס דקל הזהב. הסרט יצא לאור ביפן ב-8 ביוני 2018 וזכה להצלחה ביקורטית ומסחרית. בשנת 2018 זכה הסרט בפרס האקדמיה היפנית לקולנוע בקטגוריית הסרט הטוב ביותר של השנה. בנוסף, הסרט זכה בשלושה פרסי קולנוע מייניצ'י, כולל הסרט הטוב ביותר, ובפרס המסך של אסיה הפסיפיק לסרט העלילתי הטוב ביותר, והיה מועמד לפרס האוסקר לסרט הבינלאומי הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר. אתר האינטרנט הרשמי של המשפחה שלי (ביפנית) אתר האינטרנט הרשמי של המשפחה שלי (באנגלית) המשפחה שלי, ברשת החברתית אקס (טוויטר) "המשפחה שלי", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "המשפחה שלי", באתר נטפליקס "המשפחה שלי", באתר AllMovie (באנגלית) "המשפחה שלי", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "המשפחה שלי", באתר Metacritic (באנגלית) "המשפחה שלי", באתר Hulu סרטים (באנגלית) "המשפחה שלי", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ביקורות שמוליק דובדבני, ביקורת סרט - "המשפחה שלי": רגעים נדירים של קולנוע נהדר, באתר ynet, 26 בנובמבר 2018 אורי קליין, הסרט "המשפחה שלי" מצדיק את הזכייה בפסטיבל קאן, באתר הארץ, 22 בנובמבר 2018 ראיונות אבנר שביט, קאן‏, משפחה כן בוחרים: ריאיון עם במאי הסרט שמרסק לעולם את הלב, באתר וואלה, 22 בנובמבר 2018
מולדתי

"מולדתי" (בצ'כית: Má vlast) היא יצירה מוזיקלית מאת המלחין הצ'כי בדז'יך סמטנה הבנויה משש פואמות סימפוניות. היצירה נועדה לפאר את מורשתה של צ'כיה, ונכתבה בין 1872 ל- 1879, בהיות המלחין חירש לחלוטין. מבין הפואמות, הידועה ביותר היא "ולטאבה" (Vltava; על שם הנהר העובר בפראג), המוכרת בעברית גם כ"מולדבה" (מהונגרית). בפואמה זו כלולה, כמוטיב, מנגינה הדומה לחלק הראשון של התקווה, ההמנון הלאומי של מדינת ישראל. הפואמה ולטאבה היא השנייה במחזור והפופולרית ביותר מבין שש הפואמות המרכיבות את "מולדתי". היא מעיבה על השאר, עד שנוטים לשכוח את קיומן. אלה הן חמש הפואמות הנותרות: וישהראד, שארקה, משדות בוהמיה ויערותיה, טבור ובלאניק. "וישהראד" מתארת את בוהמיה הישנה, וקרויה על שם מבצר עתיק שהוא היום חלק מהבירה פראג. "ולטאבה" מתארת את שטף הנהר, שמקורו בשני מעיינות, האחד חם והשני צונן. הנהר עובר בין יערות עבותים, שציידים מודיעים שם על נוכחותם בצלילי קרן, חגיגת נישואים נערכת על גדתו בשירה ומחולות, נימפות יער ומים משתעשעות במימיו ומבצרים עתיקים משתקפים בהם, עד שהוא מגיע אל עיר הבירה. "שארקה" (Šárka) מבוססת על אגדה צ'כית מוכרת, ומספרת על רצח בן אצולה בידי שארקה וחברותיה הלוחמות. "משדות בוהמיה ויערותיה" היא תמונה של יום קיץ בשדות בוהמיה וחגיגת בני כפר בטבע במלוא פריחתו. "טאבור" ו"בלאניק" משתמשות שתיהן במוטיבים צבאיים, ורבים רואים בהן פואמה אחת בשני חלקים, המהווים קריאה למרי של העם הבוהמי. "טאבור" היה אחד המאחזים של הלוחמים ההוסיטים. "טאבור" עושה שימוש במוטיב חוזר שלקוח משיר הקרב ההוסיטי "Ktož jsú boží bojovníci" ("אתם, לוחמי האלוהים", או "מי הם לוחמי האלוהים". בצ'כית מודרנית נכתב בדרך כלל: Kdo jsou boží bojovníci). מדיה וקבצים בנושא מולדתי בוויקישיתוף "ולטאבה" מאת סמטנה, סרטון באתר יוטיוב לדעת מרבית המומחים, אין קשר בין הנעימות. מאחר ששתיהן מבוססות על לחן עממי, ייתכן שנוצרו מאותו השיר. ראו התקוה סעיף המנגינה.
אלדאר באלינט

אלדאר באלינט (במקור עד 1906 בלום, בהונגרית: Bálint Aladár; נאג'פסק, 2 בדצמבר 1881 – בודפשט, 20 באפריל 1924) היה סופר, עיתונאי, מבקר, אביו של הצייר אנדרה באלינט, חותנו של אנטאל סרב. אלאדאר בלום (באלינט) נולד במשפחה יהודית כבנם של מוריץ בלום ושל רגינה דויטש. לאחר סיום לימודיו הפך לפקיד במפעל. לאחר שסיפורו הקצר הראשון בכתב העת אורסאג-וילאג (Ország-Világ) שפירושו "ארץ-עולם" בשנת 1903 משך תשומת לב, הוא נכנס לקריירה של עיתונאי. באלינט התפרסם בקביעות בכתב העת נפסבה, שהיה שופר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית ובשנת 1907 הפך לראש מדור האמנות היפה בעיתון. בשנת 1906 יצא לאור כרך משותף של שירים וסיפורים קצרים שלו ושל שירי אמיל מדראס בשם "עיר", שהוא גם ספרו הראשון. בשנת 1907 פרסם כרך של לימודי תולדות האמנות, "תמונות לעובדים". הוא היה כותב קבוע למגזינים "וילאג" (Világ), "האז" (Ház) ועוד. התרגום הראשון שלו היה המחקר של קונרד פידלר על הנס מארז. בשנת 1909 הפך למבקר אמנות בכתב העת הספרותי-אמנותי היוקרתי ניוגט. ב-5 במאי 1912 בבודפשט הוא התחתן עם אדית רוט, בתם של מוריץ רוט ופאני פרלס. אחד העדים היה ארנו אושבאט. הוא היה פעיל מאוד לעורר אהבה לאמנויות היפות במעמד הפועלים ולקדם הבנה של יצירות אמנות. בנרטיבים שלו הוא צייר דימויים אפלים של סבל וייסורי העיר הגדולה עם חוש חברתי מפותח. העיר (סיפורים קצרים, עם אמיל מדראס (1906); כך קרה! (סיפורים קצרים); על ציורים עבור הפועלים. קארוי קרנשטוק (מונוגרפיה ביוגרפית). לקסיקון יהודי הונגרי. 1929. אלדאר באלינט הלקסיקון ההונגרי הגדול (1994 עמודים 110–111. ISBN 963-05-6821-7 מדיה וקבצים בנושא אלדאר באלינט בוויקישיתוף כתבי אלדאר באלינט בפרויקט גוטנברג (באנגלית) A Belügyminisztérium 1906. évi 38970. sz. rendelete. MNL-OL 30790. mikrofilm 170. kép 1. karton. Névváltoztatási kimutatások 1906. év 4. oldal 23. sor. Bálint Aladár önéletrajz - Száz Magyarok Könyvei - Légrády, Budapest, 1915. A házasságkötés bejegyezve Budapest VII. ker. polgári akv. 671/1912. folyószám alatt.
מריאן ברנדוט

מריאן ברנדוט (בשוודית: Marianne Bernadotte; נולדה ב-15 ביולי 1924) היא שחקנית ונדבנית שוודית, רעיית הנסיך זיגוארד. מריאן לינדברג נולדה בהלסינגבורג, בצעירותה הוריה התגרשו והיא ניתקה קשר עם אביה. בנעוריה החלה להופיע באמפיתיאטרון בעיר שלה ולאחר מכן למדה בבית ספר למשחק בסטוקהולם, אחרי הלימודים החלה לעבוד כשחקנית בתיאטרון בבירה השוודית, בין הבמאים שהיא עבדה איתם היה אינגמר ברגמן, בנוסף שיחקה במספר סרטים, התיאטרון שעבדה בו נסגר לשיפוצים ב-1956. היא למדה מספר קורסים בתקשורת, צרפתית ואמנות באוניברסיטת סטוקהולם ועבדה בחברת סותבי'ס, בשנות השבעים גם למדה בישול גורמה בקורדון בלו. ב-1947 התחתנה עם הבן של שגריר סין בשוודיה לשעבר, נולדו להם שלושה ילדים שהבינוני מביניהם נפטר כתינוק בן שנתיים, ב-1957 התגרשה ממנו. ב-1961 נישאה לנסיך זיגוארד, בנו השני של גוסטב השישי אדולף, מלך שוודיה אותו הכירה כשעבד כמעצב במה בתיאטרון. היא נודעה כאייקון אופנה, כאשת הנסיך היא נפגשה עם מעצב האופנה הצרפתי פייר בלמיין והם נהיו למכרים קרובים והייתה ידועה בקרב מעצבי ההוט קוטור הידועים. ב-1985 נבחרה על ידי מועצת האופנה הצרפתית כאחת מ-10 המתלבשות הטובות ביותר, טעמה בביגוד הוערך גם בקרב מעצבי האופנה בשוודיה. היא עסקה רבות בפעילויות צדקה. מדיה וקבצים בנושא מריאן ברנדוט בוויקישיתוף מריאן ברנדוט, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
תורבה אל-באי

התורבה אל-באי הוא מאוזוליאום מלכותי, הניצב בדרום מטרופולין תוניס, שבמדינת תוניסיה. הוא ממוקם ברחוב תורבה אל-באי 62, שנקרא על שמו. המוזוליאום משמש כמקום קבורתם של רבים ממנהיגי שושלת חוסייניד למעט השניים האחרונים. למעשה, הוא המוזוליאום הגדול ביותר בתוניסיה כיום. המבנה הוא למעשה בלוק גדול בעל מספר קומות ובתקרתו כמה וכמה כיפות, כאשר הגדולות שבהן מצופות באבנים ירוקות הדומות במקצת לשריון צב. חזיתות המבנה מעוטרות בואפן רציף באמנות פילסטר ואנטבלטורות בסגנון איטלקי הצבועות בחום בהיר. הקברים שבתוכו, אשר חפורים באדמה, מכוסים בתבליטי שיש מעוצבים. אצל קברי הגברים חרוטים על הסרקופגים תרבושים או טורבנים. עם זאת, על קברי הנשים לא חרוט דבר, מלבד שמן. קברים באחד מחללי המבנה תבליטים בסגנון איטלקי על קירותיו החיצוניים של המבנה דגל תוניסיה מונף בכניסה הצדדית למוזוליאום פינת המבנה. ברקע נראית כיפה בעלת טקסטורה ייחודית של אבנים ירוקות חלל פתוח במרכז המבנה פנים המבנה מעוצב בסגנון המושפע מאוד מנוכחות איטלקית-רומית באותו אזור מעורב בסגנון אדריכלי מוסלמי-עות'מאני. המוזוליאום, המורכב משמונה חדרי קבורה שתקרתם היא כיפה, היושבת על פטיו. בין חדרי הקבורה ישנם חללים פתוחים, אך חלק מהחדרים מחוברים זה לזה. הצד הדרום-מערבי של המבנה מיועד לקברי שלוש עשרה מהמנהיגים הגדולים במוזוליאום: הבאיים. חדר זה הוא מרובע, בעל קירות בגובה חמישה-עשר מטרים, והוא מזכיר במידה מסוימת מסגד עות'מאני: ארבעה עמודי צלב גדולים תומכים בכיפה מרכזית גדולה. זהו אחד משני המבנים היחידים הבנויים בצורה זו במחוז תוניס; המבנה השני הוא מסגד סידי מחרז. העיטור המורכב של החדר משלב השפעות איטלקיות, עות'מאניות ומברבריות; בחלק התחתון של הקירות והעמודים מוצבים לוחות שיש צבעוני בגובה של 2.5 מטרים, והכיפות מלאות קווי טיח דקים. תקרות המאוזוליאום, שבחלק מהחללים היא קמרון ובחלקם כיפה, מעוטרות בסטוקו. לעיתים כמות הצבע ובגיוון של תקרת חדר מעידה על חשיבות האנשים הקבורים בו. במהלך המאה העשרים היה המקום די נטוש ומוזנח, אך שוקם בשנות השישים על ידי המכון הלאומי למורשת (INP) אשר הוקם שנים מעטות קודם לכן. עם זאת, המקום התדרדר ונזנח בשנית, ובשלב מסוים אף אוכלס על ידי חסרי בית באופן לא חוקי לזמן מה. בשנות התשעים המכון הלאומי למורשת החל בעבודות שיקום פעם נוספת ופתח משרד כרטיסים כדי לאפשר למבקרים להגיע למקום ובכך להזרים כסף לשימורו. מדיה וקבצים בנושא תורבה אל-באי בוויקישיתוף סרטון פנים הפנים של התורבה אל באי ביקור וירטואלי בתורבה אל באי מידע באתר אונסק"ו במדינת תוניס Tourbet El Bey (Qantara) (אורכב 17.09.2012 בארכיון Wayback Machine) Adel Latrech, « Promenade dans les tourbas de Tunis », La Presse de Tunisie, 28 août 2010 "Discover Islamic Art - Virtual Museum - monument_ISL_tn_Mon01_12_fr". www.discoverislamicart.org. נבדק ב-2018-02-16. Prosper Ricard, Pour comprendre l'art musulman dans l'Afrique du Nord et en Espagne, ed. Hachette, Paris, 1924, p.218 Tourbet El Bey (Qantara) Autour des morts (בצרפתית). Publication Univ Rouen Havre. 2001. ISBN 9782877756082. Tahar Ayachi, « Agir pour Tourbet El Bey », La Presse de Tunisie, 22 septembre 2008(הקישור אינו פעיל, July 2018)
מפרץ האיים הפטליים

מפרץ האיים הפטליים (ביוונית: Κόλπος Πεταλιών) מפרץ בים האגאי ביוון. הוא משתרע בין החוף המזרחי של אטיקה לקצה הדרומי של האי אוויה. המפרץ נקרא על שמם של האיים פטליים (אנ'), השוכנים בחלק הצפון-מזרחי של המפרץ. אורכו של המפרץ הוא כ-50 ק"מ ורוחבו כ-5 ק"מ. לאווריו פורטו ראפטי ארטמידה רפינה נאה מקרי איה מרינה סטירה מרמרי קריסטוס ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של יוון ובנושא מפרצים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יוסף דרזנין

יוסף דרזנין (נולד בשנת 1956) הוא יועץ ישראלי. היה בעבר מנכ"ל משרד ההתיישבות מנובמבר 2020 עד מאי 2021, וכן כיהן בעבר כמנכ"ל המשרד לשיתוף פעולה אזורי. נולד בשנת 1956 בקיבוץ מפלסים. דרזנין החל את דרכו בעולם הציבורי בשנת 1984, כעוזר נספח מודיעין בשגרירות ישראל בוושינגטון. במסגרת תפקידו עסק בחילופי מידע בין אמ"ן למודיעין הצבאי האמריקאי בתקופה סוערת במיוחד שכללה אירועי טרור רבים (Achille Lauro hijacking, TWA Flight 847, capture of William R. Higgins ועוד) עם שובו לישראל עסק בפיתוח עסקי בינלאומי ובמקביל היה עמית במועצה לאסטרטגיה גלובלית בוושינגטון. בשנים 1992–1999 כיהן כראש החטיבה לצפון אמריקה ועוזר הסמנכ"ל לקשרי חוץ ובקרת נשק במשרד הביטחון (כיום האגף המדיני – ביטחוני), שם קידם הדיאלוג הביטחוני-אסטרטגי בין ישראל לארצות הברית, תיאם ביקורי שר הביטחון במדינות זרות והיה שותף לפעילות מול ירדן לקראת החתימה על הסכם השלום באוקטובר 1994. ב-1998, השתתף במשלחת משרד הביטחון לשיחות "וואי פלנטיישן", שבמסגרתן הועבר לישראל מענק הסיוע האמריקאי בסך 1.2 מיליארד דולר. ב-1999, חזר לוושינגטון ושימש כנציג משרד הביטחון בשגרירות ישראל בוושינגטון בדרגת ציר-יועץ עד 2004. במסגרת תפקידו התמקד בקידום שיתוף פעולה ביטחוני-אסטרטגי בין ישראל לארצות הברית, קידום התעשיות הביטחוניות הישראליות בשוק האמריקאי, הגנת המולדת ופיתוח הקשרים בין משרד הביטחון לזרועות הממשל האמריקאי (משרדי ההגנה, המדינה, המסחר ובתי הקונגרס) בתחומי ההגנה, החוץ והביטחון הלאומי. בשנים 2005–2014 עבד ד"ר דרזנין במגזר הפרטי, בפיתוח עסקי אסטרטגי בינלאומי בדגש על שוקי ארצות הברית, הודו וישראל. בנוסף, לימד שנתיים במרכז הבינתחומי הרצליה, שם העביר שיעורים בנושא גיבוש המדיניות האמריקאית למלחמה בטרור ולהגנה על המולדת בעקבות פיגועי 11 בספטמבר 2000. בעל תואר ראשון במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה, תואר שני בתקשורת המונים מהאוניברסיטה העברית, במסגרתה כתב תזה בהדרכת פרופ' עקיבא כהן ופרופ' הלל נוסק שכותרתה "הכיסוי התקשורתי של אירועי טרור מנקודת מבטם של העיתונאים". הוא למד לתואר שלישי בתקשורת המונים מאוניברסיטת מרילנד בארצות הברית. עבודת הדוקטורט שלו בנושא "סיקור חדשותי של אירועי טרור: נקודת המבט התקשורתית". שירת בצה"ל כקצין במודיעין (8200) והשתחרר משירות מילואים פעיל בדרגת רב-סרן. בחודש יולי 2017 מונה למנכ"ל המשרד לשיתוף פעולה אזורי, תחת השר צחי הנגבי. בנובמבר 2020 מונה למנכ"ל משרד ההתיישבות, עד סיום כהונתה של ממשלת ישראל השלושים וחמש ב-2021. ב-2023 מונה לעמוד בראש האגף למדיניות חוץ של המטה לביטחון לאומי. מתגורר בנתניה, נשוי לענת ואב לשני ילדים. מדיה וקבצים בנושא יוסף דרזנין בוויקישיתוף יוסף דרזנין, ברשת החברתית אקס (טוויטר) יוסף דרזנין, ברשת החברתית LinkedIn הודעות דובר, ד"ר יוסף דרזנין מונה למנכ"ל המשרד לשיתוף פעולה אזורי, באתר המשרד לשיתוף פעולה אזורי, ‏10 ביולי 2017 (ארכיון) ד"ר יוסף דרזנין, באתר Gov.il האגף למדיניות חוץ באתר המטה לביטחון לאומי
Shum

"Shum" (באוקראינית: "ШУМ"; בעברית: "רעש") הוא שיר באוקראינית של להקת גו איי, ייצג את אוקראינה באירוויזיון לשנת 2021 שברוטרדם, הולנד. השיר יצא לאור ב-22 בינואר 2021. השיר מערב בתוכו סגנון טכנו ופולק אוקראיני. נודע כי השיר ייצג את אוקראינה באירוויזיון 2021 לאחר שגבר על שני שירים אחרים בבחירה פנימית, ב-4 בפברואר 2021. השיר עבר עיבוד במהלך חודש מרץ באותה השנה על מנת להתאימו לפורמט האירוויזיוני, שכן, הוא תוכנן לצאת לא כשיר אירוויזיון אלא כסינגל של הלהקה. ב-18 במאי 2021, ביצעה הלהקה את השיר בחצי הגמר של התחרות, ובתום ההצבעות, הגיעה למקום השני עם 267 נקודות. ב-22 במאי, בגמר התחרות, הגיעה הלהקה למקום החמישי עם 364 נקודות. מידע על היצירה "Shum" באתר מיוזיק בריינז מידע על הסינגל "Shum" באתר מיוזיק בריינז מילות השיר "Shum" באתר Genius סרטון השיר "Shum" באתר יוטיוב "🇺🇦 Ukraine: Go_A To Perform "Shum" At Eurovision 2021". Eurovoix (באנגלית בריטית). 2021-02-04. נבדק ב-2021-02-04. "Прем'єра кліпу Go_A для Євробачення-2021 на Суспільному". UA:ПЕРШИЙ. 9 במרץ 2021. {{cite news}}: (עזרה) Here are the ten qualifiers of the first semi at Eurovision 2021! Eurovision 2021 Results: Voting & Points
פריץ שטוקנברג

פריץ שטוקנברג (בגרמנית: Fritz Stuckenberg‏; 16 באוגוסט 1881 – 18 במאי 1944) היה צייר אקספרסיוניסטי גרמני. הוא נולד כפרידריך ברנהרד שטוקנברג במינכן, אך עבר עם משפחתו בשנת 1893 לעיר התעשייה בצפון דלמהנורסט (ליד ברמן), שם נכנס אביו כמנהל מפעל. לאחר לימודים לא גמורים של אדריכלות ולימודי אמנות בויימאר ובמינכן, הוא בילה חמש שנים מכוננות (1907–1913) בפריז. משם ערך נסיעות לפונט-אוון וכן לפרובאנס שם הוא "ניקה את לוח הצבעים שלו". הוא השתייך לחוג האמנים ב"קפה דו דום "והציג בכמה מהסלונים והגלריות הטובים ביותר בפריז. כשחזר לגרמניה, התגורר בברלין, שם התגלה בשנת 1916 על ידי הרווארט ולדן והשתלב בחוג דר שטורם. הוא התיידד עם ארנולד טופ, ולטר מרינג ואחרים. מאוכזב מולדן, הוא הצטרף בשנת 1919 לחוג האמנים סביב ולטר גרופיוס וברונו טאוט, לימים השתייך לקבוצת נובמבר. הוא השתתף בכמה תערוכות "דר שטורם", וכן בתערוכה הדאדאיסטית הראשונה בברלין וכן התצוגת הבאוהאוס השלישית, מציינים את מעמדו בחוגי האמנים של השנים הללו. בראשית שנות העשרים של המאה העשרים הוצגו יצירותיו בגרמניה, ארצות הברית וברית המועצות כחלוץ של האוונגרד האירופי. מחלות קשות ובעיות כלכליות אילצו את שטוקנברג בכל זאת לחזור להוריו ב"דלמנהורסט הקודרת" בתנאים קשים יותר, פוליטיים ואישיים, הוא פיתח עבודה מאוחרת קונסטרוקטיביסטית וספיריטואליסטית. כל תמונותיו הוסרו ממוזיאונים גרמנים במהלך הטיהורים הנאציים. בתערוכה הידועה לשמצה "אמנות מנוונת" בשנת 1937 הוצג הציור שלו "רחוב עם בתים" (1921) כדוגמה ל"אמנות מנוונת". במהלך מלחמת העולם השנייה עבר לדרום גרמניה ומת שם, כמעט נשכח לגמרי. בשנת 1993 הוא התגלה מחדש כחלק מהאוונגרד האמנותי המודרני עם רטרוספקטיבה בדלמנהורסט, ברלין. חלק גדול מיצירתו ששרדה ניתן לראות כעת בסטאדיש גלרי דלמהנורסט. האוהבים אם וילד שתיקת המציאות קומפוזיציה נוף בפארק מדיה וקבצים בנושא פריץ שטוקנברג בוויקישיתוף Andrea Wandschneider, Barbara Alms (eds.): Fritz Stuckenberg 1881-1944: Retrospektive, Berlin: Argon 1993 Barbara Alms (ed.): Fritz Stuckenberg. Vertrauter der Farben (exhibition catalogue), Bremen: Hauschild 1998
מפרץ סינגיטיקוס

מפרץ סינגיטיקוס (ביוונית: Σιγγιτικός Κόλπος) הוא מפרץ בים האגאי. המלך הפרסי חשיארש הראשון בנה תעלה ב-480 לפנה"ס בנקודה הצרה ביותר של מצר חצי האי אתוס. הוא השתמש בתעלה במהלך התקדמותו במלחמות יוון–פרס על מנת לעבור במפרץ המוגן. אורכו של המפרץ הוא 48 ק"מ, רוחבו 24 ק"מ, ועומקו המקסימלי הוא 521 מטר. מדיה וקבצים בנושא מפרץ סינגיטיקוס בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא גופי מים ובנושא גאוגרפיה של אירופה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.