laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אנדרטה לשואה ולתקומה

ה"אנדרטה לשואה ולתקומה" היא אנדרטה מאת הפסל הישראלי יגאל תומרקין, המוצבת בכיכר רבין שבתל אביב, ואשר נחנכה בשנת 1975. בשנים הראשונות לאחר הקמתה, שימשה האנדרטה כמקום שבו נערך הטקס המרכזי לציון יום השואה בעיר. את הרעיון הראשוני להקמת אנדרטה בכיכר המרכזית של העיר, שנקראה אז "כיכר מלכי ישראל", קיבלה מועצת העיר תל אביב-יפו בישיבה שנערכה לקראת יום העצמאות תשי"א. אנדרטה זו, שלא נבנתה לבסוף, נועדה לציין את חיילי העיר אשר נפלו במלחמת העצמאות. בנוסף, אושרה גם הקמתן של שתי אנדרטאות נוספות, שבנייתן הושלמה, בגן הכובשים ובגן העצמאות. בשנת 1965 הוכנה לכיכר תוכנית בינוי מקיפה על ידי האדריכלים אברהם יסקי ושמעון פובזנר, שזכו במכרז באותה שנה. במסגרתה התוכנית נקבע כי תוקם בכיכר אנדרטה לשואה ולתקומה. בשנת 1972 הקימה העירייה ועדת שיפוט לבחירת אנדרטה מבין יצירותיהם של עשרה אמנים ישראלים שאליהם פנתה. הוועדה כללה אנשי מקצוע כגון האדריכלים אריה שרון, יסקי, מנהל "בצלאל" באותה עת דן הופנר וד"ר חיים גמזו, מנהל מוזיאון תל אביב. על נציגי הציבור נמנו מרדכי נמיר, יהושע רבינוביץ, חיים לבנון, אבא קובנר, יצחק ארד, מנהל יד ושם, מנחם סבידור ופסח בורשטיין, יו"ר ארגוני הלוחמים בנאצים. לאחר מחלוקת פנימית, בחרה הוועדה בהצעתו של תומרקין לתכנון אנדרטה לציון השואה. תומרקין הציב בקצה הכיכר, קרוב לפינת הרחובות אבן גבירול ופרישמן מבנה של פירמידה הפוכה העשויה מתכת, בטון וזכוכית. הפירמידה ניצבת על גבי בסיס בצורת משולש הצבוע בצבע צהוב המזכיר טלאי צהוב. שני מרכיבים אלו יוצרים יחד צורת מגן דוד. תומרקין ראה בצורת האנדרטה "כלוב כלא הנפתח ונפרץ. פירמידה הפוכה, אשר הבא בתוכה כלוא בבסיסה הצר והמעיק". השימוש בצורת הפירמידה חוזר בעבודות נוספות של האמן. בראיון מאוחר עמו העיד תומרקין כי הפירמידה נתפשת גם כעדות לפער שבין אידאולוגיה לבין תוצאותיה המשעבדות - "מה למדנו מאז בניית הפירמידות הגדולות לפני 4,200 שנה? [...] האם עבודת כפייה ומוות משחררים?" השימוש בזכוכית נועד לשקף את מהלך החיים בכיכר ולשלב את האנדרטה בהם כחלק אינטגרלי - "האנדרטה היא צורה המדגישה את הזמן, צורה של זמן המתפקדת כפירמידה הפוכה, צורה של זמן המדגישה את המענה לתקומה". יצירתו של תומרקין עוררה התנגדות רבה בשל סגנונה המופשט והמודרניסטי. הוגשו אף עתירות לבג"ץ נגד הקמתה. גם לאחר בנייתה לא פסקו המחאות. בכרזת מחאה שהודפסה לאחר הצבתה נכתב כי האנדרטה היא "לעג מר לאיומה בזוועות שפקדו את העם היהודי" וקראה להעתיק את "הגוף הזר" מן הכיכר. בשנת 1979, במלאת 70 שנה לעיר תל אביב, הופיעה האנדרטה על גבי מדליה. בשנת 2010 שופצה האנדרטה ולוחות הפלסטיק, שהחליפו את לוחות הזכוכית המקוריים, הוסרו. בנוסף, הוקמה לצידה בריכת נוי. מדיה וקבצים בנושא אנדרטה לשואה ולתקומה בוויקישיתוף על האנדרטה לשואה ולתקומה בכיכר רבין באתר עיריית תל אביב-יפו צבי אלחייני, מי בכלל חושב על השואה באנדרטת השואה בכיכר רבין, והאם זהו הישג, באתר Xnet‏, 4 במאי 2016 עזריהו, מעוז, בין שתי ערים: הנצחת מלחמת העצמאות בחיפה ובתל אביב, קתדרה 68, יוני 1993. תומרקין, יגאל, "האנדרטה לשואה ולתקומה", בתוך: תומרקין, הוצאת מסדה, 1981 (ללא מספרי עמודים). במרחבי הזמן עם האמן יגאל תומרקין, באתר "בין השמשות" תומרקין, יגאל, "האנדרטה לשואה ולתקומה", בתוך: I תומרקין, הוצאת מסדה, 1981 (ללא מספרי עמודים) ראו: תמיר, יוסף, "גוף זר ב"כיכר מלכי ישראל", בת"א", בתוך: תומרקין, יגאל, I תומרקין, הוצאת מסדה, 1981 (ללא מספרי עמודים). Israel Tel Aviv Gold Medal Holocaust Monument Yigal Tumarkin | Ebay
הבוצ'יס

הבוצ'יס (באנגלית: The Butchies; בסלנג עברי: הבוצ'ות) הייתה להקת פאנק רוק אמריקאית מסוגת ריוט גירל. הן החלו את דרכן בדוראהם, קרוליינה הצפונית. חברות בלהקה הגיטריסטית והסולנית קאיה וילסון, הבסיסטית אליסון מרתליו, והמתופפת מליסה יורק. הן החלו להופיע לאחר הקלטת האלבום הראשון, Are We Not Femme?, ב-1998 והספיקו להקליט שלושה אלבומים נוספים, Population: 1975 ב-1999, 3 ב-2001 ו-Make Yr Life ב-2003. ב-2005 הן הודיעו כי הן לוקחות פסק זמן. שלוש האלבומים הראשונים יצאו בלייבל Mr. Lady Records, בניהולה של קאיה וילסון ותמי רה קארלאנד. מקור השם באריך-נגן עצמאי של וילסון. תחת הלייבל הזה שוחררו גם שני האלבומים הראשונים של Le Tigre. הרצועה "Sex - I'm Lesbian" הופיעה באלבום האוסף New Women's Music Sampler. ב-2001 הופיעה הקלטה חיה של Disco באלבום אוסף בשם Calling All Kings & Queens. בשנת 2001 הלהקה השתתפה ביצירת אלבום של איימי ריי וניגנה בסבב ההופעות שלה. 1998: Are We Not Femme?‎ 1999: Population: 1975 2001: 3 2004: Make Yr Life אתר האינטרנט הרשמי של הבוצ'יס הבוצ'יס, באתר MusicBrainz (באנגלית) הבוצ'יס, באתר Discogs (באנגלית) הבוצ'יס, באתר Songkick (באנגלית) ‎"Send Me You", The Butchies ביו-טיוב ‎"Meet the Butchies", The Advocate, 9 November 1999 ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
משה נתיב

משה נתיב (22 ביוני 1932 – 20 בספטמבר 2008) היה אלוף בצה"ל, ראש אגף כוח האדם בשנים 1978–1983. נתיב נולד כמשה וֵג (Moise Vegh), בכפר פטרובה שבמרכז טרנסילבניה, רומניה. הוריו, יצחק וצילה וֵג, היו יהודים אדוקים. בגיל 3 עברה משפחתו לבוטושאן, שבצפון חבל מולדובה הרומנית. בגיל 14, בהשראת הרעיונות הציוניים, ברח מהבית כדי לעלות לארץ ישראל. הוא הגשים את תוכניתו במסגרת עליית הנוער בשנת 1946. בשנת 1951 הצטרפו אליו לארץ גם הוריו ואחיו. ב-1949 החל את שירותו בצה"ל ובמשך כ-25 שנים שימש בתפקידים שונים בגייסות השריון: קצין המבצעים של חטיבה 7. מפקד פלוגת טנקים. קצין מבצעים של גייסות השריון. קצין שלישות של גייסות השריון. קצין השלישות של האוגדה בפיקודו של ישראל טל בתקופת מלחמת ששת הימים. עוזר קצין שריון ראשי בתקופת מלחמת יום הכיפורים. לאחר מלחמת יום הכיפורים הועבר נתיב לאגף כוח האדם של צה"ל. הוא שימש ראש חטיבת התכנון ומנהל כוח האדם, סגן ראש האגף (1975-1978) ובדרגת אלוף, ראש אגף כוח האדם (1978-1983). בשנת 1982 עמד בראש ועדה שבדקה את מערכת השיפוט הצבאי, והמליצה על שורה של רפורמות במערכת. במהלך שירותו סיים לימודים במסגרת המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה והמכללה לביטחון לאומי. היה בעל תואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת תל אביב. לאחר שחרורו מצה"ל שימש נתיב מנכ"ל חברת העובדים ועמד בראש מערך שליחי הסוכנות היהודית בארצות הברית. לאחר מכן, מונה למנכ"ל הסוכנות היהודית, תפקיד בו כיהן בתקופת העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90. לצד עיסוקיו אלו ולאחר סיומם, כיהן נתיב בתפקידים ציבוריים רבים, ובהם: נשיא המועצה לישראל יפה יו"ר מועצת המנהלים "עמיגור" (משנת 1996) יו"ר התאגדות המכללות האזוריות יו"ר הוועד המנהל של מרכז זלמן שזר יו"ר אגודת "צוות - ארגון גמלאי צה"ל" יו"ר הוועד המנהל של גימנסיה הרצליה יו"ר ארגון אמיר (ארגון מאוחד של יוצאי רומניה) ונציגו במרכז הארגונים של ניצולי השואה בישראל יו"ר דירקטוריון החברה להשבת נכסי נספי השואה יו"ר עמותת עמותת בתי החולים הציבוריים למען הציבור יו"ר ועדת החקירה לגבולות ירושלים (2000–2002) יו"ר מייסד של עמותת "אזרחים תומכי שאול מופז" יו"ר המועצה הציבורית של "המכון לחקר וללימודי עלייה והגירה, קליטה ושילוב חברתי" מטעם המרכז האקדמי רופין (משנת 2005) דירקטור התעשייה האווירית (משנת 2005) חבר ועדת טל הותיר אחריו אשה ושלושה ילדים. מדיה וקבצים בנושא משה נתיב בוויקישיתוף אלוף (מיל.) משה נתיב - קורות חיים(הקישור אינו פעיל), באתר isro-press.net "עלינו להתרגל לחיות בלעדיו" - פרטים על חייו מפי בני משפחתו, 26.10.2008, באתר Anima News Israel (ברומנית) משה נתיב, ‏החברה הישראלית באספקלריה של צה"ל, מערכות 287, יוני 1983, 16–21 ישראל לנדרס, מבצע סיד לבן, דבר, 4 בפברואר 1982
המוזיאון ההיסטורי הממשלתי

המוזיאון ההיסטורי הממשלתי של רוסיה (ברוסית: Государственный исторический музей; בראשי תיבות: ГИM) הוא מוזיאון להיסטוריה רוסית, הממוקם בשוליה הצפון-מערביים של הכיכר האדומה במוסקבה, בין הקרמלין ממערב לשער התחייה ממזרח. במוזיאון מוצגים ממצאים מתקופת האבן ועד למאה ה-18, ומספר הפריטים שבו מונה מיליונים. חלקים מאוסף המוזיאון מוצגים גם בבניין עיריית מוסקבה, במנזר נובודוויצ'י ובכנסיית וסילי הקדוש. במתחם בו שוכן המוזיאון ניצב בעבר בניין בית המרקחת הראשי של מוסקבה, שהוקם בפקודתו של הצאר פיוטר הגדול. במספר חדרים בבניין בית המרקחת היו מאוחסנים חפצים בעלי ערך היסטורי, וב-1755 החלו מתקיימים בו לימודים מטעם אוניברסיטת מוסקבה. המוזיאון נוסד בשנת 1872 לאחר שהתקבל לכך אישור מאת יורש העצר, ומונה לו ועד מנהל. הוא הוקם על ידי מספר היסטוריונים, ובהם סרגיי סולוביוב ווסילי קלוצ'בסקי, אשר היו מעוניינים לקדם את לימודי ההיסטוריה הרוסית ואת העמקת המודעות הלאומית. בבסיס אוסף המוזיאון היו פריטים מתערוכה זמנית שנערכה באותה שנה, ועם הקמתו הוא זכה לתרומות רבות מבעלי שם ומאוספים פרטיים. הקמת בניין המוזיאון הופקדה בידיו של האדריכל ולדימיר שרווד, לאחר שזכה בתחרות שהתקיימה לשם כך, והוא נבנה בין השנים 1875 ל-1881. החלק הפנימי של המוזיאון עוטר על ידי מיטב הציירים הרוסים, ובהם ויקטור וסנצוב ואיוואן אייבזובסקי. המוזיאון נפתח לקהל ביום הכתרתו של הצאר אלכסנדר השלישי בשנת 1883 וזכה לשם "המוזיאון הקיסרי להיסטוריה". באותו יום נפתחו 11 מ-43 האולמות שהיו בתכנון, והאוסף כלל מוצגים עד למאה ה-12. עם זאת, טקס הפתיחה הרשמי של המוזיאון התקיים רק בשנת 1894 בנוכחותו של אלכסנדר השלישי. החל מסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 נערכו במוזיאון תערוכות זמניות שהוקדשו לנושאים שונים. בשנת 1917 נפתחו לקהל חמישה אולמות נוספים, והתצוגה סיקרה את התקופה המסתיימת במאה ה-16. בשנת 1934 נפתחו מספר אולמות נוספים אשר הציגו ממצאים עד המאה ה-18. בתקופה הסובייטית סופחו למוזיאון בניינים נוספים, חלקם אף מחוץ למוסקבה, ולאוסף נוספו פריטים ממוזיאונים שנסגרו. בין השנים 1986 עד 1997 היה המוזיאון סגור לרגל עבודות שיחזור נרחבות, וב-1995 הוצב פסל המרשל ז'וקוב בחזית המבנה. על פריטיו הידועים של המוזיאון נמנים סירה שנמצאה על גדות נהר הוולגה, חפצי זהב סקיתיים, כתבי יד מנובגורוד מהמאה ה-6 וכתבי יד מהמאה ה-9 עד המאה ה-11, וכן אוסף מטבעות המונה 1.7 מיליון פריטים. מדיה וקבצים בנושא המוזיאון ההיסטורי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של המוזיאון ההיסטורי הממשלתי המוזיאון ההיסטורי הממשלתי, ברשת החברתית פייסבוק המוזיאון ההיסטורי הממשלתי, ברשת החברתית אקס (טוויטר) המוזיאון ההיסטורי הממשלתי, ברשת החברתית אינסטגרם המוזיאון ההיסטורי הממשלתי, ברשת החברתית טיקטוק המוזיאון ההיסטורי הממשלתי, ברשת החברתית VK המוזיאון ההיסטורי הממשלתי, סרטונים בערוץ היוטיוב המוזיאון ההיסטורי הממשלתי, באתר פינטרסט
ג'וני גריפין

ג'ון ארנולד גריפין השלישי (באנגלית: John Arnold Griffin III;‏ 24 באפריל 1928 – 25 ביולי 2008) היה סקסופוניסט טנור אמריקאי שהשפיע רבות על הבי בופ וההארד בופ. בעיני חלק מהמבקרים הוא נחשב לסקסופוניסט המהיר ביותר, אפילו מהיר יותר מצ'ארלי פארקר, ובאופן כללי לאחד המוזיקאים המהירים ביותר בג'אז, יחד עם מוזיקאים דוגמת פארקר, ארט טייטום ודיזי גילספי, הן מבחינה טכנית והן מבחינת זריזות האלתור. בעצמו אמר כי "אני אוהב לנגן מהר, זה מרגש אותי. אני צריך לשלוט את בעצמי, לרסן את עצמי, אבל כשמחלקת הקצב מתחילה אני רוצה להתפוצץ." גריפין החל בנגינת הקלרינט, לאחר מכן עבר לנגן באבוב ומהאבוב עבר לנגן בסקסופון אלט. בטנור החל לנגן רק זמן קצר לאחר שהצטרף לתזמורת של ליונל המפטון, שם ניגן לצידו של ארנט קוב. בהיותו בן 15 בלבד ניגן בהרכב יחד עם טיי בון ולטר. לאחר שניגן זמן מה עם התזמורת של המפטון, תקופה בה הקליט מספר הקלטות כולל אחת בה היה בן 17 בלבד, עבר לנגן בתזמורת של ג'ו מוריס אותו הכיר אצל המפטון. לאחר מכן הוא ניגן בשליחי הג'אז של ארט בלייקי מספר חודשים, ב-1957. בשנת 1958 ניגן בהרכבים שונים של הפסנתרן ת'לוניוס מונק. בתקופה זו הוא גם הקליט עם קלארק טרי אלבום שהצליח למדי. מחלקת הקצב שלהם הורכבה מפילי ג'ו ג'ונס בתופים, פול צ'יימברס בקונטרבס, ווינטון קלי ובפסנתר. ב-1958 ניגן גם עם נט אדרלי. בשנות השישים המאוחרות הוא חזר לנגן עם מונק, ועם אדרלי בסוף שנות השבעים. אלבומו הראשון כמוביל "Introducing Johnny Griffin" בו משתתפים מקס רואץ' בתופים, וינטון קלי בפסנתר, וקרלי ראסל בבס, יצא באפריל, 1956 וזיכה אותו בהכרה. באלבומו הבא כמוביל, "A Blowing Session" (‏1957)ניגן עם הסקסופוניסטים ג'ון קולטריין והאנק מובלי, החצוצרן לי מורגן בלייקי בתופים, צ'יימברס בבס וקלי בפסנתר. בסוף שנות החמישים עזב גריפין את ארצות הברית ועבר לאירופה. בתחילת שנות השישים שיתף פעולה עם נגן הטנור אדי לוקג'ואו דייוויס (Eddie Lockjaw Davis) בהרכב "הטנורים הקשוחים" (Tough Tenors). הם הקליטו כעשרה אלבומים בין השנים 1960–1962 וההרכב זכה להצלחה מסחרית. באירופה גריפין, מלבד הופעותיו האישיות בבמות שונות, היה לבחירה הראשונה של מוזיקאים הבאים מארצות הברית להופיע באירופה ומחפשים סקסופוניסט. גריפין עבר לדור בצרפת ב-1963 אותה עזב לטובת הולנד ב-1978, והמשיך להקליט ולהופיע עד מותו. מדיה וקבצים בנושא ג'וני גריפין בוויקישיתוף ג'וני גריפין, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג'וני גריפין, באתר ספוטיפיי ג'וני גריפין, באתר AllMusic (באנגלית) ג'וני גריפין, באתר MusicBrainz (באנגלית) ג'וני גריפין, באתר Discogs (באנגלית) ג'וני גריפין, באתר Songkick (באנגלית) ג'וני גריפין באתר הבית של נגני ההארד בופ דיסקוגרפיה AFP, הסקסופוניסט ג'וני גריפין הלך לעולמו, באתר ynet, 25 ביולי 2008 בן שלו, עכבר העיר אונליין, מת הסקסופוניסט ג'וני גריפין, באתר הארץ, 28 ביולי 2008 ג'וני גריפין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
סקארה

סַקַארָה (בערבית: سقّارة) הוא אתר קבורה עתיק בקרבת קהיר שהיה עיר הקברים של ממפיס, בירת מצרים העתיקה. עיר המתים הוקמה על ידי המלך ג'וסר. זהו אחד מאתרי הקבורה הפרעוניים העתיקים והחשובים ביותר שבמצרים. במוקד האתר נמצאת הפירמידה של ג'וסר שנבנתה במאה ה-27 לפנה"ס. פירמידה זו נחשבת למבנה האבן הגדול הקדום ביותר בהיסטוריה העומד כיום על תלו. מקור השם הערבי "סקארה" הוא ככל הנראה באל המצרי סוֹקַרִי, הוא אל המתים הקדום של ממפיס. סקארה שימשה כנקרופוליס הראשי במשך מרבית תקופת הממלכה הקדומה באלף השלישי לפנה"ס, כאשר העיר ממפיס הייתה בירת הממלכה. סקארה נותרה אתר קבורה חשוב במשך קרוב ל-3,000 שנה, גם כאשר אתר הקבורה הראשי עבר לגיזה ובהמשך לתבאי. בנוסף לפירמידת ג'וסר ישנן באתר גם שש עשרה פירמידות נוספות, מסטבות קדומות יותר, וכן מתחם קבורה מתקופת הממלכה המאוחרת. במקום פועל מוזיאון אמחותפ המציג ממצאים מהאתר, וכן מציג את פועלו של האגיפטולוג ז'אן פיליפ לואר. חפירות ארכאולוגיות באתר נמשכות גם במאה העשרים ואחת. בנובמבר 2008 התגלתה פירמידה נוספת באתר, וכחודש אחרי כן התגלו שתי חלקות קבר מפוארות בהן נקברו אצילים שחיו בתקופת הממלכה הקדומה. בשנת 2018 נחשף באתר החפירות מתחם קבורה המוקדש כנראה להנצחת כהן דת, בשם ואחטי, מלפני 4400 שנה ונמצאו בו שרידי משפחתו, הירוגליפים ופסלים רבים. ערך מורחב – הפירמידה של ג'וסר האזור המקיף את הפירמידה נחפר ושוחזר במהלך המאה העשרים על ידי הארכאולוג ז'אן פיליפ לואר שהקדיש את חייו לפרויקט. המתחם מוקף בחפיר ובחומת אבן גיר בגובה של למעלה מעשרה מטרים. בדרום האזור ישנו קבר הדומה לקבר שתחת הפירמידה, אך ללא הבנייה העילית. הפירמידה, המכונה גם פירמידת המדרגות, היא העתיקה ביותר מבין הפירמידות גדולות הממדים. היא נבנתה במאה ה-27 לפנה"ס כמבנה קבורה עבור פרעה ג'וסר, על ידי יועצו אמחותפ. סגנון הבנייה מהווה שלב ביניים בין מבני המסטבה לבין הפירמידות המאוחרות יותר. היא בנויה משש מסטבות, זו על גבי זו. גובהה המקורי של הפירמידה הוא כ-60 מטרים, אורך הבסיסים המערבי והמזרחי הוא כ-121 מטרים, ואורך הבסיסים הצפוני והדרומי כ-107 מטרים. מקדש עם חצר גדולה שמשו לחגיגת חג ה"סֶד". בטקס, שהתקיים במלאת שלושים שנה לשלטונו של פרעה, הוכיח המלך את כוחו על ידי מרדף אחר שור קדוש בחצר המקדש, והוכרז כי האלים נותנים תוקף מחודש לשלטונו. יש המאמינים כי מקור הטקס באמונה שפוריות השדות תלויה במצבו הגופני של המלך. המלך סימל את מצרים ואת גאות הנילוס. לידתו מחדש של המלך מסמלת את לידתה מחדש של מצרים. מבנה חג היובל שוחזר על פי חותמות שבהן תואר החג. השחזור לא נעשה מהחלקים המקוריים של המבנה. Hurry Jamieson B., Imhotep, Oxford univer. press, H.Milford, 1926 מדיה וקבצים בנושא סקארה בוויקישיתוף מידע על סקארה (באנגלית). סקארה ברשת, על ידי אוניברסיטת ליידן (באנגלית) ממצאים חדשים בעיר המתים המצרית, כתבה על תגליות באתר בשנת 2007 מאתר ה-בי. בי. סי (באנגלית). Harry Clarke-Ezzidio, 13 mysterious mummies discovered in Egyptian well, CNN, גילוי מומיות באתרן בסקארה, ‏2020-10-09 (באנגלית) סקארה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) סקארה (מצרים), דף שער בספרייה הלאומית שני קברים פרעוניים בני 4,300 שנה נחשפו ליד קהיר, באתר הארץ, 25 בדצמבר 2008 מצרים: התגלה קבר מלפני 4,400 שנה, שהשתמר היטב, באתר ynet, 16 בדצמבר 2018 Hurry Jamieson B., Imhotep סקארה באתר Egyptology Online
חנות תגרים

חנות תגרים (למפת הגליל העליון מוגדלת)   חנות תגרים (למפת הגליל העליון רגילה)   חנות תגרים (למפת ישראל רגילה)   ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חנות תגרים (למפת ישראל מוגדלת)   ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חנות תגרים חנוֹת תגרים (חאן אל תוג'אר) - הוא אתר ארכאולוגי של חאן (אכסניה) ממלוכי גדול, בגליל התחתון, מול הכניסה לקיבוץ בית קשת, על נתיב דרך הדואר הקדומה. החאן היה בנוי סביב חצר מרכזית ובה באר. החאן כלל מסגד מפואר ממנו נותרו שרידי שלושה צריחים. מכלול החאן מוקף חומה שייתכן שהיא מאוחרת, רק מן המאה ה-16. שמו של החאן מעיד על השוק שהתקיים סביבו (תגרים = סוחרים). על הגבעה ממול חנות תגרים מימין לכניסה לבית קשת נמצאים שרידי מצודה הנקראת בערבית קלעת אל חאן על שם החאן שממולה. תפקיד המצודה היה לשמור על החאן המבודד ולהגן עליו מהתקפות. החאן נבנה במקום נמוך על יד הדרך הראשית אך במיקום שאיננו מוגן ועל כן היה צורך במצודה שתגן עליו. משה שרון, תולדות הח'אנים בארץ ישראל, קרדום 20, 1982, עמ' 109-116 מדיה וקבצים בנושא חנות תגרים בוויקישיתוף מידע על אתר חנות תגרים, בארכיון המנדטורי באתר רשות העתיקות צבי גל, חנות תגרים (ממצאים מעונות החפירה 1994-1993), אתר רשות העתיקות ספי בן-יוסף על חנות תגרים ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
כביש 441

כביש 441 הוא כביש רוחב אזורי בישראל באורך של כתשעה קילומטר העובר כולו בתחומי העיר ראשון לציון, ובחלק ניכר בשטח בנוי. הכביש משמש כאחת היציאות ממרכז העיר אל רשת הכבישים הבינעירונית. הוא גם מקשר בין שכונות מערב העיר לתל אביב-יפו דרך מחלף משה דיין המקשר בינו לנתיבי איילון. הכביש מתחיל בחוף הים התיכון, וממשיך מזרחה לכיוון מחלף משה דיין. מערבית למחלף הוא נקרא על שם רחבעם זאבי ומזרחית לו על שם משה דיין. באזור המחלף חוצה הכביש מעל לתחנת הרכבת ראשון לציון משה דיין במסילת הרכבת תל אביב - בני-דרום. מזרחה מהמחלף חוצה הכביש את כביש 4 במחלף ראשון לציון, ומהצומת עם שדרות היובל ועד סופו הוא נקרא על שם זאב ז'בוטינסקי. סמוך למחלף ראשון לציון נמצאת תחנת המשטרה החדשה של ראשון לציון וכן תחנת מגן דוד אדום. משם ממשיך הכביש בכיוון דרום, ולאורכו ישנן בעיקר בתי עסק וחנויות, ולעיתים מעליהם בנייני מגורים. הרחוב חוצה את רחוב רוטשילד ומדרום לו נמצא היכל התרבות על שם מאיר ניצן ולצידו מרכז מסחרי. הכביש מסתיים בצומת עם כביש 412 (שדרות הרצל) במקום נמצא "גן הבנים" המוכר גם כ"כיכר התותח" או "המצבה". ראשיתו של הכביש בדרך שקישרה בין מרכז ראשון לציון לשכונת עזרה וביצרון שהקמתה החלה ב-1939. השכונה הממוקמת מצפון לכביש התרחבה וב-1966 הוסב שמה לרמת אליהו על שמו של אלי כהן (ב-1995 אוחדה עם השכונה הסמוכה ושמה הוחלף לנווה אליהו). בשנת 1967 נפתח מחלף ראשון לציון, שהיה מראשוני המחלפים שהוקמו בישראל וכביש 441 עבר בגשר המחלף. הוא קישר בין העיר לחוף הים, דרך אזור חולות נודדים ללא בנייה בצידי הדרך. עם השנים התפתחו רובעיה המערביים של ראשון לציון לאורכו של כביש 441 והתווספו שכונות לנווה אליהו בעיקר החל משנות ה-80 של המאה ה-20. באותן שנים הוקם ממערב לנווה אליהו אזור תעשייה רחב היקף שהתווסף לאזור תעשייה ותיק יותר במזרח העיר. אזור התעשייה משתרע בעיקר ממזרח אך גם ממערב לנתיבי איילון. מצפון לכביש, בסמוך לחוף הים, הוקמו מספר שכונות מגורים אך צידו הדרומי של הכביש, מחוף הים ועד לנתיבי איילון, עדיין אינו מיושב כיום, למעט פארק הסופרלנד ואגם ראשון. בשל התפתחות האזור המואצת נסלל ציר נוסף כקילומטר דרומה, המקשר את מרכז העיר לשכונות הדרומיות של מערב העיר דרך מחלף גן-רווה, ומסתיים גם הוא בנתיבי איילון. האתר הבולט ביותר לאורך הכביש הוא תל יונה השוכן בקצהו המערבי בסמוך לחוף הים. התל הנישא לגובה של כ-20 מטר היה מיושב בתקופה הרומית, הביזנטית ובימי הביניים, וכיום הוא משמש כמוצב של חיל הים הישראלי. מקורו של השם, המכונה בערבית "תל יוניס", הוא באמונה שבמקום זה נפלט לפי המסורת יונה הנביא מבטן הדג אל החוף. תל חנה הוא תל הממוקם מיד ממזרח למפגש הכביש עם נתיבי איילון ובסביבתו נמצאו חרסים, פסיפס ואבני גוויל. מדרום לכביש נמצאים מספר אתרים נוספים ובהם שרידים מתקופת האבן החדשה ומתקופת הברונזה, וכן מצודה אשורית מהמאה ה-8 לפנה"ס. כבישים בישראל מדיה וקבצים בנושא כביש 441 בוויקישיתוף "המצבה" - יד לבני ראשון לציון חללי מערכות ישראל, הממוקמת במפגש כביש 441, רחוב ז'בוטינסקי, עם כביש 412, שדרות הרצל רחוב ז'בוטינסקי, מבט צפונה-מזרחה על השק"ם הישן וקולנוע רב-חן הוותיק רחוב ז'בוטינסקי, מבט דרומה, צולם בין צומת ז'בוטינסקי-כצנלסון לצומת ז'בוטנסקי-בגין מראה לאורך הכביש בראשון לציון מערב
נילס גוסטף נורדנשלד

נילס גוסטף נורדנשלד (בשוודית: Nils Gustaf Nordenskiöld; ‏12 באוקטובר 1792 – 2 בפברואר 1866) היה מינרלוג פיני (בן המיעוט השוודי) ומגלה ארצות. הוא היה אביו של חוקר הארצות אדולף אריק נורדנשלד. נורדנשלד נולד בדרום פינלנד שהייתה אז תחת שלטון רוסי. לאחר שלמד מינרלוגיה בפינלנד ובשוודיה מונה נורדנשלד כמפקח על המכרות בפינלנד. ב-3 באוקטובר 1819 הוא מונה כחבר של האקדמיה הרוסית למדעים, מוסד שהוקם בהוראתו של הצאר, פיוטר הגדול ב-1724. נורדנשלד גילה ותיאר מספר מינרלים שלא היו ידועים קודם בפינלנד וברוסיה. ב-1820 פרסם נורדנשלד מסה שהייתה הספר המדעי הראשון על מינרלים בפינלנד. בנוסף יצאו מאמרים פרי עטו לאור בכתבי עת זרים, שהבטיחו את פרסמו מחוץ לסקנדינביה. את האהבה לידע הקפיד נורדנשלד להעביר לבנו, אדולף אריק נורדנשלד, שברבות הימים נודע בזכות עצמו כחוקר ארצות. נורדנשלד חזר לפינלנד ב-1823, וב-1828 מונה למפקח כללי על מועצת המכרות שאך נוסדה בהלסינגפורס (שמה הקודם של הלסינקי), משרה בה החזיק עד מותו ב-1865. על פי סיפור ידוע, אבל שנוי במחלוקת, גילה נורדנשלד את האלכסנדריט ביום הולדתו ה-16 של יורש העצר הרוסי אלכסנדר ב-17 באפריל 1834 וקרא לו לכבודו של הצאר העתידי. אומנם נכון שנורדנשלד שגילה את האלכסנדריט, אבל לא ייתכן שהוא גילה את האבן ונתן לה את שמה ביום הולדתו של אלכסנדר. התגלית המקורית של נורדנשלד התרחשה כתוצאה מבחינה של דגימת מינרל חדשה שקיבל מהדוכס לב אלכסייביץ פרוֹבסקי, שבתחילה הוא זיהה בטעות כאזמרגד. הקשיות הגבוהה של האבן הפתיעה אותו והוא החליט להמשיך את מחקריו בה. מאוחר יותר באותו ערב, כשהביט בדגימה לאור הנר, הוא הופתע לראות כי צבע האבן השתנה מירוק לאדום פטל. מאוחר יותר הוא אישר את גילויו של סוג חדש של כריזובריל והציע לכנותו "דיאפניט" (מיוונית "די" – שניים ו"אפאנס" בלתי נראה או "פאן" להיראות). אבל לדוכס פרובסקי היו תוכניות משלו להשתמש בממצא הנדיר על מנת לזכות בהכרת תודה של המשפחה המלכותית על ידי הגשת האבן כשי לצאר לעתיד ולקרוא לה אלכסנדריט לכבודו ב-17 באפריל 1834, אבל רק ב-1842 התפרסם לראשונה תיאור הסוג החדש משנה הצבעים של הכריזובריל תחת השם אלכסנדריט. ב-1849 בחן נורדנשלד אבן חן שכונתה "הכריזוליט של הרי האורל" וגילה שבעצם הייתה זו וריאציה ירוקה של אנדרדיט, סוג של גארנט. והוא הציע לאבן החן החדשה את השם דמנטואיד (דמוי יהלום) שהתקבל מאז כשם אבן החן. מדיה וקבצים בנושא נילס גוסטף נורדנשלד בוויקישיתוף מדריך לאספנים של אלכסנדריט, אבן הצאר האקדמיה הרוסית למדעים
גיבון שחור-כיפה

גיבון שחור-כיפה (שם מדעי: Hylobates pileatus) מין בסוג גיבון גיבון שבמשפחת הגיבונים. משקל הגיבונים נע בין 4–8 ק"ג, והם מתנשאים לגובה של 44.0–63.5 ס"מ. הם בעלי גוף דק, ידיים ארוכות במיוחד וללא זנב כמו שאר חברי המשפחה. לזכרים פרווה שחורה וגפיים לבנות, לנקבות פרווה בהירה: חומה בהירה עד כסופה אפורה, שהחזה והראש, למעט צידיו, שחורים. למין שק גרון חיצוני קטן (לא כמו הסיאמנג) המשמש כתיבת תהודה להגברת קולו. הגיבון שחור-הכיפה נפוץ ביערות הגשם, יערות המונסון ויערות העד הטרופיים שבדרום מזרח תאילנד, בקמבודיה, לאוס ווייטנאם. כמו יתר חברי הקבוצה, מנהל הגיבון שחור-הכיפה אורח חיים מונוגמי, כאשר הזכר והנקבה יוצאים מתוך גרעין משפחתם עם הגיעם לבגרות ויוצרים תא משפחתי עם צאצא - שני צאצאים. צאצא יחיד נולד כל 2–3 שנים לערך, לאחר הריון של 7–8 חודשים. הנקבה שומרת על הצאצאים עד הגיעם לגיל שנתיים. מקרי פוליגמיה נראו במין זה. לעיתים רחוקות נצפו באזורים חופפי טריטוריה, בני זוג מהמין גיבון לבן-יד יוצרים תא משפחתי פוליגמי עם המין, טרם תועדו מקרי רבייה בין-מיניים. המין מעדיף את צמרות העצים ומבלה בהם את חייו, הוא נח וישן בעצים רחבים בעלי ענפים מתפרשים. המין אוכל בעיקר פירות עתירי סוכר (תאנים), אך לא יבחל גם בפרחים ובחרקים. הגיבונים משיגים מים על ידי טבילת ידיהם במקווי מים או בעלים רטובים, וליקוק פרוותם הספוגה. הגיבון נע על האדמה למרחקים קצרים בלבד, הוא מטפס רק בעת עייפות ואחרי אכילה. הוא מתנייד לרוב על ידי קפיצות ארוכות מרחק (10 מטרים) בין ענפי העצים ותפיסתם בעזרת ידיו הארוכות, מה שמכונה תנועה ברכיאלית. המין טריטוריאלי ופרטים מתבגרים ובוגרים מספקים הגנה מפני טורפים וגיבונים אחרים. בתקופת הייחום מתקשרים בני הזוג על ידי קולות וצווחות מרובות, הדבר תורם לחיזור הקשר ומרחיק טורפים ושכנים לא רצויים מהטריטוריה החדשה שנבנית. הגיבון מוליד צאצא אחד להריון. האוכלוסייה מתמעטת במהירות בעקבות בירוא היערות והריסת הטבע לטובת התעשייה. המין מסווג כפגיע (vulnerable) ועל סף סכנת הכחדה. הוא נמצא במרכז התוכנית לשימור פרימטים בתאילנד ובווייטנאם. בעבר היה נפוץ בבורמה, בגבול סין-ק'וצין ובכל תאילנד. צפיפות האוכלוסייה נכון לשנת 2005, היא שני פרטים לקמ"ר, ומעריכים כי בערך 30,000 גיבונים שחורי-כיפה נותרו בטבע. מדיה וקבצים בנושא גיבון שחור-כיפה בוויקישיתוף גיבון שחור-כיפה, באתר ITIS (באנגלית) גיבון שחור-כיפה, באתר NCBI (באנגלית) גיבון שחור-כיפה, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) גיבון שחור-כיפה, באתר GBIF (באנגלית) גיבון שחור-כיפה באתר IUCN (באנגלית) גיבון שחור-כיפה באתר הרשימה האדומה של IUCN