העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה

העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה (באנגלית: Heroic Age of Antarctic Exploration) היה תקופה, שראשיתה בסוף המאה ה-19 וסיומה ב-9 בפברואר 1917, כשניצולי המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית של ארנסט שקלטון, ירדו אל החוף בוולינגטון, ניו זילנד. ההיסטוריון אנט אלזינגה גורס תאריך מאוחר בהרבה, 1945, משום שלדעתו, מלחמת העולם השנייה הייתה נקודת המפנה בחקר אנטארקטיקה. במהלך תקופה זו נעשתה יבשת אנטארקטיקה למוקד מאמץ בינלאומי, שהביא לחקר מדעי וגאוגרפי אינטנסיבי, כאשר 17 משלחות מחקר יצאו מעשר מדינות לאנטארקטיקה. המכנה המשותף למשלחות אלה היה מגבלות המשאבים שהיו זמינים לאנשיהן, לפני שפיתוח והתקדמות טכנולוגית בתעבורה ובתקשורת הביאו למהפכה בעבודת הגילוי והמחקר. עד אז, כל משלחת הייתה למעלל גבורה של כוח סבל ועמידות, שהעמידו את צוותה במבחנים עד גבול יכולותיהם הפיזיות והנפשיות, ולעיתים אף מעבר לו. הכינוי "הרואי", שהוצמד לתקופה זו במועד מאוחר יותר, הכיר בתלאות ובמכשולים שחלוצים אלה נאלצו להתמודד עמם, והיו שלא שרדו את הניסיון הקשה; במהלך תקופה זו, נספו 19 חברים במשלחות לאנטארקטיקה. יתר על כן, התג ההרואי מבטא את הרומנטיקה שבה נהגו בנוף האנטארקטי. חוקרי העידן הזה נטבעו בזיכרון לא רק כמדענים וכימאים; כיצוקים בתבנית אחת - אובייקטיביים ומחושבים, מצד אחד, וגסי הליכות ובלתי מהוקצעים, מצד שני. אדרבא, האנשים האלה זכורים כמשוררים, צלמים ואמנים. ארנסט שקלטון נחשב במקרים רבים לגדול המשוררים מקרב חוקרי אנטארקטיקה. שירו, "סיפור הים" מזכיר את "שירת יורד-הים הישיש" של סמיואל טיילור קולרידג', אף כי מאריי, סקוט, אמונדסן ורבים אחרים תרמו רבות לספרות ולאמנות האנטארקטית. יתרה מזאת, הביטוי האמנותי הזה שזור וכרוך לאין הפרד בלאומיות, שהובילה למלחמת העולם הראשונה, כך שאנשים אלה היו לא רק מגלי ארצות וחוקרים אלא גם גיבורי אומתם. לראיה, השורות הפטריוטיות הבאות, הכלולות ב"סיפור הים" של שקלטון: מקום שם, על תרנים נרקבים, התנוססו דגלים לבנים מני אז, אות הכבוד של חירות האנגלים על כחול ימים באשר הם. היכולת לבטא את התרשמותם מן הנוף האנטארקטי מבדילה חוקרים אלה מסתם יורדי-ים ועושה אותם לגיבורי העם, איש איש בארצו. במהלך המשלחות האלה הגיעו חוקרי הארצות הן אל הקוטב הגאוגרפי והן אל הקוטב המגנטי. כיבוש חלוצי של הקוטב הדרומי הגאוגרפי היה למטרה ראשונה במעלה של כמה משלחות, והצידוק היחיד ליוזמתו של רואלד אמונדסן. עם זאת, זה לא היה ההיבט היחיד של משלחות לקוטב בתקופה זו; משלחות אחרות עבדו להשגת מטרות מוגדרות באזורים שונים של היבשת. כתוצאה מכל הפעילות הזאת, התגלה חלק גדול מקו החוף ומופה, וחלקים משמעותיים של פנים היבשת נחקרו. המשלחות גם צברו נתונים מדעיים ודגימות בכמויות גדולות, שהשתרעו על פני היקף רחב של דיסציפלינות מדעיות, שבחינתם וניתוחם יעסיקו את קהילות המדע בעולם למשך עשרות שנים. התמקדות בחקר הקוטב הדרומי גברה ודעכה חליפות; התקופה המסוימת הזאת, העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה, איננה התקופה הראשונה של מחקר אנטארקטי אינטנסיבי. אם להוציא מכלל זה את מה שמקובל לכנות עידן התגליות, החוקר הבריטי ג'יימס קוק יהיה אחד ממגלי הארצות המעטים שירהיב עוז לצאת למסע אל החבל הדרומי הזה של העולם. התגליות שנעשו במהלך המסע השני שלו (1772–1775) היו עתידות לשנות לעד את מפת העולם. לפני המשלחת שלו, הייתה סברה מקובלת, שיבשת רחבת-ידיים, שנודעה אז בשם טרה אוסטרליס, תופסת את מרבית שטחו של חצי הכדור הדרומי. אולם, קוק גילה שאין בנמצא מסת קרקע כזאת, אם כי שדות קרח כבירים לא איפשרו לו להגיע אל יבשת אנטארקטיקה עצמה. אף על פי כן, השערתו הייתה, שבהתבסס על כמות הקרח, חייבת להימצא מסת יבשה שממנה נובעים שדות הקרח. בהמשך לממצאיו, חלה עצירה ממושכת בחקר חלק התבל הדרומי. על אף זאת, העניין באזורי הדרום התעורר מחדש בתקופה שבין 1819 ל-1843. בזמן שאירופה שבה למנוחתה לאחר תקופה של מהפכה, מלחמה ואי-שקט, שמו להם מגלי הארצות בלינגסהאוזן, ביסקו, באלני, וילקס,ז'ול דומון ד'אורוויל וג'יימס קלארק רוס למטרה להרחיב את הידע בחבלי הארץ האנטראקטיים. יעדם העיקרי של חוקרים אלה היה לחדור אל מעבר לחומות הקרח, שמעבר להן נחבאה יבשת אנטארקטיקה, החל במסעו מקיף העולם של בלינגסהאוזן, הגילוי של ד'אורוויל את תצורת היבשה הסלעית הראשונה, וכלה בגולת הכותרת של וילקס, בגילוי ארץ ויקטוריה, על הרי הגעש שבה, הנודעים כיום בשמות הר טרור והר ארבוס. מגלי ארצות אלה, על אף תרומותיהם המרשימות לחקר הקוטב הדרומי, לא הצליחו להבקיע אל פנים היבשת ויצרו אפוא קו שבור של ארצות, שנתגלו לאורך קו החוף של אנטארקטיקה. לאחר תקופה זו של התעניינות באנטארקטיקה הגיע מה שההיסטוריון יו רוברט מיל כינה "עידן הרחקת העניין". לאחר המשלחת "דרומה" באוניות "ארבוס" ו"טרור" בפיקודו של ג'יימס קלארק רוס (ינואר 1841), אמר, שאין שום תגליות מדעיות, או "בעיות", ראויות לחקר הדרום הרחוק. נראה שהשפעת רוס, יחד עם אובדן משלחת פרנקלין בחוג הארקטי הביאו לחוסר עניין בחקר הקטבים, בעיקר מצד החברה המלכותית: הבריטים ייסדו ארגון שעזר להרבה מחקרים ארקטיים מעבר לים, לרבות אלה שהיו אמורים לערוך שקלטון וסקוט. ואולם, בעשרים השנים שלאחר שיבת רוס, השתררה הפוגה כללית בעניין בחקר אנטארקטיקה, שחלה על כל ארצות העולם. חילוקי-דעות מסוימים אופפים את המניע הראשוני להופעת העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה, משום שמקורו בתנועה בינלאומית שקוויה אינם ברורים. גאורג פון נוימאייר מהמבורג, גם הוא חוקר אנטארקטיקה, פעל לחידוש המחקר ביבשת הדרומית משנת 1861 ואילך תוך כדי עבודתו במצפה כוכבים במלבורן. עניינו העיקרי היה בחשיבות המטאורולוגיה ובאפשרות, שתוספת מידע על הקוטב הדרומי תוכל לשפר את מידת הדיוק בתחזיות מזג האוויר. יש בכך כדי להסביר את המעורבות הגרמנית בחקר אנטארקטיקה. מניע אחר, בריטי בעיקרו, מקורב יותר לתקופה, נמצא בהרצאה שנשא האוקיינוגרף ג'ון מאריי, תחת הכותרת "חידוש מסעות החקר באנטארקטיקה", לפני החברה הגאוגרפית המלכותית בלונדון ב-27 בנובמבר 1893. מאריי טען, שיש לארגן את המחקר באנטארקטיקה ל"פתרון הסוגיות הגאוגרפיות החשובות שעודן תלויות ועומדות בדרום". יתרה מזאת, החברה הגאוגרפית המלכותית מינתה זמן קצר לפני כן, ב-1887, ועדה אנטארקטית, שהמריצה ציידי לווייתנים לחקור את האזורים הדרומיים של כדור הארץ ויצרה רקע מקדים להרצאתו של מאריי. באוגוסט 1895 התכנס הקונגרס הגאוגרפי הבינלאומי השישי בלונדון והעביר החלטה כללית, הקוראת לאגודות מדע ברחבי העולם לקדם את המטרה של חקר אנטארקטיקה "בכל אמצעי שייראה להם יעיל ביותר". עבודה כזאת "תוסיף כמעט לכל תחום במדע". הנורווגי קאשטן בורשקרווינק נשא דברים לפני הקונגרס, זמן קצר לאחר שובו ממשלחת ציד לווייתנים, שבמהלכה היה לאחד הראשונים לדרוך על אדמת יבשת אנטארקטיקה עצמה. בהרצאתו התווה בורשקרווינק תוכניות למשלחת חלוצית רבת-משתתפים לאנטארקטיקה, שתקים את בסיס בכף אדייר. מכל מקום, את העידן ההרואי חנכה משלחת שהוציאה החברה הגאוגרפית המלכותית של בלגיה בשנת 1897; בורשקרווינק יצא שנה לאחר מכן עם משלחת במימון פרטי. יש הרואים במשלחת דיסקברי, שהפליגה לדרכה בשנת 1901, את המשלחת הראשונה באמת של העידן ההרואי. הכינוי "העידן ההרואי" הופיע מאוחר יותר; המונח איננו בשימוש בשום רשומות או יומני מסע של המשלחות הקודמות, גם לא בביוגרפיות של אישים מחוקרי הקוטב שהופיעו בשנות ה-20 ושנות ה-30 של המאה ה-20. לא ברור מתי נטבע המונח לראשונה או נכנס לשימוש הכלל; הוא הופיע במרץ 1956 במאמר של חוקר הארצות הבריטי דאנקן קארס בטיימס. בתיאור החצייה הראשונה של ג'ורג'יה הדרומית בשנת 1916, כתב על "שלושה אנשים מן העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה, עם חבל באורך 16 מטרים לשלושתם גם יחד וקרדום נגרים". תשעה-עשר אנשים מתו במשלחות לאנטארקטיקה בשנות העידן ההרואי. מהם, ארבעה מתו במחלות שלא היו קשורות להתנסויותיהם באנטארקטיקה ושניים נהרגו בתאונות בניו זילנד. ה-13 הנותרים נספו תוך כדי שירותם ביבשת אנטארקטיקה או סמוך אליה. המשלחת האנטארקטית הבלגית : קארל אוגוסט וינצקה מנורווגיה, ב-22 בינואר 1898 באיי שטלנד הדרומיים, נסחף מעל הסיפון וטבע. אמיל דאנקו מבלגיה ב-5 ביוני 1898 בים בלינגסהאוזן ממחלת לב. משלחת צלב הדרום: ניקולאי הנסן מנורווגיה ב-14 באוקטובר 1899 בכף אדייר ממחלת מעיים. משלחת דיסקברי: צ'ארלס בונור, בריטניה, ב-2 בדצמבר 1901 בליטלטון הארבור, ניו זילנד בנפילה מתורן האונייה. המשלחת הסקוטית הלאומית לאנטארקטיקה: אלאן ראמזי, בריטניה, ב-6 באוגוסט 1903 באיי אורקני הדרומיים ממחלת לב. משלחת טרה נובה: אדגר אוונס, ב-17 בפברואר 1912, לורנס אוטס ב-17 במרץ 1912, רוברט פלקון סקוט, 29 במרץ 1912, אדוארד אדריאן וילסון, ב-29 במרץ 1912, הנרי רוברטסון באוארס, 29 במרץ 1912 בחומת הקרח הגדולה, מרעב, קור ותשישות. המשלחת הגרמנית השנייה לאנטארקטיקה: ריכרד ואסל, גרמניה, 8 באוגוסט 1912 בים ודל, מעגבת משלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה: אדוארד ניניס, בריטניה, 14 בדצמבר 1912 בארץ המלך ג'ורג' החמישי בנפילה לבתרון. זאוויר מרץ שווייץ, ב-7 בינואר 1913 מהיפרוויטמינוזיס A. המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית (קבוצת ים רוס): ארנולד ספנסר-סמית', בריטניה, 9 במרץ 1916, מדף הקרח רוס, אניאס מקינטוש וויקטור הייוורד בריטניה, 8 במאי 1916, מצר מקמרדו, בנפילה אל בקיע בקרח הים. משלחת שקלטון-רווט: ארנסט שקלטון, 5 בינואר 1922 בג'ורג'יה הדרומית ממחלת לב. דעות שונות קיימות בשאלה, מתי הגיע העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה לסיומו. יש הרואים במשלחת "אנדיורנס" של ארנסט שקלטון את המשלחת האחרונה לאנטארקטיקה בעידן ההרואי. מתעדי היסטוריה אחרים מאריכים את התקופה עד לתאריך מותו של שקלטון, 5 בינואר 1922, ובכך קובעים את משלחת שקלטון-רווט, או משלחת "קווסט", כפרק האחרון בעידן ההרואי. לפי מרג'רי וג'יימס פישר, הביוגרפים של שקלטון: "לו היה זה אפשרי למתוח קו מפריד ברור בין מה שנקרא "העידן ההרואי של חקר אנטראקטיקה" לבין "העידן הממוכן", הייתה משלחת שקלטון-רווט עשויה להוות נקודה מתאימה ככל נקודה אחרת למתיחת קו כזה". עיתונאי שסקר את הספינה לפני שהפליגה דיווח "אביזרים! אביזרים! אביזרים בכל מקום!" אביזרים אלה כללו רדיו, קן צופה מחומם בראש התורן ו"אודוגרף", שיכול לרשום ולתעד את נתיב הספינה ואת מהירותה. העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה היה "הרואי" משום שהיה מחוץ לזמנו לפני שהחל, מטרתו הייתה מופשטת כקוטב, הדמויות המרכזיות בו היו רומנטיות, גבריות ופגומות, הדרמה שלו הייתה מוסרית (משום שהייתה חשיבות לא רק למה שנעשה אלא גם לדרך בה נעשו הדברים), והאידיאל שלו היה כבוד לאומי. הוא שימש קרקע-מבחן לסגולות הגזע של אומות חדשות כגון נורווגיה ואוסטרליה, ובו נשמה אירופה את נשימתה האחרונה לפני שקרעה עצמה לגזרים במלחמה הגדולה. — טום גריפיתס, "לחתוך את הדממה: מסעות באנטארקטיקה" קצה הדרום רשימת משלחות לאנטארקטיקה אמילי פוטר, סקירת הספר "Slicing the Silence" מאת טום גריפית' היסטוריה של חקר אנטארקטיקה באתר קול אנטארקטיקה קרן מורשת אנטארקטיקה, עדכונים על עבודות שיפוץ ושחזור בצריפים מתקופת העידן ההרואי של משלחות לאנטארקטיקה Kim Heacox, "Shackleton",National Geographic, pp, 168-178 Kelly Tyler-Lewis, "The Lost Men", bloomsbury, 2006, ISBN 9780747584148, p. 243 באותו זמן הוכרה ברבים טענתו של רוברט פירי לכיבוש הקוטב הצפוני, שבשנים הבאות ערערו על אמיתותה. Rainer-K. Langner, Scott & Amundsen, Haus Publishing, English Translation, T. Beech ‏ p. 105 Richard Hough, "Captain James Cook", Hodder & Stoughton, London 1994, p. 266 http://www.nls.uk/collections/foreign/mountains/antarctica-2.html Huntford (Last Place on Earth) pp. 64–75 "חומת הקרח הגדולה" נודעה בהמשך בשמה הרשמי, מדף הקרח רוס. השם הישן מוזכר בטבלה זו כזה שהיה בשימוש ב"עידן ההרואי" ארגון מורשת אנטארקטיקה קרסטן בורכגרווינק במילון הביוגרפי המקוון של אוסטרליה חישובים חוזרים שנעשו בתקופה המודרנית, בהתבסס על אנאליזה של תצלומים מאתר קצה הדרום, מלמדים, שייתכן וקו הרוחב היה למעשה '11 82° דרום. Crane, pp/ 214-15 Preston, pp. 57-79 Fiennes, p. 89 אריך פון דריגאלסקי 1949-1865 http://www.south-pole.com/p0000085.htm http://gdl.cdlr.strath.ac.uk/scotia/gooant/gooant05.htm https://books.google.com/?=Jean-Baptiste+Charcot http://www.south http://gdl.cdlr.strath.ac.uk/scotia/gooant/gooant030202.htm https://books.google.com/?id=PYdBH4dOOM4C&pg=PA135&lpg=PA135&dq http://www.south-pole.com/p0000095.htm http://www.south-pole.com/p0000095.htm url=http://www.south-pol , ISBN 0 330 28816 4 Roland Huntford, "The Last Place on Earth", Pan Books" 1981 pp. 446-474 https://web.archive.org/web/20080422100914/http://www.norway.org.uk/history/expolorers/amundsen/amundsen.htm 580-595 ,543-546.Scott's Last Expedition Vol I pp Preston, pp. 184-205 http://www.nmm.ac.uk/Scott Kim Heacox, "Shackleton", National Geographic, p. 60 http://www.south-pole.com/p0000103.htm Beau Riffenburgh, "Racing with Death", Bloomsbury Publishing, London 2008 http://www.adb.online.anu.edu.au אלפרד לנסינג, "אנדיורנס", ידיעות אחרונות, 2013, תרגום מרינה גרוסלרנר Tyler-Lewis, "The Lost Men", pp. 197-193 Heacox, "Shackleton", pp. 182-3 http://gdl.cdlr.strath.ac.uk/scotia/gooant/gooant03.htm http://www.coolantarctica.com