laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
שן (פירושונים)

האם התכוונתם ל... שן – איבר בפה המשמש לחיתוך ולעיסה הלמוט שן – כדורגלן ומאמן כדורגל גרמני שן קואו – מדען ומדינאי של שושלת סונג שן צונג-ון – סופר ואינטלקטואל סיני שן (אב נזיקין) – אחד מארבעה אבות נזיקין במשפט העברי שאן שין
הקורפוס ה-38 (ורמאכט)

הקורפוס ה-38 (בגרמנית: XXXVIII. Armeekorps) היה קורפוס של הורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה. הקורפוס הוקם ב-1 בפברואר 1940 בשם "הקורפוס ה-38", והועמד תחת פיקוד אריך פון מאנשטיין, ופעילותו המבצעית הראשונה הייתה במסגרת קבוצת ארמיות A במערכה על צרפת ועל ארצות השפלה. בתחילת המערכה על צרפת היה הקורפוס בעתודה, אולם במהלך מבצע מקרה אדום פעל כחלק מן הארמייה הרביעית של גינתר פון קלוגה, וסייע להשיג את המבקע באזור אמיין ולחצות את הנהר סן, מבקע שהיה חיוני להצלחת המתקפה. מאנשטיין הפעיל את כוחות החי"ר בפיקודו ככוח נייד ומהיר, וב-10 ביוני כוחותיו, אשר גמאו באותו יום למעלה מארבעים מייל, היו לראשונים שהגיעו לסינה וחצו אותה. מאנשטיין ניצל את התנועה המהירה של כוחותיו והמשיך להתקדם עד ללואר. ב-15 במרץ 1941 מונה פרידריך-וילהלם פון שאפי למפקד הקורפוס, ובמהלך מבצע ברברוסה לחם הקורפוס כחלק מהארמייה ה-18 במסגרת קבוצת ארמיות צפון. ב-23 באפריל 1942 מונה זיגפריד הניקה למפקד הקורפוס, שהיה חלק מהארמייה ה-18 במסגרת קבוצת ארמיות צפון, וב-29 ביוני 1942 החליפו קורט הרצוג. הקורפוס לחם בקרבות השונים סביב לנינגרד כחלק מהארמיות ה-16 וה-18 לסירוגין, וב-31 בדצמבר 1944 הוסב הקורפוס לקורפוס פאנצר, ולחם בכיס קורלנד. ב-19 בינואר 1945 מונה הורסט פון מלנתין למפקד הקורפוס, וב-15 במרץ 1945 חזר הרצוג לפקד על הקורפוס, ופיקד עליו עד סוף המלחמה, ואז הלך בראש כוחותיו לשבי הרוסי. אריך פון מנשטיין (1 בפברואר 1940 - 15 במרץ 1941) פרידריך-וילהלם פון שאפי (15 במרץ 1941 - 23 באפריל 1942) זיגפריד הניקה (23 באפריל 1942 - 29 ביוני 1942) קורט הרצוג (29 ביוני 1942 - 19 בינואר 1945) הורסט פון מלנתין (19 בינואר 1945 - 15 במרץ 1945) קורט הרצוג (15 במרץ 1945 - 8 במאי 1945) במערכה על צרפת כלל הקורפוס את היחידות הבאות: הדיוויזיה ה-44 הדיוויזיה ה-82 הדיוויזיה ה-72 במהלך מבצע ברברוסה כלל הקורפוס את היחידות הבאות: הדיוויזיה ה-58 הדיוויזיה ה-254 ב-8 במאי 1945 כלל הקורפוס את היחידות הבאות: הדיוויזיה ה-329 הדיוויזיה ה-122 הקורפוס ה-38 באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית) קורפוס הפאנצר ה-38 באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית) באזיל לידל הארט, "הצד השני של הגבעה - שיחות עם גנרלים גרמנים", הוצאת מערכות, 1986, עמוד 72.
אורלנדו לטלייה

מרקוס אורלנדו לטלייה (בשמו המלא בספרדית: Marcos Orlando Letelier del Solar; ‏13 באפריל 1932 - 21 בספטמבר 1976) היה כלכלן, פוליטיקאי ודיפלומט צ'יליאני סוציאליסט בתקופת נשיאותו של סלבדור איינדה. הוא נבחר לכהן כשר ההגנה של ארצו ב-10 בספטמבר 1973, יום לפני פרוץ ההפיכה הצבאית שהביאה לסיום שלטונו של האיחוד העממי במדינה, למותו של איינדה, ולתחילתן של 16 שנים של דיקטטורה צבאית. כפליט הדיקטטורה הצבאית של הגנרל אוגוסטו פינושה, קיבל לטלייה מספר תפקידים אקדמיים בוושינגטון ועבר להתגורר בה. הוא נרצח בידי סוכני DINA (אנ'), המשטרה החשאית של משטר פינושה, שחדרו לארצות הברית באמצעות דרכונים מזויפים בידיעת ה-CIA, בפיצוץ מכוניתו בלב רובע השגרירויות בעיר. עמו נהרגה עמיתה אמריקאית בת 25 בשם רוני מופיט. התנקשות פוליטית זו אירעה כחודש לאחר פרסום מאמר שנוי במחלוקת פרי עטו של לטלייה במגזין "The Nation" שבו קשר בין הפרת זכויות האדם בצ'ילה לבין ניסיונות החונטה הצבאית להחיל מדיניות כלכלית של שוק חופשי במדינה. במאמר אף האשים את הכלכלן האמריקאי מילטון פרידמן ותלמידיו "נערי שיקגו" בשותפות לאחריות על פשעי משטר פינושה. מדיה וקבצים בנושא אורלנדו לטלייה בוויקישיתוף אורלנדו לטלייה, באתר "Transnational Institute" ‏(TNI) (אנ') אורלנדו לטלייה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Orlando Letelier, The Chicago Boys in Chile, The Nation, August 28, 1976. ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים ובנושא צ'ילה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יונדו (קומיקס)

יונדו אודונטה (באנגלית: Yondu Udonta) הוא דמות בדיונית של גיבור-על המופיעה בחוברות הקומיקס שומרי הגלקסיה ביקום מארוול קומיקס. דמותו הופיעה לראשונה בחוברת Marvel Super-Heroes #18 מינואר 1969 ונוצרה על ידי הכותב ארנולד דרייק והמאייר ג'ין קולן. בחוברות הקומיקס המפורסמות בידי מארוול קומיקס, קיימות שתי גרסאות של יונדו. הגרסה המוכרת ביותר היא יונדו מארץ-691, חבר בקבוצת שומרי הגלקסיה המקורית. יונדו הוא חבר בשבט כחול-עור החי בכוכב לכת השוכן במערכת בטא קנטאורי, ונולד בסוף המאה ה-30. בשנת 3006, אסטרונאוט ארצי בשם ואנס אסטרו נוחת על הכוכב ונתקל ביונדו, שמנסה לתקוף אותו אבל נבלם בידי כוחותיו של ואנס. יונדו וואנס חוברים יחדיו כדי להילחם בגזע הבאדון, אשר כובש את כוכב הלכת של יונדו וטובח בשאר הפרטים בגזעו. הם מובסים בידי הבאדון ונלקחים לכדור הארץ, אשר גם הוא נכבש בידי הבאדון, אך בורחים וחוברים לצ'ארלי-27 מכוכב צדק ולמרטינקס ט'נאגה מכוכב פלוטו. יונדו, ואנס, צ'ארלי-27 ומרטינקס מקימים את קבוצת שומרי הגלקסיה שמטרתה למרוד ולהילחם בבאדון. במהלך שבע השנים הבאות, שומרי הגלקסיה תקפו מאחזים של הבאדון, ובשנת 3014 נעזרו בקפטן אמריקה, הדבר ושרון קרטר הנוסעים בזמן משחרור ניו יורק מידי הבאדון. הם נסעו בזמן להווה של ארץ-616, שם נפגשו עם קבוצת דפנדרס ובהמשך צירפו לקבוצתם את סטארהוק. הם נסעו בזמן פעם נוספת וסייעו לתור ולקבוצת האוונג'רס נגד מייקל קורבאק. הם חזרו למציאות אותה הכירו, ולאחר שנלחמו בשכיר-החרב פני טייזר ובגזע הסטארק, החלו בחיפושים למציאת מגנו של קפטן אמריקה. במהלך קרב, יונדו איבד את ידו, והיא הוחלפה ביד ביונית בידי מרטינקס. לאחר שנפגש עם קבוצת שורדים קנטאוריים, שדחו אותו בגלל ידו הביונית, מרטינקס השתמש בטכנולוגיה מתקדמת כדי ליצור ליונדו יד חדשה בעלת ה-DNA שלו. הגרסה השנייה של יונדו היא יונדו מארץ-616, והוא אביו הקדמון של יונדו מארץ-619. בגרסה זו, יונדו הוא מנהיג קבוצת "הבוזזים", קבוצת פיראטי-חלל, גנבים ומבריחים. הוא חס על חייו של האסטרונאוט פיטר קוויל, שבהמשך יהפוך למייסד הקבוצה החדשה של שומרי הגלקסיה המכונה סטאר לורד, ומצרף אותו לשורות הבוזזים. גרסה זו מבוססת על דמותו של יונדו בסרטי הלייב אקשן "שומרי הגלקסיה" ו"שומרי הגלקסיה: חלק 2", שם מגלם את דמותו השחקן מייקל רוקר. מדיה וקבצים בנושא יונדו בוויקישיתוף דף הדמות באתר הרשמי של מארוול קומיקס דף הדמות בפרויקט פאנדום של מארוול קומיקס
רודולפו וולש

רודולפו חורחה וולש (בספרדית: Rodolfo Jorge Walsh; ‏9 בינואר 1927 - 25 במרץ 1977) היה סופר ועיתונאי חוקר ארגנטינאי ממוצא אירי. התפרסם מאוד בשל "מכתב פתוח מסוֹפר אל החונטה הצבאית" שכתב ופרסם באופן מחתרתי יום לפני שנרצח בארגנטינה בידי החונטה הצבאית ששלטה במדינה, בתקופה שכונתה "המלחמה המלוכלכת". וולש נולד בלמרקה (ספ') עיירה קטנה בריו נגרו שבצפון פטגוניה, ארגנטינה. ב-1941 עקרה משפחתו לבואנוס איירס שם סיים את לימודיו בבית הספר התיכון. אף שהחל ללמוד פילוסופיה באוניברסיטה, נטש את הלימודים ועבד בעבודות מזדמנות, בעיקר כסופר ועורך. בשנים 1944–1945 היה חבר ב-"Alianza Libertadora Nacionalista"‏ (ALN) (בתרגום חופשי: ברית השחרור הלאומית) שאותה יגנה מאוחר יותר כ"נאצית". הוא חיבר סיפורים קצרים וספרות בלשית וזכה בפרסים שונים לספרות. אחרי שתמך במהפכה הצבאית שסיימה את תקופת נשיאותו השנייה של חואן פרון ב-1955. ב-1957 סיים לכתוב את "Operación Masacre" (מבצע טבח), רומן עיון של עיתונאות חוקרת הנחשב לראשון שנכתב בסוגה זו (9 שנים לפני פרסום "בדם קר" של טרומן קפוטה), שחשף מעשים לא-חוקיים שבוצעו בידי המשטר הצבאי של פדרו אאוחניו ארמבורו (אנ') במהלך דיכויו של ניסיון הפיכה כושל להחזרת הפרוניזם לשלטון ביוני 1956. ב-1960 נסע לקובה ויסד בה יחד עם חורחה מסטי (אנ') את סוכנות הידיעות פרנסה לטינה (אנ'), נטען כי בעודו בקובה פענח במסגרת פעילותו העיתונאית החוקרת את הטלקס של סוכנות הביון המרכזית (CIA) שהוביל לחשיפת הפלישה למפרץ החזירים בידי פידל קסטרו. ב-1961 שב לארגנטינה. בסוף שנות השישים ערך את השבועון של "CGT de los Argentinos", הפלג של הקונפדרציה הכללית של העובדים של ארגנטינה, שהתנגד לשלטון הצבאי ששלט מארגנטינה מאז ההפיכה של 1966. עם חזרתו של פרון לשלטון בבחירות דמוקרטיות ב-1973 הצטרף וולש לתנועת השמאל הרדיקלית והחמושה "מונטונרוס", וירד איתה למחתרת בספטמבר 1974. לאחר עליית משטר החונטה ב-1976 המשיך להיות מבוקש ונמלט בין מקומות מסתור רבים. לאחר שבתו בת ה-26, ויקי, מתה באחד ממחנות המוות, נשבר וולש. הוא פרסם "מכתב פתוח מסוֹפר אל החונטה הצבאית" שבו גולל את כל הנתונים שהיו בידיו על ההשמדה השיטתית של יסודות שמאליים בחברה הארגנטינאית וטען כי המדיניות הכלכלית (של שוק חופשי) שהנהיגה החונטה ושהביאה לדעתו לירידה של מרבית האוכלוסייה אל מתחת לקו העוני, הוא הפשע העיקרי שבשמו מתבצעים כל שאר הפשעים. למחרת כתיבת המכתב, שעות לאחר שהעביר את העותקים שהכין להפצה מחתרתית, נקלע למארב מתוכנן, נלחם בחוטפיו ונהרג לפני שהובל למעצר. גופתו נשרפה ונזרקה לנהר. בתו השנייה של וולש, פטריסיה (אנ'), הייתה לפוליטיקאית. מדיה וקבצים בנושא רודולפו וולש בוויקישיתוף רודולפו וולש, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) רודולפו וולש, מכתב פתוח מסוֹפר אל החונטה הצבאית (בספרדית) רודולפו וולש, ברשת החברתית Goodreads ערך זה הוא קצרמר בנושא סופרים ובנושא ארגנטינאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הקורפוס ה-66 (ורמאכט)

הקורפוס ה-66 (בגרמנית: LXVI. Armeekorps) היה קורפוס של הורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה. הקורפוס הוקם ב-21 בספטמבר 1942 בשם "קורפוס המילואים ה-66", והועמד תחת פיקוד אריך מרקס. בנובמבר 1942 לאחר כיבוש צרפת של וישי, נשלח הקורפוס בפיקודו של בפטיסט קנייס לצרפת כחיל כיבוש. ב-7 בספטמבר 1943 מונה וילהלם וצל למפקד הקורפוס, וב-20 בדצמבר 1943 הוחלף על ידי ולטר לוכט. ב-5 באוגוסט 1944 הפך הקורפוס לקורפוס ה-66, ובספטמבר הוכפף לארמייה ה-19. באוקטובר הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה השביעית במסגרת קבוצת ארמיות B, ובדצמבר לחם עימה במהלך הקרב על הבליטה. בינואר 1945 הועבר הקורפוס תחת פיקוד ארמיית הפאנצר השישית, ובפברואר 1945 הועבר הקורפוס תחת פיקוד ארמיית הפאנצר החמישית. במרץ 1945 מונה הרמן פלרקה למפקד הקורפוס, ופיקד עליו כחלק מארמייה ה-11 עד לכניעת כל כוחות קבוצת ארמיות B בכיס הרוהר, ב-18 באפריל 1945. אריך מרקס (21 בספטמבר 1942 - 1 באוקטובר 1942) לא ידוע (1 באוקטובר 1942 - 12 בנובמבר 1942) בפטיסט קנייס (12 בנובמבר 1942 - 10 במאי 1943) אוטו רטיג (10 במאי 1943 - 15 ביוני 1943) בפטיסט קנייס (15 ביוני 1943 - 7 בספטמבר 1943) וילהלם וצל (7 בספטמבר 1943 - 20 בדצמבר 1943) ולטר לוכט (20 בדצמבר 1943 - מרץ 1945) הרמן פלרקה (מרץ 1945 - 18 באפריל 1945) בקרב על הבליטה כלל הקורפוס את היחידות הבאות: דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-18 דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-62 הקורפוס ה-66 באתר lexikon-der-wehrmacht בגרמנית
הקורפוס ה-67 (ורמאכט)

הקורפוס ה-67 (בגרמנית: LXVII. Armeekorps) היה קורפוס של הורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה. הקורפוס הוקם ב-24 בספטמבר 1942 בשם "קורפוס המילואים ה-67", והועמד תחת פיקוד ולטר פישר פון וייקרשטהאל. ב-20 בינואר 1944 הפך הקורפוס לקורפוס ה-66, ובפברואר הוכפף לארמייה ה-15. ב-25 ביולי 1944 מונה אוטו שפונהיימר למפקד הקורפוס, וב-28 באוקטובר 1944 הוחלף על ידי קרל פליכר. ב-1 בדצמבר 1944 מונה פליקס שוואלבה למפקד הקורפוס, וב-17 בדצמבר 1944 הוחלף על ידי אוטו היצפלד, שלחם עם הקורפוס במהלך הקרב על הבליטה כחלק מארמיית הפאנצר השישית. בינואר 1945 הוכפף הקורפוס תחת פיקוד הארמייה ה-15, ובפברואר הוכפף הקורפוס תחת פיקוד ארמיית הפאנצר החמישית. היצפלד לחם עם הקורפוס בקרבות בגרמניה, ובאפריל פיקד עליו כחלק מארמייה ה-11 שמונה למפקדה, עד לכניעת כל כוחות קבוצת ארמיות B בכיס הרוהר, ב-18 באפריל 1945. ולטר פישר פון וייקרסטהאל (24 בספטמבר 1942 - 1 ביוני 1944) אלפרד גאוזה (1 ביוני 1944 - 7 ביוני 1944) ולטר פישר פון וייקרסטהאל (7 ביוני 1944 - 24 ביולי 1944) קרל פליכר (24 ביולי 1944 - 25 ביולי 1944) אוטו שפונהיימר (25 ביולי 1944 - 25 באוקטובר 1944) פרידריך אוגוסט שק (25 באוקטובר 1944 - 28 באוקטובר 1944) קרל פליכר (28 באוקטובר 1944 - 1 בדצמבר 1944) פליקס שוואלבה (1 בדצמבר 1944 - 17 בדצמבר 1944) אוטו היצפלד (17 בדצמבר 1944 - 18 באפריל 1945) בקרב על הבליטה כלל הקורפוס את היחידות הבאות: דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-3 דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-242 דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-272 דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-326 הקורפוס ה-67 באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית)
טילי פליישר

אוטילי "טילי" פליישר (בגרמנית: Ottilie "Tilly" Fleischer; ‏ 2 באוקטובר 1911 – 14 ביולי 2005) הייתה אתלטית גרמנייה. אלופה אולימפית (ברלין 1936) בהטלת כידון ושיאנית עולם בהדיפת כדור ברזל. בשנת 1966 התפרסם באוטוביוגרפיה של בתה של טילי פליישר, גיזלה, שהיא בתו הלא חוקית של אדולף היטלר, ידיעה שלא הוכחה כנכונה. פליישר נולדה בפרנקפורט. בתחרות שנערכה בשנת 1929 קבעה פליישר בהדיפת כדור ברזל שיא עולם חדש של 12.40 מטר ובתחרות שנערכה בשנת 1930 היא קבעה בהדיפת כדור ברזל שיא עולם חדש נוסף של 12.88 מטר. במשחקים העולמיים לנשים שנערכו בפראג, צ'כוסלובקיה בספטמבר 1930 זכתה פליישר במדליית כסף בזריקת דיסקוס בתוצאה של 35.82 מטר, אחרי הלינה קונופצקה מפולין (36.80 מטר) ולפני ויטורינה ויוינצה מאיטליה (35.23 מטר). באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) זכתה פליישר במדליית ארד בהטלת כידון בתוצאה של 43.01 מטר, אחרי בייב דידריקסון מארצות הברית (43.69 מטר) ובת ארצה אלן בראומילר (43.50 מטר). נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 36.12 מטר ובמקום שישי בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 50.0 שניות. במשחקי העולם לנשים שנערכו בלונדון 1934 זכתה פליישר במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 12.10 מטר, אחרי בת ארצה גיזלה מאוורמאייר (13.67 מטר) ולפני סטפנקה פקרובה מצ'כוסלובקיה (11.82 מטר). באולימפיאדת ברלין (1936) זכתה פליישר במדליית זהב בהטלת כידון בשיא אולימפי חדש של 45.18 מטר, לפני בת ארצה לואיזה קרוגר (43.29 מטר) ומריה קוושנייבסקה מפולין (41.80 מטר) ובכך הייתה לאתלטית הגרמנייה הראשונה שזכתה במדליית זהב במשחקים האולימפיים. לאחר זכייתה, היא נלקחה, יחד עם שתי הזוכות הנוספות, לפגוש את אדולף היטלר. מאוחר יותר הובהר להיטלר על ידי פקידים אולימפיים שראשי מדינות לא מורשים לנהל מחוות כאלה, מה שמנע מהיטלר לברך את ג'סי אוונס וגרם לסיפור, כי המנהיג הנאצי סירב ללחוץ את ידו בשל גזעו האפרו אמריקאי. לאחר שפרשה מאתלטיקה היא שיחקה כדוריד בקבוצה של עיר הולדתה, איינטרכט פרנקפורט וזכתה עימה באליפות גרמניה בשנת 1943. לפליישר שתי בנות מנישואיה הראשונים. ב-1948 היא פתחה חנות למוצרי עור ליד היער השחור. בשנת 1966 התפרסם באוטוביוגרפיה של בתה של טילי פליישר, גיזלה, שהיא בתו הלא חוקית של אדולף היטלר, ידיעה שלא הוכחה כנכונה. לאחר מותה ב-2005, ירשה גיזלה את שתי החנויות שלה. קפיצה לגובה: 1.43 מטר (1928) הדיפת כדור ברזל: 12.88 מטר (1930), שיא עולם בעבר זריקת דיסקוס: 38.71 מטר (1935) הטלת כידון: 45.18 מטר (1936) מדיה וקבצים בנושא טילי פליישר בוויקישיתוף טילי פליישר, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי טילי פליישר, באתר olympedia.org טילי פליישר, באתר Track and Field (נשים)
תוכנית הורות

תוכנית הורות או הסכם הורות הם הסכם בין הורים על דרך חלוקת אחריות הורית ביניהם. הסכם כזה נחוץ במשפחה שבה היחסים בין ההורים גרועים והם נמצאים על סף גירושים, לאחר גירושים או פרידה. תוכנית הורות מהווה תחליף לפתרון של הורות נפרדת, בו הילדים נמסרים למשמורת של אחד ההורים, ומעורבות ההורה האחר בגידולם פוחתת באופן ניכר. תוכנית הורות היא כלי להשגת הסכמה בין הורים מסוכסכים על הורות משותפת. היא מאפשרת לשני ההורים לגבש פתרונות והסדרים, לשתף פעולה ולקיים שיגרה יציבה עבור הילד. תוכנית ההורות מפרטת את חלוקת האחריות בין ההורים על כל היבטיה: אחריות לחיי היום יום של הילד, אחריות כלכלית, אחריות טיפולית, אחריות חינוכית, וכדומה. חלוקת האחריות אינה שווה בהכרח. ייתכן שלאחד ההורים תהיה מידת אחריות רבה יותר ביחס לאחר, ובלבד שלא יהיה אחראי יחיד. במידת הצורך, עשויים ההורים להיעזר במגשר או עורך דין על מנת להגיע הסכמה על פרטי התוכנית. קיים מתאם בין מידת ההסכמה בין ההורים לבין סיכוי עמידתם בביצועה. מקובל להביא תוכנית הורות לאישור בית משפט. האישור הופך את התכנית לפסק דין רשמי, המחייב את שני הצדדים למלא את תפקידם כמתואר בה. כיום, מדינות מערביות רבות מחייבות הכנת תוכנית הורות כחלק מתהליך אישור גירושים בין בני זוג עם ילדים. דוגמה ל"תוכנית/הסכם הורות", באתר עמותת הורות משותפת = טובת הילד גיא רוה, מזונות זה לא הכל: תוכנית הורות לגירושים מאושרים, באתר Xnet‏, 3 במרץ 2013
מגדל D2

טור D2 הוא גורד שחקים הממוקם במרכז העסקים הראשי לה דפאנס שנמצא במטרופולין פריז. המגדל מתנשא לגובה של 175 מטרים ושטחו הכולל הוא 50,000 מטרים רבועים. בניית המגדל החלה בשנת 2011 ונסתיימה בשנת 2014, המגדל נפתח לציבור בינואר 2015. המגדל כולל 37 קומות. ההיתר לבניית טור D2 ניתן בנובמבר 2009, והוא נבנה באתר הריסתו של מגדל וריטאס. הבעלות על שטח מגדל וריטאס נמכרה לחברת סוסייטה ז'נרל ב-16 במרץ 2010. ב-16 ביוני 2011 הריסת מגדל וריטאס החלה. שלב ההריסה של מגדל וריטאס הסתיים בספטמבר 2011, ובניית יסודות מגדל D2 התקיימו בין אוקטובר 2011 לפברואר 2012. הריסת מגדל וריטאס בוצעה על ידי חברת Prodemo ובניית מגדל D2 בוצעה על ידי חברת הבנייה הצרפתית Vinci SA. הארכיטקט אנתוני בשו זכה במכרז יחד עם טום שיהאן בפרויקט של בניית מגדל D2 בגובה 175 מטרים, בצורה שקיבלה השוואה לעורך דין בצורה תלת־ממדית אשר מפתח שלוש חזיתות שונות. מגדל D2 נראה מלפנים כמגדל בצורת גליל כמו מגדל טורה אגבר (ברצלונה, ספרד) ומגדל סוויס רה (לונדון, הממלכה המאוחדת), אך כאשר מסתובבים סביב הבניין ניתן לראות כי צידו דק. בניית המגדל הסתיימה בדצמבר 2014, וחנוכתו התקיימה ב-27 בינואר 2015. בשנת 2015 המגדל זכה בפרס האדריכלות 'ArchiDesignClub' בקטגוריית משרדים ועסקים. 4 באוקטובר 2012: הנחת אבן הפינה. 27 באוקטובר 2012: השלמת בניית היסודות. 30 בנובמבר 2012: תחילת בניית מבנה המתכת. 25 באוגוסט 2013: מבנה המתכת מגיע לקומה ה-13. 9 במרץ 2014: השלמת המגדל. בניית המגדל, 18 במאי 2013 מדיה וקבצים בנושא מגדל D2 בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מגדל D2 מידע על מגדל D2 באתר EMPORIS. מידע על מגדל D2 באתר 'skyscraperpage'. אריק ונדלין, מכירת זכויות השטח לחברת סוסייטה ז'נרל, 18 במאי 2010, 'www.news-banques.com' (בצרפתית) פרויקט דיפנס 92: מגדל D2, ‏ 4 בדצמבר 2010, 'défense-92.fr' (בצרפתית) חנוכת מגדל D2, ‏ 28 בינואר 2015, 'défense-92.fr' (בצרפתית)
חוף הולובר

חוף הולובר (באנגלית: Haulover Park) הוא פארק אורבני ששטחו 40 דונם בתוך מטרופולין מיאמי, צפונית לבל הארבור, פלורידה. הפארק ממוקם על שרטון בין האוקיינוס האטלנטי לבין מפרץ ביסקיין, צפונית לכביש 922 של פלורידה ולקולינס אווניו. מחוז דייד רכש את השטח מול החוף ב-1940 בעקבות שדלנות עבור 2 מיליון דולר של אג"ח עירוני (33.8 מיליון דולר, בהתאם לאינפלציה הנוכחית). השטח נרכש על ידי המפקח המחוזי צ'ארלס ה. קרנדון כחלק מרכישות של צפון קי ביסקיין (מה שהיה לפארק קרנדון) כמו גם החוף צפונית למפרצון הולובר של בייקר, שנקרא אז חוף האוקיינוס. הבנייה החלה על מתקני החוף בשנת 1941, עצרה מיד לאחר מכן בשל קשיי המימון בעקבות תחילתה של מלחמת העולם השנייה. העבודה על הנכס התחדשה בשנת 1945, ובינואר 1947 נפתח פארק בשם פארק הולובר, שנפתח לציבור בשנה הבאה, בסוף 1948. 600 המטרים הצפוניים מתוך 2.4 הק"מ של קו החוף הוא חוף נודיסטים מוכר באופן רשמי אשר אושר על ידי הממשל של מחוז מיאמי-דייד. אזור הנודיסטים (או ליתר דיוק, אזור ה"ביגוד אופציונלי"), נקבע לראשונה על ידי "החופים החופשיים של דרום פלורידה", ארגון נטוריסטי מקומי, ביולי 1991. בתחילה המחוז התעלם מקיומו של החוף ולא העניש את המתרחצים, אך גם לא התיר את השימוש בו; בסופו של דבר הוא התיר התקנה של שלטי קבע המציינים כי לבישת בגדים במקום אינה חובה, אשר הותקנו בחודש דצמבר 1993. אזור ה"ביגוד אופציונלי" בחוף כולל אזור מצילים והשכרת מזון ושמשיות. זה הוא החוף הגדול ביותר לציבור הנודיסטים בארצות הברית, והוא מושך 1.3 מיליון מבקרים בשנה. הפארק כולל מרינה, שישה מגרשי טניס, ומגרש גולף של תשעה-חורים 27-נקבים. בקצה הדרומי של הפארק נמצאים כמה אזורי פיקניק. הכניסה לפארק האולובר צפונית לקולינס אווניו מבט על בל הארבור מעבר למפרצון האולובר של בייקר מבט על החוף מדיה וקבצים בנושא חוף הולובר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של חוף הולובר (באנגלית) מידע על החוף בפורטל הנטוריסטי הישראלי הראשון "Dade Owned Ocean Beach Urged in Book". Miami Daily News. 9 במאי 1940. {{cite news}}: (עזרה) "Work Begun After 3-Year War Halt". Miami Daily News. 27 באוגוסט 1945. {{cite news}}: (עזרה) "North Beach Park Gets New Name–Haulover Beach". Miami Daily News. 21 בינואר 1947. {{cite news}}: (עזרה) "Fourth Beach Causeway Proposal is Revived". Miami Daily News. 22 בדצמבר 1948. {{cite news}}: (עזרה) Clothing-optional holidays: Nudists on cruises, economist.com.
מגדל T1

מגדל T1 (ידוע גם בשם: מגדל GDF סואץ) הוא גורד שחקים משרדי הממוקם בלה דפאנס , מרכז העסקים הראשי בעל רבי קומות שנמצא במערב מטרופולין פריז, בירת צרפת. בניית המגדל החלה בשנת 2005 והמגדל הושלם בשנת 2008. המגדל, אשר גובהו 185 מטרים (607 רגל), הוא המגדל השלישי בגובהו המרכז העסקים הראשי לה דפאנס אחרי מגדל טוטאל (190 מטר) ומגדל ראשון (231 מטר). במגדל 37 קומות, הוא משתרע על שטח של 70,000 מטר רבוע והוא כולל 18 מעליות. מאז שנת 2010 כל חללי המשרדים במגדל כבר הושכרו על ידי GDF Suez. מדיה וקבצים בנושא מגדל T1 בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מגדל T1 ערך זה הוא קצרמר בנושא גורדי שחקים ובנושא פריז. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אליפות אירופה באתלטיקה 1934

אליפות אירופה הראשונה באתלטיקה נערכה בסטאדיו אולימפיקו בטורינו שבאיטליה, בין ה-7 בספטמבר ל-9 בספטמבר 1934 לגברים בלבד. מאטי יארווינן (פינלנד פינלנד), קבע בהטלת כידון שיא עולם חדש של 76.66 מטר, שיא העולם היחידי שהושג באליפות זו. כריס ברכר (הולנד הולנד), זכה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד. מדליות זהב, בריצות ל-100 מטר ול-200 מטר ומדליית ארד בריצת שליחים 4x100 מטר. אדולף מצנר ( גרמניה) זכה בשתי מדליות זהב, בריצת 400 מטר ובריצת שליחים 4x400 מטר. הנס שילה ( גרמניה) זכה בשתי מדליות זהב, בריצת 400 מטר משוכות ובריצת שליחים 4x400 מטר. מדיה וקבצים בנושא אליפות אירופה באתלטיקה 1934 בוויקישיתוף
ניר נין-נון

ניר נין-נון (נולד ב-1969) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, כיהן כראש להק השתתפות ומסוקים במטה חיל האוויר. וכיום מנהל את קריית החינוך "מעיין שחר" שבעמק חפר. נין-נון הוא נכד לניצולי שואה ילידי אוקראינה. נין-נון, בוגר בית ספר בסמ"ת בחיפה, התגייס לצה"ל ב-1987 וסיים בהצטיינות קורס טיס מס' 120 ב-1989 במגמת טייסי מסוקי קרב. ב-1990 סיים קורס אימון מבצעי. שירת כטייס AH-1 קוברה וכטייס AH-64 אפאצ'י והדריך בבית הספר לטיסה. ב-1995 מונה לסגן מפקד טייסת 190 וב-1996 לסגן מפקד טייסת 113. ב-2004 מונה למפקד טייסת 113 ("טייסת הצרעה") בהיותה טייסת מסוקי "פתן" בבסיס רמון, ב-2005 מונה למפקד טייסת 190 ("טייסת מגע הקסם") טייסת מסוקי "פתן" בבסיס רמון וב-2006 מונה שוב למפקד טייסת 113, ("טייסת הצרעה"), הפעם כטייסת מסוקי "שרף" (אפאצ'י לונגבו) בבסיס רמון. ב-2008 מונה לראש ענף תכנון ובקרה במחלקת תכנון וארגון במטה חיל האוויר. ב-2010 הקים ועמד בראש "מנהלת מגן", מחלקה מקצועית לקליטה, בניין הכוח ואפיון מערכות הגנה אווירית בחיל האוויר, ביניהן כיפת ברזל, שרביט קסמים, חץ וגילוי להתרעה. לאחר לימודים באנגליה במכללה לביטחון לאומי הבריטית, מונה באוגוסט 2016 לראש להק השתתפות ומסוקים בדרגת תת-אלוף. באפריל 2017 מונה בנוסף גם לממלא מקום ראש להק האוויר ושירת בתפקיד כחצי שנה עד מינויו של אמנון עין-דר באוקטובר 2017. ב-19 במרץ 2019 סיים את תפקידו ואת שירותו בצה"ל והוחלף על ידי נעם ריף. לאחר שחרורו היה שותף בהקמת מכינה קדם-צבאית "רקיע" בחריש ומאז הקמתה, פעיל בה ומרצה לחניכים. במקביל, החל לעבוד כמורה לפיזיקה, מחנך כיתה ורכז שכבה בבית ספר "רמות ים" במכמורת. החל מאוגוסט 2021 נין-נון מנהל את קריית החינוך "מעיין שחר", בית ספר על-יסודי, 6 שנתי בעין החורש, עמק חפר. נין-נון נשוי למיכל ואב לארבע בנות. בעל תואר ראשון בהנדסת תעשייה וניהול ממכללת שנקר. מתגורר במושב גן השומרון. בשנים 2012–2013 למד בקולג' המלכותי הבריטי ללימודי ביטחון (RCDS-Royal College of Defence Studies). בעל תואר שני במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה. בעל תעודת ורישיון הוראת פיזיקה ממכללת בית ברל. ניר נין-נון ביום קבלת כהונתו כראש להק האוויר מימין קודמו בתפקיד ניר ברקן, אפריל 2017 נין-נון נואם ביום כניסתו לתפקיד ראש להק האוויר, אפריל 2017 טקס החלפת הפיקוד על להק השתתפות ומסוקים מימין נעם ריף שנכנס לתפקידו, ניר נין-נון ועמיקם נורקין, מרץ 2019 נאום הפרידה של מלהק השתתפות ומסוקים, מרץ 2019 מפגש בכירים: תא"ל ניר נין-נון, ראש להק השתתפות ומסוקים, ומפקד אווירית היבשה של יוון, תא"ל כריסטוס איליופולוס, ספטמבר 2016 תא"ל ניר נין-נון על מסוק אפאצ'י יווני, ספטמבר 2016 מדיה וקבצים בנושא ניר נין-נון בוויקישיתוף זהר בונה, ‏ראש להק השתתפות ומסוקים: תא"ל ניר נין-נון, באתר חיל האוויר הישראלי אלי אשכנזי, יום השואה | "היינו אפר, ומאחד מאיתנו יצא קצין צה"ל", באתר הארץ, 12 באפריל 2010 כרמל שטרן ואילי פארי, ‏ראש להק השתתפות ומסוקים: תא"ל נעם ריף, באתר חיל האוויר הישראלי, 19 במרץ 2019 רשימת מחנכים, רכזים ויועצות תשפ"א, באתר בית הספר רמות ים
הקורפוס ה-80 (ורמאכט)

הקורפוס ה-80 (בגרמנית: LXXX. Armeekorps) היה קורפוס של הורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה. הקורפוס הוקם ב-27 במאי 1942, על בסיס הקורפוס ה-31, כחלק מהארמייה הראשונה, וכמפקדו מונה קורט באלנקאמפ. ב-7 באוגוסט 1944 מונה פרנץ בייר למפקד הקורפוס, ופיקד עליו במהלך הקרב על הבליטה, כחלק מהארמייה השביעית. באפריל 1945 הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה ה-19, עימה לחם עד לכניעת כל כוחות קבוצת ארמיות B בכיס הרוהר, ב-18 באפריל 1945. קורט באלנקאמפ (27 במאי 1942 - 7 באוגוסט 1944) פרנץ בייר (7 באוגוסט 1944 - 18 באפריל 1945) בקרב על הבליטה כלל הקורפוס את היחידות הבאות: דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-212 דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-276 דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-340 הקורפוס ה-80 באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית) ליתר דיוק - הפיקוד המיוחד הגבוה ה-31 (Höheres Kommando z.b.V. XXXI.)