מקדש סראפיס (סרפיאום) של אלכסנדריה

מקדש סראפיס (הסרפיאום של אלכסנדריה) במצרים התלמיית היה מקדש יווני עתיק שנבנה על ידי המלך תלמי השלישי אאוארגטס (שלט בשנים 246–222 לפנה"ס) והוקדש לסראפיס, שנעשה למגן של אלכסנדריה. יש בו גם סימנים של הרפוקרטס. הוא כונה גם "הבת של ספריית אלכסנדריה". האתר נבזז ביסודיות. האתר ממוקם על רמה סלעית, הצופה אל היבשה והים. לפי דיווחים, הסרפיאום היה הגדול והמפואר ביותר מכל המקדשים ברובע היווני של אלכסנדריה. מלבד דמותו של האל, במתחם המקדש נמצא היה פלג של הספרייה הגדולה של אלכסנדריה. הגאוגרף סטראבון מציין שהמקדש היה ממוקם במערב העיר. בימינו לא ניתן לראות דבר בשטח, מלבד עמוד פומפיוס העצום. רואו וריס דווחו ב-1956 על הבניינים של הסרפיאום שעדיין נראו שם כפי שהושארו על ידי אפתוניוס מאנטיוכיה (אנ'), הרטוריקן היווני של אנטיוכיה "שביקר בה בערך בשנת 315 לספירה", ועל ידי רופינוס, "נוצרי שסייע בהרס של [זה ] במהלך סוף המאה הרביעית". העמוד מסמן את ה"אקרופוליס" של הסרפיאום בתיאורו של אפתוניוס, כלומר, "החלק העליון של אזור הסרפיאום הגדול". הסרפיאום של אלכסנדריה נסגר ביולי 325 לספירה, ככל הנראה בהוראת הקיסר הנוצרי קונסטנטינוס. בשנת 391 לספירה, פרצו מהומות דתיות, על פי ווייס: "הסרפיאום היה המעוז האחרון של עובדי האלילים שהתבצרו במקדש ובמתחם שלו. המקדש נכבש בסערה על ידי הנוצרים. עובדי האלילים גורשו, המקדש נבזז ותכולתו נחרבה." הסרפיאום באלכסנדריה נהרס על ידי המון נוצרי או חיילים רומים בשנת 391 (אם כי התאריך שנוי במחלוקת). קיימים מספר תיאורים סותרים בקשר להרסתו. לפי פיטר בראון, תהיה הסיבה אשר תהיה, הרס הסרפיאום, שתואר על ידי הסופרים הנוצרים טיראניוס רופינוס וסוזומנוס, היה מחזה ראווה החזק ביותר מבין עימותים אלימים דומים. לעומת זאת, מספר מחברים עתיקים ומודרניים אחרים פירשו את הרס הסרפיאום באלכסנדריה כמייצג את ניצחון הנצרות וכדוגמה ליחסם של הנוצרים כלפי עובדי האלילים. יחד עם זאת, פיטר בראון ממפה את פרץ ההרס והאלימות על רקע תקופה ארוכה של אלימות המונים בעיר, שבה נלחמו הרובע היווני ורובע היהודי במשך ארבע מאות שנה, מאז המאה ה-1 לפנה"ס. גם אוזביוס מזכיר את קרבות הרחוב באלכסנדריה בין נוצרים ללא-נוצרים, שהתרחשו כבר בשנת 249. ישנן עדויות לכך שלא-נוצרים השתתפו במאבקים ברחבי העיר הן בעד ונגד אתנסיוס מאלכסנדריה בשנים 341 ו-356. דיווחים דומים נמצאים בכתביו של סוקרטס מקונסטנטינופול. עוד מדווח ר. מקמולן שבשנת 363 (כמעט 30 שנה קודם לכן), גאורגיוס מקפדוקיה (אנ') הוצא להורג בגלל מעשיו החוזרים ונשנים של זעם, עלבון וזילות של האוצרות הקדושים ביותר של העיר. ללא תלות באירועים הקודמים, הסרפיאום של אלכסנדריה לא נבנה מחדש. לאחר החורבן, הוקם מנזר ונבנתה כנסייה עבור יוחנן המטביל, המכונה האוונגליסט. עם זאת, הכנסייה נהרסה בסביבות שנת 600 לספירה. היא שוחזרה על ידי האפיפיור אייזיק מאלכסנדריה (אנ') (681–684 לספירה), ולבסוף נהרסה במאה ה-10. במאה ה-20 שכן במקום בית קברות מוסלמי, "באב סידרה". לפי מקורות נוצריים מוקדמים, הבישוף תאופילוס מאלכסנדריה (אנ') היה הפטריארך של ניקנה כאשר גזירות הקיסר תאודוסיוס הראשון אסרו על קיום פולחן פומבי של כל טקס מלבד נוצרי. תאודוסיוס הראשון הפך בהדרגה את החגים הפגאניים שהיו מכובדים בעבר לימי עבודה, אסר על קורבנות ציבוריים וסגר מקדשים פגאניים. הגזירה שפורסמה בשנת 391 כי "אף אחד לא ילך למקדשים, [או] ללכת דרך המקדשים" הביא לנטישת מקדשים רבים ברחבי האימפריה, מה שהכין את הבמה להסבה נרחבת של אתרים אלו בכנסיות נוצריות. באלכסנדריה השיג הבישוף תאופילוס חזקה חוקית על מקדש אחד כזה, של דיוניסוס, שאותו התכוון להמיר לכנסייה. במהלך השיפוצים הוסרו חפצי הפולחן האליליים שעדיין הוחזקו בתוכם, במיוחד הפאלי הפולחני של דיוניסוס, הם הוסרו והוצגו בתהלוכה חושפנית פוגענית ולעגנית על ידי הפטריארך. זה הסית המוני פגאנים לחפש נקמה. הם הרגו ופצעו נוצרים רבים לפני שהשתלטו על הסרפיאום, עדיין המרשים ביותר מבין המקומות הקדושים שנותרו בעיר, התבצרו בפנים, לוקחים איתם נוצרים שבויים. מקורות אלו מדווחים כי השבויים נאלצו להקריב קורבנות לאלוהויות האסורות, וכי אלו שסירבו עונו (שוקיהם נשברו) ובסופו של דבר הושלכו למערות שנבנו למען קורבנות דם. עובדי האלילים הלכודים שדדו את הסרפאום תאודוסיוס הוציא צו, שהציע לעובדי האלילים הפוגעים חנינה וקרא להשמדת כל התמונות האליליות, מה שמרמז כי אלו היו מקור המהומות. כתוצאה מכך, הסרפיאום נהרס, או (לפי סוזומנוס) והוסב למקדש נוצרי, וכך גם המבנים שהוקדשו לאל המצרי קנופוס. גל ההרס של אלילים לא-נוצרים התפשט ברחבי מצרים בשבועות הבאים, כפי שתועד באיור שולי על פפירוס מתוך כרוניקה עולמית שנכתבה באלכסנדריה בתחילת המאה ה-5, שבה נראה תאופילוס המנצח. תמונת הפולחן של Serapis, עטורת המודוס, נראית בתוך המקדש בתחתית. קיים תיאור חלופי של האירוע ב"חייהם של פילוסופים וסופיסטים" (ביוונית: Βίοι Φιλοσόφων καὶ Σοφιστῶν; בלטינית: Vitae sophistarum) LCL כרך 134, עמ' 416–425 מאת אונאפיוס, ההיסטוריון האלילי של הנאופלאטוניזם המאוחר. מתואר כאן שהמון נוצרי, ללא התגרות, יישם בהצלחה טקטיקות צבאיות כדי לתקוף ולהרוס את הסרפיאום ולגנוב כל דבר שאולי שרד את המתקפה. לפי אונאפיוס, שרידיהם של פושעים ועבדים, שכבשו את הסרפיאום, נוכסו על ידי נוצרים, הונחו במקדשים פגאניים ששרדו והוערצו כקדושים מעונים. הסרפיאום היה המעוז האחרון של עובדי האלילים שהתבצרו במקדש ובמתחם שלו. המקדש נכבש בסערה על ידי הנוצרים. עובדי האלילים גורשו, המקדש נבזז ותכולתו נחרבה. בערך בתקופה זו, הבישוף של אלכסנדריה, לו הוענק על ידי הקיסר, על פי בקשתו, ,מקדש דיוניסוס הסב את המבנה לכנסייה. הפסלים הוסרו, האדיטה (פסלים נסתרים) נחשפו, וכדי להטיל דופי בכלי הפולחן הפגאניים, הוא ערך תהלוכה להצגת חפצים אלה. את הפאלי (סמלים פולחניים של דיוניסוס), וכל חפץ אחר שהוסתר באדיטה שבאמת היה, או נראה, מגוחך, הוא כלל בתערוכה פומבית. עובדי האלילים, שנדהמו מחשיפה כה בלתי צפויה, לא יכלו לעבור עליה בשתיקה, אלא קשרו קשר לתקוף את הנוצרים. הם הרגו רבים מהנוצרים, פצעו אחרים ותפסו את הסרפיאום, מקדש שבלט ביופיו ובמרחביו והיה נשגב. הם הפכו אותו למצודה זמנית, ואליה העבירו רבים מהנוצרים, עינו אותם עינויים והכריחו אותם להקריב קורבן. אלה שסירבו לציית נצלבו, שתי רגליהם נשברו או הוצאו להורג בצורה אכזרית כלשהי. כאשר המרידה נמשכה זמן מה, באו השליטים והפצירו בעם לזכור את החוקים, להניח את נשקם ולוותר על הסרפיאום. לשם הגיע רומנוס, גנרל הלגיונות הצבאיים במצרים; ואבגריוס היה מושל אלכסנדריה. עם זאת, מכיוון שמאמציהם לשכנע את העם לכניעה היו לשווא, הם סיפרו מה שהתרחש לקיסר. אלה שהסתגרו בסראפיום עברו להתנגדות נמרצת יותר, מחשש לעונש שידעו שימתין להליכיהם הנועזים, והם הונעו עוד יותר למרוד על ידי שיח מסית של אדם בשם אולימפיוס, לבוש בבגדי פילוסוף, שאמר להם שעליהם למות ולא להזניח את אלוהי אבותיהם. בהבינו כי הם נרתעים מאוד מהרס פסלי האלילים, הוא הבטיח להם כי נסיבות כאלה אינן מצדיקות את התנערותם מדתם. כי הפסלים היו מורכבים מחומרים מושחתים, והיו רק תמונות, ולכן היו נעלמו, ואילו הכוחות ששכנו בתוכם, טסו לשמיים. על ידי מצגות כאלה, הוא שמר על ההמון איתו בסראפיון. כאשר נודע לקיסר על התרחשויות אלה, הוא הכריז כי הנוצרים שנרצחו היו מבורכים, שכן הם התקבלו בכבוד למות מות קדושים, וסבלו בהגנה על האמונה. הוא הציע חנינה חינם לאלה שהרגו אותם, בתקווה שעל ידי מעשה חנינה זה הם יהיו מוכנים יותר לאמץ את הנצרות. הוא ציווה על הריסת המקדשים באלכסנדריה שהייתה הגורם להסתה העממית. אומרים שכאשר הצו הקיסרי הזה נקרא בפומבי, הנוצרים השמיעו צעקות שמחה רמות, כי הקיסר הטיל את האשמה של מה שהתרחש על הפגאנים. האנשים ששמרו על הסראפיון היו כל כך מבועתים למשמע הצעקות האלה, שהם ברחו והנוצרים השיגו מיד את השליטה במקום, שבו הם שומרים מאז. נודע לי שבלילה שקדם להתרחשות זו, שמע אולימפיוס את קולו של אחד ששר הללויה בסראפיון. הדלתות היו סגורות והכל היה דומם; וכיוון שלא יכול היה לראות איש, אלא יכול היה לשמוע רק את קולו של הזמר, הוא הבין מיד שזה אות. בסתר, בלי לידע איש, הוא עזב את הסראפיון ויצא לאיטליה. מסופר שכאשר המקדש נהרס, נמצאו כמה אבנים, שעליהן היו תווים הירוגליפים בצורת צלב, אשר עם הגשתם לבדיקה של המלומדים, פורשו כמסמלים את החיים הבאים. סמנים אלו הובילו להמרת דתם של חלק מהפגאנים, כמו גם כתובות אחרות שנמצאו באותו מקום, ואשר הכילו תחזיות על חורבן המקדש. כך נכבש הסראפיון, וזמן קצר לאחר מכן הוסב לכנסייה; הוא קיבל את שמו של הקיסר ארקדיוס. (סוזומן, היסטוריה כנסייתית, 7: 15) אחד החיילים, מוגן יותר על ידי אמונה מאשר על ידי נשקו, תופס גרזן חרב פיפיות, מייצב את עצמו ובכל כוחו פוגע בלסת הפסל הישן. מכה את העץ הנאכל על ידי תולעת, מושחר על ידי עשן הקורבן, פעמים רבות שוב, הוא מוריד אותו חתיכה אחר חתיכה, וכל אחד מהם נישא אל האש שמישהו אחר כבר הצית, שם העץ היבש נעלם בלהבות. הראש יורד, ואז הרגליים נפרצות, ולבסוף איבריו של האל נקרעים מפלג הגוף העליון בחבלים. וכך קורה, חתיכה אחר חתיכה, הבופון הסנילי נשרף ממש מול מעריצתו, אלכסנדריה. פלג הגוף העליון, שנותר ללא פגע, נשרף באמפיתיאטרון, במערכה אחרונה של התנשאות. [...] לבנה בכל פעם, הבניין מתפרק על ידי הצדיקים (sic) בשם אדוננו אלוהים: העמודים שבורים, הקירות מופלים. הזהב, הבדים והגולות היקרות מוסרים מהאבנים הטמאות החדורות בשטן. [...] המקדש, כוהניו והחוטאים הרשעים מובסים כעת ונדחקים ללהבות הגיהנום, כאשר אמונת ההבל הטפלה (פגאניות) והשד העתיק סראפיס נהרסים לבסוף. - טיראניוס רופינוס, היסטוריה כנסייתית, 2: 23 הארכיטקטורה נקשרה לתקופה התלמיית המוקדמת ולתקופה הרומית שנייה. החפירות באתר העמוד של דיוקלטיאנוס בשנת 1944 חשפו את פיקדונות יסוד פולחניים (אנ') של הסרפיאום. נמצאו שני סטים של עשרה לוחות: אחד מזהב, אחד מכסף, אחד מברונזה, אחד מפאיאנס מצרי, אחד מבוץ נילוס מיובש. על כל הלוחות רשום ביוונית ובמצרית תלמי השלישי יורג'טס בנה את הסרפאום, עדויות מצביעות על כך שפרמניסקוס פרמניון מונה לאדריכל. פיקדונות יסוד פולחניים של מקדש שהוקדש להרפוקרטס מתקופת שלטונו של תלמי הרביעי פילופטור נמצאו גם כן בתוך קירות המתחם. סימנים מצביעים על הרס ראשון במהלך מלחמת קיטוס בשנת 116 לספירה. חוקרים משערים שהוא נבנה מחדש תחת אדריאנוס. הדבר נתמך בממצא משנת 1895 של פסל דיוריט שחור, המייצג את סראפיס בהתגלמות שור האפיס שלו עם דסקת השמש בין קרניו. כתובת מתארכת אותו לתקופת שלטונו של אדריאנוס (117–138). משערים גם כי היה פולחן של אלת הבריאות, הנישואין והחוכמה איזיס .גלריות תת-קרקעיות מתחת למקדש היו ככל הנראה האתר של המסתורין של סרפיס. עמודי גרניט מרמזים על בנייה מחדש והרחבה של הסרפיאום האלכסנדרוני בשנים 181–217 לספירה. בחפירות נמצאו 58 מטבעות ברונזה ו-3 מטבעות כסף, עם תאריכים עד 211. פלג גוף עליון של פסל שיש של Mithras מיתראס נמצא ב-1905/6. לפי שברים שנמצאו, היו קיימים פסלים של שנים עשר האלים. מימאוט הזכירה במאה ה-19, תשעה פסלים עומדים אוחזים בגלילים, שיתאימו לתשע אלות האמנויות, שנכחו על פי הדיווחים בספריית אלכסנדריה. אחד עשר פסלים נמצאו בסאקרה. סקירה של "Les Statues Ptolémaïques du Sarapieion de Memphis" ציינה שהם כנראה פוסלו במאה ה-3 מאבן גיר וסטוקו, חלקם עומדים אחרים יושבים. אלאן רואו וריס, 1956, הציעו ששתי הסצנות בסרפיאום של אלכסנדריה וסאקרה חולקות נושא דומה, כמו גם עם פסיפס האקדמיה של אפלטון, עם דמויות סאקרה המיוחסות ל: "(1) Pindare, (2) Démétrios de Phalère, (3) x (?), (4) Orphée (?) aux oiseaux, (5) Hésiode, (6) Homère, (7) x (?), (8) Protagoras, (9) Thalès, (10) Héraclite, (11) ) פלטון, (12) אריסטו (? )." מדיה וקבצים בנושא מקדש סראפיס של אלכסנדריה בוויקישיתוף Rufinus – "The Destruction of the Serapeum A.D. 391" Richard Stillwell, ed. Princeton Encyclopedia of Classical Sites, 1976: "Alexandria, Egypt: Serapeion" Alan Rowe; B. R. Rees (1956). "A Contribution to the Archaeology of the Western Desert: IV. The Great Serapeum of Alexandria" (PDF). Manchester. Sabottka, M. (1986). Das Serapeum in Alexandria. Paper presented at the Koldeway-Gesellschaft, Bericht über die 33. Tagung für Ausgrabungswissenschaft und Bauforschung 30. Mai-30. Juni 1984. Sabottka, M. (1989). Das Serapeum in Alexandria. Untersuchungen zur Architektur und Baugeschichte des Heiligtums von der frühen ptolemäischen Zeit bis zur Zerstörung 391 n. Chr., Dissertation, University of Berlin. Hahn: Gewalt und religiöser Konflikt. p.82. The Rise of Western Christendom (2003: 73-74. Kreich, Chapter 4 (אורכב 31.05.2010 בארכיון Wayback Machine), Michael Routery, 1997. Ramsay McMullan, Christianizing the Roman Empire A.D. 100-400 (Yale University Press) 1984: 90. Rufinus, destructioni of Serapeum, web.archive.org, ‏2008-04-06 (MacMullen 1984) Philostratus and Eunapius Cox Miller, Patricia (2000). "10. Strategies of Representation in Collective Biography: Constructing the Subject as Holy". In Hägg, Tomas; Rousseau, Philip (eds.). Greek Biography and Panegyric in Late Antiquity. With the assistance of Christian Høgel. University of California Press. pp. 222–3. ISBN 9780520223882. (Turcan, 1996) McKenzie, J. (2007). The Architecture of Alexandria and Egypt, C. 300 B.C. to A.D. 700: Yale University Press. McKenzie, J. S., Gibson, S., & Reyes, A. T. (2008). Reconstructing the Serapeum in Alexandria from the Archaeological Evidence. Judith McKenzie, "Glimpsing Alexandria from archaeological evidence"; Journal of Roman Archaeology Vol. 16 (2003), pp. 50–56. "The Roman version of the Serapeum, which was larger, was built between 181 and 217. Concrete foundations and parts of granite columns survive from this phase. The concrete foundations enclose the foundations of the ashlar walls of the Ptolemaic temple, following the Egyptian custom. [...] Foundation deposits of coins were found embedded in the corners of the pool near the E entrance, 'the floor of the pool being of exactly the same material as the foundations of the Roman temple itself'. The latest coin is dated to 211 and provides a terminus post quem the pool and an indication of the date of construction of the Roman temple." Murray, S. A., (2009). The library: An illustrated history. New York: Skyhorse Publishing, p. 17 Ph. Lauer and Ch. Picard (1957). "Reviewed Work: Les Statues Ptolémaïques du Sarapieion de Memphis". Archaeological Institute of America. doi:10.2307/500375. JSTOR 500375.