ג'יימס ליין באקלי

ג'יימס ליין באקלי (באנגלית: James Lane Buckley‏; 9 במרץ 1923 – 18 באוגוסט 2023) היה פוליטיקאי ושופט אמריקאי שכיהן בסנאט של ארצות הברית כחבר במפלגה השמרנית של מדינת ניו יורק בוועידה הרפובליקנית בין השנים 1971 ל-1977 ובנוסף החזיק מספר רב של תפקידים בממשל רייגן. הוא גם היה המועמד הרפובליקני במירוץ לסנאט בקונטיקט ב-1980, אבל הוא הובס על ידי הדמוקרט כריס דוד. ב-1970 נבחר באקלי לסנאט האמריקני כמועמד של המפלגה השמרנית של ניו יורק; הוא ניצח במירוץ עם 39% מהקולות וכיהן מ-1971 עד 1977. במהלך ממשל רייגן הראשון, באקלי שימש כתת-מזכיר המדינה לענייני ביטחון בינלאומיים. הוא היה גם נשיא רדיו אירופה החופשית/רדיו ליברטי מ-1982 עד 1985. באקלי מונה על ידי הנשיא רונלד רייגן לשופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה ב-16 באוקטובר 1985. הוא אושר על ידי הסנאט האמריקאי ב-17 בדצמבר 1985, וקיבל את המינוי שלו ב-17 בדצמבר 1985. באקלי קיבל מעמד בכיר ב-31 באוגוסט 1996. הוא היה אחד האנשים הבודדים בתקופה המודרנית ששירת בזרוע המבצעת, המחוקקת והשופטת של הממשל הפדרלי האמריקאי. ג'יימס ליין באקלי נולד ב-9 במרץ 1923 במנהטן, ניו יורק, לאלואיז שטיינר וויליאם פרנק באקלי האב, והיה הרביעי מבין עשרה ילדים לזוג. מכיוון ששפת הבית שלהם הייתה ספרדית, באקלי והאחים למדו ספרדית לפני שלמדו אנגלית. הוא היה אחיו הבכור של הסופר השמרני המנוח ויליאם פ. באקלי הבן ודודו של כריסטופר טיילור באקלי. הוא היה גם דודו של ברנט בוזל השלישי ושל היועץ הפוליטי ויליאם פ. ב. אוריילי. אמו, מניו אורלינס, הייתה ממוצא שווייצרי-גרמני, גרמני ואירי, בעוד שסביו מצד אביו, מהמילטון, אונטריו, קנדה, היו ממוצא אירי. באקלי למד בבית הספר מילברוק, ובשנת 1943 קיבל תואר ראשון באמנויות באנגלית מאוניברסיטת ייל, שם היה חבר ב־Skull and Bones. הוא התגייס לצי ארצות הברית ב-1942, ובמהלך מלחמת העולם השנייה השתתף בקרבות לייטה, מפרץ לינגיין ואוקינאווה. באקלי שוחרר בדרגת לוטננט (דרגה זוטרה) ב-1946. לאחר שקיבל את התואר הראשון שלו במשפטים מבית הספר למשפטים ייל ב-1949, הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של קונטיקט ב-1950 ועסק בעריכת דין עד 1953, אז הצטרף לתאגיד Catawba כסגן נשיא ומנהל. ב-1965 הוא ניהל את הקמפיין של אחיו לראשות עיריית ניו יורק. בינתיים, במאי 1953, הוא התחתן עם אן פרנסס קולי, איתה נולדו לו שישה ילדים. היא נפטרה ב-30 בדצמבר 2011. ב-1968, באקלי התמודד על המועמדות לסנאט של המפלגה השמרנית של מדינת ניו יורק, לאחר שאחיו ויליאם פ. באקלי הבן כיהן כמועמד המפלגה לראשות העיר בבחירות לראשות העיר ניו יורק ב-1965. באקלי זכה במועמדות המפלגה ב-2 באפריל 1968, בתמיכתם פה אחד של כל ארבעים חברי ועד המדינה. באקלי הגיע למקום השלישי בבחירות הכלליות אחרי המועמד הרפובליקני ג'ייקוב יעבץ והמועמד הדמוקרטי פול אודווייר לאחר שקיבל 1,139,402 קולות (17.31%). ב-16 במרץ 1968, רוברט פ. קנדי הודיע כי יבקש את המועמדות לנשיאות של המפלגה הדמוקרטית לבחירות לנשיאות ב-1968. לאחר זכייה בארבעה מדינות בפריימריז קנדי נרצח על ידי סירחאן סירחאן בלוס אנג'לס, קליפורניה, ב-6 ביוני. מותו של קנדי הותיר מקום פנוי בסנאט של ארצות הברית שהתמלא באמצעות מינוי על ידי המושל נלסון רוקפלר. ג'ון וו. גרדנר, ג'ון לינדזי, בורק מרשל, קלרנס דאגלס דילון, צ'ארלס גודל, אוגדן ריד וויטני יאנג הוזכרו כולם כמועמדים אפשריים למינוי. ב-11 באוגוסט, דובר מטעם רוקפלר הצהיר כי הבחירות העיקריות למינוי היו בין גרדנר, גודל וריד. ב-10 בספטמבר, רוקפלר מינה את גודל, חבר בבית הנבחרים ממחוז הקונגרס ה-38, למלא את התפקיד הפנוי. ב-6 באפריל 1970 הודיע באקלי כי יבקש שוב את המועמדות לסנאט של המפלגה השמרנית. ועדת המדינה השמרנית התכנסה בתוך מלון מקאלפין במנהטן, ניו יורק, ב-7 באפריל, כדי לבחור את המועמדים של המפלגה בבחירות הכלליות. קווין פ. מקגוברן ניסה לכפות מסע בחירות מקדימות בינו לבין באקלי אך לא הצליח לקבל את 25% מקולות הנציגים הדרושים לפריימריז. באקלי קיבל כמעט תשעים אחוז מקולות הנציגים והשאר חולקו בין מקגוברן לצירים הנמנעים. ב-20 ביוני הודיע פ. קליפטון וייט, מנהל הקמפיין של באקלי, שהקמפיין של באקלי יפיץ עצומות בניסיון להשיג קו הצבעה נוסף בשם מפלגת הברית העצמאית. מספיק חתימות תקפות נאספו כדי לזכות בקו הנוסף, אך שר החוץ של ניו יורק, ג'ון פ. לומנצו, קבע כי סמל הברית העצמאית, מתאר של ניו יורק עם שמו של באקלי בפנים, אינו חוקי מכיוון שחוק הבחירות בניו יורק הגביל את מספר הפעמים ששם מועמד יכול להופיע בשורת הצבעה לאחד. מאוחר יותר איפשר לומנצו למפלגה להיכנס לקלפי לאחר שהסמל הוחלף למגן עם האות "I" בתוכו. בבחירות הכלליות באקלי ניצח את גודל, וריצ'רד אוטינגר. אף על פי שמפלגת הברית העצמאית קיבלה למעלה מ-100,000 קולות בבחירות הכלליות, יותר מ-50,000 הקולות הנדרשים כדי להפוך למפלגה רשמית וגישה אוטומטית לקלפי, היא לא הפכה למפלגה רשמית שכן המועמד היחיד שלה היה באקלי, שהתמודד בבחירות לסנאט ולא בבחירות למושל שמהן נדרשו להגיע 50,000 הקולות. ב-1971, באקלי דיבר עם ועדת הכספים הלאומית הרפובליקנית על ריצה לבחירה מחדש בבחירות 1976 עם המועמדות הרפובליקנית. פיטר א. פייזר אתגר אותו בפריימריז הרפובליקני, אבל באקלי ניצח אותו. באקלי השיג את תמיכתו של רוקפלר בכך שהסכים לא לתמוך בקמפיין של רונלד רייגן נגד ג'רלד פורד בפריימריז הרפובליקני לנשיאות. באקלי הפסיד בבחירות הכלליות למועמד הדמוקרטי דניאל פטריק מויניהן בהפרש של 54% ל-45%. במהלך כהונתו בסנאט של ארצות הברית השתייכותו הפוליטית של באקלי כונתה שמרנית-רפובליקנית של ניו יורק (CRN.Y). השדולה הרפובליקנית בסנאט הצביעה 36 מול 3 בעד קבלת באקלי בוועדה שלהם, כאשר הסנאטורים ג'ייקוב יעבץ, ג'ון שרמן קופר וויליאם ב. סאקסבי מתנגדים כולם להרשמתו של באקלי לוועדה. בשנת 1971, באקלי מונה לוועדות המשנה לזיהום אוויר ומים, כבישים ופיתוח כלכלי בתוך ועדת הסביבה והעבודות הציבוריות של הסנאט של ארצות הברית. באקלי תמך בריצ'רד ניקסון במהלך הבחירות לנשיאות ב-1972 וקרא למפלגה השמרנית, שלא תמכה בניקסון במהלך הבחירות לנשיאות של 1968, לתמוך בניקסון במחזור הבחירות הנוכחי. ב-1974, באקלי הציע תיקון חיי אדם לחוקת ארצות הברית. אם היה עובר, התיקון היה מגדיר את המונח "אדם" בתיקון הארבעה עשר כך שיכלול את העובר. החקיקה שנחקקה כוללת את חוק זכויות החינוך והפרטיות של המשפחה (FERPA) המסדיר את השימוש ברשומות התלמידים ואת חוק ההגנה על זכויות התלמידים (PPRA) המחייב הודעת הורים, זכות לעיון והסכמה לניהול סקרי תלמידים לקטינים אם הסקר אוסף מידע על כל אחד משמונה נושאים שצוינו. באביב 1974, כששערוריית ווטרגייט המשיכה לגדול בעוצמה וברצינות, הפתיע באקלי ובמקרים מסוימים הכעיס כמה מבעלי בריתו בקרב הרפובליקנים כשקרא לריצ'רד ניקסון להתפטר. באקלי אמר כי בכך, הוא אינו שופט באשר לאשמתו המשפטית הטכנית של ניקסון או לחפותו של ההאשמות שהופנו נגדו ולמעשה גינה את אלה "מתוך ומחוץ לתקשורת שניצלו את פרשת ווטרגייט בפזיזות כה רבה" במה שהוא כינה מאמץ "לערער את המנדט המכריע של בחירות 1972". עם זאת, הוא אמר כי השערורייה המתפתחת עשויה להביא להליך הדחה שיקרע את המדינה עוד יותר, ולכן הכריז: "יש דרך אחת ודרך אחת בלבד שבה ניתן לפתור את המשבר, והמדינה נסוגה ממנה. ביצת ווטרגייט אני מציע מעשה יוצא דופן של מדינאות ואומץ – מעשה אצילי ושובר לב בבת אחת משרת את האינטרסים הגדולים יותר של האומה הנשיאות, והמטרות המוצהרות שלמענן פעל בהצלחה כה רבה" – התפטרותו של ניקסון. באקלי היה הדמות השמרנית הגדולה הראשונה שקראה להתפטר. ניקסון לא התפטר באותה תקופה אבל בסופו של דבר כן איבד את תמיכתם של דמויות מפתח רפובליקאיות, כולל הסנאטור בארי גולדווטר. ניקסון התפטר בסופו של דבר ב-9 באוגוסט 1974. באקלי היה העותר הראשי בתיק מפורסם בבית המשפט העליון, Buckley v. Valeo (1976), אשר "עיצב את החוק המודרני למימון קמפיין". במהלך הוועידה הלאומית הרפובליקנית של 1976, הסנאטור ג'סי הלמס עודד את תנועת "דראפט באקלי" במאמץ לעצור את מינויו של רונלד רייגן לנשיאות (רייגן הכריז שסנאטור פנסילבניה ריצ'רד שוויקר יהיה חברו לריצה לנשיאות; הלמס התנגד להחלטה זו, והאמין ששוויקר ליברל מדי). תנועת "דראפט באקלי" הובאה לדיון כאשר הנשיא ג'רלד פורד זכה בקושי במועמדות המפלגה בהצבעה הראשונה. לאחר ההפסד שלו בבחירות של 1976, באקלי עבד עבור דונלדסון, לופקין וג'נרט, הפך לחבר בוועד המנהל ובדירקטוריון שלה ובסופו של דבר התקדם לתפקיד מנהל תאגיד. לאחר הפסדו ב-1980 בקונטיקט, באקלי שירת בממשל רייגן, תחילה כתת-מזכיר המדינה לסיוע ביטחוני, ניהול סיוע צבאי למדינות הממוקמות אסטרטגית, ולאחר מכן כנשיא Radio Free Europe /Radio Liberty במינכן מ-1982 עד 1985. ב-16 באוקטובר 1985, באקלי מונה על ידי הנשיא רונלד רייגן למושב בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה. המושב הוחזק בעבר על ידי השופט אדוארד אלן תמם. באקלי אושר על ידי הסנאט של ארצות הברית ב-17 בדצמבר 1985, וקיבל את המינוי שלו ב-17 בדצמבר 1985. הוא קיבל מעמד בכיר ב-31 באוגוסט 1996. במהלך הבחירות לנשיאות ב-2016 מתח באקלי ביקורת על המועמדת הדמוקרטית הילרי קלינטון והמועמד הרפובליקני דונלד טראמפ. הוא הצהיר כי אחיו ויליאם ורייגן היו מזדעזעים ממעשיו של טראמפ. הוא אמר שהוא מסכים בעיקר עם המועמד הליברטריאני גארי ג'ונסון. לבקאלי מלאו 100 ב-9 במרץ 2023. הוא מת מפציעות שנגרמו כתוצאה מנפילה בוושינגטון הבירה ב-18 באוגוסט 2023, בגיל 100. באקלי הציג והוביל את העברת חוק זכויות החינוך והפרטיות של המשפחה, אך מאוחר יותר ב-2010 הוא תמך בפומבי בתיקון החקיקה עקב כך שמחלקות האתלטיקה של המכללות השתמשו בחקיקה כדי להסתיר האשמות על התעללות מינית. הוא הצביע נגד העלאת שכר המינימום ב-1974. באקלי היה אחד משמונה סנאטורים שהצביעו נגד התיקון לשוויון זכויות. מדיה וקבצים בנושא ג'יימס ליין באקלי בוויקישיתוף ג'יימס ליין באקלי, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית) Taranto, James (1 באוגוסט 2014). "Nine Decades at the Barricades". Wall Street Journal. ארכיון מ-26 בנובמבר 2021. נבדק ב-25 בפברואר 2019 – via wsj.com. {{cite news}}: (עזרה) McFadden, Robert D. (18 באוגוסט 2023). "James L. Buckley, Conservative Senator in Liberal New York, Dies at 100". The New York Times. נבדק ב-18 באוגוסט 2023. {{cite news}}: (עזרה) "Tenacious Senator-Elect". The New York Times. 5 בנובמבר 1970. ארכיון מ-12 באוקטובר 2020. {{cite news}}: (עזרה) "Hon. James L. Buckley: Oral History Text & Documentation". Historical Society of the District of Columbia Circuit. ארכיון מ-23 באפריל 2021. נבדק ב-22 באפריל 2021. {{cite web}}: (עזרה) "The National Cyclopaedia of American Biography: Being the History of the United States as Illustrated in the Lives of the Founders, Builders, and Defenders of the Republic, and of the Men and Women who are Doing the Work and Moulding the Thought of the Present Time". University Microfilms. 1 בינואר 1967 – via Google Books. {{cite web}}: (עזרה) McFadden, Robert D. (5 בנובמבר 1970). "Tenacious Senator-Elect". The New York Times. ארכיון מ-11 באפריל 2021. נבדק ב-22 באפריל 2021. {{cite news}}: (עזרה) "Buckley, James Lane – Federal Judicial Center". www.fjc.gov. ארכיון מ-20 באוגוסט 2017. נבדק ב-23 ביולי 2017. {{cite web}}: (עזרה) "Sharon-Ann Buckley". The Washington Post. 3 בינואר 2012. ארכיון מ-12 באוקטובר 2020. {{cite news}}: (עזרה) "James Buckley Nominated By Conservative Party as U.S. Senate Candidate". The Glens Falls Times. 3 באפריל 1968. p. 15. ארכיון מ-12 באוקטובר 2020 – via Newspapers.com. {{cite news}}: (עזרה) "1968 Senatorial election results". Dave Leip's Atlas of U.S. Presidential Elections. ארכיון מ-16 באוקטובר 2020. {{cite news}}: (עזרה) "Bobby Tosses Hat in Ring Amid Boos, Cheers". Fort Collins Coloradoan. 17 במרץ 1968. p. 13. ארכיון מ-1 ביוני 2020 – via Newspapers.com. {{cite news}}: (עזרה) "THE LAST CAMPAIGN". 18 במאי 2008. ארכיון מ-1 ביוני 2020. {{cite news}}: (עזרה) "Ex-HEW Chief RFK Successor". The Tennessean. 12 ביוני 1968. p. 26. ארכיון מ-1 ביוני 2020 – via Newspapers.com. {{cite news}}: (עזרה) "3 Are Leading Contenders For NY Senate Seat". The Fresno Bee The Republican. 11 באוגוסט 1968. p. 44. ארכיון מ-1 ביוני 2020 – via Newspapers.com. {{cite news}}: (עזרה) "Pick Goodell To Succeed Slain RFK". The Sheboygan Press. 10 בספטמבר 1968. p. 1. ארכיון מ-1 ביוני 2020 – via Newspapers.com. {{cite news}}: (עזרה) "James Buckley May Oppose Sen. Goodell". Daily News. 7 באפריל 1970. p. 4. ארכיון מ-2 ביוני 2020 – via Newspapers.com. {{cite news}}: (עזרה) "Adams, James Buckley On Conservative Slate". The Times Record. 8 באפריל 1970. p. 12. ארכיון מ-1 ביוני 2020 – via Newspapers.com. {{cite news}}: (עזרה) "Conservatives Set To Rename Buckley". Daily News. 7 באפריל 1970. p. 106. ארכיון מ-1 ביוני 2020 – via Newspapers.com. {{cite news}}: (עזרה) "Buck Seeks Second Line". Daily News. 21 ביוני 1970. p. 8. ארכיון מ-3 ביוני 2020 – via Newspapers.com. {{cite news}}: (עזרה) "One Party Off; One On, Maybe". The Ithaca Journal. 11 בספטמבר 1970. p. 8. ארכיון מ-3 ביוני 2020 – via Newspapers.com. {{cite news}}: (עזרה) "Independent Alliance Back on NY's Ballot". Star-Gazette. 22 בספטמבר 1970. p. 18. ארכיון מ-3 ביוני 2020 – via Newspapers.com. {{cite news}}: (עזרה) "Clerk of the House of Representatives 1970 Election Results Page 22" (PDF). ארכיון (PDF) מ-7 בדצמבר 2014. {{cite news}}: (עזרה) "Buckley's Machine Securing His Position". Star-Gazette. 13 בדצמבר 1970. p. 29. ארכיון מ-3 ביוני 2020 – via Newspapers.com. {{cite news}}: (עזרה) "Buckley Looking to '76 And Hopes for a Repeat". The Kingston Daily Freeman. 15 בינואר 1971. p. 3. ארכיון מ-16 באוקטובר 2020 – via Newspapers.com. {{cite news}}: (עזרה) "Peter Peyser, Legislator Who Defied the G.O.P., Dies at 93". The New York Times. 9 באוקטובר 2014. ארכיון מ-12 בנובמבר 2022. {{cite news}}: (עזרה) Moore, Preimesberger & Tarr 2001, pp. 1290. "Javits to Break Silence On Buckley Seating Issue". Democrat and Chronicle. 19 בינואר 1971. p. 7. ארכיון מ-16 באוקטובר 2020 – via Newspapers.com. {{cite news}}: (עזרה) "Caucus Gives Buckley Senate GOP Status". Press and Sun-Bulletin. 21 בינואר 1971. p. 2. ארכיון מ-16 באוקטובר 2020 – via Newspapers.com. {{cite news}}: (עזרה) "The 92nd: Buckley's In, Ted's Out". Democrat and Chronicle. 22 בינואר 1971. p. 1. ארכיון מ-16 באוקטובר 2020 – via Newspapers.com. {{cite news}}: (עזרה) "Buckley Gets Assignments". The Times Record. 4 בפברואר 1971. p. 1. ארכיון מ-16 באוקטובר 2020 – via Newspapers.com. {{cite news}}: (עזרה) "Sen. Buckley Boosts President". Daily News. 8 ביוני 1972. p. 214. ארכיון מ-16 באוקטובר 2020 – via Newspapers.com. {{cite news}}: (עזרה) "Latrobe Bulletin 25 Jan 1974, page 15". Newspapers.com. 25 בינואר 1974. נבדק ב-18 באוגוסט 2023. {{cite web}}: (עזרה) "James L. Buckley". www.congress.gov. ארכיון מ-8 בפברואר 2022. נבדק ב-8 בפברואר 2022. {{cite web}}: (עזרה) "The Resignation Question". The New York Times (באנגלית אמריקאית). 24 במרץ 1974. ISSN 0362-4331. ארכיון מ-8 בפברואר 2022. נבדק ב-8 בפברואר 2022. {{cite news}}: (עזרה) "August 9th in History: The Resignation of Richard Nixon". 9 באוגוסט 2016. ארכיון מ-11 ביוני 2019. נבדק ב-26 באוגוסט 2019. {{cite web}}: (עזרה) Russello, Gerald. "Mr. Buckley Goes to Washington" (אורכב 28.06.2017 בארכיון Wayback Machine), The American Conservative, April 11, 2011, quoted in review of Freedom at Risk, Retrieved June 17, 2019 "Vanderbilt Television News Archive". Tvnews.vanderbilt.edu. 11 באוגוסט 1976. ארכיון מ-30 בספטמבר 2011. נבדק ב-14 במאי 2018. {{cite web}}: (עזרה) "People and Business; Ex-Senator Buckley Joins Firm Of Donaldson, Lufkin & Jenrette". The New York Times (באנגלית אמריקאית). 10 במאי 1977. ISSN 0362-4331. ארכיון מ-8 בפברואר 2022. נבדק ב-8 בפברואר 2022. {{cite news}}: (עזרה) "James Buckley on 2016: 'I am an unhappy man': Column". USA TODAY. ארכיון מ-8 ביוני 2020. נבדק ב-25 בפברואר 2019. {{cite web}}: (עזרה) "Hon. James L. Buckley". fedsoc.org. 25 באוקטובר 2021. ארכיון מ-8 בפברואר 2022. נבדק ב-8 בפברואר 2022. {{cite web}}: (עזרה) "James Buckley on 2016: 'I am an unhappy man': Column". USA Today. 8 בספטמבר 2016. ארכיון מ-12 במאי 2022. {{cite news}}: (עזרה) "Obscure Buckley Vaults Into Political Maelstrom". The New York Times. 18 באפריל 1974. ארכיון מ-12 בנובמבר 2022. {{cite news}}: (עזרה)