laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
חג הנשים (קומדיה יוונית)

חג הנשים (ביוונית: תסמופוריאזוסאה) היא קומדיה יוונית שנכתבה על ידי המחזאי היווני אריסטופאנס. הקומדיה הוצגה לראשונה במסגרת תחרות המחזות שנערכה בדיוניסיה בשנת 411 לפנה"ס. לא ידוע אם הקומדיה זכתה בתחרות. במחזה זה לועג אריסטופאנס למחזאי אוריפידס וכן למשורר אגתון. במחזה, לומדת דמותו של אוריפידס כי נשות אתונה קיימו משפט בו הוא הורשע ביחסו השלילי לנשים במחזותיו. לטענת הנשים במשפט, אוריפידס הציג את נשות אתונה כמשוגעות, רוצחות, רגשניות, ובעלות תכונות אובדניות. הנשים רואות את המחזות כהוצאת דיבה ולשון הרע, ובמשפט שנערך בחג התסמופוריה - פסטיבל שנתי שנערך לכבוד האלה דמטר, החליטו להעניש את אוריפידס. אוריפידס פונה לחברו, המשורר הנשי אגתון ומבקש ממנו להתחזות לאישה, וללכת למשפט על מנת לסנגר על אוריפידס. אגתון מסרב, וקרובו של אוריפידס, מנסילוכוס מציע ללכת במקומו. אוריפידס מגלח את מנסילוכוס, מלביש אותו בבגדי אישה שלווה מאגתון ושולח אותו לפגישת הנשים. בפגישת הנשים, מפרטות הנשים את העוולות של אוריפידס, וטוענת כי בעליהן אינם סומכים עליהן לאחר צפייה במחזותיו. מנסילוכוס טוען כי הנשים גרועות יותר מאשר אוריפידס מציג אותן, והנשים מוחות על דבריו. באותו רגע מגיע קליסתנס ומזהיר את הנשים כי נמצא בינותן גבר מחופש לאישה. הנשים חושדות במנסילוכוס - מאחר ש"היא" האישה היחידה שהן אינן מכירות. לאחר שהן מסירות את גרביו הן מגלות כי הוא גבר. מנסילוכוס חוטף נאד יין ומנסה לטעון כי חטף את אחד התינוקות של הנשים, אך הנשים קוראות למשטרת העיר שתאסור אותו. אוריפידס מנסה לשחרר אותו בכך שהוא מציג סצנות ממחזותיו - הסצנה הראשונה לקוחה מהלנה, מנסילוכוס משחק את הלנה ואוריפידס מופיע מחופש לדמותו של מנלאוס. לאחר מכן משחק אוריפידס סצנה מהמחזה אנדרומדה (מחזה שלא שרד עד ימינו), בו הוא מציג את דמותו של פרסאוס היורד ממרומי הבמה באמצעות ה"דאוס אקס מכינה" אולם גם ניסיון זה לשחרר את מנסילוכוס נכשל. כאשר אוריפידס מופיע בפעם השלישית, מגלות הנשים מי הוא. הוא שולח רקדנית ונערה על חליל להסיח את דעת השומרים ומבטיח לנשים כי לא יתקוף אותן יותר במחזותיו, וכך מצליח להציל את עצמו ואת מנסילוכוס מכעסן של הנשים. זיוה כספי (עריכה מדעית: דבורה גילולה), הוצאת מאגנס, 1997. ארתור ס. ויי, 1934. יוג'ין אונייל, הבן, 1938: טקסט מלא. דדלי פיטס, 1959. דייוויד בארט, 1964. מדיה וקבצים בנושא חג הנשים בוויקישיתוף חג הנשים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) חג הנשים, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית)
מהפכת הנשים

מהפכת הנשים או אספת הנשים (ביוונית: Ἐκκλησιάζουσαι) הוא מחזה יווני שנכתב על ידי המחזאי היווני אריסטופאנס בשנת 392 לפנה"ס. המחזה הוא קומדיה הדנה ביחסים בין גברים לנשים ובפוליטיקה. המחזה מהווה דוגמה לשינוי שחל בתיאטרון היווני לאחר תקופת האוליגרכיה של המלחמה הפלופונסית. המחזה מתאר קבוצה של נשים שבראשן עומדת פראקסאגורה, המחליטה לתפוס את השליטה באתונה מידי הגברים. הנשים, בתחפושת של גברים, מגיעות לאספת העם ומשכנעות גברים להצביע עימן למען העברת השלטון לידי הנשים, בטענה שהדבר טרם נוסה ויש לנסותו. הנשים מקימות ממשלה שיתופית (מעין קומוניזם) בה המדינה אחראית להאכיל, לספק מגורים ועבודה לכל תושבי אתונה. כמו כן הממשל של הנשים כופה "שוויון" על הגברים בכך שהוא מתיר לגבר לקיים יחסי מין עם אישה צעירה ויפה רק לאחר שקיים יחסי מין עם אישה מבוגרת ומכוערת ממנה. בכך הקומדיה בוחנת את הרעיון לפיו הנשים, שאינן מורשות להחזיק רכוש ביוון העתיקה, תעדפנה מצב בו הרכוש מחולק באופן שווה בין כולם. במחזה מתואר דיאלוג בין שני גברים - האחד מקבל את השלטון החדש ומסכים להעביר לנשים את רכושו ולציית להן, והשני מתנגד לכך, אולם אינו מתנגד לאוכל שניתן בחינם לכל האוכלוסייה על ידי ממשלת הנשים. המחזה מהווה ביקורת על השלטון האוליגרכי של תקופת המלחמה, והרצון להשיב את הדמוקרטיה לאחריה, תוך הרחבתה לכלול את הנשים (אף שהמחזה לועג לאלה שרצו להרחיבה יותר ממה שהייתה קודם למלחמה). המחזה כולל את המילה הארוכה ביותר בשפה היוונית: לופאדוטמאכוסלאכוגאלאוקראניולאיפסאנודרימיפוטריממאטוסילפיוקראבופאראוטירומליטוקאטאקכימנוקיכלפיקוסיפופאטופריסטראלקטריונופפטופיפאלידוקינקלופלייאופלאגוסיראיאובאפטראגאלופטריגון (ביוונית: λοπαδοτεμαχοσελαχογαλεοκρανιολειψανοδριμυποτριμματοσιλφιοκαραβομελιτοκατακεχυμενοκιχλεπικοσσυφοφαττοπεριστεραλεκτρυονοπτοκεφαλλιοκιγκλοπελειολαγῳοσιραιοβαφητραγανοπτερύγων) שמשמעה: "מאכל המורכב מכל מיני מתאבנים, דגים, בשר, עופות ורטבים". אהרן שבתאי, הוצאת שוקן, 2003. רולנד סמית', 1833 : טקסט מלא. בנג'מין ב. רוג'רס, 1924. ארתור ס. ויי, 1934. ג'ורג' תיאודורידיס, 2002: טקסט מלא(הקישור אינו פעיל). מדיה וקבצים בנושא מהפכת הנשים בוויקישיתוף מהפכת הנשים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מהפכת הנשים, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית)
הרפובליקה הסובייטית הפדרלית הסוציאליסטית עבר-הקווקז

הרפובליקה הסובייטית הפדרלית הסוציאליסטית עבר-הקווקז (ברוסית: Закавказская Сове́тская Федерати́вная Социалисти́ческая Респу́блика, ЗСФСР) הייתה רפובליקה סובייטית שהתקיימה בשנים 1922–1936, שהכילה את גאורגיה, ארמניה ואזרבייג'ן, שהיו ידועות באופן מסורתי כמדינות של עבר הקווקז, בברית המועצות. בירת הרפובליקה הייתה טביליסי. שורשי הרפובליקה מגיעים לתקופת התפוררות האימפריה הרוסית ב-1917, בתקופת מהפכת אוקטובר, כאשר הפרובינציות של הקווקז התנתקו והקימו פדרציה משלהם שנקראה הרפובליקה הדמוקרטית הפדרטיבית של עבר-הקווקז. כשהיא מתמודדת על אינטרסים לאומיים ומלחמה כנגד טורקיה התפרקה הרפובליקה חצי שנה לאחר מכן באפריל 1918. בשנים שלאחר מכן, שלוש המדינות עברו מלחמת אזרחים שבהן היה הצבא האדום מעורב במידה רבה. לבסוף אוחדו לרפובליקה סובייטית אחת במרץ 1922, ובדצמבר באותה השנה הייתה היא לאחת מארבע הרפובליקות המייסדות של ברית המועצות (יחדיו עם רוסיה, אוקראינה, ובלארוס). בשנת 1936 פורקה הרפובליקה לשלוש רפובליקות סובייטיות סוציאליסטיות נפרדות: גאורגיה, ארמניה ואזרבייג'ן. לפני 1923, כל אחת מהמדינות גאורגיה, ארמניה ואזרבייג'ן הנפיקו בולי דואר משלהן. הרפובליקה הפדרלית החלה להנפיק בולים משלה ב-15 בספטמבר 1923, והחליפה את הבולים הנפרדים שהנפיקו המדינות ב-1 באוקטובר של אותה שנה. ההנפקה הראשונה הכילה חלק מהבולים של רוסיה וארמניה, שהודפסו עם הכוכב האדום וחמש האותיות שהן ראשי התיבות של שם הרפובליקה נכללו בתוך הכוכב. אינפלציה מסיבית גרמה להנפקות חדשות של בולים, עם עיצוב חדש של הרפובליקה הפדרלית, ארבעה בולים של שדות נפט, וארבעה עם מונטז'ים של הסמלים הסובייטים על רקע הרים, ועגורנים. ערכי הבולים נעו בין 40,000 ל-500,000 רובל. הבולים, שערכם היה 40,000 ו- 75,000 רובל, עודכנו לאחר מכן ל-700,000 רובל. ב-24 באוקטובר של אותה שנה, הונפקו הבולים מחדש עם ערכים חדשים שנעו בין 1 ל-18 קופייקות זהב. החל משנת 1924, הרפובליקה הפדרלית השתמשה בבולים שהונפקו ברוסיה הסובייטית. רוב הבולים של הרפובליקה הפדרלית אינם נדירים במיוחד כיום: בשנת 1998 מחירם נע בין דולר אחד ל-2 דולר. אף על פי כן, מחירי הבולים הארמניים שהונפקו מחדש נעים בסביבות 200 דולר. מדיה וקבצים בנושא הרפובליקה הסובייטית הפדרלית הסוציאליסטית עבר-הקווקז בוויקישיתוף
מור

האם התכוונתם ל... מוּר – נהר באירופה מור (עץ) – עץ ממנו מופק בושם המוֹר מוֹר (בושם) – בושם, אחד מסממני הקטורת חוק מור – טענה לפיה מספר הטרנזיסטורים במעגלים משולבים יוכפל כל שמונה עשר חודשים. מישור מור – מושג בטופולוגיה מור בית השקעות – בית השקעות ישראלי מור - המכון למידע רפואי – חברה לעריכת בדיקות רפואיות More (אלבום) – אלבום האולפן השלישי של פינק פלויד More – סרט מ-1969, בכיכובם של מימסי פרמר וקלאוס גרוברג. בימוי על ידי ברבר שרודר. האלבום של פינק פלויד שימש כפסקול הסרט. הלכת רמי מור – פסק דין של בית המשפט העליון, לפיו אין מסגרת למתן צו לחשיפת זהותו של גולש אנונימי [1] אישים: אישים בשם העברי מוֹר: אברהם מור – שחקן אברהם מנחם מנדל מור – מחבר ספרים פורה והמוציא לאור של העיתון בשפת היידיש הראשון בעולם בסוגו מור פישמן – אלופת הצפון בהליכה ומלכת היופי של נוף הגליל איריס מור – מוציאה לאור ועורכת עיתונות איתן מור – רופא ישראלי האנטר מור – עבריין אמריקאי מורשע בדין הדסה מור – סופרת, עורכת דין ועיתונאית ישראלית ידידיה מור – פסל ומשפץ פסלים ישראלי יוסי מור – מוזיקאי, קלידן, מפיק ומעבד מוזיקלי ישראלי יקותיאל מור – קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, ראש חטיבת המחקר, סמנכ"ל משרד הביטחון ניסים מור – ניצב במשטרת ישראל עידן מור – סטנדאפיסט, שחקן ותסריטאי ישראלי פנינה פינצ'י מור – דוגמנית ציפי מור – שחקנית קרן מור – שחקנית וקומיקאית ישראלית רינה מור – מלכת היופי של ישראל ומיס תבל תקוה מור – שחקנית תיאטרון וקולנוע וקריינית ישראלית אישים בשם Moore: ג'וליאן מור – שחקנית קולנוע אמריקאית ג'ורג' אדוארד מור – פילוסוף אנגלי. ג'ורג' פוט מור – חוקר מדעי הדתות אמריקאי גורדון מור – יושב-ראש בדימוס ומייסד חברת אינטל ג'רלד מור – פסנתרן אנגלי דמי מור – שחקנית קולנוע אמריקאית הנרי מור – פסל ואמן אנגלי טום מור – פוליטיקאי אמריקאי קפטן טום מור – ווטרן בריטי שגייס כספים למען ה-NHS במהלך מגפת הקורונה כריסטינה מור – שחקנית אמריקאית מייקל מור – במאי קולנוע וסופר אמריקאי סטנפורד מור – ביוכימאי אמריקאי חתן פרס נובל לכימיה ספנס מור השני – שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי רוג'ר מור – שחקן קולנוע וטלוויזיה אנגלי שמאר מור – שחקן אמריקאי אישים בשם Mór: קאשל מור (Caiseal Mór) – אמן אוסטרלי ממוצא אירי אישים בשם More: תומאס מור – הוגה דעות, פוליטיקאי ועורך דין אנגלי, שהפך אחרי הוצאתו להורג לקדוש נוצרי בנצרות הקתולית. אישים בשם Murr: אליאס מור – שר הביטחון בממשלת לבנון מישל מור – איש עסקים ופוליטיקאי לבנוני אישים בשם Mohr: היידי מוהר – כדורגלנית עבר גרמנייה מוהר (פירושונים) אישים ששמם הפרטי הוא מור
מרי קיי ברגמן

מרי קיי ברגמן (אנגלית: Mary Kay Bergman; ‏5 ביוני 1961 – 11 בנובמבר 1999) הייתה מדבבת אמריקאית יהודייה. ידועה בעיקר בזכות דיבוב מגוון דמויות מצוירות בסדרות טלוויזיה ובסרטים אמריקאים. מרבית עבודתה התמקדה בסדרת ההנפשה למבוגרים, "סאות' פארק", שם סיפקה את קולה למרבית הדמויות הנשיות: בין הדמויות שדיבבה ניתן למצוא את ליאן קרטמן, אמו של אריק קרטמן, שילה ברופלובסקי, אמו של קייל ברופלובסקי, שרון מארש, אמו של סטן מארש, גברת מקורמיק, אמו של קני מקורמיק ווונדי טסטבורגר. ברגמן אף דיבבה דמויות אלו בסרט שנעשה על בסיס הסדרה, "סאות' פארק: גדול יותר, ארוך יותר ולא מצונזר". ברגמן הופיעה בקרדיטים של הסדרה כשנון קסידי, מכיוון שבאותו הזמן הייתה הקול הרשמי של הדמות שלגיה של דיסני, וחששה פן יקשרו את שמה לסדרה שנויה במחלוקת כמו סאות' פארק. פרט לעבודתה בסאות' פארק ודיסני, ברגמן השתתפה כמדבבת במגוון סדרות אחרות, הבולטת בהן היא "סקובי דו", שם סיפקה את קולה לדמות דפנה בלייק. בנוסף, ברגמן סיפקה את קולה לסרטים של דיסני וחברות נוספות, בהם: "היפה והחיה", "הגיבן מנוטרדאם", "הרקולס", "משאלתה של אנאבל" ו"צעצוע של סיפור 2". בנוסף לדיבוב סרטים דיבבה גם דמויות במשחקי מחשב, כמו למשל הדמות מיני ("סטרוני") גודסופ, במשחק קללת אי הקופים (אי הקופים 3), וכן הדמות ליידי קאגאמי במשחק טנקו 2. בשיא הצלחתה ב-1999 סבלה ברגמן מהפרעה דו-קוטבית, נטלה תרופות והרבתה להסתגר בביתה. היא התאבדה בירייה בגיל 38 בתאריך 11 בנובמבר 1999 בביתה בלוס אנג'לס, קליפורניה, ככל הנראה כתוצאה ממחלת נפש ומדיכאון. שמונה ימים לאחר מכן מתה מפצעיה. לאחר מותה הקים בעלה את "הקרן על שם מרי קיי ברגמן", אשר הקצתה כספים לטובת הקמת מרכז מניעת התאבדויות בקליפורניה. מדיה וקבצים בנושא מרי קיי ברגמן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מרי קיי ברגמן מרי קיי ברגמן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מרי קיי ברגמן, באתר AllMovie (באנגלית) מרי קיי ברגמן, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) מרי קיי ברגמן, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) מרי קיי ברגמן, באתר AllMusic (באנגלית) מרי קיי ברגמן, באתר MusicBrainz (באנגלית) מרי קיי ברגמן, באתר Discogs (באנגלית) מרי קיי ברגמן, באתר "Find a Grave" (באנגלית) Tenchu 2: Birth of the Stealth Assassins.
אביגיל אריאלי

אביגיל אריאלי (נולדה ב-9 במרץ 1966) היא שחקנית ומנחת טלוויזיה ישראלית, מראשונות המנחים בערוץ הילדים. אריאלי היא בתם של הייזל ומרדכי אריאלי. בוגרת הסטודיו למשחק ניסן נתיב. שיחקה לאורך השנים בסרטים "המאהב" (1986) של מיכל בת-אדם, "תל אביב לוס-אנג'לס" (1988) של שמואל אימברמן, "יוסל'ה, איך זה קרה?" (1989) של טל רון, "שלג באוגוסט" (1993) של חגי לוי, עליו קיבלה מועמדות לפרס אופיר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, "חולה אהבה בשיכון גימל" (1995) של שבי גביזון, "הביוגרפיה של בן" (2003) של דן וולמן ו"גיבורים קטנים" (2006) של איתי לב. אריאלי השתתפה בסדרות "משפט קסטנר" (1994) של אורי ברבש (ערוץ 2), "המוסד" (1996) של דודי מור (ערוץ 2), "שמש" (1998), "היעלמות" (2000) של אילן שושן (ערוץ 2), "השיר שלנו" (2004-5) של שירלי שטרן ויואב צפיר (yes) ו"ילדי הים האדום" (2005) של מרקו כרמל (ערוץ לוגי). בין השנים 1991 -1997 הנחתה בערוץ הילדים תוכניות, בהן "הכיתה המעופפת", "קטעים בשש עם אביגלגליג ומנשנש" (לצד עודד מנשה) ו"כדור פורח", וב-2006 הנחתה את תוכנית הילדים "משפחתולוגיה" בערוץ "בייבי פלוס". הגישה לאורך השנים את התוכניות "מבחן בד" ו"לשבת לקום" בערוץ 2 (אשר עסקה בהורות ובגידול ילדים), ו"אביגיל אשת חיל" בערוץ הראשון. אריאלי השתתפה גם בקלטות הילדים: "בוא אלי פרפר נחמד", ו"הולכים לגן". בשנת 2002 הייתה אמורה להגיש תוכנית תרבות יומית בחברת החדשות של ערוץ 2 לצידו של יגאל רביד, אולם הפיילוט נכשל והתוכנית לא עלתה לאוויר בסופו של דבר. בתיאטרון, השתתפה בהצגות "מראה על הגשר" ו"מחילה" בהבימה, "מים קדושים" בתיאטרון בית ליסין, "לאלו" בפסטיבל עכו ו"מחילה", "גן ריקי", "השתיקה" ו"אילוף הסוררת" בתיאטרון חיפה. אריאלי שימשה כתסריטאית ועורכת תוכניות טלוויזיה, בין-השאר של תוכניות ערוץ הילדים. בשנת 2007 החלה להשתתף בסדרה של yes "ראש גדול", למשך שתי עונות, כאימן של התאומות קשת ודבש, ובקומדיית המצבים "החיים זה לא הכול" כאחות של דפנה, וכמו כן הגישה את התוכנית "יש לי שאלה" בערוץ 2. ב-2011 החלה להנחות ברשת את תוכנית האירוח והלייף-סטייל "סוד החיים הטובים". כותבת מדור אישי במגזין "טיים אאוט תל אביב". עוסקת כבר שנים ביוגה, ואף מתפקדת כמורה וכמדריכת יוגה. בשנת 2015 אריאלי שיחקה בסדרה "כפולים" את אפרת, אשתו של בן רפאל. ב-2017 החלה להשתתף בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "מתים לרגע". החל מ-2018 ועד 2020 השתתפה בסדרת הנעורים "כפולה" בתפקיד אורנה, אמא של ירדן. אריאלי הייתה נשואה לשלומי ברכה חבר להקת "משינה", ממנו היא אם לבת. בנוסף, היא אם לבן ממערכת יחסים עם השחקן ששי סמוכה. אביגיל אריאלי, ברשת החברתית פייסבוק אביגיל אריאלי, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית אביגיל אריאלי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אביגיל אריאלי, באתר MusicBrainz (באנגלית) אביגיל אריאלי, בארכיון הבימה אביגיל אריאלי, באתר ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים יעקב בר-און, ‏איפה הם היום: זה מה שעושה היום כוכבת ערוץ הילדים אביגיל אריאלי, באתר מעריב אונליין, 30 ביולי 2023 בן שלו, שלומי ברכה מעז סוף סוף לעמוד בפרונט ומוציא אלבום יחיד, באתר הארץ, 25 באוגוסט 2016 רינת גור, פוצחים בשיר, באתר ynet, 17 במרץ 2004
סלמון הספק

סלמון הספק (באנגלית: The Salmon of Doubt) הוא ספר מאת סופר המדע הבדיוני הסאטירי דאגלס אדמס. הספר כולל מאמרים, סיפורים קצרים ורעיונות. הספר, אשר פורסם ב-2002, שנה לאחר מותו של אדמס, הורכב מרשמיו אשר נתגלו במחשבו האישי לאחר מותו. שם הספר לקוח מספר אותו התחיל אדמס, הספר השלישי בסדרת סוכנות הבילוש של דירק ג'נטלי, לו התעתד לקרוא "סלמון הספק" (פן הומוריסטי ל"סלמון החכמה", סיפור נודע מהמיתולוגיה של אירלנד). הספר כולל פרולוג מאת ניקולאס רו - עורך ספרותי בעיתון הגארדיאן, הקדמה מאת סטיבן פריי, אפילוג מאת ריצ'רד דוקינס ובסופו תיאור לוח הזמנים של מסע האשכבה של אדמס. עיקר הספר הוא אכן הטיוטה של אדמס לחלק זה בסדרה. העורך, פיטר גוזארדי, ליקט את פרקי הרומן הלא גמור מתוך שלושה קבצים שנמצאו במחשבו של אדמס: "הסלמון הזקן" (The Old Salmon), "סלמון הספק" ו-"לוס אנג'לס/קרנף/אחוזת ראנטינג" (LA/Rhino/Ranting Manor). הספר תורגם על ידי מרב זקס-פורטל ויצא לאור בהוצאת כתר ב-2005. סלמון הספק, באתר OCLC (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סקירוס

סקירוס (ביוונית: Σκύρος, באנגלית: Skyros) הוא אי יווני בים האגאי, הדרומי שבאיים הספורדיים. שטח האי הוא 209 קילומטרים רבועים ואוכלוסייתו, נכון ל-2011, מונה 2,994 תושבים. תושבי האי ידועים כחורטי עץ מצטיינים ואומני הציור על כדים. על פי המיתולוגיה היוונית, לתטיס, אמו של אכילס, נאמר בנבואה שלבנה אכילס יהיו או חיים רגילים וארוכים או חיים מלאי תהילה וקצרים. תטיס רצתה שבנה יחיה חיים ארוכים, לכן, כשהחלה מלחמת טרויה, הסתירה את אכילס בחצרו של מלך סקירוס, ליקומדס, כשאכילס מחופש לנערה. אודיסאוס, ששמע על כך, בא אל חצרו של ליקומדס, בתלבושת סוחר. הוא הציג את מבחר סחורתו לפני נשות החצר וכשראה שאכילס בוחר מבין כל הדברים בחרב מוזהבת, חשף את זהותו ושכנע אותו להצטרף למלחמה. שם האי נקשר גם בשמו של המשורר האנגלי רופרט ברוק שנפטר שם. מדיה וקבצים בנושא סקירוס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סקירוס סקירוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של יוון ובנושא איים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
תור הכסף בשירה הרוסית

תור הכסף של השירה הרוסית הוא כינוי המקובל בתרבות הרוסית לעשורים הראשונים של המאה העשרים. תקופה זו מאופיינת בפריחה של יצירה פואטית בשפה הרוסית, בדומה לתור הזהב של השירה הרוסית מאה שנים קודם לכן. מקובל לראות את תחילתה של התקופה בעשור האחרון של המאה ה-19, עם הופעתם של המניפסטים "לאור המצפון" (ניקולאי מינסקי, 1890) ו"על הסיבות לירידתה של הספרות הרוסית בת-זמננו" (דמיטרי מרז'קובסקי, 1893), והכרכים הראשונים של כתב העת הספרותי "הסימבוליסטים הרוסים" שנערכו על ידי ולרי בריוסוב. בין המשוררים שפעלו בתקופה זו, יש שכל יצירתם שייכת אליה, ולצידם כאלה שכתיבתם רק החלה אז והם המשיכו לכתוב במשך שנים רבות נוספות (הדוגמאות הבולטות הן של אנה אחמטובה ובוריס פסטרנק). תור הכסף מאופיין בזרמים ספרותיים רבים, שהידועים שבהם הם הסימבוליזם, האקמאיזם והפוטוריזם. יש לציין שהיו משוררים - כמו איוון בונין או מרינה צבטייבה, שסירבו לשייך עצמם לאף אחת מן האסכולות. בני הזמן ראו באלכסנדר בלוק את הנציג החשוב ביותר של התקופה, שגדולתו הוכרה על ידי משוררים המשתייכים לכל הזרמים. סופה של התקופה נקבע בדרך כלל לאחר מלחמת האזרחים ברוסיה שיצרה תנאים קשים לפעילות ספרותית. חלק מן המשוררים יצאו לגלות, אחרים נשארו וניסו להסתגל לשלטון הסובייטי ולאווירה התרבותית החדשה שהוא יצר. דבר זה לא תמיד עלה בהצלחה - כך ניקולאי גומיליוב הוצא להורג באשמת ניסיון לקשירת קשר נגד השלטון. לעומת זאת, ולדימיר מאיאקובסקי שהוביל את הזרם הפוטוריסטי, הזדהה עם מטרותיהם של הקומוניסטים והפך את עצמו לשופר תעמולה של השלטון הסובייטי. אנה אחמטובה (1889—1966) ויאצ'סלב איוואנוב (1866—1949) אינוקנטי אננסקי (1856—1909) איוואן בונין (1870—1953) אלכסנדר בלוק (1880—1921) ולרי בריוסוב (1873—1924) ניקולאי גומיליוב (1886—1921) מקסימיליאן וולושין (1877—1932) סרגיי יסנין (1895—1925) ולדימיר מאיאקובסקי (1893—1930) אוסיפ מנדלשטם (1891—1938) מרינה צבטייבה (1941-1892) בוריס פסטרנק (1890—1960) סופיה פרנוך (1885—1933) "דור שלי חיה שלי", משירת רוסיה במאה העשרים, תרגם עמינדב דיקמן, שוקן 2003. "נקרופוליס" מאת ולדיסלב חודסביץ', תרגמה דינה מרקון, הוצאת כרמל, 2013. מדיה וקבצים בנושא תור הכסף בשירה הרוסית בוויקישיתוף על סופם הטראגי של יסנין ושל מאיקובסקי, מאמר בעיתון הארץ
התזמורת הסימפונית של גטבורג

התזמורת הסימפונית של גטבורג (בשוודית: Göteborgs Symfoniker) היא תזמורת סימפונית שמקום מושבה הקבוע הוא גטבורג, שוודיה. התזמורת נוסדה בשנת 1905 ובשנת 1997 זכתה בתואר "התזמורת השוודית הלאומית". במרוצת העשור האחרון של המאה ה-20 והעשור הראשון של המאה הנוכחית היא יצאה לכמה מסעות קונצרטים, בין השאר בלונדון, וינה, בוסטון ושאנגחאי, וזכתה לתגובות חיוביות הן מצד המבקרים והן מצד הקהל. לתזמורת גטבורג רפרטואר רחב, אך היא חובבת במיוחד את יצירות המופת של המלחינים הנורדיים של שלהי הרומנטיקה, כמו ז'אן סיבליוס ואדוורד גריג. הקלטותיה כוללות בעיקר מלחינים נורדיים אך גם את התמחותם המיוחדת של ירווי ופרוקופייב. התזמורת הסימפונית של גטבורג מופיעה באולם הקונצרטים של גטבורג, שנבנה בשנת 1935 ונודע באקוסטיקה המעולה שלו. וילהלם סטנהאמאר, 1906 - 1922 טור מאן, 1922 - 1939 איזאיי דוברובן, 1941 - 1953 דין דיקסון, 1953 - 1960 בשנים 1961 עד 1967 לא היה מנצח ראשי: אלברטו ארדה ואותמאר מאגה הופיעו באופן סדיר כמנצחים אורחים. סרג'יו קומיסיונה (עם נורמן דל מאר כמנצח אורח קבוע, 1968 - 1973), 1967 - 1973 סיקסטן אהרלינג, 1974 - 1979 שארל דיטואה, 1976 - 1979 נמה ירווי, 1982 - 2004 מריו ונזאגו, 2004 - 2007 גוסטאבו דודאמל, 2007 - 2012 סאנטו-מתיאס רובלי, 2017 - ממשיך אתר האינטרנט הרשמי של התזמורת הסימפונית של גטבורג התזמורת הסימפונית של גטבורג, באתר ספוטיפיי התזמורת הסימפונית של גטבורג, באתר סאונדקלאוד (באנגלית) התזמורת הסימפונית של גטבורג, באתר AllMusic (באנגלית) התזמורת הסימפונית של גטבורג, באתר MusicBrainz (באנגלית) התזמורת הסימפונית של גטבורג, באתר Discogs (באנגלית) התזמורת הסימפונית של גטבורג, באתר Songkick (באנגלית) התזמורת הסימפונית של גטבורג, באתר בילבורד (באנגלית) Pâris, Alain, ed. Dictionnaire des interprètes et de l'interprétation musicale au XXe siècle. Paris: R. Laffont, 1995.
מהרי"ץ (פירושונים)

האם התכוונתם ל... יצחק אבן גיאת (מהרי"ץ גיאת) - ראש ישיבה בלוסנה במאה ה-11 ומראשוני פרשני התלמוד. רבנים מהאחרונים: מארי יחיא צאלח – מרבני תימן במאה ה-18, הראב"ד הקבוע השישי של בית דין צנעא בתימן. יוסף צבי דושינסקי – גאב"ד העדה החרדית בירושלים, פוסק וראש ישיבה. יהודה צבי ברנדויין (מקובל) – היה רב ומקובל, גיסו ומממשיכי דרכו של הרב יהודה לייב הלוי אשלג, "בעל הסולם". יהודה צבי ברנדויין (הראשון) – מייסד חסידות סטרטין. יצחק מוולוז'ין – ראש ישיבת וולוז'ין, בנו של רבי חיים מוולוז'ין. יוסף צבי דינר (או דונר) – בעל "מנהגי מהרי"צ הלוי" ו"מקדש הלוי", ראב"ד UOHC
פורטסמות' (וירג'יניה)

פורטסמות' (באנגלית: Portsmouth) היא עיר עצמאית במדינת וירג'יניה שבארצות הברית. נכון ל־1 באפריל 2020, אוכלוסיית העיר עומדת על 97,915. העיר היא חלק מאזור מטרופוליטני גדול יותר הנקרא האמפטון רודס שבו מתגוררים כ־1.7 מיליון תושבים. המספנה של נורפוק היא מספנה היסטורית ופעילה של הצי האמריקאי הממוקמת בפורטסמות'. המספנה בונה, מתקנת ומשפצת את כל סוגי כלי השיט של צי ארצות הברית. קו החוף של העיר משתרע על פני קילומטרים רבים, והוא אחת מהסיבות ההיסטוריות להתפתחות הענפה של המספנות בעיר. ניו זילנד דנידין, ניו זילנד מדיה וקבצים בנושא פורטסמות' בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פורטסמות' (באנגלית) פורטסמות', באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סקוונסר

סקוונסר (באנגלית: Sequencer) הוא אמצעי (ומאז שנות ה-80, יישום מחשב) הקובע רצף וזמן פעולה של קטעים ורצפים קוליים. מכשיר זה נועד ליצירה, הלחנה, ועריכה של קטעי קול למטרות עיצוב סאונד או יצירת מוזיקה. הסקוונסרים הראשונים נועדו לשליטה בסינתיסייזרים. המשתמש היה קובע בסקוונסר רצף פקודות מידי (MIDI) המייצגות את התו והמיקום שלו אשר היו נשלחים לסינתיסייזרים. עם השנים הסקוונסרים השתפרו והשתכללו. כיום הסקוונסר הוא תוכנה ליצירה ולהפקה אשר כוללת בדרך כלל מכונות תופים, סאמפלרים ועוד. כיום לסקוונסרים יש אפשרויות וכלים רבים שלא היו בעבר, כמו מיקסר המאפשר שליטה במאפיינים שונים של הקטעים (ווליום, פאן, הגברת והנמכת תדרים שונים, הוספת אפקטים ועוד). בעזרת הסקוונסר, ניתן לערוך כל צליל וצליל, החל מהתדר הראשוני שהצליל מפיק ועד לכמות השמעות הצליל בשנייה. בעזרת הסקוונסר ניתן ליצור צליל ולשלב אותו עם צלילים אחרים וכך ליצור מקצב. ניתן ליצור לופים ריתמיים או מלודיים/הרמוניים. הסקוונסר יכול לשלב בערוצים קטעי מידי (MIDI). קטעי המידי מנוגנים על כלי נגינה אלקטרוניים כמו סינתיסייזרים. סינתיסייזרים יכולים להיות מחוברים פיזית למערכת בעזרת כבלי מידי או USB או מובנים בתוכנה בצורת תוספים לתוכנה (פלגאינים,VST למשל) המדמים וירטואלית כלי נגינה אלקטרוניים כמו סינתיסיירים ישנים וכלים אלקטרוניים אחרים. כיום ניתן גם לתכנת את קטעי המידי בתווים, והתוכנה יכולה להמיר בעצמה את התווים לקובץ מידי. ניתן לבצע הקלטות אודיו בעזרת כרטיסי קול חיצוניים המחברים בין המחשב לכלי הנגינה. בהקלטות האודיו ניתן לחבר כלי נגינה אקוסטיים מוגברים כמו מקלדות, גיטרות חשמליות, גיטרות בס ועוד. בעזרת מיקרופונים אפשר להקליט שירה ונגינה בכלי נגינה לא מוגברים שונים. בסיום ההקלטות ניתן להמיר את הקובץ שהתקבל לקובץ אודיו יחיד, למשל MP3 או קבצים איכותיים יותר. הסקוונסר המודרני נקרא היום (Digital Audio Workstation) DAW ולמעשה מכיל בתוכו שלל יכולות של כלי נגינה אלקטרוניים מובנים, אפקטים ולפעמים אף יכולות מודולריות לבניית תוספים בצורה עצמאית. עם השנים הפך ה-DAW לכלי החשוב ביותר בהפקה ובמקרים רבים אף לכתיבת היצירה המוזיקלית. ישנם הרכבים מוזיקליים המשתמשים בכלים אלו בהופעות חיות, ובשל כך מפתחי התוכנות החלו להתאים את התוכנות לטובת כך. כיום, תוכנות ה־DAW המובילות בעולם המוזיקה הן Logic Pro, קיובייס, Pro Tool, ‏FL Studio ואבלטון. מדיה וקבצים בנושא סקוונסר בוויקישיתוף Alex Lavoie, Top 10 Best DAW Apps for Music Production in 2024, LANDR Blog, ‏2024-04-10 (באנגלית)
המנון הודו

ג'אנה גאנה מאנה (בהינדי: जन गण मन; בבנגלית: Jôno Gôno Mono) הוא ההמנון הלאומי של הודו. ההמנון נכתב במקורו בבנגלית, וחמשת בתי השיר המלא חוברו בידי זוכה פרס נובל לספרות רבינדרנת טאגור. ההמנון הושמע לראשונה ב-27 בדצמבר 1911 בישיבת מפלגת הקונגרס הלאומי בכלכותה, ואומץ בידי האספה המכוננת ההודית בגרסתו בהינדי ב-24 בינואר 1950. טאגור גם הלחין את השיר. ביצועו הרשמי של ההמנון אורך 52 שניות, אך גרסה מקוצרת הכוללת את הבתים הראשון והאחרון בלבד נפוצה גם היא, ואורכה כ- 20 שניות בלבד. Thou art the ruler of the minds of all people, dispenser of India's destiny. Thy name rouses the hearts of Punjab, Sindh, Gujarat, the Maratha country, in the Dravida country, Utkala (Orissa) and Bengal; It echoes in the hills of the Vindhyas and Himalayas, it mingles in the rhapsodies of the pure waters Jamuna and the Ganges. They chant only thy name, they seek only thy blessings, They sing only thy praise. The saving of all people waits in thy hand, thou dispenser of India's destiny. Victory, Victory, Victory, Victory to thee. אתה הוא שליט נפשם של האנשים כולם, ממך נובע גורלה של הודו. שמך מעורר את לבבות פנג'אב, סינד, גוג'ראט, ארצו של מאראתה, בארץ דרבידה, אוטקאלה (אודישה) ובנגל; הוא מהדהד בגבעות וינדיאס וההימליה, הוא מתמזג ברפסודיות של הנהרות הטהורים, הג'מונה והגנגס. הם מזמרים את שמך לבדו, הם מבקשים את ברכתך בלבד, הם שרים רק בשבחך. הצלתם של האנשים כולם ממתינה בידיך, ממך נובע גורלה של הודו. ניצחון, ניצחון, ניצחון, ניצחון לך. ג'אנה גאנה מאנה (הגרסה האינסטרומנטלית) (‏האזנה‏Ⓘ‏) דגל הודו סמל הודו רבינדרנת טאגור מדיה וקבצים בנושא המנון הודו בוויקישיתוף מידע על היצירה "המנון הודו" באתר מיוזיק בריינז טריטוריה שעברה ב-1947 מהודו לפקיסטן קבוצה אתנית בדרום הודו וינדיה - אזור הגבעות במרכז הודו המחלק את תת-היבשת לצפון הודו ודרום הודו.