laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ארנולד שרינג

ארנולד שרינג (בגרמנית: Arnold Schering;‏ 2 באפריל 1877 - 7 במרץ 1941) היה מוזיקולוג גרמני. שרינג נולד בברסלאו (אז בגרמניה, כיום ורוצלב בפולין), בנו של מו"ל של ספרי אמנות. הוא גדל בדרזדן ולמד כינור ב"אננגימנזיום", שאותו סיים בשנת 1896. בהמשך למד כינור בבית הספר למוזיקה בברלין אצל יוזף יואכים. משנת 1899 עד 1902 למד מוזיקה בברלין ובלייפציג וכתב את עבודת הדוקטורט שלו על הקונצ'רטי האינסטרומנטליים של ויוואלדי (בגרמנית Geschichte des Instrumentalkonzertes bei Antonio Vivaldi) ולעבודתו זו הייתה השפעה בהחייאת המוזיקה של ויוואלדי. ב-1907 החל תקופת השתלמות והכשרה וב-1915 מונה לפרופסור למוזיקה. ב-1920 אסף שרינג חומר ראיות לכך, שיוהאן סבסטיאן באך השתמש בדרך כלל ב-12 זמרים בקנטטות וביצירות ווקאליות אחרות שלו. גילוי זה התבטא עם הזמן בביצועים אותנטיים של מוזיקה עתיקה. משנת 1928 ואילך כיהן שרינג כפרופסור למוזיקולוגיה בברלין. לאחר עליית הנאצים לשלטון, היה שרינג לחבר באיגוד המורים הנאצים ובמועצת המנהלים של לשכת המוזיקה של הרייך (Reichsmusikkammer). עד 1936 כיהן כנשיא האגודה הגרמנית למוזיקולוגיה (עד 1933 אגודת המוזיקה הגרמנית), ששינתה את פניה בהתאם לעקרונות הנאציים: "ניתן עידוד להעסקת נאצים צעירים, אבל אלפרד איינשטיין אולץ להתפטר מעריכת כתב העת למוזיקולוגיה, שבראשו עמד מאז הופעתו לראשונה בשנת 1918. "עקרון הפיהרר" נשמר, בייחוד בשנת 1936 או 1937 בהנהגת לודוויג שיידרמאייר (1876-1957), ממשיכו על כס הנשיאות." בינואר 1934 נשא שרינג הרצאה באגודה הגרמנית לחינוך בנושא "הגרמאני במוזיקה הגרמנית". באותה שנה הופיע ספרו "בטהובן בפרשנות חדשה", שבו הוא מביא הקבלות ביצירות בטהובן לסצינות ממחזות שקספיר ושילר ומעלה את הטענה הנועזת, כי התבנית הצורנית הזאת התואמת את סצינות שקספיר ושילר הייתה מכוונת. באותה שנה כתב גם מאמר בכתב העת למוזיקולוגיה, שבו הגדיר את הסימפוניה החמישית של בטהובן כ"סימפוניה של התקוממות לאומית", שאותה השווה לעליית המשטר הנאצי. לבסוף, בשנת 1936, כתב ב"בטהובן ושירה", כי "אם מוזיקה ברוטאלית, חושנית וכן, בעינינו, זרה מבחינה גזעית, מאיימת לנתק אותנו מן הקשר הלא-מובן בין מוזיקה נעלה לאמנות נעלה, הרי בבטהובן נוכל לחזור וליצור ברית אידיאלית חדשה." שרינג גילה עניין רב בחקר המוזיקה של תקופת הרנסאנס והבארוק ובעיקר יצירות באך. במסגרת מחקריו אלה חלק על הגרסה המקובלת, לפיה מוזיקת הקודש של המאה ה-16 בוצעה כולה בשירת א-קפלה. באוגוסט 1940 פרש מעבודתו מחמת מחלה. הוא מת בשנה שלאחריה ונקבר בפרידהוף הרשטראסה. מקום קברו אינו ידוע. ארנולד שרינג, באתר "Find a Grave" (באנגלית) Arnold Schering on "Who Sang the Soprano and Alto Parts in Bach's Cantata's" אדית בת שנאפר ופמלה מ. פוטר, "ארנולד שרינג", מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין גרוב ציטוט של ארנסט קלה ב"לקסיקון התרבות של הרייך השלישי" גרוב
יקבי ראשון לציון (שיר)

יִקְבֵי רִאשׁוֹן לְצִיּוֹן ("כְּשֶׁנָּמוּת יִקְבְּרוּ אוֹתָנוּ ...") הוא פזמון עברי המתבסס על שיר השתייה הצרפתי הנודע "Chevaliers de la table ronde" ("אבירי השולחן העגול"), ולחנו הוא כלחן השיר המקורי. מחבריו אלמוניים, והוא חובר כנראה בשנות ה-40 של המאה ה-20. מילות השיר מכריזות בעליזות על היקב שנקרא "כרמל" במושבה ראשון לציון, המלא וגדוש בחביות ובקבוקי יין אדום, המוגש כביכול לעוברים ושבים על ידי עלמות ועלמים בכוסות ובגביעים; בשל זמינות היין הֶערב ומגישיו החינניים, כדאי להקבר ביקב בראשון לציון, באופן מטפורי, כלומר לשכון בו לתמיד. חשיבותו הכלכלית של היקב בראשון לציון בחברה היישובית הקטנה (כחמישים אלף נפש בשנת 1900), והיותו מקור לפרנסתו של מגזר יצרני רחב, אשר כלל משפחות איכרים ופועלים רבים, תרמו לצירופו של השיר "יקבי ראשון לציון" אל מחרוזת השירים הנהוגה על המפעל הציוני בארץ ישראל. נהגו לשיר אותו במסיבות, תהלוכות וחגיגות ביישוב והוא זכה לביצועים רבים, בדרך כלל מקהלתיים. בתקופת מלחמת העצמאות חוברה גרסה מקברית למילות השיר ולחנו, שהתייחסה לאבדות הרבות שספגו שיירות האספקה לירושלים הנצורה, וכוחות "ההגנה" וחטיבת הראל של הפלמ"ח. בזכרונותיו ממלחמת העצמאות פרסם משה בן-שחר נוסח שונה של השיר: כשנמות יקברו אותנו ביקבי ראשון לציון. שם ישנן בחורות המגישות כוסות מלאות יין אדום־אדום שם ישנן בחורות המחלקות נשיקות בשפתיים אדמדמות דוד אסף, שיר הוא לא רק מילים: פרקי מסע בזמר העברי, הוצאת עם עובד, 2019, הפרק "'כשנמות יקברו אותנו' - מנוחה נכונה עם כוס של יין", עמ' 157–171. "יקבי ראשון לציון" באתר בית לזמר העברי מילות השיר "יקבי ראשון לציון" והאזנה לו באתר זמרשת ראו תרגום קרוב יותר למקור, מאת מרים ילן-שטקליס: מילות השיר "אבירים של שולחן עגול" והאזנה לו, באתר זמרשת. דוד אסף, שיר הוא לא רק מילים: פרקי מסע בזמר העברי, הוצאת עם עובד, 2019, עמ' 166 ראו: יקבי ראשון לציון, באתר זמרשת. רק תמול היה הדבר..., חרות, 11 במאי 1951, המשך
דרום טירול (נפה)

דרום טירול (בגרמנית: Südtirol; באיטלקית: Sudtirolo) היא נפה אוטונומית בצפון איטליה, המוכרת גם בשם אלטו אדיג'ה. יחד עם נפת טרנטו מרכיבה דרום טירול את האזור האוטונומי טרנטינו - אלטו אדיג'ה. שטח הנפה הוא כ-7,400 קמ"ר, ומתגוררים בה כ-520,000 תושבים (נכון ל-2015). בירת הנפה היא בולצנו. רוב אוכלוסיית הנפה דוברת גרמנית. בערך כרבע מהתושבים דוברים איטלקית, ומיעוט מהם דוברים לדינית כשפת אם. לדרום טירול מוענקת מידה משמעותית של שלטון עצמי, שבמסגרתו כוח חקיקתי בלעדי, ומשטר כלכלי המאפשר לנפה להחזיק בכ-90% מכל המיסים שנגבים בנפה. יחד עם מדינת טירול האוסטרית ונפת טרנטו, אשר שטחיהם חופפים כמעט לחלוטין לשטחי האזור ההיסטורי של טירול, היא מיוצגת באיחוד האירופי בשם האזור האירופאי טירול-דרום טירול-טרנטינו. מדיה וקבצים בנושא דרום טירול בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של דרום טירול (באיטלקית) אתר האינטרנט הרשמי של דרום טירול (בגרמנית) אתר האינטרנט הרשמי של דרום טירול (בלדינית) אתר האינטרנט הרשמי של דרום טירול (בגרמנית) דרום טירול, ברשת החברתית פייסבוק דרום טירול, ברשת החברתית אקס (טוויטר) דרום טירול, ברשת החברתית אינסטגרם דרום טירול, ברשת החברתית LinkedIn דרום טירול, סרטונים בערוץ היוטיוב ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של איטליה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חסן טהראני מוקדם

חסן טהראני מוקדם (בפרסית: حسن تهرانی مقدم; 1959 – 12 בנובמבר 2011) היה גנרל, בדרגה המקבילה לתת-אלוף, במשמרות המהפכה האסלאמית של איראן. היה דמות מפתח בתוכנית הטילים האיראנית. השתתף במלחמת איראן–עיראק שם זכה לתהילה רבה, דבר שהקנה לו הערכה רבה כמפקד במשמרות המהפכה האסלאמית. הוא ייסד את חיל התותחנים והטילים ולאחר מכן עבר לתחום הבליסטיקה. נהרג בפיצוץ שאירע בבסיס טילים איראני הממוקם מערבית לטהראן. באותו פיצוץ נהרגו מלבדו עוד 16 איש. הסיבה לפיצוץ לא פורסמה. בעיתונות הזרה ייחסו את הפיצוץ לחבלה, אולם גורמים בממשל האיראני הכחישו בתוקף שהפיצוץ נגרם בשל חבלה. רונן ברגמן, ארבע בום, מוסף 7 ימים ידיעות אחרונות, 9 בדצמבר 2011 מדיה וקבצים בנושא חסן טהראני מוקדם בוויקישיתוף דודי כהן, זה התא"ל האיראני שנהרג בפיצוץ, באתר ynet, 13 בנובמבר 2011 דודי כהן, צוואתו של גיבור איראן: "להשמיד את ישראל", באתר ynet, 29 בנובמבר 2011 חדשות 2, ‏הקצין האירני שנהרג בפיצוץ בסיס הטילים: מקורב למחמוד אל-מבחוח, באתר ‏מאקו‏, 14 בנובמבר 2011 דודי כהן והסוכנויות, איראן: 17 הרוגים בפיצוץ בבסיס צבאי ליד טהרן, באתר ynet, 12 בנובמבר 2011 ערך זה הוא קצרמר בנושא איראנים ובנושא אנשי צבא. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קליה

האם התכוונתם ל... קלייה (קְלִיָּה) – שיטת הכנת מזון באמצעות חימום וייבוש קַלְיָה (קיבוץ) – התנחלות וקיבוץ ישראלי בצפון ים המלח קָ֫לְיָה (מאכל) (גם חָ֫לְיָה) – תבשיל בשר גאורגי קָלִי (פרוסת לחם קלויה) כִּלְיָה (איבר)
אות הנשיא להתנדבות

אות הנשיא להתנדבות (נקרא אות הנשיא למתנדב עד 2020) הוא אות המוענק מדי שנה על ידי נשיא המדינה לגופים, מוסדות וארגונים, ליחידים או קבוצות מתנדבים הפועלים במצוינות יוצאת דופן בתרומתה לחברה. מטרת האות לעודד את הפעילות ההתנדבותית, תוך שאיפה לטיפוח ערכים של נתינה לזולת, מעורבות חברתית, אחריות הדדית וגיבוש לאומי המבוסס על ערכי ההומניזם ואהבת האדם. האות ניתן לראשונה בשנת ה'תשל"ה, ומאז אחת לשנה לכ-12 זוכים בטקס רשמי המתקיים בגינת משכן הנשיא. בנוסף, לבקשת נשיא המדינה יוענק בנפרד אות מופת על מעשה יוצא דופן למען החברה. תהליך הבחירה מתחיל במינוי של הנשיא לחברי ועדה מייעצת בת 13 משתתפים, המשתנה מדי שנה ובין חבריה נציגים מן התקשורת, האקדמיה, אנשי ציבור וחברי ארגונים התנדבותיים. הוועדה בוחרת את מקבלי הפרס מתוך כשלושים מועמדים שמוגשים לה על ידי ועדות המשנה. לאחר שהנשיא מאשר את המומלצים מתקיים טקס במעמד של כ-1000 מוזמנים בהשתתפות הנשיא ויושב ראש הוועדה. אות הנשיא להתנדבות מתבצע בשיתוף המועצה הלאומית להתנדבות בישראל ונבחרים בו מתנדבים בתחומי הביטחון, הבריאות, הקהילה, איכות החיים ואיכות הסביבה, קליטת עליה, חינוך לתרבות ולספורט או על אורח חיים של התנדבות ועשייה. האות מוענק למתנדבים שעסקו בהתנדבות בשנת הענקתו בשלוש קטגוריות: נוער שפעל לפחות 18 חודשים, בוגרים שפעלו לפחות שלוש שנים, וקבוצות שפעלו לפחות שנתיים. האות מוענק רק פעם אחת לאדם או ארגון, גם אם התבצעו שינויים ונוספה עשייה. 1980 - שאול פטאי 1982 - יד שרה, אנוש – העמותה הישראלית לבריאות הנפש 1983 - פר פייה-הנסן 1987 - גדעון לנגמן 1988 - איאן פרומן 1991 - חנניה צ'ולק 1995 - זכרון מנחם, גיל-עד חריש 1996 - תמר קולק 1998 - נעמת 2002 - ורדה זקהיים 2003 - ליונס, שלי חושן, רחשי לב 2004 - איל"ן, בני ברית, קולך (בהובלת חנה קהת) 2005 - חיים קונביץ, דודי זילברשלג 2006 - רחל נריה 2008 - הרב יוסף צבי רימון, חסדי נעמי 2009 - מגמה ירוקה, ידיד, עמותת פוש 2010 - אחריי!, איגוד מרכזי הסיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית בישראל, האגודה למען הלהט"ב בישראל, חיבוק ראשון, מרכז רון ורדי לטיפוח ילדים מחוננים ומצטיינים 2011 - בטרם - המרכז הלאומי לבטיחות ולבריאות ילדים 2012 - עדה אהרוני 2013 - אור למשפחות, אור שלום, יוניסטרים, חברים לרפואה, אדם פיש 2014 - כפר נהר הירדן, אברהם ישעיהו הבר 2015 - אליפלט - אזרחים למען ילדי פליטים 2016 - אג'יק - מכון הנגב, יואל מרשק, רעיה שטראוס, התנועה הדרוזית הציונית 2017 - אריאל אלמוג 2019 - זיכרון בסלון 2021 - למענם, חוש"ן - חינוך ושינוי, אורנה שמעוני, ישראל מרדכי צישינסקי, רפואה ושמחה 2022 - ער"ן 2023 - רחל אדרי, החמ"ל הירושלמי של לב אחד, התעוררות בירושלים והאיחוד הירושלמי. 2024 - 20 יחידים וקבוצות שהתנדבו במהלך מלחמת חרבות ברזל, ביניהם אחים ואחיות לנשק, הגל שלי, השומר החדש ורוח נשית. מדיה וקבצים בנושא אות הנשיא להתנדבות בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אות הנשיא להתנדבות רשימת זוכי אות הנשיא להתנדבות בשנים תשל"ה–תשע"ט (1975–2019), באתר המועצה הישראלית להתנדבות (הקישור אינו פעיל, 11 ביוני 2023) אלו מקבלי ׳אות הנשיא להתנדבות' לשנת תשפ״ד, באתר בית הנשיא, 11 ביוני 2024
סגיזאורוס

סגיזאורוס (שם מדעי: Segisaurus; מילולית: "לטאת קניון סגי") הוא סוג דינוזאור תרופוד קדום, אשר חי באמריקה הצפונית לפני 183 מיליון שנים, בתחילת תקופת היורה. המאובנים שלו התגלו באריזונה ותואר ב-1936 בידי החוקר צ'ארלס לואיס קאמפ. הוא נקרא על שם הקניון בו התגלה (Tsegi Canyon) והוא הדינוזאור היחיד הידוע מהאזור. דינוזאור זה השתייך למשפחת הצלופיזיים והיה קרוב של הצלופיזיס, מראשוני הדינוזאורים. משיירי העצמות שהתאבנו - לרוב עצמות גפיים, מעט חוליות ואגן הירכיים וחתיכות לא שלמות של הגולגולת, נלמד שהגיע לאורך מטר, היה בעל זנב באורך חצי מטר ומשקלו הגיע ל-4 עד 7 ק"ג. יצור זה היה דו-רגלי אוכל בשר או צייד חרקים עם שיניים חרוטיות דקות. עצמותיו נראו כ"עצמות מוצקות" לדעת מדענים רבים, אך ב-2005 התברר שמרבית המפרקים היו "עצמות חלולות", בדומה לקרוביו הצלופיזיס והפרוקומפסוגנתוס. מדיה וקבצים בנושא סגיזאורוס בוויקישיתוף סגיזאורוס, באתר GBIF (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא דינוזאורים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סויוז 10

סויוז 10 (ברוסית: Союз 10, "ברית 10") הייתה משימה מאוישת של ברית המועצות בשנת 1971 אל תחנת החלל הראשונה סאליוט 1. העגינה עם סאליוט 1 לא הצליחה ועל כן לאחר מספר ניסיונות כושלים המשימה בוטלה, והצוות חזר לכדור הארץ לאחר פחות מיומיים. ניסיון שיגור ראשון נערך ב-21 באפריל והופסק בתהלך ספירה לאחר בעקבות תקלה טכנית. "סויוז 10" שוגרה ב-22 באפריל 1971 ב-23:54 UTC מקוסמודרום בייקונור. החללית נבנתה על ידי תאגיד הטילים והחלל אנרגיה. זו הייתה חללית סויוז מדגם סויוז 7K-OK. התקרבות לתחנת חלל סאליוט 1 דרשה מספר תיקוני מסלול ועברה ללא בעיות. תהליך עגינה החל באופן תקין, אך לא הושלם. כתוצאה מכך חללית לא יכלה להתנתק מתחנת החלל, אך קומונסאוטים לא יכלו להיכנס לתחנת החלל. לאחר התייעצות עם צוותי קרקע נמצא פתרון שאיפשר לנתק את החללית מתחנת החלל. ב-24 באפריל חללית נחתה בהצלחה באזור קזחסטן. בעקבות תקלה שהתרחשה בוצעו שינויים במערכת בקרת תהליך עגינה ובהתקן עגינה. מפקד: ולדימיר שטאלוב מהנדס טיסה: אלכסיי יליסייב מהנדס חוקר: ניקולאי רוקאבישניקוב מפקד: אלכסי לאונוב מהנדס טיסה: ואלרי קובסוב מהנדס חוקר: פיוטר קולודין מפקד: גאורגי דוברובולסקי מהנדס טיסה: ולדיסלב וולקוב מהנדס חוקר: ויקטור פצאייב צוות זה טס מאוחר יותר בסויוז 11. מדיה וקבצים בנושא סויוז 10 בוויקישיתוף נתוני המשימה נתונים מאנציקלופדיית החלל תיאור המשימה
הבגינאז'ים הפלמיים

בגינאז'ים (בצרפתית: Béguinage, בהולנדית: Begijnhof) הם אוסף של מבנים קטנים המשמשים את הבגיניות. הללו נוסדו במאה ה-13 בארצות השפלה על ידי נשים שביקשו לעבוד את אלוהים, בלי לפרוש מן העולם. הבגינאז'ים כוללים חצר פנימית המוקפת בדירות קטנות. פעמים רבות הם היו מוקפים גם בחומה בעלת שער אחד או שניים, המבודדת את המבנים מהעיר. בגיניות עניות וזקנות היו ממומנות על ידי תורמים. הבגינאז'ים הראשונים הוקמו במאה ה-12, באזור שהפך מאוחר יותר לחלק הדובר צרפתית של בלגיה. הבגינאז'ים נמצאים באזור המקביל פחות או יותר לצפון וצפון-מזרח צרפת, בלגיה, הולנד ומערב וצפון-מערב של גרמניה של ימינו. הבגינאז'ים היו תנועה דתית של נשים, שהצלחתן, על פי ההיסטוריון הבלגי אנרי פירן, נבעה כתוצאה ממחסור בגברים באותה תקופה, כתוצאה מאלימות ומלחמות, שגבו את חייהם של גברים רבים והותירו נשים בודדות רבות. כאמצעי הגנה, נשים אלה התאחדו והישגו את עזרתם ותמיכתם של נדיבים עשירים. בגיניות ובגהרדים מדיה וקבצים בנושא הבגינאז'ים הפלמיים בוויקישיתוף הבגינאז'ים הפלמיים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
לירי (נהר)

נהר הלירי (באיטלקית: Liri) הוא אחד הנהרות המרכזיים באיטליה. אורכו כ-120 ק"מ, מקורו בהר קמיצ'ולה הנמצא בהרי האפנינים ליד אברוצו וסופו בים הטירני, כולם במרכז איטליה. במהלך הזרימה של הנהר נוצר מפל בקרבת העיר סורה, מפל לירי. המפל מגיע לאי קטן הנקרא Isola del Liri. המפל מתפצל לשני ענפים כשהגבוה מהשניים מגיע לגובה של 28 מטרים. זהו אחד המפלים הגבוהים באירופה. סכר הלירי ידוע גם בשם "לירי גליאנו" עקב העובדה שהוא מקבל את מימיו לאגם ההיקוות משני נהרות: הלירי והגרי, הידוע גם כרפידו. אגן ההיקוות עולה בשטחו על 5,000 קמ"ר. הנהר מוזכר במספר פיוטים ושירים, למשל ביצירותיהם של הורציוס וסיליוס, שמתארים אותו כנהר שקט, ובמקרה אחר תואר בידי התייר ג'ון אוסטייס כנהר רחב הזורם ויורד לאיטו לים הטירני. מדיה וקבצים בנושא לירי בוויקישיתוף לירי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא נהרות ונחלים ובנושא גאוגרפיה של איטליה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שש כנפיים לאחד

שש כנפיים לאחד הוא רומן מאת הסופר הישראלי חנוך ברטוב. ברטוב ואשתו התגוררו לאחר מלחמת העצמאות במושבה הגרמנית בירושלים. לידו שוכנו בבתים נטושים פליטי השואה מארצות שונות באירופה ועולים חדשים מארצות המזרח. כור ההיתוך הזה של אנשים שהגיעו לאחר תלאות רבות לשכונה ובקשו סוף סוף להקים להם מגורי קבע בתנאים קשים של חוסר עבודה, קשיי שפה והתעלמות המוסדות ממצוקותיהם, גרם למתחים בשכונה אבל גם ליכד לבסוף את כולם לצאת למאבק משותף מוצלח עבור משפחה אחת. הרומן יצא לאור בשנת 1954 בספריית פועלים וזכה להצלחה רבה. הוא היה הראשון שהעמיד במרכזו את העולים החדשים ניצולי השואה, ותיאר את קשיי חייהם והתאקלמותם במדינת ישראל שזה עתה סיימה את מלחמת העצמאות שלה העקובה מדם. גיבורי הרומן העיקריים הם: נח קלינגר - ניצול שואה בן 40 שמגיע לאחר תלאות ביערות רוסיה ובמחנה עקורים לבית מוזנח בשכונה עם אשתו הנרגנת גיטל, בנו בן ה-16 מנשה ושתי בנות קטנות. הוא מתחיל מכלום בתקווה שסוף-סוף יהיה לו בית קבוע. הוא מקים במקום סנדלריה וביחד עם מנשה הוא מוצא בקושי פרנסה. מנשה לא מוצא את מקומו בשכונה ועובר לגור בקיבוץ. הסוכנות היהודית כופה עליו לקבל דייר נוסף בביתו, את צירקין, אף הוא פליט השואה ופצוע קשה ממלחמת העצמאות שפותח בשכונה מספרה. קלינגר בכוחו הפיזי והמנהיגותי הופך עד מהרה למוכתר בלתי רשמי של השכונה. רקפת - מורה צעירה צברית שאהובה גבי נהרג בקרב על מנזר סן סימון והיא מתקשה להתגבר על האובדן. את כל מרצה היא משקיעה בתפקיד הקשה שנטלה על עצמה ללמד את הילדים הבאים ממשפחות קשות יום ומדברים בשפות שונות. גליק - ניצול השואה בן 60 שמגיע לשכונה עם בחורה צעירה בהיריון אותה מצא בתחנת רכבת לאחר שאבדה את משפחתה. הוא לוקח אותה תחת חסותו למרות פער הגילים הגדול ביניהם. הם מגיעים לשכונה חסרי כול, והוא מבקש לפתוח במקום קונדיטוריה אך ניסיונותיו לקבל רישיון נדחים. כאן מתגייסת כל השכונה, ובראשה קלינגר ורקפת, והם פותחים בצעדת הפגנה לעבר עיריית ירושלים. לאחר שההפגנה מפוזרת והשניים נעצרים, מגיעה הבשורה שהבקשה לקונדיטוריה אושרה. בני הזוג גליק קוראים לבתם "רקפת". שם הרומן לקוח מספר ישעיהו, ו', ב' : "שש כנפיים שש כנפיים לאחד. בשתיים יכסה פניו ובשתיים יכסה רגליו ובשתיים יעופף". הפסוק נאמר כאלגוריה על מנשה: הוא אינו רוצה שהמציאות תכסה את עיניו ולא תשאיר מקום להזיה או לדמיון, הוא לא רוצה להיות מחובר ברגליו רק לאדמה אלא שואף גם לעוף, כי הרי יש לו שש כנפיים. ב-1958 המחיז ברטוב את הרומן, וההצגה עלתה בתיאטרון הבימה עם שמואל רודנסקי בתפקיד קלינגר ועדה טל בתפקיד רקפת. נורית גרץ, מקהלה אחרת : ניצולי שואה, זרים ואחרים בקולנוע ובספרות הישראליים-שש כנפיים לאחד, עמ' 121-138 עם עובד, 2004. (גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר") בתיה שמעוני, "המקום שאליו הלב כמה — הקיבוץ, השכונה והעיירה ב'שש כנפיים לאחד' לחנוך ברטוב", דפים למחקר בספרות 17/16, תשס"ח-תשס"ט, עמ' 310-294 (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה) שש כנפיים לאחד, באתר הבימה.
מוסטפא פאשה אל-ח'ליל

מוסטפא פאשה אל-ח'ליל היה ראש העירייה הרביעי של חיפה, הוא כיהן בתפקיד בין השנים 1903-1885. מוצאו ממשפחה ערבית מוסלמית שהתגוררה בכפר לאם שבמישור החוף הצפוני (מושב הבונים של היום). הוא היה סוחר תבואה וגבינה, אשר במסגרת עיסוקיו הגיע לחיפה ורכש שטחי אדמה גדולים באזור; ובהמשך הפך גם לחוכר מיסים של השלטון העות'מאני. בעקבות העלייה במעמדו קיבל מן השלטונות העות'מאניים את התואר פאשה. בשנים 1880, ו-1905 היה חבר במועצת המינהל של מחוז חיפה. אל-ח'ליל בנה את ביתו בעיר העתיקה של חיפה בקרבת השכונה היהודית חארת אל-יאהוד. הבית קיים עד היום ונקרא על שמו: מתחם אל-פאשה. זהו בית מגורים גדול ומפואר ועל שמו נקרא הרחוב בו שוכן הבית 'חמאם אל-פאשה'. במסגרת תפקידו כראש העירייה דאג לשיפורים רבים בחזות העיר: הוא בנה בקרבת ביתו את "חמאם אל-פאשה" שהיה בית מרחץ ציבורי לתושבי העיר, דאג לשיפור חזות מסגד אל-ג'רינה, המסגד הגדול של העיר, ובהמשך להוראתו של הסולטאן עבדול חמיד השני בנה במסגד את מגדל השעון בן שש הקומות. בתקופת כהונתו כראש העירייה היה אהוד מאוד על הקהילה היהודית ששכנה בקרבת מקום מגוריו. חלקם התגורר בבתים בבעלותו, נהג לבקר אותם בימי חג ופעל כבורר בסכסוכים בין היהודים והמוסלמים. אל-ח'ליל תרם מגרש שעליו נבנו שני בתי כנסת לקהילה היהודית. בזמן מלחמת העולם הראשונה נהג לחלק חיטה בחינם לבני כל העדות בחיפה. בתו פאטמה הייתה נשואה לחסן שוכרי שכיהן פעמיים כראש עיריית חיפה, בנו, אברהים אל-ח'ליל, כיהן כראש העירייה בין השנים 1913-1911. אל-ח'ליל נפטר בסוף מלחמת העולם הראשונה ונקבר בחלקת הקבורה של המשפחה הנמצאת מול כיכר פייסל בשכונת ואדי סאליב בעיר התחתית של חיפה. תמיר גורן, "ראשי העירייה לדורותיהם משלהי העת העות'מאנית עד סוף תקופת המנדט", ביטאון העמותה לתולדות חיפה, 2005, גיליון 2 עמ' 5–6 מדיה וקבצים בנושא חלקת הקבורה של משפחת אל-ח'ליל בוויקישיתוף
חוק גודהארט

חוק גודהארט הוא חוק במיקרו-כלכלה. ניתן לנסח את חוק גודהארט בצורות רבות, אך בצורתו הכללית ביותר משמעותו שכל שינוי בפרמטר חברתי כלכלי כלשהו בניסיון להשיג תוצאה שנובעת בדרך כלל מהפרמטר החברתי כלכלי הזה, תאבד את ההשפעה המקורית שהייתה לשינוי בפרמטר זה אם היה קורה לא על ידי שינוי מדיניות[דרוש מקור]. ניסוח אחר קובע כי ”כאשר שינוי במדד כלכלי מסוים הופך למטרה, המדד עצמו מאבד את התכונות שהפכו אותו למדד טוב מלכתחילה.” העיקרון פותח על ידי צ'ארלס גודהארט, יועץ בנק אנגליה ופרופסור בדימוס בבית הספר לכלכלה של לונדון. דוגמה לפרמטר כזה יכולה להיות שיעור זכאות לתעודת בגרות ברשות מקומית. מדד זה עשוי להיות קורלטיבי לאייכות מערכת החינוך ברשות. עם זאת, התמדקדות בעלייה בשיעור הזכאות עצמה כמטרה - למשל, על ידי הענקת תעודות בגרות ללא בחינה ברשות מקומית כלשהי - תהפוך את המדד לפחות קורלטיבי למטרה עצמה, מדידת איכות מערכת החינוך ברשות המקומית. החוק נוסח לראשונה בשנת 1975 במאמר שכתב גודהארט, מאמר שצבר תהילה בבריטניה בהקשר להתנהלות המוניטארית של הממשלה של מרגרט תאצ'ר למרות שהרעיון ישן יותר. רעיונות דומים הם חוק קאמפבל והביקורת של לוקאס. החוק של גודהארט משמש גם בכלכלה, בכל הנוגע לציפיות רציונליות. למרות שבמקור החוק נהגה על תגובת השוק למדיניות, הוא מיושם בעוד ארגונים רבים. יש הרואים[דרושה הבהרה] את ההתייצבות הכלכלית שהייתה בבריטניה בתקופה בה ג'ון מייג'ור כיהן כראש ממשלה כיישום מהופך של חוק גודהארט – הממשלה פגעה באמינות של עצמה במידה כזו שהעסקים לא יכולים היו להתבסס על מדיניות ברורה של הממשלה ולהתאים את עצמם אליה, ולכן נאלצו להתעלם ממנה ולהתייחס למצב בשוק כמו שהוא. יונתן קירשנבאום, ‏הניאוליברליזם מתפכח? / הכלכלן הבריטי שממליץ לעשירי העולם ללמוד ממלכי בבל ואשור | ראיון, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 22 ביוני 2018 ערך זה הוא קצרמר בנושא כלכלה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מונמות'

מונמות' (באנגלית: Monmouth, בוולשית: Trefynwy) היא עיירה בדרום-מזרח ויילס שבבריטניה, בירת מחוז מונמות'שייר. העיירה יושבת על מפגש הנהרות וואי ומונאו, כ-3.2 ק"מ מערבית מהגבול עם אנגליה, 58 ק"מ צפונית-מזרחית מעיר הבירה הוולשית קארדיף וכ-204 ק"מ מערבית ללונדון. העיירה היא מוקד תיירותי בעל אתרים היסטוריים ומוקדי משיכה שונים, היא שימשה לאורך ההיסטוריה בתור עיר שוק לכפרים ועיירות הסביבה. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. מונמות' נחשבת למוקד עשיר באתרים ארכאולוגים, המועצה הבריטית לארכאולוגיה אף מחשיבה את העיירה לאחת מעשרת מוקדי הארכאולוגיה הגדולים. ההתיישבות הראשונה המתועדת במקום הייתה בצורת מצודה רומית אשר ישבה על דרך חשובה באזור גבול הכיבוש הרומאי בבריטניה. בתקופה הרומית המאוחרת יותר סביב המאה ה-2 וה-4, האזור שימש ככל הנראה לתעשיית הברזל. לאחר התקופה הרומית בבריטניה, מונמות' הייתה עיירה בקצה הדרומי של הממלכה הוולשית ארג'ינג (Ergyng) בין המאה ה-5 למאה ה-7. במהלך ימי הביניים מיקומה של מונמות' על הגבול הדרומי בין ויילס לאנגליה הפכה אותה לא פעם למוקד שנקלע לאש צולבת של כוח זה או אחר, במשך השנים שימשה מרכז אדונות ספר חשובה. ערך מורחב – ראש עיריית מונמות' משרת ראש העיר של מונמות' קיימת כ-750 שנה, המשרה התחדשה במאה השלוש עשרה על ידי האנשים ששלטו בשוק העיר. ובאמצע המאה השלוש עשרה נרכש חותם מהמלך הנרי השלישי עם פריבילגיות מסוימות. ניתן לתארך את קיומה של משרת ראש העיר מרגע זה. הגדרת התפקיד וסמכויותיו, אושרו בשנת 1447 כאשר הנרי השישי (אשר אביו נולד בעיירה זו) העניק צ'רטר לעיירה אשר התירה לנושאי המשרה להעלות מיסים כדי לשלם עבור העיירה וכן גם נתן מעט חופש ממסי המלך. אמנה זו אישרה את עמדת ראש העיר כמשרה שנבחרת כל שנה. טירת מונמות': שימשה כטירה בין הפלישה הנורמנית לבריטניה (1066) להריסתה ונטישתה במלחמת האזרחים האנגלית. בשנת 1875 נבנה בין חומות הטירה "בית הטירה הגדול", אשר משמש מאז ועד היום כמפקדה ל"רגימנט ההנדסה המלכותי מונמות'שייר" (רגימנט מילואים) ומוזיאון היחידה. כיום הטירה ובית הטירה הגדול שבתוכה נחשבים מבני שימור מדרגה ראשונה. גשר מונאו: גשר מבוצר מימי הביניים, היחיד מסוגו שהשתמר ברחבי בריטניה. הוא נבנה ככל הנראה במאה ה-13 ונחשב כיום לבניין לשימור מדרגה ראשונה. מונמות'פדיה (באנגלית: Monmouthpedia) הוא פרויקט ראשון מסוגו אשר מקשר את מיזם ויקיפדיה עם העיירה מונמות'. הפרויקט הושק באופן רשמי ב-19 במאי 2012, הוא שואף ליצור תשתית בעיירה אשר מקושרת לתשתית ויקיפדית, באופן שכל מקום בעל עניין, אתר, נקודה היסטורית, בניין או אף צמחייה מיוחדת; יהיו מקושרים לערכים הנוגעים להם ומסבירים עליהם. ברחבי העיירה פזורים לוחות מחומר קרמי מסוגננות עם שם האתר (אשר זהה לשם הערך), ברקוד אשר מקשר לערך וסמל ויקיפדיה. מדיה וקבצים בנושא מונמות' בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מונמות' עמוד הבית של מיזם 'מונמות'פדיה'. יואב בורנשטיין, מונמאות', וויילס, הכפר הדיגיטלי, באתר כלכליסט, 10 במאי 2012
נהר די

האם התכוונתם ל... די (סקוטלנד) – נהר באברדינשייר, סקוטלנד. די (ויילס) – נהר הזורם בצפון ויילס ומערב אנגליה. די (קאמבריה) – נהר הזורם בצפון אנגליה, במחוז קאמבריה.
מארלי

האם התכוונתם ל... אישים: ג'ון מארלי – שחקן קולנוע אמריקאי בוב מארלי – מוזיקאי ופעיל פוליטי ג'מייקני דמיאן מארלי – זמר רגאי, בנו של בוב מארלי ריטה מארלי – זמרת רגאיי ואשתו של בוב מארלי זיגי מארלי – מוזיקאי ג'מייקני, בנם של ריטה ובוב מארלי דן מארלי – כדורסלן עבר אמריקאי אחר: מארלי ואני – ספר אוטוביוגרפי שנכתב על ידי ג'ון גרוגן
המרכז הלאומי לירי

המרכז הלאומי לירי הוקם בשכונת דאודורו שבריו דה ז'ניירו לקראת המשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בעיר ב-2007. מרכז הירי נבנה לצד מתקני ספורט נוספים כמו היפודרום עבור אותם משחקים ונכלל גם בתוכנית האירוח של אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) והמשחקים הפאראלימפיים. המרכז החדש לא דרש שיפוץ נרחב אך דרש התאמות לשימוש לנכים שבוצעו לקראת המשחקים הפאראלימפיים ריו דה ז'ניירו (2016). המרכז כולל מספר מטווחים לשימוש בסוגי נשק שונים ויציעים שמכילים בין 500 ל-2,000 מקומות בשישה מטווחים. מרכז האימונים משמש לאימון ספורטאים ברמה אולימפית לצד אימונים צבאיים מתקדמים המסייעים לממן את תפעול המרכז. ליד המטווח הוקמו ב-2016 אצטדיון דאודורו ומתקנים נוספים שיארחו תחרויות במשחקים האולימפיים. מדיה וקבצים בנושא המרכז הלאומי לירי בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא אצטדיונים ומתקני ספורט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.