laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
האנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכיאולוגיות בארץ ישראל

האנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכיאולוגיות בארץ ישראל היא אנציקלופדיה שיצאה לאור על ידי החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה בשיתוף הוצאת כרטא, בעריכת אפרים שטרן, איילת לוינזון-גלבוע ויוסף אבירם. האנציקלופדיה יצאה לאור בשנת 1992 בשפה העברית, בארבעה כרכים. האנציקלופדיה מכילה מידע ארכאולוגי על 270 אתרים שנחפרו בארץ ישראל מתחילת החפירות במאה ה-19 ועד למועד הכנת האנציקלופדיה. לאנציקלופדיה זו קדמה אנציקלופדיה אחרת שנקראה "האנציקלופדיה לחפירות ארכיאולוגיות בארץ-ישראל" גם היא בהוצאת החברה לחקר ארץ ישראל ועתיקותיה. אנציקלופדיה זו יצאה בשנת 1970 בשני כרכים לאחר שבע שנות עבודה, בעריכתו של בנימין מזר וצוות עורכי-משנה והכילה מידע לגבי אתרים שנחפרו עד שנת 1968. בשנת 1993 יצאה המהדורה באנגלית בארבעה כרכים המקבילים לכרכים בעברית. שם האנציקלופדיה: "The New Encyclopedia of Archaeological Excavations in the Holy Land". בשנת 2008 יצא כרך חמישי באנגלית הכולל עדכון של אתרים שהופיעו במהדורה של שנת 1993 וכן אתרים חדשים. הכרך מכיל מידע לגבי 250 אתרים בארץ ישראל ובירדן אשר נכתבו על ידי מעל 160 ארכאולוגים. הכרך מתייחס לאתרים מתקופת האבן ועד התקופה העות'מאנית. כן מכיל הכרך טבלאות כרונולוגיות מעודכנות, ומפה המציינת את מיקום כל האתרים אשר הופיעו בכל חמשת הכרכים. כרך זה הופיע רק במהדורה האנגלית. גבריאל ברקאי, "א' שטרן (עורך), כרך ההשלמות של האנציקלופדיה לחפירות ארכאולוגיות (כרך 5) – ביקורת ספרים", קדמוניות 137, תשס"ט, 2009, עמ' 50 מידע על הכרך החמישי של האנציקלופדיה מאה שנות ארכיאולוגיה, מעריב, 27 בספטמבר 1970 אנציקלופדיה לחפירות ארכיאולוגיות, דבר, 23 באוקטובר 1970
רמינגטונוצטיים

רמינגטונוצטיים (שם מדעי: Remingtonocetidae) היא משפחה נכחדת של לווייתנים קדומים טורפים. הם חיו במים מתוקים על קו החוף של ים טתיס, במהלך האאוקן - לפני כ-40 עד 55 מיליוני שנים. אזור תפוצתם היה מוגבל לפקיסטן ולהודו, בדומה לקודמיהם בשרשרת האבולוציונית של הלווייתנאים - הפקיצטיים והאמבולוצטיים. לרמינגטונוצטיים היו ארבע גפיים פעילות. חוטמם היה ארוך וצר. גופם היה ארוך וקטן יחסית. עיניהם ואוזניהם היו מרוחקות זו מזו, מה שמלמד על בילוי זמן רב במים. עם זאת, לעיתים גם היו יוצאים ליבשה, ואורח חייהם לא היה מימי לחלוטין, כי אם אמפיבי. במשפחה חמישה סוגים: Andrewsiphius Attockicetus - הסוג הקדום ביותר (זהה בגילו לאמבולוצטוס) Dalanistes קוטכיצטוס (Kutchicetus) רמינגטוצטוס (Remingtonocetus) מדיה וקבצים בנושא רמינגטונוצטיים בוויקישיתוף רמינגטונוצטיים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) רמינגטונוצטיים, באתר GBIF (באנגלית) מידע כללי מידע מורפולוגי
נרינגנין

נרינגנין (Naringenin) הוא סוג של פלבונואיד. הנרינגנין הוא חומר משבח טעם שמיוחסת לו פעילות ביוכימית המשפיעה לטובה על בריאות האדם. הנרינגנין הוא נוגד חמצון, למשל על ידי נטרול רדיקלים חופשיים וכך מעכב תהליכי בלייה בגוף. יש לו גם השפעה חיובית על מערכת החיסון כגון פעילות אנטי דלקתית והפחתת אלרגיה[1], ופעילות לאיזון מטבוליזם הפחמימות בגוף. נרינגנין נמצא באשכוליות ואחראי לטעם המריר שלהן. במחקר שערך צוות חוקרים מאוניברסיטת מערב אונטריו שבקנדה על עכברים, נמצא שהנרינגנין מהווה נוגד חמצון רב עוצמה ומעורר את הכבד לשרוף עודפי שומן ולא לאגור אותם במצבורים. . המחקר פורסם בכתב העת הבינלאומי למחקרי סוכרת. החוקרים המליצו על אכילה של לפחות חצי אשכולית ליום, לשם שמירה על משקל גוף, כולסטרול יציב והפחתת הסכנה של סוכרת מסוג 2. מדיה וקבצים בנושא נרינגנין בוויקישיתוף קהילת סוכרת - אשכולית מפחיתה את שומני הדם ומיטיבה עם הסנדרום המטבולי וואלה! בריאות - אשכוליות ולהיות (רזה) ערך זה הוא קצרמר בנושא כימיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ציקלואלקאן

בכימיה אורגנית, ציקלואלקאן (באנגלית: cycloalkane) הוא תרכובת אליציקלית רוויה (כל קשרי הפחמן-פחמן הם קשרים יחידים) במבנה המכיל טבעת אחת. המולקולה יכולה לכלול גם שרשראות צדדיות. הנוסחה הכללית לציקלואלקאנים היא CnH2n, כלומר ציקלואלקאן הוא איזומר של אלקן בעל אותו מספר פחמנים וקשר כפול אחד. יש המרחיבים את ההגדרה גם לתרכובות המכילות יותר מטבעת אחת ואז הנוסחה הכללית CnH2(n+1-r) כאשר n הוא מספר אטומי הפחמן ו-r מספר הטבעות. שם התרכובת מתקבל מהוספת התחילית ציקלו (cyclo) לפני שם הפחמימן: ציקלופרופאן (3 אטומי פחמן בטבעת), ציקלובוטאן וכו'. ציקלואלקאנים דומים לאלקאנים הקוויים בתכונותיהם הפיזיקליות. טמפרטורות ההתכה והרתיחה גבוהות יותר והצפיפות גדולה יותר אצל ציקלואלקאן מאשר באלקאן בעל אותו מספר פחמנים בשל שטח המגע הגדול בין המולקולות הגורם למשיכת ואן דר ואלס חזקה יותר. כך למשל בהשוואה בין ציקלוהקסאן להקסאן: אטומי הפחמן בציקלואלקאן בהיברידיזציה sp3 ולכן זווית הקשר אמורה להיות 109° כבטטראדר. בטבעות של 3, 4 או 5 פחמנים הזווית חייבת להיות קטנה יותר (למשל 60° בציקלופרופאן בו נמצאים הפחמנים בקודקודי משולש שווה-צלעות). הסטייה הזו מזווית הקשר הטטראדרית גורמת לעלייה באנרגיה הפוטנציאלית וירידה ביציבות. הימצאות אטומי המימן על פחמנים סמוכים בקונפורמציה סכוכה (eclipsed conformation) כלומר זה מול זה ("מסתירים" זה את זה בהיטל ניומן) גורמת אף היא לעלייה באנרגיה הפוטנציאלית. אנרגיית המתח (strain energy) הקרויה גם "מתח הטבעת" (ring strain) מחושבת מההפרש בין אנתלפיית ההתהוות של המולקולה לבין הערך המחושב מחוזק הקשרים. אנרגיית המתח הזו גבוהה ביותר בציקלופרופאן (הזווית הרחוקה ביותר מהזווית הטטראדרלית) ויורדת ל 0 בציקלוהקסאן בו בקונפורמציית "כיסא" המימנים אינם בקונפורמציה סכוכה והזווית בין קודקודי המשושה שווה לזווית הטטראדרית. בטבעות בעלות מספר פחמנים גדול יותר שוב נוצרת אנרגיית מתח בשל האילוץ לקונפורמציה סכוכה. מדיה וקבצים בנושא ציקלואלקאן בוויקישיתוף Ring Strain in Cycloalkanes, Department of Chemistry , Yale university
אבי אנגל

אָבִי (אלאן) אֶנְגֶל (נולד ב-1935) הוא היושב ראש הראשון של האגודה לשמירת זכויות הפרט, וההומוסקסואל הישראלי הראשון שהתראיין בגלוי בטלוויזיה בישראל. אבי אנגל נולד בניו יורק, שם התגורר עד גיל 17. את לימודיו האקדמיים בהנדסת חשמל השלים במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT). בשנת 1957 עבר למקסיקו, והחל שם את עבודתו בחברת החשמל המקומית. בגיל 22 השלים אנגל עם היותו הומוסקסואל. לאחר שלוש שנים במקסיקו עבד שנה נוספת בחברת החשמל בוונצואלה, ולאחר מכן נסע להוואי. מהוואי יצא אנגל לטיול סביב העולם בשנת 1962, שכלל ביקור בלבנון, מצרים, ירדן וישראל. לאחר שובו לארצות הברית עבד שנתיים עבור הצבא האמריקני באוקינאווה ושנתיים נוספות בפנמה. בשנת 1968, לאחר שהסוכנות היהודית סירבה להביאו ארצה כעולה חדש בשל היותו הומוסקסואל, עלה אנגל לישראל והתאזרח מאוחר יותר. בישראל למד הוראת אנגלית באוניברסיטת תל אביב, אך לא עסק במקצוע. אנגל וחבריו, שהיו ברובם עולים חדשים, הושפעו מאוד ממהומות סטונוול שאירעו בניו יורק ביוני 1969 ומהקמת ארגוני המחאה ההומוסקסואליים שהחלו לצוץ ברחבי ארצות הברית. לדידם, היה זה אך טבעי שגם בישראל צריך לקום ארגון שכזה. ביולי 1975 נפגשו קובץ חברים בביתו של אנגל והחליטו על הקמת הארגון. באחת מפגישותיו הראשונות של ועד האגודה, ב-14 בדצמבר 1975, נבחר לכהן בתפקיד יושב ראש האגודה. אנגל ואחרים השתתפו בתוכנית הטלוויזיה הראשונה בישראל שעסקה בהומוסקסואליות. התוכנית, "השעה השלישית", בהנחיית פרופ' ירמיהו יובל, התקיימה ב-2 בפברואר 1976. אנגל, ששירת באותו זמן במילואים בח'אן יונס, קיבל חופשה לצורך ההשתתפות בתוכנית בעקבות פניית המפיק, צבי דורנר, לדובר צה"ל. עם שובו של אנגל למילואים הוא התקבל שם בתשואות. השידור התקיים מחדר שכור באולם "בית ציוני אמריקה", בעוד הנחיית התוכנית התבצעה מהאולפן בירושלים. אבי אנגל ומשתתף נוסף היו היחידים שהצטלמו בחשיפה מלאה. שאר המשתתפים חבשו פאות, קולם עוות וצולמה צלליתם בלבד. הראיון סבב באופן כללי על חיי הקהילה ההומוסקסואלית, על מידת השכיחות של התופעה ומקומות המפגש המקובלים. בעקבות שידור התוכנית פנו הומוסקסואלים רבים לאגודה, ובהם יורם חטואל, שהיה לבן-זוגו הראשון של אנגל, ולימים נפטר מאיידס. אבי אנגל האמין כי: "אי אפשר להקים אגודה ולהישאר בארון" ותבע מכל חבריו לוועד, שהיו רובם ככולם בארון, להיחשף. אנגל האמין בכל לבו שהחברה בישראל לא תתייחס ברצינות לקבוצה של אנשים שאינם מוכנים להיחשף, וכי הישארות בארון יוצרת רושם שהומוסקסואליות היא דבר שיש להסתיר או להתבייש בו. גישתו המהפכנית של אנגל הקדימה את זמנה והובילה לחילוקי דעות וחיכוכים רבים באגודה. אבי אנגל כיהן בתפקידו כיושב ראש האגודה עד לאספה הכללית הראשונה של הארגון שנערכה ב-29 בפברואר 1976 במועדון "צוותא" בתל אביב, בה נבחר תחתיו סיוון מלכיאור. אנגל המשיך לכהן בוועד האגודה עד לפרישתו מהחיים הציבוריים. אנגל עבד בחברת בזק משנת 1976 ועד פרישתו לגמלאות. בשנת 1980 הכיר את בן זוגו לחיים ניסים צ'יפרוט. השניים נישאו בסן דייגו בקליפורניה בשנת 2008. טל לויו לין, היום לפני 34 שנה: סקר ארצי על דיון טלוויזיוני במעמד האשה, באתר הארץ, 3 במרץ 2010
אנרי בקרל

אנטואן אנרי בקרל (בצרפתית: Antoine Henri Becquerel;‏ 15 בדצמבר 1852 – 25 באוגוסט 1908) היה פיזיקאי צרפתי ממגלי הרדיואקטיביות, זוכה פרס נובל לפיזיקה לשנת 1903 (במשותף עם מארי קירי ופייר קירי), על גילויו את הרדיואקטיביות הספונטנית. על שמו נקראת יחידת המידה לרדיואקטיביות בקרל. בקרל נולד בפריז למשפחה בת ארבעה דורות של מדענים, בקרל היה השלישי. הוא למד מדעים באקול פוליטקניק והנדסה ב-École des Ponts et Chaussées. בשנת 1892 היה לשלישי ממשפחתו שכיהן כיושב ראש הוועדה לפיזיקה שבמוזיאון הלאומי למדעי הטבע. בשנת 1894 התמנה למהנדס הראשי במחלקה לגשרים וכבישים. בשנת 1896 בקרל גילה במקרה את תופעת הרדיואקטיביות, שהיא דוגמה מפורסמת לסרנדיפיות, בזמן שחקר את תופעת הזרחורנות במלחי אורניום. בקרל התעניין זה זמן רב בתופעת הזרחורנות, פליטת אור בצבע אחד מגוף שנחשף לאור מצבע אחר. בתחילת 1896 בעת ההתרגשות לאחר גילויים של קרני הרנטגן על ידי וילהלם רנטגן, חשב בקרל שחומרים זרחניים כמלחי אורניום יכולים לפלוט קרינה בדומה לקרינת רנטגן כאשר הם מוארים באור השמש, וערך מספר ניסויים על מנת לאשש טענה זו. במאי 1896 לאחר שערך ניסויים שמערבים מלחי אורניום לא זרחניים, בקרל הגיע להסבר הנכון, כלומר שהקרינה החודרת מגיעה מהאורניום עצמו ללא שום צורך בעירור ממקור אנרגיה חיצוני. לאחר מחקר ממושך בנושא הרדיואקטיביות הוא גילה את היסוד הרדיואקטיבי תוריום ותמך בשני החוקרים מארי קירי ופייר קירי שגילו את היסודות פולוניום ורדיום. בין הפרסים הרבים שזכה, ניתן למנות את מדליית רמפורד, בה זכה בשנת 1900, כמו כן זכה באיתור קצין בלגיון הכבוד. בשנת 1903 זכה בפרס נובל לפיזיקה על גילויו בתחום הרדיואקטיביות. באותה שנה זכו גם פייר קירי ומארי קירי בפרס, בזכות מחקריהם שהתאפשרו בשל תגליותיו של בקרל עצמו. בשנת 1908 נבחר למזכיר קבוע של האקדמיה הצרפתית למדעים, אך נפטר באותה שנה, בגיל 55. האסטרואיד 6914 Becquerel נקרא על שמו. יחידות מידה על שם אישים מדיה וקבצים בנושא אנרי בקרל בוויקישיתוף אנרי בקרל, באתר פרס נובל (באנגלית) אנרי בקרל, באתר "Find a Grave" (באנגלית) אנרי בקרל, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) (6914) Becquerel In: Dictionary of Minor Planet Names. Springer. 2003. doi:10.1007/978-3-540-29925-7_6180. ISBN 978-3-540-29925-7. ערך זה הוא קצרמר בנושא פיזיקאים ובנושא צרפתים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פרוטוצטיים

פרוטוצטיים (שם מדעי: Protocetidae) היא משפחה של לווייתנים קדומים נכחדים. ביחס לקודמיהם בשרשרת האבולוציונית של הלווייתנאים המודרניים - הם הראשונים שנמצאו מחוץ לפקיסטן ולהודו. מאובני פרוטוצטיים נמצאו באפריקה, באירופה, באסיה ובצפון אמריקה, לרוב בימים רדודים. הם היו מותאמים יותר מקודמיהם לחיים במים, ובכך המשיכו את מגמת אבותיהם הרמינגטונוצטיים, האמבולוצטיים והפקיצטיים. הפרוֹטוֹצטיים היו דומים בהרבה ללווייתנאים בני זמננו מאשר בעלי החיים שקדמו להם. גופם התחיל לקבל צורת פלך, ורגליהם הקדמיות והאחוריות הגדולות היו בעלות צורה מיוחדת שאפשרה להם לחיות ביבשה ובים כאחד. נראה כי לפרוטוצטיים היה זנב הדומה לזנב הלווייתנאים המודרניים (מחולק לשתי אונות), בשונה מזנב רגיל. שיניהם היו קטנות. הפרוֹטוֹצטיים היו קבוצה גדולה, מגוונת והטרוגנית. הם חיו במהלך האאוקן, לפני כ-40 עד 50 מיליוני שנים. נטען כי זוהי קבוצה פרפילטית. תת-משפחה Protocetinae סוג Aegyptocetus סוג Artiocetus סוג Crenatocetus סוג Dhedacetus סוג Gaviacetus סוג אינדוצטוס (Indocetus) סוג Kharodacetus סוג מאיאצטוס (Maiacetus) סוג פרוטוצטוס (Protocetus) סוג Qaisracetus סוג רודהוצטוס (Rodhocetus) סוג Takracetus סוג Togocetus סוג Peregocetus תת-משפחה Makaracetinae סוג מקרצטוס (Makaracetus) תת-משפחה Georgiacetinae סוג Aegicetus סוג Babiacetus סוג Carolinacetus סוג Georgiacetus סוג Natchitochia סוג Pappocetus סוג Pontobasileus סוג Tupelocetus מדיה וקבצים בנושא פרוטוצטיים בוויקישיתוף פרוטוצטיים, באתר GBIF (באנגלית) מידע מורפולוגי
ג'ורג'ו בסטה

ג'ורג'ו בסטה (באיטלקית: Giorgio Basta;‏ 1544 - 20 בנובמבר 1607), היה רוזן חוסט, גנרל שעמד בראש צבא האימפריה הרומית הקדושה במלחמה הארוכה נגד האימפריה העות'מאנית. בסטה נולד ברוקפורצטה (Roccaforzata), באיטליה, אך מוצאו היה מהאצולה האלבנית והוא נודע בשנאתו להונגרים. בשנת 1600, על פי פקודתו, נשחטו הרומנים, הסרבים והיהודים שהיו בקלוז'. מיכאי האמיץ פנה בבקשת עזרה לרודולף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ועל פי הוראתו סייע לו ג'ורג'ו בכיבוש המחודש של טרנסילבניה. לאחר שמיכאי האמיץ ניצח בקרב נוסף וכבש גם את השלטון בוולאכיה ציווה ג'ורג'ו על חייליו הולונים לרצוח אותו וכך בא הקץ על מיכאי האמיץ והניסיון לאחד את הנסיכויות הרומניות. בתקופה הקצרה בה ניהל ג'ורג'ו את טרנסילבניה נוצרה בה אנרכיה רבתית, המקום היה לקן שודדים ורוצחים ואוכלוסיית המקום פחתה בשליש, כולל האצולה. בשנת 1603 במקומו לנסיך טרנסילבניה מונה מוזש סיקיי, אך הוא שלט תקופה קצרה. בעקבות הניסיון שרכש ג'ורג'ו במלחמה, כתב כמה מדריכים צבאיים. מדיה וקבצים בנושא ג'ורג'ו בסטה בוויקישיתוף
שילינג

שילינג (באנגלית: Shilling) היה מטבע באנגליה, ולאחר מכן בממלכה המאוחדת, החל מהמאה ה-16 ועד שנת 1971. הוא הונפק לראשונה ב-1548 בעת שלטונו של הנרי השמיני, אולם יש הטוענים שהטסטון שהונפק ב-1487 בימיו של הנרי השביעי היה השילינג הראשון. לפני המעבר לשיטה העשרונית ב-1971, היה שילינג אחד שקול ל-12 פני ולאחד חלקי עשרים מערכה של הלירה שטרלינג. ליש"ט הייתה מחולקת אז ל-240 פני. לאחר המעבר לשיטה העשרונית, שוערך ערכו של השילינג ל-5 פני עשרוניים, שהם אחד חלקי עשרים מערכה של הליש"ט העשרונית. מקור המילה שילינג בסקנדינביה (Skilling), ומשמעותה הייתה חלוקה, או סימן על מקל. הגרסה המקוצרת של מילה זו היא "s", מהמילה הלטינית סולידוס, שמו של מטבע זהב רומי. צורת הרישום של מטבע זה נכתב לעיתים תכופות עם קו נטוי, לדוגמה: "1/6", 1 שילינג, 6 פני; או כאשר מדובר בסכום ללא פני, נכתב עם קו נטוי ולאחר מכן מקף, לדוגמה: "-/11". לפני המעבר לשיטה העשרונית ב-1971, המערכת המוניטרית בבריטניה כללה מספר רב של מטבעות בעלי ערכים שונים ובכללם: כתר (קרָאוּן, Crown). ערכו של כתר בריטי אחד היה רבע לירה, שהם 5 שילינג, 60 פני ישנים או 25 פני עשרוניים. פלורין (Florin) – הפלורין היווה עשירית הליש"ט, כלומר שני שילינגים שהם 24 פני ישנים או 10 פני עשרוניים. גרוט (Groat) – מטבע בן ארבעה פני עשוי כסף. גינאה או גיני (Guinea) - מטבע בשווי 21 שילינג. הגינאה שימשה לתשלום שיש בו משום הבעת הוקרה או מתן תשר, למשל עבור שירות רפואי, חייטות ושכר טרחה של עורך דין. במקור, הגינאה הייתה מטבע זהב שמשקלו השתנה מדי פעם, עד שערכה קובע על 21 שילינגים. מאוחר יותר הוחלפה הגינאה בסובריין שהוא לירה שטרלינג אחת, אך הגינאה המשיכה להתקיים כמטבע וירטואלי לצורכי חשבונאות, המחאות והעברות בנקאיות עד המעבר לשיטה העשרונית. פרת'ינג - רבע פני. מטבעות השילינג האחרונים שהונפקו להפצה מתוארכים ב-1966, אולם ישנה סדרה אשר הונפקה כחלק מסדרה לאספנים ב-1970. משנת 1968 החלו להחליף את השילינג מטבעות עשרוניות, "5 פני חדשים" עם משקל ומפרט דומה לזה של השילינג. אלו הוצאו מהמחזור ב-1990 כאשר מטבעות 5 פני קטנות יותר הונפקו והמילה "חדשים" הוסרה מהכיתוב. כיום, המטבע של 5 פני הוא בעל הקוטר הקטן ביותר מכלל המטבעות בשימוש בבריטניה. באירלנד, השילינג הונפק בשמו האירי, סקילינג, שם שמרו על ערכו של השילינג כ־12 פני (ישנים). המטבע הונפק עד 1969, ולאחר 1971, כמו בבריטניה, הציבור השתמש בשילינג בעיקר על מנת לשלם לחנויות וכדומה בערך השווה ל-5 פני. ב-1992, כאשר הבנק המרכזי של אירלנד הנפיק מטבעות 5 פני קטנים יותר, השילינג בוטל לגמרי. השילינג האוסטרלי הונפק לראשונה ב-1910, כאשר השלט ההרלדי האוסטרלי בצד אחד, והמלך אדוארד השביעי בצד האחר. השימוש בעיצוב שלט ההרלדי נמשך דרך תקופת שלטונו של מלך ג'ורג החמישי עד לשינוי העיצוב לראשו של אייל עבור ג'ורג השישי. עיצוב זה נשמר עד שנת 1963. בשנת 1966, מחזור הכסף של אוסטרליה הומר לשיטה העשרונית והשילינג הוחלף במטבע בשווי עשרה סנט, כאשר דולר אוסטרלי אחד היה מורכב מעשרה שילינגים. השילינג הונפק גם בניו זילנד לפני ההמרה לשיטה העשרונית בשנות ה-60 של המאה ה-20. באוסטריה הונפק המטבע עד המעבר לאירו; בארצות הסקנדינביות עד האיחוד המוניטרי הסקנדינבי ב-1873; ובעיר המבורג. השילינג נותר מטבע בסיסי בארצות מזרח אפריקה הבאות, בהן השילינג המזרח אפריקאי היה בשימוש בתקופת המושבות: קניה, אוגנדה, טנזניה, סומליה וסומלילנד. הסול (לאחר מכן הסו), שמקורו במטבע הזהב הרומי, סולידוס, היה מטבע שווה ערך לשילינג בצרפת. סול הוא מטבעה הרשמית של פרו, אולם מקורו מהמילה הספרדית שמש. מדיה וקבצים בנושא שילינג בוויקישיתוף שילינג, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
גן תענוגות

גן תענוגות הוא בדרך כלל גן נוי הפתוח לציבור לצורכי פנאי. גן תענוגות שונה מגנים ציבוריים אחרים בכך שיש בו מתקני בידור בנוסף לצמחייה, כגון אולמות קונצרטים, מתקני שעשועים, גן חיות וכדומה. גני תענוגות ציבוריים קיימים זמן רב. בתקופת רומא העתיקה הקים ההיסטוריון סאלוסטיוס את הגנים הקרויים על שמו, ומאוחר יותר הוא מכר אותם לקיסר טיבריוס שייעד אותם לשימוש ציבורי. הגנים הכילו ביתנים רבים, מקדש לוונוס, ופסלים מונומנטליים. הם היו פתוחים במשך שנים רבות. במאה ה-18 ובמאה ה-19 נפתחו גני תענוגות רבים בלונדון. חלקם הכילו אולמות קונצרטים, או אירחו קונצרטים חופשיים (Promenade Concerts); אחדים מתוכם כללו סדקית או הרמונות. סוג נוסף של גן תענוגות הוא גן תה, שהמבקרים בו יכלו לשתות תה ולטייל. הגרסאות המודרניות של גני תענוגות עשויות להכיל פארק שעשועים, כגון גני טיבולי בקופנהגן או הלוסטגארטן בברלין. מדיה וקבצים בנושא גן תענוגות בוויקישיתוף
פאנגה טונגאית

פאנגה (בטונגאית: paʻanga) הוא המטבע של טונגה. הוא נשלט על ידי הבנק הלאומי של טונגה. בנוקואלופה הפאנגה אינו ניתן להמרה והוא מוצמד אל סל מטבעות הכולל את אוסטרליה, ניו זילנד, ארצות הברית ויפן. פאנגה מחולקת למאה סניטי. מדיה וקבצים בנושא פאנגה טונגאית בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא כלכלה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
תוכנה שיתופית

תוכנה שיתופית (Shareware) היא תוכנה קניינית הניתנת לשימושו של לקוח ללא תשלום כדי שזה יוכל לבחון את המוצר ולהעריך את התועלת שבו. "גרסת ניסיון" (demo, trial) היא סוג של תוכנה שיתופית המוגבלת בזמן או בתפקוד. כמו כן, באנגלית נעשה שימוש גם בביטויים demoware ו-trialware לתיאור תוכנה שיתופית. סוג אחר של תוכנה שיתופית הוא כזה בו לאחר זמן ההערכה עולה הודעה כי זמן ניסיון החינם הסתיים וכי על המשתמש להחליט אם לרכוש את התוכנה או להסיר אותה. ההודעה אינה מפריעה לעבודה השוטפת ולאחר קריאתה ניתן ללחוץ על כפתור כלשהו ולהמשיך להשתמש בתוכנה. לעיתים נעשה שימוש בכפתור המשנה את מיקומו על המסך. גרסה נוספת של תוכנה שיתופית מעלה מסך בו מתבקש המשתמש לתרום (כסף) כפי רצונו למפתח התוכנה, מסך זה מתבטל אחרי התשלום בעזרת קוד המתקבל כתגובה לתשלום. גם במקרה זה ניתן לעבוד עם התוכנה לאחר שעוברים את מסך הבקשה לתרומה. מחולל רישיונות תוכנה חינמית מדיה וקבצים בנושא תוכנה שיתופית בוויקישיתוף מיקור חוץ הייטק, אתר porat ערך זה הוא קצרמר בנושא תוכנה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קאראמאן (נפה)

נפת קאראמאן (טורקית Karaman ili) היא נפה במחוז מרכז אנטוליה. שטחה 9,163 קמ"ר, אוכלוסייתה מונה כ-254,919 נפשות (2020), ובירתה העיר קאראמאן. קאראמאן הייתה מרכז מושבה של נסיכות קאראמאן ( בטורקית: Karamanoğulları Beyliği), של בני השבט הטורקמני הקרמנאואולו, מקבוצת האוע'וז. הנסיכות, שהוקמה לאחר דעיכת סולטנות רום, הייתה מן החשובות שבנסיכויות הבייליקיות באנטוליה. נסיכות זו היוותה יריב עיקש של האימפריה העות'מאנית המתהווה. בשנת 1443 החריב איברהים ביי, שליט הנסיכות, את אנקרה. בתקופת שלטונו השנייה של מהמט השני היא הפכה למדינת חסות של האימפריה העות'מאנית, ובשנת 1487 פורקה סופית על ידי באיזיט השני. מדיה וקבצים בנושא קאראמאן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קאראמאן
לודוויג פרזיוס

פרידריך לודוויג פרזיוס (גרמנית: Friedrich Ludwig Persius‏; 15 בפברואר 1803, פוטסדאם - 12 ביולי 1845, פוטסדאם) היה אדריכל פרוסי, מתלמידיו של קארל פרידריך שינקל. פרזיוס נולד בפוטסדאם, בה החל את חינוכו היסודי. בין 1817 ל-1819 הוא עבד עם פקח הבנייה גותיל הקר, ונרשם ללימודי נגרות. ב-1819 הוא החל ללמוד באקדמיה לאדריכלות של ברלין, וסיים במרץ 1821. באותה שנה הוא החל לעבוד כמתכנן בניינים, ובין היתר עבד תחת שינקל בבניית הטירה והכנסייה על אדמות הגרף פוטוצקי בקרקוב. ב-1824 הוא הצטרף לאגודת האדריכלים. ב-1826 עבר בהצלחה את בחינת ההסמכה לבנאי ראשי של האקדמיה לאדריכלות בברלין, והחל לעבוד כמתכנן בניין בשרלוטנהוף. כעבור שנה נישא לפאולין סלו, ובמשך השנים נולדו לזוג שישה ילדים. ב-1829 התמנה פרזיוס למפקח בנייה תחת הממשלה המלכותית שבפוטסדאם. ב-1833 השלים את עבודתו העצמאית הראשונה, שהייתה חידוש הטחנות המלכותיות ליד המרחצאות הרומיים בסנסוסי והפיכתן לבית מגורים עבור הגנן. ב-1834 הוא התמנה למפקח הבנייה של חצר המלך. פרזיוס ערך מסע לאורך הריין ב-1840, ובין השאר ביקר בהיידלברג, בכרך, וטירת שוטלצנפלס ומבצר ארנברייטסטיין שליד קובלנץ. בשנה שלאחר מכן ביקר בפריז, מינכן, שטרסבורג, אנדרנך, רמאגן, באד גודסברג וקלן. בשנה שלאחר מכן ערך מסע נוסף, וביקר במספר מקומות בגרמניה. המלך הפרוסי פרידריך וילהלם הרביעי מינה את פרסיוס לאדריכל החצר ב-1841, וכעבור שנה התמנה ליועץ האדריכלות הראשי ולחבר ברשות האדריכלות המרכזית. בשנתיים שלאחר מכן הוא עבד לסירוגין תחת הנסיך הרמן פון פיקלר-מוסקאו. פרזיוס סייע לשינקל עם בנייתם של ארמון שרלוטנהוף והמרחצאות הרומיים בפארק סנסוסי שבפוטסדאם. הוא היה מעורב גם בבנייתם של המזרקה הגדולה, כנסיית השלום, ארמון אורנז'רי ומגדל התצפית שעל הרואיננברג מול ארמון סנסוסי. בין 1843 ל-1844 ערך פרזיוס מסעות נוספים, ובין השאר ביקר בהולנד ובאיטליה. ב-1845 הוחלט לאשר בפועל את מינויו ליועץ אדריכלי ראשי, שהיה תפקיד בו כיהן פרזיוס מאז ה-12 באוקטובר 1842. ב-12 ביולי נפטר פרזיוס. הוא נקבר בבית הקברות בורנשטדט. לודוויג פרזיוס בקטלוג הספרייה הלאומית של גרמניה לודוויג פרזיוס, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
מעשר

האם התכוונתם ל... תרומות ומעשרות – מספר הפרשות ביהדות שהתורה מצווה להפריש מתוך היבול החקלאי הגדל בארץ ישראל מעשר ראשון – מעשר מיבול חקלאי הניתן ללוי (או לכהן) תרומת מעשר – מעשר שמפריש הלוי ממעשר הראשון שקיבל, ונותנו אל הכהן מעשר שני – מעשר מיבול חקלאי הנאכל בקדושה ובטהרה בירושלים מעשר עני – מעשר מיבול חקלאי הניתן לעני מעשר בהמה – עשירית מהבהמות הנקרבת כקורבן בבית המקדש מעשר חקלאי – חלק מהיבול שחקלאי נדרש למסור לבעל האדמות (לרוב במשטר פיאודלי); בחלק ניכר מהמקרים מדובר בעשירית, אולם היו מקרים בהם הנתח היה גדול יותר מעשר כספים – מנהג להפריש עשירית מהנכסים לצדקה מעשר כמורה – העברת מעשר לידי הכנסייה הנוצרית, מקור הכנסתה במשך שנים
פיאנו נובילה

פיאנו נובילה (מאיטלקית: Piano nobile - קומת או מפלס האצולה) היא הקומה הראשית של בית גדול, הנבנית בדרך כלל באחד הסגנונות של אדריכלות הרנסאנס הקלאסית. קומה זו מכילה את חדרי השינה וחדרי קבלת הפנים העיקריים של הבית. הפיאנו נובילה היא בדרך כלל הקומה הראשונה או השנייה מעל קומת הקרקע, המכילה חדרים קטנים יותר וחדרי שירותים. אחת הסיבות לכך הייתה שמהחדרים הראשיים ניתן יהיה להשקיף על נוף יותר רחב, אך גם להימנע מההמולה והריח של הרחוב במידת האפשר. דוגמה לכך ניתן לראות בוונציה, שבה ניתן להבחין בקלות בפיאנו נובילה של ארמונות רבים, כיוון שיש בה מאפיינים גדולים יותר כגון חלונות, מרפסות ולוג'יות. מבנים הבנויים באופן זה הם הפאלאצו פוסקארי, קא' ד'אורו, קא' ונדראמין קאלרגי, ופאלאצו בארבאריגו. חלונות גדולים יותר בהשוואה לקומות אחרות הם מאפיין בולט של הפיאנו נובילה. באנגליה ובאיטליה הוקמו מבנים רבים שהגישה אל הפיאנו נובילה שלהם הייתה דרך גרם מדרגות מקושט, שחסך ממבקרים רמי-מעלה את הצורך להיכנס לבית דרך קומת המשרתים. קדלסטון הול הוא דוגמה לכך באנגליה, כמו גם וילה קפרה "לה רוטונדה" באיטליה. בבתים רבים הייתה קומה משנית בחשיבותה מעל הפיאנו נובילה, שהכילה חדרים פרטיים לשימוש המשפחה שהתגוררה במקום כשלא התארחו שם אנשים רמי-מעלה. מעל קומה זו הייתה בדרך כלל עליית הגג, שגם בה התגוררו אנשי צוות. באיטליה היה נהוג לבנות מדי פעם את הסקונדו פיאנו נובילה, כלומר, הקומה הראשית השנייה. במקרים אלו תוארה הפיאנו נובילה הראשית כפרימו פיאנו נובילה, על מנת ליצור הבחנה בין שתי הקומות. למרות השימוש שנעשה במונחים אלה, הם אינם נכונים מבחינה טכנית, כיוון שהפיאנו נובילה הכילה תמיד את החדרים הגדולים ביותר, כך שהקומה השנייה הנקראת כך לא יכולה להיות הגדולה ביותר. מונח זה לא היה בשימוש בבריטניה. סוג זה של סידור קומות היה בשימוש באירופה כל זמן שבנו בתים גדולים בסגנונות קלאסיים. פיאנו נובילה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)