שלמה זנד

שלמה זנד (נולד ב-10 בספטמבר 1946) הוא פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב ופעיל שמאל רדיקלי. כחוקר עסק בהיסטוריה האינטלקטואלית של צרפת בעת החדשה וביחסים בין קולנוע והיסטוריה. ספריו בנושא זהות העם היהודי שנויים במחלוקת ועוררו תהודה בישראל ומחוץ לה. שלמה זנד נולד במחנה עקורים בלינץ שבאוסטריה, בן ליהודים ניצולי השואה מפולין. בשנתיים הראשונות לחייו שהה במחנה עקורים בטראונשטיין בבוואריה שבגרמניה, ולאחריהן עלה לישראל עם הוריו ב-1948. לדבריו, הוריו רצו תחילה להסתנן לצרפת או להגר לארצות הברית. האב, בעל דעות קומוניסטיות, בא לישראל נחוש להיאבק ב"אימפריאליסטים הבריטים". המשפחה התגוררה תחילה בבתי ערבים שננטשו ביפו, האב עבד כשליח ושומר לילה בבית המפלגה הקומוניסטית הישראלית בתל אביב, והאם עבדה בניקיון. שניהם סירבו מתוך עקרונות לקבל שילומים מגרמניה המערבית. בגיל 16 הוצא הנער שלמה מהתיכון (עירוני ז') והלך לעבוד כפועל במפעל לייצור מכשירי רדיו. בערבים למד בקורס לאלקטרוניקה. הצטרף לברית הנוער הקומוניסטי (בנק"י) הקשורה למפלגת רק"ח. בשנים 1965–1967 שירת בצה"ל במסגרת הגרעין הקומוניסטי של הנח"ל, בין השאר בקיבוץ יד חנה. ב-1967 היה חייל בחטיבה הירושלמית ובמלחמת ששת הימים נלחם בירושלים. בסוף 1967 פגש בחיפה את המשורר הפלסטיני מחמוד דרוויש ושיתף אותו בהתלבטויותיו, האם להישאר בישראל ולהיאבק על אופייה, או לעזוב אותה. בהשראת המפגש בין השניים הקדיש לו דרוויש שיר - "החייל שחלם על חבצלות לבנות". לאחר שירותו הצבאי עבד זנד בעבודות שונות, ובהן מתקין טלפונים במשרד הדואר ומקים תפאורות בתיאטרון. בשנת 1968, בהיותו נסער מהפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה, סירב להצעה של הנהלת מפלגתו רק"ח להישלח ללימודי קולנוע בלודז' שבפולין, ואחותו נסעה במקומו. הוא עצמו עזב את שורות רק"ח והצטרף לקבוצה השמאלית הרדיקלית מצפן. הוא נעצר מספר פעמים עקב חלוקת חומר תעמולה. בגיל 24 השלים את בחינות הבגרות ושנה אחרי כן החל את לימודיו באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1975 סיים תואר ראשון בהיסטוריה בהצטיינות יתרה. בעקבות קבלת מלגה מממשלת צרפת נסע לפריז ולמד לתואר שני בסורבון. נושא עבודת המוסמך שלו היה "ז'אן ז'ורס והשאלה הלאומית" והוא נכתב בהנחייתה של פרופ' מדלן רבריו. לאחר מכן המשיך את לימודיו וסיים דוקטורט בהצטיינות בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה (E.H.E.S.S) בנושא: "ז'ורז' סורל והמרקסיזם: מפגש במשבר". הדוקטורט התפרסם כספר וזכה בפרס האקדמיה למדעי המוסר והפוליטיקה הצרפתית. עם תום הלימודים הוצעה לו משרה על ידי ההיסטוריון פרנסואה פירה והוא החל ללמד בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה. ב-1985 הצטרף לסגל אוניברסיטת תל אביב. החל מ-2002 ועד פרישתו לגמלאות ב-2014 כיהן בה כפרופסור מן המניין. זנד המשיך להורות בבית הספר ללימודים גבוהים כמרצה אורח, שהה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי כחוקר נלווה וכן לימד באוניברסיטת אקס-אן-פרובאנס. כמו כן השתתף ביסודו של כתב העת הצרפתי "1900 - כתב עת להיסטוריה אינטלקטואלית". זנד מרבה לכתוב מאמרים פוליטיים בעיתונות היומית ומביע דעות ביקורתיות ביותר כלפי מדיניות הממשלה. במאמר שפרסם בהגרדיאן הבריטי, לרגל קידום ספרו 'מתי ואיך חדלתי להיות יהודי' (ראו להלן), הוא כתב שהגזענות בישראל "מושרשת עמוק ברוח החוקים. היא נלמדת בבתי ספר ובקולג'ים, מופצת בתקשורת". לדבריו העבר שלו יהודי, אך ההווה ישראלי. "כמעט בלתי נסבל עבורי לחיות בחברה כזו, אבל אני חייב להודות שקשה לי למצוא בית במקום אחר. [...] לעיתים קרובות אני מתבייש בישראל". הוא נשוי ואב לשתי בנות. שלמה זנד החל דרכו בהיסטוריה של הרעיונות, המשיך בהיסטוריה פוליטית וחברתית של אינטלקטואלים, לאחר מכן עבר לחקור את היחסים בין קולנוע והיסטוריה וכעת הוא עוסק בסוגיות הלאומיות. בנוסף לפרסום מחקרים, הרבה לפרסם ספרים הפונים לקהל קוראים רחב. ספרו הראשון של זנד ועיבוד של עבודת הדוקטורט שלו (בצרפתית L'Illusion du politique - Georges Sorel et le (débat intellectuel 1900). שנים רבות נתפס סורל כאבי הפשיזם, וספרו של זנד הציג גישה שונה לחלוטין. על בסיס מקורות חדשים, כמו מאמרים נשכחים ותכתובות שנחשפו, טען זנד שסורל סלד מהפשיזם העולה והיה מודאג מפועלו. העובדה שאינטלקטואלים פשיסטים התקראו בשמו הייתה אמנם משמעותית, אך גם מתנגדי הפשיזם כמו אנטוניו גרמשי או פיירו גובטי ראו בסורל את נקודת מוצאם התאורטית: מסקנתו - ההיסטוריה של הרעיונות צריכה להיקרא לא מרוסו לרובספייר, לא ממרקס ללנין ולא מסורל למוסוליני אלא להפך - מרובספייר לרוסו, ממוסוליני או גרמשי לסורל וכך הלאה. ליבת מחקרו של זנד הייתה יחסיו המורכבים של סורל עם המרקסיזם, אופני קבלתו את המתודולוגיה המטריאליסטית וביקורתו על האוטופיה שבחזון הסוציאליסטי. זנד הציב את סורל בהקשר אידאולוגי רחב וחשף את קשריו עם בנדטו קרוצ'ה, אדוארד ברנשטיין, גוסטב לה בון ואנרי ברגסון. הספר, שראה אור בסדרת "אופקים" של הוצאת עם עובד בשנת 2000, עוסק באינטלקטואלים הן כשכבה חברתית ספציפית והן כסוכני תרבות המתפרצים לזירה הציבורית עם מטענים ערכיים והון סמלי ייחודי. בהשראתו של פייר בורדייה בוחן הספר את לידת מושג האינטלקטואל ואת השלבים השונים בהתפתחותו. הוא מתחיל בפרשת דרייפוס ומסיים בנוכחותם של יצרני התרבות הפוליטיים בישראל. הוא מבקש לחשוף את הדימויים העצמיים של אינטלקטואלים שונים, את יומרותיהם, את זהירותם הרבה וכן את אומץ לבם. כוונתו של הספר היא לנפץ את האידיאליזציה שהוענקה לאינטלקטואלים אך בה בעת להצביע על משקלם הרב בחברה. את חלקו השני של הספר, העוסק בישראל, הרחיב זנד ויצק ממנו את ספרו בצרפתית "המילים והאדמה" (Les mots et la terre - Les intellectuels en Israël). זהו ספר פנורמי שראה אור בשנת 2002 ועוסק ביחסים שבין הקולנוע להיסטוריה הפוליטית של המאה העשרים. על ספר זה זכה זנד לפרס מבקרי הקולנוע בצרפת. הספר מתאר כשש מאות סרטים בנושאים שונים: דמוקרטיה בקולנוע, מלחמת העולם הראשונה בקולנוע, הקולנוע והשואה, המלחמה הקרה בקולנוע, ועוד. הספר תורגם לצרפתית, בשם "המאה העשרים על המסך" וראה אור בהוצאת Seuil (Le XXe siècle à l'écran, Paris, Seuil, 200) ולספרדית (El siglo xx en pantalla - Cien años a través del cine, Barcelona, Crítica, 2005). הספר משמש גם כספר הלימוד בקורס בעל שם זהה של האוניברסיטה הפתוחה. זנד טוען בספרו שבלי קולנוע וטלוויזיה לא ניתן להבין את התרבות הפוליטית והאידאולוגיות המרכזיות של המאה העשרים. הוא טוען שחובה על היסטוריון העת המודרנית להתמודד עם הקולנוע על מנת לפענח את המאה העשרים מכיוון שהקולנוע הוא סוכן זיכרון מרכזי ומשקלו בעיצוב תודעת העבר אינו פחות מספרי הלימוד בבתי ספר. אחד מפרקי הספר המרכזיים עוסק ביחסו של הקולנוע המערבי לשואה. זנד משבח את סרטיהם החלוציים של אלן רנה, ז'יל פונטקורבו ואחרים שהעזו, לדבריו, כבר בסוף שנות החמישים להתמודד עם העבר הקשה, ולעומת זאת הוא מבקר בחריפות סרטים מאוחרים יותר כמו "שואה" של קלוד לנצמן ו"רשימת שינדלר" של סטיבן ספילברג. הספר עורר סערה גדולה בצרפת וזכה להסתייגויות קשות מאינטלקטואלים כמו ברנאר-אנרי לוי, אלכסנדר אדלר ואחרים. זנד טען גם שסרט צרפתי שנקרא "שואה" היה צריך לפתוח בתיאור הרכבות שיצאו ממחנה דראנסי שליד פריז ולא למחוק פרק זה מההיסטוריה. לדעת זנד, גישת הסרט פגומה מיסודה מכיוון שהיא מצמצמת את ההשמדה לאזוריה הנידחים של אירופה המזרחית ואינה בוחנת את תרומתם ומעורבותם של מרכזי התרבות הגבוהים. מלבד זאת, אם חולשתו של "לילה וערפל" של אלן רנה הייתה העובדה שלא הזכיר את המספר 6 מיליון, חולשת סרטו של לנצמן היא בכך שלא מופיעים בו כלל קורבנות לא יהודיים. הוא גם קובל כנגד לנצמן שאת עיקר המימון הראשוני לעשיית הסרט קיבל מממשלת ישראל ושעובדה זו הוסתרה מהצופים ולא הוזכרה בכותרות. הספר שראה אור ב-2004 מתמודד עם היבטים שונים של ההיסטוריוגרפיה המודרנית. הספר מתאר גישות היסטוריות שונות, תוך שילוב סיפורים אוטוביוגרפיים: מאסכולת ה"אנאל" שזנד התמודד עמה בפריז כדוקטורנט צעיר, דרך ה"היסטוריונע" הוויזואלי ועד הוויכוח ההיסטורי של הפוסט-ציונות פורס הספר את עלילותיהם של מספרי העבר ולא חוסך את שבט ביקורתו מהם. מלבד זאת, דן זנד בדימויים הספרותיים של ההיסטוריון בספרות המערבית והישראלית ומסיים בתפיסת ההיסטוריה של ולטר בנימין. ערך מורחב – מתי ואיך הומצא העם היהודי? ספר זה ראה אור בשנת 2008 בהוצאת רסלינג. הספר מתמודד עם מסורת ההיסטוריוגרפיה הפרוטו-לאומית והלאומית שהעלתה על נס את קיומו של עם יהודי מאז יציאת מצרים. מתוך דיון תאורטי בסוגיית הלאומיות ובהשראתם של בנדיקט אנדרסון וארנסט גלנר מבקש זנד לפרק את הנרטיב הציוני שהמציא, לדבריו, את העם היהודי כדי לייצר לאום חדש. על פי זנד, המצאת העם היהודי התבססה על התנ"ך כספר היסטורי ועל המיתוס הנוצרי של הגליית היהודים בעקבות המרד הגדול, וכך נוצרה היסטוריה לאומית ארוכת טווח שלא הייתה ולא נבראה. זנד מאמץ את ההשערה לפיה היהודים כלל לא גלו מארץ ישראל, והערבים ששכנו בארץ במהלך הדורות הם במידה רבה צאצאיהם. זנד סובר כי היהדות הייתה הדת המונותאיסטית הראשונה שפתחה במסע המרת דת המוני ומוצאם של היהודים רב גוני ועשיר הרבה יותר ממה שמקובל לחשוב. לטענתו, יהודי אשכנז הם בעיקר גרים שמוצאם בממלכת כוזר, מקורם של יהודי תימן בממלכת חימיר ואף יהודי צפון אפריקה וספרד הם ברובם גרים. לפיכך היהודים הם ציוויליזציית דת ייחודית אך הם לא עם זר ונודד כפי שהאנטישמיים וחלק מן הציונים ראו אותם. בסיכומו של הספר דן זנד בפוליטיקת הזהויות האתניסיסטית במדינת ישראל ומביע את חרדתו מעתידה של פוליטיקה זו. התזה של זנד עוררה דיון ציבורי נרחב בישראל ובעולם ובפרט תגובות נגד וביקורות שליליות רבות, מכיוונים שונים. היסטוריונים הסתייגו מביקורתו של זנד על ההיסטוריוגרפיה הציונית, וטענו כי עובדת היותם של גרים חלק משמעותי מהעם היהודי מוזכרת בהרחבה במחקר ההיסטוריוגרפי הישראלי, גם אם קיים פער בינו לבין השיח הפוליטי. עוד טענו היסטוריונים כי זנד לוקח אירועים נקודתיים ומינוריים בהיקפם בהיסטוריה היהודית ובונה מהם תאוריה מפוקפקת במהימנותה, על מנת לבסס את השקפתו הפוליטית האנטי-ציונית ביסודה. הספר "מתי ואיך הומצאה ארץ-ישראל?" יצא לאור בשנת 2012 בהוצאת כנרת זמורה-ביתן. ספר זה יצא בשנת 2013, גם הוא בהוצאת כנרת זמורה-ביתן. בעקבות ספריו הקודמים, טוען זנד בספר שאין תרבות יהודית חילונית או מאפיינים אחרים המשותפים ליהודים חילוניים ברחבי העולם, ולכן למעשה הם אינם יהודים, אלא ישראלים, אמריקנים וכך הלאה. מדינת ישראל מגדירה את עצמה כמדינה יהודית, אבל אינה מחייבת את קיום מצוות היהדות, ולכן הגדרה זו סותרת את עצמה לדבריו. השואה הפכה למרכיב חשוב בזהות היהודית החילונית במקום הזהות הדתית, "העם הנבחר" הפך להיות "הקורבן הבלעדי". על אף שהיטלר הובס צבאית, האידאולוגיה שלו חלחלה לתורת הגזע שבה מחזיקים לדבריו יהודים רבים. יצא לאור בשנת 2015, בהוצאת רסלינג. L'Illusion du politique - Georges Sorel et le débat intellectuel 1900, Paris, La Découverte, 1984 (ISBN 2-707115185) האינטלקטואל, האמת והכוח - מפרשת דרייפוס ועד מלחמת המפרץ, תל אביב, עם עובד, 2000 (ISBN 965-1314397). הקולנוע כהיסטוריה - לדמיין ולביים את המאה העשרים, תל אביב, עם עובד, 2002 (ISBN 965-15253). הספר הופיע גם בצרפתית ובספרדית. ההיסטוריון, הזמן והדמיון - מאסכולת ה"אנאל" ועד לרוצח הפוסט-ציוני, תל אביב, עם עובד, 2004 (ISBN 965-1317337). Les Mots et la terre - Les intellectuels en Israël, Paris, Fayard, 2006 (ISBN 2-21362903-X). הספר הופיע גם באנגלית. מתי ואיך הומצא העם היהודי?, תל אביב, רסלינג, 2008. הספר הופיע גם בשפות הבאות: אנגלית, צרפתית, גרמנית, ערבית, איטלקית, רוסית, יפנית, הונגרית, שוודית, סלובנית, ספרדית, פורטוגזית, פולנית, טורקית, בולגרית, סינית, קרואטית, פורטוגזית, יוונית וצ'כית. מתי ואיך הומצאה ארץ ישראל?, אור יהודה, כנרת, זמורה-ביתן, דביר, 2012 (ISBN 978-965-552-133-7). הספר הופיע גם בשפות הבאות: צרפתית, אנגלית, גרמנית, פורטוגזית, רוסית, ערבית, ספרדית, פרסית, פולנית וצ'כית. מתי ואיך חדלתי להיות יהודי? מבט ישראלי, אור יהודה, כנרת, זמורה-ביתן, דביר, 2013 (ISBN 978-965-552-588-5). הספר הופיע גם בשפות הבאות: צרפתית, אנגלית, גרמנית, איטלקית, רוסית, ערבית, פולנית, פורטוגזית וספרדית. היסטוריה בדמדומים: הרהורים על זמן ואמת, תל אביב, רסלינג, 2015. הספר הופיע גם בצרפתית ובאנגלית. La Fin de l'intellectuel français? - De Zola a Houellebecq, Paris, La Découverte, 2016 (ISBN 978-2707189394) לחיות ולמות בתל אביב (רומן בלשי), ידיעות ספרים, 2019. גזע מדומיין, תל אביב, רסלינג, 2020. קיצור תולדות השמאל בעולם, תל אביב, רסלינג, 2021. ישראל-פלסטין ושאלת הדו-לאומיות, תל אביב, רסלינג, 2023. (J. Julliard & S. Sand, Georges Sorel en son temps, Paris, Seuil, 1985 (ISBN 2-02-008978-5 חיים בראשית, ש. זנד, מ. צימרמן, קולנוע וזיכרון - יחסים מסוכנים?, ירושלים, מרכז זלמן שזר, 2004 (ISBN 965-2271918). על לאומיות וזהות יהודית – ארנסט רנאן, תל אביב, רסלינג, 2009. הספר הופיע גם באנגלית ובצרפתית. ביקורות על הספר אשליית הפוליטיקה: ז'ורז' סורל והוויכוח האינטלקטואלי של 1900 Madeleine Rebérioux, Revue Historique, sept. 1985, p. 256-258 Sergio Romano, Vingtième Siècle, 7, 1985, p. 183-185 ביקורת על הספר הקולנוע כהיסטוריה - לדמיין ולביים את המאה העשרים Myriam T SIKOUNAS, Revue d'histoire moderne et contemporaine, 51-4, oct.-déc. 2004. שלמה זנד (1946-), דף שער בספרייה הלאומית אתר האינטרנט הרשמי של שלמה זנד העמוד האישי של שלמה זנד בהוצאת VERSO רשימת כל הסרטים בקטגוריה רשימות צפייה - שלמה זנד "הקולנוע כהיסטוריה" שלמה זנד, עם עובד אתר הספר "המצאת העם היהודי" עמיחי שלו, לא לפחד כלל: שלמה זנד מוותר על יהדותו, באתר ynet, 6 באוגוסט 2013 ראיונות עם זנד: אסף שור "אני חושב שזה אל”ף-בי”ת לכל מי שרוצה להמשיך לחשוב, לעשות דיאלוג עם אלה שבאים אחריו", המאסף, 10 בדצמבר 2004 יריב מוהר, "כידוע, ביקורת לא הולכת עם אהבה", באתר nrg‏, 22 בפברואר 2005 הגר שובל, ההיסטוריה כסרט, שיעור חופשי 67, יוני 2005 יוסי גורביץ, באירופה המצאנו את העם היהודי, באתר חדשות 13, 21 במרץ 2008 שלמה זנד מתראיין ברדיו הסטודנטים קול הקמפוס אף.אם.106, על הספר מתי ואיך הומצא העם היהודי(הקישור אינו פעיל), 8 במאי 2008 דליה קרפל, פה ושם ב"ארץ ישראל", באתר הארץ, 23 במאי 2012 עפרי אילני, ההיסטוריון שלמה זנד סבור שהפרויקט הגלובלי של השמאל קרב לקצו. ראיון, באתר הארץ, 17 בנובמבר 2021 מכּתביו: פרופ' שלמה זנד, זנד ואמנות אחזקת ההיסטוריה, באתר ynet, 23 בדצמבר 2004 - קטע מספרו "ההיסטוריון, הזמן והדמיון - מאסכולת ה'אנאל' ועד לרוצח הפוסט-ציוני" "המון וקולנוע בפריז של סוף המאה", זמנים תעשיית הקולנוע מול תעשיית ההשמדה – מזיס היהודי הרע אל שינדלר הגרמני הטוב, פרק מספרו הקולנוע כהיסטוריה: לדמיין ולביים את המאה העשרים שלמה זנד, מתי ואיך חדלתי להיות יהודי?, באתר ynet, 20 ביולי 2013 - הפרק הראשון בספר קליאו והתמונה הנעה, המרכז לטכנולוגיה חינוכית ההיסטוריון כמוצר לאומי, על ספרו של אריק הובסבאום, לאומיות ולאומים מאז עידן המהפכה שלמה זנד, מי בכלל צריך למצוא את "הגן יהודי", באתר הארץ, 27 בנובמבר 2006 שלמה זנד, ליברמן רוצה למולדובה הטהורה, באתר הארץ, 13 בינואר 2014 טורי דעות, ynet דרעי, אסף, ביקורת ספר אילת מעוז חוק חי: שיטור וריבונות תחת כיבוש ירושלים: מכון ון ליר, 2020 ,235 עמ', The Journal for Interdisciplinary Middle Eastern Studies, 2020, עמ' *133–*136 doi: 10.26351/jimes/6-2/7 שלמה זנד, ההיגיון המעוות של "הזכות ההיסטורית", באתר הארץ, 7 בנובמבר 2018 "מתי ואיך הומצא העם היהודי?", עמ' 18-19 מערכת, ‏פרופ' שלמה זנד: ישראל גזענית, לא רוצה יותר להיות יהודי, באתר גלובס, 12 באוגוסט 2014 Madleleine Reberioux, Revue Historique, sept. 1985, p. 256-258 Sergio Romano, Vingtieme Siecle, 7, 1985, p. 183-185 הקולנוע כהיסטוריה - לדמיין ולביים את המאה העשרים, תל אביב, עם עובד, 2002. עמ' 13–29 הקולנוע כהיסטוריה. עמ'249–251, 367 לגבי המימון מממשלת ישראל ראו: תמר גולן, מעריב, 11 באוגוסט 1985; יעל אדמוני דבר, 18 ביוני 1986; יורם ירקוני, "שואה פרטית", כל העיר 476, 23 באוקטובר 1987. פרנק, לבנה (ז’אנין), "שואה : סרט והיסטוריה", זמנים 83 (תשסג 2003) 76-89. התגובות: פרופ' יאיר הופמן, מה לתבן את הבר?, בתוך: ד"ר לאה מזור, על מקרא הוראה וחינוך עפרי אילני, אני כוזרי גאה, באתר הארץ, 16 במרץ 2008 פרופ' דוד אסף, לא כוזרים ולא טטארים, באתר הארץ, 23 במרץ 2008 תום שגב, המצאה שנקראת "העם היהודי", באתר הארץ, 26 בפברואר 2008 שבתאי קור, מי הם יהודים?, באתר nrg‏, 14 באפריל 2008 האם היהודים הם עם? המחלוקת בקשר לזנד, באנגלית אריק הובסבאום, ספרי השנה, האובזרוור, 22 בנובמבר 2009 בן זילכה, אל תקרא לי עם, וואלה, 18 במרץ 2009 יצחק לאור, בין בלעם לאתונו, באתר הארץ, 24 באפריל 2008 יעקב שביט, משה החייט ואביו הסלאווי, באתר הארץ, 25 באפריל 2008 שלמה זנד, כזריה, אם הגלויות, באתר הארץ, 2 במאי 2008 יעקב שביט, תרבות-עם משותפת, באתר הארץ, 16 במאי 2008 דן לחמן, ביקורת על 'מתי ואיך הומצא העם היהודי?' אסף מלאך, על הלגיטימיות של פולחן האבות, מקור ראשון, 26 במרץ 2010 ישראל ברטל, המצאת ההמצאה, באתר הארץ, 28 במאי 2008 דוד אסף, לא כוזרים ולא טטארים, באתר הארץ, 23 במרץ 2008 עמי איזרוף בביקורת על ספרו של רפאל פאלק "ציונות והביולוגיה של היהודים יעקב אמיר, המדע הטהור ושאלת היהודים, באתר הארץ, 23 במרץ 2008 רבקה שפק ליסק תגובה לטיעוניו העיקריים של שלמה זנד שאין עם יהודי- מוניטור האקדמיה הישראלית בן דרור ימיני, "ג'יהאד אקדמי", באתר nrg- קטע מטור של בן דרור ימיני באתר nrg מעריב בן-דרור ימיני, פנטזיה פוסט-ציונית, באתר nrg, nrg שלום דותן, חלום הבלהות של פוסט-ציוני, כיוונים חדשים 19, ינואר 2009, 236-230, באתר ההסתדרות הציונית העולמית. עמנואל נבון, מתי ואיך הומצא הספר של זנד, באתר News1 מחלקה ראשונה, 25 בדצמבר 2009 שאול ברטל, מי המציא את המצאת העם היהודי?, באתר e-mago,‏4 ביוני 2010 אבשלום לניאדו, ‏עבר ללא מחקר, קתרסיס 13, אביב תש"ע, עמ' 54–106 אניטה שפירא, Review Essay: The Jewish-people deniers, The Journal of Israeli History, Vol. 28, No. 1, March 2009, 63-72 (באנגלית) סימון שאמה, The Invention of the Jewish People, פייננשל טיימס, 13 במרץ 2009(באנגלית) MARTIN GOODMAN, Secta and natio, The Times Literary Supplement, February 26, 2010 משה בקר, Jews in Khazaria,‏ 03/04/2011 יואב גלבר, "מתי ואיך הומצאה ארץ-ישראל?": אומרים ישנה ארץ, באתר הארץ, 24 בספטמבר 2012 עופר אדרת, משבר הזהות של שלמה זנד, באתר הארץ, 19 במאי 2013 ארנון דגני, הציוני שבזנד, באתר "העוקץ", 1 ביולי 2013 גלעד מלצר, "לחיות ולמות בתל אביב": שלמה זנד כתב רומן בלשי, אך לא השתחרר מכובע המרצה, באתר הארץ, 11 במרץ 2020 דימיטרי שומסקי, איך התקבלה התפישה הדו-לאומית בתנועה הציונית?, באתר הארץ, 7 בנובמבר 2023