laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ברוך נבו

ברוך נבו (נולד ב-19 בספטמבר 1941) הוא פרופסור אמריטוס ישראלי לפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה. נבו היה נשיא המכללה האקדמית צפת, המקים והמנהל הראשון של המרכז הארצי לבחינות והערכה. בוגר תיכון עירוני ה' (תל אביב). את לימודיו לתארים ראשון, שני ודוקטורט בפסיכולוגיה השלים באוניברסיטה העברית בירושלים. שימש פסיכולוג קליני בבית הילדים בני ברית, פסיכולוג גדודי בסיירת חרוב, ופסיכולוג אוגדתי בחדשים שלאחר מלחמת יום הכיפורים. בסיום לימודיו עבר להתגורר בחיפה והצטרף כחבר סגל לחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה (1970). תחומי המחקר של פרופסור נבו הם: הערכה ומדידה, גיוס ומיון עובדים, בניית מבחנים ושאלונים, אינטליגנציה אנושית, מחוננות. פרופ' נבו כתב מאמרים וספרים בנושאים אלה. פרופסור נבו ביצע שורה של תפקידי מחקר והוראה במוסדות רבים מסביב לעולם, בהם אוניברסיטת מיינץ בגרמניה, אוניברסיטת ייל, האוניברסיטה הלאומית של סינגפור, ואוניברסיטת ברנדייס. ראש החוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה בין השנים 1978–1981. הקים והיה המנהל הראשון של המרכז הארצי לבחינות והערכה בירושלים בין השנים 1982 ו-1987. דיקן הפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת חיפה בין השנים 1996–1999 מנהל במשותף עם פרופסור גבי סלומון של המרכז לחקר החינוך לשלום באוניברסיטת חיפה בין השנים 2000 ו-2003 נשיא המכללה האקדמית צפת בין השנים 2003 ו-2006 חבר המועצה להשכלה גבוהה בין השנים 2007 ו-2012. ראש צוות פסיכולוגים במרכז להשתלמויות שופטים בבית המשפט העליון בין השנים 2007 ו-2017 מתאם ״פורום צבא-חברה״ במכון הישראלי לדמוקרטיה יו״ר וועדת ההיגוי הלאומית לתיווך מחוננים בין השנים 2000-2008 תסריטאי שותף יחד עם אלי כהן וצביקה קרצנר, של הסרט ״שתי אצבעות מצידון״ (1985) תסריטאי שותף יחד עם ראובן הקר של הסרט ״רובאים״ (1990) מחבר שותף יחד עם נורית אשכנזי של הספר ״הערב בשש תפרוץ מלחמה״ (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2003) מחבר שותף יחד עם נורית אשכנזי של הספר ״השיבה מסרפיאום״ (הוצאת מעריב, 2006) נבו הוא יליד קיבוץ גבעת השלושה. שירת בצה״ל בחטיבת הנח"ל כלוחם וכקצין. נישא בשנת 1966 לעפרה נבו-אשכול. לשניים שני בנים (אשכול נבו ונועם נבו). מדיה וקבצים בנושא ברוך נבו בוויקישיתוף קורות חיים של פרופ׳ ברוך נבו - אתר אוניברסיטת חיפה הדף של פרופ׳ ברוך נבו - אתר אוניברסיטת חיפה ספרים שכתב - אתר סימניה גבי וימן, ברוך נבו, החידה הסינגפורית, הוצאת צבעונים, ירושלים, 2001. פרופ' ברוך נבו: מסע בעקבות הזמן(הקישור אינו פעיל) - אתר אוניברסיטת חיפה ברוך נבו, דף שער בספרייה הלאומית חילופי נשיאים במכללה האקדמית בצפת - פרופסור ברוך נבו החליף את אהרון קלרמן, באתר המכללה האקדמית צפת יורם קנטר, ישיבת מועדון והרצאת פרופ' ברוך נבו, באתר מועדון רוטרי חיפה, ‏25 בפברואר 2015 רביב דרוקר, תחקיר המל"ג, באתר drucker10, ‏7 במאי 2013 ברוך נבו ואחרים, דוח ועדת ההיגוי לקידום החינוך למחוננים בישראל (מאמר), באתר משרד החינוך, האגף לתלמידים מחוננים ומצטיינים, ‏2004
ישיבת רש"י

ישיבת רש"י היא ישיבה גדולה חרדית לנוער מתמודד חרדי. הסניף המרכזי שלה ממוקם בירושלים בשכונת הבוכרים ולומדים בו כשלוש מאות וחמישים תלמידים. בראשות הישיבה מכהן מייסד הישיבה הרב חייקל מילצקי. עם גדילתו של הציבור החרדי התרחבה תופעת ה"נושרים" ולא היה לנושרים מקום המספק מסגרת תומכת ותנאים מקילים. בין הישיבות הוותיקות מסוג זה הן "שערי יושר" בראשות הרב משה גולדשטיין, רשת ישיבות "מבקשי השם" בראשות הרב נתן צבי קופולוביץ ,"דרך ה'" בראשות הרב ברוך צבי גרינבוים, וישיבת רש"י. בסוף שנות ה-90 הכיר חייקל מילצקי, אז אברך צעיר בגילאי ה-30, מספר נערים נושרים ופתח עבורם מסגרת ישיבתית למספר שעות ביום ברחוב צפניה בירושלים סמוך למקום מגוריו, במבנה של ישיבה המיועדת לבחורים ממוצא צרפתי שנקראה ישיבת רש"י ונסגרה מספר שנים קודם לכן. עם השנים הישיבה גדלה והעתיקה את מקומה לרחוב ישא ברכה בירושלים. לישיבת רש"י כמה סניפים. הסניף המרכזי הוא בירושלים, אליו מגיעים בחורים בשלב הראשוני על מנת לבחון את התאמתם. בסניף לומדים כ-150[דרושה הבהרה] תלמידים. סניפים נוספים ברחוב בליליוס בירושלים ובמושב תפרח. ראש הישיבה הרב מילצקי מוסר שיעורים בכל הסניפים. בדצמבר 2018 גייסה הישיבה בקמפיין מימון המונים כחמישה מיליון שקלים. ב-17 בספטמבר 2021 פורסם תחקיר בעיתון הארץ הכולל עדויות אנונימיות של מספר בוגרים על "אלימות, השפלות תכופות ועיסוק נרחב במין" בין כותלי הישיבה. בתגובה לתחקיר הגיבו בישיבת רש"י כי "מטבע הדברים ומורכבות המקרים בהם מטפל צוות ישיבות רש"י, בודדים מתוך אלפי בני הנוער עשויים לצאת מרוצים פחות. והדברים המתוארים בכתבה מופרכים, משוללי יסוד ומנותקים בצורה קיצונית מהקשרם", כמו כן, מספר בוגרי הישיבה יצאו להגנתה וטענו שמדובר בשיטת חינוך שאולי לא מתאימה לכל אחד אך אינה כפי המשתמע בתחקיר. בנוסף, פורסם ב"הארץ" מאמר דעה שכלל עדות מאם לבוגר הישיבה בו היא מתארת את אופי הישיבה ומסבירה שישיבת רש"י מיועדת לנוער נושר במצבים מורכבים, ובשורה התחתונה ראש הישיבה מציל בני נוער רבים מהידרדרות לפשע. אתר האינטרנט הרשמי של ישיבת רש"י אבי רבינא, שיטת רש"י | מחבורת נערים נושרים לרשת ישיבות תורניות, באתר "כל הזמן", ‏19 באוגוסט 2017, כ"ז אב התשע"ז למרות בין הזמנים 'שטייגן' ברש"י(הקישור אינו פעיל, 29.9.2021), באתר קוקר אסף מלחי, חנוך לנער על פי דרכו: מסגרות חינוך חלופיות לנערים חרדים מחקר מדיניות 152, המכון הישראלי לדמוקרטיה, 2020, עמ' 81 אלי רוטמן, צפו ברגעי השמחה: כך חגגו בישיבת רש"י את הצלחת קמפיין גיוס ההמונים, ‏27.12.2018 כיכר השבת, ‏הישיבה שמצילה בחום ואהבה - מתגייסת 'בשבילו', באתר כיכר השבת, 25 בדצמבר 2018(הקישור אינו פעיל, 29.9.2021) "הם העריצו את הרב, עשו כל מה שביקש ועכשיו הם מבינים מה באמת קרה בישיבה". הארץ. נבדק ב-2021-09-21. בוגרי ישיבת רש"י זועמים על התחקיר נגד הרב מילצקי, באתר אקטואליק, ‏2021-09-19 אתי קצבורג, ישיבת רש"י, בלי פירושים, באתר הארץ, ‏25.09.2021
אורבנוס החמישי

אורבנוס החמישי (בלטינית: Urbanus V‏; סביב 1310 - 19 בדצמבר 1370), היה אפיפיור מ-28 בספטמבר 1362 עד מותו. גיום גרימור נולד למשפחת אצולה בטירת גריזאק שבחבל לאנגדוק בדרום צרפת. כשהיה בן שתים עשרה בלבד עזב את הטירה המשפחתית כדי ללמוד במונפלייה ובטולוז. עם סיום לימודיו קיבל תואר דוקטור לחוק הכנסייתי. לימד במונפלייה ובאביניון, נכנס למסדר הבנדיקטיני ושימש אב מנזר סנט ז'רמין בעיר אוסר שבצפון חבל בורגונדיה. ב-1361 שימש אב מנזר סנט ויקטור במרסיי. נשלח לנאפולי על ידי האפיפיור, אך ב-1362 נפטר האפיפיור אינוקנטיוס השישי, וגיום גרימור נבחר לאפיפיור, ובחר בשם אורבנוס החמישי. אורבנוס החמישי המשיך ברפורמה של קודמו. לחם בשחיתות, במותרות ובבזבוז בחצרו באביניון. התנגד בכל תוקף למינוי קרובי משפחה למשרות בכנסייה. גייס לעזרתו אנשים משכילים, ייסד קולג' חדש במונפלייה ותמך במלומדים. הציב לעצמו כמטרה את החזרת מקום מושב האפיפיור מאביניון לרומא. אנשי חצרו הצרפתים התנגדו לכך, וביקשו ממנו שלא להיעתר לבקשותיהם של המשורר פטרארקה ושל הקדושה קאתרינה מסיינה לעשות כן. הוא חשש כי האנגלים, שכבשו את דרום צרפת, יכבשו גם את אביניון ויענישו אותו על היותו נתון למרותו של שארל החמישי מלך צרפת. ב-30 באפריל 1367 הפליג האפיפיור ממרסיי, וב-16 באוקטובר נכנס לרומא לקול תשואות ההמון. המשורר פטרארקה הביע את תודתו לאפיפיור שהעז לחיות ברומא. אך העיר הייתה מוזנחת וארמון האפיפיור נחרב בשריפה. אורבנוס החמישי ציווה לבנותו מחדש, ובינתיים עבר להתגורר מחוץ לעיר. ב-1368 הכתיר ברומא את קרל הרביעי לקיסר האימפריה הרומית הקדושה. אך ב-5 בספטמבר 1370 נכנע לדרישתם של הקרדינלים הצרפתיים, ואמר שעליו לחזור לאביניון כדי להשכין שלום בין צרפת ואנגליה במלחמת מאה השנים. ב-24 בספטמבר 1370 הגיע אורבנוס החמישי לאביניון, ונפטר שם בדצמבר של אותה שנה. הוא נקבר בכנסיית נוטרדאם באביניון, אך ב-1372, על פי צוואתו, הועבר מקום קבורתו למנזר סנט ויקטור במרסיי. במקומו נבחר לאפיפיור גרגוריוס האחד עשר. מדיה וקבצים בנושא אורבנוס החמישי בוויקישיתוף אורבנוס החמישי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אורבנוס החמישי, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
רובר דלונה

רובר דלונה (בצרפתית: Robert Delaunay;‏ 12 באפריל 1885, פריז – מונפלייה, 25 באוקטובר 1941) היה צייר צרפתי, אשר בעבודותיו בישר את הזרם האורפיסטי. אחד מסימני ההיכר של עבודותיו הוא שימוש בצבעים עזים, הנותנים ביטוי לתחושותיו. דלונה החל לצייר בעידוד דודתו, אליה עבר בעודו ילד, לאחר גירושי הוריו. כבר ב-1903 יצר אמנות. בין 1902 ו-1904 למד עיצוב תפאורות בבלוויל. ב-1904 החל לצייר באזור ברטאן והחל להתעניין בקבוצת פונט-אוון וב"סלון העצמאים" (Société des Artistes Indépendants). הוא עסק בניתוח הצבע של יוז'ן שברול של הנאו-אימפרסיוניזם ובעבודתו של סזאן, שהובילה אותו בסופו של דבר להתעניינות בקוביזם. ב-1906 הכיר את ז'אן מצינז'ה ואת אנרי רוסו וב-1909 החל לפעול בקבוצה של ציירים קוביסטיים שכללה גם את ז'ורז' בראק ופבלו פיקאסו. ב-1908, לאחר שירותו הצבאי (כספרן גדודי), דלונה פגש את סוניה דלונה שעמה התחתן מאוחר יותר (אף היא הייתה ציירת נודעת) ומאוחר יותר נולד להם בן. בשנת 1909 החל דלונה לצייר סדרת של ציורים של העיר פריז ובעיקר של מגדל אייפל, לאחר שהתמקם בסטודיו בפריז. בשנת 1911 הצטרף דלונה לקבוצת "הפרש הכחול", קבוצת ציירים שעסקו במוחשי והפיכתו למופשט, שהתרכזה במינכן. לאחר הצטרפותו לקבוצה זו השתנו ציוריו לחלוטין והוא יצר אומנות מופשטת תוך נטייה לקוביזם. ביצירותיו אלו שילב את הקוביזם עם הפוביזם תוך זיקה לתנועת האור שבאימפרסיוניזם ויצר סגנון ייחודי, לו קרא גיום אפולינר ב-1912 בשם אורפיזם. בתקופת מלחמת העולם הראשונה דלונה שהה עם אשתו בספרד ואחר כך גם בפורטוגל. באותה תקופה עיצבו השניים תפאורה ותלבושות לבית האופרה של מדריד, וסוניה טרק הפכה למעצבת אופנה. לאחר חזרתו לצרפת ב-1921 השתתף דלונה בעיצוב פסי הרכבת בתערוכה העולמית של פריז (1937). בתקופת מלחמת העולם השנייה, סבל דלונה מסרטן ובריאתו החלה להדרדר, הוא נפטר ב-25 באוקטובר 1941 במונפלייה. מדיה וקבצים בנושא רובר דלונה בוויקישיתוף תמונתו - חלון בעיר, מס' 4 רובר דלונה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) רובר דלונה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) רובר דלונה, באתר MusicBrainz (באנגלית) רובר דלונה, באתר Discogs (באנגלית)
סיטרואן SM

סיטרואן SM (בצרפתית: Citroën SM) היא מכונית סלון יוקרתית, בתצורת קופה, 2 דלתות, 4 מושבים, שיוצרה על ידי חברת סיטרואן הצרפתית בין השנים 1970–1975. ה"סיטרואן SM" הוצגה לראשונה בתערוכת המכוניות בז'נבה במרץ 1970. יוצרו 12,920 יחידות. לארצות הברית יוצאו 1,250 יחידות, ולקנדה יוצאו 1,950 יחידות. בשנת 1971 זכתה ה"סיטרואן SM" במקום השלישי בתחרות מכונית השנה באירופה. במקום הראשון זכתה ה"סיטרואן GS", ובמקום השני פולקסווגן K70. מנוע ה"סיטרואן SM" פותח במשותף על ידי חברת סיטרואן וחברת מזארטי. מקדם הגרר של הדגם: 0.26. ה"סיטרואן SM" הייתה המכונית הראשונה באירופה אשר נבנתה עם הגה מתכוונן לגובה ולעומק. 2 דלתות - קופה 4 דלתות - סלון (מספר מוגבל של יחידות) 2 דלתות - קבריולה 4 דלתות - קבריולה (נבנו 2 יחידות, אשר יועדו לנשיא צרפת) שנת 1971 - 4,988 יחידות שנת 1972 - 4,036 יחידות שנת 1973 - 2,619 יחידות שנת 1974 - 294 יחידות שנת 1975 - 115 יחידות 4 מושבים מיתלים - הידרו פנאומטיים 4 בלמי דיסק - סיוע ושליטה הידראולית שישה פנסים קדמיים - מאחורי מגן זכוכית - נעים בהתאם לכיוון ההגה הגה מתכוונן לגובה ולעומק מכל דלק 90 ליטר תאוצה 0–100 קמ"ש - 8.5 שניות (בדגם מנוע 2,700 סמ"ק המפיק 170 כ"ס) נבנו 2 יחידות, בתצורת קבריולה, 4 דלתות אשר יועדו ל-5 נוסעים. בסיס הגלגלים התארך. הנשיאים הצרפתיים אשר השתמשו בדגם: ז'ורז' פומפידו, ואלרי ז'יסקר ד'אסטן, פרנסואה מיטראן וז'אק שיראק. סיטרואן SM סיטרואן SM, שנת 1973 סיטרואן SM קבריולט סיטרואן SM קבריולט, שנת 1971 סיטרואן SM קבריולט, שנת 1970 סיטרואן SM בתצורת 4 דלתות סיטרואן SM בתצורת 4 דלתות סיטרואן SM בתצורת 4 דלתות סיטרואן SM קבריולט, 4 דלתות - נשיאותית סיטרואן SM קבריולט, 4 דלתות - נשיאותית סיטרואן סיטרואן DS מדיה וקבצים בנושא סיטרואן SM בוויקישיתוף
טורקיז (פירושונים)

האם התכוונתם ל... טורקיז – מינרל שצבעו בין כחול לירוק טורקיז (צבע) – גוון שמתקבל מערבוב מסוים של הצבעים ירוק ותכלת מבצע טורקיז – מבצע תחת פיקוד צרפתי שנערך ברואנדה
קתרין שינדל

קתרין רנה "קייט" שינדל (באנגלית: Katherine Renee "Kate" Shindle; נולדה ב-31 בינואר 1977) היא שחקנית אמריקאית. שינדל נולדה בטולידו שבאוהיו וגדלה בניו ג'רזי. למדה לתואר בסוציולוגיה ובתיאטרון באוניברסיטת נורת'ווסטרן. ב-1997 היא נבחרה למיס אמריקה וזמן קצר לאחר מכן נוצר סקנדל, לאחר שהתברר שאביה הוא ממארגניה הבכירים של התחרות. שופטי התחרות טענו שלא הכירו אותו, והיא נבחרה מתום לב, וכן לא נשלל ממנה תוארה. ב-2004 שיחקה בסרט "נשים מושלמות" לצד גלן קלוז וב-2005 שיחקה בסרט "טרומן קפוטה". היא גילמה את תפקיד ויויאן בהפקה של ברודוויי "לא רק בלונדינית" המבוססת על הסרט ובמחזה "קברט". היא שיחקה דיילת אוויר בפרק של הסדרה "כשהעולם סובב", מגישת חדשות בפרק בסדרה "צווארון לבן" וגם הופיעה בפרק של "אחת שיודעת". בשנת 2019 הצטרפה לקאסט העונה השלישית של הסדרה "הטובות לקרב". קתרין שינדל, ברשת החברתית אקס (טוויטר) קתרין שינדל, ברשת החברתית אינסטגרם קתרין שינדל, ברשת החברתית LinkedIn קתרין שינדל, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) קתרין שינדל, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
דלתה בורק

דלתה בורק (באנגלית: Delta Burke; נולדה ב-30 ביולי 1956) היא שחקנית ומפיקה אמריקאית. בורק נולדה באורלנדו, וב-1974 היא נבחרה למיס פלורידה והייתה הזוכה הצעירה ביותר בתולדות התחרות. לאחר מכן למדה באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון. היא הופיעה בתפקידים קטנים במספר רב של סדרות טלוויזיה ובין היתר בסדרה "ספינת האהבה". בין השנים 1986 ל-1991 היא שיחקה בתפקיד הראשי בקומדיית המצבים "נשים מעצבות" שעל תפקידה הייתה מועמדת לפרס אמי. בשנת 2000 החלה לגלם את הגברת הראשונה של ארצות הברית בסדרת הטלוויזיה "DAG" ברשת NBC, שירדה מן המרקע לאחר עונת שידורים אחת. באותה שנה שיחקה גם בסרט "מה נשים רוצות". ב-2002 שיחקה את אמם החורגת של עמי ותמי בסרט טלוויזיה על פי סיפור הילדים. בשנת 2006 שיחקה בסרט הטלוויזיה של NBC, "השנה ללא סנטה קלאוס" את גברת קלאוס, אשתו של סנטה קלאוס (ג'ון גודמן). דלתה בורק, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) דלתה בורק, באתר AllMovie (באנגלית) דלתה בורק, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) דלתה בורק, באתר Discogs (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סיטרואן FAF

סיטרואן FAF היא מכונית סופר מיני אשר יוצרה על ידי חברת סיטרואן הצרפתית בין השנים 1973–1979. יוצרו 33,180 יחידות. פותחו מספר גופי סגנון של הדגם. כמות לא מבוטלת מדגם ה"סיטרואן FAF", יוצרה ונמכרה בארצות אפריקה. דגם ה"סיטרואן FAF" התבסס על דגם ה"סיטרואן 2CV", כולל כל מפרט המנוע. 3 דלתות 5 דלתות 2 דלתות (טנדר) 4x2 4x4 גג פח סגור גג ברזנט גג פתוח לחלוטין פורטוגל - 810 יחידות, בין השנים (1977–1981) סנגל - 15 יחידות, בשנת 1981 אינדונזיה - 600 יחידות, בין השנים 1979–1980 הרפובליקה המרכז אפריקאית - 60 יחידות, בשנת 1980 גינאה - 300 יחידות, בין השנים 1979–1980 יון - הדגם היה קרוי "סיטרואן פוני" (בין השנים 1975–1982) ספרד צ'ילה - הדגם היה קרוי "Yagàn" סיטרואן FAF - טנדר סיטרואן FAF (יוצר ביוון, קרוי: "סיטרואן pony") (גרסה של סיטרואן FAF, יוצר ביון, קרוי: "סיטרואן pony") סיטרואן סיטרואן 2CV סיטרואן דגם FAF (FAF Facile à fabriquer, facile à financer - easy to build, easy) סיטרואן FAF (Citroën FAF (1978-1983)) מדיה וקבצים בנושא סיטרואן FAF בוויקישיתוף סיטרואן FAF, דגם 4x4 (0:40), יו-טיוב
שמור לי ואשמור לך

שמור לי ואשמור לך הוא ביטוי תנאי הלקוח מהמשנה. הביטוי עוסק בדיני שומרים, ולפיו כל האומר לחברו "שמור לי ואשמור לך" נחשב כשומר שכר. רב פפא העמיד את הדין האמור במשנה במציאות שאמר לו "שמור לי היום ואשמור לך למחר", ובמציאות זו ההתחייבות לשמור למחר נחשבת כהתחייבות של שכר, ועל השמירה חלים דיני שומר שכר. ואם אמר לו שמור לי ואשמור לך ושתי השמירות מתחילות כאחת, נחשב הדבר כשמירה בבעלים, ואין בה חיוב תשלומים. כך פסקו גם הרמב"ם, והשולחן ערוך. בהלכות שבת מובא היתר לומר לחברו "שמור לי פירות שבתחומך ואני אשמור לך פירות שבתחומי". הדבר אינו מהווה עבירה על האיסור של ודבר דבר, היות ששמירת הפירות היא פעולה המותרת בשבת. השימוש הרווח בלשון הוא לרוב במשמעות שלילית, לפיה שני בעלי סמכות וכוח מטיבים זה לזה, כל אחד בתחום יכולתו. כך בדוגמה זו: "אבי ליכט על שכר הבכירים: אני חושש מ'שמור לי ואשמור לך'". הרב שמואל שמעוני, שמור לי ואשמור לך, באתר ישיבת הר עציון הרב ברוך כהנא (פרופ' נחום רקובר עורך), שומרים, עמ' 79, בתוך סדרת חוק לישראל. הוצאת ספרית המשפט העברי; משרד המשפטים ומורשת המשפט בישראל, תשנ"ט-1999. משנה, מסכת בבא מציעא, פרק ו', משנה ו'. תלמוד בבלי, מסכת בבא מציעא, דף פ"א, עמוד א'. משנה תורה לרמב"ם, ספר משפטים, הלכות שכירות, פרק י', הלכה ב'. שולחן ערוך, חושן משפט, סימן ש"ה, סעיף ו'. תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף קנ"א, עמוד א'. ראו כאן, באתר כלכליסט
משה שטינברג (רב)

הרב משה הלוי שטיינברג (כ"ב בטבת ה'תרס"ט, 15 בינואר 1909, פשמישל – י' באדר ה'תשנ"ג, 3 במרץ 1993, ירושלים) היה רב בכמה קהילות באירופה, רבה הראשון של קריית ים ואב בית דין לגיור בעיר, שכיהן בתפקידו במשך כשלושים וחמש שנה. חיבר מספר ספרי הלכה, פרשנות והיסטוריה יהודית. נולד בעיר פשמישל שבגליציה. אביו היה הרב יצחק שטיינברג, רב בירוסלב ובבריסל ואב בית דין בבית הדין הרבני בתל אביב. נצר משפחת רבנים ענפה, עליה נמנים הרב שמעיה שטיינברג (סבו), רבה של פרמישלן ואביו הרב אברהם מנחם הלוי שטיינברג, רבה של ברודי ומחבר שו"ת "מחזה אברהם". דודו היה הרב משה שטיינברג, רבה של ברודי ואב"ד של הסתדרות הרבנים דאמריקה. דוד נוסף היה הרב מאיר שטיינברג, רבה של צ'ורטקוב ודיין בלונדון. למד תורה אצל אביו וסבו. בצעירותו נשא את גיטל בת ר' אברהם גלייכר. בשנות העשרים לחייו נקרא למלא את מקום סבו ברבנות בפרמישלן. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, נמלט עם סבו מן העיר, והגיע לברית המועצות. עם תום המלחמה, הגיע עם רעייתו למחנה עקורים בעיר הוף (אנ') שבבוואריה. הוא התמנה לרב העיר ומחנות העקורים, ועסק בעידוד רוחני של הפליטים. היה חבר ב"מועצת אגודת הרבנים של משוחררי בוואריה". בתקופה זו חקר את תולדות יהודי הוף, והעלה את מחקריו על הכתב. בשלהי שנת ה'תש"ט (1949) נסע למרסיי שבצרפת, שם עלה על האונייה נגבה שהפליגה לנמל חיפה. מספר חודשים לאחר עלייתו, קיבל מהרב הראשי לישראל דאז, יצחק אייזיק הלוי הרצוג הסמכה לכהן כרב באחד מהיישובים החדשים שהוקמו על מנת לקלוט את גלי העלייה ההמונית שבאו ארצה בראשית ימי המדינה. הוא התמנה לרב וראש המועצה הדתית בעיר קריית ים שהוקמה אז. הוא ייסד בביתו בית כנסת ובית ספר, ייסד מקווה טהרה, עירוב, מערכת כשרות, כולל אברכים ובית דין לגיור מטעם הרבנות הראשית לישראל. שימש במשך שנים רבות גם כיו"ר "איגוד רבני העיר" בישראל. בשנת ה'תשמ"ד פרש מתפקידו ועבר לירושלים על מנת להתמסר ללימוד תורה וכתיבה. בירושלים התמנה לחבר הנהלת "אוצר הפוסקים". נפטר לאחר התמודדות עם מחלה בשנת ה'תשנ"ג, 1993. נקבר בבית העלמין "צור שלום" שבקריית ביאליק. בנו הוא הרב פרופ' אברהם שטינברג, מנהל היחידה לאתיקה רפואית במרכז הרפואי שערי צדק בירושלים, מחבר "אנציקלופדיה הלכתית רפואית" ומנכ"ל האנציקלופדיה התלמודית. תורת הגר (חיפה, ה'תשי"ד) – ביאורים על מסכת גרים שבמסכתות קטנות, עם קונטרס הלכות גרים. תורת הטור (תל אביב, ה'תשי"ט) – ביאור על חמישה חומשי תורה ע"פ שיטתו של רבי יעקב בן אשר, "בעל הטורים". על גרי הצדק (קריית מוצקין, ה'תשכ"ה) – על 16 הגרים המוזכרים במקרא, בתלמוד ובמדרש. שערי משה (קריית ים, ה'תשל"ט. שני חלקים) – החלק הראשון הוא פירוש על הלכות בית כנסת בשולחן ערוך, כולל סקירה על בתי כנסת באספקלריה תלמודית. החלק השני כולל חידושים בעניינים שונים. חוקת הגר (ירושלים, ה'תשמ"ה) – הלכות גרים. הלכות נשים (ירושלים, ה'תשמ"ה) – מדריך הלכתי לנשים. הירושלמי המבואר – ביאור מקיף על תלמוד ירושלמי מסכתות ביצה וחגיגה (ירושלים, ה'תשמ"ח) ומגילה (ירושלים ה'תשנ"א). החיבור כולל פיסוק, ביאור מפורט, בירורי הלכות, ביאורי מושגים, השוואות לתלמוד הבבלי, הערות וחידושים. משברי ים – שו"ת הלכתי, הכולל 114 תשובות. לספר זה צרף קונטרס על נסיך שבכל יום עמנו על קורותיו בימי השואה. תולדות יהודי ירוסלב תולדות יהודי הוף- חיבור הסוקר את תולדות הקהילה היהודית בעיר הוף שבבוואריה, החל משנת 1464 ועד לשואה. משה בן יצחק שטינברג (1909-1993), דף שער בספרייה הלאומית ראו: הרב הראשי לישראל שלמה גורן - גירות 1972-1971 כרך ב', באתר ארכיון המדינה, עמ' 258
דודי פטימר

דודי פטימר (נולד ב-22 בינואר 1987) הוא חוקר מוזיקה, עיתונאי, שדרן ואיש תקשורת ישראלי. פטימר נולד וגדל בתל אביב-יפו בשכונת יד אליהו, בנו של אספן ובונה כלי הנגינה אבי פטימר. בשנת 2009 יזם פטימר מיזם תיעוד אמנים במוזיקה הישראלית והלועזית בשם "דודיפדיה". במסגרת המיזם הוא מראיין ומתעד מוזיקאים שתרמו לעיצוב פניה של המוזיקה הישראלית, החל משנות ה-30 ועד ימינו. בשנת 2016 ראיין, ימים ספורים לפני פטירתם את הזמר גבי שושן ואת כוכבת שנות ה-50 מרים אביגל. המגזין "פורבס" בחר בפטימר לאחד הצעירים המבטיחים והמשפיעים בתרבות הישראלית לשנת 2017. בשנת 2018 יזם והפיק את המיזם המוזיקלי "אין עתיד אם אין עבר" למען האמנים הוותיקים, שבמסגרתו הוקלט שיר הנושא את אותו השם בהשתתפות אמנים כמו עוזי פוקס, דפנה ארמוני, סוזי מילר, רמי דנוך ומשה הלל. פטימר עורך ומגיש תוכניות מוזיקליות. בשנים 2013–2014 הגיש פינה מוזיקלית במסגרת "ציפורי לילה" בהגשת בן וקובי פרג' בגלי צה"ל, פינה ברדיו צפון ללא הפסקה ופינה מוזיקלית בתוכניתו של קובי מנורה, "להיט בראש", ברדיו 88FM. בשנים 2013–2018 הגיש וערך פינה מוזיקלית שבועית בשם "צלילים ישראליים" בתוכניתו של גבי גזית ברדיו 103FM. בשנת 2016 הגיש פינה מוזיקלית קבועה בתוכנית "מגרש פתוח" בערוץ הספורט. משנת 2016 מגיש את הפינה "החלון האחורי" בתוכנית "חלונות" ברשת ג'. בשנת 2017 הגיש יחד עם ערן ליטוין תוכנית מוזיקה שבועית בשם "ביקור בית" ברשת ג'. החל מינואר 2019 עורך ומגיש תוכנית מוזיקה שבועית ברדיו 103FM בשם "מילים ולחן". בשנת 2020 שימש תחקירן בסרטו התיעודי של הבמאי עופר פנחסוב, "צלצולי פעמונים", שתיעד את סיפורה של אהובה עוזרי. כיום מגיש פינת מוזיקה בתוכנית ״פתחי וזמרי בעם״ ברדיו גלי ישראל. משנת 2016 כותב בעיתון "ידיעות אמריקה", עורך מוזיקלי של המגזין "זמן תל אביב", בעל טור מוזיקלי שבועי ב"מעריב סופהשבוע" וכתב תרבות במעריב היומי. בין השנים 2015–2019 שימש ככתב לענייני תרבות ומוזיקה ב"נענע10" והגיש תוכניות מוזיקה בערוץ עשר דיגיטל. החל מ-2019 עם מיזוג ערוץ עשר ורשת 13, משמש ככתב לענייני תרבות ומוזיקה באתר רשת 13 וכותב ברבעון בנושאי מוזיקה של איגוד המוזיקאים ועילם. פטימר הוא פזמונאי חבר אקו"ם ויצר לאורך השנים מספר שירים. אתר האינטרנט הרשמי של דודי פטימר דודי פטימר, ברשת החברתית פייסבוק דודיפדיה, פרויקט שימור המוזיקה הישראלית של דודי פטימר "פנים אל פנים" | ערוץ 1 | יואב גינאי ראיון, בלונדון וקירשנבאום בערוץ 10 רועי צ'יקי ארד, האיש שמחייה את הזמרים שבעצמם שכחו מקיומם, באתר הארץ, 26 ביולי 2013 מילים ולחן, תוכנית מוזיקה שבועית ברדיו 103FM רועי צ'יקי ארד, האיש שמחייה את הזמרים שבעצמם שכחו מקיומם, באתר הארץ, 26 ביולי 2013 מיכל קליינברג, הפוסט בפייסבוק שגרם לתיאטרון הקאמרי להרים מופע מיוחד, באתר nana10‏, 23 בפברואר 2017 30Under30 2017 - פורבס ישראל, באתר www.forbes.co.il [1], פרויקט שימור המוזיקה הישראלית של דודי פטימר
זינזאנה

זינזאנה היא סדרת דרמת פשע טלוויזיונית בבימויו של חיים בוזגלו, ששודרה במשך שלוש עונות בין השנים 2000–2005 בערוץ 2, במסגרת שידורי זכיינית השידור טלעד. העונה הראשונה שודרה בימי שלישי, בין 22:30 ו-23:30, וכללה אחד-עשר פרקים. הראשון הוקרן ב-1 בפברואר 2000 והאחרון ב-18 באפריל. הסדרה זכתה למדרוג גבוה ביותר, 21.1% בממוצע, והעלתה בכ-20% את המדרוג ברצועה בה שודרה, שהייתה מאוחרת יחסית ומחוץ לשעות השיא. הקהל הקבוע מבין יהודים בני 4 ומעלה הוערך ב-463,000 איש. מספר הצופים בפרק הבכורה של העונה הוערך ב-531,000 איש. העונה השנייה כללה ארבעה-עשר פרקים והחלה ב-1 בינואר 2001, וירדה באפריל, עם רייטינג מעט נמוך יותר מבעונה הקודמת. העונה השלישית, שצילומיה הסתיימו כבר ב-1999, עלתה לשידור רק ב-2005, ערב סגירת טלעד, כשהחברה החליטה לשדר את כל החומרים במחסניה שטרם הוקרנו. הפרק הראשון שודר ב-9 באוגוסט והאחרון ב-25 באוקטובר. התוכנית מציגה את חיי הכלא ועוקבת אחרי דמויות מהכלא ומחוצה לו. בתי הכלא המוצגים הם איילון (בית-סוהר לגברים) ונווה-תרצה (בית-סוהר לנשים). הסדרה מבוססת על סיפור חייו של גונדר בדימוס שלמה טוויזר (אותו מגלם בסדרה אלברט אילוז), אשר ניהל את כלא באר שבע ואיבד שני אחים, האחד נרצח בחיסול חשבונות והשני מת ממנת יתר של סמים. טוויזר עצמו מופיע בסדרה כמבקר בבית הקברות שם נערכה תפילת אשכבה ליד קברי אחיו. מלבד סיפור חייו של טוויזר, מובאת הסתכלות לחיים בשכונות המצוקה בישראל, על רקע עליות מארצות שונות. דרך ראייתו של שלמה טוויזר הובאו גם סיפורים לא שגרתיים מתוך אגפי בתי הכלא. הסדרה הציגה את תחלואי האוכלוסייה הקשה בישראל, וייצגה את הבעיה במדיה הישראלית. הסדרה ידועה באופן הבימוי המיוחד שלה. חלק מהקטטות שצולמו בסדרה היו אמיתיות ולשחקנים ניתן חופש רב מאוד לאלתר במסגרת הסצינות. מקור שמה של הסדרה הוא ברכב להובלת עצורים הקרוי "זינזאנה". פסטיבל הקולנוע ירושלים מסך הזהב לשנת 2001 "זינזאנה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "זינזאנה", באתר אידיבי "זינזאנה", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית גיורא יהלום, ‏תענוג מזוקק, באתר גלובס, 4 בפברואר 2000 - ביקורת על העונה הראשונה גיורא יהלום, ‏ספונטנית? כן. רגישה? כבר לא, באתר גלובס, 1 בינואר 2001 - ביקורת על העונה השנייה אביבה קרול, ‏"זינזאנה" העלתה הרייטינג ב-20%, באתר גלובס, 27 באפריל 2000 אביבה קרול, ‏531 אלף צפו ב"זינזאנה", באתר גלובס, 4 בפברואר 2000 אביבה קרול, ‏זינזאנההה חוזררררת., באתר גלובס, 22 בנובמבר 2000 רותה קופפר, "זינזאנה" חוזרת לעונה שלישית בטלעד, באתר הארץ, 1 באוגוסט 2005 יעל גאוני, ‏רגע לפני איבוד הזיכיון: טלעד מעלה עונה אחרונה של "זינזאנה", באתר גלובס, 31 ביולי 2005 דו"ח הרשות השנייה. עמ' 31.
המטרה טיראן

המטרה טיראן הוא סרט מלחמה ישראלי, שנעשה בעקבות מלחמת ששת הימים ובהשפעת תחושת האופוריה שהשרה ניצחונה של ישראל במלחמה. עוסק בסיפורה של יחידת מילואים מובחרת של צה"ל, אשר נשלחת לפוצץ תחנת מכ"ם באי טיראן, בעיצומה של מלחמת ששת הימים. השיר "שארם א-שייח" של הזמר רן אלירן נכלל בפסקול הסרט. הסרט מבוסס על סיפורה של יחידת עילית, אשר נשלחת לעורף האויב לפוצץ רדאר רוסי בשרות המצרים. ההצלחה מובטחת, החיילים חוזרים הביתה כשהמטרה הושגה והמצרים, כמו גם הרוסים, הרוסים. "המטרה טיראן", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "המטרה טיראן", באתר AllMovie (באנגלית) "המטרה טיראן", באתר ספר הקולנוע הישראלי "המטרה טיראן", באתר אידיבי "המטרה טיראן", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "המטרה טיראן", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית אלה שוחט, הז'אנר ההירואי-לאומי בעקבות מלחמת 1967 Kommando Sinai, באתר filmaffinity ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.