laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
יער ונסן

יער ונסן (בצרפתית: Bois de Vincennes; "בואה דה ונסן") הוא פארק בסגנון אנגלי הנמצא במזרח העיר פריז שבצרפת. הפארק קרוי על שם העיר ונסן ונמצא דרומית לה. יער ונסן מהווה חלק מהרובע השנים-עשר של פריז, אך אינו נכלל בחישובים סטטיסטיים של שטחי העיר וצפיפות האוכלוסין בה. שטחו של הפארק 9.95 קמ"ר (פי שלושה מגודלו של הסנטרל פארק בניו יורק ופי ארבעה מגודלו של הייד פארק בלונדון). אזור היער שימש בימי הביניים פארק מלכותי, בו נהגו מלכי צרפת לצוד. לאחר המהפכה הצרפתית הפך היער לאזור אימונים של הצבא הצרפתי. בשנת 1860 הפך נפוליאון השלישי את היער לפארק ציבורי, כחלק מתוכנית אוסמן לשיפוצי פריז. היער היה משויך מוניציפלית בחלקו לעיר ונסן ובחלקו לעיר נוז'אן-סור-מארן עד לשנת 1929 אז סופח רשמית לרובע ה-12 של פריז. ב-6 במאי 1931 נפתחה ביער ונסן התערוכה הקולוניאלית של פריז, בו הוצגו במשך שישה חודשים המשאבים והתרבויות של האימפריה הצרפתית. בתערוכה ביקרו כשישה מיליון אנשים שראו העתקים של מקדשי אנגקור וארמונות מרוקו, עבודות משי, יצירות אמנות וריקודי עמים. גן חיות שנכלל בתערוכה היה לבסיס של גן החיות שהוקם ביער ונסן בשנת 1934. בין השנים 1969–1980 שכנה ביער ונסן אוניברסיטה VIII של פריז, אוניברסיטה רדיקלית שהוקמה עקבות מהומות הסטודנטים של 1968. בקצהו הצפוני של יער ונסן נמצאת טירת ונסן, בית שני של מלכי צרפת במאה ה-14. כיום עוברת הטירה שיפוצים ופרט לחצר הטירה אינה פתוחה לקהל. בדרום מערב הפארק נמצא מבצר שהוקם על ידי לואי פיליפ, מלך צרפת. במערב יער ונסן, על שטח של 145 דונם, נמצא גן חיות הידוע בפילים האסייתיים שלו ובמונולית בגובה של 65 מטר בו מתגורר עדר של מופלון. בפינה הדרום מזרחית של יער ונסן נמצא החל משנת 1936 גן בוטני, על שטח של 120 דונם. בגן כ-2,000 עצים מ-120 סוגים ו-485 מינים. הגן ידוע במיוחד באוסף עצי התפוח, האגס והלילך שלו. ביער ונסן ארבעה אגמים המוזנים על ידי נהר מארן. במערב, בקרבת גן החיות, אגם דאומסניל בשטח 120 דונם עם שני איים באמצעו, בצפון מזרח אגם בשטח 60 דונם ושלושה איים בתוכו, בדרום מערב אגם בשטח עשרה דונם ובצפון מערב עוד אגם. מדיה וקבצים בנושא יער ונסן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של יער ונסן (בצרפתית) Patrice L. R. Higonnet, Paris, Harvard University Press, 2002, page 363 Scott McConnell, Leftward journey, Transaction Publishers, 1989, page 141 Gerd-Rainer Horn, The spirit of '68, Oxford University Press, 2007, page 201
האן (יחידה אדמיניסטרטיבית)

האן (ביפנית: han 藩) היו הפייף של אדונים פיאודלים, או דאימיו, ביפן של תקופת אדו. מלומדים קונפוציאנים החלו להשתמש במילה זו באמצע תקופת אדו כחיקוי לשיטה הפאודלית של סין הקדומה, והמילה הפכה לביטוי שגור בעת תקופת מייג'י. אף על פי שמונח "האן" לא נמצא בשימוש רשמי כיום, מעמדו כמונח המתאר נחלות פיאודליות בתקופת אדו השתרש. האן היו טריטוריות בתקופת אדו שהניבו 10,000 קוֹקוּ אורז (יחידת מידה; 1 קוקו=278.3 ליטר) או יותר. מספרם של ההאן השתנה, אך לרוב עמד על סביבות 300. לעיתים היו מקימים האן בתוך טריטוריה של האן אחר, ואלה נקראו שינהאן וניתנו לרוב לבניו של הדאימיו שלא עמדו לרשת אותו. ההאן הגדול ביותר ביפן, מלבד זה של השוגון, היה האן קאגה, שהניב מעט מעל מיליון קוקו בשנה. ביולי 1871 פורקו כל ההאן לטובת שיטת מחוזות. פרובינציות ( kuni 国) נוסדו ביפן במאה השמינית על ידי הקיסר. הפרובינציות היו חטיבות מנהלתיות של הממשלה המרכזית, ובראשן עמדו מושלים שמינתה החצר הקיסרית בקיוטו. בסוף תקופת הייאן נחלש השלטון המרכזי, והמושלים המקומיים התקשו לעמוד בפני הלוחמים המקומיים. כשנוסדה שוגונות קאמאקורה, נמסר תפקיד שמירת הסדר בפרובינציות לסמוראים המקומיים, שנקראו דאימיו. בתקופת מורומאצ'י איבדה החצר הקיסרית את כל סמכויותיה המנהלתיות, וכך יכלו הדאימיו לרכז את כוחם בתוך הפרובינציות. בדרך זו הקימו הדאימיו מערכת שלטונית מרוכזת בתוך כל פרובינציה. שיאה של מערכת זו התבטא בשיטת ההאן, בה שלט כל דאימיו בפייף שלו כממלכה נפרדת בה נהנה מעצמאות יחסית בכל הנוגע לעניינים פנימיים. שוגונות טוקוגאווה הגדירה את הדאימיו כסמוראי שהפייף שלו הניב 10,000 קוקו בשנה, ונחלתו של הדאימיו הייתה האן. דאימיו היה רשאי, באישור השוגון, להקים נחלה נפרדת בתוך ההאן שלו, ולמסור אותו למקורביו או לבניו שלא עמדו לרשת אותו. שליטים של נחלות כאלה היו עשויים לזכות בתואר דאימיו מהשוגון, אך לרוב נחלות אלה היו כפופות להאן ממנו יצאו. כשנפלה שוגונות טוקוגאווה, נותרה שיטת ההאן על כנה למספר שנים נוספות בתקופת מייג'י, אך לבסוף הוחלפה בשיטת המחוזות. ההאן דורגו על פי גודלם ועל פי ההכנסה שלהם, אך הסיווג נקבע לפי חשיבות פוליטית. ההאן הגדול ביותר הקיף שטחים הגדולים משטח פרובינציה. בפרובינציות מוטסו ודווה ניתן לדאימיו מעמד מיוחד מפני שההאן שלהם חלש על הפרובינציה כולה, ועל הדאימו בעלי הדירוג הנמוך ביותר נאסר לבנות טירות. מדיה וקבצים בנושא האן בוויקישיתוף האן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
20 (אלבום)

20 (מוכר כ-העשרים) הוא אלבומה ה-20 של הזמרת שרית חדד אשר יצא לאור ב-23 במרץ 2011. האלבום כולל בלדות כמו השיר "שישמעו אותי" ושירים קצביים – "Do You Love Me", "סוף שבוע בפריז", "בנות בנות" ועוד. הסינגל הראשון מתוך האלבום הוא "בא לי", שיר במקור ביוונית שכתב יוסי בן דוד והלחין קיריאקוס פפדופולוס. הנרי, שהפיק מוזיקלית את האלבום גם כתב והלחין עשרה שירים מתוך עשרים שבאלבום. אמנים נוספים אשר תרמו את חלקם לאלבום: אורי שמח, מוטי אוחיון, אופיר כהן ועוד. לאלבום היה אמור להיכנס השיר זהו קיץ, השיר היה אמור לצאת כסינגל בקיץ אך התעכב ולבסוף נגנז בגלל הצלחת השיר Do You Love Me, ביוני 2010 השיר הודלף לרשת ולבסוף שרית ביצעה את השיר באולפן השקוף בנתניה, ערוץ 24 ושוחרר לעמוד הרשמי של שרית חדד ביוטיוב. לאלבום זה היה אמור להיכנס השיר אינטליגנציה השיר יצא כסינגל לרדיו, אך בסופו של דבר לא נכנס לאלבום. בחודש יולי 2011, שרית חדד קיבלה אלבום פלטינה, על סך מכירות של כ-40,000 עותקים. בשיר "חולת אהבה" משולבים ציטוטים משיר השירים. בשיר "קומי וצאי" משולבים ציטוטים משיריו של ח"ן ביאליק "קומי צאי" ו-"לכי דודה". מידע על האלבום 20 באתר MusicBrainz חגי אוזן‏, עשרים פלוס מינוס: על האלבום "20" של שרית חדד, באתר וואלה, 29 במרץ 2011 אסף נבו, ‏שרית חדד חוגגת ברשת, באתר ‏מאקו‏, 20 בספטמבר 2010 שרית חדד זהו קיץ - Sarit Hadad - Zehu Kaitz, נבדק ב-2022-06-11 David Saban - dotbox solutions, שרית חדד - האתר הרשמי | Sarit Hadad - Official Site, באתר www.sarit-hadad.com (ארכיון) הפדרציה הישראלית לתקליטים וקלטות, באתר www.ifpi.co.il (באנגלית)(הקישור אינו פעיל)
זריקת חוץ

בכדורגל, זריקת חוץ היא הדרך לחידוש המשחק לאחר יציאת הכדור מתחומי המגרש לאורכו של המגרש. הכללים לזריקת חוץ רשומים בחוקת משחק הכדורגל שנכתבה על ידי ארגון ה-IFAB, תחת חוק מספר 15: זריקת חוץ: זריקת חוץ מוענקת: כאשר הכדור במלוא היקפו עובר את קו האורך, בין אם באוויר ובין אם על הקרקע, מהנקודה בה חצה הכדור את קו האורך, לזכות הקבוצה היריבה של השחקן האחרון שנגע בכדור. — תרגום ההתאחדות לכדורגל בישראל לחוק מספר 15 ישנם מספר חוקים שעליהם השחקן המבצע את זריקת החוץ חייב להקפיד. ברגע זריקת הכדור, השחקן הזורק: פונה אל שדה המשחק. חלק מכל אחת מכפות רגליו נוגע בקו האורך או בקרקע שמחוץ לקו האורך. משתמש בשתי ידיו. זורק את הכדור מאחורי ומעל לראשו. — תרגום ההתאחדות לכדורגל בישראל לחוק מספר 15 במידה והשחקן המבצע את זריקת החוץ עובר על אחד מהחוקים, ביצוע זריקת החוץ עובר לקבוצה היריבה. לא ניתן להבקיע שער ישירות מזריקת חוץ. על השחקן המבצע את זריקת החוץ חל איסור לגעת בכדור בשנית לפני ששחקן אחר נוגע בו. בעת ביצוע זריקת החוץ, על כל שחקני הקבוצה היריבה לעמוד במרחק של 2 מטרים לפחות מהכדור בזמן זריקת החוץ, ובתוך תחומי המגרש. חוק מספר 15 לחוקת משחק הכדורגל, באתר ההתאחדות לכדורגל בישראל.
ביטול שיטת ההאן

ביטול שיטת ההאן ויצירת שיטת המחוזות (ביפנית: haihan-chiken 廃藩置県) היה חוק משנת 1871 של ממשלת מייג'י של האימפריה היפנית שנועד להחליף את שיטת הנחלות הפאודליות המסורתית (האן) ולהקים שיטת שלטון ריכוזית של הממשלה (מחוזות יפן). תהליך זה היה שיאה של רסטורציית מייג'י בכך שכל הדאימיו (אדונים פאודלים) נדרשו להשיב את סמכויותיהם לקיסר. לאחר תבוסת הכוחות הנאמנים לשוגונות טוקוגאווה במלחמת בושין ב-1868, החרימה ממשלת מייג'י החדשה את כל האדמות שהיו תחת שליטת השוגון או תחת שליטת הדאימיו הנאמנים לו. אדמות אלה היוו כרבע מכלל השטח של יפן, והן אורגנו מחדש בצורת מחוזות עם מושלים שמונו ישירות מטעם השלטון המרכזי. השלב השני בביטול שיטת ההאן התרחש ב-1869. את התנועה הוביל טקיושי קידו מנחלת צ'ושו, ששכנע את אדוני הנחלות צ'ושו וסצומה, שתי הנחלות ששיחקו תפקיד ראשי בהדחת השוגון, לוותר על נחלותיהם לטובת הקיסר. בין 25 ביולי ו-2 באוגוסט 1869 עשו כדוגמתם דאימיו של 260 נחלות אחרות, מתוך חשש שנאמנותם לקיסר תועמד בספק. בראשית סירבו רק 14 דאימיו לוותר על נחלותיהם, אך הם נכנעו לאחר שבית המשפט הזהיר אותם מפני פעולה צבאית במקרה שיעמדו בסירובם. בתמורה לוויתור על סמכויותיהם לממשל המרכזי מונו הדאימיו למושלים של נחלותיהם-לשעבר (שקיבלו את השם "מחוזות"), והותר להם לשמור עשרה אחוז מהכנסות המיסים של המחוז. כמושלים, היו הדאימיו זכאים למנות את הכפופים להם רק במקרה בו המועמד עמד בתנאי הקבלה שהכתיב הממשל המרכזי. בנוסף, קצבאות שעברו בירושה לסגניו של הדאימיו שולמו על ידי הממשלה ולא על ידי הדאימיו, בצעד שנועד להחליש את הקשרים הפאודליים. התואר "דאימיו" בוטל סופית ביולי 1869. אף על פי שהדאימיו הפכו לעובדי הממשלה, הם המשיכו לשמר מידה מסוימת של עצמאות כלכלית וצבאית. מצב זה היווה איום על הממשל המרכזי, וגרם לדאגה בצמרת המדינית בעקבות מספר מרידות סמוראים שאירעו באותה תקופה. באוגוסט 1871 פרסמה הממשלה צו קיסרי שקבע ש-261 נחלות הפאודליות-לשעבר יהפכו לשלושה מחוזות עירוניים ו-302 מחוזות. המספר ירד עם השנים וב-1888 הוא עמד על שלושה מחוזות עירוניים ו-47 מחוזות, מספרים שעומדים על כנם על היום. ארגון-מחדש זה הצליח מכיוון שהממשל המרכזי הבטיח לדאימיו לשעבר קצבאות נדיבות, ביטול חובותיהן של הנחלות והחלפת המטבע של הנחלה במטבע הלאומי החדש בערך הנקוב. האוצר היפני לא עמד בהבטחות נדיבות אלה, ולכן ב-1874 הפכו הקצבאות לאיגרות חוב ממשלתיות שהיו שוות ערך לחמש שנות קצבאות. האן (יחידה אדמיניסטרטיבית) תקופת מייג'י מדיה וקבצים בנושא ביטול שיטת ההאן בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא יפן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בית הקול

בֵּית הַקוֹל (או תֵּבַת קוֹל. בלועזית: Larynx, לָרִינְקְס) הוא איבר בגרונם של יונקים ובעלי חוליות רבים אחרים, הממוקם בקדמת הצוואר מעל קנה הנשימה באזור בו מתפצל הגרון לקנה הנשימה והוושט. בית הקול עשוי תשעה חלקי סחוס, ביניהם מכסה הגרון, סחוס התריס, וסחוס טבעתי, שקשורים יחד על ידי רצועות של שרירים ומרופדים בקרום רירי. באנטומיה של הלרינקס ניתן לראות 9 סחוסים: 3 גדולים [thyroid, cricoid, epiglottic] ו-3 זוגות קטנים [arytenoid, corniculate, cuneiform]. בית הקול משמש למעבר אוויר מן הלוע אל הריאות ובו מאוחסנים מיתרי הקול המרפדים את שני צדיו. בית הקול אחראי גם על יצירת הצלילים האנושיים, על גובה הקול ועוצמתו. מידת הקִרבה בין מיתרי הקול השונים משתנה בהתאם למרחב של בית הקול והיא שקובעת אם נוצר בסיס החיתוך עבור העיצורים הסדקיים או שמופקות הקוליות והמנושפות של העיצורים הנחתכים בבסיסי חיתוך אחרים. רככת בית הקול בית הקול, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) איך אומרים בעברית?. ערך זה הוא קצרמר בנושא אנטומיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
I Ain't Mad at Cha

I Ain't Mad at Cha הוא סינגל של הראפר האמריקאי טופאק שאקור, והוא הסינגל השישי והאחרון מתוך אלבומו של שאקור All Eyez on Me. אמנם האלבום יצא כשבעה חודשים לפני מותו של שאקור, אך השיר הוכרז כסינגל מעט זמן לאחר מותו. השיר הוא מחווה לבבית לחבריו של שאקור שהכיר לפני שהתפרסם. בשיר מופיע זמר הסול "דני בוי", ששר את הפזמון שלו. השיר זכה להצלחה במצעדים, כשהגיע בבריטניה למקום ה-13 ובניו זילנד למקום השני במצעד הסינגלים. בארצות הברית השיר לא יצא לאור כסינגל, ולכן הדירוג היה בהתאם. למרות זאת הסינגל הגיע למקום ה-18 במצעד שירי ההיפ הופ וה-R&B. השיר הוקלט ביום שבו שאקור השתחרר מהכלא לאחר העסקה עם Death Row Records, והיה השיר השני שהוקלט לאחר שחרורו מהכלא. השיר הוכתר על ידי רבים בתור השיר המצליח ביותר מאלבומו All Eyez on Me, וכאחד מהשירים הטובים ביותר בקריירה של שאקור. השיר הופיע גם באלבום האוסף של שאקור, Greatest Hits. הקליפ מתחיל כשטופאק וחברו עוזבים לאחר מסיבה בבית מלון בשעות הלילה. בזמן שמחכים למישהו שיגיע, בן אדם עם צעיף שולף אקדח ומתחיל לירות לכיוונם. כשטופאק דוחף את חברו הוא נפגע מהכדורים ובהמשך הוא נפטר באמבולנס. כמלאך הוא חוזר לכדור הארץ וצופה בחברו שנאבק בימים הבאים בלעדיו, כשבזמן השיר טופאק מתחיל לשיר לחברו, שלא יכול לראות או לשמוע אותו. בקליפ מופיעה גם מסיבה אלגנטית בגן עדן, כשמופיעים שם אנשים רבים, בין היתר רד פוקס, ג'ימי הנדריקס, בוב מארלי, נט קינג קול, מיילס דייוויס ועוד. בגרסת הקליפ, שאקור החליף הרבה מהמילים למילים חדשות, שמדברות על המאבק בחיים, אלוהים והחיים אחרי המוות. הקליפ מסתיים עם המילים "Dedicated to Mutulu Shakur and Geronimo Pratt" (מוקדש למוטולו שאקור ולג'רונימו פראט) שמופיעות על המסך. אנשים אלה הם אביו החורג של טופאק והסנדק שלו. I Ain't Mad at Cha היה אחד מהקליפים האחרונים שצולמו לפני מותו של שאקור. הקליפ הגיע למקום ה-33 במצעד של MTV. התפיסה של הווידאו (שמראה את מותו של שאקור ואת היותו מלאך) שימשה כקונספירציה על ידי רבים, שהאמינו כי הוא עדיין בחיים, או שחזה את מותו. הקליפ נמצא באלבום ההופעה של שאקור ובדיסק ה-DVD שלו, Tupac: Live at the House of Blues. I Ain't Mad at Cha - ערוך I Ain't Mad at Cha - גרסת LP Skandalouz Heartz of Men Hail Mary מידע על היצירה "I Ain't Mad at Cha" באתר מיוזיק בריינז מידע על הסינגל "I Ain't Mad at Cha" באתר מיוזיק בריינז מידע על היצירה "I Ain't Mad at Cha" באתר Discogs סרטון השיר "I Ain't Mad at Cha" באתר יוטיוב
צפון אוסטיה - אלניה

רפובליקת צפון אוסטיה - אלניה (ברוסית: Республика Северная Осетия — Алания; באוסטית: Цæгат Ирыстоны Аланийы Республикæ) היא רפובליקה של רוסיה השוכנת בדרום הפדרציה הרוסית. נכון לשנת 2024 ברפובליקה מתוגררים 678,879 תושבים. בירתה ולדיקווקז. בימי הביניים האזור נשלט על ידי מספר נסיכויות. בשנת 1238 מונגולים השטלתו על השטח ושרפו רוב הישובים. בסוף המאה ה-13 צבאות של טימור לנג גרמו לאזור נזק רב. האזור היה בין הראשונים שהועבר לשליטה של האימפריה הרוסית באוזר הקווקז כבר שנת 1774. ולדיקווקז היה מבצר רוסי ראשון באזור והוקם בשנת 1784. החלק בדרומי של אוסטיה סופח לרוסיה רק בשנת 1801 ביחד עם חלקים של גאורגיה. השטח היה חלק של גוברנייה טביליסי. בתקופה הסובייטית החלק הצפוני היה תחילה חלק של רפובליקת ההרים ובשנת 1924 הוקמה רפובליקה אוטונומית של אוסטיה הצפונית. החלק הדרומי של אוסטיה היה חלק של גאורגיה הסובייטית. בתקופת מלחמת העולם השנייה חלק מהשטח נכבש על ידי ורמאכט אך הם נעצרו בפעתי ולדיקווקז. לאחר התפרקות ברית המועצות על בסיס הרפובליקה אוטונומית הוקמה רפובליקת צפון אוסטיה - אלניה כחלק של הפדרציה הרוסית. בשנת 2004 התרחש משבר בני הערובה בבסלאן. הממשל אורגן בהתאם לחוקה שהתקבלה בשנת 1994. בראש הרשות המחוקקת עומד פרלמנט שכולל 70 חברים. בראש הרשות במבצעת עומד "ראש הרפובליקה" שנבחר על ידי הפרלמנט לכהונה של 5 שנים. בשנת 2021 סרגיי מניילו נבחר לכהונה של 5 שנים. צפון אוסטיה - אלניה היא רפובליקה אוטונומית השוכנת באזור הקווקז והיא שייכת לחבל אוסטיה שמתחלק בין רוסיה לבין גאורגיה. 22% משטח הרפובליקה מכוסים ביער. הרפובליקה גובלת בתחום רוסיה בקברדינו-בלקריה, מחוז סטוורופול, צ'צ'ניה, ואינגושטיה וכמו כן היא גם גובלת בגאורגיה. נחושת אבץ כסף עצים מינרלים נפט גז טבעי תחנות כוח הידרואלקטריות הדת השולטת בצפון אוסטיה היא נצרות פרבוסלבית. נכון לנתוני מפקד של שנת 2021, כ-65.6% מהאוכלוסייה הם אוסטינים (451 אלף). הרוסים מהווים כ-16.3% (112 אלף) ואינגושים כ-3.5% (24 אלף). כבר עשרות שנים שחידוש האמונה העתיקה של האוסטים טרם התנצרותם, אסייניזם/וואצדין, מצליח לאיטו. נכון ל-2012, כ-29% מהאוכלוסייה במדינה משתייכים לאמונת אבותיהם האוסטיים. בעבר ישבו באזור זה אינגושים בהיקף משמעותי (מעל ל-32 אלף בשנת 1989) אך עם נפילת ברית המועצות רובם עזבו בחזרה לאינגושטיה. כיום יש ברפובליקה כ־90 קבוצות אתניות. הקבוצות העיקריות הן: אוסטים כ־65%, רוסים כ־13%, אינגושים כ־3%- הנתונים נכונים לשנת 2021. ישנה אגדה אוסטית ישנה הגורסת שמוצאם הוא משבטים יהודיים, אך טענה זו מעולם לא אומתה, כל שכן ששפתם היא ממשפחת שפות האיראנים, והגנים שלהם איראניים ומקומיים-קווקזיים. מדיה וקבצים בנושא צפון אוסטיה - אלניה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של צפון אוסטיה - אלניה (בויקיפדיה הרוסית) צפון אוסטיה - אלניה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של רוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פרשת העמותות

האם התכוונתם ל... פרשת עמותות הליכוד פרשת עמותות ברק
משפט פאריס

האם התכוונתם ל... משפט פריז – דיון משפטי שהתקיים בארמון מלך צרפת, לואי התשיעי, ב-25 ביוני 1240 בדבר אשמתם של היהודים על הכתוב בתלמוד משפט פאריס (מיתולוגיה) – בחירתו של פאריס מי היא היפה בנשים
(I've Had) The Time of My Life

(I've Had) The Time of My Life הוא שיר בסגנון רוק רך, שיצא לאור בשנת 1987 עבור פסקול הסרט "ריקוד מושחת". השיר נבחר לסצנת הסיום בסרט, והוקלט כדואט של ביל מדלי (אנ') וג'ניפר וורנס. השיר נכתב על ידי, פרנק פריווט סולן להקת Franke and the Knockouts. גרסת הדמו שהקליט פריווט עבור הסרט יצאה כרצועת בונוס בהפצה מחודשת משנת 1998 של אלבום הבכורה של הלהקה משנת 1981. בעקבות הפופולריות הרבה של הסרט, הגיע השיר למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100. הוא אף זכה בפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר לשנת 1987, בפרס גראמי על ביצוע הפופ הטוב ביותר של הרכב ווקאלי לשנת 1988, ובפרס גלובוס הזהב לשיר המקורי הטוב ביותר לשנה זו. לשיר יצאו מספר גרסאות כיסוי לאורך השנים, בהן דואט של הדוגמנית קייטי פרייס ובעלה באותה עת, הזמר פיטר אנדרה, ב-2006, דואט של ג'רמיין ג'קסון וג'וסלין בראון ב-2007, בארי מנילו ב-2008, ודואט של דיאנה אגרון וקורד אוברסטריט בפרק בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "Glee" (יצא גם במסגרת פסקול העונה). להקת הבלאק אייד פיז השתמשה בפזמון החוזר של השיר בשירם המצליח "The Time (Dirty Bit)", שיצא ב-2010. מידע על היצירה "The Time of My Life" באתר מיוזיק בריינז מידע על הסינגל "The Time of My Life" באתר מיוזיק בריינז סרטון השיר "The Time of My Life" באתר יוטיוב
בתי ויטנברג

בתי ויטנברג היא שכונה חרדית קטנה בשולי מאה שערים, סמוך לכיכר השבת, בין רחוב 'חיי אדם' לרחוב 'אבן יהושע' (סמוך לרחוב שטראוס). השכונה נוסדה בשנת 1885 בתרומת הנדיב משה ויטנברג ונקראת גם שערי משה. משה ויטנברג היה נשיא חסידי חב"ד בירושלים, סוחר עשיר מוויטבסק, שבהיותו חשוך ילדים החליט להשקיע את הונו בהקדשים בירושלים. הוא רכש בתחילה בתים ברובע המוסלמי (בהם "בית ויטנברג" ברחוב הגיא, שלימים נרכש על ידי אריאל שרון). השכונה היא "שכונת הקדש", שכל ההכנסות מן השכירות בה מוקדשות למימון מוסדות צדקה וחסד. בשכונה נבנו בשלב הראשון 39 בתים המושכרים במחיר נמוך למעוטי יכולת מקרב בני העדה החרדית כמו כן הוקמו בית מדרש ובית כנסת בשם "תפילה למשה", המתפרנסים מן ההקדש, בהם ביקש ויטנברג לכלכל עשרה תלמידי חכמים שילמדו כל היום תורה ויקנו לשכונה מעמד של עיר. מאוחר יותר נוספה לבתים קומה שנייה ונבנו דירות נוספות. השכונה בנויה בתבנית ריבוע סביב חצר ובה בור מים. בכניסה לשכונה נקבע שער אבן ועליו המילים: "הבתים האלה נקראים שערי משה. נבנו שנת תרמ"ו. לזכר עולם. בנה מהונו הרב הגאון משה נ"י בהרב ראובן זלל"ה [זכרונו לברכה לחיי עולם הבא] מוויטעפסק". דוד ילין, ברשימותיו בעיתון השקפה, תיאר את פועלו של ויטנברג במסגרת הספד לאחר מותו: "ביום ג' דחול המועד גווע וייאסף בעירנו הגביר משה וויטנבורך ז"ל. המנוח עלה ירושלימה לפני שמונה עשרה שנה בערך, ובמשך שבתו פה הרבה לקנות נחלאות בתוך העיר ומחוצה לה, ואחרי הוסיפו להרוויח סכום הגון בממכר נחלות אחדות, נוסף על הונו העתק אשר הניח למשמרת בהבאנק "קרידיט ליונה" בפטרבורג, בנה שכונה שלמה מחוץ לעיר בשם בתי משה. ואת כל נחלותיו אשר רכש לו בעירנו הקדיש בימי חייו לקרוביו העניים, אשר אין להם זכות ירושה על פי חוקי ממשלת רוסיה הרוממה, ולבתי החסד שבעירנו. סכום הכנסת נחלותיו עולה לערך שבעת אלפים פרנק לשנה, ומזה ארבעים למאה לקרוביו, עשרים למאה לישיבת שערי משה אשר ייסד בביתו בעיר פנימה, חמישה למאה לבית החולים ביקור חולים אשר לעדת האשכנזים, וחמישה למאה לבית החולים משגב לדך, ט"ו למאה לבתי תלמודי התורה לעדת האשכנזים הפרושים, ויתר ההכנסות לעניי כולל חב"ד וקרלין. המנוח הלך ערירי אין בנים, ולו קרובים רבים ברוסיה, ולפי הנשמע יעלה הונו השמור בהבאנק לארבע מאות אלף רובל כסף. משך שנים רבות היה הסוכן בבית החולים "ביקור חולים", אף בנה חדרים אחדים בבית הזה על חשבונו. תנצב"ה." — דוד ילין תחת שם העט 'מן המודיעים', עיתון 'השקפה', כ"ז בניסן תרנ"ט 1899 השכונה הוזנחה במשך שנים בשל סוגיות של בעלות על הקרקע, שמנעו שיקום של השכונה בצורתה המקורית. ב-2019 החלו עבודות פינוי ובינוי של השכונה. שמואל אבן אור, 'השכונות סביב מאה שערים', אריאל 163–164 (מרץ 2004), עמ' 191. ראובן גפני, 'בית הכנסת תפילה למשה', אריאל 163–164 (מרץ 2004), עמ' 213–214. סכסוך שכנים בבתי ויטנברג- ל"ג בעומר תשע"ב, פיני רוזנברג כתבה באתר בחדרי חרדים יהושע בן אריה, ‏השכונות היהודיות שנבנו מחוץ לחומות בשנות ה-80 של המאה ה-19, קתדרה 2, אלול תשל"ו אגדה על ייסוד השכונה, באתר צעירי חב"ד
טירת ונסן

טירת ונסן (בצרפתית: Château de Vincennes) היא טירה מלכותית בקרבת העיר ונסן הנמצאת מזרחית לפריז בירת צרפת. כיום נמצאת הטירה בשטח העיר פריז. הטירה שימשה במאות ה־14 ועד ה־17 כביתם של מלכי צרפת. במקור היה המבנה בקתת ציד שנבנתה עבור לואי השביעי, מלך צרפת בשנת 1150 ביער ונסן. במאה ה-13 בנה לואי התשיעי במקום אחוזה גדולה. במאה ה-14 בנה פיליפ השישי במקום דונז'ון - "מצודת עוז" שגובהה 52 מטרים בשנת 1337. בשנת 1274 שימשה הטירה אתר חתונתו של פיליפ השלישי, ובשנת 1322, אתר חתונתו של פיליפ הרביעי. בטירה נולדו לואי העשירי (1316), פיליפ החמישי (1322) ושארל העשירי (1328). בטירה נשמר כתר הקוצים שהובא לצרפת, עד סיום בניית כנסיית סנט שאפל באיל דה לה סיטה שבפריז. חלק מהכתר נשמר בקאפלה שנבנתה לצורך זה בטירת ונסן. במאה ה־17 בנה האדריכל לואי לה וו עבור לואי ה-14 שני מבנים זהים משני צידי המצודה עבור המלכה האם אן מאוסטריה, אולם הבנייה במקום הופסקה לאחר שמשפחת המלוכה עברה לארמון ורסאי. במאה ה־18 הפכה הטירה למפעל ייצור פורצלן, ולאחר מכן שימשה ככלא, בו נכלאו המרקיז דה סאד, דני דידרו והונורה מיראבו. בשנת 1796 הפכה הטירה למפעל ייצור נשק. בשנת 1860 מינה נפוליאון השלישי את ויולה לה דוק לשקם את הטירה, והעניק את שטח הטירה והיער סביבה לעיר פריז כפארק ציבורי. בתקופת מלחמת העולם השנייה השתמשו כוחות הכיבוש הנאצים בטירה ככלא, ורצחו במקום 30 חיילים שבויים ב־20 באוגוסט 1944. קפלת טירת ונסן (2005) ציור משנת 1820 של טירת ונסן טירת ונסן (2005) מדיה וקבצים בנושא טירת ונסן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של טירת ונסן
מנחם דוד

מנחם דוד (נולד ב-1934) הוא רופא נשים, לשעבר מנהל בית חולים הקריה ומנהל החטיבה המיילדותית-גינקולוגית של מרכז רפואי תל אביב. דוד נולד בסלובקיה (אז צ'כוסלובקיה) ועלה לארץ בשנת 1949. את לימודי התיכון עשה בגימנסיה העברית הרצליה. לאחר שרות בצה"ל למד רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים אותה סיים בשנת 1961. התמחה ברפואת נשים ולידה בבית חולים הקריה בתל אביב במחלקתו של נדב סופרמן ובמקביל סיים לימודי תעודה ומינהל רפואי בכיר. שימש ממלא מקום מנהל מחלקת נשים משנת 1969 בעקבות מותו הפתאומי של מנהל המחלקה נדב סופרמן. תקן המחלקה נקבע ל -73 מיטות (50 יולדות ו-23 גינקולוגיות). המחלקה ביצעה תורנות של 24 שעות כל יומיים, עם 23 לידות ביממה בממוצע. בשנים 1975-1969 היה מרכז החוג לגינקולוגיה ומיילדות בפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר אוניברסיטת תל אביב. ניהל את בית היולדות הקריה משנת 1972 ועד לסגירתו. משנת 1976 כיהן בתפקיד מנהל מחלקה קבוע ומונה לפרופסור חבר קליני בשנת 1981. היה ממקימי היחידה להפריית מבחנה בבית החולים הקריה וניהל אותה בפועל בשנים 1987-1985. היה האחראי, יחד עם פרופ' יוסי לסינג, למעבר בית חולים ליולדות למיקומו הנוכחי במתחם המרכז הרפואי תל אביב. מרכז רפואי עירוני ממשלתי - ספר השנה 1971-1972,(ביה"ח ע"ש איכילוב, ביה"ח "הדסה", בית היולדות ע"ש אשרמן), הוצאת המחלקה ליחסי ציבור של בתי החולים העיריונים-ממשלתיים, העורך : אריה תורג'מן, עמוד 89-93
אהרן צ'רניבסקי

אהרן צֶ'רְנְיַבְסקי (לעיתים נכתב צ'רניאבסקי; Tcherniavsky;‏ 25 במאי 1887 – 3 בינואר 1966) היה פיזיקאי, מרצה בטכניון ומנהל הטכניון (בשנים 1927–1929). צ'רניבסקי נולד בחרקוב, אז באימפריה הרוסית, לציפורה ומיכאל (חיים) צ'רניבסקי. למד באוניברסיטת ז'נבה, וב-1912 קיבל בה תואר דוקטור למדעים פיזיקליים. מ-1907 שימש אסיסטנט במכון הפיזיקלי באוניברסיטה, עד שב-1913 התמנה למרצה וכיהן בתפקיד זה עד 1919, אז עלה לארץ ישראל. בתל אביב עבד כמורה בגימנסיה הרצליה והיה בין מייסדי 'האגודה להשתלמות במדע' בתל אביב, שהוקמה על מנת לאפשר לתלמידיו המשך לימודים גבוהים בארץ. בין שאר פעילויות האגודה הוקמה ספרייה מדעית קטנה, שברבות הימים הייתה בסיס לספריית פבזנר. במקביל, שימש בשנים 1920–1923 מורה לפיזיקה במשרה חלקית ב"בית המדרש למורות ביפו (מוסד חובבי ציון) לזכר א.ל.לוינסקי", תחת ניהולו של יצחק אפשטיין. בעקבות מאורעות תרפ"א התמנה צ'רניבסקי, על ידי מאיר דיזנגוף, לעמוד בראש ועדה שתטפל בנפגעים הרבים ובכל צורכיהם. בשנת 1923 ביקר בפלשתינה אלברט איינשטיין. בזכות מעמדו של צ'רניבסקי כמרצה לפיזיקה, ובין הראשונים אשר לימד את תורת היחסות של איינשטיין באוניברסיטת ז'נבה, הוא שימש כמארחו ומלווהו של איינשטיין בביקורו כאן. לאחר ש'האגודה להשתלמות במדע' נתקלה בקשיים כספיים, נתקבלה הצעתו של שמואל פבזנר, ממקימי הטכניון ומראשי ועד הדר הכרמל, לשכן את ספריית האגודה בבניין הטכניון בחיפה. ב-1923 עבר צ'רניבסקי עם משפחתו לחיפה, יחד עם האגודה להשתלמות במדע. בתחילה עבד כמורה בבית הספר הריאלי ולאחר פתיחת הטכניון ב-1924 היה המרצה הראשון לפיזיקה ומכניקה בטכניון, שכלל אז שתי מחלקות: ארכיטקטורה והנדסה אזרחית. בין השנים 29–1927 כיהן צ'רניבסקי כמנהל הטכניון. בשנת 1929 יצא צ'רניבסקי בשליחות הטכניון לשווייץ כדי לשכנע את התורמים למוסד לחזור בהם מדרישתם ללמד בטכניון בשפה הגרמנית. בשנת 1954 פרש צ'רניבסקי מעבודתו בטכניון והקדיש חלק ניכר מזמנו להוראה בבית ספר לילדים נפגעי שיתוק מוחין. נפטר ב-1966 ונקבר בקריית טבעון. על שמו רחוב בשכונת יזרעאליה בחיפה. מבוא למכניקה / א. צ'רניבסקי, תל אביב: אמנות, תרצ"ז (יצא שוב בתשי"ב) גלגולי האנרגיה בטבע, ירושלים: ר' מס (סדרת "ספרית מס למדע פופולרי"), 1936 (יצא שוב ב-1965) אלברט איינשטיין: חייו ותורתו, תל אביב: דביר (סדרת "דביר לעם"), תשי"ד בין מדע ודת / א' צ'רניבסקי, תל אביב: י' צ'צ'יק, 1965 מדיה וקבצים בנושא אהרן צ'רניבסקי בוויקישיתוף דוד תדהר (עורך), "אהרון צרניבסקי", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יא (1961), עמ' 3876 תולדות הפקולטה לפיזיקה באתר הפקולטה לפיזיקה של הטכניון יעל הורוביץ, סיפורה של משפחת צ'רניאבסקי, מוותיקי הדר הכרמל, אתר חי-פה, 23 באוקטובר 2022 ד. כהן, האגודה להשתלמות במדע בחיפה, דבר, 25 ביולי 1932 אהרן צ'רניבסקי, באתר BillionGraves י. ק., פרופ' א. צ'רניבסקי: אלברט איינשטיין, דבר, 10 בדצמבר 1954 פרופ' פרנץ אולנדורף, בין מדע ודת, דבר, 4 ביולי 1966 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.