laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מהמאדו דיארה

מהמאדו דיארה (בצרפתית: Mahamadou Diarra; נולד ב-18 במאי 1981 בבמאקו שבמאלי) הוא כדורגלן עבר מאלי ששיחק בעמדת הקשר האחורי. דיארה נולד במאלי, מהמדינות העניות בעולם ב-18 במאי 1981 בעיר הבירה במאקו. את הכדורגל הוא גילה ברחובות מאלי כששיחק עם חבריו, עד אשר אחד מהם הציע לו להבחן באקדמיה של סאליף קייטה, שנחשב למועדון האפריקאי הטוב ביותר בשנות השבעים. דיארה התקבל ובגיל 12 החל לשחק באקדמיה, שם למד, בנוסף לאימוני הכדורגל, גם מקצועות כמו חשבון ואנגלית, ובכך ניצל מחיי העוני. בגיל 15 הגיע דיארה לנבחרת מאלי לנערים, שם הבריק באחת התחרויות, ובגיל 16 עזר לסאליף קייטה להעפיל לליגה הראשונה. דיארה החל את הקריירה האירופית שלו בגיל 17 בקבוצת אופי כרתים היוונית, וכעבור שנה עבר לקבוצה ההולנדית ויטסה ארנהיים. התקדמותו של דיארה הצעיר נקטעה בהולנד קלות; היה לו קשה להסתגל, עד אשר קומאן, מאמנה בעבר של ויסטה, אימן אותו אישית ועזר לו להשתפר. לאחר שנתיים בהולנד עבר דיארה לאולימפיק ליון הצרפתית תמורת 4 מיליון אירו. בתקופתו בקבוצה (השנים 2002 עד 2006) עזר לקבוצה לזכות באליפות הליגה הצרפתית ארבע פעמים ואף להגיע שלוש פעמים עד לשלב רבע גמר גביע האלופות. בקיץ 2006 דיארה נרכש על ידי המועדון הספרדי ריאל מדריד תמורת 26 מיליון אירו (זאת לאחר שמאמנו בליון, ז'ראר הויה, דרש סכום של 40 מיליון אירו והסכים להתפשר רק לאחר משא ומתן ארוך). דיארה הוצג ב-22 באוגוסט רשמית כשחקן ריאל מדריד וזכה לחולצה מספר 6, עליה ויתר השחקן הוותיק איבן הלגרה. דיארה זכה עם ריאל מדריד בשתי אליפויות, אחת תחת פאביו קאפלו והשנייה תחת ברנד שוסטר. בעונתו השלישית במועדון נפצע בברכו והושבת עד סוף העונה. ב-27 בינואר 2011 חתם דיארה בקבוצה הצרפתית מונקו שם שיחק עד תום העונה בה נשרה הקבוצה לליגת המשנה. ב-26 בפברואר 2012 חתם בפולהאם האנגלית שם שיחק עד תום עונת 2012/2013. מדיה וקבצים בנושא מהמאדו דיארה בוויקישיתוף מהמאדו דיארה, באתר Transfermarkt מהמאדו דיארה, באתר BDFutbol מהמאדו דיארה, באתר WorldFootball.net מהמאדו דיארה, באתר National Football Teams מהמאדו דיארה, באתר FootballDatabase.eu מהמאדו דיארה, באתר ESPN דף השחקן באתר מועדון ריאל מדריד
הים השחור

הים השחור (טורקית: Karadeniz; רוסית: Чёрное море; אוקראינית: Чорне море; גאורגית: შავი ზღვა; רומנית: Marea Neagră) הוא ים בין-יבשתי השוכן בין דרום-מזרח אירופה ובין אסיה הקטנה. הים השחור מחובר לים מרמרה על ידי מצר הבוספורוס, החוצץ בין חלקה האירופאי והאסיאתי של טורקיה ובין שני חלקי העיר איסטנבול. רומניה, בולגריה והחלק האירופאי של טורקיה תוחמים את הים השחור ממערב. הגדות הצפונית והמזרחית נתחמות על ידי אוקראינה, רוסיה וגאורגיה. כל חופו הדרומי הוא טריטוריה טורקית. הים שוכן מזרחית לחבל הבלקן. אורכו 1,200 קילומטרים ממזרח למערב, רוחבו המרבי 610 קילומטרים, ושטחו 436,400 קמ"ר (לא כולל ים אזוב). עומקו המרבי 2,206 מטרים. אל הים מתנקזים חלק גדול מנהרות מזרח אירופה, לרבות הדנייפר, הדניסטר, הבוג הדרומי והדנובה. הוא מקבל מים גם מנהרות חלקה המזרח אירופאי של רוסיה כמו נהר הדון אשר זורם אל ים אזוב וגם מהקווקז המערבי כמו נהר הקובן אשר זורם גם הוא לים אזוב, כמו כן מגיעים אליו עוד כמה נהרות קטנים. לכן מליחות הים השחור נמוכה משמעותית ממליחות הים התיכון, והוא אגן דילול. ערים חשובות לחופו של הים השחור הן אודסה, איסטנבול, סמסון, קונסטנצה, בורגס, ורנה, סבסטופול, בתומי, אורדו, ילטה וסוצ'י. בשנים שלאחר סיום המלחמה הקרה הפכו עשרות ערים ועיירות לאורך חופי הים השחור לאתרי נופש ותיירות פופולריים. בעת העתיקה כונה הים ביוונית בשם "Εὔξεινος Πόντος" (אֵוּקסֵיינוֹס פּוֹנְטוֹס) – "הים הידידותי", כנראה לשון נקייה לעובדת היותם של חופיו מאוכלסים בשבטים עוינים ליוונים בטרם תהליך הקולוניזציה. הים השחור הוא אחד מארבעה ימים הנקראים בעברית ובשפות נוספות על שם צבעים נפוצים – כשהאחרים הם הים הלבן, הים האדום, והים הצהוב. הסיבה לכינויו "השחור" אינה ידועה; סברה אחת היא שהצבעים היו כינויים לכיוונים, כששחור פירושו צפון ואדום פירושו דרום, מה שיצביע על מקור השם בשפת העם שישב בין שני הימים. ניל אשרסון, הים השחור, ערש הולדתן של ציווליזציה וברבריות, ידיעות ספרים, 2006 הים השחור, דף שער בספרייה הלאומית צפריר רינת, המערכת האקולוגית של הים השחור נמצאת בסכנת גוויעה, באתר הארץ, 20 באוקטובר 2001 A Black Sea Journey, באתר אוניברסיטת דלאוור (באנגלית) Jacqueline S. Mitchell, ‏The truth behind Noah's flood, באתר PBS (באנגלית) הים השחור, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא גופי מים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
טריפטיכון

טְרִיפְּטִיכוֹן או טריפטיך (מיוונית tri=שלושה + ptychē=קיפול) היא יצירת אמנות המורכבת משלושה חלקים. צורת אמנות זו הייתה נפוצה בעיקר אצל ציירים ופסלים בתקופת הרנסאנס במיוחד אצל אלה אשר עסקו בנושאים דתיים. הטריפטיכון היה ציור או תבליט המחולק לשלושה לוחות שהיו מחוברים ביניהם בעזרת צירים, והיוו יצירת אמנות אחת. קישוט המזבח בכנסיות וקתדרלות באירופה וגם במקומות אחרים, היה לרוב בצורת טריפטיכון. המושג "טריפטיכון" התרחב ומשמש גם לתיאור שלוש יצירות אמנות שיש ביניהם קשר רעיוני או צורני, ולא רק כאלה המחוברות ביניהן באופן פיזי. תבליט ביזנטי, ישו והשליחים הקדושים טריפטיכון של הצייר האיטלקי ברלינגיירו ברלינגיירי ‏(1230) ב-CMA (אנ') טריפטיכון אמנות גותית בכנסייה המבוצרת של פרז'מר, פרז'מר, טרנסילבניה The Deposition - טריפטיכון של הצייר הפלמי פיטר קואק ואן אלס (אנ') ‏(1535) במוזיאון אמסטלקרינג (OLHOS) (אנ') באמסטרדם הקיסר סוטוקו הופך לרוח אונריו (אנ') - טריפטיכון של האמן היפני יושיצויה אוטאגאווה (歌川 芳艶) ‏(אנ') מהמאה ה-19 דיפטיכון טרילוגיה איל טריטיקו חלונות ארדון גן התענוגות הארציים
חוימיר

חוֹימיר או חוֹימר (בהולנדית: Gooimeer) הוא אגם בהולנד בין דרום-מזרח פרובינציית צפון הולנד ובין פרובינציית פלבולנד. מעל החלק הצר של האגם במערב עובר גשר מסילת רכבת בין וויספ (אנ') ואלמיירה, וגשר למכוניות מעל הצד המזרחי – ה-Hollandse Brug. ב-4 באוקטובר 1992 אירע אסון ביילמר, שבו מנועים 3 ו-4 נפלו מכנף מטוס בואינג 747-258F בשירות חברת אל על אל תוך מימי האגם. האגם קרוי על שם האזור שמדרומו - אזור "חוֹי" (אנ') מדיה וקבצים בנושא חוימיר בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של הולנד. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שחרזדה (כתב עת)

שחרזדה הוא כתב עת ישראלי מקוון לספרות, תרבות ודעות, שעלה לראשונה לרשת בספטמבר 2006. כתב העת מארח שירה ופרוזה מקורית ומתורגמת, ביקורת חברתית וסקירות על אמנות בת זמננו מישראל והעולם. לכתב העת שישה מדורים קבועים. בין הכותבים ניתן למצוא כותבים ותיקים וצעירים, כמו מאיה בז'רנו, דרור אלימלך, דורי טרופין, גילית חומסקי, יקיר בן משה, יחזקאל נפשי, יחזקאל רחמים, יסמין אבן ועוד. העורכת הראשית והמוציאה לאור היא רקפת א. ידידיה. עורכים תורמים נוספים הם יואב איתמר וים המאירי, ועורכות לשעבר הן דפנה שחורי ורינה ענבר. אתר האינטרנט הרשמי של שחרזדה אלי אשד על שחרזדה - שלב חדש בתולדות הספרות היפה ברשת ?
אנציקלופדיה מעיין

אנציקלופדיה "מַעְיָן" היא אנציקלופדיה לילדים ולנוער בעריכת ז. אריאל (שלמה זלמן אריאל) שיצאה לאור בישראל בהוצאת יוסף שרברק מאמצע שנות ה-50 ועד שנות ה-60 של המאה ה-20 במספר מהדורות. האנציקלופדיה הוקדשה לזכרה של בתו היחידה של המו"ל יוסף שרברק, ברוריה, שמתה ב-1934, בגיל 10 (בראש כל כרך נכתבה הקדשה לזכרה). האנציקלופדיה הייתה מאוירת ומנוקדת, וכללה שלושה עשר כרכים בנושאים שונים - "טכניקה", "גדולי עולם", "גדולים בישראל", "מורשת אבות", "עולמנו", "האדם בתבל", "מעייני האמנות" ועוד. כל כרך כלל מאמרים בני מספר עמודים בנושא הכרך, שחולקו לפרקים. בסוף כל כרך ניתן תוכן עניינים, אך לא ניתן אינדקס לכרך או לאנציקלופדיה בכללותה. כל כרך כלל למעלה מארבע מאות עמודים, רובם מאוירים. לאנציקלופדיה תרמו מספר כותבים קבועים, כיצחק ספיבק, דב כיטוב, שרגא פייבל קלעי ואהרן דובניקוב. האנציקלופדיה נועדה לדור הצעיר, מתוך מגמה חינוכית ברורה. כך, למשל, קובעת ההקדמה "לקורא הצעיר", בכרך "גדולים בישראל" - "מגמת המחברים בספר זה היא להעשיר את אוצר ידיעותיך, הקורא הצעיר, וגם להבליט לנגד עיניך את אורח חייהם של גדולי הרוח בעמנו, את דרך חינוכם ואת שאיפתם אל האמת אשר בנפשם, שבה ראו מטרת חייהם. לא פעם ולא אחד מהם שבעו לעג וקלס בראשית צעדיהם, נכשלו ונתאכזבו, אבל הם התגברו על העלבונות וההתקלסות, והאמת שלהם עלתה ותהי לבאר מים חיים לעמם ולברכה לכל אדם". בצד מאמרים בנושאים "רציניים" ו"חשובים" כקורות חיי פילוסופים או דמויות היסטוריות, ונושאים טכנולוגיים שונים, ניסתה האנציקלופדיה לכלול נושאים מושכים ומרתקים, שיעניינו את בני הנוער. כך, למשל, כלל הכרך "גדולים בישראל" מאמרים הנוגעים לדמויות בנות התקופה, כגון יצחק שדה וזאב ז'בוטינסקי, והכרך "טכניקה" כלל מאמרים בנוגע ל"רקטות ומטוסי דחף", "הפצצה האטומית וקורותיה", "הטלוויזיה" (כעשרים שנה לפני תחילת שידורי הטלוויזיה במדינת ישראל) ואף "אנשים מכונות" (רובוטים). אנציקלופדיה מעיין זכתה להצלחה, ויצאה במספר רב של מהדורות במשך כעשר שנים. בשל השפה הבהירה בה היא כתובה, ומבחר איוריה, יש המשתמשים בה גם כיום. איתמר לוי, דף מידע מס' 119 (25 במאי 2011), באתר "חנות הספרים של איתמר"
קיסוס

קיסוס (שם מדעי: Hedera) הוא סוג צמח רב שנתי במשפחת הקיסוסיים, הכולל 15 מינים מטפסים בעזרת שורשי היאחזות הצומחים על גבעוליו או משתרעים על הקרקע כשטיח. לקיסוס שני שלבי צימוח. השלב הראשון הנמשך עד כעשר שנים, מתאפיין בכך שהצמח מצמיח שורשי היאחזות, העלים גזורים לאונות רחבות והוא אינו פורח. בשלב השני, עלי הקיסוס תמימים, בעלי צורת ביצה, חסר שורשי היאחזות והוא פורח ומניב פירות. לעיתים קרובות ניתן לראות את שני שלבי הצימוח על צמח אחד. הפריחה היא בדרך כלל בין ספטמבר לנובמבר, הפרחים הקטנים ערוכים בסוכך, צבעם ירוק בהיר, והם בעלי חמישה עלי כותרת, חמישה אבקנים ושחלה בת חמש מגורות. הפרחים מניבים צוף רב ומואבקים בדרך כלל על ידי זבובים. הפרי המבשיל באביב הוא ענבה שחורה שקוטרה כ-7 מ"מ ובה 3-5 זרעים. הצמח מאריך חיים עשרות שנים, וידוע על קיסוס בצרפת שגילו כבר למעלה מ-450 שנה. כאשר הקיסוס מטפס בצמוד למצע, הוא פורס את עליו לסירוגין כדי שלא יכסו אחד על השני, והצמח יקבל יותר אור. כאשר מגיע הקיסוס לגובהו המרבי של המצע, הוא מתחיל לצמוח בצורת שיח רגיל. המנגנון הגורם לקיסוס להיצמד למצעים מאונכים, פועל בעזרת האור והמגע. לקיסוס תכונה לצמוח בניגוד לכיוון ממנו בא האור, וכן שורשי ההיצמדות צומחים על הגבעול בצדו המוצל בלבד. גם המגע של הגבעול הצעיר במצע מזרז את הופעתם של שורשי ההיצמדות בצדו של המצע. לאחר זמן, עשויים שורשי ההיצמדות לחדור לתוך המצע ולהפוך לשורשים מזינים. תופעת הפוטוטרופיזם השלילי - צימוח הקיסוס הרחק מן האור, תוארה כבר על ידי צ'ארלס דרווין, ואילו מנגנון ההיאחזות בכללותו תואר על ידי מספר בוטנאים ישראלים. תפוצתם של חמישה עשר מיני הסוג היא באזורים ממוזגים בעולם הישן, בחצי הכדור הצפוני כולל דרום,מרכז ומערב אירופה,צפון אפריקה,מרכז אסיה ודרומה. בישראל מצוי מין אחד - קיסוס החורש (Hedera helix). בתרבות מקובל לגדל זנים רבים של קיסוס לנוי; בעיקר מרבים להשתמש בזנים שעליהם מגוונים. משמעות שמו המדעי של הצמח היא "מטפס". שמו העברי, המוזכר כבר במשנה (לעיתים קיסום), הוא תיעתוק שמו היווני. ביוון היה הקיסוס מוקדש לאל דיוניסוס, יוחסו לו תכונות רפואיות, וגבעוליו נקלעו כזרים לראשי משוררים. עלי הקיסוס נחשבו כסמל לנאמנות והם ניתנו לזוגות בטקסי חתונתם. בעבר היו נוצרים מקשטים כנסיות בעלי קיסוס לכבוד חג המולד, אך מנהג זה נפסל על ידי הכנסייה. עלי קיסוס היו חלק מסמלן של משפחות אצולה באירופה והיום הם משמשים כקישוט בסמלה של ליגת הקיסוס. קיסוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) קיסוס, באתר ITIS (באנגלית) קיסוס, באתר NCBI (באנגלית) קיסוס, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) קיסוס, באתר Tropicos (באנגלית) קיסוס, באתר GBIF (באנגלית) קיסוס, באתר IPNI (באנגלית)
יהושע צייטלין

יהושע צייטלין (או צייטלס, צייטליש; 1742 - ה'תקפ"ב, 18 באוגוסט 1822) היה איש עסקים, נדבן ושתדלן יהודי. צייטלין, יליד שקלוב (מחוז מוהילב, היום בבלארוס), היה בצעירותו תלמידו של רבי אריה לייב גינצבורג בעל "שאגת אריה". הוא עשה חיל במסחר והתעשר. היה מקורב לנסיך פוטיומקין וכשכבשה האימפריה הרוסית את אזור מגוריו החל לספק סחורות לצבא הרוסי במלחמותיו עם טורקיה. הודות להצלחתו בסיפוק צורכי הצבא נתמנה ליועץ של חצר המלוכה. עם מותו של פוטיומקין ב-1791 הקים לעצמו אחוזה בעיירה אוסטיה שבמחוז מוהילב, שם העסיק כ-900 איכרים. באחוזתו תמך בתלמידי חכמים משכילים, בהם ר' מנחם מנדל לפין מסטנוב ורבי ברוך שיק משקלוב, סיפק את כל צורכיהם ואיפשר להם ללמוד בבית המדרש שהקים ולהשתמש בספרייתו העשירה. בשל השילוב בין עושרו והשכלתו הרבנית נשמעה דעתו של צייטלין בענייני הציבור היהודי בתחום המושב. הוא תמך במלחמותיו של הגר"א בתנועת החסידות, וסייע לרבי מנשה מאיליה לעמוד כנגד מתנגדיו שביקשו להחרים אותו. צייטלין חיבר הגהות על ספר מצוות קטן, שנדפסו בקאפוסט בשנת תק"ף-1820. בתו, שרה, התחתנה עם אברהם בן ישראל פרץ, שהתנצר עם ילדיו; נכדו, גריגורי פרץ, היה מן הדקבריסטים - משתתפי מהפכת דצמבר 1825 נגד הצאר ניקולאי הראשון. נינו היה פרופסור ולדימיר פרץ, חבר האקדמיה הרוסית למדעים, חוקר ספרות רוסית ופולקלור רוסי. הוא נשפט והוגלה לסראטוב ב-1934, בימי הטרור הסטאליניסטי. דוד הלחמי, רבי יהושע צייטלין משקלוב (השר מאושיצה), חכמי ישראל, תל אביב תשי"ח, חלק א', עמ' רכ"ט, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים) "יהושע צייטלין", במהדורת 1901–1906 של האנציקלופדיה היהודית (באנגלית)
קנן דואולו

קנאן דואולו (בטורקית: Kenan Doğulu; נולד ב-31 במאי 1974 באיסטנבול) הוא אחד מהמוזיקאים הפופולריים ורבי-ההשפעה בעשר השנים האחרונות של תעשיית מוזיקת הפופ הטורקית. בקיץ 2006, דואולו הוציא את האלבום Festival (פסטיבל) ולהיט מספר אחת שלו "Çakkıdı" שהפך לאחד מהלהיטים הגדולים ב-2006. הוא מתכנן להוציא עוד אלבום שיכלול את השירים הכי פופולריים שלו מהאלבומים הקודמים. בדצמבר 2006, רשות השידור הטורקית TRT בחרה בו כנציג של טורקיה בתחרות האירוויזיון 2007 שהתקיימה במאי בהלסינקי, בה הוא זכה במקום הרביעי עם השיר "Shake it up Shekerim". קנאן דואולו (זמר ראשי) טשין אנרסוי (גיטרה אלקטרונית) המי ברטוץ' (גיטרה בס) אריק סאזר (קלידים) אוזן דואלו (קלידים) מורט יאתר (תופים) אידין קארבולט (כלי הקשה) מורט יאתר (זמר רקע, גיטרה) מדיה וקבצים בנושא קנן דואולו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קנן דואולו קנן דואולו, ברשת החברתית פייסבוק קנן דואולו, ברשת החברתית אקס (טוויטר) קנן דואולו, ברשת החברתית אינסטגרם קנן דואולו, סרטונים בערוץ היוטיוב קנן דואולו, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) קנן דואולו, באתר ספוטיפיי קנן דואולו, באתר MusicBrainz (באנגלית) קנן דואולו, באתר Yandex.Music (ברוסית) קנן דואולו, באתר Discogs (באנגלית) קנן דואולו, באתר Songkick (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים ובנושא טורקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
לוגאנו

לוגאנו (באיטלקית: Lugano) היא עיר בקנטון טיצ'ינו בדרום שווייץ, השוכנת לחופיו הצפוניים של אגם לוגאנו. בעיר מתגוררים 63,500 תושבים והיא העיר הגדולה ביותר בקנטון והתשיעית בגודלה בשווייץ. העיר היא מרכז הבנקאות השלישי בגודלו בשווייץ (אחרי ציריך וז'נבה) ויעד מוביל בתיירות פנים וחוץ. אוכלוסיית העיר ברובה דוברת איטלקית. בלוגאנו נערך האירוויזיון הראשון ב-1956. העיר שוכנת למרגלות הרי האלפים ולחופו של אגם לוגאנו, בשפך נהר קסרטה, בין הר סאן סלבטורה (925 מטרים) להר ברה (912 מטרים). האקלים בלוגאנו הוא אקלים סובטרופי גשום, חם וממוזג יותר מהאקלים בחלקיה האחרים של שווייץ. שדה התעופה של לוגאנו משמש בעיקר לטיסות פנים אך גם לטיסות בינלאומיות. טיסות מישראל מגיעות לשדה התעופה מלפנסה שבמילאנו, כ-100 ק"מ מהעיר, אך לא מגיעות לשדה התעופה של לוגאנו. רכבת המגיעה ממילאנו עוברת דרך לוגאנו בדרכה אל ציריך. בתוך העיר אין מטרו אך יש אוטובוסים וחשמליות. בעיר הייתה קהילה יהודית אורתודוקסית גדולה, בעלת גוון חסידי אך היא הצטמצמה עם השנים. עד תחילת שנות ה-2000 פעל בלוגאנו מלון יהודי כשר אשר נסגר עקב הירידה בתיירות הדתית והחרדית לעיר. עד שנות ה-90 פעל בלוגאנו בית ספר חרדי פרטי אך הוא נסגר מכיוון שמרבית המשפחות החרדיות שנותרו מבוגרות. בעיר ישנו בית חב"ד. בין רבני העיר: הרב שלמה זלמן פרידמן (בנו של הרב ישראל חיים פרידמן מראחוב), הרב משה אליעזר וייס (כיום רב קהילת "מחזיקי הדת" בווינה), ורבי בן ציון רבינוביץ, האדמו"ר מביאלה. אתר האינטרנט הרשמי של לוגאנו לוגאנו, ברשת החברתית אקס (טוויטר) לוגאנו, ברשת החברתית אינסטגרם שדה התעופה לוגאנו (אורכב 07.06.2020 בארכיון Wayback Machine) העיר לוגאנו ואתרי תיירות סביב אגם לוגאנו כתבה באתר GoTravel (עברית) לוגאנו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) לוגאנו (שווייץ), דף שער בספרייה הלאומית Chabad Jewish Center Lugano, www.jewishlugano.com (באנגלית) (ארכיון) ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בשווייץ. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
עשבייה

בבוטניקה, עִשְׂבּיָה (בלטינית: Herbarium) היא אוסף של פריטי צמחים משומרים, המכונים גיליונות עשבייה. פריטים אלה יכולים להיות צמחים שלמים או חלקי צמחים; אלה יוחזקו בדרך-כלל במצב מיובש על נייר, אך לעיתים עשויים להיות מוחזקים בתוך אלכוהול או חומר משמר אחר. המונח "עשבייה" משמש גם לתיאור הבניין בן מוחזק אוסף הצמחים, או המוסד המדעי שלא רק מאחסן את החומר אלא אף חוקר אותו. הבוטנאי הצרפתי ז'וזף פיטון דה טורנפור טבע את המונח 'עשבייה' (Herbarium). לפניו, היו כינויים שונים לאוספים אלו. כדי לשמור על צורתם וצבעם, צמחים הנאספים בשדה נפרשים על-גבי נייר ומיובשים בתוך שכבות של נייר סופג. הצמחים המיובשים מועברים לגיליונות של נייר לבן נוקשה, בצירוף תיעוד מפורט של כל המידע הרלוונטי אודותיהם, כגון תיאור הצמח (למשל צבע הצמח, שעשוי להשתנות עם הייבוש וחלוף הזמן), מועד ומקום האיסוף (כולל נקודת ציון, גובה מעל פני הים, תיאור בית הגידול), ושם האדם שאסף את הצמח. הצמח בצירוף המידע מוחזקים בתוך תיק מגן - גיליון עשבייה. כהגנה בפני תקיפה בידי חרקים, הצמח המיובש מוקפא או מורעל, והגיליון עובר חיטוי. גיליונות העשבייה ממוינים הן לפי סדר סיסטמטי והן לפי האזור הגאוגרפי בו נאסף כל צמח. מוסדות רבים, כגון אוניברסיטאות, מוזיאונים וגנים בוטניים, מחזיקים עשביות. העשביות חיוניות למחקר אודות טקסונומיה ותפוצה גאוגרפית (פיטוגאוגרפיה) של צמחים. פריטי הצמחים שבעשבייה יכולים לשמש לתיאור של טקסונים חדשים ו/או קיימים, הן על ידי תיאור מורפולוגי של הצמחים שנאספו, והן על ידי מחקר פילוגנטי, תוך שימוש ב-DNA שנלקח מהצמחים שבעשבייה. לכל אחת מהעשביות החשובות בעולם ישנו שם מקוצר בן כמה אותיות לטיניות. כך למשל, שמה של עשביית הגנים הבוטניים על-שם קיו שבאנגליה, הוא K; שמה של עשביית המוזיאון הלאומי לטבע בפריז הוא P. רשימת העשביות הרשמיות בעולם נקראת אינדקס הרבריורום (Index Herbariorum). העשביות הגדולות ביותר בעולם, מסודרות לפי גודל יורד, הן: המוזיאון הלאומי לטבע בפריז, צרפת (P) הגנים הבוטניים המלכותיים על-שם קיו, אנגליה (K) הגן הבוטני של ניו יורק, ארצות הברית (NY) החממה והגן הבוטני של ז'נבה, שווייץ (G) המכון הבוטני על-שם קומרוב, סנקט פטרבורג, רוסיה (LE) המוזיאון השוודי לטבע, סטוקהולם, שוודיה (S) המוזיאון הבריטי לטבע, לונדון, אנגליה (BM) אוניברסיטת הרווארד, קיימברידג', מסצ'וסטס, ארצות הברית (HUH) הגן הבוטני של מיזורי, סנט לואיס, מיזורי, ארצות הברית (MO) העשבייה הלאומית של ארצות הברית, מוסד סמית'סוניאן, וושינגטון, ארצות הברית (US) אוניברסיטת מונפלייה, מונפלייה, צרפת (MPU) המוזיאון על-שם פילד, שיקגו, ארצות הברית (F) בישראל קיימות עשביות אחדות, והגדולה ביניהן היא עשביית האוניברסיטה העברית בירושלים (שם מקוצר HUJ). העשבייה שייכת לאוספי הטבע הלאומיים של הפקולטה למדעי הטבע, והיא ממוקמת בבנין ברמן שבקמפוס גבעת רם בירושלים. העשבייה הוקמה בשנת 1920 בידי הבוטנאי פרופ' אלכסנדר איג, ועם השנים גדלה והתפתחה. כיום העשבייה מהווה את האוסף הגדול ביותר בעולם של צמחי ארץ-ישראל והלבנט (כ-700,000 גליונות), והיא מהווה כלי-עזר חשוב בידי החוקרים את הצמחייה הזו. עשבייה, "דבר אלי בפרחים", פברואר 2007, ט"ו בשבט תשס"ז, באתר "צמחיית ישראל ברשת" העשבייה, אתר האונ' העברית אינדקס הרבריורום: רשימת עשביות העולם עשבייה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
Zoo ארץ zoo?

zoo ארץ zoo? ("זו ארץ זו?") הוא ספר הומור וסאטירה מאת ב. מיכאל, חנוך מרמרי, קובי ניב, אפרים סידון, דודו גבע ודיק קודור. הספר יצא לאור בשנת 1975 בהוצאת "א.ל". בשנות ה-80 יצאה לאור מהדורה חדשה (זהה כמעט לגמרי לקודמת) של הספר בהוצאת "דומינו". אחד ההבדלים: במהדורה השנייה (עמוד 233) הוחלפה הקריקטורה של שר האוצר יהושע רבינוביץ' בזו של יורם ארידור. בשנת 2016 יצאה מהדורה מחודשת זהה לזו שיצאה בשנות ה-80. ראשיתו של הספר במדור ההומור "ZOO הארץ" שהופיע בשנים 1973–1976 בשבועון "העולם הזה". כותבי המדור, שכינו עצמם בספר "סחב"ק" על שם ראשי התיבות של שמותיהם, כתבו קודם לכן מדור סאטירי בעיתון הסטודנטים "פי האתון" ואחר כך כתבו לתוכנית הטלוויזיה "ניקוי ראש". בנוסף כתבו את ההצגות הקברטיות "איך אנחנו נראים" (1972) ו"המלחמה האחרונה" (1974). הספר נושא ברובו מסרים בעלי השקפת עולם שמאלנית. ריבוי הכותבים, והעובדה שהחומרים לספר נאספו במשך שנים יצרו ספר מגוון, בו כל כמה עמודים (או אף באותו עמוד עצמו) משתנה הסגנון והנושא. מבחינה סאטירית הספר נוטל דגמים קבועים מההווי הפובליציסטי והספרותי של ישראל בשנות ה-70 של המאה ה-20 ומגחיך אותם. כך ניתן למצוא סאטירות על סיפורי אפרים קישון, על עיתוני אותה התקופה, ועל ספרי הילדים "מקראות". כמו כן הספר עוסק רבות במין פרוורטי יותר או פחות. בנוסף, יש בספר אמרות ופתגמים ש"הותאמו" לרוח הזמן או לרוח הסגנון. הספר מלווה איורים וקריקטורות, פרי עטם ומכחולם של דודו גבע ודיק קודור. ב-1981 הפיקה חברת טדי יזמות והפקות קומדיה סטירית המבוססת על הספר. במופע השתתפו דודו ירדני (בעל חברת ההפקה), רותי הולצמן ודובי גל. דוד רוזנטל‏, אומרים שהיה פה שמח: "Zoo ארץ, Zoo?" מחזיר אותנו למקורותיה של הסאטירה הישראלית, באתר וואלה, 26 באוגוסט 2016 Zoo ארץ zoo?, באתר OCLC (באנגלית) זו ארץ זו? על הספר וקטעים מתוכו. כולל כל ההגדה לפסח., קובי ניב. ספרים. מאמרים. ודברים אחרים יעקב בר און, שיבתו של מלכיאל זוארץ, מעריב, 15 בינואר 1981 ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
המנון ירדן

ההמנון המלכותי הירדני (בערבית: السلام الملكي الأردني) הוא ההמנון הלאומי של ירדן. מילות ההמנון נכתבו על ידי עבד אל-מונעם א-רפאעי והלחן נכתב על ידי עבד אל-קאדר א-טאניר, אך במקור הגרסה הראשונה של ההמנון הייתה קצרה ביותר וכללה רק את הפסקה הראשונה. כיום ההמנון ארוך יותר וכולל מספר פסקאות. ההמנון אומץ בשנת 1946. דגל ירדן סמל ירדן מידע על היצירה "המנון ירדן" באתר מיוזיק בריינז הגרסה המלאה של ההמנון הלאומי של ירדן, המבוצעת על ידי להקה צבאית עם מקהלה מעורבת בשנות השמונים המוקדמות גרסה אינסטרומנטלית של ההמנון לשמיעה Himnuszok - גרסה קולית של ההמנון. השיר מבוצע על ידי להקה צבאית. הגרסה המלאה מנוגנת רק בעת אירועים מיוחדים כגון יום ההולדת של המלך. במילה النهضة (א-נַהְדַה - קוממיות) הכוונה כנראה למרד הערבי שהנהיג חוסיין בן עלי, אביו של מלך ירדן הראשון. במכתבי חוסיין-מקמהון ביקש חוסיין בן עלי, אביו של מלך ירדן הראשון, להיקרא "מלך הערבים", אולם בקשתו זו לא ניתנה לו. בכל זאת יש לבקשה זו הד בהמנון הירדני. הכוונה למחמד שנחשב באסלאם לגדול הנביאים ולאחרון שבהם. מלך ירדן הוא בן למשפחת האשם, ונחשב כצאצא ישיר של הנביא מחמד.
פירמידה קטומה

האם התכוונתם ל... פירמידה קטומה(אנ') – גוף תלת־ממדי, שנבנה מקטימת קודקוד של פירמידה (גאומטריה) ארבעון קטום – מקרה פרטי – פירמידה משוכללת קטומה פירמידה (מבנה) – מבנה שצורתו, על פי רוב, פירמידה קטומה
נגה אשד

נגה אשד (לבית וסרמן; נולדה ב-13 באפריל 1951) היא זמרת, מנחה שירת-רבים ויוצרת ישראלית. נולדה ב-1951 בשכונת ביצרון בתל אביב. גדלה בבית מוזיקלי וספגה הן שירי זמר שהיו פופולריים בארץ בעשורים הראשונים של המאה ה-20, והן שירים מסורתיים ופיוטי חזנות. החלה לשיר במסגרות שונות כבר בגיל בית ספר יסודי, בין היתר במקהלת ילדים של תיאטרון "בימות" בניצוחו של זיקו גרציאני. בתקופת התיכון התחנכה במוסד החינוכי "חוף השרון" ביקום והשתייכה לקיבוץ נחשונים. בתקופה זו טופחה כזמרת מתחילה בידי איש המוזיקה והמקהלות הנרי קלאוזנר, וכן למדה לנגן בגיטרה, הכלי העיקרי המלווה אותה מאז. את שירותה הצבאי עשתה כחברה בצוות הווי של הנח"ל (1969–1971), בתוכניות "חופשה דמיונית" (שמתוכה הלהיט "חופים") ו"כל שהיה בינינו". תפקידי הסולו המפורסמים שלה: הביצוע המקורי של השיר "יש פרחים" שכתב נתן יונתן והלחין מוני אמריליו, וכן בשיר "רוח אביב" שכתב יחיאל מוהר והלחין משה וילנסקי. אחרי שירותה הייתה חברה בהרכב בנות חוה, לצד תמר אשל ועידית חיים-הרפז ובניהולה של ציפי פליישר. בפסטיבל הזמר והפזמון 1973 השתתף ההרכב כלהקת ליווי של שלמה ארצי ("שיר בבוקר בבוקר"), גידי גוב ("יעלה ויבוא") ועדנה לב ("את ואני נולדנו בתש"ח"). בשנת 1987 התמודדה אשד כזמרת סולנית בפסטיבל הזמר והפזמון בערד עם השיר "פתח בית הבד" שהלחינה למילים של המשוררת ריקי דסקל. מ-1989 ועד 2014 – עסקה בהוראת הזמר העברי באולפני העברית בגוש-דן. מ-1997 ועד היום מנחה חוג זמר, המהווה מפעל חשוב לשימור הזמר העברי. החוג פתוח לציבור ופועל כיום בבית הורים "ויצו" (דוד המלך 40, תל אביב). ב-2007 הצטרפה בהתנדבות למפעל זמרשת על תקן מנחת אירועי שירת רבים. בשנות ה-80 שלחה ידה בתיאטרון במסגרות שונות, השתתפה מספר פעמים בפסטיבל עכו בהצגות שזכו בפרסים שונים: 1981 – הלחנה, משחק ונגינה בהצגה "אשה מן האדמה", שזכתה בפרס השני ובציון לשבח על המוזיקה של אשד. 1986 – כתיבה (בשיתוף ענולה שמיר), הלחנה, משחק ונגינה במחזה "עור", שזיכה בפרס השחקנית המצטיינת את רובי פורת-שובל. 1989– כתיבה (בשיתוף ענולה שמיר), הלחנה ונגינה בהצגה "מה אתה זוכר, יונתן יונתן", שזכתה בפרס הפסטיבל על משחקה של אורנה כץ. בשנת 2000 השתתפה כמבצעת וכמלחינה במופע "ספר הזיכרונות של בטני", המבוסס על שירי הספר בעל אותו השם מאת ריקי דסקל (משתתפות נוספות: מיכל גולדברג, ריקי דסקל, מלכה מרין). משנת 2009 משתתפת במופע התיאטרון שש נפשות, שבע ברכות עם מיכל גולדברג אייל. ב-1998 פרסמה את ספר הפרוזה "מזון מלכות" (ספריית הפועלים). נגה אשד, באתר זמרשת נגה אשד, באתר MusicBrainz (באנגלית) נגה אשד, באתר Discogs (באנגלית) נגה אשד, דף שער בספרייה הלאומית נגה אשד ביוטיוב שש נפשות שבע ברכות ביוטיוב
דגל קוסטה ריקה

דגל קוסטה ריקה אומץ ב-27 בנובמבר 1906. הדגל האזרחי מעוצב מ-5 פסים אופקיים המורכבים מ-3 צבעים, הצבע הכחול מסמל את השמים, הזדמנויות, אידיאליזם והתמדה. הצבע הלבן מסמל שלום, תבונה ושמחה. האדום מסמל את הדם שנשפך על ידי קדושי העצמאות, החום והחיבה של העם ונדיבות. למדינה יש גם דגל מדיני הכולל את סמל קוסטה ריקה, והוא משמש גם כדגל המדינה במצבי מלחמה. יד המקרה היא שדגל קוסטה ריקה דומה להפליא לדגל תאילנד למעט היפוך הצבעים ויחס הממדים, המהווים את ההבדל בין שני הדגלים. סמל קוסטה ריקה המנון קוסטה ריקה מדיה וקבצים בנושא דגל קוסטה ריקה בוויקישיתוף דגל קוסטה ריקה, באתר דגלי העולם (באנגלית) דגל קוסטה ריקה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא סמלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.