laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ארמאן פז'ו

ארמאן פז'ו (בצרפתית: Armand Peugeot, 18 ביוני 1849 – 4 בפברואר 1915) היה מהנדס ותעשיין צרפתי, מחלוצי יצרני המכוניות בצרפת, מייסד ומנהלה הראשון של יצרנית הרכב הצרפתית פז'ו. פז'ו נולד למשפחה פרוטסטנטית, בנו של אמיל פז'ו, בארימונקור (אנ') שבמזרח צרפת. למשפחה היה עסק של מוצרי מתכת, המייצר מגוון מוצרים כגון: מטחנות קפה, להבי מסורים, ומסגרות משקפיים. בשנת 1872 התחתן עם סופי ליאוני פאלוט (1852–1930) נולדו להם חמישה ילדים, אך בנם היחיד, ריימונד, נפטר ב-1896. פז'ו היה בוגר "אקול סנטרל פריז" (צר'), בית ספר להנדסה בפריז. בשנת 1881 יצא פז'ו לאנגליה, שם בחן את הפוטנציאל של האופניים ואת הייצור שלהם. בשנת 1865, הקימו פז'ו ובן דודו השני אז'ן (Eugène) את חברת "Peugeot Frères Aînés". בשנת 1882 החלו לייצר אופניים. פז'ו הציג את דגם ה"לה גראנד בי" של אופני "גרוש ולירה" ב-1882. מאז ייצרה החברה טווח נרחב של דגמי אופניים, עד אשר עסקי הרכב והאופניים פוצלו ב-1926. בשנת 1889 הציגו תלת אופן, שהורכב בו מנוע קיטור, בתערוכה העולמית של פריז. שני השותפים יצרו את המכונית הראשונה שלהם בבית המלאכה שלהם אשר ממוקם במזרח צרפת. בשנת 1892, שם החברה היה "Les Fils de Peugeot Frères", והם החלו לייצר מכוניות עם מנועי דיימלר שפיתח גוטליב דיימלר. ב-1892 בנה פז'ו 92 מכוניות. בשנה זו היה פז'ו הראשון שהרכיב צמיגי גומי למכוניות ממונעות בנזין. פז'ו שאף להגדיל את הייצור, אבל שותפו אז'ן התנגד לחייב את החברה להשקעה הנדרשת. ב־2 באפריל 1896, הקים פז'ו את חברת ייצור המכוניות: "סוסייטה אנונימוס דה פז'ו" (Société Anonyme des Automobiles Peugeot). פז'ו בנה מפעל באודינקורט (אנ'), שייצר מכוניות עם מנוע בעירה פנימית. בפברואר 1910, ללא יורש זכר, הסכים פז'ו למזג את החברה שלו עם אז'ן. כאשר ירד מניהול החברה בשנת 1913, פיג'ו הייתה יצרנית הרכב הגדולה ביותר בצרפת, בייצור 10,000 מכוניות בשנה. פז'ו נקבר בבית העלמין פר לשז. בקומונה "La Garenne-Colombes" (אנ'), בפרבר הצפון-מערבי של פריז רחוב על שמו של פז'ו. בשנת 1897 ייצרה פיג'ו את דגם פיג'ו סוג 15. עד שנת 1901 בנתה "פיג'ו" 276 יחידות. בשנת 1899, בנוסף לדגם ה"פיג'ו סוג 27", בנתה "פיג'ו" שמונה דגמים: פיג'ו סוג 14 ("Peugeot Type 14" (אנ')), פיג'ו סוג 15, פיג'ו סוג 16, פיג'ו סוג 21 ("Peugeot Type 21" (אנ')), פיג'ו סוג 24, פיג'ו סוג 26 ופיג'ו סוג 28. ארמאנד פז'ו (משמאל) בדגם "פיג'ו" (שנת 1899) ארמאנד פז'ו (מאחור, מימין) בדגם "פיג'ו סוג 28" (שנת 1900) מדיה וקבצים בנושא ארמאן פז'ו בוויקישיתוף ארמאן פז'ו, באתר "Find a Grave" (באנגלית) "ארמאנד פז'ו" משפחת פז'ו רחוב על שמו של פז'ו דגמי פיג'ו בין השנים 1889–1978 (ראו משמאל ברשימת יצרני רכב (כרונולוגית): "Peugeot"oldtimer-klassiker.de/peugeot Georgano, G. N. Cars: Early and Vintage, 1886-1930. (London: Grange-Universal, 1985), p.22
ניקולה רומיאו

ניקולה רומיאו (באיטלקית: Nicola Romeo;‏ 28 באפריל 1876 - 15 באוגוסט 1938) היה מהנדס אזרחי ומהנדס חשמל ויזם איטלקי, מחלוצי תעשיית הרכב באיטליה, ממייסדי יצרנית הרכב האיטלקית אלפא רומיאו, שימש כסנאטור בבית המחוקקים ה-18 (אנ') של ממלכת איטליה. רומיאו נולד בעיירה Sant'Antimo (אנ'), במטרופולין של נאפולי (אנ') במחוז קמפניה, באיטליה. רומיאו סיים את לימודיו לתואר ראשון בהנדסה מהפוליטכניקו של נאפולי (היום אוניברסיטת נאפולי פדריקו השני). בשנת 1899 רומיאו יצא למספר שנים שנים לאירופה, למטרות עבודה ולימודים וסיים תואר שני בהנדסת חשמל בלייז', בלגיה. בשנת 1911 רומיאו חזר לאיטליה וייסד את החברה "איג' ניקולה רומיאו ושות' (Ing. Nicola Romeo e Co) החברה ייצרה מכונות וציוד לתעשיית הכרייה. ככל שהחברה התפתחה רומיאו שאף להרחיבה ורכש את רוב המניות של חברת הרכב מבוססת על ייצור אלפא (Anonima Lombarda Fabbrica Automobili) בשנת 1915. בשנת 1918, רומיאו השתלט על החברה בבעלות של 100%. שם החברה שונה ל- "Anonima Lombarda Fabbrica Automobili Romeo" (ראשי תיבות: "A.L.F.A") ונוסף השם "רומיאו". המכונית הראשונה נושאת את תג "אלפא רומיאו" הייתה מדגם "טורפדו 20/30 HP" שיוצרה בשנת 1921. החברה צברה מוניטין לבניית מכוניות אמינות, בטוחות ומהודרות כמו גם חלקי מטוסים, אבל בשנת 1927 החברה הגיעה קרוב מאוד לחיסול עקב שורה של השקעות רעות. במהלך ישיבת דירקטוריון נתבקש רומיאו לעזוב את החברה, אם כי המנכ"ל החדש פסקואלה גאלו (Pasquale Gallo) שכנע את רומיאו להישאר כנשיא החברה. רומיאו עזב באופן רשמי את "אלפא רומיאו" בשנת 1928. רומיאו נפטר ב-15 באוגוסט 1938 בביתו באגם קומו, בלומברדיה. כמעט שבעים שנה לאחר מותו ולרגל 130 שנה להולדתו, הקדישה נאפולי רחוב לזכרו של ניקולה רומיאו, שקרוי "Via Nicola Romeo". לניקולה רומיאו הייתה בעלות מספר חברות הנדסיות, לא כולן באותו זמן. אלה כללו: "Ing. Nicola Romeo e Co". "Società Nicola Romeo di Saronno". "Costruzioni Meccaniche di Saronno" (אנ') חברה לייצור קטרי קיטור. "CEMSA" (אנ') - חברה הנדסית. "Officine Ferroviarie Meridionali" (אנ') - חברה שעסקה בתחבורה מסילתית. בשנת 1905 נשא לאישה את אנג'לינה ואלאדין, זמרת אופרה ופסנתרנית פורטוגזית. לזוג נולדו שבעה ילדים. מאוריציו, אדוארדו, ניקולס, אלנה, ג'ולייטה, פיירה ואיירין. מדיה וקבצים בנושא ניקולה רומיאו בוויקישיתוף "ניקולה רומיאו" web.archive.org/web/20080331175732 סנאטור ניקולה רומיאו notes9.senato.it/web/senregno Gianni Rogliatti, La storia di Nicola Romeo, l'altra metà dell'Alfa, La Manovella, dicembre 2008 Salvo Bordonaro, Le locomotive di Nicola Romeo, in Tutto treno & storia, nº 27, Ponte San Nicolò (PD), 2012, pp. 60-69
גאורג

גאורג (בגרמנית: Georg) הוא שם פרטי של גבר, בדרך כלל במדינות צפון אירופה. האם התכוונתם ל... אמנות גאורג בהם – נגן עוגב ומלחין גרמני גאורג ביכנר – סופר ומחזאי גרמני גאורג זינגר – מנצח, מלחין ופסנתרן ישראלי גאורג טינטנר – מנצח יהודי-אוסטרי גאורג טראקל – משורר אוסטרי, מהבולטים שבאקספרסיוניסטים גאורג מופאט – מלחין מתקופת הבארוק גאורג פיליפ טלמן – מלחין גרמני בן תקופת הבארוק גאורג פרידריך הנדל – מלחין בן תקופת הבארוק, יליד סקסוניה שחי רוב ימיו באנגליה גאורג שולטי – מנצח תזמורת ואופרה יהודי יליד הונגריה שהשתקע בבריטניה מדע גאורגיוס אגריקולה – רופא מחוזי באחד מאזורי המכרות החשובים בגרמניה גאורג ברנדס – חוקר ומבקר ספרות דני ממוצא יהודי גאורג האז – זואולוג ישראלי, חוקר ומורה באוניברסיטה העברית בירושלים גאורג ויטיג – כימאי גרמני, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1979 גאורג וילהלם פרידריך הגל – פילוסוף גרמני, ממייסדי האידיאליזם הגרמני ומחשובי ההוגים בעידן הנאורות גאורג זימל – סוציולוג ופילוסוף, בן הדור הראשון של הסוציולוגים הגרמניים גאורג סימון אוהם – פיזיקאי גרמני מגלה חוק אוהם גאורג פיק – מתמטיקאי אוסטרי יהודי גאורג קווינקה – פיזיקאי גרמני גאורג קנטור – מתמטיקאי גרמני, אבי תורת הקבוצות העומדת בבסיס המתמטיקה המודרנית גאורג שטלר – זואולוג ובוטנאי גרמני הנס גאורג גדמר – פילוסוף גרמני יוהאן גאורג גמלין – חוקר טבע גרמני, בוטנאי גאוגרף, רופא, מנהל הגן הבוטני של אוניברסיטת טיבינגן, וחבר האקדמיה המלכותית השוודית למדעים קורט גאורג קיזינגר – פוליטיקאי גרמני שכיהן כקנצלר מערב גרמניה פוליטיקה גאורג, דוכס סקסוניה-אלטנבורג – דוכס סקסוניה-אלטנבורג בין השנים 1848–1853 גאורג, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ – הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ בין השנים 1816–1860 גאורג החמישי, מלך הנובר – מלך הנובר בין השנים 1851–1866 גאורג הראשון, רוזן הסן-דרמשטאדט – הרוזן הראשון של הסן-דרמשטאדט בין 1567 ל-1596 גאורג השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן – דוכס של סקסוניה-מיינינגן בין השנים 1866–1914 גאורג השני, רוזן הסן-דרמשטאדט – רוזן הסן-דרמשטאדט בין השנים 1626–1661 גאורג וילהלם, נסיך הסן-דרמשטאדט – בנו של לודוויג השמיני, רוזן הסן-דרמשטאדט גאורג מיכאליס – קנצלר גרמניה בין 14 ביולי 1917 ל-31 באוקטובר 1917, במהלך מלחמת העולם הראשונה גאורג, מלך סקסוניה – מלך סקסוניה (19 ביוני 1902 - 15 באוקטובר 1904) גאורג, נסיך הכתר של סקסוניה – בנו של פרידריך אוגוסט השלישי, מלך סקסוניה, ונסיך הכתר של סקסוניה גאורג, נסיך סקסוניה-מיינינגן – חותנו של אוטו, נסיך הכתר של אוסטריה גאורג אלכסנדר, דוכס מקלנבורג – ראש בית מקלנבורג-שטרליץ גאורג פון הרטלינג – קנצלר גרמניה בשנים 1917–1918 גאורג פרידריך, נסיך פרוסיה – יורש העצר של בית המלוכה הוהנצולרן מצביאים גאורג-הנס ריינהרדט – מפקד שריון גרמני במלחמת העולם השנייה שפיקד על ארמיית הפאנצר השלישית בקבוצת ארמיות מרכז בחזית המזרחית גאורג לינדמן – מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה גאורג פון קיכלר – גנרל-פלדמרשל גרמני בזמן מלחמת העולם השנייה ספורטאים גאורג פולקרט – כדורגלן עבר גרמני הנס-גאורג שוורצנבק – כדורגלן עבר גרמני שונות גאורג אלזר – מתנגד גרמני לנאציזם. גאורג גרוסקורט – מתנגד המשטר הנאצי וחסיד אומות העולם מגרמניה גאורג לנדואר – פעיל ציוני ומראשי יהדות גרמניה גאורג קארסקי – ממנהיגי הציונות בגרמניה בתקופה שלפני עליית הנאצים לשלטון ובשנות שלטונם הראשונות גאורג (סרט) – סרט קולנוע אסטוני משנת 2007
גורדון ניופלד

גורדון ניופלד (באנגלית: Gordon Neufeld; נולד בשנת 1946) הוא פסיכולוג התפתחותי קנדי. נויפלד הוא כותב הספר "איחזו בילדיכם, מדוע הורים צריכים להיות חשובים יותר מחברים" (יחד עם ד"ר גאבור מטה) שתורגם לעשר שפות. גישתו של ניופלד מבוססת על הרחבת תאוריית ההיקשרות שפותחה על ידי ג'ון בולבי. נויפלד הוא מייסד "מכון נויפלד" שבסיסו בוונקובר, קנדה. המכון מספק חינוך והכשרה להורים ואנשי מקצוע באמצעות תוכניות לימוד אישיות וכן באמצעות מצגות, סמינרים וקורסים, כולל קורסי וידאו. המכון מקיים כיום הכשרה במספר שפות, כולל אנגלית, צרפתית, גרמנית, ספרדית, עברית, שוודית ורוסית. אתר האינטרנט הרשמי של גורדון ניופלד הסבר על ספרו של ניופלד - "איחזו בילדכם". באתר "פסיכולוגיה עברית" https://www.penguinrandomhouse.com/books/120863/hold-on-to-your-kids-by-gordon-neufeld-phd-and-gabor-mate-md/ https://neufeldinstitute.org/ ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שועייב (נביא באסלאם)

שועייב (בערבית: شعيب) הוא נביא קדום בדת האסלאם, תושב מדין. יש המזהים אותו עם יתרו. שועייב מוזכר בקוראן 11 פעמים. לפי הטקסט הקוראני, שלח אללה את שועייב כנביא לעמו (מדין). אנשי מדין היו אנשי מסחר וחקלאות, שנהגו להונות ולרמות. שועייב נזף בהם על נוהגם הפסול והורה להם לחדול ממעשיהם אלה, אך הם לא שעו לאזהרותיו. בנוסף, אנשי מדין היו עובדי אלילים ונקראו "אצחאב אל-אַיְכַּה" (עץ בעל ענפים משתרגים), ושועייב הזהיר אותם גם בעניין הזה: שיחדלו מן עבודת האלילים ויעבדו רק את אללה. שועייב הוא אחד הנביאים הערבים שמוזכרים בשמם בקוראן (יחד עם צאלח, הוד, איסמאעיל ומוחמד). על שועייב נאמר כי היה "המטיף הרהוט ביותר בקרב הנביאים", כיוון שקיבל את ההשראה האלוהית ואת מסר הנבואה בשפתו שלו. שועייב מזוהה לעיתים כיתרו המדיני, המוזכר במקרא, אך האירועים והסיפורים המיוחסים לו אינם חופפים בהכרח בשתי הדתות. לשועייב מקום מרכזי בדת הדרוזית, שם הוא נחשב לאב קדמון, לנביא ולמייסד רוחני. מתחם נבי שועייב מדיה וקבצים בנושא שועייב בוויקישיתוף קוראן, סורת אל-אעראק, פס' 85. קוראן, סורת אל-אעראק, פס' 88, 90–93. יאקות, מעג'ם אל-בלדאן, ביירות 2011, כרך 1, עמ' 346. קוראן, סורת א-שעראא, פס' 285-191. אבן כת'יר, קצץ אל-אנביא, עמ' 220. A. Rippin, "Shu`ayb," Encyclopedia of Islam, 2nd edition, s.v.
בנדיקטוס השישי

האפיפיור בנדיקטוס השישי (בלטינית: Benedictus VI; מת ביוני 974) היה האפיפיור מ-19 בינואר 973 עד מותו בשנת 974. שלטונו הקצר התרחש בהקשר הפוליטי של הקמת האימפריה הרומית הקדושה, במהלך המעבר בין שלטונם של הקיסרים גרמנים אוטו הראשון ואוטו השני, אשר שילב את המאבק על שלטון של משפחות רומיות האריסטוקרטית כגון קרסנטי וטוסקולאני . בנדטו היה בנו של רומאי ממוצא גרמני בשם הילדברנד, ונולד ברומא באזור שנקרא Sub Capitolio. לפני בחירתו כאפיפיור, הוא היה הדיאקון הקרדינלי של כנסיית תאודורה הקדושה. עם מותו של יוחנן השלושה עשר בספטמבר 972, רוב הבוחרים שדבקו בסיעה הקיסרית בחרו בבנדיקט ליורשו, אולם הוא לא הוכתר עד ינואר 973, בשל הצורך לקבל את אישור הקיסר הגרמני, אוטו הראשון. האפיסטוקרטיה הרומית המקומית, שהתנגדה לאפיפיור תחת חסותו של אוטו הראשון, אשר נתפש כבובה של הקיסר, התמרמרה על הדומיננטיות של הקיסר בעניינים אזרחיים וכנסייתיים רומיים. התכתובת מתקופת שלטונו של בנדיקטוס כאפיפיור היא מועטה. יש מכתב מתקופת שלטונו של בנדיקטוס מפיליגרים, הבישוף של פסאו, המבקש שבנדיקט יעניק לו את הפליום, ויעשה אותו בישוף כדי שיוכל להמשיך במשימתו להמיר את העם ההונגרי לנצרות. עם זאת, התגובה של בנדיקטוס נחשבת למזויפת. הוא גם ידוע כמי שאישר פריבילגיות מסוימות עבור מנזרים וכנסיות מסוימים. לבקשת לותר, מלך צרפת ואשתו, בנדיקטוס הציב את מנזר בלנדין תחת הגנת האפיפיור. יש גם בולה אפיפיורית שבה פרידריך, הארכיבישוף של זלצבורג ויורשיו נקראים כוהני האפיפיור בפרובינציות הרומיות לשעבר של פאנוניה העליונה והתחתונה ונוריקום ; עם זאת, האותנטיות של בולה זו שנויה במחלוקת. אוטו מת מיד אחרי בחירתו של בנדיקטוס ב-973, ועם עלייתו לשלטון של אוטו השני, צצו בגרמניה בעיות עם האצולה. עם הקיסר החדש שהסיח את דעתו, סיעת האצולה הרומית התנגדה להתערבותם של הקיסרים הגרמנים בעניינים הרומיים, ניצלה את ההזדמנות לנוע נגד בנדיקטוס השישי. בהנהגתו של קרסנטיוס הזקן והקרדינל-דיאקון פרנקו פרוצ'י (שהיה המועמד המועדף על הסיעה האנטי-גרמנית), בנדיקטוס נעצר ביוני 974 ונכלא בטירת סנטאנג'לו, אז מעוז של משפחת קרסנטי. פרוצ'י הוכרז אז כאפיפיור החדש, ונטל את השם בוניפקיוס השביעי. כששמע על הדחתו של בנדיקטוס השישי, שלח אוטו השני נציג קיסרי, הרוזן סיקו, לדרוש את שחרורו. בוניפקיוס סירב לשחררו, והורה לכומר בשם סטפנו לרצוח את בנדיקט בזמן שהיה בכלא, והלה חנק אותו למוות. לאחר הפלתו של האנטי-אפיפיור בוניפקיוס השביעי, נבחר האפיפיור בנדיקטוס השביעי. מדיה וקבצים בנושא בנדיקטוס השישי בוויקישיתוף בנדיקטוס השישי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Gregorovius, pg. 377 Mann, pgs. 306-307 Mann, pg. 307; Gregorovius, pg. 377 Roger Collins, Keepers of the keys of heaven: a history of the papacy, (Basic Books, 2009), 187. Mann, pgs. 308-309 Mann, pg. 309 Gregorovius, pg. 378 Norwich, pg. 83; Mann, pg. 310 Richard P. McBrien, Lives of the Popes: The Pontiffs from St. Peter to Benedict XVI, (HarperCollins, 2000), 161. Mann, pgs. 310-311
South Park: The Fractured but Whole

South Park: The Fractured but Whole הוא משחק וידאו שמבוסס על סדרת הטלוויזיה הפופולרית "סאות' פארק". זהו משחק ההמשך למשחק הווידאו משנת 2014 "South Park: The Stick of Truth". עלילת המשחק מתרחשת ישירות לאחר עלילת המשחק הקודם. ילד שעבר לאחרונה לסאות' פארק, לוקח חלק במשחק תפקידים בו שתי קבוצות גיבורי-על, Coon and Friends ו-The Freedom Pals, מתחרות זו בזו על מנת ליצור זיכיון גיבורי-על מצליח. הוא חושף קנוניה להעלאת הפשע בעיר, ומביא אותם לקונפליקט עם נבלי-על, מפלצות מהונדסים גנטית, המשטרה, משפחות פשע, ואת המלך החדש של הפשע. זהו משחק בתלת-מימד המשוחק מנקודת המבט של אדם שלישי, כאשר הגרפיקה עצמה נראית כמו הגרפיקה בסדרת הטלוויזיה. היוצרים של סאות' פארק טריי פארקר ומאט סטון היו מעורבים בהפקה של המשחק - הם כתבו את התסריט של המשחק, היו מעורבים בעיצוב המשחק, ודובבו דמויות רבות במשחק. אתר האינטרנט הרשמי של South Park: The Fractured but Whole South Park: The Fractured but Whole, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
בנדיקטוס השביעי

האפיפיור בנדיקטוס השביעי (בלטינית: Benedictus VII;‏ מת ב-10 ביולי 983) היה האפיפיור מאוקטובר 974 עד מותו בשנת 983. בנדיקט נולד ברומא, והיה בן של דויד או דודאטוס (אחיו של אלבריק השני מספולטו). תאריך הלידה שלו אינו ידוע בוודאות, אך ידוע כי הוא היה קשור לנסיך אלבריק השני ומחובר למשפחת קונטי. לפני בחירתו לאפיפיורות, הוא שימש כבישוף של סאטרי . הוא נבחר על ידי הכמורה הרומית ואנשי רומא באוקטובר 974 תחת השפעתו של הרוזן סיקו, השליח הקיסרי של הקיסר אוטו השני. הוא ירש את האפיפיורות כמועמד פשרה להחליף את האנטי-אפיפיור בוניפקיוס השביעי. בוניפקיוס, שגרם למותו של בנדיקטוס השישי, גזל את האפיפיורות, ובמשך חודש בזז את הוותיקן על תכולתו היקרה ביותר, ואחר כך נמלט לקונסטנטינופול. סמכותו של האפיפיור החדש הייתה נתונה להתנגדותם של בוניפקיוס השביעי ותומכיו, ואף על פי שהאנטי-אפיפיור עצמו נאלץ להימלט, מפלגתו הלכה בעקבותיו בעקשנות ואילצה את בנדיקטוס לקרוא לאוטו השני לעזרה. לאחר שהקיסר הקים את הקיסר על כס המלכות שלו, הוא הראה את עצמו מרוצה לבדוק את זרם הסימפונות המתנשא גבוה בכנסייה, ולקדם את סיבת הנזירות. בנדיקטוס השביעי קידש את הכומר ג'יימס, שנשלח אליו על ידי אנשי קרתגו "כדי לעזור למחוז אפריקה העלוב", אשר מאז הכיבוש המוסלמי של המגרב, חלה בו ירידה תלולה במספר הבישופים. בנדיקטוס השביעי ביקר בעיר אורבייטו עם אחיינו פיליפו אלבריצ'י, שהשתקע שם מאוחר יותר והפך לקונסול העיר ב-1016. בשנת 978 הוציא בנדיקטוס בולה אפיפיורית המגדירה את גבולות הדיוקסיה של ויק עבור הבישוף פרויה, ובכך ביטל את הבולה שהוציא יוחנן השלושה עשר, שהפכה את ויק לארכיבישופות. במרץ 981 ניהל בנדיקטוס סינוד בסנט פטרוס, שאסר על סימוניה. בספטמבר 981 הוא כינס סינוד לטרני. בנדיקטוס השביעי מת בשנת 984, ונקבר בזיליקת סנטה קרוצ'ה אין ג'רוזלמה, ובמקומו נבחר יוחנן הארבעה עשר. מדיה וקבצים בנושא בנדיקטוס השביעי בוויקישיתוף בנדיקטוס השביעי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) De Montor, Artaud. The Lives and Times of the Popes, The Catholic Publication Society of New York, 1911 Philip Zaleski (30 נוב' 2010). The Best Spiritual Writing 2011. Penguin. ISBN 9781101478127. At the time of the Arab conquest there were more than three hundred bishops in the area, but by the tenth century Pope Benedict VII could not find three bishops to consecrate a new bishop. {{cite book}}: (עזרה)
וסלה

וַסְלַה (בערבית: وصلة; "וצלה" בתעתיק מדויק) הוא אחד מסימני התשכיל. הוא מסומן כצאד מעל אליף ומסמן שהאליף אינה מבוטאת – לא בתור מאריכה לפתחה ולא בתור כיסא להמזה – במקרה זה האליף היא אות שותקת. אליף עם וסלה מכונה אליף אלְוַצְל (أَلِفُ ٱلْوَصْلِ). אליף אלוצל מופיעה בעיקר במילים המתחילות באליף כשמתווספת להן אל הידיעה. בחלק מהגופנים צורת הווסלה זהה לצורת הדמּה הכפולה, שבתנווין הדומה לאות צאד, שלפעמים נמצאת מעל האות אליף בתחילת המילה (ٱ). בדרך כלל, גם בכתיבה עם תשכיל תושמט הווסלה. وَٱسْمُ ٱبْنَتِهِ هِنْدُ – בתעתיק: וַאסְמֻ אבְנַתִהִ הִנְדֻ (ושמה של בתו הוא הינד) – נהגה: וַסְמֻ בְנַתִהִ הִנְדֻ. يُرِيدُ أَنْ يَقْرَأَ لإِحْدَى ٱبْنَتَيْهِ – בתעתיק: יֻרִידֻ אַנְ יַקְרַאַ לִאִחְדַא אבְנַתַיְהִ (הוא רוצה להקריא לאחת משתי בנותיו) – נהגה: יֻרִידֻ אַנְ יַקְרַאַ לִאִחְדַא בְנַתַיְהִ.   Alhonen, Miikka-Markus. "Proposal for encoding the combining diacritic Arabic wasla" (PDF). unicode.org. נבדק ב-25 במרץ 2014. {{cite web}}: (עזרה) Price, James M. "Helping Vowels and the Elidable Hamza". Arabic Language Lessons: All The Arabic You Never Learned The First Time Around. נבדק ב-25 במרץ 2014. {{cite web}}: (עזרה)
מדינות לפי תוחלת חיים

להלן רשימות נבחרות של מדינות לפי תוחלת החיים. תוחלת החיים היא אומדן למספר השנים הממוצע שבני אדם חיים במדינות מסוימות. היא הערכה לגיל הממוצע אליו יגיעו אלה שזה עתה נולדו אם שיעורי התמותה בעתיד יישארו כפי שהם. לרוב מבוצעת הערכה לתוחלת החיים של גברים ונשים בנפרד. נתוני תוחלת החיים משקפים, בין היתר, את איכות שירותי הבריאות במדינות העולם וכן גורמים נוספים, כגון: מלחמות מתמשכות, השמנה, והידבקות ב-HIV. על פי נתוני האו״ם, תוחלת החיים הממוצעת ברחבי העולם נכון ל-2015 הייתה 71.5 שנים (68 שנים ו-4 חודשים עבור גברים ו-72 שנים ו-8 חודשים עבור נשים). על פי נתוני ארגון הבריאות העולמי, נשים חיות בממוצע יותר מגברים בכל העולם פרט למאלי ולאסוואטיני. המדינות בעלות תוחלת החיים הנמוכה ביותר על פי ארגון הבריאות העולמי הן סיירה לאון, הרפובליקה המרכז אפריקאית, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, גינאה ביסאו, לסוטו, סומליה, אסוואטיני, אנגולה, צ'אד, מאלי, בורונדי, קמרון ומוזמביק. מתוך אותן מדינות, רק בלסוטו, אסוואטיני ומוזמביק שיעור האיידס היה גדול מ-12% בקבוצת הגיל 15–49. תוחלת חיים בבריאות טובה (Healthy Life Expectancy - HALE), היא שיטת מדידה של תוחלת החיים המקזזת שנים בהם סובלים ממחלה קשה או מפציעה. כלומר, מספר השנים הצפויות בלידה של חיים "בבריאות מלאה". השוואת תוחלת החיים בין מדינות שונות עלולה להיות בעייתית, בעיקר משום שלא בכל המדינות מבוצע רישום מדויק למקרים המוות בלידה. נתוני תוחלת החיים לשנת 2015 הם כדלהלן: ביולי 2015, פרסם אגף האוכלוסין של מחלקת הכלכלה והרווחה באו"ם (UN DESA), מסמך עם נתוני תוחלת החיים במדינות העולם המבוסס על נתונים ומידע שנאספו בשנים 2010 עד 2015. הטבלה שלהלן מציגה את נתוני תוחלת החיים במדינות העולם, כפי שהוצגו במסמך.
סוף היהדות בארצות האסלאם (ספר)

סוף היהדות בארצות האסלאם הוא ספר בעריכת פרופ' שמואל טריגנו העוסק בחיסול הקהילות היהודיות בארצות ערב באמצע המאה ה-20 ומורכב מ-11 מאמרים של חוקרים בתחום. הספר יצא לאור לראשונה בצרפתית בשנת 2009 בהוצאת Denoël, פריז. בשנת 2018 יצאה לאור מהדורת הספר בעברית בהוצאת כרמל (בשיתוף עמותת דיאלוגיה) ונערך אירוע השקה בבית התפוצות הספר מורכב מ-11 מאמרים של חוקרים שונים, המתייחסים לכלל ההיבטים בנושא חיסול יהדות ארצות ערב והתקופה שקדמה לכך: פרופ' שמואל טריגנו - הפן הסמוי של הלאומנות בארצות האסלאם פרופ' ירון הראל פרופ' אסתר מאיר גליצנשטיין (פרופ' במכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות וחוקרת יהדות עיראק) - חיסול יהדות עיראק. ד"ר רישרד איון ד"ר יגאל בן-נון רות טולדנו-אטיאס ריפעת נ. באלי לבנה זמיר ג’אק טייב מוריס רומני אורלי רחמיאן הספר כולל מחקרים רבים על כ-900,000 יהודי ארצות ערב ב־11 מדינות מוסלמיות, נאלצו לעזוב את ארצם שלא ברצונם בשנות הארבעים והחמישים ועל התופעות שקדמו לכך, זאת לצד הגירה מרצון לארץ ישראל של מיעוט מיהודי ארצות ערב. חלק מהמאמרים מתמקדים בתהליך ההיסטורי של הנגישה ביהודים בארצות האסלאם, חלקם מתמקדים בתקופה של אמצע המאה העשרים. המחקרים מעלים כי במחצית מהמדינות היהודים "גורשו" באופן מוחלט, אך גם במדינות הנותרות הופעלה כלפי היהודים "הדרה" ו"נידוי" שהוביל לעזיבת היהודים. במקביל המחקרים שבספר מובילים למסקנה שהנרטיב לפיו "הגירוש" הוא תוצאת של הקמת מדינת ישראל, הוא נרטיב "מופרך לחלוטין". מאמרו של פרופ' שמואל טריגנו אשר בוחן את היחס כלפי היהודים בארצות ערב והאסלאם, מראה כי באימפריה העות'מאנית נהג "משטר הד'ימה" שראה ביהודים בני חסות הראויים להשפלה וכי היווצרות מדינות ערב העצמאיות מתוך הקולוניאליזם המערבי עוררה מחדש את האנטישמיות האסלאמית הישנה שהובילה, בין היתר, לנְהִייה הפרו-נאצית של אחדות מהתנועות הלאומיות הערביות. בהקשר של הקמת מדינת ישראל ביחס לעוינות בארצות ערב כלפי היהודים הגרים בהם, רואה טריגנו תירוץ וכלי תעמולתי יותר מאשר גורם. מאמר אחר מראה כי בחלק מארצות ערב, כגון מצריים, חיסול הקהילה היהודית בוצע באופן מתוכנן בכלים משפטיים ועל פי אמות מידה גזעניות ומפלות מוצהרות. הספר כולל חומר גם ארכיוני רב, לדוגמה מכתב מארכיון כל ישראל חברים המתאר אירוע במרוקו בשנת 1907: "חיילי הסולטן הסתערו על המלח (הרובע היהודי) ההמון בעקבותיהם והחלו בביזה. חמשת או ששת אלפי הגברים שהמתינו בשערי העיר חדרו אל הרובע התפזרו במלח והתחילו לבזוז, לשדוד, לאנוס, לטבוח, ולשרוף ובמשך שלושה ימים עד להגעתם של הגייסות הצרפתיים. אין בית, משפחה או אדם שניצל מידם". בין מסקנות הספר, נמתחת ביקורת על מדינת ישראל ועל התנועה הציונית ש"הדחיקו" את הנושא. פרופ' שמואל טריגנו המבוא לספר הספר המלא לקריאה ב"פסיק, הספרייה הדיגיטלית" (זמין לסטודנטים וחוקרים). ביקורת על הספר - השילוח גיליון 13, 24.02.2019. שאול בן שושן ביקורת על הספר, ישראל היום, 19.12.2018. איתמר מריוס ביקורת על הספר שביעי, 21.12.2018. המחבר בריאיון על הספר בגלי צה"ל "ספרים סופרים ומה שביניהם" - ריאיון עם המחבר על הספר ערוץ 7 מוזיאון העם היהודי בבית התפוצות ארז ביטון, שכנות ועוינות, באתר "ידיעות אחרונות", 1 בדצמבר 2018
בנדיקטוס החמישי

האפיפיור בנדיקטוס החמישי (בלטינית: Benedictus V; מת ב-4 ביולי 965) היה האפיפיור מ-22 במאי 964 עד 23 ביוני אותה שנה. בנדיקטוס נולד ברומא והיה בנו של אחד בשם ג'ובאני, וגדל באזור שסביב תיאטרון מרקלוס. הוא שימש כקרדינל וכנוטריוס, ואף נטל חלק בתצהיר של האפיפיור יוחנן השנים עשר. בדצמבר 963 כבש אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את רומא, כינס "סינוד" של חמישים בישופים מאיטליה וגרמניה, וערך רשימה ארוכה של האשמות פוליטיות ואישיות נגד האפיפיור יוחנן, כולל חילול הקודש, מעילה בקודש, שבועת שקר, רצח, ניאוף וגילוי עריות. הסינוד שלח שלושה מכתבים ליוחנן, בדרישה להופיע אישית כדי להתגונן מפני ההאשמות כנגדו. יוחנן הגיב בהצהרה זועמת של נידוי (Ferendai Sententia) כלפי כמרים שהשתתפו בסינוד או ששיתפו פעולה עם אוטו למנות אפיפיור חדש. בארבעה בדצמבר 963, הסינוד של המלך אוטו הדיח את יוחנן בשל ניסיון המרידה נגד אוטו ובשל התנהגות בלתי ראויה, והמועצה החליפה את יוחנן בלאו השמיני שנבחר לאפיפיור. לקראת סוף אותה שנה, מתוך שורה של הצלחות צבאיות, המלך אוטו שלח הביתה את רוב צבאו, ויצא מרומא. זו הייתה שגיאה. רבים ברומא התמרמרו כי האפיפיור החדש, לאו, היה הדיוט ובובה על חוטים של הקיסר. יוחנן חזר לרומא עם צבאו, כבש מחדש את העיר ונקם בכמרים שהדיחו אותו: יוחנן חתך את יד ימינו של הקרדינל - דיקון ג'ון והצליף בבישוף אוטגר משפייר. בפברואר 964, יוחנן כינס סינוד חדש, ובו הוא ביטל את כל ההצהרות של הסינוד הקודם, השיב את עצמו לכס האפיפיור, והכריז על לאו כפולש. במאי 964 מת יוחנן השנים עשר, ובמקומו נבחר בנדיקטוס לאפיפיור, על ידי אצילי רומא. עד מהרה כבש אוטו הראשון את רומא, והחזיר את לאו השמיני לכס האפיפיורות, תוך שבנדיקטוס הודח מכל תפקידיו, למעט מתפקיד הקרדינל. ב-4 ביולי 965 מת בנדיקטוס בהמבורג, ונקבר בקתדרלה בעיר, ובשנת 988 הועברו עצמותיו לרומא. מדיה וקבצים בנושא בנדיקטוס החמישי בוויקישיתוף בנדיקטוס החמישי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) The Entry “Pope John XII”, Catholic Encyclopedia, Volume 8, p. 429, 1913 Edition. Britannica, Pope John XII,. Bury, Medieval, p. 139. Catholic Encyclopedia, Pope John XII, ibid. Bury, Medieval, p. 140. Montefiore, Titans, p. 115.