laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מדיניות הכלב האחד

מדיניות הכלב האחד היא מדיניות של הממשל בסין, לפיה כל משפחה יכולה לגדל לכל היותר כלב אחד. המדיניות גם מגבילה את גובה הכלבים - עד 35.5 סנטימטרים, ואוסרת על גידול כלבים פראיים ומסוכנים. בנוסף נאסר על נטישת הכלבים, ועל טיול עימם במקומות ציבוריים כגון שווקים ופארקים. המדיניות מיושמת משנת 2006 בבייג'ינג. בהמשך הורחבה גם לערים גואנגג'ואו (מ-2009), צ'נגדו, ושאנגחאי (מ-2011). המדיניות יושמה לראשונה ב-2006, לאחר שחלה עלייה במקרי המוות בעקבות הידבקות במחלת הכלבת - 2,651 מקרי מוות מהמחלה דווחו בשנת 2004; רק 3% מהכלבים בסין היו מחוסנים מפני המחלה. באזורים אחרים בסין, המדיניות הקיימת לרוב היא הטלת קנסות שונים על בעלי כלבים. ב-2006 נערך מבצע ממשלתי בו נטבחו בתוך חמישה ימים 50 אלף כלבים באזור יונאן לאחר מספר מקרי הידבקות בכלבת. הטלת המגבלות הובילה למספר הפגנות מחאה מצומצמות בבייג'ינג. כן עלו תגובות מעורבות מצד ארגוני בעלי חיים שונים ברחבי העולם, כגון התנגדות מצד הארגון האמריקאי "Humane society" (שאנשיו טענו כי הפתרון להתפשטות הכלבת בסין הוא הגברת החיסונים לכלבים ולא הגבלת מספרם), לעומת הבעת תמיכה במדיניות מצד ארגון "אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים" (שאנשיו טענו כי הדבר אולי ימנע מאנשים לנסות לגדל יותר כלבים ממה שהם מסוגלים). מדיניות הילד האחד Guangzhou lowers dog registration fee and starts one-dog policy Shanghai adopts 'One-Dog Policy' Beijing Sets a ‘One Dog’ Policy to Combat Rabies Yunnan Dog Massacre, July 2006
הנרי אונגר (פרופסור)

הנרי אונגר (בגרמנית: Henry Ungar;‏ ינואר 1906 - יולי 1991) היה רופא, פרופסור לפתולוגיה, ממייסדי המכון הפתולוגי ובית הספר לרפואה בירושלים. אונגר נולד בברלין שבגרמניה. למד וסיים את לימודי הרפואה באוניברסיטת ברלין, ובשנת 1932 החל בהתמחות בלימודי הפתולוגיה. בשנים 1933-1934 עבד במכון הפתולוגי של אוניברסיטת ברלין. לאחר עליית הנאצים לשלטון פוטר אונגר בשל חוקי הגזע, ומייד לאחר מכן עזב את גרמניה עם משפחתו. בשנים 1934-1935 סיים את התמחותו בפתולוגיה בבית החולים מונטיפיורי בניו יורק. לאחר עלייתו לארץ ישראל בסוף שנת 1935, הצטרף לצוות העובדים של המכון הפתולוגי של בית החולים הדסה בהר הצופים בירושלים. בעקבות מלחמת השחרור ופינוי בית החולים הדסה מהר-הצופים בשנת 1948, ארגן אונגר את המכון הפתולוגי הזמני שפעל במבנים מאולתרים במרכז ירושלים. הוא גם השתתף בוועדת הבנייה של בית החולים הדסה, והמכון הפתולוגי שתוכנן ונבנה בעין כרם. עם הקמת בית הספר לרפואה בירושלים בשנת 1949, נתמנה אונגר למרצה בכיר, והחל ללמד סטודנטים לרפואה. משנת 1950 ועד לפרישתו בשנת 1976, ניהל פרופ' אונגר את המכון הפתולוגי. בנוסף להתעניינותו במקצוע הפתולוגיה, היה אונגר חבר במרכז ההסתדרות הרפואית, והשתתף בקביעת ההחלטות היסודיות של גוף זה, ובתקופה מסוימת אף היה יושב ראשה. לאחר פרישתו מניהול והוראה, המשיך אונגר לעסוק במחקר מדעי על לפטירתו ביולי 1991. הנושא המרכזי במחקרו הניסויי היה הפתולוגיה של הכבד. בחלק הטכני של מחקרו ובפיתוח שיטות הסטו-כימיות נעזר באשתו רות, שעבדה איתו כאסיסטנטית. תחום מחקר נוסף של אונגר היה מחקר אפידמיולוגי של הסתיידות העורקים אותו ערך בסיוע של מכוני הבריאות NIH האמריקניים. בתאריכים 31 במאי – 1 ביוני לשנת ה'תרצ"ט 1939 נערך בבית הבריאות ע"ש שטראוס ברחוב צ'נסלור, בירושלים כנס רפואי-מדעי שארגנה ההסתדרות הרפואית העברית בא"י. בכנס השתתפו מרבית מבכירי הרופאים בארץ ישראל לתקופה. ראו: ד"ר אונגר (ירושלים): מחלות ריבמטיות של הלב (ישיבה ב', יום ד', הרצאה, 31 במאי). דף מרצה באתר אוניברסיטה העברית אתר "Billiongraves" תוכנית הכינוס המדעי של ההסתדרות הרפואית העברית בא"י לשנת ה'תרצ"ט 1939, 30 במאי – 1 ביוני בבית הבריאות ע"ש שטראוס תוכנית הכנוס המדעי של ההסתדרות הרפואית העברית בא"י לשנת ה'תרצ"ט 1939, 30 במאי – 1 ביוני בבית הבריאות ע"ש שטראוס רחוב צ'נסלור, ירושלים. בין המשתתפים (לפי א'-ב'): הנרי אונגר, יצחק איצקוביטש, מקס בוכמן, יחיאל קרל גוגנהיים, אדוארד גורדון יוסף (ג'וזף), בנו גרינפלדר, אברהם דרוקמן, פריץ דרייפוס, פנחס וייל, חיים ארנסט ורטהיימר, פליכס זולמן, יעקב זס, רפאל משה חפץ, לודוויג פרדיננד מאייר, פליקס מנדל, דוד מרגלית, מכס מרכוס, אריה סדובסקי, רוברט פישר, יוסף פרגר, ברנרד צונדק, גאורג צונדק, הרמן צונדק, יוליוס קליברג, שמעון רוזנבאום, יהודה לייב רוקח, משה רחמילביץ'
קבוצת בורג'ה

קבוצת בורג'ה הוא שמה של קבוצת כתבי יד, מרביתם פרה-קולומביאניים המתארים את המיתולוגיה האצטקית. קבוצה זו כוללת את: קודקס בורג'ה - על שמו קרויה קבוצת כתבי היד. וקודקס זה נקרא על שם החשמן סטפנו בורג'ה. קודקס קוספי קודקס פג'רווארי-מאייר קודקס לאוד קודקס וטיקנוס B לעיתים כוללים בקבוצה גם את קודקס פורפיריו דיאז. מדיה וקבצים בנושא קבוצת בורג'ה בוויקישיתוף קודקס בורג'ה באתר המכון לקידום לימודים מזו-אמריקאיים
יוסף שאלתיאל

יוסף שאלתיאל (1931 – 8 בינואר 2016) היה צייר ואמן ויטראז' ישראלי. שאלתיאל נולד בעיר איזמיר ועלה לארץ ישראל ב-1947 בגיל 15 והתיישב בקיבוץ יגור שם למד ציור אצל ערי גלאס. לאחר שירותו הצבאי הצטרף לקיבוץ גן שמואל וחלק סטודיו יחד עם האמן יוחנן סימון. את הכשרתו כאמן קיבל בסמינר אורנים (בהמלצת יוחנן סימון) ולמד אצל מרסל ינקו עד 1956, באותה שנה נענה לקריאתו של מרסל ינקו והצטרף לכפר האמנים עין הוד שהוקם בשרידי הכפר עין חוד שבמורדות הר הכרמל. שנה לאחר מכן השתלם באקדמיה לאמנויות יפות בוונציה, וב-1963 סיים את האקדמיה למקצועות הוויטראז' "אוליבייה דה סר" בפריס. עבודת הוויטראז' הראשונה שיצר הוצבה במלון דן כרמל בחיפה ומאז יצר קרוב ל-70 ויטראז'ים בארץ ובעולם. ויטראז'ים שיצר מצויים בבית הנשיא בירושלים, בבית הכנסת אוהבי ציון בירושלים, בבית הכנסת היכל יהודה בתל אביב ובבית הכנסת במושב ניר עציון. לאורך השנים זכה שאלתיאל במספר פרסים ובהם פרס אמנות מטעם אונסק"ו (1985), פרס מפעל חיים מטעם משרד החינוך (1982) ופרס שטרוק לאמנות מטעם עיריית חיפה (2011). היה נשוי מאז 1956 לאמנית אורה להב-שאלתיאל, מרכזת המגמה של החטיבה לאומנות רעות בחיפה, ואב לשלושה. מת ממחלת הסרטן ב-8 בינואר 2016. מדיה וקבצים בנושא יוסף שאלתיאל בוויקישיתוף יוסף שאלתיאל, באתר מרכז המידע לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל יוסף שאלתיאל באתר אמני עין הוד יורם מארק רייך: הדחף הפנימי, פרס שטרוק ליוסף שאלתיאל, 23.09.2011 מיכאל יעקובסון: סיבוב בבית הכנסת במושב ניר עציון (ובו ויטראז' שיצר יוסף שאלתיאל), 24 במרץ 2013 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים ובנושא אמנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שני אטיאס

שני אטיאס (נולדה ב-21 באוגוסט 1991) היא שחקנית ישראלית. אטיאס נולדה בחיפה, ליעל, מנהלת משרד עורכי דין, ולמרדכי, יבואן רהיטים. לה שני אחים הגדולים ממנה, מיכאל והשחקנית והדוגמנית מורן אטיאס. למדה בבית הספר היסודי אילנות ובתיכון חוגים. היא השתחררה מצה"ל בטרם עת, עקב דלקת קרום המוח, לאחר שירות של כחצי שנה בקורס מ"כיות. אטיאס בוגרת בית הספר למשחק של לי סטרסברג בלוס אנג'לס. בשנת 2012 השתתפה אטיאס בקליפ "GO LOCO" של אלון דה לוקו. הופעתה הראשונה בטלוויזיה הייתה בעונה השנייה של סדרת הנעורים "גאליס" שעלתה לשידור בדצמבר 2012, בה גילמה את דמותה של נטלי רואס/קידר – בת למשפחת פשע המגיעה למחנה הקיץ על מנת לנקום במירון (אלירז שדה), אחיו של ליעם (דניאל מורשת). המשיכה גם להשתתף בעונה השלישית. בשנת 2014 השתתפה בתוכנית המציאות "הצילו! אני לא יודע לבשל" בשידורי קשת של ערוץ 2. בשנת 2015 לוהקה לשחק בסרטו של שי כנות, "איביזה". במקביל לקריירת המשחק בישראל, היא שיחקה גם במגוון תפקידים בארצות הברית: בסדרות טלוויזיה ביניהן: "NCIS", "חסרי בושה", "CSI סייבר" ו-"NCIS: ניו אורלינס". אטיאס השתתפה בסרט "Lost Boy" משנת 2015 של רשת "Lifetime" לצד וירג'יניה מדסן. בשנת 2017 גילמה את אמירה במספר פרקים במותחן הדרמה של רשת ABC "עשרה ימים בוואלי" לצד זוכת האמי קירה סדג׳וויק. בהמשך השנה שיחקה בסרט האימה העצמאי "Devil's Nigth". שיחקה גם בסרט הקצר "צבע אדום"; שעל תפקידה זכתה בפרס "השחקנית הטובה ביותר" בפסטיבל הסרטים בלוס אנג׳לס. בשנת 2019 שיחקה בתפקיד אורח בעיבוד המחודש לסדרה "מקגיוור" בה גילמה את דמותה של הנסיכה זאהרה מממלכת בחריין. בהמשך השנה התארחה בסדרה "הטובות למשטרת אל איי" לצד ג'סיקה אלבה. עוד בשנת 2019 אטיאס לוהקה לסרט "נתראה בשמחות" שצולם בלוס אנג'לס לצד מיכאל אלוני, לירז חממי ומייק בורשטיין, הסרט יצא לאור ב-12 באוגוסט 2021. אטיאס השתתפה בפרסומות בינלאומיות של "סמסונג", רשת התכשיטים הענקית "Kay Jewelers", הבנק הלאומי של מקסיקו – "Banamex", חברת הביטוח וההשקעות "Pacific Life". באוגוסט 2017 התארסה אטיאס לבן זוגה איש העסקים הישראלי-אמריקאי תום שלום, וב-26 ביוני 2018 התחתנו הזוג בישראל. השניים הורים לבת. מדיה וקבצים בנושא שני אטיאס בוויקישיתוף שני אטיאס, ברשת החברתית אקס (טוויטר) שני אטיאס, ברשת החברתית אינסטגרם שני אטיאס, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית שני אטיאס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) שני אטיאס, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי תהל בלומנפלד, "אם יש בן אדם שאשמח להפסיד תפקיד בשבילו – זאת מורן", באתר "ידיעות אחרונות", 23 באפריל 2017 רתם איזק, ‏"כישראלית את רוצה שידברו איתך דוגרי, האמריקאים מצפים את הכל בסוכר", באתר ‏מאקו‏, 17 בינואר 2019 לא רק "אחות של": האטיאס הבאה של הוליווד, באתר וואלה, 15 בינואר 2021 מלי זיידמן, ‏אחות מוסמכת, באתר ‏מאקו‏, 5 באוקטובר 2014 Shani Atias / שני אטיאס
חוף השלדים

חוף השלדים (באנגלית Skeleton Coast) הוא החלק הצפוני שברצועת החוף של נמיביה. גבולותיו הם מנהר קוננה בצפון ועד לנהר סווקופ בדרום, והוא שוכן לחופי האוקיינוס האטלנטי. לעיתים משתמשים במנוח "חוף השלדים" על מנת לתאר את כל החוף של מדבר נמיב. הבושמנים שבפנים הארץ קוראים לאזור - "האדמה שהאל ברא בכעסו", בעוד המלחים הפורטוגזים שהגיעו לחוף במסעם כינו את המקום - "שערי הגיהנום". מזג האוויר בחוף נשלט בעיקר על ידי זרם בֶּנְגֶלָה הקר המגיע מן האוקיינוס האטלנטי, וגורם לכמות משקעים קטנה ביותר (לעיתים רחוקות למעלה מ-10 מ"מ) ולערפל תדיר (לאורך כמעט כל השנה). חוף השלדים נקרא כך כיוון שבעבר היה מכוסה החוף בעצמות לווייתנים וכלבי ים שניצודו ("Skeleton" - שלד באנגלית), אם כי כיום החוף מכוסה דווקא בשלדות אוניות שנטרפו וטבעו - למעלה מ-100 כלי שיט בגדלים שונים שרועים לאורך חוף זה. חוף השלדים מכיל באופן כללי חול רך, אשר לעיתים מופיעים בו מחשופי סלע. בחלקו הדרומי, חוף השלדים משופע בחצץ, לעומת חלקו הצפוני שם הדיונות הן סוג האדמה הדומיננטי. בעבר הרחוק החוף הוחזק על ידי קבוצת הסטרנדלופר (בשפת קויסן - ציידים-לקטים), ועדויות לכך נמצאות בערימות צדפות שנמצאות במספר חלקים של החוף. האירופאי הראשון שדרך על אדמת נמיביה היה הפורטוגזי דיוגו קאו, שעצר בחוף זה ב-1486. הוא הציב שם פדראו (Padrão), עמוד אבן, שהחליף את צלבי העץ בהם נהגו עד אז להשתמש הפורטוגלים, על מנת לקבוע חזקה פורטוגלית על הקרקע. נמיביה הכריזה על מרבית החוף, 16,000 קמ"ר, כפארק לאומי חוף השלדים, כאשר חלקו הצפוני של הפארק יועדו כשטחים פתוחים. החוף שימש אתר צילומים למספר סרטי תעודה על חיות הבר במקום, בייחוד בנוגע להסתגלותם של החיות למזג האוויר הצחיח. מדיה וקבצים בנושא חוף השלדים בוויקישיתוף חוף סקלטון
וינדזור פארק

וינדזור פארק (באנגלית: Windsor Park) הוא אצטדיון כדורגל בבלפסט, צפון אירלנד. האצטדיון הוא המגרש הביתי של לינפילד ושל נבחרת צפון אירלנד. משחקי גמר הגביע האירי וגביע הליגה האירית (אנ') נערכים בו אף הם. האצטדיון נפתח לראשונה בשנת 1905 אך בשנות ה-30 של המאה ה-20 עבר שיפוץ מקיף שתוכנן על ידי אדריכל סקוטי ידוע ארצ'יבלד לייטץ', שתכנן אצטדיוני כדורגל רבים בממלכה המאוחדת: ביניהם אולד טראפורד במנצ'סטר; אייברוקס והאמפדן פארק בגלאזגו; אנפילד בליברפול; והייבורי וסטאמפורד ברידג', בלונדון. היציע שידוע כיום כיציע הדרומי היה בעבר בעיקרו היציע היחיד שהכיל מקומות ישיבה, השאר היו יציעי עמידה. עד לשיפוצים נוספים הכיל האצטדיון מקום ל-60,000 צופים אך עם התקנת מקומות ישיבה חדשים, תכולתו פחתה עד מאוד. עד 2015 הכיל האצטדיון בין 13,000 ל-15,000 מקומות, כולל מקומות ישיבה זמניים למשחקים בינלאומיים. באוקטובר 2016 הושלם שיפוץ כללי מקיף של "וינדזור פארק" בהשקעה של 28.75 מיליון פאונד. תכולת האצטדיון הוגדלה ל-18,614 מקומות ישיבה כשהיציע הצפוני שמר על עיצובו המקורי מלבד רענון פנים של החלפת המושבים בעוד שלושת היציעים האחרים הורחבו ושודרגו מלבד החלפת הכיסאות גם בשדרוג החללים, הוספת יציעים פינתיים וגג חדש. היציע הדרומי למעשה נבנה מחדש. המושבים האדומים של האצטדיון בעבר הוחלפו במושבים בצבעי כחול-ירוק-לבן בסידור רנדומלי היוצר דוגמה "מפוקסלת". מדיה וקבצים בנושא וינדזור פארק בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של וינדזור פארק (באנגלית) וינדזור פארק, ברשת החברתית אקס (טוויטר) England Beat Ireland 1950 (video), British Pathé website מידע באתר מועדון הכדורגל לינפילד (באנגלית) פרויקט הפיתוח מחדש של האצטדיון (2014–2016), באתר הרשמי של התאחדות הכדורגל הצפון אירית. (באנגלית)
Wonderbook

Wonderbook (בתרגום חופשי: ספר פלא) הוא ספר מציאות מדומה לפלייסטיישן 3. המשתמש מחזיק אובייקט דמוי ספר וחפצים וסיפורים קמים לחיים על מסך הטלוויזיה שאליו מחובר הפלייסטיישן 3. סוני הודיע על המשחק במסיבת עיתונאיים בכנס בידור אלקטרוני 2012. הספר פותח על ידי SCE אולפני לונדון ועלילתו נכתבה על ידי הסופרת ג'יי קיי רולינג והמשחק מבוסס על הארי פוטר. ספר זה נועד לשימוש עם מצלמת ה-Playstation Eye ושלט ה-Playstation Move. סלוגן המשחק הוא "ספר אחד אלף סיפורים". הספר עשוי שבכול דף יהיה ברקוד וכשהמצלמה תקלוט אותו ואז הסיפור "מתעורר לחיים". שלט ה-Playstation Move הוא משמש כשרביט הקסמים של המשתמש וה-Playstation Eye מצלם את המשתמש קולט את השלט והופך את השלט בטלוויזיה שכדי שיראה כשרביט קסמים. Wonderbook באתר של הפלייסטיישן (באנגלית) צחי הופמן, ‏Wonderbook - ספר לימוד כשפים אינטראקטיבי לפלייסטיישן, באתר גלובס, 4 בדצמבר 2012 טריילר המשחק, סרטון באתר יוטיוב ערך זה הוא קצרמר בנושא משחקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
Vgames

Vgames (נקרא גם ויגיימס) הוא פורטל גיימינג ישראלי אשר הוקם בשנת 1999 על ידי דורון ניר. האתר משמש כאתר חדשות בנושא הגיימינג הישראלי והעולמי, ובעבר גם פעל כקהילת פורומים. האתר מכיל קטלוג של למעלה מ-10,000 משחקי דפדפן. קהילת הפורומים של האתר עובדת על גבי המערכת VBulletin. בשנת 1999 פנה עמי פיינשטיין אל דורון ניר והציע לו לנהל את תחום המשחקים בחברת אינטרנט זהב. ניר הציע להקים אתר עיתונות משחקים ישראלי רציני, כדוגמת Adrenaline Vault ו-Gamespot שהיו קיימים באותו זמן. הגרסה הראשונה של האתר עלתה לרשת ביולי 1999, והצליחה לצבור תאוצה וקוראים. בראשית ימיו כלל אתר Vgames כתבות שהופיעו במקביל במגזין "מחשבים וכיף". בין הכותבים המובילים של האתר לאורך שנותיו הראשונות היו יובל בירב, ראם שרמן, גיא קופל, אמיר לוטן, הראל עילם, וניב ליליאן. בשנת 2002 עבר האתר עיצוב מחדש. במקביל הושק שירות פרימיום למנויים בלבד שכלל גישה לשרת הורדות, לשרתי משחק אונליין ולמגזין אימייל שנשלח פעמיים בשבוע ללקוחות. שירות הפרימיום הגיע בשיאו ל-11,000 מנויים. האתר היה בין האתרים הראשונים בארץ שהוקדשו לדבר על נושא הגיימינג, והאתר גם תרם לתחום בכך שהשקיע בהפעלת תחרויות נושאות פרסים הממומנות על ידי חסויות, פתיחת שרתי משחק ישראלים, ועוד. רווחי האתר הגיעו בעיקר מפרסומות. האתר עבר מספר שינויים בעיצוב עם השנים וביוני 2011 הועבר לבעלות פורטל "וואלה" שהחליט להפסיק להשקיע במיזם. ב-21 במרץ 2013 הודיע האתר על סגירתו הצפויה, אך ב-15 באפריל Vgames הודיעה על החלפת בעלים והמשיכה את פעילותה כרגיל. בתחילת 2013 גלשו מדי חודש באתר כ-700,000 גולשים. לפי נתוני SimilarWeb היו 250 אלף כניסות לאתר במהלך חודש נובמבר 2017. ב-21 ביולי 2016 עלה האתר בעיצוב חדש ומערכת משודרגת. ב-12 במרץ 2017, הוכרז כי האתר ישתף פעולה עם אתר הביקורות העולמי Metacritic, כשביקורות המשחקים של האתר יפורסמו בו, בכך הפך לאתר הישראלי הראשון להופיע באתר הביקורות העולמי בקטגוריית הגיימינג. ב-2018 נסגרו הפורומים של האתר והוא עבר למתכונת של מגזין גיימינג בלבד. גם כיום הוא נחשב עדיין לאחד האתרים הגדולים בישראל בתחום עיתונאות הגיימינג ובין כתביו המובילים בתצורתו החדשה נמנים שמואל מקונן, גיא דהן ודור קציר. אתר האינטרנט הרשמי של Vgames מתוך דף "אודות", עותק שמור בארכיון האינטרנט ממרץ 2013 אודות, באתר העדכני ההודעה הרשמית באתר Vgames המודיעה על סגירת האתר אילן גלר, אתר המשחקים הישראלי Vgames נסגר, באתר nana10‏, 13 במרץ 2013 אתר ויגיימס לקראת סגירה, באתר Games.co.il,‏ 13 במרץ 2013 ויגיימס יוצא לעצמאות! באתר VGames, בתאריך 15 באפריל 2013 SimilarWeb עמוד האתר ב-Metacritic
מלכות החרמון

מלכות החרמון (מוכר גם בשם כל המילים השמחות - מילים מהשורה הראשונה של השיר) הוא שיר אותו כתב יובב כץ, הלחין אפי נצר ועיבד פולדי שצמן. השיר יצא כסינגל בביצועה של להקת פיקוד צפון (מתוכניתה ה-15 על הרמה). שיר זה הוא מהמוכרים והמצליחים מבין שירי הלהקות הצבאיות בישראל. השיר זכה במקום הראשון במצעד השנתי של גלי צה"ל לשנת תשכ"ח (1968). השיר הולחן במקצב של ואלס, מקצב שחביב מאוד על המלחין אפי נצר. השיר כתוב כמכתב שחייל שולח לחברתו, נוהג שהיה מקובל אז כשהקשר בין החזית לעורף היה במכתבים. הסולן בשיר הוא מוצי אביב. לטענת מלחין השיר, אפי נצר, הוא בחר באביב כמבצע כיוון שהכיר את קולו מעת שהיה נער ושר במקהלת בית הכנסת בשכונת נווה שאנן בחיפה. כשבניגוד לנטייה מקובלת אז לשיר בדרמטיות, הוא נודע בביצוע הנון-שאלאנטי עם הידיים בכיסים, העמדה שאולי מלמדת על תחושת האופוריה שלאחר מלחמת ששת הימים, תחושה שבאה לידי ביטוי בעוד שירים מאותה תקופה. צה"ל כבש חלק מהחרמון במלחמת ששת הימים, כשנה לפני שהשיר יצא, אולם את הפסגה שלו ("יצאנו עם כל הרוחות אל פסגת החרמון הזוהרת") הוא כבש כ-5 שנים מאוחר יותר, במלחמת יום כיפור, ואז גם נטבע המונח "העיניים של המדינה" המתייחס לנוף הנשקף מהחרמון - כל צפון הארץ ודרום סוריה - הנוף המתואר בשיר. בשנת 2024 במהלך מלחמת חרבות ברזל הוציאה להקת פיקוד צפון עיבוד מחודש לשיר. בשל פרסומו, השיר מצוטט לא פעם: לאמן אסף אשתר יש מופע בשם "כל המילים השמחות". בשיר "פסטיבל" שכתב אברהם טל עם רני אייזנברג נכלל בית מתוך השיר. השיר בעל השם האירוני "כל המלים השמחות" שנכתב על ידי עדה רפאלי בעקבות אסון הצוללת דקר, הושר לפי הלחן "מלכות החרמון". מלכות החרמון [דף שיר], באתר הספרייה הלאומית "מלכות החרמון" באתר בית לזמר העברי מילות השיר "מלכות החרמון" באתר שירונט שובך יונים, אם תשוב, זר של נרקיסים, ראי רחל, ציפורים נודדות (הפזמון) הגיע מכתבך, כתבי אליו (יגאל בשן) על פי אפי נצר בראיון עמו בתוכניתו של שמעון פרנס, "על החתום, בגלי צה"ל, 13 ביוני 2015 אם תשוב, לצפון באהבה, מי שחלם פרחים בקנה, אנשי הצפרדע, אין כבר דרך חזרה, שריונים 69, יש לי אהוב בסיירת חרוב "מלכות החרמון
פילדלפיה (אונייה, 1799)

פילדלפיה (באנגלית: USS Philadelphia) הייתה פריגטת מפרשים של הצי האמריקני, חמושה ב־36 תותחים. היא נקראה על שם העיר פילדלפיה, שאזרחיה מימנו בתרומותיהם את בנייתה. האונייה תוכננה על ידי ג'וזאיה פוקס, ונבנתה על ידי סמיואל המפריז, נתנייל הָאטוֹן וג'ון דֶּלָבוּ. את גליף החרטום שלה הכין הפַּסָל ויליאם רָאשׁ מפילדלפיה. בניית האונייה החלה בנובמבר 1798 והיא הושקה שנה אחר כך, בנובמבר 1799. את שירותה הפעיל בצי החלה "פילדלפיה" ב־5 באפריל 1800. האונייה מפורסמת בעיקר בשל גורלה המיוחד: ב-31 באוקטובר 1803, במהלך המלחמה הברברית הראשונה, עלתה על שרטון ליד נמל טריפולי (לוב) ונפלה עם כל אנשי צוותה לידי האויב. חודשים אחדים אחר כך, כשנסתבר כי אין כל אפשרות לחלץ את האונייה משבייה, היא הועלתה באש והושמדה בפעולה נועזת על ידי צוות הספינה "אנטרפרייז" בפיקודו של לוטננט סטיבן דִּיקֵייטֶר. מדיה וקבצים בנושא פילדלפיה בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מורנה (כלי שיט)

מורנה היא סירת פשיטה (NSW-Naval Special Warfare), לפעילות משולבת הן בים העמוק והן בקרבת החוף של יחידות הקומנדו הימי של ישראל (שייטת 13), ארצות הברית ומדינות נוספות. הסירה בנויה מתחתית קשיחה ודפנות מתנפחות, (RIB-Rigid Inflatable Boat). נתונים אלה מקנים לסירה מהירות גבוהה וכושר ציפה גבוה גם בתנאים של ים סוער (דרגה 6[דרושה הבהרה][דרוש מקור]) ורוחות מעל 80 קמ"ש. התחתית הקשיחה בנויה בצורת V עמוק ועשויה מפיברגלס וקוולר המחוזקים בשרף פולימרי. מבנה זה מאפשר גישה עד לקרבת החוף למטרת הנחתה של הלוחמים או פינוי וחילוץ. הדפנות המתנפחות העשויות משתי שכבות של ניילון המחוזקות בגומי סינתטי, בעלות מבנה מעוגל הנוטה כלפי חוץ, מקנות יציבות בפניות ותימרונים חדים, ומפחיתות משמעותית את הרסס המותז על הלוחמים בזמן ההפלגה. מבנה הסירה והרכב החומרים מהם היא עשויה מאפשרים בשעת הצורך גם את השלכתה לים מתוך מטוס תובלה, מבלי שתיפגע ותינזק. כלי שיט של חיל הים הישראלי לוחמה אמפיבית פירוט ותמונות של מורנה אתר נוסף למידע ותמונות סרטון המציג מורנה בפעולה, סרטון באתר יוטיוב ראו Rigid-hulled inflatable boat בוויקיפדיה האנגלית
יהונתן יסעור

יהונתן יסעור (נולד ב-14 באפריל 1948) הוא פוליטיקאי ישראלי, כיהן כראש עיריית הרצליה מינואר 2013 עד נובמבר 2013. נולד וגדל בקיבוץ מענית שבשרון, ובשנת 1983 עבר להתגורר בהרצליה בשכונת "הרצליה הירוקה". שירת בחיל האוויר הישראלי, עבד בתפקידי ניהול במפעלי הטקסטיל "סברינה", והיה שותף בעסק משפחתי. בעל תעודה במינהל עסקים מ"המכון לפריון העבודה והייצור" והשתלמויות מקצועיות נוספות. בשנת 1998 נבחר למועצת עיריית הרצליה, ברשימה "הרצליה שלנו" בראשותה של יעל גרמן, שנבחרה לראש העירייה, ובמשך 14 שנים היה ממלא מקום וסגן ראש עיריית הרצליה. טיפל בנושאי ספורט, איכות הסביבה, נגישות, הגיל השלישי, תחבורה ובטיחות בדרכים, מסחר, מתנ"סים ועוד. כסגן ראש עיריית הרצליה הוביל את פורום הסגנים לראשי ערים בארץ וקיבל על פעילות זו תעודת הוקרה. בינואר 2013 נבחר על ידי מועצת העירייה לראש עיריית הרצליה, כמחליפה של יעל גרמן, שהתפטרה לקראת הבחירות לכנסת ה-19. ליסעור נותרה פחות משנה לשמש כראש עירייה, עד לבחירות לרשות המקומית ב-22 באוקטובר 2013. יסעור עמד בראש הסיעה העצמאית בתמיכת מרצ "הרצליה שלנו" והתמודד מטעמה לראשות העיר. הוא קיבל כ-22% מקולות הבוחרים ולא עלה לסיבוב השני. הרשימה בראשותו קיבלה שלושה מושבים במועצת העיר (יסעור, יוסף לונדון וליאת תימור) והייתה חלק מהקואליציה העירונית בראשות משה פדלון, בעוד הסיעה אינה מקבלת תפקידי סגן ראש עיר. בין ההישגים בקדנציה זו - תח״צ בשבת בהרצליה וכן מאבק בחוק המרכולים (סגירת עסקים בשבתות). ב-2018 התמודד שוב כחלק מרשימת מרצ למועצת העיר (מקום שלישי ברשימה) ושימש כחצי קדנציה (שנתיים וחצי) כחבר מועצה, שוב בקואליציה של משה פדלון. פעל להכנסת התקן הישראלי המחודש והמורחב לבנייה ירוקה ת"י 5281 שנכנס לתוקף בשנת 2014, הקים את הפורום לעסקים ירוקים הראשון מסוגו בארץ שמטרתו להפחית את פליטת המזהמים. יסעור הוא אב לארבעה ילדים. יהונתן יסעור, ברשת החברתית פייסבוק יהונתן יסעור, ברשת החברתית אקס (טוויטר) יהונתן יסעור נבחר ברוב קולות לראש עיריית הרצליה, אתר עיריית הרצליה, 2013 היורש של גרמן: יהונתן יסעור יהיה ראש עיריית הרצליה, באתר nrg‏, 9 בינואר 2013 שרון יונתן, פוליטיקה לתושבי הרצליה יש משבוע הבא ראש עירייה חדש: יהונתן יסעור, אתר local הרצליה, 3 בינואר 2013 * דותן לוי, הרצליה: מ-2014 כל בניין שיבנה בעיר יחויב בתקן בנייה ירוקה, באתר כלכליסט, 20 במאי 2013 פורום עסקים ירוק ראשון בהרצליה
ג'ורג' דיקארלו

ג'ורג' תומאס דיקארלו (באנגלית: George Thomas DiCarlo; נולד ב-13 ביולי 1963) הוא שחיין אמריקאי בעבר. אלוף אולימפי (לוס אנג'לס 1984) בעל שתי מדליות. דיקארלו נולד בסיינט פיטרסברג, שבפלורידה. הוא למד ושחה באוניברסיטת אריזונה. במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) שנערכו ביוני 1984, קבע דיקארלו במשחה ל-400 מטר חופשי שיא אמריקאי חדש של 3:51.03 דקות, שיפור לשיאו בן ה-7 שנים של בריאן גודל (3:51.56 דקות). במשחקים עצמם הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף. בהיעדרו של שיאן העולם, אלוף העולם והאלוף האולימפי ולדימיר סלניקוב מברית המועצות (3:48.23 דקות), הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש של 3:51.23 דקות, שיפור לשיאו האולימפי של סלניקוב (3:51.31 דקות), לפני בן ארצו ג'ון מיקאנן (3:51.49 דקות) וג'סטין למברג מאוסטרליה (3:51.79 דקות). מספר דקות לאחר משחה הגמר, תומאס פרנר ממערב גרמניה, המתחרה העיקרי שלו שלא הגיע למשחה הגמר לאחר ששמר כוחות בשלב המוקדמות, שיפר את שיאו האולימפי במסגרת גמר ב', בתוצאה של 3:50.91 דקות. יומיים לאחר מכן, הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:10.59 דקות, אחרי בן ארצו מייק אובריין (15:05.20 דקות) ולפני שטפן פייפר ממערב גרמניה (15:12.11 דקות). מדיה וקבצים בנושא ג'ורג' דיקארלו בוויקישיתוף ג'ורג' דיקארלו, באתר olympedia.org רשימת התפחות שיאי העולם בשחייה ושיאי ארצות הברית בשחייה באתר usaswimming (באנגלית) בתחרויות השחייה נערכו שני שלבים, מוקדמות וגמר ולכן הוחלט ששחיינים שסיימו במקומות 16-9 ישתתפו במשחה גמר ב', הזדמנות נוספת לשיפור שיאים אישיים בלבד ולא יוכלו לקבל מדליות גם אם התוצאות שיקבעו תהינה מהירות מאלה של השחיינים ששחו במשחה גמר א'.
אריוגלה

אַרֶיוֹגַלַה (בליטאית: Ariogala, בפולנית: Ejragoła, ברוסית: Эйрагола, ביידיש: אייראגאלע, וגם: ראגולה) היא עיירה במחוז קובנה בליטא, על גדת הנהר דוביסה, מרכז מנהלי ודתי והיישוב השני בגודלו במחוז משנה ראסייני. אריוגלה היא מהיישובים העתיקים ביותר בליטא, ומוזכרת במסמכים משנת 1252, מסמכים המתעדים את הפגיעות שספג היישוב במסעי הצלב. במאה ה-14 הייתה בנויה במקום טירת עץ. לאחר קרב גרונוולד עלתה חשיבותה הכלכלית של העיירה. היא הוכרזה כעיר ונבנתה בה כנסייה. עם חלוקת פולין השלישית, ב-1795, בוטל מעמד העיר של היישוב. למרות אובדן העצמאות הליטאית והכפפת היישוב לאימפריה הרוסית, נבנו ביישוב מספר בתי ספר, כנסייה (שנהרסה בשלהי מלחמת העולם השנייה, ב-1944, עם התקדמות הכוחות הסובייטיים) ומוסדות ציבור נוספים. כיום קיימת ביישוב כנסייה בסגנון הנאו-בארוק וכן מספר בתי חרושת לבטון וטקסטיל. בשנת 1897 היוו יהודי העיירה, 70% מכלל תושבי העיירה. לפני מלחמת העולם השנייה חיו באירגולה כ-500 יהודים. בעיירה היו מוסדות חינוך ותרבות יהודיים ופעלו בה תנועות נוער ציוניות. עם פלישת גרמניה לברית המועצות ביוני 1941, רצחו לאומנים ליטאים אישי ציבור יהודים בעיירה. בעיירה הוקם גטו ויהודיו נרצחו באוגוסט ובספטמבר 1941 עם יהודי עיירות סמוכות, בידי שוטרים ליטאים וגרמנים. רבני העיר רבי אברהם אחי הגר"א רבי משה מרדכי קצנלנבוגן רבי אליהו ראגולער רבי בנימין רבינוביץ' רבי שמואל רפפורט רבי אברהם עבר יפה רבי צבי יהודה רבינוביץ' תאומים מלבדם גרו בעיר למדנים רבים שחלקם שימשו כר"מים וראשי ישיבה בישיבות ליטא וכרבנים בליטא ובארצות הברית. מדיה וקבצים בנושא אריוגלה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אריוגלה "אריוגלה", באתר JewishGen (באנגלית) אירגולה (Ariogala), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם 'אייראגולה (ראגולה): (אריוגאלא), מחוז קיידאן, בתוך: דב ליפץ (מרכז המערכת), נתן גורן [ואחרים] (מערכת), יהדות ליטא, כרך ג, ספר ב: "ישובים", תל אביב: עם הספר, תשכ"ז, עמ' 287 (ספר יזכור לקהילת ליטא, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 1499). על שחיטת יהודי אירגולה: שם, כרך ד, עמ' 243 ואילך (שם, תמונה 1945 ואילך). אלכסנדר קרוגלוב (רו') ומרטין דין, אריוגלה, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1041–1042), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.