laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אוסקר מרמורק

אוסקר אדולף מרמורק (בכתיב לועזי: Oskar Adolf Marmorek;‏ 9 באפריל 1863, גליציה – 7 באפריל 1909, וינה), ארכיטקט ופעיל ציוני ממוצא יהודי-אוסטרי-גליציאני. מרמורק נולד בשנת 1863 בפייסקובה סקאלה (Pieskowa Skała) שבגליציה כבן בכור בין חמישה ילדים, ובהם הרופא אלכסנדר מרמורק. משפחתו נדדה תכופות ברחבי גליציה, ובשנת 1875 התיישבה בווינה. בשנת 1880 החל בלימודיו בבית הספר להנדסה, וכבר בשנת 1887 זכה (עם פיליפ הרצוג) בתחרות לתכנון בתים. מרמורק היה חבר אגודת המהנדסים והארכיטקטים של אוסטריה, אך בסמוך לסיום לימודיו בחר לנדוד ברחבי אירופה. בשנת 1889 השתתף בתערוכה העולמית של פריז (1889), ובהשראתה עיצב את מזרקת המים הצבעוניים בווינה. מרמורק, מבוקש בתחומו, ייסד בשנת 1895 את כתב העת המקצועי Neubauten und Concurrenzen in Österreich und Ungarn (גרמנית: "מבנים ובנייה באוסטריה ובהונגריה"). בשנת 1895 פגש מרמורק לראשונה בתיאודור הרצל, התקרב אליו והחל בפעילות במסגרת התנועה הציונית. הרצל ראה במרמורק "ממתכנניה הראשונים של התחייה היהודית", ובספרו "אלטנוילנד" עשה שימוש בדמותו של מרמורק לגיבוש דמותו של האדריכל בספר. אחיו של מרמורק, אלכסנדר, נמנה אף הוא עם חוג מקורביו של הרצל, והשניים לקחו חלק בארגון הקונגרס הציוני הראשון (1897), שבו השתתף אוסקר כציר. בקונגרסים מאוחרים יותר סקר מרמורק בפני המשתתפים את התפתחות הציונות באזורים שונים בעולם. מרמורק גם היה פעיל מאוד בתעמולה הציונית. בשנת 1898 יסד בווינה את התיאטרון היהודי "המקום" שלהקת הבימה התארחה בו בתחילת המאה ה-20. בשנת 1899 לקח מרמורק חלק בייסוד חברת "אוצר התיישבות היהודים". ב-1901 התלווה מרמורק, שכיהן באותה העת כיו"ר הוועד הפועל של הקונגרס הציוני, לביקורם של הרצל ודוד וולפסון אצל הסולטאן עבדול חמיד השני באיסטנבול. לצד פעילותו בתנועה הציונית נמשכה עבודתו המקצועית, ובשנת 1903 השתתף מרמורק בתערוכה עולמית באל עריש, שבמהלכהּ נבדק האזור להתיישבות. בעקבות צעדים אלו הועלתה באותה עת תוכנית אוגנדה. לאחר מותו של הרצל בשנת 1904 מילא מרמורק את מקומו כנשיא הקונגרס הציוני, עד לבחירתו של וולפסון לתפקיד. על רקע מותו של הרצל, בעיותיו הבריאותיות של מרמורק ומחלוקות מתמשכות בין תומכי ההתיישבות בארץ ישראל לבין תומכי הגשמת הרעיון הלאומי ללא דרישת ארץ ישראל, שלח מרמורק בשנת 1909 יד בנפשו, מעל קבר אביו בווינה. מבנה ה-Rüdigerhof בווינה. נבנה ב-1902. "ונציה בווינה", תצוגה שתוכננה על ידו ב-1895 בפארק פראטר. Markus Kristan: Oskar Marmorek - Zionist und Architekt. Böhlau Verlag, Wien 1996, ISBN 3-205-98475-7. (בגרמנית) יוסי קליין, אוסקר מרמורק - האדריכל הציוני הראשון?, עת־מול, גיליון 201, תשרי תשס"ט. אוסקר מרמורק איננו, הצבי, 19 באפריל 1909 אוסקר מרמורק, באתר "Find a Grave" (באנגלית) אוסקר מרמורק (1863-1909), דף שער בספרייה הלאומית חגים לזכרון המכבים, המגיד, 22 בדצמבר 1898 תמר רותם, מחזות של חנוך לוין וגלעד עברון יועלו בפסטיבל תיאטרון ישראלי בווינה, באתר הארץ, 12 במאי 2014
סולמות ונחשים

סולמות ונחשים (מוכר גם בשמות סולמות וחבלים ולטפס ולהחליק) הוא משחק לוח למספר שחקנים, הכולל רגלים, קובייה ולוח משבצות. במשחק המקורי יש מאה משבצות, אף כי יצאו גרסאות שונות למשחק עם כמות משבצות שונה. כל שחקן מקבל רגלי ומטרת המשחק היא להגיע ראשון למשבצת האחרונה. ההתקדמות נעשית לפי מספר הנקודות שמראה הקובייה. בגרסאות מסוימות של המשחק יש להגיע "במדויק" למשבצת האחרונה. כלומר, אם הראתה הקובייה נקודות עודפות, על השחקן לצעוד עד למטרתו ולהמשיך לצעוד בכיוון ההפוך את יתרת הנקודות. כאשר מגיע שחקן למשבצת שעליה מצויר סולם הוא עולה במעלה הסולם עד למשבצת שראש הסולם מגיע אליו. אם הוא מגיע למשבצת עליה מצויר ראש של נחש הוא יורד עד למשבצת בה נמצא זנבו של הנחש. הסולמות והנחשים מכניסים עניין למשחק, מכיוון שייתכנו שינויים גדולים במיצובם היחסי של השחקנים. כמשחק מזל טהור הוא חביב בעיקר על ילדים, אך קיימות גם גרסאות אחרות למשחק. מחנכים מנסים להכניס מרכיב ידע למשחק, על ידי התניית העלייה בסולם וביטול הגלישה בנחש בתשובה על שאלה בתחום הנלמד. מקור המשחק באמונה ההודית, על פיה הדרך של צדיק לשמיים רצופה סולמות, המחישים את עלייתו, בעוד שהרשע נתקל בנחשים המשהים את עלייתו. בגרסה היהודית חרדית למשחק, הנקראת סולם המידות, מותנית העלייה בכך שמתוארת מצווה במשבצת, והירידה - בכך שמתואר חטא. מדיה וקבצים בנושא סולמות ונחשים בוויקישיתוף
רודיום

רודיום (Rhodium) הוא יסוד כימי מסדרת מתכות המעבר, שסמלו הכימי Rh ומספרו האטומי 45. רודיום הוא מתכת חזקה, מבריקה בצבע כסוף-לבן ועמידה בפני קורוזיה. לרודיום טמפרטורת היתוך גבוהה וצפיפות נמוכה משל פלטינה. רודיום איננו מושפע מחומצות ומתמוסס במי מלך ובחומצה גופרתית מרוכזת בטמפרטורה גבוהה בלבד [1](הקישור אינו פעיל). בנוסף לכך, רודיום שייך לקבוצת הפלטינה, ועל כן נושא את תכונותיה הייחודיות. השימוש העיקרי ברודיום הוא בסגסוגות כחומר מקשיח, שמוסף לפלטינה ולפלדיום. לסגסוגות אלו שימושים בכבשנים, אלקטרודות, כורי היתוך, במעבדות ועוד. שימושים נוספים לרודיום: ייצור תכשיטים מגעים חשמליים ברכיבים אלקטרוניים (בזכות התנגדותו החשמלית הנמוכה) זרז בתגובות כימיות בתעשייה (זרז מבוסס רודיום מאפשר את יצירת החומצה האמינית הנדירה L-DOPA בתגובה סטריאוסלקטיבית) ציפוי מכשירים אופטיים (בתהליך אלקטרוליזה, המעניק לרודיום חוזק רב) היסוד רודיום זוהה ב-1803 על ידי ויליאם הייד וולאסטון (William Hyde Wollaston) זמן קצר לאחר שגילה את היסוד פלדיום, כאשר בדק מחצב פלטינה גולמית מדרום אפריקה. וולאסטון המס את המחצב במי מלך, סתר אותם באמצעות נתרן הידרוקסידי (NaOH), ולאחר מכן טיפל בתמיסה עם NH4Cl וכספית ציאנית (Hg(CN)2). תוצר התהליך הוא RhCl3, ממנו בודד הרודיום בעזרת מימן. שם היסוד נגזר מהמלה רודון (ῥόδον), "ורוד", ביוונית עתיקה, המתייחס לצבען האפייני של חלק מתמיסותיו. בטבע, מצוי הרודיום בערבוביה עם מתכות אחרות, וביניהן כסף, פלדיום, פלטינה וזהב. אי לכך, תהליך המיצוי התעשייתי שלו מורכב למדי. היסוד נכרה במכרות פלטינה, ומופק בצורתו החופשית כמתכת לבנה ואדישה מבחינה כימית. המפיקה המובילה של רודיום היא דרום אפריקה (80% מהתפוקה העולמית) ואחריה רוסיה. מקורות נוספים לרודיום הם הרי אורל, אמריקה הצפונית והדרומית, וקנדה. התפוקה השנתית העולמית של רודיום נאמדת בכעשרים טון בלבד. ניתן למצות רודיום מדלק גרעיני שיצא משימוש, שמכיל כמה אחוזי רודיום. לרודיום אין תפקיד ביולוגי, ואיננו מהווה סכנה בריאותית בפני עצמו. עם זאת, תרכובות שמכילות רודיום עלולות לשלב חומרים אחרים, אשר הופכים אותן לרעילות ומסרטנות. מדיה וקבצים בנושא רודיום בוויקישיתוף רודיום ב-Webelements (אנגלית) רודיום, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
גן סוטין

גן סוטין (נקרא גם חורשת נהרדעא) הוא גן בצפון החדש של תל אביב הנמצא בין הרחובות נהרדעא וסוטין ומקשר ביניהם. במסגרת הקמת מגדל סוטין המתוכנן בצמוד לגן במקומו של בית הקיבוץ המאוחד המיועד להריסה, התחייבו מקימי המגדל לשמר את גן סוטין וכן להרחיב אותו בעוד גינה בעלת צמחייה דומה לצמחייה הנוכחית בגן. הגן תוכנן על ידי משרד אדריכלי הנוף מוריה-סקלי ויש בו עיצוב נופי יוצא דופן והוא הוקם בשנת 2003. מבקרת האדריכלות אסתר זנדברג אף הגדירה אותו כ"גן היפה ביותר בתל אביב". העצים פזורים לכל אורכו בדומה ליער וגולשים גם לתחומי המדרכות של שני הרחובות. כל העצים הם בעלי גזע דק ואין בגן שיחים המסתירים את שדה הראייה למי שעובר בגן או ברחובות הסמוכים. באופן זה מתקבלת חוויה של הליכה בתוך חורשה גם למי שהולך במקביל לגן לאורך הרחוב. פיזור העצים גם גולש במספר מקומות לשביל ההליכה המבוטן. שביל זה חוצה באלכסון ישר ומדויק את הגן ולכל אורכו ספסל עץ אחד ארוך במיוחד. קו ישר זה מנוגד לפיזור האקראי של העצים ושל הצמחייה - ניגוד המדגיש את שני האלמנטים. לאורך השביל גם פס תאורה כחולה הדולק בשעות החשיכה. מצידו השני של רחוב נהרדע, בהמשך קו השביל, נמצא שביל הולכי רגל נוסף העובר דרך מתחם בארי נהרדעא. בצמוד לצד של רחוב סוטין נמצא גם אזור עגלגל תחום במעקה שבתוכו פרחים וצמחייה נמוכה שגם בו שתולים העצים. אזור זה מעוצב ונתפש כאגם קטן שבו צמחייה צפה, אף על פי שאין בו כלל מים. מדיה וקבצים בנושא גן סוטין בוויקישיתוף המלצה על גן סוטין, Yom-Yom אברהם בלבן, המאבק על גן סוטין, באתר הארץ, 25 ביולי 2023 שי פאוזנר, בלעדי: יזמי מגדל סוטין הורידו מחירים, באתר כלכליסט, 9 בנובמבר 2008 אסתר זנדברג, לשנה הבאה בבית הפגודה, באתר הארץ, 18 באפריל 2007
מסיפורי אבא בונה

מסיפורי אבא בונה (בצרפתית: Les Histoires du Père Castor) היא סדרת אנימציה צרפתית המבוססת על סדרת ספרי מעשיות צרפתית לילדים מאת הסופר הצרפתי פר קאסטור (Père Castor). הסדרה הופקה במקור בין השנים 1993– 2002 עבור ערוץ המשפחה הקנדי וערוץ 3 הצרפתי על ידי חברת סינאר (Cinar) הקנדית. הסדרה שודרה בישראל בטלוויזיה החינוכית בדיבוב לעברית בין השנים 1994- 1995. הסדרה כללה בישראל 52 פרקים. את שיר הפתיחה העברי של הסדרה, כתבה שמרית אור ושרה גני תמיר. עלילת הסדרה מתמקדת באבא בונה אשר מגדל לבדו שני בנים ובת. בכל פרק בסדרה, אבא בונה נוהג לספר לילדים סיפורים שונים עם מוסר השכל. אלה, מיועדים ללמד אותם לקח הקשור לדילמה כלשהי אשר הוצגה בתחילת הפרק. כל פרק מחולק לשני חלקים בהם מוצגים שני סיפורים שונים - משלים, מעשיות או סיפורי עם מרחבי העולם. בעונה הראשונה (בנר) שחר צרפתי שרית ברוך-סרי עדו מזרחי שרון כהן איציק כהן בעונה השנייה (בקשת) ירון מנשה ענת ארליך גיורא קנת עמרי דגן ירון דגן צוות ההפקה העברי חברת הפקה: הטלוויזיה החינוכית הישראלית. שיר פתיחה: מילים – שמרית אור, שירה – גני תמיר, ייעוץ מוזיקלי – יוריק בן דוד. תרגום ועיבוד: עונה ראשונה – שרון כהן, עונה שנייה – טלי אפיק. יועץ לשון: נתן נחמיאס. אולפן הקלטה: עונה ראשונה – אולפני טריטון, עונה שנייה – זזה, טכנאית הקלטה-דנית חתוכה. עריכה אלקטרונית: יוחאי צוברי, עליזה דוד צבטקוב, מירלה שייע. עוזרת הפקה: עונה ראשונה – אורית יואלי-סנה, עונה שנייה – רמה שולמן. בימוי קולות: חנה דרורי קשי. מפיקה: עונה ראשונה – חסיה ורטהים, עונה שנייה – אורית יואלי-סנה. יועצת דיבוב: עונה שנייה – חסיה ורטהים. "מסיפורי אבא בונה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "מסיפורי אבא בונה", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) מסיפורי אבא בונה, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית
מתחם קוטוב

מתחם קוטוב (הינדי: कुतुब परिसर), הנקרא גם קוטאב, הוא ריכוז של מונומנטים ומבנים השוכן בדלהי שבהודו. תחילת הבנייה בו בוצעה על ידי קוטב אוד-דין אייבאק (אנ'), השליט הראשון של השושלת הממלוכית של דלהי, ונמשכה על ידי יורשו אילטוטמיש. המתחם הורחב על ידי השליטים הבאים של האזור. להלן תיאור של חלק מהמבנים הבולטים במתחם: מסגד קוואת-אול-אסלאם (עוצמת האסלאם), הידוע גם בכינוי מסגד קוטב או המסגד הגדול של דלהי, נבנה על ידי קוטב-אוד-דין אייבאק. בנייתו החלה בשלהי המאה ה-12 כאשר אייבאק פיקד על חיל המצב של מוחמד מגהורי, ששלט בדלהי. לפי כתובת בפרסית הנמצאת על השער המזרחי הפנימי, המסגד נבנה מחלקים שנלקחו מ-27 מקדשים ג'ייניים שנהרסו קודם לכן. היה זה המסגד הראשון שנבנה בדלהי לאחר כיבוש הודו בידי המוסלמים, ואחת הדוגמאות המייצגות לסגנון האדריכלי של תקופת גורי. הרחבת המסגד נמשכה גם לאחר מותו של קוטב. אילטוטמיש, שירש אותו, הרחיב את קיר היכל התפילה המקורי בשלוש קשתות נוספות. בתקופתו של אילטוטמיש, האימפריה הממלוכית הייתה יציבה מבחינה שלטונית כך שהסולטאן יכול היה להחליף את המבנים ההינדואיסטיים במבנים אסלאמיים, דבר המסביר את ההבדלים הסגנוניים בין הקשתות של אילטוטמיש לאלה של קוטוב. במהלך השנים נפגע המסגד, ומה שנותר ממנו כולל חלק מהקשתות המקוריות, מספר קישוטים ותבניות גאומטריות המופיעות על חלקי המבנה השונים. קוטוב מינאר הוא אחד מצריחי המסגדים (מינרטים) הבנויים מלבנים הגבוהים ביותר בעולם, ואחת הדוגמאות המוכרות לאדריכלות ההינדו-אסלאמית. גובה המינרט הוא למעלה מ-72 מטרים, קוטר בסיסו במפלס התחתון הוא 14.3 מטרים, וקוטר הרצפה בקומה העליונה הוא 2.7 מטרים. עמוד הברזל הוא אובייקט מטלורגי שנחקר רבות לאורך השנים. הוא מתנשא לגובה של כשבעה מטרים, ומשקלו למעלה משש טונות. העמוד הוקם על ידי השליט הגופטי צ'אנדראגופטה השני, שחי בין 375 ל-414. עמוד זה הוא השריד היחיד למקדש ג'ייניסי, שנהרס על ידי קוטב-אוד-דין אייבאק. מסביב לעמוד נבנתה גדר על מנת למנוע מתיירים להזיק לו, בשל מסורות הקושרות בין עמידה עם הגב אל העמוד לבין מזל. קברו של אילטוטמיש שוכן בפינה הצפון-מערבית של מסגד קוואת-אול-אסלאם. מתחם הקבר מורכב מחדר מרובע שנבנה באמצעות אבן חול אדומה, והקבר עצמו ניצב על במה מוגבהת במרכז החדר. החלק התחתון של החדר מצופה בתחריטים אסלאמיים ובערבסקות. במרכז הקיר הפנימי המערבי נמצאת המחראב, המכוונת על העיר מכה. כיפת המבנה המרכזי קרסה בעבר, אך חזיתו המקושטת שרדה. המבנה הוקם בשנת 1235 בקירוב. אלאי דרוואז הוא השער הדרומי והראשי של המתחם. הוא נבנה על ידי אלא-אוד-דין קהילג'י, הסולטאן הראשון של שושלת קהילג'י ששלטה על חלק גדול מתת-היבשת ההודית בין 1290 ל-1320. לשער יש מבנה כיפתי וקשתות מחודדות, והוא מקושט בקישוטי אבן חול אדומה ושיש, מחיצות אבן וארונות תצוגה. השער הוא אחד המבנים החשובים שנבנו בתקופת סולטנות דלהי. אלאי מינאר, השוכן בחלקו הצפוני של המתחם, הוא הבסיס של הצריח שהיה אמור להיות גבוה פי שניים מקוטוב מינאר. בנייתו החלה על ידי אלא אוד-דין קהילג'י, אך הוא מת לפני שהושלמה בנייתה של הקומה הראשונה, שהתנשאה לגובה של 24.5 מטרים. לאחר מותו נפסקו העבודות ולא התחדשו. תוכניתו של הסולטאן הייתה להגדיל את שטח המתחם פי ארבעה, ולהקים כניסות מפוארות בכל אחת הצדדים. מדיה וקבצים בנושא מתחם קוטוב בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מתחם קוטוב (באנגלית)
ניאוביום

ניאוביום (Niobium, הידוע גם בשם Columbium) הוא יסוד כימי מסדרת מתכות המעבר שסמלו הכימי Nb ומספרו האטומי 41. ניאוביום זוהה על ידי צ'ארלס האצ'ט (Charles Hatchett) ב-1801. צ'ארלס מצא ניאוביום בדוגמת מינרל קולומביט שנשלח לבריטניה ב-1750 על ידי ג'ון ווינטרופ (John Winthrop). עד שנת 1846 היה בלבול בין היסוד ניאוביום ליסוד טנטלום. ב-1864 כריסטיאן בלומנסטראד (Christian Blomstrand) הפיק ניאוביום מתכתי כשחימם ניאוביום כלורי עם מימן. השם המקורי של ניאוביום היה קולומביום, אך ה-IUPAC (ראשי תיבות של International Union of Pure and Applied Chemistry) אימץ את השם ניאוביום בשנת 1950 לאחר 100 שנים של מחלוקת בנושא. ניאוביום לא נמצא בטבע בצורתו החופשית ומופיע לרוב בצורת המינרל קולומביט ((Fe, Mn)(Nb, Ta)2O6), פירוכלור (Na, Ca)2Nb2O6OH,F) ועוד. מינרלים שמכילים ניאוביום מכילים לעיתים קרובות טנטלום. היצרניות העיקריות של ניאוביום הן ברזיל, קנדה, ניגריה ורוסיה. 98% מרזרבות הניאוביום בעולם נמצאות בברזיל. ניאוביום הוא מתכת מבריקה, גמישה בצבע אפור שמקבלת גוון כחלחל כשנחשפת לאוויר. לניאוביום תכונות כימיות דומות לאלו של טנטלום שנמצא מתחתיו בטבלה המחזורית. בטמפרטורה של 200 מעלות צלזיוס ניאוביום מגיב עם חמצן, דרגות החימצון שלו הן 2+, 3+ ו5+. לניאוביום שימושים רבים, להלן כמה מהם: הוספת ניאוביום לסגסוגות יכולה להגביר עמידות בפני קורוזיה. לניאוביום יכולת לבלוע נייטרונים ולכן הוא משמש כחומר מגן בכורים גרעיניים. סגסוגות ניאוביום משמשות כתכשיטים בזכות גוונם הכחלחל. לסגסוגות על שמכילות ניאוביום, ניקל, ברזל וקובלט שימוש במנועי סילון. ניאוביום מהווה תחליף לטנטלום בייצור קבלים. מניאוביום מייצרים מכשירים רפואיים כיוון שאין לו השפעה על הגוף. ניאוביום וטיטניום טהורים לרוב לא גורמים לאלרגיות. אנשים שאינם יכולים לענוד זהב, כסף או נחושת יכולים לרוב לענוד ניאוביום או טיטניום. ניאוביום הופך למוליך על בטמפרטורות נמוכות. תרכובות ניאוביום יכולות להיות רעילות ויש לטפל בהן בהתאם. אבק ניאוביום מתכתי מגרה את העיניים והעור ויכול להתלקח. לניאוביום אין תפקיד ביולוגי. מדיה וקבצים בנושא ניאוביום בוויקישיתוף ניאוביום ב-Webelements (באנגלית) ניאוביום, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Folha.com - Mundo - Bens brasileiros são "vitais" para EUA e integram lista vazada pelo WikiLeaks - 07/12/2010
לארי אובאנון

לארי אובאנון (באנגלית: Larry O'bannon; נולד ב-15 באוגוסט 1983 בלואיוויל, קנטקי) הוא כדורסלן אמריקאי ששיחק בעמדות הרכז והקלע גובהו 1.94 מטר. אובאנון שיחק בעונת 2004/2005 באוניברסיטת לואיוויל עמה הגיע עד לפיינל פור טורניר המכללות. בעונתו האחרונה במכללה רשם אובאנון ממוצעים של 15.2 נקודות, 3.5 ריבאונדים ו-2 אסיסטים למשחק. אובאנון התחיל את הקריירה שלו במועדון הסרבי הכוכב האדום בלגרד עמה הגיע לגמר הליגה האדריאטית תוך כדי שהוא מעמיד ממוצעים של 8.9 נקודות ו-3.2 ריבאונדים למשחק. את עונת 2006/2007 פתח אובאנון במועדון האיטלקי אמאטורי אודינה ולאחר מכן עבר לנאפולי. את עונת 2007/2008 החל אובאנון באי כרתים במועדון היווני, אגו רת'ימנו בה שיחק 7 משחקים וקלע 8.9 נקודות למשחק. לאחר מכן עבר לאקדמיק סופיה עימה זכה באליפות בולגריה כשהוא קולע 8.6 נקודות ומוריד 3.3 ריבאונדים למשחק. ב-31 בדצמבר 2008 חתם אובאנון במועדון הישראלי מכבי ראשון לציון, בעונת 2008/2009 הוא הציג יכולת טובה שעזרה למועדון להישאר בליגת העל בכדורסל ועל כן הוחתם לעונה נוספת במועדון (2009/2010). בעונת 2010/2011 חתם במכבי חיפה, אך ממנה שוחרר במהלך חודש פברואר 2011 לאחר שסבל מספר חודשים מדלקת בתוספתן שגרמה לו להיעדר חודשיים ממשחק במדי הקבוצה והתברר שייאלץ להתאושש עוד חודש, מה שלא תאם את ציפיות הצוות המקצועי של הקבוצה. בעונת 2012 שיחק אובאנון במדי בוקה ג'וניורס מליגת הכדורסל הארגנטינאית. את עונת 2012/2013 פתח במדי ואסלו מהליגה השווייצרית. בפברואר 2013 חתם בהפועל אילת. בעונת 2014/15 חתם אובאנון בקבוצת הפועל תל אביב שם הצטיין במשחקו הראשון בדרבי התל אביבי כאשר קלע 29 נק'. מדיה וקבצים בנושא לארי אובאנון בוויקישיתוף פרופיל, באתר Sports-Reference פרופיל, באתר eurobasket דף השחקן באתר מנהלת ליגת העל אור שקדי‏, לארי אובאנון חתם בראשון, באתר וואלה, 31 בדצמבר 2008 אור שקדי‏, מכבי חיפה החליטה לשחרר את אובאנון, באתר וואלה, 6 בפברואר 2011 ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורסלנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אחמד באדר

אחמד באדר (~1981 - 9 בספטמבר 2003) היה מפקד הזרוע הצבאית של החמאס בחברון, שימש כקצין המבצעים של החמאס בחברון תחת עבדאללה קוואסמה. בהיותו בן 22 היה אחראי על השילוח של המחבל לקו 2 בירושלים, פיגוע שבו נרצחו 22 ישראלים. כמו כן, באדר היה שותף לפיגוע נוסף בקו 14 בירושלים בחודש יוני 2003. אחרי הריגתו של קוואסמה בפעולה של הימ"מ הפך באדר מתחילת יולי 2003 ועד למותו למפקד התא בחברון. בבוקר ה-9 בספטמבר 2003 החלו כוחות מיוחדים מיחידת דובדבן, יחידת ההנדסה יהל"ם, כוחות מחטיבת הנח"ל וכוחות שב"כ לכתר בניין בן 8 קומות בשכונת כתילה במרכז העיר חברון, שבו התבצרו אנשי חמאס חמושים. בבניין שהו על-פי החשד, כמה מבני משפחת קוואסמה, מראשי החמאס בחברון אשר אחראים לרצח ישראלים רבים. הכוח קרא למתבצרים לצאת מהבניין כאשר המתבצרים סרבו, קרא הכוח לאזרחים לפנות את הבניין, האזרחים שיצאו מהבניין נשלחו בחזרה על ידי הכוח כדי לבדוק האם ישנם עוד אזרחים בתוך הבניין. המחבלים אשר סירבו לצאת ניהלו קרבות עזים משעות הבוקר עם הכוח עד לשעה 16:30, בשלב מסוים בלחימה הכוח החל לירות טילים ופגזים לעבר הבניין, לא היו נפגעים בקרב החיילים. בקומה הראשונה גילה הכוח שתי גופות של המחבלים אחמד באדר ועוזרו עז א-דין מיסק. על פי מערכת הביטחון היו השניים אחראים למותם של 55 ישראלים ופציעתם של 260 ונחשבו לפעילי החמאס הבכירים ביותר ביהודה ושומרון מאז חיסולו של עבדאללה קוואסמה. לצד הגופות נתגלו רובים, אקדח, תחמושת ואמצעים לראיית לילה. בתום הפעילות פוצצו כוחות צה"ל את הבניין בן ה-8 קומות.
מרכז ויצמן

מרכז ויצמן הוא פרויקט המשלב מרכז קניות, דיור מוגן, מרפאות ובית מלון. המרכז שוכן ברחוב ויצמן בתל אביב, והוא צמוד למרכז הרפואי ת"א ע"ש סוראסקי מצפון. המרכז ניצב על תא שטח בגודל של 12 דונם, והוא מהווה חלק ממתחם בית החולים. השטח הבנוי בקומפלקס משתרע על פני 54,000 מ"ר ועלות הקמתו הגיעה ל-110 מיליון דולר. מתכנן המרכז הוא האדריכל משה זרחי. במפלס הקרקע פועל מרכז קניות, ומעליו שלושה מבנים - שני מגדלים ומבנה נוסף שבו ארבע קומות. בנייתם של שני המגדלים - הצפון מערבי בן 14 קומות והדרום-מזרחי בן 20 קומות - הסתיימה בשנת 2004. לפי הכוונה המקורית יועד גם המגדל הנמוך מבין השניים להתנשא לגובה של 20 קומות. המגדל הצפון מערבי משמש כולו לדיור מוגן. המגדל הדרום מזרחי משמש למשרדים, מרפאות, דיור מוגן ומלונאות. בקומפלקס הדיור במוגן יש בסה"כ 231 יחידות מגורים בשני המגדלים. אכלוס מרכז הדיור המוגן החל בחודש נובמבר 2004, במגדל הנמוך מבין השניים. במבנה השלישי פועל מרכז רפואי שכולל מחלקת החלמה, מחלקה סיעודית ומחלקה לטיפול בתשושי נפש. מתחת לקומה המרכזית נחפרו חמש קומות תת-קרקעיות המשמשות כחניון. במהלך בנייתו, נבנו נתיבי כניסה ויציאה לחניון התת-קרקעי מאמצע רחוב ויצמן, כמו גם מתוך מתחם בית החולים. מדיה וקבצים בנושא מרכז ויצמן בוויקישיתוף אתר הקניון המרכז באתר אמפוריס אתר הדיור המוגן במרכז
אנטימון

אנטימון (Antimony, לטינית: Stibium) הוא יסוד כימי מסדרת המתכות למחצה שסמלו הכימי Sb ומספרו האטומי 51. אנטימון הוא מתכת לבנה-כסופה, שבירה בעלת הולכה חשמלית ותרמית נמוכות. אנטימון נתקף על ידי חומצות והלוגנים. בדומה למים, ישנן סגסוגות אנטימון שמגדילות את נפחן בקירור. לאנטימון ארבע צורות אלוטרופיות. הדרישה לאנטימון בתעשיית המוליכים למחצה גוברת, מכיוון שהוא חיוני בייצור דיודות, גלאי תת אדום ומוצרים נוספים. השימוש החשוב ביותר של אנטימון הוא בסגסוגת, כאשר הוא מגביר את קשיחותה וכוחה של עופרת בסוללות. שימושים נוספים: לתרכובות אנטימון (תחמוצות, סולפידים) תפקיד בייצור חומרים חסיני אש שמצפים צעצועי ילדים, מטוסים, מושבים במכוניות ועוד. ברפואה, לתרכובת האנטימון KSbC4H4O7·0.5H2O תפקיד כסם הקאה. בשנת 1440 השתמש יוהאן גוטנברג באנטימון כמרכיב ליצירת סגסוגת לאותיות דפוס הבלט ששימשו במכונת הדפוס שהמציא. תרכובות המכילות אנטימון ידועות לאדם עוד מימי קדם (שנת 3000 לפנה"ס בקירוב). כבר במצרים הפרה שושלתית (3100 לפנה"ס בקירוב), האדם השתמש במינרל סטיבניט (Sb2S3) בתור חומר קוסמטי. כמו כן, נמצאו כמויות קטנות של אנטימון בכלים המתוארכים לאלף השלישי לפני הספירה. אנטימון הוזכר לראשונה על ידי האלכימאי יוהאן תולדה (Johann Thölde) ב-1450 והוכר כמתכת בתחילת המאה ה-17. מקור השם אנטימון אינו ברור, סביר להניח שהוא מהמילים היווניות "אנטי" ו"מונוס" שמשמעותן "מתנגד לבדידות". גם באלכימיה אנטימון זכה לתשומת לב. בעבר השתמשו באנטימון בתור תרופה לסכיסטוסומיאזיס. אנטימון נקשר לאטומי גופרית באנזימים מסוימים שבהם הטפיל משתמש וכך הורג אותם, כמויות קטנות של אנטימון יכולות להרוג את הטפיל מבלי לפגוע במטופל. למרות שאנטימון הוא לא יסוד נפוץ במיוחד, הוא נמצא ביותר מ־100 מינרלים, במיוחד במינרל סטיבניט. אנטימון ומספר גדול מתרכובותיו רעילים, בצורה דומה לרעילותו של ארסן. בכמויות קטנות אנטימון גורם לכאבי ראש, סחרחורת ודיכאון. כמויות גדולות יגרמו להקאות ובכך ימנעו את המשך ההרעלה. אנטימון ב-Webelements (אנגלית) אנטימון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Shortland, A. J. (2006). "Application of Lead Isotope Analysis to a Wide Range of Late Bronze Age Egyptian Materials". Archaeometry. 48 (4): 657. doi:10.1111/j.1475-4754.2006.00279.x. 2="Antimony" in Kirk-Othmer Encyclopedia of Chemical Technology, 5th ed. 2004. ISBN 978-0-471-48494-3
פול ברן

פול בֶּרֶן (באנגלית: Paul Baran;‏ 29 באפריל 1926 - 26 במרץ 2011) היה מהנדס אמריקאי-יהודי. אחד משלושת אבות שיטת מיתוג המנות ומהוגי רשת ARPANET. זכה במדליית IEEE על שם אלכסנדר גרהם בל (אנ')‏ (1990) ובפרס SIGCOMM הראשון (1989) על מפעל חיים. ברן נולד בהורדנה שבפולין כבן הזקונים למשפחה יהודית בת 3 נפשות. בינקותו, ב-11 במאי 1928, היגר עם הוריו לארצות הברית, לבוסטון ומשם לפילדלפיה, שם פתח אביו חנות מכולת. בילדותו עזר ברן בחנות המשפחתית. ב-1949 סיים לימודי תואר ראשון בהנדסת חשמל באוניברסיטת דרקסל ותואר שני ב-1959 מ-UCLA. ב-1955 נישא לאלין מרפי, ולאחר מכן עברו ללוס אנג'לס, שם עסק בתחום מערכות מכ"ם, באותה שנה הצטרף ל-תאגיד ראנד שם לקח על עצמו את פרויקט תכנון מערכות תקשורת שרידות שיכולות לשמור על תקשורת בין מערכות קצה גם בזמן התקפת נשק גרעיני. באותה תקופה של המלחמה הקרה רוב מערכות התקשורת הצבאיות האמריקאיות השתמשו בטכנולוגיות בעלות תדר גבוה שיכלו לצאת מכלל שימוש לשעות רבות בעקבות הנזק הנגרם מהתקפה בנשק גרעיני. ברן החליט לשלב את עבודתו של מנהל RAND ,פרנקלין אר. קולומבוס, בתקשורת חרום. עם פרויקט ערוצי תקשורת בתדרי AM, הוא הראה כי החזר אות שהופץ יכול להיות עמיד בפני נזקים של התקפת נשק גרעיני. מעבדת הפיתוח של חיל האוויר האמריקאי הראתה שהרעיון בה מעשי. ב-1964, בהיותו עובד תאגיד ראנד, פרסם יחד עם אחרים מאמר בשם "על רשתות תקשורת מבוזרות" (On Distributed Communication Networks) שעסק בשיטת מיתוג המנות. במאמר זה עלה הרעיון שיושם אחר כך ברשת ARPANET על רשת שתוכל להמשיך לתפקד גם אחרי שיתוק חלקים נרחבים ממנה. ב-1968 ברן ייסד את מכון Institute for the Future ולאחר מכן היה מעורב בפיתוחן של מערכות טכנולוגיית רשת שפותחו בעמק הסיליקון, בנוסף היה מעורב בייסוד טכנולוגיית מנות קול שפותחה על ידי חברת STATCOM. טכנולוגיה זו הוליכה לתקן הראשוני המסחרי של ATM‏ (Asynchronous Transfer Mode). ב-1985 ייסד את METRICOM חברת התקשורת האלחוטית הראשונה שהפיצה את RICOCHET (המערכת הציבורית הראשונה שהשתמשה בתקשורת WIRELESS) ייסד את חברת COM21 אחת מחברות התקשורת בכבלים הראשונות. בהמשך לעבודתו בחברה זו הוא ייסד את חברת GOBACKTV שהתמחתה בטלוויזיה דיגיטלית ותפקד כנשיאה. ברן הרחיב את עבודתו בטכנולוגיית מיתוג המנות לטווח התקשורת האלחוטית במה שהגדיר כ"חוקי הא-ב" של שימוש בטווח האלחוטי. קיבל תואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת דרקסל. ב-26 במרץ 2011 נפטר מסרטן הריאות בביתו שבפאלו אלטו, קליפורניה. מדיה וקבצים בנושא פול ברן בוויקישיתוף פול ברן, באתר dblp מתוך מסע בעולם הטכנולוגי פול ברן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
דוד גוטליב

דוד גוטליב (14 בנובמבר 1944 - 6 בדצמבר 2008) היה מתמטיקאי ישראלי-אמריקני. בשנת 1965 החל גוטליב ללמוד לתואר ראשון במתמטיקה באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1970 קיבל תואר שני בהצטיינות יתרה מאוניברסיטת תל אביב במתמטיקה שימושית וב-1972 היה הסטודנט הראשון שקיבל תואר דוקטור במתמטיקה שימושית מאוניברסיטת תל אביב. גוטליב היה מרצה וחוקר במחלקה למתמטיקה שימושית של המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס בשנים 1975-1972), ועבד כמדען מחקר בנאס"א (1976-1975). כיהן כ-Associate Member בנאס"א בשנים 1998-1974. בין השנים 1978 ל-1985 שימש כפרופסור במחלקה למתמטיקה שימושית באוניברסיטת תל אביב, כולל כהונה כראש המחלקה. משנת 1985 כיהן כפרופסור במחלקה למתמטיקה שימושית באוניברסיטת בראון, שבפרובידנס, רוד איילנד. הוא היה יושב ראש המחלקה בין השנים 1999-1996. גוטליב עסק בפיתוח של שיטות מסדר גבוה ושיטות ספקטרליות לפתרון נומרי של משוואות דיפרנציאליות חלקיות, עם עניין מיוחד בנושאים הקשורים לבעיות תלויות-זמן ויציבות. לגוטליב הוענקו שני תוארי דוקטור לשם כבוד, מטעם אוניברסיטת אופסלה ואוניברסיטת פריז 6. הוא זכה להיות חבר הן באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית (מ-2007) והן באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. בשנת 2008 נשא את הרצאת SIAM Von Neumann לשנה זו. לאורך השנים כתב מאמרים רבים, וכן היה שותף לכתיבתם של שני ספרים: Numerical Analysis of Spectral Methods—Theory and Applications, with S. Orszag Spectral Methods for Time Dependent Problems, with J. Hesthaven and S. Gottlieb דוד גוטליב, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה דוד גוטליב, באתר dblp דוד גוטליב באתר אקדמיה הלאומית אמריקאית למדעים דוד גוטליב, באתר אוניברסיטת בראון קורות חיים של דוד גוטליב, באתר אוניברסיטת בראון דוד גוטליב, באתר נאס"א רשימת מקבלי תארים ותעודות, מעריב, 29 ביוני 1970