laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
כיכר שארל דה גול

כיכר שארל דה גול (צרפתית: place Charles-de-Gaulle), לשעבר כיכר האטואל (Place de l'Étoile; "כיכר הכוכב") נמצאת בפריז, בגבולות הרבעים של פריז - השמיני, השישה עשר והשבעה עשר. הכיכר, הידועה גם כיום בשמה הישן, הפכה רשמית לכיכר שארל דה גול לאחר מותו של שארל דה גול, ב-13 בנובמבר 1970. הכיכר נמצאת במרכז הציר ההיסטורי של פריז (אקס היסטוריק), ובמרכזה ניצב שער הניצחון. שמה המקורי של הכיכר הוא butte de Chaillot. בנייתה, שנעשתה במקביל לסלילת שאנז אליזה, הסתיימה בשנת 1777. השם "אטואל" (בצרפתית: Étoile, כוכב) הוא קדום, ומציין התכנסות של רחובות; מה שקרוי כיום "כיכר האטואל" היה במאה השמונה עשרה פרשת דרכים של שטחי צייד. בשנת 1787, בעת בניית "קיר האיכרים" (mur des Fermiers généraux), "שער האטואל" (שקרוי גם "שער ניי" Neuilly) מוקם על-פי תוכניתו של האדריכל והאורבניסט, קלוד-ניקולא לדו לשם גביית מיסי הכניסה לפריז. שני מבנים, שאינם עוד כיום, הקיפו את השער. השער סימן את גבול פריז ואת גבול הרובע הראשון הישן שלה (על-פי חלוקת העיר משנת 1795, שנותרה על כנה עד חלוקת העיר לעשרים רבעים בשנת 1859), שכיום מצוי בחלקו ברובע השמיני של העיר, ובחלקו ברובע הראשון החדש. בניית שער הניצחון המונומנטלי שבמרכז הכיכר הסתיימה בשנת 1836 בעת תקופת מלכותו של לואי פיליפ. בזמן הקיסרות השנייה עוצבה מחדש הכיכר על ידי האדריכל ז'אק היטורף (Jacques Hittorff), כחלק מתוכנית השיפוצים הגדולה של פריז שניהל הברון אוסמן, ששימש כמושל מחוז הסן מאז 1853, ובמסגרת תפקידו שאף לארגן מחדש את העיר. על-פי צו שניתן ב-13 באוגוסט 1854, השטח שסביב שער הניצחון וחלק מטיילת שלו ( promenoir de Chaillot) הופקעו לטובת בניית בתי מידות אותם ניתן לראות גם כיום. הגנים של אותם בתים הופנו לעבר הכיכר. ניתן לזהות בקלות בתים משום שלכולם עמודים זהים. בתים אלו בנויים משתי כנפיים שממסגרות את החצר הפתוחה. פנורמה שצולמה מגג שער הניצחון, ומראה כמה מהשדרות שמתכנסות אל הכיכר. שתים עשרה שדרות מתכנסות אל כיכר שארל דה גול. השדרות, בכיוון השעון מהצפון, הן: שדרות וגרם (avenue de Wagram), שנקראות בשם זה מאז תקופת הקיסרות השנייה, ולפניכן נקראו "שדרות הכוכב" (boulevard de l'Étoile) ו"שדרות בזון" (boulevard Bezons). שדרות הוש (avenue Hoche), שנקראו "שדרות המלכה אורטנז" (avenue de la Reine-Hortense) בזמן הקיסרות השנייה, ולפניכן "שדרות מונסו" (boulevard Monceau). שדרות פרידלן (avenue de Friedland) מאז תקופת הקיסרות השנייה, "שדרות בוז'ון" לפניכן (boulevard Beaujon). שדרות השאנז אליזה (Avenue des Champs-Élysées). שדרות מרסו (avenue Marceau), שנקראו "שדרת ז'זפין" בזמן הקיסרות השנייה. שדרות יינה (avenue d'Iéna). שדרות קלבר (avenue Kléber), שהיו "שדרות מלך רומא" (avenue du Roi-de-Rome) בזמן הקיסרות השנייה, ולפניכן "שדרות פאסי" (boulevard de Passy) . שדרות ויקטור הוגו (avenue Victor Hugo), שהיו "שדרות ד'איו" (avenue d'Eylau) בזמן הקיסרות השנייה, ו"שדרות סן-קלו" (avenue de Saint-Cloud) לפני כן. שדרות פוש (avenue Foch), שנקראו "שדרות היער (בולון)" (avenue du Bois [de Boulogne]), בזמן הרפובליקה הצרפתית השלישית, ו"שדרות הקיסרית" (avenue de l'Impératrice) בתקופת הקיסרות השנייה. שדרות הגרנד ארמה (avenue de la Grande-Armée), שנקראו "שדרות נה" (avenue de Neuilly) לפני תקופת הקיסרות השנייה. שדרות קרנו (avenue Carnot), בתקופת הקיסרות השנייה - "שדרות אסלין" (avenue d'Essling). שדרות מק-מהון (avenue Mac-Mahon), שנקראו "שדרות הנסיך ז'רום" (avenue du Prince Jérôme) בעת הקיסרות השנייה.
מנוף - המרכז למידע יהודי

מנוף - המרכז למידע יהודי הוא עמותה להסברת העמדה החרדית. "מחלקת הפרסומים והמחקרים" של העמותה מפרסמת ניירות עבודה על היחס בין החברה החרדית והחילונית, ועל האקטיביזם שיפוטי של בית המשפט העליון שלו מתנגדת העמותה. העמותה עוסקת גם בגישור והידברות בין חרדים וחילונים. מנהל העמותה הוא ד"ר דניאל נשיא. העמותה נוסדה על ידי שי (ישעיה) הורוויץ, דתי שיצא בשאלה ולאחר מכן חזר בתשובה. בתקופה שבה היה חילוני יזם את הקמת עמותת הל"ל. בתחילה נועדה עמותת מנוף להוות תשובה לארגוני הסברה חילונים כדעת אמת, ובהמשך התרחבה פעילותה להסברה בנושאים נוספים, בהם אקטואליה מזווית חרדית ותורה ומדע. "מחלקת הפרסומים והמחקרים" של מנוף הוציאה בין היתר את הפרסומים הבאים: הרפורמים - התנועה הרפורמית בעולם ובישראל: עובדות ונתונים, תשנ"ח 1998 שי (ישעיה) הורוויץ, מילים מסוגלות לרצוח - ההסתה נגד הציבור החרדי בישראל 1985–1995, תשנ"ו 1995 צדיק ורע לו, תשס"ב 2002 הברית הנצחית, משמעות לימוד התורה, תש"ס היהדות החרדית ובניין הארץ, תשס"א 2001 בג"ץ, (70 עמ'), תש"ס 2000 דו"ח מנוף: פעילות אלימה נגד חרדים, תש"ס 2000 פרות ההסתה, תשנ"ט דפוסי החשיבה של החרדים, תשס"א 2001 השפעת הטלוויזיה, תש"ס 2000 כיסוי ראש לגבר, תשס"א 2001 אתר האינטרנט הרשמי של מנוף - המרכז למידע יהודי מנוף - המרכז למידע יהודי, באתר "גיידסטאר ישראל"
הדסה סיגלוב

הדסה סיגלוב (נולדה ב-7 באוקטובר 1929) היא זמרת ישראלית. הדסה סיגלוב נולדה בבית חולים הדסה בתל אביב (מכאן שמה), להורים שעלו באותו יום מצנעא שבתימן. לאחר שנתיים עברה משפחתה, משפחת שמעוני, לגור בירושלים. אביה שימש כחזן וגבאי בית הכנסת והנחיל לה את כישורי השירה. סיגלוב למדה נגינה בפסנתר ופיתוח קול באקדמיה למוזיקה בירושלים. היא הייתה הסולנית בחבורת הזמר שירו שיר בהדרכת מאיר הרניק, ולאחר מכן בהדרכת אריה לבנון, והשתתפה בתוכנית שבועית ללימוד שיר בקול ישראל. כמו כן הייתה הסולנית בחבורת הזמר בית הלל. סיגלוב השתתפה בפסטיבל הזמר תשכ"ז - מאי 1967 בו ביצעה מחוץ למסגרת התחרות, את השיר "גמדים" שכתב רפאל ספורטה והלחינה שרה לוי תנאי. היא נשואה להרצל סיגלוב (2024-1927) אשר ליווה אותה בנגינה בגיטרה בהקלטות ובהופעותיה בישראל ומחוצה לה. לסיגלוב בת, השרה וחברת הכנסת לשעבר אורית נוקד, ובן, חגי, מוזיקאי. ירושלים של זהב, מעל פסגת הר הצופים, "הכותל", "באב אל-ואד", מה אברך, "חורשת האקליפטוס", "רק הד קולך" ועוד. הדסה סיגלוב, באתר זמרשת הדסה סיגלוב, באתר MusicBrainz (באנגלית) הדסה סיגלוב, באתר "טל-כרם" הדסה סיגלוב, באתר "היו ימים" הדסה סיגלוב, באתר העמותה למורשת הזמר העברי ראיון של בני עורי עם הדסה סיגלוב ביוטיוב: https://www.youtube.com/watch?v=knu5vvcFoDE&list=PLmXHn6xP5FIBwj4mIC1nzTfaB3qyROM7L&index=53
לגהורן (תרנגול)

לגהורן הוא גזע של תרנגול שמוצאו בעיר האיטלקית ליבורנו, וממנה גם נגזר שמו (זו צורת ההגייה האנגלית של שם העיר). זהו הגזע הנפוץ ביותר בשימוש תעשיית הביצים בעולם המערבי, בשל תנובת הביצים הגבוהה שלו, העשויה להגיע עד ל-300 ביצים בשנה. עקב קצב ההטלה הגבוה שלהן, נהוג להשתמש בגזע זה במעבדות הבודקות תהליכי רבייה וגידול עוברים. תוחלת החיים של גזע הלגהורן היא כ-5 שנים, אולם לאחר כשלוש שנים ישנה ירידה ניכרת בקצב וגודל התטולה. מאחר שבשרן אינו ראוי למאכל, בתעשיית הביצים נהוג להמיתן עם הירידה בתטולה, וזאת משיקולים כלכליים. הגזע הובא לארץ ישראל על ידי הטמפלרים בסוף המאה ה-19, והוא החליף עד מהרה את הגזעים המקומיים, בעלי תנובת הביצים הנמוכה יותר. הלגהורן נחשב לגזע התרנגולת הנפוץ והפופולרי בקרב המשקים של לולי המטילות בישראל. בשיאה מגיעה התרנגולת להטלה של 95 אחוזים. משמע, 19 ביצים בכל 20 ימים. לתרנגולת במקור יש עונת הטלה מסוימת, וזאת בניגוד לתהליך שמתרחש בלולים שקיימים כיום בתעשייה, שם ההטלות הן של ביצים שכלל לא הופרו ותחת מקור תאורה, ובכך מתבטלת תקופת ההטלה הטבעית. נוצותיהן של התרנגולות הן בדרך כלל לבנות. עם זאת, יש תרנגולות גם בצבעים אחרים: אדום, שחור עם פסים אדומים, חום בהיר, חום כהה, שחור, צהוב בהיר וכסף. אפרוחים עשויים להיות מנומרים. הגזע ידוע ברגישותו לרעש. כלוב סוללה ביצי חופש לגהורן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
רוברט שו (מנצח)

רוברט שו (באנגלית: Robert Shaw;‏ 30 באפריל 1916, רד בלאף, קליפורניה – 25 בינואר 1999, ניו הייבן, קונטיקט) היה מנצח, שהתפרסם בעיקר בעבודתו עם המקהלה הנושאת את שמו ועם התזמורת הסימפונית והמקהלה של אטלנטה. בשנת 1941 ייסד את המקהלה הקולגיאלית, קבוצה שנודעה בשעתה באינטגרציה הבין-גזעית שאפיינה אותה. הקבוצה ביצעה את הסימפוניה התשיעית של בטהובן עם התזמורת הסימפונית של רשות השידור הלאומית בניצוח ארטורו טוסקניני, שאמר על שו, "זה המאסטרו שחיפשתי כל הזמן". בהמשך דרכו, בשנת 1949 ייסד את מקהלת רוברט שו - קבוצה שהקליטה תקליטים רבים וסיירה ב-30 ארצות, במסעות שמימן משרד החוץ האמריקאי. שו התמנה למנהל מוזיקלי של תזמורת סן דייגו בשנת 1953 וכיהן במשרה זו ארבע שנים. רק אחרי תקופת עבודתו עם תזמורת סן דייגו חזר ללימודי הניצוח אצל גיאורג סל ושימש כעוזרו בתזמורת קליבלנד במשך אחת-עשרה עונות. משנת 1967 עד 1988 היה מנהל מוזיקלי ומנצח של התזמורת הסימפונית של אטלנטה. בשנת 1970 ייסד את מקהלת התזמורת הסימפונית של אטלנטה. אחרי 1988 המשיך לנצח על התזמורת וללמד בסדרת פסטיבלי קיץ וסדנאות בנות שבוע בקרנגי הול, למנצחי מקהלות וזמרים. במהלך הקריירה הארוכה שלו היסב שו את תשומת הלב למוזיקה מקהלתית והיה לדיקן מנצחי המקהלות האמריקאים. בתפקידו זה חנך מספר רב של מנצחים צעירים, כמו מרגרט היליס ואצל מהשראתו לאלפי זמרים, שאיתם עבד ברחבי ארצות הברית. שו קיבל 16 פרסי גראמי ובשנת 1991 ניתן לו פרס מרכז קנדי. רוברט שו, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) רוברט שו, באתר ספוטיפיי רוברט שו, באתר AllMusic (באנגלית) רוברט שו, באתר MusicBrainz (באנגלית) רוברט שו, באתר Discogs (באנגלית) רוברט שו, באתר Songkick (באנגלית) רוברט שו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
נעלי בית

נעלי בית הן נעליים נוחות, קלות ולרוב גם רכות, המיועדות להינעל בפנים הבית. גפת נעלי הבית עשויה לרוב בד וסולייתן – גומי או פלסטיק. סוליותיהן בדרך כלל שטוחות, ללא עקב, למען הנוחות. צבעי נעלי בית מגוונים מאוד, החל מצבעים חלקים וכלה בדוגמאות משובצות, פרחוניות ומופשטות. נעלי בית משובצות מכונות לפעמים "נעלי קיפי" על שם קיפי בן קיפוד, דמות מהסדרה רחוב סומסום, שנעל אותן. ישנן נעלי בית הפתוחות מאחור, וננעלות על ידי החלקת הרגל פנימה. אחרות מעוצבות כנעל סגורה, ונרכסות באמצעות רוכסן התפור בחלקן העליון או בצידן. שני הסוגים הללו קיימים בעיצובים לנשים ולגברים. ישנן גם נעלי בית לנשים המעוצבות כמגף נמוך שרצועת גומי נסתרת תפורה בפתחו או שרוכסן בצידו. נעלי בית לילדים מעוצבות פעמים רבות בצבעים עליזים ובהירים, אם כי קיימים גם עיצובים הזהים לאלו של המבוגרים. עיצוב נפוץ לנעלי בית לילדים הוא דמויות של בעלי חיים (למשל: פיל, ארנב, כלבלב), המעטרות את קדמת הנעל. ביפן נהוג להסיר את הנעלים לפני הכניסה לבית ולהחליפן בנעלי בית, ולכן בבתים יפנים מוכנות נעלי בית עבור אורחים. יש הנוהגים לסרוג נעלי בית בשתי מסרגות או במסרגה אחת. בספר על עבודות קרושה יש צילום של נעלי בית שנוצרו ב-1845. נעלי בית חד-פעמיות מנייר, משמשות ברכבת בסין נעלי בית לתינוק, מעוצבות בדמות טיגריס נעלי בית בגזרת מגפיים, מעוצבות מבד סאטן ומעוטרות בפרווה איך נעלי קיפי הפכו לסמל ישראלי? | כאן סקרנים, סרטון בערוץ "כאן - דיגיטל", באתר יוטיוב (אורך: 8:37) Lis Paludan, תרגום: Jean Olsen , Marya Zanders, Crochet, Crochet History & Technique, 1995, Loveland, Colorado: Interwaeve Press, 1986, עמ' 132, ISBN 978-1883010096. (באנגלית)
גשר ריאלטו

גשר ריאלטו (באיטלקית: Ponte di Rialto), הוא אחד מארבעת הגשרים, יחד עם גשר האקדמיה, גשר היחפנים (Ponte degli Scalzi) וגשר החוקה (של האדריכל הספרדי סנטיאגו קלטרווה), שבעזרתם ניתן לחצות את התעלה הגדולה בוונציה (Canal Grande) מן הגדה האחת לאחרת. גשר ריאלטו נבנה במקום הצר ביותר בתעלה. אזור הגשר הוא המרכז המסחרי של העיר ונציה. הגשר נחשב לבטוח ביותר, אתר תיירותי, ומפורסם בתור פנינה אדריכלית. המעבר הראשון מעל התעלה הגדולה (Canale Grande) היה גשר של סירות שנבנה בשנת 1181 בסמוך לרובע הריאלטו. הוא נבנה על ידי ניקול ברטיירי (Nicol Barattier). הגשר כונה בשם גשר המטבע (Ponte della Moneta), משום שהמטבעה של הממשל, ה(Zecca), הייתה בכניסה המזרחית לגשר - באי ריאלטו. עליית חשיבותו של השוק באי ריאלטו, שבו היה גם הנמל של ונציה, הגדילה את חשיבותו של הגשר הנייד מעל התעלה, שהוביל אנשים וסחורות למרכז העיר, לאי סן מרקו. בשנת 1250 הונח מעל התעלה הגדולה גשר של עץ. המבנה היה מורכב משני משטחי עץ שהיו מונחים בשיפוע עד למרכז הגשר, כמתכונת הגשר הנוכחי. הגשר נבנה כך כדי לאפשר מעבר של ספינות מלחמה מסוג גלרה (GALERA). גשר העץ היה ניתן להזזה כאשר רצו לאפשר מעבר ספינות בתעלה, כולל ספינת המלחמה, רחבת הסיפון עם התורן המוגבה יחסית. במאה ה-15 נבנו על הגשר שתי שורות של חנויות, כאשר שכר הדירה שהתקבל מהחנויות שימש למימון התחזוקה של הגשר, שהיה חיוני ויקר, כל עוד היה מעץ. שריפות חיסלו חלקים של הגשר. בשנת 1591 בנה האדריכל אנטוניו דה פונטה (Antonio da Ponte) את הגשר הנוכחי, כאשר קשת בודדת מאבן מחזיקה את הגשר במלואו. הגשר מקורה וכולל שלושה מסלולים, שבהם עולים במדרגות נמוכות עד לשיא וממנו יורדים שוב במדרגות נמוכות. שני מסלולים הם לאורך המעקים החיצוניים של הגשר. המסלול האמצעי עובר בין שתי שורות של חנויות. בחנויות מוצרים המיועדים לתיירים: יהלומים ואבני חן, פריטי לבוש ומוצרים מזכוכית מוראנו. אורכו של הגשר הוא 25 מטר והמרחק האופקי בין שתי הגדות 20 מטר. קיץ 2005, שימו לב לצופים במעקה הגשר בין הגדה לבין הגשר. הכלונסאות מעץ משמשות לקשירת הגונדולות מראה מקרוב בלילה של המעקה והמרכז המקורה הגשר והתעלה הגדולה, מצולם ממרחק מה. התעלה הגדולה עמוסה בגונדולות, סירות ומסעדות רבות לגדותיה. התמונה צולמה מגשר ריאלטו. תמונה רחבה של גשר הריאלטו - יסודות הגשר הם המוצקים ביותר בעיר. מדיה וקבצים בנושא גשר ריאלטו בוויקישיתוף הראלד טריביון, אולי הוא עוד יהיה האייפל של ונציה, באתר הארץ, 13 באוגוסט 2007 גשר ריאלטו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אחת ההשערות על מקור השם: "גשר הריאלטו" היא משום שהגשר נבנה גבוה מסביבתו alto - elevato - piu` alto - rielevato=rialto בשאר חלקי גדות התעלה, במקומות קבועים, ניתן לעבור בעזרת סירות המכונות traghetto או galea (גליאה), לפי המקור היווני. הכוונה לספינת קרב הדומה לדג. היא הייתה הספינה המקובלת בים התיכון במשך אלפיים שנה.
יוסי סדבון

יוסי סדבון (נולד ב-22 בנובמבר 1952) הוא ניצב בדימוס, אשר שירת במשטרת ישראל עד לשנת 2005. סדבון נולד בהוד השרון ולמד בתיכון בכפר סבא. הוא התגייס לצה"ל בשנת 1971 ושירת כלוחם בסיירת שקד ובסיירת רימון. בהמשך השלים קורס קצינים ונשלח כקצין צעיר למשמר הגבול, שם שירת 13 שנה. בתום שירותו במשמר הגבול עבר ב-1985 למשטרת ישראל. שירת בתפקידים הבאים: מפקד תחנת בת ים, סגן מפקד היחידה המרכזית של מחוז תל אביב, סגן מפקד בית הספר הארצי לשוטרים, מפקד מרחב דן. ב-1993 עבר למטה הארצי לכהן כיועץ המשפטי של משטרת ישראל, ובמסגרת תפקידו ייצג את המשטרה בשתי ועדות חקירה ממלכתיות: הוועדה לחקירת הטבח במערת המכפלה וועדת שמגר (רצח רבין). בהמשך הקריירה שימש סגן מפקד מחוז תל אביב, מפקד מחוז ש"י, וראש אגף חקירות. בסוף דצמבר 2000 מונה למפקד מחוז תל אביב, והוא שימש בתפקיד במהלך האינתיפאדה השנייה ועד אוגוסט 2004. פרש בגיל 52 מהמשטרה בדרגת ניצב, לאחר שהפסיד למשה קראדי בהתמודדות על תפקיד מפכ"ל המשטרה. לסדבון תואר ראשון ושני במשפטים, כיהן כסגן נשיא מכללת רמת גן בין השנים 2006–2017 וכחבר הוועד המנהל של עמותת "עתיד בטוח". ב-20 בנובמבר 2017 הציג סדבון את מועמדותו לראשות העיר כפר סבא בבחירות לרשויות המקומיות באוקטובר 2018. הוא זכה לקרוב ל-20% מהקולות ועלה לסיבוב השני מול רפי סער, שקיבל מעל 27% מהקולות. בסיבוב השני ניצח סער. סדבון נבחר למועצת העיר וסיעתו קיבלה שלושה מנדטים. משמש כיום כיו"ר האופוזיציה העירונית. נשוי ואב לארבעה, ומתגורר בכפר סבא. ערן אברהם, ניצב בדימוס יוסי סדבון לא סולח לצחי הנגבי, באתר nrg‏, 4 באפריל 2012 ערן אברהם, ניצב בדימוס יוסי סדבון לא סולח לצחי הנגבי, באתר nrg‏, 4 באפריל 2012. מתן חצרוני, כתב חדשות 2 באינטרנט, ‏קצינים בדימוס: "הפרשה החמורה בתולדות המשטרה", באתר ‏מאקו‏, 16 בינואר 2014 מערכת וואלה! NEWS‏, מהיום ניצב סדבון מפקד מחוז דן במשטרה, באתר וואלה, 27 בדצמבר 2000 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ירמיהו (פירושונים)

האם התכוונתם ל... ירמיהו: ירמיהו – נביא מתקופת סוף בית ראשון ספר ירמיהו – ספר נבואותיו של הנביא ירמיהו איגרת ירמיהו – אחד מן הספרים החיצוניים לתנ"ך ומיוחס לנביא ירמיהו ירמיהו (זמר) – ירמיהו פיחה, זמר חסידי ישראלי, מחלוצי הז'אנר מוזיקה יהודית מקורית פונדקו של ירמיהו – נובלה דיסטופית מאת הסופר והפסל הישראלי בנימין תמוז ירמיהו (סרט) – סרט קולנוע בכיכובו של פטריק דמפסי על הנביא ירמיהו גטה ירמיהו – רב ואיש חינוך יהודי-אתיופי ירמיה: רבי ירמיה – מגדולי האמוראים בארץ־ישראל בדור הרביעי רבי ירמיה (הראשון) – אמורא בדור הראשון, בזמן רבי חייא, רבו של חזקיה רבי ירמיה (השני) – אמורא בדור השלישי, תלמידו של רבי יוחנן רב ירמיה בר אבא – אמורא מהדור השני לאמוראי בבל דב ירמיה – קצין צה"ל בדרגת סגן-אלוף, פעיל שלום ישראלי נורית ירמיה – פסיכולוגית קלינית ישראלית, אשתו של רז ירמיה רז ירמיה – מדען מוח ישראלי, בנו של דב ירמיה
קים סטנלי רובינסון

קים סטנלי רובינסון (באנגלית: Kim Stanley Robinson; נולד ב-23 במרץ 1952) הוא סופר מדע בדיוני אמריקאי, הידוע בשל הטרילוגיה זוכת הפרסים "מאדים" שכתב. הוא שובח בידי מבקרים וקוראים מראשית הקריירה שלו, ונחשב אחד מסופרי המדע הבדיוני החיים הטובים ביותר. עבודתו עוסקת ברעיונות אקולוגיים וסוציולוגיים, ורבים מהרומנים שכתב הם תוצאה של התעניינותו המדעית האישית, כמו 15 השנים של מחקר והתעניינות אישית במאדים שיצרו את יצירתו המפורסמת ביותר. הוא התקבל, בגלל התעניינותו במאדים, כחבר ב"אגודת מאדים". יצירתו של רובינסון הוכתרה על ידי מבקרים כ"מדע בדיוני ספרותי". קים סטנלי רובינסון נולד בווקוגן, אילינוי, אבל גדל בדרום קליפורניה. ב-1974 סיים לימודי תואר ראשון בספרות (אוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו), וב-1975 סיים לימודי תואר שני באנגלית באוניברסיטת בוסטון. דוקטור לפילוסופיה באנגלית הוא קיבל מאוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו ב-1982. התזה שלו, הרומנים של פיליפ ק. דיק, פורסמה ב-1984. רובינסון הוא מטפס הרים, מה שהשפיע על אחדות מיצירותיו, בעיקר "אנטארקטיקה", טרילוגיית "מאדים" ו"ארבעים סימנים של גשם". ב-1982 הוא נשא את ליסה האולנד נוול, כימאית. יש להם שני בנים. רובינסון חי בקליפורניה, בוושינגטון ובשווייץ (בשנות ה-80). כיום הוא חי בדייוויס, קליפורניה. הספר "שנות האורז והמלח" (The Years of Rice and Salt) משנת 2002 הוא היסטוריה חלופית מאת סופר המדע בדיוני קים סטנלי רובינסון . הספר חוקר את השאלה איך הייתה יכולה להיות ההיסטוריה האנושית אילו מגפת הדבר השחור שחיסלה שליש מאוכלוסיית אירופה הייתה מחסלת 99% מאוכלוסייתה. הספר מחולק לעשרה חלקים המכסים מאות רבות של שנים. הפרק הראשון מתחיל בצבאו של הכובש המוסלמי טימור והוא מסתיים במאה ה-21 ובאירופה המאוכלסת מחדש על ידי חלוצים מוסלמים. עמים ילידים של שתי יבשות אמריקה (אינדיאנים) כורתים ברית כדי לעמוד בפני פולשים סינים ומוסלמים ובעלי בריתם. החוט המקשר בין פרקי הספר שואב מהרעיון של גלגול נשמות ותיקון לפי המסורת הבודהיסטית. שתי הדמויות המרכזיות בספר מחוברות ביניהן בגלגולים השונים וכל פעם הקורא יכול לזהות אותן לפי האות הראשונה של שמם. מדיה וקבצים בנושא קים סטנלי רובינסון בוויקישיתוף קים סטנלי רובינסון, ברשת החברתית Goodreads
לקסיקון (בלשנות)

בבלשנות ובמדעים הקוגניטיביים של השפה, לקסיקון הוא מעין רשימה מנטלית במוחו של הדובר, הכוללת את כל המילים שהדובר מכיר, בשפות בהן הוא מדבר. ברשימה מקודד כל המידע הרלוונטי לגבי אותה מילה (כגון: איך הוגים אותה, מה המשמעויות שלה, והאם היא שם עצם או פועל). הלקסיקון הוא אחד המנגנונים של השפה, והוא מקיים ממשק עם מנגנונים אחרים כגון מנגנוני הסמנטיקה והתחביר. אוצר מילים לקסיקון לעברית של מרכז הידע לתקשוב השפה העברית ערך זה הוא קצרמר בנושא בלשנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פועל (בלשנות)

בדקדוק, הפֹּעַל (באנגלית: verb, בספרדית: verbo, בערבית: فعل, ברוסית: Глагол, באמהרית: ግስ) הוא חלק הדיבר המביע פעולה (למשל בעברית 'סִפַּרנו', 'תלקטנה'), מהות (למשל בעברית 'איננו' במשפט 'הרדוף איננו עץ') או התרחשות (למשל בעברית 'נפלתם', 'נותרתן'). הפועל הוא רכיב מרכזי ביותר במשפט, המשמש כ"דבק" של המשפט, כי הוא מחבר את כל חלקיו העיקריים ומגדיר את היחסים ביניהם. ברוב השפות הפועל מקיים נטיות שונות, למשל נטיית זמנים (כגון עבר, הווה, הווה רגעי ועתיד), אספקט (למשל פעולה שהחלה וטרם הסתיימה), נטיית בקשה או ציווי ונטיית גופים (כגון 'הלכתי', 'אכלתן', 'נסעו'). בשפות שמיות הנטייה באה לידי ביטוי בעזרת מורפולוגיה, כלומר על ידי מוספיות שונות המצטרפות לאותיות השורש ומגדירות את הזמנים והגופים השונים (למשל בעברית הסיומת -תי מציינת פועל בגוף ראשון ובזמן עבר). במערכת הפועל קיימת בין השאר צורת מקור מוחלט, המהווה צורת יסוד נטולת זמן וגוף, למשל בעברית 'זָכֹר', 'הכות', 'הָיֹה'. במערכת הבניינים בעברית, יש לכל בניין צורת מקור מוחלט ייחודית לו, הנושאת את סימני הניקוד האופייניים לו (למשל - צורת המקור של בניין פִּעֵל תכלול דגש חזק באות השורש השנייה). כן קיימת במערכת הפועל של שפות מסוימות נטייה של המקור המוחלט, הקרויה 'מקור נטוי' (למשל בעברית : 'בלכתכן', 'להָרְגם' ו'כִּשְמֹר'). במערכת הפועל קיימת גם צורת שם הפועל (שם הפֹּעַל), למשל בעברית : 'לרוץ', 'לילֵך', 'להתחסן'. התאוריות התחביריות המובילות בתחום הבלשנות (ובראשן התאוריה של חומסקי) רואות בפועל את הציר המרכזי שסביבו נבנה המשפט כולו. לפי תאוריה זו, הפועל, המשמש פעמים רבות כפרדיקט, הוא שקובע אילו צירופים שמניים (הקרויים גם ארגומנטים) יכולים או חייבים להמצא במשפט. על פי התאוריה, הפועל הוא ש"מעניק" תפקידים תמטיים (תפקידי תמה) לצירופים השמניים השונים במשפט. לכל פועל יש תפקידים תמטיים שונים. למשל, לפועל "פִּהק" יש רק תפקיד תמטי אחד, הקרוי Agent, ולכן המשפט 'הבנות פהקו', הוא משפט דקדוקי, בעוד שהמשפט הבא אינו דקדוקי: "דן פיהק שולחן" - הסבר: הפועל "פִּהֵק" מעניק את התפקיד התמטי הבודד שלו לנושא המשפט "דן" ולכן הצירוף השמני "שולחן" נותר ללא תפקיד, ובכך הופך מיותר. לעומת זאת, המשפט הבא אינו דקדוקי משום שיש תפקיד תמטי הכרחי שנותר ללא צירוף שמני ש"יקבל" אותו מהפועל: "דן לבש" - הסבר: התכונות של הפועל "לבש" מחייבות מימוש של תפקיד תמטי נוסף הקרוי Theme, המוענק בדרך כלל למושא. בתורת התחביר העברי, מאובחנים מרבית המשפטים בשפה כמשפטים פועליים, ולכן בדרך כלל ממלא הפועל תפקיד של נשוא במשפט. כאשר מבקשים לנתח משפטים מבחינת מרכיביהם התחביריים, מקובל להתמקד בראש ובראשונה במציאת הנשוא, כאשר שאר חלקי המשפט העיקריים מזוהים על פי יחסם אליו. למשל, במשפט הפועלי: "דני אכל את התפוח", יש לזהות קודם כל את הנשוא - הפועל "אכל", ולאחר מכן לשאול "מי אכל?" – שאלה שהתשובה עליה מגלה את נושא המשפט – "דני"; ו"את מה אכל?" – שאלה שהתשובה עליה חושפת את המושא. פועל עזר פועל פריק פועלים דינמיים וסטטיביים גדעון גולדנברג, "על תורת הפועַל והפועַל העברי", ב:מחקרים בלשון א' (1985), עמ' 295–348 [תרגום לאנגלית: "On Verbal Structure and the Hebrew Verb", בתוך: Studies in Semitic Linguistics, הוצאת מאגנס (1998), עמ' 148-196]. אסתר בורוכובסקי-בר אבא, הפועל - תחביר, משמעות ושימוש, באר שבע, תשס"א. מדיה וקבצים בנושא פועל בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא בלשנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מחוזות קטר

מחוזות קטר הם המחוזות האדמיניסטרטיביים (בלדייה) המרכיבים את קטר, אמירות מזרח תיכונית השוכנת לחופי המפרץ הפרסי. המדינה מחולקת ל-8 מחוזות, 87 אזורים ותת-גושים. עד שנת 2004 המדינה הייתה מחולקת ל-10 מחוזות. החלטה מספר 13 שינתה את מספר המחוזות ל-7. על פי ההחלטה הוקם מחוז חדש, א-דעאין, מחלקים ממחוז אום סלאל וממחוז ח'ור. עוד קבעה ההחלטה כי מחוז אל-ע'וויירייה יאוחד לתוך מחוז אל-ח'ור ואל-ג'ומלייה יאוחד לתוך א-ריאן וכי מחוז ג'ריאן אל-באטנה יפוצל בין מחוז א-ריאן למחוז אל-וכרה. בשנת 2015 פוצל מחוז א-ריאן למחוז אחד הנושא את אותו השם ולמחוז א-שחנייה. מדיה וקבצים בנושא מחוזות קטר בוויקישיתוף נתוני אוכלוסין, 2020 ערך זה הוא קצרמר בנושא קטר. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שרידאנס

שרידאנ'ס (באנגלית: Sheridan's) הוא ליקר מתוצרת Tomas Sheridan & Sons שבדבלין, אירלנד. הבקבוק מורכב משני חלקים נפרדים, המותכים זה לזה כאשר זכוכית מפרידה בין החלקים, האחד מכיל ליקר קפה בטעם ויסקי והאחר מכיל ליקר שמנת-וניל. בגלל צורתו המיוחדת מבוקבק כל בקבוק בנפרד באופן ידני פקק הבקבוק מעוצב כך שבכל מזיגה תימזג כמות גדולה יותר של הליקר הכהה הכבד יותר וכמות קטנה של הליקר הלבן שבזכות משקל סגולי נמוך יותר יצוף בכוס מעל הליקר הכהה. מה שיוצר משקה בעל שתי שכבות בצבעים שונים ובטעמים שונים בכוס אחת. מומלץ לשתות נקי עם קוביית קרח. שרידנס מיוצר בדבלין, אירלנד משנת 1994 וכבר עם הצגתו לשוק נחל הצלחה מסחררת. למרות חזותו הגימיקית של המשקה מדובר בליקר משובח ורציני. מדיה וקבצים בנושא שרידאנס בוויקישיתוף תיאור באתר Alternative Whisky Academy (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא משקאות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רקבן הבוץ

רקבן הבוץ (שם מדעי: Eristalis tenax) הוא זבוב ממשפחת הרחפניים. אורך גופו של הבוגר 10–12 מ"מ. הבוגרים ניזונים מצוף, ונראים תכופות כשהם מרחפים מעל פרחים. התנהגות זאת מאפיינת גם את שאר משפחתם. רקבן הבוץ דומה לדבורה בצורתו. תופעה זו נקראת חקיינות, ומאפיינת, כמו סגנון מעופו, את שאר משפחתו. זחלי רקבן הבוץ מתפתחים בבוץ, או במים עשירים בחומר אורגני. הזחלים אוספים את החומר האורגני (אצות, פטריות וחומר נרקב) בעזרת מסננת מיוחדת שיש להם בלוע. הם נושמים אוויר אטמוספירי באמצעות צינור נשימה טלסקופי (מתארך) וארוך עד מאוד. כשהזחלים בוגרים הם זוחלים לאזור יבש יותר בו הם מתגלמים. לעיתים הם נכנסים לבניינים בחיפושם אחר מקום יבש להתגלם בו. הגולם סגלגל בצורתו, אפור-חום בצבעו ואורכו 10 עד 12 מ"מ. צינור הנשימה הארוך נותר מחובר לגולם, ומעניק לו צורה הדומה לעכבר זעיר. רקבן הבוץ אינו מעביר מחלות, כמספר מינים אחרים בסדרת הזבובאים, ואינו נחשב למזיק. בוגריו אף נחשבים למאביקים חשובים למדי של צמחים. מדיה וקבצים בנושא רקבן הבוץ בוויקישיתוף רקבן הבוץ, באתר ITIS (באנגלית) רקבן הבוץ, באתר NCBI (באנגלית) רקבן הבוץ, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) רקבן הבוץ, באתר GBIF (באנגלית)