laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
It Won't Be Soon Before Long

It Wont Be Soon Before Long הוא אלבום האולפן השני של להקת הרוק/פופ האמריקאית מארון 5. האלבום יצא לאור ב-22 במאי 2007. שם האלבום מושפע מאמרה שהלהקה אימצה כדי להחדיר לעצמה מוטיבציה להמשיך להופיע למרות הקשיים. האלבום כולל 12 שירים ו-7 שירי בונוס בגרסה המלאה. בראיונות שונים, סיפרה הלהקה שלאלבום יש צליל שונה מהאלבום הראשון, Songs About Jane. האלבום לא מבוסס על מערכת יחסים אחת, והוא נוטה לכיוון אלקטרוני יותר. סולן הלהקה אדם לוין סיפר בראיונות כי באלבום הזה היה לו יותר ביטחון עצמי בכתיבת המילים, וכי האלבום מושפע מאמנים כמו מייקל ג'קסון ופרינס. ב-8 ביולי 2008 יצאה מהדורה מיוחדת של האלבום, הכוללת את כל שירי האלבום, שירי הבונוס, הופעה חיה ואת כל הקליפים. האלבום יצא ב-16 במאי 2007, והסינגל הראשון מתוכו היה Makes Me Wonder. הסינגל שבר את שיא כל הזמנים במצעד הבילבורד, שיא הקפיצה הגדולה ביותר למקום הראשון, כאשר השיר קפץ למקום הראשון ממקום 64. בנוסף, השיר זכה בפרס גראמי על "הופעת הפופ הטובה ביותר על ידי להקה". הסינגל השני מהאלבום, Wake Up Call, הגיע למקום ה-33 במצעד הבריטי ולמקום ה-13 במצעד האמריקאי. הסינגל השלישי מהאלבום, Wont Go Home Without You, הגיע למקום ה-44 במצעד הבריטי ולמקום ה-48 במצעד האמריקאי. הסינגל הרביעי מהאלבום, If I Never See Your Face Again, בשיתוף פעולה עם הזמרת ריהאנה, הגיע למקום ה-28 במצעד הבריטי ולמקום ה-51 במצעד האמריקאי. הסינגל האחרון מהאלבום, Goodnight Goodnight, יצא ב-21 באוגוסט 2008. האלבום הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד האמריקאי, ומכר כ-429,484 עותקים בשבוע הראשון ליציאתו. It Won't Be Soon Before Long, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מידע על האלבום It Won't Be Soon Before Long באתר MusicBrainz מידע על האלבום It Won't Be Soon Before Long באתר AllMusic האלבום It Won't Be Soon Before Long באתר Discogs האלבום It Won't Be Soon Before Long באתר ספוטיפיי האלבום It Won't Be Soon Before Long באתר יוטיוב האתר הרשמי של מארון 5 מארון 5, מייק אליזונדו, מארק "ספייק" סטנט, מארק אנדרט, אריק ולנטין, סאם פראר May 2024 Albums Accreds.pdf, Dropbox
וישקוב

וישקוב (בפולנית: Wyszków) היא עיר בפרובינציית מזוביה שבפולין. העיר ממוקמת על גדת נהר הבוג המערבי, כ-50 קילומטרים צפונית מזרחית מוורשה, על הכביש המוביל לביאליסטוק. כפר בשם וישקוב מוזכר לראשונה בכתובים בשנת 1203, וליישוב הוענקו זכויות עיר בשנת 1502. בחלוקת פולין השלישית, בשנת 1795, סופחה העיר לפרוסיה, ובשנת 1815 נכללה בתחומי פולין הקונגרסאית. התיעוד הראשון לישיבת יהודים בווישקוב הוא מהמאה ה-17. במהלך המאה ה-19 גדל היישוב היהודי בעיר, והיווה כ-70% מכלל תושביה, כאשר צביון הקהילה בעיר היה חסידי. בשנת 1918 פרעו ביהודי העיר יחידות הצבא הפולני שנכנסו אליה. בין מלחמות העולם התגברה הפעילות הציונית בעיר, ופעלו בה תנועות נוער ציוניות ובית ספר עברי, לצד פעילות של אגודת ישראל. בשנים אלה נמנו בעיר למעלה מ-5,000 יהודים, רוב תושביה. בשנות השלושים נפגעו יהודי העיר מחרם פולני על עסקי יהודים בה, וממספר תקיפות, שאותן עודד הכומר המקומי. ב-9 בספטמבר 1939 נכבשה העיר בידי הגרמנים, לאחר שהופצצה מספר ימים. עד כניסת הגרמנים לעיר, נמלטו ממנה יהודים רבים מזרחה. עם כניסת הגרמנים ליישוב, רוכזו מאות מיהודיו בבית הכנסת המקומי, ושם נשרפו חיים, לאחר שהגרמנים הציתו עליהם את המבנה. לאחר מכן, נערך מצוד אחר הגברים היהודים בעיר, ובתי היהודים בה הועלו באש. במשך ארבעה ימים רצחו הגרמנים כ-1,000 מיהודי העיר, וקברו אותם בקברי אחים במספר אתרים בעיר ובסביבתה. יתר יהודי העיר שהצליחו להימלט ליישובי הסביבה, נספו לאחר מכן במחנות ההשמדה. בשנת 1919 נולד בווישקוב מי שהיה לימים מפקד מרד גטו ורשה, מרדכי אנילביץ. על גדת הבוג, במקום בו עמד בית משפחת אמו, ובו נולד, הוצבה בשנת 2003 אנדרטה קטנה לזכרו. בווישקוב הוקמה ב-1997 אנדרטה לזכר יהודי וישקוב שנרצחו בשואה. האנדרטה בנויה מאבני מצבות שנעקרו מבית העלמין היהודי בעיר עם כיבושה בידי הנאצים בשנת 1939, כדי להפכן לאבני מדרכה וחומרי בניין למפקדת הגסטאפו. בעיר גם קיימים שרידיו של בית העלמין היהודי. בשנת 2018 הוקם בווישקוב פסל לזכר סטניסלב וולסקי, חסיד אומות העולם אשר כיהן כראש העיר של וישקוב בשנים 1930-1939. וולסקי ואשתו ווינסטינה הוכרזו על ידי יד ושם כחסידי אומות העולם על שהצילו שתי ילדות יהודיות, רחל וברוניה רובינוביץ'. ספר וישקוב, הוצא על ידי ארגוני יוצאי וישקוב בישראל ובחוץ לארץ, 1964. The mayor Stanisław Wolski returned to Wyszków - ידיעה בעיתון מקומי בווישקוב, 2018 מדיה וקבצים בנושא וישקוב בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של וישקוב ספר יזכור לקהילת וישקוב, בספריית העיר ניו יורק וישקוב ב אתר מרכז מורשת יהדות פולין "וישקוב", באתר השטעטל הווירטואלי מדריך וישקוב רשומות וישקוב תמונות מווישקוב ב-bagnowka.com "וישקוב", באתר JewishGen (באנגלית)
אתר הנופש העכשווי של דיסני

אתר הנופש העכשווי של דיסני (באנגלית: Disney's Contemporary Resort) הוא בית מלון הממוקם לחוף לגונת שבעת הימים המלאכותית, בסמוך לפארק השעשועים ממלכת הקסם. המלון ממוקם בחלקו הצפוני של אתר הנופש דיסניוורלד באורלנדו שבמדינת פלורידה שבארצות הברית. המלון נפתח ב-1 באוקטובר 1971 והיה הראשון מבין שני המלונות שנפתחו בדיסניוורלד (השני הוא אתר הנופש הפולינזי של דיסני). המבנה המרכזי של המלון, המכונה "המגדל העכשווי" (the Contemporary Tower) נבנה על בסיס של בטון בצורת האות A. המבנה תוכנן בשיתוף פעולה של חברת וולט דיסני ושל תאגיד הפלדה של ארצות הברית, והאדריכל וולטון בקט מלוס אנג'לס. סביב בסיס המבנה ותמוכותיו העשויים פלדה הותקנו 500 חדרי המלון שנבנו במקום אחר והובאו למיקום המלון. באותה עת נבנה בסמוך אתר הנופש הפולינזי של דיסני באותו אופן. במרכז המבנה המשולש נבנו לובי המלון, מסעדותיו וחנויות. כמו כן עובר דרך מרכז המלון המונורייל המוביל את המבקרים אל פארק השעשועים. קירות פנים האולם המרכזי רחב הידיים עוטרו בפסיפס מעשה ידי האמנית מרי בלייר. מגדל נוסף בחלקו הדרומי של המלון נבנה בשלב השני ובו 250 חדרים, וכן ב-11 בנובמבר 1991 נבנה מרכז כנסים ששטחו 8,300 מ"ר בסמוך למלון. בראשית 2007 נהרס האגף הצפוני של המלון על מנת להקים אתר דירות נופש חדש. חדרי המלון עוצבו בסגנון מודרני, בסגנון האמנות המודרנית שהייתה נפוצה בארצות הברית בשנות ה-60 וראשית שנות ה-70 של המאה ה-20. בשנת 2006 שופצו חדרי המלון תוך ניסיון לשמור על עיצוב מודרני מחד אולם שיזכיר את שנות ה-70 ותקופת הקמת המלון מאידך. פרט של הפסיפס תחנת המונורייל במרכז המלון. גני המלון. המונורייל עובר דרך המלון. מדיה וקבצים בנושא אתר הנופש העכשווי של דיסני בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אתר הנופש העכשווי של דיסני תמונות של אתר הנופש באתר AllEarsNet תמונות של אתר הנופש
נעמי פיינברון-דותן

נעמי פיינברון-דותן (16 באפריל 1900 – 8 במרץ 1995) הייתה פרופסור לבוטניקה באוניברסיטה העברית בירושלים וכלת פרס ישראל לשנת ה'תשנ"א (1991). נעמי פיינברון נולדה במוסקבה ובעקבות מהפכת 1917 עזבה את ברית המועצות והיגרה לרומניה. היא למדה בוטניקה באוניברסיטת קלוז', ובתום לימודיה, בשנת 1924, עלתה לארץ ישראל ולימדה בתל עדשים. בשנת 1926 הייתה פיינברון בין ראשוני המחלקה לבוטניקה באוניברסיטה העברית בירושלים, לצד אוטו ורבורג, אלכסנדר איג ומיכאל זהרי. באותם ימים, המחלקה הייתה מצורפת לתחנת המחקר החקלאית של ההסתדרות הציונית ושכנה בתל אביב, בחצר הגימנסיה העברית "הרצליה". ב-1928 עברה המחלקה להר הצופים ופיינברון העתיקה את מגוריה לירושלים. משלחות המחקר בהן השתתפה היו הראשונות לחקור את הצמחייה ברחבי המזרח התיכון (ארץ ישראל, ירדן, סוריה, לבנון, מצרים ועיראק). משלחות אלו הניחו את היסוד למחקר הפיטוגאוגרפי של ארץ ישראל ושל המזרח התיכון. יחד עם איג וזהרי הייתה שותפה לפרסום מגדיר הצמחים הראשון בישראל ולקביעת שמם העברי של רבים מצמחי ארץ ישראל. החיבור המדעי הראשון שלה עסק בסוג זמזומית. אחר כך המשיכה לחקור את בני משפחת השושניים הגדלים במזרח התיכון. למאמריה הרבים תרומה למחקר הציטולוגי של צמחי ארץ ישראל. בשנת 1959 פרסמה את צמחיית ארץ ישראל בציורים (הוצאת דעת) במשותף עם מיכאל זהרי והאיורים פרי עבודתה של רות קופל. נעמי פיינברון-דותן לימדה במשך 40 שנה בוטניקה וציטולוגיה באוניברסיטה העברית והעמידה אחריה דורות של חוקרים. בשנת 1960 מונתה לפרופסור חבר באוניברסיטה העברית. פיינבורן הייתה אחת מארבע נשים היחידות שקיבלו את התואר פרופסור חבר, יחד עם טשרנה רייס, אלישבע גולדשמידט ואנה רוזין. באותן ימים לא הייתה אישה שהוענק לה תואר פרופסור מן המניין. היא פרשה ממחקר בשנת 1968 והמשיכה לפרסם את ממצאיה ולעדכן מהדורות קודמות. לאחר פרישתה עסקה, בין השאר, בכתיבת הכרך השלישי והכרך הרביעי של "Flora Palaestina" (פורסמו בשנים 1978, 1986). יחד עם אבינעם דנין חיברה נעמי פיינברון-דותן ב-1991 את "המגדיר לצמחי בר בארץ-ישראל" שמשמש בוטנאים וחובבי טבע רבים גם כיום. בשנת 1991 הוענק לפיינברון-דותן פרס ישראל בתחום ידע ארץ ישראל. כמו כן, נקראים על שמה מספר צמחים: קדד פיינברון (בעבר Astragalus feinbruniae, כיום Astragalus aleppicus) ‏(1950), זמזומית פיינברון (Bellevalia feinbruniae) ‏(1970) הגדלה באפגניסטן וסתוונית הפסיפס (Colchicum feinbruniae) ‏(1992). בשנת 1995 פיינברון-דותן הלכה לעולמה. היא הובאה לקבורה בהר המנוחות בירושלים. פיינברון-דותן מעולם לא נישאה. את שם המשפחה דותן הוסיפה לאחר שאחיה עברתו את שם משפחתם. מדיה וקבצים בנושא נעמי פיינברון-דותן בוויקישיתוף רשימת טקסונים שתוארו למדע על ידי נעמי פיינברון-דותן, באתר IPNI נורית קירש, ביוגרפיה של נעמי פיינברון-דותן, Jewish Women Encyclopedia נעמי פינברון (1900-1995), דף שער בספרייה הלאומית ארכיון נעמי פיינברון-דותן, בספרייה הלאומית הפגישה החמישית של החברה הבוטאנית, הצופה, 27 באפריל 1938 פרופיסור מיכאל זהרי, דבר, 13 במאי 1958 מינויים באוניברסיטה, דבר, 14 ביולי 1960 תקווה ויינשטוק, האשה עולה בקושי בסולם האקאדמי, מעריב, 11 בספטמבר 1960 אודות נעמי פיינברון דותן באתר Jewish women's archive עופר אדרת, הבוטנאי שגילה למה הכותל דומע, באתר הארץ, 18 בדצמבר 2015 צמח הגדל באפגניסטן, מעריב, 6 ביולי 1970 המצבה ומקום הקבר של נעמי פיינברון דותן, באתר "פרויקט גלעד"
גבריאל בר

גבריאל בֶּר (13 בינואר 1919 – 22 בספטמבר 1982) היה היסטוריון ומזרחן ישראלי, יהודי יליד גרמניה, פרופסור להיסטוריה וחוקר אסלאם ישראלי. בר נולד בברלין בירת גרמניה. דודו מצד אמו היה חוקר תולדות האמנות גרשם קורט פרייער. עלה לארץ ישראל ב-1933, ולמד בבית הספר הריאלי בחיפה. את לימודיו האקדמיים עשה באוניברסיטה האמריקנית בביירות ובאוניברסיטה העברית בירושלים, בה קיבל תואר מוסמך ב-1952 ותואר דוקטור ב-1957. עבודת הדוקטורט שלו, בהדרכתו של ד"ר אלפרד בונה, עסקה בנושא "הרכוש הקרקעי במצרים המודרנית, 1800–1950" ובה ניתח את תהליך ההפרטה של קרקעות המדינה והשפעתן על המעמדות במדינה והכלכלה במצרים. מחקריו שילבו ידע במזרחנות לצד תובנות סוציולוגיות וכלכליות, ובשנים מאוחרות יותר הוא עסק בחקר הווקף והשפעתו על פיתוח כלכלי. בר לקח חלק בכתיבת האנציקלופדיה לנושאי אסלאם. עבודותיו זכו להתעניינות רבה בעיתונות בלבנון ובמצרים, וספריו תורגמו לשפה הערבית ונלמדו באוניברסיטאות דוברות השפה הערבית. הוא עמד בראש החברה המזרחית הישראלית, וייסד את הכנס הבינלאומי שלה. באוניברסיטה העברית שימש ראש המכון ללימודי אסיה ואפריקה. כמו כן הוא ערך את ביטאון האגודה "המזרח החדש", ובשנת 1965 התפרסם ביוזמתו לראשונה הביטאון Asian and African Studies. לאחר חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים, יזם בר את הקמת המרכז האקדמי הישראלי בקהיר. בשנת 1976 הוענק לבר פרס ישראל לבלשנות ערבית. בשנת 1990 נוסד באוניברסיטת תל אביב "הפורום על שם גבריאל בר" לדיון אקדמי בנושאים הקשורים בחברות מזרח תיכוניות ואסלאמיות. נפטר בירושלים ב-1982. המזרח החדש: מוקדש לגבריאל בר ז"ל, כרך ל', תשמ"א/1981, חוברת 4-1 (120-117). הרכוש הקרקעי ושאלת הריפורמה האגררית במצרים, 1957. מקורות לתולדות המזרח התיכון החדיש, 1960. "כניעות" הפלאח הערבי: לתולדות המרידות האגראריות במצרים, 1962. מבנה הגילדות הטורקיות: ומשמעותו להיסטוריה החברתית העות’מאנית, 1970. מבוא לתולדות היחסים האגראריים במזרח התיכון: 1800-1970, 1972. המוח’תאר הכפרי בארץ ישראל: תולדות מעמדו ותפקידיו, 1979. נחמיה לבציון, ‏גבריאל בר ז"ל, המזרח החדש ל', 1981 (בתוך כתב העת לזכרו), עמ' 4-1. מדיה וקבצים בנושא גבריאל בר בוויקישיתוף גבריאל בר (1919-1982), דף שער בספרייה הלאומית מידע על גבריאל בר בקטלוג הספרייה הלאומית ארכיון אוסף גבריאל בר, בספרייה הלאומית גבריאל בר, בלקסיקון הספרות העברית החדשה
הוגט דרייפוס

הוגט דרייפוס (בצרפתית: Huguette Dreyfus;‏ 30 בנובמבר 1928 – 16 במאי 2016) הייתה צ'מבליסטית צרפתייה. הוגט דרייפוס, ילידת מילוז, אלזס, החלה ללמוד נגינה בפסנתר בגיל ארבע. בשנת 1946 התחילה לעבוד עם המורה ידוע השם לפסנתר לאזאר לוי. בשנת 1950, כשנודע לה שהמוזיקולוג נורברט דיפורק יעביר קורס מיוחד על המוזיקה של יוהאן סבסטיאן באך (לציון שנת המאתיים למות באך) בקונסרבטואר של פריז, נרשמה לקורס ונשארה ללמוד בקונסרבטואר למשך ארבע שנים. נוסף לשיעורי פסנתר, למדה גם צ'מבלו באקדמיה צ'יאניה דה סיאנה אצל רוג'רו ג'רלין, מי שהיה תלמידה של מחדשת מסורת הצ'מבלו, ונדה לנדובסקה. כעבור שנים, ב-1956, זכתה דרייפוס בתחרות הצ'מבלו הבינלאומית בז'נבה, שווייץ, ניצחון שהציב אותה בחזית עולם המוזיקה העתיקה של הרנסאנס והבארוק וכדמות בולטת בהשבת הצ'מבלו לצרפת. כלי הנגינה החביב עליה היה צ'מבלו מעשה ידיו של היינריך המש, בונה צ'מבלו גרמני. הכלים המשובחים ביותר שלו נבנו בפריז במאה ה-18 ולעיתים קרובות משווים אותם עם אלה שבנה בלאנשה, גם הוא בונה צ'מבלו ידוע-שם. דרייפוס לימדה בסקולה קאנטורום, בסורבון בפריז ובקונסרבטוריון הלאומי למוזיקה ומחול בליון. כמו כן הייתה בצוות המורים באקדמיה הבינלאומית לעוגב ולמוזיקה עתיקה ובאקדמיה וילקרוז למוזיקה. באשר למעמדה כמורה, רמתם הגבוהה ומספרם הרב משמעותית של הצ'מבליסטים המזדהים עם תלמודה, כגון כריסטוף רוסה, אוליביה בומון, יאניק דה גאיאר, נואל שפיט וז'ורי ויניקור, מדברים בעד עצמם. דרייפוס ישבה דרך קבע בחבר השופטים בתחרות הצ'מבלו הבינלאומית בפריז. הקונצרטים הרבים שלה, כיתות האמן וההקלטות שערכה הביאוה לעבוד עם מספר רב של אישים ידועים בעולם המוזיקה, בהם פייר בולז, ברונו אמאדוצ'י, האנס ירג לאנגה, ז'אן-פייר רמפל ועוד. מדיה וקבצים בנושא הוגט דרייפוס בוויקישיתוף הוגט דרייפוס, סרטונים בערוץ היוטיוב הוגט דרייפוס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) הוגט דרייפוס, באתר MusicBrainz (באנגלית) הוגט דרייפוס, באתר דיזר הוגט דרייפוס, באתר Discogs (באנגלית)
אתר הנופש הפולינזי של דיסני

אתר הנופש הפולינזי של דיסני (באנגלית: Disney's Polynesian Village Resort) הוא בית מלון הממוקם לחופי לגונת שבעת הימים המלאכותית, בסמוך לפארק הנושא ממלכת הקסם. המלון ממוקם בחלקו הצפוני של אתר הנופש דיסניוורלד במדינת פלורידה שבארצות הברית. המלון נפתח ב-1 באוקטובר 1971, והיה אחד משני המלונות שנפתחו בעת הקמת אתר הנופש (השני היה אתר הנופש העכשווי של דיסני). המבנה נבנה בתמה פולינזית ואוקיאנית, ונועד ליתן למבקרים בו אשליה של שהות באיי הים הדרומי. בדומה למבנה אתר הנופש העכשווי של דיסני, המלון תוכנן על ידי ולטון בקט והוקם על ידי חברת תאגיד הפלדה של ארצות הברית. חדרי המלון נבנו באתר אחר והובאו לאתר המלון. במרכז המלון הוקם מבנה שכונה "המבנה הטקסי הגדול" (Great Ceremonial House) -שעוצב על פי מבנה האספה המלכותי של טהיטי. במבנה מרכזי זה מוקמו הלובי של המלון, אתרי ההסעדה והחנויות. בסמוך למבנה המרכזי הוקם יער טרופי ובו 75 זנים של צמחים האופייניים ליער טהיטי, וכן מספר מפלי מים. בעת הקמתו היו במלון 492 חדרים אשר מוקמו ב-8 מבנים ארוכים שנקראו: באלי היי, בורה בורה, פיג'י, הוואי, מאווי, סמואה, טהיטי וטונגה (שמות איים באוקיינוס השקט) . באותה עת סברו שניתן יהיה לשפץ את המלון על ידי הוצאת החדרים ממקומם והחלפתם, אולם לימים התברר שלא ניתן להוציא את החדרים מבלי לערער את המבנה, והחדרים שופצו באופן קונבנציונלי. בדומה למלון העכשווי, במלון הפולינזי הוקמה תחנה של המונורייל אשר הובילה את אורחי המלון לפארק השעשועים הסמוך. כמו כן מערכת של סירות הובילה מבקרים אל פארק השעשועים. כיום, מערכת של אוטובוסים מקשרת את המלון לייתר פארקי השעשועים שנבנו. בשנת 1978 הורחב המלון בראשונה ונבנה בית ארוך נוסף (שנקרא על שם האי אוהאו). בשנת 1985 נוספו שני מבנים ארוכים נוספים למלון (שנקראו על שם מואוראה ופאגו פאגו), וכיום במלון 847 חדרים. בשנת 1999 שונו שמות האגפים - ובמקום להיקרא על שם איי הוואי, נקראים כיום המבנים על שם איים באזור פולינזיה: באלי היי שינה שמו לטונגה, בורה בורה לניווה, הוואי לסמואה, מאורי לררוטונגה, מואוראה לטהיטי, אוהאו לטוקלאו, פאגו פאגו לרפה נוי, סמואה לטובלו, טהיטי לאאוטארואה, וטונגה להוואי. חדרי המלון הם הגדולים ביותר בחדרי מלונות דיסני - כ-50 מ"ר רבועים לכל חדר. בעת הקמת המלון יכלו המבקרים להתרחץ בלגונת שבעת הימים המלאכותית, שחופי חול נבנו סביבה, ומתקני גלים הוצבו בה על מנת ליצור אשליה של אוקיינוס. בדיעבד התברר שמכונות הגלים גורמות לארוזיה (שחיקה) של קו החוף והן הוסרו. כיום אורחי המבנה רוחצים בבריכות שנבנו בתמה פולינזית, ובסמוך לבריכה שנבנתה בשנת 2001 הוקם מבנה דמוי הר געש ובו מפלי מים ומגלשות מים. אגף טובלו של המלון במבנה המרכזי של המלון אתר המדמה יער טרופי האופייני לפולינזיה בריכת המלון ו"הר הגעש" הסמוך לה מדיה וקבצים בנושא אתר הנופש הפולינזי של דיסני בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אתר הנופש הפולינזי של דיסני (באנגלית) תצלומי בניית האתר תצלומי בניית האתר
לאזאר לוי

לאזאר לוי (בצרפתית: Lazare Lévy; מוכר יותר בצורה ממוקפת: כלאזאר-לוי; 18 בינואר 1882 – 20 בספטמבר 1964) היה פסנתרן, מלחין ומורה יהודי-צרפתי, שהופיע במסעות קונצרטים ברחבי אירופה, בצפון אפריקה, בישראל, בברית המועצות וביפן. לאזאר לוי נולד בשנת 1882 בבריסל שבבלגיה להורים צרפתים. הפדגוג ווירטואוז הפסנתר לואי דיאמר (1843–1919) לקח את הילד המוכשר תחת חסותו בקונסרבטואר של פריז, ולוי זכה בפרס הראשון של הקונסרבטואר בשנת 1898. נוסף ללימודי הפסנתר למד גם הרמוניה וקונטרפונקט. בין חבריו ללימודים ולנגינה בצוותא היו אלפרדו קאזלה, אלפרד קורטו, ג'ורג'ה אנסקו, פייר מונטה, מוריס ראוול וז'אק טיבו. בגיל עשרים הופיע לוי בקונצרט הבכורה שלו בתזמורת קולון, בנגינת הקונצ'רטו בלה מינור של רוברט שומאן בניצוח אדואר קולון. לאזאר-לוי, פדגוג ברוך-השפעה, מלחין, נגן עוגב ופסנתרן וירטואוז, ניגן בביצועי בכורה יצירות מאת מלחינים צרפתיים בני זמנו, בהם פול דיקא ודריוס מיו. כמו כן היה מתומכיו המוקדמים של איסק אלבניס, שאת "איבריה" שלו (הספר הראשון) ניגן בשנת 1911. ברסיטלים הראשונים של לוי היה נוכח קאמי סן-סנס, שחיווה את דעתו מן השורה הראשונה, כי לוי מחונן "בשילוב הנדיר של שלימות טכנית ומוזיקליות". בשנתו העשרים וחמש היה לוי שותף לכתיבת Méthode Supérieure לפסנתר בהוצאת דיאמר (שלוי היה לעוזרו), אף כי בשנים הבאות המליץ על טכניקת פסנתר אישית וחדשנית בהרבה, שהייתה כרוכה במידה רבה יותר בטכניקת יד וזרוע מאשר בטכניקת אצבעות צרופה, כשכריות האצבעות לוחצות לעומק על הקלידים. לוי היה פרופסור מכובד להוראת הפסנתר בקונסרבטואר של פריז, תחילה כמורה זמני (1914-16 ו-1921-23) ובהמשך כמחליפו של קורטו (1923-40; התמנה מחדש 1944-53). כיהודי בצרפת הכבושה במלחמת העולם השנייה, היו חייו תלויים על בלימה, אך הוא שרד הודות לתנועה מתמדת, ערנות בלתי פוסקת, ישיבה במחבוא, חיים בשמות לא-לו ובמסמכים מזויפים. משרתו בקונסרבטואר נמסרה למרצ'ל קיאמפי ולא הושבה לו. בנו הצעיר, פיליפ, לוחם מחתרת בולט, הוסגר לגסטאפו בידי שני משתפי פעולה נאצים צרפתים, נאסר ונשלח למחנה הריכוז דראנסי, שם זוהה כיהודי ועונה בידי קצין האס-אס אלויס ברונר. בין תלמידיו היו קלרה הסקיל, סולומון קוטנר, מוניק האס, לוקס פוס, ג'ון קייג', קזימייז' סרוצקי, מרסל דופרה ועוד וירטואוזים רבים, המוכרים בעיקר בצרפת של ימינו. מדיה וקבצים בנושא לאזאר לוי בוויקישיתוף לאזאר לוי, באתר MusicBrainz (באנגלית) לאזאר לוי, באתר Discogs (באנגלית) צ'ארלס טימברל, "לאזאר לוי", מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין
שלמה אלכסנדר

שלמה אלכסנדר (3 בספטמבר 1930 - 6 באוגוסט 1998) היה פיזיקאי, חתן פרס ישראל למדעים מדויקים. אלכסנדר, בנו של ארנסט אלכסנדר, נולד בפרייבורג שבגרמניה, וגדל בירושלים. הוא למד לתואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים. במסגרת עבודת דוקטורט, בהנחיית שאול מייבום ממכון ויצמן למדע, הוא בנה ספקטרוסקופ לתהודה מגנטית גרעינית שהיווה לימים את הבסיס לשיטת דימות תהודה מגנטית והיה הישג טכנולוגי בינלאומי. באמצעות מכשיר זה הוא חקר מבנה נוזלים ופיתח שיטות למחקר תגובות כימיות. כבתר-דוקטורנט עבד אלכסנדר במעבדות בל בארצות הברית, לצד פיל אנדרסון, ועסק בחקר תכונות מגנטיות של מתכות ובחקר מוליכי על. עם חזרתו למכון ויצמן הוא הקים מעבדה ניסיונית לחקר תכונות מוצקים ושלבי המעבר בין מצבי צבירה. לאחר מותו של יואל רקח עבר אלכסנדר לאוניברסיטה העברית בירושלים. בשנים אלו הוא זכה לפרסומו העיקרי, כתאורטיקן בתחום הפיזיקה של החומר המעובה. הוא המשיך בתחום זה גם לאחר חזרתו למכון ויצמן, בשנת 1989. בשנת 1995 הוא פרש ממחקר פעיל. אלכסנדר זכה להוקרה בינלאומית, היה חבר האקדמיה האירופית למדעים ושימש פרופסור בקולג' דה פרנס. בישראל הוא היה חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים וחתן פרס ישראל למדעים מדויקים לשנת 1993. בשנת 1998 נהרג אלכסנדר בתאונת דרכים והותיר את רעייתו, אסתר ושלושת ילדיהם. מדיה וקבצים בנושא שלמה אלכסנדר בוויקישיתוף שלמה אלכסנדר, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה שלמה אלכסנדר - האיש שלא חדל מלשאול הספד לשלמה אלכסנדר(הקישור אינו פעיל) ב-Physics Today שלמה אלכסנדר באתר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים
צופים

האם התכוונתם ל... תנועת הצופים – תנועת נוער כלל עולמית הצופים העבריים – תנועת נוער הפועלת בישראל התאחדות הצופים והצופות בישראל – הגוף המאחד את כל ארגוני הצופים הפועלים בישראל צופים (יישוב) – התנחלות בשומרון, שמה הרשמי צופין נחל צופים – נחל אכזב בצפון ירושלים צופים – קהל של אנשים הצופים בהצגה או באירוע. סופים - אנשים המשתייכים לסופיות, זרם באסלאם
קבלן (פירושונים)

האם התכוונתם ל... קבלן – ארגון או אדם העוסק בהקמתו של מבנה, בייצורו של מוצר או במתן שירות, בהתאם לחוזה שנחתם בינו ובין מזמין - מי שמקבל את המבנה, המוצר או השירות קבלן משנה – גוף המתחייב בחוזה לבצע משימות שהן חלק מהתחייבותיו של קבלן ראשי בחוזה אחר. קבלן בניין – מקצוע האמון על עבודת הבנייה של מבנים קבלן כוח אדם – גוף שעיסוקו במתן שירותי כוח אדם של עובדיו לשם עבודה אצל מעסיק אחר עובד קבלן - עובד המועסק באמצעות קבלן כוח אדם קבלן קולות – כינוי לאדם העוסק בגיוס מצביעים תמורת טובות הנאה אחריות מעסיק-קבלן בדיני הנזיקין ח' קבלן – שם העט של הבלשן חיים בלנק קבלאן
לשוננו

לשוננו הוא כתב עת מדעי לחקר הלשון העברית והתחומים הסמוכים לה. הוא יוצא לאור על ידי האקדמיה ללשון העברית. כתב העת נוסד בשנת 1929 ועורכו הראשון היה ד"ר אברהם צפרוני. כתב העת יצא לראשונה בשנת 1929 על ידי ועד הלשון העברית (הגוף שקדם לאקדמיה ללשון העברית). מטרתו עם ייסודו הייתה לשמש במה "לחקירות הלשון והסגנון על ידי בלשנים מומחים, המבקשים דרכים לשכלול לשוננו ושיפורה" (מתוך ההקדמה לכרך הראשון). כתב העת נוסד בשעה שהלשון העברית עדיין נלחמה על מקומה ועל עיצובה, וחלק מהמאמרים בו הוקדשו להצעות שינוי ותיקון עניינים הנוגעים לשימוש היומיומי בשפה. בכרך הראשון, למשל, פורסמה רשימת חידושי לשון עבור שמות צמחים ומחלותיהם, וכן הועלתה ההצעה (שלא נתקבלה) לסמן את הדגש החזק באמצעות סימן הדגש הערבי, כדי להבחינו מן הדגש הקל. עם הזמן שינה "לשוננו" את סגנונו והפך לכתב עת מדעי, המשמש במה למחקרים אקדמיים. לשם פרסום מאמרים בעלי אופי עממי יותר הקימה האקדמיה כתב עת אחר בשם לשוננו לעם (שמו הנוכחי: "העברית"), הנחשב ל"אח הקטן" של "לשוננו". המאמרים המתפרסמים ב"לשוננו" עוסקים בלשון העברית על כל רבדיה (לשון מקרא, לשון חז"ל, לשון ימי הביניים, עברית ישראלית), וכן בלשונות שמיות קרובות (בעיקר הארמית לניביה). לכתב העת יש נטייה מסוימת לכיוון הפילולוגיה הקלאסית בשונה מהבלשנות התאורטית. כל המאמרים עוברים שיפוט לפני פרסומם. מבין כתבי העת האקדמיים העוסקים בלשון העברית (כגון: מחקרים בלשון, מסורות, בלשנות עברית, חלקת לשון, דעת לשון ועוד) זוכה "לשוננו" ליוקרה רבה ביותר, בישראל ומחוצה לה. במשך השנים ערכו את כתב העת אנשים שונים. להלן שמות עורכי כתב העת לפי סדרם הכרונולוגי: אברהם צפרוני (תרפ"ט-תרצ"ד), נפתלי הרץ טור-סיני (תרצ"ד-תשי"ד), זאב בן-חיים (תשט"ו-תשכ"ה), יחזקאל קוטשר (תשכ"ו-תשל"ו), שרגא אברמסון (תשל"ג-תש"ם), יהושע בלאו (תשמ"א-תשנ"ט), משה בר אשר (תש"ס-תשע"ט). אהרן ממן (מאז תש"ף). על "לשוננו", באתר האקדמיה ללשון העברית לשוננו, בקטלוג המאוחד לכתבי-עת (ULS) מאמרים שפורסמו ב"לשוננו", באתר רמב"י גיליונות "לשוננו" במאגר JSTOR (הצגת דף זה מתאפשרת לאחר הזדהות באתר הספרייה הלאומית, וכניסה לכתב עת כלשהו בדף המוצג. הרישום לאתר הספרייה הוא חינם) משה בר-אשר, "לשוננו: שמונים שנה שבעים כרכים", לשוננו ע, 2008. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)