laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אפרת דובדבני

אפרת דובדבני (נולדה ב-10 ביוני 1968) היא מנכ"לית מרכז פרס לשלום ובעבר מנכ"לית בית הנשיא, מנכ"לית משרד המשנה לראש הממשלה והמשרד לפיתוח הנגב והגליל. גדלה באשקלון, שירתה בצה"ל בתפקיד פיקודי ביחידת מודיעין. בוגרת תואר ראשון ביחסים בינלאומיים ואנגלית מטעם האוניברסיטה העברית, ותואר שני במדיניות ציבורית מטעם אוניברסיטת תל אביב. בשנת 1992 הצטרפה דובדבני לתא הסטודנטים של מפלגת העבודה באוניברסיטה העברית, ומשם הגיעה למטה הבחירות של יצחק רבין לראשות הממשלה. כשנבחר רבין לתפקיד ראש הממשלה, הצטרפה דובדבני למשרד ראש הממשלה ומונתה לשמש כראש ענף חברה באגף פניות הציבור. לאחר מכן, מונתה כיועצת אישית של רבין, וניהלה את מטה הסיורים במשרד. לאחר רצח רבין, עם כניסתו של שמעון פרס לתפקיד ראש הממשלה בפועל, עברה דובדבני לעבוד איתו ונשארה לשמש כיועצת עד לסיום כהונתו בשנת 1996. לאחר מכן, נשארה לעבוד עם פרס כיועצת בלשכתו כראש ממשלה לשעבר. בשנת 1999, עם מינויו של פרס לתפקיד שר לפיתוח אזורי בממשלת ברק, היא מונתה לתפקיד ראש מטה השר. בשנת 2001, כשמונה פרס לתפקיד שר החוץ בממשלת שרון הראשונה, מונתה דובדבני לראש לשכתו של פרס במשרד. כשפרס עזב את משרד החוץ, היא נשארה לעבוד עמו כראש לשכה בלשכתו כראש ממשלה לשעבר. בשנת 2005, עם הקמת משרד המשנה לראש הממשלה והמשרד לפיתוח הנגב והגליל, היא מונתה לתפקיד מנכ"לית המשרד ושימשה בו במשך שנתיים. ביולי 2007, עם בחירתו של פרס לתפקיד נשיא מדינת ישראל, מונתה דובדבני לתפקיד מנכ"לית בית הנשיא. דובדבני היא האישה הראשונה ששימשה בתפקיד זה. בספטמבר 2014 מונתה למנכ"לית מרכז פרס לשלום. דובדבני מתגוררת בהרצליה. היא אם לשלושה. מדיה וקבצים בנושא אפרת דובדבני בוויקישיתוף אסי גל, נשות הלשכה של רבין: "הייתה לנו תחושה קשה שנכשלנו בהגנה עליו", באתר Xnet‏, 19 באוקטובר 2015 טלי חרותי-סובר, מנכ"לית בית הנשיא חזרה לעבודה - יום לאחר הלידה, באתר TheMarker‏, 13 ביוני 2013 אפרת דובדבני מונתה למנכ"לית בית הנשיא, באתר ynet, 16 ביולי 2007
החוג האנטארקטי

החוג האנטארקטי הוא הקו המעגלי הדמיוני המקיף את הקוטב הדרומי, ואשר מדרומה לו השמש אינה זורחת בשיא החורף בחצי הכדור הדרומי (ה־21 ביוני), ואינה שוקעת בשיא הקיץ בחצי הכדור הדרומי (ה־21 בדצמבר). בחוג האנטארקטי עצמו, השמש משיקה לאופק ב־21 בדצמבר ועולה שוב. החוג האנטארקטי נמצא בקרוב בקו רוחב 66.5° דרום - בהתאם לזווית בין ציר הסיבוב של כדור הארץ למישור המילקה. חוג הקוטב - הסבר מפורט על התופעה. החוג הארקטי מדיה וקבצים בנושא החוג האנטארקטי בוויקישיתוף החוג האנטארקטי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
מעדנייה

מעדנייה (משם העצם: "מעדן") היא חנות מזון המתמחה במוצרים מיוחדים, נדירים או יוקרתיים. בנוסף, השם מעדנייה מתייחס גם לאגף בסופרמרקט (מכונה לעיתים "מעדנית") ולסוג של מסעדה או מזנון. בישראל ובאירופה המונח מתייחס לרוב לחנות בעוד בארצות הברית המונח "דֵּלִיקָטֵסֶן" (Delicatessen) ובקיצור "דלי" (deli) מתייחס בעיקר למזנון המגיש מאכלים ייחודיים, לרוב בסגנון המטבח היהודי האשכנזי. חנויות מעדנייה מתאפיינות במגוון הפריטים השונה משל סופרמרקט. במעדנייה אין מצרכי יסוד ומרבית המוצרים הם מוצרי גורמה או שמקורם במטבחים השונים מהמטבח המקומי. בין מוצרי המעדנייה יש ארוזים ויש הנמכרים בתפזורת או לפי משקל. במעדניות עשויים להמכר חומרי גלם לבישול, מזון מוכן, ואף מנות או כריכים המוכנים על פי דרישת הלקוחות ונאכלים במקום או נארזים כ"איסוף עצמי". קשה למצוא הגדרה מדויקת למעדנייה המבדילה אותה מחנות מזון רגילה, ועל כן משרד הפנים התנגד למתן זכויות שונות למעדנייה ולחנות מכולת. ג'ואן נייתן/מיכל פלטי, עכבר העיר אונליין, המעדניות היהודיות הולכות ונעלמות מהנוף האמריקאי/שמים קצוץ, באתר הארץ, 13 באוקטובר 2009 "אין להבדיל בין מעדניה למכולת", חרות, 13 בדצמבר 1956 ערך זה הוא קצרמר בנושא מזון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גיגס

גיגס (מלך בין 687–652 לפנה"ס, במקור האשורי מכונה גוגו), מייסד השושלת המרמנדית של הממלכה הלידית (Lydia) ששכנה במערב מרכזה של אסיה הקטנה, בסביבות העיר איזמיר שבטורקיה של ימינו. על פי הרודוטוס, גיגס היה אחד מקציניו של המלך הקודם קנדלוס והיה איש סודו. קנדלוס היה סבור שאשתו היא האישה היפה ביותר עלי האדמות והרבה להלל את יופייה באוזני גיגס. פעם אחת הוא הכריח את גיגס לצפות בה בעודה מתלבשת בלי שתדע על כך. אולם הדבר נודע למלכה שהכריחה את גיגס לרצוח את קנדלוס ולשאת אותה לאשה. לפי אגדה המסופרת בדיאלוג "הפוליטאה" של אפלטון, הוא ביצע את מזימתו בעזרת טבעת קסמים הנקראת על שמו "טבעת גיגס", שהפכה אותו לבלתי נראה. טבעת זו הייתה גם מקור עושרו הגדול, שבגללו נתפרסם בין היוונים על ידי המתנות יקרות הערך ששלח לאורקל שבדלפי. כדי לתת אישור לשלטונו, פנה גיגס אל האורקל ושאל אותו כמה זמן יארך שלטונו. האורקל השיב ששלטון משפחתו יימשך חמישה דורות. הדור החמישי היה קרויסוס. גיגס היה הראשון מבין מלכי לידיה שהרחיב את שלטונו על החלקים של אסיה הקטנה המיושבים על ידי היוונים. הוא כבש את קולופון ואת חבל טראוס והתקיף את מילטוס וסמרינה. בימיו הותקפה לידיה על ידי הקימרים, שחדרו לגבולותיה דרך ארמניה ופריגיה. גוגו ביקש את עזרת אשורבניפל מלך אשור, וכשזה לא נענה לבקשתו, תמך גיגס במלך מצרים פסמתיך הראשון במרידתו באשור. בפלישה השנייה של הקימרים נהרג גיגס בקרב. בנו ארדיס השני מלך אחריו. על פי הספרות היוונית הומצאה טביעת המטבעות בלידיה בימי גיגס ומשם הועתקה ליוון. המחקר ההיסטוריוני תומך בגרסה הזו. כמו כן, גיגס ככל הנראה היה השליט הראשון שכונה טירן. פרשת עלייתו לשלטון ונישואיו למלכה האלמנה, היוו השראה לכמה יוצרים חשובים ביניהם פ. הבל ות. גוטיה. חוקרי מקרא רבים סבורים כי דמותו של גיגס היא הבסיס לתיאור המקראי של גוג מלך מגוג המתואר בספר יחזקאל. מדיה וקבצים בנושא גיגס בוויקישיתוף גיגס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
שקט תעשייתי

שקט תעשייתי הוא מונח ביחסי עבודה המתאר מצב בו לא מתאפשרת הפרעה של יחסי העבודה, על ידי שביתה. "שקט תעשייתי" משמש גם כביטוי המתאר אמצעי לפתרון משבר באמצעות הסכמה הדדית להפסקת ביטויי מחאה בתמורה להטבות כל שהן, או באופן רחב יותר לציון העדר מחאה בתמורה לדבר מה. הבחירה בדרך זו יכולה לנבוע מאינטרס הדדי לדחיית הפתרון, מרצון להבטיח המשך יחסים תקינים לאחר השגת הפתרון, או מתפיסה הרואה חשיבות ביחסים ללא מחאה. בגרמניה, דנמרק, הולנד, שוודיה ומדינות אירופיות נוספות, קיים חוק האוסר על שביתה בנושאים שאודותיהם הושג הסכם קיבוצי. בישראל המצב מעט שונה. בית הדין לעבודה קבע כי כל הסכם קיבוצי כולל במשתמע התחייבות לשקט תעשייתי, ועקרונית, הפרת השקט התעשייתי מהווה עילה להטלת סנקציות כלכליות על העובדים. עם זאת, על פי חוק ההסכמים הקיבוציים, כאשר מפרים הסכם קיבוצי כללי, ניתן לפסוק פיצויים אם הצדדים קבעו זאת במפורש במסגרת ההסכם, ואילו כאשר מפרים הסכם קיבוצי מיוחד, אין אפשרות לפסוק פיצויים, כך שלמעשה לא ניתן לאכוף את השקט התעשייתי בהסכמים קיבוציים מיוחדים. חוק יישוב סכסוכי עבודה, תשי"ז 1957, מתיר לתבוע איגודים שהפרו את השקט התעשייתי במגזר הציבורי, אך הוא מגביל זאת למקרים שהשביתה לא אושרה על ידי ההסתדרות, ולמקרים בהם העילה קשורה בסכסוך על גובה שכר עבודה או על תנאים סוציאליים. לפי נתוני משרד העבודה והרווחה, רק 20-25 אחוזים מן השביתות עומדות בתנאי השני, ועל כן ברוב השביתות לא ניתן לאכוף שקט תעשייתי. שקט תעשייתי, באתר חילן הדס גבאי ועומר מואב, כיצד פותרים את בעיית השביתות?, תכלת. סעיף 24 לחוק ההסכמים הקיבוציים, תשי"ז 1957. חוק יישוב סכסוכי עבודה, התשי"ז–1957, באתר הכנסת פרופ' רות בן-ישראל, דיני עבודה (תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה, 2002), עמ’ 1513, 1518; גורדון, "משק יום הדין", עמ' 108.
א-סווידא

אַ-סֻּוַיְדַאא (בערבית: السويداء, ובהגייה מדוברת אֶ-סֻּוֵידַא) היא עיר בדרום-מערב סוריה במחוז א-סווידא שבהר הדרוזים, בקרבת הגבול עם ירדן. נכון ל-2002, בעיר מתגוררים כ-87,000 תושבים, כ-95% מהם דרוזים ומקצתם נוצרים יוונים אורתודוקסים ומוסלמים סונים. א-סווידא היא העיר הגדולה בהר הדרוזים ונחשבת לבירת הדרוזים בעולם ובסוריה בפרט. העיר נוסדה על ידי הנבטים בשם סועדה. בתקופה ההלניסטית והרומית היא נקראה דיוניסיאוס על שם אל היין דיוניסוס, היות שהעיר ממוקמת באזור ייצור יין קדום ידוע. תחת המנדט הצרפתי על סוריה היה הר הדרוזים מדינה אוטונומית נפרדת. בין השנים 1921 עד 1927 נקראה המדינה מדינת א-סווידא על שם העיר, אך בשנת 1927 שונה השם למדינת ג'בל א-דרוז על שם ההר. במלחמת ששת הימים הגה יגאל אלון תוכנית להפרדת הר הדרוזים מסוריה והקמת מדינה דרוזית עצמאית, אך תוכנית זו לא יצאה לפועל. בחפירות ארכאולוגיות שנערכו בעיר ובסביבותיה התגלו שרידי מבנים נבטיים, הלניסטיים, רומיים וביזנטיים. במקום אגורה הלניסטית ושרידי כנסייה ביזנטית מהמאה השישית, ככל הנראה כנסיית סנט סרג'יוס. כמו כן, בעיר מבנים מהתקופה הרומית אשר עדיין משמשים למגורים, והחלה עבודה ארכאולוגית לחשיפת אמפיתיאטרון רומי. ב-25 ביולי 2018 ביצע ארגון המדינה האסלאמית מספר פיגועי התאבדות וירי בא-סווידא, בהם נרצחו לפחות 258 בני אדם. ביולי 2022 התרחשו עימותים קשים בין התושבים הדרוזים בעיר ובין ארגונים התומכים במשטר הסורי. מדיה וקבצים בנושא א-סווידא בוויקישיתוף האתר הרשמי (אנגלית וערבית) א-סווידא, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) More casualties raise to 258, the number of people killed in the bloody and violent attack by ISIS east of al-Suwaidaa, באתר המרכז הסורי לזכויות אדם, 1 באוגוסט 2018. סוכנויות הידיעות, 17 הרוגים בעימותים נדירים במחוז הדרוזי בסוריה, באתר ynet, 28 ביולי 2022 ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בסוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בית העלמין הממלכתי של טורקיה

בית העלמין הממלכתי של טורקיה (טורקית Devlet mezarlığı), בשכונת "חוות יער אטאטורק" (Atatürk Orman Çiftliği) במערב אנקרה, הוא בית עלמין לאומי וצבאי, ונמצאים בו קבריהם של נשיאי טורקיה (למעט מוסטפא כמאל אטאטורק ואיסמט אינני, הקבורים באנטקביר), אנשי צבא בכירים, ו-61 מגיבורי מלחמת העצמאות של טורקיה. בית העלמין נחנך ב-30 באוגוסט 1988 בעקבות חוק שהתקבל ב-10 בנובמבר 1981 ולאחר תחרות שארגן משרד הביטחון הטורקי ב-1982. בחנוכת בית העלמין הועברו אליו גופותיהם של הנשיאים לשעבר ג'מל גירסל וג'וודט סונאי וכן גופותיהם של גיבורי מלחמת העצמאות. לאחר מכן נקברו בו גם הנשיאים פהרי קורוטירק ובולנט אג'וויט. בית העלמין ממוקם במרכזו של פארק הזיכרון (anıt-park) ששטחו 536 דונם ומנוהל על ידי משרד הביטחון. בפארק נמצאת "בריכת הים השחור" (Karadeniz Havuzu), שהוקמה ב-1931 בהוראתו של מוסטפא כמאל ושופצה בעת הקמת האתר. בתוך בית העלמין הצמוד לבריכה מצפון נסללה "דרך תולדות הרפובליקה" (Cumhuriyet Tarihi Yolu), ולאורכה ניצבים פסלי שיש המתארים ציוני דרך בתולדות מלחמת העצמאות של המדינה. סמוך לקברים עצמם נמצאת רחבת הטקס (tören alanı) ובה מבנה מתומן ללא קירות המסמל אוהל טורקי מסורתי (yurt) והמכונה "הסמל" (Simge). בבית העלמין נמצא גם מוזיאון קטן ובו מידע אודות ההלוויות שהתקיימו בו. אישים הקבורים בבית העלמין הממלכתי של טורקיה אנטקביר מדיה וקבצים בנושא בית העלמין הממלכתי של טורקיה בוויקישיתוף
ניהאט ארים

איסמאיל ניהאט ארים (בטורקית: İsmail Nihat Erim; נולד ב-1912 – נרצח ב-19 ביולי 1980) היה משפטן, עיתונאי ומדינאי טורקי, סגן ראש ממשלת טורקיה מ-1948 עד 1950 וראש ממשלת טורקיה. ארים למד משפטים באוניברסיטת איסטנבול והשלים את עבודת הדוקטורט שלו בפריז ב-1939. לאחר מכן היה למרצה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת אנקרה ומונה ליועץ משפטי לשר החוץ של טורקיה ב-1943. ארים נטל חלק במשלחת הטורקית לדיונים בעניין הקמת האומות המאוחדות בסן פרנסיסקו ב-1945. באותה שנה נבחר לאספה הלאומית הגדולה של טורקיה מטעם מפלגת העם הרפובליקאית וכיהן בה עד שהמפלגה הפסידה בבחירות ב-1950. ארים היה לעורך הפוליטי בעיתון "אולוס" (Ulus) ולאחר שזה נסגר הקים עיתון משלו ב-1953 בשם "יני אולוס הלקצ'ה" (Yeni Ulus–Halkçı). ב-1956 לקח ארים חלק בשיחות אודות עתידה של קפריסין שנערכו בלונדון ומונה לנציבות האירופית לזכויות אדם. הוא המשיך לעסוק בניסוחה של החוקה הקפריסאית ב-1959 וייעץ בנושא זה למשלחת הטורקית לאומות המאוחדות. ב-1961 שב ארים לכהן באספה הלאומית כראש סיעת מפלגת העם הרפובליקאית, אך שנה לאחר מכן הורחק משורות המפלגה באופן זמני עקב מחלוקת בינו לבין מנהיגה איסמט אינני. בין 1961 ל-1970 היה ארים נציגה של טורקיה למועצת אירופה. לאחר ההפיכה הצבאית השנייה בטורקיה בשנת 1971 ייעצה המועצה לביטחון לאומי לארים לפרוש משורות מפלגתו, והוא מונה לראש ממשלה "על-מפלגתי" ב-26 במרץ 1971. ארים כיהן בראשה של ממשלת אחדות לאומית חלשה עד 3 בדצמבר 1971 עת נאלץ להתפטר בשל קריסת ממשלתו, אך נשיא טורקיה ג'וודט סונאי מינה אותו לכהונה נוספת כשבוע לאחר מכן. ב-17 באפריל 1972 התפטר ארים מראשות הממשלה באופן סופי כשמדיניותו לא זכתה לתמיכת האספה, ופרש מהתפקיד ב-22 במאי 1972. בתקופת כהונתו, שנמשכה כ-14 חודשים בלבד, הספיק ארים להקים את משרד התרבות ולאסור על גידול אופיום בלחץ אמריקאי. בתקופתו אף פוזרה ונאסרה "מפלגת הפועלים הטורקית" (Türkiye İşçi Partisi, TİP) ונרצח קונסול ישראל בטורקיה אפרים אלרום. שנות שלטונו של ארים התאפיינו ברדיפת ארגונים שמאלנים ומעצר פעילי שמאל. ארים נרצח ב-19 ביולי 1980 ומילטנטים שמאלנים נטלו אחריות על המעשה. ייתכן שההתנקשות בחייו באה על רקע רדיפת השמאל בתקופת כהונתו כראש ממשלה, וכן אפשר שתרמה להתחוללותה של ההפיכה הצבאית השלישית בטורקיה ב-12 בספטמבר 1980. מדיה וקבצים בנושא ניהאט ארים בוויקישיתוף ניהאט ארים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
טיסה 93

האם התכוונתם ל... טיסה 93 של יונייטד איירליינס – מטוס שנחטף והתרסק בשדה פתוח במדינת פנסילבניה בעת פיגועי 11 בספטמבר טיסה 93 של פאן אם – אחד המטוסים שנחטף בעת חטיפת המטוסים לשדה דוסון ב-1970 טיסה 93 (סרט) – סרט מתח על חטיפת טיסה 93 של יונייטד איירליינס בעת פיגועי 11 בספטמבר שיצא בשנת 2006
כופח'ה

אל-כּוֹפָחָ'ה או כּוֹפָחָ'ה, ללא אל-היידוע (בערבית: الكوفخة، كوفخة) היה כפר ערבי-מוסלמי בספר המדבר, בצפון-מערב הנגב, כ-19 ק"מ מזרחית לעיר עזה. הכפר הוחרב בשנת 1948 במהלך מלחמת העצמאות וכחלק מהנכבה, ותושביו גורשו לעזה. על אדמותיו הוקם מושב ניר עקיבא. בשטח הכפר נתגלו ממצאים ארכאולוגיים מן התקופה הרומית-ביזנטית ועד לימי הביניים.[דרוש מקור] הכפר היה מיושב במאה ה-15. בשנת 1472/1473 הקדיש הסולטאן הממלוכי קאיתבאי את הכפר לטובת מדרסה בירושלים. הכפר המודרני הוקם במאה ה-19 על ידי תושבים עזתים, כולם מוסלמים. בשטח הכפר נחפרו שתי בארות מים ולקראת סוף המאה ה-19 נבנה בכפר בהוראת הסולטאן עבדול חמיד השני מסגד בעל צריח שהיה המבנה הגבוה בכפר. כמו כן פעל בכפר בית ספר יסודי. בתקופת המנדט הבריטי השתייך הכפר לנפת עזה ועל פי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל מנה 500 נפשות. עד 1948 הוא מנה כ-580 נפש ו-102 בתי מגורים. בתוכנית החלוקה של האו"ם מ-1947, הכפר יועד להיכלל במדינה העברית. במלחמת העצמאות הוחזק הכפר על ידי הצבא המצרי. בלילה שבין 27 ו-28 במאי 1948, התקיפו את הכפר יחידות של חטיבת הנגב הוא נכבש ותושביו פונו. בתי הכפר נהרסו והשריד היחיד שנותר ממנו הוא המסגד שצריחו נקטם במהלך הקרבות. על אדמות כופח'ה הוקם ב-1953 מושב ניר עקיבא. אליהו שטרן: לצאת להתאוורר, טיולי משפחה קצרים בצפון הנגב, הוצאת המרכז הלימודי על שם ג'ו אלון, עמ' 78–80, 1986. מדיה וקבצים בנושא כופח'ה בוויקישיתוף Roy Marom; Itamar Taxel, Ḥamāma: The historical geography of settlement continuity and change in Majdal 'Asqalān's hinterland, 1270 - 1750 CE, Journal of Historical Geography 82, 2023-01-01, עמ' 58 Petersen, Andrew (2001). A Gazetteer of Buildings in Muslim Palestine (British Academy Monographs in Archaeology), pp. 195-196 נתונים מסקר הכפרים (1945), שהוצגו מחדש בספר Hadawi, Village statistics 1945, Classification of Land and Area Ownership in Palestine, Beirut, 1970, ומהספר נסרקו לאתר PalestineRemembered.com. בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949, עמ' 178.
ויה אפיה

ויה אפיה (בלטינית ובאיטלקית: Via Appia) הייתה הדרך הרומאית הראשונה שנסללה. ויה אפיה קישרה בין רומא לקמפניה ודרום איטליה, והגיעה עד לברונדיסיום (כיום ברינדיזי שבמחוז פוליה). הדרך נסללה במהלך המלחמות הסאמניטיות, ועיקר תפקידה היה צבאי – מתן אפשרות לתנועה גדולה של כוחות צבאיים ממקום למקום – אך בהמשך נודעה לדרך זו גם חשיבות כלכלית רבה. הדרך נקראת על שמו של המדינאי אפיוס קלאודיוס קאיקוס, שיזם את סלילתה בשנת 312 לפנה"ס. המשורר סטטיוס כתב על הדרך: ”Appia longarum teritur regina viarum” (לטינית: "דרך אפיה היא מלכת הדרכים הארוכות"). על פי המסורת הנוצרית, בדרך אפיה פגש פטרוס את ישו ושאל אותו קוו ואדיס? ("לאן אתה הולך?") ונענה על ידי ישו שהוא הולך להיצלב בשנית. ב-2024 שרידי התוואי של ויה אפיה וויה טראיאנה ששרדו הוכרזו כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו שנקרא: ויה אפיה, "רגינה ויארום" (הכינוי הלטיני לדרך שמשמעו "מלכת הדרכים"). מהפורום רומאנום ברומא, בה ניתן לראות קטעים מהדרך גם ימינו, עברה הדרך בערים הבאות: אריקיה (אנ') – פונדי – פורמיה – מינטורנה (אנ') – סינואצה – קפואה – קאודיום (אנ') – בנוונטום (בנוונטו). בבנוונטום התפצלה הדרך לשניים: הקטע הדרומי הוותיק: אקלאנום – אקוילניה – ונוסיה – פילביום – טרנטום (טאראנטו) – אוריה – ברונדיסיום. הקטע הצפוני: אאקה – קנוסיום (אנ') – בוטונטי – באריום (בארי) – נאפוליס – אגנטיה – ברונדיסיום, שנסלל בשנים 108–109 ביוזמת הקיסר טראיאנוס כנתיב חלופי מבנוונטום לברונדיסיום. הדרך החדשה נקראה בשם ויה טראיאנה ונודעה גם כ"ויה אפיה טראיאנה". דרך אפיה הוזנחה עם השנים והשימוש בה הלך ופחת. בשנת 1784 הורה האפיפיור פיוס השישי על סלילת דרך חלופית, ודרך אפיה החדשה נסללה במקביל לתוואי הדרך הישנה. הדרך החדשה נסללה עד הגבעות האלבניות, כ-20 קילומטר דרומית לרומא. הדרך החדשה נקראה דרך אפיה החדשה (via Appia nuova) ובמקביל קיבלה הדרך הקיימת את השם דרך אפיה הישנה (via Appia antica), והפכה לאתר תיירותי ברומא. חלק מהדרך הישנה עודנו משמש לנסיעת מכוניות, ולאורכו ניתן לחזות בקברים וקטקומבות. עוד מצויה בקטע זה כנסיית "דומינה, קוו ואדיס" שבה על פי המסורת הנוצרית פגש פטרוס את ישו ושאלו את השאלה "Domine, Quo Vadis" (לטינית: "לאן אתה הולך, האדון?"). מדיה וקבצים בנושא ויה אפיה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ויה אפיה (באנגלית) ויה אפיה, "רגינה ויארום", באתר אונסק"ו (באנגלית) ויה אפיה, "רגינה ויארום", באתר אונסק"ו (באנגלית)
אוטמר זואיטנר

אוטמר זואיטנר (בגרמנית: Otmar Suitner;‏ 6 במאי 1922 – 8 בינואר 2010) היה מנצח אוסטרי, שעשה את רוב הקריירה המקצועית שלו בגרמניה המערבית. נולד באינסברוק שבאוסטריה. נפטר בגיל 88 בברלין שבגרמניה. מדיה וקבצים בנושא אוטמר זואיטנר בוויקישיתוף אוטמר זואיטנר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אוטמר זואיטנר, באתר AllMovie (באנגלית) אוטמר זואיטנר, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) אוטמר זואיטנר, באתר AllMusic (באנגלית) אוטמר זואיטנר, באתר MusicBrainz (באנגלית) אוטמר זואיטנר, באתר דיזר אוטמר זואיטנר, באתר Discogs (באנגלית) CD Review, with biographical information Discography ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ברן (פירושונים)

האם התכוונתם ל... ברן – בירת שווייץ ברן (קנטון) – קנטון שווייצרי ברן (מקלע) – מקלע קל שהיה בשימוש במלחמת העולם השנייה ובמלחמת העצמאות ברן (נגמ"ש) – כלי רכב משוריין שהיה בשימוש במלחמת העולם השנייה ואחריה בעיקר כנושא גייסות ונשק מסייע ברן (דמות) – בנם של ברהיר ואמלדיר, הוא מהדמויות המרכזיות ביותר בלגנדריום של טולקין קבוצת ברן – חברה ישראלית באראן – עיירה במחוז ויטבסק שבדרום-מזרח בלארוס בראן – קבוצת כדורגל נורווגית מהעיר ברגן Burn – אלבומה השמיני של להקת דיפ פרפל אישים: אברהם אדן – אלוף בצה"ל, שכינויו היה "ברן" דניאל ברן – קצין צה"ל באגף התקשוב איימוס ברן (Burn) – שחמטאי וסופר בנושאי שחמט אנגלי מהמובילים בעולם בסוף המאה ה-19 פול ברן – איש עסקים יהודי-אמריקאי, אחד משלושת אבות שיטת מיתוג המנות ומהוגי רשת ARPANET לה ברן: אליזבט ויז'ה-לה ברן – ציירת צרפתייה שארל לה בּרַן (Le Brun) – צייר ודקורטור צרפתי
יוהנס אקארד

יוהנס אקארד (בגרמנית: Johannes Eccard; ‏1553–1611) היה מלחין ומנצח גרמני, שחיבר מוזיקה כנסייתית. יוהאן אקארד נולד במילהאוזן, תורינגיה, גרמניה. בגיל שמונה-עשרה נסע למינכן והיה שם לתלמידו של אורלנדו לאסוס. בחברתו, כך סבורים, ביקר בפריז, אבל בשנת 1574 היה שוב במילהאוזן, שם התגורר במשך ארבע שנים וערך, יחד עם יוהאן פון בורגק, מורו הראשון, קובץ של שירי קודש בשם "קרפונדיה סאקרה הלמבולדי" (1577). זמן קצר אחר כך השיג מינוי כמוזיקאי בביתו של יאקוב פוגר, בנקאי מאאוגסבורג. בשנת 1583 התמנה לעוזר מנצח ובשנת 1599 למנצח בקניגסברג אצל גאורג פרידריך מרגראבה מברנדנבורג-אנסבאך, האדמיניסטרטור של פרוסיה. בשנת 1608 זימן אותו הנסיך-הבוחר יואכים פרידריך לברלין כמנצח ראשי, אבל במשרה זו כיהן רק שלוש שנים, עד מותו בקניגסברג בשנת 1611. כל יצירותיו של אקארד ווקאליות - שירים, קנטטות וכוראלים לארבעה או חמישה קולות ולעיתים אפילו שבעה, שמונה ועד תשעה קולות. המבנה הפוליפוני שלהם הוא מעשה אמנות מפליא ועדיין מעורר את התפעלות המוזיקאים. עם זאת, יצירותיו חדורות רגש דתי אמיתי. המוזיקה שלו למילים של מרטין לותר, Ein feste Burg ist unser Gott ("מבצר עוז הוא אלוהינו") עודנה מקובלת על הגרמנים כהמנון הלאומי המייצג שלהם. אקארד והאסכולה שלו קשורים לאין הפרד עם תולדות הרפורמציה. רבים מקבצי השירים של אקארד אבדו. ברון ק. ג. א. פון וינטרפלד, "השירה הכנסייתית האוונגלית" Baron K. G. A. von Winterfeld, Der Evangelische Kirchengesang (1843). מדיה וקבצים בנושא יוהנס אקארד בוויקישיתוף יוהנס אקארד, באתר MusicBrainz (באנגלית) יוהנס אקארד, באתר Discogs (באנגלית) יוהנס אקארד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Brief bio at the San Francisco Bach Choir website הערך האנגלי לקוח מן הערך "יוהאן אקארד" באנציקלופדיה בריטניקה, מהדורת 1911, שהיא כיום נחלת הציבור.
צבי הירש הלברשטאם

צבי הירש הלברשטאם (ה'תר"י, 1850, רודניק - ט"ו באב, ה'תרע"ח, 24 ביולי 1918, קליינווארדיין) היה רב ואחר כך אדמו"ר בעיר רודניק. נולד ברודניק לרבי ברוך הלברשטאם אב"ד גורליץ, בנו של רבי חיים הלברשטאם אב"ד צאנז בעל ה"דברי חיים" וחתן רבי יקותיאל יהודה טייטלבוים אב"ד סיגעט בעל ייטב לב. בגיל 14 התחתן עם בת רבי ישראל הורוביץ מבארנוב. לאחר פטירת אשתו הראשונה נישא לחיה מינדל בת רבי מאיר משולם שפירא מלנצהוט (נכדת רבי שמואל שפירא ונינת רבי צבי אלימלך שפירא מדינוב בעל בני יששכר; נרצחה בשואה). למד אצל שני סביו, הרב חיים הלברשטאם והרב יקותיאל יהודה טייטלבוים. בהמשך, אף על פי שרבה של סיגעט דאג לו למשרת רבנות בעיר קרעשוב בגליל סיגעט, הוא העדיף לשבת ליד אביו שהיה אז רב ברודניק ולכן התמנה לרב העיר ניסקא. לאחר רבנות בת 10 שנים בניסקא התמנה אביו לרב בגורליץ והוא מילא את מקום אביו ברבנות רודניק. לאחר פטירת אביו החל לנהוג באדמו"רות. שני ילדיו הגדולים היו מאשתו הראשונה. רבי נפתלי הלברשטאם רבה של רודניק. חתנו של הרב ישעיה צבי הלר, רב בפרמפהל, נכדו של הרב ברוך תאומים-פרנקל ה"ברוך טעם". חתנור' אליעזר ליפא זילבערמאן מראצפערט חתנו (בזיווג ראשון) הרב אברהם דוד הורביץ רבה של שטרסבורג וחבר הבד"צ של העדה החרדית. פעסיל – הייתה נשואה לרב משה הלברשטאם בנו של רבי אשר מאיר הלברשטאם רבה של בוכניה (שהיה נכדו של רבי דוד הלברשטאם מקשאנוב). בעלה זה נפטר שנתיים אחרי החתונה ונישאה בשנית לבנו של הרב שלום שפירא מפשיטיק, (חתנו של רבי דוד הלברשטאם מקשאנוב) בנו של רבי יעקב יצחק שפירא מבלנדוב. רבי אברהם הלברשטאם אב"ד רודניק – נרצח בשואה. חתנו של קרוב משפחתו הרב טייטלבוים רבה של טטש (הונגרית: Técső), נכדו של רבי יקותיאל יהודה טייטלבוים. רבי צבי הירש. כיהן כאדמו"ר מרודניק בלוס אנג'לס אחרי מלחמת העולם השנייה. חתנו של רבי יצחק אייזיק הלברשטאם מסלוטפינא בנו של רבי יהודה מדולינא. רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם אדמו"ר מצאנז קלויזענבורג. דברי תורתו כונסו בספר צבי תפארה, הכולל גם שאלות ותשובות, מנהגים ונוסחאות תפילה שלו, נתניה תשס"ג. חלק ב' של הספר, שיצא בשנת תשס"ו, כולל את תולדותיו. יצחק אלפסי, אנציקלופדיה לחסידות - אישים, כרך ג' עמ' תקצה. ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
כותרת

האם התכוונתם ל... כותרת (כתיבה) – כיתוב בראש טקסט, כגון מחברת או כתבה עיתונאית כותרת - כינוי לחלקו הראשי של העיתון העוסק באקטואליה כותרת (בית ספר) – בית ספר לעיתונאות כותרת (בוטניקה) – החלק העליון של העץ עלי כותרת – העלים הפנימיים של הפרח כותרת (אדריכלות) – חלקו העליון של עמוד
בית ראש הממשלה

האם התכוונתם ל... בירושלים בית לוי אשכול (בית יוליוס ג'ייקובס) – בית ראש ממשלת ישראל בשנים 1950–1974 בית אַגיוֹן – בית ראש ממשלת ישראל בשנים 1974–2021 פרויקט אלמוג – מיזם עתידי להקמת מעון רשמי ומשרדים לראש ממשלת ישראל אחר בית וילהלם אבֶּרְלֶה (בית בן-גוריון) – בית ראש הממשלה במתחם הקריה בתל אביב, שימש כלשכת ראשי ממשלת ישראל בשנים 1948–2006 הממלכה המאוחדת (בריטניה) – "דאונינג 10", לונדון צרפת – אוטל מטיניון (אנ') (Hôtel Matignon), פריז ספרד – ארמון מונקלואה, מדריד יפן – קאנטיי (אנ') (Kantei), טוקיו ארמון הנשיאות
ברינדיזי

ברינדיזי או ברינדיסי (באיטלקית: Brindisi) היא עיר נמל איטלקית עתיקה השוכנת במחוז הדרומי פוליה, לחוף הים האדריאטי. העיר היא עיר הבירה של נפת ברינדיזי (provincia di Brindisi) שבמחוז פוליה. בתקופה הרומאית נקראה העיר בשם ברונדיזיום (Brundisium), שם שמקורו ככל הנראה בשיבוש המילה היוונית Brentesion, שפירושה במקור "ראש צבי". השם נבע מצורתו של הנמל הטבעי של העיר. העיר הוקמה ככל הנראה על ידי שבטים מסאפיים ואיליריים. ברונדיזיום, בשמה הלטיני, היוותה מאז ומתמיד, ובפרט בתקופה הרומאית, נמל שוקק למסחר ימי, בעיקר עם יוון. הרומאים השתלטו על העיר בסביבות 266 לפנה"ס, ולאחר שנסתיימו המלחמות הפוניות הפכה העיר למרכז של הצי הרומאי והסחר הימי של הרפובליקה הרומית. העיר קיבלה זכויות אזרח מלאות לאחר מלחמת האיטלקים ברומא. אוכלוסייתה הגיעה בשיאה לכ-100,000 תושבים. מעמדה של העיר התבסס על קרבתה לבלקנים, וחלק גדול מהמסחר עם יוון ומזרח הים התיכון התבצע דרך נמלה. ביטוי בולט לחשיבותה של העיר הוא העובדה שאחת הדרכים הקונסולריות החשובות ביותר, ויה אפיה, חיברה בינה ובין רומא. אחד השרידים העתיקים בעיר הוא עמוד שגובהו כ-19 מטרים, שציין את סופה של דרך אפיה. בתחילת המאה השנייה לספירה נסללה ויה טראיאנה כחלופה לויה אפיה בקטע שבין ברינדיזי לבנוונטום. בתקופות מאוחרות יותר נכבשה העיר על ידי האוסטרוגותים, נכבשה מחדש על ידי הביזנטים, ונהרסה שוב על ידי הלומבארדים ב-674 לספירה. נמלה הטבעי של העיר היה זרז לבנייה מחודשת, אך בשנת 836 היא נהרסה שוב, והפעם על ידי ערבים. בזמנים מאוחרים יותר שימשה העיר לנקודת מעבר של הצלבנים בדרכם לארץ ישראל. ב-1456 ניזוקה ברינדיזי קשות על ידי רעש אדמה. בין השנים 1707 ו-1734 היא הייתה נתונה לממשל אוסטרי. עם פתיחת תעלת סואץ בסוף המאה התשע עשרה עלתה מאוד חשיבותה של העיר, כנקודת יציאה למזרח הרחוק. מספטמבר 1943 עד פברואר 1944 שימשה ברינדיזי כבירה זמנית של איטליה. בתקופת המנדט הבריטי על ארץ ישראל, שימשה כאחד מנמלי היציאה של ספינות המעפילים. כיום משמשת ברינדיזי בעיקר כנמל להפלגת מעבורות ליוון. העיר מוזכרת במשנה (מסכת עירובין, פרק ד', משנה א') כנמל מממנו הפליגו רבן גמליאל, רבי יהושע, רבי אלעזר בן עזריה ורבי עקיבא. העיר מוזכרת כנמל היציאה מאירופה בספרו של ז'ול וורן מסביב לעולם בשמונים יום. מדיה וקבצים בנושא ברינדיזי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ברינדיזי פנחס פיק, נמלי הים התיכון ברנדיזי ובארי, מערכות ים כ' יולי 1954, עמ' 40 ברינדיזי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ההגייה הרשמית על פי אקדמיה דלה קרוסקה היא ברינדיסי; על כל פנים, ההגייה ברינדיזי נפוצה ומקובלת יותר, באיטליה ומחוצה לה. https://benyehuda.org/read/12995