פלסטינים נוצרים

פלסטינים נוצרים הם נוצרים בני הלאום הפלסטיני השייכים לאחת ממספר עדות נוצריות, כולל: הכנסייה המזרחית האורתודוקסית, הכנסיות האוריינטליות האורתודוקסיות, הכנסייה הקתולית (כולל זרמים מזרחיים ומערביים), אנגליקניזם, לותרניות, ענפים שונים של הפרוטסטנטיות ואחרים. ברנרד סבלה (Sabella) מאוניברסיטת בית לחם מעריך כי 6.5% מהאוכלוסייה הפלסטינית ברחבי העולם היא נוצרית, וכי 56% מהם חיים מחוץ לרשות הפלסטינית, ובכלל זה פליטים פלסטינים. גם בניב המקומי של הערבית הפלסטינית וגם בערבית קלאסית או ערבית תקנית מודרנית, נוצרי נקרא "נַסְרַאנִי" (نصراني; מהמילה הערבית לנצרת) או "מַסִיחִי" (مسيحي; נגזרת של המילה הערבית "מַסִיחְ", שפירושה משיח). ישנם גם נוצרים פלסטינים רבים שהם צאצאים של פליטים פלסטינים מהתקופה שלאחר 1948, שברחו למדינות בעלות רוב נוצרי ויצרו קהילות נוצריות גדולות בפזורה. בהגדרה הרחבה יותר של נוצרים פלסטינים, שכוללת את הפליטים הפלסטינים, הפזורה, ואנשים ממוצא פלסטיני נוצרי מלא או חלקי – הנוצרים הפלסטינים מהווים כ-6%-7% מכלל האוכלוסייה הפלסטינית בעולם. נוצרים פלסטינים חיים בעיקר במדינות ערביות המקיפות את ארץ ישראל ההיסטורית וברחבי העולם, במיוחד באירופה וביבשת אמריקה, כולל קהילה גדולה בארצות הברית ובצ'ילה, שהקהילה הפלסטינית שבה נחשבת לגדולה ביותר מחוץ לעולם הערבי. במפקד האוכלוסין של 1922 תועדו כ-73,000 פלסטינים נוצרים: 46% נוצרים אורתודוקסים, 40% קתולים (20% קתולים לטינים ו-20% קתולים מזרחיים). במפקד זוהו למעלה מ-200 יישובים עם אוכלוסייה נוצרית. מספר התושבים הנוצרים לפי עֵדוֹת עבור כל ארץ ישראל המנדטורית היה: יוונים-אורתודוקסים 33,369, מרונים 2,382, אורתודוקסים סורים 813, קתולים לטינים 14,245, הכנסייה המלכיתית היוונית-קתולית 11,191, סורים-קתולים 323, הכנסייה האפוסטולית הארמנית 2,939, ארמנים קתולים 271, הכנסייה הקופטית 297, הכנסייה החבשית 85, אנגליקנים 4,553, הכנסייה הפרסביטריאנית 361, הפרוטסטנטים 826, הכנסייה הלותרנית 437, קהילת הטמפלרים 724, אחרים 208. ב-2009, על פי ההערכות, היו בשטחים הפלסטיניים כ-50,000 נוצרים, בעיקר בגדה המערבית, וכ-3,000 ברצועת עזה. מתוך כלל האוכלוסייה הנוצרית המונה 154,000 בישראל, כ-80% מוגדרים כערבים, אף שרבים מהם מזהים את עצמם כפלסטינים. רוב הנוצרים הפלסטינים (56%) חיים בפזורה הפלסטינית. כ-50% מהנוצרים הפלסטינים שייכים לפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית בירושלים, אחת מ-15 הכנסיות של האורתודוקסיה המזרחית. לצידם קיימים מרונים, מלכיטים, יעקוביטים, כלדים, קתולים, קתולים סורים, קופטים אורתודוקסים, קופטים קתולים, ארמנים אורתודוקסים קתולים ארמנים, קווייקרים, מתודיסטים, פרסביטריאנים, אנגליקנים, אוונגליסטים לותרנים, פנטקוסטלים ואחרים. הפטריארך תיאופילוס השלישי הוא מנהיג הכנסייה היוונית-אורתודוקסית בירושלים מ-2005. הוא החליף את אירינאוס הראשון (שהיה בתפקיד משנת 2001), שהודח על ידי הסינוד של הכנסייה לאחר קדנציה רווית מחלוקת ושערוריות, לאחר שמכר קרקעות ורכוש כנסייתי ליהודים. ממשלת ישראל סירבה בתחילה להכיר במינויו של תיאופילוס, אך לבסוף העניקה לו הכרה, בדצמבר 2007, למרות מאבק משפטי מצד קודמו אירנאיוס נגד המינוי. הארכיבישוף תיאודוסיוס עטאללה-חנא מהכפר סבסטיה הוא איש הדת הפלסטיני בעל הדרגה הגבוהה ביותר בפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים. הבישוף האנגליקני בירושלים הוא סוהיל דוואני, שהחליף את הבישוף רִיַא֫ח אבו אל-עַ֫סַל ב-2007. הבישוף אבו אל-עסל אירח את מרדכי ואנונו לאחר ששוחרר בכנסיית סנט ג'ורג' בירושלים הבישוף ד"ר מוניבּ יונאן הוא נשיא הפדרציה הלותרנית העולמית והבישוף של הכנסייה הלותרנית האוונגליסטית בירדן ובארץ הקודש (ELCJHL). הקהילות הנוצריות הראשונות בפרובינקיה יודיאה היו של יהודים-נוצרים דוברי ארמית, ורומאים ויוונים דוברי לטינית ויוונית קוינה, שהיו בחלקם צאצאים של מתיישבים קודמים של האזורים, כמו סורים-פיניקים, ארמים, יוונים, פרסים וערבים-נבטים.  בניגוד לקבוצות אחרות של נוצרים מזרחיים כמו הנסטוריאנים והאשורים, רובם המכריע של הנוצרים הפלסטינים נכנסו לתחום השיפוט הכנסייתי של הפטריארכיה האקומנית של קונסטנטינופול (שתהיה חלק מהכנסייה המזרחית-אורתודוקסית לאחר פילוג הכנסייה הנוצרית) והקיסרים הרומיים של האימפריה הביזנטית לאחר ועידת כלקדון בשנת 451 לספירה, והיו ידועים על ידי הנוצרים הסורים האחרים בתור מלכיתים (חסידי המלך). המלקיטים עברו התייוונות רבה במאות הבאות, ונטשו את השפות הארמיות המערביות המובהקות שלהם לטובת היוונית. עד המאה ה-7, ירושלים וארץ ישראל הביזנטית הפכו למוקד התרבות היוונית במזרח. זמן קצר לאחר הכיבוש הערבי של ארץ ישראל, החלו המלכיתים לנטוש את היוונית לטובת הערבית, כחלק מהתהליך הערביזציה, שהפך אותם לחלק מקבוצת הערבים הנוצרים בלבנט. העובדה שהפלסטינים הנוצרים רואים עצמם כערבים באופן לאומי משקפת גם את העובדה, שנכון לתחילת המאה ה-20, הם חלקו רבים מאותם מנהגים כמו שכניהם המוסלמים. במובנים מסוימים, זה היה תוצאה של אימוץ על ידי הנוצרים של מה שהיו בעצם מנהגים איסלמיים, שרבים מהם נגזרו מהשריעה. במקרים אחרים, המנהגים המשותפים גם למוסלמים וגם לנוצרים לא נבעו מהאמונה הדתית, אלא היו תוצאה של תהליך של סינקרטיזציה, לפיו מה שהיו במקור מנהגים פגאניים, הוגדרו מאוחר יותר כנוצריים ולאחר מכן אומצו על ידי המוסלמים. זה היה בולט במיוחד בעובדה שהמוסלמים והנוצרים של ארץ ישראל חלקו רבים מאותם ימי חג, לכבוד אותם קדושים, גם אם הם התייחסו אליהם בשמות שונים. לדוגמה מבני מקאם שהוקדשו לגאורגיוס הקדוש, למשל, הפכו למקדשים המכבדים את אליהו – אל-חַ֫'דִ֗ר, שילוב של אליהו הנביא והדמות המיתולוגית של אל-ח'ד֗ר, בן האלמוות. בנוסף לכך, מוסלמים רבים ראו בכנסיות נוצריות מקומיות מקומות קדושים. כך, למשל, נשים מוסלמיות שהתקשו להרות עשויות היו לנסוע לבית לחם כדי להתפלל לילד לפני מרים, אם ישו. זה אפילו לא היה נדיר שמוסלמי הטביל את ילדו בכנסייה נוצרית, בשם ח'ד֗ר. דוגמה נוספת לקשר בין המסורות של הנוצרים והמוסלמים בארץ ישראל הן חגיגות עממיות "מואסם" (או מוסם), חלקם מקומיות וחלקם רבות משתתפים, בעיקר חגיגות בתקופת האביב. החגיגות הגדולות והמפורסמות ביותר היו: חגיגות נבי מוסא במתחם נבי מוסא במדבר יהודה. חגיגות נבי רובין, וחגיגות נבי צלאח שנערכו במקאם נבי צאלח ליד המסגד הלבן ברמלה. חגיגות אלו בתקופת האביב נקבעו לפי מועד חג הפסחא הנוצרי. הקטגוריה 'נוצרי ערבי פלסטיני' קיבלה ממד פוליטי במאה ה-19, כאשר העניין הבינלאומי בארץ הקודש גדל והתפתחו בה מוסדות זרים. האליטה העירונית החלה לקדם את בנייתה של חברה אזרחית ערבית רב-דתית מודרנית. כאשר הבריטים קיבלו מחבר הלאומים מנדט לנהל את ארץ ישראל לאחר מלחמת העולם הראשונה, נכבדים בריטים רבים בלונדון הופתעו לגלות כל כך הרבה מנהיגים נוצרים בתנועות הפוליטיות הערביות הפלסטיניות. שלטונות המנדט הבריטי התקשו להבין את מחויבותם של הנוצרים הפלסטינים לתנועה הלאומית הפלסטינית. העיתון "פלסטין", שהיה בבעלות פלסטינית נוצרית, נוסד בשנת 1911 בעיר יפו, ומתואר לעיתים קרובות כאחד העיתונים המשפיעים ביותר באותה תקופה, וכנראה המבקר החריף והעקבי ביותר של התנועה הציונית. הוא עזר לעצב את הזהות והלאומיות הפלסטינית ונסגר מספר פעמים על ידי השלטונות העות'מאניים והבריטיים, רוב הזמן עקב תלונות של ציונים. הנכבה הותירה את הקהילות הערביות הנוצריות הרב-עדתיות בחוסר סדר, ומשימתן המיידית הייתה לסייע לאלפי הפליטים חסרי הבית. אבל היא גם זרעה את הזרעים לפיתוח תאולוגיית השחרור בקרב נוצרים ערבים פלסטינים. הייתה מדיניות דיפרנציאלית של גירוש. הקלה רבה יותר הוחלה על הנוצרים בגליל, שם הגירוש פגע בעיקר במוסלמים: בתרשיחא, דיר אל-קאסי וסבלאן, נוצרים הורשו להישאר בזמן שהמוסלמים גורשו. באיקרית ובירעם הורה צה"ל לנוצרים להתפנות לזמן קצר, הוראה שהפכה לבסוף לגירוש לצמיתות. לפעמים בכפר מעורב דרוזי-נוצרי כמו ראמה, רק הנוצרים גורשו בתחילה לכיוון לבנון, אך הודות להתערבותם של הדרוזים המקומיים, הם הורשו לחזור. דמויות נוצריות חשובות הורשו לפעמים לחזור, בתנאי שיעזרו לישראל בקרב קהילותיהם. הארכיבישוף ג'ורג' חכים, עם מאות רבות של נוצרים, הורשה להיכנס מחדש על רקע הבעת נכונות למערכה נגד הקומוניסטים בישראל ובקרב הקהילה. לאחר מלחמת 1948, האוכלוסייה הנוצרית בגדה המערבית, שהייתה בשליטה ירדנית, פחתה מעט, בעיקר בגלל בעיות כלכליות. זה מנוגד לתהליך שהתרחש בישראל שבו נוצרים עזבו בהמוניהם במהלך ולאחר מלחמת 1948. נוצרים היו 21% מהאוכלוסייה הערבית בישראל ב-1950, ונכון ל-2013 הם רק 9% מקבוצה זו. מגמות אלה הואצו לאחר מלחמת 1967 בעקבות השתלטות ישראל על הגדה המערבית ועל עזה. נוצרים בתוך הרשות הפלסטינית היוו בערך אחד מכל שבעים וחמישה תושבים. בשנת 2009 דיווחה רויטרס כי 47,000–50,000 נוצרים נותרו בגדה המערבית, כאשר כ-17,000 הם מקהילות קתוליות שונות והשאר הם מהכנסייה האורתודוקסית וזרמים מזרחיים אחרים. גם בבית לחם וגם בנצרת, שבעבר היו נוצריות ברובן, יש כיום רוב מוסלמי. כשלושה רבעים מכלל הנוצרים בבית לחם חיים מחוץ לאזור בעיקר באירופה ואמריקה, ויותר נוצרים ירושלמים חיים בסידני שבאוסטרליה מאשר בירושלים. הנוצרים מהווים, נכון ל-2009, 2.5% מאוכלוסיית ירושלים. אלה שנותרו כוללים כמה שנולדו בעיר העתיקה כאשר הנוצרים שם היוו רוב. ביולי 2014, במהלך מבצע צוק איתן נערכה בחיפה הפגנה נוצרית ערבית-ישראלית במחאה נגד הקיצוניות המוסלמית במזרח התיכון (בעניין עליית המדינה האסלאמית) ובתמיכה בישראל ובצה"ל. ערבים נוצרים הם אחת הקבוצות המשכילות ביותר בישראל. סטטיסטית, לערבים הנוצרים בישראל יש את שיעורי ההשכלה הגבוהים ביותר מבין כל הקהילות הדתיות. על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה בשנת 2010, 63% מהערבים הנוצרים הישראלים היו בוגרי מכללה או בעלי תואר שני, השיעור הגבוה ביותר מבין כל הדתות והקבוצות האתניות-דתיות. למרות העובדה שהנוצרים הערבים מייצגים רק 2.1% מכלל אוכלוסיית ישראל, בשנת 2014 הם היוו 17.0% מתלמידי האוניברסיטאות במדינה, ו-14.4% מתלמידי המכללות שלה. יש יותר נוצרים שהשיגו תואר ראשון או תארים אקדמיים גבוהים יותר מאשר האוכלוסייה החציונית בישראל. כמו כן, לערבים נוצרים יש את אחד משיעורי ההצלחה הגבוהים ביותר בבחינות הבגרות (73.9%), בשנת 2017, הן בהשוואה למוסלמים ולדרוזים והן בהשוואה לכלל התלמידים במערכת החינוך היהודית. נוצרים ערבים היו גם החלוץ מבחינת הזכאות להשכלה גבוהה, והם השיגו תואר ראשון ותואר אקדמי יותר מהאוכלוסייה החציונית בישראל. בתי ספר נוצרים בישראל פתחו במחאה בשנת 2015, בתחילת שנת הלימודים, על קיצוצים בתקציבי החינוך שלהם. בשנת 2013 כיסתה ישראל 65% מתקציב בתי הספר הנוצרים הפלסטינים בישראל, נתון שירד באותה שנה ל-34%. נוצרים אומרים שהם קיבלו כעת שליש ממה שמקבלים בתי ספר יהודיים, עם מחסור של 53 מיליון דולר. שיעור הסטודנטים הלומדים בתחום הרפואה היה גבוה יותר גם בקרב הסטודנטים הערבים הנוצרים, בהשוואה לכלל הסטודנטים ממגזרים אחרים. אחוז הנשים הנוצריות הערביות שהן סטודנטיות להשכלה גבוה יותר מבמגזרים אחרים. בספטמבר 2014 חתם שר הפנים על צו לפיו המיעוט בישראל שמגדיר את עצמו כ'נוצרי ארמי' יוכל להירשם כארמי ולא כערבי בתעודת הזהות. ראשי הערים של רמאללה, ביר זית, בית לחם, א-זבאבדה, ג'יפנה, עין עריכ, עאבוד, טייבה, בית ג'אלא ובית סאחור הם נוצרים. מושל טובאס, מרואן טובסי, הוא נוצרי. הנציג הפלסטיני לשעבר בארצות הברית, עפיף סאפייה, הוא נוצרי, וכך גם שגריר הרשות הפלסטינית בצרפת, הינד חורי. בנבחרת הפלסטינית בכדורגל נשים יש רוב של בנות מוסלמיות, אבל הקפטן, הַ֫נִי תַ'לְגִ֫'יה, היא נוצרייה מבית לחם. רבים מהפקידים הפלסטינים הבכירים כגון שרים, יועצים, שגרירים, קונסוליות, ראשי נציגויות, מנהיגי פתח ואחרים הם נוצרים. חלק מהנוצרים היו מהחלקים האמידים של החברה הפלסטינית שעזבו את הארץ במהלך מלחמת 1948. במערב ירושלים, למעלה מ-50% מהפלסטינים הנוצרים איבדו את בתיהם לישראלים, לפי ההיסטוריון סאמי הדאווי. קיימת קהילה קטנה של מוסלמים שהתנצרו, המונה כמה מאות איש. הם אינם מרוכזים בעיר מסוימת ושייכים לרוב לקהילות אוונגליסטיות. בשל העובדה שההמרה הרשמית מאסלאם לנצרות אינה חוקית בהתאם לחוק השריעה האסלאמי ברשות הפלסטינית, מומרים נוטים לשמור על פרופיל נמוך. סביל - המרכז האקומני לתאולוגיית שחרור הוא ארגון נוצרי לא ממשלתי שבסיסו בירושלים; שנוסד ב-1989 כפועל יוצא של כנס בנושא "תאולוגיית השחרור הפלסטינית". לפי אתר האינטרנט שלה, סַבִּ֫יל היא "תנועה אקומנית עממית של תאולוגיית שחרור בקרב נוצרים פלסטינים. בהשראת חייו ומשנתו של ישו המשיח, תאולוגיית שחרור זו מבקשת להעמיק את אמונתם של נוצרים פלסטינים, לקדם אחדות ביניהם ולהוביל אותם לעשייה למען הצדק והשלום. סַבִּיל שואפת לפתח רוחניות המבוססת על אהבה, צדק, שלום, אי-אלימות, שחרור ופיוס עבור הקהילות הלאומיות והאמוניות השונות." הקרן האקומנית הנוצרית של ארץ הקודש (HCEF) נוסדה בשנת 1999 על ידי קבוצה אקומנית של נוצרים אמריקאים כדי לשמר את הנוכחות הנוצרית בארץ הקודש. המטרה המוצהרת של HCEF היא לנסות להמשיך את נוכחותם ורווחתם של נוצרים ערבים בארץ הקודש ולפתח את קשרי הסולידריות בינם לבין נוצרים במקומות אחרים. HCEF מציע סיוע חומרי לנוצרים פלסטינים ולכנסיות באזור. HCEF דוגל בסולידריות מצד נוצרים מערביים עם נוצרים בארץ הקודש. ערך מורחב – נוצרים ברצועת עזה ברצועת עזה יש כ-1,300 נוצרים ומספרם יורד בהתמדה. הקהילה הנוצרית של עזה מתגוררת בעיקר בתוך העיר, במיוחד באזורים הסמוכים לשלוש הכנסיות המרכזיות: כנסיית סנט פורפיריוס, הקהילה הקתולית של המשפחה הקדושה ברחוב זיתון והכנסייה הבפטיסטית בעזה, בנוסף לקפלה אנגליקנית באל-אהלי אל-ערבי – בית החולים הערבי האוונגליסטי. סנט פורפיריוס היא כנסייה אורתודוקסית שראשיתה במאה ה-12. הכנסייה הבפטיסטית בעזה היא הכנסייה האוונגליסטית היחידה בעיר. נוצרים בעזה מקיימים את דתם באופן חופשי. אלו שביניהם העובדים כעובדי מדינה בממשלה ובמגזר הפרטי מקבלים חופש רשמי במהלך השבוע של חג המולד, שחלקם מקדישים לתפילה משותפת בכנסיות. נוצרים רשאים להשיג כל עבודה, בנוסף לכך יש להם מלוא הזכויות והחובות כעמיתיהם המוסלמים, בהתאם להכרזת העצמאות הפלסטינית, המשטר וכל המערכות הממשלתיות. מפקד אוכלוסין[דרושה הבהרה] גילה כי 40 אחוז מהקהילה הנוצרית עבדו במגזרי הרפואה, החינוך, ההנדסה והמשפטים. בנוסף, הכנסיות בעזה ידועות בשירותי הסעד והחינוך שהן מציעות, ואזרחים מוסלמים משתתפים בשירותים אלו. אזרחים פלסטינים בכללם נהנים משירותים אלה. בית הספר לפטריארכיה הלטינית, למשל, מציע הקלות בצורת תרופות ושירותים חברתיים וחינוכיים. בית הספר מציע שירותים כבר קרוב ל-150 שנה. בשנת 1974 הוצע הרעיון להקים בית ספר חדש על ידי האב ג'ליל עוואד, כומר קהילה לשעבר בעזה שזיהה את הצורך להרחיב את בית הספר לפטריארכיה הלטינית ולבנות מתחם חדש. בשנת 2011 למדו בבית הספר למשפחה הקדושה 1,250 תלמידים, ואל בית הספר היסודי הקתולי, שהוא הרחבה של בית הספר לפטריארכיה הלטינית, ממשיכים להירשם מספר הולך וגדל של תלמידים צעירים. בית הספר היסודי הוקם לפני כ-20 שנה. מלבד חינוך, שירותים אחרים מוצעים למוסלמים ונוצרים כאחד ללא אפליה. השירותים כוללים קבוצות נשים, קבוצות סטודנטים וקבוצות נוער, כמו אלו המוצעות בכנסייה הבפטיסטית בימי חול. נכון לשנת 2013, רק 113 מתוך 968 תלמידי בתי ספר נוצריים אלה היו נוצרים. באוקטובר 2007 נרצח רמי עיאד, המנהל הבפטיסטי של 'חנות הספרים למורה', חנות הספרים הנוצרית היחידה ברצועת עזה, בפיגוע בחנות הספרים שלו, לאחר שקיבל איומי מוות מקיצונים מוסלמים. בפברואר 2008, חבורה של 14 חמושים פרצה למשרדי ימק"א בעזה ופוצצו את הספרייה במקום. מדינת ישראל אינה מאפשרת את תנועת הנוצרים בעזה יותר משאר תושביה, ומגבלות התנועה המוחלות על תושבי הרצועה מוחלות עליהם במידה שווה. בשנים 2019–2021 ישראל אסרה עליהם לחלוטין לצאת מהרצועה, כמו על שאר אוכלוסיית עזה. בנוסף להגירה למדינות שכנות, כמו לבנון וירדן, נוצרים פלסטינים רבים היגרו למדינות באמריקה הלטינית (בעיקר ארגנטינה וצ'ילה), וכן לאוסטרליה, לארצות הברית ולקנדה. הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה לא מצליחה לשמור נתונים מדויקים. אחוז הנוצרים באוכלוסייה ירד גם בגלל שיעור הילודה הגבוה בקרב פלסטינים מוסלמים יחסית לנוצרים. הסיבות לעזיבה הנוצרית ההמונית נתונות לוויכוח חריף, והועלו אפשרויות שונות. רבים מהנוצרים הפלסטינים בפזורה הם אלה שברחו או גורשו במהלך מלחמת 1948 וצאצאיהם. לאחר דיון בין יוסף ויץ ומשה שרת, אישר דוד בן-גוריון פרויקט לעידוד מעבר הקהילות הנוצריות בגליל לארגנטינה, אך ההצעה נכשלה מול התנגדות נוצרית. על פי ה-BBC, הירידה הכלכלית ברשות הפלסטינית והלחץ מהסכסוך הישראלי-פלסטיני אחראיים לעזיבה ההמונית. דו"ח על תושבי בית לחם קבע שהן נוצרים והן מוסלמים ביקשו להגר, אך לנוצרים היו קשרים טובים יותר עם אנשים בחו"ל ורמות השכלה גבוהות יותר. הוותיקן והכנסייה הקתולית האשימו את הכיבוש הישראלי ואת הסכסוך בארץ הקודש ביציאה הנוצרית מארץ הקודש ומהמזרח התיכון בכלל. ב"ג'רוזלם פוסט" נטען כי: "התכווצות הקהילה הנוצרית הפלסטינית בארץ הקודש באה כתוצאה ישירה מהסטנדרטים הכלכליים שלה כמעמד בינוני", וכי הלחץ המוסלמי לא שיחק תפקיד מרכזי על פי התושבים הנוצרים עצמם. הוא דיווח כי לנוצרים יש תדמית ציבורית של אליטיזם ושל פריבילגיות מעמדיות כמו גם של אי-אלימות ושל אורח חיים פתוח, מה שמותיר אותם פגיעים יותר לפושעים מאשר מוסלמים. חנא סניורה, פעיל זכויות אדם נוצרי פלסטיני בולט, ייחס הטרדה נגד נוצרים ל"קבוצות קטנות" של "חוליגנים" ולא לממשלות חמאס ופתח. ברומן האחרון של הסופר הנוצרי הפלסטיני אמיל חביבי יש דמות שמאשרת כי: "אין הבדל בין נוצרים למוסלמים: כולנו פלסטינים במצוקה שלנו". על פי כתבה בעיתון "אינדפנדנט", אלפי פלסטינים נוצרים "היגרו לאמריקה הלטינית בשנות ה-20, כאשר ארץ ישראל המנדטורית נפגעה מבצורת ומשפל כלכלי חמור". בצ'ילה שוכנת הקהילה הנוצרית הפלסטינית הגדולה בעולם מחוץ למזרח התיכון, כאשר כ-350,000 פלסטינים נוצרים מתגוררים בצ'ילה, רובם הגיעו מבית ג'אלא, בית לחם ובית סאחור. גם המדינות נוספות באמריקה הלטינית, כגון אל סלוודור, הונדורס, ברזיל, קולומביה, ארגנטינה, וונצואלה קיימות קהילות נוצריות פלסטיניות משמעותיות, שחלקן היגרו לפני עוד בשלהי התקופה העות'מאנית בארץ ישראל. במהלך מבצע צוק איתן ב-2014, נוצרים פלסטינים בצ'ילה הפגינו נגד ההפצצה הישראלית של אזרחים בעזה, והפגנות משמעותיות נערכו גם בברזיל ובארגנטינה. בסקר שנערך ב-2006 בקרב נוצרים בבית לחם על ידי המרכז הפלסטיני למחקר ודיאלוג תרבותי, 90% דיווחו שיש להם חברים מוסלמים, 73% הסכימו שהרשות הפלסטינית מתייחסת בכבוד למורשת הנוצרית בעיר, ו-78% ייחסו את היציאה המתמשכת של נוצרים מבית לחם לכיבוש הישראלי ולהגבלות נסיעה על האזור. דניאל רוסינג, איש הקשר הראשי של משרד הדתות לנוצרים בשנות ה-70 וה-80, הצהיר כי מצבם בעזה החמיר מאוד לאחר בחירת חמאס. הוא גם הצהיר כי הרשות הפלסטינית, שסומכת על תמיכה כספית מהנוצרים במערב, מתייחסת למיעוט בהגינות. הוא האשים את גדר ההפרדה כבעיה העיקרית של הנוצרים. דו"ח של מחלקת המדינה של ארצות הברית משנת 2006 על חופש דת, ביקר הן את ישראל על הגבלותיה על נסיעות לאתרים קדושים לנוצרים, והן את הרשות הפלסטינית על כישלונה לפעול להפסקת פעולות אנטי-נוצריות. עוד דווח כי ישראל נותנת יחס מועדף בשירותים אזרחיים בסיסיים ליהודים והרשות עושה זאת למוסלמים. הדו"ח קבע כי בדרך כלל, אזרחים מוסלמים ונוצרים נהנים מיחסים טובים ביניהם בניגוד ליחסי היהודים והערבים ה"מתוחים". דיווח של BBC משנת 2005 תיאר גם הוא את יחסי המוסלמים והנוצרים כ"שלווים". האגודה הערבית לזכויות אדם, ארגון חוץ-ממשלתי ערבי בישראל, הצהירה כי הרשויות הישראליות מנעו מנוצרים פלסטינים בישראל גישה למקומות קדושים, מנעו תיקונים הדרושים לשימור אתרים קדושים היסטוריים, וביצעו התקפות פיזיות על מנהיגים דתיים. גורמים רבים תרמו להגירה הנוצרית, שמתרחשת בקביעות מאז תקופת המנדט הבריטי. הארגון קיירוס פלסטין – ארגון נוצרי עצמאי, שהוקם כדי לעזור לתקשר לעולם הנוצרי את מצב הנוצרים בישראל – שלח מכתב ל"וול סטריט ג'ורנל" כדי להסביר ש"במקרה של בית לחם, למשל, זו למעשה הבנייה המשתוללת של התנחלויות ישראליות, החנק שנכפה על ידי חומת ההפרדה והחרמת אדמות פלסטיניות על ידי ממשלת ישראל שגרמו לנוצרים רבים לעזוב"... "נכון לעכשיו, רק 13 אחוז מהאדמה באזור בית לחם נותרה לתושביה הפלסטינים". פיירבטיסטה פיצבאלה, דובר משמורת ארץ הקודש ונציג קתולי בכיר לאזור, הצהיר כי חוסר מעש של משטרת ישראל ותרבות חינוכית המעודדת ילדים יהודים להתייחס לנוצרים ב"בוז" הפכו את החיים ל"בלתי נסבלים" יותר ויותר עבור נוצרים רבים. ההצהרה של פיצבאלה הגיעה לאחר שקיצונים תומכי מתנחלים הציתו את דלת מנזר השתקנים בלטרון וריססו על הקירות כתובות גרפיטי אנטי-נוצריות. התקרית באה בעקבות סדרה של מעשי הצתה והשחתה, בשנת 2012, כוונו למקומות פולחן נוצריים, כולל מנזר המצלבה בירושלים, שבו הוטחו על קירותיו סיסמאות כמו "מוות לנוצרים" וכתובות נאצה פוגעניות. גם ארמנים בירושלים, שזוהו כנוצרים פלסטינים, הותקפו וקיבלו איומים מצד קיצונים יהודים וארכיבישוף ארמני אחד הוכה והצלב שלו נשבר. בספטמבר 2009, שני אנשי דת נוצרים ארמנים גורשו לאחר קטטה שפרצה עם קיצוני יהודי על יריקה על חפצים נוצריים קדושים. בפברואר 2009, קבוצה של פעילים נוצרים בגדה המערבית כתבה מכתב פתוח וביקשה מהאפיפיור בנדיקטוס ה-16 לדחות את נסיעתו המתוכננת לישראל אלא אם כן ממשלת ישראל תשנה את יחסה לנוצרים. הם הדגישו את שיפור הגישה למקומות פולחן והפסקת המיסוי על נכסי כנסייה כדאגות מרכזיות. האפיפיור החל את ביקורו בן חמישה ימים בישראל וברשות הפלסטינית ביום ראשון, 10 במאי, בתכנון להביע תמיכה בנוצרים באזור. בתגובה להצהרות הפומביות הפלסטיניות, דובר משרד החוץ הישראלי, יגאל פלמור, מתח ביקורת על הקיטוב הפוליטי של ביקור האפיפיור, והעיר כי "[זה] ישרת את מטרת השלום הרבה יותר טוב אם הביקור הזה ייחשב למה שהוא, עלייה לרגל, ביקור למען השלום והאחדות". ביוני 2015 הוצתה כנסיית הלחם והדגים ונזק רב נגרם למקום. בספטמבר 2017, כנסיית סטפנוס הקדוש שבמנזר בית ג'מאל הושחתה. בדצמבר 2021, הפטריארך של ירושלים ו-13 הכנסיות המרכזיות בעיר פרסמו הצהרה משותפת, שבה דרשו מהרשויות בישראל לפעול נגד התנכלויות יומיומיות ופשעי שנאה נגד נוצרים. מארי אלפונסין דניל גטאס – נזירה ערבייה-קתולית, חברת מסדר האחיות סנט ג'וזף של ההתגלות בירושלים. היא נודעה כמייסדת מסדר אחיות הרוזרי בירושלים, שהיה המסדר הפלסטיני-קתולי הראשון במזרח התיכון, וכן בהיותה אחת הנזירות הפלסטיניות הראשונות שעברו קאנוניזציה בכנסייה הקתולית והוכרזה כקדושה. מישל סבאח – הפטריארך הלטיני לשעבר של ירושלים פואד טוואל – הפטריארך הלטיני לשעבר של ירושלים אליאס שקור – ארכיבישוף עכו, חיפה, נצרת והגליל של הכנסייה הקתולית המזרחית המלכית בני הין – מטיף ודרשן טלוויזיוני אוונגליסט הפטריארך תיאופילוס השלישי מירושלים – הפטריארך האורתודוקסי הנוכחי של ירושלים הפטריארך דיודורוס מירושלים – הפטריארך האורתודוקסי המנוח של ירושלים הפטריארך אירניוס – הפטריארך האורתודוקסי לשעבר של ירושלים טורקום מנוגיאן – הפטריארך הנוכחי של הפטריארכיה הארמנית של ירושלים ג'ון ה. סונונו (אנ') – מושל ניו המפשייר (1983–1989) וראש הסגל של הבית הלבן לנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש (1989–1991). מוצא אביו הוא מהקהילות הלבנוניות והפלסטיניות שהשתייכו לכנסייה היוונית-אורתודוקסית בירושלים. ג'ו הוקי (אנ') – גזבר אוסטרליה (2013–2015), חבר פרלמנט עבור צפון סידני (1996–2015), שגריר אוסטרליה בארצות הברית אביו נולד בבית לחם והיגר לאוסטרליה ב-1948 רימונדה טוויל – משוררת, פעילה פוליטית, עיתונאית וחמותו של יאסר ערפאת אנטוניו סאקה – נשיא אל סלבדור מ-2004 עד 2009 ג'סטין עמאש – לשעבר חבר בית הנבחרים של ארצות הברית עבור מחוז הקונגרס השלישי של מישיגן, המקיף את אזור גרנד ראפידס, וחבר המפלגה הרפובליקנית (לימים המפלגה הליברטריאנית) ורה באבון – ראש העיר הראשון של בית לחם עזמי בשארה – פוליטיקאי ערבי-ישראלי ג'נט מיכאיל – ראש עיריית רמאללה לשעבר כרים חלף – עו"ד ופוליטיקאי שכיהן כראש עיריית רמאללה, שכף רגלו נקטעה בהתפוצצות, וחייו ניצלו בנס בפיגוע שביצעה המחתרת היהודית ב-1980 ויקטור בטארסה – ראש עיריית בית לחם לשעבר אליאס בנדק – ראש עיריית בית לחם לשעבר חנא נאסר – ראש עיריית בית לחם לשעבר אליאס פריג' – ראש עיריית בית לחם לשעבר אמיל חביבי – פוליטיקאי ערבי ישראלי נוצרי אמיר מח'ול – מנכ"ל ארגון אתיג'אה – עמותת הגג המאגדת את כל העמותות של החברה האזרחית הערבית בישראל, שנידון לתשע שנות מאסר על ריגול עבור חזבאללה. ג'ורג' חבש – מייסד ההחזית העממית לשחרור פלסטין ותנועת הלאומיים הערבים נאיף חוואתמה – מייסד ומזכיר כללי של החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין חנאן עשראווי – פוליטיקאית, מחוקקת, פעילה ומלומדת. מנהיגת מפלגת הדרך השלישית. בעבר היא הייתה הדוברת של ערפאת. אמיל אל-ע'ורי – לשעבר מזכיר הוועד הערבי העליון והמזכיר הכללי של המפלגה הערבית הפלסטינית חנא נאסר (איש אקדמיה) – איש אקדמיה, דמות פוליטית ונשיא לשעבר של אוניברסיטת ביר-זית ע'סאן אנדוני – פרופסור לפיזיקה באוניברסיטת בירצייט, מייסד שותף של תנועת הסולידריות הבינלאומית (ISM) ומייסד המרכז הבינלאומי למדיה במזרח התיכון דאוד תורכי – משורר והיה מנהיג קבוצת השמאל היהודי-ערבי בשם החזית האדומה אימיל ג'רג'ועי – חבר לשעבר במועצה המחוקקת הפלסטינית ובוועד הפועל של אש"ף הווידה עראף (هويدا عراف) – פעילת זכויות אדם ומייסדת-שותפה של תנועת הסולידריות הבין-לאומית כמאל נאצר – חבר באש"ף, סופר ומשורר ליילה מורן – חברת הפרלמנט הבריטית הראשונה ממוצא פלסטיני עיסא אל-עיסא – מייסד העיתון פלסטין ביפו, בשנת 1909 יוסף אל-עיסא – בן דודו של עיסא שייסד גם את עיתון פילסטין בשנת 1909, הקים גם את העיתון "אליף בא" בדמשק, סוריה רַגַ'א אל-עיסא – בנו של עיסא, שנכנס לתפקיד מנהל העיתון לאחר מות אביו, היה גם היו"ר הראשון של אגודת העיתונאים הירדן בעמאן, ירדן ב-1956 דאוד אל-עיסא – אחיינו של עיסא שהיה גם בתפקיד המנהל של העיתון, הקים את עיתון "אל-בילאד" בירושלים ב-1956 והפך לחבר באגודת העיתונאים הירדן ב-1976 שירין אבו עאקלה – עיתונאית אל-ג'זירה שנהרגה במהלך סיקור פעולת צה"ל בג'נין. אשרף ברהום – שחקן נוצרי מתרשיחא, צפון ישראל אדוארד סעיד – תאורטיקן ספרותי פלסטיני, מבקר תרבות, פעיל פוליטי ג'ורג' אנטוניוס – מייסד ההיסטוריה הלאומית הערבית המודרנית ח'ליל ביידס – מלומד, מחנך, מתרגם וסופר בתקופת הרנסאנס התרבותי של הנהדה ח'ליל א-סכאכיני – מחנך, מלומד, משורר ולאומן ערבי בתקופת הרנסאנס התרבותי של הנהדה תאופיק כנעאן – רופא, חוקר המורשת העממית הפלסטינית מאי זיאדה – משורר, מסאי ומתרגם בתקופת הרנסאנס התרבותי של הנהדה אליה סולימאן – יוצר ושחקן קולנוע פלסטיני חנה מוסלה – יוצר קולנוע פלסטיני ופרופסור באוניברסיטה רג'א שחאדה – עורך דין וסופר ג'ורג' סאליבה – פרופסור למדע ערבית ואסלאמי במחלקה ללימודי המזרח התיכון, דרום אסיה ואפריקה, אוניברסיטת קולומביה, ניו יורק, ארצות הברית ראמי ג'ורג' ח'ורי – עיתונאי ועורך רים בנא – זמרת, מלחינה ומעבדת הידועה בפרשנויות המודרניות שלה לשירי עם פלסטינים מסורתיים אמל מורקוס – זמר אנטון שמאס – מסאי, כותב ספרות ושירה ומתרגם פאדי אנדראוס – זמר ושחקן קארל סבאג – סופר, עיתונאי ומפיק טלוויזיה פלסטיני-בריטי סולימאן מנסור – צייר פלסטיני בולט סברי ג'ריס – סופר ועורך דין מכרם ח'ורי – שחקן קלרה ח'ורי – שחקנית סטיב סבלה – אמן ערבים נוצרים ערביי ישראל נוצרים בישראל מדיה וקבצים בנושא פלסטינים נוצרים בוויקישיתוף Bernard Sabella. "Palestinian Christians: Challenges and Hopes". Bethlehem University. אורכב מ-המקור ב-15 באפריל 2010. נבדק ב-25 באפריל 2004. {{cite web}}: (עזרה) Chronicles – Volume 26. Rockford Institute. 2002. p. 7. The Palestinian Diaspora, p. 43, Helena Lindholm Schulz, 2005 "Palestinians in Chile Constitute the Largest Population Outside of the Arab World". Latin Post. 14 באוגוסט 2014. נבדק ב-8 בדצמבר 2014. {{cite web}}: (עזרה) J. B. Barron, ed. (1923). Palestine: Report and General Abstracts of the Census of 1922. Government of Palestine. Tables XII–XVI. "FACTBOX – Christians in Israel, West Bank and Gaza". Reuters. 10 במאי 2009. נבדק ב-11 בינואר 2014. {{cite news}}: (עזרה) "Opinion: They're Palestinians, not 'Israeli Arabs'". Los Angeles Times. 27 במרץ 2015. {{cite web}}: (עזרה) "Arab Israeli Village Celebrates Chechnya Roots". The Forward. Sabella, Bernard (12 בפברואר 2003). "Palestinian Christians: Challenges and Hopes". Al-Bushra. אורכב מ-המקור ב-15 באפריל 2010. נבדק ב-11 בינואר 2014. {{cite web}}: (עזרה) ארנון רגולר, הפטריארך היווני החדש: "אנחנו לא סוכנות נדל"ן", באתר הארץ, 26 בנובמבר 2005 לילי גלילי, הכנסייה היוונית-אורתודוקסית פתחה בהליך לבחירת מחליף לאירינאוס "על בסיס חוק ירדני", באתר הארץ, 7 ביולי 2005 ארנון רגולר וג'קי חורי, בכירים בכנסייה היוונית: הפטריארך הוא אישיות בלתי רצויה, באתר הארץ, 6 במאי 2005 דני רובינשטיין, עוזר לשעבר של אירינאוס: מכר הנכסים ליהודים כדי להוכיח שאינו אוהד אש"ף, באתר הארץ, 1 במאי 2005 לילי גלילי, הפטריארך תיאופילוס: ישראל אינה מכירה בי מסיבות פוליטיות ואישיות, באתר הארץ, 11 ביולי 2006 איי.פי, הממשלה הכירה בפטריאך היווני אורתודוקסי, באתר הארץ, 16 בדצמבר 2007 אנשיל פפר, המחלוקת על הכמרים ההומוסקסואלים עברה לירושלים, באתר הארץ, 23 ביוני 2008 יוסי מלמן, השב"כ חקר גם את הבישוף המארח את ואנונו, באתר הארץ, 30 במאי 2004 God's Human Face: The Christ-Icon by Christoph Schoenborn 1994 ISBN 0-89870-514-2 p. 154 Sinai and the Monastery of St. Catherine by John Galey 1986 ISBN 977-424-118-5 p. 92 Theissen, G (1978). Sociology of early Palestinian Christianity. Fortress Press. p. 1. ISBN 978-0-8006-1330-3. Thomas, D. R. (2001). Syrian Christians under Islam: The First Thousand Years. BRILL. pp. 16–18. ISBN 978-90-04-12055-6. Freas, Erik (2016). Muslim-Christian Relations in Late Ottoman Palestine, Where Nationalism and Religion Intersect. New York: Palgrave Macmillan. pp. 70–71. ISBN 978-1-137-57041-3. Lance D.Laird,'Boundaries and Baraka: Christians, Muslims, and a Palestinian Saint,' in Margaret Cormack (ed.), Muslims and Others in Sacred Space, Oxford University Press, 2013 pp. 40–73, p. 61. חג נבי צאלח ברמלה, הארץ, 19 באפריל 1931 זאב וילנאי, חגיגת נבי סאלח ברמלה, דבר, 16 באפריל 1936 חגיגת נבי צאלח בנוכחות הנציב העליון ופקידים בריטיים, דבר, 23 באפריל 1933 יהושע בן-אריה וישראל ברטל (עורכי הכרך), ההיסטוריה של ארץ ישראל, כרך שמיני: שלהי התקופה העות'מאנית, חלק ב, עאדל מנאע, 3. התפתחות זהותה התרבותית של החברה הערבית בארץ-ישראל, עמ' 180-178. Laura Robson, Colonialism and Christianity in Mandate Palestine, University of Texas Press, 2011 p. 159 Rashid Khalidi (9 January 2006). The Iron Cage: The Story of the Palestinian Struggle for Statehood. Beacon Press. מסת"ב 9780807003084. Retrieved 25 January 2016. rashid khalidi the iron cage. Nur Masalha, Lisa Isherwood, Theologies of Liberation in Palestine-Israel: Indigenous, Contextual, and Postcolonial Perspectives, The Lutterworth Press, 2014 pp. 21–22 הבישוף הערבי חכים חזר לחיפה, הַבֹּקֶר, 20 בפברואר 1949 הבישוף חכים חזר מבירות לחיפה, דבר, 20 בפברואר 1949 על הפרק - ישוחררו העצורים, הקומוניסטים הערבים!, קול העם, 16 במרץ 1949 Laura Robson, Colonialism and Christianity in Mandate Palestine, p. 162 Derfner, Larry (7 במאי 2009). "Persecuted Christians?". The Jerusalem Post. נבדק ב-10 במאי 2009. {{cite news}}: (עזרה) Jonathan Adelman and Agota Kuperman (24 במאי 2006). "The Christian Exodus from the Middle East" (PDF). Foundation for the Defense of Democracies. אורכב מ-המקור (PDF) ב-24 במאי 2006. נבדק ב-17 באוגוסט 2009. {{cite web}}: (עזרה) TLV1 (21 בינואר 2016). "Israeli-Arab Christians take to the streets of Haifa for an unusual protest". TLV1 RADIO. אורכב מ-המקור ב-9 באוקטובר 2014. נבדק ב-21 בינואר 2016. {{cite web}}: (עזרה) "Christians in Israel: A minority within a minority". נבדק ב-4 במאי 2009. {{cite web}}: (עזרה) "Israel's Christian Awakening". The Wall Street Journal. נבדק ב-27 בדצמבר 2013. {{cite web}}: (עזרה) "المسيحيون العرب يتفوقون على يهود إسرائيل في التعليم". Bokra. נבדק ב-28 בדצמבר 2011. {{cite web}}: (עזרה) "וואלה! חדשות". וואלה! חדשות. אמיר אלון, נוצרים בישראל: מובילים בשיעור קבלת תעודת בגרות, באתר ynet, 24 בדצמבר 2017 דניאל מונטרסקו ומוסה אבו רמדאן, האיוולת והטרגדיה שבקיצוץ התמיכה בבתי הספר הכנסייתיים, באתר TheMarker‏, 6 באוקטובר 2015 חסן שעלאן, מצוינות בשביתה: הצצה לבתי הספר הכנסייתיים, באתר ynet, 18 בספטמבר 2015 'Israel's Palestinian schools strike in support of Christians,' Ma'an News Agency 7 September 2015. עמרי מניב, המגזר הערבי נוצרי הכי מצליח במערכת החינוך, באתר nrg‏, 25 בדצמבר 2011 מהא נקיב, פלסטינים ונוצרים? הכנסת רוצה לקרוא לכם "ארמים", באתר "שיחה מקומית", 18 בפברואר 2017 סמאח סלאימה, ראש העיר בית לחם: "הזכירו לנו שאין שמחה כל עוד יש כיבוש", באתר "שיחה מקומית", 23 בדצמבר 2021 עקיבא אלדר, האופסימיסט ממזרח ירושלים, באתר הארץ, 3 בספטמבר 2007 מנחם קליין, כך הפכה ה"נורמליזציה" למילה המתועבת בלקסיקון הפלסטיני, באתר "שיחה מקומית", 22 בספטמבר 2018 Wagner, Don (12 במרץ 2002). "Palestinian Christians: An Historic Community at Risk?". Al-Bushra. אורכב מ-המקור ב-11 בינואר 2014. נבדק ב-11 בינואר 2014. {{cite web}}: (עזרה) Miller, Duane Alexander (באפריל 2014). "Freedom of Religion in Israel-Palestine: may Muslims become Christians, and do Christians have the freedom to welcome such converts?". St Francis Magazine. 10 (1): 17–24. נבדק ב-16 בדצמבר 2014. {{cite journal}}: (עזרה) "About Sabeel". אורכב מ-המקור ב-20 בספטמבר 2013. {{cite web}}: (עזרה) "sabeel.org". אורכב מ-המקור ב-5 במאי 2007. {{cite web}}: (עזרה) ניצן הורוביץ, ערפאת הפך לישו ושרון לפונטיוס פילאטוס, באתר הארץ, 23 בדצמבר 2001 "Holy Land Christian Ecumenical Foundation". Charity Navigator. נבדק ב-21 בינואר 2016. {{cite web}}: (עזרה) "Holy Land Christian Ecumenical Foundation (HCEF)". נבדק ב-21 בינואר 2016. {{cite web}}: (עזרה) "Holy Land Christian Ecumenical Foundation Volunteer Opportunities". Volunteer Match. נבדק ב-21 בינואר 2016. {{cite web}}: (עזרה) BST, Ruth Gledhill Mon 11 Aug 2014 13:21. "Gaza\'s tiny Christian community under siege". www.christiantoday.com. "Christians in Gaza: An Integral Part of Society". Asharq al-Awsat. 20 באוקטובר 2007. אורכב מ-המקור ב-20 באוגוסט 2010. נבדק ב-2011-01-10. {{cite web}}: (עזרה) "Holy Family School in Gaza is growing". Latin Patriarchate of Jerusalem. אורכב מ-המקור ב-10 בפברואר 2016. נבדק ב-21 בינואר 2016. {{cite web}}: (עזרה) "Gaza Christians Observe Somber Christmas after Murder". 25 בדצמבר 2007. נבדק ב-21 בינואר 2016. {{cite web}}: (עזרה) Rizq, Philip (15 באוקטובר 2007). "The murder of Rami Ayyad". Palestine Chronicle. {{cite web}}: (עזרה) קתרין אורמסטד, רצח בחנות הספרים, באתר הארץ, 4 בנובמבר 2007 סוכנות הידיעות הצרפתית, עוד התקפה על נוצרים בעזה: חמושים פוצצו ספרייה, באתר הארץ, 14 בפברואר 2008 מאמר המערכת, היתרי היציאה לתושבי עזה הנוצרים — מופת לבנאליות הביורוקרטיה של הכיבוש, באתר הארץ, 16 בדצמבר 2019 ג'קי חורי, ישראל מטילה הגבלת גיל שתמנע ממאות נוצרים מעזה להיכנס לארץ בחג הפסחא, באתר הארץ, 27 במרץ 2018 ג'קי חורי, כאלף נוצרים מעזה ביקשו לחגוג את חג המולד בגדה. ישראל התירה למאה לצאת לירדן, באתר הארץ, 14 בדצמבר 2019 ג'קי חורי, מאות נוצרים מעזה ביקשו לחגוג את הפסחא בירושלים, ישראל אישרה ל-200 לנסוע לירדן, באתר הארץ, 16 באפריל 2019 מוחמד זאנון, עזה, לראשונה מזה שנתיים, חלק מהנוצרים העזתים קיבל אישורי יציאה, באתר "שיחה מקומית", 21 בדצמבר 2021 International Religious Freedom Report 2006: Israel and the Occupied Territories. United States State Department. Accessed 10 May 2009. "Guide: Christians in the Middle East". BBC. 15 בדצמבר 2005. נבדק ב-6 במאי 2007. {{cite news}}: (עזרה) Ali Abunimah, One Country: A Bold Proposal to End the Israeli-Palestinian Impasse, Metropolitan Books 2006 p. 97. Elaine C. Hagopian, ' Palestinian Refugee: Victims of Zionist Ideology,' in Maurine and Robert Tobin (ds.), How Long O Lord?: Christian, Jewish, and Muslim Voices from the Ground and Visions of the Future in Israel/Palestine, Cowley Publications 2003 pp. 29–50, 36–37. Masalha, Nur (1996). An Israeli Plan to Transfer Galilee's Christians to South America: Yosef Weitz and "Operation Yohanan," 1949–53. Centre for Middle Eastern and Islamic Studies, University of Durham. Sharp, Heather (22 בדצמבר 2005). "Bethlehem's Christians cling to hope". BBC News. נבדק ב-17 באוגוסט 2009. {{cite news}}: (עזרה) "Israeli-Palestinian conflict blamed for Christian exodus". The Jerusalem Post. נבדק ב-21 בינואר 2016. {{cite web}}: (עזרה) Habibi, Emile (2006). Saraya, the Ogre's Daughter: A Palestinian Fairy Tale. Ibis Editions. p. 169. Matthew Kalman in Beit Jala (12 באפריל 2011). "The ravaged palace that symbolises the hope of peace". The Independent. אורכב מ-המקור ב-25 בספטמבר 2017. נבדק ב-21 בינואר 2016. {{cite web}}: (עזרה) רויטרס והגרדיאן, מפריז ועד קשמיר: אלפים ברחבי העולם מפגינים נגד ישראל, באתר הארץ, 21 ביולי 2014 "Americans not sure where Bethlehem is, survey shows". Ekklesia. 20 בדצמבר 2006. אורכב מ-המקור ב-3 בדצמבר 2013. נבדק ב-7 במאי 2007. {{cite web}}: (עזרה) "Sanctity Denied: The Destruction and Abuse of and Christian Holy Places in Israel" (בערבית). arabhra.org. אורכב מ-המקור ב-23 בפברואר 2010. נבדק ב-10 במאי 2009. {{cite web}}: (עזרה) עמירה הס, האמת של שגריר ישראל בארה"ב על הנוצרים בארץ, באתר הארץ, 25 במרץ 2012 ניר חסון, עוז רוזנברג, ברק רביד ויהונתן ליס, הכנסייה מזועזעת מהפגיעה במנזר: "הגיע הזמן שהרשויות ישקיעו בלימוד ערכים", באתר הארץ, 4 בספטמבר 2012 דורון שולצינר, פשעי שנאה, שום דבר אחר, באתר הארץ, 14 בדצמבר 2012 עמירם ברקת, נעצרו צעירים חרדים שתקפו כומר ארמני בירושלים וירקו עליו, באתר הארץ, 7 בינואר 2005 עמירם ברקת, לנוצרים בירושלים נמאס שהיהודים יורקים עליהם, באתר הארץ, 11 באוקטובר 2004 ניר חסון, הפטריארך הארמני: ישראלים רואים בנו אויבים, היחס מחריף, באתר הארץ, 27 באפריל 2015 Hagopian, Arthur (9 September 2009). "Armenian Patriarchate protests deportation of seminarians". uruknet.de Holy Land Christians urge pope to call off visit(הקישור אינו פעיל, November 2019). MSNBC.com. Published 22 February 2009. "Palestinians seek papal pressure on Israel". The Guardian. London. 8 במאי 2009. נבדק ב-10 במאי 2009. {{cite news}}: (עזרה) נעה שפיגל ויאיר אטינגר, הוצתה כנסייה היסטורית על שפת הכנרת: "והאלילים כרות יכרתון", באתר הארץ, 18 ביוני 2015 ניר חסון, כנסייה סמוך לבית שמש הושחתה; המשטרה פתחה בחקירה, באתר הארץ, 21 בספטמבר 2017 אורן זיו, ראשי הכנסיות בירושלים: "מנסים לדחוק את הקהילה הנוצרית מחוץ לעיר", באתר "שיחה מקומית", 21 בדצמבר 2021 גיא בכור, מותו של גיבור מקומי, חדשות, 1 באפריל 1985 "Palestinian Human Rights Activist Jailed in Israel". Amnesty International. 30 בינואר 2011. נבדק ב-2 בפברואר 2011. {{cite web}}: (עזרה)