ולנטינה קולגינה

ולנטינה קולגינה (ברוסית: Валентина Никифоровна Кулагина-Клуцис; ‏1902–1987) הייתה ציירת ומעצבת ספרים, פוסטרים ותערוכות סובייטית. היא הייתה דמות מרכזית בקונסטרוקטיביזם האוונגרדי בתחילת המאה ה-20 לצד אל ליסיצקי, אלכסנדר רודצ'נקו ובעלה גוסטב קלוציס. היא ידועה בתעמולה המהפכנית והסטליניסטית הסובייטית שהפיקה בשיתוף עם קלוציס. קולגינה עזבה את סטודיו לאמנות חופשית של המדינה ונכנסה לבית הספר הממלכתי לאמנות Vkhutemas בשנת 1920 על פי דרישתו של המורה גוסטב קלוציס, אותו פגשה באותו הזמן. ב-2 בפברואר 1921 נישאו בני הזוג וגרו יחד בבניין בית הספר. ב-1928 הצטרפה קולגינה לקבוצת אמני אוקטובר, שבעלה כבר היה חבר בה. ב-1930 עיצבה כרזה ליום האישה הבינלאומי, תוך שימוש בטכניקות אוונגרד בשילוב טיפוגרפיה, ליתוגרפיה ופוטומונטאז'. החל משנת 1932 ראתה קולגינה את עבודותיה נדחות לעיתים קרובות על ידי הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית. עבודתה כמעצבת החלה לפני שסיימה את בית הספר, בביתן הסובייטי בתערוכה בקלן, אותו עיצבה. מאוחר יותר היא עבדה עבור "הסוכנות הממלכתית לאמנות" וסוכנויות אחרות. עבודתם של קלוציס וקולגינה הייתה מקבילות וסגנון הפוטומונטאז' שלהם בשילוב עם עבודה גרפית הייתה מיושמת על ידם כיצרני כרזות מהפכניות רשמיות עבור המפלגה הקומוניסטית בזמן סטלין. בסוף שנות ה-30 החל להתרחש הטיהור הגדול ואזרחים רבים הואשמו בהחזקת רעיונות אנטי-קומוניסטיים. גם אביה וגם בעלה של קולגינה הואשמו. ב-17 בינואר 1938, קלוציס נעצר כשהתכונן לצאת ליריד העולמי של ניו יורק. לקולגינה מעולם לא נאמרה האמת על מה קרה לבעלה, והיא האמינה עד סוף חייה שהוא מת מהתקף לב בזמן שהיה בכלא. ב-1989, שנתיים לאחר מותה במוסקבה, התגלה כי הוא הוצא להורג בפקודת סטלין, זמן קצר מאוד לאחר מעצרו. במהלך היווצרותה המוקדמת של ברית המועצות, לפוליטיקה הייתה השפעה חזקה על הקהילה האמנותית. האמנות והעיצוב שהופקו בתקופה מוקדמת זו ידועים בקנאות המהפכנית ובאוטופית שלה. בתפיסה זו עבודתה של קולגינה שילבה רישום וסמליות גרפיים עם טכניקות פוטומונטאז'. זה היה שילוב שהפריד באופן מובהק בין עבודתה לבין זו של קלוציס. קלוציס וקולגינה מעולם לא עבדו על פרויקטים יחד, העבודה שלהם הייתה משותפת בכל זאת, והתחזקה על ידי הוויה אחת סביב השנייה. לאחר המהפכה הבולשביקית של 1917, גברה התסיסה הפוליטית והרוח המהפכנית של העבר שנראתה באמנות הרוסית הפכה לעבודת תעמולה. בתחילת שנות ה-30, הפקת פוסטרים הייתה שמורה אך ורק לאמנים שהוזמנו, כמו גם לתמונות, לטקסט ולסמלים שבהם נעשה שימוש. פוסטרים שנעשו על ידי אמנים חובבים הושמדו והוחרמו. ביומן של קולגלינה מ-1935, היא תיעדה את התסכול והקושי בהכנת כרזות עבור סטלין והממשלה, רק כדי שייבחרו על פי הנחיות נוקשות לקידום צנזורה בעבודתה. רוב הכרזות של תקופה זו נדחו או נשלחו חזרה לתיקון גדול. אף שקלוציס וקולגינה ידועים ביצירות הרשמיות עבור הממשלה, הם גם יצרו אמנות וצילום אישיים, לעיתים קרובות דיוקנאות זה של זה. בעקבות השינוי הרדיקלי שהתרחש, בשנת 1931 עשתה קולגלינה את היצירה "יום הפועלות הבינלאומי – קרב על הפרולטריון" - כרזת תעמולה המשבחת את הנשים בכוח העבודה. היא השתמשה בציור פיגורטיבי ובפוטומונטאז' בכרזה זו כדי להציג חיילות, איכרים, חקלאים וקבוצת נשים ברחובות שנלחמות עם המשטרה. כשהסביבה הפוליטית ברוסיה החלה להתמוסס בשנות ה-30, קלוציס וקולגינה נכנסו ללחץ גובר להגביל את הנושא וההומור שהשתמשו בפוסטרים רשמיים ועבודות גרפיות. הפוסטרים שלהם באו לייצג רטוריקה חזותית ותעמולה סטליניסטית, יותר מאשר התקווה המהפכנית המקורית שלהם. עד 1933, כרזות תעמולה הפכו לצורת אמנות נפוצה כל כך עם מעט מקום ליצירות מקוריות. קולגינה ואמנים אחרים חוו קיצוץ משמעותי בהזמנות הפוסטרים בגלל מחסור בנייר ובדיו. כתוצאה מכך, עבודתה בתקופה זו הוגבלה לשני צבעים מכיוון שכל צבע נוסף הגדיל את זמן הייצור . מדיה וקבצים בנושא ולנטינה קולגינה בוויקישיתוף Valentina Kulagina - 2 Artworks, Bio & Shows on Artsy, www.artsy.net Klutsis and Kulagina: Photography and Montage, web.archive.org, ‏2012-02-01 Jeffrey Thompson Schnapp, Matthew Tiews, Crowds, Stanford University Press, 2006, ISBN 978-0-8047-5480-4. (באנגלית) Pisch, Anita (2016). The Rise of Stalin Personality Cult. 87-190: ANU Press. Valentina Kulagina. International Women Worker’s Day—A Battle Day for the Proletariat (Mezhdunarodnyi den’ rabotnits—boevoi den’ proletariata) (Poster for International Women Workers’ Day). 1931 | MoMA, The Museum of Modern Art (באנגלית)