laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ברט יאנש

ברט (הרברט) יאנש (באנגלית: Bert (Herbert) Jansch;‏ 3 בנובמבר 1943 – 5 באוקטובר 2011) היה מוזיקאי פולק סקוטי וחבר מייסד בלהקת פנטאנגל. הוא נולד בגלאזגו והתפרסם בלונדון בשנות ה-60, כגיטריסט אקוסטי, וגם כזמר וכותב שירים. הוא הקליט לפחות 25 אלבומים, והופיע במקומות רבים משנות ה-60 ועד ראשית המאה ה-21. יאנש היה דמות מובילה בעידן תחיית הפולק הבריטי. הוא סייר ברחבי האי הבריטי, ביקר במועדוני פולק והקליט כמה אלבומי סולו, וכן שיתף פעולה עם מוזיקאים אחרים כמו ג'ון רנבורן ואן בריגס. בשנת 1968 הקים את להקת פנטאנגל, והקליט איתם עד לפרידתם בשנת 1972. לאחר מכן לקח הפסקה של כמה שנים מהמוזיקה, וחזר בסוף שנות ה-70 לעבוד על סדרת פרויקטים עם מוזיקאים אחרים. הוא הצטרף לפנטאנגל המחודשת בתחילת שנות השמונים ונשאר איתם עד 1995. עד מותו המשיך יאנש לעבוד כאמן סולו. עבודותיו של יאנש השפיעו על אמנים שונים, ביניהם אל סטיוארט, פול סיימון, ג'וני מאר, אלטון ג'ון, איאן אנדרסון, ברני טאופין, ברנרד באטלר, ג'ימי פייג', ניק דרייק, גראהם קוקסון, דונובן, ניל יאנג, מייק אולדפילד, הופ סנדובל, פליט פוקסס, דבנדרה בנהארט, ניל הלסטד ורוי הרפר. יאנש קיבל שני פרסי מפעל חיים בטקס פרסי הפולק של ה-BBC: האחד, בשנת 2001, על הישגיו כסולן, והשני, בשנת 2007, כחבר בפנטאנגל. אתר האינטרנט הרשמי של ברט יאנש מדיה וקבצים בנושא ברט יאנש בוויקישיתוף ברט יאנש, ברשת החברתית פייסבוק ברט יאנש, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ברט יאנש, באתר AllMusic (באנגלית) ברט יאנש, באתר MusicBrainz (באנגלית) ברט יאנש, באתר Yandex.Music (ברוסית) ברט יאנש, באתר Discogs (באנגלית) ברט יאנש, באתר Songkick (באנגלית) ברט יאנש, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ברט יאנש, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
פרארי FXX

פרארי FXX (באיטלקית: Ferrari FXX) היא מכונית מרוץ מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית פרארי, אשר יוצרה בין השנים 2007–2005 באיטליה. פרארי FXX מבוססת על טכנולוגיות בהן נעשה שימוש בדגם האנזו פרארי, שייצורו הסתיים בשנת 2004, בתוספת של פיתוחים נוספים שעתה החברה. רוכשי המכונית שילמו 2 מיליון ליש"ט תמורתה, אך לא מקבלים את המכונית לחזקתם. המכונית נשארת בידי החברה והבעלים יכולים לעשות בה שימוש בימי מסלול מיוחדים הנקבעים בידי החברה. טכנאים של החברה בוחנים את המכונית לפני ואחרי כל נסיעה. במכונית קיימת מערכת טלמטריה המנטרת את ביצועי המכונית והנהג בזמן אמת ומספקת מגוון רחב של נתונים המשמשים את צוותי הפיתוח של פרארי. בנוסף, לאחר כל נסיעה הנהגים מתושאלים על ידי נציגי החברה במטרה לאסוף עוד ידע רלוונטי. מזראטי, חברת האחות של פרארי, פיתחה מכונית דומה, מזראטי MC12 למטרה זו כאשר ההבדל היחיד הוא שהבעלים יכולים לשמור על המכונית בחזקתם. למבורגיני אסנזה SCV12 היא מכונית מסלול נוספת, שנשמרת גם היא, בחזקת הלקוחות . 30 יחידות בלבד יוצרו מדגם ה-FXX‏. 29 יחידות נמכרו מראש ללקוחות עבר של פרארי. היחידה ה-30 והאחורנה שיוצרה נמסרה לנהג המרוצים של פרארי מיכאל שומאכר כשפרש ממרוצי הפורמולה 1 בסוף שנת 2006 כאות הוקרה על הישגיו. ה-FXX של שומאכר שונה מהאחרים בכך שהיא בצבע שחור ללא פס, והיא בעלת גלגלים אדומים מעוטרים עם הלוגו האישי שלו שתפור על מושבי המכונית בדומה לדגם האנזו פרארי, גם ב-FXX המנוע הוא מנוע מדגם F140 V12, אבל בנפח והספק שונים. נפח המנוע גדל מ-6.0 ליטרים ל-6.3 ליטרים. הספק המנוע עלה מ-651 כ"ס ל-789 כ"ס. המנוע הוא אחורי-מרכזי בעל הנעה אחורית. שלדת הרכב והמרכב בנויים מסיבי פחמן, עם תת-מסגרת אחורית העשויה מסגסוגת. תיבת ההילוכים היא חצי-אוטומטית בעלת שישה הילוכים. התיבה היא חלק מהפיתוח של פרארי המאפשר החלפת הילוך בפחות מ-100 מילישנייה. מערכת הבלמים עשויה מסיבי פחמן מחוזקים מתוצרת ברמבו. גלגלי הרכב הם בקוטר 19 אינץ' וכוללים צמיגי מרוץ חלקים. דלתות הרכב הפ בתצורת "פרפר" (אנ'). התאוצה בין 0–100 קמ"ש היא 2.77 שניות והמהירות המרבית עומדת על 345 קמ"ש. סדרת רכבי FXX המשיכה עם גרסת ה-FXX אבולושיין (FXX Evoluzione) שיוצרה בין השנים 2007–2009. גרסה זאת הציגה מספר שינויים ושדרוגים שהגבירו את ביצועי המכונית ביחס לדגם הסטנדרטי. הספק המנוע גדל ל-848 כ"ס ב-9,500 סל"ד ותאוצת המכונית מ-0 ל-100 ירדה ל-2.5 שניות. זמן התגובה של מערכת ההילוכים קוצר ל-60 מילישנייה, 20 מילישניות פחות מהתיבה ב-FXX. שינויים אוירודינמיים ושיפור במערכת בקרת המשיכה איפשרו ביצועים טובים יותר בנסיעה על מסלול המרוצים. מדיה וקבצים בנושא פרארי FXX בוויקישיתוף פרארי FXX, סרטון באתר יוטיוב מידע על פרארי FXX פרארי FXX תמונות, קטעי וידאו ומידע (בצרפתית) אפשר לקנות אך אי אפשר לשמור אצלך, באתר roadandtrack, ‏1 בספטמבר 2016 הסבר מפורט על התוכנית המשונה של פרארי, באתר פרארי מנוע וכ"ס ל-FXX, באתר automobile
סטנלי קוניץ

סטנלי קוניץ (אנגלית: Stanley Kunitz; 29 ביולי 1905 – 14 במאי 2006), משורר יהודי-אמריקאי, מתרגם, מבקר ועורך בלשון האנגלית. קוניץ נולד בווסטר, מסצ'וסטס, ארצות הברית, למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני, מהגרים מליטא. למד באוניברסיטת הרווארד, סיים את לימודי התואר הראשון שלו בשנת 1926, ואת לימודי המוסמך בשנת 1927. הוא ויתר על לימודי הדוקטורט שלו, כיוון שבעת לימודיו עדיין נהגה אפליה כנגד יהודים, ונאמר לו שתלמידים אמריקאים צעירים לא ישמחו ללמוד אנגלית מפיו של מורה יהודי. קוניץ יצא לניו יורק, והחל את עבודתו כעורך וככותב ביוגרפיות. ספר שיריו הראשון, Intelectual Things, יצא לאור בשנת 1930. ספר זה התקבל בקרירות על ידי הקהל והביקורת, וחלפו עוד 14 שנה, עד שפרסם את ספר שיריו השני. סטנלי קוניץ שירת בצבא האמריקאי בעת מלחמת העולם השנייה, ובתום המלחמה חזר לעבודתו כעורך בכיר בהוצאת ספרים, ככותב ביוגרפיות וכמרצה על שירה בקמפוסים שונים. הוא זכה בפרס פוליצר על עבודתו בשנת 1958. בגיל מבוגר מאוד, בהיותו בן 95, זכה גם לתואר "משורר החצר" האמריקאי, מעין משרת היועץ השירי של הקונגרס. קוניץ היה נשוי שלוש פעמים והיה אב לבת. הייתה לו פרשת אהבים ארוכה וקשה עם המשוררת ג'יין גאריגו. כמתרגם לאנגלית, התמסר סטנלי קוניץ לתרגום שירתם של גדולי השירה הרוסית. הוא תרגם משיריהם של אוסיפ מנדלשטם, יבגני יבטושנקו, אנה אחמטובה, אנדריי ווזנסנסקי ובלה אחמדולינה. ספרי שירתו נתרגמו לכמה לשונות. לעברית תורגמו כמה משיריו בידי המשורר והמתרגם משה דור, שגם כינס מהם באנתולוגיה שהוציא. הוא התפרסם בעת מלחמת וייטנאם, בעמדותיו הפציפיסטיות ובהתנגדותו למלחמה. לימים התנגד גם למעורבות אמריקאית במלחמה בעיראק ובארצות מרכז אמריקה. לקראת יום הולדתו המאה יזמו ידידיו, משוררים ומתרגמים, מיזם רב-לשוני, שבו יתורגם אחד משיריו לאחת מתוך מאה לשונות העולם. קוניץ נפטר במנהטן, ניו יורק, ב-14 במאי 2006. האמן תרגמה מאנגלית אורה סגל מִדֵי שָׁנָה הָפְכוּ צִיוּרָיו חֲשׁוּכִים יוֹתֵר, גָדְשׁוּ אֶת הַקִירוֹת, גָדְשׁוּ את הַחֶדֶר; בְּסוֹפוֹ שֶׁל דָבָר גָדְשׁוּ את עוֹלָמוֹ - להוציא את הַהִקַסְמוּת. כְּשֶׁקוֹלוֹת דַעֲכוּ, הָיָה מְמַהֵר לְהַקְשִׁיב לְנָפְשׁוֹ הַשְׂרוּטָה שֶׁל מוֹצַרט בְּסִבּוּב אֵין-סוֹפִי. הֲלוֹך וַחֲזֹר, חֲזֹר וַהֲלוֹך הוּא צָעַד עַל הָרִצְפָּה הַמֻכְתֶמֶת בְּצֶבַע, הוֹלֵך וּמִצְטָמֵק בְּכֹל פַּעַם שֶׁהִסְתוֹבֵב, לָכוּד בָּרִיק אַדִיר-הַמֵמָדִים שֶׁלוֹ, זוֹעֵק בְּהִתְלָהֲמוּת חוֹלָנִית כְּנֶגֶד שׂוֹנְאָיו. לִבְסוֹף לָקָח בְּיָדוֹ סַכִּין וְחֲתָך לְעַצְמוֹ מוֹצָא בֵּין מִסְגְרוֹת נוֹפוֹ הַתָּמִיר. מִבַּעַד לְחֹרֵי עוֹלָמוֹ הַבָּלוּי, הַתְּמִימוּת הָרִאשׁוֹנָה וְהָאוֹר זָרמוּ פְּנִימָה. מתוך: "עץ המבחן, 1962" משה דור, משוררים אינם רצים בלהקות, שיחות עם סופרים, ספרית פועלים, תל אביב, 1985. בספר מביא משה דור מבחר ראיונות עם משוררים וסופרים מהארץ ומהעולם, ובהם גם ראיון עם סטנלי קוניץ. מדיה וקבצים בנושא סטנלי קוניץ בוויקישיתוף סטנלי קוניץ, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) סטנלי קוניץ, באתר MusicBrainz (באנגלית) סטנלי קוניץ, באתר Discogs (באנגלית)
משפחת מרפי

משפחת מרפי (באנגלית: F Is for Family) היא סדרת טלוויזיה קומית מונפשת אמריקאית, שנוצרה על ידי הקומיקאי ביל בר ומייקל פרייס עבור נטפליקס. התוכנית הופקה על ידי חברת ההפקות "גאומונט טלוויזיה בינלאומית" (Gaumont International Television), ועל ידי חברת ההפקות של וינס ווהן ו-Wild West Picture Show Productions. עלילת הסדרה עוקבת אחר משפחה לא מתפקדת ממוצא אירי-אמריקאי, אשר מתגוררת באזור פרברי בעיר בדיונית בשם ראסטוייל, במדינת פנסילבניה שבארצות הברית בתקופת שנות ה-70. הסדרה שודרה לראשונה ב-18 בדצמבר 2015. באוקטובר 2020, הוכרז כי הסדרה חודשה לעונה חמישית ואחרונה הכוללת 8 פרקים. ביל בר, מדבב את פרנסיס "פרנק" מרפי: גבר בן 39 חם מזג, גס רוח, אשר שירת בצבא ארצות הברית במלחמת קוריאה. פרנק נשוי לאשתו סו מרפי, ולהם ארבעה ילדים. פרנק עובד כאחראי מטען בשדה תעופה. ביל בר מדובב גם את דמותו של הכומר פט. לורה דרן, מדבבת את סוזן "סו" מרפי: אישה בת 36, חולמת להיות יזמית וממציאה. ג'סטין לונג מדבב את קווין מרפי: בנם הבכור של סו ופרנק. בן 15. מאופיין כדי טיפש, חולם להיות נגן גיטרה. בילדותו המוקדמת, קווין כמעט טבע בבריכת שחייה של מלון דרכים, אירוע שהותיר בו טראומה וחוזר לאורך הסדרה. ג׳סטין לונג מדובב בסדרה גם את פיניאס וצ׳אק סוויצקי. היילי ריינהארט מדבבת את ביל מרפי: בנם בן ה-12 של פרנק וסו. הבן האמצעי במשפחה. מאופיין כצייתן, נוירוטי וסובל מהצקות של בריונים. היילי ריינהארט מדובבת גם את פרנק מרפי בקטעים מילדותו. דבי דריברי מדבבת את מורין מרפי: ילדה בת 9, הצעירה מבין הילדים במשפחת מרפי ובתם היחידה. פרנק קורא לה "נסיכה". מורין היא סקרנית, אינטליגנטית ועם תשוקה למחשבים. מורין מפגינה התנהגות מופתית אל מול הוריה, אך לא פעם נוטה להתנהגות חסרת זהירות, ומתגרה באחיה ביל. השחקנית דבי דריברי מדובבת גם את פיליפ בונפיגליו, חברו של ביל, את ברידג'ט פיטסימונס (אחותו הקטנה של ג'ימי פיטסימונס) ואת קני, נער מוזנח אשר מסתובב לעיתים עם הילדים בסדרה. הסדרה הופקה כשיתוף פעולה בין נטפליקס, "גאומונט טלוויזיה בינלאומית" ו-Wild West Picture Show Productions. הסדרה היא קומדייה משפחתית, המבוססת על מופעי הסטנד אפ של ביל בר. עלילת הסדרה מתרחשת בשנות ה-70, בהן לפי בר, "יכולת להחטיף לילד שלך, לעשן בתוך הבית, ולהביא אקדח לשדה התעופה". הסדרה נכתבה על ידי ביל בר ומייקל פרייס, שזכה בעברו בפרס אמי ופרס גילדת התסריטאים על עבודתו בסדרה "משפחת סימפסון". אתר האינטרנט הרשמי של משפחת מרפי (בשפות מרובות) משפחת מרפי, ברשת החברתית פייסבוק משפחת מרפי, ברשת החברתית אקס (טוויטר) "משפחת מרפי", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "משפחת מרפי", באתר נטפליקס "משפחת מרפי", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "משפחת מרפי", באתר Metacritic (באנגלית) "משפחת מרפי", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) Bill D. Burr, Byron J. Good, Mary-Jo Delvecchio Good, Family Medicine, New York, NY: Springer New York, 1978, עמ' 221–233, ISBN 978-1-4757-4001-1 Todd Spangler, Todd Spangler, Netflix Orders ‘F Is for Family’ Animated Comedy Series from Bill Burr, Variety, ‏22 באוקטובר 2014 (באנגלית) Denise Petski, Denise Petski, ‘F Is For Family’ Renewed For Fifth & Final Season By Netflix, Deadline, ‏1 באוקטובר 2020 (באנגלית) Netflix Orders Bill Burr Cartoon 'F Is for Family', The Hollywood Reporter, ‏22 באוקטובר 2014 (באנגלית) Netflix orders Bill Burr animated series F Is For Family, News (באנגלית)
אני אוהב את גרושתי

אני אוהב את גרושתי (באנגלית: Blume in Love) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת קומדיה רומנטית משנת 1973 בבימויו, בכתיבתו ובהפקתו של פול מזורסקי, עם ג'ורג' סיגל וסוזן אנספק בתפקידים הראשיים. העלילה מתוארת בפלאשבקים של יחסי אהבה-שנאה בין שני בני זוג. חלק גדול מהצילומים נערכו בכיכר סן מרקו בוונציה. - סצנות הפתיחה והסיום. פול מזורסקי מופיע בסרט בתפקיד קטן. הוא היה מועמד לפרס גילדת הכותבים של אמריקה על תסריט מקורי הטוב ביותר לקומדיה. סטיבן בלום (ג'ורג' סיגל) יושב בכיכר סן מרקו בוונציה ומספר לצופה על ההיסטוריה שלו עם גרושתו נינה (סוזן אנספק). הוא עורך דין לענייני גירושין בבוורלי הילס והיא עובדת במחלקת הרווחה של לוס אנג'לס. לאחר היכרות קצרה הם מתחתנים ומבלים את ירח הדבש שלהם בוונציה. הם נשואים שש שנים עד שיום אחד היא חוזרת מוקדם מעבודה בגלל הצטננות ומוצאת את גלוריה (אנזט צ'ייס) מזכירתו של סטיבן, בחדר המיטות שלהם. בשקט וללא צעקות היא עוזבת את הבית והם מתגרשים בלאס ווגאס. שם הוא נפגש עם ידידתה של נינה, ארלין (מרשה מייסון) והם מתחילים לקיים יחסים אבל סטיבן אינו מרוצה - הוא חושב כל הזמן על נינה וזה פוגע באונו המיני וגם הפסיכיאטר לא מסוגל לעזור לו. ידידו, עורך הדין הלמן (פול מזורסקי) מייעץ לו לפטר את גלוריה. בינתיים מתחילה נינה ביחסים עם אלמו קול (כריס כריסטופרסון) מוזיקאי מובטל הצעיר ממנה ב-12 שנים. סטיבן מרגיש כל הזמן משיכה לגרושתו והיא מרשה לו להיכנס לביתה שם הוא מתידד עם אלמו ושלושתם שרים ביחד ומעשנים ג'וינט. באחד הפעמים מגיע סטיבן לנינה כשאלמו אינו נמצא ותוך כדי המפגש הוא כופה עצמו עליה. כשאלמו חוזר היאה אומרת לו שסטיבן אנס אותה והוא מכה אותו. סטיבן חוזר למשרדו ומטפל בלקוחה גב' קרמר (שלי וינטרס) שבעלה נטש אותה לטובת דיילת צעירה. כעבור מספר חדשים מגיעה נינה למשרדו של סטיבן ומודיעה לו שהיא בהריון ממנו וכי אלמו עזב אותה. הוא מוכן לממן את אחזקת התינוק והם נדברים להיפגש עוד שבועיים בכיכר סן מרקו. סטיב יושב לבדו ומאזין לקונצרט בכיכר עד שהוא מזהה את נינה והם מתחבקים. "אני אוהב את גרושתי", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "אני אוהב את גרושתי", באתר AllMovie (באנגלית) "אני אוהב את גרושתי", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "אני אוהב את גרושתי", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "אני אוהב את גרושתי", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) קדימון לאני אוהב את גרושתי, באתר יוטיוב אנספק, סיגל וכריסטופרסון שרים ביחד, באתר יוטיוב
I Almost Do

"I Almost Do" (בעברית: "אני כמעט עושה") הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט, מתוך אלבומה הרביעי, Red. השיר יצא לאור ב-22 באוקטובר 2012, בסמוך לצאת האלבום עצמו, על ידי חברת התקליטים ביג משין רקורדס. השיר הגיע למקום העשירי במצעד השירים הדיגיטליים. השיר נכתב על ידי טיילור סוויפט והופק על ידה ביחד עם המפיק המוזיקלי נייתן צ'פמן. היא הצהירה כי: "את השיר כתבתי על הקונפליקט שאת חשה כשאת רוצה לחזור למישהו בחזרה, ואת רוצה לנסות אותו שוב, אך בתוכך, את יודעת שאת לא יכולה. ואת לא יכולה כי את יודעת שכואב לך כל כך שאת יודעת שלא יכולת לעבור את זה שוב. אז את יושבת שם ותוהה איפה הוא ומקווה שהוא חושב עלייך. אני חושבת שהייתי צריכה לכתוב את השיר הזה כדי לא להתקשר אליו. אני חושבת שכתיבת השיר הייתה מה שעשיתי במקום להרים אליו טלפון". — סוויפט פרק זמן לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-35 מיליון השמעות. ברולינג סטון הוא דורג במקום ה-94 ברשימת "כל 206 השירים של טיילור סוויפט, לפי דירוג". סיבוב ההופעות של סוויפט, The Eras Tour, החל במרץ 2023 ובכל מופע סוויפט ביצעה שני שירי הפתעה. שירי הפתעה אלו מבוצעים במהלך מיני סט אקוסטי ואינם חוזרים על עצמם לאורך סיבוב ההופעות, למעט במקרה של טעויות במהלך הופעות. סוויפט הביעה את כוונתה לנגן שירים שונים בכל ערב כדי לספק חוויות ייחודיות למעריצים. "I Almost Do" בוצע בפורד פילד בדטרויט, ב-9 ביוני 2023 יחד עם השיר "Haunted". I Almost Do (Taylor's Version) (בעברית: אני כמעט עושה (גרסתה של טיילור)) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט. ההקלטה החוזרת של סוויפט לשירה "I Almost Do" משנת 2012, היא הרצועה השביעית מאלבום ההקלטה החוזרת השני שלה, Red (Taylor's Version); הקלטה חוזרת של אלבומה Red, משנת 2012. Red (Taylor's Version) יצא לאור ב-12 בנובמבר 2021, על ידי חברת התקליטים ריפבליק רקורדס. סוויפט כתבה את השיר לבדה. "I Almost Do (Taylor's Version)" כולל את אותן המילים, ההפקה והמכשור של "I Almost Do" המקורי. סרטון השיר "I Almost Do" באתר יוטיוב Release group “Red” by Taylor Swift - MusicBrainz, musicbrainz.org Red (Deluxe Edition), נבדק ב-2021-01-07 Red - Taylor Swift | Songs, Reviews, Credits | AllMusic (באנגלית אמריקאית), נבדק ב-2020-07-23 Red (Deluxe Edition), נבדק ב-2020-07-23 Digital Song Sales Chart, Billboard Taylor Swift – I Almost Do (באנגלית), נבדק ב-2021-01-14 Taylor Swift – I Almost Do (באנגלית), נבדק ב-2021-01-14 Rob Sheffield, Rob Sheffield, All 129 of Taylor Swift's Songs, Ranked by Rob Sheffield, Rolling Stone, ‏2021-10-26 (באנגלית אמריקאית) Taylor Swift's 100 album tracks – ranked, The Independent, ‏2020-07-23 (באנגלית) Samantha Wieder, Ryan Schocket, Here Are All Taylor Swift’s Songs— From Debut To Evermore — Ranked, BuzzFeed (באנגלית) Every Taylor Swift song ranked in order of greatness, NME | Music, Film, TV, Gaming & Pop Culture News, ‏2020-09-08 (באנגלית בריטית) All 158 Taylor Swift Songs, Ranked, pastemagazine.com, ‏2020-02-05 (באנגלית) Nate Jones, All 179 Taylor Swift Songs, Ranked, Vulture, ‏2021-01-11 (באנגלית אמריקאית) Ashley Iasimone, All the Surprise Songs Taylor Swift Has Performed on The Eras Tour (So Far), Billboard, ‏2024-07-14 (באנגלית אמריקאית) Zoe Haylock, Bethy Squires, Taylor Swift Made Fans Work to Uncover the Red Bonus Tracks, Vulture, ‏2021-08-06 (באנגלית אמריקאית)
יחסי איראן–פולין

יחסי איראן–פולין הם היחסים ההיסטוריים ובילטרליים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן לבין רפובליקת פולין. שתי המדינות חברות באו"ם. בשנת 1474 הסוחר הוונציאני אמברוזיו קונטריני מסר מכתב לקזימיר הרביעי, מלך פולין, מהשאה הפרסי אוזון חסן. כבר במהלך המאה ה-16 סוחרים איראניים יצרו קשר והחליפו סחורות עם סוחרים פולנים. בשנת 1795, פרס הייתה אחת משתי מדינות (השנייה היא האימפריה העות'מאנית) אשר לא הכירו בחלוקת פולין על ידי האימפריה האוסטרית, ממלכת פרוסיה והאימפריה הרוסית. בשנת 1919, לאחר תום מלחמת העולם הראשונה, חזרה פולין לעצמאותה. באותה שנה הכירה בה איראן וביססה עימה יחסים דיפלומטיים. בשנת 1927 חתמו שתי המדינות על חוזה ידידות וב-1928 פתחה פולין קונסוליה בתבריז. בשנת 1942 הגיעו לאיראן כ-120,000 פליטים פולנים, שיצאו מברית המועצות בעקבות הסכם שיקורסקי–מייסקי, בסיוע צבא אנדרס. בטהראן שהו הפליטים בארבעה מחנות, כולל אחד הגנים הפרטיים של השאה האיראני שהוסב למחנה פליטים זמני, ובית חולים מיוחד הוקדש להם. לאחר המלחמה, כמה מהם החליטו להישאר באיראן לצמיתות, להתחתן עם בני זוג איראניים ולהקים משפחות. לאחר מלחמת העולם השנייה, איראן ופולין כוננו מחדש את היחסים הדיפלומטיים באוגוסט 1945. רמת היחסים שודרגה לשגרירויות בשנת 1962. בספטמבר 1966 ערך השאה מוחמד רזא פהלווי ביקור רשמי בפולין. במאי 1968, יו"ר מועצת המדינה הפולנית, מריאן ספיחלסקי, הגיע לביקור רשמי בטהראן. בשנת 1979 איראן הפכה לרפובליקה אסלאמית לאחר המהפכה האיראנית. היחסים בין איראן לפולין נמשכו ללא הפרעות מאז וכמה ביקורים רמי דרג התקיימו בין מנהיגי שתי המדינות. עם זאת, בשנת 2019, פולין אירחה את ועידת ורשה, כנס אשר בפועל עסק בדרכי התמודדות מול השפעתה של איראן במזרח התיכון. הכנס עורר תגובה זועמת מצד ממשלת איראן, שגינתה את פולין והטיחה בפולין שהם מתנהגים כשכירי חרב של וושינגטון. לאחר מכן ביטלה איראן פסטיבל קולנוע פולני שעמד להתקיים בטהראן. שאה מוחמד רזא פהלווי (1966, 1977) ראש ממשלת איראן אמיר עבאס הוויידא (1973) ראש ממשלת איראן מיר-חוסיין מוסאווי (1989) היו"ר מריאן ספיחלסקי (1968) ראש ממשלת פולין פיוטר ירושביץ' (1974) ראש ממשלת פולין לשק מילר (2003) שתי המדינות חתמו על כמה הסכמים דו צדדיים כגון אמנת ידידות (1927); הסכם סחר (1952); הסכם תחבורה דרכים (1976); הסכם תמיכה הדדית והגנה על השקעות (1998); הסכם למניעת מיסוי כפול (1998); הסכם על תחבורה אווירית (1999) והסכם על שיתוף פעולה בתחום הגנת הסביבה (2002). בשנת 2017 הסתכם הסחר בין איראן לפולין ב-230 מיליון דולר. הייצוא העיקרי של איראן לפולין כולל: נפט גולמי ומוצרי נפט, פטרוכימיקלים, פירות, פירות יבשים (בעיקר פיסטוקים וצימוקים) תמרים, פלסטיק ומוצרי פלסטיק, ברזל ופלדה, שטיחים ושטיחים מותאמים. הייצוא העיקרי של פולין לאיראן כולל: מכונות חקלאיות, מוצרי מזון, ציוד ומכשור רפואי, זכוכית ומכשירים ביתיים. איראן מחזיקה בפולין שגרירות בוורשה. פולין מחזיקה באיראן שגרירות בטהראן. מדיה וקבצים בנושא יחסי איראן–פולין בוויקישיתוף
אניה (אנסטסיה)

אנסטסיה ניקולאייבנה, הדוכסית הגדולה, המכונה גם אניה, היא דמות בדיונית מסרט ההנפשה "אנסטסיה", המהווה גרסה בדיונית של אנסטסיה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה. היא הנסיכה הגדולה של רוסיה, והיא אחת משתי בנות המשפחה היחידות ששרדו מבין משפחת המלוכה הרוסית. אניה הופיע לראשונה בסרט כנערה מבית יתומים הלוקה בשכחון ובעלת זיכרון מעורפל אודות חייה המוקדמים, היא מחפשת פרטים אודות עברה. בסנקט פטרבורג היא פוגשת בדמיטרי וולדימיר הבאים לגרום להעמיד פנים שהיא הנסיכה אנסטסיה, זאת מאחר שסבתה הקיסרית מארי מבטיחה להעניק גמול כספי למי שייצא את נכדתה ויביא לאיחוד המשפחתי, אך דמיטרי וולדימיר לא מודעים לכך שאניה היא למעשה אנסטסיה האמיתית. אניה היא בעלת גזרת גוף רזה ודקה, שיער בגוון ערמוני (חום-ג'ינג'י) ועיניים כחולות. בתחילת הסרט היא לבושה בטוניקה צהובה עם מעיל ירוק, כשהיא נוסעת לפריז היא לבושה בשמלה כחולה עם שרוולים קצרים שניתנה לה על ידי דמיטרי, אחרי שהיא לובשת מספר תלבושות בסגנון פלאפר, במפגש בין אניה לסבתה הקיסרית היא לובשת שמלת ערב בגוון כחול כהה עם תסרוקת שהשיער מורם. בסוף הסרט כשמתגלה שהיא אכן הנסיכה אנסטסיה היא לובשת שמלה בצבע זהב עם קוקושניק על ראשה. במחזמר אנסטסיה שהועלה בברודוויי היא מגולמת על ידי כריסטי אלטומאר. מדיה וקבצים בנושא אניה בוויקישיתוף Anastasia (character), Don Bluth Wiki (באנגלית) Lindsay Christians | The Capital Times, 'Anastasia' costume designer Linda Cho tells the story in gowns and crowns, madison.com (באנגלית) Brantley, Ben (2017-04-25). "Review: 'Anastasia,' a Russian Princess With an Identity Crisis (Published 2017)". The New York Times (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2021-01-15.
ניסיון הפיגוע של הליגה להגנה יהודית בקליפורניה

ניסיון הפיגוע של הליגה להגנה יהודית בקליפורניה אירע בנובמבר 2001 כאשר הליגה להגנת היהודית תכננה להפציץ את מסגד המלך פאהד בקולבר סיטי (אנ') ובהמשך גם את לשכתו של החבר הקונגרס הרפובליקני, דארל עיסא. בנובמבר 2001 נעצר מנהיג הארגון אירווינג רובין בחשד שתכנן את הפיגועים, כנקמה על פיגועי 11 בספטמבר. על פי החשד רובין ורכז הארגון בחוף המערבי, ארל קרוגל, קנו רובים ואקדחים ולאחר מכן הרכיבו פצצות, צינורות חבלה ואף הכינו אבק שרפה. חודש לאחר מכן הועמדו קרוגל ורובין לדין בהאשמת קשירת קשר להשתמש בחומר נפץ, ניסיון להצית בזדון, ניסיון להצית בזדון מתקן של ממשלת ארצות הברית, החזקת חומרי נפץ, חומרי הנפץ נועדו להישלח למשרדו של חבר הקונגרס הלבנוני-אמריקאי, דארל עיסא ולאחר מכן הפצצת מסגד המלך פאד שנמצא בלוס אנג'לס, על פי התצהיר שלווה להאשמות קרוגל אמר בפני איש ה-FBI "הערבים זקוקים לשיחות השכמה והג'וינט צריך לעשות משהו לאחד המסגדים המטונפים שלהם". ב-2003 במהלך המשפט הושמטו האשמות אודות מטען החבלה, וקרוגל הורשה להודות באשמה מופחתת ב"קשירת קשר להפרת זכויות אזרח", עם זאת בספטמבר 2005 הורשע קרגל לאחר עסקת טיעון, על פי עסקת הטיעון קרוגל ייכנס למאסר של כ-20 שנים, במהלך המשפט טען שוב ושוב קרוגל כי הוא השתנה, והשופט רונלד לו קבע כי "הוא לא השתנה עד כדי כך והוסיף כי לתחושתו מעשיו של קורגל מקדמים שנאה בדרך המרושעת ביותר". מאת נתן גוטמן, אירב רובין נעצר יותר מארבעים פעם, אך תמיד יצא זכאי, באתר הארץ, 15 בדצמבר 2001 איי.פי, חשד: חברי הליגה להגנה יהודית תכננו לפוצץ מסגד, באתר ynet, 13 בדצמבר 2001 רויטרס, ממשיכו של כהנא בארה"ב נאשם בניסיון לפוצץ מסגד, באתר ynet, 11 בינואר 2002 סוכנויות הידיעות, 20 שנות מאסר ליהודי שתיכנן פיגוע במסגד בארה"ב, באתר הארץ, 23 בספטמבר 2005 ערך זה הוא קצרמר בנושא טרור. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פרוצה (סרט)

פרוצה (באנגלית: Tart) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת סרט נעורים, שיצא לאקרנים ב-2001, הסרט בוים על ידי כריסטינה ווין, בסרט מככבת דומיניק סוויין, הסרט עוקב אחרי אישה צעירה בניו יורק של שנות ה-80, והתמודדותה עם קבוצת אנשי המעמד העליון בשכונתה. קאט סטורם היא נערה שלומדת בתיכון של בני המעמד העליון במנהטן. קאט מתיידדת עם המקובלים בבית ספרה, וזונחת את חברתה הוותיקה, דליילה. לאחר שדליילה הועפה מבית הספר, קאט מתחברת לגרייס, תלמידה מפרויקט החלפת תלמידים שבאה מאנגליה, היא משתתפת במסיבות של פג, שלעיתים קרובות מנוהלות על ידי קני, פדופיל המספק קוקאין לבני הנוער ומנסה לקיים יחסי מין עם הצעירים, בעיקר גברים. עם כל מאבקיה של קאט בהוריה הגרושים, היא נמשכת לוויליאם סלרס, פרחח שמגיע מבית בעייתי, וגם אמיד בהרבה מחבריו. ויליאם וקאט מתחילים מערכת יחסים קצרה שאותה מסיים ויליאם ומשאיר את קאט מבולבלת. כעבור זמן, חברותיה של קאט גילו שאביה של קאט יהודי, והם מנדים אותה. אלואיס היא היחידה שמסכימה להתחבר אליה. כשקאט שמעה על המסיבה שנערכה על החוף, היא הלכה ללון עם אלואיס בביתה, ומשתמשת בה כדי להיכנס למסיבה. שם היא מתעמתת עם דליילה, השתיים מתווכחות על שקאט נוטשת את דליילה. הן משלימות, דליילה הולכת לבר של הומוסקסואלים המופעל על ידי קני, שם מנסה למצוא טרמפ עבור קייט ועבורה כדי שיחזרו לעיר. כשהיא הגיעה היא נתקלת בוויליאם שמקיים יחסי מין אוראליים עם סוחר סמים. ויליאם רודף אחרי דליילה ומתעמת איתה ביער ליד החוף, הם מתווכחים ולבסוף הוא דוחף אותה והיא נופלת על סלע. דליילה צורחת עליו ומאיימת להתלונן עליו למשטרה, מרוב פאניקה הוא מכה אותה למוות. למחרת בבוקר, לאחר שקאט חיפשה את דליילה היא מגלה שהיא נרצחה ושמעה שוויליאם נלקח למעצר. אחר הלימודים באותו היום, העיתונאים והמראיינים שואלים את התלמידים על דליילה, וכולם מדברים עליה בתור "זאת שפזיזה" ואין להם מילה לומר עליה. הסרט מסתיים בכך שקאט ואמה מסיימות את הסכסוך המשפחתי ביניהן בסנטרל פארק. דומיניק סוויין – בתור קאט סטורם. בראד רנפרו – בתור ויליאם סלרס. ביג'ו פיליפס – בתור דליילה מילפורד. מישה ברטון – בתור גרייס ביילי. מיילס ג'פרי – בתור פיט סטורם. אלברטה ווטסון – בתור לילי סטורם. סקוט תומפסון – בתור קני. לייסי שאבר - בתור אלואיז לוגן "פרוצה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "פרוצה", באתר נטפליקס "פרוצה", באתר AllMovie (באנגלית) "פרוצה", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "פרוצה", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
בקונבל

בקונבל (בהונגרית: Bakonybél) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה גם בבקונבל מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 היה מספר התושבים 1,574 ובשנת 2020 רק 1,186 תושבים. בבקונבל חיו יהודים בתקופות זמן שונות ובמקום קיים בית קברות יהודי ישן ובו כשבעה קברים של יהודים. חלק מהיהודים ילידי הכפר נרצחו בשואה. מדיה וקבצים בנושא בקונבל בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בקונבל (בהונגרית) נתוני הכפר באתר הלמ"ס ההונגרי בית הקברות היהודי בבקונבל תיעוד יהודים מבקונבל שנרצחו בשואה באתר יד ושם מפקדי האוכלוסין של יהודי הונגריה, 1993