laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ורוד מבריק

"ורוד מבריק" הוא סינגל שנכתב על ידי הזמר והמוזיקאי אביב גפן ובוצע על ידי גפן והזמרת אלה לי להב. השיר יצא לאור ב־18 בינואר 2022. השיר נכתב, הולחן והופק בידי אביב גפן. השיר עוסק בקונפליקט של האמן הנאלץ להתמודד עם העולם הנוצץ והזוהר שמסתיר את העצב והבדידות שהוא חש. אביב גפן סיפר שכתב את השיר לאחר שצפה בהופעה של אלה לי להב וזיהה "עצב ובלבול בעיניים שלה". באותו לילה הוא כתב את השיר. גפן הסביר: ”'השחור הזה דביק על ורוד מבריק' כי לא חשוב כמה נתלבש נוצץ וצבעוני, הצבע השחור והכואב תמיד ימצא את דרכו החוצה”. ברי סחרוף, שלדברי גפן אוהב מאוד את הזמרת, אחראי על כל הגיטרות בשיר. בשבוע השני ליציאתו לאור "ורוד מבריק" היה השיר השני המושמע ביותר ברדיו, עם 189 השמעות. בשבוע שלאחריו הפך השיר למושמע ביותר ברדיו, עם 198 השמעות, ושמר על מעמדו זה גם בשבוע שלאחריו, אך ירד ל־177 השמעות. בשבוע שלאחריו ירד השיר למקום השלישי עם 125 השמעות, ובשבוע שלאחריו ירד השיר למקום החמישי עם 111 השמעות. מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי, בביקורת מעורבת, העניק לשיר ציון של שלושה וחצי כוכבי זהב מתוך חמישה. הוא שיבח את הלחן שכתב גפן: ”איכות שאף אחד לא יקח מגפן. מלחין פופ מצוין ללא ספק”, אך ביקר את התמה של השיר: ”הדיסוננס הזה של להיראות מאושרים מבחוץ מול דכדוך ואופל מבפנים הוא קלישאה כל כך שחוקה, ששימוש נוסף בה הופך אותה מוצר אינסטנט”. כן כתב שהאמירה של השיר מתמסמסת, ושהיא ”לא ממש מעידה על תהליך התבגרות שעברה הכוכבת הצעירה”. עמי פרידמן, מבקר "ישראל היום", כתב ש”'ורוד מבריק' הוא שיר אביב־גפני לפי הספר, מסוגנן ומופק בצורה המאוד אופיינית לו”. עוד כתב: ”המלודיה האייטיזית הקליטה נשארת גם לאחר ההאזנה, והיא בעיקר מחמיאה לאלה לי, שמזכירה לנו כאן כי לפני הכל היא זמרת עם יכולות ווקאליות מוכחות”. מבקר "מעריב", דודי פטימר, תיאר את השילוב בין גפן ולהב כ”מחשמל”, והוסיף שהזמרת ”מבצעת בנונשלנטיות ובטבעיות את הטקסט והלחן של גפן, שמפציע בפזמון, והכריזמה נוטפת. אף על פי שזו לא אזור הנוחות הקבוע של נסיכת הקיי פופ הישראלית, היא מוכיחה שהיא יכולה להיות רוקרית לא רעה, ועם הכוונה נכונה – מרקיעה לשחקים. ממתק נהדר שמרגיש כמו נסע במנהרת הזמן מהאייטיז היישר אל 2022”. סרטון השיר "ורוד מבריק" באתר יוטיוב אביב גפן & אלה לי / ורוד מבריק באתר הליקון ארומה מיוזיק, 18 בינואר 2022, בדיקה אחרונה ב־21 במרץ 2022 יאיר מור, דירוג תחנות הרדיו: זה השיר שמושמע לפחות פעם ביום, באתר אייס, 30 בינואר 2022 יאיר מור, דירוג תחנות הרדיו: האם נמצא המתכון הבטוח ללהיט רדיו?, באתר אייס, 6 בפברואר 2022 יאיר מור, דירוג תחנות הרדיו: משה פרץ הושמע כל שעתיים, באתר אייס, 13 בפברואר 2022 יאיר מור, דירוג תחנות הרדיו: עדן חסון כובש את הצמרת, באתר אייס, 20 בפברואר 2022 יאיר מור, דירוג תחנות הרדיו: תמיר גרינברג מתפוצץ, באתר אייס, 27 בפברואר 2022 יוסי חרסונסקי, אביב גפן & אלה לי ורוד מבריק, באתר יוסמיוסיק, 28 בינואר 2022, בדיקה אחרונה ב־21 במרץ 2022 צריך להודות: השיר של אביב גפן ואלה לי להב מפתיע לטובה, באתר ישראל היום, 19 בינואר 2022, בדיקה אחרונה ב־21 במרץ 2022 דודי פטימר, ‏החיבור המפתיע בין אביב גפן ואלה לי להב הניב ממתק נהדר, באתר מעריב אונליין, 21 בינואר 2022 מקום ראשון במצעד הישראלי השבועי של "מדיה פורסט" (יש לבחור "שירים מובילים – רדיו – ישראלי", לבחור שנה: 2022 ואז שבוע 7: 6 בפברואר 2022 – 12 בפברואר 2022), באתר מדיה פורסט, 12 בפברואר 2022, בדיקה אחרונה ב־21 במרץ 2022 מיקום שיא במצעד הישראלי השבועי של גלגלצ, באתר גלי צה"ל, 3 בפברואר 2022, בדיקה אחרונה ב־21 במרץ 2022
דייוויד הלפגוט

דייוויד הלפגוט (באנגלית: David Helfgott; נולד ב-19 במאי 1947) הוא פסנתרן אוסטרלי יהודי. הלפגוט נולד במלבורן להורים יהודים, ניצולי השואה, ממוצא פולני. בילדותו נודע כילד פלא מוזיקלי ובגיל חמש אביו לימד אותו לנגן בפסנתר. בגיל עשר החל הלפגוט ללמוד אצל פרנק ארנט, מורה ידוע בפרת', וזכה במספר פרסים לעיתים כפסנתרן יחיד ולעיתים כשהוא מנגן עם אחותו הגדולה. בגיל 14, זכה לקבל מענק ללימודי מוזיקה בארצות הברית, שגויס על ידי מנצח התזמורת של פרת' והכותבת האוסטרלית קת'רין פריצ'רד. אביו מנע את המעבר המיוחל בנימוק שאינו מסוגל למעבר ואינו בַשֶל עדיין לעצמאות. מניחים שבאותה תקופה החלו להיראות אצל הלפגוט ניצנים של הפרעות נפשיות. מגיל 17 החל ללמוד אצל המורה אליס קרארד, תלמידתו לשעבר של המוזיקאי בלה בארטוק, ובתוך כך זכה בגמר תחרות ה-ABC האוסטרלית 6 פעמים. בגיל 19, הלפגוט זכה למלגת לימודים בקולג' המלכותי למוזיקה בלונדון, שם למד אצל הפסנתרן סריל סמית' במשך 3 שנים. בתקופה זו החל להראות סימנים מתגברים של הפרעות סכיזואפקטיביות. בשנת 1970 חזר לאוסטרליה, ובשנה זו נישא לראשונה לקלר פפ, שהייתה מבוגרת ממנו ואם לארבעה ילדים מנישואים קודמים. באותה תקופה שימש כפסנתרן לחזרות "'האופרה של מערב אוסטרליה". לאחר התמוטטות נישואיו הקצרים, הוא אושפז בבית חולים פסיכיאטרי ובמהלך עשר השנים הבאות היה נתון לטיפול פסיכיאטרי שכלל לקיחה קבועה של תרופות וטיפול בנזעי חשמל. בשנת 1996 יצא הסרט "ניצוצות", בעקבות פרסום הספר שכתבה אשתו השנייה ג'יליאן, על חייו, מחלתו והתמודדותו. הסרט גולל את סיפור חייו וילדותו של הלפגוט. את תפקיד הדמות הבוגרת (והראשית) גילם ג'פרי ראש. הסרט עסק בשנותיו המוקדמות, בקשייו הנפשיים ולא פסח על יחסו הקשה של אביו כלפיו. בעקבות כך, ספג הסרט סדרה של ביקורות קשות מצד אֶחיו ומשפחתו של הלפגוט בטענות שהוא איננו מדויק בעליל ובכך גורם לעוול רב כלפי אביו (שדמותו מתגלה במידה רבה כעריץ קשה בעל שיטת חינוך ספרטני). לרוב, הלפגוט מנגן מוזיקה רומנטית, בעיקר מיצירותיהם של רחמנינוב, שופן, ליסט, שומאן ורימסקי-קורסקוב. החל מ-1999 הוא מופיע מדי שנה ברסיטלים ובקונצרטים באוסטרליה, ולעיתים מופיע גם בארצות אחרות. בחודש יוני 2009 הופיע דייוויד הלפגוט בשני רסיטלים בישראל, בירושלים ובת"א. דייוויד הלפגוט חי עם אשתו השנייה, ג'יליאן, ליד העיר בלינגן, אשר בניו סאות' ויילס. מדיה וקבצים בנושא דייוויד הלפגוט בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של דייוויד הלפגוט (באנגלית) דייוויד הלפגוט, ברשת החברתית פייסבוק דייוויד הלפגוט, ברשת החברתית אקס (טוויטר) דייוויד הלפגוט, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) דייוויד הלפגוט, באתר AllMovie (באנגלית) דייוויד הלפגוט, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) דייוויד הלפגוט, באתר MusicBrainz (באנגלית) דייוויד הלפגוט, באתר Discogs (באנגלית) דייוויד הלפגוט, באתר Songkick (באנגלית) נעם בן זאב, עכבר העיר אונליין, דייוויד הלפגוט: מקרה קלאסי, באתר הארץ, 19 ביוני 2009 עינב שיף‏, הפסנתרן דיוויד הלפגוט יופיע בישראל, באתר וואלה, 19 במאי 2009 האתר של דייויד הלפגוט
ITunes Festival: London 2010 (מיני-אלבום של מרינה)

iTunes Festival: London 2010 (או iTunes Live: London Festival '10) הוא מיני-אלבום (EP) של הזמרת-יוצרת הוולשית מרינה דיאמנדיס, הידועה גם בשם הבמה לשעבר מרינה אנד דה דיימונדס. המיני-אלבום יצא ב-26 ביולי 2010 על ידי 679 רקורדינגס ואטלנטיק רקורדס. הוא הוקלט במהלך פסטיבל iTunes, שהתקיים ב-22 ביולי 2010, בראונדהאוס, לונדון. המיני-אלבום מכיל חמש רצועות, כולן מתוך אלבום הבכורה שלה, The Family Jewels, משנת 2010. מידע על האלבום ITunes Festival: London 2010 באתר MusicBrainz האלבום ITunes Festival: London 2010 באתר אפל מיוזיק
איי התעלה של קליפורניה

איי התעלה של קליפורניה הנקראים גם איי סנטה ברברה הם שרשרת של שמונה איים באוקיינוס השקט סמוך לחופה הדרומי של קליפורניה, לאורך תעלת סנטה ברברה שבארצות הברית. שטחם הכולל של האיים 908.79 קמ"ר ובמפקד 2010 נמנו בהם 4,603 תושבים. הפסגה הגבוהה באיים היא "פסגת השטן" בגובה 747 מטרים. שמונת איי התעלה של קליפורניה מתחלקים על פני תחום השיפוט של שלושה מחוזות שונים של קליפורניה: ארבעה מהם שייכים למחוז סנטה ברברה, שניים למחוז ונטורה ושנים למחוז לוס אנג'לס. האיים מחולקים לשתי קבוצות: איי התעלה הצפוניים, ואיי התעלה הדרומיים. ארבעת האיים הצפוניים היו יחידת קרקע אחת הידועה בשם סנטה רוזה. הארכיפלג משתרע לאורך כ-260 קילומטרים בין האי סן מיגל בצפון לבין האי סן קלמנט בדרום. שטחם הכולל של האיים הוא 896 ק"מ מרובע. חמישה מהאיים (סן מיגל, סנטה רוזה, סנטה קרוז, אנאקפה וסנטה ברברה) הוכרזו כפארק הלאומי איי התעלה בשנת 1980. בנוסף לכך, שמורת הטבע הימית של איי התעלה מקיפה שטח של שישה מילים ימיים (11 ק"מ) של האיים: אנאקפה, סנטה קרוז, סן מיגל וסנטה ברברה. האי סנטה קטלינה הוא היחיד מבין שמונת האיים שקיים בו יישוב משמעותי - כפר הנופש של אבאלון, קליפורניה. האי סנטה ברברה הוא הקטן באיי התעלה. שטחו הוא 639 דונם בלבד, והוא נוצר על ידי פעילות וולקנית מתחת למים. צורתו דומה לצורת משולש המגיח מהאוקיינוס כרמה בעלת שני צוקים תלולים. המרחק בינו לבין הנקודה הקרובה ביותר ביבשת הוא 38 ק"מ. איי התעלה הם חלק מאחד מאזורי המחיה הימיים העשירים ביותר בעולם. מינים רבים של צמחים ובעלי חיים הם ייחודיים לאיי התעלה, כולל חיות כגון: שועל איים אפור, בואש מנוקד מאיי התעלה, עורבני איים שיחני, יסעור אפור, לטאת איים לילית, סלמנדרה צנומה של איי התעלה, נחש פעמונים של איי התעלה, עז סן קלמנט, חנקן צבי ים סן קלמנט וצמחים הכוללים תת-מינים ייחודיים של אורן טוריי, אלון איים וחלמית איים. האיים, סן ניקולס וסן קלמנט נשלטים בלעדית על ידי הצי האמריקני, בנוסף לכך הצי האמריקני מחזיק מתקנים צבאיים בנקודות נוספות על פני שרשרת האיים. במהלך מלחמת העולם השנייה כל איי התעלה הדרומיים היו תחת ממשל צבאי, כולל האי המיושב סנטה קטלינה, שהתיירות אליו הופסקה ותושביו הקבועים נזקקו להיתרים מיוחדים כדי להגיע ליבשה או ממנה. האי סן מיגל שימש כשטח אש והאי סנטה ברברה שימש כתחנת התרעה מפני פלישה יפנית לקליפורניה. הוצעה הצעת חוק בבית הנבחרים, להקמת בסיס צבאי באי סנטה רוזה. על פי ההצעה האי ישמור על מעמדו כגן לאומי, אך תוגבל האפשרות לבקר בו. מדיה וקבצים בנושא איי התעלה של קליפורניה בוויקישיתוף איי התעלה של קליפורניה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) visitventura.com, Santa Barbara Island
מלכת הדרום (סדרה)

מלכת הדרום (באנגלית: Queen of the South) היא סדרת דרמה ופשע אמריקאית. העונה הראשונה מבוססת על הספר המצליח של ארטורו פרס רוורטה באותו השם, ואילו העונה השנייה צולמה אחרי שמונה שנים ובתקציב גדול יותר. הסדרה עוקבת אחר תרזה מנדוזה (קייט דל קסטיו) אישה שמפלסת את דרכה בעולם הפשע הגברי, ומטפסת במעלה קרטל סמים עצום במקסיקו. הסדרה עלתה לאוויר בשנת 2011 וזכתה להצלחה גדולה, בשנת 2016 יצא גרסה באנגלית בכיכובה של אליס בראגה. הסדרה עוסקת בתרזה מנדוזה, אישה מקסיקנית ענייה שמתעשרת על ידי בניית אימפריית סמים עצומה. תרזה מתגוררת בבריו (אנ') בקוליאקאן שבסינלואה, מקסיקו. היא מתאהבת בחבר בקרטל סמים, ומנסה בעזרתו לשפר את מצבה הכלכלי. לאחר שמבשרים לה על רצח בן זוגה, היא נאלצת לברוח. היא חוצה את הגבול לארצות הברית ושם מגיעה לארגון הפשע של אשתו של בוס הקרטל שרודף אחריה. לתרזה יש חזון שונה על עסקי הפצת הסמים ובזכות הכריזמה שלה היא מושכת מקורבים ובסופו של דבר מקימה ארגון משלה להפצת סמים. תרזה הופכת למצליחה מאוד, מה שמציב בפניה עוד בעיות ואף מושך את תשומת לבם של גורמי ממשלה חשאיים. אליס בראגה משחקת את תרזה מנדוזה, אישה ענייה מסינלואה, מקסיקו, המתעשרת על ידי בניית אימפריית סמים עצומה. פיטר גדיוט משחק את ג'יימס ואלדז (עונות 1–3, ואורח בעונה 4), יד ימינה של קמילה, המנטור, חברה ומאהבה של תרזה. ורוניקה פלקון משחקת את דוניה קמילה ורגאס (עונות 1–3), אשתו הפרודה של דון אפיפניו וראש הסניף בצפון אמריקה של קרטל ורגאס בדאלאס, טקסס. המקי מאדרה משחק את פוט גאלבז, סגן קרטל ורגס לשעבר, שהפך לאחד מבני בריתה החזקים של תרזה מנדוזה. החבר של קלי אן. מולי ברנט משחקת את קלי אן ואן אוקן (עונה 5 ואורחת בעונות 2–4), אשת חברה מדאלאס שהופכת לחלק מהמעגל הפנימי של תרזה. החברה של פוט. חואקים דה אלמיידה משחק את דון אפיפניו ורגאס, בעלה של קמילה ורגאס (עונות 1–2, אורח בעונה 3), ראש קרטל ורגאס ומועמד למשרת מושל מדינת סינלואה במקסיקו. יאנסי אריאס משחק את אלברטו קורטז (עונות 1–3). ג'סטינה מצ'אדו משחקת את ברנדה פארה (עונה 1, אורחת בעונה 4), אשתו של מבריח בכיר בקרטל ורגאס, והחברה הכי טובה של תרזה בעונה הראשונה. אלפונסו הררה משחק את חוויאר חימנס (עונה 4, ואורח בעונה 3), חבר בקרטל חימנז ושכיר חרב שמוכן להרוג עבור ההצעה הגבוהה ביותר. בשלב מסוים הופך לבן בריתה של תרזה מנדוזה. דייוויד אנדרוז משחק את השופט ססיל לאפייט (עונה 4), שופט מושחת שמקשה על מבצע הסמים של תרזה בניו אורלינס. אתר האינטרנט הרשמי של מלכת הדרום (באנגלית) מלכת הדרום, ברשת החברתית פייסבוק מלכת הדרום, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מלכת הדרום, סרטונים בערוץ היוטיוב "מלכת הדרום", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "מלכת הדרום", באתר נטפליקס "מלכת הדרום", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "מלכת הדרום", באתר Metacritic (באנגלית) "מלכת הדרום", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ניצן פינקו, ‏יאללה בינג'ליטו: הסדרות הספרדיות הכי טובות בנטפליקס, באתר "Time Out ישראל", 2 בדצמבר 2019
יצירת האלוהים

יצירת האלוהים (באנגלית: Something the Lord Made) הוא סרט דרמה ביוגרפי אמריקאי בבימויו של ג'וזף סרג'נט. הסרט יצא בשנת 2004, ועוקב אחר סיפורם של ויוויאן תומאס ואלפרד בלאלוק, שפיתחו את הדרך לטפל בסינדרום התינוקות הכחולים. הסרט מספר על היחסים בין דוקטור אלפרד בלאלוק (אלן ריקמן) וויויאן תומאס (מוס דף). הסיפור מתחיל בנשוויל בשנת 1930 כשמנתח הלב בלאלוק שוכר את תומאס, נגר ממוצא אפרו-אמריקאי כעובד התחזוקה שלו. כשתומאס מגלה משיכה לתחום הרפואה ומתמחה בתחום המכשירים הרפואיים, בלאלוק שוכר אותו כעוזר רפואי. במשך הזמן הוא מתלווה אל בלאלוק לאוניברסיטת ג'ונס הופקינס, שם הם מנסים לפתור את סינדרום התינוקות הכחולים. הסרט מבוסס על סיפור אמיתי, ומציג את הקושי של אפרו-אמריקאים להשתלב בחברה. סיפורם של ויוויאן תומאס ואלפרד בלאלוק הפך לפומבי בשנת 1989 על ידי מאמר במגזין Washingtonian, שנכתב על ידי קייטי מקייב ונקרא "כמו משהו שהלורד עשה" ("Like Something the Lord Made"). בשנת 2003 יצא סרט תיעודי בטלוויזיה, הסרט נוצר בידי קאלין אנדריאה. קאלין שבדיוק השיקה חברת הפקות משלה, רצתה למצוא סיפור שהיא תוכל לבסס עליו סרט, וכאשר היא קראה את המאמר היא ידעה שעל הסיפור הזה היא רוצה לבסס את הסרט. ובהמשך, אירווינג סורקין רופא שיניים מוושינגטון DC, קרא גם הוא את המאמר של מקייב והביא אותו להוליווד, שם הוא פותח לסרט קולנועי. בסרט מוצגים מספר בעלי חיים ובעיקר כלבים ובחלק מהסצינות מתארות ניתוחים שנעשים על הכלבים, אולם במהלך הפקת הסרט נעשו פעולות רבות כדי לוודא שבעלי החיים לא יפגעו במהלך הצילומים. בסצינות של הניתוחים של השולחנות רופדו והמאלפים נשארו על יד הכלבים על מנת להרגיע אותם. בנוסף מחלקת האביזרים יצרה חתיכות עור בטן מזויפות שהותאמו במיוחד, כדי להבטיח ששום כלי חיתוך לא יתקרב לעור של הכלבים. ישנה סצנה שבה מוצג כלב צעיר שהחניכיים שלו כחולות. הכלב בסצנה הונח על גבו ומאלף השתמש במקלון צמר גפן כדי למרוח מעט ממתק בטעם אוכמניות שגרם לצביעה זמנית של כ-20 דקות של השיניים של הכלב. הסרט הועמד ל-49 פרסים שמתוכם זכה ב-17. מתוך הפרסים הסרט היה מועמד לתשעה פרסי אמי וזכה בשלושה. הוא גם קיבל שתי מועמדויות לגלובוס הזהב, פרסי Black Reel לסרט הטוב ביותר ושחקן המשנה הטוב ביותר, פרס NAACP, פרס פיבודי, פרס גילדת הבמאים של אמריקה, ואת פרס מכון הסרטים האמריקני, שהכתיר את הסרט כסרט הטלוויזיה הטוב ביותר של שנת 2004. "יצירת האלוהים", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "יצירת האלוהים", באתר נטפליקס "יצירת האלוהים", באתר Metacritic (באנגלית) "יצירת האלוהים", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) יצירת האלוהים (2004), באתר movies Something the Lord Made, IMDb (באנגלית) Almost a Miracle (באנגלית) Matt Schudel, Dentist Had Hankering for Show Business, washingtonpost (באנגלית) Like Something the Lord Made; The Vivien Thomas Story, washingtonian, ‏29 באוקטובר, 2007 (באנגלית) Something the Lord Made (2004), humanehollywood (באנגלית) Something the Lord Made Awards, IMDb (באנגלית) AFI AWARDS 2004 (באנגלית)
מארק מילר (פוליטיקאי)

מארק מילר (באנגלית: Marc Miller; נולד ב־12 במרץ 1973) הוא פוליטיקאי ועורך דין קנדי המכהן כשר לענייני ילידים בממשלתו של ג'סטין טרודו. פועל מטעם המפלגה הליברלית. מילר נולד במונטריאול, קנדה. הוא למד בבית ספר פרטי ביחד עם ג'סטין טרודו והם חברים מאותה תקופה. הוא למד באוניברסיטת מונטריאול ממנה קיבל תואר במדעי המדינה. בשנת 2001 הוא סיים אוניברסיטת מקגיל עם תואר במשפטים. לאחר קבלת התואר הוא עבד בתחום המשפטים. בשנת 2007 ובשנת 2013 מארק מילר היה פעיל במערכות בחירות של ג'סטין טרודו. בשנת 2015 הוא נבחר לבית הנבחרים של קנדה ומכהן בו גם בשנת 2022. בשנת 2017 הוא מונה למזכיר שר התשתיות. ביוני 2017 מילר לראשונה נעם בשפת האינדיאנים במטרה להראות שניתן ללמוד שפות נוספות במקביל לקריירה מוצלחת בפוליטיקה. בשנת 2019 הוא מונה לשר ובשנת 2021 מונה לשר לענייני ילידים במקום קרוליין בנט. שפת האם של מילר היא אנגלית אך הוא שולט גם בצרפתית. מילר נשוי לילידת שוודיה אותה פגש בתקופת לימודים. לזוג נולדו שלושה ילדים. מדיה וקבצים בנושא מארק מילר בוויקישיתוף מארק מילר, ברשת החברתית פייסבוק מארק מילר, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מארק מילר, ברשת החברתית אינסטגרם ביוגרפיה רשמית ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים ובנושא קנדה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מאיר אביטל

מאיר אביטל (נולד ב-31 באוקטובר 1946) מנכ"ל קבוצת "הארגז" לשעבר, זוכה פרס קפלן. נולד בכפר סבא, לאביגדור, מנהל סולל בונה באזור הדרום וליונה, מזכירה רפואית בבית החולים סורוקה. כשהיה בן 8, ירדה המשפחה לבאר שבע בשליחות לאומית של אביו. מאיר סיים את בית הספר התיכון בבאר שבע, התגייס לצבא ליחידה קרבית, סיים את שירותו כקצין בדרגת סגן ובמהלך שירות מילואים פעיל הגיע לדרגת סגן אלוף בתפקיד ראש מטה הכוחות ברצועה. מאיר סיים לימודי הנדסת תעשייה וניהול בטכניון בחיפה ותואר שני בהצטיינות באוניברסיטת בן-גוריון. את חייו המקצועיים, בין השנים 1971–1984 החל מאיר במפעל רמת"א של התעשייה האווירית בתפקיד בכיר.[דרוש מקור] בין השנים 1984–1989 היה מנכ"ל של מפעל "חרסה" שהיה שייך לקונצרן של "כור תעשיות". בשנת 1989 כיהן כיועץ כלכלי ליו"ר ההסתדרות ועסק בשיקום מפעלים תעשייתיים של חברת העובדים שנקלעו לקשיים. בשנים 1990–1998 היה מנכ"ל קבוצת "הארגז", שכללה מספר מפעלים: אוטובוסים, רכבות, ריהוט, מבנים תעשייתיים ומערכות אחסון. ב-1994 זכה ב"פרס קפלן" על ההישג בהבראתה של קבוצת "הארגז". ב-2001 עמד בראש קבוצת משקיעים במפעל שוקולד בסרביה. ב־2002 יזם פרויקט נדל"ן של הקמת קניון ומלון בבלגרד, סרביה. כיום מכהן כיו"ר של קבוצת "אביטל" מזה 17 שנים באזור הבלקן בתחומי נדל"ן וחקלאות. גר בגבעתיים, נשוי לשוש, אבא לשני ילדים ושישה נכדים. חבר בהנהלת "חברת העובדים" שהחזיקה 25% מכלכלת ישראל. דירקטור בהנהלת "קבוצת "אמקור" חבר במועצת המנהלים של קרן הון סיכון "תעוזה" יו"ר של חברת "רוטלקס" 1978-1983 חבר במועצת עיריית באר שבע והנהלתה, היה פעיל בעיקר בתחום איכות הסביבה 1992-1993 חבר במשלחת הישראלית לוועידת העסקים וקידום השלום במזרח התיכון (במצרים, ירדן ומרוקו) 1995-2005 חבר במועדון המאה בטכניון חיפה 1992 ועד היום חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת בן-גוריון מדיה וקבצים בנושא מאיר אביטל בוויקישיתוף מאיר אביטל הקים מפעל לייצור שוקולד ביוגוסלביה בשיתוף עם משקיעים ישראלים נוספים בהשקעה של כ-10 מ' ש', באתר TheMarker‏, 24 באוקטובר 2001 עופר פטרסבורג, משקיעים ישראלים יקימו קניון ביוגוסלביה ב-40 מיליון דולר, באתר ynet, 8 בינואר 2002 "אתר קבוצת אביטל".
הבחור של שולי

הבחור של שולי הוא סרט טלוויזיה ישראלי משנת 1997, המבוסס על סיפור קצר מאת דורית רביניאן. הסרט נעשה בהזמנת שידורי קשת כחלק מסדרה בשם "סיפורים קצרים על אהבה", שיצר חגי לוי. עלילתו מתרחשת באור יהודה, ערב המהפך הפוליטי בישראל בשנת 1977. במשפחתה של שולי באור יהודה מחכים בקוצר רוח לאבנר, "הבחור של שולי", שאמור להגיע כדי להציע לה נישואין. אבל במקומו מגיע לביתם עזרא, שהסתבך עם חבורת אנשים הרודפת אחריו. בני המשפחה בטוחים שמדובר בחבר של שולי, והוא בוחר שלא להעמידם על טעותם. כאשר אבנר מגיע לבסוף, מתחוללת מהומה. בכתבה בעיתון גלובס משבח ניר קיפניס את הסרט ”התסריט הנפלא של דורית רביניאן והבימוי נטול המניירות של דורון צברי, הופכים את "הבחור של שולי" לאחד מסרטי הטלוויזיה הטובים ביותר שנעשו כאן: לא כבד ולא רדוד, אלא פשוט סיפורם של אנשים שחיו במשך 30 שנה בשוליים, עד שניצחו, אחר כך בא דודו טופז וקרא להם "צ'חצ'חים" והיום הם, לטוב ולרע, פרצופה של המדינה”. 1997: זוכה פרס אופיר לדרמת הטלוויזיה הטובה ביותר מטעם האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה. "הבחור של שולי", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "הבחור של שולי", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית הבחור של שולי, סרטון באתר יוטיוב (אורך: 45 דקות) "הבחור של שולי", באתר בית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש, אוניברסיטת תל אביב "הבחור של שולי", באתר "סינמסקופ" "הבחור של שולי", באתר "בלוג הקולנוע והטלוויזיה של אלי מורנו", 24 בנובמבר 2011 (הקישור אינו פעיל) ניר קיפניס, ‏פרצופה של המדינה "הבחור של שולי", באתר גלובס, 13 במאי 2007
ויאדוקט הוברן

ויאדוקט הוברן (באנגלית: Holborn Viaduct) הוא גשר דרכים בלונדון ושמו של הרחוב שחוצה אותו (מהווה חלק מכביש A40). הוא מקשר את שכונת הובורן עם הרובע הפיננסי של לונדון, ועובר מעל רחוב פארינגדון והנהר התת-קרקעי פליט. אורכו של הוויאדוקט 1,400 רגל (430 מ') ורוחבו 80 רגל (24 מ'). הוא תוכנן על ידי המודד העירוני ויליאם הייווד והמהנדס רולנד מייסון אורדיש. ויאדוקט הובורן נבנה בין השנים 1863 ו-1869, כחלק מתוכנית עבודות ציבוריות בעלות של למעלה מ-2.5 מיליון ליש"ט (מעל 236 מיליון ליש"ט ב-2020), לשיפור הגישה לסיטי של לונדון מהווסט אנד. התוכנית כללה שיפורים בזרימת התנועה סביב הובורן סירקוס שנבנה גם הוא באותה תקופה, סלילת רחוב המלכה ויקטוריה, בנייה מחדש של גשר בלקפריירס, סלילת המשך לרחוב פארינגדון עם תחנות רכבת חדשות לצידו. המלכה ויקטוריה חנכה את הויאדוקט במקביל לחנוכת הצירים האחרים בתהלוכה רשמית ב-6 בנובמבר 1869. לפני בניית הוויאדוקט נהגי כרכרות נאלצו לרדת מהגבעה שעליה בנויה שכונת הובורן בצד אחד של הנהר פליט, לחצות את הנהר על גבי גשר, ואז לעלות מצידו השני של הנהר. הויאדוקט היה אחד הגשרים המודרניים הראשונים במרכז לונדון שאיפשר להולכי רגל לעבור בין שני מפלסי הרחוב באמצעות ארבעה גרמי מדרגות שנבנו בשני קצות הויאדוקט ובשני צדדיו. בצד הדרומי של הויאדוקט מעטרים את המעקות פסלים המייצגים מסחר וחקלאות של הפסל הנרי בורסיל, ובצד הצפוני פסלים המייצגים מדע ואמנות של חברת הפסלים פארמר וברינדלי. כמו כן הוצבו על הויאדוקט פסלים של ראשי העיר ויליאם וולוורת' והנרי פיץ-איילווין. בשנת 1941 הופצץ האזור מהאוויר במהלך הבליץ והביתנים שמעל גרמי המדרגות בצד הצפוני נהרסו; בשנת 2000 שוחזר אחד מהביתנים ובשנת 2014 גם השני, ולעיצוב החדש נוספו גם מעליות. ב-2 במרץ 1874 נחנכה תחנת רכבת בקצה המזרחי של הוויאדוקט ששימשה עד 1990 אז הועתקו שירותי הרכבת ממנה לתחנת הרכבת סנט פול (שנקראת כיום סיטי תמזלינק). בשנת 1882 נבנתה בוויאדוקט תחנת הכוח הפחמית הראשונה בעולם, שנקראה על שמו של אדיסון. מדיה וקבצים בנושא ויאדוקט הוברן בוויקישיתוף Ordish, Rowland Mason | Encyclopedia.com, www.encyclopedia.com The London encyclopaedia, 3rd ed, London: Macmillan, 2008, ISBN 978-1-4050-4924-5 Hog Lane, Whitechapel - Holborn Viaduct | British History Online, www.british-history.ac.uk R. V. J. Butt, The directory of railway stations : details every public and private passenger station, halt, platform and stopping place, past and present, Sparkford: Stephens, 1995, ISBN 1-85260-508-1
אני פורים (סרט)

אני פורים (באנגלית: RUN) הוא סרט טלוויזיה ישראלי מ-2001 העוסק בתהליכי קליטת עולים מאתיופיה ועוקב אחר שני בלשים המנסים לפענח תעלומת רציחתו של ילד אתיופי שנמצא מת בפח זבל. הסרט הופק על ידי חברת JCS והוצג לראשונה במסגרת רצועת ראשון בדרמה ב-HOT3. ואף השתתף בפסטיבל קולנוע בניופורט רוד איילנד. את התסריט של הסרט כתבו במשותף אסף ברנשטיין ועמליה רוזנבלום. השתתפו בו דרור קרן, שמיל בן-ארי, ולדימיר פרידמן, שירלי ברנר. עורכת הסרט היא ערה לפיד והמוזיקה היא של יונתן בר גיורא. בשנת 2001 התמודד הסרט על פרס האקדמיה הישראלית לקולנוע בקטגוריה "סרטי הדרמה המקוריים". בחג פורים, נשלחים שני חוקרי משטרה לשכונת קרוואנים המאוכלסת בעולים חדשים על מנת לחקור את נסיבות מותו של ילד אתיופי, הם מתחקרים מספר אנשים וביניהם המדריך של הילד ועולה מברית המועצות המתגורר במקום, דרך החקירה מתגלה עיסוקו של אותו ילד. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. דרור קרן - דוד יאנובסקי שמיל בן ארי - רפ"ק נחמיאס שי פרדו - אברהם מסאלה גיא עמיר - מנשה שירלי ברנר - שירלי ולדימיר פרידמן - יבגני קיסין מהרטה ברוך - זאודיטו "אני פורים", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "אני פורים", באתר אידיבי "אני פורים", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "אני פורים", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית מרב יודילוביץ', "אני פורים" ישתתף בפסטיבל הסרטים בניופורט, באתר ynet, 4 ביוני 2001 יונתן בר גיורא, ראיון עם ערה לפיד, תקריב , 4 באוגוסט 2015 מרב יודילוביץ', נפתח המירוץ לאוסקר הישראלי, באתר ynet, 25 ביולי 2001