laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מייקל ויליאמס (שחקן)

מייקל לאונרד ויליאמס (באנגלית: Michael Leonard Williams;‏ 9 ביולי 1935 - 11 בינואר 2001) היה שחקן אנגלי ששיחק בתפקידים קלאסיים וגם קומיים. ויליאמס היה בעלה של השחקנית דיים ג'ודי דנץ'. ויליאמס נולד בליברפול, לנקשייר, ולמד בבית הספר הקתולי "קולג' סנט אדוארד". לפני שפנה לקריירת משחק עבד כשמאי ביטוח. הופעת הבכורה שלו בקולנוע הייתה ב-1962, ובהמשך הרבה להופיע בטלוויזיה (היה לו תפקיד בולט בסדרת הדרמה "Elizabeth R") ובקולנוע הבריטי בסרטים כגון "לחנך את ריטה" מ-1983, וב"הנרי החמישי" יחד עם דנץ' ב-1989. בסרט זה גילם את דמות השייקספירית ששמה כשמו "מייקל ויליאמס". ב-1967 השתתף בסרט הדוקומנטרי "Benefit of the Doubt" של פיטר וייטהד על המחזה האנטי-וייטנאמי של פיטר ברוק "US", יחד עם פיטר ברוק והלהקה השייקספירית המלכותית. ויליאמס גילם תפקידים רבים בתסכיתי רדיו. בין השאר את הכתב הפלילי ג'ורג' קרייג בעיבודים לרומן "In the Red" והמשכיו, וכן את ד"ר ווטסון בעיבודים של ה-BBC לספרי שרלוק הולמס. הוא דיבב בסדרת האנימציה "צ'ארלי צ'וק" שיצר אייבור ווד עבור חברת "Woodland Animations". ב-5 בפברואר 1971 הוא נשא לאישה את ג'ודי דנץ', באותה שנה כיכב בהפקה בימתית של "הדוכסית ממאלפי" מאת ג'ון ובסטר. לבני הזוג ויליאמס נולדה בת אחת, טרה קרסידה ויליאמס (נולדה ב-1972) והיא שחקנית ידועה בשם פינטי ויליאמס. לפינטי יש בן סם ויליאמס שנולד ב-1997. ויליאמס היה יו"ר האגודה הבריטית קתולית של אנשי הבמה במשך מספר שנים עד שנבצר ממנו לשמש בתפקיד בגלל מחלה. הוא היה נשיא גילדת השחקנים הקתולים. הוא היה תומך נלהב של מיזם ההקמה של "Blackfriars Playhouse" בסטאונטון, וירג'יניה. לוחית הנצחה על תרומתו נקבעה בבנין התיאטרון אחרי שהושלם. זמן קצר לפני מותו של ויליאמס מסרטן הראות בגיל 65, הוא התמנה ל"אביר סנט גרגורי" (KSG) מטעם האפיפיור יוחנן פאולוס השני על תרומתו לחיים הקתוליים בבריטניה. התואר הוענק לו באופן רשמי בביתו ב-10 בינואר 2001, יום לפני מותו. מייקל ויליאמס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מייקל ויליאמס, באתר AllMovie (באנגלית) מייקל ויליאמס, באתר MusicBrainz (באנגלית) מייקל ויליאמס, באתר Discogs (באנגלית) מייקל ויליאמס, באתר Songkick (באנגלית) תפקידיו של מייקל ויליאמס בארכיון התיאטרון באתר אוניברסיטת בריסטול מייקל ויליאמס, באתר "Find a Grave" (באנגלית) My grandson was a big surprise - website The Telegraph "Michael Williams: End of the fine romance". BBC. 2001-01-16. נבדק ב-2010-09-13. A devout Catholic, Michael Williams was a former President of the Roman Catholic Actors' Guild. Williams awarded Papal knighthood- website The Independent
ניוקום

ניוּקוֹם (נכתב בעברית גם ניוקומב; באנגלית: Newcomb,‏ Newcombe) הוא שם משפחה בריטי ממקור בריטוני. האם התכוונתם ל... אישים: ג'ון ניוקומב – טניסאי אוסטרלי סטיוארט פרנסיס ניוקומב – קצין בריטי שהתפרסם עקב חלקו במרד הערבי אחר: הסכם ניוקומב-פולה – הסכם בין ממשלות צרפת ובריטניה (1920-1923) שעסק בתוואי הגבול שבין המנדט הבריטי בארץ ישראל לבין שטחי המנדט הצרפתי בסוריה ולבנון הפרדוקס של ניוקום – ניסוי מחשבתי שכולל משחק בין שני שחקנים, שאחד מהם מסוגל לחזות את העתיד
מצודת קהיר

מצודת צלאח א-דין (בערבית: قلعة صلاح الدين; תעתיק חופשי: קלעת סלאח א-דין; תעתיק מדויק: קלעה צלאח אלדין, נקראת גם מצודת קהיר) היא מצודה מתקופת ימי הביניים, שנבנתה בקהיר, בירת מצרים. המצודה ממוקמת על גבעת מוקאטם, סמוך למרכז העיר. בימינו המצודה היא אתר היסטורי לשימור, שבתחומו מסגדים ומוזיאונים.  המצודה הוקמה בין השנים 1176-1183 על ידי השליט האיובי צלאח א-דין, ובוצרה כדי להתגונן מפני הצלבנים. מספר שנים לאחר שהכניע את השושלת הפאטמית, החליט צלאח א-דין להקיף בחומה אחידה את הערים קהיר ופוסטאט, כך שכוח צבאי יחיד יוכל להגן על שתיהן, והמצודה תהווה את חלקה המרכזי של החומה. החומה הושלמה רק לקראת אמצע המאה ה-13, זמן רב לאחר מותו של השליט. המצודה, הבנויה על צוק למרגלות גבעות מוקאטם, הייתה במהלך השנים יעד קשה לכיבוש. היא שימשה כמרכז השלטוני של מצרים עד שנות ה-60 של המאה ה-19, כאשר בהחלטת שליט מצרים איסמאעיל פאשה, עבר מושב הממשלה לארמון עאבדין החדש בשכונת איסמאעיליה. בין השנים 1828-1848 הקים שליט מצרים מוחמד עלי מסגד במרומי המצודה, וקרא לו על שם בנו, טוסון פאשה, שנפטר בשנת 1816. מרגע הקמתו הפך המסגד, הבנוי בסגנון עות'מאני, לסימן ההיכר של המצודה, ויש שמכנים אותה "מצודת מוחמד עלי" בשל כך. מוחמד עלי, שהיה שליט חסות עות'מאני וכבש את מצרים מידי הממלוכים בשנת 1805, ביצע שינויים רבים במבנה המצודה, במטרה למחוק את עברה הממלוכי. עלי קבע את חלקה הצפוני של המצודה כמקום מושבו, ואת חלקה הדרומי, אשר בתקופת השלטון הקודם היה אזור מגורים, פתח לשימוש הציבור. בנוסף למסגד מוחמד עלי קיימים בשטח המצודה שני מסגדים נוספים - מסגד א-נסיר מוחמד קאאלון של השושלת הבחרית מהמאה ה-14 ומסגד סולימאן פאשה מהמאה ה-16 אשר היה המסגד הראשון בשטח המצודה שנבנה בסגנון עות'מאני. בשטח המצודה קיימים כיום ארבעה מוזיאונים: מוזיאון אל-גווארה, מוזיאון הכרכרות, המוזיאון הצבאי המצרי ומוזיאון המשטרה. על הקיר המערבי של המצודה נמצא תבליט של עיט צלאח א-דין, המוצג בסמלים של מדינות ערביות שונות. העיט הוא בלי ראש וההנחה היא כי במקור היה עיט דו-ראשי. העיט מהווה כיום את סמלו של צלאח א-דין, אם כי העיט עצמו הוא מתקופה מאוחרת יותר. מראה המצודה מצודת קהיר במאה ה-19 רישום תבליט האבן של "עיט צלאח א-דין" במצודת קהיר מדיה וקבצים בנושא מצודת קהיר בוויקישיתוף
סנדו פררו-ברזילי

סַנדוּ פררו-ברזילי (ברומנית: Sandu Feraru-Barzilay;‏ 1918 לערך, – 1995) היה פסנתרן ומלחין ישראלי של מוזיקה קלה, שפעל בעיקר בשנות ה-50. נולד בסוף שנות ה-20 בפיאטרה ניאמץ שברומניה. עבד כמוזיקאי בשירות השידור הרומני ובתיאטראות שונים במדינה.. אחרי מלחמת העולם השנייה היה זמן-מה מורה להיסטוריה של הג'אז ב"קונסרבטוריון האמריקאי" של אדמונד דדה בבוקרשט והופיע יחד עם דדה ברסיטלים של ג'אז ומוזיקה קלה לשני פסנתרים.. לאחר קום מדינת ישראל עלה אליה בעלייה ההמונית (ב-1948 או בתחילת שנות ה-50), ומיד מצא תעסוקה במקצועו. כשג'ורג' ואל, יוצא רומניה, היה לבמאי-המנהל של התיאטרון המוזיקלי התל אביבי "לי-לה-לו" בסתיו 1951, הוא שכר ללהקה אמנים עולים חדשים מרומניה – שחקנים-זמרים ואת המלחינים עמוס יוסטר וסנדו פררו-ברזילי. הוא הלחין פזמונים עבור הצגות התיאטרון עד 1953, והמשיך להלחין עבור תיאטרון "תיאטרון דו-רה-מי" תחת המנהל-המייסד ואל עם היווסדו ב-1954. עשרות מהפזמונים פרי עטו שצמחו בתיאטראות הקלים של ואל היו ללהיטים בשנות ה-50, בהם "ג'וזפינה", "יהיה טוב", "כינור נגן לי" (הידוע בביצועה של דורותיאה ליביו) והמפורסם בשיריו: "יפו" ("יפו, שם ביפו"), והם הושמעו בתחנות הרדיו בפי כוכבי הזמר של אותה תקופה כגון ישראל יצחקי, שמשון בר-נוי, פרדי דורה ושמואל פישר. בשלהי שנות ה-50, ובמיוחד מאז מותו של ג'ורג' ואל ב-1961, ירדה קרנו. הוא ניגן כפסנתרן בהצגות תיאטרון בשנות ה-60 ו-70, והמשיך להלחין (גם מוזיקה קלאסית), אך כמעט לא נמצא ביקוש ליצירותיו. הוא הידרדר לעוני לאחר שהתקשה למצוא פרנסה, בין היתר בשל דבקותו בגאווה מקצועית כמלחין, שבעטיה המתין שיזמינו ממנו יצירות ולא אבה להציע את מרכולתו מיוזמתו. אחת מרגליו נקטעה עקב תאונת דרכים. התגורר בעיר התחתית של חיפה. סנדו פררו-ברזילי, בתוך: שמעון לב-ארי, "מדריך 100 שנה לתיאטרון העברי", באתר החוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב דוד זוהר, פררו ברזילי – מלחין שנשכח, מעריב, 18 באפריל 1967 סנדו פררו-ברזילי, בתוך: שמעון לב-ארי, "מדריך 100 שנה לתיאטרון העברי", באתר החוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב סנדו פררו-ברזילי, באתר MusicBrainz (באנגלית) דוד זוהר, פררו ברזילי – מלחין שנשכח, מעריב, 18 באפריל 1967. על פי "מדריך 100 שנה לתיאטרון העברי", נולד בסוף שנות ה-20 (סנדו פררו-ברזילי, בתוך: שמעון לב-ארי, "מדריך 100 שנה לתיאטרון העברי", באתר החוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב). GRAVEZ, gravez.me סנדו פררו-ברזילי, בתוך: שמעון לב-ארי, "מדריך 100 שנה לתיאטרון העברי", באתר החוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב. דוד זוהר, פררו ברזילי – מלחין שנשכח, מעריב, 18 באפריל 1967. אוטוביוגרפיה של דן מזרחי באתר centropa בבלוג של סטליאן טנאסה "בוקרשט - סודי ביותר" (ברומנית).
יוהאן בנדיקט ליסטינג

יוהאן בנדיקט ליסטינג (בגרמנית: Johann Benedict Listing; ‏25 ביולי 1808 - 24 בדצמבר 1882) היה מתמטיקאי גרמני. ליסטינג פרסם ב-1847 את הספר הראשון שהוקדש באופן בלעדי לטופולוגיה, ה-Vorstudien zur Topologie . המונח "טופולוגיה", נטבע בספרו זה, כתחליף לשם המקובל לטופולוגיה באותה תקופה, analysis situs. ספרו זה הציג לראשונה את המושג "קומפלקס", ועסק בהכללות של נוסחת אוילר לממדים גבוהים יותר. אחד המוקדים המרכזיים של הספר הזה היה חקר הכיראליות של קשרים, נושא עמוק שליסטינג היה ראשון לדון בו. ליסטינג הבחין שקשר השמונה ותמונת הראי שלו זהים. ב-1861 הוא פרסם מאמר שבו הוא הציג לראשונה את טבעת מביוס המפורסמת, וכן חקר מרכיבים של משטחים ואת תכונות הקשירות. מאוחר יותר הוא התקדם בחקירותיו וחקר רצועות מביוס מוכללות. הוא גם גילה אינווריאנטים טופולוגיים ראשונים, שנקראים כיום מספרי ליסטינג. הכשרתו של ליסטינג הייתה כפרופסור לפיזיקה, והוא היה גם אחד מהאבות המייסדים של האופתלמולוגיה שכן הוביל את חקר התכונות האופטיות של העין במאמרו Beitrag zur physiologischen optik מ-1845; מאוחר יותר הוא הסביר את התוצאות של המאמר הזה באופן תאורטי במאמר נוסף שעדיין נחשב מדויק למדי כיום. הוא תרם גם תרומות אחרות בפיזיקה וכימיה: הוא חקר את צורת כדור הארץ, תרם למטאורולוגיה, מגנטיות ארצית וספקטרוסקופיה, כתב על הקביעה של כמות הסוכר בשתן של חולי סוכרת, ועוד. ליסטינג טבע את המונחים: "geoid","telescopic system","entoptic phenomena", "nodal points","homocentric light". מדיה וקבצים בנושא יוהאן בנדיקט ליסטינג בוויקישיתוף יוהאן בנדיקט ליסטינג, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה יוהאן בנדיקט ליסטינג, באתר MacTutor (באנגלית)
ריצ'רד מרסינקו

ריצ'רד מרסינקו (באנגלית: Richard "Dick" Marcinko;‏ 21 בנובמבר 1940 – 25 בדצמבר 2021) היה קומנדר בצי האמריקאי, אשר הקים את צוות 6 של אריות הים של צי ארצות הברית. מרסינקו נולד וגדל בפנסילבניה, ארצות הברית. בשנת 1958 התגייס לצי ארצות הברית והוסמך כמפעיל מערכות קשר. בהמשך השלים קורס קצינים ולימודי תואר ראשון באוניברסיטת אובורן. בהמשך התנדב ליחידת הקומנדו הימי האמריקני, "אריות הים" (Navy SEALs), השלים את מסלול ההכשרה ושימש כלוחם ומפקד. מרסינקו שירת במספר תפקידי פיקוד בצוותי הקומנדו הימי ולחם במלחמת וייטנאם. לאחר מכן פיקד על צוות 2 של היחידה. לאחר כישלון מבצע ציפורן הנשר הקים את צוות שש של היחידה שייעודו לוחמה בטרור. בשנת 1989 פרש לגמלאות. נפטר ב-25 בדצמבר 2021. אתר האינטרנט הרשמי של ריצ'רד מרסינקו (באנגלית) ריצ'רד מרסינקו, ברשת החברתית Goodreads שי לוי, ‏מור"'קים ושערוריות: סיפורו של מקים צוות 6 ב"אריות הים" שנפטר, באתר ‏מאקו‏, 31 בדצמבר 2021. שי לוי, ‏צפו: אלה הם הגיבורים של הצבא האמריקני, באתר ‏מאקו‏, 6 בנובמבר 2014 צוות 6 של אריות הים: מכונת ציד האדם הגלובלית של ארה"ב, באתר הארץ, 8 ביוני 2015
זחל"ם SWS

Schwerer Wehrmachtschlepper (בתרגום מגרמנית: "טרקטור צבאי כבד") או בקיצור sWS הוא זחל"ם אשר היה בשירות הוורמאכט במלחמת העולם השנייה. ה־sWS היה בעל כמה גרסאות ותפקידים, הגרסאות ללא חימוש היו כלי אספקה. הגרסאות המשורינות למחצה היו יכולות להצטייד בתותח נגד מטוסים FlaK 43 auf sWS או במשגר בעל 10 קנים מסוג Nebelwerfer 42 (גרסאות שהיו מותקנות על כלי רכב משוריינים נקראו Panzerwerfer). ייצור ה sWS נמשך גם לאחר המלחמה במפעלי טאטרה, צ'כוסלובקיה. ב-7 במאי 1942 נתן אדולף היטלר פקודה על תכנון של זחל"ם פשוט, איטי ומסוגל להעביר משקל כבד עבור החזית המזרחית.Büssing-NAG נבחרה כמפתחת הsWS שהיה אמור להחליף את Sd.Kfz. 6 ואת הSd.Kfz. 6. הייצור התחיל בדצמבר 1943. תחילה הsWS שימשו כמשאיות רגילות לחלוטין, לא משוריינות ותא נהג דומה לכלים הקודמים בסדרת הSd.Kfz אך לאחר זמן מסוים התחילו הכלים להראות כמו הזחל"ם Sd.Kfz. 251. טאטרה הצטרפה גם כן לייצור הsWS אך ביחד שני המפעלים ייצרו רק 825 יחידות, ייצור איטי ודל יחסית. לאחר המלחמה, טאטרה המשיכה לייצר גרסה משופרת תחת השם T809. בנוסף לתפקיד האספקה, הsWS צויד במספר יחידות בתותח FlaK 43 auf sWS עם מיגון קטן או במשגר Nebelwerfer 42 מדיה וקבצים בנושא זחל"ם SWS בוויקישיתוף
חנה ידור-אבני

חנה יָדוֹר-אבני (שמה בלידה: וֶרקצווייג, Werkzweig;‏ 1 ביולי 1946, לודז' – 3 בספטמבר 2005, תל אביב) הייתה עיתונאית, עורכת ומתרגמת ישראלית, ילידת פולין. חנה ידור נולדה בעיר לודז' שבפולין כבת ליעקב ורקצווייג ודורה וורקצוויג לבית בלומנפלד, ניצולי שואה שנמלטו מפולין לברית המועצות. שלושה מבין סביה ובני משפחה רבים אחרים נספו בשואה (בטרבלינקה, מיידנק, ורשה ומקומות אחרים). בילדותה, בשנת 1951, עלתה לישראל והתיישבה עם משפחתה בתל אביב. למדה בתיכון עירוני ד' ובהמשך למדה ספרות צרפתית באוניברסיטה העברית בירושלים. ב-26 באוגוסט 1979 התחתנה עם המלחין צבי אבני שהיה אלמן אחרי מות אשתו הראשונה, פנינה. בשנים 1993-1976 הייתה חנה ידור-אבני חברת מערכת בעיתון מעריב והייתה אחראית על הכתיבה בתחום המוזיקה והתרבות. חנה ידור-אבני הייתה פעילה בהנהלת "הזמריה" ובתנועת "הנוער המוזיקלי". כמו כן בזמנה הפנוי התנדבה, במשך תקופה ארוכה, יום בשבוע במשטרת התנועה. היא ערכה את ביטאון תנועת ההתנדבות בישראל. בשנים האחרונות לחייה נודעה בתרגומי ספרים מאנגלית וצרפתית. בשנת 1995 יחד עם בעלה, צבי אבני, כתבה חנה ידור-אבני את היצירה הספרותית-מוזיקלית "תעלומת המפלצת המשולשת" שנועדה להציג בפני ילדים את כלי הנגינה המשתתפים בתזמורת, באמצעות סיפורים, מוזיקה ואנימציה. יצירה זו תורגמה ובוצעה בארצות הברית, בגרמניה ובקנדה (בקוויבק). בישראל בוצעה גם על ידי התזמורת הקאמרית הישראלית. חנה ידור-אבני ערכה את זכרונותיה של צילי ברנדשטטר, "צל משלי". חנה ידור-אבני נפטרה בשנת 2005 בעקבות סרטן עור - מלנומה. היא הובאה לקבורה בבית העלמין בחולון. מנישואיה עם צבי אבני נולדו לזוג שני ילדים: שירן ואילון שמואל. פרסים על שם חנה ידור-אבני לקומפוזיציה, ניצוח, וכו' 2006 אלה מילך-שריף הלחינה לזכרה את היצירה "אשה קטנה" לסופרן, צ'לו ופסנתר, למלא שיר של דליה רביקוביץ'. בוצעה לראשונה על ידי קלייר מגנאג'י, צבי אורליאנסקי ויוני פרחי במוזיאון תל אביב לאמנות 1997 - ניו יורק:המדריך המקיף:המדריך המקיף, -הוצאת צ'ריקובר 1995 -תעלומת המפלצת המשולשת - אגדה מוזיקלית לתזמורת, פסנתר, קריין ושקופיות, מאת צבי אבני, לטקסט ולפי רעיון מאת חנה ידור-אבני (על אודות שני תאומים, כינורות, שיוצאים בפקודת סבם הקונטרבס, לחפש מפלצת - הפסנתר) מאנגלית: "פרש הברונזה" מאת פולינה סיימונס - הוצאת מודן "חיוך מיוחד" מאת ג'ודית מייקל "איך חודר האור" מאת מ.ג'.היילנד "פרשת ג'יין אייר" מאת ג'ספר פורד - הוצאת מודן "מידלסקס" מאת ג'פרי יוג'נידס "עסקי הסרטים שלי" מאת ג'ון אירווינג "אוונסון" מאת גייל גודווין "הכלבים של בבל" מאת קרולין פארקהרסט "רוז" מאת מרטין קרוז-סמית - הוצאת מודן מצרפתית "המוסד במרתפי הוותיקן" מאת אנדרה סוסן מיידיש שירים מימי השואה - מתוך ספרו של משה הוך "קולות מתוך החושך: המוזיקה בגטאות ובמחנות בפולין" (יד ושם, 2002), אותו ערכה:"משה, האלט זיך" (משה, החזק מעמד), "די נאכט" (הלילה), "מיר טרינקען מיטן טויט לחיים" (שותים עם המוות לחיים), ואחרים - "טרבלינקה" נפטרה העתונאית והמתרגמת חנה ידור-אבני, באתר News1 מחלקה ראשונה, 4 בספטמבר 2005 חנה ידור-אבני, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" אורי דרומי, כל הווייתה אמרה תרבות, באתר הארץ, 14 בספטמבר 2005 (נקרולוג) חנה ידור-אבני, דף שער בספרייה הלאומית חנה ידור-אבני, בלקסיקון הספרות העברית החדשה באתר הגנאלוגי Geni David Cummings International Who's Who in Music 16 th Ed. 1998-1999 ע' 27
הפרלמנט של גרינלנד

האִינַצִיסָרְטוּט (בגרינלנדית: Kalaallit Nunaanni Inatsisartut; בדנית: Grønlands Landsting) הוא הפרלמנט של גרינלנד. יש בו 31 מושבים, והנציגים בו נבחרים בבחירה ישירה, יחסית וארצית לארבע שנים. שני נציגים גם נבחרים לפרלמנט הדני, הפולקטינג. מקורו של הפרלמנט של גרינלנד בפרלמנט האזורי (בדנית: Grønlands Landsråd) - מועצה מייצגת בת 13 חברים בפני מושל גרינלנד שמונה על ידי מלך דנמרק. הפרלמנט בנוסחתו האחרונה נוצר ב-1950, אז אוחדו צפון ודרום גרינלנד לישות אחת. הפרלמנטים של צפון ודרום גרינלנד נוצרו ב-1911, אז הועברה האחריות על עניינה של גרינלנד מהחברה המלכותית למסחר בגרינלנד לידי משרד הפנים הדני ומינוי מושלים לאי. סמכותם של הפרלמנטים האזוריים הייתה מוגבלת ביותר, ותפקידה היה ייצוג העם בפני המושל, אך ללא כל סמכות חקיקתית. ב-1979, עם הענקת האוטונומיה לגרינלנד הורחבו סמכויות הפרלמנט לכדי רשות מחוקקת של ממש. ב-2008 הצביעו תושבי גרינלנד בעד הרחבה נוספת של סמכויות הפרלמנט. מאז הכרזת שלטון הבית, הייתה מפלגת סיומוט הגדולה שבמפלגות הפרלמנט. בבחירות שנערכו ב-2009 זכתה לראשונה זה 30 שנה מפלגת השמאל הגרינלנדית אינואיט אטקטיגיט ששלטה קדנציה אחת בלבד עד שמפלגת סיומוט חזרה לשלוט לאחר הבחירות ב-2013 ושמרה על כוחה בבחירות ב-2018 (27.2% למפלגת סיומוט בראשות קים קילסן ו-25.5% למפלגת אינואיט אטקטיגיט). מדיה וקבצים בנושא הפרלמנט של גרינלנד בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הפרלמנט של גרינלנד (בגרינלנדית, בדנית ובאנגלית) DR, Partiet Siumut vinder valg til Grønlands landsting, ‏25-4-2018
דניאל מיטוב

דניאל פָּאבְלוֹב מִיטוֹב (בבולגרית: Даниел Павлов Митов;‏ נולד ב-4 בדצמבר 1977, סופיה, הרפובליקה העממית של בולגריה) הוא פוליטיקאי בולגרי אשר כיהן בין 2014 ל-2017 כשר החוץ של בולגריה. מיטוב נולד בסופיה ורכש השכלה אקדמית במדע המדינה באוניברסיטת סופיה. הוא הועסק כיועץ פוליטי וכמרצה במספר ארגונים. ב-2012 הצטרף למפלגת "בולגריה למען האזרחים" ובשלהי אותה השנה פרש ממנה. ב-6 באוגוסט 2014 מונה לשר החוץ של בולגריה במסגרת ממשלת המעבר בראשות גאורגי בליזנאשקי. באוקטובר נערכו בבולגריה בחירות כלליות ובויקו בוריסוב היה לראש ממשלה בולגריה בכהונה שנייה. דניאל מיטוב המשיך בכהונת שר החוץ גם בממשלתו של בוריסוב. בינואר 2017 התפטרה ממשלתו של בוריסוב ובכלל זה דניאל מיטוב. מדיה וקבצים בנושא דניאל מיטוב בוויקישיתוף דניאל מיטוב, ברשת החברתית פייסבוק דניאל מיטוב, ברשת החברתית אקס (טוויטר) דניאל מיטוב, באתר משרד נשיא בולגריה, אוחזר ב-1 באוגוסט 2019 (בבולגרית). הממשלה הבולגרית החדשה, באתר "כולנו בולגרים", אוחזר ב-30 ביוני 2015.
קים קילסן

קים קילסן (Kim Kielsen, נולד ב-30 בנובמבר 1966) הוא פוליטיקאי גרינלנדי שכיהן כראש הממשלה השישי של גרינלנד בין 2014 ל-2021. במקצועו ימאי שקיבל את הכשרתו במשטרה בה עבד מ-1996 עד 2003. בשנת 2005 נכנס לפוליטיקה, ונבחר לפרלמנט של גרינלנד מטעם מפלגת סיומוט ולעירית פאמיוט. 2005-2007 חבר בוועד עיריית פאמיוט. 2005–2005 חבר הפרלמנט הגרינלנדי. 2007-2007 שר לשיכון, תשתיות ומשאבים. 2009-2013 חבר הפרלמנט הגרינלנדי. 2013-2014 חבר הפרלמנט הגרינלנדי. 2013-2014 השר לאיכות הסביבה והטבע והשר לשיתוף פעולה נורדי. 2014 ממלא מקום ראש ממשלת גרינלנד, ממלא מקום שר לדיור ויו"ר מפלגת סיומוט. 2014 - 2018 ראש ממשלת גרינלנד. בממשלתה של אלקה האמונד, היה שר הדיור, הטבע והסביבה. לאחר התפטרותה, היה ממלא מקומה עד לבחירות. במקביל מונה ליושב ראש המפלגה, וזכה בבחירות בהפרש מועט כשמפלגתו זכתה ב-11 מושבים מתוך 31. קילסן הרכיב קואליציה המורכבת ממפלגתו, הדמוקרטים (4 מושבים) והמפלגה הליברלית-קונסרבטיבית סולידריות. ב-27 באוקטובר 2016 עזבו הדמוקרטים וסולידריות את ממשלת הקואליציה. מפלגת סיומוט הקימה ממשלת קואליציה חדשה עם אינואיט אטקטיגיט ומפלגת נאלראק. במונחים של מספרים, זוהי הקואליציה הגדולה ביותר בהיסטוריה של הפרלמנט הגרינלנדי. ב-23 באפריל 2021, סיים את תפקידו כראש ממשלת גרינלנד. מדיה וקבצים בנושא קים קילסן בוויקישיתוף NAALAKKERSUISUT GOVERNMENT OF GREENLAND, Kim Kielsen
בלסטואידים

בלסטואידים (שם מדעי: Blastoidea) הם מחלקה של חסרי חוליות ממערכת קווצי העור שנכחדה לפני כ-250 מיליון שנה. הם הופיעו ביחד עם מחלקות אחרות ממערכת קווצי העור בתקופת אורדוביק והגיעו לשיאם בתקופת קרבון מיסיסיפי, עם זאת מקורם כנראה ממחלקה אחרת בתקופת הקמבריון הנקראת Cystoidea. בלסטואידים מופיעים כמאובנים עד הכחדתם בסוף תקופת הפרם. המאובנים נפוצים יחסית בעיקר בסלעים מקרבון מיסיסיפי. מדיה וקבצים בנושא בלסטואידים בוויקישיתוף בלסטואידים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) בלסטואידים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא בעלי חיים פרה-היסטוריים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קופיק קלייסט

יאקוב אדוארד קופיק קלייסט (בגרינלנדית: Jakob Edvard Kuupik Kleist; נולד ב-31 במרץ 1958) הוא פוליטיקאי גרינלנדי שכיהן כראש הממשלה הרביעי של גרינלנד בין 2009 ל-2013. הוא חבר במפלגת אינואיט אטקטיגיט, הוא היה ראש הממשלה הגרינלנדי הראשון שאינו ממפלגת סיומוט. קלייסט נולד ב-1958 לאב דני ואם גרינלנדית בקושׂיסאט, הוא למד בבית ספר יסודי בקושׂיסאט משנת 1966 עד שנת 1972 כאשר קושׂיסאט ננטשה. לאחר מכן הוא למד בבית הספר התיכוני הנמוך בסיסימיוט עד 1975. כשהיה בן 17, הוא נשלח לדנמרק, לבד וללא ידע מוקדם בדנית. הוא למד בבית הספר הממלכתי של בירקרד, דנמרק משנת 1975 עד 1978. קלייסט בוגר אוניברסיטת רוסקילה בשנת 1983 עם תואר שני בעבודה סוציאלית. הוא לימד עיתונאות בנוק משנת 1988 עד לשנת 1991. בשנת 1996, קלייסט התמנה למנהל במשרד החוץ של גרינלנד. הוא היה חבר בפרלמנט הדני מ-20 בנובמבר 2001 ועד 13 בנובמבר 2007, הוא ייצג את מפלגת אינואיט אטקטיגיט. מאז 2007, הוא היה המנהיג של אינואיט אטקטיגיט, מפלגה פוליטית שמאלנית שפועלת למען אוטונומיה מלאה וסופית של גרינלנד מדנמרק. המפלגה קיבלה את רוב הקולות בבחירות 2009 וקלייסט נבחר להיות ראש הממשלה ה-4 של גרינלנד. ממשלתו של קלייסט נתנה את התחייבותה להתמקד בנושאים חברתיים כגון אלכוהוליזם, אלימות במשפחה ושיעור התאבדות גבוה. מדיה וקבצים בנושא קופיק קלייסט בוויקישיתוף
יוסף אבן סהל

רבי יוסף בן יעקב אִבְּן סַהְל (בערבית אבו עמר; נפטר בניסן ד'תתפ"ד בקורדובה, ספרד המוסלמית) היה חכם תלמודי, דיין ופייטן בספרד בסוף המאה ה-11 וראשית המאה ה-12. מתלמידי רבי יצחק אבן גיאת, אשר חברו רבי משה אבן עזרא כותב עליו שאבן סהל היה תלמידו המובהק ביותר. משפחתו של אבן סהל הייתה משפחה מיוחסת באנדלוסיה ואף מכונה אריסטוקרטית על ידי חלק מהחוקרים. בנים נוספים של המשפחה הם המשוררים שלמה אבן צקבל ואברהם אבן סהל (אנ') שהמיר דתו לאסלאם. משנת ד"א תתע"ג שימש כדיין בקורדובה משך אחת עשרה שנים עד לפטירתו בחודש ניסן בשנת ד"א תתפ"ד (1124). מכתביו, לא הגיעו אלינו אלא מעט משיריו, מהם שירי כבוד לרבו, רבי יצחק אבן גיאת, ושירי ידידות לחברו רבי משה אבן עזרא, גם תלמידו של אבן גיאת. כאשר נרדף רבי משה, כתב עליו אבן סהל כך: אוֹי כִּי פְּנִינִי-שִׁיר כְּזֹהַר-חֶרֶס הָיוּ בְּדוֹרֵנוּ לְנִבְלֵי-חֶרֶס — מצוטט אצל דוד כהנא, משה אבן עזרא, באתר דעת כמו כן ידוע שתרגם מערבית לעברית את קובץ התשובות של הרי"ף. אף זה אבד, אך חלקים ממנו נשתמרו בשיטה מקובצת.מתרגם נוסף של תשובות אלו היה יהודה בן ברזילי הברצלוני. כתבי יוסף אבן סהל בפרויקט בן-יהודה יוסף אבן סהל, באתר "אנו – מוזיאון העם היהודי" ספר יוחסין לאברהם זכות, מאמר רביעי. במאמר חמישי מופיע שנפטר בד'תתפ"ג. יוסף אבן סהל, באתר "אנו – מוזיאון העם היהודי" יוסף טובי, האמנם פיוט לאברהם אבן סהל המומר לאסלאם? בתוך: יוסף טובי, קירוב ודחייה - יחסי השירה העברית והשירה הערבית בימי הביניים, חיפה תש"ס, עמ' 328-319 ספר יוחסין לאברהם זכות, מאמר רביעי מתוך השלח - כתב עת חודשי לספרות, למדע ולענייני חיים כרך י"ג, טבת-סיון תרס"ד (ינואר - יוני 1904) עורכים: יוסף קלוזנר, ח. נ. ביאליק למשל שיטה מקובצת על תלמוד בבלי, מסכת בבא מציעא, דף ק"ח, עמוד א': "לשון הריא"ף ז"ל בתשובת שאלה: מועתקים מלשון ערבי מרן יוסף ן' סה"ל..." הקדמת המהדיר ז"ו לייטער לשו"ת הרי"ף, הוצאת פיטסבורג ה'תשי"ד
תורה מציון (כתב עת)

תורה מציון היה כתב עת תורני שיצא כירחון בירושלים בין השנים ה'תרמ"ז-ה'תרס"ב (1887–1902). כתב העת שימש כבמה תורנית מרכזית לחידושיהם התורניים ופסקיהם ההלכתיים של רבני ירושלים, והשתתפו בו גם רבנים ידועים מאירופה ומארצות הברית. מו"ל כתב העת ועורכו האחראי היה המדפיס הירושלמי שמואל צוקרמן, והעורך הראשי במשך רוב שנות קיומו של כתב העת היה הרב יעקב אורנשטיין. בגיליונו הראשון של כתב העת פרסמה המערכת קווים מנחים לשליחת מאמרים, לפיהם המערכת תפרסם כל מאמר תורני שיישלח אליה בידי אחד ממנויי כתב העת, לפי סדר הגעת המאמרים במגבלת מספר העמודים שהוקצו לגיליון, ובלבד שיעמוד בתנאים הללו: ”דברים המתנגדים לפסקי השולחן ערוך ומנהגים הנוהגים בין שלומי אמוני ישראל, וכן דברי קנטורין וחידודין אשר יפלוט הקולמוס של רב אחד נגד רב החולק עליו לא יתקבלו, ואיש איש בחתימת ידו יעיד על חידושו הנדפס”. הוטלה גם מגבלת אורך על המאמרים, וכותבים שביקשו לחרוג ממנה נאלצו להשתתף בדמי ההדפסה לפי מספר שורות החריגה. כותבים שאינם מנויים יכלו לפרסם מאמרים רק בתשלום מלא. כתב העת הופץ למנויים שקיבלו מדי שבוע חוברת בגודל גיליון (בויגין) אחד, ופעם בשלושה חודשים, לאחר הפצת 12 גליונות שלחה המערכת למנויים דף שער מיוחד כדי לאפשר את כריכת הגליונות במאסף אחד. לאחר עשר שנות פעילות הדפיס צוקרמן ספר מפתחות-אינדקס מיוחד למאמרים שהופיעו ב-40 גליונות כתב העת. בשנת ה'תשמ"ט, 1989, הודפסה בירושלים מהדורת צילום של כל גליונות תורה מציון בחמישה כרכים. בכתב העת "תורה מציון" השתתפו כמעט כל רבני ירושלים בתקופת פעילותו ובהם המהרי"ל דיסקין ותלמידיו: רבי יוסף חיים זוננפלד, רבי יצחק שלמה בלוי והעורך רבי יעקב אורנשטיין, ראש ישיבת אהל משה. רבה של ירושלים, רבי שמואל סלנט, והראשונים לציון, רבי רפאל מאיר פניז'ל ורבי יעקב שאול אלישר. גם רבנים משאר חלקי הארץ נטלו חלק בכתיבת חידושיהם בכתב העת: הרב נפתלי הירץ הלוי, רבה של יפו; והרב רחמים יוסף פרנקו, רבה של חברון. עם השנים הפך כתב העת לבמה תורנית מרכזית ובולטת, ורבנים רבים שלחו את חידושיהם לפרסום, בהם רבי יצחק אלחנן ספקטור מקובנה והנצי"ב מוולוז'ין. הרב יהודה ליב צירלסון, הרב צבי יחזקאל מיכלזון מפלונסק והרב שמואל הלל אייזיקס מניו יורק. בשכונת רוממה בירושלים הרחוב שבו נמצא בניין הטלוויזיה הישראלית קרוי על שם כתב עת זה. יהודה רובינשטיין, תורה מציון (ירושלים), בתוך: יצחק לוין (עורך), אוצר כתבי־עת תורניים: ביבליוגרפיה של כתבי עת תורניים... בשנות תנ"א – תש"ח. ניו יורק: דפוס האחים שולזינגר, תש"מ. עמ' 294–298. תורה מציון שנה א גיליון א, ירושלים תרמ"ז, באתר היברובוקס תורה מציון שנה א גיליון ב, ירושלים תרמ"ז, באתר היברובוקס תורה מציון שנה א גיליון ג, ירושלים תרמ"ח, באתר היברובוקס תורה מציון שנה א גיליון ד, ירושלים תרמ"ח, באתר היברובוקס מפתחות ה"תורה מציון", ירושלים תרס"ה, באתר היברובוקס תורה מציון שנה יב גיליון א, ירושלים תרס"ו, באתר היברובוקס