אוניות המערכה מסדרת וירג'יניה

אוניות המערכה מסדרת וירג'יניה של אוניות מערכה פרה-דרדנוט נבנו עבור צי ארצות הברית בתחילת שנות ה-1900. הסדרה כללה חמש אוניות: וירג'יניה, נברסקה, ג'ורג'יה, ניו ג'רזי ורוד איילנד. האוניות נשאו סוללה התקפית בקליבר מעורב של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים) ושמונה תותחי 8 אינץ' (203 מילימטרים); אלה הורכבו בסידור לא נפוץ, כאשר ארבעה מתותחי ה-8 אינץ' הוצבו על גבי צריחי ה-12 אינץ'. ההסדר התגלה ככושל, שכן לא ניתן היה לירות עם תותחי ה-8 אינץ' ללא תלות בתותחי ה-12 אינץ' מבלי להפריע להם. בנוסף, עד לכניסה של סדרת וירג'יניה לשירות, אוניות המערכה הראשונות "רק תותחים גדולים" - כולל אה"מ דרדנוט הבריטית - היו לקראת סיום, מה שיהפוך אוניות סוללה מעורבות כמו סדרת וירג'יניה למיושנות. אף על פי כן, לאוניות היו קריירות פעילות. כל חמש האוניות השתתפו בשייט של הצי הלבן הגדול בשנים 1907–1909. משנת 1909 ואילך, הם שימשו כסוסי העבודה של הצי האטלנטי האמריקאי, ערכו אימונים והציגו את הדגל באירופה ובמרכז אמריקה. כאשר פרצו תסיסות במספר מדינות במרכז אמריקה בשנות ה-1910, האוניות הפכו מעורבות בפעולות השיטור באזור. המשמעותית ביותר הייתה ההתערבות האמריקאית במהפכה המקסיקנית במהלך כיבוש וראקרוס באפריל 1914. במהלך ההשתתפות האמריקנית במלחמת העולם הראשונה, האוניות של סדרת וירג'יניה שימשו להכשרת מלחים לצי המתרחב בזמן מלחמה. בספטמבר 1918, הם החלו ללוות שיירות לאירופה, אם כי גרמניה נכנעה כעבור חודשיים, וסיימה את הסכסוך. לאחר המלחמה, שימשו האוניות להחזרת חיילים אמריקאים מצרפת ולאחר מכן כספינות אימונים. הסכם הצי של וושינגטון משנת 1922, שקבע צמצום משמעותי בנשק הימי, קיצר את הקריירה של האוניות. וירג'יניה וניו ג'רזי הוטבעו בניסויי הפצצה ב-1923, ושלוש האוניות האחרות פורקו לגרוטאות מאוחר יותר באותה שנה. לניצחון של ארצות הברית במלחמת ארצות הברית–ספרד ב-1898 הייתה השפעה דרמטית על עיצוב אוניות המערכה, שכן השאלה לגבי תפקידו של הצי - כלומר, האם יש להתמקד בהגנה על החוף או בפעולות בים הפתוח - נפתרה. יכולתו של הצי לבצע פעולות התקפיות מעבר לים הראתה את נחיצותו של צי עוצמתי של אוניות מערכה. כתוצאה מכך, הקונגרס האמריקני היה מוכן לאשר אוניות גדולות בהרבה; אוניות הסדרה וירג'יניה, ששלוש מהן אושרו ב-3 במרץ 1899, היו הראשונות מבין האוניות החדשות הללו. שתיים נוספות אושרו ב-7 ביוני 1900, כאשר ההדחק עבור כל חמש האוניות הוצע ב-13,500 טונות ארוכות (13,700 טונות), עלייה משמעותית לעומת עיצובים קודמים. עבודת התכנון הראשונית, שהחלה עם מזכר שהוצא ב-12 ביולי 1898, קראה לאוניית מערכה המבוססת על סדרת מיין, שתהיה חמושה בארבעה תותחי 12 אינץ', 16 תותחי 6 אינץ' (152 מילימטרים), ועשרה תותחי 3 אינץ' (76 מילימטרים), מוגנות בחגורה של שריון קרופ בעובי 12 אינץ', ומסוגלות להפליג במהירות של 18.5 קשרים (34.3 קמ"ש). ויכוחים על ההדחק החזוי והחימוש מנעו עבודה נוספת עד אוקטובר 1899. קפטן צ'ארלס אוניל טען לסוללה מעורבת של תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ) ותותחי 8 אינץ' (203 מילימטרים) עם צריחים ירי-על, בעוד פיליפ היכבורן, הקונסטרוקטור הראשי במשרד הבנייה והתחזוקה, העדיף עיצוב בהדחק של 13,000 טונות ארוכות (13,000 טונות) חמוש באופן אחיד עם תותחי 10 אינץ' (254 מילימטרים) במקום הסוללה המעורבת. ההחלטה התקבלה לאמץ את הסוללה המעורבת, ואחר ותותח ה-8 אינץ' היה יכול לחדור את השריון הבינוני על אוניות מערכה זרות שהגנו על הסוללות המשניות שלהן. קפטן רויאל ברדפורד, ראש לשכת הציוד, הציע כי מהירות של 18.5 קשרים יספיקו, אם כי אוניל דרש מהירות של 20 קשרים (37 קמ"ש); נמצאה פשרה על ידי דרישת מינימום של 19 קשרים (35 קמ"ש). פשרות אלו יצרו שתי גרסאות: "A", שסידרה את תותחי ה-8 אינץ' בארבעה צריחים תאומים באמצע האונייה כמו סדרת אינדיאנה, ו-"B", שהציב שניים מארבעת הצריחים על גבי תותחי ה-12 אינץ' בצריחים, כמו בסדרת קירסיירג'. עיצוב "A" כלל 16 תותחי 6 אינץ' בקזמטים, בעוד ל"B" היו רק שנים עשר תותחים. מועצת הבנייה העדיפה בתחילה את עיצוב "A", אם כי קצין אחד במועצת המנהלים דחה את התכנון בתוקף עד שמזכיר הצי הורה להקים ועדה שנייה וגדולה יותר כדי לבחון את שני העיצובים. לדירקטוריון נוספו שמונה קציני קו; קבוצה זו העדיפה את הצריחים המרוכזים של "B". אחד מהחברים, אדמירל משנה אלברט בארקר, הציע לבנות את שלוש האוניות הראשונות ל-"A" ואת שתי האוניות האחרונות ל-"B". הדירקטוריון אישר תחילה את הרעיון, אך ראש משרד החימוש דחה אותו לטובת אחידות העיצוב. מזכיר הצי כינס ועדה שלישית כדי להסדיר את העניין, ועשרה מתוך שנים עשר החברים הצביעו בעד עיצוב "B". התכנון הסופי אושר ב-5 בפברואר 1901. הצריחים המרוכזים התבררו בסופו של דבר כבעייתיים מאוד; ההסדר תוכנן בתחילה כדי לחסוך במשקל ולאפשר את הירי המהיר הרבה יותר של תותחי אינץ' כדי לירות במהלך זמן הטעינה הארוך הדרוש עבור תותחים בקליבר גדול. עד כניסת סדרת וירג'יניה לשירות, מטען הודף ללא עשן וירי מהיר, תותחי קליבר גדולים הפחיתו את הזמן בין היריות מ-180 שניות עד 20. תותחי ה-8 אינץ' כבר לא יכלו לירות בקצב המרבי שלהם מבלי להפריע לתותחי ה-12 אינץ', שכן הזעזוע והגזים החמים היו משבשים את הצוות למטה. בנוסף, אה"מ דרדנוט הבריטית - אוניית המערכה "רק תותחים גדולים" הראשונה שנכנסה לשירות - נכנסה לשירות בסוף 1906 זמן קצר לאחר סדרת וירג'יניה והפכה אותה למיושנת באחת. אוניות הסדרה היו באורך 435 רגל (133 מטרים) בקו המים ובאורך כולל של 441 רגל 3 אינץ' (134.49 מטרים) ארוך בסך הכל. היה להן רוחב של 76 רגל 3 אינץ' (23.24 מטרים) ושוקע של 23 רגל 9 אינץ' (7.24 מטרים). הדחק האוניות היה 14,948 טונות ארוכות (15,188 טונות) בתפוסה סטנדרטית ועד 16,094 טונות ארוכות (16,352 טונות) במעמס מלא. לאוניות היה גובה מטאצנטרי גבוה, מה שהפך אותן לבלתי יציבות גם בים מתון. ההיגוי נשלט באמצעות הגה יחיד. כפי שנבנו, הותקנו האוניות עם זוג תרנים צבאיים כבדים עם צמרות לחימה, אך הם הוחלפו בתרני כלוב ב-1909. היה להן צוות של 40 קצינים ו-772 מלחים. האוניות הונעו על ידי מנועי קיטור תלת דרגתיים עם שני מדחפים, בדירוג של 19,000 כוחות סוס (14,000 קילוואט). קיטור סופק על ידי דוודי צינורות מים המופעלים בפחם; בווירג'יניה ובג'ורג'יה, הן היו מצוידות בעשרים וארבעה דוודי ניקלאוס, בעוד ששלוש האוניות האחרות קיבלו שנים עשר דוודי Babcock &amp; Wilcox . אלה נפלטו לשלוש ארובות באמצע האוניות. המנועים העניקו מהירות מרבית של 19 קשרים (35 קמ"ש). עד 1919, הוחלפו דודי הניקלאוס של וירג'יניה וג'ורג'יה ב-12 דודי Babcock & Wilcox. האוניות נשאו 1,955 טונות ארוכות (1,986 טונות) של פחם, שהעניקו להן טווח שיוט מתוכנן של 3,825 מיילים ימיים (7,084 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש). בשירות, הן יכלו למעשה להפליג לטווח שיוט של 4,860 מיילים ימיים (9,000 ק"מ). האוניות צוידו במחוללי חשמל בהספק משולב של 500 קילוואט (670 כ"ס). האוניות היו חמושות בסוללה ראשית של ארבעה תותחי 12 אינץ'/40 קליבר בשני צריחי תותחים תאומים על קו האמצע, מקדימה ומאחורה. התותחים ירו פגזים במשקל 870 ליברות (390 קילוגרם) במהירות לוע של 2,400 רגל לשנייה (730 מטר לשנייה). הצריחים היו צריחים Mark V, שאפשרו טעינה מחדש בכל זוויות הגובה. צריחים אלו יכלו להגביה ל-20 מעלות ולהנמיך ל-7 מעלות. כל תותח סופק עם 60 פגזים. הסוללה המשנית כללה שמונה תותחי Mark 6 8 אינץ'/45 קליבר ושנים עשר תותחי Mark 6 6 אינץ'/50 קליבר. תותחי ה-8 אינץ' היו מורכבים בארבעה צריחים תאומים; שניים מהם הוצבו על גבי צריחי הסוללה הראשיים, כששני הצריחים האחרים לצד הארובה הקדמית. תותחי ה-8 אינץ' היו מסוג Mark VI, והם ירו פגזים במשקל 260 ליברות (120 קילוגרם) במהירות לוע של 2,750 רגל לשנייה (840 מטר לשנייה). הם סופקו עם 125 פגזים לכל תותח. תותחי ה-6 אינץ' הונחו בקזמטים בגוף האונייה. תותחי Mark VI בגודל 6 אינץ' ירו פגזים במשקל 105 ליברות (48 קילוגרם) במהירות לוע של 2,800 רגל לשנייה (850 מטר לשנייה). להגנה מטווח קרוב מפני סירות טורפדו, נשאו האוניות 12 תותחי 3 אינץ'/50 קליבר מותקנים בקזמטים לאורך צד הגוף ו-12 תותחי 3 פאונד. כפי שהיה סטנדרטי עבור אוניות ראשה באותה התקופה, סדרת וירג'יניה נשאה ארבעה צינורות טורפדו בקוטר 21 אינץ' (533 מ"מ), שקועים בגוף שלה בצד הרוחב. הן היו מצוידות בתחילה בעיצוב Mark I Bliss-Leavitt, אך אלה הוחלפו במהירות ב-Mark II, שתוכנן ב-1905. ה-Mark II נשא ראש נפץ במשקל 207 ליברות (94 קילוגרם) והיה לו טווח של 3,500 יארד (3,200 מטרים) במהירות של 26 קשרים (48 קמ"ש). חגורת השריון הראשית של וירג'יניה הייתה בעובי 11 אינץ' (279 מילימטרים) מעל מחסני התחמושת וחללי המכונות ובעובי 8 אינץ' (203 מילימטרים) בשאר האזורים. היא הייתה בגובה 3 רגל (0.91 מטרים) מעל קו המים ו-5 רגל (1.5 מטרים) מתחת קו המים. לצריחי תותחי הסוללה הראשיים (והצריחים המשניים מעליהם) היו חזיתות בעובי 12 אינץ' (305 מילימטרים) וגגות בעובי 2 אינץ' (51 מילימטרים). דפנות צריחי הסוללה הראשיים היו בעובי 8 אינץ', בעוד שלצריחים העליונים הייתה הגנה מופחתת בצדדים, והם היו בעובי 6 אינץ' של ציפוי שריון. לברבטות התומכות היו דפנות בעובי 10 אינץ' (254 מילימטרים) של ציפוי שריון. לשני צריחי המותניים היו חזיתות בעובי 6.5 אינץ' (170 מילימטרים), דפנות בעובי 6 אינץ', וגגות בעובי 2 אינץ'. ציפוי שריון בעובי 6 אינץ' הגן על תותחי הקזמטים. למגדל הניווט היו דפנות בעובי 9 אינץ' (230 מילימטרים) וגגות בעובי 2 אינץ'. עובי הסיפונים של האוניות נע בין 1.5–3 אינץ' (38–76 מילימטרים) והם היו משופעים בצדדים כדי להתחבר עם הקצה התחתון של החגורה הראשית. כל חמש אוניות בסדרה שירתו עם הצי האטלנטי במשך רוב הקריירה שלהן. בשנת 1907, וירג'יניה, ג'ורג'יה וניו ג'רזי השתתפו בתערוכת ג'יימסטאון לציון יום השנה ה-300 לייסוד המושבה ג'יימסטאון. חמש האוניות השתתפו בשייט של הצי הלבן הגדול בשנים 1907–1909, אם כי נברסקה, שנבנתה בחוף המערבי של ארצות הברית, הצטרפה לצי לאחר שהגיע לקליפורניה ב-1908. הצי עזב את המפטון רודס ב-16 בדצמבר 1907 ויצא דרומה, מסביב לדרום אמריקה ובחזרה צפונה לחוף המערבי של ארצות הברית. לאחר מכן חצו הספינות את האוקיינוס השקט ועצרו באוסטרליה, הפיליפינים ויפן לפני שהמשיכו הלאה דרך האוקיינוס ההודי. הם עברו את תעלת סואץ וסיירו בים התיכון לפני שחצו את האוקיינוס האטלנטי, והגיעו להמפטון רודס ב-22 בפברואר 1909 לסקירה ימית עם הנשיא תאודור רוזוולט. לאחר מכן החלו האוניות בשגרת אימונים בזמן שלום מול החוף המזרחי של ארצות הברית והאיים הקריביים, כולל אימוני ירי ליד כף וירג'יניה, הפלגות אימונים באוקיינוס האטלנטי ותרגילי חורף במימי קובה. בסוף 1909, וירג'יניה, ג'ורג'יה ורוד איילנד ביקרו בנמלים של צרפת ובריטניה. לאורך הקריירה שלהן, אי שקט פוליטי בכמה מדינות במרכז אמריקה הניע את ארצות הברית לשלוח את האוניות כדי להגן על האינטרסים האמריקאיים באזור. ניו ג'רזי נשלחה לקובה כדי לסייע לפסיפיקציה הקובנית בתמיכה בממשלת הנשיא תומאס אסטרדה פאלמה. כל חמש האוניות היו מעורבות במהפכה המקסיקנית כאשר ארצות הברית התערבה כדי להגן על אזרחיה החיים במדינה, והגיעה לשיאה בכיבוש וראקרוס באפריל 1914. ניו ג'רזי נשלחה גם להגן על האינטרסים האמריקאיים בהאיטי ובמהלך התסיסה הדומיניקנית ב-1914. ביולי 1914 פרצה מלחמת העולם הראשונה באירופה; ארצות הברית נשארה נייטרלית בשלוש השנים הראשונות של המלחמה. המתיחות עם גרמניה הגיעה לשיא בתחילת 1917 בעקבות מערכת הצוללות הבלתי מוגבלת, שהטביעה כמה ספינות סוחר אמריקאיות במימי אירופה. ב-6 באפריל 1917 הכריזה ארצות הברית מלחמה על גרמניה. האוניות מסדרת וירג'יניה שימשו בתחילה לאימון תותחנים ואנשי חדר מכונות שהיו נחוצים עבור הצי המתרחב במהירות בזמן המלחמה. החל מספטמבר 1918, האוניות החלו לשמש כליווי לשיירות שהביאו חיילים לצרפת, אם כי משימה זו נקטעה בהפסקת שביתת הנשק עם גרמניה שנחתמה בנובמבר. עם סיום המלחמה, אוניות הסדרה וירג'יניה שימשו להסעת חיילים אמריקאים חזרה מצרפת עד אמצע 1919. האוניות - מיושנות לחלוטין בשלב זה - נשמרו לזמן קצר בתקופה שלאחר המלחמה לפני שהוצאו משירות. נברסקה, ג'ורג'יה ורוד איילנד הועברו לצי האוקיינוס השקט, כשהאחרונה שימשה כאוניית הדגל של השייטת הראשונה, למרות שכל האוניות הוצאו משירות עד 1920. על פי תנאי הסכם הצי של וושינגטון, שנחתם ב-1922, הן היו אמורות להיגרט כחלק מתוכנית הגבלת החימוש הימי. וירג'יניה וניו ג'רזי הוטבעו כספינות מטרה מול כף האטרס על ידי מפציצים של הצבא בפיקוחו של בילי מיטשל בספטמבר 1923. שלוש האוניות האחרות נמכרו לגריטת ספינות בנובמבר אותה שנה. מדיה וקבצים בנושא אוניות המערכה מסדרת וירג'יניה בוויקישיתוף