התחמשות גרמניה בין שתי מלחמות העולם

התחמשות גרמניה בין שתי מלחמות העולם (בגרמנית: Aufrüstung) הייתה מדיניות ופרקטיקה של חימוש מחדש שבוצעה על ידי גרמניה מ-1918 עד 1939, תוך הפרה של חוזה ורסאי שדרש את פירוק הנשק הגרמני לאחר מלחמת העולם הראשונה כדי למנוע ממנה לפתוח במלחמה נוספת. החימוש התחיל בבסיס קטן, סודי ובלתי פורמלי זמן קצר לאחר חתימת ההסכם, אך הורחב באופן גלוי ומסיבי לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון ב-1933. למרות קנה המידה שלו, החימוש הגרמני המחודש נותר כחשאי ברובו, שבוצע באמצעות ארגוני חזית כמו מועדוני רחפנים להכשרת טייסים וקבוצות מיליציות כמו הSA הנאציות. חברות חזית כמו MEFO הוקמו כדי לממן את החימוש מחדש על ידי ביצוע פקודות מסיביות עם Krupp‏, Siemens‏, Gutehofnungshütte ו-Rheinmetall בכדאי ליצור נשק האסור על פי חוזה ורסאי. קרל פון אוסייצקי חשף את מציאות החימוש הגרמני ב-1931 וגילוייו זיכו אותו בפרס נובל לשלום לשנת 1935. אך בעקבות חשיפותיו הוא נכלא ועונה על ידי הנאצים, ומת משחפת ב-1938. גילוייו של אוסייצקי הובילו את מדיניות החימוש מחדש בבריטניה הגדולה, שהסלימה לאחר שאדולף היטלר הוציא את גרמניה מחבר הלאומים ומועידת הפירוק העולמית ב-1933. למרות אזהרותיהם של אוסייצקי, וינסטון צ'רצ'יל ואחרים, הממשלות ברחבי אירופה לא הצליחו לזהות ולהגיב ביעילות לסכנה הפוטנציאלית שנשקפת מהחימוש המחודש של גרמניה. מחוץ לגרמניה, תנועת פירוק נשק העולמית הייתה פופולרית לאחר מלחמת העולם הראשונה והדמוקרטיות של אירופה המשיכו לבחור ממשלות שתמכו בפירוק הנשק גם כשגרמניה המשיכה בחימוש מחדש. עד סוף שנות ה-30, הצבא הגרמני היה מסוגל להכריע את שכנותיו והכיבושים הגרמניים המהירים של פולין, דנמרק, נורווגיה, הולנד, בלגיה, לוקסמבורג וצרפת הוכיחו עד כמה שכנותיה של גרמניה לא היו מוכנות להגן על עצמם. לאחר תבוסתה של גרמניה במלחמת העולם הראשונה, נחתם הסכם ורסאי בשנת 1919 שהכתיב את תנאי הכניעה והגביל את יכולותיה הצבאיות של גרמניה באופן משמעותי. עם זאת, למרות ההגבלות הללו, החלה גרמניה בתהליך התחמשות מחודש, שהתעצם במיוחד לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון בשנת 1933. הסכם ורסאי כלל מספר הגבלות חמורות על הצבא הגרמני: צמצום הצבא לכדי 100,000 חיילים. איסור על שירות חובה. איסור על החזקה של ציוד מלחמה כבד, כולל טנקים, מטוסים ותותחים כבדים. הגבלות על ייצור נשק ותחמושת. פירוק אזורי הגבול עם צרפת (ריין) מכלי נשק והפיכתם לאזור מפורז. כבר בשנות ה-20, החלה ממשלת ויימאר לחפש דרכים לעקוף את ההגבלות שהוטלו עליה. הנה כמה מהאמצעים שננקטו: שיתוף פעולה עם ברית המועצות: גרמניה הקימה מפעלים לייצור נשק ותחמושת בברית המועצות וביצעה אימונים משותפים עם הצבא האדום. מחקר ופיתוח חשאי: השקעות במחקר ופיתוח טכנולוגיות צבאיות חדשות בגרמניה ובחו”ל. חברות מסחריות חשאיות: שימוש בחברות מסחריות כמסווה לייצור נשק ואספקה צבאית. החימוש מחדש של גרמניה לאחר 1918 החל כאשר קנצלר גרמניה הרמן מילר, שהשתייך למפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SPD), העביר חוקי קבינט שאפשרו להתחיל בחימוש סודי ולא חוקי של המדינה. במהלך השנים הראשונות (1918–1933), החימוש מחדש היה קטן יחסית, סודי ונתמך על ידי חתך רוחב של גרמנים שהונעו על ידי תערובת של לאומיות מבוססת פטריוטיות ולאומיות מבוססת כלכלה. המניע האחרון ראה את הסכם ורסאי, שעסק לכאורה בפיצויי מלחמה ואכיפת שלום. צרפת רצתה לוודא שגרמניה לא תהיה שוב איום צבאי. עם זאת, באמצע שנות ה-30 בריטניה וצרפת סירבו להילחם במלחמה נוספת כדי לאכוף את הסכם ורסאי, ובכך הביאו לסיום השפעות האמנה. הסכם ידידות ושיתוף פעולה כלכלי סובייטי-גרמני, הסכם רפאלו (1922), הביא את יונקרס זמן קצר לאחר מכן ליצר מטוסים במוסקבה, וטייסים גרמנים, משנת 1924, עברו הכשרה חשאית בבית הספר לטייסי קרב ליפטסק, על מטוסי יונקרס, היינקל, ומטוסי דורנייה. דוגמה לאמצעי החימוש החשאיים של רפובליקת ויימאר הייתה הכשרה והצטיידות של כוחות משטרה באופן שהפך אותם לא רק לסמי-צבאיים, אלא גם ערוכים היטב להגדלת הרייכסווהר וכוחות המילואים שהאמנה לא התירה. דוגמה נוספת הייתה שהממשלה סבלה מכך שקבוצות סמי-צבאיות שונות במדינה התחמשו במידה מסוכנת. עד שכוחם גדל מספיק כדי לאיים באופן פוטנציאלי על המדינה, אך זה נסבל מכיוון שהמדינה קיוותה להשתמש במיליציות כאלה ככוחות מילואים צבאיים שבאמצעותם ניתן יהיה לחמש מחדש את הרייכסווהר בעתיד. כך צמחו יחידות פרייקור שונות, דר שטהלהלם, הרייכסבאנר, האס אה, האס אס והצבא האדום של הרוהר מכנופיות רחוב לצבאות פרטיים. לדוגמה, עד 1931 ורנר פון בלומברג השתמש ב-SA כהכנה להגנת הגבול בפרוסיה המזרחית. היבט נוסף של החימוש מחדש של רפובליקת ויימאר היה השקעה מסיבית בטכנולוגיות דו-שימושיות ובתחומי טכנולוגיה צבאית שלא הוזכרו בהסכם ורסאי, כגון טילים. על הקצין הגרמני וולטר דורנברגר הוטלה המשימה של פיתוח רקטות דלק נוזלי למטרות צבאיות בשנת 1930 והוא היה מעורב בתוכנית רקטות V2 מאוחר יותר. חברת דויטשה לופט הנזה מעולם לא הייתה קרובה לרווחיות והתעופה מילאה רק תפקיד זעום בהובלת נוסעים או מטען, אך המטוסים שהעסיקה היו דומים מאוד לדגמים הצבאיים הנוכחיים, וקיומו אפשר את הצמיחה של תעשיית בניית המטוסים המקומיים. והכשרת טייסים, ששניהם ניתנים להסבה לשימוש צבאי תוך עקיפת האיסור על גרמניה להקים חיל אוויר כפי שנקבע בהסכם ורסאי. בתקופת ויימאר הייתה אינטראקציה כלכלית ענפה בין גרמניה לברית המועצות, ומרכיב בחימוש הגרמני מחדש היה עריכת אימונים צבאיים בסתר בברית המועצות כדי להסתיר את היקפם ממדינות אחרות. יחסי גרמניה-ברית המועצות בתקופה שבין המלחמות היו מורכבות, שכן מלחמה ושיתוף פעולה התקיימו במקביל בשילובים מפותלים. עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון ב-1933, התחמשות גרמניה נכנסה לשלב חדש ותוקפני יותר. אדולף היטלר וממשלתו קידמו מדיניות של התחמשות מואצת כחלק מהכנות למלחמה עתידית. הנה כמה מהצעדים המרכזיים שננקטו: חידוש שירות החובה: בשנת 1935, היטלר הכריז על חידוש שירות החובה והרחבת הצבא. פיתוח וייצור נשק מתקדם: השקעות מסיביות בפיתוח וייצור של כלי נשק מתקדמים, כולל טנקים, מטוסים, ותותחים. הסכמי מינכן: בשנים 1938 ו-1939, גרמניה חתמה על הסכמים עם בריטניה וצרפת שהביאו לסיפוח אוסטריה והסודטים ללא התנגדות צבאית, מה שחיזק את כוחה הצבאי והאסטרטגי. בינואר 1933, הנאצים החלו בחימוש מוגדל ואגרסיבי הרבה יותר מתקופת רפובליקת ויימאר. במהלך התמודדותה על השלטון, 'המפלגה הנציונל-סוציאליסטית' הבטיחה לשחזר את הגאווה הלאומית האבודה של גרמניה. הם הציעו לחמש את גרמניה בטענה כי חוזה ורסאי והסכמתה של רפובליקת ויימאר היו מבוכה לכל הגרמנים. החימוש מחדש הפך לעדיפות העליונה של ממשלת גרמניה. כשעלה לשלטון היטלר עמד בראש אחת ההרחבות הגדולות ביותר של הייצור התעשייתי שגרמניה ראתה אי פעם. שר הפנים של הרייך השלישי וילהלם פריק, אחת הדמויות הנאציות המשפיעות ביותר באותה תקופה, והיילמאר שאכט, אשר (אף על פי שמעולם לא היה חבר במפלגה הנאצית) היה כלכלן סימפתי בתחילה, הציגו מגוון רחב של תוכניות במטרה להתמודד עם ההשפעות שהיו לשפל הגדול על גרמניה, והם היו השחקנים המרכזיים של מדיניות החימוש הגרמנית (ראה רייכסבנק § התקופה הנאצית). חברות דמה כמו MEFO הוקמו כדי לממן את החימוש; MEFO השיג את סכום הכסף הרב שנדרש למאמץ החימוש באמצעות שטרות Mefo, סדרה מסוימת של שטרות חוב שהונפקו על ידי ממשלת גרמניה הנאצית. ארגונים סמויים כמו Deutsche Verkehrsfliegerschule הוקמו במסווה אזרחי על מנת להכשיר טייסים עבור הלופטוואפה העתידית, מדיניות החימוש המחודשת של הנאצים כמעט הובילה לתעסוקה מלאה במהלך שנות ה-30. החימוש מחדש גרם לשינוי פתאומי למפעלים רבים בגרמניה. תעשיות רבות הוצאו ממשבר עמוק שנגרם בעקבות השפל הגדול. יצירת שטרות Mefo הייתה הצעד הראשון שהנאצים נקטו בדרך להתחמשות מחדש. הסכם ורסאי אסר על ממשלת גרמניה להתחמש מחדש. לכן, כדי להתחמש מחדש ליכולות שהיטלר רצה להשיג, הרייכסבנק יצטרך להעניק לממשלת גרמניה סכום כמעט בלתי מוגבל של אשראי לתוכנית החימוש תוך הסתרת הצטברות החוב הממשלתי מהקהילה הבין-לאומית. בניגוד למטרה זו, נשיא הרייכסבנק דאז, הנס לותר, העניק אשראי של מאה מיליון רייכסמארק בלבד להתחמשות מחדש, אז כדי לעקוף זאת, היטלר החליף את לותר בהיילמאר שאכט. שאכט הפך את תוכנית "יצירת תעסוקה" של לותר למערכת שתאפשר לממשלת גרמניה לקבל כמות בלתי מוגבלת של אשראי בכדאי להעמיד לתוכניתם. שאכט יצר את Metallurgische Forschungs-GmbH, חברת פגז[דרושה הבהרה] שתנפיק שטרות אוצר לטווח קצר, אשר "יתפקדו כצורה סמויה של כסף". החברה תמכור למעלה מ-12 מיליארד רייכסמארק של שטרות Mefo עד 1938, כסף שכולו יועבר למימון החימוש מחדש. מאחר שהחברה של שאכט לא פעלה ובמקום זאת רק עבדה כחזית לחובות שהונפקו על ידי הממשלה, הדבר איפשר למשטר הנאצי להסתיר את מימון החימוש שלהם מהקהילה הבין-לאומית. ללא יצירת תוכניתו של שאכט, הקהילה הבינלאומית הייתה נבהלת מיד מגיוס הכספים על ידי גרמניה הנאצית, ותוכנית החימוש תהיה מאוימת בהתערבות חיצונית. עד 1935, היטלר היה פתוח לגבי דחיית המגבלות הצבאיות שנקבעו בהסכם ורסאי. חימוש מחדש הוכרז ב-16 במרץ 1935 וכך גם חידוש גיוס החובה במדינה. כמה חברות תעשייתיות גדולות, שהתמחו עד אז במוצרים מסורתיים מסוימים, החלו לגוון ולהכניס רעיונות חדשניים בדפוס הייצור שלהן. מספנות, למשל, יצרו סניפים שהחלו לתכנן ולבנות מטוסים. לפיכך, החימוש הגרמני המחודש סיפק הזדמנות לשיפורים טכנולוגיים מתקדמים, ולעיתים מהפכניים, במיוחד בתחום האווירונאוטיקה. מלחמת האזרחים בספרד (1936–1939) הייתה שדה ניסוי אידיאלי עבור כלי הנשק שיוצרו על ידי המפעלים הגרמניים במהלך שנות החימוש מחדש. טכניקות הפצצה אווירונאוטית רבות (כלומר הפצצת צלילה) נבדקו על ידי כוחות המשלוח הגרמניים של לגיון הקונדור נגד הממשלה הרפובליקנית על אדמת ספרד באישורו של הגנרליסימו פרנסיסקו פרנקו. בשנות ה-30 עלו תיאוריות שונות כיצד להכין את הכלכלה הגרמנית למלחמה מוחלטת. הראשונה מבין התיאוריות הייתה 'הגנה לעומק' והועלתה על ידי גיאורג תומאס, שהציע שהכלכלה הגרמנית צריכה להיות כלכלה אוטרקית (או הסתפקות עצמית). אחת החברות העיקריות שתמכו ברעיון הייתה IG Farben. היטלר מעולם לא תמך ברעיון במלואו, ושאף לפיתוח "הגנה לרוחב" - פיתוח הכוחות המזוינים בכל התחומים - ולא היה מודאג לגבי הכנת כלכלת המלחמה הגרמנית. תוכנית החימוש מחדש הגדילה במהירות את חיל הקצינים הגרמני, וארגון הצבא הגדל היה המשימה העיקרית של הנאצים עד תחילת מלחמת העולם השנייה ב-1 בספטמבר 1939. הרוזן יוהאן פון קילמנסג (1906–2006) אמר מאוחר יותר כי התהליך של ציוד 36 דיוויזיות מנע ממנו ומעמיתיו להרהר בנושאים גדולים יותר. בספטמבר 1938 כבר הודה היטלר בגלוי כי "התחמשנו מחדש במידה שכמותה העולם עוד לא ראה". מאז מלחמת העולם השנייה, גם אקדמאים וגם אנשים רגילים דנו במידה שבה החימוש מחדש של גרמניה, אשר היה סוד גלוי בקרב ממשלות לאומיות. הכישלון של בעלות הברית להתעמת עם גרמניה נדון לעיתים קרובות בהקשר של מדיניות הפייסנות של שנות ה-30. שאלה מרכזית היא האם בעלות הברית היו צריכות למתוח "קו אדום" מוקדם יותר מספטמבר 1939, מה שעלול היה לגרום למלחמה פחות הרסנית ואולי למניעת השואה. עם זאת, אפשר גם לטעון שכל מה שגרם להיטלר לא למתוח את הגבול מוקדם כל כך, ככל האפשר היה רק דן את אירופה לאימפריה נאצית שצומחת לאט יותר, ומשאיר הרבה זמן לשואה מאוחרת יותר, ולנשק גרעיני גרמני מצליח. וגרסה נאצית של מסך ברזל. ג'ורג' פ. קנאן הצהיר: "ללא ספק, מדיניות כזו עלולה הייתה לאכוף זהירות רבה יותר על המשטר הנאצי ולגרום לו להתקדם לאט יותר במימוש לוח הזמנים שלו. מנקודת מבט זו, תקיפות בזמן הכיבוש מחדש של חבל הריין. (7 במרץ 1936) כנראה היה מניב תוצאות טובות אפילו יותר מאשר תקיפות בזמן מינכן". כ-150 תאגידים אמריקאים לקחו חלק בחימוש הגרמני מחדש, וסיפקו לחברות גרמניות הכל, מחומרי גלם ועד טכנולוגיה ידע ופטנטים. זה התרחש באמצעות רשת מורכבת של אינטרסים עסקיים, מיזמים משותפים, הסכמי שיתוף פעולה ובעלות צולבת בין תאגידים אמריקאים וגרמנים וחברות הבנות שלהם. משאבים שסופקו לחברות גרמניות (שחלקן היו חברות חזית MEFO שהוקמו על ידי המדינה הגרמנית) על ידי תאגידים אמריקאים כללו: טכנולוגיית ייצור גומי סינתטי (DuPont ו-Standard Oil מניו ג'רזי), ציוד תקשורת (ITT), מכונות מחשוב וטבלאות (IBM), טכנולוגיית תעופה (ששימשה לפיתוח המפציץ Junkers Ju 87), דלק (Standard Oil of New Jersey and Standard Oil of California ), 1] כלי רכב צבאיים (פורד וג'נרל מוטורס), מימון (באמצעות השקעות, שירותי תיווך והלוואות של בנקים כמו Union Banking Corporation), הסכמי שיתוף פעולה, מתקני ייצור וחומרי גלם. מעורבות זו נבעה לא רק על ידי רווח כספי, אלא במקרים מסוימים גם על ידי אידאולוגיה. אירנה דו פונט, מנהלת ונשיאה לשעבר של דופונט, הייתה תומכת בתורת הגזע הנאצית ותומכת באאוגניקה. על אף ההגבלות, גרמניה מצאה דרכים לעקוף אותן ולהתחמש מחדש. במהלך שנות ה-20 וה-30, גרמניה החלה בפיתוח ותכנון של נשק אסור בחשאי. מספר דרכים בהן נעשה הדבר: 1. שיתוף פעולה עם ברית המועצות: - בשנת 1922 נחתם הסכם ראפאלו עם ברית המועצות, שאפשר לגרמניה לפתח טנקים ומטוסים בשטח ברית המועצות. - בסיסים צבאיים בברית המועצות שימשו לאימוני חיילים גרמנים, תהליך שאיפשר להם לשמור על מיומנויותיהם ולהשתמש בציוד מתקדם. 2. הקמת חברות קש: - גרמניה הקימה חברות קש במדינות אחרות, בעיקר בהולנד, שעסקו בייצור ופיתוח של כלי נשק אסורים. 3. פיתוח טכנולוגיות חדשות: - מהנדסים גרמנים עסקו בפיתוח כלי נשק חדשים תוך עמידה בטווח האסור. למשל, פיתוח מטוסים שהוגדרו כמטוסים אזרחיים אך שימשו למטרות צבאיות. תקופת הנאצים: - עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933, התעצמה מגמת ההתחמשות מחדש. אדולף היטלר הכריז בפומבי על ביטול תנאי החוזה והחל בבניית הצבא הגרמני מחדש. 1. הגדלת הצבא: - הצבא הגרמני גדל באופן משמעותי תוך גיוס המוני של חיילים והקמת יחידות חדשות. 2. פיתוח טכנולוגי: - פותחו מטוסים, טנקים, וצוללות מודרניות. לדוגמה, פותחו מטוסי הקרב מסדרת מסרשמיט (Messerschmitt) והטנקים מסדרת פאנצר (Panzer). 3. בניית תעשיית נשק: - תעשיית הנשק הגרמנית גדלה באופן משמעותי, עם השקעות גדולות במפעלים ובפיתוח טכנולוגיות צבאיות חדשות. התחמשות מחודשת זו אפשרה לגרמניה להיכנס למלחמת העולם השנייה עם צבא חזק ומצויד היטב. הכוחות הגרמנים הצליחו להשיג ניצחונות מרשימים בשלבים הראשונים של המלחמה בזכות עוצמתם הצבאית, שפותחה בשנות ה-30. החימוש של גרמניה לאחר מלחמת העולם הראשונה זרע את זרעי הפורענות של מלחמת העולם השנייה והיה תהליך מורכב שהתרחש למרות המגבלות החמורות שהוטלו עליה. על ידי ניצול פרצות בהסכמים ושיתוף פעולה בינלאומי, גרמניה הצליחה לשקם את כוחה הצבאי ולהפוך לאיום משמעותי שוב בשנות ה-30. התחמשות גרמניה לאחר מלחמת העולם הראשונה מדגימה את האופן שבו מדינה יכולה לעקוף הגבלות בינלאומיות ולשקם את כוחה הצבאי. תהליך זה, שהתעצם תחת שלטון המפלגה הנאצית, היה גורם מרכזי בהתפרצות מלחמת העולם השנייה ובהרס שנגרם בעקבותיה. Corum, James S. The Luftwaffe: Creating the Operational Air War, 1918-1940 (1997) מולר, ריצ'רד ר. "היטלר, איירפאואר וסטייטקראפט." ב-Robin Higham ומארק פאריו, עורכים., השפעת כוח האוויר על ההיסטוריה: מדינאות, דיפלומטיה ומדיניות חוץ מאז 1903 (2013): 85+. Overy, Richard J. War and Economy in the Third Reich (1995). סלפיאן, קנת. "ייצור המוני ודיקטטורות המוניות: הכלכלה של מלחמה טוטאלית בגרמניה הנאצית וברית המועצות, 1933–1945." בפול קורנר וג'י-היון לים, עורכים. מדריך פאלגרייב לדיקטטורה המונית (Palgrave Macmillan, לונדון, 2016. 293-308. טוז, אדם. שכר ההרס: יצירתה ושבירה של הכלכלה הנאצית (2008). חימוש מחדש של הנאצי/אופרוסטונג, בגדי בנים היסטוריים ריצ'רד ג'. אוונס, The Third Reich in Power 1933–1939. Penguin Books. מסת"ב 978-1-59420-074-8. Pg. 153 "HyperWar: British War Production [Chapter II]". ibiblio.org. John Neville Thompson, "The Failure of Conservative Opposition to Appeasement in the 1930s" Canadian Journal of History 3.2 (1968): 27-52. Wilhelm Deist, Wehrmacht and the German Rearmament (1981) "Sowing the Wind: The First Soviet-German Military Pact and the Origins of World War II". War on the Rocks (באנגלית אמריקאית). 2016-06-07. נבדק ב-2023-07-08. Mueller, Gordon H. (1976). "Rapallo Reexamined: A New Look at Germany's Secret Military Collaboration with Russia in 1922". Military Affairs. 40 (3): 109–117. doi:10.2307/1986524. ISSN 0026-3931. JSTOR 1986524. Benjamin Ziemann, "Germany after the First World War–A violent society? Results and Implications of recent research on Weimar Germany." Journal of Modern European History 1.1 (2003): 80-95. Pool, James; Pool, Suzanne (1978), Who Financed Hitler: The Secret Funding of Hitler's Rise to Power, 1919-1933, Dial Press, ISBN 978-0708817568. Kellerhoff, Sven Felix (17 באפריל 2016). "Lutz Budrass erzählt die Geschichte der Lufthansa". Die Welt. {{cite news}}: (עזרה) Gordon H. Mueller, "Rapallo Reexamined: a new look at Germany's secret military collaboration with Russia in 1922." Journal of Military History 40.3 (1976): 109. Hakim, Joy (1995). A History of Us: War, Peace and all that Jazz. New York: Oxford University Press. pp. 100–104. מסת"ב 0-19-509514-6. "Nuremberg Trial Defendants: Wilhelm Frick". jewishvirtuallibrary.org. "Nuremberg Trial Defendants: Hjalmar Schacht". jewishvirtuallibrary.org. "Ernst Sagebiel 1892–1970". אורכב מ-המקור ב-11 ביולי 2014. נבדק ב-20 בדצמבר 2008. {{cite web}}: (עזרה) Weinberg, Gerhard L. The Foreign Policy of Hitler's Germany. Atlantic Highlands: Humanities Press, 1994. Page 31 Weinberg, Gerhard L. The Foreign Policy of Hitler's Germany. Atlantic Highlands: Humanities Press, 1994. Page 350 Klaus P. Fischer (1995): Nazi Germany: A New History, p. 408. "Kapitel 2.2.: B + V Geschichte v. 1933 – 1938". nadir.org. Evidenced in a January 1937 speech prior to the outcry over the bombing of the Basque city of Guernica, known by the Luftwaffe as Operation Rügen. Hitler speech to Reichstag 30 January 1937 available via the German Propaganda Archive. "Watch German Re-Armament Video". Ovguide.com. אורכב מ-המקור ב-8 באפריל 2016. נבדק ב-27 באוגוסט 2014. {{cite web}}: (עזרה) Domarus, Max, Hitler: Speeches and Proclamations, 1932-1945, Vol 2, Bolchazy-Carducci Publishers, Inc., 1992, מסת"ב 0865162298, 756 p. Kennan, George (1951). American Diplomacy. Chicago: University of Chicago Press. pp. 79 Aderet, Ofer (2019-05-02). "U.S. Chemical Corporation DuPont Helped Nazi Germany Because of Ideology, Israeli Researcher Says". Haaretz (באנגלית). נבדק ב-2019-05-02. Wilkins, Mira (2004). The history of foreign investment in the United States, 1914-1945. Harvard studies in business history. Cambridge, Mass: Harvard University Press. ISBN 978-0-674-01308-7. Sampson, Anthony, 1926-2004. (1973). The sovereign state: the secret history of ITT. London: Hodder and Stoughton. ISBN 0340171952. OCLC 3242014.{{cite book}}: תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link) Weal, John A. (1997). Junkers Ju 87 : Stukageschwader 1937-41. London: Osprey Pub. ISBN 9781782006671. OCLC 847536966. Yeadon, Glen. (2008). The Nazi hydra in America : suppressed history of a century, Wall Street and the rise of the Fourth Reich. Joshua Tree, Calif.: Progressive Press. ISBN 9780930852436. OCLC 320327208. Dobbs, Michael (1998-11-30). "Ford and GM Scrutinized for Alleged Nazi Collaboration". The Washington Post. נבדק ב-2019-05-04.