laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
באלטה

באלטה (באוקראינית: Балта; ברומנית: Balta - פירוש השם ברומנית זה "הביצה") היא עיר במחוז אודסה שבאוקראינה, בסמוך לנהר דניסטר ולגבול מולדובה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. במאות ה-17 וה-18 התקיימו שתי ערים על שתי הגדות של נחל קודימה, על גדה אחת עיר רומנית בשם בלטה, עיר גבול של האימפריה העות'מאנית ועל הגדה שנייה עיר פולנית בשם יוזפגרוד כל שם המייסד, הנסיך יוזף לובומירסקי. העיר הפולנית נהרסה על ידי צבאו של הגנרל הרוסי מיכאיל קרצ'טניקוב במרץ 1768. ב-1797, כ/שכל האזור היה תחת שליטה רוסית, אוחדו הערים. באלטה נוסדה בשנת 1797 כאיחוד של שלוש ערים. בשנים 1924–1929 שימשה כבירת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית מולדובה. ביימינו מתבססת כלכלת העיר על מספר מפעלי תעשייה. במאות ה-19 וה-20 רוב אוכלוסיית בלטה היו יהודים, בין 55% ובין 82%. בשנת 1900 נמנו בבאלטה 13,235 יהודים, רוב תושביה. יהודי בלטה סבלו מפוגרום ב-1905, בעת פרעות קישינב. בפברואר 1919, במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה, בוצע בעיר פוגרום, בו נרצחו 227 מיהודיה, ובתחילת 1920 נרצחו בה שמונה יהודים נוספים. בעקבות אירועים אלו, פחת מספר היהודים בעיר עד כדי כ-4,700 בסוף שנות השלושים. ב-5 באוגוסט 1941 נכבשה באלטה בידי הגרמנים. כעבור שלושה ימים רצחו הגרמנים ליד הכפר קזצקויה כ-200 מיהודי העיר. עם סיפוח העיר לטרנסניסטריה הרומנית, הובאו אליה מגורשים יהודים מבסרביה ומבוקובינה, ובאוקטובר 1941 רוכזו כ-4,000 היהודים בעיר בגטו שהוקם בה, אשר הוקף בגדר תיל. יהודי הגטו צוו לענוד טלאי, והועסקו בעבודות כפייה. היהודים מינו ועד אשר דאג למצוא מקומות עבודה עבור תושבי הגטו. נפתחו סדנאות ללימוד חייטות, סנדלרות, שענות, ספרות, ייצור סבונים, וייצור כובעי פרווה. את האישור עבור פתיחת הסדנאות קיבל הוועד מהממשל המרכזי בטרנסניסטריה. וועדת העזרה בבוקרשט סייעה בהיבט הכספי. בתמורה לעבודתם קיבלו היהודים מנת מזון כפולה. בנובמבר ובדצמבר 1941 גורשו מהגטו אלפי יהודים, והוצעדו רגלית למחנות שונים, בהם רובם נספו. בהמשך, הוצאו להורג בגטו עשרות יהודים שהואשמו בהשתייכות לפרטיזנים. עם נסיגת הגרמנים מהעיר במרץ 1944 נרצחו עוד כ-300 מיהודיה. אובידיו קראנגה ואלכסנדר קרוגלוב (רו'), באלטה, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך III, עמ' 597–598), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) מדיה וקבצים בנושא באלטה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של באלטה באלטה (Balta), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם בלטה (אוקראינה), דף שער בספרייה הלאומית פנקס הקהילות, ירושלים: יד ושם, תש"ל, עמ' 401-402
בירסה

הבירסה (בלטינית: Byrsa) הייתה מצודה מוקפת חומה ששכנה מעל הנמל בקרתחדשת. הבירסה שימשה בעת העתיקה כמרכז התרבותי והחברתי של קרתחדשת. לפי ורגיליוס מקורו של השם "בירסה" במילה היוונית "βυρσα" שמשמעה בקר או רפת. השם ניתן למקום בהקשרה של האגדה אודות השור שאת עורו ביתרה המלכה דידו כדי לסמן את גבולות עירה העתידית. הסבר זה הופיע יחד עם האגדה בתקופה ההלניסטית, וייתכן שאת מקור שמה האמיתי של הגבעה יש לחפש במילה שמית כמו "בוסטרה" שמשמעה "שיפוע" או "בוצרה", היינו "מבצר". לפי סטראבון שמשה בירסה כאקרופוליס מיושב בצפיפות במרכזה של העיר: "ליד מרכזה של העיר שכן האקרופוליס, ששמו בירסה; הוא היה תלול למדי ונושב בכל צדדיו, ועל פסגתו ניצב מקדש אסקלפיוס". סופה של הבירסה במלחמה הפונית השלישית היה גם סופה של קרתחדשת הפונית, ומתיאוריו של אפיאנוס את האירוע ניתן ללמוד על אופיו של המקום: "העריקים הרומים, כ-900 במספר... נמלטו אל מקדש אסקלפיוס עם עזרובעל ואשתו ושני ילדיהם. כאן יכלו להתגונן משך זמן רב אף שהיו מועטים במספרם, בזכות גובהו וטבעו הסלעי של המקום, אשר בעת שלום הוליכו אליו שישים מדרגות". ראש הגבעה שוטח לחלוטין בידי הרומאים, בעיקר ממניעים פוליטיים ובמטרה להרוס לחלוטין את שרידיו של המרכז המדיני והדתי של העיר הפונית. תחת המבנים שהרסו הקימו הרומאים כיכר ענקית בשטח של 13,000 מ"ר וסביבה בנו את מבני הפורום של הקולוניה, גם זאת ממניעים פוליטיים גרידא שמטרתם הייתה להפגין לראווה את גדולת האימפריה הרומית ואת כוחה. בעקבות המסורת לפיה לואי התשיעי, מלך צרפת מת ונקבר במקום במהלך מסע הצלב השמיני בשנת 1270, הוקמה על הגבעה קפלה בשנת 1830, אף ששרידיו של המלך המנוח הועברו לצרפת. מאוחר יותר, בסוף המאה ה־19, הוקמה במקום קתדרלה נאו־ביזנטית שהוקדשה ללואי הקדוש, ואשר העניקה לגבעה שם נוסף – "גבעת לואי הקדוש" (colline saint Louis). החפירות הראשונות במקום התקיימו בשנת 1859 על ידי שארל בלה (Charles Ernest Beulé) שחשף את האפסיסים הקרויים על שמו. חפירות נוספות התקיימו ב־1880 וכן החל מ־1923 עד סוף שנות השלושים של המאה ה־20. מאז הכרזת המקום כאתר מורשת עולמית, מבוצעת עבודת המחקר באתר על ידי שני צוותים צרפתיים המטפלים בנפרד בשרידים הפוניים ובשרידים הרומיים. מדיה וקבצים בנושא בירסה בוויקישיתוף איניאידה I, 367 Historiae Iustini Liber XVIII הוא האל אשמון הפיניקי סטראבון 17, 3, 14 אפיאנוס, ליביה, 130 סרז' לנסל, "קרתגו", הוצאת פיארד, פריז, 1992, עמ' 69
בלשדיארמט

בלשדיארמט (בהונגרית: Balassagyarmat, בסלובקית: Balážske Ďarmoty, בגרמנית: Jahrmarkt, בפי היהודים יארמאט) היא עיר במחוז נוגראד שבצפון הונגריה, ובה כ-15,500 תושבים (2015). האזכור הראשון לבלשדיארמט הוא משנת 1244. בשנת 1522 נכבשה העיר בידי הטורקים, ומסוף המאה ה-18 שימשה כבירת מחוז נוגראד. בינואר 1919 הדפו תושבי העיר פלישה של כוחות צ'כוסלובקיים אליה. יהודים ישבו בעיר עוד בשנת 1648 אך עם הכיבוש העות'מאני בשנת 1663 נחרבה הקהילה הישנה. בשנת 1730 נוסדה הקהילה מחדש וברבות השנים השתפר מצבם הכלכלי והוקמו על ידי יהודי העיר בנקים, בתי מסחר ובתי חרושת גדולים. בשנת 1868 חנכה הקהילה את בית הכנסת הגדול בעיר ובהמשך הוקמה בעיר גם ישיבה בראשות רב העיר. תחת הקהילה היו גם יהודי העיירה ארשקוואדקרט הסמוכה ועם השנים היגרו אליה יהודים גם מברצל השכנה. בינואר 1941 נמנו בבלשדיארמט 1,712 יהודים, כשביעית מאוכלוסייתה. צביון הקהילה בעיר היה אורתודוקסי, ופעלו בה בית ספר יהודי, תלמוד תורה וישיבה בראשות הרב אהרון דוד דויטש. בישיבה זו, למד לפני השואה גם האדמו"ר מערלוי בשנת 1942 גויסו רוב הצעירים היהודים בעיר לעבודות כפייה בחזית האוקראינית, שם מרביתם נספו. בה בעת סייעו יהודי העיר לפליטים יהודים שהגיעו אליה מסלובקיה. בשנת 1944 חיו בעיר 1,516 יהודים עם כיבוש העיר בידי הגרמנים במרץ 1944 ערכו בה רישום של יהודיה, וב-9 במאי 1944 הוקם בעיר גטו, בו רוכזו כ-3,000 יהודים מהעיר ומכפרי הסביבה. בגטו שררו תנאי מחיה קשים ורעב. ב-2 ביוני 1944 גורשו יושבי הגטו למרכז שילוח בניירישטניה הסמוכה, ומשם שולחו עם 5,820 יהודים נוספים לאושוויץ בשני משלוחים, אשר יצאו ב-11 וב-14 ביוני 1944. בבלשדיארמט כיום ישנו מוזיאון במקום בו הייתה הישיבה הגדולה, ובית קברות יהודי גדול. מַרְק רוֹזַ'אווֹלְדִי (במקור מרדכי "מוטקה" רוזנטל 1787 – 1848) היה מלחין וכנר הונגרי-יהודי. יוֹזֶ'ף גַאבּוֹר (במקור גְרַאבֶּר, 1879 -1929) היה זמר אופרה (טנור) הונגרי-יהודי, במאי, שחקן. לאסלו גיארמטי (במקור גרוס, 1921 – 1980) היה רוקח יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, חבר באקדמיה ההונגרית למדעים. אימרה הולו (במקור הירשברג, 1906 – 1971) היה מהנדס יהודי-הונגרי. מנו האזנפלד (1836 – 1905) היה דוקטור לרפואה יהודי-הונגרי, כירורג, מיילד. דז'ה מאגוש (במקור מוּנק, 1884 – 1944) היה אדריכל, מעצב-קבלן יהודי-הונגרי. רומניה דז', רומניה גרמניה היימנקירך, גרמניה פולין אוסטרולנקה, פולין כריסטינה בז'ן (אנ'), בלשדיארמט, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך III, עמ' 315–316), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) מדיה וקבצים בנושא בלשדיארמט בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בלשדיארמט בלשג'רמט (Balassagyarmat), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "בלשדיארמט", באתר JewishGen (באנגלית) דף הקהילה של בלשדיארמט מתוך מפקד קהילות הונגריה
מועצת המאה וארבעה

מועצת המאה וארבעה הייתה מועצה שלטונית בקרתגו, הכפופה למועצת הזקנים. אריסטו מתאר אותם כ-"הסמכות החוקתית הגבוהה ביותר בעיר". כפי ששמה מעיד עליה, המועצה הורכבה ממאה וארבעה חברים. מרבית חברי המועצה היו מבני המשפחות העשירות, והיו נבחרים לתפקיד לכל חייהם. אם כי חניבעל ברקה חוקק בשנת 196 לפנה"ס חוק שקובע שיתקיימו בחירות מדי שנה בשנה. בין תפקידיה של מועצת המאה וארבעה נמנו פיקוח על השוּפֵטים (שני ראשי המדינה), וכן על שפיטתם של מצביאים שנכשלו במשימותיהם. אולם למרות השפעתה הרבה של המועצה היא הייתה כפופה להלכה ל-"מועצת הזקנים" בת החמישה חברים. ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בצ'קי

בצ'קי (בפולנית: Baczki) הוא כפר במחוז ונגרוב שבפרובינציית מזוביה בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית. יהודים החלו לשבת בבצ'קי לאחר שהוקמו במקום מפעלי תעשייה בידי משפחת פרליס. בשנת 1921 נמנו בכפר 133 יהודים, מתוך 486 תושבים. בין מלחמות העולם פעלו ביישוב סניפים של הבונד ופועלי ציון, וכן מרכז הכשרה של החלוץ. ב-9 בספטמבר 1939 נכבשה בצ'קי בידי הגרמנים, ומפעליה הוחרמו. ביישוב הוקם יודנרט, בראשות יעקב פרידמן, ומעת לעת נלקחו יהודיו לעבודות כפייה. בסוף 1939 הגיעו לבצ'קי כ-500 פליטים יהודים, ואלו רוכזו עם יהודי היישוב בגטו פתוח. בשל סמיכותו של היישוב למסילת הברזל שהובילה למחנה ההשמדה טרבלינקה, הגיעו אליו לא אחת יהודים שהצליחו להימלט מהקרונות, ויהודי המקום סייעו להם. בסוף ספטמבר 1942 שולחו כל יהודי הגטו ביישוב לטרבלינקה ולאותו רכבת הועלו גם אחרוני היהודים מסטוצ'ק. כמה עשרות מיהודי הגטו שהסתתרו בכפרי הסביבה נתפסו, ונרצחו. מדיה וקבצים בנושא בצ'קי בוויקישיתוף בצ'קי (Baczki), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "בצ'קי", באתר השטעטל הווירטואלי "בצ'קי", באתר JewishGen (באנגלית)
פרידריך שולץ

גנרל חיל הרגלים פרידריך שולץ (בגרמנית: Friedrich Schulz;‏ 15 באוקטובר 1897 – 30 בנובמבר 1976) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה. שולץ נולד ב-15 באוקטובר 1897 בנטקוב, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1914 עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-54 (פומרניה ה-7 - פון דר גולץ), ובשנת 1915 הועבר לרגימנט הרגלים ה-58 (פוזן ה-3), וב-26 ביוני 1916 הועלה לדרגת לוטננט. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918. לאחר המלחמה נשאר שולץ ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה, וב-10 ביוני 1922 התחתן. ב-1 בספטמבר 1933 מונה שולץ לתפקיד מטה במשרד המלחמה בברלין, וב-1 באוקטובר 1934 מונה למפקד פלוגה ברגימנט הרגלים ה-30. ב-15 באוקטובר 1935 מונה לקצין אג"ם בדיוויזיה ה-23, וב-1 בינואר 1936 הועלה לדרגת מיור. ב-12 באוקטובר 1937 מונה לתפקיד מטה ב־OKW, וב-1 בפברואר 1939 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. עם פרוץ המלחמה היה שולץ בתפקיד מטה ב־OKW, וב-20 באפריל 1940 מונה שולץ לקצין אג"ם הקורפוס ה-43. שולץ השתתף עם הקורפוס במערכה על צרפת כחלק מהארמייה התשיעית במסגרת קבוצת ארמיות A, וב-1 באפריל 1941 הועלה לדרגת אוברסט. במהלך מבצע ברברוסה לחם שולץ עם הקורפוס כחלק מהארמייה הרביעית ולאחר מכן כחלק מהארמייה השנייה במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, ובמהלך הקרב על מוסקבה לחם שולץ עם הקורפוס כחלק מהארמייה הרביעית ומארמיית הפאנצר השנייה לסירוגין. ב-29 במרץ 1942 קיבל שולץ על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-12 במאי 1942 מונה לראש מטה הארמייה ה-11. ב-1 ביולי 1942 הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-21 בנובמבר 1942 מונה לראש מטה קבוצת ארמיות דון. ב-12 בפברואר 1943 שונה שמה של קבוצת הארמיות לקבוצת ארמיות דרום ושולץ מונה לראש המטה, וב-1 במרץ 1943 פרש מתפקידו. ב-1 במאי 1943 מונה שולץ למפקד דיוויזיית היגר ה-28, שהייתה חלק מהקורפוס ה-26 במסגרת הארמייה ה-18, וב-1 ביולי 1943 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. ב-25 בנובמבר 1943 מונה שולץ למפקד קורפוס הפאנצר ה-3, שהיה חלק מהארמייה השמינית במסגרת קבוצת ארמיות דרום, וב-8 בפברואר 1944 מונה למפקד הקורפוס ה-59, שהיה חלק מארמיית הפאנצר הרביעית ולאחר מכן חלק מארמיית הפאנצר הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות דרום. על פעולותיו בקרבות קיבל שולץ תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-22 במרץ מונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-46, שהיה חלק מארמיית הפאנצר הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות דרום, ולאחר מכן במסגרת קבוצת ארמיות דרום אוקראינה. ב-1 באפריל 1944 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים, וב-25 ביולי 1944 מונה שולץ למפקד הארמייה ה-17 שהייתה חלק מקבוצת ארמיות צפון אוקראינה שהפכה ב-23 בספטמבר לקבוצת ארמיות A. על פעולותיו בקרבות בשלזיה העילית, קיבל שולץ ב-26 בפברואר 1945 תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-5 באפריל 1945 מונה שולץ למפקד קבוצת ארמיות G, ופיקד עליה עד לפירוקה על ידי אלברט קסלרינג בסוף אפריל. ב-30 באפריל מונה למפקד קבוצת ארמיות C, אך למחרת הוחלף בידי גנרל הנס רטיגר. ב-3 במאי מונה שוב למפקד קבוצת ארמיות G בבוואריה, וב-6 במאי נכנע בראש כוחותיו לאמריקנים. אשתו של שולץ מתה בשנת 1945, ואילו הוא שוחרר מהשבי ב-30 במרץ 1948, וב-16 באוקטובר אותה שנה התחתן עם אשתו השנייה. לאחר שחרורו התגורר שולץ בפרוידנשטאדט עד למותו ב-30 בנובמבר 1976. פרידריך שולץ באתר lexikon-der-wehrmacht בגרמנית
אסון טביעת הנערות בחוף שרתון

אסון טביעת הנערות בחוף שרתון אירע ב-22 באפריל 1963 בקטע החוף שלמרגלות מלון שרתון הישן, ששכן מצפון לגן העצמאות בתל אביב, וידוע כיום בשם "חוף מציצים". כיתת בנות מסמינר בית יעקב בבאר יעקב שהגיעה לבלות בחוף, נקלעה למצוקה בשל מערבולות בים בסמוך לחוף, ותשע מהן מצאו את מותן בטביעה באסון. הבנות יצאו ליום בילוי עם שתי מדריכות מטעם המוסד שבו למדו, בילו את שעות הבוקר בפארק הלאומי ברמת גן, ובשעות הצהריים נסעו לתל אביב לרחוץ בים. הן נכנסו לים בקטע חוף שהיה אסור לרחצה, למרגלות מלון שרתון הישן, ונקלעו למצוקה; רובן לא ידעו לשחות. עוברי אורח הצליחו למשות את כל הבנות למעט אחת, והשתתפו במאמצי ההחייאה. מותן של שמונה בנות נקבע בשעות שלאחר האירוע, ו-14 בנות ניצלו מטביעה ופונו לבית החולים איכילוב. בת אחת הוכרזה כנעדרת, וגופתה נפלטה למחרת לחוף הים סמוך למתחם תחנת הכוח רדינג שבצפון תל אביב. מיד לאחר האסון דווח שהיציאה לטיול הייתה בעקבות היעדרותה מהלימודים של מורתן שהייתה בהריון, אך למחרת הוברר שהטיול נערך בשל הצתה במבנה הסמינר שבוצעה בידי אלמוני יום קודם לכן. בעיתון "מעריב" נדחק האירוע לעמודים האחרונים בשל פטירת נשיא המדינה השני יצחק בן-צבי, שאירעה באותו יום סמוך לסגירת גיליונות היומונים לאחר חצות. מרכז אגודת ישראל מינה ועדת חקירה לבדיקת נסיבות האסון, וראש עיריית תל אביב-יפו מרדכי נמיר הורה למבקר העירייה לבדוק את הטענות שלפיהן לא היו שלטי אזהרה בקטע החוף שבו טבעו הנערות. המדריכות שנכנסו עם הבנות לים נעצרו בידי המשטרה מיד לאחר האירוע, ושוחררו בערבותו של מנהל הסמינר, רבה של באר יעקב, משה מנחם יעקבזון, בראשית חודש מאי. למחרת האסון, ב-23 באפריל 1963, נערכו הלוויותיהן של שמונה התלמידות שטבעו בחוף שרתון בתל אביב. הבנות הובאו לקבורה כל אחת במקום מגוריה. ואלה שמותיהן: מזל טייב בת 15 מבאר יעקב, מרים אוזן, בת 15 מעכו, צדקה הרמז בת 14 מגן יבנה, ג'ינה מימון בת 17 מצפת, מרים קעיד בת 14 מגן יבנה, רחל עדני-שלום בת 15 מגן יבנה, שושנה בן חיים בת 14 מחצור הגלילית, פנינה ממן בת 17 מצפת. ביום 25 באפריל 1963 הובאה לקבורה בבית העלמין בגן יבנה, מזל ניסים, ההרוגה התשיעית באסון, שגופתה נפלטה לחוף. היא נקברה בסמוך לשלושת חברותיה מגן יבנה שנספו אף הן באסון זה. בעקבות האסון הורה ראש עיריית רמת גן אברהם קריניצי על הקמת בריכת שחייה לימודית, כדי להקנות ידע בשחייה לתלמידי מערכת החינוך העירונית. משה ויניצקי וצבי אלגת, "כל החוף היה גופות", מעריב, 23 באפריל 1963 שמונה תלמידות סמינר דתי טבעו בים תל-אביב, דבר, 23 באפריל 1963 עובדי שרתון נזעקו לחוף; מראה מזעזע בבית־החולים; הטיול בת"א בגלל היעדר מורה, דבר, 23 באפריל 1963 מראה מזעזע בבית־החולים, דבר, 23 באפריל 1963 א. פלג, רק שתי בנות ידעו לשחות..., מעריב, 24 באפריל 1963 הקרבן ה-9 של אסון הטביעה לקבורה בגן-יבנה, דבר, 25 באפריל 1963 מ. ד., דבר היום: אסון הטביעה, דבר, 25 באפריל 1963 לימים, פאלאס. ראו עליו: אלי מאיוס, הבניין שנהרס, בכתב העת יקינתון של יוצאי מרכז אירופה אין להחליף עם מלון שרתון תל אביב הנוכחי סופר "מעריב", מחפשים גופת הנעדרת באסון הטביעה בתל־אביב, מעריב, 23 באפריל 1963 גופת נערה נתגלתה ליד "רידינג" בתל־אביב, מעריב, 24 באפריל 1963 דליקה במוסד "בית יעקב" גרם לטיול שנסתיים באסון, מעריב, 24 באפריל 1963 בעיתונים אחרים דווח על פטירת הנשיא רק למחרת. חוקרים עניין שלטי אזהרה בחוף "שרתון" בת"א, מעריב, 30 באפריל 1963 א. פלג, למדריכה סימונה כהן מבאר יעקב תעודת הצטיינות בשחיה ועזרה ראשונה, מעריב, 2 במאי 1963 ישעיהו אביעם, 25 אלף ילמדו השנה ברמת־גן, מעריב, 27 באוגוסט 1964
מינדאוגאס קלונאס

מינדאוגאס קלונאס (בליטאית: Mindaugas Kalonas; נולד ב-28 בפברואר 1984) הוא כדורגלן עבר ליטאי ששיחק בעמדת הקשר. קלונאס גדל במחלקת הנוער של דינמו מוסקבה ולאחר מכן עבר לרובין קאזאן ומשם לספורטינג בראגה, אך באף אחד מהמועדונים לא זכה ולו לדקת משחק אחת. בשנת 2005 חתם בלייפאיס מטאלורגס הלטבית עימה זכה באליפות באותה שנה ובגביע הלטבי עונה לאחר מכן. בשנת 2007 חזר לרוסיה כאשר חתם בקובאן קרסנודאר, אך גם בה לא הצליח להשאיר חותם. לכן עזב וחתם בריגה. ב-31 ביולי 2008 בבוהמיאן ולמחרת ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון. באותה עונה זכה קלונאס עם המועדון בדאבל. בשנת 2009 חתם במטאלורג זפוריז'יה האוקראינית. ב-23 ביולי 2012 חתם בסטומיל אולשטין הפולנית. בינואר 2013 הצטרף קלונאס לרוואן באקו האזרית במדיה הבקיע 8 שערים ב-13 משחקי ליגה ובאותה שנה אף נבחר כדורגלן הליטאי של השנה. בסוף העונה הא חתם בבאקו, ובמהלך העונה הושאל לסימורק עד לסיום העונה. ב-10 ביוני 2014 קלונאס חתם בהפועל חיפה לשנתיים. ב-11 בדצמבר שוחרר מהמועדון וחתם בסקונטו ריגה עד לסיום העונה. בקיץ 2015 חזר לרבאן באקו, אך שוחרר לפני תחילת העונה לאחר שהמאמן לא היה מרוצה ממנו באימונים. בספטמבר 2015 חתם במ.כ. נצרת עילית מהליגה הלאומית. קלונאס שיחק בנבחרת ליטא החל משנת 2006. ב-6 בספטמבר 2008 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-3 נגד רומניה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010. קלונאס היה חלק בלתי נפרד מסגל הנבחרת עד שנת 2010. בעקבות הצלחתו ברוואן באקו, הוא חזר לסגל הנבחרת בשנת 2013. בשנת 2014 פרש מהנבחרת. ליפאייס מטאלורגס אליפות לטביה: 2005 הגביע הלטבי: 2006 הליגה הבלטית: 2007 בוהמיאן אליפות אירלנד: 2008 הגביע האירי: 2008 אישיים הכדורגלן הליטאי של השנה: 2013 מינדאוגאס קלונאס, באתר ההתאחדות לכדורגל בישראל מינדאוגאס קלונאס, באתר Transfermarkt מינדאוגאס קלונאס, באתר Soccerway מינדאוגאס קלונאס, באתר WorldFootball.net מינדאוגאס קלונאס, באתר National Football Teams מינדאוגאס קלונאס, באתר FootballDatabase.eu פרופיל השחקן באתר ההתאחדות לכדורגל בישראל דורון בן דור, ‏ירד מהכרמל: קאלונאס שוחרר מהפועל חיפה, באתר ONE‏, 11 בדצמבר 2014
דוד בן ארי

דוד בן ארי (6 בינואר 1909 - יולי 1978) היה ראש המועצה המקומית וראש העירייה של בת ים בשנים 1950–1964. נולד בשנת 1909 בעיירה שרפץ שבפלך ורשה שבפולין, בן לאריה ושרה דוברושקלנקה-גוטגלז'. למד בבית ספר למסחר והיה מנהל מנסרת עצים. נמנה עם מייסדי תנועת הנוער הציוני בפולין וחבר המועצה הראשית שלה. עלה לארץ ישראל בשנת 1933, התיישב ביישוב בית וגן (זהו שמה של בת ים עד לשנת 1937) ועבד בבניין ובסלילת כבישים. ב-1939 הוזמן להקים את הצרכניות של עובדי חברת החשמל. במלחמת העצמאות עבד כמרכז האספקה למשפחות חיילים, ובימי העלייה ההמונית ניהל את המדור להקמת צרכניות במעברות וביישובי העולים. היה חבר מפא"י, ייצג את ההסתדרות במועצה המקומית מראשית כינונה בשנת 1936 וכיהן כסגן ראש המועצה. ב-1950 נבחר לראש המועצה המקומית, ב-1955 נבחר שנית. עם הכרזת בת ים לעיר בשנת 1958 נבחר לראש העירייה, וכיהן בתפקיד זה עד להתפטרותו מסיבות בריאות ב-1964. בתקופת כהונתו קלטה בת ים גלי עלייה גדולים, גדלה והתפתחה. הוקמה שכונת רמת יוסף, והוקמו בית עיריית בת ים, בית שלום אש ובית ספר לציור ופיסול. חרף התנגדותו הוקם בדרום-מזרח העיר בית העלמין הדרום לתושבי גוש דן. דוד בן ארי נפטר ביולי 1978 ונטמן בבית העלמין הדרום. הניח אישה, בן ובת. על שמו נקרא מוזיאון בת-ים לאמנות עכשווית ע"ש דוד בן ארי. מדיה וקבצים בנושא דוד בן ארי בוויקישיתוף דוד תדהר (עורך), "דוד בן ארי", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך י (1959), עמ' 3564 דוד בן ארי, באתר של עיריית בת ים עדיין לא נקבע מועמד לראשות עיריית בת-ים, מעריב, 6 באפריל 1964 שמעון פינס, בית "הפגודה ההפוכה" נמסר לעיריית בת ים, דבר, 13 באוגוסט 1963 עירית בת ים חנכה את ביתה, מעריב, 16 בספטמבר 1963 ש. שליט, עיריית בת ים תרחיב את "בית שלום אש", מעריב, 9 באפריל 1961 מכון לציור ופיסול בבת-ים, דבר, 26 באוגוסט 1959 א. צבי, בת-ים אינה רוצה להפריש שטח בשביל בית קברות, מעריב, 19 בדצמבר 1961 מת דוד בן-ארי, דבר, 9 ביולי 1978
הרטל

הרטל הוא שם משפחה. האם התכוונתם ל... שולמית הרטל – פסלת ישראלית מרדכי הרטל – סופר ומשורר ישראלי זאב פול הרטל – צייר, משורר ופילוסוף, מייסד זרם "ליריקה קונספטואלית" באמנות ברייטקופף והרטל – בית הוצאה לאור למוזיקה
ברבשט

ברבשט (ברומנית: Berbești; בהונגרית: Bárdfalva, בארדפלווה; ביידיש: בערבעשט) הוא כפר במחוז מרמורש שברומניה, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית. האזכור הראשון לכפר הוא מהמאה ה-14. במהלך פשיטה טטרית במאה ה-18 נשרף חלק גדול מהכפר. בכפר ישנם כיום כמה בתים לשימור מהמאה ה-19. עד מלחמת העולם הראשונה היה הכפר חלק מאוסטרו-הונגריה, ולאחריה עבר לשליטת רומניה. בין השנים 1940 ו-1944 נכלל היישוב בשטחי הונגריה. יהודים ראשונים הגיעו למקום בתחילת המאה ה-18 והקהילה היהודית הוקמה בשנת 1850 אז גם נבנה בית הכנסת, בית המדרש והוקם בית עלמין. בינואר 1941 נמנו בכפר 508 יהודים, כחמישית מתושביו, אשר היו ברובם חסידי ויז'ניץ וסיגט. עם החלת השלטון ההונגרי באזור, נאכפו בכפר חוקי הגזע ההונגריים. בקיץ 1941 גירשו השלטונות מהכפר לשטחי אוקראינה מספר יהודים חסרי אזרחות הונגרית, ושם נרצחו. באוקטובר 1941 גויסו כחמישים גברים יהודים מהכפר לעבודות כפייה בחזית האוקראינית, שם רובם נספו. במפקד קהילות הונגריה שנערך בשנת 1944 נמנו במקום 442 יהודים. ב-17 אפריל 1944, לאחר כיבוש הונגריה בידי הגרמנים, רוכזו יהודי הכפר בגטו שהוקם בו, אליו הובאו גם יהודים מכפרים נוספים בסביבה. מספר יושבי הגטו הגיע לכ-3,000 איש, ומעת לעת פשטו עליו ההונגרים, והחרימו רכוש. ב-17 במאי 1944 הועברו כל יהודי הגטו שבכפר לגטו סיגט, וממנו שולחו לאושוויץ. פנקס הקהילות רומניה ב, עמוד 107-108 בארד-פאלוה, בתוך: שלמה שפיצר, קהילות הונגריה: הקהילות החרדיות בהונגריה - תש"ד, ירושלים: מכון ירושלים, תשס"ט, עמוד 70-71. (נתוני האוכלוסין בספר מבוססים על מפקד קהילות הונגריה של המועצה המרכזית של יהודי הונגריה שנערך בפקודת שלטונות הכיבוש הנאצי באביב 1944) אלכסנדרה לוסה, ברדפלווה, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך III, עמ' 317), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) מדיה וקבצים בנושא ברבשט בוויקישיתוף ברדפלווה (Bárdfalva), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "ברבשט", באתר JewishGen (באנגלית) מתוך ספר מארמארוש ש.י. גרוס, י.י. כהן דף הקהילה בארדפאלווה (ברבשט) במפקד קהילות הונגריה
חיל הנשים

חיל נשים (בר"ת: ח"ן) היה חיל צה"לי שהתקיים עד שנת 2001, שתחום אחריותו היה טיפול ספציפי בחיילות צבא ההגנה לישראל. תפקידיו היו קליטת החיילות, אימונן בהכשרה או טירונות, ושיבוצן ביחידות צה"ל השונות. במהלך שירותן היה החיל אחראי על שירותים שונים לחיילות על ידי יחידות ח"ן שפעלו ביחידות. הח"ן גם הפעיל בנות כמורות-חיילות באזורי פיתוח ושכונות עולים בישראל. מאמצע שנות ה-90 החל הח"ן בהדרגה להעביר את סמכויותיו למפקדי היחידות. יחידת המורות החיילות הועברה אל חיל החינוך. בשנת 2001 הורה הרמטכ"ל רב-אלוף שאול מופז על ביטול הח"ן. כתוצאה מכך פורקה מפקדת קצינת חיל נשים ראשית (מקחנ"ר), והוקם גוף יועצת הרמטכ"ל לענייני נשים (יוהל"ן; ומאז פברואר 2016 - יוהל"ם). תפקידיו העיקריים של גוף זה כיום סובבים סביב שמירת זכויות החיילות, קידומן לתפקידים שונים, מתן ייעוץ וכיוצא באלה. החיל הוקם רשמית בעיצומה של מלחמת העצמאות ב־26 במאי 1948, אך שורשיו עמוקים. נשים שירתו בהגנה, בפלמ"ח, באצ"ל ובלח"י. במלחמת העצמאות שירתו נשים כקשריות, נהגות-אמבולנסים, חובשות, רופאות, קצינות-מודיעין, קצינות-תותחנים וגם לוחמות. הן ליוו שיירות במשוריינים והשתתפו בהגנת היישובים. כאשר הוקם חיל נשים הציע דוד בן-גוריון את השם חע"ן (חיל עזר נשים), ולבסוף התקבל השם ח"ן. יעודו של הח"ן היה לשחרר מספר מרבי של גברים לתפקידים קרביים במילוי תפקידים מנהליים ומקצועיים ותפקידי שירות. ייעוד נוסף היה לתרום לגיבוש רוח היחידה, טיפול בחייל כפרט (כמורות וקצינות-סעד) וקידום אופיו המיוחד של צה"ל כצבא קולט ומחנך עליה, אבל קשת התפקידים של ח"ן התרחבה והיא כללה צורות שונות של הוראה לבעור הבערות בישובי-עולים, להדרכת נוער ולאימון מבוגרים בישובי-ספר. ערך מורחב – קצינת ח"ן ראשית שירות נשים בצה"ל יועצת הרמטכ"ל לענייני מגדר חיל הנשים של צבא ארצות הברית היסטוריה של הח"ן, באתר יוהל"ן אליס שלוי, חיל הנשים, באנציקלופדיה לנשים יהודיות (באנגלית) אימוני ח"ן ומסדר במעמד שושנה גרשונוביץ, ינואר 1957, ארכיון הסרטונים של AP ביקור ראש הממשלה לוי אשכול בבה"ד 12, פברואר 1967, הביקור במעמד יצחק רבין, סטלה לוי, עזר ויצמן, אריק שרון ושמחה דיניץ, בערוץ ארכיון צהל ומערכת הביטחון ראשית ימי הח"ן, תערוכה באתר ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון הוכרז רשמית על ביטול חיל הנשים, באתר גלובס, 1 באוגוסט 2001 זאב שיף, איתן הבר, (עורכים), אריה חשביה, (עורך משנה), "לקסיקון לביטחון ישראל", זמורה, ביתן, מודן הוצאה לאור, 1976, עמודים 216-217.
חלקת אלוהים הקטנה

האם התכוונתם ל... חלקת אלוהים הקטנה (ספר) – רומן משנת 1933 חלקת אלוהים הקטנה (סרט) – סרט קולנוע משנת 1958 חלקת אלוהים הקטנה (ביטוי) – ביטוי בשפה העברית
תן לבן-פס

תן לבן-פס (שם מדעי: Lupulella adusta) הוא מין של תן החי באפריקה שמדרום לסהרה והוא קרוב לתן שחור-הגב החי כמותו באותם אזורים. הוא חי בעיקר בערבות מיוערות ואזורי שיחים. תן זה גדול בממוצע מהתן שחור-הגב ואורכו 69–81 ס"מ כשמשקלו מגיע ל-6–14 ק"ג. הגובה יכול להגיע ל-35–50 ס"מ. הוא בעל גב וצידי גוף בהירים. שאר הגוף כולל הרגליים צהבהבים-אפורים עם פס בהיר מאזור הירכיים עד לקצה הנמוך של הכתפיים. הזנב שחור וגדול וקצהו לבן. הראש גדול אך האוזניים קטנות, הלסת עגולה מעט והאף והפה שחורים. לנקבות יש ארבע פטמות. התנים הללו נוטים להיות פחות טורפים משאר הכלבים וניזונים בעיקר מחיות מתות בעיקר וגם מפירות שיכולים להוות 30% מתזונתם. הם מסתובבים בלהקות של עד 12 פרטים בחיפוש אחרי מזון ובעונה היבשה, בה הם נוטים לצוד יותר מברטובה, יאכלו יצורים קטנים כמו חרקים וחסרי חוליות אחרים, זוחלים קטנים ויונקים עד לגודל של פדט ויצודו טרף עד גודל אנטילופה צעירה כמו דלגן. הם גם גונבים טרף מחיות אחרות כמו ברדלסים או צבועים בודדים או נבלה שהושארה בשטח. הם די שלווים בשעת אכילתם וישנו תיעוד של ברווז שהתקרב אליהם בעודם ניזונים בלי שהם נגעו בו. הם נפוצים בטבע במרכז ודרומה של אפריקה בערבות עשב מיוערות ובשטחי שיחים, לעיתים באקלימים ממוזגים. הם נפוצים מצ'אד ומאורטניה בצפון עד לצפונה של דרום אפריקה בדרום ומערבה עד סנגל. הם אינם נפוצים במדבריות או ביערות גשם. תנים אלה מייצרים זוגות מונוגמים לכמה שנים ומטפלים בצאצאים יחדיו, עד לגיל 11 חודשים. התנים הקטנים המבוגרים יחסית גם עוזרים לגדל את הגורים והמשפחה יכולה להכיל עד שבעה גורים יחד עם ההורים ביחד. הנקבה ממליטה שלושה עד שישה גורים בעונת הרבייה. מדיה וקבצים בנושא תן לבן-פס בוויקישיתוף