laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ניקולאי אוזרוב

ניקולאי אוזרוב (ברוסית: Никола́й Никола́евич О́зеров;‏ 11 בדצמבר 1922, מוסקבה - 2 ביוני 1997, מוסקבה) היה ספורטאי, שחקן ושדרן ספורט סובייטי. במשך עשרות שנים הוא היה הפרשן הראשי של הטלוויזיה הסובייטית. על פעילות זו הוא זכה לפופולריות כלל ארצית. ניקולאי אוזרוב נולד במוסקבה למשפחת זמר אופרה בתיאטרון בולשוי. אחיו היה במאי קולנוע. המשפחה התגוררה בדירה שהייתה שייכת לתיאטרון. ניקולאי היה ספורטאי מצטיין בשנת 1934 היה אלוף העיר בטניס לגילו. בשנים 1944–1957 הוא זכה 24 פעמים בתואר אלוף ברית המועצות בטניס בתחרות אישית, תחרות זוגות גברים וזוגות מעורבים. בשנת 1941 ניקולאי אוזרוב התחיל ללמוד באקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון במוסקבה וסיים אותה שנת 1946. לאחר סיום הלימודים אוזרוב התקבל להרכב של התיאטרון האמנותי של מוסקבה ושיחק על הבמת התיאטרון מספר שנים. ב-29 באוגוסט 1950 אוזרוב לראשונה שידר פרשנות ממשחק כדורגל ברדיו הסובייטי. הוא עבר לתחום זה ובשנים 1950–1988 היה שדרן ספורט של רדיו וטלוויזיה. במהלך הקריירה הוא שידר מ-15 משחקים אולימפיים, 30 אליפויות עולם בהוקי קרח, 8 אליפויות עולם בכדורגל ועשרות תחרויות נוספות. בסך כול הוא שידר מ-49 מדינות בעולם. בנוסף לכך אוזרוב הצטלם בסרטי קולנוע, בדרך כלל בתפקיד שדרן ספורט. על פעילותו ושידוריו ברדיו ובטלוויזיה הוענקו לאוזרוב מספר עיטורים ובשנת 1982 הוא קיבל את פרס ברית המועצות. בתחילת שנות ה-90 אוזרוב חלה ועבר מספר ניתוחים. הוא נפטר בשנת 1997. ניקולאי אוזרוב, באתר olympedia.org קורות חיים מפורטים אלי שווידלר, שדר הבית של הסובייטים, באתר הארץ, 21 במרץ 2011
ניקולאי גיזיס

ניקולאי לָזָרֵבִיץ' גִיזִיס (ברוסית: Николай Лазаревич Гизис; ‏23 בנובמבר 1916 - 18 ביולי 1987) היה יהודי סובייטי שעוטר בשלוש הדרגות של עיטור התהילה על פועלו כחייל בצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה. גיזיס נולד בשם נחמן בעיירה מז'יבוז' למשפחת פועלים יהודים. הוא סיים ארבע שנים של בית ספר ועבד כפועל בקולחוז העיירה. גויס לצבא האדום ב-1937 ליחידת מרגמות, והשתתף לראשונה בקרבות ביוני 1941 ובספטמבר אותה השנה השתתף בקרבות הגנה על הומל. בחורף לקחה יחידתו חלק בקרב על מוסקבה ובקיץ הועבר להגן על סטלינגרד. נפצע בהתקפת נגד של הסובייטים ב-23 בנובמבר 1942. לאחר שחזר מבית החולים הוא מונה למפקד ברגימנט המרגמות מס' 224, שם המשיך לשרת עד סוף המלחמה. במהלך קרב קורסק על סמך ידיעותיו חוסלו עשרות מוקדי ירי ומרגמות ועל פועלו עוטר במדליית העוז. בהמשך השתתף בשחרור נפת אוריול והמחוזות המזרחיים של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית. באוגוסט 1943 במהלך צליחת נהר דסנה נפגע בצידו המערבי. לאחר חזרתו מבית חולים בפברואר 1944 צלח את נהר דנייפר על קרח בסמוך לעיר רוגצ'וב. בהמשך אותה השנה שחרר עם יחידתו את הרפובליקה הבלארוסית. באוגוסט 1944 בהגעת הכוחות לנהר ויסלה חצה אותו באזור פולאווי יחד עם שני אנשי קשר, ובמהלך מתקפה בה חיסל שני לוחמים ותפס שניים נוספים בשבי זיהה שתי יחידות מרגמות ושלוש נקודות אש שנוטרלו. על כך קיבל עיטור התהילה מדרגה השלישית. את עיטור התהילה מדרגה שנייה קיבל על כיתור יחידה גרמנית גדולה במהלך ינואר-פברואר 1945 במהלך מבצע מתקפה ורשה-פוזנן שבו זיהה יחידות אש ומרגמות רבות ובעצמו חיסל ברימונים עמדת מכונת ירייה מבוצרת ב-14 בפברואר. נהייה למעוטר בכל הדרגות עיטור התהילה כאשר במהלך הקרב על ברלין ב-16 באפריל סמוך לעיירת לבוס הקרובה לפרנקפורט על האודר קידם את היחידות בכ-3 קילומטרים במידע שהשיג על נקודות האש. זיהה שש נקודות כאלו ותותח נגד טנקים, נפגע והסכים להתפנות רק לאחר התקדמות חייל הרגלים. שוחרר מן השירות ב-1945 וחזר לעיר פרוסקורוב. בהמשך עבד כמנהל בתי מלאכה לציירי הרפובליקה האוקראינית בנפה, היה סגן מנהל פארק התרבות בעיר והקים בית ציירים בעיר חמלניצקי. ב-1970 היה בין הראשונים שקיבל אות 25 השנים הניצחון במלחמת העולם השנייה ישירות ממרשל אנדריי גרצ'קו. נפטר ב-18 ביולי 1987 מאירוע לב. נקבר בשדרת התהילה בעיר. דף על שמו באתר "גיבורי המדינה" (רוסית) סמואיל שומאחר, "בכיסוי הכבוד שקיבל בקרב..." (רוסית)
אוטו פון אמיך

אלברט תיאודור אוטו פון אמיך (בגרמנית: Albert Theodor Otto Emmich; ‏4 באוגוסט 1848 – 22 בדצמבר 1915) היה איש צבא פרוסי-גרמני שנטל חלק מכריע בקרב לייז', הראשון שבקרבות מלחמת העולם הראשונה. פון אמיך התגייס לצבא הפרוסי ב-1866, ונלחם בשורותיו במלחמת צרפת–פרוסיה. לאחר מכן מילא פון אמיך בצבא תפקידי פיקוד ומטה, בשנת 1901 מונה למפקד הבריגדה ה-31, בשנת 1905 מונה למפקד הדיוויזיה ה-10, ובשנת 1909 מונה למפקד הקורפוס ה-10. עם פרוץ המלחמה היה פון אמיך מפקד הקורפוס ה-10 שהיה חלק מהארמייה השנייה. ב-4 באוגוסט 1914 פלשה גרמניה אל בלגיה הנייטרלית, ובמטרה לקצר את הדרך לצרפת חיילי צבא הקיסרות הגרמנית פלשו אל העיר לייז' השוכנת על הגבול עם גרמניה. פון אמיך פיקד על ארמיית המז - כוח מיוחד שיועד לכבוש את ביצורי לייז' יחד עם אריך לודנדורף. מול 59,800 החיילים הגרמנים של אמיך עמדו 36,000 חיילים בלגים בפיקודו של הגנרל ז'ראר למאן, תוך 13 ימים נפלה העיר לייז' בידי הגרמנים. לאחר הכישלון בקרב על המארן השתתף פון אמיך במלחמת החפירות בחזית המערבית. באפריל 1915 הועבר פון אמיך לחזית המזרחית, והשתתף שם במתקפת גורליצה-טרנוב. פון אמיך מת ב-22 בדצמבר 1915 בהנובר בגיל 67 בזמן שניצחונה של גרמניה עוד נראה מובטח. מדיה וקבצים בנושא אוטו פון אמיך בוויקישיתוף מ-1913 נקרא: von Emmich. ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סיודד גואיאנה

סיודד גואיאנה (בספרדית: Ciudad Guayana) היא העיר הגדולה ביותר במדינת בוליבר בוונצואלה ומבין הגדולות במדינה. העיר נמצאת על הגדה הדרומית של נהר אורינוקו, היכן שנהר קרוני נשפך אליו, ומתגוררים בה כמיליון איש. הראשון שחקר את האזור היה דייגו דה אורדס הספרדי ב-1531. בהמשך המאה ה-16 נוסדה סנטו טומה דה גואיאנה במקום בו נמצאת סיודד גואיאנה היום. העיר הועברה מספר פעמים במאות שלאחר מכן כתוצאה מתקיפות של שודדי ים שהחריבו אותה כל פעם. בסופו של דבר העיר התקבעה ב-1764 ושמה הפך לאנגוסטורה (כיום סיודד בוליבר). העיר המודרנית היא עיר מתוכננת שתוכננה בשנות ה-60 של המאה ה-20 על ידי התאגיד הוונצואלי של גואיאנה (Corporación Venezolana de Guayana) בעזרת מתכנני ערים מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס ואוניברסיטת הרווארד. תאריך הייסוד הרשמי הוא ב-2 ביולי 1961. העיר מורכבת מעיירה קטנה שהייתה באזור בשם סן פליקס, כיום בצד המזרחי של העיר, ומחלק חדש בצד המערבי שנקרא פוארטו אורדס, על שמו של דייגו דה אורדס. העיר היא מרכז כלכלי חשוב באזור. קיימת בה תעשיית ברזל גדולה במסגרתה יש לתאגידים רבים משרדים בעיר. בקרבת העיר נמצאים סכר גורי, סכר קרואצ'י וסכר מקגואה, המשרתים מספר תחנות כוח הידרואלקטריות גדולות. בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן האוניברסיטה הקתולית אנדרס בייו ואוניברסיטת יובל המאתיים של ארגואה. נמל התעופה הבינלאומי מנואל קרלוס פיאר גואיאנה משרת את העיר והוא השישי בעומסו בוונצואלה. בקרבת העיר נמצא גשר אורינוקיה, אחד הגשרים הגדולים במדינה אשר חוצה את נהר האורינוקו ומקשר את העיר למדינות מונגס ואנסואטגי השכנות. מדיה וקבצים בנושא סיודד גואיאנה בוויקישיתוף סיודד גואיאנה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
שרקרק ירוק

שְׁרַקְרַק יָרוֹק (שם מדעי: Merops persicus) הוא מין ממשפחת השרקרקיים. שרקרק ירוק מקנן בעיקר בצפון אפריקה, מהרי האטלס עד לדלתת הנילוס, מדרום טורקיה עד למפרץ הפרסי ומהים הכספי ועד אפגניסטן והודו. מחוץ לעונת הקינון השרקרק הירוק נוהג לנדוד למרחקים ארוכים למרכז ודרום אפריקה לרוב בקבוצות קטנות, ולעיתים בגדולות. הנדידה מתבצעת לרוב בשעות היום. מרחב מחייתו של השרקרק הירוק הוא באזורים מדבריים ומדבריים למחצה, בערבות עם עצים פזורים, עמקים, נאות מדבר ואזורים הקרובים למים. בישראל, השרקרק הירוק נחשב למין עוף חולף נדיר שאוכלוסייתו במצב רגישות גבוהה. השרקרק נצפה בתקופות הנדידה - בעיקר בעונת הסתיו, בין החודשים יולי לאוקטובר, וגם במספרים קטנים בנדידת האביב בין מרץ למאי. בשנות ה-50 דגר לאורך הירדן מים המלח ועד לעמק בית שאן במושבות קטנות. כיום דוגר במספרים קטנים בישראל. השרקרק הירוק גדול מעט מהשרקרק המצוי. אורכו 31 ס"מ, אברות זנבו המרכזיות דקות וארוכות אשר מוסיפות לו עוד 7 ס"מ, ומשקלו נע בין 38-56 גרם. מוטת כנפיו היא כ-49 ס"מ. הוא נחשב לשרקרק גדול, רזה, ורובו צבוע בגווני ירוק. כנפיו ארוכות, לחייו ומצחו תכולים, גרונו ערמוני-כתום, ותחתית כנפיו בצבע ערמוני. גרונו חסר את הפס השחור האופייני לשרקרק המצוי ולשרקרק הגמדי. הנקבה דומה לזכר אבל אברות זנבה המרכזיות קצרות משלו. ניזון בדומה לשרקרק מצוי. מזונו העיקרי - דבורים, ומכאן שמו האנגלי - Blue-cheeked Bee-eater. נוהג לאכול מגוון של חרקים מעופפים כגון: צרעות, נמלים מעופפות, טרמיטים, שפיריות, חיפושית, ציקדות, פרפרים ועשים. את רוב טרפו הוא לוכד באוויר. כאשר הוא תופס טרף גדול, הוא לוקח אותו לטיפול על ענף של עץ. לעיתים צד את טרפו על הקרקע. אורח חייו דומה לזה של השרקרק המצוי. בתקופת הקינון נוהג לקנן ביחידות ולעיתים בקבוצות קטנות. הביצים מוטלות בחודשים מרץ - יוני. הקן נבנה ביחידות ולעיתים בקבוצות. לפעמים מקנן במושבותיהם של השרקרקים הירוקים שרקרק מצוי. הקן נבנה בתוך מחילה שאורכה 1-3 מטרים (תלוי בדחיסות העפר), בגדות תעלות השקיה, קיר נמוך של אדמה דחוסה, בקרקע מוגבהת לצידי דרכים וכדומה. המחילה מוטה כלפי מטה בזווית של 20 מעלות. קוטרו של פתח הכניסה הוא כ-8 ס"מ. אורך תא ההטלה בין 15-20 ס"מ וגובהו 12 ס"מ. בהטלה אחת מוטלים 4 עד 8 ביצים. הדגירה מתבצעת במשך היום על ידי שני ההורים ובלילה על ידי הנקבה. הדגירה נמשכת בין 23 ל-26 ימים. איור של שרקרק ירוק, למעלה במראהו הרגיל, באמצע (רק הראש) בעונת האביב, ובתחתית בעונת החורף שרקרקים ירוקים בבייקונור, קזחסטן זוג שרקרקים ירוקים בגורגאון, הודו שרקרק ירוק בתעופה ביצי שרקרק ירוק מדיה וקבצים בנושא שרקרק ירוק בוויקישיתוף שרקרק ירוק, באתר ITIS (באנגלית) שרקרק ירוק, באתר NCBI (באנגלית) שרקרק ירוק, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) שרקרק ירוק, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) שרקרק ירוק, באתר GBIF (באנגלית) Birds of Israel - Blue cheeked Bee eater - שרקרק ירוק, באתר YouTube שרקרק ירוק באתר הרשימה האדומה של IUCN פז ע. 1986, האנציקלופדיה החי והצומח של ארץ ישראל, עופות - כרך 6, הוצאת משרד הביטחון היינצל ה. 1975, פיטר ריצ'רד, פרסלאו ג'ון, הציפורים, מגדיר שלם. הוצאת הקיבוץ המאוחד קיליאן מולארני, לארס סוונסון, דן צטרסטרום, פיטר ג'. גרנט, דן אלון, יוסי לשם, אבי ארבל (ע), לקסיקון מפה: הציפורים - המדריך השלם לציפורי אירופה וישראל, מפה הוצאה לאור, 2003
מונטנגרו במשחקים הפאראלימפיים

מונטנגרו השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים בבייג'ינג (2008), כשנתיים לאחר שהכריזה על עצמאותה. עד אז, השתתפו הספורטאים המונטנגרים במשחקים כחלק מהמשלחת היוגוסלבית (ובמשחקים הפאראלימפיים אתונה (2004), כחלק ממשלחת סרביה ומונטנגרו) במשחקי החורף לא נטלה מונטנגרו חלק מעולם. המשלחות הפאראלימפיות אותן שלחו המונטנגרים למשחקים היו משלחות קטנות. במשחקים הפאראלימפיים טוקיו (2020) זכתה פיליפ רדוביץ' במדליה הראשונה של מונטנגרו, בטניס שולחן. מונטנגרו במשחקים האולימפיים מונטנגרו במשחקים האולימפיים לנוער מונטנגרו באתר הוועד הפאראלימפי הבינלאומי
בית יוסף באו

בית יוסף באו הוא מוזיאון בתל אביב. בעבר שימש המקום כסטודיו של יוסף באו, גרפיקאי, בלשן וסופר, ומחלוצי האנימטורים בישראל. המוזיאון ממוקם ברחוב ברדיצ'בסקי 9 בתל אביב. בשנות ה-50 פתח באו את הסטודיו שלו. הוא עסק שם בהפקת פרסומות וסרטי אנימציה וביצירת כותרות לסרטים מהתקופה. לאחר מותו, בנותיו הפכו את המקום למוזיאון שנועד לספר את סיפור חייו: מימי השואה, דרך פעילותו במוסד, שנות ראשית המדינה, ועד סופו. בבית מוצגות עבודותיו הגרפיות המגוונות, סרטיו, מכשירים שהוא בנה, ומכלול יצירתו הספרותיות. ב-2023 נבחר על ידי אתר התיירות "TripAdvisor", כחלק מהאטרקציות החשובות בעולם. המוזיאון נמצא בסכנת סגירה בשל בעיות כלכליות.. שולחנו של יוסף באו, שליווה אותו מהיותו סטודנט בן 18 בפולין, ומשנכבשה עבר איתו את השואה ועלה עימו לארץ, עליו המשיך ליצור בכל חייו בתל אביב כלי העבודה של יוסף באו דיוקנו של באו נירית שלו-כליפא, מוזיאון יוסף באו, מטמוני הארץ, הוצאת מפה, 2006, עמ' 182–183 מדיה וקבצים בנושא בית יוסף באו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בית יוסף באו המוזיאון, באתר משרד החינוך סיפור חייו ויצירתו של יוסף באו על גבי ציר זמן של סיפור מקומי ביקור במוזיאון בית יוסף באו, הטלוויזיה הקהילתית של קריית אונו יגאל יששכרוב, בתים מספרים: בית יוסף באו בתל אביב, באתר "מגפון", 17 בפברואר 2013 הרצל חקק, יומן מעל לזמן - סלונט, באתר סלונט, ‏6 במאי 2017 אייל לוי, למחוק את אבא: עוד מוסד תל אביב ייכנע לדחפורי הנדל"ן?, באתר ישראל היום, 22 בדצמבר 2022 בית יוסף באו (תל אביב), דף שער בספרייה הלאומית אלעד בצלאלי ודקלה ליאני, בית יוסף באו, מדריך לאתרי המורשת, עמ' 150 תהל בלומנפלד, "וולט דיסני" הישראלי, ידיעות אחרונות מסלול, 15.1.2023, עמ' 8 יעל געתון וזיו רביב, גם לזה אין כסף, ידיעות תל אביב, 2 בפברואר 2012 עופר אדרת, מוזיאון וירטואלי יציג את יצירתו של הצייר והמעצב יוסף באו, שהונצח ב"רשימת שינדלר", באתר הארץ, 10 בספטמבר 2014 רעות ברנע, "זה רטרו ישראלי", באתר כלכליסט, 15 בספטמבר 2014 ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיאונים ובנושא אמנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מוצאים את נמו (זיכיון)

מוצאים את נמו הוא זיכיון של אולפני דיסני ופיקסאר. הסרט הראשון שבזיכיון מספר על דג שושנון שהלך לאיבוד בים שבו הוא ואביו חיים. הזיכיון מורכב משני סרטים: מוצאים את נמו (2003) ומוצאים את דורי (2016), צעצועים ועוד מוצרים. ערך מורחב – מוצאים את נמו הסרט מתחיל כשנמו, דג שושנון שחי באוקיינוס עם אביו ברדג, יצא ליומו הראשון לבית הספר ואבד בדרך לבית הספר. רופא שיניים מוצא את נמו, וחוטף אותו. רופא השיניים תכנן להביא את נמו כמתנת יום הולדת לאחייניתו, הרופא חטף את נמו למרפאתו בסידני, אוסטרליה. ברדג, החליט לצאת להחזיר אליו את נמו. הוא נפגש במקרה עם דגה בשם דוגי (באנגלית Dory). דוגי מצאה את משקפתו של רופא השיניים, וקראה עליה את כתובת המרפאה שבה מוחזק נמו. ברדג ודוגי יצאו למצוא את נמו בסידני, אך נקלעו ברשת דייגים. בינתיים, נמו ברח מהמרפאה לאוקיינוס דרך תעלות הביוב. הוא הגיע לרשת בה נקלעו אביו ודוגי. נמו שחרר אותם מרשת הדייגים וחזר יחד עם אביו למקום מגוריהם. ערך מורחב – מוצאים את דורי בשנת 2005 הודיעו אולפני דיסני על יצירת סרט המשך ל'מוצאים את נמו'. בשנת 2013 הודיעה אלן דג'נרס בתוכנית האירוח שלה כי בשנת 2015 ייצא לאקרנים הסרט 'מוצאים את דורי'. לאחר כמה חודשים, הודיעו אולפני דיסני ששחרור הסרט נדחה ל-2016. אולפני דיסני פרסמו בנוסף שהסרט יעסוק בדורי, שתאבד בגלל בעיית הזיכרון שלה מול חופי קליפורניה. בסרט זה Dory נקראת דורי גם בדיבוב העברי. ביוני 2016 אולפני דיסני הודיעו כי החברה עובדת על סרט שלישי. הסרטים קיבלו ביקורות חיוביות ומשבחות בשני אתרי ביקורות הסרטים. הסרט הראשון בסדרה קיבלו מאתר Rotten Tomatoes ציון של 99%, ציון גבוה ביותר, שבדרך כלל לא מתקבל באתר הזה. גם באתר Metacritic הסרט קיבל ציון גבוה ביותר ביחס לסרטים אחרים. חוקרים את השונית (במקור: exploring the reef) הוא סרט תיעודי קומי שביים ז'אן מישל קוסטו על ריף ועל שוניות אלמוגים. הסרט אורך 7 דקות ועלילתו מתרחשת לאחר עלילת הסרט הראשון. עלילת הסרט היא שז'אן מישל קוסטו מנסה לביים את הסרט, ולחקור את הריף, ונמו, אביו ברדג ודוגי מפריעים לז'אן מישל קוסטו לביים את הסרט. בסוף, הדגים משתלטים על הסרט והופכים להיות הבמאים שלו. ז'אן מישל קוסטו מודיע שדבר כזה מעולם לא קרה לו. הסרט שוחרר בארצות הברית ב-4 בנובמבר בשנת 2003. לאחר הצלחת גרסת תלת הממד של הסרט מלך האריות, החליטו חברת וולט דיסני ופיקסאר ליצור גרסת תלת־ממד גם לסרט מוצאים את נמו. הסרט שוחרר ב-14 בספטמבר 2012. בסוף השבוע בו שוחרר הסרט, הכניס הסרט 16.7 מיליון דולר בצפון אמריקהארצות הברית ו-31 מיליון דולר מחוץ לארצות הברית). ערך מורחב – מסע הצוללת בעקבות נמו "מסע הצוללת בעקבות נמו" הוא מתקן פופולרי שבפארק דיסנילנד שבקליפורניה. המתקן נחנך בשנת 2007, והחליף את מתקן "מסע הצוללת", שנסגר בשנת 1998. סיפור המסגרת של המתקן הוא מסעה של צוללת בים, בה נמצאים נוסעים. הצוללת עוברת ביער, באטלנטיס, בהר געש ובמקומות נוספים. בסוף, הצוללת מסיימת את מסעה והנוסעים יורדים מהמתקן. "מוצאים את נמו (2003)", במסד הנתונים והביקורות Rotten Tomatoes "מוצאים את נמו", במסד הנתונים והביקורות Metacritic "מוצאים את דורי (2016)", במסד הנתונים והביקורות Rotten Tomatoes "מוצאים את דורי", במסד הנתונים והביקורות Metacritic
פטישיזם (סקסולוגיה)

בתחום הפסיכולוגיה והסקסולוגיה, המונח פֶטִישִׁיזם מתאר משמעות מיוחדת הניתנת על ידי אדם לגורם כלשהו, בעיקר על רקע מיני. האדם משיג הנאה מינית על ידי חפץ דומם או איבר גוף של אותו אדם שאינו רגיש לגירוי מיני (ארוגני). הפטישים הנפוצים ביותר הם פטיש לכפות רגליים ונעליים. הסיפוק והריגוש מגיעים תוך מישושו, הרחתו, נישוקו, טעימתו, הסתכלות עליו ואוננות תוך מגע בחפץ או הסתכלות על החפץ או באיבר הגוף. חלקי גוף וחפצים המשמשים כמושא לפטישיזם הם לדוגמה שיער, כפות רגליים, בגדים תחתונים, נעליים, מוצצים, בקבוקי תינוקות, בשמים, בגדי עור וחפצים דומים הקשורים למין המועדף, אך פטיש לא חייב להיות חפץ. פטיש יכול להיות מעשה מסוים, פנטזיות פעולות שמעלות את עוררות המינית של האדם. אדם בעל פטיש מבקש לעיתים משותפו ליחסי המין לענוד את החפץ בזמן האקט המיני. אדם בעל פטיש מבטא לא רק הנאה משימוש בחפצים, אלא החפץ משמש עבורו באופן מובהק לשם עוררות מינית. לרוב, אין כל נזק בפטישיזם. לעיתים נדירות, האדם עלול לבצע פריצה, גנבה או תקיפה כדי להשיג את החפץ הדרוש. במקרים אלו הריגוש והמתח שבמעשה הפשע מחזקים בדרך כלל את הריגוש המיני ולפעמים הם הפטיש עצמו, ואילו לפריט עצמו יש חשיבות מועטה, או שזו הדרך היחידה שבה האדם יכול לממש את הפטיש שלו. רוב התאוריות על פטישיזם מדגישות את למידת הפטיש באמצעות התניה קלאסית. לבני נשים, למשל, עשויים להיות לפטיש ארוטי עקב הקישור שלהם למין ולגוף נשי. ישנה השערה שגברים מסוימים הם בעלי אפשרות התניה גבוהה ולכן הם מועדים יותר לפתח פטיש. פטישיזם, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) בפ"א רפה. אין לבלבל עם המילה לכלי העבודה "פָּטִיש". C. Scorolli, S. Ghirlanda, M. Enquist, S. Zattoni, Relative prevalence of different fetishes, International Journal of Impotence Research 19, 2007-08, עמ' 432–437 doi: 10.1038/sj.ijir.3901547
ביתן לונדון

ביתן לונדון (למפת לונדון מוגדלת)   קנט סארי ברקשייר בקינגהאם הרטפורדשייר אסקס ביתן לונדון (למפת לונדון רגילה)   קנט סארי בר. בקי. הרטפורדשייר אסקס ביתן לונדון (למפת הסיטי של וסטמינסטר רגילה)   הפרלמנט הבריטי ביתן לונדון (למפת הסיטי של וסטמינסטר מוגדלת)   הפרלמנט הבריטי ביתן לונדון ביתן לונדון (באנגלית: London Pavilion) הוא מבנה בפינת שדרת שפטסבורי ורחוב קובנטרי, בפינה הצפונית של כיכר פיקדילי בלונדון שבאנגליה. כיום משמש המבנה כמרכז קניות ובילויים ומהווה חלק ממרכז טרוקדרו. המבנה נבנה בשנת 1859 ושימש כאולם מוזיקה וקונצרטים. בשנת 1885 נבנתה בקרבתו שדרת שפטסברי, ולצורך בנייתה נהרס המבנה ונבנה מחדש. בשנת 1923 הוקם שלט פרסומת חשמלי על צד המבנה הפונה לכיכר פיקדילי. ב-1934 נערכו במבנה מספר שינויים והוא הפך לאולם קולנוע. ב-1986 נהרס המבנה, למעט חזיתו ששופצה, והפך למרכז קניות. לאחר בנייתו ועד ספטמבר 2001 שימש כאתר תערוכות של בובות שעווה מעשי ידי מוזיאון מאדאם טוסו. התערוכה הציגה בעיקר דמויות של מוזיקאים מתחום הרוק והפופ. בשנת 2000 שופץ הבניין והפך לחלק ממרכז טרוקדרו. מדיה וקבצים בנושא ביתן לונדון בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ביתן לונדון
ארסינואי הראשונה

ארסינואי (ארסינואה) הראשונה (ביוונית: Αρσινόη‏; 305 לפנה"ס – לאחר שנת 248 לפנה"ס) הייתה נסיכה ממוצא מוקדוני ותסלי, בתו של ליסימכוס מלך תראקיה ואשתו של המלך תלמי השני מבית תלמי. ארסינואי הייתה בתו השנייה והצעירה של ליסימכוס, שהיה שומר ראשו של אלכסנדר הגדול ולאחר מותו היה לאחד מהדיאדוכים וקיבל את השליטה על תראקיה, ואשתו הראשונה ניקאה המוקדונית. היו לה שני אחים בוגרים, אגתוקלס ואאורידיקה. אביה נשא בשנת 299 לפנה"ס את אחותו של תלמי השני, ארסינואי השנייה. אחיה, אגתוקלס, הוצא מאוחר יותר להורג על ידי אביו, לאחר שארסינואי השנייה האשימה אותו בקשירת קשר לרצוח את אביו. סבה מצד אביה היה אגתוקלס מפֵּלָּה שבמוקדון, בן למעמד האצולה הגבוהה המקדונית, שהיה יועץ של פיליפוס השני מלך מוקדון וישב במועצותיו, ואילו סבה מצד אמה היה אנטיפטרוס, מצביא מוקדוני מתומכיו של פיליפוס השני ואלכסנדר הגדול. שמה של ארסינואי ניתן לה על שם אחת מסבותיה. שמותיהן של הסבות אינם ידועים. מעט מאוד ידוע על חייה בתקופה שלפני נישואיה. בין השנים 284–281 לפנה"ס נישאה לתלמי השני והייתה אשתו הראשונה. הוא היה קרוב משפחה רחוק שלה מצד אמה. הנישואים ביניהם נערכו במסגרת הסכם ברית שנערך בין אביה ותלמי השני כנגד המלך סלאוקוס הראשון מבית סלאוקוס. באמצעות נישואיה היא הפכה למלכה במצרים התלמיית. מנישואיה לתלמי השני נולדו לה שלושה ילדים. הראשון תלמי ששלט אחרי אביו כתלמי השלישי, בן בשם ליסימכוס, ובת בשם ברניקי, שנישאה בהמשך למלך הסלאוקי אנטיוכוס השני. לאחר מותו של אביה ליסימכוס בשנת 281 לפנה"ס, התנהלו בתראקיה מאבקי ירושה. אשתו ארסינואי השנייה ברחה מתראקיה, נישאה לאחיה תלמי קרואנוס, ולאחר שהרג את שני בניה הצעירים, ברחה בשנת 279 לפנה"ס למצרים וביקשה מקלט אצל אחיה תלמי השני. בארמונו של אחיה היא המשיכה לרקום מזימות והאשימה את ארסינואי הראשונה בניסיון לרצוח את תלמי השני. הוא האמין לה והרשיע אותה בקשר נגדו. הוא התגרש ממנה והיגלה אותה לקופטוס במצרים העליונה. בשנת 277 הוא נשא את ארסינואי השנייה לאישה, ולאחר מותה בשנת 270 לפנה"ס, ילדיה של ארסינואי הראשונה נחשבו כילדיה של השנייה. ארסינואי הראשונה חיה בגלות במשך 20 שנים. בהיותה אשתו לשעבר של מלך מצרים, היא חיה בפאר רב בגלות והייתה בעלת סמכות. בנה תלמי ירש את אביו לאחר מותו. בעיר קופטוס אליה הוגלתה ארסינואי, נמצאה אסטלה המתייחסת לארסינואי הראשונה. האסטלה היא של סנו-שר שהיה סוכן של ארסינואי הראשונה. האסטלה מספרת עליה בהיותה בגלות, היא נקראת שם "אשתו של המלך", אבל שמה אינו מוקף בכרטוש מלכותי כמקובל לגבי מלכות מצריות. ממצא ארכאולוגי נוסף המתייחס לארסינואי היא כתובת מצובה, כתובת פיניקית שנמצאה במצובה (אך מקורה כנראה בחמון), ומתייחסת לארסינואי ולתלמי השני, הוריו של תלמי השלישי, כ"האלים האחים". מדיה וקבצים בנושא ארסינואי הראשונה בוויקישיתוף Arsinoe I, באתר בית תלמי ארסינואי הראשונה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Arsinoe I, באתר www.tyndalehouse.com נחום סלושץ, אוצר הכתובות הפניקיות, דביר, 1942, עמ' 44-45
ואץ

ואץ (בהונגרית: Vác, ביידיש: וויטצען) היא עיירה בהונגריה, במחוז פשט, כ־35 ק"מ מצפון לבודפשט. העיירה שוכנת על גדת הדנובה. ראשיתה של ואץ כנראה בתקופה הרומית. במהלך ימי הביניים הייתה ואץ מרכז חשוב של הקתוליות בהונגריה. במרכז העיירה נמצאת קתדרלת ואץ שנבנתה במאה ה-18. ב־17 במרץ 1241 נטבחו כל תושבי המקום על ידי המונגולים. לאחר נסיגתם הוקם היישוב מחדש על ידי מתיישבים גרמנים. ואץ נכבשה על ידי העות'מאנים ב־1541 ולאחר מכן על ידי האימפריה ההבסבורגית. בעת הכיבוש הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה רוכזו למעלה מ-2,000 יהודי העיירה והסביבה בגטו שהוקם בה, אשר ממנו שולחו לאושוויץ בראשית יולי 1944. כיום משמשת ואץ כמוקד משיכה תיירותי לתושבי בודפשט בזכות מקומה על הדנובה והמראה הנשקף ממנה לצדו השני של הנהר לעבר המצודה בווישגראד. ערך מורחב – קהילת יהודי ואץ בין רבני העיר והקהילה המקומית: הרב אשר אנשיל ניימאן, הרב דוד יהודה זילברשטיין, בנו הרב ישעיהו זילברשטיין, מחבר הספר "מעשי למלך", בנו הרב דוד לייב זילברשטיין, הרב צבי הירש מייזליש והרב יהודה דב זינגר. שמואל וסל (1871 – 1928) היה הרב הראשי האשכנזי של יהודי סרייבו. אנדור לנדוואי (במקור אנדור לאופולד, 1901 – 1964) היה זמר אופרה (בריטון) יהודי-הונגרי. זולטאן קמרר (1978) הוא שייט אלוף אולימפי שלוש פעמים ואלוף עולם שלוש פעמים בקיאק. אלדאר שאיו (במקור עמנואל שטיינר, 1869 – 1943) היה עיתונאי יהודי-הונגרי. לאיוש שטיינר (1871 – 1944) היה גיאופיזיקאי יהודי-הונגרי, חוקר מגנטיות כדור הארץ. יוז'ף נמאי, (במקור נוימן, 1862 – 1945) היה יהודי-הונגרי, רופא אף אוזן גרון, פרופסור. מיקשה שכטר (1859 – 1917) היה פרופסור, מייסד כתב העת הרפואי "רפואה" (Gyógyászat). אמה קומלושי (במקור קראוס, 1877 – 1944) הייתה שחקנית, זמרת שירי עם ואופרטה יהודייה-הונגרייה. ישראל גבעתיים, ישראל מדיה וקבצים בנושא ואץ בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ואץ וץ (Vác), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "ואץ", באתר JewishGen (באנגלית) ויצן (הונגריה), דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בהונגריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גראדסקו

גראדסקו (במקדונית: Градско, להאזנה) הוא כפר במרכז מקדוניה הצפונית המצוי בשטח הרשות המקומית גראדסקו ושוכן באזור הסטטיסטי וארדאר, 28 קילומטרים דרומית לוולס ו-80 קילומטרים דרומית לבירה סקופיה. באזור הכפר שכנה העיר המקדונית העתיקה סטובי (ביוונית עתיקה: Στόβοι), אשר חרבה ברעידת אדמה בראשית המאה ה-6. בהמשך, נשלט האזור על ידי הממלכה הבולגרית הראשונה, האימפריה הביזנטית והממלכה הבולגרית השנייה. ב-1392 נכבש המקום על ידי צבאותיו של באיזיט הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית ובהמשך נכלל בשטח סנג'ק סקופיה. לאורך מרבית התקופה העות'מאנית היה במקום כפר קטן ובו משפחות בודדות, אך בשלהי המאה ה-19 נבנתה מסילת הרכבת בין סלוניקי לסקופיה ולבלגרד אשר נתיבה עבר בגראדסקו ובמקום הוקמה תחנת רכבת. הקמת תחנת הרכבת הובילה לפיתוח כלכלי וגידול הדרגתי במספר התושבים. במהלך מלחמת הבלקן הראשונה שוחרר הכפר וסופח לממלכת סרביה. בראשית נובמבר 1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה, נכבש הכפר על ידי צבא בולגריה ובסמוך אליו הוקמו מרכזי תקשורת ולוגיסטיקה של הצבא הבולגרי. האזור הפך חלק מהחזית המקדונית. בספטמבר 1918 נכבש הכפר על ידי צבאות מדינות ההסכמה ולאחר המלחמה נכלל בשטחה של ממלכת יוגוסלביה. באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, נכבש הכפר על ידי הוורמאכט ובהמשך נמסר האזור לחזקת בולגריה שהייתה בעלת בריתה של גרמניה הנאצית מתוקף חתימתה על ההסכם התלת-צדדי. בשלהי 1944 שוחרר האזור על ידי צבאו של יוסיפ ברוז טיטו. במהלך נסיגתם מיקשו הגרמנים את מסילת הרכבת במקום. לאחר המלחמה נכלל הכפר בשטח יוגוסלביה ומ-1991, עם הקמת מקדוניה, נכלל בשטחה. מנתוני מפקד האוכלוסין שנערך ב-2002 עולה, כי 86.53 אחוזים מתושבי הכפר היו מקדונים, 9.7 אחוזים היו בוסניאקים ו-2.2 אחוזים היו בני רומה. הרוב המוחלט של תושבי הכפר היו נוצרים אורתודוקסים ומיעוטם מוסלמים סונים. בכפר קיים בית ספר יסודי אחד וכנסייה על שם גאורגיוס הקדוש. מדיה וקבצים בנושא גראדסקו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של גראדסקו פרסיליה, רוברטס מארי, "מלחמת העולם הראשונה-מתקפת הוארדאר", הוצאת ABC-CLIO, קליפורניה, ארצות הברית, 2006, עמודים 1876–1878 (באנגלית).