laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מוקדמות מונדיאל 1954

45 נבחרות לאומיות נרשמו למוקדמות מונדיאל 1954, והתחרו על 16 מקומות בטורניר הגמר שנערך בשווייץ. שווייץ, המארחת, ואורוגוואי, האלופה המכהנת, העפילו אוטומטית והותירו 14 מקומות שעליהן התחרו במוקדמות. פיפ"א דחתה את בקשת ההרשמה של שבע נבחרות (איסלנד, בוליביה, קוסטה ריקה, קובה, וייטנאם והודו), ו-38 הנבחרות הנותרות חולקו ל-13 בתים, לפי שיקולים גאוגרפיים, כמפורט להלן: בתים 1 - 10: 11 מקומות, עליהם התחרו 27 נבחרות מאירופה כולל ישראל ומצרים. בית 11 ובית 12: 2 מקומות, עליהם התחרו 7 נבחרות מאמריקה. בית 13: מקום אחד, עליו התחרו 3 נבחרות מאסיה. 33 נבחרות שיחקו לכל הפחות משחק אחד. בסך הכל נערכו 57 משחקים, בהם הובקעו 208 שערים (ממוצע של 3.65 שערים למשחק, לראשונה בתולדות מוקדמות המונדיאל). ערך מורחב – מוקדמות מונדיאל 1954 - אירופה בבית זה היו ארבע נבחרות ששיחקו אחת נגד השנייה בשיטת בית-חוץ. הנבחרת הראשונה בבית העפילה. בעקבות פרישת פרו נותרו בבית 3 נבחרות. ברזיל העפילה. הייתה זו הפעם הראשונה בתולדות מוקדמות המונדיאל שבה נערכו משחקים באמריקה הדרומית, מאחר שבכל הטורנירים הקודמים העפילו נציגות היבשת אוטומטית לאחר פרישת יריבותיהן. בבית זה היו 3 נבחרות ששיחקו אחד נגד השנייה פעמיים. הנבחרת הראשונה בבית העפילה. מקסיקו העפילה. בבית זה היו 3 נבחרות. הרפובליקה הסינית פרשה לפני תחילת המשחקים, ושתי הנבחרות שנותרו שיחקו זו נגד זו בשיטת בית-חוץ. הנבחרת הראשונה בבית העפילה. קוריאה הדרומית העפילה. מוקדמות מונדיאל 1954 באתר הרשמי של פיפ"א היסטוריה של מוקדמות המונדיאל באתר הרשמי של פיפ"א מוקדמות מונדיאל 1954 באתר ההתאחדות לכדורגל בישראל מוקדמות מונדיאל 1954 באתר RSSSF
באט

באט (בתאית: บาท) הוא המטבע של תאילנד. מחולק ל-100 יחידות בשם סאטאנג. עד שנת 1897 חולק הבאט ליחידות משנה על בסיס אוקטאלי, עם שם נפרד לכל אחת מהן. בשנה זו החליט המלך על מעבר לחלוקה העשרונית, אך השימוש בחלוקה האוקטאלית נמשך במקביל עד שנת 1910. במחזור נמצאים כיום מטבעות בני 1, 5 ו-10 סאטאנג (נדירים במחזור), 25 ו-50 סאטאנג, באט אחד, 2, 5 ו-10 באט, ושטרות בני 20, 50, 100, 500 ו-1,000 באט. נכון ל-9 במרץ 2022, שקל חדש שווה ל-10.05 באטים (באט = 0.099 שקלים חדשים). מדיה וקבצים בנושא באט בוויקישיתוף באט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מטבעות תאילנד (תמונות וקטלוג) ערך זה הוא קצרמר בנושא כלכלה ובנושא תאילנד. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פיליפ נוארה

פיליפ נוארה (בצרפתית: Philippe Noiret‏; 1 באוקטובר 1930 – 23 בנובמבר 2006) היה שחקן קולנוע ותיאטרון צרפתי, אחד השחקנים הפופולריים בצרפת, ונחשב ל"אחד השחקנים הצרפתים המוערכים בכל הזמנים". הקריירה הקולנועית שלו נמשכה על פני יותר מ-50 שנה, בהם הספיק להשתתף ביותר מ-125 סרטים, שזיכו אותו בתהילה עולמית. נוארה נולד בליל, בצפון צרפת, לפייר ז'ורז', סוחר טקסטיל קטן וחובב ספרות ושירה, וללוסי קלמאנס הרמאן (Heirman), עקרת בית, שהיו מבני המעמד הבינוני-נמוך. בילדותו גדל בטולוז. נוארה למד משחק בתיאטרון העממי הלאומי של פריז, והופעתו הראשונה כשחקן הייתה ב-1949. כ-11 שנים מאוחר יותר, ב-1960, הגיע לאחד מהישגיו הגדולים הראשונים, כששיחק בסרטו של לואי מאל "זאזי במטרו". נוארה היה שחקן אופי מצוין, היה לו קול ייחודי, ששימש אותו גם כקריין במספר סרטי אנימציה, והוא הרבה לגלם את בן המעמד הבינוני או האריסטוקרטי. נוארה התחתן ב-1962 עם מוניק, שחקנית צרפתייה, אותה פגש בתיאטרון העממי, ובמהלך הקריירה שיחק לצדה בכעשרה סרטים. נוארה התפרסם בעיקר בזכות תפקידיו במספר סרטים מפורסמים, ובהם הסרט האיטלקי "סינמה פרדיסו", בו גילם את אלפרדו, מקרין סרטים; הסרט "הדוור", בו גילם את דמותו של המשורר הצ'יליאני פבלו נרודה; וכן הסרטים: "השען מסנט פול"; "שוטר מגנב פטור", סדרה קומית שחלק ממנה שודר בישראל; "אישה כפול שבע" של ויטוריו דה סיקה; "המלחמה של מרפי" שביימו פיטר ייטס ופיטר או'טול; "טופז" של אלפרד היצ'קוק, ועוד. ב-1967 שיחק בתפקיד הראשי בסרטו של הבמאי איוו רובר, "אלכסנדר המאושר". נוארה גילם בסרט תפקיד של גבר העובד ללא הפסק עד אשר הוא מתאלמן והופך לחסיד החופש והבטלה. נוארה זכה לשבחי הביקורת ונאמר עליו כי הוא פנומן - "הן בהופעה, הן במשחק ובייחוד ברגש הכן והחמים שהוא יוצר סביבו." הסרט האחרון בו שיחק, "שלושה חברים" (Trois Amis), אותו ביים מישל בוז'אנה, צולם בשנה האחרונה לחייו, 2006. יחד עם רומי שניידר זכה נוארה בפרס סזאר הצרפתי ב-1976 על תפקידו בסרט "Vieux Fusil", ופעם נוספת זכה בפרס, ב-1990, על תפקידו בסרט "La Vie et rien d'autre". בנוסף, היה מועמד שלוש פעמים נוספות במהלך הקריירה לזכייה בפרס. נוארה נפטר בפריז, ב-23 בנובמבר 2006 לאחר מחלת סרטן ממושכת. בכירי הממשלה והפוליטיקה הצרפתית הספידוהו. דומיניק דה וילפן, ראש ממשלת צרפת דאז, אמר בהספדו: באמצעות קולו וקסמו הייחודי, פיליפ נוארה ידע כיצד לגלם ולבטא דברים כאילו הם חלק מהנשמה הצרפתית. דמותו וקולו, כה רך ומוכר, יחסרו לכל. במותו הותיר אחריו את אשתו מוניק, כשהיא קרובה לגיל 80, ואת בתו פרדריק. מדיה וקבצים בנושא פיליפ נוארה בוויקישיתוף פיליפ נוארה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) פיליפ נוארה, באתר AllMovie (באנגלית) פיליפ נוארה, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) פיליפ נוארה, באתר MusicBrainz (באנגלית) פיליפ נוארה, באתר Discogs (באנגלית) פיליפ נוארה, באתר "Find a Grave" (באנגלית) סוכנויות הידיעות, מת השחקן פיליפ נוארה, באתר ynet, 24 בנובמבר 2006 ראו למשל: אלון רוזנבלום, מת השחקן פיליפ נוארה באתר "סרט", 26.11.06; פיליפ נוארה, באתר וואלה זאב רב נוף, חופשה נצחית לאדם נצחי, דבר, 22 ביולי 1969
חיים רפופורט (אנגליה)

הרב חיים רפופורט (נולד בשנת ה'תשכ"ג) הוא מרצה ליהדות. בעבר היה יועצו לאתיקה רפואית של הרב יונתן זקס שהיה הרב הראשי של בריטניה עד 2013. נולד במנצ'סטר אנגליה, אביו היה רב בית הכנסת הגדול בעיר במשך למעלה מ-40 שנה[דרוש מקור]. למד בישיבות מנצ'סטר, גייטסהד, ישיבת תורת אמת בירושלים וישיבת ליובאוויטש המרכזית בברוקלין, שבה קיבל תעודת סמיכה לרבנות. לאחר נישואיו בשנת ה'תשמ"ז המשיך את לימודיו בניו יורק. בין השנים ה'תשמ"ט-ה'תשנ"ד שימש ראש כולל בלידס. לאחר מכן שימש כרב בית הכנסת המרכזי בעיר. בשנת ה'תשנ"ז מונה לרב בית כנסת בעיר אילפורד שבאנגליה. יחד עם חזן בית הכנסת אברהם לוין, פוטר הרב רפופורט מתפקידו, במהלך מחלוקת מול איגוד הקהילות של אנגליה, בשל ויכוח על מימון בתי הכנסת בקהילות הקטנות של אנגליה. בשנת ה'תשנ"ח מונה לחבר במשרד הרב הראשי של אנגליה, הרב יונתן זקס, ולשמש כיועצו לענייני אתיקה ורפואית יהודית. בשנת ה'תשס"ה הקים את מכון מעיין חיים, לחקירת "גישות ייחודיות"[דרושה הבהרה] של לימוד התורה. הוא מרצה בתחומי היהדות בבתי הספר של איגוד הקהילות של אנגליה. משמש כמרצה אורח ב"ישיבת חובבי תורה" בניו יורק. בשנת ה'תשס"ב הוציא לאור את הספר "בעיית המשיח", כתגובה לספרו של דוד ברגר (אנ') "הרבי המלך המשיח - שערוריית האדישות והאיום על אמונת ישראל". בשנת 2004 הוציא את הספר "יהדות הומוסקסואליות מנקודת מבט חרדית אותנטית", שמטרתו "להקטין את התוצאות הכואבות של דחייה בלתי מתפשרת של ההומוסקסואליות בידי האורתודוקסיה". פרסם מחקרים במדעי היהדות ומאמרים תורניים בקובץ הערות וביאורים. הביע הסתייגות מניסויים של שיבוט אנושי. בשנת 2010 פרסם ספר תגובה על ספרו של מנחם פרידמן על רבי מנחם מנדל שניאורסון - על ספר זה אמר פרופסור אברהם סוחר (עורך ה-Jewish Review of Books) פרופסור אמריטוס למדעי הדתות באוברלין קולג': "רפופורט יצא מן הוויכוח כשידו על העליונה". חיים בן שניאור זלמן רפופורט, דף שער בספרייה הלאומית מתוך ההקדמה למהדורה העברית של ספרו 'ביוגרפיה מלומדת או פיקציה מגמתית? - בחינה ביקורתית של הספר 'הרבי מלובביץ מאת שמואל היילמן ומנחם פרידמן', הרב חיים רפפורט, תרגום ועריכת מהדורה עברית: הרב מנחם מענדל קפלן מישיגן, תשע"ג 2013. ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נפת לנצ'חותי

נפת לָנצ'חוּתי (בגאורגית: ლანჩხუთის მუნიციპალიტეტი, מילולית: לָנצ'חוּתיס מוּניציפַּליטֵטי) היא נפה במחוז גוריה שבגאורגיה. היא גובלת מצפון בנפת אבשה, נפת סנקי, נפת חובי ופותי, ממערב בנפת סמטרדיה, מדרום-מערב בנפת צ'וחטאורי, מדרום בנפת צ'וחטאורי ונפת אוזורגתי וממערב בים השחור. עד שנת 1917 נכללה הנפה בפלך כותאיסי באוייזד אוזורגתי. משנת 1921 נכללה בראיון אוזורגתי, ומשנת 1930 נפה נפרדת. משנת 2006 ועד היום נקראת בשמה הנוכחי. הנפה משתרעת בין הים השחור, נהר פּיצ'וֹרי ורכס גוריה. בשטח הנפה נכלל שפלת אודיש-גוריה. אוכלוסיית הנפה מונה 31,486 אלף נפש (2014), צפיפות - 59 נפש לקמ"ר. בנפה 55 יישובים מתוכם עיר אחת ו-54 כפרים. רוב האוכלוסייה היא אתנית גאורגית ומבין הגאורגים רובם הם גורים. בנוסף מתגוררים בנפה גם מעט רוסים. הרוב המכריע של האוכלוסייה הם נוצרים אורתודוקסים המשתייכים לכנסייה הגאורגית וישנו גם מיעוט מוסלמי קטן (אג'ארים) וכן בכפר צקאלצמינדה (წყალწმინდა) מתגוררת קבוצה של המאמינים הישנים (старове́ры). בנפה 55 יישובים מתוכם עיר אחת ו-54 כפרים: ערים: 1 (לנצ'חותי) מועצות אזוריות: (כל אחת מאגדת בתוכה מספר כפרים): 15 (אקֶתי, אצאנָה, גווימבּראלאוּרי, לֶסָה, מאמאתי, מאצ'חווארֶתי, ניגווזיאני, ניגוֹאיתי, נינוֹשווילי, סופסה, ר'רמארֶ'לֶה, שוּחוּתי, צ'יבּאתי, צ'וֹצ'חאתי, ג'וּרוּקווֶתי) מנזר אוֹכּוֹני בכפר אצאנָה כנסיית בּאר'לֶבּי כנסיית גאגוּרי (გაგურის ეკლესია) - כנסייה מימי הביניים, בתוך מערות מלאכותיות כנסיית זמו אקֶתי או אקֶתי עילית מערות קוֹקאתי - מערות מלאכותיות בנין הקשתות בכפר לֶסָה הכנסייה בכפר מאצ'חווארֶתי עיר המצודה שוחותי בכפר ג'אפּאנָה - שלוש כנסיות וטירה אחת מימי הביניים הריסות מצודת ג'יחאנג'ירי מימי הביניים ‏אתר הסטטיסטיקות של גאורגיה
קמונו

קמוֹנוֹ (ביפנית: ケモノ, מהמילה קמונו (獣) שמשמעותה "חיה") הוא ז'אנר באמנות יפנית ובעיצוב דמויות, המציג חיות כדמויות אנושיות. סגנון זה ניתן למצוא בצורות שונות של אמנות, בעיקר בציור ורישום, אך גם במאנגה, אנימה ומשחקי מחשב. דמויות אנתרופומורפיות בקמונו מכונות לרב בשם "ג'וג'ין" או "קמונוביטו" (獣人 או じゅうじん). צורתן משתנה בין אמן לאמן, אך לרוב יש להן ביסודן התנהגות אנושית ורק לעיתים רחוקות הן מתוארות כחיות אמיתיות. פאנדום פרוותי
ספריית אופקים

ספריית אופקים (עד לשנת 2014 נכתב שמה בכתיב חסר: ספרית אפקים) היא סדרת ספרי עיון שיוצאת לאור בהוצאת עם עובד. הסדרה נוסדה ב-1969, והעורך הראשון שלה היה אהוביה מלכין. בתחילה הסדרה הוגדרה בתור "ספריה לבעיות החברה בת-זמננו", אך מאוחר יותר בחירת הספרים שהופיעו בה הלכה והתגוונה לתחומים רבים, בעיקר במדעי החברה ובמדעי הרוח. סדרת ספרי העיון של ספריית אופקים כוללת ספרים במגוון רחב מאוד של תחומים, מאת מחברים ישראלים (לדוגמה אהרן קציר, יעקב טלמון, שלמה בן עמי, אליעזר שביד, שלמה אבינרי, גרשם שלום, עמוס עוז, עמנואל סיון, זאב שטרנהל, בני מוריס, אביעזר רביצקי, אניטה שפירא, בעז נוימן) ומאת מחברים בולטים מן העולם (לדוגמה רמון ארון, אלבר קאמי, ישעיה ברלין, פואד עג'מי, פרימו לוי, ארווין יאלום, איאן קרשו, ג'ארד דיימונד, ניל פרגוסון). מאז 1987 שימש פרופסור אלי שאלתיאל כעורך ספריית אופקים. ב-2024 החליף ד"ר אבי שילון את שאלתיאל בתפקיד. להלן רשימת ספרי הסדרה (הטבלה ניתנת למיון לפי פרמטרים שונים: מספר סידורי בסדרה, כותר ושם מחבר): "ספריית אפקים" - סידרה חדשה של "עם עובד", דבר, 27 באוגוסט 1969 עלי מוהר, ספריית "אפקים" של "עם עובד", דבר, 5 בדצמבר 1969 בנימין אליאב, סדרת 'אפקים' – שלב חדש, דבר, 15 בפברואר 1971 מועדון "אופקים", דבר, 2 בדצמבר 1969 התרגום נעשה מן המהדורה האנגלית בהשוואה למקור באיטלקית יעקב שביט, מהקוף לאדם ומהאדם לאדם המתוכנת, כותרת ראשית, 7 באפריל 1983 על גב כריכת הספר נדפס בטעות המספר הסידורי 199 (במקום 200), אך הספר יצא לאחר ספרו של פרידלנדר שמספרו הסידורי 199 גם הוא
שודד הקן

שודד הקן (בהולנדית: De Nestenrover;‏ 1568) הוא ציור שמן על לוח עץ, מאת הצייר הפלמי פיטר ברויגל האב. התמונה היא בגודל 59 על 68 ס"מ, ומוצגת במוזיאון לתולדות האמנות בווינה. התמונה מתארת ילד התלוי על ענף בעת ניסיון לגנוב ביצים מקן של ציפור, ואיכר המצביע על הילד. הציור מתאר את הפתגם ההולנדי "מי שיודע היכן הביצים בקן הציפור, יודע זאת. מי שלוקח את ביצי הציפור, הביצים ברשותו". הפתגם מעודד ביצוע פעולה באופן אקטיבי, במקום רק לדבר ולתכנן אותה. למרות שם התמונה, ברויגל אינו מציב בקדמת הציור את האדם האקטיבי, מבצע הפעולה: את הילד הגונב את ביצי הציפור; אלא דווקא את האיכר המצביע עליו. האיכר, שאינו איש המעשה, מתואר בציור כמהורהר, חולמני, סמוק פנים ומגושם, הלבוש בבגדים מגוחכים (אזור החלציים בולט באופן מופגן, ועוד). הוא אינו שם לב לדרך ואינו מודע לכך שבצעד הבא אותו יעשה יפול למים. בכך חוזר ברויגל על תפיסת התמימות (ואולי "העיוורון") האנושית, אותה הדגיש בציור "משל העיוורים". בעוד הילד השודד את קן הציפור נמצא למעלה ותופס חלק קטן מהתמונה, בחר ברויגל לצייר את האיכר בקדמת הציור, כשהוא גדול פי שלושה מהילד הגונב את קן הציפור והוא ממוקם במרכז הציר האנכי של הציור. גודלו ומיקומו נותנים לו חשיבות כה רבה, עד שלכאורה הוא הדמות העיקרית בציור. יתר על כן, מיקומו של האיכר על הגבול התחתון של התמונה, מביא אותו למצב של קרבה ישירה אל המתבונן. האיכר בעל הגוף המסורבל עם ההבעה המוזרה על פניו נראה כמעט כנופל מן התמונה אל הצופה. בתחתית התמונה נמצאים מים, אליהם עתיד האיכר ליפול בצעד הבא שיעשה, דבר המהווה הקדמה לאפיזודה קומית ומעלה חיוך על פני המתבונן. בדומה לציור "משל העיוורים", אף כאן משתעשע ברויגל בסוגיית שיווי המשקל של הדמויות בתמונה. בנוסף לאיכר בקדמת התמונה, שהצופה יודע כי ימעד בעוד רגע ויפול למים, גם הילד שודד הקן אינו יציב. כובעו כבר נפל מראשו, והוא נאלץ להיאחז בשתי ידיו וברגליו בענפים על מנת שלא ליפול. הצבת הדמות במרכז התמונה, כשמעליה ענפי העץ, מאפשרת חלוקה כמעט דיכוטומית של התמונה לגוונים: צד השמאל הקרוב אל הצופה הוא כהה, בעוד הצד הימני, הנחווה כמרוחק, הוא חלש ודהוי. הצבת דמות האיכר במרכז התמונה, בצבעי חום על גווניו השונים, מאפשרת את חלוקת התמונה לשניים מבלי שהדבר יפגע בקומפוזיציה. הצבע האדום במכנסיו של הילד שודד הקן הוא ייחודי בתמונה וצעקני, ובכך מאפשר התמקדות בו למרות קטנו ואזכורו הצידי כביכול. הילד שודד הקן הוא הנגדה לאיכר במובנים רבים. הוא אינו "מהורהר" אלא פועל באופן אקטיבי. הוא שולט בגופו למרות הקושי שבטיפוס על העץ, בניגוד לאיכר העומד ליפול. בגדיו מהודרים יותר מבגדי האיכר, ובעיקר: הוא עושה מעשה. בצד ימין של התמונה מונח גזע עץ עקום, הנוטה גם הוא כלפי המים. ייתכן שהגזע הוא הנגדה נוספת לאיכר, שכן הגזע נטוע בקרקע, ויישאר, בעוד האיכר עומד ליפול. מדיה וקבצים בנושא שודד הקן בוויקישיתוף PIETER BRUEGEL the Elder, 1525 - 1569, Peasants, Fools and Demons מתוך אתר www.all-art.org (בהולנדית "De Nestenrover", באנגלית מקובל לכנות את היצירה "The Peasant and Birdnester" או "The Peasant and the Nest Robber")
נבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21

נבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21 היא נבחרת הכדורגל הצעירה של גרמניה, המייצגת אותה בתחרויות בינלאומיות לנבחרות צעירות, ומנוהלת על ידי התאחדות הכדורגל הגרמנית. הנבחרת משתתפת באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21, הנערכת מדי שנתיים. לפני איחודה מחדש של גרמניה, בקיץ 1991, שיחקו גרמניה המזרחית וגרמניה המערבית כשתי ישויות נפרדות. בתחרויות עד גיל 23 אשר התקיימו בשנים 1972–1974 התחרו שתי הנבחרות, ובתחרות אשר התקיימה בשנת 1976 השתתפה רק נבחרת גרמניה המזרחית. אך באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 החלה נבחרת גרמניה המערבית להשתתף רק בשנת 1982. מערב גרמניה 1972 - רבע הגמר 1974 - לא העפילה 1976 - לא השתתפה מזרח גרמניה 1972 - לא העפילה 1974 - מקום שני 1976 - לא העפילה מערב גרמניה 1978 - לא השתתפה 1980 - לא השתתפה 1982 - מקום שני 1984 - חצי הגמר 1986 - לא העפילה 1988 - לא העפילה 1990 - רבע הגמר מזרח גרמניה 1978 - מקום שני 1980 - מקום שני 1982 - לא העפילה 1984 - לא העפילה 1986 - לא העפילה 1988 - לא העפילה 1990 - לא העפילה גרמניה המאוחדת 1992 - רבע הגמר 1994 - לא העפילה 1996 - רבע הגמר 1998 - רבע הגמר 2000 - לא העפילה 2002 - לא העפילה 2004 - מקום שלישי 2006 - מקום שלישי 2007 - לא העפילה 2009 - מקום ראשון 2011 - לא העפילה 2013 - שלב הבתים 2015 - חצי הגמר 2017 - מקום ראשון 2019 - מקום שני 2021 - מקום ראשון 2023 ‐ שלב הבתים מדיה וקבצים בנושא נבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21 בוויקישיתוף
אלוף העולם הבלתי מעורער

אלוף העולם הבלתי מעורער (באנגלית: Undisputed Champion), הוא מונח מתחום האיגרוף המקצועני המתאר את אלוף העולם באיגרוף בקטגוריית משקל כלשהי המוכר על ידי כל הארגונים וההתאחדויות השונות העוסקים בארגון התחרויות בענף. מאז ראשיתן של תחרויות איגרוף מקצועני בעידן המודרני, בסוף המאה ה-19, ועד לשנות ה-60 של המאה העשרים, לא נעשה שימוש במונח זה. לאלוף העולם באיגרוף בקטגוריית משקל כלשהי הוכתר מתאגרף שניצח בקרב את מי שהחזיק בתואר לפניו. למרות שארגוני איגרוף שונים היו קיימים עוד משנות ה-20, שררה הסכמה ביניהן על זהותו של האלוף בפועל. מחלוקות בדבר זהותו של אלוף התעוררו רק במקרים של פרישת אלוף מכהן או מעבר שלו לקטגורית משקל שונה. במקרים כאלה בדרך כלל אורגן קרב בין הטוענים לתואר שבסיומו שוב הוכתר אלוף עולם מקובל. בשנת 1962 הוקמה "התאחדות האיגרוף העולמית" WBA ובשנת 1963 נוצרה "מועצת האגרוף העולמית" WBC שהפכו לגופים בעלי אוריינטציה כלכלית שיווקית בעיקר, ופחות ספורטיבית באופייה, וכמות המחלוקות בדבר המחזיק בתואר הלכה וגדלה. בשנות ה-70 הוקמה גם "פדרציית האיגרוף הבינלאומית" IBF והפיצול הלך וגדל כאשר כל ארגון קבע לעצמו רשימות דירוג, אלופים וקטגוריות משקל שונות. ליאון ספינקס הוכר בשנת 1978 כאלוף העולם באיגרוף במשקל כבד הבלתי מעורער האחרון בתקופה שלפני שיא הפיצול וניתוק הקשרים הספורטיביים בין הארגונים השונים. בסוף שנות ה-80 הוקם ארגון אגרוף נוסף: "ארגון האיגרוף העולמי" WBO והמחלוקות והסכסוכים בין הארגונים שברו שיאים חדשים, אשר במרכזם אינטרסים כלכליים ופרסומיים גדולים. אלה הביאו את הענף כולו לקיפאון וחוסר עניין ציבורי, והאפשרות לאחד את הדירוגים השונים של המתאגרפים וקביעת אלוף עולם מוסכם הפכו לבלתי אפשריים. לאחר תקופה ממושכת של משא ומתן הסכימו ההתאחדויות השונות על קביעת אלוף העולם במשקל כבד אשר יהיה מקובל על כולם. לאחר סדרה של קרבות הכנה למועמדים השונים הוכתר בשנת 1987 מייק טייסון כאלוף העולם הבלתי מעורער באיגרוף במשקל כבד אשר הוכר על ידי כל התאחדויות האיגרוף. ההסכמה החזיקה מעמד עד שנת 1992, בה התחדש הפיצול ו-WBC הכתירה את המתאגרף רידיק בו כאלוף העולם מטעמה. אלוף העולם הבלתי מעורער האחרון במשקל כבד במאה ה-20 היה לנוקס לואיס לאחר שניצח בשנת 1999 בקרב חוזר את איוונדר הוליפילד והחזיק בתואר עד אפריל 2000. מאז היה התואר פנוי עד שב-18 במאי 2024 ניצח המתאגרף האוקראיני אלכסנדר אוסיק בקרב שנערך בריאד את טייסון פיורי והפך לאלוף העולם הבלתי מעורער הראשון במשקל כבד במאה ה-21 https://www.ringtv.com/670245-oleksandr-usyk-outpoints-tyson-fury-in-a-classic-wins-undisputed-heavyweight-championship/
אצטדיון הדרגאו

אצטדיון הדרגאו (בפורטוגזית: Estádio do Dragão; בתרגום לעברית: "אצטדיון הדרקון") הוא אצטדיון כדורגל הנמצא בעיר פורטו שבפורטוגל. האצטדיון משמש כמגרשה הביתי של קבוצת פורטו, והיה אחד מהאצטדיונים המארחים של יורו 2004. שמו של האצטדיון נגזר מהדרקון בסמלו של המועדון. המשחק אשר חנך את האצטדיון התקיים בנובמבר 2003, ובו גברה פורטו על ברצלונה בתוצאה 2–0. במאי 2021 אירח האצטדיון את גמר ליגת האלופות בו ניצחה צ'לסי את מנצ'סטר סיטי בתוצאה 1–0. מדיה וקבצים בנושא אצטדיון הדרגאו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אצטדיון הדרגאו האצטדיון, באתר World Stadiums (באנגלית) האצטדיון, באתר Stadium Guide (באנגלית) האצטדיון (אורכב 03.03.2016 בארכיון Wayback Machine), באתר Stadionwelt (בגרמנית) ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגל פורטוגזי ובנושא אצטדיונים ומתקני ספורט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ג'ף פוט

ג'פרי ברנרד פוט (באנגלית: Jeffrey Bernard Foote; נולד ב-14 ביולי 1987 בלוקווד, ניו יורק) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הסנטר. פוט החל את דרכו בכדורסל בנבחרת בית הספר ספנסר ואן הייטן ובעונתו האחרונה במדיה קבע ממוצעים של 15 נקודות, 13 ריבאונדים ו-6 חסימות למשחק. בשנת 2005 החל לשחק באוניברסיטת סנט בונאוונטור, אך כעבור חצי שנה עבר לאוניברסיטת קורנל. פוט השתלב במהרה בקורנל וכבר במשחקו הראשון בקבוצה השיג "דאבל דאבל" של 10 נקודות ו-11 ריבאונדים ובסך הכל סיים את עונת ה"פרשמן" שלו עם 7.9 נקודות ו-6.3 ריבאונדים בממוצע למשחק. בעונתו השנייה שיפר את יכולתו משמעותית ועלה ל-11.8 נקודות ו-7.2 ריבאונדים בממוצע למשחק. כמו כן, נבחר לשחקן ההגנה של העונה בליגת ה-IVY (ליגת המחוז הצפון-מזרחי). בעונת 2009/2010, האחרונה שלו בקורנל, הגיע לשיאו ועם ממוצעים טובים במיוחד של 12.3 נקודות, 8.1 ריבאונדים, 2.3 אסיסטים ו-1.9 חסימות הוביל את קבוצתו ל"סוויט 16" של טורניר אליפות המכללות. משחק השיא שלו בעונה זו ובקריירת המכללות כולה היה בניצחון קורנל 98-104 על אוניברסיטת באנקל, במשחק אותו סיים פוט עם 28 נקודות, 18 ריבאונדים ו-3 חסימות ב-38 דקות משחק. הוא נבחר לחמישייה הראשונה של העונה בליגת המחוזית ובפעם השנייה ברציפות לשחקן ההגנה המצטיין בליגה. עם סיום לימודיו בקורנל חתם פוט על חוזה לשלוש שנים במכבי תל אביב הישראלית. בתוך כך, נרשם לדראפט ה-NBA ‏2010, אך לא נבחר. בתחילת דרכו במכבי, היה פוט שחקן שולי בקבוצה ומספר שבועות לאחר פתיחת העונה הושאל לעונה אחת לקבוצת מלייה מליגת המשנה הספרדית. את עונת 2011/2012 פתח בפולין כשחתם ב-16 באוגוסט 2011 בקבוצת ז'לונה גורה אך שוחרר מרצונו מקבוצתו ב-27 בספטמבר 2011, ולאחר שניסה את מזלו במחנה אימונים של קבוצת הפורטלנד טרייל בלייזרס (שהחלה להתאמן באיחור בשל שביתת השחקנים באותה העונה), עבר לשחק בקבוצת הספרינגפילד ארמור מליגת ה-NBDL, במהלך תקופתו בקבוצה זו גילה פוט יכולת טובה שזיכתה אותו בהשתתפות במשחק האולסטאר המסורתי של ליגת ה-NBDL. ב-8 במרץ 2012 הוחתם פוט על חוזה ל-10 ימים בקבוצת הניו אורלינס הורנטס מליגת ה-NBA. בכך הפך פוט לשחקן הראשון שאוניברסיטת קורנל "שלחה" ל-NBA מאז שנת 1951. ב-7 בספטמבר 2012, פוט חתם במועדון הליטאי ז'לגיריס קובנה. ב-1 בנובמבר 2013 הוא נרכש שוב על ידי ספרינגפילד ארמור. פרופיל, באתר Basketball-Reference פרופיל, באתר Sports-Reference פרופיל, באתר eurobasket פרופיל, באתר ליגת ה-NBA דף השחקן באתר ה-ESPN סטטיסטיקות במכללות באתר ה-NCAA הידיעה על חתימתו במכבי תל אביב באתר ערוץ הספורט ג'ף חותם ב-Springfield Armor מליגת הפיתוח של ה-NBA ג'ף פוט חתם בניו אורלינס, באתר וואלה, 9 במרץ 2012 דף השחקן באתר ליגת ה-NBA כתבה באתר ערוץ הספורט ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורסלנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הרכבת התחתית של חרקוב

הרכבת התחתית של חרקוב (באוקראינית: Харківський метрополітен - "חרקיבסקיי מטרופוליטן") היא מערכת הסעת המונים הפועלת בעיר מאז 23 באוגוסט 1975. נכון לשנת 2024 כוללת המערכת שלושה קווים פעילים עם 30 תחנות באורך כולל של כ-38.5 ק"מ. המערכת כולה תת-קרקעית, פרט לגשר עילי מעל הנהר חרקוב בקו מס' 1. לכל אחד מהקווים נקבעו שלושה אמצעי זיהוי: שם, מספר וצבע. הרכבת התחתית פועלת מן השעה 6:00 בבוקר עד 00:45 בלילה (שערי הכניסה לתחנות ננעלים בחצות, ושערי היציאה פתוחים עד 00:45). תדירות תנועת הרכבות ברוב שעות היום היא 4–6 דקות. בשעות שיא עולה התדירות ל-2–3 דקות. אחרי השעה 21:00 יורדת התדירות ל-10–15 דקות. במשך שנה נוסעים ברכבת כ-207 מיליון איש (כ-600 אלף ביממה). עד שנת 2011 היו כל השלטים ברכבת כתובים אך ורק בשפה האוקראינית. בתחילת 2011 נוספו גם שלטים באנגלית לקראת יורו 2012. הרכבת התחתית של חרקוב אינה מחולקת לאזורים, כך שתעריף הנסיעה הוא אחיד לכל הקווים. לאחר שאדם נכנס לתחומי התחנה הוא חופשי לנסוע בכל קו ולהחליף לכל קו ללא תשלום נוסף עד שהוא יוצא מתחומי הרכבת. תשלום על נסיעה בודדת מתבצע בעזרת כרטיס נסיעה עם ברקוד. הם נמכרים במכונות אוטומטיות בכל התחנות. עלות נסיעה בודדת 3 הריבניה. עד לאוקטובר 2012 בוצע התשלום בעזרת אסימונים. עד ל-1 בינואר 2010 היה ניתן לרכוש את האסימונים גם בקופות, אך בשנת 2009 החליטה הנהלת הרכבת לבטל לגמרי את הקופות בתחנות. חלופה אחרת לתשלום היא כרטיס למספר נסיעות. זהו כרטיס מסוג RFID, שניתן להטעינו בסכום מסוים (עד 400 הריבניה). הטעינה מתבצעת בעמדות טעינה ממוחשבות בכל אחת מהתחנות. מגמת החלפת שמות התחנות לאחר התפרקות ברית המועצות לא פסחה גם על הרכבת התחתית של חרקוב. חלק מהשמות שהיו מזוהים עם המשטר הקומוניסטי הוחלפו. כך למשל תחנת "רחוב סברדלוב" (על שמו של המהפכן וראש ממשלה הראשון של רוסיה הסובייטית) הוחלף בשם "חולודנה הורה" (בתרגום לעברית - ההר הקר), "תחנה סובייטית" הוחלפה ב"כיכר החוקה", "תחנה על שם הצבא הסובייטי" הוחלפה ב"התחנה הצבאית" ו"תחנת הפרולטריון" התחילה להיקרא "התחנה התעשייתית". ב-14 במאי 2006 אירעה התנגשות בין שתי הרכבות בקו מס' 1 כתוצאה מכך נפצעו 6 נוסעים. ב-29 ביולי 2009 בקו מס' 1 נתקעה רכבת בתוך המנהרה, עקב תקלה בקו חשמל. תנועת הרכבות בקו זה הופסקה למשך כשעתיים. הנוסעים שהיו ברכבת התקועה פונו רגלית לתחנה הקרובה. בלילה שבין 19 ל-20 באפריל 2009 בין השעות 00:30 ו-2:00 נערכה בתחנת "האוניברסיטה" הופעה של התזמורת הסימפונית של חרקוב. כ-5,000 צופים נאספו בתחנה כדי לראות את ההופעה. כל מהלך ההופעה עמדו ברציפי התחנה שתי רכבות, אשר בסיומה הסיעו את הצופים אל יעדם. מדיה וקבצים בנושא הרכבת התחתית של חרקוב בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הרכבת התחתית של חרקוב (באוקראינית) הרכבת התחתית של חרקוב, ברשת החברתית פייסבוק הרכבת התחתית של חרקוב, ברשת החברתית אקס (טוויטר) הרכבת התחתית של חרקוב, ביישום טלגרם הרכבת התחתית של חרקוב, ברשת החברתית אינסטגרם
הדיוקן

הדיוקן או הפורטרט (צרפתית: Le Portrait), הוא אחד מציוריו של רנה מגריט. זהו ציור שמן על בד, גודלו 73.3 × 50.2 ס"מ, צויר בשנת 1935. ציור זה הוא דוגמה מאפיינת לטכניקה המבדילה את רנה מגריט מציירים סוריאליסטים אחרים. אמנים כדוגמת ארנסט או דאלי מציגים לרוב דימויים מעוותים ודמויי חלום של ייצוגים, המשולבים עם צורות מופשטות. בניגוד אליהם מגריט יוצר צורות ומצבים הנראים לכאורה פשוטים והגיוניים, שההקשר בו הם משולבים הוא היוצר מציאות חדשה והזויה, מציאות סוריאליסטית. בניגוד לציירים אחרים המציירים "דיוקן", לא מתואר לכאורה ביצירתו של מגריט דיוקן של עצמו או של אחרים. כמו כן, אין בציור צבעים עזים במיוחד או צורות מופשטות או בלתי רגילות, כמקובל ביצירות רבות בזרם הסוריאליזם. למעשה, הציור מתאר בדיוק כמעט פוטו-ריאליסטי, שולחן ערוך, עליו מונחים בקבוק יין פתוח, כוס, סכין ומזלג, וצלחת, בה מונחת חביתית מקמח. הדבר ההופך את התמונה להזויה וסוריאליסטית היא העין המביטה על הצופה ממרכז החביתית, ובכך משנה לחלוטין הקשרו של הציור התמים ויוצרת מציאות חדשה ומפתיעה. העובדה שהצייר בחר לקרוא ליצירה "הדיוקן" לכאורה מפתיעה, בהיעדר פנים או דמות. רק לכאורה, מאחר שהתבוננות בציור מגלה כי העין בציור – היא מיישירה מבט, בוחנת את הצופים, וצופָה בדיוקנם. המשך ההתבוננות בתמונה עשוי להביא את המתבונן לשאול עצמו, האם ציור כגון זה, הנותן דוגמה ליצירתו של מגריט, לאמנותו המופשטת והמפתיעה, האם אינו, בעצם, דיוקנו של הצייר? הציור "דיוקן" היה חלק מאוסף פרטי של האספנית והציירת האמריקאית קיי סייג' (Kay Sage). בשנת 1956 תרמה סייג' את הציור למוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק.