laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
קאבו פולוניו

קאבו פולוניו (בספרדית: Cabo Polonio) הוא פארק לאומי וכפר נופש שנמצא במחוז רוצ'ה באורוגוואי. רבים טוענים שמקורו של השם "פולוניו" בספינה בעלת שם זהה שטבעה באזור בשנת 1731. אחרים טוענים שהשם קשור לטביעתה של ספינה אחרת בשנת 1753.[דרוש מקור] תחת שטח שיפוטו של הכפר נמצאים שלושה איים קטנים המכונים איי טורס (Islas de Torres), והם האי ראסה, האי אנקנטדה ואל איסלוטה. באיים נמצאת שמורת טבע חשובה של אריות ים. המגדלור של קאבו פולוניו (Faro de Cabo Polonio) נבנה והואר בשנת 1881, בעל טווח של כ-35 קילומטרים ומאיר כל 12 שניות. קיימת דרך אלטרנטיבית לקאבו פולוניו, דרך הדיונות וחוף הים בכפר נופש ברה דה וליסס שאורכה הוא 8 ק"מ (בין שעה לשלוש שעות רגלית). גובה הדיונות יכול להגיע עד 30 מטר. האוכלוסייה מעטה, ומורכבת בעיקר מדייגים, אומנים ואנשים תחזוקה של המגדלור. בזמן עונת התיירות (ינואר-מרץ) פועלות מסעדות וקיוסקים רבים ובתים מוצעים להשכרה. הבתים לא מחוברים לרשת החשמל חוץ ממקומות מסוימים כמו במגדלור. בנוסף לכן אין תאורה ברחוב וזה מאפיין ייחודי של המקום וכך ניתן לראות את השמיים בלילה וליהנות מהצפייה ללא הפרעות אורות מלאכותיות. קאבו פולוניו והמרחב הימי שנמצא במרחק 5 מיילים ימיים ממנו, כולל איי טורס ואיי קסטילו גראנדה, הוכרזו ב-20 ביולי 2009, כאזור טבע מוגן בפיקוח בקטגוריה "פארק לאומי". מדיה וקבצים בנושא קאבו פולוניו בוויקישיתוף Puerta del Polonio - Terminal de acceso a Cabo Polonio, horarios y servicios Portal del Cabo - Información turística sobre Cabo Polonio צילום הצו
יהודה בר

יהודה בר (נולד בשנת 1940) הוא תת-אלוף במילואים בצה"ל, שירת כמפקד סיירת חרוב, חטיבת הבקעה ועוצבת הגליל. בר נולד וגדל בפתח תקווה. עם גיוסו לצה"ל בשנת 1958 במסגרת גרעין נח"ל, התנדב לצנחנים לגדוד הנח"ל המוצנח. בצנחנים בר עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לחטיבה ושימש כמפקד מחלקה בגדוד וכמפקד פלוגה בגדוד. בשנת 1964 פיקד על פלחה"ן צנחנים. במלחמת ששת הימים לחם עם חטיבה 55 בקרב על ירושלים. לאחר מכן שירת כסמג"ד גדוד 890, ובשנים 1972-1970 שימש כמפקד סיירת חרוב. במלחמת יום הכיפורים לחם כסגן מפקד חטיבה 55, בין היתר במבצע אבירי לב. לאחר מכן בשנים 1976-1974 פיקד על חטיבת הבקעה. לאחר מלחמת לבנון הראשונה פיקד על עוצבת הגליל בדרגת תא"ל. בשנת 1985 מונה לראש חטיבת המבצעים במטכ"ל בשנת 1987 מונה לנספח צה"ל באוסטרליה. בשנת 1992 פרש מצה"ל. בין השנים 1997–2017 שימש כמנכ"ל המרכז הזואולוגי תל אביב - רמת גן. אילן כפיר, החווה הסינית: קרב השריון הגדול בסיני שהכריע את מלחמת יום כיפור, תל אביב: הוצאת ספרית מעריב, 2012, עמוד 182. יעקב ארז, "האנציקלופדיה לצבא וביטחון – 'צה"ל בחילו'", הוצאת רביבים (מהדורת מעריב), 1983, כרך 14 -"סיירות ומיעוטים", עמוד 98. אילן כפיר, "האנציקלופדיה לצבא וביטחון – 'צה"ל בחילו'", הוצאת רביבים (מהדורת מעריב), 1982, כרך רביעי-"צנחנים", עמוד 152. ערך זה הוא קצרמר בנושא קציני צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שארלוט קופר

שארלוט קופר סטרי (באנגלית: Charlotte Cooper Sterry; ‏ 22 בספטמבר 1870 – 10 באוקטובר 1966) הייתה טניסאית בריטית. אלופת וימבלדון חמש פעמים. האישה הראשונה שזכתה במדליית זהב במשחקים האולימיפיים בטניס, והאישה הראשונה שזכתה במדליית זהב אולימפית בתחרות אישית (בפריז 1900). בין השנים 1893 ל-1917 הופיעה בטורניר וימבלדון 21 פעמים. נולדה באילינג. בהופעתה הראשונה בווימבלדון בשנת 1893 הגיעה לחצי הגמר והפסידה לבלאנש בינגלי. בשנת 1895 ניצחה לראשונה בגמר. בשנה שלאחר מכן הגנה על תארה מול אליס סימפסון פיקרינג. בשנת 1896 חוותה ירידה משמעותית בשמיעה והפכה חרשת. בין השנים 1897–1901 התחלק תואר אלופת וימבלדון לנשים בין קופר (1898, 1901) לבין בינגלי (1897, 1899, 1900). משחק הגמר של אליפות וימבלדון 1902 התנהל בין קופר למיוריאל רוב והגיע לתוצאה של 6–4, 11–13 לטובת רוב לפני שהופסק עקב גשם עז. המשחק שוחק מחדש למחרת מתחילתו ובסופו ניצחה רוב 7–5, 6–1. המשחק כלל 53 משחקונים. בשנת 1908, אם לשניים ובגיל 37 שנים ו-282 יום, זכתה בתואר האליפות האחרון שלה והיא הזוכה המבוגרת ביותר בטורניר. רצף ההופעות שלה בגמר, שמונה הופעות מאז 1900, החזיק עד 1990, עת נשבר על ידי מרטינה נברטילובה. בשנת 1912 הגיעה לגמר והפסידה ושנה לאחר מכן הפסידה בגמר הזוגות יחד עם דורותיאה דאגלס. בגמר טניס הנשים האולימפי הראשון, שהתקיים באולימפיאדת פריז ביולי 1900 ניצחה את הטניסאית (Hélène Prévost) והייתה למנצחת האולימפית הראשונה בענף הטניס. באותה אולימפיאדה זכתה במדליית זהב נוספת בזוגות מעורבים יחד עם רג'ינלד דוהרטי. בשנת 1908, השתתפה באולימפיאדת לונדון בטורניר הטניס לנשים (אנ') והפסידה ליריבתה קייט גילו פנוויק (אנ') ברבע הגמר משום שפרשה. בשנת 1901 נישאה לאלפרד סטרי וצירפה את שמו לשמה. בנוסף לאובדן שמיעתה איבדה קופר-סטרי בהמשך ימיה גם את ראייתה, אך נותרה פעילה. בשנת 1961, ימים לפני יום הולדתה ה-91 נכחה בפתיחת אליפות וימבלדון. בטורניר וימבלדון הלן דה פורטאלה - האישה הראשונה שהשתתפה במשחקים האולימפיים, והאישה הראשונה שזכתה במדליית זהב אולימפית. מדיה וקבצים בנושא שארלוט קופר בוויקישיתוף שארלוט קופר, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי שארלוט קופר, באתר olympedia.org שארלוט קופר, באתר ה-ITF שארלוט קופר, באתר היכל התהילה של הטניס ביוגרפיה באוקספורד אינדקס דף באתר טורניר וימבלדון WIMBLEDON TOP 10: OLDEST CHAMPIONS Fourth Olympiad; Being the Official Report of the Olympic Games of 1908 Celebrated in London Under the Patronage of His Most Gracious Majesty King Edward VII and by the Sanction of the International Olympic Committee, Official Report of the 1908 Olympic Games, LA84 Foundation Digital Library, page 219 Charlotte Sterry Women's Singles Activity, The International Tennis Federation
נחשון ישראלי

נחשון ישראלי הוא אלוף-משנה במילואים צה"ל. כיהן בין היתר כמפקד חטיבה 55, חטיבת צנחנים במילואים. עם גיוסו לצה"ל התנדב ישראלי לחטיבת הצנחנים. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. לאחר הקורס שב לצנחנים ושימש במספר תפקידי פיקוד. לאחר מכן השתחרר מצה"ל. במלחמת ששת הימים השתתף כמפקד מחלקה וכסגן מפקד הפלוגה בקרב בדרך שכם בירושלים, במלחמת יום הכיפורים לחם כמפקד פלוגה במילואים בחטיבה 55, בין היתר במבצע אבירי לב ובקרב סרפאום. בהמשך שימש ישראלי במספר תפקידי פיקוד בחטיבה, ובמלחמת לבנון הראשונה שימש כמפקד גדוד 8150, גדוד צנחנים במילואים בחטיבה 623, אשר סופח לכוח השריון שבפיקוד תא"ל יוסי פלד ("כוח יוסי"). על הגדוד הוטל להשתתף בכיבוש הכפר משע'רה. לאחר תצפית מפקדים על היעד והערכת מצב, הציע ישראלי, כי הגדוד יערוך מסע רגלי במדרונות ג'בל ברוך ומשם יגלוש במורד לעורפו של הכפר. תא"ל פלד הטיל ספק ביכולת הגדוד לעמוד במאמץ, משום היותו גדוד מילואים, והמג"ד הבטיח לו כי הגדוד יכול לאתגר. בעת שהצנחנים בפיקוד ישראלי נעו למשימתם, פתחו הטנקים, בפיקוד דוביק טל, באש מעמדות שולטות, והשמידו מספר טנקים סורים. כמו כן סייעו לתקיפה מסוקי קרב דיפנדר של חיל האוויר, שפגעו גם הם בטנקים הסורים ואספו מודיעין על היערכות הכוח הסורי בכפר. גדוד הצנחנים בפיקוד ישראלי הופיע בעורף הכפר הכריע את הקרב ומוטט את הכוח הסורי. החיילים הסורים שלא נפגעו ונהרגו נמלטו, כשהם משאירים מאחוריהם רכבים וטנקים. הכיבוש הסתיים בתוך שעה ללא נפגעים לכוח התוקף. בשנים 1990-1987 פיקד על חטיבה 55, חטיבת צנחנים במילואים. ברוך נבו ונורית אשכנזי, "השיבה מסרפיאום", הוצאת ספרית מעריב, 2006, עמוד 188. יוסי פלד, "איש צבא" (כתבה: רונית ורדי), תל אביב: "ספרית מעריב", תשנ"ג-1993, עמודים 255-267. גל פרל פינקל, "ליצור שפה משותפת ולהביא לידי ביטוי את כל יסודות הקרב המשולב", הבלוג על הכוונת, ‏ 12 במאי 2013. יוסי פלד, זיכרונות ולקחים ממלחמת שלום הגליל, מערכות 413, יולי 2007, עמ' 52-53. ערך זה הוא קצרמר בנושא קציני צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יוסקה מאיור

"יוסקה מאיור" הוא סיפור קומיקס בהמשכים שמורכב משני חלקים. הקומיקס נוצר על ידי גיורא רוטמן ודב (דובי) זיגלמן והתפרסם בשער האחורי של השבועון לילדים "הארץ שלנו" בשנים 1972–1973. הקומיקס מתרחש על רקע המאבק להקמת מדינת ישראל. הוא מקיף 81 פרקים סך הכל, ובכך הוא סיפור הקומיקס הארוך ביותר שפורסם בעיתון ישראלי. חלקו הראשון של הסיפור החל להתפרסם ב-24 בינואר 1972, והקיף 50 פרקים. הוא מתאר את קורותיו של יוסקה מאיור, בחור צעיר שהיה פרטיזן בשואה והעפיל לארץ, התגייס לפלמ"ח (לאחר מבחני אומץ שערך לו מפקדו יצחק), ועסק בפעולות של העפלה לארץ ישראל. לאחר מכן השתתף יוסקה בהברחת 150 ילדים יהודיים ממנזר בפולין שבו היו כלואים. חלקו השני של הסיפור מתרחש על רקע מלחמת העצמאות ובו יוסקה נלחם בקרבות על גוש עציון ומשתתף בשיירות לירושלים הנצורה. בסופו של הסיפור משתתף יוסקה בגילוי דרך בורמה. בראיון מאוחר טענו רוטמן וזליגמן כי הסיפור נולד על רקע מחסור בידע על אודות תקופה זו בקרב בני הנוער. השניים הקפידו על דיוק בפרטים ההיסטוריים בעלילת הסיפור ובאופן ציור הפרטים. לשם כך, עסקו השניים במחקר היסטורי על אודות התקופה ויצרו גיבור בדיוני הפועל בתוך מרחב היסטורי ממשי. יוסקה מאיור- גיבור הסיפור, מתואר בקומיקס כבחור צעיר, גבה- קומה, חסון, פטריוט, המתנהג באופן אצילי, בעל תושייה, אמיץ לב, נאמן "למוסדות הלאומיים", ומוכן להקריב את חייו למען העם ותקומתו. יוסקה יוצא לפעולות ומבצעים רבים, ואף מקבל תשבחות ממפקדו. ישנן דמויות משניות נוספות כמו: מפקדו- יצחק, חברתו (שבפרק האחרון הופכת לאשתו)- מירי, והלוחמים הרבים שלוחמים איתו - יאיר, יהושע, ינוש, מקס, סטפן, אברהם, בני, מנשה, אלי, ועוד רבים, אך הן דמויות שוליות יותר. רוטמן מספר על אהדת הילדים לקומיקס: "הם רצו אחריי והציקו לי כל הזמן, בשאלות מה יהיה הלאה, מה יהיה בשבוע הבא". אך חוץ מהתגובות החיוביות היו גם כמה ביקורות שליליות על כך שלגיבור הראשי אין חסרונות. וכך כתבה קוראת אחת: "עוד לא פגשתי אדם כיוסקה מאיור, שמצליח בכל מעשיו ושיהיה נועז וגיבור ושום רגש של פחד אפילו לא צץ בו". בתשובה, ענו לה קוראים אחרים ש "יוסקה מאיור הוא סיפור בלבד וסיפור יכול להיות דמיוני ". גיורא רוטמן ודב זיגלמן, יוסקה מאיור, עיתון הילדים "הארץ שלנו", 1972-1973 יוסקה מאיור- חלק ראשון, באתר יקום תרבות יוסקה מאיור- חלק שני, באתר יקום תרבות יוסקה מאיור בריבועי קומיקס, חלק א', באתר של גיורא רוטמן יוסקה מאיור בריבועי קומיקס, חלק ב', באתר של גיורא רוטמן דף הבית באתר של גיורא רוטמן יוסקה מאיור: הקומיקס הישראלי כאפוס היסטורי, אימגו מגזין מאמרים,אלי אשד יוסקה מאיור :הקומיקס הישראלי כסיפור הרפתקאות היסטורי, המולטי יקום של אלי אשד אליהו אשד, יוסקה מאיור :הקומיקס הישראלי כסיפור הרפתקאות היסטורי, באתר המולטי יקום של אלי אשד, ‏2008-06-10 אלי אשד, "יוסקה מאיור: הקומיקס הישראלי כאפוס היסטורי", באתר אימגו, 19 בינואר 2009 דב זיגלמן וגיורא רוטמן, יוסקה מאיור, כרך א', ירושלים, 1972, עמ' 1 דב זיגלמן וגיורא רוטמן, "שלוש דמויות באפלה", יוסקה מאיור, כרך א', ירושלים, 1972, עמ' 6 דב זיגלמן וגיורא רוטמן, "הביתה", יוסקה מאיור, כרך א', ירושלים, 1972, עמ' 30 יוסקה מאיור: הקומיקס הישראלי כאפוס היסטורי, באתר אימגו מגזין מאמרים (באנגלית)
יורם גולן

יורם גולדווג - גולן (1929–2013) היה מנהל המרכז לקולנוע ישראלי במשרד התעשייה, המסחר והתעסוקה (1977-1994), והיה ממקימי האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה וממייסדי ענף התיירות בישראל (1963–1980). בשנות התשעים, עם התמורות הפוליטיות שחלו באירופה והקמת הרפובליקה השלישית של פולין, גולן היה מיוזמי חידוש בית הכנסת בעיר זמושץ', אשר עבר שחזור ב-2009 והפך מרכז תרבות ליהדות האזור. יורם גולדווג-גולן (Jersy) נולד בעיר לובלין אשר בפולין לגוּלה דבורה ויחיאל גולדווג, ובילדותו עבר לגור בעיר זמושץ'. במהלך מלחמת העולם השנייה ברח יחד עם בני משפחתו מזרחה, ובשנת 1939 נאסרו בני המשפחה על ידי הרוסים. הם הוגלו לסיביר ומשם לטג'יקיסטן וכך ניצלו מרדיפת הנאצים. לאחר תלאות רבות בגלות בסיביר, כאשר במקביל כמעט כל משפחתו נספתה בשואה, עלה גולן לישראל בשנת 1952, והצטרף לשני הוריו שעלו מספר שנים לפניו לארץ ישראל. בישראל החל את לימודיו בכלכלה ושיווק באוניברסיטת תל אביב. הוא נישא ליהודית לבית קולודני ולזוג נולדו שלושה ילדים. בשנת 1963 גולן החל לעבוד במשרד התיירות. בשנת 1972 מונה לקונסול לענייני תיירות בבוסטון. בהמשך התמנה למנהל לשכת התיירות הישראלית בחוף המזרחי של ארצות הברית. בשנת 1978 כיהן בוועדת הפרס לסרטים ישראליים מצטיינים. החל משנת 1978, גולן היה הממונה על עידוד הסרט הישראלי במשרד התמ"ת ומנהל מרכז הסרט הישראלי. כמנהל המרכז נמנה גולן עם מקימי האקדמיה לקולנוע, שבמסגרתה ייסד את טקס פרסי אופיר והיה חבר בהנהלתה עד יומו האחרון. הוא היה אחראי במשך שנים רבות על הדוכן הישראלי בפסטיבלי הסרטים בקאן ובברלין, כשאת האחרון ניהל גם בשנה האחרונה לחייו. גולן תמך רבות בהפקות הקולנוע המקומיות וטיפח באדיקות את קשרי הקולנוע הישראלי עם מדינות נוספות בעולם. גולן היה מיוזמי חוק הקולנוע (1999), הוביל את הפצת הקולנוע הישראלי בחו"ל וכן יזם הסכמים בינלאומיים להפקת קו-פרודוקציות ישראליות עם מדינות נוספות. יורם גולן היה עד יומו האחרון גם יו"ר הקרן לעידוד הסרט הישראלי מטעם התאחדות ענף הקולנוע. בשנת 2004 זכה גולן בפרס מפעל חיים של האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה. בגיליון האקדמיה שפורסם באותה שנה כתב עליו העיתונאי ומבקר הקולנוע גידי אורשר: "כבר עשרות שנים שיורם גולן ניצב על משמרת הקולנוע הישראלי לשרתו... ראיתי אותו מנהל את מרכז הסרט הישראלי כמו שר קולנוע אמיתי. בקיא בכל פרט, יודע כל ניואנס. ראיתי אותו בפסטיבלים בחו"ל, מנהל את הדוכן הישראלי - שלא תמיד הוא מרכז העניין בצל מציאות פוליטית קשה. ראיתי אותו במפגשים עם ראשי תעשיות אחרים של קולנוע לאומי. תמיד בכובד ראש, תמיד רואה שני צעדים קדימה, תמיד בשליטה מלאה, תמיד מסביר פנים, תמיד מגיע כדי לעזור, כדי לייעץ, כדי לתרום מהידע העצום שלו. הוא ליווה את התעשייה כאב אוהב, בלי לעשות גלי רוח ויחסי ציבור, אלא בשקט, בצנעה וביסודיות ותמיד לטובת הקולנוע שלנו". בשנותיו האחרונות פעל יורם גולן רבות במסגרת ארגון יוצאי זמושץ', ואף סייע רבות בחידוש בית הכנסת בזמושץ', עיר ילדותו וביחסי ישראל-פולין. נפטר בשנת 2013, והובא למנוחות בבית הקברות בקיבוץ קריית ענבים . מינויים חדשים במשרד התיירות, דבר, 22 בספטמבר 1972 רוקח ישראלי הציל חיי סוכן נסיעות מפנסילבניה, דבר, 9 בפברואר 1977 "אסקימו לימון" הסרט הטוב ביותר של השנה, דבר, 20 באפריל 1978 התמ"ת יתן הלוואות במט"ח למפיקי סרטים זרים שיצלמו סרטיהם בישראל, דבר, 22 באוגוסט 1978 האחים ורנר הקימה קרן לעידוד תסריטאים ישראלים, דבר, 30 ביוני 1980 הסיוע עד 50 אלף דולר לסרט, מעריב, 18 ביוני 1985 בואו לישראל לעשות סרטים, מעריב, 30 ביולי 1980
בן ציון ויינר

בן ציון (בנצי) ויינר הוא תת-אלוף במילואים צה"ל. כיהן בין היתר כמפקד חטיבה 55, חטיבת צנחנים במילואים וכמפקד הנח"ל. ויינר נולד וגדל בקיבוץ דגניה א'. עם גיוסו לצה"ל התנדב ויינר לחטיבת הצנחנים. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. לאחר הקורס שב לצנחנים ושימש במספר תפקידי פיקוד. לאחר מכן השתחרר מצה"ל. במלחמת יום הכיפורים לחם כמפקד פלוגה במילואים בחטיבה 55, אשר סופחה לחטיבה 217. בהמשך שימש במספר תפקידי פיקוד בחטיבה, ובהם מפקד גדוד צנחנים במילואים. בשנים 1987-1984 פיקד על חטיבה 55, חטיבת צנחנים במילואים. בשנים 1990-1987 שימש כמפקד הנח"ל. היה נשוי לסופרת אורלי קראוס-ויינר ולהם בת משותפת. לאחר שחרורו מצה"ל פנה לעסקים. משה ליכטמן, ‏אנשי עסקים ישראליים: "תנובה רומניה עשתה עלינו עוקץ", באתר גלובס, 18 בינואר 2012. רונית ורדי, ‏אורלי קראוס (וינר) רוצה לחשוף, באתר גלובס, 21 בפברואר 2002. רונית ורדי, ‏אורלי קראוס (וינר) רוצה לחשוף, באתר גלובס, 21 בפברואר 2002 אילן כפיר, "האנציקלופדיה לצבא וביטחון – 'צה"ל בחילו'", הוצאת רביבים (מהדורת מעריב), 1982, כרך רביעי-"צנחנים", עמוד 150. עמירם אזוב, "צליחה, 60 שעות באוקטובר 1973", הוצאת דביר, 2011, עמוד 86. יוסי פלד, איש צבא (כתבה: רונית ורדי), תל אביב: "ספרית מעריב", תשנ"ג-1993, עמוד 319. ערך זה הוא קצרמר בנושא קציני צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
זאב צל

זאב צל הוא אלוף-משנה במילואים בצה"ל, שירת כמפקד גדוד 890 וחטיבת עודד. עם גיוסו לצה"ל במסגרת גרעין נח"ל, התנדב לצנחנים לגדוד הנח"ל המוצנח. בצנחנים צל עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לחטיבה ושימש כמפקד מחלקה ולחם במלחמת ששת הימים. כמפקד פלוגה בגדוד הנח"ל המוצנח לחם במלחמת ההתשה, בין היתר במרדף בו נהרג מפקד הגדוד משה פלס. צל לקח פיקוד על הכוח והרג את המחבלים. צל לחם במלחמת יום הכיפורים ולאחריה שימש סמג"ד גדוד 890. בשנים 1979-1978 שימש כמפקד גדוד 890, ופיקד עליו במבצע ליטני, במהלכו הוביל את הגדוד כנגד יעדי מחבלים בכפר אבל א-סאקי, ובמבצע מנורה. בהמשך פיקד על חטיבת עודד. לאחר שחרורו שימש כמנכ"ל החברה לשירותי איכות הסביבה חברה ממשלתית המפעילה את האתר לטיפול בפסולת רעילה ברמת חובב. באוגוסט 1998, דו"ח שהגישה ועדת בדיקה מיוחדת שהוקמה על ידי דוד מילגרום, יו"ר המועצה התעשייתית רמת חובב, חשף ליקויים וחריגות מתנאי רישיון העסק להפעלת אתר הפסולת הרעילה. בהסתמך על ממצאי הדו"ח והמלצותיו, החליט מילגרום להעביר את ממצאי הבדיקה ליועץ המשפטי, אליקים רובינשטיין להמשך טיפול. התברר שאתר הפסולת התנהל שנים רבות ללא סטנדרטים מקצועיים, לא נעשה בו שימוש באמצעים למניעת זיהום כמו איטום בריכות, ולא בוצע הטיפול הנדרש לנטרול ופירוק חומרים. בעקבות הדו"ח השר לאיכות הסביבה, רפאל איתן, הודיע שיפעל להדחתו של זאב צל,, אך כמה ימים אחר כך התפטר ביוזמתו. אחר כך מונה לתפקיד מנהל את אילת של חברת קו צינור אילת אשקלון. בשנת 2016 הוגש כתב אישום נגד החברה וזאב צל בגין פגיעה ב-2,600 אלמוגים באילת, בעת עבודות לפירוק כלונסאות שבמי מפרץ אילת. בינואר 2020 הורשע בגרימת נזק, וגם ערערו שנה אחר כך נדחה. זהבה דברת, ‏התפטר זאב צל, מנכ"ל החברה המפעילה את אתר רמת חובב, באתר גלובס, 6 בספטמבר 1998. אילן כפיר, "האנציקלופדיה לצבא וביטחון – 'צה"ל בחילו'", הוצאת רביבים (מהדורת מעריב), 1982, כרך רביעי-"צנחנים", עמוד 107. אילן כפיר, "האנציקלופדיה לצבא וביטחון – 'צה"ל בחילו'", הוצאת רביבים (מהדורת מעריב), 1982, כרך רביעי-"צנחנים", עמודים 111-112. מרדכי גור, "ראש המטה הכללי" - מתאר את תקופת כהונתו כרמטכ"ל, הוצאת משרד הביטחון, 1998, עמוד 414. עופר רגב והדס רגב-ירקוני, "890 לא חוזרים עד שמבצעים", פורת הוצאה לאור, מרץ 2009, עמודים 123-124. גדי גולן, ‏ועדת בדיקה גילתה ליקויים בהפעלת אתר הפסולת ברמת חובב - הדו"ח יועבר ליוהמ"ש, באתר גלובס, 26 באוגוסט 1998 זהבה דברת וגדי גולן, ‏כרוניקה של שריפה ידועה מראש, באתר גלובס, 4 באוגוסט 1998 גדי גולן, ‏איתן יפעל להדחת מנכ"ל חברת ניהול אתר הפסולת הרעילה ברמת חובב - עקב מסקנות ועדת הבדיקה, באתר גלובס, 27 באוגוסט 1998 זהבה דברת, ‏התפטר זאב צל, מנכ"ל החברה המפעילה את אתר רמת חובב, באתר גלובס, 6 בספטמבר 1998 אילנה קוריאל, אחריות אישית: מנהל בכיר בקצא"א הוחזר לאישום בגין פגיעה באלמוגים, באתר ynet, 4 ביוני 2017 אילנה קוריאל, קצא"א הורשעה בגרימת נזק לאלמוגים במפרץ אילת, באתר ynet, 30 בינואר 2020 צפריר רינת, בית משפט דחה את הערעור של קצא"א על הרשעתה בפגיעה בשונית באילת, באתר הארץ, 14 בינואר 2021
הלמוט פופנדיק

הלמוט פופנדיק (בגרמנית: Helmut Poppendick;‏ 6 בינואר 1902 - 11 בינואר 1994) היה רופא פנימי, ראש מטה השירות הרפואי של האס אס והמשטרה, מנאשמי משפט הרופאים בגרמניה. למד רפואה בשנים 1919-1926 בגטינגן, מינכן וברלין. קיבל את רישיונו הרפואי ב-1 בפברואר 1928. לאחר מכן עבד במשך ארבע שנים כסייען רפואי בקליניקה הרפואית בשריטה. מיוני 1933 עד אוקטובר 1934 היה סגן מנהל בית חולים גדול בברלין. בשנת 1935 השלים את הכשרתו כמומחה ל"טוהר הגזע" במכון קייזר וילהלם לאנתרופולוגיה, לגנטיקה האנושית ולאאוגניקה. לאחר הכשרות אלה, היה לעוזרו של ארתור גיט במשרד הפנים של הרייך. אף החזיק בתפקיד ראש מטה השירות הרפואי של אס האס והמרכז הרפואי לגנטיקה, שבשנת 1937 נהפך למשרד ההתיישבות והגזע הראשי של האס אס. פופנדיק היה ראש המחלקה והצוות של המשרד הגנאלוגי. בתחילת מלחמת העולם השנייה גויס כשליש של מחלקה רפואית בצבא ולקח חלק בהתקפה על בלגיה, צרפת והולנד. בנובמבר 1941 התקבל לשורות הוואפן אס-אס. בשנת 1943, ארנסט רוברט גרוויץ, הרופא הראשי של האס אס, מינה אותו לעמוד בראש צוותו. פופנדיק הצטרף גם לשורותיה של המפלגה הנאצית בשנת 1932 ולאס אס. באס אס הגיע לדרגת אוברפיהרר. הלמוט פופנדיק היה מעורב בסדרת ניסויים שנערכו על אסירי מחנות הריכוז, כולל הניסויים שנערכו בראוונסבריק. בפסק הדין של בית הדין הצבאי האמריקאי, ב-20 באוגוסט 1947, הוא זוכה מאשמה במעורבות בניסויים, אך נידון לעשר שנות מאסר בגין חברות בארגון פשע, ארגון האס אס. בפועל, שוחרר מהכלא ב-31 בינואר 1951. מסמך ממשפטי נירנברג בנוגע להלמוט פופנדיק
קרב לותר אם ברנברג (1626)

קרב לותר אם ברנברג (Lutter am Barenberge) היה קרב שהתרחש במהלך מלחמת שלושים השנים בלותר אם ברנברג (אנ'), בין צבא דנמרק תחת פיקודו של מלך דנמרק כריסטיאן הרביעי לבין צבא קתולי בפיקודו של הגנרל יוהאן ט'סרקלס פון טילי. הקרב הסתיים בניצחון קתולי מוחץ, והיה אחד האחרונים בהתערבות הדנית במלחמת שלושים השנים. מדיה וקבצים בנושא קרב לותר אם ברנברג בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא קרבות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מיטרוביצה

מִיטְרוֹבִיצָה וכן קוֹסוֹבְסְקָה מִיטְרוֹבִיצָה (באלבנית: Mitrovica, בסרבית קירילית: Косовска Митровица) היא עיר ורשות מקומית בצפון קוסובו ובירת מחוז מיטרוביצה. החזקה על העיר נתונה במחלוקת בין הרפובליקה של קוסובו, אשר הכריזה על עצמאותה ב-2008 וזכתה להכרה בינלאומית חלקית, לבין סרביה, שלא הכירה בעצמאות קוסובו. צפונית-מערבית למיטרוביצה מצויים שרידיה של מצודת גבול מתקופת נסיכות רשקה. בהמשך נשלט השטח על ידי האימפריה הביזנטית וממלכת סרביה. במהלך המאה ה-15 נכבש השטח על ידי צבא האימפריה העות'מאנית. ב-1912, במהלך מלחמת הבלקן הראשונה נכבשה העיר על ידי צבא ממלכת סרביה והעיר נכללה בשטחי הממלכה. במהלך מלחמת העולם הראשונה נכבש האזור על ידי כוחות מעצמות המרכז ולאחר תבוסתן נכללה מיטרוביצה בשטחי ממלכת יוגוסלביה. באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה נכבש האזור בידי גרמניה הנאצית ומיטרוביצה נותרה בשליטה גרמנית. לאחר המלחמה נכללה העיר בשטחי יוגוסלביה. ב-1980, לאחר מותו של שליט יוגוסלביה יוסיפ ברוז טיטו שונה שמה של העיר לטיטובה מיטרוביצה וב-1991 הוחזר שמה לקוסובסקה מיטרוביצה. לאחר פירוק יוגוסלביה נכללה העיר בשטחי סרביה. במהלך מלחמת קוסובו נפגעה מיטרוביצה קשות ונגרמו נזקי רכוש ואבדות בנפש. בפברואר 2008 הכריזה קוסובו על עצמאותה ומיטרוביצה נכללה בשטחה. בשנת 2013 חולקה העיר לשתי רשויות מקומיות, אחת סרבית ברובה והשניה, שנקראה מיטרוביצה, הייתה קוסוברית ברובה באוכלוסייתה. בין שתי הרשויות היה גשר שסימל את הפיצול בין הרוב הקוסבורי למיעוט הסרבי באזור מקובל לתארך את ראשיתה של הקהילה במיטרוביצה בחורבנה של העיר נובו ברדו במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) ועזיבת יהודי העיר לפרישטינה ומיטרוביצה. ב-1910 פרץ מרד אלבני נגד השלטון העות'מאני של הטורקים הצעירים. באזור התחוללו קרבות כבדים ומשפחות יהודיות רבות איבדו את רכושן, עזבו את מיטרוביצה ועברו להתגורר בסקופיה. קיים תיעוד לפעילות ציונית בעיר לאחר מלחמת העולם הראשונה. ב-1924 השתתפו נציגי הקהילה בוועידה האזורית של הנוער הציוני שנערכה בסקופיה. ב-1940 מנתה קהילת מיטרוביצה 116 נפשות. לאחר כיבוש ממלכת יוגוסלביה בידי גרמניה נותרה מיטרוביצה בחזקת הגרמנים. 25 מיהודי מיטרוביצה הצליחו להימלט לפרישטינה שהייתה תחת שליטת האיטלקים. ב-2 במרץ 1942 ערכו הגרמנים אקציה במיטרוביצה ועצרו את יהודי העיר. בהמשך, גורשו יהודי מיטרוביצה למחנה הריכוז סיימישטה וממנו גורשו מקצתם לברגן-בלזן. 75 מהמגורשים נספו בסיימישטה והשאר בברגן-בלזן. 25 הנמלטים לפרישטינה ניצלו, משום שהועברו על ידי האיטלקים לשטחי "אלבניה הישנה" ופוזרו בין יישובים שונים. מדיה וקבצים בנושא מיטרוביצה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מיטרוביצה (באלבנית) "Associated Press". אורכב מ-המקור ב-2012-10-21. נבדק ב-2008-09-28. "Associated Press". אורכב מ-המקור ב-2012-10-21. נבדק ב-2008-09-28. הקהילה היהודית בפרישטינה, בתוך: צבי לוקר (עורך), פנקס הקהילות - יוגוסלאוויה, הוצאת יד ושם, ירושלים, 1988, עמ' 281 - 282. הקהילה היהודית בסקופיה, בתוך: צבי לוקר (עורך), פנקס הקהילות - יוגוסלאוויה, הוצאת יד ושם, ירושלים, 1988, עמודים 267, 269. רשימת הנספים במחנה סיימישטה בני העיר מיטרוביצה, באתר kosovoholocaust.com, אוחזר ב-1 ביוני 2014 (באנגלית). ג'ני לבל, שואת יהודי יוגוסלאביה - הקהילות במאקדוניה, פירוט וחבל קוסובו, פורסם ב"פעמים", 27, תשמ"ו 1986, עמ' 75-72. חוברת שהוקדשה לנושא יהדות ספרד והמזרח בתקופת השואה. באתר מה-יא"ה, אוחזר ב-1 ביוני 2014.. דו"ח על הוצאתם להורג של יהודי מיטרוביצה, באתר kosovoholocaust.com, אוחזר ב-1 ביוני 2014 (באנגלית).
פרנץ פון מרסי

פרנץ פון מרסי (בגרמנית: Franz von Mercy; ‏סביבות 1597 - 3 באוגוסט 1645) היה גנרל מהאימפריה הרומית הקדושה שנחשב לאחד הגנרלים המוכשרים האחרונים של האימפריה במהלך מלחמת שלושים השנים. פון מרסי נולד בלונגווי, ובשנת 1606 התגייס לצבא הקיסרי. בשנת 1630 הוא הועלה לדרגה גבוהה, ובשנת 1631 הוא פיקד על רגימנט רגלים במהלך קרב ברייטנפלד (1631). לאחר מכן הוא הועלה לדרגת גנרלפלדוואכטמייסטר, ובשנים 1635-1637 השתתף במערכות השונות באזור הריין. בספטמבר 1638 הוא מונה לגנרל הכללי של נסיכות הבוחר מבוואריה, ולאחר מותם של שני הגנרלים האגדיים טילי וולנשטיין קיבל מרסי את הפיקוד על צבא הליגה הקתולית. והדהים את כולם בניצחונו בקרב טוטלינגן, בקרב זה הוביל מרסי כוח משולב של גרמנים לוורנים ובווארים, והביס את הכוחות הצרפתיים של המרשל ז'וסיאה רנטזאו. בנוסף על כך לקח מרסי את רנטזאו ו-7,000 מחייליו בשבי, והכריח את הנותרים לסגת חזרה אל אלזס. בשנת 1644 הותקפו המבצרים הבוואריים בפרייבורג בפיקודו של מרסי בידי כוחות צרפתיים בפיקודם של לואי השני דה בורבון, נסיך דה קונדה ואנרי דה לה טור. האבדות בקרב זה היו קשים יותר מכל קרב אחר במהלך המלחמה ובסופו כבשו הצרפתים את פרייבורג. מרסי מת בגרמניה במהלך קרב נורדלינגן (1645) ב-3 באוגוסט 1645. מדיה וקבצים בנושא פרנץ פון מרסי בוויקישיתוף פרנץ פון מרסי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
פרידריך וילהלם פון זיידליץ

פרידריך וילהלם פרייהר פון זיידליץ (בגרמנית: Friedrich Wilhelm Freiherr von Seydlitz; ‏3 בפברואר 1721, קאלקר – 8 בנובמבר 1773, שלזיה) היה מפקד חיל הפרשים של פרוסיה במהלך מלחמת שבע השנים, ונחשב לאחד מטובי מפקדי חילות הפרשים בהיסטוריה. פון זיידליץ נולד ב-3 בפברואר 1721 בקאלקר (אז בפרוסיה, כיום בנורדריין-וסטפאליה שבגרמניה). אביו, קולונל בחיל הפרשים, נפטר בהיותו בן שבע, והוא חווה ילדות קשה. אך עם זאת, כבר בילדותו רכש שליטה יוצאת דופן ברכיבה על סוסים. האגדה מספרת כי בצעירותו רכב בין כנפיים של טחנת רוח. הוא התגייס לחיל הפרשים הפרוסי במהלך מלחמת הירושה האוסטרית, ונפל בשבי האוסטרי. לאחר המלחמה שוחרר, והמלך פרידריך הגדול מינה אותו למפקד חיל הפרשים. את עיקר הקריירה שלו עשה זיידליץ במהלך מלחמת שבע השנים, בה השתתף בקרבות רבים נגד האוסטרים והרוסים, והפך לאגדה מהלכת בקרב צבאות האויב. בסופו של דבר פיטר אותו המלך בשל בריאותו הלקויה. הוא נפטר בשלזיה ב-8 בנובמבר 1773. לימים, אחד מצאצאיו, ולטר פון זיידליץ-קורצבאך, היה מפקד בוורמאכט שנכנע במהלך קרב סטלינגרד. סיירת של הצי הקיסרי הגרמני נקראה על שמו. מדיה וקבצים בנושא פרידריך וילהלם פון זיידליץ בוויקישיתוף פרידריך וילהלם פון זיידליץ, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)