laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מנזר סינאיה

מנזר סינאיה (ברומנית: Mănăstirea Sinaia), המכונה גם קתדרלת הקרפטים (Catedrala Carpaților), הוא מנזר נוצרי אורתודוקסי, שהוקם בשלהי המאה ה-17, בהרי בוצ'ג', בנסיכות ולאכיה (כעת בחבל מונטניה, רומניה). המנזר הוקם על ידי הספטאר מיכאיל קאנטקוזינו, שהיה בן למשפחת בויארים חשובה בנסיכות ולאכיה, לאחר ששב מעלייה לרגל לארץ ישראל, במסגרתה התפלל במנזר סנטה קתרינה שבחצי האי סיני. לאחר שובו לוולאכיה, ייסד את המנזר לזכר מסעו. שם המנזר מזכיר את הר סיני והוא נבנה לפי דוגמת מנזר סנטה קתרינה. בניית המנזר ארכה חמש שנים, מ-1680 עד 1685. המנזר, שהוקדש על ידי מייסדו לבתולה הקדושה, נועד בראשיתו לאכסן תריסר נזירים, לפי מספר שליחי ישו, אולם במהלך הזמן מספר הנזירים גדל והיה צורך בבנייה נוספת, כדי לספק את צורכיהם. הבנייה החדשה, שנוספה בתקופת אבי המנזר יואסף Ioasaf ופאיסיה Paisie, בין השנים 1842–1846, מכונה בשם "החצר החדשה". במהלך הבנייה הזאת הוקמה גם הכנסייה הגדולה". בגלל המיקום האסטרטגי שלו, המנזר סבל מכיבושים טורקיים ואוסטריים, שגררו הרס חלקי של המבנים. בשנים 1893–1903 נערכו שיפוצים נרחבים במהלכם נבנתה מחדש הכנסייה הגדולה לפי תוכנית של האדריכל ג'ורג'ה מאנדריה George Mandrea. הכנסייה הישנה בנויה בסגנון ברנקובאני. המבנה כולל 4 חלקים, המבוא prodvor, הפרוזדור pronaos, האולם המרכזי naos והמזבח. המבוא של הכנסייה מפוסל - בצד ימין מוצג משה עם לוחות הברית ובצד שמאל אחיו, אהרן, עם מטה מלבלב. במרכז מוצג הסמל של משפחת קנטקוזינו, המשפחה המייסדת - נשר בעל ראש כפול המחזיק במקורו את סמלי השלטון, צלב ושרביט. על תקרת הפרוזדור מצוירת תמונות מחיי יקטרינה הקדושה, מגינת מנזר סנטה קתרינה מהר סיני ומחיי גאורגה הקדוש, המגן של נסיכות מולדובה ושל אנשי הצבא. הפרוזדור נשלט על ידי תמונה של המייסד בקרב 18 ילדיו משתי נשותיו (חלק מהם מאומצים) ותמונות של בני משפחה נודעים, כמו:ניאגויה בסאראב, ראדו שרבאן, קונסטנטין שרבאן, קונסטנטין קנטקוזינו, שרבאן קנטקוזינו, מצויר עם כתר על ראשו וצלב בידו ואחרים. מנזר סנטה קתרינה אתר האינטרנט הרשמי של מנזר סינאיה
מטפה

מַטְפֶּה (נקרא מטף בפי העם) הוא אמצעי לכיבוי אש או לריסון אש, והוא חלק מההגנה הפעילה מפני אש. ישנם שני סוגי עיקרים של מַטְפִּים: מטפה שמור בלחץ, ומטפה מחולל לחץ. במטפה השמור בלחץ חומר ההדף (החומר הדחוס הדוחף את החומר החוצה) נשמר באותו מכל שבו נמצא הגורם לכיבוי אש. לפי הגורם נקבע חומר ההדף, וישנם סוגים שונים הנמצאים בשימוש. מטפים שמורים בלחץ הם הנפוצים ביותר. מטפי מחסנית כוללים את החומר המניע במכל נתיק שיש לנקבו לפני השימוש, וכך מתערבב חומר המניעה ומביא לכיבוי האש. סוג זה אומנם איננו נפוץ, אך הוא הדומיננטי במתקנים תעשייתיים, שם נעשה בו שימוש גבוה מן הממוצע. למטפה נתיק יתרונות של החלפה פשוטה וטעינה מיידית, המאפשרים למשתמש לתפעל את המטפה ולהשתלט על השריפה ביתר קלות. בניגוד למטפים מקומפרסים, מטפים אלו מנצלים פחמן דו-חמצני דחוס במקום חנקן. במעבדות רבות, לצד מטפה רגיל ישנו מטפה נוסף, שבדרך כלל צבוע בצבע צהוב ומיועד לכיבוי שרפות של מתכות. מטפה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מקור המילה: המילה חודשה על פי המשמעות 'כיבוי' שיש לשורש טפ"י (או טפ"א) בשתי אחיותיה החשובות של העברית: הארמית והערבית. השורש הארמי טפ"י בא למשל בתרגום אונקלוס לפסוק "אֵשׁ תָּמִיד תּוּקַד עַל הַמִּזְבֵּחַ לֹא תִכְבֶּה" (ויקרא ו, ו) – המילים "לא תכבה" מתורגמות "לָא תִּטְפֵי". מטף או מטפה?, באתר האקדמיה ללשון העברית, ‏9 בינואר 2013 ערך זה הוא קצרמר בנושא טכנולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
זאב צלטנר

זאב ולדימיר צלטנר (19 בינואר 1909 - 17 במרץ 1977) היה פרופסור למשפטים ונשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב. צלטנר נולד בקייב והתחנך באוניברסיטאות ברלין, לייפציג, היידלברג ופריז. בשנת 1936 עלה לארץ ישראל ובשנים 1941–1949 עסק באופן פרטי בעריכת דין. בשנת 1949 מונה צלטנר לשופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב. בשנת 1952 כיהן כשופט במינוי זמני בבית המשפט העליון ובשנת 1953 מונה לנשיא בית המשפט המחוזי. צלטנר כיהן כשופט במשפטם של עמוס קינן ושאלתיאל בן יאיר שהועמדו לדין באשמת זריקת פצצה על ביתו של השר דוד צבי פנקס והוא זיכה את הנאשמים מכל אשמה. בערעור לבית המשפט העליון הנאשמים זוכו מחמת הספק, אך בית המשפט העליון ביקר את פסק דינו של צלטנר ואת העובדה שהעדיף את גרסת הנאשמים על פני גרסת השוטרים. צלטנר גם היה אחד משלושת השופטים שדנו בתביעת הדיבה של עמוס בן-גוריון נגד שורת המתנדבים. בשנת 1969 פסק צלטנר שעל מדינת ישראל לשלם לאלכסנדר זרחין תמלוגים על כל מתקני ההתפלה שהוקמו בישראל, ללא קשר לשיטה בה פעלו, בהתאם לנוסח החוזה שהיה לו עם מדינת ישראל. אולם בערעור בבית המשפט העליון נקבע שיש לפרש את החוזה בהתאם לשרשרת ההסכמים בין מדינת ישראל וזרחין, מהם ברור כי הכוונה הייתה רק למתקנים על פי שיטת ההקפאה. במקביל פעל צלטנר באקדמיה, כשהוא נמנה בין מייסדי הפקולטה למשפטים בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה ולאחר מכן בייסוד הפקולטה במסגרת אוניברסיטת תל אביב. במשך חמש שנים הוא שימש דיקן הפקולטה למדעי החברה ובשנים 1959–1961 שימש עוזר לדיקן הפקולטה למשפטים של שלוחת האוניברסיטה העברית בתל אביב. צלטנר קודם לדרג פרופסור חבר באוניברסיטה העברית בשנת 1964 ולדרגת פרופסור מן המניין מטעם אוניברסיטת תל אביב בשנת 1971. במקביל, הוא החליף את פלטיאל דייקן ושימש שש שנים עורך כתב העת המשפטי הפרקליט, וכן עורך ראשי של כתב העת עיוני משפט. פרסומיו הרבים כללו את הספר המקיף הראשון בישראל בנושא דיני חוזים.  לאורך השנים עמד צלטנר בראש ועדות ציבוריות שונות, בהן הוועדה לתיקון חוק החברות (1965), הוועדה לבחינת רפורמה בחינוך העל-יסודי, ומשנת 1960 כיהן כיו"ר המועצה להגבלים עסקיים. בשנת 1957 עמד בראש ועדה לבדיקת החינוך התיכוני בישראל. במאי 1968 ייצג את ישראל בוועידת האו"ם לזכויות אדם בטהראן. בשנת 1971 הוענק לצלטנר פרס ישראל למשפטים. בשנים 1971–1972 הוא כיהן בתפקיד נגיד "רוטרי" בישראל, על שמו מוענק מטעם הארגון, ביחד עם הפקולטה למשפטים, אוניברסיטת תל אביב פרס צלטנר לחוקרים בתחום המשפט. לצלטנר היו ארבעה ילדים. בעיות בתורת הרשלנות בחוק הנזיקים, הפרקליט ח 221 (תשי"ב) תורת החיובים מאין ולאן: ממעמד לחוזה ומחוזה שוב למעמד, הפרקליט י 30 (תשי"ד) נאמנות פרטית בישראל, הפרקליט טו 214 (תשי"ט) ביטול התמורה - והלאה? הפרקליט יז 39 (תשכ"א) המצאות במשפט, הפרקליט יט 122 (תשכ"ג) יעילות בבתי המשפט, הפרקליט כג 189 (תשכ"ז) שימוש לרעה בזכות, משפטים ב 465 (תש"ל) הרהורים על הצעת חוק החוזים (חלק כללי), עיוני משפט ג 121 (תשל"ג) דיני החוזים בישראל בהתפתחותם במשך חצי יובל מאז קום המדינה, הפרקליט כט 56 (תשל"ד) הרהורים על דיני מעין חוזים, משפטים ז 149 (תשל"ו) זאב צלטנר, דף שער בספרייה הלאומית אשר אילני, התנקשויות פוליטיות בארץ ישראל, 2004, עמוד 94 המדינה חוייבה בתשלום תמלוגים לזרחין על כל מתקן להתפלת ימים, למרחב, 29 באפריל 1969 זרחין יקבל תמלוגים רק על מתקן ההתפלה הנסיוני באילת, דבר, 7 ביולי 1970 הצעות הביניים של ועדת צלטנר, דבר, 15.04.1957 החלטה אנטי ישראלית נתקבלה בוועידת או"ם לזכויות אדם בטהראן, דבר, 08.05.1968
משולש (קבוצת כוכבים)

משולש הוא קבוצת כוכבים קטנה בשמי הצפון, אחת מ-48 קבוצות הכוכבים המקוריות של תלמי, וכיום היא אחת מ-88 קבוצות הכוכבים המוכרות על ידי האיגוד האסטרונומי הבינלאומי. למרות שאין בקבוצה כוכבים בהירים, קל למדי לזהותה בשל צורת המשולש. α במשולש הוא הכוכב השני בבהירותו בקבוצה. זהו כוכב לבן - צהבהב במרחק של כ-64 שנות אור ועם בהירות נראית מדרגה 3.4. הכוכב נקרא "Caput Trianguli" - "ראש המשולש" בלטינית. מדידות ספקטרוסקופיות העלו שלכוכב יש בן זוג עמום שמקיף אותו במרחק קטן של כ-0.04 יחידות אסטרונומיות בזמן מחזור של יום אחד ו-18 שעות. β במשולש הוא ענק לבן - כחלחל במרחק של כ-125 שנות אור ועם בהירות מדרגה 3.0. זהו הכוכב הבהיר ביותר בקבוצה. γ במשולש הוא כוכב הסדרה הראשית לבן - כחלחל במרחק של כ-120 שנות אור ועם בהירות מדרגה 4.0. M33 או גלקסיית המשולש היא גלקסיה ספירלית, השלישית בגודלה מבין הגלקסיות של הקבוצה המקומית (השתיים האחרות הן שביל החלב וגלקסיית אנדרומדה). היא נמצאת במרחק של כ-3 מיליון שנות אור משביל החלב ובהירותה היא מדרגה 6.3, כך שכמעט בלתי אפשרי לצפות בגלקסיה ללא ציוד עזר. במשקפת היא נראית ככתם אליפטי מעורפל בקוטר של כחצי מעלת קשת (כקוטרו של הירח המלא). 3C 48 - הקוואזר הראשון שהתגלה נמצא בקבוצת משולש. בעבר נקראה הקבוצה סיציליה בשל צורתו המשולשת של האי. מדיה וקבצים בנושא משולש בוויקישיתוף משולש, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
היינריך השביעי, דוכס בוואריה

היינריך השביעי, דוכס בוואריה (בגרמנית: Heinrich VII. von Bayern; ‏1005–14 באוקטובר 1047), היה דוכס בוואריה בין השנים 1042–1047, ובנוסף היה גם רוזן לוקסמבורג בין השנים 1026–1047. היינריך נולד בשנת 1005, לפרידריך מלוקסמבורג ולאירמטרוד מווטראו, בתו של הריברט, רוזן וטראו. בשנת 1026 מת דודו היינריך החמישי, דוכס בוואריה, והיינריך עלה לשלטון במקומו. בשנת 1042 נתן לו בן דודו היינריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את דוכסות בוואריה, מכיוון שנאלץ להילחם בשמואל אבא, מלך הונגריה. היינריך סייע לקיסר במלחמותיו בהונגריה, ואף סייע לו במלחמתו נגד דירק הרביעי, רוזן הולנד. ב-14 באוקטובר 1047 מת היינריך ללא ילדים, ומשום כך חזרה בוואריה להיינריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ואילו אחיו גיזלברט ירש את לוקסמבורג. מדיה וקבצים בנושא היינריך השביעי, דוכס בוואריה בוויקישיתוף היינריך השביעי, דוכס בוואריה (בגרמנית)
דמוקרטיה אלקטרונית

דמוקרטיה אלקטרונית, היא שימוש בטכנולוגיות התקשורת האלקטרונית כמו האינטרנט לחיזוק התהליכים הדמוקרטיים ולסיוע בהגשמת החזון הדמוקרטי של "שלטון העם". דמוקרטיה אלקטרונית מאפשרת לאזרחים גישה אלקטרונית למידע על השלטון (Norris, 2003) ומסמלת מעבר ל"ממשל פתוח" המאפשר לאזרחים לא רק נגישות פסיבית למידע, אלא גם אזרחות אלקטרונית פעילה, eParticipation. דמוקרטיה אלקטרונית פעילה כוללת יידוע האזרחים, ייצוג האזרחים, הצבעה אלקטרונית, התייעצות עם אזרחים ויצירת מעורבות של אזרחים בקבלת ההחלטות של הממשל ובתוכניות ובפעילות השגרתיות של הממשל בנושאי מִנהל תקין, חברה אזרחית, עסקים וארגונים התנדבותיים. דמוקרטיה דינמית דמוקרטיה השתתפותית דמוקרטיה ישירה סיני גז, דמוקרטיה מקוונת, מתוך אתר עמלנט - תקשורת וחברה ג' דמוקרטיה באינטרנט (מתוך אתר דעות) עומר שוברט, מפלגת הרשת ממציאה מחדש את הדמוקרטיה הישירה, באתר הארץ, 25 בפברואר 2015 שאול שארף, "דמוקרטיה היברידית: טכנולוגיה אינטרנטית בשירות הדמוקרטיה", מעשי משפט יב, 307 ‏(2021) דמוקרטיה אלקטרונית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מדע המדינה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
געתון (קיבוץ)

גַּעְתּוֹן הוא קיבוץ מזרם הקיבוץ הארצי בגליל המערבי, ממזרח לעיר נהריה וממערב לעיר מעלות-תרשיחא. הקיבוץ הוקם בשנת 1948 על ידי חברי גרעין העלייה "אחד במאי" מהונגריה. גרעין "שדה", שהתהווה מלהבות צעיר מירושלים, רחובות וחולון, היה ההשלמה הראשונה של קיבוץ געתון ב-1953. כמו כן קלט הקיבוץ עולים מאמריקה הלטינית. שמו ניתן לו על שם היישוב "געתון" הנזכר בתלמוד עם היישובים שאכלסו עולי בבל בגבול הצפוני, ונשתמר כנראה בשם ח'רבת גיעת'ון הסמוכה. בסמוך, לחורבת געתון, גבעה טבעית שטוחה כ-2 ק"מ ממערב לקיבוץ ובה שרידי מחנה ואמת מים מהתקופה ההלניסטית, שרידי ח'אן ומרתפים חצובים מן התקופה הערבית. את השם קיבל גם הנחל העובר סמוך לקיבוץ, נחל געתון, החוצה את העיר נהריה לרוחבּה. השדרה המרכזית של העיר נקראת "שדרות הגעתון" ובקצה שלה נשפך הנחל לים התיכון. חברת הכנסת לשעבר יעל רון בן משה נולדה בגעתון והיא חיה בו. בקיבוץ "כפר מחול" ובית הספר למחול בו פועלת להקת המחול הקיבוצית, שנוסדה על ידי חברת הקיבוץ יהודית ארנון, ומנוהלת אמנותית על ידי חבר ובן הקיבוץ רמי באר. ילדי הקיבוץ מתחנכים בבית חינוך אופק שבקיבוץ עברון. בקיבוץ געתון פועלת תנועת הנוער השומר הצעיר. לאחר הפרטת ענף המזון וסגירתו של חדר האוכל ניתנה לו הזדמנות שנייה והוא הוסב לאולם מחול, אחר שרמי באר, הכוראוגרף ומנהל להקת המחול הקיבוצית, החליט להמשיך ולפתח את כפר המחול שפועל בקיבוץ מאז 1970. את ההסבה ביצע המתכנן המקורי של חדר האוכל – האדריכל מנחם באר. חדר האוכל בגעתון, 1942 בניין חדר האוכל בתכנון מנחם באר חזית צריף עם ציורים שיצר חבר הקיבוץ שמואל כץ מדיה וקבצים בנושא געתון בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של געתון געתון באתר הרשות לפיתוח הגליל געתון, במרכז המידע לנגב ולגליל של תנועת אור מיכאל יעקובסון: סקירה על אדריכלות חדר האוכל בגעתון שהוסב לאולמות מחול, אתר 'חלון אחורי', 14 במאי 2016 געתון (ישראל), דף שער בספרייה הלאומית אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 כל מקום ואתר, רעננה, ישראל: משרד הבטחון. ההוצאה לאור, 2000, עמ' 76 ערך זה הוא קצרמר בנושא קיבוצים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אראגוזאורוס

אראגוזאורוס (שם מדעי: Aragosaurus) הוא סוג של זאורופוד. המין היחיד המוכר, Aragosaurus ischiaticus, חי באראגון שבספרד אך גם בדרום אמריקה. הוא חי לפני כ-120 עד 130 מיליון שנים, באמצע הקרטיקון התחתון. האראגוזאורוס היה דינוזאור שהילך על ארבע רגליים וניזון מצמחים. אורכו הגיע ל-18 מטרים ומשקלו היה כ-28 טון. בדומה לזאורופודים אחרים, צווארו היה ארוך, זנבו היה ארוך וחזק, ראשו היה קטן וגופו גדול. גיגאנוטוזאורוס אראגוזאורוס, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) אראגוזאורוס, באתר GBIF (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא דינוזאורים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דונה ריד

דונה ריד (אנגלית: Donna Reed;‏ 27 בינואר 1921 – 14 בינואר 1986) הייתה שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקנית, זוכת פרס האוסקר ופרס גלובוס הזהב. ריד השתתפה בקלאסיקות של הקולנוע ההוליוודי כ"אלו חיים נפלאים" (1946) ו"מעתה ועד עולם" (1953). כן כיכבה בתחילת שנות ה-60 בסדרת טלוויזיה מצליחה משל עצמה, "המופע של דונה ריד". ריד נולדה, הבכורה בחמשת ילדיה של משפחת ריד המתודיסטית, כ"דונה בל מולנג'ר" בחווה ליד העיירה דניסון במדינת איווה. העיירה מארחת כיום מדי שנה את "פסטיבל דונה ריד" לזכרה. היא למדה במכללת העיר לוס אנג'לס, ושם התגלתה על ידי צייד כישרונות של חברת MGM כששיחקה בהצגה. החל משנת 1941 הופיעה בתפקידים זעירים בסרטי MGM. בתקופה זו נישאה לאמן התפאורות והאיפור ויליאם טאטל, ממנו התגרשה לאחר שתי שנות נישואים, בשנת 1945. בשנה זו נישאה למפיק טוני אואן, והזוג גידל ארבעה ילדים, שניים מהם מאומצים. בשנת 1945 כיכבה לראשונה בגרסה הקולנועית לספרו של אוסקר ויילד "תמונתו של דוריאן גריי". הצלחתה בסרט זה הביאה אותה למעמד של כוכבת. תפקידה בסרטו של פרנק קפרה "אלו חיים נפלאים" משנת 1946, בו כיכבה לצד ג'יימס סטיוארט, נחשב לתפקידה הידוע ביותר. הסרט הוא בין הסרטים האהובים והמוקרנים ביותר בארצות הברית, ודמותה של "מרי ביילי" אותה שיחקה ריד ייצבה את מעמדה של ריד ככוכבת אהובה ופופולרית. תפקיד שונה לחלוטין, של פרוצה בשם אלמה, שיחקה בדרמת מלחמת העולם השנייה "מעתה ועד עולם" (1953). משחקה בתפקיד זה הביא לה את פרס האוסקר כשחקנית המשנה הטובה ביותר בשנת 1954. באותה שנה כיכבה בסרט "הפעם האחרונה שראיתי את פריז". לקראת סוף שנות ה-50 החליטה לעבור לתחום הטלוויזיה. בשנת 1958 החלה בצילומי הקומדיה "המופע של דונה ריד" בה גילמה דמות של עקרת בית בשם דונה סטון. הסדרה הייתה להיט, ושודרה במשך שמונה עונות ברשת ABC, כאשר בין השנים 1959 ל-1962 הייתה ריד מועמדת לפרס אמי על השתתפותה בסדרה, אך לא זכתה בו. לעומת זאת זכתה על תפקידה זה בפרס גלובוס הזהב בשנת 1963. בשנת 1971 התגרשה ריד מאואן, ונישאה בשנת 1974 לאיש הצבא האמריקני בדימוס גרובר אסמוס. ריד המשיכה להופיע לעיתים בטלוויזיה. בשנת 1984 פרשה השחקנית ברברה בל גדס מצילומי הסדרה "דאלאס" שהייתה אז בשיא הפופולריות שלה. ריד נקראה להחליפה בתפקיד "מיס אלי" יואינג, אם המשפחה סביבה נסבה עלילת הסדרה. היא שיחקה את התפקיד במשך שנה. עליית הסדרה המקבילה, שושלת ועזיבתו של השחקן פטריק דאפי את הסדרה, הביאו לירידה בצפייה בה, ובל גדס נקראה לשוב לסדרה, ולהחליף את ריד. הייתה זו הופעתה האחרונה של ריד. ריד לא הייתה שבעת רצון מפיטוריה, ותבעה את מפיקי הסדרה על הפרת החוזה שביניהם. התביעה הסתיימה בפיצוי משמעותי בסכום שלא נמסר לציבור. ריד הייתה אם מסורה, אך פעלה גם למען מטרות ציבוריות, שוויון בין המינים והתנגדות למלחמת וייטנאם. ריד מתה בשנת 1986 בביתה שבבוורלי הילס, קליפורניה, בגיל שישים וארבע מסרטן הלבלב. לאחר מותה ייסד בעלה את "מוסד דונה ריד", התומך בשחקנים בתחילת דרכם, מעניק מלגות ומקיים כיתות אמן. דונה ריד, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) דונה ריד, באתר AllMovie (באנגלית) דונה ריד, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) דונה ריד, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) דונה ריד, באתר MusicBrainz (באנגלית) דונה ריד, באתר Discogs (באנגלית) דונה ריד, באתר ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים מוסד דונה ריד דונה ריד, באתר "Find a Grave" (באנגלית) דונה ריד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
מצודת לואיסבורג

מצודת לואיסבורג (בצרפתית: Forteresse de Louisbourg; באנגלית: Fortress of Louisbourg) היא אתר היסטורי לאומי קנדי השוכן באי קייפ ברטון, בפרובינציית נובה סקוטיה, קנדה, המנציח עיר צרפתית מבוצרת מהמאה ה-17 באותו שם. ההתיישבות הצרפתית בקנדה החלה ב-1605 בחבל אקדיה, עם הקמת היישוב פור רויאל לחופי המפרץ שנקרא אז "המפרץ הצרפתי" (Baie Français) (כיום מפרץ פאנדי). ב-1608 הוקמה קוויבק סיטי בעמק הנהר סנט לורנס, והעניין הצרפתי בהתיישבות עבר להתמקד בחבל קוויבק. ניסיון לעיבוי ההתיישבות בחבל אקדיה נעשה ב-1629, עם הקמת פור סנט-אן (Fort Ste-Anne) בחוף המזרחי של האי איל-רויאל (Île Royale). יישוב זה לא שרד לאורך זמן, למעט נקודת סחר בפרוות שהתקיימה באזור למשך זמן מה. במסגרת מלחמת המלכה אן כבשו הבריטים את אקדיה ב-1710, ובהסכם אוטרכט מ-1713 הועברה לידי הבריטים השליטה ברוב החבל, ששינה את שמו ל"נובה סקוטיה". השליטה באיל-רויאל נותרה בידיים צרפתיות, והוא הפך לחלק ממושבת הכתר הצרפתית צרפת החדשה ולמעשה לנקודת הגישה היחידה שלה לאוקיינוס האטלנטי. במזרחו של האי הוקם נמל לשירות הצי הצרפתי באוקיינוס האטלנטי בשם "הבר לואיסבורג". ב-1719 החלו הצרפתים לבנות במקום עיר מבוצרת בשם לואיסבורג, והשקיעו הון רב בפיתוחה. לואיסבורג הפכה למרכז סחר בינלאומי בין צרפת, צרפת החדשה ומושבותיה של צרפת בקריביים. בין היתר הוקם בה ב-1734 מגדלור, הראשון בקנדה, שנועד לסייע לימאים למצוא את דרכם במזג האוויר הערפילי האופייני לאזור. ב-1745, במסגרת מלחמת המלך ג'ורג', צרו הבריטים על העיר ולבסוף כבשוה. ב-1748, במסגרת הסכם אקס-לה-שאפל (Aix-la-Chapelle), חזרה המצודה לשלטון צרפתי, אך לא לזמן רב. במלחמת הצרפתים והאינדיאנים שבו הבריטים ללואיסבורג, ולאחר מצור שארך כחודש וחצי נפלה המצודה לידיהם, ב-26 ביולי 1758, הפעם סופית, ושמה קץ לנוכחות הצרפתית על החוף האטלנטי של אמריקה. כיום משמשת המצודה כאתר היסטורי לאומי של קנדה. ב-1961 החליטה ממשלת קנדה לשחזר את אחד מרובעי העיר, ולהשיב את מצודת לואיסבורג למצבה בתקופה שלפני המצור הבריטי ב-1745. בשחזור השתתפו בין היתר בעלי מקצוע רבים, ובהם גם כורי פחם מובטלים תושבי האי, שחלקם למדו טכניקות בנייה צרפתיות מהמאה ה-18. במקרים רבים השתמשו המשחזרים באבנים מקוריות שהיו באתר. כיום מהווה האתר אבן שואבת לתיירים, הבאים לאתר ומשתתפים בסיורים מודרכים עם מדריכים בני המקום. האתר סייע לעיירה לואיסבורג להתמודד עם קשיים כלכליים שנבעו מירידה בכלכליות ענף הדיג באוקיינוס האטלנטי הסמוך. מדיה וקבצים בנושא מצודת לואיסבורג בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מצודת לואיסבורג (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של מצודת לואיסבורג (בצרפתית) מצודת לואיסבורג, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מצודת לואיסבורג, ברשת החברתית פייסבוק כיום נובה סקוטיה כיום האי קייפ ברטון
האי קייפ ברטון

קייפ ברטון (אנגלית: Cape Breton Island; צרפתית: île du Cap-Breton, לשעבר île Royale, האי המלכותי; סקוטית: Eilean Cheap Breatuinn) הוא אי השוכן על חוף האוקיינוס האטלנטי והמשתייך לפרובינציית נובה סקוטיה, קנדה. מקור שמו של האי הוא במילה ברטון - על שם הברטונים (אנ'), תושבי חבל ברטאן. שטחו של קייפ ברטון הוא 10,311 קילומטר מרובע ואוכלוסייתו מונה כ-132,000 נפש (נכון ל-2016). קודם לגילויו על ידי מגלי ארצות מערביים, היה האי מיושב על ידי אינדיאנים משבטי המיקמאק (אנ'). ב-1497 דיווח המגלה ג'ון קבוט כי ביקר בחופי האי, אך חוקרים מודרניים לא משוכנעים בכך, ומניחים כי המקום בו ביקר היה ניו פאונדלנד. ב-1521 התיישבו באי דייגים פורטוגזים, במסגרת מושבת דיג שהקימו, שמנתה כ-200 נפש, אך מ-1570 לא נמצא זכר למושבה זו. הצרפתים, שהתיישבו באזור במסגרת המושבה אקדיה, כינו את האי "איל רויאל" (Île Royale "האי המלכותי"). הם הקימו בסביבות 1629 יישוב בשם "פור סנט אן", שלא שרד. ב-1713 עברה אקדיה כולה לשלטון בריטי, לאחר כיבושה על ידי הבריטים, אך האי נשאר בשלטון צרפתי. ב-1719 הקימו הצרפתים על חוף האוקיינוס האטלנטי את היישוב לואיסבורג, כדי לשפר את מעמדם באזור מפרץ סנט לורנס ולהגן על צי הדיג שלהם. היישוב, שהפך למצודה מבוצרת, שרד ניסיונות כיבוש בריטיים, ונשאר הקשר היחיד של צרפת החדשה, כפי שקראו הצרפתים למושבת הכתר שלהם בצפון אמריקה, עם האוקיינוס האטלנטי. לאחר שנכבש ב-1745, והוחזר לצרפתים ב-1748, נכבש האי סופית על ידי בריטניה ב-1758, במלחמת הצרפתים והאינדיאנים, ועבר רשמית לשלטון בריטי ב-1763. לאחר מכן מוזג האי לתוך נובה סקוטיה. ב-1775 החלה באזור התיישבות סקוטית בשם "Judique". בעקבותיה, הגיע לאי במחצית הראשונה של המאה ה-19 גל הגירה מסקוטלנד שמנה כ-50,000 נפש. עד היום, מהווים צאצאי המהגרים הסקוטים רוב באי, ותרבותם נחשבת לדומיננטית. באי שרדו בנוסף קהילות אקדיות, שהן צאצאיהם של המתיישבים הצרפתים ששרדו את הגירוש הבריטי מאקדיה. פרק זה טעון עריכה. אנא תרמו לוויקיפדיה ועזרו לערוך אותו. פרק זה טעון עריכה. אנא תרמו לוויקיפדיה ועזרו לערוך אותו. האי ממוקם בקצה המזרחי של נובה סקוטיה, והוא מופרד מחצי האי נובה סקוטיה על ידי מצר קנסו, אך מחובר ליבשת על ידי סוללה שעליה כביש. חופיו הצפוני והמערבי נושקים למפרץ סנט לורנס, ואילו חופיו המזרחי והדרומי פונים לאוקיינוס האטלנטי. בצפון האי ממוקם הפארק הלאומי רמת קייפ ברטון, ששטחו 950 קמ"ר, המוקף בחלקו על ידי שביל ג'ון קבוט, שאורכו כ-300 קילומטרים. האי משופע במצוקים הנופלים אל האוקיינוס. במרכז האי שוכן האגם בראס ד'ור ששטחו 1,099 קמ"ר. פרק זה טעון עריכה. אנא תרמו לוויקיפדיה ועזרו לערוך אותו. האי מחולק מנהלית בין ארבעה מחוזות של נובה סקוטיה: קייפ ברטון, אינוורנס, ריצ'מונד וויקטוריה. העיר הגדולה באי היא סידני, המהווה גם את מרכזו העירוני של האי, ובה כ-30,000 תושבים (2016). אוכלוסיית האי דלילה מאוד, כ-132,000 תושבים (נכון ל-2016), ורובה ממוצא סקוטי. עיר אחרת באי היא באדק, לגדות האגם בראס ד'ור, בה שוכנת אחוזתו של ממציא הטלפון אלכסנדר גרהם בל, בה בילה את שנותיו האחרונות ובה גם נקבר. באי חמש שמורות אינדיאנים שבהם מתגוררים אנשי שבטי המיקמאק. מדיה וקבצים בנושא האי קייפ ברטון בוויקישיתוף האי קייפ ברטון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) פרופיל מפקד אוכלוסין לאזור הכלכלי קייפ ברטון (החופף כמעט לחלוטין לאי), מפקד 2016, סטטיסטיקס קנדה. פרופיל מפקד אוכלוסין לקייפ ברטון - סידני, מפקד 2016, סטטיסטיקס קנדה.
הר ציון (פירושונים)

האם התכוונתם ל... הר ציון – הר השוכן בדרום-מערב העיר העתיקה בירושלים הר ציון (אונייה) – אוניית נוסעים ומטען ארץ ישראלית שגויסה לשירות בריטניה במלחמת העולם השנייה וטובעה על ידי צוללת גרמנית מלון הר ציון – בית מלון הממוקם במבנה היסטורי בירושלים בקרבת שכונת משכנות שאננים, על שפת גיא בן הינום ומול הר ציון ישיבת הר ציון – בשמה הרשמי ישיבת התפוצות, ישיבה חרדית על הר ציון בירושלים בית הקברות הפרוטסטנטי בהר ציון – בית קברות פרוטסטנטי הממוקם בהר ציון שבירושלים בית העלמין הר ציון (אנ') – בית עלמין יהודי בקווינס שבניו יורק, ארצות הברית אישים בורכרד מהר ציון (המאה ה-13) – היה נזיר דומיניקני ממוצא גרמני, צליין וסופר, שנודע בחיבורו "תיאור ארץ הקודש" מאיר הר-ציון (1934–2014) – היה מלוחמי יחידה 101 ומגיבורי פעולות התגמול בשנות ה-50, ממקימי סיירת צנחנים ומפקדה הראשון נועה הר ציון (ילידת 1989) – שחקנית ישראלית
רבעון לכלכלה

רבעון לכלכלה הוא כתב עת מדעי ישראלי לנושאי כלכלה, שהחל דרכו ככתב עת כלכלי פובליציסטי. הרבעון יוצא לאור על ידי "אורים" הוצאה לאור, לאחר שבמשך שנים רבות יצא לאור בהוצאת "עם עובד". כתב העת החל לצאת לאור בשנת 1953. מייסדיו היו השל פרומקין, אברהם זברסקי, יהודה חורין, חיים הלפרין ויוסף רונן. שלושה מהמייסדים (פרומקין, זברסקי וחורין) היו מוותיקי המשק ההסתדרותי וחברים במוסדות מפא"י, והייתה להם מחויבות לאידאולוגיה של תנועת העבודה. מפעלי חברת העובדים פרסמו מודעות בכתב העת ורכשו עותקים רבים ממנו, ובכך תרמו לביסוס הכלכלי שלו. בגיליון הראשון של כתב העת נאמר: "כתב עת זה נועד לשמש ביטאון קבוע לקידום המחשבה הכלכלית ולבירור בעיות יסוד של המעשה המשקי בישראל". עוד הוסיפו המייסדים: "הרבעון לכלכלה ישאף לסייע לקורא בהערכה נכונה של ההתרחשויות, ושל התפתחות המדיניות הכלכלית על כל גילוייה - על הישגיה העצומים של מדינת ישראל ועל נפתולי דרכה כאחד. נעסוק לא רק בהלכות, אלא גם בהמחשת התוכניות ובמימושן, ובמידת הצורך והאפשר, גם בהתוויית דרכים לתיקונים ולשיפורים בביצוע." מייסדי כתב העת ראו בו כתב עת כלכלי פובליציסטי, הפונה לציבור הרחב, אם כי ברמה גבוהה מזו שבעיתונות היומית. בהתאם לכך הופיעו בו מאמרים מאת שר האוצר, נגיד בנק ישראל, פקידים בכירים במשרדי הממשלה, בבנק ישראל ובמשק ההסתדרותי. כן פורסמו בו מאמרים מאת חוקרי כלכלה, וחלקם של אלה הלך וגדל. בכתב העת התפרסמו גם מאמרי אורחים מארצות אחרות. בשנת 1957 זכה כתב העת בפרס רוטשילד. בשנת 1963 כתב אפרים קליימן מאמר ביקורת על ספרו של הלל דן, "בדרך לא סלולה: הגדת סולל בונה". במאמר נכללה ביקורת על המשק ההסתדרותי, ולכן מערכת הרבעון סירבה לפרסמו. רק לאחר איום של חוקרי כלכלה שלא יכתבו יותר לרבעון, נאותה המערכת לפרסם את מאמרו של קליימן, ולצדו מאמר תגובה של יוסף רונן (בגיליון 41–42, 1964). השל פרומקין ויוסף רונן היו עורכי הרבעון בשנותיו הראשונות. בשנת 1974, לאחר פטירתו של פרומקין, מונה יצחק טאוב לעורך הרבעון. בשנת 1969 צורפו למערכת הרבעון הפרופסורים לכלכלה חיים בן שחר ואיתן ברגלס, אך הפיכתו לכתב עת אקדמי התרחשה באופן הדרגתי במהלך שנות ה-80 ובמחצית הראשונה של שנות ה-90. מהלך זה כלל הפעלת ביקורת עמיתים על המאמרים, הוספת תקצירים באנגלית, והגדלת חלקם של חוקרי הכלכלה בקרב הכותבים. בשנת 1993 הוקמה מערכת חדשה, ובה ייצוג בולט לאנשי האקדמיה, ואסף רזין, פרופסור לכלכלה שהיה חבר מערכת הרבעון משנת 1979, מונה לעורך לצדו של יצחק טאוב. "האגודה הישראלית לכלכלה" השתתפה אף היא בהוצאת הרבעון. העורכים הנוכחיים של "רבעון לכלכלה" הם איתי אטר, יניב ידיד-לוי ואיתי ספורטא אקשטין. יוסף רונן, "מחצית יובל לכתב-עת (1978-1953)", רבעון לכלכלה 100, 1979. אתר האינטרנט הרשמי של רבעון לכלכלה רבעון לכלכלה, באתר "תנועת העבודה הישראלית" יצחק גרינברג, ‏הרבעון לכלכלה - מפובליציסטיקה כלכלית לכתב עת אקדמי, קשר 29, מאי 2001 גיליונות "רבעון לכלכלה" במאגר JSTOR (הצגת דף זה מתאפשרת לאחר הזדהות באתר הספרייה הלאומית, וכניסה לכתב עת כלשהו בדף המוצג. הרישום לאתר הספרייה הוא חינם) רבעון לכלכלה, דבר, 7 באוגוסט 1953 חמש שנים לרבעון לכלכלה, דבר, 29 בינואר 1959