laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
לייליסטאט

לייליסטאט (בהולנדית: ‏Lelystad‏Ⓘ‏) היא רשות מקומית ובירת מחוז פלבולנד שבהולנד. העיר, שנבנתה על קרקע שיובשה, נוסדה בשנת 1967 ונקראה על שם קורנליס ליילי שתכנן את סוללת הכביש אפסלאוטדייק שאפשרה את ייבוש הקרקע. לייליסטאט שוכנת בגובה של כ-3 מטרים מתחת לפני הים. לייליסטאט נבנתה על קרקע הים לשעבר של הזאודרזי. כ-6,500 שנים לפני זמננו היה שטח זה מעל מפלס הגאות והתקיימו בו יישובים, אך מאז הצטמצם שטח היבשה של הולנד. בסוויפטרבנט שליד לייליסטאט, נתגלו שלדי האדם העתיקים ביותר במערב אירופה. עקב עליית מי הים והסופות נשטפה אדמת הכבול והשטח הימי שבתקופה הרומית נקרא לוקס פלבו (Lacus Flevo), גדל להיות אגם אלמירה בימי הביניים ולאחר מכן התפתח להיות הזאודרזי. הזאודרזי (הים הדרומי) היה נתיב התעבורה העיקרי מאמסטרדם אל הים הצפוני ולערי ברית הנזה. בשל שברי הספינות הטרופות הרבות שהתגלו בפלבולנד, כיום משמשת לייליסטאט כמשכנו של המרכז הלאומי להיסטוריה ימית, הכולל מוזיאון ומספנה שבה נבנה העתק של הספינה בטאוויה. לאחר מלחמת העולם השנייה המשיכו עבודות הזאודרזי ונוצר הפולדר של פלבולנד המזרחי. ב-1950 החלו העבודות ביצירת כמה איים במרכזו של האייסלמיר. האי לייליסטאט-האפן היה הגדול שביניהם ומבני העץ שבו שיכנו קהילה של בוני סכרים. ב-1955 נוצר רצף יבשתי בין האי לבין היבשה ואז התאפשר להגיע למקום ברכב. אחת משלוש תחנות השאיבה שיבשו את אדמת הפולדר ביוני 1957, הייתה תחנת פורטמן ששכנה על האי והונעה במנועה דיזל. עד 1967 היו התושבים היחידים בלייליסטאט מהנדסים, פועלים ומפקחים שהתגוררו באי לשעבר. לייליסטאט הוכרזה כרשות מקומית ב-1980 וכיום היא העיר הגדולה ביותר בשטחה בהולנד, אך חלקים נרחבים בה הם שטחי מים כמו המרקמיר והאייסלמיר. אזור נוסף בשטח העיר שזכה לפרסום עולמי הוא הפארק אוסטפדרספלסן (Oostvaardersplassen) ששטחו נחשף בעת יישוב הפולדר. העיר מוקפת גם בשטחי יערות, פארקים ואדמת חקלאות שטוחה. מדיה וקבצים בנושא לייליסטאט בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של לייליסטאט (בהולנדית) לייליסטאט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) לייליסטאט, ברשת החברתית פייסבוק לייליסטאט, ברשת החברתית אקס (טוויטר) לייליסטאט, ברשת החברתית אינסטגרם לייליסטאט, ברשת החברתית LinkedIn לייליסטאט, סרטונים בערוץ היוטיוב משרד הסטטיסטיקה של הולנד
דייוויד פראוז

דייוויד פראוז (באנגלית: David Prowse;‏ 1 ביולי 1935 – 28 בנובמבר 2020) היה שחקן קולנוע, שרירן ומרים משקולות אנגלי שהיה ידוע בעיקר כשחקן שגילם את דארת' ויידר בסרטי "מלחמת הכוכבים" וכן את Green Cross Code Man (אנ') בסדרת סרטי בטיחות בדרכים לילדים. פראוז החל את הקריירה שלו כספורטאי, שרירן, מפתח גוף ומרים משקולות. הוא התנשא לגובה של כמעט 2 מטר. כמרים משקולות זכה באליפות בריטניה בשנים 1962, 1963 ו-1964. ב-1967 החל בקריירת משחק בקולנוע, ותפקידו הראשון באותה השנה היה המפלצת של ד"ר פרנקנשטיין בקזינו רויאל (1967) בתפקיד נטול מזכה. הוא גילם מאז מספר תפקידים נוספים. ב-1971 הופיע בסרט "תפוז מכני" בתור ג'וליאן, שומר ראשו של מר אלכסנדר. הפריצה המקצועית הגדולה שלו הגיעה ב-1977, אז לוהק לתפקיד של דארת' ויידר, הנבל הראשי בשובר הקופות "מלחמת הכוכבים - פרק 4: תקווה חדשה". בתפקיד זה פניו היו מכוסות במסכה וקסדה לאורך כל הסרט ואת הקול של הדמות סיפק ג'יימס ארל ג'ונס, מאחר שלפראוז היה מבטא לא מספיק מאיים ולא מתאים לדמות. פראוז גילם את ויידר גם בסרטי ההמשך "מלחמת הכוכבים - פרק 5: האימפריה מכה שנית" ו"מלחמת הכוכבים - פרק 6: שובו של הג'דיי". בסרט "שובו של הג'דיי", בסצנה היחידה בה דארת' ויידר מסיר את המסכה שלו ורואים את פניו, הוחלף פראוז בשחקן סבסטיאן שאו. הדבר נעשה ללא ידיעתו של פראוז, שנפגע מאוד מהמעשה. לפי הסרט התיעודי "דארת' ויידר: אני הוא אביך", הדבר נעשה ככל הנראה כעונש לפראוז, אחרי שבאולפני לוקאס פילם חשדו שהוא הדליף לתקשורת פרטים חשובים מעלילת הסרט. מאז החרימו אולפני לוקאס פילם את פראוז, ובין השאר לא הזמינו אותו לכנסים הרשמיים של "מלחמת הכוכבים". פראוז הופיע גם בפרסומות זהירות בדרכים בתור "איש קוד החציה הירוקה" (מאנגלית: Green cross code man), המורה לילדים כיצד יש לחצות כביש בצורה נכונה. קמפיין הזהירות בדרכים שודר במשך 14 שנים. בשנת 2000 קיבל פראוז את מדליית מסדר האימפריה הבריטית מידי המלכה אליזבת בשל תרומתו לצדקה ולבטיחות בדרכים. נפטר ב-28 בנובמבר 2020. מדיה וקבצים בנושא דייוויד פראוז בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של דייוויד פראוז (באנגלית) דייוויד פראוז, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) דייוויד פראוז, באתר AllMovie (באנגלית) דייוויד פראוז, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) דייוויד פראוז, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) דיוויד פראוס, השחקן מאחורי דארת' ויידר, הלך לעולמו, באתר וואלה, 29 בנובמבר 2020 דיוויד פראוס, השחקן מאחורי דארת' ויידר, הלך לעולמו, באתר וואלה, 29 בנובמבר 2020 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אדמונית החורש

אַדְמוֹנִית הַחוֹרֶש (שם מדעי: Paeonia mascula) היא צמח רב שנתי ממשפחת האדמוניתיים. צמח זה נפוץ בעולם באופן טבעי בין מרוקו לאיראן. הצמח משמש כצמח נוי בארצות המזרח הרחוק (יפן, סין), באירופה ובצפון אמריקה. הצמח הוא בעל פקעות שורש מעובות ומעוקלות המעמיקות בקרקע עד לעומק של 100 ס"מ. צבעו של הפרח אדום כיין (מכאן שמו בעברית), הוא בעל מבנה של ספל פתוח, ויכול להגיע לגודל של עד עשרה ס"מ. במרכז הפרח בולט גוש צהוב של אבקנים מרובים. הפריחה היא בתחילת האביב, מאמצע מרץ ועד תחילת מאי. אדמונית החורש היא צמח נדיר מאוד בישראל, המהווה את הגבול הדרומי של תפוצתו העולמית. היא גדלה בישראל רק בשמורת הר מירון בבית ג׳ן שבגליל העליון. זהו המין היחיד ממשפחת האדמוניתיים הגדל בישראל, והוא צמח מוגן. בעיני היוונים נחשבה אדמונית החורש לצמח המרפא הראשון, ושימשה תרופה לסיוטי לילה, למחלות עצבים, למחלת הנפילה, לכאבי ראש ולהפרעות בכבד. דיוסקורידס, רופא, פרמקולוג ובוטניקאי יווני מהמאה הראשונה לספירה, ציין כי הצמח שימש לניקוי מערכת המין הנשית לאחר לידה, להרגעת כאבי בטן ולעצירת שלשול. בימי הביניים שימש לטיפול במחלת הנפילה, בשיגעון ובפחדים. ברפואה העממית בימינו משמש הצמח לריפוי מחלות עצבים, בעיות בקיבה ולטיפול בסיוטי לילה. אנציקלופדיית החי והצומח של ארץ ישראל, כרך 10 – "צמחים בעלי פרחים א'", בעריכת דוד הלר ומיכה לבנה, הוצאת משרד הביטחון זהר עמר, "האדמונית ותרופת הנכפה בתקופות הקדומות", מחקרי ירושלים בפולקלור יהודי, כא, תשס"א, עמ' 147 – 162. מדיה וקבצים בנושא אדמונית החורש בוויקישיתוף אדמונית החורש, באתר ITIS (באנגלית) אדמונית החורש, באתר NCBI (באנגלית) אדמונית החורש, באתר צמח השדה אדמונית החורש, באתר צמחיית ישראל וסביבתה אדמונית החורש, באתר Tropicos (באנגלית) אדמונית החורש, באתר GBIF (באנגלית) אדמונית החורש, באתר The Plant List (באנגלית) אדמונית החורש, באתר IPNI (באנגלית) טיול בעקבות אדמונית החורש בהר הלל, באתר למטייל על אדמונית החורש בהר הלל - מתוך אתר המשרד להגנת הסביבה. להיות או לא להיות – עתיד אדמונית החורש בשמורת הר מירון, מאת גידי נאמן - אתר מכללת אורנים פרח אדמונית החורש, באתר למטייל זיו ריינשטיין, אדמונית החורש: הפרח שמחכים לו כל השנה, באתר ynet, 5 באפריל 2013 משה גלעד, זה הזמן לצאת לטיול בעקבות אדמונית החורש היפהפייה, באתר הארץ, 20 באפריל 2021 אכרזת גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה (ערכי טבע מוגנים), ה'תשס"ה-2005, ק"ת 6369, ה'תשס"ה, 15 בפברואר 2005 (תוקן ב־17 בדצמבר 2019), בספר החוקים הפתוח אפרים לב וזהר עמר, סממני המרפא המסורתיים בארץ ישראל, ירושלים, תשס"ב, עמ' 60
מורלי

האם התכוונתם ל... אישים: אדוארד מורלי – כומר ופיזיקאי אמריקאי כריסטופר מורלי – עיתונאי, סופר ומשורר אמריקאי רוברט מורלי – שחקן ומחזאי בריטי תומאס מורלי – מלחין ונגן עוגב אנגלי אחר: ניסוי מייקלסון-מורלי – ניסוי לחקר האור משפט מורלי – משפט בגאומטריה קרחון מורלי – קרחון בהרי באוורס שבאנטארקטיקה מארלי
גולדה

גולדה הוא שם פרטי ושם משפחה; פירוש השם גוֹלדה הוא זהבה האם התכוונתם ל... גולדה מאיר – ראש ממשלת ישראל; מוזכרת פעמים רבות בשמה הפרטי בלבד גולדה (סרט תיעודי) גולדה (סרט, 2023) גולדה (רשת גלידריות) נטלי גולדה (Golda) (אנ') – שחקנית כדורמים אמריקנית פרידריך גולדה (Gulda) – פסנתרן ומלחין אוסטרי גולד אישים ששמם הפרטי הוא גולדה
ג'בלה

גַ'בְּלָה (בערבית: جبلة, מהשם הקלאסי Γάβαλα או Gabala, כנראה במקור מאוגריתית: 𐎂𐎁𐎓𐎍, גבעל) היא עיר בסוריה, השוכנת על חוף הים התיכון, כ־25 ק"מ מצפון לבניאס וכ־25 ק"מ מדרום ללטקיה. נכון ל־2021 התגוררים בעיר כ־75,500 תושבים. גבלה הייתה מיושבת כבר מהאלף ה־2 לפנה"ס לפחות. העיר הייתה חלק מהממלכה האוגרתית – כנראה העיר גבעל (באוגריתית: 𐎂𐎁𐎓𐎍) שהוזכרה בכתבי אוגרית. בעת העתיקה גבלה הייתה עיר רומית חשובה, והיא נזכרה בתיאור פיניקיה אצל סטראבון ופליניוס הזקן. אחד השרידים מתקופה זאת הוא תיאטרון, שבו מקום לכ־7,000 צופים. ליד החופים נמצאו שרידים יותר עתיקים, מתקופת הברזל או מהתקופה הפיניקית. במרחק של פחות מקילומטר אחד מן העיר שוכן תל ג'יבלה (Gibala), הידוע כיום כתל טווייני, עיר שהייתה מיושבת מהאלף ה־3 לפנה"ס ועד התקופה הפרסית. בעיר נמצאים מסגד הסולטן אבראהים בן אדהם (אנ'), מיסטיקן סופי שוויתר על כתרו והקדיש עצמו לתפילות למשך שארית חייו, וגם קברו. בימי הביניים הייתה ג'בלה חלק מנסיכות אנטיוכיה, אחת המדינות הצלבניות, עד שנכבשה על ידי צלאח א־דין בשנת 1189 במהלך מסע הצלב השלישי. אחד מתושביה המפורסמים של העיר הוא הוגו מג'בלה (אנ'), בישוף העיר, שדיווח לאפיפיור אאוגניוס השלישי (אנ') על נפילת אדסה והיה ראשון הדוברים על הכומר יוחנן. בג'בלה גדל עז א־דין אל־קסאם, שעל שמו נקראים הפלג הצבאי של חמאס – "גדודי עז א־דין אל־קסאם" וכן רקטות הקסאם, הנורות לעבר יישובים ישראליים סביב רצועת עזה. גם המשורר אדוניס נולד וגדל בג'בלה. ב־23 במאי 2016 ביצע ארגון הטרור המדינה האסלאמית ארבעה פיגועי התאבדות בתוך ג'בלה, שעד לאירוע זה נותרה מחוץ להשפעה ההרסנית של מלחמת האזרחים בסוריה. בפיגועים נהרגו למעלה ממאה אנשים. הם כוונו ככל הנראה נגד העלווים הרבים המתגוררים שם. מרבית תושבי ג'בלה מתפרנסים מחקלאות, בעיקר מגידול עצי תפוז, לימון וזיתים. כמו כן קיימות חממות רבות לגידול ירקות באזורים הכפריים. במרכז העיר עובדים בעיקר במסחר, וישנם גם כמה מפעלים קטנים לייצור כותנה ומיץ תפוזים. מדיה וקבצים בנושא ג'בלה בוויקישיתוף ג'בלה, ברשת החברתית פייסבוק ג'בלה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) סטראבון, גאוגרפיקה, 16.2.12 (ראו במקור היווני ובתרגום לאנגלית) פליניוס הזקן, תולדות הטבע, 5.19 (ראו במקור הלטיני ובתרגום לאנגלית) Gabriel Saadé, Note sur les tells archéologiques du royaume ougaritien, Syria. Archéologie, Art et histoire 67, 1990, עמ' 199 doi: 10.3406/syria.1990.7140 KTU2 4.750, ובהטיית תואר "גבעלי": 4.33, 4.40, 4.51, 4.68, 4.177, 4.317 (פגום), 4.365, 4.380, 4.386, 4.693, 4.784 (לוח פגום) Population of Jableh 2021 רועי קייס, יותר מ-100 הרוגים במתקפה נדירה על מעוזי אסד ורוסיה, באתר ynet, 23 במאי 2016
ליואיס ד'אוסו

ליואיס ד'אוסו אי סרה (בקטלאנית: Lluís d'Ossó i Serra, לעיתים נקרא בשם הספרדי "לואיס דה אוסו" (Luis de Ossó); נולד ב-1877 בברצלונה שבספרד, נפטר ב-1 בפברואר 1931 בברצלונה) היה כדורגלן, מחלוצי הכדורגל בקטלוניה. ד'אוסו היה אחד החברים המייסדים של ברצלונה ב-1899. הוא שיחק במועדון ומילא מספר תפקידי מפתח בראשית דרכו. ליואיס ד'אוסו נולד לחיימה ד'אוסו ולטרזה סרה, דודו היה הכומר אנריקה ד'אוסו. בצעירותו היה ד'אוסו הבעלים של בית דפוס ואחד מהכותבים בשבועון "לוס דפורטס", שם כתב בנושא כדורגל תחת שם העט "חלוץ". כמו כן, עסק במספר ענפי ספורט, כגון רכיבה, רכיבה על אופניים, טרקינג, שיט והחלקה על גלגיליות, מעבר לכדורגל. ד'אוסו היה חבר קרוב של ז'ואן גאמפר. גאמפר רצה לייסד מועדון כדורגל, ולשם כך הוא זימן ישיבה ב-29 בנובמבר 1899. ד'אוסו היה אחד מ-12 הנוכחים בישיבה והוא עזר לייסד את מועדון הכדורגל ברצלונה. הוא נבחר להיות מזכירו הראשון של הארגון, שבראשו עמד וולטר ויילד. למרות שינויים תכופים במועדון בראשית דרכו, כולל חילופו של ויילד בברתומאו טרדס, ד'אוסו נותר בתפקיד המזכיר במשך שנתיים, עד ה-25 בנובמבר 1901. אחת ממשימותיו הייתה שכירת מגרש בו תשחק הקבוצה, והוא סגר את העסקה עם מלון קזנובאס, בו שיחקה ברצלונה ב-1900 וב-1901. יתר על כן, בין ה-23 באוגוסט 1904 לבין ה-6 באוקטובר 1905, בזמן נשיאותו של ארתור ויטי, היה אחד מחברי הדירקטוריון. במקביל היה ד'אוסו גם שחקנה של הקבוצה, בה שיחק כחלוץ. הוא תואר כשחקן שאוהב לשחק על הקרקע ומשתמש רבות במהירותו הגבוהה. 10 ימים לאחר ייסוד המועדון, השתתף ד'אוסו במשחקה הראשון בתולדותיה, נגד קבוצה של שחקנים בריטים, אך בתקופה שלאחר מכן העדיף להשתתף עם קבוצת המשנה של המועדון, שהשתתפה במשחקים שוליים ופחותי חשיבות. החל מ-1903 התבסס כשחקן בקבוצה הראשונה של המועדון, והוא שיחק עד 1905. ד'אוסו היה שותף לזכיות הראשונות בתארים בתולדות המועדון: "קופה מקאיה" ב-1902, "קופה ברצלונה" ב-1903 ואליפות קטלוניה ב-1905. ב-13 במאי 1902, בחצי גמר גביע ההכתרה, השתתף במשחק הראשון של ברצלונה נגד ריאל מדריד, משחק שלימים נודע בשם "הקלאסיקו". ברצלונה ניצחה 3-1 ועלתה לגמר, בו הפסידה לוויסקאיה. בסך הכול הופיע 55 פעמים במדי ברצלונה והבקיע 45 שערים. על אף מעורבותו הרבה במועדון הכדורגל ברצלונה, ב-1905 הסתיימה דרכו שם עקב שתי סיבות עיקריות: האחת הייתה בעיות רפואיות עמן התמודד. השנייה הייתה חילוקי דעות עם גאמפר, שלמרות חברותם בתחילת הדרך, התרחקו האחד מן השני בשל הפערים הרעיוניים שעמדו ביניהם. ד'אוסו הוא הדמות המרכזית באחד הסיפורים בנוגע לעיצוב הסמל הנוכחי של ברצלונה. בתחילת דרכו, השתמש המועדון בסמל העיר ברצלונה. לפי הסיפור, במהלך ישיבה לגבי בחירת עיצוב סמל מקורי למועדון, חברי הישיבה לא הצליחו להגיע להסכמה והדיון התלהט. ד'אוסו, כמזכיר, קטע את הנוכחים וצעק: "זה סיר בישול!" ביטוי בקטלאנית ("Això es una olla de grills!") שמתייחס למהומה גדולה. הקריאה של ד'אוסו העניקה השראה לגאמפר, שצייר מגן דמוי סיר, ובתוכו היו הסמלים של העיר, בנוסף לצבעי המועדון, רימון וכחול. היום סיפור זה נחשב כאגדה בלבד והגרסה הסבירה ביותר היא שהמגן נבחר לאחר שקוימה תחרות עיצוב לבחירת הסמל, בה ניצח קרלס קוממלה. ברצלונה קופה מקאיה: 1902 קופה ברצלונה: 1903 אליפות קטלוניה: 1905 Don Luis de Ossó y Serra,‏ La Vanguardia,‏ 20.2.1931 Siluetas,‏ Los Deportes (מס' 21), 1.6.1902 Segundo team del Football-Club Barcelona,‏ Los Deportes (מס' 23), 7.6.1903 El escudo, באתר הרשמי של מועדון הכדורגל ברצלונה Historia de un escudo y unos colores,‏ Mundo Deportivo,‏ 11.11.1974, עמ' 68
מטוס קרב של הדור הראשון

מטוס קרב של הדור הראשון הוא מטוס קרב סילוני שיוצר בין שנות ה-1940 המאוחרות ועד לשנות ה-1950 המוקדמות לערך. בדור זה ראשוני מטוסי הקרב הסילוניים החלו לעלות לאוויר ולכן הטכנולוגיות שלהם היו פשוטות ובפרט מערכות המנוע התאפיינו בחוסר בשלות שבאו לידי ביטוי באמינות, נצילות דלק ודחף נמוכים יחסית. את מטוסי הדור הראשון ניתן לחלק לשתי קבוצות עיקריות: מטוסי דור ראשון מוקדמים שפותחו לקראת סוף מלחמת העולם השנייה והתאפיינו בכנפיים ישרות בעיקר ולא הותאמו למהירויות עבר ועל קוליות, ומטוסי דור ראשון מאוחרים שהתאפיינו בכנפיים משוכות והתאמה למהירויות עבר ועל קוליות. מטוסי דור ראשון המוקדמים כללו מאפיינים אווירודינמיים שאימצו ממטוסי בוכנה בני אותה תקופה, בעיקר במבנה הכנפיים ומייצבי כיוון וגובה, מנועי בוכנה שימשו לבחינת התכנון של המטוס לפני התקנת מנועי הסילון במטוס. המסרשמיט Me 262 שהמריא לראשונה עם מנועי סילון ב-1942, נכנס לשירות ב-1944 והיה למטוס הסילון המבצעי הראשון. המטוס כלל כנף משוכה ב-18 מעלות, אך זה נבע משיקולי איזון ולא משיקולים אווירודינמיים, בגלל התקנת שני מנועים על גבי הכנפיים ותא הטייס שנשאר מעל לכנפיים, כמו כן זווית המשיכה היא קטנה מדי מכדי לשנות את תכונות ההטסה של המטוס במהירויות עבר-קוליות. הבריטים פיתחו את הגלוסטר מטאור, שנכנס לשירות בשנת 1944 והתאפיין בעיצוב אווירודינמי שמרני למדי וכלל כנפיים ישרות ושני מנועים בבתי מנוע בכנפיים עצמן, תא הטייס הותקן לפני הכנף. האמריקאים פיתחו את ה-P-59 איירוקומט שהיה למטוס הסילון הראשון שלהם, אך ביצועיו היו נחותים מול ה-P-51 מוסטנג ולכן המטוס לא ראה שירות מבצעי ושימש ככלי מחקר ולמידה על תכונות ההנעה הסילונית. לקראת סוף המלחמה האמריקאיים פיתחו את ה-P-80 שוטינג סטאר, אך הוא לא הספיק להיכנס לשירות לפני סוף המלחמה. מאפיין נוסף של מטוסים אלה הוא חוסר התחכום האוויוני יחסית אפילו למטוסי בוכנה, כאשר חוץ מגרסת קרב-לילה אחת של ה-Me 262 שנבנתה בכמויות קטנות, אף אחד מהמטוסים המוקדמים לא כלל מכ"ם במהלך מלחמת העולם השנייה. מטוסי סילון מוקדמים סבלו מתאוצה איטית במהירויות נמוכות ולכן מהנדסי סילון חיפשו איך לשפר נתון זה. אחד הפתרונות היה להתקין מנוע בוכנה עם מדחף בקדמת המטוס ומנוע סילון מאחורה, כאשר מנוע הבוכנה יהיה יעיל במהירויות וגובה נמוכים, ומנוע הסילון יהיה יעיל במהירויות וגבהים גבוהים. מספר מטוסים נבנו בתצורה זאת, דוגמת ה-FR-1 פיירבול. בעוד מטוסים אחרים כללו מנוע טורבו פרופ כחלופה למנועי סילון דוגמת ה-XF2R דארק שארק וה-XF-84H ת'אנדרסקריץ' שלא נכנסו לשירות מבצעי. לאחר מלחמת העולם השנייה המחקר הגרמני בנושא כנפיים משוכות, ואווירודינמיקה עבר-קולית נפלו בידי בעלות הברית ואלה החלו במחקרי אישוש משלהם ובשילוב המאפיינים במטוסים החדשים. הדוגמאות הבולטות ביותר למטוסים בעלי כנפיים משוכות הם המיג 15 וה-F-86 סייבר אשר התעלו על כל המטוסים ישרי הכנף במלחמת קוריאה. מטוסים מאוחרים אלה גם התאפיינו בתחכום אוויוני גדול יותר, כאשר ה-F-86 כלל מכ"ם פשוט לכוונת התותח, ומטוסי קרב-לילה ייעודיים עם מערכות מכ"ם מתקדמות יותר שלרוב דרשו איש צוות נוסף לתפעולם, החלו להיות יותר בולטים.
שופמן

שופמן הוא שם משפחה האם התכוונתם ל... גרשון שופמן – סופר ישראלי יוסף שופמן – חבר כנסת ודיפלומט
פישל

פישל הוא שם פרטי או שם משפחה, הנובע מהשם פיש – דג. האם התכוונתם ל... פישל וואשיץ – משפטן, פעיל ציוני ואיש ציבור ביישוב, חבר הוועד הלאומי ויושב ראש מרכז המפלגה הרוויזיוניסטית, הצה"ר בארץ ישראל פישל לחובר – חוקר תולדות הספרות העברית, מבקר ספרות, מסאי ועורך פישל קורנגרין – משפטן ועסקן ציבור, פעיל ציוני בגליציה, מזכיר הוועד הפועל הציוני המצומצם, מנהל המשרד הארצישראלי בוורשה, חבר מועצת עיריית תל אביב, חבר אספת הנבחרים השנייה, חבר הוועד הלאומי ושופט מחוזי ביישוב אפרים פישל הרשקוביץ – אב בית דין האליין וחבר בד"צ צאנז קלויזענבורג בארצות הברית אפרים פישל סלומון – ראש קבוצת המתיישבים ביסוד המעלה אפרים פישל רבינוביץ – ראש מתיבתא תפארת ישראל רוז'ין של חסידות בויאן וחבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל אפרים פישל רוטנשטרייך – כלכלן, קובע מדיניות כלכלית, ממנהיגי התנועה הציונית בגליציה, מחנך, עיתונאי וחבר הסיים והסנאט הפולניים בין מלחמות העולם מטעם הציונים הכלליים, חבר הנהלת ההסתדרות הציונית והנהלת הסוכנות היהודית הרב יהושע פישל זקס, רב ואיש חינוך מאנשי היישוב הישן בירושלים יהושע פישל שניאורסון – פסיכולוג וסופר יחיאל פישל אייזנבך – מקובל, ראש ישיבת שער השמים בירושלים ירוחם פישל יהושע ברנשטיין – רב עדת החסידים בירושלים, וראש ישיבת חיי עולם, חבר ועד הישיבות בארץ ישראל ירוחם פישל פרלא – חיבר ספרים חשובים כתריאל פישל טכורש – ממייסדי חבר הרבנים שעל ידי הפועל המזרחי ותקופה מסוימת עמד בראשו הארי פישל – איש עסקים ונדבן יהודי שהקים מפעלים תורנים רבים מכון הארי פישל – גוף המאגד בתוכו מספר מוסדות ללימודי ומחקר תורה הפועלים להכשרת רבנים ודיינים. ויקטור פישל – דיפלומט וסופר ישראלי מאיר פישלס – רב, ראש ישיבה ודיין אשכנזי, ראש אבות בתי הדין בפראג וראש הישיבה בה במשך ארבעים שנה פישל ג'ייקובס – רב אמריקאי - ישראלי, אמן לחימה וקצין לשעבר בצה"ל ובשירות בתי הסוהר אישים ששמם הפרטי הוא פישל פישלר
אלמיירה

אלמיירה (בהולנדית: ‏Almere‏Ⓘ‏) היא עיר מתוכננת ורשות מקומית במחוז פלבולנד שבהולנד. אלמיירה כוללת שישה רבעים. רבעים אלו הם אלמיירה סטאד (המחולק לאלמיירה סטאד מזרח, מערב ומרכז) אלמיירה בויטן, אלמיירה פמפוס (בתכנון), אלמיירה האפן, אלמיירה הויט ואלמיירה פורט. כמו כן נכללת בשטח העיר שכונת אוסטפרדרסדיפ (Oostvaardersdiep) הנהנית ממשל חצי עצמאי. אלמיירה היא העיר החדשה ביותר בהולנד. הקרקע עליה היא שוכנת, הפולדר הדרומי של פלבולנד, יובש מימת אייסלמיר בין השנים 1959 – 1968. בנייתו של הבית הראשון הושלמה ב-1976 וב-1984 הוגדרה אלמיירה כרשות מקומית. זוהי העיר שאוכלוסייתה, המתקרבת ל-200,000 תושבים, היא הגדולה ביותר בפלבולנד והשביעית בגודלה בכל הולנד. באוקטובר 2007 חתמה העיר על הסכם עם ממשלת הולנד על תוכניות להרחבת העיר ל-350,000 תושבים עד לשנת 2030. במסגרת התוכניות ליבוש הים הוקצה שטח זה במקור לחקלאות. אף על פי כן, לאחר מלחמת העולם השנייה, היה מחסור בדיור עבור אוכלוסיית אמסטרדם שהלכה וגדלה והוכנו תוכניות לבניית שתי ערים בשטח המיובש. האחת הייתה לייליסטאד והשנייה נקראה עדיין בשלבי התכנון Zuidweststad (העיר הדרום-מערבית), אך בשנות השבעים ניתן לעיר השם אלמיירה, על שם אגם בשם זה שהתקיים באזור בימי הביניים והפך מאוחר יותר לזאודרזי (הים הדרומי). בניית הבית הראשון בעיר הושלמה ב-1976. ב-1984 הפך היישוב באופן רשמי לרשות מקומית. במקור תוכננה העיר להיות בנויה עם כמה מרכזים. רעיון זה נזנח מאוחר יותר. קיימים הבדלים בין אופן בניית הבתים בחלקים הישנים והחדשים של העיר. בשנות השבעים הייתה תוכנית הבנייה של העיר פונקציונלית ולא היו הבדלים ברמת הבנייה בין השכונות. עם זאת, החל משנות התשעים נבנו יותר שכונות יוקרה. דנמרק אולבורג, דנמרק צ'כיה צ'סקה בודייוביצה, צ'כיה רוסיה דמיטרוב, רוסיה רוסיה ירוסלבל, רוסיה אסטוניה האפסלו, אסטוניה גאנה קומאסי, גאנה (מ־2001) סודאן פורט סודאן, סודאן הממלכה המאוחדת לנקסטר, אנגליה, הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת מילטון קינס, אנגליה, הממלכה המאוחדת גרמניה רדנסבורג, גרמניה שוודיה וקשה, שוודיה טאיוואן טאינאן, טאיוואן מדיה וקבצים בנושא אלמיירה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אלמיירה (בהולנדית ובאנגלית) אלמיירה, ברשת החברתית פייסבוק אלמיירה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אלמיירה, ברשת החברתית אינסטגרם אלמיירה, סרטונים בערוץ היוטיוב משרד הסטטיסטיקה של הולנד מידע מאתר העירייה (באנגלית) "Kerncijfers wijken en buurten" CBS Statline (in Dutch). CBS. 2 July 2013. Retrieved 12 March 2014.
ארמנס

ארמנס (בצרפתית: Hermance) הוא נהר באורך 13 ק"מ הזורם לאורך גבול צרפת-שווייץ, ומהווה אחד מיובלי הרון. מקורו בסבואה עילית ובגובה של 583 מטר מעל פני הים. לאחר 7 ק"מ הוא מגיע אל הכפר וייז'י-פונסנה הנמצא על גבול צרפת-שווייץ. במשך 6 ק"מ הוא מהווה את גבול צרפת-שווייץ ונשפך לאגם ז'נבה. בתקופת מלחמת העולם השנייה ברחו יהודים רבים מצרפת הכבושה בידי הנאצים אל מעבר לנהר זה, אל שווייץ, תוך ניצול העובדה שמדובר בגבול ירוק. רבים מהם הסתייעו בחסידי אומות העולם שהתגוררו באזור, בהם היו ז'וזף לנסון ובתו תרז נורי, תושבי וייז'י. מדיה וקבצים בנושא ארמנס בוויקישיתוף עדותה של ניצולת השואה מרים מנוילוביץ, באתר יד ושם ערך זה הוא קצרמר בנושא נהרות ונחלים ובנושא גאוגרפיה של אירופה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אל-עוטורייה

אל-עוטורייה (בערבית: العطورية) היא עיר קטנה במזרח מחוז א-ריאן שבקטר. העיר הייתה חלק מהמחוז א-ג'מאליה, לפני שהמחוזות סודרו מחדש בשנת 2004. אל -עוטורייה היא העיר המזרחית ביותר במחוז א-ריאן והקרובה ביותר לחופי קטר. במפקד האוכלוסין בשנת 2010 התגלה כי בעיר ישנן 363 יחידות דיור ו-123 מקומות עבודה ומוסדות ציבוריים. בעיר ישנו הבדל מוחץ בין האחוז הזכרים והנקבות. 80% מתושבי העיר זכרים ו-20% נקבות. מתוך 1,060 התושבים 80% מעל גיל 20 לעומת 20% מתחת לגיל 20. האוכלוסייה באל-עוטורייה היא אוכלוסייה עובדת בשיעור גבוה, יחסית – 72% אחוז מתושבי העיר עובדים. כ-81% מהאנשים בשוק העבודה באל-עוטורייה הם גברים לעומת 19% נשים. להלן גרף התפתחות האוכלוסייה ביישוב: מדיה וקבצים בנושא אל-עוטורייה בוויקישיתוף מפקד האוכלוסין בשנת 2010 מפקד האוכלוסין בשנת 2004 בתוך מפקד האוכלוסין אפריל 2010 מוסדות ציבוריים ומקומות עבודה בתוך מפקד האוכלוסין בשנת 2010 הלמ"ס הקטרי מפקד האוכלוסין בשנת 1986 מפקד האוכלוסין בשנת 1997
קורנית (יישוב)

קוֹרָנִית הוא יישוב קהילתי בגליל בתחומי המועצה האזורית משגב. הקמת היישוב, שיועד לגרעין עתיר, אושרה עוד במחצית הראשונה של 1977. ביולי 1978 הוחלט במשרד השיכון על התחלת בניית מבני קבע ביישוב. היישוב נוסד בספטמבר 1978 על ידי גרעין של ישראלים מרחבי ישראל שאורגן על ידי האיחוד החקלאי. בעת העלייה על הקרקע באתר הזמני במושב שגב נקבע שעד המעבר ליישוב הקבע הוא יתנהל כמושב שיתופי. במרץ 1980 היו ביישוב 15 משפחות ולא היה ניתן להוסיף עוד משפחות בהיעדר מבנים נוספים למגורים. באותה עת טרם אושר תקציב ליישוב הקבע וחברי הגרעין הפגינו נגד הסחבת בהקמת היישוב. קורנית נמצאת על הר שְׁכַנְיָה, בצמוד ליישוב שכניה ומול כאוכב אבו אל-היג'א. הוא משתייך למועצה אזורית משגב. האזורים העירוניים הסמוכים ליישוב הם כרמיאל והקריות. קורנית נמצאת במרחק 13.7 קילומטר מכרמיאל ובמרחק של 20.5 קילומטר מהקריות. היישוב נקרא על שם שיח התבלין קורנית הנפוץ באזור. ביישוב יש כמה מתקנים קהילתיים : מגרש ספורט, מועדון חברים, גינות ציבוריות, אמפיתיאטרון, מועדון נוער שפועלת בו התנועה 'הנוער העובד והלומד' ומגרש כדורגל מדשא סינתטי. ביישוב ישנו גן משחקים, גן ציבורי קטן ובו אמפיתיאטרון, וכן פארק ששמו "הדרך של בן", על שם יליד היישוב, בן סלע, שנפל במלחמת לבנון השנייה. כיום מתגוררות ביישוב כ-200 משפחות, והמספר הולך וגדל. בשכניה, היישוב הסמוך, יש בית ספר יסודי, שבו לומדים רוב ילדי קורנית. קורנית, באתר הרשות לפיתוח הגליל קורנית, אתר משגב קורנית, יישוב קהילתי בגליל - אתר האינטרנט של היישוב הדרך של בן - פרטי מסלול לטיול דרך הפארק, באתר "מטיילים בלב גליל" אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 משפחות מדרום־אפריקה יקימו כפר תעשייתי, דבר, 14 ביוני 1977 מתחילה הקמת מיבני קבע בששה ישובים, דבר, 21 ביולי 1978 יואל דר, ישובים חדשים בחבל שגב, דבר, 8 בנובמבר 1978 יוסף פריאל, התעוררות ביישוב הגליל, דבר, 16 בינואר 1979 קורנית - ישוב חדש בגליל המערבי, דבר, 6 בספטמבר 1978 ברוך מאירי, הממונה על מחוז הצפון: יישוב הגליל במצב בלימה, מעריב, 30 במרץ 1980 מתיישבים בגליל הפגינו, מעריב, 12 ביוני 1980 אתר יישוב קהילתי קורנית ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ש"צ

האם התכוונתם ל... שליח ציבור – כינוי לחזן המוביל את התפילה בבית הכנסת שבתי צבי – משיח שקר מן המאה ה-17 ראו גם : שץ