דמיטרי פאבלוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה

דמיטרי פאבלוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (ברוסית: Великий Князь Дмитрий Павлович;‏ 18 בספטמבר 1891 – 5 במרץ 1942) היה בנו של פאבל אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, נכדו של הצאר אלכסנדר השני ובן דודם הראשון של הצאר ניקולאי השני, מארי מאדינבורו (בת זוגו של פרדיננד הראשון, מלך רומניה), גאורגיוס השני, מלך היוונים, אלכסנדרוס הראשון, מלך יוון, פבלוס, מלך יוון והנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו (בן זוגה של המלכה אליזבת השנייה). חייו המוקדמים היו בסימן מות אמו וגירוש אביו מרוסיה לאחר שנישא לפשוטי העם ב-1902. הנסיך הגדול דמיטרי ואחותו הבכורה הנסיכה הגדולה מריה פבלובנה, לה נשאר קרוב מאוד כל חייו, גודלו במוסקבה על ידי דודם מצד אביהם הנסיך הגדול סרגיי אלכסנדרוביץ' ואשתו הנסיכה הגדולה אליזבת פיודורובנה, אחותה של הצארינה אלכסנדרה פיודורובנה. דודו נהרג ב-1905 וכאשר דודתו נכנסה לחיי פרישות דתיים, דמיטרי בילה חלק גדול מנעוריו בחברת הצאר ניקולאי השני ומשפחתו הקרובה בארמון אלכסנדר, כשהם ראו בו כמעט כמו בן אומנה. הנסיך הגדול דמיטרי טיפח קריירה צבאית, וסיים את לימודיו במכללת חיל הפרשים של הצאר ניקולאי. הוא הופקד כקורנט בגדוד שומרי הסוסים. כרוכב מצוין, הוא השתתף במשחקים משחקים האולימפיים של 1912 בסטוקהולם. כנכדו של הצאר אלכסנדר השני, הוא תפס מקום בולט כחצר הקיסרית הרוסית, אך לא היה לו עניין רב בקריירה הצבאית שלו, ובמקום זאת ניהל חיים מהירים. באמצעות ידידותו עם פליקס יוסופוב, הוא לקח חלק בהתנקשות במיסטיקן האיכרים והקוסם כביכול גריגורי רספוטין, שנראה כבעל השפעה בלתי הוגנת וערמומית על הצאר ואשתו. בתגובה הוא גורש לחזית המלחמה בפרס, הוא נמלט מהמהפכה הרוסית והיגר למערב אירופה. הוא התגורר זמן קצר באנגליה, ובמהלך שנות ה-20 בפריז, שם ניהל רומן קצר אך ידוע לשמצה עם מעצבת האופנה הצרפתייה המפורסמת קוקו שאנל. הוא גם חי זמן קצר בארצות הברית. בשנת 1926, הוא התחתן עם אודרי אמרי, יורשת אמריקאית. לבני הזוג נולד בן לפני שהתגרשו ב-1937. בתור הנסיך הגדול הצעיר ביותר ששרד את המהפכה הרוסית, הוא היה דמות בולטת בקהילה הרוסית בגלות, אך הוא לא התעניין בפוליטיקה, ותמך במקום זאת בטענתו של בן דודו הראשון קיריל ולדימירוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, מצבו הבריאותי כבר היה בדעיכה, והוא מת משחפת בדאבוס, שווייץ בגיל 50. הנסיך הגדול דמיטרי נולד ב-18 בספטמבר (6 בספטמבר לפי הלוח הישן) 1891 כילד השני ובנם היחיד של פאבל אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ואשתו הראשונה, הנסיכה הגדולה אלכסנדרה גאורגיבנה. אביו של דמיטרי, הנסיך הגדול פאבל אלכסנדרוביץ', היה ילדם הצעיר של הצאר אלכסנדר השני, קיסר רוסיה ושל אשתו הראשונה, הקיסרית מריה אלכסנדרובנה. אמו של דמיטרי, אלכסנדרה, הייתה בתם של גאורגיוס הראשון, מלך היוונים ואולגה קונסטנטינובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, ואחות גדולה של אנדראס שהיה אביו של הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו, מה שהפך אותם לבני דודים ראשונים. הוא גם היה בן דוד ראשון של מארי, מלכת רומניה והנסיכה הגדולה ויקטוריה פיודורובנה, שהיו בנות דודתו מצד אביו הנסיכה הגדולה מריה אלכסנדרובנה שנישאה לאלפרד, דוכס אדינבורו וסקסוניה-קובורג-גותה, בנה השני של המלכה ויקטוריה והנסיך אלברט מסקסוניה-קובורג-גותה. הלידה התרחשה בנסיבות טרגיות. במהלך קיץ 1891, הנסיכה הגדולה אלכסנדרה והנסיך הגדול פאבל ביקרו את אחיו של פול הנסיך הגדול סרגיי אלכסנדרוביץ' באחוזתו הכפרית אילינסקוי ליד מוסקבה. אלכסנדרה הייתה בחודש השביעי להריונו של דמיטרי כאשר, תוך כדי טיול עם כמה חברים ליד נהר מוסקבה, היא קפצה לסירה, ונפלה למים. למחרת, היא התמוטטה מכאבי צירים אלימים שנגרמו בעקבות פעילות היום הקודם; דמיטרי נולד בשעות שלאחר התאונה. אלכסנדרה נכנסה לתרדמת שממנה מעולם לא יצאה. היא מתה מאקלמפסיה שישה ימים לאחר לידתו של דמיטרי. למרות שלרופאים לא הייתה תקווה להישרדותו של דמיטרי, הוא נותר חי, בעזרת דודו הנסיך הגדול סרגיי אלכסנדרוביץ', שנתן לפג דמיטרי את המרחצאות שנקבעו על ידי הרופאים, עטף אותו בצמר גפן ושמר אותו בתוך עריסה מלאה בבקבוקי מים חמים כדי לשמור על הטמפרטורה שלו, הטיפול של אותה התקופה כדי לשמור על פגים בחיים. לדמיטרי הייתה אחות גדולה, הנסיכה הגדולה מריה פבלובנה, איתה היה לו מערכת יחסים קרובה לאורך חייו. הנסיך הגדול פאבל היה כל כך מוטרד ממותה הבלתי צפוי של אשתו הצעירה, שהוא הזניח בתחילה את שני ילדיו הקטנים: דמיטרי ואחותו הגדולה הנסיכה הגדולה מריה פבלובנה. לפיכך, הילדים טופלו בעיקר על ידי אחיו הבכור של פאבל, הנסיך הגדול סרגיי אלכסנדרוביץ', ואשתו הנסיכה הגדולה אליזבת פיודורובנה, שלא היו להם ילדים משלהם. הם בילו את חג המולד ומאוחר יותר כמה חופשות קיץ עם הנסיך הגדול סרגיי והנסיכה הגדולה אליזבת שהקדישו חדר משחקים וחדרי שינה לצעירים בביתם הכפרי, אילינסקו. בהתאלמנותו, הדוכס הגדול פאבל התיישב עם ילדיו בארמונו בסנקט פטרבורג. הילדים אכלסו חדר תינוקות בקומה השנייה, וטופלו על ידי אחיות ומלווה. כמפקד משמר הסוסים הקיסרי, הנסיך הגדול פאבל אהב את ילדיו, אך כפי שהיה מקובל באותה תקופה, הוא נמנע מלהראות להם חיבה ספונטנית. דמיטרי ואחותו חונכו בתחילה בבית על ידי אומנות ומורים פרטיים, בעוד הם העריצו את אביהם שביקר אותם פעמיים ביום. כמו כל בני משפחת רומנוב, הנסיך הגדול דמיטרי נועד לקריירה צבאית שהחלה באופן מסורתי עבור הנסיכים הגדולים בגיל שבע. במקרה של דמיטרי זה התעכב עד שהיה בן תשע. באביב 1901 הופקד חינוכו בידי הגנרל גאורגי מיכאילוביץ' ליימינג. ליימינג היה אדם חם וחביב, שהפך מסור לתפקידו. הוא עבר לגור בארמון עם אשתו ובנם בוריס בן הארבע. בדירותיהם נהנו דמיטרי ואחותו מסביבה משפחתית חמה. בשנת 1895, הנסיך הגדול פאבל החל ברומן עם אישה נשואה, אולגה ולריאנובה פיסטולקורס. הוא הצליח להשיג עבורה גט ובסופו של דבר התחתן עם אולגה ב-1902, בזמן שהזוג שהה בחו"ל. הנישואים היו הפרה של חוק הבית של הרומנובים, ומאחר שהם נישאו בניגוד להתנגדותו של ניקולאי השני, הצאר אסר עליהם לחזור לרוסיה והנסיך הגדול פאבל לא הורשה לקחת את הילדים איתו לגלות. מאחר שנותרו ללא אב, דמיטרי בן האחת-עשרה ואחותו בת השתים-עשרה נשלחו לגור עם דודם, הנסיך הגדול סרגיי, ואשתו הנסיכה הגדולה אליזבת פיודורובנה (אחותה של הקיסרית), במוסקבה. אובדן אביהם והמעבר הפתאומי למוסקבה גרמו לילדים מצוקה רבה. בזיכרונותיה, הנסיכה הגדולה מריה פבלובנה (הצעירה) מתארת את הנסיך הגדול סרגיי כמטיל משמעת חמורה, ואת אשתו, הנסיכה הגדולה אליזבת, כאישיות קרה ולא מסבירת פנים. בשנת 1903, בהיותו בן שתים עשרה, נרשם דמיטרי לרגימנט משמר השבאלרים בעקבות לימודים באקדמיית הפרשים. ב-4 בפברואר 1905, הנסיך הגדול סרגיי, שהתפטר לאחרונה מתפקיד המושל הכללי של מוסקבה, נרצח על ידי איוואן קלאייב, חבר המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית. קלאייב, חמוש בפצצה תוצרת בית, הפסיק את הניסיון הראשון שלו להרוג את הנסיך הגדול כאשר הבחין בדמיטרי ומריה עם דודם בכרכרה שלו. רצח הנסיך הגדול סרגיי הוא נושא המחזה "המתנקשים הצודקים" של הסופר והפילוסוף הצרפתי אלבר קאמי משנת 1949. מותו של דודו היה רק אחד מכמה התנקשויות שפגעו בבני משפחה קרובים של דמיטרי. לאחר מותו של סרגיי, אביו של דמיטרי, הנסיך הגדול פאבל הורשה לחזור לרוסיה כדי להשתתף בהלוויה. הוא ביקש מניקולאי השני להחזיר את המשמורת על ילדיו, אך במקום זאת, ניקולאי מינה את אלמנתו של סרגיי, הנסיכה הגדולה אליזבת פיודורובנה, כאפוטרופוסית של הילדים. מריה פבלובנה המשיכה לחוש כמה רגשות של כעס כלפי דודתה, שאותה היא האשימה בנישואיה הנמהרים והלא מוצלחים מדי עם הנסיך וילהלם משוודיה בשנת 1908, אך דמיטרי יצר קשר חזק מאוד עם אליזבת והתפעל מעוצמתה האישית. חתונתה של מריה פבלובנה עם הנסיך וילהלם התקיימה בצארסקויה סלו בשנת 1908, והיא עזבה לשוודיה עם בעלה. אליזבת פיודורובנה נשארה זמן מה בארמון אלכסנדר בצארסקויה סלו כאורחת של הקיסר והקיסרית. בתקופה זו החל דמיטרי ליצור קשר הדוק עם ניקולאי השני, והסתכל עליו כאל אב אומן. הוא הצטרף אליו לטיוליו היומיומיים וביקש לבלות איתו כמה שיותר זמן. ניקולאי, בתורו, התייחס לדמיטרי בחביבות רבה. נראה שהוא אהב את רוחו החופשית וחוש ההומור של הצעיר, הסחה מבורכת מהלחצים של חיי היומיום שלו. בשנת 1909, דמיטרי עזב את טיפולה של דודתו כדי לעבור לסנקט פטרבורג עם המורה הראשי שלו ובן לוויה, גנרל ליימינג. הוא התגורר בארמון הפנוי של אביו ולאחר מכן בארמון בלוסלסקי-בלוז'רסקי, אותו ירש מדודו הנסיך הגדול סרגיי. ארמון נאו-בארוק זה, הממוקם בצומת נהר פונטנקה ונבסקי פרוספקט, יהפוך למגוריו העיקריים עד שיעזוב את רוסיה. הוא התכונן להיכנס לבית הספר לפרשים ניקולייבסקו. עם סיום לימודיו הוא הוסמך כקורנט ברגימנט משמר הסוסים, שעליו פיקד פעם אביו ובו נרשם בלידתו. כבן דודו של הצאר ניקולאי השני מהקו הזכרי, הוא תפס מקום בולט כחצר הקיסרות הרוסית, וניהל חיים מהירים במעמד הרוסי העליון. הוא היה רוכב סוסים מצוין, והוא התחרה בקפיצות ראווה באולימפיאדת סטוקהולם 1912. הוא הגיע למקום התשיעי בקפיצה האישית ואילו רוסיה במקום החמישי בקפיצה הקבוצתית. מאוכזב מהביצועים של הנבחרת הרוסית, דמיטרי התחיל את הרעיון של תחרות ספורט רוסית לאומית, ההתחלה של מה שתחת השלטון הסובייטי הפך לספרטקיאדה. באביב 1914 חזר אביו של דמיטרי להתגורר ברוסיה, והתיישב עם אשתו השנייה ומשפחתו החדשה בצארסקויה סלו. בערך באותו זמן, אחותו של דמיטרי, הנסיכה הגדולה מריה פבלובנה, שהתגרשה מבעלה, חזרה גם היא לרוסיה כשהיא עוברת להתגורר עם דמיטרי. עם זאת, מוטרד מהצורך העז שלה בו, דמיטרי התרחק במידת מה מאחותו, ופגע בה נורא. כמה חודשים לאחר מכן החלה מלחמת העולם הראשונה. כל בני המשפחה הצטרפו למאמץ המלחמתי. דמיטרי שירת ברגימנט סוסים של משמר החיים, השתתף במערכה בפרוסיה המזרחית. במהלך השבועות הראשונים של המלחמה הוענק לו מסדר גאורגיוס הקדוש לאחר שחילץ רב-טוראי פצוע תחת ירי כבד. באוגוסט 1915 כאשר ניקולאי השני עזב את סנקט פטרבורג כדי לקבל את הפיקוד המלא על הצבאות הרוסיים הנלחמים במלחמת העולם הראשונה, אשתו הקיסרית אלכסנדרה פיודורובנה לקחה על עצמה את ענייני המנהל היומיומיים של הממשלה מהבירה. אלכסנדרה הסתמכה על גריגורי רספוטין, מרפא איכרים שנראה שהחזיר את בנה ההמופילי אלכסיי, הצארביץ', מסף המוות. ככל שהתבוסות הרוסיות התגברו במהלך המלחמה, רספוטין ואלכסנדרה הפכו יותר ויותר לא פופולריים. בסופו של דבר, הנסיך הגדול דמיטרי פאבלוביץ' הצטרף לפליקס יוסופוב, ולדימיר פורישקביץ' (מנהיג המונרכיסטים בדומא) ד"ר סטניסלאוס דה לזובר ולוטננט סרגיי מיכאילוביץ' סוחוטין, קצין ברגימנט פראובראז'נסקי, בקנוניה להרוג את גריגורי, בתקווה שקץ השפעתו על המשפחה הקיסרית תהווה השפעה מועילה על מדיניותו של הצאר. ביום שישי בלילה 16/17 בדצמבר (OS), יוסופוב, שביקר את רספוטין בקביעות בחודשים האחרונים לצורך טיפול, הזמין את רספוטין לביתו. עם סטניסלאוס דה לזובר לבוש במדי נהג, פליקס הלך לביתו של רספוטין כדי לאסוף אותו. בסביבות 1:30 לפנות בוקר, הם הגיעו לארמון מויקה של יוסופוב, שם הוכן במיוחד חדר במרתף באגף המזרחי להרג. במשך כשעה בידר פליקס את רספוטין שלא חשד ביין אדום עד שהשתכר. ואז, בזמן ששניהם ישבו, ירה יוסופוב ברספוטין מטווח קצר באמצעות אקדח הבראונינג של דמיטרי. הכדור חדר לגופו של רספוטין מצד שמאל וחורר את הקיבה, הכבד והכליה. הפצע היה קטלני, אבל רספוטין לא מת מיד, במקום זאת הוא דימם מאוד. מתוך הלם, יוסופוב הותיר את רספוטין למות לבדו. הוא הצטרף לחבריו הקושרים: הנסיך הגדול דמיטרי, הפוליטיקאי ולדימיר פורישקביץ' וקצין הצבא סרגיי מיכאילוביץ' סוחוטין שהמתינו בחדר עבודה/סלון בקומת הקרקע. בינתיים, רספוטין, שהיה עדיין בחיים, ניסה לברוח דרך דלת צדדית לתוך חצר סגורה שנפתחה לרחוב בחוץ. מבוהל שהוא עלול להימלט, פורישקביץ' ירה אז ברספוטין בגבו, על מפתן הדלת. הקליע התמקם בעמוד השדרה. הגופה נלקחה פנימה ורספוטין נורה במצח מטווח אפס. בזעם, יוסופוב בעט בגופו של רספוטין בקצה נעליו הצבאיות, ריסק את אפו ואת עינו הימנית ועיוות את פניו. לאחר מכן נסעו המתנקשים למסוף הרכבות של ורשבסקי שם שרפו את בגדיו של רספוטין וחזרו לביתו של יוסופוב. בשעה 4:50 לפנות בוקר הסיע דמיטרי את הגברים ואת גופתו של רספוטין, עטופה בבד רחב, אל גשר פטרובסקי, שחצה לאי קרסטובסקי. בסביבות השעה 5 לפנות בוקר, הם השליכו את הגופה לתוך מלאיה נבה לתוך חור שהם עשו בקרח. לאורך כל הדרך, הנסיך הגדול דמיטרי, שנהג במכונית, מעולם לא ראה את רספוטין. הידיעה על רצח רספוטין התפשטה במהירות. באותה שבת כבר פרסם עיתון ערב פרטים על החיסול המזהים נכון את המקום וחלק מהפרטים. עד יום ראשון הושם דמיטרי במעצר בית. פליקס יוסופוב, שניסה לברוח לקרים, נעצר בתחנת הרכבת. הוא התגורר אז בארמון חמותו, אך בעצת דודו הנסיך הגדול ניקולאי מיכאילוביץ', הוא עבר לארמון דמיטרי להגנה, שכן זו הייתה זכותו של הצאר בלבד להעמיד לדין את בני המשפחה הקיסרית.. גופתו של רספוטין נמצאה ב-19 בדצמבר על ידי שוטר נהר שהלך על הקרח וגילה את הגופה הקפואה. הנתיחה שלאחר המוות נערכה למחרת. גנרל-מאיור פופל ביצע את חקירת הרצח. בשלב זה נמלטו מהעיר ד"ר סטניסלאוס דה לזובר ולוטננט סרגיי מיכאילוביץ' סוחוטין. הוא אמנם חקר את הנסיך הגדול דמיטרי, פליקס יוסופוב ולדימיר פורישקביץ', אבל הוא החליט לא להאשים אותם ברצח. כתוצאה מהשתתפותו ברצח רספוטין, הודח הנסיך הגדול דמיטרי פאבלוביץ' מהחצר הקיסרית ונשלח לגלות לחזית המלחמה הפרסית. תחינות החנינה מקרובי משפחת רומנוב בשמו נדחו על ידי הצאר. בשעות המוקדמות של 6 בינואר 1917, הנסיך הגדול דמיטרי עזב את סנקט פטרבורג כדי לא לחזור. לאחר ארבעה ימי מסע, הוא הגיע לבאקו בים הכספי, והפליג למחרת בבוקר אל החוף הדרומי הפרסי. עם הגעתו לפרס, הוא התקבל בברכה על ידי קציניו שכן המוניטין שלו על רצח רספוטין הפך אותו לפופולרי. הוא שירת עשרה שבועות תחת גנרל ניקולאי בארטוב שעמד בראש קורפוס הקוזקים הראשון בחזית הקווקז בעיר קזווין שבפרס. תוך חודשיים נאלץ ניקולאי השני לוותר על השלטון של שושלת רומנוב. הגנרל בארטוב ביקש מדמיטרי לעזוב כיון שהיו טרטורים מהדרגים הנמוכים, ולא ניתן היה להבטיח את שלומו. רונלד וינגייט אירח את הנסיך הגדול דמיטרי פאבלוביץ' כשעבר דרך נג'ף. הממשלה הזמנית הזמינה אותו לחזור לרוסיה, אך הוא סירב. בהיעדר חברים וכסף, הוא חי בצורה מסוכנת. בקיץ 1917 עזב דמיטרי את אזור הכיבוש הרוסי ועבר לטהראן. דמיטרי שהה זמן קצר אצל הגנרל מיידל, אז ראש דיוויזיית הקוזקים הפרסית, לפני שנלקח על ידי השר הבריטי בטהראן, סר צ'ארלס מארי מרלינג, ואשתו, לוסיה. עד סוף 1917 ורוב 1918 התגורר הנסיך הגדול דמיטרי עם בני הזוג מרלינג. סר צ'ארלס השיג תעודת כבוד עבור דמיטרי כקצין קישור עם הנציגות הבריטית ובסופו של דבר שכנע את משרד החוץ הבריטי ב-1918 שדימיטרי יהפוך לקיסר הבא של רוסיה, וקיבל את קבלתו לאנגליה לאחר דחיות רבות קודמות. מרלינג הפך לדמות אב חשובה לנסיך הגדול דמיטרי, והיחסים שנוצרו שם בין הנסיך הגדול לכל משפחת מרלינג יתבררו כקרובים ומתמשכים. מרלינג ומשפחתו לקחו עמם את דמיטרי כשעזבו את טהראן לאנגליה בסוף 1918. במהלך המסע הארוך לאנגליה בספינת קיטור איטית, הדוכס הגדול דמיטרי חלה במחלת הטיפוס בבומביי וכמעט מת. הוא נאלץ להתאושש בקהיר. בינואר 1919 הגיע לצרפת דרך מצרים. הוא חצה את הים התיכון ירד במרסיי והמשיך ביבשה לפריז. הוא החזיק דירה במלון ז'ורז' החמישי ובצרפת, שם נודע לו על הסוף הטרגי של רבים מקרובי משפחתו מבית רומנוב. המארלינגים לקחו אותו ללונדון שם הוא התאחד עם דודתו מצד אמו, הנסיכה הגדולה מריה גאורגיבנה. היא סיפקה לו את הכסף מההכנסות ממכירת הארמון שלו בסנקט פטרבורג, שהתבצעה לפני שהבולשביקים תפסו את השלטון. דמיטרי לקח חדר בריץ ובילה את רוב זמנו עם דודתו. הוא נסע לסאסקס וביקר את נטליה ברשובה, דודתו הצעירה. היא הייתה שבורה מאובדן בעלה, הנסיך הגדול מיכאל אלכסנדרוביץ', ודמיטרי חזר במהירות לחייו. ליידי מרלינג הלכה לראות את עוזר המזכיר הפרטי של המלך לורד קרומר כדי להודיע לו על בואו של הנסיך הגדול. אבל ג'ורג' החמישי נחרד מההתפתחות ודמיטרי זכה לביקור מהיר של נציג משרד החוץ שביקש ממנו לעזוב את בריטניה, והציע לו לנסוע למלטה. הוא סירב אלא אם כן הפקודה הגיעה ישירות מג'ורג' החמישי והעניין בוטל. נוכחותו הייתה אי נוחות לממשלת בריטניה שלא רצתה להרגיז את המשטר הבולשביקי החדש ומשטרו של הצאר נתפס בבריטניה כאכזרי ועקוב מדם. בלונדון, דמיטרי התאחד לבסוף עם אחותו הנסיכה הגדולה מריה פבלובנה שנמלטה מרוסיה המהפכנית דרך אוקראינה עם בעלה השני הנסיך פוטיאטין. דמיטרי עבר עם אחותו וגיסו ולקח בית ביחד בדרום קנזינגטון. בני הזוג יוסופוב ברחו מרוסיה עם הצארינה האלמנה וגם הם התיישבו בלונדון. פליקס ניסה לחדש את ידידותם הקודמת, אך דמיטרי התחמק ממנו, והתרעם על יוסופוב שניתק את שבועת השתיקה בנוגע לאירוע חיסולו של רספוטין. גם היחסים בין דמיטרי לפוטיאטין התחממו במהרה. באביב 1920, מריה פבלובנה חזרה לפריז כדי להיפגש עם אמם החורגת, הנסיכה אולגה פיילי, ושתי אחיותיהן למחצה. היא החליטה להישאר בבירת צרפת כדי להיות קרובה אליהם. לא מרוצה באנגליה, דמיטרי הלך בעקבות אחותו לפריז בקיץ 1920. בפריז דמיטרי לקח חדרים במלון עד שמצא דירת שני חדרים צנועה. ההכנסות ממכירת ארמונו בסנקט פטרבורג שלו אפשרו לו לחיות טוב אבל הם התרוקנו במהירות. הוא נתן בנדיבות למהגרים אחרים נזקקים ולארגוני צדקה רוסים. בקיץ 1921, דמיטרי ליווה את אחותו לדנמרק למפגש מחודש עם בנה הנסיך לנארט. בהיותו בדנמרק, דמיטרי פגש שוב את משפחת מרלינג ועם אחותו ביקר את הקיסרית האלמנה, מריה פיודורובנה, שפרשה לווילה שלה Hvidore. כשהמשאבים הכלכליים שלו מתרוקנים, הנסיך הגדול דמיטרי מצא עבודה בדירקטוריון של חברת שמפניה. עיתונאי אמריקאי תיאר אותו בסביבות הזמן הזה כאטרקטיבי: "הוא, במראה הצנום והמטופח שלו, כל מה שנסיך גדול צריך להיות - במיוחד אם אתה אוהב את הנסיך הגדול שלך צעיר, מגולח למשעי וקעור בקו המותניים. יש לו דמות כמו רודולף ולנטינו". דמיטרי, הידוע בנוף הפריזאי של שנות ה-20, ניהל אז רומן עם זמרת האופרה מרתה דאבלי. דרכה התקרב דמיטרי לקוקו שאנל. "את לוקחת אותו", נטען כי הזמרת הציעה לו לחברתה הוותיקה: "הוא יקר מדי בשבילי". שאנל ודמיטרי, שלמעשה נפגשו קודם לכן בפריז שלפני מלחמת העולם הראשונה, הפכו למאהבים. מערכת היחסים ביניהם נמשכה כשנה. זה התחיל באביב 1921 עם שהות מחוץ לעונה במונטה קרלו, שם ניסו לחיות בדיסקרטיות ככל האפשר. אחותו של דמיטרי, מריה פבלובנה, מצאה לעצמה נישה בתעשיית האופנה הפריזאית העולה על ידי הקמת עסק בשם "קיטמיר" שהתמחה ברקמה של חרוזים ופאייטים ועשתה עבודה רבה עבור שאנל. דמיטרי הייתה זו שהכירה לשאנל את ארנסט בו, הבשם שיצר את שאנל מספר 5, המוצר העמיד ביותר שלה. קוקו ודמיטרי בילו קיץ שמח בווילה ליד ארקשון. הרומנטיקה שלהם כשלה, אבל הם נשארו חברים. מאוחר יותר תגיב שאנל: "הנסיכים הגדולים האלה, כולם אותו דבר, פנים ראויות להערצה שאין מאחוריהן כלום, עיניים ירוקות, כתפיים רחבות, ידיים עדינות... האנשים הכי שלווים, הביישנות עצמה. הם שותים רק כדי לא לפחד, גבוהים, יפים, מעולים, ומאחורי זה כלום: חלולות ווודקה. בתור הנסיך הגדול הצעיר ביותר ששרד את המהפכה הרוסית, דמיטרי היה דמות בולטת של הקהילה הרוסית בגלות. הוא הוצע כמועמד פוטנציאלי לכס המלכות על ידי כמה קבוצות מונרכיסטיות. במהלך שנות ה-20 המוקדמות, הייתה יריבות מרה בין מחנות תומכיו של הנסיך הגדול קיריל ולדימירוביץ' לאלו של הנסיך הגדול ניקולאי ניקולאייביץ'. בעוד אלו שלא תמכו בניקולאי או קיריל דגלו במועמדותו של דמיטרי לכס המלכות הרוסי. ב-8 באוגוסט 1922, כונס זמסקי סובור מאולתר בפריאמוריה, והנסיך הגדול ניקולאי ניקולאיביץ' "נבחר" לקיסר. הנסיך הגדול לא קיבל ולא סירב למחווה הריקה הזו. לאחר שהמתין לאישור מותו של הצאר ניקולאי השני, בנו ואחיו, ב-1924 הודיע הנסיך הגדול קיריל ולדימירוביץ' (גם ב-8 באוגוסט) כי יקבל על עצמו "אפוטרופוס" על כס המלכות של רוסיה. זמן קצר לאחר מכן, ב-13 בספטמבר, הוא הוציא את המניפסט שלו על נטילת כל הזכויות האימפריאליות ותואר הקיסר. ב-25 בספטמבר 1924, הנסיך הגדול אלכסנדר מיכאלוביץ' פרסם פנייה לרוסים לעמוד לצד הנסיך הגדול קיריל ולדימירוביץ'. בתקופה זו הנסיך הגדול דמיטרי פאבלוביץ', שלא היו לו שאיפות פוליטיות לעצמו, תמך במקום זאת בטענתו של בן דודו הראשון, הנסיך הגדול קיריל ולדימירוביץ'. הנסיך הגדול דמיטרי היה פעיל גם מבחינה פוליטית. יחד עם בן דודו, הנסיך דמיטרי אלכסנדרוביץ', הוא היה מעורב מאוד בארגוני הנוער המלוכניים שצמחו בשנים שבין המלחמות. עד 1923, הגדול שבהם היה "איחוד רוסיה הצעירה" שהטיף לאורתודוקסיה, לאומנות, מונרכיזם וקולקטיביזם איכרים. בשנת 1923 התגרשה הנסיכה הגדולה מריה פבלובנה מבעלה השני וקנתה בית קטן בבולון-סיר-סן ודמיטרי עבר איתה לקומה העליונה. כשהוא עבד בריימס בחברת השמפניה, הוא היה בחוץ רוב היום אבל בילה את הערב עם אחותו. הוא הוזמן למסיבת תה בוורסאי עם אחותו, הוא פגש את אודרי אמרי, יורשת אמריקאית מתוחכמת ומושכת. אביה היה מיליונר מעשה ידיו ולאחר מותו נישאה אמה לבן של הרוזן השני מליצ'פילד. לנסיך הגדול דמיטרי לא היה הון להציע, אבל הם התאהבו והם נישאו בכנסייה האורתודוקסית בביאריץ ב-21 בנובמבר 1926. אלה היו נישואים מורגנטיים, ואודרי, שהמירה את דתם לנצרות האורתודוקסית הרוסית ולקחה את השם אנה יואנובנה בטבילה, קיבלה את התואר הוד מעלת רוממותה, הנסיכה רומנובסקאיה-איליינסקאיה על ידי בן דודו, הנסיך הגדול קיריל. הם בילו את ירח הדבש שלהם באנגליה שם הקימו את ביתם הראשון. בנם היחיד של בני הזוג, פול רומנובסקי-איליינסקי, נולד בלונדון בשנת 1928. פול גדל בצרפת, בריטניה וארצות הברית; הוא שירת כנחת אמריקאי במלחמת קוריאה. ב-1989, הוא נבחר לראש עיריית פאלם ביץ', פלורידה, וכך הפך לצאצא רומנוב היחיד שידוע כי מילא תפקידים ציבוריים. לאחר נפילת רוסיה הקומוניסטית ב-1991, פנתה אליו משלחת של מלוכנים רוסיים וביקשה ממנו לקבל את התואר צאר, אולם הוא סירב. בשנת 1928 נפטרה הקיסרית האלמנה, והנסיך הגדול קיריל התקבל בהלוויה כראש בית רומנוב על ידי משפחת המלוכה של דנמרק - זו הייתה הפעם האחרונה שהשושלת כולה הופיעה כמשפחה יחידה בלתי מחולקת והנסיך הגדול דמיטרי היה דמות בולטת בהליך. הצעיר מבין הנסיכים הגדולים, דמיטרי פאבלוביץ' ייצג לעיתים קרובות את הנסיך הגדול קיריל באירועים ציבוריים, פרטיים ופוליטיים. הוא בלט בהלוויות של קונסטנטינוס הראשון, מלך יוון (1923), אסטריד, מלכת הבלגים (1935), בחתונת בתו של הנסיך הגדול קיריל, הנסיכה הגדולה קירה עם לואי פרדיננד, נסיך פרוסיה (1938), וגם בטקסים סביב ירושתו של הנסיך הגדול ולדימיר קירילוביץ' את זכויות ראשות הבית הקיסרי עם מות אביו ב-1938. הנסיך הגדול דמיטרי היה אספן ידוע של דגמי רכבות ובשלב מסוים נחשב כבעל אחד האוספים הגדולים באירופה. במהלך הכיבוש הנאצי של פריז, האוסף של דמיטרי נעלם, ומאז עלתה תיאוריה שהם נתפסו על ידי הרמן גרינג, אספן רכבות לדוגמה בעצמו. בסוף שנות ה-20, הדוכס הגדול דמיטרי התערה עם בן דודו, הנסיך דמיטרי אלכסנדרוביץ' רומנוב בארגוני הנוער המלוכניים שצמחו בשנים שבין המלחמות. עד 1923, הגדול שבהם היה איגוד הצעירים הרוסים ששמו שונה ל"איחוד מלאדורוסי" (Cоюз Младороссов) ב-1925. זו הייתה קבוצה לאומנית רוסית שהושפעה מהפשיזם האיטלקי, שהוקמה במטרה מפורשת של הקמת "מלוכה סובייטית" ברוסיה. הוא הצטרף לקבוצה זו כמועמד לנסיך הגדול קיריל ולדימירוביץ', שכמתיימר לכס המלכות לא יכול היה להתחבר ישירות לשום ארגון או מפלגה פוליטית. בשנת 1935, הנסיך הגדול דמיטרי נשא סדרה של נאומים לסניפי רוסיה הצעירה ברחבי צרפת. עם זאת, במהלך השנים הבאות, הוא התאכזב מאוד מהקבוצה, ובסופו של דבר הוא נשבר ממנה לחלוטין. הוא תיעב את היטלר ואת הנאציונל-סוציאליזם, והוא התבטא בפומבי נגד היטלר בינואר 1939. הנסיך הגדול דמיטרי יצא לכאורה נגד תוכנית מאוחרת יותר של היטלר להוביל אצילים רוסים גולים בתוך הצבא הגרמני נגד הבולשביקים בהצהרה הנחרצת ששום דבר לא יגרום לו להילחם נגד רוסים אחרים. הנסיך הגדול דמיטרי פאבלוביץ' ורעייתו יכלו להרשות לעצמם אורח חיים עשיר מאוד עם בתים בלונדון, ביאריץ, ניי-סיר-סן, ושאטו דה בומסניל ליד קאן, וביקורים באמריקה. לאחר עשר שנות נישואים, הם התגרשו בשנת 1937. דמיטרי התגורר אז בשאטו דה בומסניל בבומסניל, אוור, צרפת, שאותה קנה ב-1927. עם השנים התאכזב דמיטרי מהסיכויים להחזרת המלוכה ברוסיה ופרש מהחיים הציבוריים. הוא התגורר בשאטו דה בומסניל עד 1938, כאשר עקב ההידרדרות במצבו הבריאותי מכר את הטירה. ב-1937 נישאה שוב גרושתו. בנו למד בבית הספר באנגליה, אבל דמיטרי יכול היה לבלות איתו את חופשות הלימודים עד 1939, אז הוחלט לשלוח את פול לאמריקה ליתר ביטחון. הם נפגשו בפעם האחרונה בג'נובה ובילו שלושה ימים לפני שפול יצא לאמריקה. למרות שלא הייתה לו בריאות איתנה, הדוכס הגדול דמיטרי היה, במשך רוב חייו, איש ספורט פעיל מאוד, הצטיין בפולו, רכיבה על סוסים, טניס ומזחלות. רופאיו בלונדון ובדאבוס העריכו כי הוא חלה לראשונה בשחפת בסביבות 1929, אשר הפכה כרונית. הוא נכנס לסנטוריום שצאלפ בדאבוס, שווייץ ב-2 בספטמבר 1939, למחרת הפלישה הגרמנית לפולין, והעיר במכתב לאחותו שמעולם לא בילה לילה אחד בשום סוג של בית חולים או מוסד רפואי. בריאותו החלה בדעיכה מתמדת באוגוסט 1940. בסתיו של אותה שנה, הוא עבר ניתוח לא מוצלח והיה מרותק למיטה במשך שלושה חודשים לאחר מכן. לאחר שני ניתוחים נוספים, בינואר ובפברואר 1941, דיברו הרופאים באופטימיות. מביטחונו של בית ההבראה בדאבוס עקב דמיטרי בעניין רב אחר אירועי מלחמת העולם השנייה; הוא כתב לחבר ב-10 באפריל 1940, ערב קריסת צרפת, "הכל מתחיל להיראות קטנוני בהשוואה לאירועים בעולם". ב-4 במרץ 1942, הדוכס הגדול דמיטרי ארגן פסטיבל רוסי כדי לבדר את עצמו עם חברו ועם הצוות. החגיגה נמשכה עד מאוחר בלילה. למחרת בבוקר דמיטרי לקה בהתקף פתאומי של אורמיה ומת בגיל חמישים. הוא הובא למנוחות בוואלדפרידהוף, דאבוס. לאחר מותה של אחותו של דמיטרי, מריה פבלובנה, בדצמבר 1958, אחיינו, הנסיך לנארט ברנדוט, קבר אותו לצד אחותו, בקפלה של טירתו באי מאינאו בימת קונסטנץ, שם הוא קבור כעת לצד אחותו בקריפטה של משפחת ברנדוט. מדיה וקבצים בנושא דמיטרי פאבלוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה בוויקישיתוף "Grand Duke Dmitri Pavlovich of Russia". Olympedia. נבדק ב-13 במאי 2021. {{cite web}}: (עזרה) Perry & Pleshakov, The Flight of the Romanovs, p. 43 Hayter-Menzies, Grand Duke Dmitri Palovich p. 48 Van der Kiste, The Romanovs 1818–1959, p. 141. Van der Kiste, The Romanovs 1818–1959, p. 142. Hall & Beeche, The Romanovs 1818–1959, p. 176. Van der Kiste, The Romanovs 1818–1959, p. 166. Van der Kiste, The Romanovs 1818–1959, p. 167. ראה מכתבו של הנסיך הגדול דמיטרי פאבלוביץ' לנסיכה הגדולה מריה פבלובנה, 27 באוקטובר 1939. דמיטרי ומריה התרעמו על דודם ודודתם, והאשימו אותם בפרידה הכפויה מאביהם האמיתי, שנטש אותם. המקור נמצא בארכיון המשפחתי במאינאו, ביתו של הרוזן המנוח לנארט ברנדוט Grand Duchess Marie Pavlovna (1931) "Education of a Princess". The Viking Press. Hayter-Menzies, Grand Duke Dimitri Pavlovich, p. 51. Hayter-Menzies, Grand Duke Dimitri Pavlovich, p. 50. Camus, Albert (1985). "The Just Assassins". Caligula and 3 Other Plays. New York: Vintage Books. "Diaries of Grand Duke Dmitri". אורכב מ-המקור ב-3 בינואר 2017. נבדק ב-15 בינואר 2014. {{cite web}}: (עזרה) דמיטרי כתב כמה מכתבים לאחותו במהלך שהותו עם ניקולאי ואלכסנדרה, ותיאר כמה הוא נהנה שם. המכתבים המקוריים שרדו בארכיון בית ברנדוט באי מאינאו. התכתבות מאוחרת יותר שלו עם ניקולאי השני, בין השנים 1908–1914, תיפול לידי הבולשביקים ותתפרסם ב-1925 ב"ניקולאי השני והנסיכים הגדולים" ["Николай II и Великие Князья"], בעריכת ו. פ. סמניקוב. "Dmitry, Grand Duke Pavlovich". Olympedia. Perry & Pleshakov, The Flight of the Romanovs, p. 105 Hayter-Menzies, Grand Duke Dimitri Pavlovich, p. 52. Nelipa, Killing Rasputin, loc 4977 Nelipa, Killing Rasputin, loc 5829 Nelipa, Killing Rasputin, loc 5043 Nelipa, Killing Rasputin, loc 5141 מכתביו ורישומי היומן שלו, לפעמים, שנכתבו בלחץ רגשי בזמן שהוא חי מחדש אירועים שכמו תמיד יפריעו לו מאוד, תומכים בתיאור ההיסטורי המקובל של ההתנקשות. הפריצה האחרונה שלו עם יוסופוב בלונדון ב-1920 מתועדת במכתבים שהוחלפו בין שני הגברים, שאף אחד מהם לא פורסם מעולם. המקורות הם כולם חלק מהאוסף של משפחת אילינסקי, יחד עם יומניו של פאבלוביץ'. פאבלוביץ', שכנער ראה בעיני רוחו את ניקולאי השני כ'איש מעשה' והעריץ אותו מאוד, התאכזב מיחסו והתנהגותו של הצאר בשנות המלחמה. כמו נסיכים גדולים רבים אחרים, הוא ניסה ללא הצלחה להזהיר את ניקולאי ממה שהוא ראה כסכנה הקרובה של רוסיה. הרצח היה, בתפיסתו, מעשה פטריוטי ומעשה של ייאוש, אך כמעט מיד התחרט על כך ולימים יתאר בכמה הזדמנויות במכתביו וביומניו את הגועל והחרטה שחש על מעורבותו שלו בפרשה. ליוסופוב הוצעה, בשנת 1920, הזדמנות לדבר על ההתנקשות במסע הרצאות בארצות הברית, שהרווחים ממנו יועברו לצלב האדום, והאינטרס שלו להמשיך בסיור התברר כקש האחרון במערכת היחסים שלו עם הנסיך הגדול דמיטרי פאבלוביץ'. Zeepvat, Romanov Autumn, p. 175 Hayter-Menzies, Grand Duke Dimitri Pavlovich p. 54 Perry & Pleshakov, The Flight of the Romanovs, p. 136. Perry & Pleshakov, The Flight of the Romanovs, p. 137. Perry & Pleshakov, The Flight of the Romanovs, p. 214. Zeepvat, Romanov Autumn, p. 176 ראה התכתבות של סר צ'ארלס עם משרד החוץ, שנשמר במשרד הרישום הציבורי, קיו, בריטניה. המסמכים של ניקולאי ניקולאייביץ' נמצאים במכון הובר, סטנפורד, ויומניו של פאבלוביץ' מספקים גם הם תיאור מפורט של חייו בפרס, יחסיו עם המארלינגים וניסיונותיו להגיע לאנגליה. Perry & Pleshakov, The Flight of the Romanovs, p. 256. Zeepvat, Romanov Autumn, p. 178 Vassiliev, Beauty in Exile, p. 161 Vassiliev, Beauty in Exile, p. 163 Zeepvat, Romanov Autumn, p. 179 Hayter-Menzies, Grand Duke Dimitri Pavlovich, p. 55. Hayter-Menzies, Grand Duke Dimitri Pavlovich, p. 56. Diary of Grand Duke Dmitri, March/April 1921 Rumours that Pavlovich was bisexual have never been substantiated, and they are firmly contradicted by his own letters and diaries. Perry & Pleshakov, The Flight of the Romanovs, p. 262. Perry & Pleshakov, The Flight of the Romanovs, p. 263. Perry & Pleshakov, The Flight of the Romanovs, p. 300. Zeepvat, Romanov Autumn, p. 180 Unpublished letter of Constantine de Grunwald to Grand Duchess Maria Pavlovna, 3 June 1939, Mainau. Zeepvat, Romanov Autumn, p. 181 Perry & Pleshakov, The Flight of the Romanovs, p. 310. Perry & Pleshakov, The Flight of the Romanovs, p. 312. Perry & Pleshakov, The Flight of the Romanovs, p. 311. בתעודת הפטירה שלו לא מצוין סיבת המוות, וכל הרישומים הרפואיים של שצלפ נהרסו לאחר הפיכת בית ההבראה למלון בשנות ה-50. בנו האמין שהוא מת משחפת, ובן דודו מיכאיל פיודורוביץ', נסיך רוסיה ציטט אורמיה, וההספד שלו "ניו יורק טיימס" ציטט גם אורמיה. שמועות על רצח צצו במקום אך מעולם לא הוכחו, ולא הייתה חקירה משטרתית. ויליאם לי, "Leben und Sterben in Davos", ב-Davoser Revue, 2000.