laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ארכנופוביה (סרט)

ארכנופוביה (באנגלית: Arachnophobia) הוא סרט אימה קומי אמריקאי משנת 1990, שבוים על ידי פרנק מרשל, ומככבים בו ג'ף דניאלס וג'ון גודמן. העלילה מתמקדת בזן של עכבישים קטלניים התוקפים עיירה בקליפורניה. בתחילת הסרט עכביש קטלני חומק לארצות הברית מאזור אגן האמזונאס בוונצואלה בתוך ארון המתים, בו נמצא הצלם המנוח ג'רי מאנליי, אחד מקורבנותיו של העכביש הקטלני אשר מובא לקבורה בארצות הברית. לאחר שהעכביש הקטלני מתרבה עם אוכלוסיית העכבישים המקומית, נוצר זן חדש של עכבישים אשר משתלט על עיירה קטנה בקליפורניה בשם קאניימה. עלילת הסרט מתמקדת ברופא בשם רוס ג'נינגס (ג'ף דניאלס) הסובל מפחד מעכבישים (ארכנופוביה, ומכאן שם הסרט). רוס הוא תושב חדש בעיירה אשר במהרה מגלה כי הוא סובל ממחסור במטופלים בשל תחרות מצד רופא העיירה הקשיש סם מטקלף, אשר היה אמור במקור לפרוש ולהעביר את כל המטופלים שלו לרוס. המוניטין של רוס ניזוק באופן חמור לאחר שחלק מהמטופלים המעטים שלו מתים באופן מסתורי – אף על פי שהם מתים כתוצאה מנשיכות העכבישים ולא בשל הזנחה מצדו. לאחר שד"ר מטקלף עצמו נהרג מאחד העכבישים, רוס מבין כי העיר שורצת בעכבישים קטלניים ובעזרת המדביר דלברט מקקלינטוק (ג'ון גודמן), אנטומולוג בשם ג'יימס את'רטון (ג'וליאן סאנדס) והעוזר שלו כריס קולינס (בריאן מקנאמרה), החבורה מנסה לחסל את זן העכבישים הקטלני. העכבישים ששימשו בסרט כמין הכלאיים שמשתלט על העיירה היו מהמין Delena Cancerides (אנ'), מין ממשפחת המברישניים שמוצאו מניו זילנד, ואינו מסוכן לבני אדם. ב-2 ביוני 2022 פורסם שכריסטופר לנדון (אנ') יביים רימייק לסרט. את הסרט החדש יפיקו, מטעם חברת "אמבלין אנטרטיינמנט" – פרנק מרשל, שביים את הסרט המקורי, וג'יימס ואן עבור חברת "אטומיק מונסטר הפקות". ארכנופוביה Grober, Matt (June 2, 2022). ‘Freaky’ Filmmaker Christopher Landon To Mount ‘Arachnophobia’ Remake For Amblin. Deadline Hollywood, retrieved June 2, 2022 Hilbrun, Trey III (June 2, 2022). ‘Happy Death Day’ Director, Christopher Landon to Direct ‘Arachnophobia’ Remake. iHorror, retrieved June 2, 2022 "ארכנופוביה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "ארכנופוביה", באתר נטפליקס "ארכנופוביה", באתר AllMovie (באנגלית) "ארכנופוביה", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "ארכנופוביה", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "ארכנופוביה", באתר Metacritic (באנגלית) "ארכנופוביה", באתר אידיבי "ארכנופוביה", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "ארכנופוביה", קדימון הסרט בערוץ "Amblin", באתר יוטיוב ערך זה הוא קצרמר בנושא סרטים אמריקאיים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פחד עד מוות

פחד עד מוות (באנגלית: Tremors) הוא סרט מפלצות-אימה-קומי אמריקאי משנת 1990, שבוים על ידי רון אנדרווד ומככבים בו קווין בייקון, פרד וורד, פין קרטר, מייקל גרוס וריבה מקנטייר. הצלחת הסרט הניבה לאורך השנים 5 סרטי המשך, סרט פריקוול וסדרת טלוויזיה אשר התבססו על עלילת סרט זה. עלילת הסרט מתמקדת בתושבי הכפר הנידח פרפקשן הממוקם בלב מדבר נבדה. אל הכפר מגיעה סייסמולוגית צעירה אשר חוקרת סדרה של רעידות אדמה מסתוריות אשר מתרחשות באזור. עד מהרה, תושבי העיירה מגלים שרעידות האדמה הן למעשה תולעי ענק אוכלות אדם אשר חיות מתחת לאדמה. כעת תושבי הכפר נאלצים להילחם על חייהם לאחר שהתולעים מתחילות לצוד אותם. קווין בייקון בתפקיד ואל מקי - שיפוצניק שמבצע עבודות שונות ברחבי הכפר יחד עם השותף העסקי שלו ארל. ואל וארל מאסו בחיים השקטים בפרפקשן והם מעוניינים לעבור לעיר גדולה יותר. פרד וורד בתפקיד ארל באסט - השותף העסקי של ואל. פין קרטר בתפקיד רונדה לבק - סטודנטית לתואר שני בגאולוגיה שחוקרת רעידות אדמה מסתוריות בתחומי הכפר פרפקשן. מייקל גרוס בתפקיד ברט גאמר - חובב קונספרציות אשר מיומן היטב בתפעול כלי נשק. חי יחד עם אשתו במתחם אשר ממוקם בפאתי הכפר יחד עם אשתו הת'ר. ריבה מקנטייר בתפקיד הת'ר גאמר - אשתו של ברט. הת'ר גם מיומנת היטב בתפעול כלי נשק אך היא יותר רגועה ורציונלית. שרלוט סטיוארט בתפקיד ננסי סטרנגוד - אמנית שחיה בפרפקשן יחד עם בתה. ויקטור וונג (אנ') בתפקיד וולטר צ'אנג - הבעלים של המכולת בפרפקשן. פחד עד מוות, ברשת החברתית אינסטגרם "פחד עד מוות", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "פחד עד מוות", באתר נטפליקס "פחד עד מוות", באתר AllMovie (באנגלית) "פחד עד מוות", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "פחד עד מוות", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "פחד עד מוות", באתר Metacritic (באנגלית) "פחד עד מוות", באתר אידיבי "פחד עד מוות", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
זנג'אן

פרובינציית זנג'אן (בפרסית: استان زنجان) היא אחת מ-31 פרובינציות איראן, ובירתה העיר זנג'אן. שטחה 21,773 קמ"ר, קצת יותר מאחוז משטח איראן, והיא נמצאת בצפון מערב המדינה. ב-2005 מנתה אוכלוסיית המחוז כ-970,946 תושבים. הפרובינציה גובלת עם: פרובינציית מזרח אזרבייג'ן, פרובינציית מערב אזרבייג'ן, פרובינציית ארדביל, פרובינציית גילן, פרובינציית קאזווין, פרובינציית כורדיסטן ופרובינציית המדאן. מדיה וקבצים בנושא זנג'אן בוויקישיתוף זנג'אן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של איראן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
טויוטה אבאנזה

טויוטה אבאנזה הוא מיניוואן קטן של חברת טויוטה היפנית המיוצר באינדונזיה ומיועד בעיקר לשוק המדינות המתפתחות. אבאנזה נמכר ביפן תחת השם דייהטסו בראנד. השם אבאנזה נלקח מהמילה האיטלקית avanzato שפרושה להתקדם. המכונית הוצגה בשנת 2003 ונמכרו כ-100,000 יחידות באותה שנה. האבאנזה נמכר במדינות: אינדונזיה, לבנון, בנגלדש, מלזיה, תאילנד, הפיליפינים, דרום אפריקה ומקסיקו. מדיה וקבצים בנושא טויוטה אבאנזה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של טויוטה אבאנזה (באינדונזית)
הנשף באי הפיסקאלי

הנשף באי הפיסקאלי נערך בריו דה ז'ניירו ב-9 בנובמבר 1889, לכבוד קציני האנייה הצ'יליאנית "האדמירל קוקרן". הייתה זו המסיבה הגדולה האחרונה שערכה המונרכיה הברזילאית לפני ההכרזה על ברזיל כרפובליקה, כשבוע לאחר מכן (15 בנובמבר 1889). בתחילה נקבע להיערך הנשף ב-19 באוקטובר, אך נדחה בעקבות מותו של לואיש הראשון, מלך פורטוגל, אחיינו של פדרו השני, קיסר ברזיל. על פי הערכות, נכחו בנשף 3,000 עד 5,000 בני אדם (על פי המקורות). הנשף זכור בשל ההפרזה, הפזרנות וההוללות הרבים שניכרו בו – האי הפיסקאלי קושט כולו בבלונים ונציאנים, עששיות סיניות, אגרטלים צרפתיים ופרחים ברזילאיים. בצידו האחורי של האי, הותקנו שני שולחנות, שהוצבו בצורת פרסה, ועליהן הוגשה ארוחת ערב לחמש מאות מוזמנים, במאתיים וחמישים מקומות ישיבה מכל צד. במנות שהוגשו בצלחות עטורות פרחים ופירות אקזוטיים (וביניהן), נצרכו 800 ק"ג חסילונים, 1,300 עופות, 500 עופות הודו, 64 עופות פסיון, 1200 קופסאות אספרגוס, 20,000 כריכים, 14,000 גלידות, 2,900 צלחות חטיפים מתוקים, 10,000 ליטר בירה ו-304 ארגזי יין, שמפניה ומשקאות שונים. תזמורת, אשר הוצבה על סיפון האנייה אדמירל קוקרן, שלכבוד צוותה נערך הנשף, ניגנה אל תוך הלילה שירי ואלס ופולקות. למרבה האירוניה, מיד עם הגעת המשפחה הקיסרית לנשף, התרחשה תקרית מביכה (אין לכך אימות): מסופר כי בעת שנכנס דום פדרו השני, קיסר ברזיל, לאולם הנשף, הוא איבד את שיווי משקלו ומעד. כשהתאושש מהנפילה, קרא הקיסר בקול רם: " המונרך החליק, אך המונרכיה לא נפלה" (פורטוגזית – "O monarca escorregou, mas a monarquia não caiu"). עם תום הנשף, בחמש אחר חצות, לאחר צאת המוזמנים, גילו עובדי הניקיון פריטים יוצאי דופן מפוזרים ברצפה: נוסף על כוסות שבורים ובקבוקים פזורים, נאספו אותות כבוד אבודים ואף פריטי לבוש נשיים אינטימיים. אפשר כי הדבר בדוי, שכן הדברים פורסמו ב-12 בנובמבר 1889 בטור ההיתולי "Foguetes" בכתב העת "O Paiz" בריו דה ז'ניירו. SILVA, Hélio. Nasce a República. São Paulo: Três, 1975. p. 71. REY, Marcos. Proclamação da República. São Paulo: Ática, 2003. p. 10. CALDEIRA, Jorge. Viagem pela História do Brasil. São Paulo: Companhia das Letras, 1997. p. 222. ISBN 8571646589 מדיה וקבצים בנושא הנשף באי הפיסקאלי בוויקישיתוף
נוירוכימיה

נוירוכימיה היא חקר הנוירוכימיקלים, הכוללים מוליכים עצביים (נוירוטרנסמיטרים), כווננים-עצביים (נוירומודולטורים), הורמונים-עצביים (נוירו-הורמונים), ומולקולות אחרות כמו תרופות המשפיעות על פעילות תאי העצב (נוירונים). נוירוכימיה היא תחום במדעי המוח, ובוחנת את הקשר בין התרכובות האורגניות הפעילות במערכת העצבים, לתהליכים עצביים כמו נוירופלסטיות, נוירוגנזה והבחנה עצבית. למחקר הנוירוכימי השפעה חזקה על הרפואה והפסיכולוגיה. ניתן לתארך את ייסוד הנוירוכימיה כתחום מחקר לסדרת "סימפוזיונים נוירוכימיים בינלאומיים"[דרושה הבהרה]; הראשון מביניהם פורסם ב-1954 תחת הכותרת "Biochemistry of the Developing Nervous System" ("ביוכימיה של מערכת העצבית המתפתחת"). מפגשים אלה הובילו ליצירת החברה הבינלאומית לנוירוכימיה, והחברה האמריקנית לנוירוכימיה. מפגשים מוקדמים אלה דנו בטבע הזמני של מוליכים עצביים כמו אצטילכולין, היסטמין, חומר P וסרוטונין. עד שנת 1972, הרעיונות והמושגים כבר קיבלו אופי מוחשי יותר. נוירוכימיקלים כמו נוראדרנלין, דופמין וסרוטונין סווגו כ"מוליכים עצביים משוערים בקבוצות נוירונים מסוימות במוח". מוליך, כוונן והורמון עצבי, יכולים שלושתם להוות זה את זה, כל מולקולה לגופה. למשל, הנוירו-הורמון דופמין הוא גם הורמון וגם מוליך עצבי, והנוירו-הורמון אוקסיטוצין הוא גם הורמון, וגם כוונן-עצבי. גלוטמט הוא המוליך העצבי הנפוץ ביותר. רוב הנוירונים מפרישים גלוטמט או GABA. גלוטמט הוא מעורר, כלומר הפרשתו גורמת לתאים קרובים לשלוח דחף עצבי. GABA הוא דוגמה למוליך עצבי מעכב (מדכא פעילות). דופמין הוא דוגמה נוספת למוליך עצבי. הוא חלק חשוב במערכת הלימבית, הקשורה בפעילות ושליטה רגשית. הוא שולט גם בתנועה, ערנות, ותחושות עונג. סרוטונין ממלא תפקיד מווסת במצבי רוח, שינה ותחומים אחרים. אצטילכולין מסייע לתנועה ומעורב בזיכרון. הורמונים משחררים, הנוצרים בדרך כלל בהיפותלמוס, או בהיפופיזה, ומטרתם להפעיל רקמת-מטרה למען תייצר בעצמה את הורמוניה, כמו למשל ההורמון-משחרר-קורטיקוטרופין (CRH). הורמונים טרופים, הורמונים המיוצרים לרוב בהיפופיזה, מווסתים פעילות בלוטות אנדוקריניות, דוגמת הורמון אדרנוקורטיקוטרופי (ACTH). זהו שם כולל לאטומים, חומרי-קדם, ומולקולות החיוניות לתפקודה של מערכת העצבים המרכזית. נוטריאנטים מתחלקים לחיוניים כגון אטומי חמצן, חומצות שומן חיוניות, חומצות אמינו כגון טירוזין, וטריפטופאן הדרושים לתפקוד תקין כללי ("נוירו-טיפיקאלי"), ולמסייעים כגון חומצות שומן אומגה 3. נוטריאנטים מסוימים חשובים יותר לרחמיים (תינוקות המתפתחים ברחם) דוגמת חומצה פולית (המשמשת למניעת התפתחות מומים בתעלה העצבית שהיא שלב קדום של המוח), ואחרים חשובים יותר לאדם הבוגר. נוירוכימיה בסיסית, ספר מקוון (אנגלית) החברה האמריקנית לנוירוכימיה נוירוכימיה, דף שער בספרייה הלאומית הפיזיולוגיה של ההתנהגות, מאת ניל. ר. קרלסון, מהדורה תשיעית, תרגום עברי בעריכת רביד דורון, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2011. Siegel, George J.; Albers, R.W.; Brady, S.T.; Price, D.L. (2006). Basic Neurochemistry, 7th Ed. Academic Press. ISBN 0-12-088397-X.
כוכב השחר (נשק)

כוכב השחר הוא כלי נשק אירופאי מתקופת ימי הביניים, העשוי ממוט אחיזה אליו מחובר כדור מתכת משונן. כלי הנשק כונה גם "מתז המים הקדוש". לנשק זה גדלים שונים ואורכי ידיות שונים בהתאם לשימוש שנעשה בו (עבור חיל רגלים - ידית מאורכת, ועבור פרשים - ידית מקוצרת), הוא מאוד כבד ותפעולו מתבסס על מכות חזקות ואיטיות (הנפות מלאות). זהו נשק איטי ומגושם ובדרך כלל לא היה קטלני יותר מחרב או אלה. יתרונו הגדול עליהם היה שקשה לחסום אותו, בעיקר בשל משקל הכדור. כלי הנשק נכנס לשימוש באירופה לקראת סוף המאה ה-13. הוא לא היה בשימוש נרחב בקרב מעמד האבירים, שהעדיפו את החרב על פניו, אך שימש אנשי דת ואנשי מיליציה אשר חיברו מסמרים לאלתם, מאחר שהיה זול בהרבה מהחרב. כוכב השחר נגזר מאחד מכינויי השטן בנצרות, לוציפר כוכב השחר. הוא קיבל כינוי זה גם בגלל צורתו וגם בגלל שימושו על ידי נזירים. המונח "כוכב השחר" עשוי לשמש לעיתים גם לתיאור אלה שבראשה מורכבת שרשרת המחוברת לכדור מתכת משונן או שלשלת לה מחובר כדור מתכת משונן (ללא מוט), אך המינוח הנכון לכלי נשק זה הוא מורג וזאת, עקב דמיונו לכלי החקלאי מורג. Bradford Broughton, Dictionary of Medieval Knighthood and Chivalry (NY, Greenwood Press, 1986, ISBN 0-313-24552-5) John Waldman, Hafted Weapons in Medieval and Renaissance Europe: The Evolution of European Staff Weapons Between 1200 and 1650 (Brill, 2005, ISBN 90-04-14409-9) Kelly DeVries, Medieval Military Technology (Broadview Press, 1998, ISBN 0-921149-74-3) מדיה וקבצים בנושא כוכב השחר בוויקישיתוף
פטיש קרב

המונח "מקבת" מפנה לכאן. אם הכוונה למשמעות אחרת, ראו מקבת (פירושונים). פטיש קרב, פטיש מלחמה או מקבת הוא כלי גדול וכבד, הדומה לפטיש עבודה ולמכוש ונועד בעיקר לניפוץ עצמות מבעד לשריון היריב. פטיש הקרב היה יעיל במיוחד כאשר היריב היה עטוי שריון לוחות. פטיש הקרב מורכב ממוט או ידית ארוכה שבראשה נמצא ראש מתכתי דו-ראשי דמוי מכוש, אשר צדו האחד קהה, כפטיש עבודה, ומיועד בעיקר להנחתת מהלומות חזקות. צידו השני חד כמכוש ונועד לחדור את שריון היריב ולפוצעו. בניגוד לתיאור הפופולרי בסרטי הפנטזיה של פטיש גדול וכבד, הראש הנפוץ היה בעל ממדים צנועים יותר (ראה תמונה). מגוון פטישי קרב פטיש המלחמה היה נפוץ במיוחד בימי הביניים המאוחרים, המאה ה-14, המאה ה-15 והרנסאנס, בייחוד בגרסה דו-ידנית עם מוט ארוך, כנשק שנועד להתמודד מול אבירים משוריינים בכבדות ומול פרשים בעלי שריון לוחות. בזכות ידית ההנפה הארוכה היו פטישי המלחמה יכולים לגרום לפציעות ומכות קשות לאבירים המשוריינים גם בלי לחדור את השריון (פציעות יבשות ומכות הלם). המקור החד שימש לתפיסת והפלת פרשים מסתערים; במכה חזקה יכול היה הפטיש אף לחדור דרך השריון. פטיש המלחמה שימש גם כדי לפגוע ברגלי הסוסים ובכך להפיל פרש רכוב מסוסו. רוב פטישי הקרב הם דו ידניים אך יש גם פטישי מלחמה קטנים וחד ידניים. פטישי מלחמה חד-ידניים היו נפוצים בעיקר בקרב פרשים שהשתמשו בפטיש להנחית מכות חזקות על חיל הרגלים בעת שדהרו בתוך שורותיהם. בפטישי קרב נעשה שימוש גם על ידי איכרים ופועלים כנשק מאולתר בעת הצורך. כך נתנו פטישי הקרב את שמם ל"מרד הפטישאים" של 1382 בפריז. פטיש קרב הוא כלי נשק חביב במשחקי וסרטי הפנטזיה, בייחוד פטיש קרב שמושפע מתיאור מיולניר, פטיש הקרב של אל הרעם הנורדי ת'ור. לפי אחת הדעות, כינויו של יהודה המכבי נובע מהמילה "מקבת". שריון לוחות גותי לרגלי, ופטיש קרב ארוך לצידו שריון לוחות לפרש ולסוס, חמוש בפטיש קרב לפרשים פטיש קרב מהמאה ה-16 גרזן-חנית (Pollaxe) גרזן קורנס נשק מוט ערך זה הוא קצרמר בנושא טכנולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דאצ'יה קישינב

מועדון הכדורגל דאצ'יה קישינב היה מועדון כדורגל מהעיר קישינב, בירת מולדובה. המועדון הוא אחד הצעירים במולדובה ונוסד רק בשנת 2000 אך מאז הפך להיות אחד ממועדוני הצמרת של המדינה. המועדון פורק בסוף שנת 2017. הישגי השיא של הקבוצה הם סגנות הגביע המולדבי בעונת 2004/05 ואליפות בעונת 2010/11. הקבוצה שיחקה בגביע האינטרטוטו בעונת 2003, אז ניצחה בסיבוב הראשון את קבוצת GI גוטה מאיי פארו וגברה בסיבוב השני על קבוצת פרטיזן טיראנה האלבנית שניצחה בסיבוב שלפני כן את קבוצת מכבי נתניה מישראל אך הפסידה בסיבוב השלישי לקבוצת שאלקה 04 הגרמנית. הקבוצה שיחקה בגביע אופ"א בעונת 2005/06, אז הפסידה בסיבוב המוקדמות הראשון לקבוצת פ.צ. ואדוץ מליכטנשטיין, 2-0 בליכשטנשטיין, כך שניצון 1-0 אותו השיגה במולדובה לא הספיק והיא הודחה מהמפעל. בעונת 2007 חזרה הקבוצה לגביע האינטרטוטו, אז גברה בסיבוב הראשון על קבוצת פ.ק. באקו מאזרבייג'ן בזכות פנדלים. בסיבוב השני גברה הקבוצה על קבוצת סנט גאלן משווייץ אך הפסידה בסיבוב השלישי והאחרון לקבוצת המבורג הגרמנית, שהגיעה בסוף אותה עונה לשמינית גמר גביע אופ"א. בעונת 2008/2009 שיחקה הקבוצה במוקדמות גביע אופ"א אך הפסידה כבר בסיבוב הראשון לקבוצת בוראץ צ'אצ'אק מסרביה והודחה מהמפעל. בעונת 2011/12 שיחקה הקבוצה בפעם הראשונה במוקדמות ליגת האלופות אך הפסידה כבר בסיבוב המוקדמות השני לקבוצת זסטפוני מגאורגיה והודחה מהמפעל. ליגת העל המולדובית: אליפות: 2010/11 סגנות: 2007/08, 2008/09, 2016/2017 הסופר קאפ המולדובי: זכייה: 2011 הגביע המולדובי: סגנות: 2004/05 גביע הנשיא הטורקמני: זכייה: 2006 מולדובה אלכסנדרו גולבן מולדובה דניס רומננקו מולדובה אדריאן סוסנוסקי מולדובה וויורל פרונזה מולדובה ויקטור קומלאונוק מולדובה ואדים בולוחאן מדיה וקבצים בנושא דאצ'יה קישינב בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של דאצ'יה קישינב פרופיל, באתר Transfermarkt פרופיל, באתר Soccerway פרופיל, באתר WorldFootball.net
שיעור תמותה

שיעור תמותה הוא מדד למספר מקרי המוות (באופן כללי, או מגורם מסוים) המתרחשים באוכלוסייה מוגדרת, וזאת ביחס לגודל אותה אוכלוסייה וביחידת זמן קבועה. בדרך כלל מבטאים שיעורי תמותה במספר מקרי המוות לכל 1,000 איש, בשנה אחת. באופן זה שיעור תמותה של 9.5 באוכלוסייה של 100,000 איש משמעותה 950 מקרי מוות באותה אוכלוסייה. מונחי שיעור התמותה הנפוצים הם: שיעור תמותה גולמי, המתייחס לסכום מקרי המוות ל-1,000 איש. שיעור התמותה הגולמי לאוכלוסיית העולם כולו הוא כ-9.6 ל-1,000 איש (זאת על בסיס 62 מיליון מקרי מוות בשנת 2006, לאוכלוסייה של 6,470 מיליון נפש). שיעור תמותת ולדות, הוא שיעור לידות המת, וזאת לכל 1,000 לידות. שיעור תמותת יולדות, הוא שיעור התמותה של נשים במהלך הלידה או כתוצאה ממנה, לכל 1,000 לידות חי. שיעור תמותת תינוקות, הוא שיעור התמותה של ילדים מתחת לגיל שנה, לכל 1,000 לידות חי. שיעור תמותת ילדים, הוא שיעור התמותה של ילדים מתחת לגיל 5 שנים, לכל 1,000 לידות חי. שיעור תמותה מתוקנן, או שיעור תמותה על פי גיל, הוא שיעור התמותה לכל 1,000 איש בקבוצת גיל מסוימת (למשל, גילי 16–65). ביחס להצלחה או כישלון של התערבויות רפואיות, יש המבחינים בין: שיעור תמותה מוקדם, הוא שיעור התמותה של חולים בשלבים הראשונים של הטיפול, או בתקופה הבאה מיד לאחר השלב החריף במחלה. שיעור תמותה מאוחר, הוא שיעור התמותה של חולים בשלבים מאוחרים של הטיפול, או בפרק זמן משמעותי לאחר השלב החריף במחלה. שיעור התמותה הגולמי, כפי שהוגדר לעיל, כאשר הוא מיושם ביחס לכל האוכלוסייה, עשוי ליצור תמונה מטעה. כך לדוגמה, מספר מקרי המוות ל-1,000 איש עשוי להיות גבוה יותר במדינה מפותחת מאשר במדינה מתפתחת, למרות שמערכת הבריאות של הראשונה טובה יותר מזו של השנייה. זאת כיוון שבמדינות מפותחות יש באופן יחסי יותר אנשים זקנים, אשר סיכוייהם למות בשנה נתונה גבוהים יותר, כך יכול להיווצר מצב ששיעור התמותה הכולל יכול להיות גבוה יותר במדינה המפותחת, גם אם שיעור התמותה המתוקנן (לכל קבוצת גיל נתונה) הוא נמוך יותר. תמונה מדויקת יותר באשר לשיעורי התמותה מתקבלת בחלוקת שיעורי התמותה לכל קבוצת גיל. עשר המדינות בעלות שיעור תמותת התינוקות הגבוה בעולם, לכל 1,000 לידות, הן: אנגולה אנגולה 192.50 אפגניסטן אפגניסטן 165.96 סיירה לאון סיירה לאון 145.24 מוזמביק מוזמביק 137.08 ליבריה ליבריה 130.51 ניז'ר ניז'ר 122.66 סומליה סומליה 118.52 מאלי מאלי 117.99 טג'יקיסטן טג'יקיסטן 112.10 גינאה ביסאו גינאה ביסאו 108.72 ריבוי טבעי שיעור פריון כולל אוכלוסיית העולם תמותה, דף שער בספרייה הלאומית נתונים על שיעורי תמותה באוכלוסיות שונות, באתר ארגון הבריאות העולמי
קלוד מאקללה

קלוד מאקללה סינדה (צרפתית: Claude Makélélé Sinda; נולד ב-18 בפברואר 1973 בזאיר) הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק בעמדת הקשר ומאמן כדורגל בהווה המאמן את אסטרס טריפוליס היוונית. עד גיל 4 גדל אצל סבתו בזמן שאחיו אנדרה ג'וזף שיחק בבלגיה. בגיל 5 משפחתו הגיעה לצרפת והוא התחיל לשחק בבוסי סנט אנטואן ולאחר מכן במלאן עם השחקן ליליאן תוראם. בשנת 1991 התחיל לשחק כדורגל מקצועני עם חתימתו בברסט. בסוף השנה המועדון פשט רגל וירד לליגה השלישית. לכן מקאללה עבר לשחק בנאנט. את הופעת הבכורה ערך ב-1 באוגוסט 1992 במשחק שהסתיים בתוצאה 0-0. בשנת 1995 זכה עם הקבוצה באליפות צרפת, בה היה בורג חשוב במרכז המגרש, ובזכות כך זומן לראשונה לנבחרת צרפת. הוא ערך את הבכורה בנבחרת ב-22 ביולי נגד נורווגיה, במשחק שהסתיים בתיקו 0-0. ב-1997 החליט לעבור למרסיי. לאחר עונה עבר לסלטה ויגו. בסלטה ויגו שיחק במשך שנתיים והיה משחקני הקישור הבולטים בליגה הספרדית. מאקללה שיחק בשורות קבוצת ריאל מדריד בין השנים 2000 ל-2003. עם הקבוצה זכה מאקללה בליגת האלופות ובאליפות ספרד פעמיים. ב-2003, לאחר מחלוקת בנוגע למשכורתו בקבוצה, עבר מאקללה לצ'לסי. חשיבותו של מאקללה הוכרה על ידי מאמן צ'לסי, ז'וזה מוריניו, שאמר שהוא שחקן השנה של צ'לסי לעונת 2004/2005, עונה בה צ'לסי זכתה באליפות. מאקללה לקח את הפנדל במשחק האליפות של צ'לסי מול צ'רלטון, שאותו החמיץ, אבל לקח את הכדור החוזר וכבש את שערו הראשון ב-94 משחקים במדים הכחולים. בשנת 2008 עבר מאקללה לפריז סן-ז'רמן שם שיחק עד 2011 עת פרש ממשחק פעיל. אף על פי שנולד בקונגו, שיחק מאקללה בנבחרת צרפת, עימה השתתף במונדיאל 2002, ביורו 2004 וביורו 2008. לאחר הדחת הנבחרת בשלב הבתים של יורו 2008, פרש מאקללה מהנבחרת יחד עם ליליאן תוראם ווילי סניול. ביולי 2011 הפך מאקללה לעוזר המאמן של פריז סן-ז'רמן. ב-24 במאי 2014 חתם לראשונה כמאמן ראשי, בבסטיה מליגת העל הצרפתית. מאקללה סיים את תפקידו בקבוצה לאחר כחצי שנה. בינואר 2016 מקאללה מונה למנהל המקצועי של המועדון. שנה לאחר מכן, מונה לעוזר מאמן בסוונסי סיטי מהפרמייר ליג. בנובמבר 2017 מונה למאמנה של אויפן מליגת העל הבלגית. ב-2 באוגוסט 2019 החליט לעזוב את המועדון ועבר לשמש כמאמן ויועץ טכני במחלקות הנוער של צ'לסי. באביב 2004 הכיר את הדוגמנית-שחקנית נעמי לנואה, וכעבור שנה נולד ילדם הראשון. מדיה וקבצים בנושא קלוד מאקללה בוויקישיתוף קלוד מאקללה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) קלוד מאקללה, ברשת החברתית אינסטגרם קלוד מאקללה, באתר Transfermarkt קלוד מאקללה, באתר Fussballdaten.de (בגרמנית) קלוד מאקללה, באתר Soccerway קלוד מאקללה, באתר BDFutbol קלוד מאקללה, באתר WorldFootball.net קלוד מאקללה, באתר National Football Teams קלוד מאקללה, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt Claude Makelele returns to Chelsea in a new coaching role | Official Site | Chelsea Football Club, ChelseaFC
אסכולת ארץ ישראל

אסכולת ארץ ישראל או האסכולה הארצישראלית הוא כינויה של אסכולת אמנות שפעלה בארץ ישראל בשנות העשרים והשלושים של המאה ה-20. סגנון הציור של הקבוצה הושפע מן האמנות המודרנית האירופית, ובעיקר מן הציור הפוסט-אימפרסיוניסטי. סגנון זה היווה אנטיתזה לסגנון ולאסכולה שנלמדו באקדמיית 'בצלאל' באותה עת (אנ'). בין נציגיה הבולטים של אותה אסכולה היו ראובן רובין, נחום גוטמן, ציונה תג'ר, ישראל פלדי ואחרים. בין השנים 1919- 1925 הגיעו לארץ ישראל העלייה השלישית והעלייה הרביעית, ובין העולים היו אנשי תרבות יוצאי יהדות פולין מתחומי התרבות השונים (תיאטרון, מוזיקה, אומנות וכו') שהביאו ארצה את בשורת האמנות המודרנית. בתקופה זו חלו שינויים משמעותיים בספרות ובאומנות – אלו הפכו למודרניים יותר, מתוך הרצון להתאים לחייו של האדם העברי המודרני. מוסדות תרבות רבים נפתחו בארץ, והחלה להיווצר תרבות עברית מקומית. גם בתחום האומנות החל חיפוש אחר דרכים וצורות ביטוי חדשות, ומתוך כך קמה אסכולת ארץ ישראל – אמנים צעירים שלמדו בבצלאל לא הסכימו עם הנהלת בית הספר וצוות המורים על הסגנון והנושאים בהם צריכה האומנות הארצישראלית לעסוק, ולכן הם מרדו בבית הספר בכך שעזבו אותו ופיתחו את הציור הארצישראלי החדש. לאסכולת ארץ ישראל ולאסכולת בצלאל היו מספר חילוקי דעות בהשקפת עולמם. קבוצת האסכולה הארצישראלית טענה שהגישה של בצלאל מיושנת, מתמקדת בעבר מבחינת בחירת הנושאים ולא מחוברת למציאות הארצישראלית הקיימת. כן טענו כי אומנות בצלאל מתמקדת בעיקר באומנות שימושית, מקובעת בטכניקה האקדמית המסורתית ואינה פתוחה לסגנונות האירופאיים המודרניים. בעיני אמני אסכולת ארץ ישראל, ייצגה אסכולת בצלאל את היהודי הגלותי ממנו הם שאפו להתנתק. היישוב היהודי בשנות העשרים היה חדור אמונה שתקומתו וגאולתו של עם ישראל תבוא מהתחברות מחודשת של האדמה, התחברות שתעשה דרך עבודה חקלאית. המודל אותו שאפו החלוצים לחקות היה מודל החיים של הפלאחים הערבים בארץ. ערכים אלו של האידאולוגיה החלוצית באו לידי ביטוי באופן ישיר באמנות אסכולת ארץ ישראל – היצירות באו להציג את העבודה החלוצית בארץ ואת התפתחותה. האומנים שאפו להתנתק מן היהודי הגלותי ולשוב אל היהודי המזרח תיכוני הקדום, עובד האדמה. מטרת אסכולת ארץ ישראל הייתה ליצור אומנות מקומית ייחודית שתשקף את החיים העכשוויים בארץ ישראל, את נופיה ודמויותיה, ותבטא את האידיאלים ואת הערכים של החלוצים שהגיעו ממזרח אירופה: עבודה, הגשמה, גאולת האדמה ובניין הארץ. מאפייני אסכולת ארץ ישראל: נושאי הציור – לרוב אלו היו תיאורי נוף שלווים בהם שולבו סיטואציות חיים יומיומיות של האיכרים הערבים בארץ. הצגת האיכרים הערבים נבעה מהרצון לשחזר את דמותו של היהודי הקדום שחי בארץ בתקופת התנ"ך – בניגוד לדמות היהודי הגלותי. הם ראו בערבים קרובים לאבות עם ישראל משום שהם חיים בארץ דורות רבים, ולכן בעצם דמויות הערבים היוו קישור לארץ ולאבות. סגנון הציור – מתוך רעיון ההתחדשות הלאומיות והשאיפה לשחזר את העולם המזרחי הראשוני, הסגנון באומנות אסכולת ארץ ישראל הוא פרימיטיבי וראשוני, בהתאם לנושאי הציור: הפלחים הערבים. סגנון זה מתנגד לטכניקה האקדמית המסורתית של "בצלאל". הפרימיטיביזם מבטא את הראשוניות של החיים היהודיים החדשים בארץ ישראל. שימוש בצבעי שמן נקיים הישר מהשפופרת, על משטחים נרחבים. לרוב דמויות חזיתיות ומלאות הבעה. קווי מתאר מודגשים ועזים. צבעוניות בהירה ועזה. מקורות השפעה והשראה – שילוב בין סגנונות העבר וסגנונות מודרניים, מה שמקשר בין העבר לבין ההווה. מקורות ההשפעה מגוונים: האמנות הנאיבית ובעיקר אנרי רוסו, הפרימיטיביסטים, הציור המצרי, האקספרסיוניסטים. תקופת מגדל דוד