laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
דאנסהול

דאנסהול (באנגלית: Dancehall) הוא ז'אנר של מוזיקת פופ ג'מייקני המיוחס לתנועת הראסטפארי. הדאנסהול היה דומיננטי בשנות השבעים, ובשנות השמונים, ועם התרבות כלי הנגינה האלקטרוניים נעשה הדאנסהול הדיגיטלי (או ראגמאפין) מאופיין במקצבים מהירים. בשנות התשעים עליית אומני דאנסהול המשתייכים לבובו אשאנטי, כמו סיזלה וקייפלטון, יצרה קשר חזק בין דאנסהול לראסטפארי. הדאנסהול עורר ביקורת, מארגונים בינלאומיים לצד אנשים יחידים, על מילותיו האלימות ולעיתים אף הומופוביות. שם הז'אנר מגיע מאולמות ריקודים שרווחו בג'מייקה בשנות השישים והשבעים (Dance Hall באנגלית - אולם ריקודים). הדאנסהול התפתח לאחר שינויים פוליטיים וחברתיים שהתרחשו בג'מייקה בסוף שנות השבעים שהשפיעו על אופי הרגאיי, ומהכיוון הבינלאומי אליו התפתח עד אז, התפתח למוזיקה המכוונת יותר לצרכני המוזיקה המקומיים. מדיה וקבצים בנושא דאנסהול בוויקישיתוף נירית בן-ארי, מה עושה כנופיה בשם עזה בג'מייקה?, באתר הארץ, 10 בפברואר 2011 בן שלו, האם יש סיכוי שז'אנר הדאנסהול יחדור למיינסטרים הישראלי כמו שעשה ההיפ-הופ?, באתר הארץ, 16 בינואר 2019 דאנסהול, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מלינדה דילון

מלינדה רוז דילון (באנגלית: Melinda Rose Dillon;‏ 13 באוקטובר 1939 – 9 בינואר 2023) הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון אמריקאית, שהייתה מועמדת לשני פרסי אוסקר על הופעותיה בסרטים "מפגשים מהסוג השלישי" ו"ללא כוונת זדון". דילון נולדה בעיר הופ שבארקנסו. שיחקה בתור שחקנית תיאטרון קומית ואף הייתה מועמדת לפרס הטוני ב-1962 על הופעתה במחזהו של אדוארד אלבי "מי מפחד מווירג'יניה וולף?". את הופעתה הקולנועית הראשונה עשתה ב-1969 בסרט "טיפשי אפריל", השתתפה ב-1976 בתפקיד ממפיס סו אשתו של המשורר וודי גאת'רי (דייוויד קאראדין) בדרמה המוזיקלית ההיסטורית "נועד לתהילה". על הופעתה הועמדה דילון לפרס גלובוס הזהב לתפקיד הפריצה הטוב ביותר. ב-1977 הייתה דילון מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על הופעתה ביצירת המדע בדיוני של סטיבן ספילברג "מפגשים מהסוג השלישי" בתור ג'יליאן גוילר אמו של בארי הילד אשר נחטף על ידי חייזרים. הועמדה לאותה הקטגוריה שלוש שנים מאוחר יותר על הופעתה בתור המורה האובדנית תרזה פארון בדרמת העיתונות של סידני פולאק "ללא כוונת זדון", הופיעה לצד פולק גם בהפקתו המוזקלית "מלחין" ב-1984. דילון הציגה את כישוריה הקומיים בקומדיית הילדים "סיפור חג מולד" בה גילמה את אמו של הילד ראלפי פארקר המפחדת שבנה שירה לעצמו בעין ברובה הציד אותו הוא רוצה לחג המולד. ב-1987 הופיעה בקומדיית ילדים נוספת "הארי והאנדרסונים" בתור ננסי אנדרסון אם המשפחה. ב-1991 השתתפה בדרמה הפסיכולוגית של סטרייסנד "נסיך הגאות והשפל" וגילמה את סוואנה אחותו האבדנית של טום ווינגו (ניק נולטה). ב-1994 השתתפה בסרט הטלוויזיה "וידויים: שתי פנים של רוע", לצדם של ג'ייסון בייטמן וג'יימס ארל ג'ונס. ב-1995 שיחקה בקומדיה העצמאית "קדילאק של סופשבוע" את מרנה וב-1999 את רוז גייטור אשתו של מנחה השעשועון חולה הסרטן ג'ימי גייטור בסרטו של פול תומאס אנדרסון "מגנוליה". בשנת 2003 שיחקה בסרט הטלוויזיה "בית צבוע" בכיכובו של לוגאן לרמן, הסרט מבוסס על ספר באותו שם מאת ג'ון גרישם מ-2001. בשנת 2007 הופיעה בדרמה "שמור עלי" וגילמה את חמותו של צ‘רלי פיינמן (אדם סנדלר) שאיבד את אשתו ואת שתי בנותיו בפיגועי 11 בספטמבר. דילון הייתה נשואה לשחקן ריצ'רד ליברטיני במשך 15 שנים, ולזוג נולד ילד אחד. נפטרה ב-9 בינואר 2023. מדיה וקבצים בנושא מלינדה דילון בוויקישיתוף מלינדה דילון, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מלינדה דילון, באתר AllMovie (באנגלית) מלינדה דילון, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) מלינדה דילון, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) מלינדה דילון, באתר MusicBrainz (באנגלית) מלינדה דילון, באתר Discogs (באנגלית) אלון פרוכטר, כוכבת "מפגשים מהסוג השלישי" הלכה לעולמה, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 3 בפברואר 2023
ירושה (פירושונים)

האם התכוונתם ל... ירושה – במשפט האזרחי ירושה (הלכה) – ירושה במשפט העברי ירושה (תכנות) – מושג בתחום תכנות מונחה-עצמים סדר הירושה – רצף האנשים הזכאים להחזיק במשרה ירושה (שיר) – שיר עברי מאת חיים גורי הירושה
מוקצה מחמת חסרון כיס

בהלכות שבת, מוקצה מחמת חיסרון כיס, הוא אחד מסוגי המוקצה האוסרים בטלטול בשבת, ופירושו הוא חפץ שמחמת ערכו היקר האדם מייחד לו מקום מסוים, ואסרו חז"ל לטלטל חפץ זה בשבת וביום טוב. מוקצה זה הוא החמור מבין סוגי המוקצה. מוקצה מחמת חסרון כיס נזכר בתלמוד במסכת שבת. במשנה הובא בשם רבי יוסי שמותר לטלטל את כל הכלים בשבת מלבד מסר הגדול ויתד של מחרישה, והטעם לכך הוא שכלים אלו יקרים ואדם מקצה אותם ומייחד להם מקום. בגמרא הוסיפו עוד סוגי כלים שנכללים במוקצה זה: רב נחמן הוסיף גם 'אוכלא דקצרי'. לדעת רש"י הכוונה לנפה של נחושת שהיו משתמשים בה הכובסים כדי לזלף מים על הבגדים, או שמניחים תחתיו מוגמר ובתוכו בגדים על מנת שיקבלו ריח. אביי הוסיף עוד שלושה כלים – 'חרבא דאושכפי', 'סכינא דאשכבתא' ו'חצינא דנגרי'. בפירוש מהותם של שלושה כלים אלו נחלקו הראשונים. לדעת רש"י מדובר בסוגי סכינים שונים המשמשים לרצענות וכדומה, אך לדעת תוספות מדובר בסכין של שוחטים שהשוחט מקפיד עליה שלא תיפגם. בפירוש הרא"ש הוסיף גם סכין של מילה ואזמל של ספרים וסכין של סופרים, מאחר שבכל הסכינים האלו, אדם מקפיד שלא ייעשה בהם שימוש אחר מלבד השימוש הרגיל לו. הרמב"ם כתב שכל כלי שמקפיד עליו שמא יפחתו כלומר, כלי שמקפידים עליו ולא עושים בו שימוש סתמי הוא מקוצה מחמת חסרון כיס. במסכת שבת מסביר רש"י את סיבת האיסור ”דכיון דקפיד עלייהו מייחד להו מקום”, דקפיד עלייהו - כלומר שמקפיד האומן שלא יתלכלכו ושלא יתעקמו. מייחד להם מקום - מקצה להן בידיים. עיקר הדין הוא במקרה שמקפיד עליהם. וממה שכתבו בגמרא מייחד להו מקום, יש לפרש, שהקצאת מוקצה מחמת חיסרון כיס היא כאשר ההקצאה נעשית על ידי שמייחד מקום מיוחד לכלי היקר, אך העיקר היא ההקפדה ולא יחוד המקום. הסיבה לחומרה המיוחדת של מוקצה זה, הוא מפני שהקצאתו של הדבר משימוש האדם, נעשית מרצונו ודעתו של האדם, בכך שהקצה אותם ודחה אותם מלהשתמש בהם, בניגוד למוקצה מחמת איסור - שההקצאה נעשית בעל כורחו מחמת האיסור השתמשות, ובניגוד למוקצה מחמת גופו - שהוקצה מחמת שאינו ראוי לשימוש, אך גם לא הוקצה מלכתחילה על ידי האדם. מוקצה מחמת חסרון כיס הוא דווקא בדבר שמלאכתו היא דבר האסור בשבת (כלי שמלאכתו לאיסור), וכיון שהחפץ מוקצה למלאכה זו, אסרו חז"ל להשתמש בו אפילו לצורך מלאכת היתר בשבת (כלי שמלאכתו להיתר). אבל כלי שעומד למלאכה שמותרת בשבת כגון גביע יקר ערך, אף שהוא יכול להיות מוקצה רק לזמנים מיוחדים, מכל מקום אינו נחשב מחמת זה כמוקצה מחמת חסרון כיס, ואכן הדוגמאות המובאות בפוסקים ובשולחן ערוך ורמב"ם, הם של חפצים העומדים לשימוש האסור בשבת, כמו סכין של שחיטה ושל ברית מילה, וכן גם פסק החזון איש בפשטות. ישנם גם כלים שמלאכתם להיתר שיכולים להיות מוקצה מחמת גופו אם למשל הם מיועדים למסחר ולא לשימוש המשנה ברורה פוסק שכלי שמחמת מחירו הגבוה מקפידים שלא לטלטלו כלל, הוא מוקצה מחמת חיסרון כיס גם אם נועד לשימוש שאינו אסור בשבת. רבי מאיר ברנסדורפר מסביר שאף לדעות שבכלי המיועד למלאכת היתר אין איסור מחמת חסרון כיס, אך כאן מאחר שהכלי אינו עומד כלל לטלטול אף למלאכת היתר, נחשב הכלי כמוקצה מחמת חסרון כיס. הערך "מוקצה מחמת חסרון כיס", באתר ויקיסוגיה שיעור בנושא באתר "עולמות - תוכנית לימוד בעיון" תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף קכ"ג, עמוד ב' פסקי הרא"ש על שבת, פרק י"ז, סימן ד' רמב"ם, זמנים, כ"ה, ט רבי בנימין יהושע זילבר, שו"ת אז נדברו חלק י"א. בית יוסף סימן ש"ח. בשולחן ערוך הרב סימן ש"ח סעיף ג' סימן מ"ג ס"ק י"ז, ועל פי המבואר בקנה בושם שם. משנה תורה שבת כ"ה ט, רמ"א על שולחן ערוך אורח חיים ש"ח א שם ס"ק ז' קנה בושם שם. הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
מלאכת מבעיר

מְלֶאכֶת הַמַּבְעִיר היא אחת מל"ט מלאכות שבת, ומהותה הדלקת אש בשבת. ככל ל"ט המלאכות, גם מלאכה זו אסורה מכיוון שהייתה נעשית במשכן. אב המלאכה במשכן היה הבערת אש לצורך יציקת כלי המשכן והאדנים, ולצורך בישול הסממנים. הגדרת המלאכה היא הדלקת אש או הגדלתה. למרות שעשייתה בעבודת המשכן הביאה להכללתה בל"ט אבות המלאכה ממילא, מלאכה זו נאסרת בתורה באופן מפורש: לֹא-תְבַעֲרוּ אֵשׁ בְּכֹל מֹשְׁבֹתֵיכֶם בְּיוֹם הַשַּׁבָּת. — שמות, פרק ל"ה, פסוק ג' חז"ל נחלקו, לשם מה נכפל פסוק זה ונכתב למרות שמלאכה זו אסורה במילא. יש שאמרו, שפסוק זה "לחלק יצאת", כלומר לחלק ולומר שכל מלאכה נחשבת לחילול שבת באופן עצמאי, ולכן אדם שעבר על כל ל"ט מלאכות שבת חייב להביא קרבן חטאת על כל אחת ואחת, אם נעשה בשוגג. ישנה דעה אחרת האומרת כי "הבערה ללאו יצאת", כלומר התורה כפלה פסוק זה כדי לומר לך שהבערה אינה אב מלאכה, אלא איסור לאו כמשתמע מהלשון "לא תבערו". בין שתי הדעות יש חילוק להלכה, בהלכות יום טוב. האיסורים שאסורים ביום טוב, הם רק איסורי שבת שנחשבים למלאכה, שכן התורה אמרה "לא תעשו כל מלאכה" על יום טוב, ולכן אם הבערה נחשבת לאיסור לאו, היא מותרת ביום טוב, אם כי אין להתירה שלא לצורך. לעומתם, לדעת רבי ישמעאל הפסוק מלמד על כך שאין לבצע עונש מוות, בשבת, לדעת הרמב"ם איסור זה נמנה אף בתרי"ג מצוות הדלקת נורת להט בשבת נחשבת להבערה. גם הדלקת נורה פלואורסצנטית אסורה באותה חומרה כיוון שהיא מכילה חוטי להט בקצותיה. לעומתן, נורת לד אינה מכילה חוט להט והדלקתה אינה נחשבת הבערה, אך אסורה מדרבנן ככל שימוש בחשמל בשבת. מלאכת מכבה הבערה ביום טוב כיבוי ביום טוב נר לאחד נר למאה מבעיר ומכבה, מאת הרב אליעזר מלמד באתר ישיבה אסופת מאמרים בנושא מבעיר ומכבה, באתר ספריית אסיף תלמוד בבלי, מסכת ביצה, דף כ"ג, עמוד א' בתוספות. תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף ל"ה, עמוד ב'. משנה תורה לרמב"ם, ספר זמנים, הלכות שבת, פרק כ"ד, הלכה ז'. ספר המצוות, לאו שכ"ב.
תעשיין

תעשיין הוא בעל הון המשקיע את הונו בתעשייה, בפיתוח מפעלים ובתי חרושת. דמות התעשיין ותפקידו בכלכלה נוצרו בעת המהפכה התעשייתית במאה ה-18. בתאוריה הקפיטליסטית התעשיין הוא אחד המנועים המרכזיים של הצמיחה הכלכלית בזכות היוזמה האישית, ההשקעה והתחרות ששכרה בצידה. התעשיין משקיע ברכש אמצעי ייצור (חומרי גלם, מכונות, נדל"ן), בהקמת בתי חרושת ובהעסקת פועלים שכירים ובעלי מקצוע אחרים. רבים מהתעשיינים, אך לא כולם, הם יזמים או ממציאים המייצרים מוצרים שהם עצמם פיתחו או המציאו. אחרים צמחו מתפקידי ניהול בכירים או מתחום אצולת ההון. תאוריית המרקסיזם רואה בתעשיין הקפיטליסט גורם נצלני. לפי תאוריית הערך של העבודה ערכו של התוצר התעשייתי קיים אך ורק הודות לעבודה שנעשתה על מנת להביאו למצבו או צורתו הנוכחית. התעשיין מקבל סכום כסף הגדול בהרבה מהשקעתו המקורית, על ידי תשלום לעובדיו שהוא נמוך בהרבה מערכה האמיתי של התוצרת. לכן, מרקסיסטים תומכים בכך שעל הפועלים עצמם להחזיק באמצעי הייצור. בין התעשיינים הבולטים בישראל ניתן למנות את דב לאוטמן, אלי הורביץ, סטף ורטהיימר, אברהם קליר ודן פרופר. התאחדות התעשיינים בישראל רשימת תעשיינים בעלי ערך בוויקיפדיה מדיה וקבצים בנושא תעשיין בוויקישיתוף
מרי מאלון

מרי מאלון (באנגלית: Mary Mallon;‏ 23 בספטמבר 1869 - 11 בנובמבר 1938), הידועה בעיתונות התקופה בכינוי מרי טיפוס (Typhoid Mary), הייתה טבחית מניו יורק, שאובחנה בתור הנשא האסימפטומתי (ללא תסמינים) הראשון של טיפוס הבטן בעולם. מאלון הפיצה את מחלת הטיפוס בקרב המשפחות שהועסקה על ידן כטבחית (החיידק עובר כתוצאה ממגע עם צואה או שתן של הנשא), לפני שנעצרה על ידי רשויות הבריאות (אנשים מספרים שתקפה אחד מאנשי הרשויות במזלג בשר) והוחזקה בבידוד. לאורך חייה הכחישה מאלון את תפקידה בהפצת המחלה וסירבה לחדול מעבודתה כטבחית עד מעצרה. מעריכים שהיא הספיקה להדביק במהלך עבודתה 51 אנשים במחלה, שלושה מהם מתו. מדיה וקבצים בנושא מרי מאלון בוויקישיתוף מרי מאלון, באתר "Find a Grave" (באנגלית) מיתר שליידר פוטשניק‏, היא היתה טיפוס: סיפורה של מפיצת העל הראשונה, באתר וואלה, 27 באוגוסט 2020 מרי מאלון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) פרק הפודקאסט "מה יש בזה" על מרי מאלון מה יש בזה- הארכיון, מה יש בזה - הארכיון - פרק 112 - מארי מדביקה את כולם, באתר Google Podcasts ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שגיא חמץ

שגיא חמץ (נולד ב-31 באוקטובר 1969) הוא איש תקשורת ישראלי, ממקימי העיתון TheMarker והמנכ"ל והבעלים של חברת השיווק במדיה חברתית בלינק. חמץ שימש כתב בנושאי תקשורת ומדיה בעיתון "טלגרף" בין השנים 1994–1996, ולאחר מכן כתב וערך מדור האינטרנט ותקשורת בעיתון "הארץ" בין השנים 1996–2000. בשנת 2000 היה חמץ בין מקימי העיתון TheMarker, ובשנת 2001 לקח חלק בייסוד מגזין TheMarker והיה לעורכו הראשי בין השנים 2001-2006. באוגוסט 2006 מונה לסמנכ"ל אסטרטגיה ופיתוח עסקי בחברת הפרסום אידאולוג'יק, מקבוצת פובליסיס. בשנת 2007 הקים את חברת "בלינק אינטרקטיב" העוסקת בתחום השיווק במדיה החברתית לארגונים. באוגוסט 2017 מכר את השליטה בחברה לסוכנות הפרסום הבינלאומית Havas. מתגורר בהרצליה. שגיא חמץ, באתר "TheMarker" שגיא חמץ באתר בלינק שלי אפלברג, שגיא חמץ: "לא צריך להיות שנון או קופירייטר בשביל לארגן מחאה", באתר TheMarker‏, 3 בספטמבר 2011 שגיא חמץ, ‏לאן נעלם התוכן שלי?, באתר גלובס, 6 באוגוסט 2015 שחר אבירי, מניה עולה, באתר העין השביעית, 1 במאי 2004 עינב בן יהודה, מייקי דגן מונה לעורך מגזין TheMarker, באתר הארץ, 3 בינואר 2006 ענת ביין, ‏שגיא חמץ מונה לסמנכ"ל אסטרטגיה ופיתוח עסקי באידיאולוג'יק, באתר גלובס, 16 באוגוסט 2006 ענת ביין-לובוביץ', ‏בלינק שבבעלות שגיא חמץ מוכרת את השליטה לקבוצת Havas, באתר גלובס, 8 באוגוסט 2017 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ויליאם סטייבלי

ויליאם סטייבלי (באנגלית: William Staveley;‏ 29 ביולי 1784 - 4 באפריל 1854) היה קצין בכיר בצבא הבריטי בדרגת לוטננט ג'נרל. סטייבלי כיהן כמפקד כוחות הצבא הבריטי בהונג קונג, וכן כמשנה למושל הונג קונג וכמושל בפועל של הונג קונג במרץ 1848. סטייבלי נולד ביורק שבאנגליה והיה בנם של ויליאם סטייבלי ושל הנרייטה הנדרסון. בשנת 1798 הצטרף סטייבלי לצבא הבריטי לגדוד קייטנס, ועזר לדכא את המרד באירלנד באותה שנה. סטייבלי קיבל דרגת קצונה ב-4 ביולי 1804 וקיבל דרגת לוטננט ב-21 באפריל 1808. במאי 1809 הצטרף לכוחות הבריטיים בספרד ולחם כנגד צבאותיו של נפוליאון בונפרטה. סטייבלי השתתף בקרבות טאלאוורה, פונטס דה אונורו, ויטוריה, הפירנאים, טולוז, במצור של סיאודד רודריגו ובקרב באדאחוז. סטייבלי שירת בצרפת לאחר כיבושה, ונפצע בפריז על ידי חיילים צרפתים. בשנת 1817 נשא סטייבלי לאישה את שרה מת'ר (Sarah Mather), וב-1818 שב לאנגליה. בשנת 1821 עבר למאוריציוס בה כיהן במספר תפקידים ובהם מפקד פור לואי. בשנת 1847 מונה לתפקיד מפקד הכוחות הבריטיים והמשנה למושל של הונג קונג, וכיהן כמושל בפועל בשנת 1848. סטייבלי עזב את הונג קונג בשנת 1851 ועבר למפקד על צבא בומבי. באוגוסט 1853 קיבל דרגת קולונל ומונה לתפקיד המפקד בפועל של צבא מדרס. סטייבלי נפטר בהרי נילג'ירי ונקבר באואוטאקאמונד. על שמו נקרא רחוב סטייבלי שבאזור סנטרל שבאי הונג קונג. קורות חיים
ויליאם תומאס מרסר

ויליאם תומאס מרסר (באנגלית: William Thomas Mercer; בסינית: 孖沙;‏ 17 באוקטובר 1821 - 23 במאי 1879) היה פקיד קולוניאלי בריטי אשר כיהן כשר האוצר הקולוניאלי (Financial Secretary), המזכיר הכללי (Colonial Secretary), המבקר הכללי והמנהלן הראשי של הונג קונג (Administrator), וכן כמושל בפועל של הונג קונג בין מרץ 1865 למרץ 1866. מרסר התחנך במכללת אקסטר שבאוקספורד. מרסר הגיע להונג קונג בשנת 1844 במטרה לשרת כמזכירו של דודו. מרסר היה אחיינו של ג'ון פרנסיס דייוויס, מושל הונג קונג השני. בשנת 1847 עת הודח השופט הראשי של הונג קונג בשל שכרות, התמנה מרסר במקומו וכיהן בתפקיד עד שנת 1849 עת התמנה לשר האוצר של המושבה. מרסר כיהן בתפקיד מנהלן המושבה, המבקר הכללי של המושבה, והמזכיר הכללי, החל מה-29 בנובמבר 1854 ועד שנת 1869 עת פרש מתפקידו. מרסר נשא לאישה את מרי פיליפס נינד (Mary Phillips Nind) מהרגרייב שבברקשייר בספטמבר 1862. בשנת 1869 פרסם מרסר את ספרו "תחת הפסגה", המתאר את חייו בהונג קונג. על שמו נקרא רחוב מרסר באזור שאונג ואן בהונג קונג. מדיה וקבצים בנושא ויליאם תומאס מרסר בוויקישיתוף הכרזה מיום 29 בנובמבר 1854 על מינויו של מרסר, לונדון גאזט 1 בדצמבר 1854, גיליון 21635, עמ' 3909 קורות חיים קורות חיים של משפחת מרסר
אלכסנדר רוברט ג'ונסטון

אלכסנדר רוברט ג'ונסטון (באנגלית: Alexander Robert Johnston;‏ 14 ביוני 1812 - 21 בינואר 1888) היה פקיד קולוניאלי בריטי אשר כיהן בפועל כמנהלן (administrator) בהונג קונג והיה בפועל מושל המושבה. בשנת 1854 התקבל כחבר בחברה המלכותית בשל מחקריו על הטבע של סין. ג'ונסטון נולד בקולומבו שבציילון (כיום סרי לנקה) והיה בנו השלישי של סר אלכסנדר ג'ונסטון, השופט הראשי של המושבה בריטית. בשנת 1828 עבר למאוריציוס כפקיד קולוניאלי בריטי, ושירת בה עד 1833. בין השנים 1833–1834 שימש כמזכירו הפרטי של בן דודו, ויליאם נאפייר, אשר כיהן כממונה הראשי על הסחר עם סין. נאפייר נפטר באוקטובר 1834, והוחלף על ידי ג'ון פרנסיס דייוויס, וג'ונסטון הועסק על ידיו כמזכיר ועדת הסחר עם סין. לאחר פרישתו של דייוויס בינואר 1835 מונה ג'ונסטון לתפקיד השליש לממונה על הסחר עם סין, ובנובמבר 1836 מונה לתפקיד המשנה לממונה. ב-1837 כאשר בוטל התפקיד מונה ג'ונסטון לתפקיד סגן הממונה על הסחר. ב-22 ביוני 1841 הצטרף ג'ונסטון לכוח החלוץ הבריטי במסגרת מלחמת האופיום הראשונה ולאחריה מונה לתפקיד המנהלן בפועל (acting administrator) של הונג קונג, תפקיד בו כיהן עד דצמבר 1841. ב-10 באוגוסט 1841 עת הגיע סר הנרי פוטינגר לסין, הוא הורה לג'ונסטון להמשיך בתפקידו כמנהלן בפועל. בכהונתו ג'ונסטון פיתח את המושבה ופיקח על סיווג הקרקעות במושבה תוך שהוא קובע אזורי סחר, מגורים ואזורים כפריים. תחת כהונתו נבנו הקסרקטינים באזור סטנלי ואברדין. בעת שפוטינגר יצא במשלחת לסין ביוני 1842 נותר ג'ונסטון המנהלן בפועל, והמשיך בפעולותיו, אולם לא יכל לשפוט את הפושעים שנתפסו במושבה, דבר שהביא לעומס בבתי הכלא ולעלייה בפשיעה ובשוד הימי. הירידה בביטחון האישי במושבה הביאה את משרד המושבות הבריטי להבין שיש צורך במנהלן רשמי במושבה, ובדצמבר 1842 שב פוטינגר למושבה וג'ונסטון שב לתפקידו כסגן הממונה על הסחר עם סין. ב-1843 מינה פוטינגר את ג'ונסטון לחבר במועצה המבצעת ובמועצה המחוקקת. באוקטובר 1843 חלה ג'ונסטון ושב לאנגליה. ב-5 ביוני 1845 נבחר כחבר החברה המלכותית בשל כתביו על הטבע של סין. בספטמבר 1845 שב ג'ונסטון לסין וכיהן כמזכיר הממונה על הסחר עד ספטמבר 1852. בינואר 1846 שב לכהן במועצה המבצעת וכיהן בה עד מרץ 1853 עת פרש ושב לאנגליה. ב-30 בספטמבר 1856 נשא ג'ונסטון לאישה את פרנסיס אלן (Frances-Ellen) בלונדון. נולדו להם תשעה בנים ושתי בנות. ג'ונסטון עבר להתגורר בסאפוק שם כיהן כשופט שלום. לאחר מכן עבר לארצות הברית, ונפטר ב-21 בינואר בלוס אנג'לס שבקליפורניה. רעייתו הקימה לזכרו כנסייה בפסדינה בשנת 1889. דרך ג'ונסטון בשכונת ואן צ'אי שבאי הונג קונג נקראת על שמו. קורות חיים, מתוך הספר "אנשי הזמן" בהוצאת ג'ורג' רוטלג', ניו יורק 1868, עמ' 452 קורות חיים (אורכב 18.12.2012 ב Archive.today) קורות חיים נתונים גנאלוגיים פרטיו של ג'ונסטון באתר החברה המלכותית(הקישור אינו פעיל)
TechCrunch

TechCrunch הוא אתר אינטרנט העוסק בחדשות ובלוגים בנושא אינטרנט וטכנולוגיה, והוא אחד מהאתרים הפופולריים בנושאים אלו ברשת. האתר נותן במה מיוחדת לחדשות אודות סטארטאפים חדשים בתחומי המדיה השונים. האתר נוסד בשנת 2005 על ידי יזם המחשבים מייקל ארינגטון. בספטמבר 2010 רכשה חברת AOL את האתר תמורת 25 מיליוני דולרים. החברה פועלת מסן פרנסיסקו ומבססת את הכנסותיה על פרסומות. MobileCrunch - עוסק בעולם טכנולוגיית הטלפונים הניידים. TalkCrunch - פודקאסט בנושא אינטרנט וטכנולוגיה. Crunchbase - אתר בסגנון ויקי עם פרטים אודות אישים וחברות טכנולוגיה. CrunchGear - בלוג המסקר גאדג'טים וחומרה. TechCrunch TV - שידורי וידאו. CrunchNotes - בלוג של מייקל ארינגטון TechCrunch France - גרסה צרפתית של האתר, עם תרגומים ותוכן מקורי. TechCrunch Japan - גרסה יפנית של האתר, עם תרגומים ותוכן מקורי. מדיה וקבצים בנושא TechCrunch בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של TechCrunch (באנגלית) TechCrunch, ברשת החברתית פייסבוק TechCrunch, ברשת החברתית אקס (טוויטר) TechCrunch, ברשת החברתית אינסטגרם TechCrunch, ברשת החברתית LinkedIn
חסינות תאית

חסינות תאית היא תגובה חיסונית שלא מעורבים בה נוגדנים. לעומת זאת מעורבים בה תאים בלענים (מקרופאגים), תאי הרג טבעיים, ולימפוציטים ציטוטוקסיים מסוג T המשחררים ציטוקינים - חלבונים המשמשים לתקשורת בין תאי המערכת החיסונית לרקמות הגוף - כתגובה לאנטיגן - פרודה המוכרת על ידי המערכת החיסונית. חסינות תאית מגינה על הגוף בכך שהיא: מפעילה את מנגנון המָוֶת הַתָּאִי הַמְּתֻכְנָת (אפופטוזה) בתא שנדבק במחלה, ובכך גורמת לו למות. גורמת למנגנוני תאי ההרג הטבעיים ותאי הבלען (המקרופאגים) להרוג את גורם המחלה (הפתוגן). מאמנת את הלימפוציטים - תאי הדם הלבנים הפעילים במערכת החיסונית, וכך גורמת לתגובה מהירה יותר בפעם הבאה. מנגנון זה עוזר במקרים בהם הפתוגנים, אותם גורמים לתסמיני המחלה, מסוגלים להרוס ולשרוד את תאי הבלען (הפאגוציטים) שהיו אמורים להשמיד את גורם המחלה. מנגנון זה הוא היעיל ביותר נגד פגיעה תוך-תאית של נגיפים (וירוסים), אבל יעיל גם במקרים של סרטן. ערך זה הוא קצרמר בנושא ביולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בתי הקברות לחללי אויב

בתי הקברות לחללי אויב הם מספר אתרי קבורה, הנמצאים בחזקתו ובאחריותו של צה"ל. הם משמשים לקבורת גופות של חיילי אויב מצבאות סדירים ושל מבצעי פעולות טרור אשר נהרגו בקרבות עם חיילי צה"ל. אתר הקבורה הראשון הוקם ליד גשר אדם בבקעת הירדן בשלהי שנות ה-70. נקברו בו גופות של מחבלים מן השטחים ומסתננים שחדרו מירדן ונהרגו על ידי צה"ל. בין השאר נקברו בו המחבלים שביצעו את פיגוע כביש החוף במרץ 1978. אתר הקבורה השני הוקם ליד גשר בנות יעקב שבגליל העליון. בו נקברו גופות לוחמי אויב שנהרגו בקרבות עם צה"ל ברצועת הביטחון בלבנון. בשנת 2000 הועתק האתר מאזור גשר בנות יעקב לתחומי מחנה צה"ל בעמיעד. אתר זה הוא שטח מגודר ומסומן בשלט. אדמתו חשופה ואין נעשות בו עבודות גינון סדירות. הקברים בו אינם מסומנים במצבות קבע אלא בשלטים. שם נקברו בין היתר גופות של אנשי חזבאללה שנהרגו במלחמת לבנון השנייה. הטיפול בגופות חללי האויב וקבורתן נתון בידי אגף כוח האדם בצה"ל והרבנות הצבאית הראשית. הוא נעשה בהתאם להוראותיה של פקודת מטכ"ל בנושא זה. הקבורה היא ארעית, מתוך הנחה כי גופותיהם של חללי האויב יוחזרו לארצותיהם בעתיד. הקבורה נעשית ללא טקס, בארון עם מספר סידורי, לאחר תיעוד כל פרט הקשור לזיהוי הגופה. אתר הקבורה בצפון ישראל הוזכר בתקשורת פעמים אחדות על רקע עסקאות חילופין שנערכו במהלך השנים בין ישראל לבין חזבאללה. במהלכן הוציאה ישראל מקבריהן שם גופות של אנשי הארגון והשיבה לו אותן בתמורה להשבת חטופים וחללים ישראלים מלבנון. ב-2017, לאחר הפסקה של מספר שנים, חזרה ישראל לקבור מחבלים מיהודה ושומרון בבית הקברות ליד גשר אדם. בית הקברות הסמוך לעמיעד הוא בית הקברות הנמצא בתוך בסיס צה"ל בעמיעד ובו כ-500 קברים של חיילים ומחבלים פלסטינים ולבנונים, שרובם נהרגו במלחמת לבנון הראשונה או לאחריה. בית הקרבות ליד גשר אדם בבקעת הירדן הוא בית קברות מוקף חומה הממוקם בסמוך לגשר אדם שבבקעת הירדן, ש בו יותר מ-100 קברים, ועל הקברים הללו יש מספרים סידוריים מ-"5003 – 5107" והם אינם משקפים את המספר האמיתי של הגופות המוחזקות בידי ישראל. בית העלמין "רבידים" נמצא גם הוא בבקעת הירדן. בית העלמין שחיטה ממוקם בכפר ואדי אל-חמאם, מצפון לעיר טבריה. מרבית הגופות בו הן נהרגי הקרבות באזור בקעת הירדן בשנות ה-60 ושנות ה-70. בבית קברות זה יש כ-349 גופות. פקודת מטכ"ל 38.0109 - חללי צבא אויב – נוהל זיהוי, טיפול בחפצים, דיווח וקבורה בשעת חירום, באתר צה"ל איציק וולף, שלב נוסף בדרך לעסקת החילופין: בית הקברות לחללי אויב – שטח צבאי סגור, אתר news1, ‏6 ביולי 2008 נדב זאבי, גופת המחבלת דלאל אל מוגרבי נעלמה מקברה, אתר nrg,‏ 15 בספטמבר 2008 בית הקברות לחללי אויב הועבר לצומת עמיעד, באתר הארץ, 6 באוגוסט 2001 שרה ליבוביץ-דר, ‏בית הקברות של גופות המחבלים, באתר מעריב אונליין, 9 בדצמבר 2014 רועי מנדל, על חלקי גופתם המתה: כשהאויב נקבר אצלך, באתר ynet, 8 ביולי 2011 אליאור לוי, איתמר אייכנר, אלישע בן קימון ויואב זיתון, המדינה חשפה בבג"ץ: קברנו מחבלים בבית קברות לחללי אויב, באתר ynet, 13 בספטמבר 2017 כיכר השבת, ‏נחשף: מחבלים נקברו בבית קברות לחללי אויב, באתר כיכר השבת, 13 בספטמבר 2017
ג'ימי וינבלט

ג'ימי וַיְנְבְּלַט (נולד ב-1943) הוא פרופסור אמריטוס לכלכלה באוניברסיטת בן-גוריון. בשנת 2010 מונה לתפקיד נשיא המכללה האקדמית ספיר. באוקטובר 2013 הודיע על התפטרותו מתפקיד זה. וינבלט, יליד אלכסנדריה מצרים, הוא בעל תואר ראשון בכלכלה ומדעי המדינה, תואר שני ותואר דוקטור בכלכלה מהאוניברסיטה העברית בירושלים. כיהן משנת 1977 כמרצה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בין תפקידיו כיהן כראש המחלקה לכלכלה (1987–1989), דיקן הפקולטה למדעי הרוח והחברה (1995–2002). בשנת 2002 נבחר לתפקיד רקטור האוניברסיטה וכיהן בו עד שנת 2010 (שתי קדנציות). מחקריו עוסקים במסחר בינלאומי, כלכלת פשיעה, מקרו-כלכלה יישומית ואספקטים כלכלים של סוגיות חברתיות (כגון שכר מינימום, ארגונים ללא מטרות רווח). וינבלט פרסם ארבעה ספרים ועשרות מאמרים, הרצה בכנסים בינלאומיים וזכה במענקי מחקר רבים ביניהם מטעם המדען הראשי, משרד התמ"ת, האיחוד האירופי וקרן פורד. בשנת 2009 עמד בראש "מרכז אפריקה" באוניברסיטת בן-גוריון. וינבלט נישא לנורית וינבלט ואב לשלושה, מתגורר בעומר. כלכלה בינלאומית ריאלית, עם ד"ר ז'ראר עמיאש, האוניברסיטה הפתוחה כלכלת ישראל בדגש קל, רות לובנטל, עמנואל שרון, ג'ימי וינבלט, יעקב קופ; המרכז לחקר המדיניות החברתית בישראל, 1996 Weinblatt, J., The Economics of Export Restrictions: Free Access to Commodities in the NIEO, Westview Press, Boulder, Co., December 1985. Arnon, A., I. Luski, A. Spivak and J. Weinblatt, The Palestinian Economy Between Imposed Integration and Voluntary Separation, Brill Publishing Co., Leiden, Holland. (October 97). דף אישי(הקישור אינו פעיל) באתר אוניברסיטת בן-גוריון מידע על ג'ימי וינבלט בקטלוג הספרייה הלאומית ג'ימי וינבלט, דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מנגוסטין

מנגוסטין או מנגוסטין סגול (שם מדעי: Garcinia mangostana) הוא עץ פרי קטן ועגול שגדל באזורים טרופיים. צידו החיצוני מזכיר בצבעו חציל, וחלקו הפנימי, שהוא החלק היחיד הניתן לאכילה, הוא לבן וצורתו דומה לשום. טעמו של הפרי מתוק-חמצמץ, והוא מכיל כמות גדולה של ויטמין C, ולכן מייצרים ממנו תמצית של ויטמין זה. מקורו ביערות הגשם בדרום-מזרח אסיה. המנגוסטין הסגול שייך למשפחת עצי המנגוסטין שבהם יש מיני מנגוסטין שונים כמו מנגוסטין כפתור (G. prainiana). בשלב הצעיר של פרי המנגוסטין, שלא דורש הפריה ליצירת הפרי, הקליפה בצבע ירוק בהיר, ובאזורים מוצלים בצבע לבן, גודל הפרי בקוטר של 6-8 ס"מ. פרי המנגוסטין נותר קשה עד שמבשיל בפתאומיות וקליפתו הופכת לסגולה. מנגוסטין, באתר ITIS (באנגלית) מנגוסטין, באתר NCBI (באנגלית) מנגוסטין, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) מנגוסטין, באתר Tropicos (באנגלית) מנגוסטין, באתר GBIF (באנגלית) מנגוסטין, באתר The Plant List (באנגלית) מנגוסטין, באתר IPNI (באנגלית) מנגוסטין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא בוטניקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.