laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
איריס

איריס (ביוונית עתיקה: Ἶρις) הייתה אלת הקשת בענן במיתולוגיה היוונית. במקרים מסוימים הייתה האנשה של הקשת בענן, ושליחת האלים. תפקידה היה להעביר את פקודותיהם והוראותיהם של האלים אל בני האדם, ועל מנת למלא את תפקידה זה היא נעה במהירויות עצומות והגיעה אל האדמה, מעמקי הים ואף אל העולם התחתון. היא בייחוד נזכרת כשליחתה של הרה, מלכת האלים. תפקיד נוסף שהיה לה, היה ללוות את נשמות הנשים הראויות לשכון בשדות אליסיום, שדות השלווה. במיתולוגיה הרומית נקראת מקבילתה של איריס ארקה. איריס הייתה בתם של הטיטאן תאומס ושל האוקיינידית אלקטרה, ואחותן של ההרפיות, בעלה היה האל זפירוס. בנוסף הייתה לה אחות תאומה ששמה אקרה (שאין לה מקבילה במיתולוגיה רומית כמו אחותה בגלל שהייתה ידועה פחות) והיא בגדה באלים אולימפיים ותמכה בטיטאנים, הייתה שליחת הטיטאנים ובעוד שאחותה איריס תמכה באולימפיים, גורלה של אקרה היה שהיא נזרקה על ידי זאוס לטרטרוס עם הטיטאנים והיא התפוגגה. באמנות היא תוארה, על פי רוב, כאישה צעירה בעלת כנפי זהב, המחזיקה בידיה מטה שליחים וכד מים. ייצוגה האמנותי לא רב, והיא מופיעה בעיקר על כדים יוונים. אסטרואיד איריס 7, שנתגלה ב-13 באוגוסט 1847, נקרא על שמה. אסטרואיד זה זכה בשמה בשל קרבתו הרבה לאסטרואיד יונו, שהוא עצמו קרוי על שמה של יונו, מקבילתה הרומאית של הרה. משמה של האלה נגזר המונח "איריס" בלטינית, וממנה באנגלית ובשפות נוספות, שפרושו "קשת בענן". ממונח זה נגזרו מונחים נוספים: קשתית העין - החלק הצבעוני של העין, שמה של המתכת אירידיום ושמו של הפרח אירוס בעל מגוון הצבעים. הרמס, שליח האלים Grimal, Pierre (1996). "Iris". The Dictionary of Classical Mythology. ISBN 978-0-631-20102-1. pp. 237–238. מדיה וקבצים בנושא איריס בוויקישיתוף איריס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) במיתולוגיה היוונית ובמיתולוגיה הרומית, כל מי שנזרק לטרטרוס מתפוגג, חוץ מהטיטאנים שעונשם נצחי.
נוק אייר

נוק אייר (בתאית: นกแอร์; באנגלית: Nok Air) היא חברת תעופה זולה תאילנדית. בסיס הפעולה המרכזי שלה נמצא בנמל התעופה הבינלאומי דון מואנג, ומטה ההנהלה שלה שוכן ברג'נאקרן טאוור שבמחוז סתורן, שבבירה בנגקוק. החברה היא הספונסרית הרשמית של מועדוני הכדורגל TTM לופ בורי, צ'יאנג מאי, והאד-יאי. בשנת 2007 הועסקו בחברה כ-130 עובדים, ובשנת 2011 כ-600. החברה נוסדה בפברואר 2004, והיא החלה את פעילותה ב-23 ביולי אותה השנה. החברה ביצעה את הטיסה הבינלאומית הראשונה שלה ב-31 במאי 2007, לבנגלור בירת קרנאטקה, הודו. באותה השנה קיבלה את אישור הרשויות להפעיל טיסות ליעדים נוספים במדינה: היידראבאד, ניו דלהי, וצ'נאי. בחודש נובמבר 2007 השעתה נוק אייר את טיסותיה לבנגלור, לאחר שהמתחרה ג'טסטאר אסיה איירווייז החלה להפעיל טיסות בקו. לאחר שנכשלה בהפעלת טיסות בקווים בינלאומיים, החליטו בנוק אייר להתמקד בשוק המקומי, כך הפכה החברה לבעלת מספר הקווים הפנימיים הגדול בתאילנד. אסטרטגיה זו הוכיחה את עצמה כנכונה, בשנת 2010 הרוויחה החברה 618 מיליון באט, והיא הזמינה שבעה מטוסי בואינג 737-800 וארבעה מטוסי ATR 72. בעלי המניות בחברה הם: תאי איירווייז אינטרנשיונל (49%), Nok Air Management Company Limited ‏(25%), CPB ‏(6%) בנק סיאם המסחרי (5%) King Power International Company Limited‏ (5%), והיתר (10%) ביידי משקיעים פרטיים. צי המטוסים של החברה נכון ליוני 2020: מדיה וקבצים בנושא נוק אייר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של נוק אייר נוק אייר, ברשת החברתית פייסבוק נוק אייר, ברשת החברתית אקס (טוויטר) נוק אייר, ברשת החברתית אינסטגרם נוק אייר, סרטונים בערוץ היוטיוב מדיה וקבצים בנושא נוק אייר באתר Airliners.net פרטי צי המטוסים של נוק אייר, באתר airfleets.net (באנגלית)
סנטה רוסה (ארגנטינה)

סנטה רוסה (בספרדית: Santa Rosa) היא עיר הבירה של פרובינציית לה פמפה בארגנטינה. בעיר יש 103,860 אזרחים (לפי מפקד 2010) וביחד עם המטרופולין שלה היא מהווה כשליש מאוכלוסיית הפרובינציה. העיר ממוקמת במזרח הפרובינציה, במרחק של 610 ק"מ מהבירה בואנוס איירס. העיר נוסדה על ידי תומאס מאסון ב-1892. ב-1900, במהלך שלטון המושל ד"ר חוסה לורו, הועברה בירת הטריטוריה לה פמפה מחנרל אצ'ה אל סנטה רוסה. ב-1952 הפכה הטריטוריה לפרובינציה כשסנטה רוסה נותרה בירתה. בעיר נמצאת האוניברסיטה הלאומית של לה פמפה, שהוקמה ב-1958 והולאמה ב-1973. נמל התעופה של סנטה רוסה משרת את העיר. הנמל ממוקם במרחק של 4.5 ק"מ מצפון למרכז העיר. מדיה וקבצים בנושא סנטה רוסה בוויקישיתוף עיריית סנטה רוסה (בספרדית) סנטה רוסה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
לינה שביב

לינה שְבִּיבּ (בערבית: لينا شبيب; נולדה ב-1962) היא פוליטיקאית ירדנית שכיהנה כשרת התחבורה של ממלכת ירדן בממשלתו של עבדאללה אנסור. לינה שביב נולדה בירדן. היא למדה לימודי דוקטורט בהנדסה ובתכנון תחבורתי באוניברסיטת לונד שבשוודיה. היא שימשה כיועצת במספר חברות בינלאומיות לתחבורה ותכנון תחבורתי. בהמשך נכנסה לשירות הציבורי ועבדה במשרד לדיור, ובתפקידים בעיריית עמאן. היא שימשה כמרצה באוניברסיטת אל-אהליה (אנ') בעמאן בירת ירדן, בנושאי הנדסה תחבורתית ותכנון תחבורה עירונית.. ב-21 באוגוסט 2013, לאחר חילופי תפקידים בקבינט, מונתה שביב בידי ראש הממשלה עבדאללה אנסור לתפקיד שרת התחבורה של ירדן. היא אחת משתי שרות בממשלת ירדן הנוכחית. בהיותה שרת התחבורה התנגדה לשדה תעופה חדש באילת. לינה שביב באתר המדריך לפוליטיקה בירדן (באנגלית) אתר משרד התחבורה הירדני (באנגלית) Lina Shbeeb Jordanian PM Announces Cabinet Shuffle Ahead of Elections - Al-Monitor: the Pulse of the Middle East https://www.maannews.com/Content.aspx?id=766631
הצילו! עכבר בבית!

הצילו! עכבר בבית! (באנגלית: Mouse Hunt) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1997. הסרט מתחיל במשפט 'בלי חוטים היו החיים תוהו ובוהו'. הסרט מספר על שני האחים שמונץ, שאביהם נפטר והוריש להם מפעל לייצור חוטים, שהיה כל חייו, ובית עתיק. האח האחד הוא צעיר ותמים, המנוצל על ידי אשתו והמקורב לאביהם, ואילו האח השני הוא טבח ציני, המרוחק מאביהם. לאחר שהם מגיעים לבית, מתברר שהוא יצירתו האחרונה של אדריכל מפורסם ומאותו רגע הם מחוזרים על ידי אספן עשיר של בתיו של האדריכל. במקביל, הם מגלים שבבית יש עכבר, ומנסים להרוג אותו – אולם הלה מהתל בכל מאמציהם. את מלכודת העכברים הוא לא פותח, אך מכרסם את השיירים מסביב. לאחר מכן הוא מהתל במלכודותיהם בצורות שונות ומשונות וגורם להם לפעול עליהם במקום עליו. לבסוף, הוא מצליח לפוצץ את הבית במהלך מכירה פומבית בו הגיעו להצעה של עשרים וחמש מיליון דולר על הבית, אך ברגע האחרון הבית, כאמור, מתפוצץ. אשתו של האחד עוזבת אותו ושניהם משחזרים את מפעל החוטים והופכים אותו למפעל לייצור חוטי גבינה, כשהעכבר עומד בראש. מדיה וקבצים בנושא הצילו! עכבר בבית! בוויקישיתוף "הצילו! עכבר בבית!", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "הצילו! עכבר בבית!", באתר נטפליקס "הצילו! עכבר בבית!", באתר AllMovie (באנגלית) "הצילו! עכבר בבית!", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "הצילו! עכבר בבית!", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "הצילו! עכבר בבית!", באתר Metacritic (באנגלית) "הצילו! עכבר בבית!", באתר אידיבי "הצילו! עכבר בבית!", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
יואנה מגורה ברנרד

יואנה מגורה ברנרד (ברומנית: Ioana Măgură Bernard; נולדה ב- 25 במאי 1940 בבוקרשט) היא קריינית ידועה ברדיו בוקרשט ובטלוויזיה הרומנית ובתחנה רדיו אירופה החופשית בשפה הרומנית. יואנה מגורה נולדה בשנת 1940 בבוקרשט, הבת השנייה של יאקוב (ינקו) מגורה, במקור ליבוביץ', יליד מוינשט ואורורה לבית אלטרזון גרונברג, גם כן ילידת מוינשט ברומניה. אחותה הגדולה פררה נפטרה בילדותה. יואנה מגורה למדה משחק במכון לאמנות הבמה על שם יון לוקה קאראג'אלה בבוקרשט. בשנים 1968-1961 שיחקה בתיאטרון הלאומי של קראיובה. במקביל, בשנת 1964 התקבלה על ידי סילביו ברוקאן כקריינית בטלוויזיה הרומנית בבוקרשט. עבדה שם עד אפריל 1969 כשבעת ביקור בישראל החליטה לא לחזור לרומניה ולמשטר הקומוניסטי. מישראל היא היגרה לגרמניה, והחל משנת 1970 עבדה במינכן במחלקה הרומנית של תחנת הרדיו "אירופה חופשית" (אאורופה ליברה Europa Liberă). בשנת 1972 נשאה את נואל ברנרד מנהל המחלקה הרומנית בתחנה. מנישואיה הראשונים ברומניה הייתה ליואנה מגורה ילדה שהוצאה גם היא יחד עם אמה מרומניה תמורת כופר בשווי 2,500 דולר. ברדיו "אירופה חופשית" ערכה מגורה תוכנית בשם "אנשים, רעיונות, גישות". בדצמבר 1981 נפטר בעלה, נואל ברנרד ממחלה ממארת והועלה חשד כי אולי הורעל על ידי מרגלים של מטשר צ'אושסקו. מגורה המשיכה לעבוד ב"אירופה ליברה" עד להעברת התחנה לפראג בשנת 1995. יואנה מגורה חיה כעת בסן מקרוס, סן דייגו בקליפורניה. אחות למחצה של אמה הייתה הפעילה הקומוניסטית עדה מרינסקו, שהוצאה להורג בשנת 1941 בבית הסוהר ז'ילאווה. Directorul postului nostru de radio - 2007 (מנהל תחנתנו - ספר זכרונות על בעלה המנוח, נואל ברנרד) ראיון מאת סבין צ'רנטסקו, בעיתון "Observatorul"‏, 8 ביולי 2006 יואנה מגורה ברנרד, הקול הנשי של אירופה החופשית, כתבה באתר Avantaje‏, 19 בפברואר 2010 (ברומנית) יואנה מגורה ברנרד, באתר הגנאלוגי geni
רם רון

רם רון (1925 – ינואר 2004) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, מפקד הגדנ"ע ומפקד פיקוד ההדרכה. לאחר שחרורו היה ממקימי רצ - התנועה לזכויות האזרח ומזכ"ל מפלגת ד"ש. כיהן כמנכ"ל הראשון ויושב ראש החברה הלאומית לאספקת פחם. רון (במקור רולניצקי) נולד בתל אביב וגדל בגבעתיים, בה למד בבית הספר בורוכוב. במלחמת העולם השנייה התנדב לשרת בבריגדה היהודית. שירת במנגנון הקבע של ארגון ההגנה, סיים קורס מפקדי מחלקות ב-1947 ובמלחמת העצמאות פיקד על פלוגה א' בגדוד 32 של חטיבת אלכסנדרוני. השתתף במבצע חמץ בכיבוש הכפרים חיריה וסאקיה ובכיבוש כפר סלמה. במבצע בן נון א' פיקד על הפלוגה שיחד עם גדוד 32 צורפה לחטיבה 7. בהמשך שירת כסגן מפקד גדוד 35. ב-1953 היה חבר בהרכב בית הדין הצבאי במשפט של נאשמי מחתרת צריפין. בשנים 1954 עד 1957 פיקד על פיקוד הגדנ"ע. בפברואר 1956 הועלה לדרגת אלוף-משנה. אחרי מלחמת סיני מונה למפקד שארם א-שייח' ופיקד על בית הספר לחי"ר. בשנים ב-1959 עד 1961 עמד בראש פיקוד ההדרכה. ב-1963 מונה לנספח צה"ל בארצות הברית ובקנדה. ב-1967 השתחרר מצה"ל. לאחר שחרורו עסק בהפקת סרטי קולנוע כמנהל חברת "רונבי". בין השאר הפיק ב-1969 את הסרט לפני מחר, סרטה של אלידע גרא, הסרט העלילתי הראשון שנוצר על ידי במאית קולנוע בישראל. לקראת הבחירות לכנסת השמינית ב-1973 היה ממקימי התנועה לזכויות האזרח (מפלגת רצ) יחד עם גיסתו שולמית אלוני, רות רזניק ובועז מואב. הוא הוצב במקום הרביעי ברשימתה, אך לא נכנס לכנסת לאחר שהמפלגה זכתה ל-3 מנדטים. לאחר הקמת סיעת יעד היה רון מפעילי רצ שהתנגדו לאיחוד, הוא פרש מהמפלגה והקים את תנועת המרכז לזכויות האזרח, והתאחד עם התנועה הדמוקרטית לשינוי. הוא הוצב במקום ב-28 ברשימתה לבחירות לכנסת התשיעית ב-1977 וכיהן כמזכיר המפלגה עד אמצע 1979. ב-1981 מונה למנכ"ל הראשון של החברה הלאומית לאספקת פחם וכיהן בתפקיד עד 1988. לאחר מינויו של אמנון רובינשטיין ב-1992 לשר האנרגיה, מונה רון ליו"ר דירקטוריון החברה וכיהן בתפקיד עד 1999. שימש כאחראי על הקמת מרכז בק למדע בהר החוצבים וכיהן כמנכ"ל החברה המנהלת של המרכז. רון נטמן בבית העלמין בקיבוץ עינת. היה נשוי להרצלה לבית כלפון. לשניים נולד הבן אייל. אורי דרומי, מהבריגדה ועד חברת הפחם, באתר הארץ, 20 בינואר 2004 ס/א רם רון הועלה לדרגת אלוף משנה, למרחב, 2 בפברואר 1956
יושינובו אויאקאווה

יושינובו "יושי" אויאקאווה (באנגלית: Yoshinobu "Yoshi" Oyakawa;‏ נולד ב-9 באוגוסט 1933) הוא שחיין עבר אמריקאי, אלוף אולימפי (הלסינקי 1952) ושיאן עולם במשחה ל-100 מטר גב. הוא שחה בסגנון ידיים ישרות בגריפת המים ונחשב לשחיין האחרון שזכה בסגנון זה במשחקים האולימפיים. אויאקאווה נולד וגדל במחוז קונה שבאי הגדול של הוואי למשפחה ממוצא יפני. הוא החל להתאמן בגיל יחסים מבוגר, בהיותו בן 15 ובגיל 16 התמקד בסגנון הגב. הוא למד באוניברסיטת המדינה של אוהיו. באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכה אויאקאווה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בשיא אולימפי חדש של 1:05.4 דקות, לפני ג'ילבר בוזו מצרפת (1:06.2 דקות) ובן ארצו ג'ק טיילור (1:06.4 דקות). בתחרות שנערכה בניו הייבן שבקונטיקט ב-1 באפריל 1954 קבע אויאקאווה במשחה ל-100 מטר גב שיא עולם חדש של 1:02.8 דקות, שיפור לשיא העולם בן השנה וחצי של ג'ילבר בוזו (1:03.3 דקות). שיאו זה החזיק מעמד כשנה ונשבר על ידי יריבו הגדול ג'ילבר בוזו (1:02.1 דקות). אל אולימפיאדת מלבורן (1956) הגיע אויאקאווה כסגן בחיל האוויר האמריקאי. במשחקים עצמם, הוא סיים במקום שמיני במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:06.9 דקות, לאחר שהחליק בזינוק ולא הצליח להגן על תוארו. בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 1:05.0 דקות. לאחר שפרש מספורט תחרותי התגורר אויאקאווה בסינסינטי שבאוהיו, התחתן ולזוג נולדו 4 בנות ובן. הוא עבד כמאמן שחייה. בסך הכל זכה אויאקאווה ב-7 תוארי אליפות ארצות הברית אישיים. בשנת 1973 זכה אויאקאווה להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה. התפתחות שיא העולם במשחה ל-100 מטר גב (ויקיפדיה בגרמנית) יושינובו אויאקאווה, באתר olympedia.org יושינובו אויאקאווה, באתר United States Masters Swimming (באנגלית) United States Masters Swimming, (באנגלית) יושינובו אויאקאווה באתר International Swimming Hall Of Fame (באנגלית)
הספרייה האזורית מטה אשר

הספרייה האזורית מטה אשר, שנוסדה בשנת 1979 בהתאם לחוק הספריות הציבוריות, היא ספרייה ציבורית הממוקמת בבית הספר "סולם צור" שבגשר הזיו. היא משרתת את יישובי המועצה האזורית מטה אשר. מנהלת הספרייה היא שפרה שליו. המועצה האזורית מטה אשר משתרעת על שטח של כ-220,000 קמ"ר וכוללת 32 יישובים. המרחקים בין היישובים והספרייה וכן תחבורה ציבורית דלילה יצרו מציאות של קשיי תקשורת ונגישות. עובדה זו הדגישה את הצורך באימוץ שיטת ההשאלה הבינספריתית והתאמתה לתנאי האזור. כך פותח נוהל "הספרייה על סף ביתך". ייחודה של השיטה הוא נוהל פנימי שפותח בספרייה, לפיו מחלקים בכל יום לספריות היישובים את הספרים המבוקשים על ידי קוראיהן. ספרים אלה מונחים באחריות הספרייה, בכל יום, בנקודת איסוף בבניין המועצה האזורית מטה אשר. משם, נלקחים הספרים, על ידי עובדי המועצה, אל ספריות כל אחד מהיישובים על ידי עובדי המועצה, המביאים את הספרים ליישוב בו הם מתגוררים. עובדי המועצה הם אלה המחזירים לספרייה המרכזית את הספרים שהונחו בתיבה להחזרת ספרים במקום מגוריהם. שיטה זו מכסה את מרבית ההזמנות הבין ספרייתיות עוד באותו יום בו התקבלה ההזמנה. הספרייה מקיימת מפגשים תדירים בין הספרנים של הסניפים ביישובים השונים, במטרה ליצור קשרים אישיים ביניהם. הדבר נעשה כדי ליצור תרבות ארגונית המתבטאת באמינות ובמוטיבציה של ספרני האזור. ביולי 2015 נחנך בספרייה אגף נפרד לספרות ילדים. בשנת 1997 הייתה הספרייה האזורית לראשונה מבין הספריות הציבוריות שהעלתה את הקטלוג שלה לאינטרנט. איכותו ודיוקו של הקטלוג מבוקרים על ידי צוות הספרניות בספרייה בהתאם לכללים של המרכז לספריות וספרות בישראל. קטלוג זה כולל בתוכו גם את פריטי ספריות הסניפים והוא פתוח להזמנות לכל תושבי האזור בכל שעות היממה. רכש עבור הסניפים מפגשי ספרניות מפגשי ספרות צע"ד את"י וויקי מטה אשר - האלבום המשפחתי של מטה אשר יריד ספרים שבוע הספר במטה אשר דו"ח על ביקור בספרייה האזורית "סולם צור" - דפים לספרן בקיבוץ, כ"ד-כ"ה: 21-27, 1980 המועצות האזוריות "סולם צור", "געתון" ו"נעמן": החוג האזורי לספרנים בהתיישבות - דפים לספרן בהתיישבות, 1: 18-19, 1983 הספרייה האזורית "מטה אשר"/ דפים לספרן בהתיישבות, 2: 16-17, 1984 פנינה מטס, סימה שמעוני, הספרייה האזורית מטה אשר באינטרנט - דפים לספרנים בבתי הספר, 20: 6, תשנ"ט, 1999 אסתר יפתחאל, האמיני יום יבוא, עמ' 121-128. הוצאת מערכת, קיבוץ דליה, תשס"ט 2009 מדיה וקבצים בנושא הספרייה האזורית מטה אשר בוויקישיתוף אתר האינטרנט של הספרייה תקציר מאמר :The Website of the Public Library Information Technology as an Agent of Change: Case Study of “Mateh Asher” Regional Library, Israel
טיאנחה-1

טיאנחה-1 (גם: טיאנחה-I בסינית: 天河一号 פין-יין: Tiānhé yīhào הוא מחשב-על המסוגל לביצועים מקסימליים של 2.566 פטה פלופסים. ממוקם במרכז מחשבי העל הלאומי בטיינג'ין, סין. היה המחשב המהיר בעולם מאוקטובר 2010 ועד יוני 2011, והוא מהמחשבים המועטים בעולם השייכים לסקלת הפטה. באוקטובר 2010 גרסה משודרגת של המחשב, טיאנחה-1-A, לקחה את הבכורה מהמחשב המהיר בעולם יגואר של ORNL, עם ביצועי שיא של 2.507‏ פטה פלופסים. ביוני 2011 איבד טיהנהה-1-A את בכורתו כמחשב המהיר בעולם למחשב ה-K היפני. גם טיאנחה-1 וגם טיאנחה-1-A, מריצים מערכת הפעלה מבוססת לינוקס. טופ500 האתר הרשמי של האוניברסיטה הלאומית לטכנולוגיות הגנה (באנגלית) האוניברסיטה לטכנולוגיות הגנה מפתחת מחשב על באתר Sina English News האוניברסיטה לטכנולוגיות הגנה מפתחת מחשב על באתר סוכנות הידיעות שינואה (אנגלית) האוניברסיטה לטכנולוגיות הגנה מפתחת מחשב השלישי במהירותו בעולם באתר הניו יורק טיימס משמעות מילולית: "נהר השמים 1" (הכוונה ל"שביל החלב") "China takes HPC heavyweight title." הפלופס היא יחידת מידה לעוצמתם של מחשבים העוסקים בעיבודים עתירי חישוב "我国首台千万亿次超级计算机研制成功 (סינית)" "China claims supercomputer crown" Richard Stone and Hao Xin (5 November 2010). "Supercomputer Leaves Competition - And Users - in the Dust". Science 330: 746. doi:10.1126/science.330.6005.746-a. Tom Chivers, ‏Japanese supercomputer 'K' is world's fastest, The Telegraph, 20 June 2011 "China's supercomputer called world's fastest - Tianhe-1 can make 2,507 trillion calculations per second". "Nearly every supercomputer runs Linux" ערך זה הוא קצרמר בנושא מחשבים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
לינווד ברקלי

לינווד ברקלי (באנגלית: Linwood Barclay) הוא סאטיריקן וסופר קנדי יליד ארצות הברית. הוא פרסם ספרי אוטוביוגרפיה, ספרים הומוריסטיים ורומנים בלשיים. כתב את טור הסאטירה השבועי בעיתון "טורונטו סטאר", בנוסף להוצאת פודקאסט עם מאמריו. לקח שנת שבתון על מנת לקדם את רומני המתח שלו. הוא תכנן לשוב לעיתון סטאר בספטמבר 2008, אולם ב-28 ביוני 2008 הוא כתב את טורו האחרון, והודיע על פרישתו מהעיתון. לינווד ברקלי נולד בשנת 1955 בדאריין שבמדינת קונטיקט בארצות הברית, בן למיוריאל ואוורט ברקלי. אביו היה מאייר, וכשלינווד היה בן 4 עברה המשפחה לקנדה לרגל עבודתו של אביו. בהיותו בן 16 נפטר אביו. עוד בצעירותו גילה עניין בכתיבת סיפורי בלשים, בהשראת ספריו של רוס מקדונלד. קיבל תואר ראשון בספרות אנגלית מאוניברסיטת טרנט. לאחר שלא הצליח למצוא מו"ל לספריו החל לעבוד כעיתונאי. בשנת 1981 עבר לעבוד בעיתון "טורונטו סטאר". בשנת 1993 החל לכתוב טור הומוריסטי בעיתון זה. טוריו קובצו בשלושה ספרים. בשנים 2004–2007 פרסם ארבעה ספרי בלשים שגיבורים הוא הבלש זק ווקר, העובד כבעל טור בעיתון. בשנת 2007 יצא לאור ספרו, No Time for Goodbye" (תורגם לעברית בשם "בלי לומר שלום") שזכה להצלחה רבה. הוא יצא לשנת שבתון מהעיתון לשם קידום ספרו, אך במהלכה פרש מהעיתון ופרסם את טורו האחרון ביוני 2008. מאז פרסם עוד 18 ספרים. ברקלי מתגורר באוקוויל, אונטריו עם אשתו, נית'ה. לזוג שני ילדים, ספנסר ופייג'. מהלך לא מוצלח (2004), הוצאת מודן (2010) החבר'ה הרעים (2005), הוצאת מודן בלי לומר שלום (2007), הוצאת מודן (2008) קרוב מדי הביתה (2008), הוצאת מודן (2009) ביום שאיבדתי אותה (2009), הוצאת מודן (2011) התאונה (2011), הוצאת מודן (2011) טוב מראה עיניים (2012), הוצאת מודן (2013) בלתי צפוי (2013), הוצאת מודן (2014) אל תפנה את מבטך (2010), הוצאת מודן (2014) נקישה בחלון (2013), הוצאת מודן (2016) אין בית בטוח (2014), הוצאת מודן (2016) הבטחה שהופרה (2015), הוצאת מודן (2017) רחוק מן האמת (2016), הוצאת מודן (2018) העשרים ושלושה (2017), הוצאת מודן (2019) יריית פרידה (2017), הוצאת מודן (2019) תקתוק בקומה למטה (2018), הוצאת מודן (2020) בפיר המעלית (2019), הוצאת מודן (2021) מי שמוצא ראשון (2021) Find You First, הוצאת מודן (2022) מדיה וקבצים בנושא לינווד ברקלי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של לינווד ברקלי לינווד ברקלי, ברשת החברתית Goodreads טוריו בטורונטו סטאר לינווד ברקלי (1955-), דף שער בספרייה הלאומית About Linwood | Linwood Barclay
סארני

סארני (באוקראינית: Сарни) היא עיר במחוז רובנו, בחבל ווהלין שבצפון-מערב אוקראינה, ציר דרכים ושיט ראשי. תרגום השם סארני מאוקראינית הוא "איילות", על שמן של האיילות הרבות שחיו ביערות שהקיפו את העיר. איילה הוא גם סמלה של העיר. סארני הייתה חלק מדוכסות ווהלין ולאחר מכן סופחה לדוכסות הגדולה של ליטא. משנת 1795 הייתה סארני בתחום מחוז ווהלין של האימפריה הרוסית. בשנת 1921 סופחה סארני לרפובליקה הפולנית השנייה והפכה לבירת מחוז סארני. כמעט מחצית מתושביה היו יהודים, הקבוצה השנייה בגודלה בעיר הייתה אוקראינים, והיתר היו פולנים ובני קבוצות לאומיות אחרות. מסילת הרכבת הגיעה לסארני בשנת 1885, שנה שבה הוכרה לראשונה כעיר. היא הפכה לצומת חשוב בין פסי הרכבת שבין רובנו-לונינץ לבין אלו של קובל-קורוסטן, בייחוד לאחר הקמת תחנת הרכבת בשנת 1901. תודות לכך התפתח בעיר מרכז גדול של שווקים, בתי מלאכה וגידולים חקלאיים לייצוא. היערות שהקיפו את העיר תרמו גם לשגשוגה של תעשיית העצים במקום. בשנת 1930 בנו הרשויות הצבאיות של פולין ביצורים ובונקרים באזור סארני, ביצורים שהיוו מעוז הגנה בפני הצבא האדום עם פלישת הסובייטים בספטמבר 1939. אחדים מהבונקרים האלה קיימים עד היום. בתקופת מלחמת העולם השנייה נרצחו בעיר פולנים רבים – גברים, נשים וילדים - על ידי האוקראינים ששיתפו פעולה עם הגרמנים, אם כי הטבח היה ביוזמה גרמנית, כחלק מהנסיון לבצע באזור טיהור אתני מפולנים. פולנים אחרים גורשו לגרמניה כעובדי כפייה. בשנת 1944 סיפחה רוסיה את סארני לאוקראינה הסובייטית, שהפכה בשנת 1991 לאוקראינה העצמאית. בעקבות פרעות קישינב ב-1903 הפכה סארני למרכז יהודי גדול. היא נכללה ברשימת היישובים שבה היו יהודים רשאים להתגורר. בתחילת שנות השלושים של המאה ה-20 נמנו בסארני כ-5,000 יהודים, שהיוו כמעט מחצית מאוכלוסיית העיר. הם קיימו פעילות כלכלית ענפה, וכן פעילות סעד ותרבות עשירה. הם הקימו מפלגות ותנועות נוער ציוניות, שבין חבריהן היו מקימי הקיבוץ בקלוסובה. בספטמבר 1939 כבש הצבא האדום את האזור. ביולי 1941 כבשו את סארני הגרמנים, החלו לשדוד רכוש יהודי בה, ונתנו חסות לאוקראינים ששדדו גם הם רכוש יהודי. באפריל 1942 רוכזו יהודי סארני וכפרי הסביבה בגטו שהוקם בה, ובאוגוסט 1942 רוכזו יהודי הגטו במחנה פולסקה (Poleska), בו היו כ-13,700 יהודים. כשהחלו הגרמנים להוביל את היהודים אל בורות הרצח פרצה במחנה התקוממות, ואלפי יהודים ברחו. רובם נורו ונהרגו במקום, רק כמה מאות הגיעו ליערות, ורק אחדים שרדו עד השחרור בידי הצבא האדום בינואר 1944. מדיה וקבצים בנושא סארני בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סארני סרני (Sarny), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם על העיר סארני -סבא נפתלי והברלינסקים, 2014, עמ' 45-3, אתר carmonia. סארני באתר מרכז מורשת יהדות פולין "סארני", באתר השטעטל הווירטואלי אלכסנדר קרוגלוב (רו') וסמואל פישמן, סארני, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1463–1465), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) ==הערות שוליים== ספר יזכור לקהילת סארני, ערך יוסף קריב, יד ושם; ארגון יוצאי סארני והסביבה בישראל, תשכ"א
רוברט זילר

רוברט זילר (בגרמנית: Robert Ziller, נהגה בגרמנית צילר;‏ 24 בינואר 1914 – 17 ביולי 2010) היה צלם וצלם קולנוע אמריקאים ממוצא יהודי-גרמני. עבד באולפני "אוּפא" (UFA) בברלין עם חשובי הקולנוענים האקספרסיוניסטים של שנות ה-30. עלה לארץ ישראל בשנת 1934 וצילם סרטים דוקומנטריים עבור הקרן הקיימת לישראל. אך עבר לארצות הברית. רוברט זילר נולד בברלין. לאחר סיום לימודיו התיכוניים החל לשמש כעוזר-צלם באולפני "אוּפא" (UFA) בברלין, שם עבד עם חשובי הקולנוענים האקספרסיוניסטים של התקופה, ביניהם הבַּמָּאִים האוסטרים פריץ לאנג, גיאורג וילהלם פאבסט (Pabst), האנס שוורץ (Schwartz), צלם הקולנוע היהודי-גרמני אויגן שיפטן (Schüfftan), ועם אנשי קולנוע אחרים. בשנת 1933, לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון ובשל היותו יהודי, עזב זילר את ברלין ועבר לפריז, שם עבד על סרטים באורך מלא עם אויגן שיפטן (שנמלט אף הוא לצרפת באותה שנה, בשל היותו יהודי), אך כיוון שלא הצליח להשיג אַרְכָּה לרישיון העבודה שלו, עזב את צרפת בשנת 1934 ועבר לארץ ישראל. בתצלומיו של זילר מראשית שנות ה-30 ניכרת השפעת הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני של התקופה וכן השפעות האסתטיקה האוונגרדית של תנועות "הראייה החדשה" (New Vision) ו"האובייקטיביות החדשה" (New Objectivity), הבאות לידי ביטוי בהדגשת איכויותיו האמנותיות העצמאיות של הצילום כמדיום טכנולוגי-מודרני. בן עשרים היה זילר כשהגיע לארץ ובראשית דרכו בה עבד כחקלאי. בהמשך חזר לעיסוקו המקצועי ועבד כצלם עיתונות. במהלך שנות ה-40 שב לעבודה קולנועית וצילם גם סרטים דוקומנטריים עבור הקרן הקיימת לישראל. בין היתר, עבד עם הלמר לרסקי על הסרט "אדמה" (הסרט הראשון באורך מלא שצולם בארץ ישראל), על סרטיו "ילדי השמש", "מנגינה עברית" ו"קופת חולים", עם הבמאי הרברט קליין על סרטו "בית אבי" וכן עם הצלם פלויד קרוסבי (Crosby). בזמן מלחמת העולם השנייה הצטרף לחיל האוויר המלכותי הבריטי ושירת כצלם צבאי באפריקה, איטליה, צרפת, אנגליה וגרמניה. בשנת 1947 היגר לאנגליה והתגורר בלונדון, שם עסק בעיקר בקולנוע דוקומנטרי, ובשנת 1951 עבר לארצות הברית והתיישב בניו-יורק. צילם לאלפרד היצ'קוק את הסצנות האירופאיות לסרטו "המסך הקרוע" (Torn Curtain) ועבד משך שנים רבות כצלם עבור האו"ם; במסעותיו ברחבי העולם מטעם האו"ם הרבה בצילום סרטים וסטילס. זילר נפטר בליצ'פילד, קוֹנֶטִיקֵט (Litchfield, Connecticut) בארצות הברית ביולי 2010. הסרטים שצילם בארץ שמורים בארכיון הסרטים היהודיים ע"ש סטיבן שפילברג; כיוון שֶׁהִרְבָּה בנסיעות ובנדודים בין ארצות, עותקים מתצלומיו נדירים ואף התשלילים - במיוחד אלה של תצלומיו המוקדמים - אבדו. עשרה מתצלומיו נדפסו בספר If I Forget Thee, a picture story of modern Palestine, by Meyer Levin. The Viking Press, New York, 1947. רוברט זילר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
אלטרנטיב 4

אלטרנטיב 4 (Alternative 4) הוא אלבומה של להקת הרוק/מטאל הבריטית Anathema. הוא יצא לאור ב-22 ביוני 1998 דרך Peaceville Records. אלטרנטיב 4 מתאפיין, שלא כמו האלבומים הקודמים של אנת'מה, בשירה נקייה שמובלת על ידי פסנתר לאורך כל האלבום. ביקורות רבות דיברו על האלבום כאקספרימנטלי, דיכאוני ואטמוספירי. האלבום נחשב לשינוי מסגנון הדום־מטאל המקורי של הלהקה. השם לאלבום מגיע מספרו של לזלי ווטקינס, אלטרנטיב 3, אותו הבסיסט של הלהקה, דנקן פטרסון, קרא מספר שנים לפני שהם כתבו את האלבום. הספר מדבר על תאוריות קונספירציה ורוב השירים באלטרנטיב 4 מדברים על אמון – ולכן הם בחרו בשם זה. וינסנט קוונה (Cavanagh) – שירה וגיטרה. דנקן פטרסון – גיטרה באס, פסנתר. דניאל קוונה – גיטרה, פסנתר וקלידים. שון סטילס – תופים ג'ורג' רוקי (Rucci) – כינור אנדי דנקן – מחרוזות תופים בשיר Empty. מידע על האלבום אלטרנטיב 4 באתר MusicBrainz מידע על האלבום אלטרנטיב 4 באתר AllMusic האלבום אלטרנטיב 4 באתר Discogs