laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
דודו כרמל

דודו כרמל הוא אבובן ישראלי, חבר בחמישיית כלי הנשיפה הישראלית והאבובן הראשי בתזמורת הפילהרמונית הישראלית. כרמל הוא גם חבר בסגל האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים. כרמל זכה במלגות קרן התרבות אמריקה ישראל ובתחרות פרנסואה שפירא בשנת 1990. כן זכה בתחרות הבינלאומית בטולון, צרפת בשנת 1996. הוא הופיע כסולן עם הפילהרמונית הישראלית בניצוח זובין מהטה, עם התזמורת הסימפונית של קוויבק, קנדה בניצוח יואב תלמי ועם תזמורות בגרמניה והונגריה. הוא מרבה להופיע ברסיטלים ובפסטיבלי מוזיקה קאמרית ואף בשידורי רדיו. הוא מנגן בדואו חליל-אבוב עם חברו לחמישייה, אייל עין הבר, דודו כרמל הקליט עם החמישייה הישראלית לכלי נשיפה ועם החלילן אייל עין הבר. דודו כרמל, באתר MusicBrainz (באנגלית) דודו כרמל, באתר Discogs (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
איגור סיקורסקי

איגור איבנוביץ' סיקורסקי (ברוסית: Игорь Иванович Сикорский; אוקראינית: Ігор Іванович Сікорський;‏ 25 במאי 1889 – 26 באוקטובר 1972) היה מהנדס אמריקאי ממוצא רוסי-אוקראיני. רבים זוקפים לזכותו את הצלחת התפתחות המסוק. מייסד חברת סיקורסקי. סיקורסקי נולד בקייב שבאימפריה הרוסית (כיום בירת אוקראינה). למד בעיקר בביתו לפי תוכנית שבנתה לו אימו ובסנקט פטרבורג. כבר מצעירותו התעניין בתעופה ובמיוחד במסוקים, ב־1909 בנה את המסוק הראשון שלו, אך זה לא צלח להמריא. לאחר פיתוחים רבים הצליח להגיע לריחוף של מספר שניות באוויר ולא יותר מכך. בשנת 1910 התייאש מהמסוקים ופנה לרעיון חדש באותה עת - מטוס רב מנועי. סיקורסקי היה המהנדס הראשי בפרויקט לפיתוח המטוס הארבע־מנועי הראשון, ואף היה טייס הניסוי בטיסתו הראשונה של מטוס זה ב־13 במאי 1913. מטוסיו של סיקורסקי שימשו את רוסיה כמפציצים במלחמת העולם הראשונה תחת השם "איליה מורומץ". בעקבות המהפכה הבולשביקית עבר ב־1917 לצרפת, וב־1919 היגר לארצות הברית. בראשית דרכו היה חסר כל והתפרנס ממתן שיעורים פרטיים למהגרים רוסים. לאחר שצבר מעט כסף בנה מטוס נוסעים בן 15 מקומות, הבנייה נקלעה לקשיים כספיים והסתיימה רק הודות לתרומה של 5,000 דולר מהמלחין סרגיי רחמנינוב. מטוס זה התרסק בטיסתו הראשונה, אך דגם משופר בשם A-29 זכה להצלחה גדולה. סיקורסקי פיתח וייצר גם מטוסים אמפיביים דו־מנועיים. מטוס הסיקורסקי S-42 היה עמוד השדרה של חברת התעופה פאן אמריקן ואיפשר לה לפתוח קווים טרנס אטלנטיים ארוכים. בשל כך כונה המטוס גם בכינוי Pan Am Clipper. בשנת 1938, אחרי שנים של פיתוח פרטי, הצליח לשכנע את ממשלת ארצות הברית להקציב 2 מיליון דולר לחקר תעופה בעזרת מסוקים. הפיתוח הוביל לבנייתו של המסוק VS-300. ה־VS-300 יצר את ההבדל המשמעותי ביותר בין עיצוב "הכנפיים המעופפות" לבין כלי טיס מעשי שמאפשר שימושים צבאיים. ה־VS-300 אכן היה שונה באופן מהותי מהמודלים הראשוניים. פיתוחו של סיקורסקי היווה התקדמות רצינית במסוקים ובעקבותיו הגיעו פיתוחים נוספים. ב־24 במאי 1940 טס ה־VS-300 לראשונה. הוא היה מצויד ברוטור תלת־להבי, ברוטור זנב קטן לייצוב ובמנוע בוכנה בן 75 כוחות סוס. ב־1941 טס כבר המסוק במשך יותר משעה. החברה מייסודו, Sikorsky Aircraft Corporation, פעילה גם בימינו ומהווה את אחת מיצרניות המסוקים המובילות בעולם. סיקורסקי גם הקדיש מזמנו לפעילות באגודת פושקין וטולסטוי בארצות הברית. תעשיית תעופה ברוסיה מדיה וקבצים בנושא איגור סיקורסקי בוויקישיתוף סיקורסקי מדגים את המסוק הראשון שלו, 1940, בארכיון הסרטונים של Associated Press‏ סיקורסקי בניסוי שיא המהירות, 1954, בארכיון הסרטונים של Associated Press‏ ניצן סדן, "דוד הליקופטר, הסיפור האמיתי: הגאון שהמציא את המסוק בגיל 12", באתר כלכליסט, 22 בדצמבר 2017 איגור סיקורסקי, באתר "Find a Grave" (באנגלית) biography/Igor-Sikorsky איגור סיקורסקי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) איגור סיקורסקי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) איגור סיקורסקי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה
ג'נגו

האם התכוונתם ל... אישים: ג'אנגו ריינהארדט – מוזיקאי ג'אז צועני יליד בלגיה ג'נגו (זמר) – שם הבמה של המוזיקאי הישראלי עמיר רוסיאנו ושמה של להקתו דמויות: ג'נגו (דמות קולנועית) – דמות שגילם פרנקו נרו ב-1966 במערבוני הספגטי "ג'נגו" ו"ג'נגו מכה שנית". ג'נגו פט (Jango) – צייד ראשים ביקום סרטי "מלחמת הכוכבים" ג'נגו - דמות מתוכנית הטלוויזיה "הילדים משכונת חיים" ג'אנגו ללא מעצורים סרט של קוונטין טרנטינו מ-2012 מחשבים ג'אנגו (פלטפורמת פיתוח) – פלטפורמת פיתוח אפליקציות רשת
ג'נגו (דמות קולנועית)

ג'נגו (Django) הוא דמות קולנועית שגילם פרנקו נרו ב-1966 במערבוני הספגטי "ג'נגו" בבימויו של סרג'יו קורבוצ'י ו"ג'נגו מכה שנית" (ג'נגו 2) בבימויו של טד ארצ'ר. בארצות הברית הסרט הראשון נחשב כסרט פולחן. בשנות ה-60 וה-70, במטרה לנצל את הפופולריות של הדמות, נוסף השם ג'נגו לשמם של מערבוני ספגטי רבים, ללא קשר לשם הסרט המקורי - לדוגמה !Django Kill... If You Live, Shoot ‏(אנ') או Halleluja for Django (אנ'). שמה של הדמות הוא מחווה לגיטריסט הג'אז ג'אנגו ריינהארדט, שכן, גם הדמות הקולנועית נפגעת בידה אך מצליחה להתגבר על מגבלה זו. ג'נגו הוא דמות של אקדוחן מסתורי הנע במערב הפרוע בעודו נושא ארון מתים ובתוכו מכונת ירייה. במהלך מסעו הוא משאיר אחריו שובל גוויות. ג'נגו נקלע למלחמה בין חבורת גזענים אמריקאים לבין חבורת שודדים מקסיקנים, המתנהלת בעיירת גבול שלווה. כמקובל בסרטים כאלו, הוא מציל נערה יפה (מריה) מידי חבורת השודדים המקסיקנים. ג'נגו מבצע עסקה עם מנהיג המהפכנים, הגנרל רודריגז, אולם אחר כך גונב את כספו כאשר הוא מנסה להימלט יחד עם הנערה שהציל. הכסף אובד, מריה נורית וידו של ג'נגו נמחצת, אולם הוא מצליח להתגבר על שוביו ולפגוע בגזענים שרדפו אחריו. בשנת 2012 שיר הנושא של הסרט פתח את "ג'אנגו ללא מעצורים", סרטו של הבמאי קוונטין טרנטינו. את הפסקול עבור "ג'נגו" הלחין, וגם ניצח עליו, לואיס בקלוב (Luis Bacalov), שידוע בזכות ביצועו בסרט " The Gospel According to St. Matthew ". זה היה הביצוע הראשון שלו במערבון, ואחרי כמה חודשים ביצע גם את הפסקול עבור דמיאנו דמיאני (Damiano Damiani) בסרט " A Bullet for the General " שמחזר ביצועים מהניצחון שלו בג'נגו. בהשוואה לניצוח של אניו מוריקונה (Ennio Morricone) בסגנון הקלאסי העכשווי, הפסקול של בקלוב מסורתי יותר ומסתמך בעיקר על פליז וכלי תזמורת, על אף שכמה מביצועיו משתמשים באלמנטים ייחודיים של מוזיקה לטינית ומוזיקת רוק. שיר הנושא, הולחן על ידי ברונו ניקולאי (Bruno Nicolai) ונכתב על ידי פרנקו מיליאצ'י (Franco Migliacci) ורוברט מלין (Robert Mellin), בוצע באנגלית לסרט של רוקי רוברטס (Rocky Roberts). גרסה איטלקית לשיר, יצאה רק באלבום הפסקול וכסינגל, בוצעה על ידי רוברטו פיה (Roberto Fia). אלבום הפסקול, יצא רשמית ב-1985, ויצא מחדש ב-2013 עם שיר חדש ורצועות נוספות. שחרור התקליט הרשמי, 1985. בפברואר 2021 נמסר שדמותו של ג'נגו תשוב להופיע בסדרת טלוויזיה בריטית-צרפתית בת 10 פרקים, המבוססת באופן רופף על הסרט משנת 1966. השחקן ההולנדי מתיאס שונארטס יגלם את דמותו של ג'נגו, היוצא לחפש את בתו שמונה שנים אחרי שמשפחתו נרצחה, ומאמין שהבת שרדה את הטבח. מדיה וקבצים בנושא ג'נגו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ג'נגו (באנגלית) ג'נגו, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג'נגו, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) ג'נגו, באתר Metacritic (באנגלית) "ג'נגו", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "ג'נגו", באתר נטפליקס "ג'נגו", באתר AllMovie (באנגלית) "ג'נגו", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "ג'נגו", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "ג'נגו", באתר Metacritic (באנגלית) "ג'נגו", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "The Story Behind Quentin Tarantino's Slavery Revenge Drama "Django Unchained" | Artinfo". Artinfo (באנגלית). נבדק ב-2018-11-05. kanter, Jake (Februry 18, 2021). Matthias Schoenaerts Cast As Django In Sky/Canal+ Remake Of Classic Italian Western. Deadline Hollywood. Retrieved february 18, 2021 ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יבגני יהודין

יבגני יהודין הוא קלרניתן ישראלי, יליד בלרוס. יהודין זכה פעמיים בפרס הראשון בתחרות הארצית ברוסיה ובפרס פרנסואה שפירא בשנת 1994. הוא חבר בחמישיית כלי הנשיפה הישראלית. היה נגן ראשי בתזמורת הסינפונייטה הישראלית באר שבע וכיום הוא קלרניתן ראשון בתזמורת הפילהרמונית הישראלית. יהודין היה מורה באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים משנת 1992. יהודין הוא בוגר האקדמיה למוזיקה במינסק והאקדמיה למוזיקה על שם רובין בתל אביב. הוא הופיע כסולן עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוח זובין מהטה ובהרכבי מוזיקה קאמרית בישראל ובעולם. כיום הוא מתגורר ברמת גן עם אשתו פולינה, כנרת ראשונה בפילהרמונית. לזוג שני ילדים. כמו כן, ליהודין יש ילדים נוספים מנישואיו הקודמים. ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מאוריציו פאז

מאוריציו פּאז (בספרדית: Mauricio Paez; נולד ב-3 בפברואר 1963) הוא נגן בסון ישראלי. מאוריציו פאז נולד בקוסטה ריקה. בגיל 17 התמנה לנגן הבסון הראשי בתזמורת הפילהרמונית הלאומית של קוסטה ריקה. מיד עם עלייתו לישראל הצטרף לסינפונייטה הישראלית באר שבע ובמקביל ניגן גם בתזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון. בעבר הוא היה נגן בסון ראשי בתזמורת הקאמרית הישראלית, ועד שנת 2023 שימש כנגן בסון ראשי בקאמרטה הישראלית ירושלים. כמו כן, מאוריציו חבר בחמישיית כלי הנשיפה הישראלית. כן הוא מכהן כראש מחלקת כלי נשיפה באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים וכמורה ומרצה בכיר לבסון, וכמורה לבסון באקדמיה למוסיקה באוניברסיטת תל אביב בקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה תל אביב. פאז מרבה להופיע כסולן עם תזמורות שונות ומנגן עם הרכבים של מוזיקה קאמרית בפסטיבלי מוזיקה בישראל ובעולם. זכה בפרס פרנסואה שפירא (1988), בפרס בנימיני מטעם שרת החינוך (2004), במלגות מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל ועוד. כיום מתגורר בעיר יבנה. מאוריציו פאז, באתר האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים מאוריציו פאז, באתר MusicBrainz (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
טבח תל א-זעתר

טבח תל א-זעתר (בערבית: مذبحة تل الزعتر) הוא מעשה טבח שבוצע על ידי מיליציות נוצריות במחנה פליטים פלסטינים, במהלך מלחמת האזרחים הלבנונית ב-12 באוגוסט 1976, לאחר מצור של מספר חודשים על המחנה. מחנה הפליטים תל א-זעתר בפאתי ביירות שיכן בתוכו כ-20,000 פליטים פלסטינים ממלחמת העצמאות הישראלית ב-1948. בקיץ 1976, אלפי חברי מיליציות נוצריות מרוניות הטילו על המקום מצור, בתמיכת נשיא סוריה חאפז אל-אסד שהתערב במלחמת האזרחים ב-1976, נגד "המחנה הרדיקלי" (של הפלסטינים, הדרוזים והמוסלמים). הפגזות ארטילריות במהלך הלחימה הרסו את מרבית המחנה. המחנה נחשב למעוז אש"ף והתנועה הלבנונית הלאומית של המחנה הרדיקלי, וכ-1,500 לוחמים מארגונים אלו שהו במקום. המחנה היה מבוצר היטב, ונחפרו בו תעלות תת-קרקעיות להגנה ואחסון תחמושת. מאחר שהמחנה נמצא במזרח ביירות, בצדה הנוצרי של העיר, הוא הותקף לעיתים קרובות על ידי המיליציות הנוצריות. בתחילת אוגוסט 1976 היה מצב הנצורים נואש ואנשי אש"ף בקשו למסור את המחנה לידי הנוצרים אם יורשה להם לעזוב את המחנה על נשקם. ב-12 באוגוסט 1976 המחנה נפל. הפלסטינים טוענים כי תושבי המחנה שנותרו פונו ממנו בכוח למערב ביירות (המוסלמית), וחלקם נרצחו. במהלך הפינוי, הכוחות הנוצריים ירו בשיירות של פליטים, ואחרים נהרגו מדקירות סכין ורימונים עוד במהלך שהותם במחנה; כמו כן, אנשי המיליציות ביצעו מעשי אונס רבים. לטענת הנוצרים, מלבד זאת שלוחמי אש"ף מנעו את עזיבתם של התושבים הנצורים, הרי שבנוסף מרבית המתים נהרגו בקרבות על כיבוש המחנה, ולא בוצע טבח. לאחר פינוי התושבים נהרס המחנה, כדי למנוע את שיבת תושביו. מקרי חטיפה רבים אירעו בביירות לאחר היוודע הדבר. רבים מהפליטים ששרדו, שוכנו על ידי אש"ף בכפר הנוצרי דאמור, בו הפלסטינים ביצעו טבח בנוצרים ב-20 בינואר. הטבח הוביל לביקורת חריפה על סוריה בעולם הערבי ובקהילה הבינלאומית. נטען גם כי מקרה זה תרם להתגברות התנגדותם של הסונים בסוריה, לשלטון העלווי, שבסופו של דבר התפרצה במרידה נגד המשטר (ראו למשל טבח חמאת). לאור זאת, סוריה הפסיקה את מתקפתה נגד אש"ף והתנועה הלבנונית הלאומית של המחנה הרדיקלי, והסכימה לכינוס הליגה הערבית, שהביא להפסקה זמנית בלחימה. קיימות מספר הערכות שונות לגבי מספר ההרוגים כתוצאה מהמצור והטבח. במקום אחד מוערך כי כ-3,000 פלסטינים נהרגו, מרביתם אזרחים, מקומות אחרים מעריכים כי 2,000 נהרגו ו-4,000 נפצעו, מקום אחד טוען כי נהרגו "מספר אלפים", ומקום נוסף קובע כי יחד עם טבח קרנטינה נהרגו בשני המקרים כ-2,000 איש. מדיה וקבצים בנושא טבח תל א-זעתר בוויקישיתוף סרט על הטבח בתל א-זעתר (אנגלית, יוטיוב) דיווח הטלוויזיה הצרפתית על הטבח (צרפתית, יוטיוב) צ'ארלס גלאס, אש"ף מוכן למסור מחנה זעתר, מעריב, 9 באוגוסט 1976 מקור המים האחרון בתל־אל־זעתר בידי הנוצרים - נפילת המחנה קרובה, מעריב, 12 באוגוסט 1976 אסד קיבל דיווח מיוחד, מעריב, 13 באוגוסט 1976 שכירי חרב זרים נמצאו בתל אל זעתר, מעריב, 13 באוגוסט 1976 ראו פה ב-12 באוגוסט William Harris, Faces of Lebanon. Sects, Wars, and Global Extensions (Markus Wiener Publishers, Princeton, USA 1996) עמוד 165 ראו פה, 12 באוגוסט ראו כאן The bitter legacy of Syria's Hafez al-Assad, World Socialist Web Site, June 16, 2000
מיסאק מאנושיאן

מיסאק (מישל) מאנושיאן (בארמנית: Միսաք Մանուշյան‏; 1 בספטמבר 1906 - 21 בפברואר 1944) היה פעיל קומוניסטי ממוצא ארמני בתנועת ההתנגדות הצרפתית בימי מלחמת העולם השנייה. מיסאק מישל מאנושיאן נולד באדיאמן באזור ארמני של האימפריה העות'מאנית. אביו נהרג ברצח העם הארמני ואמו נפטרה בעודו צעיר. מאנושיאן ואחיו נקלטו בבית יתומים צרפתי בג'וניה, לבנון, שהייתה אז כלולה בסוריה שתחת מנדט צרפתי, ובשנת 1925 הם עברו לצרפת, תחילה למרסיי ולאחר מכן לפריז. יחד עם כמה ארמנים נוספים יזם מאנושיאן מגזין ספרותי בעל אוריאנטציה שמאלנית עם שאיפות לשימור התרבות הארמנית בצרפת. מאנושיאן הצטרף ל"קונפדרציה הכללית של העבודה" (Confédération Générale du Travail, בראשי תיבות: CGT) ודרך הצטרפות זו הגיע למפלגה הקומוניסטית הצרפתית בתקופה בה הוצאה מחוץ לחוק בגלל סירובה לגנות את הסכם ריבנטרופ–מולוטוב. מאנושיאן פעל במסגרת F.T.P. – M.O.I., ארגון מחתרתי שפעל במסגרת הרזיסטאנס, נגד גרמניה הנאצית, בתחומי צרפת, ממרץ 1942 עד נובמבר 1943. מפקדה הראשון של הקבוצה ומייסד הסקציה הפריזאית היה בוריס הולבן (Boris Holban), יהודי יליד בסרביה. הארגון היה מחולק ל-4 קבוצות משנה: אחת של יוצאי רומניה, שנייה של יהודים יוצאי פולין, שלישית של איטלקים והרביעית של מומחי חבלה במסילות רכבת. הולבן פיקד על הקבוצה המחתרתית ממרץ 1942 ועד אוגוסט 1942, כשהוחלף על ידי מיסאק מאנושיאן, כיוון שסירב להגביר את תדירות הפעולות - הוא חשש שהדבר יביא לחשיפתם. המפקד החדש, מיסאק מאנושיאן, הוביל את הקבוצה לפעולות נוספות עד לחשיפתה ולכידת מרבית פעיליה בנובמבר 1943. המחתרת כללה כשלושים פרטיזנים ולידם עוד כארבעים מסייעים, חלקם מוותיקי מלחמת האזרחים של ספרד, רבים מביניהם יהודים. הקבוצה ביצעה 229 פעולות חבלה נגד הגרמנים, הנודעת ביותר הייתה חיסול גנרל האס אס יוליוס ריטר (Julius Ritter), האחראי לשילוחם של מאות אלפי צעירים צרפתים לעבודות כפייה בגרמניה. לא ידוע מה הביא ישירות ללכידת הקבוצה על ידי הגסטפו, אך בנובמבר 1943 נלכדו 24 חברי הקבוצה, 23 גברים ואשה אחת, גולדה בנצ'יק. בני הקבוצה נשפטו ביום 18 בפברואר 1944, נידונו למוות והוצאו להורג. מדיה וקבצים בנושא מיסאק מאנושיאן בוויקישיתוף ביוגרפיה של מאנושיאן (בגרמנית) המכתב האחרון של מיסאק מאנושיאן סרט עליו ועל הקבוצה מיסאק מאנושיאן, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חזי ניר

חזי ניר (נולד ב-6 באפריל 1968), הוא נגן קרן יער ישראלי. שימש משנת 1994 -2018 כראש סקציית קרנות היער של התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון. חזי ניר היה תלמידם של מאיר רימון באקדמיה למוזיקה על שם רובין בתל אביב ושל מרי לואיזה נוינאקר בבית הספר הגבוה למוזיקה בפרנקפורט, גרמניה. הוא הופיע כסולן עם תזמורות חשובות בישראל ובעולם ומנגן ברסיטלים ובפסטיבלים שונים למוזיקה קאמרית, ביניהן פסטיבל דאבוס בשווייץ. כיום הוא מנגן בתזמורת הקאמרית הישראלית ומלמד באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ובהאקדמיה למוזיקה על שם רובין בתל אביב. ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רגשון

רִגְשׁוֹן (על פי האקדמיה ללשון העברית: פרצוּפוֹן; בלועזית: אֵמוֹטִיקוֹן (Emoticon) ולעיתים סמיילי, כ"שם גנרי") הוא חלק משפת האינטרנט. הרגשון משמש להבעת רגשות בעת שיחה בכתב. הרגשונים הם חלק בלתי נפרד מתרבות האינטרנט. מטרתם להביע רגשות, הבעות פנים ומסרים מופשטים (כגון הטון בו נאמר המשפט), שבשיחת פנים אל פנים מועברים באופן לא מילולי. הדבר נעשה על ידי הצגת פרצוף בעל הבעת הפנים הרצויה, המורכב מצירופים של תווי מחשב. בשנת 1912, בעידן מכונות הכתיבה, הציע הסופר אמברוז בירס את הסימן /__\!, לצורך סימול של בדיחות. האזכור הראשון הידוע לרגשונים בעידן המחשוב מיוחס לסקוט פאלמן, פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת קרנגי מלון, ומתוארך לספטמבר 1982. ההצעה הועלתה לאחר שבדיחה על מעליות שפורסמה, פורשה כאזהרה בטיחותית. שמח: (: עצוב: ): מדוכא: \: חורץ לשון: P: קורץ: (; מופתע: O: נשיקה: *-: או xoxo צחוק: XD מחייך: (: או (-: בוכה: )': או  ;-; מבולבל: S: לב: 3> לב שבור: 3/> חיוך גדול: D: UWU ישנם מספר סגנונות לכתיבת רגשונים. למשל, קאומוג'י הוא סגנון יפני, הנכתב באופן אנכי ומאופיין בהדגשת העיניים. אימוג'י סלנג באינטרנט סמיילי צ'אט אמנות ASCII - ציור תמונות על ידי תווי ASCII בלבד מדיה וקבצים בנושא רגשון בוויקישיתוף רשימת מפורטת של רגשונים באתר של סוזאן קמר (Suzanne Kemmer), פרופ' לבלשנות באוניברסיטת רייס (באנגלית) Smiley Lore :-), Scott E. Fahlman – סקוט פאלמן מספר על המצאת הרגשון (באנגלית) רגשון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ההצעה נשלפה מקלטות גיבוי ב-2002, כ-20 שנים לאחר מכן, וניתן לצפות בה באתר האוניברסיטה
Ґ

גֶּה (ביוניקוד: גֶּה עם עלייה) היא האות החמישית בוריאנט האוקראיני של האלפבית הקירילי המייצגת עיצור וילוני, סותם, קולי (הגיית ג דגושה בעברית מודרנית). באורתוגרפיות מוקדמות של בלארוסית ואוקראינית ייצג הדיגרף кг את הצליל /g/ במילים שאולות. מאוחר יותר, בבלארוסית, נעלמה הבחנה זו בייצוג הצליל, אך עדיין קיימת באורתוגרפיה המסורתית. לעומת זאת, במאה ה־19 התווספה האות Ґ לאלפביתים של האוקראינית ושל הרוסינית לייצוג הצליל /g/. ברפורמת הכתיב האוקראיני של שנת 1933 בוטל השימוש באות Ґ ובמקומה נעשה שימוש כפול באות Г. עם זאת, השימוש ב־Ґ המשיך בפזורה האוקראינית, והאות הושבה לשימוש לאחר שקיבלה אוקראינה את עצמאותה עם קריסתה של ברית המועצות. במהלך המאה ה־20 מספר בלשנים בלארוסים, ובמיוחד יאן סטנקייביץ', קידמו את הגייתו המחודשת של הצליל /g/, לפחות במילים חדשות, יחד עם הצגתה המחודשת של האות Ґ לאלפבית הבלארוסי לשם ייצוג הצליל. עם זאת, ההצעה לא הצליחה לגרוף תמיכה רחבה, האות לא אומצה לאלפבית הבלארוסי התקני, ונעשה בה שימוש מועט בכתבים בלארוסיים. מדיה וקבצים בנושא Ґ בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא בלשנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חורבת קצרה

חורבת קצרה היא עמדת שמירה בדרך הבשמים הנבטית, אשר הוקמה על הרכס שבין נחל קצרה לבין נחל צרורות, כדי להגן על הדרך מפני שודדים. לאחר התפשטות האימפריה הרומית לממלכת הנבטים ולדרכי המסחר שלהם, נעזבה המצודה וננטשה. במקום מגדל שמירה בגובה של שני מטרים, באורך של חמישה מטרים וברוחב של חמישה וחצי מטרים. המבנה בנוי מאבני גזית ובו שלושה חדרים. ליד החורבה נמצא מאגר מים. אודות דרך הבשמים מאת רשות הגנים הלאומיים (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא ארכאולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סעדון

סעדון הוא אתר ביזנטי לא חפור שנמצא בנגב הצפוני, כ-8 ק"מ מדרום מערב לחלוצה וכ-4 ק"מ מצפון מזרח לרחובות בנגב. שוכן בגדה הדרומית של נחל סעדון. השם סעדון הוא עיברות של השם הערבי של האתר ח'ירבת א-סעדי. אברהם נגב הציע לזהות את השם עם Soudanon שנזכר בפאפירוס 79 מניצנה, מקור השם לדעתו בשם הנבטי 'שעדו'. בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 פקדו את האתר חוקרים אירופאים (פאלמר, מוסיל, קיטרייבר) שתיארו בקצרה מה שמצאו באתר. בשנת 1914, לפני מלחמת העולם הראשונה, סקרו את האתר האנגלים תומאס אדוארד לורנס וסר צ'ארלס וולי. הם הבחינו שהאתר אינו מוקף בחומה, ולכן סברו שהאתר הוא פרבר של העיר חלוצה. הם מצאו באתר באר ושני מאגרי מים, וקבעו שבאתר אין כנסיות. בשנים 1985-1984 נסקר האתר על ידי ריכב רובין ויוסף שרשבסקי. האתר משתרע על שטח של כ-30 דונם. האתר נבנה כנראה לא על פי תכנון עירוני נוקשה. האתר כולל בתי מגורים צמודים זה לזה, עם חצרות שהכילו בורות מים. זוהו שתי כנסיות קטנות במזרח ובמערב, ואולי כנסייה גדולה בדרום האתר. בסמוך לאתר בנחל סעדון וביובלים המתנקזים אליו זוהו שרידים של מערכות חקלאיות, סכרים ובורות מים. לדעת רובין ושרשבסקי היישוב באתר התבסס על גידולי דגנים ועצי פרי, החוקרים זיהו גם מכלאות שלדעתם הכילו בעבר צאן וגמלים, זוהו גם שרידי כבשן סיד שלדעת החוקרים היווה חלק חשוב מכלכלת היישוב. הממצאים שנאספו בסקר מתוארכים לתקופה הביזנטית (מאות 4–7 לספירה), ולא נמצא ממצא נבטי. מכיוון שעדיין לא נערכה חפירה ארכאולוגית מסודרת באתר, לא ברור אם האתר הביזנטי הוקם על אתר נבטי קדום, כמו רוב האתרים האחרים בנגב. זהו היישוב הקטן ביותר מהיישובים הביזנטים בנגב. ר. רובין וי. שרשבסקי, סעדון- יישוב עירוני מן התקופה הביזאנטית בנגב, קדמוניות, 1988, עמ' (82-81): 54-49 עפר שיאון וריכב (בוני) רובין, חורבת סעדון וסביבותיה: יישוב גדול, יישובי בת ומערכות חקלאיות בנגב בעת העתיקה, קדמוניות: כתב-עת לעתיקות ארץ-ישראל וארצות המקרא נ"ד, מס' 161, 2021, עמ' 2–11‏, JSTOR 27180330 יותם טפר וגיא בר עוז, ‏חורבת סעדון, באתר "חדשות ארכיאולוגיות", 04/05/2016 תמונות של חורבת סעדון באתר אג'נדה א. נגב, 1977, השתמרות ושיכחה של שמות מקומות קדומים בנגב המרכזי, קתדרה 4: 131. ר. רובין וי. שרשבסקי, 1988, 'סעדון- יישוב עירוני מן התקופה הביזאנטית בנגב', קדמוניות (82-81): 54-49.
על מצבו של האדם

על מצבו של האדם - רומן שכתב פנחס שדה בשנת 1967. הספר (או "סיפור המעשים" כפי שמכנה אותו המספר) מגולל את עלילותיהן של מספר דמויות בשבוע אחד בקיץ ירושלמי חם במיוחד. נאמן לדרכו הספרותית, כפי שבאה לידי ביטוי בספרו "החיים כמשל", גם כאן מתעלם שדה מהחיים הציבוריים בישראל ומתמקד בעולמו של היחיד. אף שהמספר כותב כי בכוונתו לספר את סיפור המעשים כפי שקרו במשך שבעה ימים, ואף שותל רמזים לאירועים שיתרחשו בהם, העלילה מתרחשת במשך שלושה ימים בלבד. ניתן לראות בסיפור הקצר "העשב האדום בוער לאט הנהר הירוק זורם לעד", שכתב שדה בשנת 1970, מעין המשך לספר. הספר מתחיל עם עזיבתו של המספר מושב בעמק הירדן אליו הגיע במסגרת עבודתו כאגרונום, לירושלים. עם התפתחות העלילה נפרשות לעיני הקורא הנפשות הפועלות ברומן, על עליבותן וקסמן. הדמויות המספר - אגרונום העובד בחברה המספקת ייעוץ חקלאי למשקים. כאיש מדעי הטבע הוא מרבה לספר מעשים ועובדות מעולם החי והצומח ולהשליכם על אורחות בני האדם. אביגיל רייכלין - נערה בשנות העשרה המאוחרות של חייה, יפה וחולמת. מתגוררת במושבה כנרת. בשבוע בו מתרחש "סיפור המעשים" עולה לירושלים כדי לפגוש את אחיה אבשלום. אבשלום רייכלין - בחור בתחילת שנות העשרים, מתגורר בדירתו של חייט בשכונת מחנה יהודה. קורות חייו אינם ברורים והוא מרבה להגות בסבלותיו של האדם ובשאלות קיומיות אחרות. הדוקטור רייכלין - מנהל החברה לייעוץ חקלאי, אביהם של אביגיל ואבשלום. הבנים ניתקו את הקשר עמו בעקבות אופיו הקשה. מוזכר לעיתים בספר אך הוא עצמו אינו מופיע. יונה בן דוד - האנטי גיבור בסיפור. פקיד בחברה הנ"ל, בשנות העשרים המאוחרות של חייו. מתואר כיצור בודד וחסר ידידים המבקש בצורה נואשת, ולפרקים מעוררת חמלה, חברת אישה. עזריאל בן דוד - מזכיר החברה, אחיו של יונה. מתואר כאדם קשה וקפדן. מר יפה - אדם מבוגר וערירי ששימש כסוכן החברה ופוטר ממשרתו, איש נעים וחברותי ובמידה מסוימת אף משכיל. מנסה לשוב למשרתו או לפחות לזכות בפיצויים אך נתקל באטימות מצד ראשי החברה. סימן טוב הגדול - דון ז'ואן מקומי. טיפוס חיובי אך לא משכיל במיוחד ובעל נטייה להתפרצויות אלימות. ככל הנראה, הדמות המזרחית היחידה בספר. מרדכי אבישי, "אדם מול בדידותו האנושית והפילוסופית", מאזנים ,25 (6), 1967. עמ' 448-446. מאמר ביקורת על הספר: אהוד בן עזר, בחצות הלילה עם פנחס שדה, למרחב, 6 ביוני 1969 מאמר ביקורת על הספר: מרדכי אבישר: אדם מול בדידותו האנושית והפילוסופית על מצבו של האדם (בקטלוג המאוחד הישראלי) על מצבו של האדם, באתר OCLC (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גה

האם התכוונתם ל... Г - האות הרביעית באלפבית הקירילי, אשר מייצגת את הצליל /g/ או /ɦ/ בשפות שונות. Ґ - האות החמישית באלפבית האוקראיני, אשר מייצגת את הצליל /g/. גה (עם) (אנ') – קבוצה אתנית בגאנה גה (שפה) (אנ') – שפה מקומית של העם גה, בגאנה