laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מרכז השל לקיימות

מרכז השל לקיימות, או בשמו הקודם "המכון הישראלי לחשיבה ומנהיגות סביבתית", הוא ארגון להגנת הסביבה בישראל. הארגון מתרכז בפיתוח והפצה חינוכית של עמדות בעלות אוריינטציה סביבתית-חברתית-רוחנית בנוגע לתכנון לטווח ארוך וצריכת משאבים בישראל. בעשור השלישי של המאה ה-21, המרכז מנוהל בידי המנכ"ליות המשותפות תמרה שרון רוס ורוני ארז ויושבת הראש שלו היא מיקי חיימוביץ'. מרכז השל קרוי על שמו של הרב אברהם יהושע השל, מגדולי רבני ארצות הברית במאה ה-20, תאולוג, משורר ופילוסוף שפעל רבות למען צדק חברתי בארצות הברית של המאה ה-20. מייסד הארגון ומנהלו עד שנת 2012 הוא איילון שוורץ. במרכז תפיסת העולם של המכון עומד המושג "קיימות", כלומר מצב בו פעולות האדם אינן פוגעת ביכולתם של הדורות הבאים לספק את צורכיהם ורצונותיהם. עמדה זו מתנגשת לעיתים קרובות עם הגישה הרווחת של צריכת משאבי הסביבה ללא גבול[דרושה הבהרה]. לעומתה, "פיתוח מקיים” מתיימר להתחשב במגבלות הסביבתיות לטובת החברה כולה. לפי השקפת הקיימות, המין האנושי הוא חלק אחד במערכת מורכבת ולא השליט העליון שלה. הארגון חבר באגודה לצדק סביבתי בישראל ובחיים וסביבה - ארגון הגג של ארגוני הסביבה בישראל. רוב פעילות המכון אינה מתבצעת באופן ישיר מול הציבור או בניסיון לעצור מפגעים סביבתיים, אלא בניסיון לקדם את התשתית הארגונית והרעיונית של התנועה הסביבתית בישראל. פעילויות המרכז מתמקדות באפיקים של חשיבה, פיתוח מנהיגות, חינוך, וקידום יוזמות בתחום הסביבה: המרכז, בשיתוף מכון ירושלים והוצאת "בבל" מוציא כל שנה לאור סדרה של פרסומים בעברית בתבנית דומה לזו של מכון Worldwatch העולמי. הפרסומים מכילים מידע גולמי ומעובד הנוגע לנושאי סביבה, כלכלה וחברה. כמו כן המרכז מקיים כנסים וימי עיון, ומוציא פרסומים בנושאים שונים כגון טביעת רגל אקולוגית או חינוך סביבתי וחשיבה סביבתית. "תוכנית עמיתים" של המרכז מיועדת להעשרה של פעילי סביבה ושל אנשים המתעניינים בתחום ויכולים לקדם אותו במסגרת עיסוקם המקצועי. בנוסף לכך, המרכז מקיים מפגשים מרוכזים של נציגים מטעם משרדי ממשלה ומארגוני סביבה לשם קידום השיח בין ארגוני סביבה ובין משרדי הממשלה. תוכנית אחרת של המכון היא "הרשת הירוקה" - תוכנית של מרכז השל עם קרן קרב ליישום של החזון הסביבתי בתוך בתי ספר על ידי חינוך ועשיה. במכון קיימת ספריית השאלה לספרים וקלטות בנושא קיימות וסביבה באנגלית ובעברית. מרכז השל מקדם יוזמות שונות לקידום האג'נדה הסביבתית: המרכז לקיימות מקומית, מרכז הפועל ליישום של רעיון הקיימות ברמה המקומית - יישוב או שכונה או קהילה; פרויקט תקשורת שנועד לקדם את הסיקור של נושאי סביבה בתקשורת הישראלית; קידום של סחר בגזי חממה; ופרויקט בריאות הציבור והסביבה שנועד לקדם את בריאות הציבור על ידי קידום המודעות הציבורית בנושא השפעת הסביבה על הבריאות ועל ידי עבודה עם גורמים מקצועיים. בין השנים 2002 - 2013 חילקו מרכז השל יחד עם קרן פראט (Pratt) את פרס פראט על סיקור תקשורתי מצטיין בנושאי חברה ואיכות הסביבה. צדק סביבתי אתר האינטרנט הרשמי של מרכז השל לקיימות מרכז השל לקיימות, ברשת החברתית פייסבוק מרכז השל לקיימות, ברשת החברתית אינסטגרם מרכז השל לקיימות, סרטונים בערוץ היוטיוב מרכז השל לקיימות, באתר "גיידסטאר ישראל"
לייב וייספיש

יהודה אריה לייב (לייבל'ה) לעוי-וייספיש (ז' בתשרי תרפ"ב, 9 באוקטובר 1921 - ט"ו בתשרי תשנ"ח, 16 באוקטובר 1997) היה אחד ממנהיגי נטורי קרתא ונודע בשל עיסוקו בהגותו של פרידריך ניטשה. אביו של וייספיש, שלמה זלמן, היה בנו של דוד בהר"ן, נכדו של נחום לעווי ונינם של משה ריבלין ועקיבה יוסף שלזינגר. אמו, חסא אסתר, הייתה בתו של אשר לעמיל בהר"ן, אחיו של דוד בהר"ן. בן דודו היה נחום שריג, מפקד חטיבת הנגב. וייספיש היה ממקימי 'נטורי קרתא' ואחד משלושת המנהיגים הבולטים שלה בראשית דרכה, לצד עמרם בלוי ואהרן קצנלנבוגן. וייספיש בלט בקיום קשרים מטעם הקבוצה עם בני דתות ולאומים אחרים. הוא נפגש עם שרי חוץ של מדינות אחדות וכונה "שר החוץ של נטורי קרתא". כמה חודשים לאחר קום המדינה, הוא חצה את הגבול עם ירדן ליד שכונת בית צפאפא בירושלים. הוא נשלח בשם אנשי נטורי קרתא להציע לשלטונות הירדניים לפלוש לירושלים ולכרות ברית צבאית עם החרדים שבה. וייספיש נכלא בראמאללה ושם יצר קשר עם שבויים ישראלים. ב-22 בפברואר 1951 החזיר אותו הלגיון הירדני לישראל והוא נעצר. את המשפט נגדו ניהל חיים כהן והוא נידון לשישה חודשי מאסר בפועל. לימים השניים התיידדו על רקע אהבתם המשותפת לניטשה. ב-1952 הורשע באי-התייצבות לרישום לצה"ל ונגזרו עליו 3 חודשי מאסר. בהמשך אותה שנה פעל במסדרונות האו"ם למען בינאום ירושלים. ב-1954 גורש מארצות הברית. לאחר שפרש מהחיים הפוליטיים, ולאחר שנטורי קרתא חדלה להיות תנועה רבת השפעה, ניכס לעצמו הרב משה הירש את הכינוי "שר החוץ של נטורי קרתא" והנהיג את התנועה לצד בנו של קצנלנבוגן. בשנות ה-70 קנה וייספיש את פרסומו בציבור הישראלי דרך העיסוק המרובה שלו בהגות הפילוסופית של ניטשה. את עיסוקו זה הצדיק באומרו "בלי לקרוא ניטשה, אי אפשר להבין כלל את היהדות". וייספיש סבר שניטשה, שיצא כנגד תורות המוסר של הנצרות ושל קאנט והציב אידיאל של האדם העליון הנעלה מן הטוב והרע, קרוב לרעיון של מוסר הנובע מכוח החיים היהודי האינטואיטיבי. ניטשה, ששלל כל שיטה באשר היא שיטה, העריץ לדעת וייספיש את היהדות, משום ש"היהדות זה לא שיטה, היהדות זה החיים בעצמם", כדבריו. למרות שלא רכש השכלה מסודרת, נחשב וייספיש דובר ומרצה מבוקש, והוזמן להשתתף בסימפוזיונים במכון ון ליר ובאוניברסיטאות שונות. וייספיש אף שאף להעלות את עצמותיו של ניטשה לארץ ישראל. וייספיש התגורר מרבית שנות חייו בשכונת מאה שערים בירושלים, עבד כסופר סת"ם וניהל בית מלאכה לייצור תפילין. לו ולאשתו, זהבה, ילידת עיראק, נולדו 11 ילדים, אך אשתו לא נחשבה לחלק טבעי בסביבתו הקרובה.[דרושה הבהרה] בתו שרה התפרסמה כדוגמנית. אחד מבניו התגייס לצה"ל, ונוּדה על ידי אביו. וייספיש נפטר בט"ו בתשרי ה'תשנ"ח. מאמר של וייספיש, בתוך יעקב גולומב (עורך), ניטשה בתרבות העברית (ראו גם במבוא של גולומב). רוני אבירם, החילון כמבוא לצמיחתו של האדם האחרון: ביקורת המודרניות של פרידריך ניטשה, בתוך: דני סטטמן ואבי שגיא (עורכים) בין דת למוסר, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן ר' לייבלה וייספיש - מי מכיר?. עץ היוחסין של וייספיש לייבלה ווייספיש כותב אגרת מכלא רמאללה, מעריב, 1 בנובמבר 1950 צע"ת בענין מעצר ל. ווייספיש, חרות, 3 במאי 1951 חיים כהן, מבוא אישי: אוטוביוגרפיה, עמ' 212, 280 אי-התיצבות - עברה נמשכת, חרות, 2 במרץ 1952 נטורי קרתא בין כתלי או"ם, דבר, 26 בדצמבר 1952 בשולי דברים, דבר, 15 במרץ 1954 [1] זהר אהליאב, נערת הקזינו, מעריב, 15 באפריל 1987
אנאדיר

אנאדיר (ברוסית: Анадырь) היא עיר נמל ברוסיה במזרח הרחוק הרוסי, בירת המחוז האוטונומי צ'וקוטקה. העיר נמצאת במפרץ אנאדיר אשר בים ברינג. אוכלוסייתה מונה 15,146 תושבים (נכון ל-2022). רוב התושבים עוסקים בדיג, כמו כן ענף הפקת זהב ופחם מפותחים במקום. רבים מהתושבים עוסקים בגידול האיילים הצפונים. במקום קיימת מעבדה של האקדמיה הרוסית למדעים לחקר האזור הקפוא הצפון-מזרחי. אנאדיר ממוקמת במזרחה של יבשת אסיה, והיא העיר הקרובה ביותר למיצר ברינג בצידו הרוסי. היא מרוחקת כ-500 ק"מ בלבד מהעיר האמריקאית נום, הממוקמת ביבשת אחרת, בעוד מרחקה ממוסקבה הוא מעל 6,000 ק"מ. העיר נוסדה ב-1889 בשם "נובו מרינסק", במסגרת תוכנית הממשלה הרוסית לפתח את האזור הצפון-מזרחי ביותר. ב-1923 שונה שמה לאנאדיר. בחודשי החורף הטמפרטורה באזור העיר יורדת עד 47 מעלות מתחת לאפס. הקשר עם מרכז המדינה מתבצע דרך הים באמצעות נמל שפעיל ארבעה חודשים בשנה (מ-1 ביולי ועד 1 בנובמבר). בשנת 2012 החלה בניית כביש שצפוי לקשר את העיר עם מערכת הכבישים האזורית. בגדה השנייה של המפרץ (דהיינו באנאדירסקי לימאן שהוא חלק ממפרץ אנאדיר) נבנה שדה התעופה המקומי. קיים כביש יבשתי (А384) באורך של 23 ק"מ בין העיר לבין שדה התעופה, כביש שבתקופת החורף עובר על הקרח של המפרץ (דהיינו - "Зимник", או באנגלית "Winter road"). בנוסף, ניתן להגיע משדה התעופה לעיר דרך הים או תוך שימוש במסוק. שדה תעופה נבנה בשנות ה-50 בעיקר לצורכי חיל האוויר הסובייטי אך כיום משמש, בין השאר, לטיסות למוסקבה ולחברובסק. מדיה וקבצים בנושא אנאדיר בוויקישיתוף אנאדיר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אם כי, מסיבות פוליטיות ואחרות, אין כל קשר בין שתי הערים
חרם אנקונה

חרם אנקונה הוא חרם יהודי שהוטל במאה ה-16 על המסחר עם עיר הנמל אנקונה שבמדינת האפיפיור (כיום באיטליה). בשנות ה-40 של המאה ה-16 ביקשה קבוצה של אנוסים עשירים מפורטוגל לשבת באנקונה. למרות שהאפיפיור, פאולוס השלישי, ידע שהמבקשים הם מומרים שחזרו ליהדות (וזאת בניגוד לחוקי הנצרות), הוא שמח לבואם והבטיח להם הגנה וחופש. כמה שנים לאחר מכן, בשנת 1555, אפיפיור חדש בשם פאולוס הרביעי התעלם מההבטחות של קודמיו בתפקיד, ציווה לאסור את האנוסים, להחרים את רכושם, לכלוא אותם במרתפי האינקוויזיציה ולהעלותם על המוקד. הגזרה חלה רק על האנוסים ולא על היהודים היות שאלו נחשבו כנוצרים. היו גם יהודים שניצלו בשל היותם נתיני האימפריה העות'מאנית. אוצר ישראל שחובר בסוף המאה ה-19 מספר כי "עד היום קוראים באנקונא בתשעה באב קינה על מות הקדושים אשר יסד ר' מרדכי בן אליהו צבלאניס או ר' יעקב די צאנו". סך הכל הועלו על המוקד בכיכר העיר בכיכר דלה מוסטרה (Piazza della Mostra), עשרים וארבעה מומרים (23 גברים ואישה אחת). כמה מהאסירים נמלטו מיד מעניהם וקיבלו מחסה בעיר הנמל פזארו, שהייתה אז חלק מדוכסות אורבינו (אנ'). הדוכס גוידובלדו השני (אנ') ניאות לקלוט את הנמלטים בתנאי שהם יפתחו את המסחר ואת עיר הנמל שלו. לאחר שדונה גרציה ודון יוסף נשיא לא הצליחו להציל את יהודי אנקונה, ביוזמתם התכנסו חכמים רבים בעיר הבירה קושטא והטילו חרם על כל מי שימשיך לנהל מסחר עם אנקונה וחרם על נמל אנקונה, שהיה נוח מאוד למעגן אניות. האניות שהיו קשורות עם סוחרים יהודים הצטוו להפליג לנמל הקרוב בפזארו. קהילות ישראל התפלגו: קהילת פזארו והנספחים אליה עודדו את החרם, אך יהודי אנקונה והקרובים אליה התנגדו לו. יהודי אנקונה חששו פן יעלה החרם את חמתו של האפיפיור ויסכן מאוד את מצבם של היהודים במדינת האפיפיור. הדעה המקובלת היא כי החרם נתן את אותותיו באנקונה רק לזמן קצר, העיר שותקה והמסחר נדם. בחוף לא עגנו יותר אניות והמצב הכלכלי הורע. אך החרם לא ארך זמן רב. הנמל בפזארו לא יכול לשמש תחליף הולם לנמל העמוק והרחב של אנקונה. בינתיים מת האפיפיור והחרם חדל להיות אפקטיבי. עם זאת קיימת דעה אחרת לפיה החרם היה אחד הגורמים שגרמו לירידה במעמדו של הנמל, אליו לא חזר לאחר ביטול החרם. יוסף ויכלדר, חרם אנקונה, "המבשר תורני" ט"ו סיון תשע"א אנקונה, באתר Jewish Virtual Library (באנגלית) Marc Saperstein, Martyrs, Merchants and Rabbis: Jewish Communal Conflict as Reflected in the Responsa on the Boycott of Ancona, Jewish Social Studies Vol. 43, No. 3/4 (Summer - Autumn, 1981), pp. 215-228, in JSTOR עוד אחד התאבד ו-27 שהודו נשלחו לעבודת פרך לאי מלטה אך נמלטו בדרך השמות הם: Simeon Ben Menachem, Yoseph Guascon, Samuel Guascon, Abraham Falcon, Isac Nahmias, Salomon Alguades, Moses Paggio, Salomon Pinto, Yoseph Molcho, Abraham Sirolia, David Nahas, Abraham di Spagna, Moses Bar-Zilon, David Reuben, Salomon Yahia, David Saqueira, Yoseph Edrei, Yoseph Papo, Yacob Cohen, Yacob Montalban, Abraham Lobo, Yacob Mosso, Abraham Cohen http://www.italian-family-history.com/jewish/_Ancona.html מקור Bernard Dov Cooperman' In Iberia and Beyond page 298
דגל אינדיאנה

דגל מדינת אינדיאנה (באנגלית: Flag of Indiana) מציג על רקע כחול, לפיד ותשעה עשר כוכבים. 13 כוכבים במעגל חיצוני, מייצגים את 13 המדינות הראשונות של ארצות הברית. עוד חמישה כוכבים בחצי מעגל פנימי מייצגים חמש מדינות נוספות שהצטרפו לארצות הברית לפני אינדיאנה. באמצע המעגל מעל ללפיד נמצא הכוכב ה-19 המסמל את אינדיאנה, המדינה ה-19 שהצטרפה לארצות הברית. הלפיד מייצג חרות ונאורות. שש קרניים היוצאות מהלפיד מייצגות את ההשפעה של אור הלפיד. הדגל עוצב על ידי פאול הרדלי במסגרת תחרות על עיצוב הדגל. הוא נבחר רשמית בשנת 1917 לייצג את מדינת אינדיאנה, לכבוד מלאת מאה שנה לייסוד המדינה. מדיה וקבצים בנושא דגל אינדיאנה בוויקישיתוף דגל אינדיאנה, באתר דגלי העולם (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא סמלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פילוסופיה קדם-אלאטית

הפילוסופיה הקדם-אלאטית כוללת מספר אסכולות בפילוסופיה היוונית העתיקה שקדמו לאסכולה האלאטית. הקדם-אלאטים כללו את האסכולה המילטית, האסכולה הפיתגוראית והרקליטוס. הם ניסו להראות שהתופעות אינן מתהוות מן האין, אלא באות מחומר ראשוני וחוזרות אליו. מאחורי תהליך ההתהוות יש דבר קבוע בלתי משתנה, שהוא הבסיס ליציבות בתהליך. ערך זה הוא קצרמר בנושא פילוסופיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שיק (גילוח)

שיק (Schick) היא חברה המייצרת מוצרי גילוח השייכת לחברת אנרג'יזר החזקות (Energizer Holdings). החברה משווקת באירופה תחת המותג וילקינסון סורד (Wilkinson Sword) ותופסת את המקום השני בעולם במוצרי גילוח לאחר ג'ילט (Gillette). לעומת זאת ביפן חברה זאת היא המובילה. החברה נוסדה על ידי קולונל ג'יקוב שיק (1887-1937), ממציא מכונת גילוח יבשה, אשר שווקה בארצות הברית ב-1926. ב-1927 מכר ג'יקוב שיק את מניות החברה לחברת American Chain & Cable Company. ב-1929 "מכונת הגילוח החשמלית היבשה" נכנסה לשוק תחת השם Schick Dry Shaver, Inc. ג'יקוב פתח מפעל בסטמפורד, קונטיקט, מפעל אשר העסיק בראשית דרכו כ-100 עובדים. העסק גדל בהרחבה תוך שיפור המוצרים. לאחר מותו של מייסד החברה, נמכרה החברה לחברת Rainbow, Inc ב-1940 ושמה של החברה שונה לשיק, Schick Inc. ב-1979 סגר המפעל את שעריו, המפעל וזכויות השיווק הועברו ל- Philips DAP. מוצרי המותג שיק מיובאים לישראל על ידי קבוצת שסטוביץ. ג'ילט וילקינסון סורד מדיה וקבצים בנושא שיק בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של שיק שיק, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מגוון מוצרי "שיק"(הקישור אינו פעיל) קולונל ג'יקוב שיק (באנגלית)
שלום מויאל

הרב שלום עמנואל מויאל (נפטר ב-1910 א' באדר ה'תר"ע) היה רב מקומי בעיר מנאוס, בירת מדינת אמזונס שבצפון ברזיל. קברו מהווה מוקד עלייה לרגל לנוצרים קתולים. הרב מויאל נשלח ממרוקו על ידי רבה הראשי של המדינה למנאוס בשנת 1908, כדי לשמש שם כרבה של קהילת היהודים שהיגרו מצפון אפריקה. אולם בא' באדר ה'תר"ע, 1910, נפטר הרב מויאל מקדחת צהובה. הוא נטמן בבית קברות קתולי מכיוון שבית העלמין היהודי היה מלא. בשל הקדחת, רק אישה אחת, בשם קוטה ישראל, הסכימה לטפל בו. לאחר מותו טענה שקיבלה ממנו את סודות הריפוי ומאז עסקה בריפוי מחלות. עם השנים הפך קברו למוקד עלייה לרגל של נוצרים קתולים. הללו המכנים אותו "סָאנטוּ ז'וּדֵאוּ מילָגרֶרוּ די מָנַאוּס", קרי: "הקדוש היהודי עושה הניסים של מנאוס". המאמינים צובאים על הקבר, מדליקים נרות ומשאירים מתנות, מתוך תקווה שמחולל הנסים היהודי הקדוש ירפא אותם ממחלות קשות. ליד המצבה של הרב הונחו עשרות ידיים ורגלים תותבות, אשר נטען כי בעליהן לא נזקקו להם, הודות לפעולות הריפוי. בשנות ה-80 שמע אחיינו, חבר הכנסת אליהו מויאל, על דודו הקבור בבית קברות נוצרי, והחליט להעלות את עצמותיו לישראל. הוא שיגר מכתב לראש הקהילה היהודית במנאוס, אך קיבל תשובה שלילית, בשל התנגדות העירייה אף להעבירו לבית הקברות היהודי המקומי. Dead Rabbi Performs Miracles for Christians of Manaus Rabbi's Gravesite Becomes Pilgrimage Place for Local Christians ברזיל: הקתולים עולים לקבר הרב הקדוש בלב הג'ונגל, באתר nrg על פי ההלכה אין מניעה בקבורתו של יהודי בבית עלמין נוצרי, בתנאי שתהיה מחיצה בגובה של עשרה טפחים שמבדילה בין הקבר ליתר הקברים, ומחיצה כזו קיימת סביב קברו של הרב מויאל. משה ניסנבוים, מפתיע: רב יהודי הפך לקדוש נוצרי, באתר ישראל היום, 11 בפברואר 2019 עמיר פלג, ברזיל, הקדוש היהודי ממנאוס, באתר ynet, 19 ביוני 2014 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
1320

שנת 1320 היא השנה ה-20 במאה ה-14. זוהי שנה מעוברת, שאורכה 366 ימים. באותה תקופה הלוח הגרגוריאני עוד לא היה קיים, ולכן שנה זו קיימת בלוח היוליאני בלבד. כל התאריכים שלהלן הם לפי הלוח היוליאני. מאי - מסע הצלב השני של הרועים במטרה לשחרר את ספרד, מגיעה לפריז במטרה לקבל את תמיכת המלך שנמנע מהם. תחילת גזירות הרועים - במסע צלב 'צעדת הרועים' צפונה לקראת מלחמה במוסלמים שבספרד. הותקפו בעיקר היהודים, אך גם כמרים, אנשי אצולה ומצורעים. הפרעות נמשכו שנתיים ובהם חרבו 120 קהילות יהודיות בצרפת ובספרד מסע הצלב של הרועים צפונה לחבל אקיטן, וטבח ביהודי סנט, ורדן-סיר-גארון, קאור וב-12 ביוני ה' בתמוז - טבח יהודי טולוז. הדוכסות הגדולה של ליטא כובשת אזורים במזרח פולין ובלארוס, הכוללים את ז'יטומיר, פינסק וויטבסק. ביאליסטוק נוסדה על ידי נסיך ליטא. האמיר הממלוכי תנכז א-נאצרי בונה על הר הבית את "הכוס" המשמש את המוסלמים לרחיצת רגליהם לפני התפילה. אדוארד השלישי מלך אנגליה מקבל מאביו את אקוויטניה. הארסנל הונציאני נבנה מחדש. 20 בינואר – ולדיסלאב לוקיטק מתמנה למלך פולין 6 באפריל – הסקוטים חותמים על הצהרת ארברואת' הקובעת את זכותה של סקוטלנד לעצמאות חאפז, משורר פרסי. נפטר ב-1389. 8 באפריל - פתר הראשון, מלך פורטוגל. ג'ון הקווד - איש עסקים ואיש צבא אנגלי. ר"ן - רבי נסים בן ראובן. מיכאל פנרטוס - היסטוריון וויזנטי. ברטרן דו גשלין - מצביא צרפתי. 8 באפריל – פדרו הראשון, מלך פורטוגל (נפטר ב-1367) אל פריסי - מתמטיקאי פרסי. להלן לוח שנה יוליאני – עברי משולב עם ימים בינלאומיים. חגים ומועדים עבריים: Nothing. ילידי 1320‎ נפטרים ב-1320‎ מדיה וקבצים בנושא 1320 בוויקישיתוף
פרש ראמפין

"פרש ראמפין" (באנגלית: Rampin Rider) הוא פסל שיש יווני משיאה של התקופה הארכאית. הפסל מתוארך לשנת 560 לפנה"ס. פסל הרוכב ושריד סוסו נמצאו באקרופוליס באתונה. ראשו של הפסל, הנקרא גם "ראש ראמפין" וגובהו 27 ס"מ, שמור במוזיאון הלובר בפריז ואילו הגוף המחובר לצוואר הסוס מוצג במוזיאון הארכאולוגי באתונה. לעיתים מייחסים להם את דמותם של בני פייסיסטראטוס, שליט העיר אתונה. הפסל מציג רוכב בעל זקן קצר הרוכב על סוס. ישנם הסוברים, על בסיס הממצאים הארכאולוגיים כי דמות זו הייתה חלק מזוג רוכבים המשתתפים או המנצחים במרוץ סוסים. גוף הדמות מתוח וצעיר ואין תיאור מוגזם של השרירים. על פניו של הרוכב מופיע "החיוך הארכאי", עיניו בולטות מעט ובעלות צורת שקד. שיערו עשוי תלתלים מסוגננים וסימטריים ועליהם מופיע זר היכול לסמל ניצחון במרוץ. שרירי ביטנו מסומנים בקו עדין אך בעל נפחיות מסוימת. ראשו של הפסל מורכן מעט קדימה ומוטה אל הצד. קורוס תיאור הפסל, Perseus Digital Library (באנגלית) ראו: אבי-יונה, מיכאל, תולדות האמנות הקלאסית, מוסד ביאליק, 2004, עמ' 56-66.
שלמה גליקשטיין

שלמה גליקשטיין (נולד ב-6 בינואר 1958 ברחובות) הוא טניסאי עבר ישראלי. גליקשטיין היה אלוף ישראל בטניס במשך תשע שנים רצופות (1985-1977), והיה שותף לעליית נבחרת ישראל לבית העליון בגביע דייוויס. בשיאו, דורג במקום ה-22 בעולם (8 בנובמבר 1982). לאורך השנים, לא ידע הטניס הישראלי הצלחות רבות, עד שהגיע שלמה גליקשטיין הצעיר מהפועל אשקלון, והפגין רמת טניס גבוהה ביותר. בשנת 1976 הוא צורף לנבחרת גביע דייוויס של ישראל ובמפגש הראשון נגד טורקיה זכה ב-2 משחקים. כבר בגיל 19 הוא זכה באליפות ישראל (1977). בשנת 1980 הוא הגיע לאליפות וימבלדון והודח בסיבוב השני על ידי ביורן בורג. בשנת 1981 זכה גליקשטיין בטורניר היחידים בטניס במשחקי המכביה ה-11 והיה בכך לישראלי הראשון שזכה במדליית זהב בטורניר זה. במרץ 1983 גרם גליקשטיין לסנסציה ספורטיבית, כאשר גבר על המדורג מספר 1 בעולם באותם ימים, הצ'כי איוון לנדל, 3:6, 5:7 בטורניר מונטה קרלו. הישגו הגדול נרשם במסגרת משחקי הזוגות, שם העפיל יחד עם סימונסון השוודי לגמר אליפות צרפת, הרולאן גארוס, אך הפסיד בגמר. בשנת 2005 זכה גליקשטיין במכביה ה-17 במדליית זהב בזוגות מעורבים לוותיקים עם אלופת ישראל בעבר אילנה ברגר. כיום, גליקשטיין מכהן בתפקיד מנכ"ל איגוד הטניס בישראל. הוא נשוי בשנית לעו"ד הילה רוזן, מי שהייתה שלוש פעמים אלופת ישראל בטניס ובמשך 11 שנים חברה בנבחרת הנשים של ישראל בטניס. אליפות וימבלדון: 1980, 1981, 1982, 1983, 1984, 1985, 1986 גביע דייוויס: 1977, 1978, 1979, 1980, 1981, 1982, 1983, 1984, 1985, 1986, 1987. שלמה גליקשטיין, באתר ה-ATP שלמה גליקשטיין, באתר ה-ITF שלמה גליקשטיין, באתר גביע דייוויס אריה ליבנת, השבוע לפני: "מבצע אנטבה של הטניס הישראלי", באתר הארץ, 15 במרץ 2011 דותן מלאך, ‏"הטניס הוא חלון לספורט בארץ, שדורך במקום או הולך אחורה", בעיתון מקור ראשון, 10 בפברואר 2019 ערך זה הוא קצרמר בנושא טניס. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
טופולוגיה טריוויאלית

בטופולוגיה, הטופולוגיה הטריוויאלית המוגדרת על קבוצה X {\displaystyle X} , היא הטופולוגיה שבה רק הקבוצה הריקה והקבוצה X {\displaystyle X} עצמה הן פתוחות (ובהתאם, רק המרחב כולו והקבוצה הריקה סגורות). זוהי הטופולוגיה החלשה ביותר שאפשר להגדיר על קבוצה - והיא מצויה בקצה המנוגד לזה של הטופולוגיה הדיסקרטית, שהיא החזקה ביותר שאפשר להגדיר (ובה כל תת-הקבוצות פתוחות). הטופולוגיה הטריוויאלית אינה מקיימת אף תכונת הפרדה (אלא אם X {\displaystyle X} בעל נקודה אחת). כל תת-הקבוצות שלה קומפקטיות. כל פונקציה המוגדרת אל המרחב הטריוויאלי היא פונקציה רציפה. טופולוגיה טריוויאלית, באתר MathWorld (באנגלית)
נתן

האם התכוונתם ל... אתרים: יד נתן – מושב במועצה האזורית לכיש צור נתן – מושב שיתופי במועצה האזורית דרום השרון יהדות: נתן הנביא – נביא בתקופת המלכים דוד ושלמה נתן בן דוד – אחד מבניו של דוד המלך רבי נתן – תנא בבלי אבות דרבי נתן – תוספת תנאית למסכת אבות נתן העזתי – נביא השבתאות רבי נתן מברסלב – תלמידו המובהק של רבי נחמן מברסלב אישים ששם משפחתם הוא נתן: אברהם נתן – מנהל ודירקטור ישראלי אברהם נתן (טנור) – הטנור הראשי באופרה של המבורג בין שתי מלחמות העולם אוטו נתן – כלכלן גרמני אייבי נתן – פעיל שלום ישראלי אלכס נתן – אצן גרמני, אלוף גרמניה ושיאן עולם בריצת שליחים 4x100 מטר ג'ואן נתן – מחברת ספרי בישול אמריקנית ז'אק נתן פרימו – פוליטיקאי, כלכלן והיסטוריון בולגרי ממוצא יהודי יצחק נתן – מלחין יהודי ממוצא אנגלי עדן נתן־זדה – רוצח ישראלי, שביצע פעולת טרור עירית נתן בנדק – שחקנית ישראלית קלמנס נתן – סוחר טקסטיל, איש ציבור ופעיל זכויות אדם יהודי בריטי רינה נתן – התפרסמה כאישה הטרנסקסואלית הראשונה בישראל שולי נתן – זמרת ישראלית, מבצעת ירושלים של זהב שמואל נתן – רב ירושלמי וממייסדי משרד התיירות אחר: נתן (אוניית מעפילים) – אוניית מעפילים אישים ששמם הפרטי הוא נתן נייתן רבי נתן (פירושונים) בן נתן בר נתן
סיירות המערכה מסדרת קירוב

סיירות המערכה מסדרת קירוב הן סיירות מערכה נושאת טילים בעלות הנעה גרעינית מסוג 1144 Orlan (שפירושו עיטם). סיירות מערכה אלה הן בין אוניות השטח החזקות והגדולות ביותר בצי הרוסי כיום, ונבנו במקור עבור הצי הסובייטי. במדינות המערב הסדרה נקראת בדרך כלל על פי קוד דיווח נאט"ו בשם קירוב. הן נמנות עם אוניות הקרב הגדולות ביותר בעולם כיום, שניות רק לחלק מנושאות המטוסים, ודומות בגודלן לאוניות מערכה מתקופת מלחמת העולם הראשונה. בנייתן של הסיירות מסדרת קירוב היה גורם משמעותי בהחזרתן לשירות של אוניות המערכה מסדרת איווה. החימוש המקיף של האוניות נשען על טילים, תותחים וכן מערכות לוחמה אלקטרונית. החימוש העיקרי של האוניות הוא 20 טילי ים-ים מדגם P-700 Granit (קוד דיווח נאט"ו: SS-N-19 Shipwreck) המגיעים לטווח של כ-600 ק"מ. חימוש הנ"מ העיקרי של האוניות כולל 12 משגרים מדגם S-300 הכוללים סה"כ 96 טילים וכן טילי ותותחי נ"מ קצרי טווח נוספים. חימוש הנצ"ל (נגד צוללות) של האוניות כולל 14 טורפדות משוגרי רקטה ושני משגרי פצצות עומק. שמות כל האוניות הוחלפו לאחר נפילת ברית המועצות. קירוב/אדמירל אושקוב - הראשונה בסדרה. נבנתה בלנינגרד ב-1977 ונכנסה לשירות בצי הצפוני בסוף 1980. בתכנון לתהליך מודרניזציה מקיף שצפוי להסתיים לא לאחר 2020. פרונזה/אדמירל לאזארב - בניית האונייה הסתיימה ב-1984 והיא נכנסה לשירות בצי האוקיינוס השקט. בתחילת שנות ה-2000 האונייה הוצא משרות. עתידה אינו ברור. קלינין/אדמירל נחימוב - נכנסה לשירות ב-1988 וצוותה לצי הצפוני. בתהליך מודרניזציה מקיף שיסתיים ב-2023/2024 יורי אנדרופוב/סיירת המערכה פיוטר הגדול - בניית האונייה החלה ב-1986, אך בעקבות עיכובים ובעיות שונות היא לא נכנסה לשירות לפני 1996. האונייה נמצאת בשירות פעיל והיא אוניית הדגל של הצי הצפוני. זה האונייה היחידה שנמצאת עתה (2023) בשרות מבצעי. מדיה וקבצים בנושא סיירות המערכה מסדרת קירוב בוויקישיתוף
הגבירה מאוסר

"הגבירה מאוסר" (באנגלית: Lady of Auxerre) או "קורַה מאוסר" (באנגלית: Kore of Auxerre) הוא פסל עשוי אבן גיר, מיוון העתיקה, ייתכן מאזור כרתים, המציג דמות נשית ומתוארך לתקופה הארכאית, בין השנים 650–625 לפנה"ס. הפסל הוא חלק מהמנהג של פיסול פסלי נערות כמנחה במקדשי יוון העתיקה. הפסל, המוצג במוזיאון הלובר בפריז, נמצא בשנת 1907 על ידי מקסים קוליניון (Maxime Collignon) במחסן של מוזיאון בעיר אוסר, מזרחית לעיר פריז. המסתורין שאפף את מוצאו של הפסל יצר באותה תקופה התעניינות עיתונאית רבה בו. מניחים כי מקורו של הפסל הוא בכרתים. הפסל, אשר גובהו 65 ס"מ, רוחבו 24 ס"מ ואורכו 16 ס"מ, מציג דמות נשית צעירה, ידה השמאלת צמודה לגופה ואילו ידה הימנית מונחת על החזה. לדמות שיער דקורטיבי ועיניה וכפות ידיה מוגדלות מאוד ביחס לשאר הגוף. מעל כתפיה היא לובשת צעיף או שכמיה. על הבגד חרוטים דגמים גאומטריים מרובעים. בצד השמאלי של פניה, כמו גם בכתפה השמאלית ניכרים נזקים. הפסל היה צבוע בצבעים עזים, כמו שאר הפיסול היוון העתיקה. בעיצוב התנוחה דומה הפסל לדמות הקורה היוונית. השוני מקאנון תיאור דמויות הקוראי (korai) על ידי היד המונחת על החזה, עשויה להיות דרכה של אמנות הפיסול הדאידיאלי לסמן את הושטת היד קדימה כמו בפסלי הקורוי המאוחרים יותר. של תחילת התקופה הארכאית. סגנונו של הפסל האופייני לפיסול מן התקופה הארכאית המוקדמת. מכונה "Xoana" או "Daidala". בין מאפייניו המרכזיים של הפיסול הדאידיאלי (Daedalic) היא הנטייה לגאומטריות. חלקי הגוף בנויים ממשטחים גאומטריים שונים. לדמויות נטייה רבה לחזיתיות אל מול הצופה, כמעט ללא התייחסות לעומק. פני הדמות הם כפני מסכה ואילו גופה הוא מעין לוחית שטוחה. עיצובה של דמות זו דומה לעיצוב פני אישה בתבליט שנמצא במלאזין (Malesina) והעשוי גם הוא מאבן גיר והמתוארך לשנים 650–580 לפנה"ס. קורוס - מנהג של פיסול פסלי נערים או גברים צעירים הגבירה מאוקזר, מאתר "מוזיאון העתיקות" (אנגלית). תבליט אישה ממלזין - באתר "פרסאוס" (אנגלית). Spivey, Nigel, Understanding Greek Sculpture, Thames and Hudson, London, 1996, p.62
צו פיוס

צו פיוס היה ארגון לא פוליטי ללא מטרות רווח, שמטרתו ליצור פיוס והידברות בתוך הציבור היהודי בישראל, זוכה פרס ירושלים לאחדות ישראל לשנת 2017. העמותה נסגרה בסוף שנת 2019. הארגון הוקם ב-1996 על ידי קרן אבי חי, והחל את דרכו כמסע הסברה לאחר רצח רבין, שהעמיק את הקרע בחברה הישראלית, בין ימניים ושמאלנים ובין דתיים וחילוניים. רוב פעילויות הארגון מתנהלות בשני מישורים: גיבוש וליווי קבוצות הידברות, בהן משתתפים אנשים מקבוצות שונות בציבור היהודי בישראל. מסעות הסברה המעודדים סובלנות והקשבה בין הקבוצות השונות. להלן רשימה של מספר פרויקטים מרכזיים שבהם פעל הארגון: חינוך משותף - עידוד הקמת בתי ספר ומסגרות חינוכיות משותפות לדתיים ולחילונים - כ-20 מסגרות הוקמו (נכון ל-ספטמבר 2016). יחד בליגה - קבוצות כדורגל משותפות לדתיים ולחילונים שאינן מקיימות פעילות בשבת, המשחקות בליגה משותפת ומוכרות על ידי ההתאחדות לכדורגל בישראל. המחנה המשותף - מחנה קיץ משותף לדתיים ולחילונים בגילאי 13–17 שמפעילה התנועה מדי קיץ מאז שנת 2013. למחנה הייתה תוכנית בת העוסקת ביזמות צעירה משותפת לדתיים ולחילונים המתקראת משנים עולם. הארגון זכה בפרס ירושלים לאחדות ישראל בשנת 2017 והיה חבר באיגוד ההתחדשות היהודית. "סוף הדרך" - תוכנית מציאות ישראלית שהופקה בשיתוף עם צו פיוס גשר (עמותה) מרק"ם צו פיוס 1996–2019 (באנגלית), נבדק ב-2021-08-11 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.