laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ארנב ננסי

ארנב ננסי (שם מדעי: Brachylagus idahoensis) הוא ארנב צפון אמריקאי, אחד משני מיני הארנבים היחידים ביבשת שחופרים את מחילותיהם בעצמם. הארנב הננסי הוא מין יחיד בסוג Brachylagus. אין לבלבל בין הארנב הננסי, לארנב הננסי ההולנדי שהוא ארנב מבוית מהולנד. זהו הקטן שבארנבים והוא מגיע לאורך 23 עד 28 ס"מ ולמשקל של 375–500 גרם בממוצע, ישנם ארנבים המגיעים גם למשקל של עד קילו. הארנב בעל אוזניים קטנות וגוף עגלגל מכוסה פרווה עבה כדי להישמר מהקור. דבר זה עושה אותו דומה מעט למכרסם. הארנב מגיע לבגרות מינית בגיל שנה. תפוצתו בטבע היא במערב אמריקה הצפונית ממורדות הרי הרוקי בוושינגטון ואיידהו עד לנבאדה וקליפורניה. הארנב ניזון מזרעים ומעלים שונים. בתורו הוא נטרף בידי טורפים רבים הכוללים שונר מצוי, קויוטים, עקב, אוח וירג'יניה, הרמין, שועל אדום ועוד. ישנם ארנבים מעורבים, שאחד מהוריו של ארנבון זה הוא ננסי, הגדלים מעט יותר מארנב ננסי, ועם אוזניים גדולות יותר בדומה לארנבון מצוי. ארנבון זה יכול להגיע עד 35 ס"מ, ועד משקל קילו ומאתיים גרם לכל היותר. ארנב זה נקרא באופן לא פורמלי "ארנבון מעורב ננסי" או "ארנב חצי ננסי" בשל היותו מעט גדול יותר מארנב ננסי, וקטן מארנבון מצוי וקרוב בגודלו לארנב ננסי הולנדי. ארנבים מסוג זה ידועים כחיית מחמד. תהליך קליטתם בבית החדש כרוך במספר הכנות הכוללות הכנת המתחם בו הם ישהו, כמו גדר גורים או כלוב מספיק גדול, מאחר שמערכת העיכול של הארנבים פועלת רק בזמן תזוזה, ולפיכך תנועה שלהם חשובה מאוד. מעבר לכך, יש לדאוג ל"ארגז צרכים", שכן כמו כלבים או חתולים, ניתן ללמד את הארנבים להשתמש באזור ספציפי לצרכיהם. המזון והמים חשובים מאוד בהתפתחות הארנבים. הם ניזונים מחציר, אספסת, אוכל יבש המצוי בחנויות לחיות, ירקות ירוקים והרבה מים. מדיה וקבצים בנושא ארנב ננסי בוויקישיתוף ארנב ננסי, באתר ITIS (באנגלית) ארנב ננסי, באתר NCBI (באנגלית) ארנב ננסי, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) ארנב ננסי, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) ארנב ננסי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) ארנב ננסי, באתר GBIF (באנגלית) ארנב ננסי באתר הרשימה האדומה של IUCN
אלי נצר

אלי נצר (נולד ב־15 במרץ 1933) הוא משורר עברי, משורר לילדים, סופר ועורך. אלי נצר נולד בהונגריה בשנת 1933. עלה ארצה עם תנועת השומר הצעיר בשנת 1949. הצטרף לקיבוץ דליה לאחר שירותו הצבאי, והוא מתגורר בקיבוץ עד היום. ספר שיריו הראשון, "שקדיה בגשם", יצא לאור בשנת 1961. אלי נצר היה מורה ומדריך, שליח להונגריה, כלכלן והקים חברת הוצאה לאור בקיבוץ דליה. בשם "מערכת" דליה. פרסם כתריסר ספרי שירה, ערך והוציא לאור עשרות ספרים, ובהם ספרים מתורגמים מהונגרית, ספרי זיכרון ועוד. אלי נצר נתן כתב גם ספרות ילדים ונוער, ופרסם כעשרה ספרי ילדים. ספריו תורגמו למספר שפות. שקדיה בגשם, ספרית פועלים מרחביה 1961. הרעבים ערים כל הלילה, מרחביה 1963. אהובה וזרה, ציורים: יחזקאל קמחי, מרחביה: ספרית פועלים, תשכ"ז 1967. זמן אחר שירים אחרים, ספרית פועלים מרחביה, תש"ל 1970. חולמים לפעמים, ספרית פועלים תל אביב, תשל"ח 1978. הגעגועים הנפלאים, ספרית פועלים תל אביב, תשמ"א 1981. במקום שהייתי חייב, עקד, תל אביב, 1986. משלי חלומות, קולאז'ים: חנה ריכב, ספרית פועלים תל אביב, תשמ"ח 1988. לפני בוא המשיח, ספרית פועלים, תל אביב, תש"ן 1990. בארץ הגורל, שירים חדשים ומבחר שירים מספרים קודמים, מערכת דליה, תשנ"ב 1992. כשהבן לובש מדיו, עיצב ואייר: יעקב גוטרמן, תג תל אביב, תשנ"ה 1995. אהבנו הרבה אבל מעט, ספרית פועלים תל אביב, תשנ"ט 1999. אדם עץ ארץ דם, שירים וסיפור, ספרית פועלים, תל אביב תשס"א 2001. לפנות ערב, שירים, 2012. מות הכנרית, סיפורים, ספרית פועלים תל אביב, תשמ"ד 1984. מותר לשקר, ציורים ועטיפה: שמואל כץ, יד ושם ירושלים, 2003. סבא גיבור, איורים: שמואל כץ, תל אביב, תשמ"ה 1985. ספר השטויות והבלבולים, צייר: דוד מאיר, דליה מערכת, 1997. שלום לך כוכב, צייר: אבי מרגלית, מרחביה 1971. שמשון היה ילד חלש, רישומים: אלישבע לנדוי, מסדה, רמת גן, 1973. עצם הזהב, צייר: מאיר מוזס, מרחביה 1968. תעלומת כתב הסתרים, איורים: ארנון אבני, ספרית פועלים, תל אביב, תש"ן 1990. פרס אנה פרנק פרס ראש הממשלה על-שם לוי אשכול פרס רמת גן פרס אקו"ם פרס הרצל-נורדאו - הונגריה זמן אחר שירים אחרים?, על ספרו של נצר "זמן אחר שירים אחרים", מאת רבקה כהן, נדפס ב"הדים", 94, תשל"א 1971. גדול מגורלו: שמחה הונוולד 1914-1945, מאת אלי נצר, נדפס ב"ילקוט מורשת", נ"ז, תשנ"ד 1994. על תנועות הנוער בהונגריה בזמן השואה. אלי נצר, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" הספרים של אלי נצר, באתר "סימניה" אלי נצר, במיזם "סופרים קוראים" של המרכז לספריות וספרות בישראל אלי נצר, באתר MusicBrainz (באנגלית) אלי נצר, דף שער בספרייה הלאומית אלי נצר, בלקסיקון הספרות העברית החדשה יהודית רותם, סיפורים לא הירואיים מ"שם", באתר הארץ, 28 בינואר 2002
תפוז ברגמוט

בֶרְגָמוֹט הוא תת-זן של עץ הנוצר מהכלאה של חושחש עם לימון מתוק. זן זה קרוי גם תפוז ברגמוט, אם כי צבעו, צורתו וטעמו שונים מזה של התפוז הרגיל. פרי העץ בעל ריח ריחני בולט, צורתו כשל אגס קטן, גונו ירוק וטעמו מר. העץ גדל באופן טבעי בדרום מזרח אסיה. הברגמוט מכיל רעלן בשם פסוראלן (הקיים גם בירקות ופירות שונים) אשר במריחתו על העור מגביר את רגישותו לשמש ומדרבן שיזוף ונמשים, כמו גם נזקי קרינה נלווים. תמצית פסוראלן משמן הברגמוט שימשה כמדרבן שיזוף בשלהי המאה ה-20, טרם ההבנה של נזקי השמש ל-DNA בחשיפה ממושכת (בשנת 1996 הופסק השימוש בו מסיבות אלו). כיום הברגמוט מגודל מסחרית בקלבריה, איטליה למטרות הפקת שמן ריחני מקליפתו. שמן זה משמש לארומתרפיה, כתוסף בישום וכמו כן כתוסף מזון, למשל בתערובת תה ארל גריי. הפרי אינו משווק למאכל, היות שטעמו מר וחומצי יותר מאשכולית. במקומות מסוימים ביוון ובטורקיה משתמשים בפרי וקליפתו כבסיס לריבות, סירופים וליקרים שונים. נפוץ מאד כתערובת בשמים, בשמים מפורסמים רבים מכילים רכיב ברגמוט. כמו גם סבונים, שמפו ועוד. ריחו נחשב לנעים ולמרגיע, ולכן פופולרי במוצרי ארומה. השם האיטלקי ברגמוטה (bergamotta) נובע משיבוש לשוני של השם הטורקי ביי ארמדו (bey armudu) שמשמעותו "אגסו של הביי". קיימת סברה כי מקור השם הוא במחוז ברגמו בצפון איטליה, שם נמכר השמן לראשונה אולם ככל הנראה סברה זו אינה נכונה. אקלים האזור הקר אינו מתאים לגידולו; מקום גידולו הנוכחי הוא בצידה השני של איטליה, על חוף הים התיכון במחוז קלבריה (קצהו של "המגף"). מדיה וקבצים בנושא תפוז ברגמוט בוויקישיתוף תפוז ברגמוט, באתר ITIS (באנגלית) תפוז ברגמוט, באתר NCBI (באנגלית) תפוז ברגמוט, באתר Tropicos (באנגלית) תפוז ברגמוט, באתר GBIF (באנגלית) plant/bergamot-orange תפוז ברגמוט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ברגמוט | Citrus aurantium var. bergamia | Bergamot |(הקישור אינו פעיל, 23 במרץ 2023)
הבית הירוק (יפו)

הבית הירוק הוא כינויו של בית בעל קירות ירקרקים השוכן ברחוב יפת 91 בשכונת עג'מי ביפו, במפגש הרחובות יפת ושבטי ישראל (צומת חאג' כחיל). הבית מאופיין בסגנון אר דקו, ותקרותיו מעוטרות בציורים. הבית נבנה ב-1934 עבור שייח' עלי, סוחר בדים ופרדסן יפואי. במהלך מלחמת העצמאות נטש השייח' את יפו, והבית נתפס בידי צה"ל, ששיכן בו את מחלקת המודיעין (לימים אגף המודיעין) בראשותו של איסר בארי. עד לראשית שנת 2022, שימש המבנה וסביבתו כבית הדין הצבאי של מחוזות מרכז, מטכ"ל, חיל האוויר ופיקוד העורף. בנוסף, המקום שימש את יחידות הפרקליטות הצבאית: פרקליטות מרכז, מטכ"ל, פיקוד העורף וחיל האוויר, פרקליטות עריקים, פרקליטות תעבורה, וכן הסנגוריה הצבאית המחוזית בה משרתים קציני הפרקליטות הצבאית. בינואר 2022, הועברו כלל בתי הדין הצבאיים המחוזיים ויחידות התביעה והסנגוריה הצבאית, למעט התביעה הצבאית באיו"ש ופרקליטות מבצעים, מבסיס זה וכן מבסיס קסטינה ומבסיס חיפה, לבסיס הקריה המשפטית שליד מחנה בית ליד, בסמוך לכלא הצבאי נווה צדק. מדיה וקבצים בנושא הבית הירוק בוויקישיתוף דני רכט, הבית הירוק של משפחת שייח עלי, באתר האנציקלופדיה העירונית "תל.אביב.פדיה" בית הדין הצבאי "הבית הירוק" (מחוז פיקוד מרכז, מטכ"ל, חיל אוויר ועורף) - סיפורו של מקום, באתר צה"ל, 29 במרץ 2022 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מחוזות בורקינה פאסו

מבחינה מנהלית בורקינה פאסו מחולקת ל-13 מחוזות (regions). המחוזות מחולקים לנפות. מדיה וקבצים בנושא מחוזות בורקינה פאסו בוויקישיתוף נתוני מפקד 2019
דלתא בלוז

דלתא בלוז (באנגלית: Delta blues) הוא שם כולל לסגנון בלוז-קאנטרי שהתפתח, בשנות העשרים של המאה העשרים, באזור הדלתא של מיסיסיפי. לאזור זה הובאו ראשוני העבדים מאפריקה על מנת לעבוד בחוות החקלאיות הרבות במקום. סגנון הדלתא בלוז כשלעצמו, משמעו הוא זמר המלווה את עצמו בנגינה בגיטרה אקוסטית או גיטרת סלייד. אם כי מוכרות גם תזמורות שליוו זמר או זמרת. נושאי השירים הם בדרך כלל העוני, העבודה הקשה, הנדודים והאהבה. הטקסטים לרוב דו-משמעיים, ציניים ומתובלים בהומור. הלחן בנוי על בלוז 12 תיבות. העוני, הצפיפות והעבודה הקשה חיזקו את הצורך במפלט ובבידור. בסופי שבוע הרבו נגנים מזדמנים לבלות את הזמן בחוות החקלאיות ולנגן בפני קבוצות קטנות. לנוכח אילוצי מקום וזמן, נגן גיטרה היה הבחירה הטבעית. האיש המזוהה יותר מכל עם סגנון הדלתא בלוז הוא צ'ארלי פטון. פטון לא המציא את סגנון הדלתא בלוז. בשל האופי המקומי והספונטני של המוזיקה מוזיקאים שלא הקליטו נעלמו כעבור זמן או פשוט לא יצאו מתחומם. בשנות השלושים נשלח חוקר הפולקלור אלן לומקס על ידי ספריית הקונגרס האמריקני על מנת להקליט את המוזיקאים והצלילים ההולכים ונעלמים באזורי דרום ארצות הברית. הודות למאמץ זה חלק מאותה מוזיקה נשאר מתועד ומוקלט. הסיפורים על המוזיקאי הנודד, שמסתובב עם גיטרה ונע בשולי הדרכים המאובקות של הדרום הלוהט, מופיע בפני עובדי החוות החקלאיות ואז נעלם כלעומת שבא תרמו ליצירת הילה מסתורית ורומנטית. אחת האגדות הנפוצות מספרת על נגנים (כגון רוברט ג'ונסון וטומי ג'ונסון) שמכרו את נשמתם לשטן בצומת-דרכים (Crossroads) בתמורה ליכולת נגינה פלאית. כמו כן נפוצו סיפורים על מוזיקאים שבעברם היו רוצחים כמו לדבלי, סקיפ ג'ימס וסן האוס. העובדה שמרבית המוזיקאים נשאבו לתוך תלאות השפל הגדול, נעלמו ונשכחו רק העצימה את המיתוס מסביב למוזיקת הדלתא בלוז. לכינוי "המוזיקה של השטן" תרמה גם העובדה ששורשי המוזיקה היו בספיריטואלס שהושרו בכנסייה, אך התכנים היו חילוניים ואף בוטים וגסים. לעיתים הושר טקסט חילוני על בסיס לחן של מזמור דתי וגם הלחן עצמו נוגן באופן מתריס. מובן שהנגנים שעשו זאת נתפסו כמחללי קודש והמוזיקה שלהם שטנית. בשנות השישים, כשמעט מאוד היה ידוע על שורשי הבלוז וסגנון הדלתא בלוז היה נחלתם של קומץ מעריצים שעדיין החזיקו באותם תקליטים נדירים משנות השלושים, כמה מאותם אספנים וחוקרי מוזיקה החליטו לנסות ולאתר את מיקומם של אותם מוזיקאים מאזור הדלתא. כך שעד אמצע שנות השישים הועלו מתהום הנשייה כמה מהמוזיקאים המרכזיים של שנות השלושים. מוזיקאים כמו: בוקה וייט, סקיפ ג'ימס, סן האוס, מיסיסיפי ג'ון הארט, מיסיסיפי פרד מקדואל ואחרים. מרבית המוזיקאים הופיעו בפסטיבל הפולק של ניו פורט ותרמו לעניין המחודש שגילו האמריקאים באותה מוזיקה נשכחת. צ'ארלי פטון- Charlie Patton רוברט ג'ונסון - Robert Johnson סן האוס - Son House טומי ג'ונסון - Tommy Johnson סקיפ ג'ימס - Skip James מיסיסיפי ג'ון הארט - Mississippi John Hurt בוקה וייט - Bukka White רוברט בלפור - Robert Belfour מיסיסיפי פרד מק'דואל - Mississippi Fred McDowell האולינג וולף - Howling Wolf מדיה וקבצים בנושא דלתא בלוז בוויקישיתוף דלתא בלוז (בעברית) דלתא בלוז, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
מצנפת (בגד כהונה)

על פי משנה תורה, מצנפת (לכהן גדול) או מגבעת (לכהן הדיוט) היו פריטי לבוש שחבשו הכהנים לראשם בעת העבודה בבית המקדש ובמשכן. המצנפת והמגבעת לא כיסו את כל הראש, אלא השאירו לכהנים מקום להנחת תפילין של ראש. המצנפת הייתה רצועה עשויה פשתן באורך 16 אמות (כ-8 מטרים), שלופפה לפיפה על גבי לפיפה, באופן שהותיר את צורתהּ קבועה. לעומת המצנפת, שהייתה מלופפת לרוחבהּ, המגבעת הייתה כעין "מגדל" – צרה למעלה ורחבה למטה. בגדי כהונה, ב"אנציקלופדיה יהודית" באתר "דעת" משנה תורה לרמב"ם, ספר עבודה, הלכות כלי המקדש והעובדין בו, פרק י', הלכה ו'
חבורת איינשטיין (סדרת אנימציה)

חבורת איינשטיין (באנגלית: Little Einsteins) היא סדרת אנימציה מבית וולט דיסני ששודרה בישראל בערוץ הופ!. הסדרה עלתה לשידור ב-25 באוקטובר 2005 בארצות הברית, ובישראל בשנת 2007. שודרה בישראל עד 2014. לסדרה שתי עונות. הסדרה זכתה להצלחה רבה, ובעקבות כך יצאו לה מוצרים נלווים, כגון קלטות וידאו, ספרים, משחקים ועוד. שידורי הסדרה החוזרים בחו"ל הופסקו בשנת 2019, כשעלתה לשירות דיסני+. עם זאת היא עדיין לא זמינה בשירות של ישראל, זאת למרות בקשות רבות וחוזרות להוסיף אותה. הסדרה עוסקת בארבעה ילדים אשר עוברים הרפתקאות מסביב לעולם בספינת חלל. בכל פעם יש להם משימה להשלים, ובמהלך כל מסע הם נקלעים למצב מאתגר אשר עליהם לעבור בשלום. לכל דמות בסדרה יש תחביב אחר הקשור במוזיקה, בו היא משתמשת כדי לעזור לחבורה להתגבר על אתגרים, באופן אינטראקטיבי יחד עם קהל הצופים. הסדרה נועדה ללמד את קהל היעד שלה - ילדים ופעוטות, על אמנות ומוזיקה, ועושה זאת על ידי שילוב מוזיקה קלאסית וציורים מפורסמים בסדרה. כל פרק בסדרה מסתיים במעין סיכום המסע - לאחר הקריאה הקבועה: "המשימה הושלמה!", הדמויות מציגות לקהל את המוזיקה והציור עליהם התבסס הפרק, על רקע של במת תיאטרון, וכולם מוחאים כפיים. ליאו (Leo) (איתי ג'רופי) - ילד בן 6, מנהיג החבורה. תחביבו הגדול הוא ניצוח, והוא עושה זאת בעזרת השרביט שלו, שתמיד איתו. ליאו הוא אחיה הגדול של אנני. ג'ון (June) (נועה פלדמן) - ילדה בת 6. תחביבה הגדול הוא ריקוד. אוהבת להתבונן בכוכבים בעזרת הטלסקופ שלה. קווינסי (Quincy) (איתי ליפשיץ) - ילד בן 5, אוהב לנגן על כלי נגינה שונים. החביבים עליו הם הגיטרה, החצוצרה והכינור שלו. מפחד ממקומות חשוכים. אנני (Annie) (עדי טרבס) - ילדה בת 3 (בת 4 מפרק 6 של הסדרה), אחותו הקטנה של ליאו. תחביבה הוא כתיבת שירים ושירתם. היא אוהבת בעלי חיים אך פוחדת מעכבישים. טיל (Rocket) - ספינת חלל קטנה ואדומה עליה מפקח ליאו. טיל אינו מדבר, אלא מעביר מסרים בצלילי מרימבה. טיל מסוגל להפוך לסוגים שונים של כלי רכב בלחיצת כפתור. המטוס הגדול (Big Jet) - מטוס קרב מדגם מיג-29. האויב של טיל וחבורת איינשטיין, מופיע במספר פרקים כדמות הנבל בסדרה. "חבורת איינשטיין", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "חבורת איינשטיין", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "חבורת איינשטיין", באתר Metacritic (באנגלית) "חבורת איינשטיין", באתר דיסני+ סדרות (באנגלית) "חבורת איינשטיין", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) חבורת איינשטיין, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית ערך זה הוא קצרמר בנושא טלוויזיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
המרכז ללימודי משטרה

המרכז ללימודי משטרה (המלמ"ש; בעבר בא"ר, בית הספר הארצי לשוטרים) היה מתקן של משטרת ישראל בקריית אתא, סמוך לשפרעם. המתקן נחנך ב-15 בדצמבר 1949 ופעל עד ינואר 2015. מינואר 2015 הוא חדל להיות מרכז הדרכתי של משטרת ישראל עם הקמתה של "המכללה הלאומית לשוטרים" בבית שמש. המקום עדיין משמש את משטרת ישראל כמיקומן של מספר יחידות במחוז הצפוני. במרכז התקיימו הקורסים הבאים: קורס שח"ם - משכו 12 שבועות קורס מוקדים - משכו 8 שבועות ובוגריו ישרתו במרכזי הדיווח קורס שיטור בסיסי - משכו 9 שבועות והוא הקורס הבסיסי עבור שוטרים קורסים נוספים להכשרה ולהסבה לשוטרים המיועדים למשרדים השונים בתחנות: בילוש, תנועה, חקירות וסיור קורס קצינים: לקציני מטה זוטר: קורס שמשכו 9 שבועות לקציני משמר הגבול: קורס שמשכו 5 שבועות. שלב זה מתבצע לאחר הכשרתם בבית הספר לקצינים של צה"ל לקצינים המיועדים למשרדי הסיור, חקירות בילוש ותנועה (בתחנות), קורס שמשכו 40 שבועות. המרכז כלל כמה מתקני אימונים, כגון מטווח סגור, ומגרש אימונים עבור כלבי משטרה. אורוות המחוז הצפוני של המשטרה ממוקמות אף הן במרכז. במרכז קיימת תצוגה של כלי רכב ששימשו את משטרת ישראל מאז הקמתה ועד היום ומוזיאון קטן המציג מדים וציוד. המתקן קרוי על שמו של רנ"צ אהרון סלע, לשעבר מפכ"ל המשטרה. במרכז היה ממוקם מוזיאון "בית מורשת משטרת ישראל" ובו היו מוצגים רבים על התפתחות משטרת ישראל על זרועותיה השונות. במוזיאון היה חדר הנצחה ממוחשב לחללי משטרת ישראל. המוזיאון וחדר ההנצחה הועברו למכללה הלאומית לשוטרים. באוקטובר 2014 הסתיים קורס הקצינים האחרון במתקן בקריית אתא והכשרת הקורסים הבאים עברה למכללה הלאומית לשוטרים בבית שמש. בינואר 2015 נסגר המרכז. כאמור, בחודש ינואר 2015 חדל המתקן להיות מרכז הדרכתי, אך המשיך לפעול כמתקן משטרתי לכל דבר ועניין. כיום יושבות בו מספר יחידות: יחידת כלבנים - מחוז צפון, פרשים - מחוז צפון, ימ"ר אגף התנועה - שלוחה צפונית, פיקוד מרחב גליל של המחוז הצפוני, מנהלת החברה הערבית וסיירת האופנועים של אגף התנועה, המוכרת יותר בשמה - סיירת צפון. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. מפקד בית הספר לשוטרים היה קצין בדרגת תת-ניצב. יורם סופר (2013–2015) יפרח דוכובני (2008–2012) רמי זוננפלד (2005–2008) חגי דותן (2003–2005) דב שכטר (2002) משה מזרחי (1993–1995) יאיר יצחקי (1990–1993) זאב רם (1981-1990) דוד אורן (אורנשטיין) (סביבות 1975) יהודה בונה (1956–1970) דוד עופר (1952–1956) מדיה וקבצים בנושא המרכז ללימודי משטרה בוויקישיתוף יעל ערד, לאחר 66 שנה: נפרדים מהמרכז ללימודי משטרה, אתר משטרת ישראל מסדר סיום קורס קציני משטרה, סרטי גבע (באנגלית), ארכיון שפילברג, 1957 (התחלה 2:44)
דיק רות'

ריצ'רד "דיק" ויליאם רות' (באנגלית: Richard ("Dick") William Roth נולד ב-26 בספטמבר 1947) הוא שחיין עבר אמריקאי ואלוף אולימפי. דיק רות' התאמן תחת הדרכתם של ג'ורג' היינס וג'ים גורהן. הוא התאמן במועדון השחייה של סנטה קלרה שבו שחו מספר אלופים אולימפיים כמו קלאודיה קולב, דון שולנדר, דונה דה וארונה, מארק ספיץ, דבי מאייר וקארן מו. לאולימפיאדת טוקיו (1964) הגיע רות' כשיאן עולם במשחי מעורב אישי. ב-200 מטר מעורב אישי 2:14.9 דקות וב-400 מטר מעורב אישי 4:48.6 דקות. באולימפיאדה עצמה השתתף רות' במשחה ל-400 מטר מעורב אישי. הוא זכה במדליית זהב וקבע שיא עולם חדש, 4:45.4 דקות. רות' הקדים את בן ארצו, רוי סארי (4:47.1 דקות) ואת גרהרד הץ מגרמניה (4:51.0 דקות). במשחקים אולימפיים אלו הייתה זו הפעם הראשונה בה שחו את משחה ה-400 מטר מעורב אך לא שחו את המשחה ל-200 מעורב אישי, וכך לא היה יכול להשיג מדליית זהב נוספת. בלילה שלפני משחה הגמר סבל רות' מכאבי בטן עזים, בשל דלקת התוספתן. הוא נידרש לניתוח דחוף אך הוא סירב וביקש מרופאיו להמתין עד לאחר סיום המשחה. רופאיו נעתרו לבקשתו. שני מתחריו העיקריים, הץ הגרמני שיאן העולם הקודם סבל מדלקת ריאות וסארי סבל מהצטננות קשה. שלושתם השתתפו במשחה הגמר וזכו בשלוש המדליות. רות' למד באוניברסיטת סטנפורד. באוניברסיאדה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 1965 זכה רות' בשתי מדליות זהב אחת ב-400 מטר מעורב אישי ואחת במשחה שליחים 4x200 מטר מעורב. בסך הכל שיפר רות' 4 פעמים את שיא העולם, 12 פעמים את השיא האמריקאי, זכה ב-11 תוארי אליפות ארצות הברית ו-3 תוארי NCAA, לפני שפרש משחייה תחרותית בגיל 19. רות' זכה בתואר שחיין השנה בעולם בשנת 1965. בשנת 1987 זכה רות' להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.[1] התפתחות שיא העולם במשחה ל-200 מטר מעורב אישי (ויקיפדיה האנגלית) התפתחות שיא העולם במשחה ל-400 מטר מעורב אישי (ויקיפדיה האנגלית) דיק רות', באתר olympedia.org
אהרן שפי

אהרן שֶׁפִי (נולד ב-27 בספטמבר 1928) הוא מוזיקאי, מחבר, מתרגם, מעבד, מחנך, מלחין ומנצח ישראלי. נולד בירושלים וגדל בתל אביב. אביו, אברהם, היה בשנות ה-30 בעל בית מלאכה לתיקון כינורות ושאר כלי מיתר, ששפי הִרבה לשהות בו. מוזיקאים פקדו את המקום, והיו מנסים את כליהם, תוך כדי הפגנת כישוריהם. האב שלח את שפי ללמוד נגינה בכינור אצל מורה בשם רומן, שהיה נגן אורח בתזמורת הפילהרמונית הארץ ישראלית, בצימבלום. אולם שפי, שכבר בילדותו הוקסם מצלילי החצוצרה, המשיך לחלום על כלי זה. ב-1943 הצטרף להכשרה הצעירה באשדות יעקב ובאפיקים, הקיבוץ השכן, פגש במנצח ליובה רביץ, שנאות ללמדו נגינה בחצוצרה ואף השאיל לו את הכלי. בראשית 1946 כבר ניגן בתזמורת כלי הנשיפה של הפועל תל אביב, עם המנצח והמעבד אברהם זץ. במלחמת העצמאות שירת שפי בחי"ש פרברים, ומשם הועבר לחיל התותחנים. בהפוגה השנייה החליט מפקד החיל, שמואל אדמון, בשיתוף קצין התרבות הצה"לי עמנואל עמירן-פוגצ'וב, להקים תזמורת כלי נשיפה בת כשלושים נגנים. המשימה הוטלה על שפי, ששימש כמדריך ומנצח. עם הקמת תזמורת צה"ל, הצטרפו נגני-התותחנים, על מנצחם, לגרעין המייסד. בתזמורת צה"ל נתמנה שפי לחצוצרן ראשי, בניצוחו של שלום רונלי-ריקליס. בשנת 1954 ייסד ביחד עם הכנר-המנצח ד"ר גיורא ברנשטיין את המכון למוזיקה שליד המועצה המקומית גבעתיים (מאוחר יותר הוסב שמו ל-"הקונסרבטוריון העירוני גבעתיים"). ראשוני המורים בקונסרבטוריון היו מתלמידיו של פרופ' ליאו קסטנברג. באוגוסט 1963 נשלח על ידי המחלקה לשיתוף בינלאומי במשרד החוץ לליבריה שבמערב אפריקה, להקים תזמורת צבאית של הנשיא טבמן. התזמורת הופיעה בניצוחו ובעיבודיו של שפי, בטקס ההשבעה של הנשיא ב-1964, במִסקרים ומִסדרים צבאיים, ובאירועים ציבוריים. לאחר שנה חזר לתפקידו כמנהל קונסרבטוריון גבעתיים. בעבור פעילותו בליבריה, זכה בעיטור של ממשלתה. ב-1968, הוזמן למיניאפוליס מינסוטה בארצות הברית, כמנהל המוזיקלי של המרכז הקהילתי היהודי החדש. הוא הקים וניצח על תזמורת סימפונית, אנסמבל בארוק, וגופי ביצוע אחרים, וכן תשתית של חינוך מוזיקלי וערך אירועי תרבות יהודיים וישראליים. בתום שלוש שנים חזר לנהל את קונסרבטוריון גבעתיים. ב-1976 הוזמן שנית למיניאפוליס, לשנתיים. שפי ניצח על תזמורות כלי הנשיפה הבוגרות של גבעתיים ומועצת פועלי פ"ת, והצעירה של בני-הקיבוצים. ב-1993 פרש לגמלאות, וחזר לנגן בחצוצרה ובחליליות בארוק, לכתוב ולעבד מוזיקה. בשנת 2022 הוענק לאהרן שפי ''אות יקיר העיר גבעתיים'', על תרומתו לפיתוח וקידום החינוך המוזיקלי בעיר. ביולי 2024, הוקדש שם הקונסרבטוריון העירוני אותו ייסד לשם " הקונסרבטוריון העירוני גבעתיים, ע''ש אהרן שפי'' אהרן שפי, באתר זמרשת אהרן שפי, דף שער בספרייה הלאומית Local רמת גן גבעתיים - שגרירי המוזיקה בברלין(הקישור אינו פעיל) אברהם רותם, בליבריה – המוסיקה היא בדם, מעריב, 8 בנובמבר 1964 אהרון שפי מגבעתיים ינצח על תזמורת ליבריה, מעריב, 8 ביולי 1963 אברהם רותם, בליבריה – המוסיקה היא בדם, מעריב, 8 בנובמבר 1964
קריית החינוך אורט סינגאלובסקי

קריית החינוך אוֹרט סינגאלובסקי היא בית ספר שש-שנתי על-יסודי הפועל בדרך הטייסים על הגבול בין יד אליהו לכפר שלם בתל אביב. בית הספר כולל חטיבת ביניים ותיכון. בית הספר התיכון נוסד בבית ליד אולם נגה ביפו בשנת 1948, כבית הספר הראשון של רשת "אורט" בישראל. באוקטובר 1949 פעלו בבית-הספר שלוש מגמות: מסגרות וחרטות, חשמל, רדיו, בהנהלתו של צבי ריבלין. לאחר פטירתו של מייסד איגוד אורט העולמי (וממקימי רשת אורט ישראל), ד"ר אהרון סינגאלובסקי, נקרא המוסד על שמו. ב-28 במאי 1958 נחנך ביתו הנוכחי של בית הספר, שתוכנן על ידי האדריכל דב כרמי. ב-1993 הוקמה במקום חטיבת הביניים ובשנת 2009 היא מנתה כ-25 כיתות. נכון לשנת 2019, בבית הספר קיימות כ-12 מגמות לימוד פעילות, עם דגש על חינוך טכנולוגי: מדעי המחשב ותקשוב, תקשורת וקולנוע, עיצוב, מנהל עסקים, פסיכולוגיה וקרימינולוגיה, אלקטרוניקה, ביולוגיה, פיזיקה, חמד"ע, ערבית וגאוגרפיה. בשנת הלימודים תש"ף מונה למנהל קריית החינוך מייקל מאירוביץ', למנהל החטיבה העליונה מונה רן גולנד הורביץ ולמנהל חטיבת הבינים מונה סהר גולן. בשנת הלימודים תשפ"ד (2023) מונה איתן בר לב למנהל קריית החינוך ולמנהלת החטיבה העליונה (תיכון) מונתה שרית סבן חבאני. בשנת הלימודים תשפ"ה (2024) מונתה למנהלת חטיבת הביניים ציפי דגן. נכון לשנת הלימודים תשפ"ד (2023-2024) לומדים בקרית החינוך אורט סינגאלובסקי כ-514 תלמידים בחטיבת הבינים ב-24 כיתות וכ-400 תלמידים בחטיבה העליונה ב-19 כיתות. סך הכל בשנה זו לומדים בקריית החינוך אורט סינגאלובסקי 924 תלמידים. נכון לשנת הלימודים תשפ"ד (2023-2024) בבית הספר קיימות כיתות מצוינות: בחטיבת הביניים 4 כיתות ייחודיות: כיתת "פסגות" למצוינות, כיתת סייבר המתמחה בלימודי מחשבים וסייבר וכיתה חדשנית מסוגה בישראל בדגש סביבה ומנהיגות הקרויה כיתת קס"ם (קהילה, סביבה ומנהיגות). בחטיבה העליונה נפתחה בשנת הלימודים תשפ"ג (2023) כיתת נחשון למנהיגות ישראלית ומצוינות מדעית על פי תוכנית נחשון - וכיום בכל מחזור של החטיבה העליונה לומדת כיתת נחשון אחת. במקביל, הוספו מגמות עיצוב, יזמות חברתית ומגמה למנהל עסקים. באתר בית הספר פועלת גם מכללת אורט סינגאלובסקי, שבה מתקיימים לימודי עתודה טכנולוגית, לימודים לתואר הנדסאי ולימודי תעודה. בתוך הקמפוס של בית הספר פועל "בית מושינסקי" - מקום מושבו של המינהל למחקר, פיתוח והכשרה של רשת אורט ישראל, העוסק בשיפור רמת ההוראה והלמידה ברשת. רשימת בוגרי בית הספר מדיה וקבצים בנושא קריית החינוך אורט סינגאלובסקי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קריית החינוך אורט סינגאלובסקי רמי קוגל, למד ידיך על ידי אימון, באתר "אורט ישראל", 31 במאי 2009
קסת דיו

המונח "קסת" מפנה לכאן. אם הכוונה למשמעות אחרת, ראו קסת (פירושונים). קֶסֶת דיו (בעברית ארכאית: דְּיוֹתָה) היא צנצנת או מיכל קטן, עשויה לרוב זכוכית, חרסינה, כסף, פליז או פיוטר ומיועדת לאחסון דיו במיקום נוח עבור הכותב. הכותב או האמן טובל מכחול, קולמוס או עט ציפורן בדיו לפי צרכיו, או משתמש בקסת כמקור למילוי המיכל של עט נובע. לקסת דיו יש לרוב מכסה (מחובר באמצעות ציר או מתברג) שנועד למנוע את זיהום הדיו, התאיידותו, שפיכתו בשוגג וחשיפת יתר שלו לאוויר. במשך מאות שנים, עד המצאת העט הנובע, הייתה קסת הדיו כלי חיוני לכתיבת כתב יד. כשהוחלפה באמצעי כתיבה אחרים חדלה מלהוות כלי יומיומי והפכה למושא אספנות. המלה "קֶסֶת" היא מצרית, והיא מופיעה במקרא בספר יחזקאל: ”הָאִישׁ הַלָּבֻשׁ הַבַּדִּים אֲשֶׁר קֶסֶת הַסֹּפֵר בְּמָתְנָיו”. מקורה של קסת הדיו לוט בערפילי הזמן. בין קסתות הדיו הראשונות היו כלים מקרן שור ללא כל עיטורים, שמטרתן פונקציונלית בלבד. בתקופת רומא העתיקה כבר היו קסתות ארד מעוטרות. בקומראן התגלו מספר קסתות בנות המאה ה-1 לספירה. בימי הביניים יכולת הכתיבה הייתה נחלת מעטים. בני האצולה לא כתבו בעצמם אלא השתמשו בלבלרים וקסתות הדיו היו בדרך כלל פשוטות, עשויות עץ, מתכת או זכוכית. עם התגברות האוריינות בסוף ימי הביניים הפכה קסת הדיו לסמל סטטוס אצל בני האצולה ואף בקרב סוחרים ובעלי מלאכה מצליחים. קסתות דיו הפכו להיות מפוארות, עוצבו וצופו בין השאר בפורצלן, קרן, שנהב, שריון צב, כסף וזהב. כמו מוצרי צריכה אחרים, עיצובן הושפע מהאופנה ומהתרבות בה יוצרו. בתקופה זו החלו לעצב מערכות מעוטרות ומפוסלות של ציוד לשולחן כתיבה. מערכות אלו כללו פעמים רבות בנוסף לקסת גם תיבת חותמות, כלי עם אבקה סופגת (שפוזרה על הנייר לאחר הכתיבה בעוד הדיו רטוב כדי למנוע מריחתו, ונאספה חזרה אל תוך הכלי כשהדיו יבש) ותאים לדונג-חותם ולקולמוסים. במאה ה-18 היו בצפון-מערב ארצות הברית עשרות יצרני קסתות. במאה ה-18 וה-19 עוצבו תיקים ומזוודות לקסתות כדי לאפשר התניידות איתן במסעות. תור הזהב של קסתות הדיו הגיע בסוף התקופה הוויקטוריאנית, במחצית השנייה של המאה ה-19. המהפכה התעשייתית הביאה לייצור תעשייתי המוני של קסתות, לצד הקסתות האומנותיות העשויות עבודת-יד. בתקופה זו הוצבו קסתות דיו מעוטרות אפילו על שולחנות האיפור של גברות. הצורך בקסתות דיו פחת עם המצאת העט הנובע באמצע המאה ה-19. המצאת העט הכדורי בשנות ה-30 של המאה ה-20 יתרה לחלוטין את הצורך בקסתות דיו. עדיין, שולחנות בבתי הספר כללו עד שנות החמישים ותחילת שנות השישים חור בצידו המרוחק של משטח השולחן, אשר יועד לקיבועה של קסת דיו (או בקבוקון דיו) במקומה. יעל ניסקי, מדריך קניה: קסתות דיו, באתר נענע Judy Penz Sheluk,‏ inkwells (אורכב 07.05.2009 בארכיון Wayback Machine), באתר antique shoppe. בליווי מגוון תמונות של קסתות דיו קומפנדיה - מידע מקצועי מרוכז, מיני-אנציקלופדיה בתחום ספציפי בוסתנאי עודד, תולדות עם ישראל בימי בית ראשון, האוניברסיטה הפתוחה, כרך א, עמ' 276. ספר יחזקאל, פרק ט', פסוק ג'.