laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ויקיפדיה הבולגרית

ויקיפדיה הבולגרית היא הגרסה בשפה בולגרית של אנציקלופדיית האינטרנט החופשית ויקיפדיה. היא הושקה ב־6 בדצמבר 2003, ונכון ל-21 בספטמבר 2024 ישנם בה 300,565 ערכים ו-671 משתמשים פעילים. ב־3 באוקטובר 2004 נכתב בוויקיפדיה הבולגרית הערך ה־10,000. ב־24 בנובמבר 2005 נכתב הערך ה־20,000. ב־26 בדצמבר 2007 נכתב הערך ה־50,000. ב־24 במאי 2010 נכתב הערך ה־100,000, ובאותו היום ויקיפדיה הבולגרית שינתה את הלוגו שלה ללוגו עם המספר 100,000. לאחר מספר ימים הלוגו שונה בחזרה ללוגו הרגיל. נכון ל-21 בספטמבר 2024 ישנם בוויקיפדיה הבולגרית 300,565 ערכים. לקראת סוף שנת 2011 ויקיפדיה הבולגרית הגיעה ל־100 אלף משתמשים רשומים. בתחילת שנת 2014 היו בוויקיפדיה הבולגרית כ־150 אלף משתמשים רשומים. נכון ל-21 בספטמבר 2024 ישנם בוויקיפדיה הבולגרית 671 משתמשים פעילים (משתמשים שביצעו לפחות עריכה אחת ב־30 הימים האחרונים). אתר האינטרנט הרשמי של ויקיפדיה הבולגרית (בבולגרית) ויקיפדיה הבולגרית, ברשת החברתית פייסבוק ויקיפדיה הבולגרית, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ויקיפדיה הבולגרית, ביישום טלגרם ויקיפדיה הבולגרית, הבלוג הרשמי All Wikipedias ordered by number of articles. העמוד הראשי של ויקיפדיה הבולגרית כפי שנראה ב־28 במאי 2010 דף הסטטיסטיקות בוויקיפדיה הבולגרית ב־14 בנובמבר 2011 דף הסטטיסטיקות בוויקיפדיה הבולגרית ב־26 במרץ 2014 גילוי נאות: ערך זה מזכיר את קרן ויקימדיה או את אחד המיזמים שלה. ויקיפדיה היא מיזם של קרן ויקימדיה.
קדיש (אלן גינסברג)

"קדיש" (באנגלית: "Kaddish"), או "קדיש לנעמי גינסברג, 1894–1956" ("Kaddish for Naomi Ginsberg (1894–1956)"), היא פואמה מאת המשורר האמריקאי-יהודי אלן גינסברג. הפואמה פורסמה לראשונה בשנת 1961 בספרו של גינסברג "Kaddish and Other Poems". גינסברג עיבד את הפואמה לתסריט שהוצג כמחזה לראשונה בשנת 1971. הפואמה "קדיש" כתובה כיצירה בעלת שני חלקים. גינסברג הקדיש את הפואמה לאמו, נעמי גינסברג, שנפטרה ב-9 ביוני בשנת 1956. שמה של היצירה מהווה אזכור לתפילת ה"קדיש" היהודית. בכך היא מהווה מעין אלגיה. חלקה השני של היצירה נכתב בדצמבר 1957 ב"מלון ביט" (Beat Hotel) בפריז במשך של כ-30 שעות רצופות. חלקה הראשון נכתב בהמשך אותה שנה בניו יורק. הפואמה כתובה כמעט ללא שימוש בנקודות בסוף המשפטים, אמצעי רטורי המעניק ליצירה אופי של דחיפות ומהירות, כמעיין הזיה. ביצירה מתאר גינסברג את אמו, את התמודדותה של משפחתו עם ההפרעה הנפשית של אמו, את הרקע הסוציאליסטי של משפחתו ועוסק גם בזהותו כהומוסקסואל. גינסברג עיבד את הפואמה לכדי תסריט במטרה להופכו לסרט קולנוע. בשנת 1971 הוצג תסריט זה כמחזה בתיאטרון של צ'לסי באקדמיה למוזיקה בברוקלין, ניו יורק. בשנת 1976 הוצג המחזה לראשונה גם בישראל בתיאטרון הבימה, בתרגומו של דוד אבידן, שאף תרגם קטעים מן הפואמה, בבימוי ועיבוד של חנן שניר. בשנת 1988 ראה אור תרגומו של נתן זך לפואמה בהוצאת עם עובד. גרסה נוספת למחזה הוצגה ב"הבימה" בשנת 2000, אז נעשה שימוש בתרגומו של זך לקטעים מן הפואמה. שוב בעיבוד ובימוי של חנן שניר. עם מוזיקה שכתב יוסי מר-חיים בהשתתפות: גילה אלמגור, אלכס פלג, יורם חטב, עידית צור, ענבל שוהם, יונתן רוזן ועופר סקר. "הבימה" העלה אחר כך את ההצגה גם במוסקבה וניו יורק. בשנת 1997 יצר משה גרשוני ספר-אמן שהתבסס על הפואמה של גינסברג. "קדיש ושירים אחרים", עם עובד, תל אביב, 1988 (תרגום: נתן זך) "קדיש" (שני קטעים מתוך הפואמה), הוצאת דחק, תל אביב 2013 (תרגום: דוד אבידן) "קדיש" (המחזה), הוצאת דחק, תל אביב 2013 (תרגום: דוד אבידן) אלן גינסברג קורא את "קדיש" באתר YouTube צבי גורן, ביקורת על המחזה "קדיש" מאת גינסברג, הבמה, 8 ביולי 2014 ראו: זך, נתן, "עם המבחר" בתוך" גינזברג, אלן, קדיש ושירים אחרים, עם עובד, 1988, עמ' 11. חגי חיטרון, כמו זבוב על הקיר, באתר הארץ, 18 ביוני 2001 נילי ברקן, ‏מתח כבוש, כאב, אנושיות, באתר גלובס, 14 בפברואר 2000 הבימה נוסע להופעות במוסקווה, באתר הארץ, 11 באפריל 2002 שבחים לגילה אלמגור על "קדיש לנעמי" בניו יורק, באתר הארץ, 25 בספטמבר 2003
פוסטוינה

פוסטוינה (בסלובנית: Postojna, בגרמנית: Adelsberg, באיטלקית: Postumia) היא עיר השוכנת בדרום-מערב סלובניה, ומרוחקת כ-35 קילומטרים מטריאסטה שבאיטליה. העיר משמשת כבירת אזור נוטרנסקו-קראשקה, ונפת פוסטוינה. העיר שוכנת לגדת נהר הפיווקה (Pivka), סמוך לה נמצאת מערת פוסטוינה, אחת מאתרי התיירות הפופולריים ביותר בסלובניה. ממצאים ארכאולוגיים שנמצאו במערה סמוכה לעיירה, מתארכים את היישוב הקדום באזור לתקופת האבן הקדומה. ההתיישבות המודרנית בעיירה מוזכרת לראשונה במאה ה-13. בימי הביניים המאוחרים הייתה העיר חלק מדוכסות קרניולה, שהייתה חלק מהמונרכיה ההבסבורגית. פוסטוינה הוכרזה כעיר בשנת 1909, בין השנים 1918–1943 הייתה העיר תחת שלטון האיטלקים והיא צורפה מנהלתית לנפת טריאסטה. בעיר נמצא קבר אחים בו נקברו קרבנות מלחמת העולם השנייה. הקבר, המכונה בסלובנית "בור הקבורה באורן" (Grobišče Brezno v borovcih), ממוקם דרומית-מזרחית לעיר, ובו שרידי גופות לא מזוהים. מדיה וקבצים בנושא פוסטוינה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פוסטוינה פוסטוינה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
ואנגארד (משגר)

משגר הוואנגארד (באנגלית: Vanguard) הוא משגר שהיה אמור להיות המשגר הראשון של ארצות הברית, אך בעקבות משבר הספוטניק שנגרם כתוצאה מכישלונו של משגר הוואנגארד להביא את הלוויין ואנגארד TV-3 למסלול, הוחלט להשתמש לשיגור הלוויין אקספלורר 1 במשגר ג'ונו 1. דבר שהפך את שיגור הלוויין ואנגארד 1 לשיגור המוצלח השני של לוויין למסלול בתולדות ארצות הברית. משגר הוואנגארד שימש לשיגור לוויינים בין השנים 1957 עד 1959 כחלק מפרויקט ואנגארד. שלשה מתוך אחד עשר השיגורים היו מוצלחים. מדיה וקבצים בנושא ואנגארד בוויקישיתוף Encyclopedia Astronautica Vanguard (אנגלית)
סרטי גבע

סרטי גבע בע"מ הייתה חברה ישראלית אשר עסקה בהפקת סרטי קולנוע. חברת "סרטי גבע" הוקמה בשנת 1949, על ידי מרדכי נבון, יצחק אגדתי ויוסף נבון. תחילה שכנה החברה במבנה זמני בגבעת רמב"ם שבגבעתיים. ב-1950 עד 1952 החברה סיפקה שירותי מעבדה להסתדרות העובדים, לצה"ל ולסרטי תעודה והסברה ממשלתיים. החברה הייתה שותפה להפקת יומן קולון שהפך ב-1953 ליומן חדשות דו-שבועי המוכר בשם "יומני גבע". בתנאים ששררו בישראל בשנות החמישים היה צורך במאבק הישרדות יומיומי על-מנת להבטיח את קיום החברה. הסרט התעודי הראשון של האולפן עסק במבשרת ציון. מנהלי גבע החלו לגבש צוות עובדים מקצועי ומיומן, לדאוג לרצף הזמנות ולשפר באופן מתמיד את איכות היומן וסרטי התעודה. בשנת 1958 עברה החברה למבנה מודרני בגבעתיים, ובו ציוד מתקדם, מעבדות, חדרי עריכה, ואולפן צילומים. בשנת 1963 הפך מרדכי נבון למנהלה היחיד של החברה, עד למותו הפתאומי במהלך צילומי הסרט "שני קוני למל", בתחילת 1966. בשנת 1967 נמכרו האולפנים והמעבדה של "סרטי גבע" לשותפות ישראלית-אמריקאית, בראשות אנשי העסקים יצחק (איז'ו) שני ויוסף דיאמנט, ושמם הוחלף ל"ברקי פטה המפריס", שהמשיכו את הפקת הסרטים הישראלים בשנות השבעים ובשנות השמונים. במהלך השנים הפיקה "סרטי גבע" מאות יומני קולנוע, ירחונים לעולים, סרטי תעודה, סרטי הסברה וסרטים עלילתיים, ונתנה שירותי מעבדה ואולפן להפקות חיצוניות. בספטמבר 2011 נהרס בנין "סרטי גבע" בגבעתיים ובמקום הוקמו שני מגדלי מגורים (מגדלי גבע). 1956 – "מעשה במונית" בבימויו של לארי פריש. 1959 – "עמוד האש" בבימויו של לארי פריש. 1960 – "איי לייק מייק" בבימויו של פיטר פריי. 1963 – "אלדורדו" בבימויו של מנחם גולן. 1963 – "חבורה שכזאת" בבימויו של זאב חבצלת. 1964 – "שמונה בעקבות אחד" בבימויו של מנחם גולן 1964 – "דליה והמלחים" בבימויו של מנחם גולן. 1965 – "חור בלבנה" בבימויו של אורי זוהר. 1965 – "פיצוץ בחצות", קופרודוקציה ישראלית-צרפתית, בבימויו של הרווה ברומברג'ה. 1966 – "שני קוני למל" בבימויו של ישראל בקר. מדיה וקבצים בנושא סרטי גבע בוויקישיתוף סרטי גבע, דבר, 13 ביולי 1956 תמר אבידר, צמצום - או סגירה, מעריב, 26 ביוני 1962 זאב רב-נוף, 15 שנה לסרטי גבע, דבר, 14 בדצמבר 1964 נירית אנדרמן, היומן האחרון: פרידה אחרונה מאולפני גבע, באתר הארץ, 11 במרץ 2011 נתן גרוס על הכישלון הראשון של סרטי גבע 1951, סרטון בערוץ "יעקב גרוס", באתר יוטיוב (אורך: 03:44) סרטון של יעקב גרוס "סרטי גבע נהרסו היום", 31 באוגוסט 2011 סרטון של נעמי לבנטל "אולפני גבע - הסוף", 2011 כתבה של רומי נוימרק בערוץ 10 לקראת סגירת אולפני גבע, יולי 2011 ש. פינס, החלה העבודה במפעל "סרטי גבע", דבר, 21 ביולי 1950 מפת אזור תל אביב, שהודפסה ע"י מחלקת המדידות, 1960, עם ציון האולפנים ברח' ויצמן 65 בגבעתיים (מס' 536 במפתח), באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
בנק אל-תקווא

פרק זה טעון עריכה. אנא תרמו לוויקיפדיה ועזרו לערוך אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא: מקורות. בנק אל-תקווא (בערבית: بنك التقوى, תקווא הוא מונח אסלאמי שפירושו: "הפחד מהאל"; נקרא בקיצור אל-תקווא) הוא מוסד כלכלי בנקאי שנוסד בשנת 1998. משרדי הבנק נמצאים באיי הבהמה, בשווייץ ובליכטנשטיין. הבנק הואשם על ידי ארצות הברית בקשרים לארגוני טרור איסלאמיים, ובהיותו מבין המממנים המרכזיים של פעולותיו של אוסאמה בן לאדן ומקורביו. ב-2 באוגוסט 2010 הבנק הוסר מרשימה המתוחזקת על ידי מועצת הביטחון של האו"ם, ומכילה גופים ויחידים הקשורים לארגון אל-קאעידה.. בשנת 1988 הוקמה רשת של חברות פיננסיות על ידי חברים בולטים מארגון האחים המוסלמים שהידוע מתוכם הוא מיסד אל תקווא יוסוף נאדה. מאוחר יותר, אחמד הובר, שווייצרי שהתאסלם ומעריץ נלהב של אדולף היטלר, החל לעבוד בחברה, משום שהזדקקה לאדם בעל אזרחות שווייצרית שיפעל למענה. מייסד נוסף היה פרנסואה ז'נו, אחד ממנהלי נכסי הנאצים הגדולים לאחר מלחמת העולם השנייה, ואשר נודע בכך שפרסם את יומניו של יוזף גבלס. בין בעלי המניות ב"אל תקווא" קיימים חברי משפחתו של אוסאמה בן לאדן, אך לטענתם אין כל קשר בינם לבין האיש והם לא מסייעים לו. ב-2001 שללו רשויות איי הבהמה את כל רישיונות הבנקאות של ״אל תקווא״, בעקבות חוק חדש שנחקק שם ואשר נושאו היה איסור הלבנת הון. בעקבות החוק נדרש הבנק לפתוח סניף באופן פיזי במדינה, אך הבנק סירב לכך. מאוחר יותר באותה שנה נערכה פשיטה על סניפי הבנק שבשווייץ וליכטנשטיין, וכן על ביתם של יוסוף נאדה, אחמד הובר, ומנהל נוסף של הבנק. רשויות החוק פשטו על המקומות משום שהבנק נכנס אל רשימת מממני הטרור שנוצרה תחת ממשל ג'ורג בוש. ממצא מפליל שנמצא בביתו של נאדה היה מסמך שנכתב תחת הכותרת "המיזם" ועניינו היה השלטת משטר האל בכל העולם, על ידי יצירת מסגרות דתיות, השכלתיות, ומוסדות צדקה ברחבי העולם המערבי. המסמך גם מעודד את קוראיו להתעסק בהבנת מוקדי הכוח המקומיים וברחבי העולם של הקורא, והיכולת להשפיע עליהם, וכן בטיפוח שנאה בכל דבר הקשור ליהודים. נאדה טען כי אינו יודע מי כתב את המסמך או כיצד הגיע לביתו. ירדן האשימה את הבנק במתן סיוע כלכלי לארגוניהם של קאדר אבו גושאר ואבו מוסעב א-זרקאווי, אשר ביצעו פעולות טרור בעת "חגיגות המילניום" בירדן. אתרו של יוסוף נאדה http://dir.salon.com/story/tech/feature/2002/03/15/al_taqwa/print.html http://news.asiaone.com/News/AsiaOne%2BNews/World/Story/A1Story20100803-230121.html http://dir.salon.com/story/tech/feature/2002/03/15/al_taqwa/print.html http://www.writing.upenn.edu/~afilreis/Holocaust/swiss-and-hitler.html http://www.bahamasb2b.com/news/wmview.php?ArtID=59 The Project
סמל אוסטריה עילית

סמל אוסטריה עילית הוא סמלה של המדינה האוסטרית אוסטריה עילית. הסמל מעוצב כמגן מחולק בניצב כשהחלק הימני מציג שדה שחור ובו מוטען עיט זהב שלשונו וטפריו אדומים והוא מביט ימינה. החלק השמאלי מחולק לארבעה פסים, שניים אדומים ושניים לבנים. מעל המגן, כתר ארכידוכס. בעבר הייתה מעל המגן קסדה, מעטה וציצה שהייתה מורכבת מעיט זהב שמחזיק במקורו מאזניים. היה זה סמלו של אלברכט השישי, ארכידוכס אוסטריה (1418 - 1463) ששלט באזור בזמן שלטונו של אחיו, פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. הציצה עוצבה על פי סמלים קדומים יותר, מהמאה ה-13. הסמל הנוכחי שואב את עיצובו מסמלי דוכסי אוסטריה מהמאה ה-14 והוא נקבע בחוק ב-3 ביולי 1997. מדיה וקבצים בנושא סמל אוסטריה עילית בוויקישיתוף הסמל באתר המדינה הסמל באתר סמלי העולם
סטפאנו מאורי

סטפאנו מאורי (באיטלקית: Stefano Mauri; נולד ב-8 בינואר 1980 בעיר מונצה שבאיטליה) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת הקשר. מאורי שיחק מעל לעשור בקבוצת לאציו, בה אף שימש כקפטן. מאורי משחק בעיקר בתור קשר התקפי, או כשחקן כנף, והתכונות העיקריות שהוא טוב בהן הן כדרור ומסירות. רגלו החזקה היא הרגל השמאלית והוא משתמש בה באופן ניכר, אולם יש לו גם כישרון מסוים ברגלו הימנית. מדיה וקבצים בנושא סטפאנו מאורי בוויקישיתוף סטפאנו מאורי, ברשת החברתית פייסבוק סטפאנו מאורי, ברשת החברתית אקס (טוויטר) סטפאנו מאורי, באתר Transfermarkt סטפאנו מאורי, באתר Soccerway סטפאנו מאורי, באתר WorldFootball.net סטפאנו מאורי, באתר National Football Teams סטפאנו מאורי, באתר FootballDatabase.eu ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגלנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
האוזר

האם התכוונתם ל... אישים: אמיל האוזר – כנר ומורה למוזיקה הונגרי-ישראלי-אמריקאי מיכאל האוזר טוב – עיתונאי ישראלי, בנו של צבי האוזר צבי האוזר – יו"ר ועדת החוץ והביטחון וחבר כנסת מטעם סיעת דרך ארץ. פאול האוסר – קצין בכיר בצבא הקיסרות הגרמנית קול האוזר – שחקן אמריקאי קספר האוזר – איש מסתורין שנמצא במאה ה-19 בגרמניה שמואל האוזר – פרופסור ישראלי למנהל עסקים אחר: דוגי האוזר – סדרת טלוויזיה אמריקנית חוק האוזר – טענה על היחס בין תקבולי הממשלה מהמס לתוצר הלאומי הגולמי
בית הזיכרון לשואה ולגבורה באריאל

בית הזיכרון לשואה ולגבורה באריאל הוא מוסד להנצחת זכר השואה, הנמצא באריאל, ישראל. בית הזיכרון הוקם בשנת 1992 על ידי בני הזוג וודיסלבסקי - יעקב ואירנה (נולדה ב-1936), שניהם ניצולי שואה, לאחר שנוכחו לדעת כי זכר השואה נמחק מן הדורות הצעירים. ארבע קומות מתוך השש של ביתם משמשים להנצחה: קומה 1: קומת ההרצאות - שם מציגים גם סרטים בנושאי השואה. קומה 2: קומת הגלויות - שם ישנן מאות גלויות שנשלחו מגטאות בגרמניה, פולין, הונגריה, רומניה ועוד ולצידן תרגום לעברית. קומה 3: קומת התמונות והפסלים - עבודות של אמנים ניצולי שואה, כגון הפסל שמואל וילנברג והצייר אוזיאש הופשטטר. קומה 4: קומה המכילה מוצגים רבים הקשורים בשואה, כגון מדים, מסמכים ועוד. ב-16 באפריל 2008 זכו קובה ואירנה בתואר יקירי העיר אריאל על פועלם למען תושבי העיר והדור הצעיר, בפרט בהקמת בית זיכרון לשואה ולגבורה בעיר. קובה ואירנה זכו גם בפרס על מפעל חיים למפעלים חינוכיים ב-6 ביוני 2013. יעקב (קובה) וודיסלבסקי (1926 - 7 במאי 2013) גדל בגטו צ'נסטוחובה, פולין. כשפרצה מלחמת העולם השנייה, התחבאו יעקב ואחיו - שניהם בהירי עור ושיער ושולטים בפולנית רהוטה - והיו מסתננים מן הגטו אל העיר צ'נסטוחובה כדי להשיג מזון. בשנת 1943 חוסל גטו צ'נסטוחובה. יעקב ואחיו נשלחו למחנה עבודה ואילו הוריהם נשלחו לטרבלינקה, שם נספו. במחנה העבודה עבד יעקב בבית חרושת לתחמושת. לאחר שנה נמלטו יעקב ואחיו לכפר ססמין, שם הסתירה אותם משפחה פולנית בבור בתוך אסם במשך 8 חודשים. בינואר 1946, אחרי שהסתיימה המלחמה, הגיע יעקב לארץ ישראל בעזרתו של יצחק צוקרמן. יעקב נתפס בידי הבריטים ונכלא במחנה המעצר בעתלית. הוא התגייס לצה"ל, נלחם במלחמת העצמאות בכרמל והיה ממשחררי חיפה. לאחר מכן נלחם במנרה שם נפצע ברגלו. בשנת 2009 הוציאו לאור יד ושם את ספרו של יעקב - "הנקמה שלי" בה מתוארת הביוגרפיה שלו, החל מילדותו, וכלה בהגעתו לארץ ישראל. הפרק האחרון של הספר מוקדש לבית עצמו ומתאר את המוצגים שנמצאים בו. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. אירנה העידה היא כי ניצלה ממוות בזכות מראה האירופי - בהירת עור ושיער בלונדיני חלק. כשהייתה ילדה, הוכנסה לחדר ובו חיילי אס אס. החיילים דיברו איתה מעט ובחנו אותה. היא נראתה להם גרמניה ובכך שוחררה. אירנה גם סיפרה כי בעת ביקור בבית קברות ראתה גופות של יהודים אשר נרצחו, בין הגופות ראתה חברה של אימה. השואה – מונחים הנצחת זכר השואה בית העדות להנחלת זיכרון השואה שם עולם יד ושם אתר האינטרנט הרשמי של בית הזיכרון לשואה ולגבורה באריאל חדשות 2, ‏ניצולי שואה הפכו את ביתם למוזיאון הנצחה, באתר ‏מאקו‏, 3 באפריל 2012 מדור לדור: ניצול שואה מספר על הכל בפייסבוק, באתר nrg שמעון כהן, "לספר את סיפורי האישי זה לעבור שואה מחדש", באתר ערוץ 7, 12 באפריל 2010 בני הזוג וודיסלבסקי מאריאל, הקדישו את ביתם לזיכרון השואה באתר דתילי רשימת מוזיאונים, באתר משרד הרווחה ישי קרוב, "יעקב שחרר לנו את המדינה", באתר ערוץ 7, 8 במאי 2013 טקס חלוקת פרסי יד ושם למפעלים חינוכיים, באתר יד ושם
דגם כדור-מקל

דגם כדור-מקל משמש בכימיה להצגה תלת-ממדית של מולקולה. הכדור מייצג את האטום והמקל את הקשר הכימי. שימוש בדגם זה מאפשר צפייה פשוטה יחסית במבנה המולקולה, לעומת שיטות הצגה הדורשות לימוד מקדים או שאינן מבחינות בין סוגי הקשרים הכימיים (קשר סיגמא, קשר פאי ועוד) או במבנה התלת-ממדי של המולקולה. האטומים לרוב מיוצגים על ידי ספירות המחוברות במוטות אשר מייצגים את הקשרים. קשרים כפולים ומשולשים לרוב מיוצגים על ידי שניים או שלושה מוטות קעורים, בהתאמה. בדגם טוב, הזוויות בין המוטות צריכות להיות זהות לזוויות בין הקשרים, והמרחקים בין מרכזי הספירות צריכים להיות ביחס זהה למרחקים בין הגרעינים האטומיים. לרוב, יש הפרדה של היסודות הכימיים בדגם לפי צבע הספירה. בדגם מקל-כדור, רדיוס הספירות לרוב קטן בהרבה ביחס לאורכי המוטות, זאת כדי לאפשר הבנה של המבנה האטומי והקשרים בין האטומים. כתוצאה מכך, הדגם לא נותן הבנה נכונה בנוגע לנפח שתופסת מולקולה. לצורך כך קיים דגם מילוי מרחב (קאלוט) (אנ'), לרוב זהו דגם ממוחשב, שבו באים לידי ביטוי הרדיוסים האטומיים ביחס זהה לאורכי הקשרים בין האטומים ולכן מציגים את הנפח התפוס אך לא את הקשרים. דגמי כדור-מקל יכולים להיות דגמים ממשיים או דגמים ממוחשבים. ניתן לקנות ערכות בנייה המכילות מספר ספירות בצבעים שונים בעלי חורים לחיבור המוטות, ומספר מוטות בצורות שונות לצורך המחשת סוגי הקשרים השונים. צבעי הספירות לרוב מתייחסות לשיטת צביעה CPK (אנ'). בחלק מערכות הבנייה המוטות יכולים לנוע ולאפשר הבנה בנוגע לתנועת האטומים במבנה. בשנת 1865, הכימאי הגרמני אוגוסט וילהלם פון הופמן הציג לראשונה את דגם הכדור-מקל. הוא נהג להשתמש בדגמים אלו בהרצאותיו במכון המלכותי של בריטניה הגדולה. כתיב כימי מבנה לואיס דגם מילוי מרחב (קאלוט) שיטת צביעה CPK מדיה וקבצים בנושא דגם כדור-מקל בוויקישיתוף
פייקסוויל

העיר[דרושה הבהרה] פָּיְיקְסְוִויל (באנגלית: Pikesville) היא פרבר של מחוז בולטימור,[דרושה הבהרה] מרילנד השוכנת מצפון מערב לבולטימור. בעיר[דרושה הבהרה] חיים 30,764 לפי מפקד אוכלוסין של ארצות הברית משנת 2010.. בעיר זו גרים רוב היהודים שבמטרופולין של בולטימור. פייקסוויל משתרעת על פני שטח 32.1 קמ״ר. פייקסוויל נקרא על שמו חייל אמריקאי זבולון פייק (1779 - 1813). פורט גריסון מילברוק בדפורד סאמיט פארק ולווד וייננדס אולד קורט פייקסוויל סאדברוק מילפורד מיל פארק סנט מרקס בית תפילה אודיסי סנט טימותיס קריגר שכטר ישיבת נר ישראל מעלות בלטימור מדיה וקבצים בנושא פייקסוויל בוויקישיתוף "Profile of General Population and Housing Characteristics: 2010 Demographic Profile Data (DP-1): Pikesville CDP, Maryland". U.S. Census Bureau, American Factfinder. נבדק ב-1 במרץ 2012. {{cite web}}: (עזרה) "Geographic Identifiers: 2010 Demographic Profile Data (G001): Pikesville CDP, Maryland". U.S. Census Bureau, American Factfinder. נבדק ב-1 במרץ 2012. {{cite web}}: (עזרה)
Mega (אתר אינטרנט)

Mega הוא אתר המספק שירותי העלאות ואחסון של קבצים מסוגים שונים במהירות גבוהה (סוג שירות המכונה "One-click hosting"). האתר הוא יורשו של האתר Megaupload, והוא הושק על ידי איש העסקים קים דוטקום ב-19 בינואר 2013, שנה בדיוק לאחר שהאתר Megaupload נסגר בפתאומיות על ידי ה-FBI. האתר Megaupload, שהיה אתר שירות אירוח הקבצים הראשון של קים דוטקום, נסגר בפתאומיות ב-19 בינואר 2012 על ידי ה-FBI ומחלקת המשפטים האמריקנית. האתר Mega הושק ב-19 בינואר 2013 - שנה בדיוק לאחר ש-Megaupload נסגר. ביממה הראשונה לאחר השקת האתר נרשמו אליו כבר מעל ל-500 אלף משתמשים. ב-4 ביולי 2013 הושק יישום האנדרואיד הרשמי של האתר בחנות המקוונת Google Play. באוגוסט 2013 קים דוטקום הצהיר כי במהלך 2014 האתר יכיל גם שירות נפרד של דואר אלקטרוני מאובטח אשר לטענתו יספק למשתמשי האתר את היכולת לשלוח ולקבל הודעות דואר אלקטרוני מוצפנות מבלי לקחת את הסיכון שהדואר האלקטרוני שנשלח ושמתקבל נמצא תחת מעקב של ארגון הביון הממשלתי האמריקני NSA. האתר פועל לפי המודל העסקי Freemium אשר במסגרתו השירות הבסיסי המוצע לכל המשתמשים, ללא תשלום כלשהו, הוא שטח אחסון בגודל 50 ג'יגה בייט. ניתן לקבל שטח אחסון נוסף או רוחב פס יותר גדול בתשלום. Google Drive Dropbox מדיה וקבצים בנושא Mega בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של Mega (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של Mega (בסינית מסורתית) אתר האינטרנט הרשמי של Mega (בסינית מפושטת) Mega, ברשת החברתית פייסבוק Mega, ברשת החברתית אקס (טוויטר) Mega, ברשת החברתית אינסטגרם Mega, ברשת החברתית LinkedIn Mega, סרטונים בערוץ היוטיוב Mega, הבלוג הרשמי אסף גולן, מייסד האתר Megaupload הקים אתר חדש בשם mega, באתר nrg‏, 20 בינואר 2013 Mega kündigt sicheren E-Mail-Dienst an - Newsslash.com
עבד אל-מונעם א-ריפאעי

עבד אל-מונעם א-ריפאעי (בערבית: عبد المنعم الرفاعي; 23 בפברואר 1917 – 17 באוקטובר 1985) היה פוליטיקאי ומשורר ירדני, שימש פעמיים כראש ממשלת ירדן בסוף שנות ה-60. עבד אל-מונעם א-ריפאעי נולד ב-23 בפברואר 1917 בעיר צור שבלבנון. פעילותו הפוליטית הייתה בעיקר בתחום יחסי חוץ. הוא שימש כשגריר מטעם ממלכת ירדן בלבנון, בבריטניה, בארצות הברית ובאו"ם. באפריל 1965 הוא כיהן כיו"ר מועצת הביטחון של האו"ם. בספטמבר 1965 הוא הוחזר בפתאומיות לארצו בותקשורת נטען שהדבר היה לבקשת ארצות הברית, בגלל שא-ריפאעי נקט עמדה אנטי-אמריקאית. בשנת 1968 שימש כשר החוץ של ירדן. מונה לראש ממשלה לראשונה ב-24 במרץ 1969, לאחר התפטרותו של קודמו בהג'ת א-תלהוני על רקע תמיכתו של האחרון בפעולות הפדאיון במדינה. כהונתו הראשונה של א-ריפאעי בתפקיד ארכה כחמישה חודשים, והוא סיים אותה ב-13 באוגוסט. החליף אותו קודמו א-תלהוני. ההסלמה בקשר בין בית המלוכה לבין הפדאיון היא שהביאה לכהונתו השנייה של א-ריפאעי. בראשית יוני 1970, בעקבות התחלת פעילותם של הכוחות המיוחדים של צבא ירדן, אש"ף והארגונים הפלסטיניים האחרים פתחו בהתקפות כנגד השלטון והצבא. במהלך התקיפות נורו יריות על שיירת המלך חוסיין והופצץ הארמון המלכותי בעמאן. הסכם הפסקת אש נכנס לתוקף ב-10 ביוני, כאשר חוסיין נענה לחלק מדרישותיהם של הפדאיון. בין היתר חוסיין פיטר קציני צבא בכירים שהיו מקורבים לו, וכונן ממשלה חדשה שצידדה יותר בפעולות הפדאיון. בעקבות זאת א-תלהוני פוטר, ובמקומו מונה א-ריפאעי בשנית לראשות הממשלה ב-27 ביוני. ממשלתו השנייה של א-ריפאעי כללה גורמים שהיו ידועים בתמיכתם בפעולות הפדאיון, וכן אישים מן "הליכוד הלאומי" בראשות סולימאן א-נאבולסי, שתמכו בצורה מובהקת באינטרסים הפלסטיניים. גם ממשלתו השנייה של א-ריפאעי לא האריכה ימים. היחסים עם הפדאיון הסלימו למרות ניסיונות גישור של מדינות ערב שונות. בראשית ספטמבר 1970 חטפו אנשי החזית העממית לשחרור פלסטין מטוס והנחיתו אותו בשטח ירדן, תוך שהם רומסים את הריבונות של ממשלת ירדן על שטחה. המצב החמיר כאשר ניסיונות הפשרה עם יאסר ערפאת ואש"ף כשלו. לאחר שהבין את חומרת המצב, המלך חוסיין הודיע על כינונה של ממשלת צבאית זמנית לפתרון המשבר. ב-16 בספטמבר הגיש א-ריפאעי את התפטרותו, ובמקומו מונה לראשות הממשלה הבריגדיר גנרל מוחמד דאוד. לבד מפעילותו הפוליטית, א-ריפאעי גם היה משורר ירדני רב-פעלים. בין היתר חיבר את מילות המנון ירדן. א-ריפאעי נפטר ב-17 באוקטובר 1985 בעמאן בירת ירדן. משפחתו של א-ריפאעי הצמיחה מספר פוליטיקאים ירדנים נוספים: אחיו הבוגר סמיר א-ריפאעי כיהן שש פעמים כראש ממשלת ירדן. אחיינו (בנו של סמיר), זיד א-ריפאעי גם הוא כיהן בתפקיד זה. גם בנו של זיד, סמיר ריפאעי, כיהן כראש ממשלה. יוסף נבו, ירדן: החיפוש אחר זהות, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, תשס"ה, עמודים 152–181. קורות חייו באתר ראש הממשלה הירדני (בערבית) "ירדני" — יושב ראש מועצת הבטחון באפריל, חרות, 1 באפריל 1965 ריפאעי הורחק מהאו"ם לפי בקשתה של ארה"ב, מעריב, 21 בספטמבר 1965 נבו, עמ' 160 נבו, עמ' 164–165 אהוד יערי, ייצוג גדול לאוהדי המחבלים בממשלת ירדן, דבר, 28 ביוני 1970; המשך נבו, עמ' 169
מרי לסקר

מרי וודרד לסקר (באנגלית: Mary Woodard Lasker;‏ 30 בנובמבר 1900 - 21 בפברואר 1994) הייתה פילנתרופית ושתדלנית אמריקאית ופעילה בתחום קידום הבריאות. ממקימי החברה האמריקנית לסרטן. נולדה בוויסקונסין ולמדה תולדות האמנות באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון ובקולג' רדקליף. עד גיל 40 עסקה במכירת אמנות לגלריות וייצור ומכירה של גזרות-תפירה מוכנות מראש לנשים. בתוך כך צברה הון רב ורקמה קשרים חברתיים רבי עוצמה וחשיבות, עם שמנה וסולתה של ארצות הברית. בין חברותיה הקרובות נמנתה ליידי בירד ג'ונסון, אשת הנשיא לינדון ג'ונסון. ב-1942 נישאה ליו"ר חברת הפרסום המצליחה לורד ותומאס משיקגו, אלברט לסקר. באותה עת הצהירה מרי שהיא "שונאת את המחלה כמו את השטן" והכריזה "מסע צלב" למיגור המחלות באמצעות תגבור המחקר הרפואי, הצבת מטרות שאפתניות וגיוס משאבים ציבוריים וגיבוי ממשלתי בקנה מידה שמעבר לפילנתרופיה של פרטים. היא ובעלה ייסדו את "קרן לסקר" המחלקת מאז 1946 את "פרס לסקר" שלעיתים קרובות מתייחסים אליו כפרס נובל האמריקאי. ב-1948 ביצעו בני הזוג לסקר רוויזיה בגוף המיושן של החברה האמריקנית לסרטן, שפעל בתקציב נמוך ובאופן לא-ממוקד וללא חשיפה ציבורית וגיבוי של ממש. ה"לסקרים" הדיחו את ההנהלה המדעית של הארגון והפכו אותו בראש ובראשונה לגוף תעמולתי המפיץ מידע ומגייס תרומות, תוך הסתייעות בתובנות ושיטות שנשאבו מעולם הפרסום. לסקר חברה לסידני פארבר, אבי הכימותרפיה, על מנת שיתאם את הכיוון המדעי של הגוף החדש, יעדיו ומאמצי המחקר שלו. לסקר השתדלה עבור הרחבתו ותקצובו של המכון הלאומי לבריאות. ב-1989 קיבלה את מדליית הזהב של הקונגרס. סידהרתא מוּחֶרג'י, מלכת כל המחלות: ביוגרפיה של מחלת הסרטן. (The Emperor of all Maladies: A Biography of Cancer) מאנגלית: יוסי מילוא. עם עובד 2013. ISBN 978-965-13-2340-9. לסקר היא מגיבורי חלקו השני של הספר. מדיה וקבצים בנושא מרי לסקר בוויקישיתוף רשומה ביוגרפית באתר NNDB כתבים משל ועל מרי לסקר מרי לסקר, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
סידני פרבר

האם התכוונתם ל... פרוורי סידני – פרברי העיר סידני סידני פארבר – אבי הכימותרפיה המודרנית