laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
דיוקנו של ד"ר גאשה

דיוקנו של ד"ר גאשה (בצרפתית: Portrait du Dr Gachet) הוא ציור שמן על בד מעשה ידי האמן ההולנדי וינסנט ואן גוך. ואן גוך צייר שתי גרסאות של יצירה זו, שתיהן ביוני 1890, בחודשים האחרונים לחייו של האמן. הגרסה הראשונה נמכרה בשנת 1990 במחיר של 82.5 מיליון דולרים. שתי היצירות מתארות את ד"ר גאשה כשהוא ישוב לצד שולחן, והוא משעין את ראשו על ידו הימנית. ד"ר פול גאשה היה רופאו של ואן גוך בחודשי חייו האחרונים. הרופא מחזיק בידו השמאלית את צמח האצבעונית ממנו מייצרים דיגיטליס - התרופה הצמחית הראשונה שהוכחה יעילותה, ולכן הצמח מראה לצופה את מקצועו של האדם המצויר בתמונה. שתי היצירות צוירו באוור-סור-אויס בסמוך לפריז. ואן גוך מאוד התרשם מהציור מעשה ידי אז'ן דלקרואה "טורקוואטו טאסו בבית משוגעים". ואן גוך ראה יצירה זו בעת שהיה עם ידידו, האמן פול גוגן במוזיאון פאבר שבמונפלייה. לאחר שראה את היצירה כתב לאחיו, תיאו ואן גוך, וביקש כי ימצא עבורו העתק של היצירה. בעקבות השפעת היצירה רצה ואן גוך לצייר את מושא היצירה כאדם שהוא "עצוב אך עדין, ועדיין צלול ואינטליגנטי", ובדומה ליצירה שמר על קומפוזיציה בה הדמות המרכזית ביצירה נשענת על יד אחת ואינה מביטה בצופה. הגרסה הראשונה של הציור נמכרה על ידי כלתו של ואן גוך עבור 300 פרנקים בשנת 1897. היצירה נמכרה לפאול קסירר בשנת 1904 ובאותה שנה לקסלר, ובשנת 1910 נמכרה לדרואה. בשנת 1911 נרכשה היצירה על ידי גלריית סטאדל בפרנקפורט שבגרמניה והוצגה בגלריה עד שנת 1933. בשנה זו, בשל עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, הוחבאה התמונה בחדר אחורי בגלריה, אולם בשנת 1937 נמצאה על ידי השלטונות הנאצים והוגדרה כ"אמנות מנוונת". היצירה הועברה לידי הרמן גרינג אשר מכר אותה לסוחר אמנות באמסטרדם עבור 53,000 דולרים, וזה מכר אותה לאספן זיגפריד קרמרסקי. קרמרסקי נמלט עם היצירה לניו יורק, והיצירה הוצגה בהשאלה במוזיאון המטרופוליטן. היצירה נמכרה על ידי יורשיו של קרמרסקי ב-15 במאי 1990 עבור סכום של 82.5 מיליון דולרים ונרכשה על ידי איש העסקים היפני ריאוי סייטו. בעת מכירתה, ובשל המחיר בו נרכשה, נחשבה היצירה לתמונה היקרה ביותר בעולם באותה עת. סייטו הכריז כי היצירה תישרף לאחר מותו, ואפרה יושם עם אפרו, אולם בעקבות המחאה הציבורית חזר בו מדבריו. לאחר מותו נעלמה היצירה, והועלו חשדות כי אכן נשרפה, אולם בראשית 2007 התברר כי נמכרה לאספן פרטי. הגרסה השנייה של היצירה נמצאת בבעלות מוזיאון ד'אורסה שבפריז ומוצגת בו. מטילדה אסנסי, "סאקורה", שנת 2019, הוצאת La Esfera de los Libros מדיה וקבצים בנושא דיוקנו של ד"ר גאשה בוויקישיתוף מכירת ציורו של ואן גוך, U.S. News Online מכתב ואן גוך לאחיו תיאו, דצמבר 1888, מכתב 564 מכתב ואן גוך לאחיו, 1890 Lee Rosenbaum, Dr. Gachet - Sighting: It WAS Flöttl, ‏January 26, 2007 Sakura, La esfera de los libros
ארס 1-X

ארס 1-X (באנגלית: Ares I-X) הייתה טיסת הניסוי הראשונה של טיל השיגור ארס 1, כחלק מתוכנית קונסטליישן. התוכנית יועדה להחליף את תוכנית מעבורות החלל לאחר קרקוע כל מעבורות החלל בשנת 2010, אך נגנזה בהוראת נשיא ארצות הברית, ברק אובמה. משימת ארס 1-X שוגרה בהצלחה ב-28 באוקטובר 2009. טיל השיגור של משימת ארס 1-X היה דומה בצורתו, במשקלו ובמידותיו לתכונות המתוכננות של טילי השיגור ארס 1, אולם הוא שונה במאפייניו הפנימיים מאלו של הטיל המתוכנן. הטיל הגיע לרום מקסימלי של 45.72 ק"מ טיל השיגור של משימת ארס 1-X היה בנוי מהשלבים הבאים: שלב ראשון- ארבעה מנועי SRB (מנועי דלק מוצק שפותחו ממנועי הדלק המוצק של מעבורות החלל) ומנוע דמה חמישי. שלב שני- ריק (בעתיד יכיל מנוע J-2X) שלב שלישי- ריק שלב רביעי- יכיל חיקוי של חללית אוריון יחד עם מערכת הנטישה של החללית בזמן השיגור (שתפעל במקרי חירום). יעדיה של טיסת המבחן ארס 1-X היו: להוכיח יכולת שליטה ברכב הדומה לטיל המתוכנן ארס 1 לבצע ולנסות בזמן השיגור היפרדות של שלבי הטיל ארס 1-X הדומים לשלבים של ארס 1. לנסות הרכבה מחדש וחידוש של השלב הראשון של ארס 1-X, שכאמור, דומה לשלב הראשון של ארס 1. לבדוק את ההיפרדות של השלב הראשון, למדוד, להבין את כניסתו לאטמוספירה ואת תפקוד המצנחים של השלב הראשון. וכן, בדיקה בתנאי אמת של המבנה האירודינמי של הטיל, יציבות מערכת המכשיר ובקרה על השליטה מהקרקע. מדיה וקבצים בנושא ארס 1-X בוויקישיתוף ‏‏
1967 בקולנוע

ערך מורחב – 1967 26 בדצמבר – הסרט "Magical Mystery Tour" של להקת הביטלס משודר לראשונה בטלוויזיה בריטניה. האבטיפוס של ה-IMAX הוצג לראשונה בתערוכת אקספו 67' במונטריאול, קנדה. ספר הג'ונגל ($260,964,000) הבוגר ($44,091,000) נחש מי בא לסעוד ($25,500,000) בוני וקלייד ($22,800,000) שנים עשר הנועזים ($20,404,000) עמק הבובות ($20,000,000) אתה חי רק פעמיים ($19,389,000) לאדוני, באהבה ($19,100,000) מילי המודרנית והמתוקה ($15,455,000) The Born Losers‏ ($14,750,000) הסרט הטוב ביותר - כחום הלילה הבמאי הטוב ביותר - מייק ניקולס (הבוגר) השחקן הטוב ביותר - רוד סטייגר (כחום הלילה) השחקנית הטובה ביותר - קתרין הפבורן (נחש מי בא לסעוד) שחקן המשנה הטוב ביותר - ג'ורג' קנדי (המורד) שחקנית המשנה הטובה ביותר - אסטל פרסנס (בוני וקלייד) פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר - רכבות נשמרות היטב (צ'כוסלובקיה) הסרט הטוב ביותר - כחום הלילה השחקן הטוב ביותר - רוד סטייגר (כחום הלילה) השחקנית הטובה ביותר - אדית אוונס (The Whisperers) הסרט הטוב ביותר - הבוגר השחקן הטוב ביותר - ריצ'רד האריס (קמלוט) השחקנית הטובה ביותר - אן בנקרופט (הבוגר) 14 בינואר – אמילי ווטסון, שחקנית אנגלייה 10 בפברואר – לורה דרן - שחקנית, במאית ומפיקה אמריקנית 19 בפברואר – בניסיו דל טורו, שחקן פוארטו ריקני 16 במרץ – לורן גרהאם, שחקנית אמריקנית 27 באפריל – אקי אבני, שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ומנחה טלוויזיה ישראלי 20 ביוני – ניקול קידמן, שחקנית אוסטרלית 1 ביולי – פמלה אנדרסון, שחקנית, דוגמנית ומפיקה אמריקנית 16 ביולי – ויל פרל, שחקן וקומיקאי אמריקני 18 ביולי – וין דיזל, שחקן אמריקאי 19 ביולי – יעל אבקסיס, שחקנית ישראלית 23 ביולי – פיליפ סימור הופמן, שחקן קולנוע אמריקאי זוכה פרס האוסקר (נפטר ב-2014) 4 באוקטובר – לייב שרייבר, שחקן, במאי ותסריטאי אמריקני 5 באוקטובר – גאי פירס, שחקן אוסטרלי 28 באוקטובר – ג'וליה רוברטס, שחקנית אמריקנית 11 בספטמבר – הארי קוניק ג'וניור, שחקן, זמר ופסנתרן אמריקני 28 בנובמבר – אנה ניקול סמית', שחקנית ודוגמנית אמריקנית 13 בדצמבר – ג'יימי פוקס, שחקן אמריקאי 21 בינואר – אן שרידן, שחקנית אמריקנית 11 במרץ – ג'ראלדין פאראר, שחקנית וזמרת אופרה אמריקנית 8 במאי – לה וורן סופי אנדרוז, שחקנית וזמרת אמריקנית 30 במאי – קלוד ריינס, שחקן בריטי 10 ביוני – ספנסר טרייסי, שחקן אמריקני 29 ביוני – ג'יין מנספילד, שחקנית ודוגמנית אמריקנית 7 ביולי – ויוויאן לי, שחקנית אנגלייה 25 באוגוסט – פול מוני, שחקן אמריקאי-אוקראיני 9 בנובמבר – צ'ארלס פיקפורד, שחקן אמריקני ארבינקא הרחק מן ההמון הסוער הרוזנת מהונג קונג שלושה ימים וילד שניים לדרך סלח לי, אתה נושך את צווארי 1966 בקולנוע 1967 1968 בקולנוע שנים בקולנוע סרט קולנוע מדיה וקבצים בנושא 1967 בקולנוע בוויקישיתוף שנת 1967 במסד-הנתונים הקולנועיים IMDb
קנטר

האם התכוונתם ל... לום – מוט ברזל בעל צורה ייחודית המשמש ככלי עבודה. קנטר (قنطار) - יחידת משקל עות'ומאנית שאינה בשימוש, השווה בערכה לכ-288 ק"ג, או 256 ק"ג. גשר קנטר – גשר בבקעת בית שאן אישים: אנס קאנטר – כדורסלן אמריקאי גרד קנטר – זורק דיסקוס אסטוני פירה קנטר – היא שחקנית ישראלית קנטור קאנטר
רתוולי

רתווֶלי (בגאורגית: რთველი) הוא בציר יין מסורתי ויום חג קטיף ענבים כפרי בקאחתי שבגאורגיה המלווה בסעודות חגיגיות, אירועים מוזיקליים וחגיגות אחרות. החג מתקיים, בדרך כלל, מדי שנה בסוף חודש ספטמבר ובמערב גאורגיה באמצע אוקטובר. כמה מהעדויות העתיקות ביותר לייצור יין מגיעות מגאורגיה ואיראן. כמו כן שרדו הערות המצוינות במספר רשומות גאורגיות וחיבורים של נוסעים מאותה תקופה, שאינם גאורגים. פולחן הגפן והיין הוא חלק חשוב בתרבותם, ברוחם ובדתם של גאורגים רבים, ומשולב ברבים מהפרטים הקטנים של חיי היומיום שלהם. מסורת חגיגות הרתוולי מתקיימת כבר מימי-קדם, החגיגות נמשכות, בדרך כלל, מספר ימים, כאשר החוגגים מתחילים לעבוד בשעות הבוקר המוקדמות ומסיימים את היום במשתה בליווי מוזיקלי של שירי בציר מסורתיים. אף על פי שיין מיוצר בכל חלקי גאורגיה, מהווה המחוז המזרחי בגאורגיה, קאחתי, את מרכז ייצור היין במדינה. השירים המסורתיים שמלווים את החג מתארים את כל שלבי ייצור היין, בציר, דריכה סחיטה ועוד. קאחתי ידועה בשיטת ייצור יין ייחודית, השונה במידה ניכרת מהשיטות האירופאיות. לאחר סחיטת הענבים מותסס המיץ יחד עם קליפתו, הזמורות והגרעינים המפיקים את טעמיה ייחודיים של יינות המחוז, טעם המרמז של יין מדירה בצבע ענבר. רוברט פרסונס, הילולת בציר הענבים הגאורגיים, חדשות בי.בי.סי., 26.10.2006, (באנגלית) נאטו אלאפישווילי, לעבר התחדשות תעשיית היין הגאורגי, המכון לדיווח מלחמה ושלום (IWPR), דיווח על הקווקז מס' 307, 6.10.2005, (באנגלית) קאחתי - מולדת היין, אתר מחוז קאחתי, (באנגלית) גאורגי איוואנוביץ' קובליטיצקי (1984), העמים הסובייטים, דיוקן הרישומים על המוצא, המנהגים והמסורת של העמים, אוניברסיטת אינדיאנה, עמ' 32, (באנגלית) דרה גולדשטיין (1999), המשתה הגאורגי: התרבות מלאת החיים והאוכל הטעים של הרפובליקה של גאורגיה, עמ' 52, ISBN 0520219295, (באנגלית) יין בן 8,000 שנה נתגלה בגאורגיה, באתר Stonepages‏, 23.12.2003 (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא גאורגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ותק

ותק הוא משך הזמן שבו אדם חבר בארגון מסוים (כגון ותק במקום העבודה), עוסק בפעילות מסוימת (כגון ותק מקצועי) או מתגורר ביישוב או באזור מסוים. במקרים רבים ניתנות זכויות בהתאם לוותק. ביחסי העבודה בישראל ניתן משקל רב לוותק במקום העבודה, בדמות זכויות התלויות בוותק שנקבעו בדיני העבודה ובהסכמים קיבוציים. זכויות אלה כוללות: מכסת החופשה השנתית, כפי שנקבעה בחוק חופשה שנתית ובהסכמים קיבוציים, ומכסת דמי ההבראה גדלות עם הוותק במקום העבודה. פיצויי פיטורים מחושבים בהתאם לוותק במקום העבודה. מענקים שונים, כגון מענק יובל, ניתנים לעובדים שצברו וותק מסוים. תוספות שכר שונות, ובפרט תוספת ותק, משולמות כפונקציה של הוותק. תוספות שכר שונות תלויות בצבירת מינימום של ותק. במקצועות מסוימים, כגון עבודה סוציאלית, תוספת הוותק גדולה, החל בוותק מסוים, משכר היסוד. במינוי נשיא בית המשפט העליון נהוגה שיטת הסניוריטי, כלומר ממונה לתפקיד השופט בעל הוותק הרב ביותר בבית המשפט העליון. בראש מושב הפתיחה של הכנסת, שבו חברי הכנסת מצהירים אמונים, יושב ותיק חברי הכנסת. לקידום בדרגה בצה"ל נדרש בדרך כלל פז"ם - פרק זמן מינימלי שבו החייל שוהה בדרגתו הנוכחית קודם שהוא מקודם. מדיה וקבצים בנושא ותק בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא מדעי החברה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דויטשה ולה

דויטשה ולה (בגרמנית Deutsche Welle – "גל גרמני", ראשי תיבות DW) היא תחנת שידור גרמנית, המשדרת שידורי רדיו, טלוויזיה ואינטרנט לרחבי העולם. שידורי הרדיו של התחנה החלו ב-3 במאי 1953, ושידורה הראשון היה נאומו של נשיא גרמניה המערבית הראשון תיאודור הויס. בתחילה פעלה תחנת הרדיו בקלן, וב-2003 העתיקה את מיקומה למשרדי ממשלה בבון שהתפנו עם העברתה של בירת גרמניה לברלין. אולפני הטלוויזיה של התחנה נמצאים בברלין, ושידורי האינטרנט שלה מתבצעים מבון ומברלין. התחנה מעסיקה כ-1,500 עובדים (2019)‏. בתחילה השתייכה דויטשה ולה לתחנות אחרות, אך ב-1960 הייתה לתאגיד ציבורי עצמאי. התחנה משדרת בגרמנית, אנגלית, צרפתית, פורטוגזית, פרסית, טורקית, רוסית, פולנית, סרבו-קרואטית, יוונית, הינדי, אורדו, רומנית, בולגרית, אינדונזית, האוסה, סוואהילי, פשטו, דארי, אלבנית, מקדונית ואוקראינית. בעבר שידרה גם בדנית, נורווגית, הולנדית, איטלקית, יפנית, סלובקית, הונגרית, צ'כית, ספרדית וסלובנית. עם איחוד גרמניה ב-1990 והפסקת פעילותו של "רדיו ברלין הבינלאומי" (Radio Berlin International (RBI)) המזרח גרמני, ירשה דויטשה ולה חלק ממתקניו, וחלק מעובדיה של התחנה המזרח-גרמנית נקלטו בה. מקורותיה של תחנת הטלוויזיה של דויטשה ולה הם בתחנת RIAS-TV, תחנת הטלוויזיה של "רדיו בסקטור האמריקאי" בברלין (Rundfunk im Amerikanischen Sektor, Radio in the American Sector). לאחר איחוד גרמניה, הפסיקה RIAS-TV את שידוריה, וב-1992 עברו מתקניה לרשות דויטשה ולה. התחנה משדרת באמצעות לוויין בגרמנית, אנגלית ובספרדית. בישראל, הערוצים "DW NEWS EUROPE" ו-"DW GERMAN" משודרים ב-HOT. כן משודר הערוץ DW בסלקום tv. בסוף 1994 החלה התחנה בשידורים באמצעות האינטרנט, ובכך הייתה לשדרן הגרמני הציבורי הראשון שעשה כן. כיום מכיל אתר האינטרנט של התחנה מידע בשלושים שפות, ושידורים בעיקר בשמונה שפות המוגדרות כמרכזיות (ערבית, סינית, אנגלית, גרמנית, ספרדית, פורטוגזית, פרסית ורוסית). מדיה וקבצים בנושא דויטשה ולה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של דויטשה ולה דויטשה ולה, ברשת החברתית פייסבוק דויטשה ולה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) דויטשה ולה, ביישום טלגרם דויטשה ולה, ברשת החברתית אינסטגרם דויטשה ולה, סרטונים בערוץ היוטיוב אודות התחנה
וירג'ין טריינס

וירג'ין טריינס (באנגלית: Virgin Trains) היא חברת רכבות הפועלת בבריטניה המספקת שירותי רכבת מתחנת יוסטון בלונדון למערב המידלנדס, לצפון-מערב אנגליה, לצפון ויילס ולסקוטלנד, ומהעיר ברמינגהאם לצפון-מערב אנגליה וסקוטלנד. על אף שהחברה ממותגת כחברה בבעלות וירג'ין, בפועל, וירג'ין מחזיקה רק 51% מהמניות; 49% המניות הנותרות נמצאות בבעלות סטייג'קאוץ' גרופ (Stagecoach Group) שהיא חברת תחבורה בינלאומית. בין השנים 1997–2007 כללה החברה חברה נוספת שסיפקה שירותי רכבות מדרום אנגליה לצפון אנגליה ולסקוטלנד דרך ברמינגהאם, אך מרבית הקווים הללו הועברו בשנת 2007 לחברת CrossCountry שבבעלות אריווה (Arriva). וירג'ין טריינס הוקמה כ"וירג'ין רייל" בעקבות הפרטת הרכבות בבריטניה באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 כאשר זכתה בזיכיון להפעלת שני קווים מרכזיים. בעבר סבלה החברה מאיחורים רבים בהשוואה לחברות אחרות אך מצבה השתפר. מדיה וקבצים בנושא וירג'ין טריינס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של וירג'ין טריינס (הממלכה המאוחדת) וירג'ין טריינס, ברשת החברתית פייסבוק וירג'ין טריינס, ברשת החברתית אקס (טוויטר) וירג'ין טריינס, ברשת החברתית אינסטגרם BBC News | UK | Virgin passengers get 'better deal', news.bbc.co.uk
הבית הצהוב

הבית הצהוב (בצרפתית: Maison Jaune; בהולנדית: Het gele huis) הוא ציור שמן על בד משנת 1888 מעשה ידי הצייר ההולנדי הפוסט אימפרסיוניסטי וינסנט ואן גוך. שם היצירה מתייחס למבנה המתואר בה - מבנה מס' 2 בכיכר לאמארטין (Place Lamartine) בארל שבצרפת. ב-1 במאי 1888 שכר ואן גוך ארבעה חדרים במבנה (שני חדרים גדולים בקומה התחתונה, ששימשו כחדר עבודה וכמטבח; ושני חדרים בקומה השנייה, חדר שנה לואן גוך עצמו, וחדר אורחים בו לן חברו, האמן פול גוגן במשך כחודשיים החל מסוף אוקטובר 1888). חלקו השמאלי של המבנה שימש כחנות מכולת. המבנה נותר על מכונו עד שנהרס בהפצצה של בעלות הברית ב-25 ביוני 1944 במהלך מלחמת העולם השנייה. ואן גוך נהג לאכול במסעדה הנמצאת בכיכר לאמארטין 28, מבנה זה, שהיה צבוע ורוד, מתואר אף הוא בשמאל התמונה. מימין לבית הצהוב ניתן לראות בתמונה את שדרת מונטמאז'ו (Avenue Montmajour). בהמשך השדרה ניתן לראות את השדרה עוברת מתחת לשני גשרים - הראשון, עליו עוברת רכבת בדרכה ללונה הנמצאת בגדה הנגדית של נהר הרון. הגשר השני שימש את קו הרכבת PLM אשר קישר בין פריז, ליון ומרסיי. בשמאל התמונה ניתן לראות את קצה המדרכה אשר הקיפה את אחד הגנים הציבוריים שהיו בכיכר לאמארטין. היצירה צוירה בספטמבר 1888. ואן גוך שלח סקיצה של התמונה לאחיו, תיאו ואן גוך וכתב לו במכתב: אני מצרף סקיצה של בד ציור רבוע המייצג את הבית ומיקומו תחת שמש גופריתית, ושמים בצבע קובלט טהור. התמה של הציור היא קשה! אבל מסיבה זו אני רוצה להכניע אותה. בגלל שהיא פנטסטית. הבתים הצהובים בשמש, וכן הצבע הכחול הטרי הבלתי ניתן להשוואה. גם כל שטחי האדמה צהובים. אני אשלח לך בקרוב ציור יותר טוב מסקיצה זו. הבית משמאל הוא צהוב עם תריסים ירוקים. בית זה מוצל על ידי עץ. זו המסעדה בה אני סועד מדי יום. ... קפה הלילה אותו ציירתי אינו בתמונה. הוא ממוקם משמאל למסעדה. — בעת שצייר את היצירה קרא ואן גוך לתמונה "הבית וסביבתו" (בצרפתית: La Maison et son entourage. לאחר מכן שינה את שם היצירה ל"הרחוב" (בצרפתית: La Rue). ואן גוך עצמו יצר העתק של היצירה בצבעי מים. היצירה היוותה השראה לפול סיניאק אשר יצר אף הוא בצבעי מים מספר יצירות המתארות אותו אתר. לאחר מותו של ואן גוך נותרה היצירה בעזבונו. מאז שנת 1962 היצירה נמצאת בבעלות מכון וינסנט ואן גוך, ומושאלת דרך קבע למוזיאון ואן גוך שבאמסטרדם. מדיה וקבצים בנושא הבית הצהוב בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הבית הצהוב מכתב ואן גוך לאחיו תיאו, 28 בספטמבר 1888, מכתב מס' 543 מכתב ואן גוך לאמיל ברנאר, 6 באוקטובר 1888, מכתב B18
שדה חיטה עם עורבים

שדה חיטה עם עורבים (בצרפתית: Champ de blé aux corbeaux) הוא ציור שמן על בד מיולי 1890 מעשה ידי הצייר ההולנדי הפוסט אימפרסיוניסטי וינסנט ואן גוך. הציור הוא מהאחרונים שהשלים הצייר לפני התאבדותו. אחת מהיצירות המוכרות והמזוהות ביותר של האומן. ביצירה מוצג שדה חיטה תחת שמים מעוננים בהם מעופפים עורבים רבים. שלוש דרכים החוצות את השדה מופיעות בציור, כשהדרך במרכז נקטעת באופן לא מוסבר באמצעה. השדות צוירו באובר-סור-אוּאז, שם שהה האמן. במאי 1890, אחרי שנה בה היה מאושפז בגלל מחלת נפש, עזב ואן-גוך את בית החולים בסאן-רמי ועבר לטיפול בקליניקה של פול גאשה באובר-סור-אוּאז הסמוכה לפריז, כדי להיות קרוב לאחיו תיאו שנישא זמן קצר קודם לכן. אופייה הקודר של היצירה, הדרך הנקטעת באמצעה והעורבים המעופפים על רקע השמים המעוננים עוררו פירושים המקשרים בין השמים המעוננים והעורבים המעופפים לדיכאונו ולמותו הקרב של ואן גוך. פירושים אלו אינם מעוגנים במציאות חייו של ואן גוך, שהעדיף תמיד ציור שמים מעוננים וסוערים, ושבמכתביו לתאו התייחס לעורבים תמיד כיישויות נבונות ומעוררות תקווה דווקא, והיה מודע היטב כי שימוש נבון בהם ייפה את יצירתו. בסרט "התשוקה לחיים" ובסרט "וינסנט ותיאו" הוצגה היצירה כאחרונה אותה השלים ואן גוך, וכמעין 'מכתב התאבדות', אך חוקרי יצירתו של ואן גוך, כמו יאן הולסקר ורונלד פיקבאנס, מתארכים אותה ל-9 עד ל-10 ביולי, מועד שאחריו הספיק ואן גוך ליצור עוד כמה ציורים. אחרי מותו של ואן גוך נותרה היצירה רכוש המשפחה והיום היא מוצגת במוזיאון ואן גוך שבאמסטרדם. היצירה הוחייתה בפרק החמישי בסרטו של אקירה קורוסאווה "חלומות", וגם בסרט Loving Vincent המתחקה אחר חייו ומותו של ואן גוך. היצירה הוצגה בסרט "התשוקה לחיים" של וינסנט מינלי (1956) כביטוי היצירתי האחרון של ואן גוך, המתאבד בסרט מייד אחרי השלמת הציור. סמיכות אירועים דומה מוצגת גם בסרט "וינסנט ותיאו" משנת 1990. מדיה וקבצים בנושא שדה חיטה עם עורבים בוויקישיתוף שדה חיטה עם עורבים (אורכב 04.12.2009 בארכיון Wayback Machine), באתר של מוזיאון ואן גוך מרי טומפקינס לואיס The Wall Street Journal, ‏הציור שבישר את מותו של ואן גוך, באתר גלובס, 17 בנובמבר 2022 Cliff Edwards, Van Gogh and God: a creative spiritual quest, Loyola Press, 1989, עמ' 145-150. לדוגמה מכתב 70 מיולי 1876 ומכתב 85 מינואר 1877 לדוגמה מכתב 136 מספטמבר 1880 לתיאו ומכתב מספר 29 לרפרד מפברואר 1883. Ronald Pickvance, Van Gogh in Saint-Rémy and Auvers (Harry N. Abrams, Inc., 1986), עמ' 276.
יאנקי דודל דנדי

יאנקי דודל דנדי (באנגלית: Yankee Doodle Dandy) הוא סרט מוזיקלי-ביוגרפי משנת 1942 בהפקת האל ואליס וג'ק וורנר עבור האחים וורנר, המגולל את סיפור חייו של השחקן-זמר-רקדן-מחזאי-פזמונאי-מלחין-אמרגן ג'ורג' מ. קוהאן. את הסרט ביים מייקל קורטיז ומככבים בו ג'יימס קאגני בתפקיד הראשי (זכה עבורו בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר), ג'ואן לזלי וולטר יוסטון, שהיה מועמד לפרס אוסקר לשחקן בתפקיד משני עבור תפקידו בסרט זה. הסרט נקרא על שם השיר "Yankee Doodle Dandy" שכתב קוהאן בשנת 1904 ללחן שיר העם "יאנקי דודל". השיר הפטריוטי, הכולל הצהרה בדבר האושר שבהיות אמריקאי ש"נולד בארבעה ביולי", הפך לסמלו של קוהאן. מלבד שיר זה כולל הסרט את להיטיו הגדולים של קוהאן: "Give My Regards to Broadway", "You're a Grand Old Flag" ו-"Over There". עלילת הסרט, לפי תסריט מאת פיליפ וג'וליוס אפשטיין עוקבת אחר תולדות חייו של קוהאן באופן מדויק למדי, אך תוך עיבוד אמנותי וללא מעקב רצוף אחר הרצף הכרונולוגי. בפרט, החילו יוצרי הסרט על עצמם את קוד המוסר של הוליווד באופן מחמיר והשמיטו את העובדה שקוהאן (הקתולי) התגרש והתחתן שנית. קאגני נבחר לתפקיד משום שכמו קוהאן היה אף הוא שחקן-זמר-רקדן ממוצא אירי ובעל מאפיינים פיזיים דומים. הוא אף ניחן כמו קוהאן, בסגנון אישי ייחודי. במהלך הסרט מבצע קאגני חלק מקטעי השירה והריקוד בסגנונו האישי וחלק בסגנון המחקה את זה של קוהאן. למרות סגנון הבימוי הנוקשה של קורטיז בדרך כלל, הוא העניק לקאגני חופש לעצב את סגנון השירה והריקוד בסרט. התפאורות של מחזות הזמר המקוריים שוחזרו בדייקנות, הודות לייעוץ של ג'ק בויל, שסייע בהפקתם. הסרט הוקרן לקוהאן באופן פרטי, בעת שנלחם בשלביה האחרונים של מחלת סרטן הקיבה בה לקה. כפי שקוהאן פעל במוצהר על מנת לרומם את מורל האומה במהלך מלחמת העולם הראשונה, כך הופק הסרט במוצהר על מנת לרומם את המורל בעת מלחמת העולם השנייה, ימים ספורים לאחר התחלת העבודה על הסרט אירעה המתקפה על פרל הארבור. הצוות ווליס (מפיק) - קורטיז (במאי) - והאחים אפשטיין (תסריט) היה אחראי גם, באותה שנה, על הצלחת הסרט קזבלנקה. אגדה אורבנית עיקשת טוענת שקאגני בחר להופיע בסרט זה, שהוא סרט פטריוטי מאוד על דמות פטריוטית מאוד, כיוון שהתהלכו שמועות כביכול שהיו לו קשרים עם המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית והוא חשש שיוקע כקומוניסט. הדבר לא עולה בקנה אחד עם המציאות בה המקרתיזם, רדיפת אמנים על רקע פוליטי, החל רק כשמונה שנים לאחר השלמת הסרט. בשנת 1986 היה זה הסרט הראשון שצולם במקור בשחור-לבן, שנצבע באופן ממוחשב. כאמור, קאגני זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על תפקידו בסרט. הסרט זכה אף לפרסי אוסקר עבור המוזיקה (שנכתבה על ידי קוהאן) ופרס אוסקר למיקס הסאונד הטוב ביותר. כמו כן היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר, פרס אוסקר לעריכה, פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר ופרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לוולטר יוסטון (ששיחק כאביו של ג'ורג'). בשנת 1993 נבחר הסרט להכלל בארכיון הלאומי לסרטים של ספריית הקונגרס תוך הכרה בערכו האמנותי, התרבותי, ההיסטורי והאסתטי. ב-2009 נמנה במקום השלישי ברשימת "עשרת הסרטים הגדולים ביותר אודות אמריקה" של האתר "Sound on Sight" מדיה וקבצים בנושא יאנקי דודל דנדי בוויקישיתוף "יאנקי דודל דנדי", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "יאנקי דודל דנדי", באתר נטפליקס "יאנקי דודל דנדי", באתר AllMovie (באנגלית) "יאנקי דודל דנדי", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "יאנקי דודל דנדי", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) יאנקי דודל דנדי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) דף הסרט, באתר Allmovies Ten greatest Films about America
אליצור נווה-דוד רמלה

אליצור נווה-דוד רמלה היא קבוצת כדורסל ישראלית מהעיר רמלה. המתמודדת בליגה הארצית בעבר שיחקה הקבוצה בליגה הראשונה במשך שתי עונות רצופות (1987-1989), ומאז לא הצליחה להעפיל בחזרה לליגה זו. הקבוצה מארחת באולם קריית מנחם ברמלה. בעונת 2017/18 עברה לאולם הספורט החדש בקריית האומנים ברמלה שנחנך באוגוסט 2017, עלה 25 מיליון שקלים ומכיל 1500 מקומות ובעל יכולת הרחבה עתידית. בשנת 2018/2019 חזרה לשחק באולם בקרית מנחם. כמו כן, המועדון מפעיל קבוצות מחלקת נוער ובה 6 קבוצות בליגות השונות. בעונת 2015/16 הפסידה הקבוצה 2-1 למכבי רחובות בגמר הפלייאוף, את העלייה לליגה הלאומית. במקביל הגיעה עד לגמר גביע האיגוד אך הפסידה לקבוצת הפועל עמק חפר 160-138 בסיכום שני מפגשים. בעונת 2017/18 ירדה הקבוצה לליגה א. בסיום עונת 2018/19 חזרה הקבוצה לליגה הארצית לאחר היעדרות בת שנה. בסיום עונת 2019/20 כאשר הופסקה הליגה עקב משבר הקורנה הייתה הקבוצה במקום ה-10 המוביל למשחקי המבחן עם מאזן של 4 ניצחונות ו-12 הפסדים ארצות הבריתארל ויליאמס ארצות הבריתהרמן וובסטר ארצות הבריתפורסט מקנזי ארצות הבריתישראלגרג קורנליוס ארצות הבריתדייוויד ת'רדקיל ארצות הבריתוורנון סמית' ישראלפיני חוזז ישראלבועז רימון ישראלשמוליק גנדלמן בוסניה והרצגובינהסמיר סליסקוביץ' ארצות הבריתדארט בוייד ארצות הבריתישראלג'רון רוברטס ארצות הבריתישראלסטנלי ברנדי ארצות הבריתישראלדיימון פטרסון ארצות הבריתישראלקורי קאר ישראלאילן ברקוביץ' ישראלאבי סוכר ישראלמורן רוט ישראלעודד ברנדווין ישראלרביב פיטשון ישראלבן אלטיט ישראליפתח זיו ישראלגור פורת ישראלליאור שגב ישראלאור איתן גביע האיגוד בכדורסל: סגנית (1): 2015/16 אליצור רמלה, באתר "יורו-בסקט" ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורסל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שיעור מולדת (שיר)

"שִעוּר מוֹלֶדֶת" הוא שיר שכתב עלי מוהר בשנות השבעים ללחן של אפרים שמיר, ושזכה להערכה רבה והוכר כאחד משירי הדגל של מוהר. להקת "כוורת" היא שביצעה ראשונה את השיר באלבומה "צפוף באוזן" שיצא ב-1975. את השיר ביצעו גם חוה אלברשטיין (באלבומה "הלילה הוא שירים", 1977), "חלב ודבש", "הגבעטרון" ("שירים יפים", 1980), זהו זה עם הפילהרמונית ועוד. אפרים שמיר כתב והלחין את השיר בפולנית עוד לפני עלייתו לישראל. השיר תיאר את ילדותו של שמיר ואת רצונו לעלות לארץ ישראל. לחנו של השיר הושפע ממנגינות ששמע בילדותו כשהיה בורח מבית הספר לכנסיות בפולין. שמיר שר אותו במבחן הבד שלו ללהקת הנח"ל, והתקבל לא מעט בזכות מירי אלוני שהתרשמה מהשיר. מאוחר יותר, לאחר הקמת להקת "כוורת", כתב עלי מוהר את הנוסח העברי לשירו של שמיר, ובו התייחס לתקופת ילדותו בבית החינוך ע"ש א"ד גורדון. בשיר מתאר מוהר תמונות שונות מילדותו בבית הספר, המציגות דימויים של מה שנתפס כארץ ישראל הישנה והטובה. בבית הראשון הוא מתאר את התמונה שעל קיר חדר האוכל בבית ספרו, ועל האידיאה של האיכר הישראלי שמצמיח לחם; בבית השני מתואר שיעור מולדת בו המורה מראה לתלמידים חצב כסמן לסתיו וליורה; ובבית השלישי מתאר מוהר את התמונה הדמיונית שהחינוך הציוני העלה בקרב הילדים: ”הפטישים ניגנו / מחרשות רנות / יש יוגבים ויש כורמים / ארץ של רועים”. שורות אלו כוללות ציטוט מתוך שיר העבודה (כחול ים המים, נאווה ירושלים) של נתן אלתרמן: "שיר, שיר, עלה נא, בפטישים נגן, נגנה, במחרשות רננה, השיר לא תם, הוא רק מתחיל". חלק מאמינים[דרוש מקור] כי בשיר מביע מוהר רצון לדבוק בערכים שעליהם גדל, אף על פי שהוא מודע לכך שהפער בין המציאות לתמונה האידיאית שנוצרה בדמיון התלמידים הוא רב, ואף מציין בפירוש ש”בדמיוננו התרבו פלאות”, אך לא כך במציאות. יש הרואים[דרוש מקור] בשיר דווקא שיר מחאה העוסק בניפוץ המיתוסים שעליהם גדל דורו של מוהר, מחאה על כך שאולי בעבר המיתוסים הללו היו טובים, אך היום כבר אינם רלוונטיים עבורו או עבור אחרים (”כך זה היה, פשטות רכה, כך זה הצטייר בילדותנו שהייתה יפה”). על פי דבריו של מוהר השיר מבטא אוטופיה: "כשאני בוחן את 'שירי המולדת' שבכל זאת כתבתי, אני רואה שיותר משהם שירים עליה – ... הם שירים על שיריה, אותם שירי מולדת ששמעתי בילדותי, ושבראו למעני ארץ שאולי כלל לא הייתה קיימת כבר אז. כן, אולי זה רק 'הצטייר בילדותנו', כפי שכתבתי ב'שיעור מולדת' ... אגב, על פי מושגיי היה זה מעין שיר מחאה: כך זה הצטייר בילדותנו 'שהייתה יפה' [...]" — עלי מוהר אפרים שמיר שוגה בהגיית המילה שיעור על ידי הגייתה עם צירי ולא עם חיריק, גם גידי גוב חוזר על הגייה שגויה זו. ההגייה של חוה אלברשטיין תקינה. "שיעור מולדת" באתר בית לזמר העברי מילות השיר "שיעור מולדת" באתר שירונט ניתוח השיר ותכניו בתוך אתר תרבות.il שיעור מולדת, בביצוע כוורת, סרטון באתר יוטיוב בערוץ הרשמי של NMC United שיעור מולדת, מימה על השיר באתר הספרייה הלאומית זהו זה! עם הפילהרמונית! | שיעור מולדת (שיר), נבדק ב-2021-11-22 המקור הפולני ל"שיעור מולדת" בביצוע אפרים שמיר, נבדק ב-2023-10-04 בן שלו, אפרים שביר, ריאיון עם אפרים שמיר, פורסם ב"העיר", 22 במאי 1998 עלי מוהר, עוד מהנעשה בעירנו, הוצאת עם עובד, 2016, עמ' 139 (פורסם לראשונה ב"העיר" בשנת 1998).