laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
נור

נור הוא אמצעי פירוטכני, המייצר אור בוהק או חום רב ללא פיצוץ. נורים משמשים לאיתות, תאורה, או כאמצעי הגנה נגד טילים מתבייתי חום לשימושים צבאיים ואזרחיים. ליבת הנור עשויה בדרך כלל מגנזיום ולעיתים מתכות נוספות לשינוי גון האור. נורים תת-מימיים עשויים בדרך כלל מסידן. הפעלתו של הנור נעשית באמצעות הצתה. במהלך הבעירה של הנור הוא פולט את קרינת האור והחום. חלק מהנורים משוגרים, מוצנחים או מוטלים מכלי טיס, נורים מאקדח נורים, תותח או מרגמה חלקם מוטלים ידנית וחלקם נייחים. קיימים מספר סוגים של נורים המשמשים למטרות שונות בהן: אחד השימושים הנפוצים של הנורים הוא לצורך איתות מצוקה. ניתן להציתם על הקרקע או לירותם כאיתות אווירי מאקדח נורים. כוחות צבא קרקעיים הנדרשים לתאורה מבקשים לרוב ירי ארטילרי של נורים מוצנחים מעל למטרות בשדה הקרב. כוחות קרקע יכולים לירות נורים מאקדח נורים לאיתות לכוחות יבשה או כלי טיס כדי להראות את האזור עליו יש להטיל חימוש, להצניח צנחנים, או להנחית כלי טיס. במלחמת העולם השנייה, מטוסי סיור היו מטילים נורים כדי לסמן מטרות עבור משימות הפצצה ועבור משימות הספקה. נורים ימיים משמשים להארה של מטרות תת-מימיות כגון צוללות. נורים ימיים משוגרים גם ממטוסים נגד כלי שיט ואינם זקוקים לחמצן חיצוני כי חומר מחמצן כגון פלואור נמצא בתוכם כחלק מהתערובת הכימית. חומר הדלק הוא לעיתים קרובות מגנזיום או אלומיניום. סוג מיוחד של נור משמש בתעופה צבאית בתור אמצעי-נגד הגנתי כנגד טילים מתבייתי חום כמו ה-AA-2 אטול או ה-AIM-9L סיידווינדר. נורים אלו משוחררים כבודדים או במטח על ידי הטייס או אוטומטית על ידי אמצעי התרעה, ומלווים בתמרוני התחמקות חדים של הטייס. כיוון שהם נועדו להטעות טילים המתבייתים על קרינת תת אדום, הנורים הללו מייצרים חום רב הגורם גם לפליטת אור הנראה לעין. עם התגברות האיום של טילי כתף על התעופה האזרחית בשנים האחרונות, פותחו מערכות דומות גם עבור מטוסים אזרחיים. גדלים אופייניים הם: 1 אינץ' על 1 אינץ' כדוגמת ה- M-206 הקרוי כך כיוון ש-8 אינץ' שווים בקירוב ל-206 מ"מ 2 אינץ' על 1 אינץ' כדוגמת ה-MJU-7 2 אינץ' על 2 אינץ' כדוגמת ה-MJU-10 בחיל האוויר האמריקני ובחיל האוויר הישראלי משתמשים בנורים בעלי חתך מרובע ואורך של 8 אינץ'.[דרוש מקור] בצי האמריקני וגם ברוסיה ובסין משתמשים בנורים עגולים בקטרים שונים. במשך השנים פותחו טילים עם יכולות הבחנה בין נורים לכלי טיס המתבססים על מאפיינים שונים בספקטרום הפליטה שלהם או בתנועה שלהם. בעקבות כך פותחו נורים מתקדמים המחקים טוב יותר את מאפייני כלי הטיס. הנורים פחות יעילים כנגד טילים בעלי ראשי ביות דימותיים כדוגמת הפיתון 5 וה-AIM-9X סידווינדר. בטילים אלו מופקת תמונה ממשית המאפשרת להבדיל בין חלקי המטרה השונים – כמו גם להבדיל בין כתם אור שיוצר נור הטעיה לבין זה של מנוע המטרה. לשיבוש טילים מונחי מכ"ם הפועלים בחלק אחר של הספקטרום האלקטרומגנטי משתמשים במוץ. אקדח נורים פצצת תאורה מדיה וקבצים בנושא נור בוויקישיתוף שני פייס, ‏חם מה(ת)נור, באתר חיל האוויר הישראלי, יוני 2008 נור, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Electronic Warfare Fundamentals
הגדת וולף

הגדת וולף היא כתב יד מאויר של ההגדה של פסח שנכתבה באביניון במאה ה-14. נחשבת לאחת ההגדות העתיקות ביותר הקיימות בעולם. ההגדה כתובה על קלף בנוסח שהיה מקובל בצפון צרפת. מעתיק ההגדה ובעליה היה יעקב בן שלמה צרפתי, שכתבים אחרים פרי עטו שמורים כיום בארכיונים וספריות ברחבי העולם. הגדה זו קרויה על שם האספן אלברט וולף מדרזדן שרכש אותה במכירה פומבית בשנת 1889. בשנת 1907 הוא תרם אותה למוזיאון היהודי בברלין. בליל הבדולח בשנת 1938 היא הוחרמה על ידי הנאצים מרשותה של הקהילה היהודית בברלין. ההגדה הועברה לוורשה ובשנת 1984 נעלמה. היא התגלתה שוב בשנת 1989, בז'נבה, שווייץ. לאחר מאבק משפטי קשה שארך שבע שנים היא הוחזרה לפולין, ולבסוף נתרמה על ידי פולין בראשותו של ראש ממשלת פולין צ'ימושביץ' לידיו של פרופסור ישראל שצמן, מנהל בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי. הגדת רוטשילד מדיה וקבצים בנושא הגדת וולף בוויקישיתוף הגדת וולף בספרייה הלאומית, באתר הספרייה הלאומית David Kaufmann, "Une Haggada de la France septentrionale ayant appartenu à Jacob ben Salomon, à Avignon", REJ 25 (1892), pp. 65-77 (בצרפתית) איל חיות-מן, גלגולה של הגדה, באתר ישראל היום, 18 באפריל 2024 שמואל צוקר, "הגדת וולף – דרך ארוכה", עת־מול, כרך כב, גיליון 4 (132), מאי 1997, עמ' 12–13 ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרות תורנית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
איגיאלוזוריים

איגיאלוזוריים (שם מדעי: Aigialosauridae) היא משפחה נכחדת של לטאות ימיות שחיו בתקופת היורה והקרטיקון לפני 150.8 - 88.6 מיליון שנה. הם היו קרובי משפחתם של המוסזאוריים וכן של הנחשים. ישנם חוקרים המשייכים את האיגיאלוזוריים למשפחת המוסזאוריים, קרוביהם הגדולים יותר. כמו המוסזאוריים היו האיגיאלוזוריים בעלי "עצם הרבועה" בצורת סמן שאלה, מימין ומשמאל באחורי הגולגולת, ומפרק שני שמקומו באמצע הלסת התחתונה, מאחורי עצם השינים, מימין ומשמאל. מאובני האיגיאלוזוריים נמצאו בעיקר בחופי אירופה. הם היו טורפי על כמו קרוביהם וטרפו יצורים ימיים אחרים, לרבות דגים, כרישים, רכיכות קדומות וזוחלים ימיים אחרים. רגליהם לעומת המוסזאוריים, היו מתואמות גם להליכה על היבשה, אם כי הם היו מגושמים עליה. הצוואר שלהם גם היה ארוך וצר יותר מהמוסזאורים והם היו קטנים יותר. הזנב היה ארוך ועבה ועזר להם להתקדם במים. איגיאלוזאורוס (Aigialosaurus) Carsosaurus Coniasaurus Opetiosaurus Proaigialosaurus מדיה וקבצים בנושא איגיאלוזוריים בוויקישיתוף איגיאלוזוריים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) איגיאלוזוריים, באתר GBIF (באנגלית) https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/9/97/Aigialosaurus_bucchichi_skull.jpg
פיליפ מולר

פיליפ מולר (3 בינואר 1922 – 9 בנובמבר 2013) היה יהודי סלובקי, ניצול השואה, מאחרוני עובדי הכפייה ביחידת הזונדרקומנדו באושוויץ, מחנה ההשמדה הגדול והפעיל ביותר במלחמת העולם השנייה והשואה. חזה במו עיניו בתהליך השמדת היהודים במחנה, שרד את תלאות המחנה וכתב ספר עדות מרכזי העוסק בשואה – "עד ראייה באושוויץ - שלוש שנים בתאי הגזים". מולר נולד בסרד שבצ'כוסלובקיה. באפריל 1942, בהיותו בן עשרים, נשלח למחנה אושוויץ באחד מן הטרנספורטים הראשונים אל המחנה. ניתן לו מספר אסיר 29236, והוא נשלח לעבודות בנייה בקרמטוריום של המחנה ובהתקנת תאי גזים. כחבר ביחידת הזונדרקומנדו (בגרמנית: "יחידה מיוחדת") הוא היה עד "למשפחות, לעיירות ולערי היהודים שנקלטו אל המחנה". הנאצים הורו לו לשרוף את גופות המתים בתנורים. מטלת שריפת הגוויות הייתה הסיבה היחידה לכך שהנאצים הותירו אותו בחיים. יחידת הזונדרקומנדו של מולר טיפלה במשלוחי אסירים חדשים באופן יום-יומי באזור שכונה "אזור הנקיון". במסגרת תפקידו נהג מולר להבטיח לאסירים כי הם בטוחים וכי לא יאונה להם דבר רע, בעודו מכין את תאי הגזים לפעולה. לאחר שהיהודים חוסלו בתאי הגזים, הוטל עליו להיכנס לתאי הגזים יחד עם אסירים נוספים, ולמיין את הנרצחים לפי גודל גופם ומשקלם. וזאת על מנת למקסם את כמות הגופות שתישרף בשעה. אחר כך, הוא ויתר חברי הזונדרקומנדו הרימו את הגופות והעמיסו אותן לתוך הקרמטוריום. בגדי הנרצחים נאספו וחוטאו, וכל פריט ערך שנמצא עליהם נלקחו על ידי אנשי האס אס, או נגנב על ידי אחד מן האסירים על מנת לסחור בו תמורת מזון או תרופות. מולר סיפר כי פעם אחת עלה בידו לאכול עוגה וגבינה שנמצאו בתא גזים לאחר הפעלתו. מולר סיפר כי לאחר שהבין שעברה תקופה בת שלוש שנים, בה צפה מדי יום ביומו באלפי אסירים יהודים המוצאים להורג, חשב להתאבד ונכנס לתא גזים בעוד הגז הרעיל מוזרם לתוכו. בספרו, הוא מתאר את מה שאירע כאשר התקרב לתא הרצח: הוא ראה אנשים כפריים ששרו את התקווה ואת ההמנון הלאומי הצ'כי בעודם מוכנסים לתא. הוא הצטרף לקבוצה זו לתוך תא הגזים, ולאחר מספר דקות ניגשה אליו ילדה ודיברה אליו. לפי מולר, אלה היו מילותיה: "הבנו שבחרת למות איתנו מרצונך החופשי, ובאנו לומר לך שאנחנו חושבים שהחלטתך חסרת-טעם: שכן היא לא עוזרת לאיש...אנחנו חייבים למות, אך לך יש עדיין סיכוי להציל את חייך. עליך לחזור למחנה ולספר לכולם על שעותינו האחרונות. עליך להסביר להם שעליהם לשחרר את עצמם מכל אשליה. עליהם להילחם, זה עדיף מאשר למות כאן בחוסר אונים. יהיה להם יותר קל, כי אין להם ילדים. בנוגע אליך, ייתכן שתשרוד את הטרגדיה הנוראית הזאת ואז יהיה עליך לספר לכולם על שאירע לך (מהדורת שנת 1979, עמוד 113)." בעקבות חוויה זו החל להאמין שעליו לשרוד על מנת שהוא ושורדים אחרים יוכלו לספר על שאירע במחנה. מולר נותר אסיר ביחידה המיוחדת של אושוויץ עד לחודש ינואר 1945. שחרורו מרדיפת הנאצים הגיע רק בחודש מאי 1945, עם כניעת גרמניה הנאצית ושחרור מחנה מאוטהאוזן. מולר העיד לראשונה על זוועות המחנה בהיותו בבית חולים. דבריו נרשמו באוסף עדויות בצ'כית. מולר אף העיד במשפט אושוויץ השני בפרנקפורט שנערך בשנת 1964. כמו כן, היה בין המרואיינים בסרטו הדוקומנטרי של קלוד לנצמן "שואה". מאז שנת 1969 חי במערב. נפטר ב-9 בנובמבר 2013, בגיל 91. הנריק מנדלבאום מרסל נדג'ארי ליאון כהן
גשר בנג'מין פרנקלין

גשר בנג'מין פרנקלין הוא גשר מעל נהר דלאוור המחבר את פילדלפיה עם קמדן. הגשר נפתח ביולי 1926 ונטל אז את כתר הגשר הארוך ביותר בצפון אמריקה מגשר הר הדובים. מתכנן הגשר היה ליאון מוסאייב. בניית הגשר ארכה 4 וחצי שנים ועלתה 40 מיליון דולר. הגשר נפתח ביולי 1926 לכבוד חגיגות 150 שנה לחתימת הכרזת העצמאות של ארצות הברית. הגשר הוא גשר תלוי ואורכו 533 מטר. הגשר נישא על עמודים בגובה 175 רגל וששטח בסיסו של כל אחד הוא כ-2.5 דונם. מדיה וקבצים בנושא גשר בנג'מין פרנקלין בוויקישיתוף הגשר הגדול ביותר בעולם, דבר, 27 ביולי 1926
כיכר עין השמש

כיכר עין השמש, או בשמה הרשמי כיכר היובל, היא מעגל תנועה ברובע ט"ו בדרומה של העיר אשדוד. זהו מעגל התנועה השני בגודלו בישראל, אחרי כיכר המדינה בתל אביב. במרכז הכיכר, נמצא פסל "עין השמש" אשר נישא לגובה של 18 מטרים ועוצב על ידי האמן מוטי מזרחי. שם הפסל נובע מהעיצוב אשר מזכיר שמש שוקעת ועין. בשעות הלילה, מואר הפסל בצבעים מתחלפים. העבודה דמוית עדשת ענק, מוצבת במרכז הכיכר הסמוכה לחוף הריביירה של אשדוד. צידה המזרחי של העדשה צהוב ומייצג את השמש, בעוד צידה המערבי אפור כסוף המייצג את הירח. במרכז שני הצדדים מוצבה עדשת זכוכית חצי שקופה קטנה יותר, שמאפשרת לשמש ולירח כמו להילכד או להיבלע בזוויות מסוימות אל תוך העין המרושתת הזו, בהתאם לשעות היום והלילה המשתנות. העדשה כולה נעוצה על צידה בכיפת אבנים אפורה בקוטר של שלושים מטרים, והשתיים מוקפות כיכר אליפטית שקוטרה הארוך מאה וחמישים מטרים, והקצר חמישים וחמישה מטרים. החומרים מהם עשוי הפסל הם מבנה מתכת וחיפוי אלומיניום דו שכבתי, זכוכית ונירוסטה. בנובמבר 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, הפסל הואר בצהוב יחד עם כיכר המפרשים (כיכר יהודי סלוניקי) כאות סולידריות עם הישראלים שנחטפו לעזה במלאת חודש למתקפת הפתע הטרוריסטית של חמאס. הפסל, ומאחוריו חוף באר שבע ומלון לאונרדו הפסל, בתצלום תקריב פרשנות אחרת אודות העבודה האמנותית היא כי הפסל הוא סוג של עד נוכח, שותק, מכיל ומתבונן בסביבתו.[דרושה הבהרה] הוא עד להיסטוריה של המקום, מגשר בין עבר לעתיד. לאור תחושת הארעיות, חוסר הביטחון, מהווה העין מעין כלי הכלה לאירועים הקורים במרחב שלנו, תחת השמש. היא מתקשרת עם הקוסמוס בהיותה ניצבת מול השמים ומשדרת מרחק וזרות, כגוף שנחת זה עתה מגלקסיה רחוקה – ספק נוחת או ממריא, ספק שוקע או זורח. בפסל מתקיימת דואליות רוחנית - הוא מכיל צד של יום וצד של לילה, מזרח ומערב, שמים וארץ, חמה ולבנה המיוצגים בצדדים השונים של עדשת הענק הפונים בכיוונים הפוכים.  העבודה על הפסל החלה בשנת 2006, כאשר יצאה החברה לפיתוח אשדוד (חפ"א) בקריאה לאמנים להגשת הצעה לתכנון וביצוע אנדרטה שתוצב בכיכר היובל, בה זכתה הצעתו של האמן מוטי מזרחי. מדיה וקבצים בנושא כיכר עין השמש בוויקישיתוף כיכר המדינה של אשדוד, באתר עיריית אשדוד, ‏11 ביולי 2012 שחר כחלון, לזכר הקורבנות כיכרות בצהוב, באתר אשדוד נט, ‏8 בנובמבר 2023
דמטריוס הנאה

דמטריוס (ביוונית: Δημήτριος‏; המאה ה-3 לפנה"ס) היה נסיך מוקדוני, בנו של דמטריוס פוליורקטס. לתקופה קצרה היה מלך קירנה. דמטריוס היה בנו של דמטריוס פוליורקטס מלך מוקדון, ושל אשתו החמישית פתולומאיס, לה נישא בשנת 287 לפנה"ס. סבו מצד האבא היה אנטיגונוס מונופתלמוס, ומצד האמא סבו וסבתו היו תלמי הראשון מלך מצרים ואורידיקה בת אנטיפטרוס. אחיו למחצה היו אנטיגונוס השני גונאטס, מלך מוקדון וסטרטוניקה מסוריה מלכת הממלכה הסלאוקית. הוא כונה "הנאה", ככל הנראה על שום יופיו. אביו נודע בתור "האיש היפה ביותר ביוון". הוא נישא לראשונה לאצילה יוונית בשם אולימפיאס מהעיר לאריסה. היא ילדה לו בן אחד בשם אנטיגונוס שעתיד להפוך למלך מוקדון. היא ככל הנראה מתה, או שהם התגרשו בסביבות 240-249 לפנה"ס. בשנת 250 לפנה"ס מת מגאס שליט קירנה שבלוב. לפני מותו, הוא ציווה שישיאו את בתו ברניקי השנייה לתלמי השלישי, במטרה לסיים את הסכסוך הקירני-מצרי. עם זאת, אלמנתו של מגאס, אפאמה השנייה, שלאביה אנטיוכוס הראשון היה אינטרס ברור לצמצם את כוחה של מצרים, סירבה לאשר את הנישואין. כדי לחזק את הסירוב, היא הזמינה את דמטריוס הנאה כדי שיינשא לברניקי. דמטריוס נישא לברניקי וכך הפך למלך קירנה. לא ידוע כמה זמן דמטריוס מלך על קירנה. הוא לא היה פופולרי בשל יהירותו, ולא ידוע על ילדים שנולדו לו מברניקי. יוסטינוס מוסיף לסיפור נופך רומנטי כאשר הוא טוען שלמעשה אפמאה, אמה של ברניקי, הייתה מאוהבת בדמטריוס, והשיאה אותו לבתה רק כדי שתוכל לקיים איתו רומן בעצמה. כך או כך, ברניקי עצמה לא יכלה לסבול את המצב המשפיל, וגם סביר להניח שהיא תמיד רצתה להיות מלכת מצרים. היא הנהיגה קשר, במהלכו רצחה במו ידיה את דמטריוס בחדר המיטות של אפמאה. עם זאת, היא חסה על אמה והותירה אותה בחיים. ברניקי נישאה בסופו של דבר לתלמי בסביבות שנת 245 לפנה"ס, וכך אוחדו מצרים וקירנה סופית. דוד גולן, תולדות העולם ההלניסטי, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשמ"ג (מהדורה ראשונה). פלוטרכוס, "חיי דמטריוס", 46. Smith, Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology, "Deme'trius", 1873 Peter Green, "Alexander to Actium: The Historical Evolution of the Hellenistic Age", Berkeley: University of California Press, 1990. 126. יוסטינוס, ספר עשרים ושישה, 3. Bevan, E. R. “The second Ptolemy, Philadelphus”. In The House of Ptolemy, 1927. p. 74 קאלימאכוס "שערותיה של ברניקי". שרד בתוך: קאטולוס, שיר 66.
אופידיה

אופידיה או נַּחֲשָׁאִים (שם מדעי: Ophidia) היא קבוצה טקסונומית בסדרת הקשקשאים ובה כל מיני הנחשים המודרניים וכמה מיני נחשים נכחדים. בני קבוצה זו הופיעו לראשונה בעידן היורה התיכון ורובם שרד עד לימינו. רובם השתכללו מתקופת הפליאוקן, עקב התרבות אוכלוסיות היונקים והמכרסמים שהם יכלו לטרוף. קבוצה זו קרובה לקבוצת דמויי כח, ושייכת לקבוצה אופידיומורפה, ממנה הסתעפה קבוצה זו; מינים אלו הם בעלי לשון מפוצלת, חוש ריח חזק ונשיכתם של רבים מהם ארסית. המשפחה הכי קרובה אליהם הייתה המוסזאוריים הימיים הנכחדים, וקרוביהם האיגיאלוזוריים. כל המינים בקבוצה היו חסרי רגליים, בעלי לשון מפוצלת, חסרי אוזניים ובעלי מספר רב של צלעות. דבר זה נכון גם לגבי כל הנחשים המודרניים. קבוצה אופידיה (Ophidia) סוג ללא מקור Coniophis Diablophis דיניליסיה (Dinilysia) Eophis Lapparentophis Najash פאצ'יראצ'יס (Pachyrhachis) - אולי שייך למשפחה Simoliophiidae Parviraptor Portugalophis משפחה מדצואידיים (Madtsoiidae) - נכחדה תת-סדרה נחשים (Serpentes)
פרבשטין

האם התכוונתם ל... אברהם פרבשטין – ראש ישיבת חברון אסתר פרבשטין – היסטוריונית חרדית יהושע השל פרבשטין – איש המזרחי ופעיל ציוני ידוע יעקב פרבשטין – ראש מועצה מקומית בני ברק משה מרדכי פרבשטין – ראש ישיבת חברון
אנומלפיים

אנומלפיים (שם מדעי: Anomalepididae) היא משפחה של נחשים עיוורים המזכירים את הנחשיליים במראם, אך בעלי שן אחת בלסת התחתונה שלהם. הם חיים ביערות ומדשאות באמריקה הדרומית ואמריקה המרכזית והם חסרי ארס. משפחה זו כוללת 20 מינים. אורך נחשים קטנים אלה 15-30 ס"מ והם בעלי ראש קטן, זנב קצר ועקב מנהגם להתחפר מתחת לפני האדמה עיניהם גם כמעט התנוונו. הם אוכלים חרקים קטנים ובייחוד נמלים וטרמיטים. במשפחה זו ישנם 4 סוגים: משפחה אנומלפיים (Anomalepididae) סוג Anomalepis סוג Helminthophis סוג Liotyphlops סוג ומין יחיד Typhlophis squamosus מדיה וקבצים בנושא אנומלפיים בוויקישיתוף אנומלפיים, באתר ITIS (באנגלית) אנומלפיים, באתר NCBI (באנגלית) אנומלפיים, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) אנומלפיים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) אנומלפיים, באתר GBIF (באנגלית)
אברהם פינסו

הרב אברהם פינסו (ת"ק – י"ח בחשוון תק"פ; 1740 – 1820) היה ראש ישיבה ואב בית דין בעיר סרייבו שבבוסניה, שחי בשנותיו האחרונות בירושלים. נולד בסביבות שנת ת"ק (1740) בעיר הבירה סרייבו שבבוסניה לישראל ולשרה. בהיותו כבן שלוש שנים מת אביו, וזמן קצר לאחר מכן מתה אמו. על אירוע קשה זה הוא כותב בהקדמה לספרו "תולעת שני": "שלא זכיתי לקיים כיבוד אב ואם, שבעוונותי הרבים נהרג אבי תנצב"ה אל נקמות ה', ומבן שלש שנים הייתי, וכשנפטרה אמי תנצב"ה הייתי בעונת הפעוטות". מדבריו ("נהרג אבי", "אל נקמות ה'") נראה שאביו לא מת מיתה טבעית, וייתכן שנהרג על ידי השלטונות, שלעיתים קרובות היו מעלילים על יהודי העיר עלילות שווא והיו מוציאים אותם למיתה על כך. בתחילת דרכו למד מפי רבני העיר, אך רבו המובהק היה הרב דוד פארדו שהיה רב העיר במשך תשע שנים (החל משנת תקל"ג – 1773). בין הרב והתלמיד שררה קרבה רבה. נשא את בת הגביר ר' חיים דניאל הלוי, מעשירי סרייבו, שפרנסו והאכילו. משעלה רבי דוד פארדו לארץ ישראל (תקמ"א – 1781) ביקש הלה מתלמידו להשתדל בהדפסת ספריו. לשם כך נסע רבי אברהם פינסו לליבורנו שבאיטליה, ושם נפגש עם החיד"א ששהה בעיר לרגל שליחותו, ועם רבה של פרארה רבי יעקב משה עייאש (לימים הראשון לציון). שני הרבנים אף ציידו אותו במכתב המלצה לסייע בעדו להדפסת ספרי רבו. עמד בראשות ישיבה בעיר ולימד בה ש"ס ופוסקים. במקביל כיהן גם כאב בית דין בעיר. בתקופה זו היו תשובי העיר נתונים במצב קשה עקב המלחמות הקשות באזור, ורבני העיר, רבי אברהם פינסו ורבי יצחק פארדו, כינסו את היהודים בבתי הכנסיות להתפלל ואף חיברו קינות ובקשות לרגל המצב הקשה. בסוף ימיו (לאחר שנת תקס"ה) עלה רבי אברהם לארץ ישראל והתיישב בירושלים. את רצונו זה הביע מספר פעמים בכתביו ובהקדמות שרשם לספריו. בהקדמתו האחרונה שרשם בגולה (לספרו "תולעת שני") הוא מזכיר את צרות עם ישראל בארצו שהגזירות אוכלות אותם ואת ממונם, ומסיים: "יראו עינינו וישמח לבנו לחזות בנועם ה' ולבקר בהיכלו". בירושלים הוא המשיך בכתיבת חיבוריו והשלימם. נפטר בי"ח בחשוון תק"פ (1820), נקבר בחלקת הספרדים בהר הזיתים, בסמוך לקבר רבו רבי דוד פארדו ורבנים נוספים. בנו רבי חיים דניאל שלמה עלה עם אביו לירושלים, ונודע בין גדולי רבני העיר ומראשי המקובלים. מחבר הספר שם חדש על ספר יראים. בן אחר שלו היה רבי יצחק. אפי זוטרי, חידושים ופלפולים בהלכות פסח, מהדורת סלוניקי, תקנ"ח משפט כתוב, ליקוטים קצרים מספרי הלכה של החיד"א, מהדורת סלוניקי, תקנ"ח עזרת מצר, שאלות ותשובות בארבעת חלקי השולחן ערוך. יצא לאור לראשונה מכתב יד על ידי הוצאת מכון אהבת שלום, ירושלים, תשנ"ד תולעת שני, דרשות, מהדורת סלוניקי, תקס"ה כתית למאור - פירוש על אגדות התלמוד כרטיס הקבר של אברהם פינסו, אתר הר הזיתים. שמואל יוסף פין, הערך "הר"ר אברהם פינסו", בתוך: כנסת ישראל, ורשה תרמ"ז, עמ' 51, באתר היברובוקס אברהם בן ישראל פינסו (1750-1819), דף שער בספרייה הלאומית
קסנופלטיים

קסנופלטיים או נחשים קרניים (שם מדעי: Xenopeltidae) היא משפחה של נחשים המאופיינת בעיקר בקשקשים הבולטים והנוצצים שלה. היא מכילה רק סוג אחד - נחש קרני (Xenopeltis) בו שלושה מינים. נחשים אלה חיים רק בדרום-מזרח אסיה ובסין. הם קטנים ונחבאים והם קרוביהם הרחוקים של הפיתוניים. אורכם עד 1.3 מ', הם בעלי לסת קצרה והקשקשים עבים, צמודים ובעלי גוון נוצץ כמו קרן שמש בצבעי חום-אדמדם, חום בהיר או שחור. הבטן אפורה-לבנה ואין עליה הרבה קשקשים. נחשים אלה נחבאים במהלך היום ויוצאים בלילה לצוד יונקים קטנים, צפרדעים ואף נחשים אחרים. הם הורגים את טרפם באמצעות לחיצה עליו למוות. משפחת קסנופלטיים (Xenopeltidae) סוג קְסֵנוֹפֶּלְטִיס (Xenopeltis) מין נחש קרני מצוי (Xenopeltis unicolor) מין נחש קרני האינאני (Xenopeltis hainanensis) מדיה וקבצים בנושא קסנופלטיים בוויקישיתוף קסנופלטיים, באתר ITIS (באנגלית) קסנופלטיים, באתר NCBI (באנגלית) קסנופלטיים, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) קסנופלטיים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) קסנופלטיים, באתר GBIF (באנגלית)
גרופיליים

גרופיליים (שם מדעי: Gerrhopilidae) היא משפחה של נחשים עיוורים המזכירים את הנחשיליים במראם וקרובה למשפחת הקסנוטיפלופיים. בעבר הם היו סוג במשפחת הנחשיליים, אך עברו למשפחה עצמאית. הם חיים בטבע בדרום-מזרח אסיה. סוג זה התגלה על ידי החוקר לאופלד פיטזינגר (אנ'), ב-1843 ושויך למשפחת הנחשיליים, עד שהחוקרים ניקולאס וידאל וקולגן סטלטן שייכו אותו למשפחה עצמאית ב-2010. אלו נחשים קטנים ביותר באורך 15–30 ס"מ והם חיים רוב הזמן מתחת לאדמה. הם ניזונים מחרקים קטנים ובעיקר מנמלים וטרמיטים. הלסת שלהם גדולה יותר משאר הנחשיליים. כמו כן הם בעלי קשקשים קלים על גרונם. משפחה זו כוללת 29 מינים. משפחה גרופיליים (Gerrhopilidae) סוג גרופיל (Gerrhopilus) מין Gerrhopilus andamanensis מין Gerrhopilus ater מין Gerrhopilus beddomii מין Gerrhopilus bisubocularis מין Gerrhopilus ceylonicus מין Gerrhopilus depressiceps מין Gerrhopilus floweri מין Gerrhopilus fredparkeri מין Gerrhopilus hades מין Gerrhopilus hedraeus מין Gerrhopilus inornatus מין Gerrhopilus mcdowelli מין Gerrhopilus mirus מין Gerrhopilus oligolepis מין Gerrhopilus tindalli גרופיליים, באתר ITIS (באנגלית) גרופיליים, באתר NCBI (באנגלית) גרופיליים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) גרופיליים, באתר GBIF (באנגלית)
פאולו רינק

פאולו רוברטו רינק (בפורטוגזית: Paulo Roberto Rink, נולד ב-21 בפברואר 1973 בקוריטיבה שבברזיל) הוא כדורגלן עבר גרמני ממוצא ברזילאי ששיחק בעמדת החלוץ במגוון קבוצות, בעיקר באתלטיקו פרנאאנסה הברזילאית ובאייר לברקוזן הגרמנית. רינק ערך 13 הופעות במדי נבחרת גרמניה, עמה השתתף בגביע הקונפדרציות 1999 וביורו 2000. פאולו רינק החלל את הקריירה במועדון הברזילאי אתלטיקו פרנאאנסה, שם שיחק עד לשנת 1997, למעט תקופות השאלה קצרות לאתלטיקו מיניירו ושאפקואנסה הברזילאיות. בשנת 1997 חתם רינק בבאייר לברקוזן מהבונדסליגה אליה נמכר תמורת שישה מיליון דולר אמריקאי, הסכום הגבוה ביותר ששולם עד אז לשחקן של אתלטיקו פרנאאנסה. רינק שיחק בבאייר לברקוזן במשך ארבע עונות, עם תקופת השאלה קצרה בסנטוס. לא תמיד הייתה לרינק עדיפות בהרכב, כאשר שיחקו בתקופתו בבאייר לברקוזן חלוצים כאולף קירסטן, תומאס ברדריץ' ואוליבר נויביל. בעונתו הראשונה בבאייר לברקוזן הבקיע רינק תשעה שערים, ועונת השיא שלו הייתה 1999/00, עת חזר מסנטוס, והבקיע עשרה שערים ב-16 משחקים בלבד, וסייע לבאייר לברקוזן לסיים במקום השני בבונדסליגה, כאשר הקבוצה לא זכתה באליפות רק בגין הפרש שערים נחות יותר משל האלופה באיירן מינכן. בעונת 2000/01 הבקיע רינק חמישה שערים בבונדסליגה, וקבוצתו סיימה רביעית, כאשר בליגת האלופות הקבוצה סיימה במקום השלישי בשלב הבתים, בו רינק הבקיע שער אחד, והמשיכה לגביע אופ"א. את עונת 2001/02 החל רינק בבאייר לברקוזן, אך חתם לקראת סוף חלון ההעברות בנירנברג, שם שיחק עונה אחת, הבקיע שלושה שערים, ושרד עם הקבוצה בהצלחה את מאבקי התחתית. בתום עונה זו חתם רינק לעונה אחת באנרגי קוטבוס מהבונדסליגה, שם שיחק עונה אחת, הבקיע שלושה שערים ב-13 הופעות, ונשר עם המועדון אל הבונדסליגה השנייה מהמקום האחרון. זה היה המועדון האחרון בו רינק שיחק בגרמניה, ואת המשך הקריירה העביר בעיקר בליגת העל הקפריסאית, כאשר שיחק שתי קדנציות קצרות באולימפיאקוס ניקוסיה וקדנציה אחת באומוניה ניקוסיה, ובנוסף שיחק בוויטסה ארנהם ההולנדית ובג'אונבוק יונדאי מוטורס מקוריאה הדרומית. בשנת 2007 חזר רינק למועדון נעוריו, אתלטיקו פרנאאנסה, שם ערך 13 הופעות, ופרש מכדורגל. במאי 2007 נערך לכבודו משחק הוקרה, בו שיחקו חבריו של רינק לאורך השנים. סבו של פאולו רינק היגר מהיידלברג שבגרמניה לברזיל בשנת 1904. עובדה זו סייעה לאזרח את רינק בגרמניה בקלות, והוא נקרא לשחק בנבחרת גרמניה על ידי המאמן ברטי פוגטס. בספטמבר 1998 ערך את הופעות הבכורה במשחקי ידידות מול נבחרת רומניה ונבחרת מלטה. בשנת 1999 השתתף רינק עם נבחרת גרמניה בגביע הקונפדרציות 1999, ושיחק בשני משחקים. בשנת 2000 השתתף רינק ביורו 2000, פתח במשחק אחד ונכנס כמחליף בשניים הנותרים. בשני הטורנירים הודחה גרמניה בשלב הבתים. על הדחתה מיורו 2000 ספגה נבחרת גרמניה ביקורות קשות, כאשר לזימונו של רינק על ידי ברטי פוגטס היה חלק בביקורות אלו. לאחר יורו 2000 לא זומן רינק שוב לנבחרת גרמניה, ולזכותו 13 הופעות במדים הלאומיים, בהן לא הבקיע. פאולו רינק, באתר Transfermarkt פאולו רינק, באתר Fussballdaten.de (בגרמנית) פאולו רינק, באתר WorldFootball.net פאולו רינק, באתר National Football Teams פאולו רינק, באתר FootballDatabase.eu
נחשים עיוורים

נחשים עיוורים (שם מדעי: Scolecophidia) היא אינפרא־סדרה של נחשים עיוורים מסדרת הקשקשאים. נחשים אלה הם הנחשים הקטנים ביותר בעולם, כשהקטן שבהם הוא המין Leptotyphlops carlae, שמגיע לאורך של 10 ס"מ. מינים אחרים יכולים לגדול עד לאורך מטר אחד. לא קיימים מינים ארסיים באינפרא־סדרה זאת. לנחשים עיוורים, כפי ששמם מעיד עליהם, ראיה חלשה מאוד ועיניים קטנות ביותר. הם משתמשים בחוש הריח כדי להתמצא וקולטים את המידע מלשונם. הם חיים באדמה או בפסולת העלים ומחפשים חרקים ופרוקי-רגליים למאכל. גם לסתותיהם קטנות ביותר ומכילות מעט שיניים. הם חיים ברחבי כל היבשות. משפחת האנומלפיים חיה רק באמריקה הדרומית ואמריקה המרכזית. משפחת הגרופיליים חיה רק בדרום-מזרח אסיה ומשפחת הקסנוטיפלופיים חיה רק באי מדגסקר. המשפחות נימוניים ונחשיליים חיים ברחבי האזורים הטרופיים ברחבי העולם, בייחוד באפריקה, אסיה ושתי האמריקות. בישראל ישנם שלושה נציגים מקבוצת נחשים זו: נחשיל מצוי ונחשיל חד-ראש (משפחת הנחשיליים) ונימון דק (משפחת הנימונים). באינפרא-סדרה זו חמש משפחות: משפחת אנומלפיים (Anomalepididae) - בו 4 סוגים משפחת נחשיליים (Typhlopidae) - בו 10 סוגים משפחת נימוניים (Leptotyphlopidae) - בו 2 סוגים משפחת גרופיליים (Gerrhopilidae) סוג גרופיל (Gerrhopilus) משפחת קסנוטיפלופיים (Xenotyphlopidae) סוג נחשיל מדגסקר (Xenotyphlops) מדיה וקבצים בנושא נחשים עיוורים בוויקישיתוף נחשים עיוורים, באתר ITIS (באנגלית) נחשים עיוורים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית)
לוסי באיינס ג'ונסון

לוסי באיינס ג'ונסון (באנגלית: Luci Baines Johnson) (נולדה ב-2 ביולי 1947) היא אשת עסקים ונדבנית אמריקאית. בתם של נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון וליידי בירד ג'ונסון. לוסי נולדה בוושינגטון הבירה. בנעוריה שינתה את איות שמה הפרטי (מ- "Lucy" ל-Luci) על מנת למרוד בהוריה. לאחר התיכון התחילה לימודים באוניברסיטת ג'ורג'טאון, אך נאלצה לעזוב לאחר שנישאה. ב-1997 השלימה תואר בתקשורת באוניברסיטת סיינט אדוארדס בטקסס. מאז 1993 היא משמשת כמנהלת ויושבת ראש חברת "LBJ Asset Management Partners" והמייסדת של חברת "BusinesSuites". היא נשואה פעם שנייה ולה ארבעה ילדים (שלוש בנות ובן) מבעלה הראשון. מדיה וקבצים בנושא לוסי באיינס ג'ונסון בוויקישיתוף