עמנואל קרליבך

הרב ד"ר עמנואל שלום מנחם קרליבך (בגרמנית: Emanuel Shalom Menachem Carlebach; ‏18 בינואר 1874 – 3 בדצמבר 1927) היה רב ומחנך יהודי-גרמני, רבן של ממל וקלן. היה השני משנים עשר ילדים של הרב שלמה קרליבך (רבה של ליבק), ושל אסתר (גר') (משוררת ובתו של הרב אלכסנדר זוסמן אדלר, שהיה רבה של ליבק לפני הרב קרליבך). עמנואל קרליבך למד בתלמוד תורה של ליבק, ולאחר מכן בגימנסיה כללית עד סיום לימודיו בשנת 1893. למד פילוסופיה באוניברסיטת ברלין, ובמקביל בבית המדרש לרבנים בברלין, ואחר כך סמסטר אחד באוניברסיטת וירצבורג, ובאותו זמן אצל הרב נתן במברגר. בפברואר 1896, בעקבות תזה שכתב על גיו (אנ'), קיבל תואר דוקטור באוניברסיטת וירצבורג. אחר כך למד בישיבת פרנקפורט בפרנקפורט אם מיין, ונסמך לרבנות על ידי הרב שלמה זלמן ברויאר במאי 1897. נסמך גם על ידי הרבנים מיכאל כהן מפולדה, מאיר לרנר מאלטונה, נתן במברגר מווירצבורג, שלמה ולדלר משנלאנקה (אנ') וגבריאל פיינברג מממל. ב-1898 נתבקש על יד הקהילה היהודית של מֶמֶל שבפרוסיה המזרחית (כיום קלייפדה שבליטא) לשמש כרב העיר. עבור קרליבך היה זה המפגש הראשון עם יהדות מזרח אירופה, והוא הקים בממל בית ספר דתי ראשון, שאותו ניהל בעצמו. בקיץ 1904 עבר לשמש כרבה של קלן. עימות פנים-קהילתי הביא בשנת 1906 להפרדת חלק של הקהילה היהודית האורתודוקסית בהנהגת קרליבך ולהקמת "הקהילה היהודית הגדולה" של קלן (Jüdische Großgemeinde Köln), או קהילת "עדת ישורון". הקים בקלן בית מדרש למורים יהודיים ועמד בראשו עד יום מותו. מפברואר 1916, במלחמת העולם הראשונה, שימש קרליבך, ביחד עם פנחס כהן (אנסבך) (אנ') רבה של אנסבך ותחת הפוליטיקאי לודוויג האס (גר'), כיועץ לממשל הגרמני בוורשה בפתרון בעיות דתיות-חינוכיות. בתפקידו זה יזם הקמת בתי ספר חרדיים לבנות, ניסה לשנות את ה"חדרים" בפולין על ידי שימור כמה שיותר מצביונם הדתי המסורתי. משנת 1918 שימש כרב צבאי בצבא הקיסרות הגרמנית. בין משימותיו בתפקידו זה היה לשכנע את בני הקהילות היהודיות באזורים אלו, כי סכנת הטיפוס הגוברת בזמן המלחמה מצריכה אמצעים היגיינים שונים מהנהוג עד אז. בשנת 1916 היה לקרליבך, יחד עם הרב כהן שלצידו ייעץ לממשל הגרמני, חלק בהקמת "אגודת האורתודוקסים", שלימים הייתה לאגודת ישראל בפולין. כמו כן ייסדו עיתון יומי אורתודוקסי בשם "דאס יודישע ווארט". בשל התגייסותו לצבא הממשלה הגרמנית הושמץ על ידי ההנהגה הציונית בפולין באותו זמן, שסברה שישנו איסור להתגייס לצבא. באותה תקופה יצא איסור ללבוש לבוש יהודי, ובשל קשריו עם הממסד הצליח הרב קרליבך לבטלו. מאז חזרו יחסיו עם הקהילות למצבם הקודם. לאחר המלחמה המשיך בפעילותו לחינוך בקהילה בקלן. היה מנהל הסמינר למורים בעיר ובית הספר "מוריה", ובפסח 1919 יזם הקמת גימנסיה יהודית פרטית בקלן, "יבנה" (Jawne), ולאחר מותו של מנהלה הראשון לקח על עצמו, בנוסף להנהגת הקהילה, גם את ניהול הגימנסיה. בשנת 1924 חלה, ובשנת 1927 נפטר מהתקף לב. נקבר בבית הקברות היהודי בקלן, ובתחילת שנות ה-70 הועלתה גופתו לישראל. היה נשוי משנת 1898 למינה יואל (1873–1948), בתו של ד"ר דוד ודז'נט יואל. במהלך מלחמת העולם השנייה הסתתרה מפני הנאצים בבלגיה, ונפטרה ב-1948 בירושלים, שם חייתה בשנות חייה האחרונות, בקרבת בנם הבכור. לזוג נולדו ארבעה בנים. בנם הבכור, דוד (1899–1952), היה רב בקלן ויורשו של אביו ברבנות הקהילה מתרפ"ט (1929) ועד עלייתו לארץ ישראל בשנת 1937. בן נוסף, הרב אלכסנדר קרליבך, היה רבה של בלפסט. "CARLEBACH, Emanuel, Dr", In: Michael Brocke, Julius Carlebach: Die Rabbiner im Deutschen Reich 1871-1945, Walter de Gruyter, 2009, S. 112–113 Nr. 2067 מדיה וקבצים בנושא עמנואל קרליבך בוויקישיתוף Guyaus metaphysische Anschauungen, Würzburg: Beckers Universitäts-Buchdruckerei, 1896 השליחות ההיסטורית לפולין, פרק מספר הזיכרונות - מורנו יעקב רוזנהיים "CARLEBACH, Emanuel, Dr", In: Michael Brocke, Julius Carlebach: Die Rabbiner im Deutschen Reich 1871-1945, Walter de Gruyter, 2009, S. 113 Nr. 2067 הרב דר. יצחק לעווין, "די ״אגודת האורתודוקסים״ אין פּוילען: קאַפּיטלען צו דער פאָר־געשיכטע פון אגודת ישראל פרופ' מרדכי ברויאר, "ארבעה הספדים על תיאודור הרצל מפי עטו של יריב, באתר "דעת" עדי גרסיאל, אוצרות היודאיקה האבודים - בגליון השבוע, באתר ערוץ 7, 13 בנובמבר 1987 הלכו לעולמם: עצמותיו של הרב שלום מנחם עמנואל קרליבך ז"ל (...), בית יעקב 150-151, אב ה'תשל"ג, עמ' 49 עליו ראו: פרופ' יוסף ולק, "לזכרו של הרב דויד קרליבך ע"ה: ממורי סמינר "אפרתה"; "CARLEBACH, David, Dr", In: Michael Brocke, Julius Carlebach: Die Rabbiner im Deutschen Reich 1871-1945, Walter de Gruyter, 2009, S. 112 Nr. 2066 תצלום היסטורי של רבני וורשה מלפני 55 שנה, בית יעקב 142, כסלו ה'תשל"ב, עמ' 23