laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
יהדות בתומי

הקהילה היהודית בבתומי נוסדה בשנת 1878, עם הגעת האימפריה הרוסית ובשנת 1879 התגוררו בבתומי 1,179 יהודים. בשנת 1889 גורשו מרבית התושבים היהודיים של בתומי, מאחר שהיו חסרי זכות-ישיבה במקום. לאחר גירוש זה נותרו, על פי המקורות הרשמיים, 31 משפחות. מקורות בלתי רשמיים ציינו כ-100 משפחות יהודיות. מספר היהודים בבתומי חזר וגדל במהירות, ובשנת 1897, כבר ישבו בה 1,179 יהודים. עד היום אחד מבתי הזיקוק בעיר נמצא בבעלות משפחת רוטשילד במסגרת חברה של בעלי הון יהודיים מרוסיה. בשנת 1923 התגוררו בבתומי 3,700 יהודים כשהם מהווים 6.1% מאוכלוסיית בתומי; בשנת 1926 2,954 יהודים, שהם 4.5% מהאוכלוסייה הכללית, בכללם 1,917 יהודים אשכנזים; בשנת 1939 1,778 יהודים; בשנת 1959 1,139 יהודים; בשנת 1970 התגוררו בבתומי 1,334 יהודים, ביניהם 398 יהודים מקומיים, 16 קרימצ'קים, ושנים מיהודי ההרים; בשנת 1979 התגוררו 917 יהודים שביניהם 77 יהודים מקומיים. בתקופת הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה גדלה השפעת הציונות בבתומי. יצא לאור עיתון יהודי חדש "קול היהודי". בשנת 1922 סגרו השלטונות הסובייטים בית כנסת. ובשנת 1924 פתחו יהודים מקומיים את בית הכנסת והגנו על המבנה. בשנים 1920-1940 גם התקיימה ישיבה בלתי לגלית. בשנים 1922-1928 שימש כרב העיר נחום שמריהו ששונקין. במהלך השנים 1925-1929 הוקמו ארבעה בתי ספר יהודיים. ובסוף שנות ה-30 נסגר בית הכנסת. באמצע שנות ה-40 היו בעיר לפחות שני מבנים של בתי כנסת לשעבר. זה שנסגר בשנות ה-30 הפך לאולם ספורט והשני שהיה בבניין קטן שנבנה בראשית שנות ה-30 ושכן ברחוב ה־9 במרץ חזר לשמש כבית כנסת לאחר שהקהילה היהודית במקום התארגנה ונרשמה כחוק, בשנת 1945, בשלהי מלחמת העולם השנייה. בית כנסת זה המשיך לפעול עד 1958 לפחות. בשנות ה-80 חל חידוש החיים היהודיים בעיר. ביוזמתו של אמיל קרופניק (נולד בשנת 1936) ואחותו. הם יסדו, בשנת 1989, סניף של התאחדות הקשר הגאורגי-ישראלי בראשות קרופניק, שהיה מטרייה לפעילות של הקהילה היהודית בבתומי. קרופניק עצמו החל לארגן אירועים חברתיים עבור יהודי בתומי. עם היבחרו של אסלן אבשידזה, בשנת 1991, לראשות אג'ריה, נקראו מנהיגי המעוטים האתניים במחוז לפגישה עמו. קרופניק, כראש הקהילה היהודית במקום ביקש בפגישה זו את פתיחת בית הכנסת היהודי בבתומי. בית הכנסת עצמו, שנבנה בשנים 1900-1904, נפתח באותה שנה. בסוף שנות השמונים עלו רוב יהודי בתומי לישראל, ארצות הברית ומדינות אחרות. בשנת 2001 היו בבתומי פחות ממאה יהודים. יהדות בתומי, במהדורת האינטרנט של האנציקלופדיה היהודית בשפה הרוסית (ברוסית) ס.א. גרין, ‘Grandfather’ Lends a Helping Hand, העיתון היומי היהודי, 9.4.2004
יהדות סנקי

יהדות סנקי או יהדות צחקאיה מופיעה בעדויות המוקדמות ביותר במאה ה-19. על פי עדות אחת היה חייב יצחק ישראלשווילי מסנקי 200 מנתי גאורגי (רובל של האימפריה הרוסית). בשנת 1869 ביקר בסנקי הנוסע י. טשארני. ברישומיו הוא מציין כי מושל המזרה של סנקי הבטיח לו לתת זכות התיישבות בכותאיסי למעט היהודים שבעיר כיוון שאין להם גם מקום להתפלל וגם לא שוחט. בשנת 1873, אחרי שנסתיימה בניית מסילת הברזל טביליסי-פותי שעברה דרך העיר. הפיכתה לצומת תחבורה גרמה להתפתחותה של העיר. עד שלהי שנות ה-40 או ראשית שנות ה-50 פעלו בעיר שני בתי כנסת: האחד במרכז העיר, נבנה בשנת 1880 ונהרס בידי הרשויות בשנת 1946. השני שהוקם במקומו, ברחוב רוסתוולי 129, היה במבנה בן שתי קומות והתקיים עד לשנת 1963. בספטמבר של אותה שנה, עלה בית הכנסת באש. יהודי המקום, בסיוע של יהודים מערים אחרות, שיקמו אותו, אולם כעבור זמן לא רב הוחרם המבנה והועבר לרשות לייצור משקאות קלים. בשנת 1966 החלו יהודי העיר בהקמת בית כנסת חדש. בנייתו נסתיימה בשנת 1969. בית כנסת הוצת בגרוּזיה, דבר, 18 ביוני 1962 היהודים תיקנו את בית הכנסת והשלטונות הגרוזיים ציוו לסגרם, מעריב, 19 במאי 1963 מרדכי אלטשולר, יהדות במכבש הסובייטי: בין דת לזהות יהודית בברית המועצות, 1964-1941, עמ' 480, מרכז זלמן לתולדות ישראל, ירושלים, מסת"ב 9789652272256 ערך זה הוא קצרמר בנושא גאורגיה ובנושא יהדות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יהדות טביליסי

ליהדות טביליסי הצטרפו במאה ה-19 חיילים יהודים רוסים שהיגרו לעיר, והצטרפו לקהילה היהודית הקיימת, וכמו כן הייתה קיימת קהילה קטנה של יהודי פרס. לאחר מלחמת העולם הראשונה שימשה טביליסי תחנת מעבר לחלוצים שעלו לארץ ישראל. ערב מלחמת העולם השנייה מנתה האוכלוסייה היהודית בטביליסי כ- 40,000 איש (ע"פ הערכות). ומתוכם כ-60% יהודים מקומיים. מקורות מסוימים קובעים כי ערב מלחמת העולם הראשונה היו בעיר חמישה עשר בתי כנסת, שהיו מאורגנים על פי הקהילות שמהן הגיעו. לאחר מלחמת העולם השנייה נמנו בעיר שלוש קהילות (או עדות): היהודים האשכנזים שהגיעו מרוסיה, ונקראו "אשכנזימבי" בפי המקומיים. היהודים הפרסים. יהדות גאורגיה היהודים המקומיים. לאחר המלחמה דרשו היהודים האשכנזים להחזיר לקהילתם את מבנה בית הכנסת ברחוב איבנידזה 3 שהוחרם בשנת 1928 ושכן בו המוזאון ההיסטורי של יהודי גאורגיה. הרשויות סירבו להיענות לבקשה מהנימוק ש"סביבו מתרכז החלק המתקדם והפרגרסיבי של האוכלוסייה היהודית", ונאלצו להקים את מבנה בית הכנסת במקום אחר. על פי הערכת הרשויות הרכב הקהילה האשכנזית בעיר היה: 40% בעלי הצווארון הלבן והכחול, בתוכם אינטליגנציה, אנשי אמנות, רופאים וכו'. 25% עובדי מערכת המסחר. 25% בעלי מלאכה לסוגיהם. 10% אחרים. לאחר סגירת המוזיאון ההיסטורי של יהודי גאורגיה, בשנת 1952, הסבו הרשויות חלק מהבניין ברחוב איבנידזה לדירות מגורים ובחלק האחר שוכנו בתי מלאכה. אוכלוסיית היהודים הפרסים שהיגרו מצפון איראן מנתה, להערכת הרשויות כמאה איש והיה לה בית כנסת אחד שנסגר בשנת 1951. יהודי גאורגיה המקומיים שהיוו חלק ניכר מאוכלוסייה היהודית, התפלגו למספר קהילות לפי מקום הגעתם. בתי הכנסת של הקהילה היו: בית הכנסת מבוא קוז'בני 13, שנבנה כרב מלחמת העולם הראשונה והיה פעיל עד 1953 לפחות. בית כנסת של יהודי צחינוואלי במבוא ויני 10, נבנה בראשית המאה ה-20 ופעל רשמית עד ל-12 בפברואר 1953, זמן עלילת הרופאים. בית הכנסת המשיך לפעול באופן בלתי רשמי עד שב-29 באפריל 1954, החליט, הסובייט לענייני דתות, לבטל את החלטתו הקודמת ולרשום את הקהילה כחוק. בית הכנסת של יהודי אחלציחה ברחוב לסלידזה 43, שנבנה על ידיהם. נסגר רשמית בתחילת 1953 אולם נפתח מחדש והמשיך לפעול עד לשנת 1957 לפחות. בית כנסת זה משמש כיום כבית הכנסת הגדול והרשמי של הקהילה היהודית. הרכב המתפללים ברחוב לסלידזה, על פי הערכת הרשויות, היה: 30% בעלי הצווארון הלבן והכחול ובכללם עובדים בחקלאות ואינטליגנציה. 20% עובדי רשת המסחר. 40% ללא תעסוקה מוגדרת - מתווכים וספסרים למיניהם. 10% אחרים. כמו כן, ציינו הרשויות, שהיהודים המקומיים, חוץ מחברי המפלגה והקומסומול, שהם 10%-15% מן האוכלוסייה היהודית בעיר, הם כולם דתיים עד לפנטיות. בית הכנסת הגדול של טביליסי מרדכי אלטשולר (תשס"ח), יהדות במכבש הסובייטי: בין דת לזהות יהודית בברית המועצות, 1941-1964, מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, מסת"ב 9789652272256, עמודים 479-480. רחל ארבל ולילי מגל (מגלאשווילי) (1192), בארץ גיזת הזהב: תולדות יהודי גרוּזיה ותרבותם, בית התפוצות על שם נחום בהוצאת משרד הביטחון, מסת"ב 9650506098, עמודים 170-180. אנשיל פפר, יהודי טביליסי מעדיפים להישאר בבית, בינתיים, באתר הארץ, 15 באוגוסט 2008 הערך יהדות טביליסי (Тбилиси) מתוך מהדורת האינטרנט של אנציקלופדיה יהודית קצרה בלשון הרוסית, ברוסית בית הקברות היהודי בטביליסי הושב לקדמותו(הקישור אינו פעיל), פדרציית הקהילות היהודיות, 26.4.2004, (באנגלית) בארברה שווארץ, ביקרתי בבתי-הכנסת של יהודי טיפליס, מעריב, 8 בדצמבר 1961 יהדות טביליסי, באתר "אנו – מוזיאון העם היהודי"
יהדות סוראמי

יהדות סוראמי הם יהודי העיירה סוראמי שבמחוז כארתלי הפנימית גאורגיה. תעודות משפטיות מסוף המאה השמונה עשרה, עוסקות בבני משפחת מנאשראשווילי, שהגיעו לסוראמי, לאחר שעברו מסכת קשה של מעשי אכזריות ונמלטו מאדונם הקודם, והפכו לצמיתים של מנזר סווטיצחובלי במצחתה. לאחר שנים תבע אדונם לשעבר מסוראמי שיחזרו לבעלותו, והמשפחה ניהלה מאבק ממושך על רצונה וזכותה להישאר בחסות המנזר. ביוני 1850, נרשמה בסוראמי, עלילת הדם הראשונה בגאורגיה (למעשה הראשונה באימפריה הרוסית), כאשר נעלם ילד נוצרי קטן, בן לזוג מהעיר גורי, שהתארח בבית משפחה בסוראמי. התערבותו של משה מונטיפיורי אצל הנציב הבכיר של מלכות המשנה של הקווקז, מיכאיל סיומונביץ' וורונצוב, לא עזרה והיהודים שנאשמו ברציחת הילד נשלחו לסיביר. ברשימת בתי הכנסת שנערכה על ידי הסובייטים בשנת 1946 צוין גם בית הכנסת בסוראמי, ברחוב אינטרנציונלה 115, שהוקם בשנת 1915. סורמלו יצחק אילן גרשון בן-אורן, "תולדות יהודי גאורגיה עד ימי המשטר הסובייטי", באתר הקונגרס העולמי ליהודי גרוּזיה מרדכי אלטשולר, יהדות במכבש הסובייטי: בין דת לזהות יהודית בברית המועצות, 1941-1964, עמ' 480, מרכז זלמן לתולדות ישראל, ירושלים, מסת"ב 9789652272256 מאמרה של לילי באזובה, "בתי הכנסת והחיים סביב בית הכנסת בגאורגיה שלאחר המלחמה" (מלחמת העולם השנייה), בספרו של יעקב רואי, ""ב-0714646199&id=bJBH5pxzSyMC&pg=RA2-PA300&lpg=RA2-PA300&ots=xXDcCmIIJU&dq=kutaisi%3Bsachkhere%3Boni&sig=FI0SNLeAWIuml4ODR30LFbNHyl0#PRA2-PA300,M1 יהודים והחיים היהודיים ברסיה וברוסיה הסובייטית", 1995, עמ' 300, באנגלית. המאמר עצמו בעמ' 290-300 הרשימה נערכה על ידי השלטונות הסובייטים לאחר מלחמת העולם השנייה במטרה "לעשות סדר" בכל הקבוצות הדתיות ברחבי ברית המועצות
יהדות לאילשי

יהודי לאילשי היא קהילה של יהודים בכפר לאילשי (ლაილაში) שבנפת צאגרי לצ'חומי, גאורגיה. תחילת היישוב בכפר אינו ברור דיו. ידוע כי נוסע יהודי שעבר במקום בשנת 1870 ציין ברישומיו כי קיים בית כנסת במצב טוב. בנין בית הכנסת נבנה בשנות ה-80 של המאה ה-19 והוא פעל עד ראשית 1953. בשנת 1976 התגוררו בלאילשי 50 משפחות. מעמד מיוחד היה לספר התורה של יהודי לאילשי, שהאמינו כי הספר מגן עליהם וקשרו בו אגדות רבות. זהו ספר התורה הקדום ביותר שהיה קיים בגאורגיה. הספר נשמר בבית הכנסת של הכפר עד לשנת 1939. האופן שספר התורה הופיע בכפר לא ברור דיו עד היום, אם כי ברור כי מדובר בספר עתיק מאוד. הספר נקרא "לאילַשיס בּיבּליא" ("ლაილაშის ბიბლია", "ספר התורה של לאילשי") או "סוואנוּרי בּיבּליא" ("სვანური ბიბლია", "ספר התורה הסוואני") על שום הטענה כי מקורו בסוואנתי. תנ"ך מן המאה העשירית יפורסם בגרוּזיה הסובייטית, דבר, 28 במרץ 1967 עניני היהודים: ברוסיה: נשרפים, הזמן, 4 בינואר 1914 יהדות לאילשי, באתר "אנו – מוזיאון העם היהודי" מרדכי אלטשולר, יהדות במכבש הסובייטי: בין דת לזהות יהודית בברית המועצות, 1941-1964, עמ' 480, מרכז זלמן לתולדות ישראל, ירושלים, מסת"ב 9789652272256 ליל באאזובה, יהודי גאורגיה בתקופת השלטון הסובייטי, עמ' 105 ערך זה הוא קצרמר בנושא יהדות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ענת אנגלמאייר

ענת אנגלמאייר היא צ'לנית ישראלית, ילידת קיבוץ סאסא בגליל העליון. משנת 1989 למדה אצל הצ'לנים עוזי ויזל והלל צורי. אנגלמאייר היא בוגרת תלמה ילין והמרכז למוזיקה ירושלים שבמשכנות שאננים. שירתה בצה"ל כמוזיקאית מצטיינת. משנת 1994 עד 1999 למדה ענת אנגלמאייר בקונסרבטואר בפריז אצל הצ'לן מישל שטראוס ושיעורי מוזיקה קאמרית אצל מורים שונים, ביניהם דריה אובורה, מוריס בורג ועוד. כן השתתפה בכיתות אמן של צ'לנים ידועי-שם, ביניהם מרק דרובינסקי, ברנרד גרינהאוס ועוד. בשנים אלה השתתפה בפסטיבלי מוזיקה בצרפת, גרמניה וישראל. בשנת 1999 הזמין אותה ברנרד גרינהאוס להמשיך את לימודיה אצלו בקייפ קוד בארצות הברית. לאורך כל שנות לימודיה קיבלה מלגות מקרן התרבות אמריקה-ישראל. ב-2003 חזרה לישראל ומאז הופיעה עם התזמורת הסימפונית ירושלים, התזמורת הסימפונית חיפה, הסינפונייטה הישראלית באר שבע, התזמורת הקאמרית הישראלית, תזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית, אנסמבל קפריזמה, אנסמבל מוזיקה נובה, אנסמבל סולני תל אביב ואנסמבל המאה ה-21. היא ניגנה בקאמרטה הישראלית ירושלים ואף הופיעה עמה כסולנית. משנת 2004 עד 2007 הייתה חברת בטריו מיתרים אראטו ומשנת 2006 היא חברה קבועה באנסמבל מיתר. ענת אנגלמאייר, ברשת החברתית פייסבוק ענת אנגלמאייר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ענת אנגלמאייר, באתר ספוטיפיי אתר הבמה", על טריו מיתרים אראטו 26 בינואר 2006 הקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה ע"ש תד אריסון, "מה זה הרעש הזה", תוכנית לילדים 2015 האוניברסיטה הפתוחה, בית דניאל, זכרון יעקב28 ביוני 2013
חאזרת סובמן

חאזרת מג'ידוביץ סובמן (ברוסית: Хазре́т Меджи́дович Совмен; נולד ב-1 במאי 1937) הוא פוליטיקאי רוסי לשעבר ואיש עסקים מצליח ממוצא צ'רקסי. סובמן כיהן כנשיאה השני של אדיגיה, אחת משלוש הרפובליקות הצ'רקסיות בצפון הקווקז. בנוסף, מחזיק סובמן תואר פרופסור מטעם אוניברסיטת מייקופ, והוא מייסדה ונשיאה של חברת "פוליוס", חברת כריית הזהב המובילה ברוסיה. סובמן נולד ב-1937 בעיירה אפיפסיפ שבאדיגיה. ב-1961, עם סיום לימודיו התיכוניים ושירות בצבא בחיל הים הרוסי, החל סובמן לעבוד בתור נהג בולדוזר במכרה זהב במחוז מגדן . במקביל הוא סיים לימודי הנדסה במכון למהנדסי כרייה בלנינגרד. ב-1966 נבחר כיושב ראש קואפרטיב כריית הזהב "וושכוד" וב-1969 כיושב ראש של חברת "סויוז". ב-1980 ייסד את חברת "פוליוס" שהייתה פעילה בכריית זהב במחוז קרסנויארסק. בשנת 2000 התמנה סובמן כראש מפלגת "אדיגיה שלנו", אשר זכתה במושבים רבים בבחירות. הוא היה ממתנגדיו העיקריים של נשיא אדיגיה דאז אסלן דז'רימוב. ב- 2001 הכריז על מועמדותו לנשיאות הרפובליקה. הוא נכנס לתפקידו ב-8 בפברואר 2002 במקומו של אסלן דז'רימוב וכיהן כנשיא הרפובליקה עד 13 בינואר 2007, אז הוחלף על ידי נשיא אדיגיה הנוכחי, אסלן תחאקושינוב. בתקופת כהונה כנשיא הוא מכר את החזקותיו בחברות לכריית זהב. סובמן נחשב לאחד מתומכיו של ולדימיר פוטין וחבר במפלגת רוסיה המאוחדת. מדיה וקבצים בנושא חאזרת סובמן בוויקישיתוף
מספר מזל (מתמטיקה)

במתמטיקה, מספר מזל הוא מספר השייך לתת קבוצה של המספרים הטבעיים, המכילה מספרים שנותרו לאחר ניפוי בשיטה דומה לשיטת הנפה של ארטוסתנס המוצאת ראשוניים. אלגוריתם הניפוי למציאת מספרי מזל: נתחיל בסדרת המספרים הטבעיים החל מ־1: 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19, 20, 21, 22, 23, ... ואז ננפה את כל המספרים הזוגיים: 1, 3, 5, 7, 9, 11, 13, 15, 17, 19, 21, 23, ... המספר השני בסדרה הוא 3, ולכן ננפה כעת כל מספר שלישי בסדרה: 1, 3, 7, 9, 13, 15, 19, 21, ... המספר השלישי בסדרה הוא 7, ולכן ננפה כעת כל מספר שביעי בסדרה: 1, 3, 7, 9, 13, 15, 21, ... וכן הלאה. המספרים הנותרים בסוף התהליך נקראים "מספרי מזל"; מספרם אינסופי. המספרים הראשונים בסדרה זו הם: 1, 3, 7, 9, 13, 15, 21, 25, 31, 33, 37, 43, 49, 51, 63, 67, 69, 73, 75, 79, 87, 93, 99 ... לקבוצת מספרי המזל יש כמה תכונות דומות לאלו של המספרים הראשוניים; למשל, שכיחותם האסימפטוטית דומה לזו שקובע משפט המספרים הראשוניים (כלומר, יש בערך   x log ⁡ ( x ) {\displaystyle \ {\frac {x}{\log(x)}}} מספרי מזל בין 1 ל- x). לא ידוע האם יש אינסוף מספרי מזל שהם בעת ובעונה אחת מספרים ראשוניים. מספר מזל, באתר MathWorld (באנגלית) סדרת מספרי המזל באתר OEIS – האנציקלופדיה המקוונת לסדרות של מספרים שלמים
המשולש הפדרלי

המשולש הפדרלי (באנגלית: Federal Triangle) הוא מתחם משולש בצורתו, במרכז העיר וושינגטון, בירת ארצות הברית. המתחם גובל ברחוב 15, שדרת החוקה ושדרת פנסילבניה. במתחם מצויים מבנים רבים של הממשל הפדרלי של ארצות הברית, ומכאן שמו. בין המבנים שבמתחם: בניין משרד המשפטים על שם רוברט פ. קנדי - המבנה המרכזי של משרד המשפטים של ארצות הברית, בניין הרברט סי. הובר (בניין משרד המסחר של ארצות הברית), האקווריום הלאומי, בניין הדואר הישן, מרכז המסחר הבינלאומי על שם רונלד רייגן, בניין הארכיב הלאומי של ארצות הברית, הבניינים הראשיים של מס ההכנסה בארצות הברית, בנייני הרשות להגנת הסביבה של ארצות הברית, בניין רשות הסחר הפדרלי ומרכז המבקרים של הבית הלבן. מרבית הבניינים נבנו בשנות ה-30 של המאה ה-20 בסגנון ניאו קלאסי, אולם לבתים גגות רעפים אדומים בסגנון ספרדי. במתחם מצויה אחת מתחנות הרכבת התחתית של וושינגטון. בנייני המשולש הפדרלי בניין אריאל איוס, המשולש הפדרלי המשולש הפדרלי, ברקע אנדרטת וושינגטון, בקרבת התמונה בניין אריאל ריוס ובמרכז התמונה מכון קנאן ובניין רונלד ריגן מדיה וקבצים בנושא המשולש הפדרלי בוויקישיתוף רשימת בניינים במשולש הפדרלי (באנגלית)
מכון רמון ליול

מכון רמון ליול (בקטלאנית: Institut Ramon Llull, IRL) הוא מוסד חינוכי ותרבותי אשר פועל להפצת הלשון הקטלאנית ותרבותה. משרדי המכון נמצאים בעיר ברצלונה, בירת קטלוניה. המכון הוקם על ידי הממשלות האוטונומיות של קטלוניה והאיים הבלאריים בשנת 2002 והוא פועל מטעמן. בשנת 2007 הודיעה ממשלת אנדורה דוברת הקטלאנית שגם היא תצטרף לניהול המשותף של המכון. המכון נקרא על שם רמון ליול - סופר ופילוסוף מהאיים הבלאריים, היוצר המשמעותי הראשון שכתב בשפה הקטלאנית. מכון רמון ליול פועל בשיתוף עם המכון ללימודים קטלאניים לקידום השפה והתרבות הקטלאנית בעולם באמצעים שונים: העברת קורסים בקטלאנית במוסדות חינוך בעולם ועריכת מבחנים בשליטה בשפה ייצוג של תרבות וספרות קטלאנית באירועים תרבותיים, כגון ירידי ספרות תמיכה בתרגום ספרים קטלאניים לשפות זרות שיתוף פעולה עם ארגונים העוסקים בלשון הקטלאנית וסיוע להם בקידום מחקר אקדמי על השפה, הספרות והתרבות הקטלאנית הכשרת מורים לקטלאנית בין הפעולות הבולטות של המכון היו הבלטת נושא הספרות הקטלאנית בירידי ספרים בינלאומיים בגוודלחרה (2004) ובפרנקפורט (2007). מדיה וקבצים בנושא מכון רמון ליול בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מכון רמון ליול מכון רמון ליול, ברשת החברתית פייסבוק מכון רמון ליול, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מכון רמון ליול, ברשת החברתית אינסטגרם מכון רמון ליול, ברשת החברתית LinkedIn מכון רמון ליול, סרטונים בערוץ היוטיוב מכון רמון ליול, באתר פליקר La cultura catalana, invitada de honor de la FIL 2004 אתר יריד הספרים של פרנקפורט
מרי מקדונל

מרי איילין מקדונל (באנגלית: Mary Eileen McDonnell; נולדה ב-28 באפריל 1952), שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקנית, זוכת פרס סאטורן ופרס אובי שהייתה מועמדת לשני פרסי אוסקר על משחקה בסרטים "רוקד עם זאבים" ו-"דג התשוקה". מקדונל נולדה בווילקס בייר, פנסילבניה וגדלה באית'אקה, ניו יורק, שם סיימה אוניברסיטה והחלה בלימודי דרמה. היא הצטרפה לחברת התיאטרון היוקרתית "לונג וורף", שבה עבדה במשך 20 השנים האחרונות. מקדונל נשואה לשחקן רנדל מל ולהם שני ילדים, אוליביה ומייקל. מקדונל זכתה בפרס אובי (פרס התיאטרון של אוף ברודוויי) על משחקה במחזה Still Life בשנת 1980. כמו כן השתתפה במחזות "קורותיה של היידי" ו"קיץ ועשן" של המחזאי טנסי ויליאמס. לאחר 21 שנות קריירה בתיאטרון, עשתה מקדונל את פריצתה הגדולה בסרט רוקד עם זאבים משנת 1990 כ"עומדת עם אגרוף", אמריקנית שגודלה בידי אינדיאנים משבט הסו, תפקיד שהקנה לה מועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר. בשנת 1993 היא קיבלה מועמדות שנייה לפרס אוסקר, הפעם לתפקיד שחקנית ראשית בסרט הקולנוע "דג התשוקה". כמו כן, הופיעה לצד פטריק סווייזי בסרט "טייגר" משנת 1988. סרטים נוספים שבהשתתפותה היו דוני דארקו, גרנד קניון, היום השלישי וסניקרס. בטלוויזיה, מקדונל השתתפה באופרת הסבון "As The World Turns" משנת 1980 וכיכבה בסיטקום רפואי בשם "E/R" (אנ') בשנת 1984 לצד אליוט גולד וג'ורג' קלוני, כמו גם בהופעת אורח בשנת 2001 בסדרה ER, עליה הייתה מועמדת לפרס אמי לשחקנית אורחת בסדרת דרמה. בשנים 2003–2009 מקדונל השתתפה בסדרת המדע בדיוני בטלסטאר גלקטיקה, עליה זכתה בפרס סאטורן בקטגוריית השחקנית הראשית הטובה ביותר לשנת 2008. בין השנים 2009–2012 השתתפה בסדרת הטלוויזיה המפענחת" בתפקיד שרון ריידר מפקדת היחידה לחקירת שוטרים. בשנת 2012 הייתה מועמדת שוב לפרס אמי לשחקנית אורחת בסדרת דרמה. לאחר ירידת הסדרה "המפענחת", המשיכה בסדרת המשך שעלתה באוגוסט 2012 בשם "המפענחת: פשעים חמורים" והפכה למפקדת היחידה. בשנת 2017 שיחקה בעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה "פארגו" בתור האלמנה רובי גולדפרב. בשנת 2023 היא שיחקה במיני-סדרת האימה "נפילת בית אשר" שיצר מייק פלנגן לשירות הסטרימינג של נטפליקס ומבוסס על הסיפור הקצר באותו שם מאת אדגר אלן פו. מדיה וקבצים בנושא מרי מקדונל בוויקישיתוף מרי מקדונל, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מרי מקדונל, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי מרי מקדונל, באתר AllMovie (באנגלית) מרי מקדונל, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) מרי מקדונל, באתר Metacritic (באנגלית) מרי מקדונל, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) מרי מקדונל, באתר אפל מיוזיק (באנגלית)
פקסימיליה

האם התכוונתם ל... פקס – מכשיר לשידור דפים בקו טלפון מהדורת פקסימיליה – עותק צילומי של יצירה
שלמה כהן-צידון

שלמה כהן-צידון (15 בפברואר 1923 - 16 בפברואר 2012) היה חבר הכנסת בכנסת השישית. כהן-צידון נולד באלכסנדריה שבמצרים לראובן ולפרידה (הוריו היו ילידי צידון שבלבנון), בה הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון "דה מאנש" בעיר ובבית הספר הגבוה למסחר. היה פעיל בתנועה הציונית במצרים. ניהל את בית הספר היהודי דה לה פרגולה שבאלכסנדריה. בשנת 1949 עלה לישראל. הוא למד בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב והוסמך לעורך דין בשנת 1956. בשנים אלו היה פעיל בהתאחדות עולי מצרים. בשנת 1960 דרש בשם עולי מצרים שמדינת ישראל תשתמש ברכוש מצרי מוקפא לפיצוי עולי מצרים שהשאירו במצרים את רכושם. הוא גם פעל בקרב יוצאי עדות המזרח בישראל, הוציא לאור את כתב העת "אל המזרח" ומשך תקופה היה פעיל במפא"י. היה עורך הדין של משפחת שוחמכר בעת פרשת יוסל'ה שוחמכר והוציא ספר בשם "איפה יוסל'ה" בהוצאת העולם הזה. כן ייצג את אשתו של חיים יהודה. בשנת 1961 היה כהן-צידון שותף לייסוד המפלגה הליברלית הישראלית. הוא הוצב במקום ה-27 ברשימת גח"ל לקראת הבחירות לכנסת השישית, אך לא נכנס לכנסת לאחר שהרשימה קיבלה רק 26 מנדטים. כהן-צידון נכנס לכהן כחבר הכנסת בשנת 1966 לאחר פטירתו של אליהו מרידור. הוא היה פעיל בוועדת הפנים, ועדת החינוך והתרבות וועדת העבודה. ביולי 1968 הוא פרש מהליברלים והקים סיעת יחיד. בפברואר 1969 הצטרף לסיעת המרכז החופשי. עם תום כהונת הכנסת השישית בשנת 1969 חדל לכהן כחבר כנסת. לאחר הסכם השלום עם מצרים התבטא: הקמת ישובים בשטחים הערביים הכבושים הפכו להיות חסרי משמעות. אם ערפאת היה בא לירושלים הייתי מסכים לסגת מהגדה המערבית ולהקמת מדינה פלסטינית. אני מכיר את הערבים, ואני משוכנע שאנחנו יכולים לחיות איתם. — מחלוקת בציון, פרק עשירי נפטר בפברואר 2012, היה נשוי ללאה ואב לשלוש. דרמה באלכסנדריה (1945-55), הוצאת שחור על גבי לבן, 1965 שלמה כהן-צידון, באתר הכנסת שלמה כהן-צידון, באתר כנסת פתוחה דוד תדהר (עורך), "שלמה כהן-צידון", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יד (1965), עמ' 4486 שלמה כהן-צידון (1923-2012), דף שער בספרייה הלאומית הוסמכו 70 עורכי דין חדשים, דבר, 20 במרץ 1956 נציגי עולי מצרים אצל בן גוריון, דבר, 11 בדצמבר 1956 עולי מצרים דורשים פיצויים על רכושם שנשדד מהרכוש המצרי המוקפא, חרות, 10 בנובמבר 1960 נדחתה תביעת רינה יהודה, מעריב, 27 ביולי 1960 עלה על סוס חדש, מעריב, 16 ביוני 1961 כהן צידון הודיע על פרישתו מגח"ל והקמת סיעת יחיד, דבר, 30 ביולי 1968 ערך זה הוא קצרמר בנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בני משה (אגודה ציונית)

בני משה היה ארגון סתרים מסוג ארגון אחווה גברי וציוני, שהוקם במתכונת דומה לארגון הבונים החופשיים. מייסד הארגון היה אחד העם. הארגון נוסד באודסה בשנת 1889 בתאריך ז' באדר, שעל פי המסורת היהודית הוא יום הולדתו ויום פטירתו של משה רבנו, ועל שמו הוא נקרא. החברים הידועים בארגון היו ד"ר יהודה לייב מטמון-כהן, שייסד מאוחר יותר את הגימנסיה העברית "הרצליה", הסופרים יהושע ברזילי ויהודה גור, העסקנים מנחם אוסישקין ומאיר דיזנגוף, הרופא ד"ר הלל יפה והסוחר ופעיל ההתיישבות יחזקאל דנין (סוכובולסקי), בביתו הוקם הסניף הארץ־ישראלי. הארגון פעל באמצעות הלשכות של תנועת "חובבי ציון" באודסה, בוורשה בווילנה וביפו. האגודה דגלה בהכשרה רוחנית שתטפח לאומיות יהודית מוסרית כהכנה להתיישבות בארץ. היא כללה מאה חברים בקירוב, שנבחרו בקפדנות. ב-1896 הצטרף אליה חיים ויצמן. חברי הארגון חיפשו דרך חדשה בתוך תנועת חובבי ציון, בהנהגת אחד העם, הם דגלו בציונות הרוחנית. רבים מחברי התנועה חשו כי התנועה חייבת בשינוי רדיקלי, שינוי שיפנה את המאמץ העיקרי מעלייה לארץ ישראל או מאמצים דיפלומטיים במסגרת הציונות המדינית, אל תהליך "הכשרת הלבבות" ולהרחיב בקרב העם את רעיון הלאומיות היהודי: ...להרחיב מעט מעט ממשלת הרעיון בקרב העם, עד שיקומו לו פועלים אמתיים, שיהיו מוכשרים מכל הצדדים לעסוק בהוצאתו לפעולה. — (אחד העם, "לא זה הדרך!") חברי הארגון, הקשור קשר הדוק לארגון מנוחה ונחלה, באו משורות חובבי ציון ותפקידו המוצהר היה "להכשיר את הדור למילוי תפקידיו הלאומיים", דהיינו "הכשרת הלבבות". הם סברו כי על מנת להגשים את התחייה הלאומית של היהודים בארץ ישראל יש להכשיר הנהגה של יחידי סגולה שינהיגו את העם. חברי האגודה הצעירים יצאו בעיקר נגד אפוטרופסות הברון רוטשילד במושבות והתערבותו בהתנהלות היישוב. חברי הארגון פעלו להקמת בתי ספר, ובפרט בתי ספר לבנות, אספו ספרים לשם הקמת ספריות בארץ ישראל, הוציאו לאור עיתון בשם "מכתבים מארץ ישראל". בווארשה יסדו את הוצאת הספרים "אחיאסף" ואת "השילוח". ל"בני משה" קמו מתנגדים משני כיוונים: חובבי ציון רבים דרשו שלא לעכב את העבודה המעשית בארץ, וחרדים חששו כי כוונת "בני משה" היא להנהיג רפורמה בדת. האגודה הייתה חסרת תוכנית פעולה מעשית וכוחה נחלש. היא התפרקה בשנת 1897 לאחר שמונה שנות פעולה. רחובות ברמת גן ותל אביב נקראו על שם הארגון. דר' א. י. פריידענבערג, "זכרונות פון א ציוניסטישן סאלדאט", יצא לאור ביידיש ב-1938, בבריסל כינוס נציגי היישוב החדש ביפו 1894, קתדרה 66, דצמבר 1992 יוסף שלמון, ‏תהליכי הקיטוב בישוב היהודי בארץ במחצית הראשונה של שנות ה-90, קתדרה 12, יולי 1979 אסתר שטיין-אשכנזי, ‏אגודת "בני משה", מרכזה בוורשה וזיקתה לתנועת חיבת ציון, הציונות י"א, 1986, עמ' 29–64 נורמן רוז, חיים ויצמן, פרק ב, עמ' 26. כתבי אחד העם בפרויקט בן-יהודה אסתר שטיין-אשכנזי, ‏אגודת "בני משה", מרכזה בוורשה וזיקתה לתנועת חיבת ציון, הציונות י"א, 1986, עמ' 31