laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אוטו והלר

גנרל אוטו והלר (בגרמנית: Otto Wöhler;‏ 12 ביולי 1894 – 5 בפברואר 1987) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה. והלר נולד ב-12 ביולי 1894 בבורגוודל, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1913 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-167 (אלזס העליונה ה-1), ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה שבה נפצע כמה פעמים. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, אות הפציעה בכסף, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918. לאחר המלחמה נשאר והלר ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בינואר 1938 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 באפריל באותה שנה מונה לקצין אג"ם קבוצת הארמייה ה-5. עם פרוץ המלחמה מונה והלר לקצין אג"ם הארמייה ה-14, והשתתף עימה במהלך המערכה בפולין. ב-18 בדצמבר 1939 מונה והלר לראש מטה הקורפוס ה-17, והשתתף עמו בשלב השני במערכה על צרפת כחלק מהארמייה ה-12 במסגרת קבוצת ארמיות A. ב-1 באוקטובר 1940 מונה והלר לראש מטה הארמייה ה-11, והשתתף עימה במהלך מבצע ברברוסה כחלק מקבוצת ארמיות דרום. ב-1 בינואר 1942 הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-26 בינואר 1942 קיבל את עיטור הצלב הגרמני בזהב. ב-1 באפריל 1942 הוא מונה לראש מטה קבוצת ארמיות מרכז, וב-1 באוקטובר 1942 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. ב-1 במרץ 1943 פרש מתפקידו, וב-1 באפריל 1943 מונה למפקד הקורפוס ה-1, שהיה חלק מהארמייה ה-18 במסגרת קבוצת ארמיות צפון. ב-1 ביוני 1943 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים, ובאוגוסט 1943 השתתף עם הקורפוס שבפיקודו בקרב לדוגה השלישי, ועל פעולותיו בקרב קיבל ב-14 באוגוסט 1943 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-15 באוגוסט 1943 מונה למפקד פלגת הארמייה קמפף, שהפכה שבוע לאחר מכן לארמייה השמינית, שהייתה חלק מקבוצת ארמיות דרום, ולחם עימה במהלך קרבות הנסיגה מדרום אוקראינה לרומניה במהלך 1943–1944. באוקטובר 1944 השתתפו הכוחות שבפיקודו בקרב דברצן, במהלכו כותרו 3 קורפוסים ניידים סובייטים וספגו אבדות כבדות, ועל כך קיבל ב-28 בנובמבר 1944 תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, אולם היטלר סירב להעלותו לדרגת גנרל-אוברסט, משום שלא היה תומך של המפלגה הנאצית. ב-28 בדצמבר 1944 מונה והלר למפקד קבוצת ארמיות דרום, והנס קרייזינג החליף אותו בפיקוד על הארמייה השמינית. והלר פיקד על קבוצת הארמיות במהלך בלחימה במערב הונגריה עד ה-6 באפריל 1945. בסוף המלחמה נפל והלר בשבי בעלות הברית. לאחר המלחמה נשפט והלר במשפטי נירנברג על פשעי מלחמה, וב-27 באוקטובר 1948 נדון ל-8 שנות מאסר, אך בינואר 1951 שוחרר והלר מהכלא. לאחר שחרורו התגורר והלר בבורגוודל עד למותו ב-5 בפברואר 1987. מדיה וקבצים בנושא אוטו והלר בוויקישיתוף אוטו והלר באתר lexikon-der-wehrmacht בגרמנית
קופה אמריקה 1991

תחרות הקופה אמריקה 1991 (1991 Campeonato Sudamericano Copa América), הוא גביע אליפות אמריקה הדרומית בכדורגל ה-35. הטורניר נערך בצ'ילה בין ה-6 ל-21 ביולי 1991, ואורגן על ידי התאחדות הכדורגל הדרום אמריקאית (CONMEBOL). כל עשר הנבחרות החברות בהתאחדות השתתפו, ובפעם האחרונה עד כה לא הצטרפו אליהן נבחרות אורחות. בטורנירים הבאים צורפו לפחות שתי נבחרות אורחות בכל טורניר, על מנת להגדיל את מספר המשתתפות ל-12. הטורניר חולק לשני בתים מוקדמים בני חמש נבחרות כל אחד, ומכל בית העפילו שתי נבחרות לבית הגמר. נבחרת ארגנטינה סיימה ראשונה בבית הגמר, ובכך זכתה בטורניר בפעם ה-13 בתולדותיה, והראשונה מאז 1959. הטורניר שוחק בארבעה אצטדיונים, בארבע ערים שונות. הגדול מביניהם, האצטדיון הלאומי של צ'ילה בסנטיאגו, אירח את כל משחקי בית הגמר, בשלושה ימים של הצגה כפולה. בשלב זה, מחולקות הנבחרות לשני בתים בני חמש נבחרות כל אחד. הנבחרות נפגשות אחת עם השנייה פעם אחת, ושתי הראשונות מכל בית מעפילות לבית הגמר. עבור כל ניצחון זוכה הנבחרת בשתי נקודות, ועבור כל תוצאת תיקו זוכה הנבחרת בנקודה אחת. במקרה של שוויון בנקודות, תדורג גבוה יותר: הנבחרת בעלת פער השערים הטוב יותר הנבחרת בעלת מספר שערי הזכות הגבוה יותר הנבחרת המנצחת במשחק בין השתיים הנבחרת שתנצח בהגרלה שתיערך ביניהן 6 שערים ארגנטינה גבריאל בטיסטוטה 5 שערים צ'ילה איבן סמוראנו 3 שערים ברזיל ברנקו צ'ילה הוגו רוביו קולומביה אנטוני דה אווילה פרגוואי לואיס אלברטו מונסון אורוגוואי פיטר מנדס מדיה וקבצים בנושא קופה אמריקה 1991 בוויקישיתוף קופה אמריקה 1991 ב-rsssf
Face.com

פייס. קום הייתה חברת סטראט-אפ ישראלית שהוקמה בשנת 2007 על ידי גיל הירש ועסקה בפיתוח טכנולוגיית זיהוי פנים ובפתרונות תיוג פנים אוטומטי ברשתות חברתיות כגון פייסבוק וטוויטר ובמנועי חיפוש. ביוני 2012 החברה נרכשה על ידי חברת מטא ופעילותה הוטמעה בזו של פייסבוק. חברת פייס. קום הוקמה בשנת 2007 על ידי גיל הירש (CEO), יניב טייגמן (CTO), מוטי שניברג (יו"ר) ואדן שוחט. השקיעו בה יניב גולן מקרן לול ונצ'רס, יריב גילת, אדן שוחט ומוטי שנייברג מקרן גידור, שהשקיעו בחברה כמיליון דולר בסך הכל. בשנותיה הראשונות עסקה החברה בפיתוח טכנולוגיית זיהוי פנים ייחודית שהתבססה על כלי ממשק API שאפשר לגופי צד שלישי, (לרב תוכניתנים) להשתמש בטכנולוגיה זו לשימושים שונים כגון אפליקציות שהם מפתחים, שירותים שונים או צרכים מסחריים תמורת דמי רישיון. במרץ 2009 פייס. קום השיקה את אפליקציית photo finder אשר אפשרה למשתמשי פייסבוק לחפש תמונות בהן הם מופיעים אשר הועלו על ידי משתמשים אחרים. בנובמבר 2009 השיקה אפליקציה בשם Photo Tagger ברשת החברתית פייסבוק. האפליקציה איפשרה לכל משתמש לתייג את התמונות של חבריהם בפייסבוק באופן אוטומטי. מאז פייס. קום יצאה מפייסבוק והחלה לעבור לתחומים נוספים, כגון הסלולר, בו שיתפה פעולה עם קומברס. בספטמבר 2010 חברת יאנדקס הרוסית וקרן רודיום של דניאל רקנאטי השקיעו יחד 4.3 מיליון דולר בחברת פייס. קום. בשנת 2010 פייסבוק רכשה רישיון לשימוש בטכנולוגיה של Face.com כדי להציע למשתמשיה תיוג אוטומטי של חברים המופיעים בתמונות שהעלו. באפריל 2012 שדרגה את ממשק ה-API שלה והוסיפה לתוכו גם אפשרות לזיהוי מין המצולם וגילו. במאי 2012 השיקה אפליקציית האייפון klik המאפשרת תיוג פנים תוך כדי צילום והעלאתו לרשתות החברתיות. ביוני 2012 החברה נרכשה על ידי פייסבוק בסכום שהוערך בכ-100 מיליון דולר. גם הוערך שמייסדי פייס. קום קיבלו כ-5 מיליון דולר כל אחד. בעקבות הרכישה חמישה מתוך עשרת עובדי החברה בישראל עברו למשרד המשני של פייס. קום בקליפורניה והשאר פוטרו. זו הייתה הרכישה השנייה שפייסבוק ביצעה בישראל, לאחר סנפטו. לאחר הרכישה, קרן החזית האלקטרונית ופעילים למען פרטיות ברשת פרסמו מכתב בו הם מביעים את דאגתם מרכישה זו. בהמשך, הסנאטור אל פרנקן ערך שימוע מיוחד בסנאט האמריקאי בנושא טכנולוגיית זיהוי הפנים של פייסבוק ולהשלכותיה של רכישה זו. ביולי 2012 פייסבוק סגרה את פייס. קום ועובדיה עברו למשרדי פייסבוק. זיהוי ביומטרי אתר האינטרנט הרשמי של Face.com face.com אבנר קשתן וגילעד נס, קומברס הציגה מערכת זיהוי פנים שמקשרת לפייסבוק, באתר כלכליסט, 16 בפברואר 2010 פייסבוק רכשה את face.com הישראלית בכ-100 מיליון דולר, באתר TheMarker‏, 18 ביוני 2012 Robin Wauters, Face.com's API Now Lets Developers Scan 5,000 Photos Per Hour, Free Of Charge, TechCrunch, ‏2011-02-10 (באנגלית אמריקאית)
יסודות כימיים

טבלה זו מציגה את רשימת היסודות הכימיים, הערוכה לפי מספר אטומי, בסדר עולה. בתחתית העמוד ישנן הערות, המבארות את משמעותן של הכותרות בטבלה. כברירת מחדל היסודות מסודרים לפי המספר האטומי שלהם. ניתן לשנות את התצוגה כך שתסודר לפי כל טור שהוא, על ידי לחיצה על הסמל בתיבה שבראש הטור. היסוד הבא בתור, שטרם יוצר הוא: אונונניום. הטבלה המחזורית אילון גלעד, ההברקה הגדולה שיצרה את שמות היסודות בעברית, באתר הארץ, 1 במאי 2019 טבלת היסודות בגוגל שיטס מס' - מספר אטומי פאזה - מצב צבירה בטמפרטורת החדר (גז, נוזל או מוצק) טמפ' התכה (קלווין) - טמפרטורת התכה/קיפאון בסולם קלווין. טמפ' רתיחה (קלווין) - טמפרטורת רתיחה/עיבוי בסולם קלווין. מסה אטומית - ביחידות מסה אטומית (amu). אלקטרונים - מערך האלקטרונים לפי קליפות. שנת גילוי - על פי הלוח הגרגוריאני או על פי תקופה: "קדום" - יסוד מוכר מן התקופה הפרה-היסטורית; "עתיק" - יסוד מוכר מן העת העתיקה.
הורודץ

הורודץ (בבלארוסית: Гарадзе́ц, האראדזייץ; בפולנית: Horodec; ביידיש: האראדעץ) היא עיירה במחוז ברסט שבמערב בלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית. הורודץ נזכרת לראשונה בשנת 1287 ככפר בבעלות נסיכים. בשנת 1589 הוענקו ליישוב זכויות עיר. בשנת 1784 נחפרה ליד העיירה תעלה המחברת בין הנהרות בוג ודנייפר. מימי שלטון האימפריה הרוסית השתייכה העיירה לנפת קוברין. בשנות השמונים של המאה ה-19 חוברה העיר לקו מסילת הברזל בריסק-פינסק. התיעוד הראשון לישיבת יהודים בהורודץ הוא מאמצע המאה ה-16, ובשנת 1623 נזכרה הקהילה בעיירה ככפופה לקהילת בריסק. בתחילת המאה ה-20 פעלו בהורודץ ארבעה בתי כנסת, בית מדרש ושני שטיבלים, האחד של חסידות סטולין והשני של חסידות קוברין. במהלך מלחמת העולם הראשונה נהרסו רוב בתי העיירה, ורוב יהודיה נמלטו ממנה. היהודים שנותרו בעיירה גויסו לעבודות כפייה על ידי הגרמנים, ומעת לעת ביצעו בהם כנופיות איכרים ("בלחובצים") מעשי התעללות. בין מלחמות העולם היגרו רבים מיהודי העיירה לצפון אמריקה ולדרום אמריקה, וחלקם עלו לארץ ישראל, עד שבעיירה נותרו כ-50 משפחות יהודיות, פחות ממחצית מתושביה. בתקופה זו התגברה בהורודץ הפעילות הציונית. לאחר שליטה סובייטית מספטמבר 1939, נכנסו הגרמנים לעיירה ב-24 ביוני 1941, וכעבור זמן קצר הוציאו בה להורג ארבעה יהודים באשמת קומוניזם. על יהודי העיירה הוטלו גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע וחיוב בעבודות כפייה. במאי 1942 רוכזו יהודי העיירה בגטו סגור, אליו הובאו גם יהודים מכפרי הסביבה. ב-26 ביולי 1942 נלקחו יהודי הגטו לתחנת הרכבת המקומית, והוסעו ממנה לאתר ההרג ברונה גורה, שם נרצחו כולם. 15 בעלי מקצוע יהודים שהושארו בחיים הועברו לגטו אנטופול, ושולחו להשמדה עם חיסול המקום. מדיה וקבצים בנושא הורודץ בוויקישיתוף ספר יזכור לקהילת הורודץ, בספריית העיר ניו יורק הורודץ באתר מרכז מורשת יהדות פולין הורודץ (Horodec), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "הורודץ", באתר השטעטל הווירטואלי אנדרו קוס, הורודץ, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1362), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
כיסא מתרומם

כיסאות מתרוממים, או כיסאות הרמה, הם כיסאות שלהם מנגנון מכני שמרים את הכיסא כולו מבסיסו, כדי להפוך את המעבר מתנוחת ישיבה לתנוחת עמידה לחלק יותר. כיסאות אלו שימושיים בעיקר לקשישים, תשושים ונכים. הם מאפשרים נוחות וניידות עצמאית מוגברת. מרביתם בנויים לנשיאת משקל של עד 200 קילוגרם, אך יש כאלו שמסוגלים לשאת גם מעל 300 ק"ג.[דרוש מקור] ישנן מספר וריאציות בסיסיות: דו-תנוחתי: תנוחת עמידה וישיבה עם הישענות קלה לאחור. הישענות זו אינה מאפשרת שינה, משום שהיא מותירה את גבו של המשתמש בזווית ישרה לירכיו. תלת-תנוחתי: מאפשר גם הישענות לאחור בזווית של 135 מעלות לאחור. דבר המאפשר למרבית בני האדם לישון עליו. בלתי מוגבל: מתאפשרת הישענות בכל רמה שהיא, כולל הישענות לשכיבה, בנוסף משענות הגב והרגליים נעות בנפרד. תנוחת אפס כבידה: דומה לבלתי מוגבל, אך היכולת המוספת למקם את האדם ב'תנוחת האפס כבידה' שבה רגלי האדם נמצאות מעל לליבו. יתרון זה מועיל לבעלי בעיות במחזוריות הדם, קיבולת ריאה מופחתת ובעיות וכאבי גב. קיימות כריות הרמה, הנמכרות כחלופה לכיסאות היקרים יותר או כתוספת אליהם. את הכריות ניתן להתקין על כל מרחב ישיבה יציב, אך על המפעיל להיות מודע לסכנות האפשריות, ולכך שהמתקן עלול להיות לא יציב אם הותקן לא כראוי או נעשה בו שימוש בצורה שגויה. כיסאות הרמה עלולים להוות סכנה, בייחוד סכנת הילכדות. כדי למזער את האפשרות הזו נקבעו תקני בטיחות רשמיים שעל הכיסאות לעמוד בהם לפני שיותרו לשיווק. התקן הבריטי(אנ') BS8474 מ-2006 הוא אחת הדוגמאות לכך. מדיה וקבצים בנושא כיסא מתרומם בוויקישיתוף "Calling all Manufacturers of Rise / Recliner Chairs". Furniture Industry Research Association. אורכב מ-המקור ב-2015-09-25. נבדק ב-25 בינואר 2011. {{cite web}}: (עזרה)(באנגלית)
הורוכוב

הורוכוב (באוקראינית: Горохів, הורוכיב; בפולנית: Horochów; ביידיש: הארחוב - ארכעוו) היא עיירה במחוז ווהלין שבמערב אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. הורוכוב נזכרת לראשונה בשנת 1450, כאשר קז'ימייז' הרביעי, מלך פולין, מסר אותה לידי משפחת אצולה. במאה ה-16 הוענקו ליישוב זכויות עיר, אשר אושרו בידי זיגמונט השלישי ואזה בשנת 1601. לאחר חלוקת פולין השנייה, בשנת 1793, נקבע הגבול בין האימפריה הרוסית ואוסטריה בסמוך לעיירה, והדבר הביא לפיתוחה המסחרי. בתקופת הרפובליקה הפולנית השנייה הפכה הורוכוב לבירת נפה, והיא פותחה בקצב מהיר. התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא משנת 1536, ובזכויות העיר שאושרו ליישוב הותר ליהודים לשבת בה ברחוב מסוים. במהלך פרעות ת"ח ות"ט נפגעו יהודי היישוב, אך הקהילה במקום השתקמה, ובשנת 1700 נערכה בה ישיבת גליל ווהלין של ועד ארבע הארצות. במהלך מלחמת העולם הראשונה נפגעה הורוכוב מהפצצות, וחלק מבתיה נשרפו בידי החיילים הרוסים הנסוגים. כשנכנסו החיילים האוסטרו-הונגרים לעיירה, חייבו את תושביה בעבודות כפייה. בשנת 1918 נפגעה העיירה בפוגרומים שאירעו באוקראינה, ובעיירה קמה קבוצת הגנה עצמית יהודית. בין מלחמות העולם פעלו בהורוכוב חוגים ציוניים, לצד חוגים חסידיים, בעיקר מחסידויות אוליקה וטריסק. בעיר פעל גם אדמו"ר משושלת יאמפולה, רבי יצחק יונגרלייב. כמו כן פעלו בעיירה בית ספר עברי ומוסדות תרבות יהודיים. בשנת 1935 התקיימו בעיירה שני קיבוצה הכשרה, האחד של החלוץ, והשני של בית"ר. בשנות השלושים סבלו יהודי העיירה ממקרים רבים של בריונות אנטישמית. בשנים אלה נמנו בעיירה 3,120 יהודים, 40% מתושביה. במהלך מבצע ברברוסה, בסוף יוני 1941, נכבשה הורוכוב בידי הגרמנים, לאחר קרב עם כוחות הצבא האדום ששהו בה. הגרמנים מסרו תחילה את השליטה בעיירה לאוקראינים, אשר התעללו ביהודי המקום, ביצעו מעשי שוד, ואף רצחו מספר יהודים. בהמשך, הפעילו הגרמנים ממשל צבאי בעיירה, והטילו על יהודיה גזירות נוספות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע, חיוב בעבודות כפייה, וחובת תשלום סכומי כופר תוך פרקי זמן קצרים. כמו כן, מונה בעיירה יודנרט. באוגוסט 1941 הגיעה להורוכוב יחידת איינזצגרופן, ובסיוע אוקראינים מקומיים, רצחה כ-300 יהודים בגן העירוני. בראשית אוקטובר 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו, אליו הובאו בהמשך גם כ-2,000 יהודים מיישובי הסביבה. גטו זה חולק לגטו ל"יעילים" ולגטו ל"בלתי יעילים", והקצאת המזון בו הייתה מזערית. באוקטובר 1941 הובאו לגטו יהודי סנקביצ'ובקה. מעת לעת רצחו הגרמנים יהודים יחידים בגטו. ב-8 בספטמבר 1942 הובלו כ-5,000 יהודי הגטו לבורות ירי ליד הכפר צ'וייב (Chuyev), ונרצחו שם. ב-3 באפריל 1944 שוחררה הורוכוב בידי הצבא האדום. רק בודדים מיהודיה נותרו בחיים. מדיה וקבצים בנושא הורוכוב בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הורוכוב ספר יזכור לקהילת הורוכוב, בספריית העיר ניו יורק הורוכוב ב אתר מרכז מורשת יהדות פולין הורוכוב (Horochów), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם אסתר-בתיה וייסמן, הורוכוב, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1360–1362), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) הורוכוב (אוקראינה), דף שער בספרייה הלאומית
הורינגרוד

הורינגרוד (באוקראינית: Гориньград Перший, הורינְהְראד פיירשי; בפולנית: Horyńgród) היא עיירה במחוז רובנו שבמערב אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית. הורינגרוד, שנקראה בתחילה קריפה, שוכנת על נהר הורין, כ-6 ק"מ דרומית מערבית לטוצ'ין. העיירה נזכרת לראשונה במאה ה-16, והייתה רכושן של משפחת רדזיוויל ושל משפחת צ'טברטינסקי. במהלך פשיטת האימפריה השוודית בראשית המאה ה-18 חרב היישוב, בהמשך שוקם, ובשנת 1777 הוענקו לו מחדש זכויות עיר. במועד זה שונה שם היישוב ל"הורינגרוד". בין מלחמות העולם השתייכו יהודי הורינגרוד לקהילת טוצ'ין הסמוכה, והתקיימו בה שני בתי כנסת. כמו כן, פעלו בעיירה סניפים של תנועות הנוער החלוץ ובית"ר. בשנים אלה נמנו בעיירה למעלה מ-300 יהודים. בית הכנסת הגדול, שהיה ממוקם בבניין עתיק, עליו ספרו שנתרם לקהילה על ידי הפריץ. בסמוך לו היה בית מדרש קטן, ובו התפללו שמנה וסלתה של העיירה. בתחילת יולי 1941 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, וכעבור מספר ימים, רצחו שוטרים אוקראינים 25 גברים יהודים בה. בלילה של אותו יום נערך פוגרום ביתר יהודי העיירה, במהלכו נרצחו באכזריות כ-70 יהודים באמצעות נשק קר, ורכוש יהודי נשדד והוחרם. בהמשך, גורשו יהודי העיירה הנותרים לגטו טוצ'ין. מעטים מאלו שהשתתפו במרד בו, והצליחו להימלט ליערות, נותרו בחיים. רוב הצעירים בקריפה למדו עברית בבתי הספר בטוצ'ין, וחלקם גם למד בבית הספר בעיר רובנו הסמוכה, שנחשב לבית ספר טוב יותר. התלמידים ישנו בתנאי פנימייה בבתים פרטיים והיו מגיעים לבתי ההורים רק אחת לכמה שבועות. תושבי קריפה לקחו חלק בפעילות הארגונים היהודיים בטוצ'ין. בקריפה עצמה הוקם קן של תנועת ביתר. המפקד היה יוסף ווינר, המזכיר קאיוע מלמד. בוגרי הקן יצאו לקיבוץ הכשרה. בקיץ היו יוצאים הצעירים לשיט על נהר ההורין הסמוך. "שרים שירים ודנים בבעיות ציוניות" כך סיפר פנחס ארנס בזכרונותיו בשנת 1967 פורסם ספר יזכור על העיירה, בו לקחו חלק בכתיבה ובתרומות מידע מרבית הניצולים. בבית העלמין בחולון הוצבה בסוף שנות השבעים מצבת זיכרון לקדושי הקהילה. ועד לפני מספר שנים היו היום השואה מגיעים אליה יוצאי העיירה ובני משפחותיהם. לאחר נפילת מסך הברזל החלו משלחות ובודדים לבקר באזור. במרכז העיירה קריפה הוקמה מצבת זיכרון ליהודי העיר, והשטח גודר ונשתלו סביבו שתילים. במאגרי המידע של יד ושם קיימים רשומות על 269 קורבנות נאצים יהודים שחיו או נולדו בעיירה. מדיה וקבצים בנושא הורינגרוד בוויקישיתוף ספר הזיכרון של יהודי טוטשין קריפה - בספריית העיר ניו-יורק. הורינגרוד-קריפה באתר מרכז מורשת יהדות פולין הודי טוצ'ין וקריפה מול רוצחיהם: עשרים וארבע עדויות - בספריית העיר ניו-יורק פנחס ארנס, ספר הזכרון של יהודי טוטשין קריפה, ישראל: ארגון יוצאי טוטשין קריפה והסביבה, 1967, עמ' 66-67 Editor: B. H. Ayalon, Tuczin-Kripa, Wolyn; In Memory of the Jewish Community, jewishgen המאגר המרכזי של שמות קרבנות השואה, באתר יד ושם
יהושע בוימל

הרב יהושע בוימל (בכתיב יידי: בוימעל; באנגלית: Joshua Baumol; תר"ם, 1880 – ד' באלול ה'תש"ח, 8 בספטמבר 1948) היה רב אמריקאי יליד גליציה, מחבר הספר "עמק הלכה". נולד בעיירת המרפא קרושצ'ינקו (Krościenko) שבגליציה, לרב נחום (נכד מהר"ם מטיקטין), שהיה רב המקום הראשון, לפנים רבה של שצבניץ (שצ'אווניצה ויז'נה) וחסיד שינאווא, ולשרה בת רבי מאיר רפאל ציגלר (נרצחה בשואה בכ"ד באב תש"ב). אחיו היו נפתלי הרץ, מחבר השו"ת "אמרי שפר", והרב יואל משה, אביו של הרב יוסף מרדכי בוימל ושל הרב יהושע בוימל שהיה רבה של אופוצ'נו, תלמידו של הרב מאיר שפירא ונרצח בשואה. תחילה למד אצל אביו, ועוד בילדותו עבר ללמוד בעיר טרנוב ונודע בשם "העילוי מטארנא". כשהיה בן 13 פגש ברב שמואל אנגל מרדומישל שהתרשם ממנו וסמכו לרבנות. כמו כן סמכו הרב בנימין אריה וייס מצ'רנוביץ. לאחר פגישה עם האדמו"ר מוויז'ניץ הובא לישיבת ויז'ניץ וכיהן כראשה משנת 1908 ועד שנת 1911. זמן לא רב לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה נקרא לשמש רבה של סלטין שבבוקובינה, עם פרוץ המלחמה נמלט לבוהמיה, וכיהן כרב בקהילת "מחזיקי הדת" ברין. הרב בוימל היגר לארצות הברית בשנת תר"פ 1920 והיה לרב קהילת "עדת ישורון" בשכונת ויליאמסבורג שבברוקלין. באותה תקופה קיבל מכתב סמיכה נלהב מהאדמו"ר ממונקאטש. בוימל היה חבר אגודת הרבנים (UOR), והיה פעיל בוועד הכשרות שלהם, ושימש למשך זמן-מה כסגן-נשיא הוועד. היה גם ממקימי אגודת ישראל באמריקה, קבוצה לעזרה ליהודי אמריקה החרדים, היה נשיאה הראשון, ושימש במשך שנים כיושב ראש הוועד הפועל של אגודת ישראל. הוא הוכר על ידי רבנים ופוסקי הלכה אחרים כפוסק חשוב, והופנו אליו שאלות רבות בנושאי השעה. בין השאר הופנו אליו שאלות בנושא האינקובטור (עמק הלכה ח"א סימן מ"ה), בנושא אבקת חלב (ח"א סימן נ"ו), על היתכנות השימוש בבדיקת פוליגרף בבית דין (ח"ב סימן י"ד), ומספר שאלות בנושאים מסובכים דוגמת השואה ועגינות. עבודתו המרכזית היא שו"ת "עמק הלכה", שנדפס בשני כרכים: הכרך הראשון בתרצ"ד והשני בשנת תש"ה, ושוב בשנת 1976, בתוספת חיבור נוסף בשם "שלושה דורות" שעוסק בתולדות המשפחה מאת בעלה של בתו פרידה ובן אחיו רבי יוסף מרדכי שהיה רבה של קראון הייטס בשנת 1976. בשנת תשס"ח יצאה בניו יורק מהדורה מחודשת על ידי מכון גנזי דוד. הוא הותיר אחריו כתבי יד רבים, שלא ראו עדיין אור, ובהם שאלות ותשובות נוספות, חידושים על התלמוד ועל התנ"ך ודרשות. נפטר בברוקלין בהיותו בן 67 בעקבות התקף לב, ונקבר בבית הקברות בית דוד בלונג איילנד. הותיר אחריו את אשתו הענא בת שבתאי ויינברגר, בן ושלוש בנות. אחד מנכדיו הוא הרב נחום לאם מישיבה יוניברסיטי. בספר "עמק הלכה" מצטט הרב בוימל דברים משל נכדו הצעיר, ועונה לשאלותיו בהלכה. אשר זלקא ראנד (עורך), "הרב ר' יהושע בוימעל זצ"ל", תולדות אנשי שם ח"א, ניו יורק, תש"י, עמ' 8, באתר היברובוקס Moshe D. Sherman, Orthodox Judaism in America: A Biographical Dictionary and Sourcebook, Greenwood Publishing Group 1996, pp. 28-29 יוסף פרידענזאן, אין אנדענק פון אן אומנעקומענעס יונגן גדול, אידישע ווארט 189, תשרי תשל"ז, עמ' 43 אריה בן חנוך, גלעד למשפחת רבנים שפיארה את יהדות גאליציה, בית יעקב גיליון 191-192, טבת התשל"ו הרב ר׳ יהושע בוימעל ז״ל, בספר היובל - הפרדס דוד תדהר (עורך), "נפתלי הרץ בוימל", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יד (1965), עמ' 4449 וועידת הרבנים באמריקה, הצופה, 26 בינואר 1941 מהדורה זו, באתר אוצר החכמה. קברו ותמונת מצבתו חלק ב', סימן י"ג, סימן כ"ב, סימן מ"ה
שאלון-אן-שמפאן

שאלון-אן-שמפאן (בצרפתית: Châlons-en-Champagne) היא עיר בצפון מזרח צרפת, היא בירת מחוז מארן שבחבל גראנד אסט. שאלון-אן-שמפאן שימשה כבירתו של חבל שמפאן-ארדן עד הרפורמה המנהלית של שנת 2015, למרות היותה כרבע מגודלה של העיר הסמוכה ריימס. בעבר נקראה העיר שאלון-סור-מארן ובשנת 1998 שונה שמה רשמית לשאלון-אן-שמפאן. משערים כי באזור שאלון התרחשו בעבר מספר קרבות, כולל קרב שאלון בשנת 274 לספירה בין הקיסר הרומי אורליאנוס לבין קיסר האימפריה הגאלית טטריקיוס הראשון בשנת 451 התרחש הקרב במישורים הקטאלונים בין ברית של צבא רומי בפיקודו של פלביוס אאטיוס, וצבא ויזיגותי בפיקודו של תאודוריד הראשון, כנגד השבטים ההונים בפיקודו של מלכם אטילה. הקרב הסתיים בניצחון הקואליציה הרומית-ויזיגותית. בית החולים הראשון בעולם למצורעים הוקם בשאלון-אן-שמפאן בשנת 580.[דרוש מקור] במערב העיר נמצאת תחנת הרכבת של שאלון-אן-שמפאן המופעלת על ידי חברת הרכבות הצרפתית TGV ומגיע עד לפריז. יעדים אחרים של הרכבת הם ריימס, סן-דיזייה, נאנסי, ורדן ובר-לה-דוק. שאלון ממוקמת בצומת של שני צירים מרכזיים: הכביש המהיר A4, המחבר בין פריז לשטרסבורג ומוביל לריימס ומץ. הכביש המהיר A26, היוצא מליל אל ליון וממשיך לטרואה ודיז'ון. ניקולא אפר (1749-1841) - קונדיטור, ידוע כממציא צנצנות אטומות לאוויר לשימור מזון. אדולף וילט (1857-1926) - צייר וקריקטוריסט. שאלון-אן-שמפאן היא עיר תאומה של: בריטניה אילקסטון, בריטניה גרמניה נויס, גרמניה מדיה וקבצים בנושא שאלון-אן-שמפאן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של שאלון-אן-שמפאן (בצרפתית) שאלון-אן-שמפאן, ברשת החברתית פייסבוק שאלון-אן-שמפאן, ברשת החברתית אקס (טוויטר) שאלון-אן-שמפאן, ברשת החברתית אינסטגרם שאלון-אן-שמפאן, סרטונים בערוץ היוטיוב שאלון-אן-שמפאן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
הכוחות המזוינים של הולנד

הכוחות המזוינים של הולנד מורכבים מהצבא, חיל הים וחיל האוויר: צבא הולנד המלכותי (Koninklijke Landmacht) הצי ההולנדי המלכותי (Koninklijke Marine) וחיל הנחתים (Korps Mariniers) חיל האוויר ההולנדי המלכותי (Koninklijke Luchtmacht) המשטרה הצבאית המלכותית (Koninklijke Marechaussee) בנוסף בתוך ממלכת ארצות השפלה ישנם כוחות סדירים קטנים באיים ארובה וקוראסאו. אלה פועלים תחת חסות חיל הים וחיל הנחתים ההולנדים. הדרגות הצבאיות בהולנד דומות לדרגות הבריטיות והאמריקאיות. הכוחות ההולנדים פועלים מתוקף הכרזה בחוקה של הולנד. סעיף 97 בחוקה קובע כי הכוחות המזוינים קיימים במטרה: להגן על ממלכת ארצות השפלה והאינטרסים שלה בעולם ולהגן ולקדם את שלטון החוק הבינלאומי הדבר אומר שהתפקיד והאחריות של הצבא ההולנדי בשמירה על יציבות עולמית ושמירה על השלום נקבע בחוקה. אותו סעיף קובע גם שהפיקוד העליון על צבא הולנד נמצא בידי ממשלת הולנד. זה היה המצב מאז החוקה שונתה ב-1983, לפני כן, המפקד העליון היה מלך הולנד. בנוסף, השינוי המשמעותי השני ביחסי הצבא התרחש ב-2003. לפני כן, היה נהוג בהולנד גיוס חובה. במטרה להתקדם עם רוח הזמן ולשפר את מקצועיות הצבא, מקטע זה בוטל בחוקה. הצבא הוא צבא מקצועי באופן מלא. גיוס החובה הושעה בהולנד ב-1996, למעט בארובה וקוראסאו. כל התפקידים בצבא, למעט שירות בצוללת וחיל הנחתים, פתוחים בפני נשים. חיל הנחתים אינו פתוח לנשים בגלל הדרישות הפיזיות הקיצוניות להכשרה הראשונית. משרד ההגנה ההולנדי מעסיק כמעט 70,000 אנשים, אזרחים ואנשי צבא. הצבא ההולנדי מהוות חלק מנאט"ו ועל כן תואם את המבנה של צבא נאט"ו. כל אנשי הצבא, קצינים ומגיוסים, חייבים לעבור טקס השבעה צבאי. שבועה זו קיימת מתוקף תקנות הצבא. בשונה מרוב הארגונים הצבאיים בעולם, בצבא הולנד מותר להקים ולהצטרף לאיגודים. ישנם 4 איגודים: הפדרציה הכללית לאנשי צבא (Algemene Federatie van Militair Personeel), האיגוד הוכר על ידי ממשלת הולנד ב-1966. ארגון הנוצרים כללי לאנשי צבא (Algemeen Christelijke Organisatie van Militairen) עמותת קצינים ואזרחים עובדי צבא (Gezamenlijke Officieren Verenigingen en Middelbaar en Hoger Burgerpersoneel bij Defensie), הוכרה על ידי ממשלת הולנד ב-2004. האיגוד לאנשי הגנה (Vakbond voor Defensiepersoneel). כל הארגונים מייצגים משרתים פעילים וכאלה שפרשו ו/או אזרחים עובדי צבא. מאז שנות ה-90, הצבא ההולנדי היה מעורב ב-4 מערכות צבאיות משמעותיות: מלחמת בוסניה מלחמת קוסובו הכוח הרב לאומי לעיראק כוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי באפגניסטן מדיה וקבצים בנושא הכוחות המזוינים של הולנד בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הכוחות המזוינים של הולנד (בהולנדית) אתר האינטרנט הרשמי של הכוחות המזוינים של הולנד (באנגלית) קרצ'מן דה וילדה, תרגום יהויקים ברקאי, הצי המלכותי ההולנדי, 'מערכות ים מ"ג' אוקטובר 1959, עמ' 25. "Suspended" in this case means that no conscripts are called up in The Netherlands; the legal mechanism for the draft is still in place.
פוף

הפוף (נקרא במקור סאקו, Sacco באיטלקית שמשמעותה שק) הוא מושב שנוצר ממעטפת בד גדולה הממולאת בקלקר, שעועית יבשה או מילוי דומה. הוא משמש ככיסא, הדום או ספה. הישיבה על הפוף משפיעה על צורתו. הסאקו הוצג בשנת 1968 על ידי שלושה מעצבים איטלקים: פיירו גאטי, צ'זארה פאוליני ופרנקו תיאודורו, ככיסא ללא צורה. אמנם הוא לא היה הכיסא הראשון ללא צורה, אך היה הראשון שנחל הצלחה רבה, בניגוד לכיסא האחר ללא צורה בשם "בלו", שנמצאו בו תקלות רבות. הסאקו נועד כריהוט לבית. בישראל (ובמספר שפות נוספות), קיבל הסאקו את הכינוי פוף (מצרפתית: Pouf - הדום). באנגלית שמו Bean bag chair. מעצבים רבים עיצבו בהשראת הפוף כיסאות חסרי צורה נוספים, המפורסם שבהם הוא הילד השמן של ג'וקה סטלה שעיצב המעצב הפיני ג'וקה סטלה; בכיסא זה יש פחות תפרים, הוא יותר אלסטי והמילוי שלו יותר עמיד. מדיה וקבצים בנושא פוף בוויקישיתוף הפוף באתר המוזיאון לאומנות מודרנית בניו יורק (באנגלית) הפוף באתר המוזיאון לעיצוב וירטה (באנגלית) הפוף באתר המוזיאון של אלברט וויקטוריה (באנגלית) הפוף באתר מרכז פומפדיו (בצרפתית) באתר המוזיאון לאומנות שימושית ומדעים (באנגלית)