laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ביברס אל-ג'אשנכיר

אל-מלכ אל-מוזפר רוכן א-דין בייברס אל-ג'אשנכיר אל-מנסורי (בערבית: الملك المظفر ركن الدين بيبرس الجاشنكير المنصورى), הידוע גם כבייברס השני (מת ב-1310), היה סולטאן ממלוכי, השנים-עשר מבין הסולטאנים הבחרים, אשר שלט במצרים בשנים 1308–1309. ביברס אל-ג'אשנכיר היה בכיר ממוצא ממלוכי-צ'רקסי בחצרו של הסולטאן קלאוון, ושל שני בניו ח'ליל בן קלאוון ומוחמד בן קלאוון. בין השאר מונה לאמיר, לג'אשנכיר (נושא גביע) ולמשנהו של מוחמד יורשו ובנו של קלאון, בתקופת שלטונו השנייה (1299–1308). ב-1303 פיקד על הצבא הממלוכי והביס את קוטלושאה המונגולי בקרב מרג' א-סאפר ליד דמשק. הממלוכים הבורג'ים התחזקו בתקופת שלטונו השנייה של מוחמד בן קלאון, והחלו לגבות דמי חסות, שכונו "חימאיה" (حماية, "מס שמירה"). יריביהם של הממלוכים הבורג'ים היו ממלוכים מבית א-צאלח ואל-מנצור, שמנהיגם כונה סלאר, וממלוכים שכונו "אשרפיה" בהנהגתו של ביברס אל-ג'אשנכיר. בסופו של דבר נמלט הסולטן, מוחמד בן קלאון, מקהיר לכרכ שבעבר הירדן ב-1308, בשל חוסר היציבות הפוליטי במדינה. על ביברס אל-ג'אשנכיר נכפה להחליפו, והוא שלט במדינה כ-11 חודשים. בתקופת שלטונו נמשך חוסר היציבות, וגם הוא נמלט לבסוף עם נאמניו מקהיר בשנת 1309. את מקומו שב ותפס מוחמד בן קלאון, אשר החל את תקופת שלטונו השלישית והאחרונה. ביברס אל-ג'אשנכיר נתפס והוצא להורג ב-1310. מדיה וקבצים בנושא ביברס אל-ג'אשנכיר בוויקישיתוף
יעקב אדלשטיין

האם התכוונתם ל... יעקב אדלשטיין (רב) – דיין ופוסק חרדי, רבה של רמת השרון יעקב אדלשטיין (פעיל ציוני) – ראש התנועה הציונית בצ'כיה ומנהל המשרד הארצישראלי של הסוכנות היהודית בפראג יעקב אבן חן (אדלשטיין) - עיתונאי, סופר ומשורר ישראלי
משטרת היישובים העבריים

משטרת היישובים העבריים (Jewish Settlement Police) הייתה כוח משטרה יהודי חוקי שפעל בחסות הבריטים בתקופת המנדט, והיה חלק ממערך הנוטרות בארץ ישראל. בימי מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט נרצחו מאות יהודים ברחבי הארץ. דבר זה היה הזרז להקמת משטרת היישובים העבריים שהוקמה בשנת 1936. כוח משטרתי זה הוקם בחסות שלטון המנדט הבריטי, כגוף חוקי להגנת היישובים העבריים מפני התקפות הערבים, כחלק מכוחות השמירה. הבריטים נענו בכך לדרישת הסוכנות היהודית, לאפשר שימוש בנשק חוקי להגנת היישוב היהודי. אנשי הכוח נחשבו כ"שוטרים מוספים", דהיינו אנשי כוח עזר משטרתי, בהתאם לסמכות שהייתה נתונה למפקדי המשטרה הבריטית לגייס במידת הצורך שוטרי עזר. למתנדבים למשטרת היישובים ניתן הכינוי "נוטרים" או "גאפירים". המונח גאפיר (Ghaffir) מקורו במילה הערבית ח'פיר (خفير) שפירושה שומר. הבריטים הביאו מונח זה ממצרים שם הוקם כח של שוטרים מקומיים, גפירים, בסוף המאה ה-19. בארץ ידעו במפקדת ההגנה את מקור השם גאפיר ועשו מאמצים למחוק את השם גאפיר מהסמל. לבסוף נענו הבריטים והשם הזה הורד מהמדים של משטרת היישובים. הוא נשאר רק על מדי השוטרים המוספים ששמם הרשמי היה גאפיר. כל מגויסי משטרת היישובים העבריים היו כפופים לארגון ההגנה וגויסו דרכו. המשכורת, הנשק והמדים ניתנו לנוטרים על ידי השלטונות בריטים. בחודש מאי 1936 גויסו עשרות הנוטרים הראשונים ונשלחו להגנת היישובים בעמק הירדן ובעמק יזרעאל, כשהם מצוידים בנשק מיושן וחובשים כובע אופייני לימי השלטון העות'מאני שנקרא "קולפאק". במהלך המאורעות גדל מספרם והגיע בשנת 1937 ל-15,000 איש בעשרה גדודים אזוריים. ניתנו להם מדים נאים ונשק טוב, והם הורשו לצאת מתחום היישובים גם לשדות ולמטעים. הקולפאק הטורקי הוחלף לכובע אוסטרלי רחב שוליים. הכובעים האלה היו בעלי קיפול מצד שמאל. קיפול זה נועד לאפשר נשיאת רובה על כתף שמאל בצעידה ארוכה. בדרך כלל על השוליים השמאליים של הכובע היה משולש שציין את האזור אליו השתייכו הנוטרים. לכל אזור היה משולש בצבע שונה: ירושלים - כחול כהה דרום - לבן שרון - כתום עמק חפר - אדום הכרמל - ירוק עמק זבולון - צהוב עמק יזרעאל - סגול הגלבוע - שחור הירדן - תכלת הגליל העליון - חום הקמת משטרת היישובים הייתה גורם מכריע לשינוי לטובה במצבו הביטחוני של היישוב במהלך המאורעות. פורמלית היו הנוטרים תחת פיקוד בריטי, אך בפועל פעלו תחת פיקוד ארגון "ההגנה". בשנת 1938 אבטחו הנוטרים את העלייה לחניתה. באירוע זה צולמה התמונה המפורסמת של יצחק שדה החובק שני סרג'נטים צעירים מכוח הנוטרים משה דיין מימינו ויגאל אלון משמאלו, כשהם במדים ונשקיהם בידם; תמונה שעל גבה כתב חיים ויצמן את המילים הנבואיות: "המטה הכללי". במסגרת משטרת היישובים פעלו יחידות מיוחדות: נוטרי הרכבת, נוטרי שדות התעופה, נוטרי "גדר הצפון", נוטרי משמר החופים והמשמר הנע. בשנת 1939 כללה משטרת היישובים 22,000 איש. משטרת היישובים המשיכה לפעול עד לסיום המנדט הבריטי, אם כי מספר השוטרים היהודים ירד בהרבה, עד לכ־1,800. גרשון ריבלין (עורך), לאש ולמגן, תולדות הנוטרות העברית, הוצאת מערכות, 1962. תיקי משטרת היישובים העבריים, נצרת והגבולות באתר ארכיון המדינה. מדי הנוטרים באתר היסטורמה. דייויד סלע, השבוע לפני 70 שנה: "הציבור בישראל הפך לבכיין וקנטרן", באתר ישראל היום, 11 בנובמבר 2022 ראו כאן בצד שמאל.
תשעה חודשים

תשעה חודשים (במקור: Nine Months) הוא סרט קולנוע אמריקאי שיצא בשנת 1995 מז'אנר קומדיה רומנטית. הסרט בוים, נכתב והופק על ידי כריס קולומבוס ומככבים בו יו גרנט, ג'וליאן מור, טום ארנולד, ג'ואן קיוזאק, ג'ף גולדבלום, ורובין ויליאמס. זוהי גרסה מחודשת לסרט הצרפתי Neuf mois שיצא שנה אחת קודם לכן. עבור כוכב הסרט, יו גרנט, הפך "תשעה חודשים" להיסטוריה שכן זהו הסרט האמריקאי הראשון שהוא לוקח בו תפקיד ראשי, שכן עד יציאת הסרט שיחק גרנט רק בסרטים בריטיים. לפסיכולוג הילדים סמואל פוקנר (בגילומו של יו גרנט) יש מערכת יחסים רומנטית ואידיאלית (לפי מה שהוא חושב) עם המורה לבלט רבקה טיילור (ג'וליאן מור). אבל כל עולמו מתהפך כשהוא שומע שטיילור נכנסה להיריון. חששותיו מילדים נובעים מהסיפורים שהוא שומע במקום עבודתו, מההתנהגות הפרועה של הבנות של זוג חבריו מרטי (טום ארנולד) ואשתו גייל (ג'ואן קיוזאק) וכן מהעצות שהוא מקבל מחברו הטוב ביותר, הצייר שון פלטשר (ג'ף גולדבלום). המתח בין בני הזוג, ובעיקר הפחדים וההתנהגות חסרת האחריות של פוקנר מובילים את טיילור לעזוב את הבית אחרי כמה חודשים. רק אחרי שהוא רואה קלטת וידאו עם צילומי אולטרסאונד של העובר הוא מחליט לקחת אחריות על חייו להחזיר את טיילור הביתה לפני שיהיה מאוחר מדי. רובין ויליאמס (בתפקיד אורח קטן) מגלם את ד"ר קוסביץ, מיילד רוסי נוירוטי והיסטרי שמעולם לא יילד אישה לפני כן והתמחה רק בעכברים וקופים, מוסיף לסרט מימד קומי. הסרט קיבל ביקורות שליליות למדי וזכה לציון הנמוך של 28% מתוך 25 ביקורות באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes. מבקר הקולנוע של שיקגו סאן טיימס, רוג'ר איברט, נתן לסרט שני כוכבים, וכתב: "תשעה חודשים הוא אחד מאותם סרטים שבהם התוצאה הסופית ברורה לכולם ורק הגיבור צריך לשחק את האומלל והמטומטם, כי אם הוא לא יהיה כזה, יהיה כשל בעלילה". "תשעה חודשים", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "תשעה חודשים", באתר נטפליקס "תשעה חודשים", באתר AllMovie (באנגלית) "תשעה חודשים", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "תשעה חודשים", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "תשעה חודשים", באתר אידיבי "תשעה חודשים", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) תשעה חודשים, קדימון הסרט באתר יוטיוב Ebert, Roger (1995-07-12). "Review: Nine Months". Chicago Sun-Times. נבדק ב-2010-11-11.
פרדריק פילד

פרדריק פילד (באנגלית: Frederick Field; ‏1801–1885), היה חוקר מקרא בריטי. נולד בלונדון ולמד בטריניטי קולג', שבאוניברסיטת קיימברידג'. לאחר הסמכתו לכמורה בשנת 1828 החל במחקר תאולוגי על אבות הכנסייה הנוצרית. בשנת 1839 עבר לגור בסאפוק, ובשנת 1842 בנורפוק, שם שימש ככומר. בשנת 1863 התפטר ממשרתו והשתקע בנוריץ', על מנת להקדיש את כל זמנו למחקר ההקספלה. במסגרת מחקרו על אבות הכנסייה הנוצרית פרסם בשנת 1839 במהדורה מדעית חיבור על כריסוסטום, Homiliae in Matthaeum ("דרשות על הבשורה על-פי מתי"). מספר שנים לאחר מכן ערך חיבור נוסף של מחבר זה, "דרשות על איגרות פאולוס". חיבורו הידוע ביותר הוא המהדורה המונומנטלית של ההקספלה לאוריגנס, אשר יצאה באוקספורד בין השנים 1867 ו-1875, אותה ביסס על הקטעים שנשתמרו מחיבור זה ועל עדות הסירו-הקספלה. שנים ספורות לפני מותו פרסם "הערות על מבחר קטעים מן הברית החדשה ביוונית" (1881). ספר זה נדפס שנית לאחר מותו, עם תוספות, בשנת 1899. Full scan of Origen Hexapla Vol I Full scan of Origen Hexapla Vol II
גליפטותק

הגליפטותק הוא מוזיאון לפיסול עתיק במינכן, גרמניה, המכיל בעיקר פסלים יוונים ורומאים, שפוסלו בין 700 לפנה"ס ועד 550 לספירה, וכן רצפות פסיפס ותבליטים. בניית המוזיאון מומנה על ידי לודוויג הראשון, מלך בוואריה, ותוכננה על ידי הארכיטקט לאו פון קלנצה בסגנון הניאו קלאסי. בנייתו של המוזיאון נמשכה בין השנים 1816- 1834. הגילפטותק ממוקם ב"מתחם האמנות" (Kunstareal), חלק במרכז מינכן המכיל מוזיאונים רבים, ביניהם הפינקוטק הישן, הפינקוטק החדש, והפינקוטק המודרני. המוזיאון תוכנן במקור לאחסן את האוסף הפרטי של לודוויג הראשון, והא נחשב למוזיאון הפיסול הציבורי הראשון מסוגו. בין פסלי המוזיאון ניתן למנות פורטומות של קיסרים רומים כגון אוגוסטוס, אנטונינוס פיוס וספטימיוס סוורוס, פסלי אלים יוונים ורומאים, ועבודה המיוחסת למירון, פסל של אישה זקנה שיכורה מחזיקה בקבוק יין. פסל של אישה זקנה שיכורה מחזיקה בקבוק יין מדיה וקבצים בנושא גליפטותק בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של גליפטותק (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של גליפטותק (בגרמנית) גליפטותק, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיאונים ובנושא גרמניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נחמן אינגבר

נחמן אִינְגְבַּר (נולד ב-30 בנובמבר 1938) הוא מבקר ומרצה לקולנוע ישראלי. נחמן אינגבר נולד ברחובות בסוף שנת 1938, בנם של יוסף ובלומה אינגבר, ילידי פולין. אביו עלה לארץ ישראל ב-1924 ועבד בקיבוצים, אחר-כך עברו הוריו לתל אביב ופתחו חנות בגדים. אינגבר רכש את אהבתו לקולנוע כשצפה בסרטי איכות במועדוני הקולנוע התל אביביים של זאב רב-נוף ודוד גרינברג. הוא בוגר תואר ראשון באנגלית, פילוסופיה וספרות השוואתית באוניברסיטה העברית (1958). עשה תואר שני בחוג לאנגלית באוניברסיטה. ב-1966 הכניס לראשונה את הוראת הקולנוע לכיתות הלימוד. בשנת 1967 ראה אור ספרו "שקספיר בקולנוע" בהוצאת צ'ריקובר. הספר הוא אסופת מאמרים שליקט אינגבר ותרגמם לעברית, העוסקים בקשר שבין תיאטרון לקולנוע. בשנת 1969 טס אינגבר לצרפת ולמד לדוקטורט בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה בפריז, אולם לא סיים את התואר. אינגבר שב לישראל ב-1973 על-מנת לנהל את "המכון הישראלי לקולנוע" שנפתח על ידי משרד התרבות דאז ושבק חיים. במסגרת המכון הוא תמך בכתיבת תסריטים לסרטי איכות, ייסד את ספריית המכון וערך כתב עת בשם "קולנוע", שראה אור פעם בשנה (1981-1974). אינגבר לקח חלק פעיל בשדולה למען הקמת הסינמטקים בישראל וסייע בהקמת "הקרן לעידוד סרטי איכות", הקרויה היום "קרן הקולנוע הישראלי", שנוסדה ב-1980 ושימש חבר הנהלה בקרן. ב-1981 כיכב בסרטו הקצר של דן וולמן, "האיש שפרם פם פם". נחמן אינגבר פרסם ביקורות קולנוע בעיתונים שונים: בשנות השבעים בעיתון "העיר", בשנות השמונים בעיתון "ידיעות אחרונות", כתב גם ב"עכבר העיר" וב"טיים אאוט" והוא כותב בעיתון "ישראל היום", החל מייסודו ביולי 2007 ועד היום. אינגבר מלמד קולנוע מאז שנת 1973 בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, לימד קולנוע בבית צבי, בסם שפיגל, באוניברסיטת חיפה, באוניברסיטה העברית, בבית ברל ובאוניברסיטה הפתוחה. הוא מרצה בעיקר בתחום התאורטי של הקולנוע ועל ההיסטוריה של הקולנוע. ביולי 2011 זכה אינגבר באות ההוקרה של פסטיבל הקולנוע ירושלים "בעבור תרומתו לעיצוב תרבות הקולנוע בישראל ולמיסוד תשתיתה". הוא זכה בפרס על איכות ההוראה בפסטיבל הסטודנטים. נחמן אינגבר נשוי לרחל, שהייתה רכזת כתבים ב"ידיעות אחרונות". אחיו, ד"ר יאיר אינגבר, היה עורך המדור הכלכלי של "ידיעות אחרונות". בשנת 2013 ערך, בצוותא עם בועז דוידזון, את תסריט הסרט "לצוד פילים", מאת רשף ורגב לוי. כיום הוא עובד כמנהל אמנותי ומלווה של הסרטים העלילתיים בקרן רבינוביץ'. בספטמבר 2019 הוא קיבל את פרס אופיר על הישגים מקצועיים. נחמן אינגבר, ב"מאגר העדויות של הקולנוע הישראלי" nrg מעריב, פרס ישראל האלטרנטיבי, באתר nrg‏, 23 באפריל 2007 פסטיבל ירושלים: הקולנוע הישראלי מצדיע לזוכה פרס מפעל חיים, נחמן אינגבר, באתר וואלה, 30 ביוני 2011 יאיר רוה, נחמן אינגבר פורש מהחוג לקולנוע באוני' תל אביב, באתר כלכליסט, 18 ביוני 2018
קרן (עיר)

קֶרֶן (בתיגרה ותיגרינית: ከረን) היא העיר השנייה בגודלה באריתריאה, הגדולה מבין חמש ערי המשנה הגדולות, עם אוכלוסייה של 120,000. רוב האוכלוסייה מוסלמית. פירוש השם קרן הוא רמה. העיר מצויה כ־91 קילומטרים צפון מערב לאסמרה, בגובה של 1,390 מטר מעל פני הים. היא פרושה על פני מישור נרחב המוקף בהרי שחם מכל עבריו. העיר משמשת כבירת מחוז אנסבה, ותושביה הם בני עם הבילינים. קרן היא אחד המרכזים החקלאיים הגדולים של אריתריאה, בעיקר לפירות וירקות. ממערב האזור ידוע במטעי הבננות שלו. בנוסף, עדרי החלב שלה מספקים חלב טרי, חמאה ומפעל הגבינות מייצר גבינות פרובולון ואחרות. בקרן יש דוגמאות רבות למורשת קולוניאלית איטלקית ואתיופית. מבט אל עבר מבצר מצרי מהמאה ה־19 (טיגו), שעדיין משופע בתותח של הצבא האתיופי, יש בעיר מבני ציבור מסוגננים ובכנסייה רומנסקית קתולית. נוף טוב נשקף מפסגת המצודה (1460 מ'). למרגלותיו מונחות חורבות הארמון הקיסרי הישן, שנהרס במהלך המאבק עם אתיופיה בשנת 1977. במפקד שנערך באריתריאה ב־1 בינואר 1905, לפי התגוררו בעיר 7 יהודים. עוד ידוע על יהודים בקרן ובאגרודט הסמוכה, שיהודים אלה היו פליטים שהגיעו בחוסר כל מתימן, וכפי שדווח בעיתונות של סוף שנות ה־20 של המאה ה־20, מצבם היה ירוד. מדיה וקבצים בנושא קרן בוויקישיתוף Eritrea.be, Keren Eritrea יצחק גרינפלד, לתולדות יהודי עדן ותימן באריתריאה ברבע הראשון של המאה העשרים, 1996, עמ' 13 ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
Blueberry Hill (שיר)

Blueberry Hill (בתרגום חופשי לעברית: גבעת האוכמניות) הוא שיר פופולרי שפורסם במקור בשנת 1940 אך זכה לעיקר פרסומו בגרסת הרוקנרול של פאטס דומינו משנת 1956. את השיר הלחין וינסנט רוז, ואת המילים לשיר כתבו לארי סקוט ואל לואיס. חברת Victor Records הפיצה את הגרסה הראשונה של השיר ב-31 במאי 1940 בביצוע טומי ריאן ותזמורתו של סמי קיי (Sammy Kaye Orchestra). הגרסאות הנוספות שיצאו במהחל 1940 בוצעו על ידי ג'ין קרופה, התזמורת של גלן מילר, קיי קייסר, ראס מורגן, ג'ין אוטרי, קוני בוזוול, וג'ימי דורסי. מבין הגרסאות שפורסמו במהלך 1940 הגרסה שזכתה להצלחה הרבה ביותר הייתה זו של התזמורת של גלן מילר. במהלך 1949 הופצה גרסה מחודשת של השיר בביצוע של לואי ארמסטרונג אשר הגיע למקום ה-29 במצעד האמריקני. השיר הפך ללהיט בינלאומי במהלך שנת 1956 כאשר הופצה גרסת רוק אנד רול לשיר בביצועו של פאטס דומינו. השיר בביצעו של פאטס דומינו שהה במשך שלושה שבועות במקום השני במצעד ה-Top40 של בילבורד, ושהה במשך 8 שבועות לא רצופים במקום הראשון במצעד שירי הריתם אנד בלוז הנמכרים ביותר של שנת 1940. הגרסה בביצועו של פאטס דומינו דורגה בהמשך במקום ה-82 במגזין הרולינג סטון ברשימת 500 השירים הגדולים בכל הזמנים של המגזין. השיר הפך עם השנים ללהיט הגדול ביותר של דומינו. מידע על היצירה "Blueberry Hill" באתר מיוזיק בריינז גרסאות נוספות ל"Blueberry Hill" באתר SecondHandSongs סרטון השיר "Blueberry Hill" באתר יוטיוב עמוד השיר באתר songfacts.com (באנגלית)
שערי רחמים (בית כנסת)

בית הכנסת שערי רחמים הוא בית כנסת של יוצאי העיר שיראז (פרס - איראן) בירושלים, הנמצא ברח' שילה 18, סמוך לשוק מחנה יהודה. בבית הכנסת מתקיימות תפילות בימות החול, שבתות וחגים וכן פעילויות לימוד קהילתיות מעת לעת. בסמוך לבית הכנסת נמצא בית מדרש אביר יעקב שייסד הרב יעקב מלמד-כהן, בנו של המייסד. בית הכנסת הוקם בשנת תרע"ו 1916 על ידי הרב רחמים מלמד כהן שעלה משיראז בה שימש כרב הקהילה ובירושלים שימש כרב העדה הפרסית כולה. בניו של המייסד, הפרופסור הרב עזרא ציון מלמד והרב יעקב מלמד-כהן, המשיכו את פעילות אביהם בבית הכנסת והפעילו בו מניינים קבועים. המניין הראשון התנהל על ידי הרב יעקב-חיים בו שימש כשליח ציבור, כבעל קורא וכבעל תוקע. המניין השני התנהל על ידי הרב עזרא-ציון בו נשא באותם תפקידים כאחיו, אך גם הוסיף להעביר שיעורי תורה, בליל שבת, בשבת בבוקר, ובשבת אחר-הצהריים. בשנת תש"ח 1948 חידשו האחים את מבנה בית הכנסת כבניין אבן, לעומת המבנה הראשון שהיה עד אז מחתיכות פח ועצים. בית הכנסת מנוהל על ידי נכדיו של המייסד: אריה-חיים ורחמים מלמד כהן - בניו של פרופ' הרב עזרא ציון מלמד, ודוד שר שלום - בנה של חנה שר שלום, ואחר על ידי נינו של המייסד שחר שמואל ששון. שערי רחמים, ברשת החברתית פייסבוק ערך זה הוא קצרמר בנושא ירושלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הוא הלך בשדות (פירושונים)

האם התכוונתם ל... הוא הלך בשדות – רומן מאת משה שמיר, שיצא לאור בשנת 1947 הוא הלך בשדות (סרט) – סרט שנוצר על פי הספר הוא הלך בשדות (פסל) – פסל של יגאל תומרקין
סוס שייר

סוס שייר (באנגלית: Shire horse) הוא גזע סוס עבודה כבד, אשר פותח באנגליה במאה ה-18, ומיועד למשיכת עגלות משא וציוד חקלאי ומכאן שיוכו לקבוצת סוסי ה"דראפט" ("draft" באנגלית אמריקנית, "draught" באנגלית בריטית). גזע סוסים זה קיים במגוון צבעים, כולל שחור, ביי (Bay; גוף בצבע חום-אדמוני, בעוד הרעמה, הזנב, שולי האוזניים וחציין התחתון של הרגליים ("גרביים") שחור) ואפור. זהו גזע סוסים גבוה, סוסות בגובה 163 ס"מ ויותר, וסוסי הרבעה בגובה 173 ס"מ ויותר. לסוס זה יכולת גבוהה מאוד למשיכת משאות. בתערוכה שנערכה בבריטניה בשנת 1924, צמד סוסי שייר משכו ממצב עמידה מטען במשקל 45 טון לפחות, אף שהמשקל המדויק לא נקבע כיוון שהיה מעבר ליכולת מכשיר המדידה במקום. אותו צמד סוסים משך משקל של 16.5 טון, בתערוכה מאוחרת יותר, כשהם עובדים על משטח חלקלק. סוסי שייר החזיקו בשיאי עולם לגודל סוס (גובה ומשקל). סוס השייר הגדול ביותר שתועד בהיסטוריה נולד ב-1848, התנשא לגובה 218 ס"מ ומשקלו הוערך ב-1,500 ק"ג. במאה ה-20 נרשם בספר השיאים של גינס סוס שייר בשם "גולית" (Goliath) שהתנשא לגובה 193 ס"מ והיה הסוס הגבוה בעולם עד מותו בשנת 2001. במהלך שנותיו של הגזע, הוא הפך אהוד בציבור כיוון שסוסים אלה משכו עגלות משא של מבשלות והביאו את חביות הבירה לבתי המרזח. מסורת זו נשמרת עד היום במקומות אחדים בבריטניה ובארצות הברית. סוסי שייר משמשים אף ביערנות, לצורך רכיבה בשעות הפנאי ובמופעי ראווה ופרסום. בשנת 1884 נוסד בבריטניה מרשם גזע סוסי השייר, הידוע היום בשם החברה הבריטית לסוס השייר (British Shire Horse Society), האגודה האמריקאית לסוס השייר (American Shire Horse Association) החלה בפעילות בשנת 1885. בשלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 יוצאו מבריטניה לארצות הברית סוסי שייר רבים, אולם השימוש בסוס זה פחת עם החדרת המיכון לתחום החקלאות ונקודת השפל של הגזע הייתה בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20. האהדה לגזע זה החלה לעלות שוב בשנות ה-70 ולאחריהן, אולם עדיין קיימים מעט מאוד סוסי שייר והקרן לשימור גזעים נדירים בבריטניה (Rare Breeds Survival Trust), כמו גם הארגון לשימור גזעי חיות משק האמריקאי (American Livestock Breeds Conservancy), הגדירו את סוסי השייר כגזע בסכנה. The Shire Horse Society - החברה הבריטית לסוס שייר (באנגלית) American Shire Horse Association - האגודה האמריקאית לסוס שייר (באנגלית) Canadian Shire Horse Association - האגודה הקנדית לסוס שייר (באנגלית) Shire Horse France - הארגון הצרפתי לסוס שייר (בצרפתית) סוס שייר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
נתן שטרנפלד

נתן שטרנפלד (ידוע בכינויו הספרותי רבי מנדל; נולד בשנת תשכ"ז, 1967) הוא סופר ילדים חרדי ישראלי. מחבר סדרת ספרים בשם "סיפורי הרבי מנדל" (אנ'). נולד לנחמן שטרנפלד ולחיה, בתו של שמשון ברויאר. גדל בחיפה ולמד בישיבת "משכן יעקב" בעיר ובישיבת פוניבז'. לאחר נישואיו החל לעסוק בהוראה. בעקבות עיסוקו יצר דמות ספרותית של מלמד בתלמוד תורה בשם "רבי מנדל", המרבה לספר לתלמידיו סיפורים וחד להם חידות, אותם הוא מעלה על הכתב. רבים מסיפוריו התפרסמו ביתד שלנו. ספריו מאופיינים בשילוב של פרטים אמיתיים יחד עם דמויות פיקטיביות קומיות, כגון הפרופסור ביננשטיק "בעל הפטנטים" ומזכירו אפרים אופנבך, וכן פרופסור קליגולה ממציא "הפנינה האדומה". דמויות אלו יחד עם מוטיבים נוספים מופיעים ברבים מספריו, על אף שכל ספר עומד בפני עצמו. את ספריו מאייר דוד ביכמן. מתגורר בבני ברק. סיפורי הרבי מנדל, 1995 זכרונותיו של מוטי ויליאמזון, 1997 יוצא דופן - ספר החידות של רבי מנדל, 2000 גבעת השממה, 2000 מגלים את אמריקה (יוצא דופן 2), 2001 רק שלושה חודשים, 2003 עשרים צעדים, 2006 הסוד, 2007 האמת תצא לאור, 2008 הקמע, 2009 בעל הפטנטים, 2012 הקפה של ליל שבועות, 2013 גורדי תהומות, 2016 הכד השבור, 2017 נדרו של השייח', 2018 ים בירושלים, 2022 השבוי המלכותי, 2024 רשימת הפרסומים של נתן שטרנפלד, בקטלוג הספרייה הלאומית יהודי עם הרבה פלפל - עיתון משפחה, באתר עיתון משפחה, ‏באוקטובר 2021 נתן שטרנפלד, דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
לאון גייה

לאון גִיֶיה (בצרפתית: Léon Guillet‏; 11 ביולי 1863 – 9 במאי 1946) היה מטלורג צרפתי, אשר, לאחר גילוי דגימה מקרית של סגסוגת ברזל, פחמן וניקל במפעל בו עבד, כתב מספר מחקרים מקיפים בנושא פלדות, הדנים באופן ייצורן ותכונותיהן המולקולריות. ב-1904, פרסם מחקר בנושא פלדות מרטנסטנטיות וב-1906 בנושא שימוש במתכת הניקל כדי לייצר פלדות בעלות מבנה מולקולרי אוסטנטי. מחקרים אלו הובילו להפקתם השכיחה של שני סוגי פלדות אל-החלד הנפוצות הללו מספר שנים לאחר-מכן ועד ימינו. לעיתים נודע בתור "אבי פלדות אל-החלד". מדיה וקבצים בנושא לאון גייה בוויקישיתוף Le métallurgiste Léon GUILLET (1873-1946) : A l’origine de la découverte des aciers inoxydables (בצרפתית) Léon Guillet, 100 years to his birth, and the discovery of austenite steel (בצרפתית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
Evernote

Evernote היא תוכנה המאפשרת למשתמשיה לרשום הערות ולארכבן. ההערות שנשמרו מסונכרנות עם שרתי התוכנה, והמשתמש יכול לצפות בהערותיו שרשם דרך התוכנה (הנתמכת בפלטפורמות רבות, ביניהן Windows, Mac OS X, iOS ואנדרואיד) או לגשת אליהן דרך אתר האינטרנט של התוכנה. ההערות אותן ניתן להוסיף לתוכנה יכולות להיות בצורת טקסט, מקטע או דף אינטרנט שלם, תמונה, קובץ, הקלטה קולית או דיו אלקטרוני (תוך שימוש בחומרה המתאימה לכך). ניתן למיין את ההערות שנכתבו לתוך תיקיות, להוסיף להן תגיות, לערוך אותן, לערוך חיפושים במרחב ההערות שהוזנו, לשתף הערות ומסמכים עם משתמשים אחרים ולייצא אותם במספר פורמטים. שירות האינטרנט של Evernote הושק לראשונה בגרסת בטא פתוחה ב-24 ביוני 2008, ונכון ליולי 2011, הגיע ל-11 מיליון משתמשים רשומים. התוכנה ניתנת לשימוש בחינם במשך חודש ניסיון, אך משתמשים שבוחרים שלא לשלם על שירותי הפרימיום שהחברה מציעה מוגבלים לרוחב פס חודשי העומד על כ-60 מגהבייט. התוכנה משתמשת בדיסק הקשיח של המחשב לשמירת המידע ולגישה ולעריכה עתידית של מידע זה. משתמשים אשר יצרו חשבון באתר Evernote, ושהם בעלי גישה לרשת האינטרנט, יכולים לסנכרן את המידע שהוכנס על ידם לתוכנה עם השרתים המרכזיים של החברה. סנכרון זה מאפשר למשתמש לקבל גישה למידע שלו דרך מכשירים נתמכים אחרים ודרך אתר האינטרנט של התוכנה, גם אם התוכנה אינה מותקנת על מכשיר זה. עם זאת, המשתמש מסוגל להשתמש בתוכנה גם ללא חיבור אינטרנט וגם ללא משתמש רשום באתר (אך הוא אינו יכול לקבל גישה למידע שנשמר בתוכנה שלו ממכשירים אחרים). בנוסף ליכולת של התוכנה להזין הערות שנכתבו בעזרת המקלדת, היא תומכת בהוספה אוטומטית של תמונות שצולמו במכשירים התומכים באפשרות זו, ובהוספה של הערות קוליות מוקלטות. במקרים מסוימים, תוכל התוכנה לזהות טקסט שמופיע בתמונה שצולמה בעזרת טכנולוגית זיהוי תווים אופטי. התוכנה תומכת במסכי מגע ובמסכי טאבלט בעלי טכנולוגית זיהוי כתב. לתוכנה יש מספר פלאג אינים לדפדפנים המפורסמים, המאפשרת לגזור מקטעים או דפי אינטרנט שלמים ישירות לתוך התוכנה. התוכנה מאפשרת גם לשלוח הודעות דואר אלקטרוני ישירות לתוך התוכנה, בעזרת כתובת דואר אלקטרוני ייחודית שמקבל המשתמש המקשרת בין התוכנה לדואר הנשלח אליה. התוכנה מאפשרת לשתף הערות ומסמכים עם משתמשים אחרים, והם בתורם יכולים לגשת למידע זה ולערוך אותו. כמו כן, התוכנה מאפשרת אינטגרציה עם שירות ההודעות טוויטר. התוכנה יודעת לזהות ולהוסיף את מיקום המשתמש בעת כתיבת הערה בעזרת טכנולוגיית גאולוקיישן, אך זה אפשרי רק במכשירים התומכים באפשרות זו. מדיה וקבצים בנושא Evernote בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של Evernote Evernote, ברשת החברתית פייסבוק Evernote, ברשת החברתית אקס (טוויטר) Evernote, ברשת החברתית אינסטגרם
ציפורה פרנק

ציפורה פרנק (נולדה ב-23 במאי 1935) היא הבעלים של חלק משטח אושוויץ בירקנאו. ציפורה נולדה בפולין. סבה, יוסף היה בעל בית חרושת קטן באזור אושוויינצ'ים. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה וכיבוש פולין על ידי הנאצים, הולאם השטח. הסב הוצא להורג. שאר בני המשפחה נמלטו לטג'יקיסטן בה שהו עד לסיום המלחמה. לאחר תום המלחמה הגיעו למרסיי שבצרפת וב-2 ביולי 1947 הגיעו לישראל. בישראל, היא הוכשרה כמורה והתחתנה עם יצחק פרנק, איש עסקים. לאחר מות בעלה בשנת 1995, בחנה את המסמכים של הוריה ואז נחשפה לרכוש אשר הוריש לה סבה. סבה, יוסף היה הבעלים של השטח שעליו בנו את מחנה הריכוז אושוויץ וחלק ממחנה ההשמדה בירקנאו והיה בעל בית חרושת קטן במרכזו. עם הכיבוש הגרמני וההחלטה על בניית המחנות הוחרם בית החרושת והוסב לבית חרושת לנשק השייך לקונצרן קרופ, ובו עבדו יהודים בעבודת כפייה. סבה יוסף היה בין הראשונים שנשלחו להשמדה בתאי הגזים במחנה. ממשלת פולין הלאימה את הרכוש בשנות ה-60 של המאה ה-20 כשהיא מסרבת לשלם פיצוי כלשהו על הרכוש המולאם. אמה של ציפורה המשיכה לשלם מאז עלייתה לארץ את הארנונה עבור אתר המפעל לשלטונות המקומיים בפולין. ציפורה פרנק מקיימת כיום מאבק תקשורתי ומשפטי להחזיר לה את הבעלות באתר, מתוך כוונה שהאתר יהיה בבעלות יהודית. בשנת 1998 פרסמה פרנק ספר הנושא את השם "Owning Auschwitz" (תורגם לעברית כ"בעלות על אושוויץ") המתעד את סיפורה ואת מאבקה. סרט של גרנדה (Granada Television) תיעד את סיפורה של פרנק ואת מאבקה. ציפורה פרנק, "Owning Auschwitz", ישראל, 1998 תיאור הסרט "WITNESS: OWNING AUSCHWITZ"(הקישור אינו פעיל) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.