laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
חצות הלילה (הלכה)

חצות הלילה הוא ציון זמן הלכתי מוסכם לרגע המחלק בין יום אחד למשנהו. נקודת הזמן של חצות הלילה מתוזמנת בדיוק המרבי בין שקיעת החמה להנץ החמה. השעות שבין שקיעת החמה להנץ החמה מחולקות ל-12 שעות זמניות ("סולאריות", כלומר יחסיות), ובסוף השעה השישית חל חצות הלילה. חצות הוא הזמן שבין השקיעה לזריחה (בלילה) ובין הזריחה לשקיעה (ביום). לכן, בכל יום חצות הלילה הוא כמעט באותה שעה של חצות היום. לכדור הארץ 360 מעלות - קווי אורך. ביממה 24 שעות, כך שכל שעה היא 15 מעלות אורך. בזמן שעון גריניץ, קו אורך 0, זמן חצות הממוצע עומד בדיוק על השעה 12:00. כך גם בכל קו אורך שמתחלק ב-15. למשל, קהיר, שהיא בערך 30 מעלות מזרח (ליתר דיוק: 31). מכיוון שזמני השקיעה והזריחה מתקדמים ומתאחרים במשך שנת החמה, ואינם עושים זאת במקביל (כלומר לפעמים הזריחה מתאחרת והשקיעה מקדימה, לפעמים להפך, אבל לפעמים שתיהן מתאחרות ולפעמים שתיהן מקדימות וכו'), זמן חצות לא נשאר קבוע במשך שנת החמה אלא נע בעליה, ירידה, עליה יותר גדולה ושוב ירידה. ישראל אינה על קו אורך שמתחלק ב-15, אלא קו האורך שלה הוא קצת מעל 35 מעלות מזרח. לחלוקה של 35 ב-15 תישאר שארית 5. כלומר ישראל 5 מעלות מזרחה מקהיר. מזרח מקהיר = מוקדם יותר מקהיר (הרי כיוון היום ממזרח למערב). 5 מעלות הן שליש שעה (שעה = 15 מעלות כדלעיל), כלומר 20 דקות. לכן חצות בישראל הוא 20 דקות בממוצע לפני 12:00. בארץ ישראל זמן חצות נע בערך כך (בשעון חורף): 11:25 -> 11:45 -> 11:25 -> 11:50. הממוצע הוא בערך 11:40 (הממוצע כאן אינו הממוצע בין השעה הקצרה ביותר לארוכה ביותר, אלא בין כל השעות של כל הימים, לכן הוא לא האמצע שבין 11:25 ל-11:50). זה בערך גם זמן חצות ביום הבינוני - אמצע הסתיו (תקופת תשרי) ואמצע האביב (תקופת ניסן), שאורך היום שווה לאורך לילה. יש לסיים את אכילת בשר קורבן הפסח עד חצות, לדעת רבי אלעזר בן עזריה מן התורה, ולדעת רבי עקיבא מדרבנן. לפי הדעה (ר' אלעזר בן עזריה) שהוא מדאורייתא, זה גם סוף זמן אכילת אפיקומן. נחלקו הראשונים איך לפסוק להלכה, ובשולחן ערוך נפסק שיש להיזהר לכתחילה לאכלו קודם חצות. לדעת הרמ"א, לכתחילה יש לגמור גם הלל קודם חצות. בכל הקורבנות שזמן אכילתם מן התורה הוא עד הבוקר (חטאת, אשם ותודה) - גזרו חכמים שיש לסיים את אכילתם עד חצות הלילה. חובה לקרוא קריאת שמע עד חצות הלילה מדרבנן (ברכות פרק א' משנה א'). לדעת רוב הראשונים, בדיעבד ניתן לקרוא גם אחרי חצות. לכתחילה צריך להתפלל תפילת ערבית עד חצות הלילה. הזמן לאמירת תיקון חצות הוא בחצות הלילה. זמן אכילת מלוה מלכה במוצאי שבת לכתחילה הוא עד חצות הלילה. על פי תורת הקבלה ניתן לחלק את הלילה לשני חלקים: השעות שלפני חצות, מידת הדין (החמורה יותר) היא דומיננטית. בחצות נמלכת ונתקנת מידת הרחמים בעולם. המאירי כותב שבעולם יש ארבע שיטות ממתי להתחיל למנות את היום: מתחילת הלילה (וכך להלכה לרוב הדינים), מתחילת היום, מחצות הלילה, מחצות היום. חצות היום שולחן ערוך, אורח חיים, סימן תע"ז, סעיף א' תלמוד בבלי, מסכת פסחים, דף ה', עמוד א' הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
RZD ארנה

RZD ארנה (ברוסית: РЖД Арена, בעבר אצטדיון לוקומוטיב, Стадион Локомотив) במוסקבה הוא אצטדיונה הביתי של קבוצת הכדורגל לוקומוטיב מוסקבה. האצטדיון ממוקם ברובע פראובראז'נסקויה במחוז האדמיניסטרטיבי המזרחי של מוסקבה, סמוך לתחנת המטרו צ'רקיזובו, ומכיל 27,320 מושבים. האצטדיון נבנה ב-2002 על חורבות אצטדיון לוקומוטיב הקודם. השם RZD ארנה נובע מראשי התיבות ברוסית של חברת הרכבות הרוסית, המהווה לספונסר הראשי של קבוצת לוקומוטיב מוסקבה. בשנת 1935, במקום אצטדיון "לוקומוטיב" הנוכחי, נפתח אצטדיון "סטאלינץ" על ידי איגוד עובדי ענף החשמל. וקבוצות כדורגל רבות ממוסקבה אירחו את משחקיהן במגרש זה. אצטדיון "לוקומוטיב" נבנה לראשונה בתקופת ניקיטה חרושצ'וב. האצטדיון, נפתח במקום שבו ניצב אצטדיון סטאלינץ שנהרס ואבן הפינה הונח ב-17 באוגוסט 1966. האצטדיון אכלס בזמנו, כ-30 אלף איש (באמצע שנות ה-90, כשהוחלפו המושבים, התכולה ירדה ל-24,000). בשנת 2000 החלה בניית האצטדיון החדש, במקום אצטדיון לוקומוטיב המיושן, והוא הושלם בתוך שנתיים. האצטדיון החדש הפך לאחד הטובים במדינה ומשחק הבכורה נערך ב-5 ביולי 2002 בין קבוצת לוקומוטיב לקבוצת אורל. ב-2003 האצטדיון אירח את המשחק הבינלאומי הראשון - לוקומוטיב מול אינטר מילאנו שניצחה 3:0. את יוזמת האצטדיון החדש יזם שר הרכבות הרוסי, ניקולאי אקסננקו. עלות הבנייה הסתכמה ב-60 מיליון דולר. בשנת 2011 נפתח כאן המוזיאון של מועדון הכדורגל לוקומוטיב והוא הראשון מסוגו ברוסיה. באוגוסט 2017 הוחלט לשנות את שם האצטדיון ולקרוא לו בשם "RZD ארנה" (РЖД Арена) על שם הספונסרית של קבוצות לוקומוטיב, חברת מסילות הברזל הרוסיות (RZD). בקיץ 2019 נודע שלוקומוטיב מוסקבה והספונסר שלה, חברת הרכבות הלאומית, שוקלים לשפץ את האצטדיון או להרוס אותו ולבנות תחתיו אצטדיון חדש עם תוכניות להשלמת העבודות עד 2022, במלאת 100 שנה למועדון. במסגרת התוכניות הללו לוקומוטיב שוקלת לעבור לארח את משחקיה באצטדיון לוז'ניקי או ב-VTB ארנה למשך שנתיים. באצטדיון נערכו צילומי הסרטים "הספירה לאחור" (2006), "המשחק" (2008) ו"שגעונות" (2011). ב-22 ביוני 2013 הופיעה כאן להקת Depeche Mode במסגרת מסע ההופעות שלהם The Delta Machine Tour. בסמוך לאצטדיון קיים אצטדיון קטן יותר. האצטדיון הקטן נבנה ב-2009 והכיל תחילה 5,000 מקומות. ב-2010 הורחב ל-10,000 מושבים ונוסף קירוי לכל היציעים. האצטדיון מארח את משחקי קבוצת הנוער של לוקומוטיב וקבוצת המילואים "קאזאנקה מוסקבה". אתר האינטרנט הרשמי של RZD ארנה (ברוסית) הצהרת נשיא קבוצת לוקומוטיב בדבר שינוי שם האצטדיון ‏RZD ארנה, סרטון קידום של קבוצת לוקומוטיב מוסקבה
רבי סימון

רבי סימון (או רבי שמעון בן פזי) הוא אמורא שחי בדור השני לאמוראי ארץ ישראל, היה תלמיד של רבי יוחנן ורבי יהושע בן לוי, וחבר של רבי אלעזר ורבי זירא (תלמידי רבי יוחנן). רבי סימון מוזכר בעיקר בתלמוד הירושלמי פעמים רבות, אך לעיתים מוזכר גם בתלמוד הבבלי. במסכת שבת מוזכר שישב יחד עם רבי אלעזר, ובמקום עבר רבי יעקב בר אחא. אמר אחד לשני: הבה נקום מפניו, שכן הוא ירא חטא. אמר לו השני: הבה נקום מפניו כי תלמיד חכם הוא. נענה הראשון ושאל: אומר אני שהוא ירא שמים, ואתה אומר שבן תורה הוא!? (רש"י - ואתה ממעיט בשבחו). בנו היה רבי יהודה בר סימון, תלמידו היה רבי חלקיה. לפי המובא בתלמוד בבלי, היה אביו של רבי יהודה בן פזי שנמנה ככהן, בעל סדר הדורות מנמק כי רבי סימון (כינוי לשמו המקורי רבי שמעון) היה בעצם רבי שמעון בן פזי. חז"ל נחלקו בזיהוי צאצאיו של תירס. לדעת רבי סימון (או רבי סימאי) תירס הוא אבי פרס. לדעת חכמים תירס הוא אבי תרקיה, כיום בצפון מזרח יוון. זיהוי זה מובא גם על ידי התרגום המיוחס ליונתן על התורה ועל ידי יוסף בן מתתיהו. אחת מאמרותיו הידועות היא אוי לי מיצרי אוי לי מיוצרי. היה הראשון למנות את י"ג המידות של הקב"ה. הרב אהרן הימן, "רבי סימון", תולדות תנאים ואמוראים, לונדון, תר"ע, חלק ג, עמודים 963-962, באתר היברובוקס "סימון, ר'", יהודה דוד אייזנשטיין (עורך), אנציקלופדיה אוצר ישראל, ניו יורק: פרדס, תשי"ב, חלק ז, עמודים 179–180, באתר היברובוקס תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף ל"א, עמוד ב'. תלמוד בבלי, מסכת יומא, דף י', עמוד א'. תלמוד ירושלמי, מסכת מגילה, פרק א', הלכה ט'. בראשית רבה, פרשה ל"ז, פסקה א'. קדמוניות היהודים חלק א', פרק ו' תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף ס"א, עמוד א'. מדרש תהלים צג ו
ראשי ממשלת רוסיה

להלן רשימת כל ראשי ממשלת רוסיה החל מ-1802 ועד היום, כולל רשימת ראשי הסובנרקום וממשלת ברית המועצות, כמו גם ראשי ממשלת הפדרציה הרוסית מאז 1991 ועד היום. ראש הממשלה שכיהן הכי הרבה זמן היה הנסיך פיוטר לופוחין שכיהן במשך 10 שנים ו-315 יום בשנים 1816–1827. תקופת כהונה הקצרה ביותר הייתה של אלכסנדר טרפוב שכיהן במשך 47 ימים בסוף שנת 1916. תקופת זמן קצרה יותר כיהן ממלא מקום ראש ממשלת רוסיה ויקטור כריסטנקו, במשך 10 ימים בפברואר-מרץ 2004. ראש הממשלה הצעיר ביותר היה אלכסנדר קרנסקי שמונה בגיל 36. פיוטר טולסטוי היה ראש הממשלה המבוגר ביותר, הוא מונה בגיל 81. ראש ממשלת רוסיה הנוכחי הוא מיכאיל מישוסטין (מאז ינואר 2020). ראש ממשלת רוסיה סגן ראש ממשלת רוסיה מדיה וקבצים בנושא ראשי ממשלת רוסיה בוויקישיתוף ראש ממשלת רוסיה - אתר רשמי בשנים 1918–1920, לנין כיהן כראש ממשלת הבולשביקים בתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה, שבה הנהיגו שורת מדינאים חלקים שונים של רוסיה, תחת ההתנגדות לבולשביקים. בשל מחלתו של לנין מסוף 1922, סמכויות ראש הממשלה ניתנו בפועל בידיו של סגנו, אלכסיי ריקוב.
שחייה באולימפיאדת טוקיו (1964)

אולימפיאדת טוקיו (1964) נערכה בטוקיו, יפן. תחרויות השחייה נערכו בין ה-11 באוקטובר 1964 ל-18 באוקטובר 1964. 18 משחים נערכו במשחקים אלו (8 לנשים ו-10 לגברים), בהשתתפות 405 משתתפים (162 נשים ו-243 גברים) מ-42 מדינות. לתחרות נוספו המשחים 400 מטר מעורב אישי לנשים ולגברים וכן משחה שליחים 4x100 מטר חופשי לגברים. נבחרת ארצות הברית (ארצות הברית) בשחייה לנשים זכתה ב-6 מדליות זהב מתוך 8 מדליות אפשריות וכן 15 מדליות בסך הכל מתוך 20 אפשריות. נבחרת ארצות הברית בשחייה לגברים זכתה ב-7 מדליות זהב מתוך 10 מדליות אפשריות וכן 14 מדליות בסך הכל מתוך 24 אפשריות. דון פרייזר (אוסטרליה אוסטרליה) זכתה בפעם השלישית ברציפות במשחה היוקרתי ביותר ל-100 מטר חופשי ובכך הייתה לשחיינית הראשונה בהיסטוריה של המשחקים האולימפיים שקבעה הישג זה, הן לגברים והן לנשים. שרון סטודר (ארצות הברית ארצות הברית) שזכתה ב-4 מדליות, מהן 3 מדליות זהב ומדליית כסף קתי אליס (ארצות הברית ארצות הברית) שזכתה ב-4 מדליות, מהן 2 מדליות זהב במשחי השליחות ו-2 מדליות ארד דונה דה וארונה (ארצות הברית ארצות הברית) שזכתה בשתי מדליות זהב קאתי פרגוסון ארצות הברית ארצות הברית) שזכתה בשתי מדליות זהב דון פרייזר (אוסטרליה אוסטרליה) זכתה בפעם השלישית ברציפות במשחה היוקרתי ביותר ל-100 מטר חופשי דון שולנדר (ארצות הברית ארצות הברית), השחיין הראשון בהיסטוריה של המשחקים האולימפיים שזכה ב-4 מדליות זהב. המשחה ל-200 מטר חופשי שבו החזיק בשיא עולם, לא נערך במשחקים אלו ולכן החמיץ 5 מדליות זהב סטיב קלארק (ארצות הברית ארצות הברית) זכה ב-3 מדליות זהב כולן במשחי השליחים בסך הכל נקבעו 11 שיאי עולם חדשים במשחי הגמר, מהם 3 לנשים ו-8 לגברים. מדיה וקבצים בנושא שחייה באולימפיאדת טוקיו בוויקישיתוף שחייה באולימפיאדת טוקיו (1964), באתר סימוכין ספורט אולימפי
רייצ'ל שאגאל

רייצ'ל שאגאל (באנגלית: Rachel Chagall; נולדה ב-24 בנובמבר 1952) היא שחקנית אמריקאית יהודייה, הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב ב-1987 על תפקידה בסרט "גאבי: סיפור אמיתי" והתפרסמה בסיטקום "נני". שאגאל נולדה בשם רייצ'ל לווין בניו יורק סיטי. התגלתה בהופעת הבכורה שלה ב-1987 בדרמה "גאבי: סיפור אמיתי", בסרט לוהקה לתפקיד הראשי של גאבי ברימר והועמדה לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר. שאגאל לא הרבתה להופיע בסרטים גדולים והתפרסמה מאז פריצתה רק ב-1990 בדרמה "כשגבר אוהב אשה" בתפקיד רייצ'ל אשתו של ניל (ג'ייסון אלכסנדר). באמצע שנות ה-90 שיחקה במשך שש עונות בקומדיית המצבים המצליחה "נני" בתפקיד ואל טורילאו, חברתה הטובה של הדמות הראשית פראן שפילד (פראן דרשר שגם יצרה את הסדרה). ושיחק בקומדיה השחורה "ארוחת הערב האחרונה" בכיכובה של קמרון דיאז. שאגאל היא אמא לזוג תאומים, מבעלה גרג לנרט. רייצ'ל שאגאל, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) רייצ'ל שאגאל, באתר AllMovie (באנגלית) רייצ'ל שאגאל, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
ניו באלאנס

ניו באלאנס (באנגלית: New Balance Athletic Shoe, Inc) היא יצרנית של נעלי ספורט ואביזרי לבוש, אשר בסיסה בבוסטון שבארצות הברית. בשנת 2021 הגיעו הכנסות החברה ל-4.4 מיליארד דולר. החברה הוקמה בשנת 1906, ונקרא תחילה New Balance Arch Support Company. מייסדה היה ויליאם ג. ריילי, מהגר אנגלי בן 33, אשר התמקד בייצור תומכי הקשת למוצרי הנעלה לפי מרשם, על מנת להקל על כאבי רגליים של אנשים, הסובלים מבעיות רגליים. בשנת 1933, בעקבות המיתון הגדול בארצות הברית נכנס ארתור הייל לחברה בתור שותף. בשנת 1938 ייצרה החברה לראשונה נעל ריצה בעבור מועדון ריצה מקומי. ולקראת שנות הארבעים של המאה ה-20, החלה לייצר נעלי ספורט מסוגים שונים. בשנת 1950 פרש ריילי מהחברה וב-1953 מוכר הייל את העסק לבתו אלינור ולבעלה, פול קיד. בשנת 1956 החברה משנה את שמה ל"ניו באלאנס מעבדה אורתופדית" ובשנת 1963 חדלה סופית מיצור תומכי קשת ונעליים אורתופדיות ועברה להתמקד אך ורק בנעלי ספורט. בשנת 1960 ייצרה החברה את דגם ה"טראקסטר", אחת מנעלי הריצה העממיות הראשונות בעלות סוליה בולמת זעזועים. הנעלים זכו להצלחה ברחבי ארצות הברית ובעקבות ההצלחה הפכה ניו באלאנס מחברה מקומית קטנה לחברה מרכזית בתחום נעלי הספורט. המכירות החלו לדעוך עד שנת 1972, אז ג'ים דייוויס בן ה-28 קנה את החברה. באותה תקופה, החברה העסיקה שישה אנשים שהכינו 30 זוגות של נעליים מדי יום. מכירת המוצרים נעשתה בעיקר באמצעות הזמנה בדואר בנוסף למספר קמעונאים ברחבי ארצות הברית. אזור בוסטון הפך למרכז תנופת הריצה של שנות ה-70, וקו המוצרים התרחב והמכירות צמחו במהירות. בשנת 1978 פתחה ניו באלאנס משרד ראשון מחוץ לארצות הברית, בלונדון, ובשנת 1980 המכירות העולמיות של החברה הגיעו למאה מיליון דולר. מדיה וקבצים בנושא ניו באלאנס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ניו באלאנס (באנגלית) ניו באלאנס, ברשת החברתית פייסבוק ניו באלאנס, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ניו באלאנס, ברשת החברתית אינסטגרם ניו באלאנס, באתר פינטרסט אתר החברה בעברית Fast times for New Balance: New Methuen plant to employ 200 by year’s end on strong demand, The Boston Glob, 28 March 2022
סאקוני

סאקוני (באנגלית: Saucony) היא יצרנית של נעלי ספורט וריצה אמריקאית. החברה הוקמה בשנת 1896 בכפר קוטצטאון בפנסילבניה שבארצות הברית. שם החברה ניתן בעקבות הנהר אשר זורם בכפר ונקרא בפי האינדיאנים "סאק-או-ני" ומשמעות השם היא "זרימת המים השוצפת". בשנת 1910 פתח אברהם הייד, מהגר רוסי, חברה לייצור נעליים בקיימברידג' שבמסצ'וסטס ובשנת 1972 רכש את סאקוני אשר החלה לייצר מקיימברידג'. בשנות התשעים הפכה סאקוני למותג המרכזי של הייד והחברה שינתה את שמה רשמית לסאקוני. בשנת 2005 נרכשה על ידי התאגיד Stride Rite Corporation, אשר נרכש אחר כך על ידי רשת הנעליים Payless ShoeSource. מדיה וקבצים בנושא סאקוני בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סאקוני (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של סאקוני (בעברית) קרן צור, מנכ"ל מותג הריצה סאקוני: "ריצה היא חוויה מנטלית", באתר כלכליסט, 23 באוקטובר 2011 סאקוני, ברשת החברתית אינסטגרם
ברוקס (חברה)

ברוקס (באנגלית: Brooks Sports, Inc., או Brooks Running) היא יצרנית של נעלי ספורט וריצה אמריקאית. החברה הוקמה בשנת 1914 בפילדלפיה על ידי מוריס גולדנברג, יהודי אמריקאי. שמה של החברה ניתן לפי שם משפחתה של אשתו "ברוכס" ואשר הפך לברוקס. עד שנות השבעים החברה התמקדה בייצור נעליים לענפי הפוטבול והבייסבול האמריקאי. בשנת 1975 היא מתחילה להשתמש בפולימר Ethylene Vinyl Acetate) EVA) בסוליות הנעליים שלה. בשנת 2004 נמכרה החברה ליצרנית מוצרי הספורט Russell Brands ובשנת 2006 נמכרה חברה זו לחברת ההחזקות ברקשייר האת'וויי. בשנת 2008 השיקה נעלי ריצה ידידותיים לסביבה עם סוליה מתכלה. מדיה וקבצים בנושא ברוקס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ברוקס (באנגלית) רוני דורי, הספירה לאחור, באתר הארץ, 6 בינואר 2008
אסיקס

אסיקס (ביפנית: アシックス, באנגלית: Asics) היא יצרנית נעלי ספורט וביגוד יפנית. החברה הוקמה בשנת 1949 על ידי קיהצ'ירו אוניצוקה ונקרא תחילה Panmure Co. החברה החלה לייצר נעליים לכדורסל ובהמשך התרחבה לייצור נעליים לענפי ספורט רבים. בשנת 1951 זכה אצן יפני במרתון בוסטון היוקרתי כשהוא נועל את דגם ה-Tiger של אסיקס. השם Asics הוא ראשי תיבות לטיניות של "anima sana in corpore sano" ("נפש בריאה בגוף בריא"). מרכז החברה ממוקם בעיר קובה ביפן, והיא מעסיקה כ-5937 עובדים (נכון לשנת 2013). בהתאם לנתוני שנת 2008 66% ממכירות החברה מהווה הנעלה, 24% בגדי ספורט והיתר ציוד ספורט שונה. כ-45% מסך המכירות הן ביפן. מדיה וקבצים בנושא אסיקס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אסיקס אתר האינטרנט הרשמי של אסיקס אסיקס, ברשת החברתית פייסבוק אסיקס, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אסיקס, ברשת החברתית אינסטגרם אסיקס, ברשת החברתית LinkedIn אסיקס, סרטונים בערוץ היוטיוב אסיקס, באתר פינטרסט
כריסטיאן וולף (פילוסוף)

כריסטיאן וולף (בגרמנית: Christian Wolff נודע גם כ-Wolfius; ‏ 24 בינואר 1679 – 9 באפריל 1754) היה פילוסוף ומתמטיקאי גרמני. נחשב לבכיר הפילוסופים בגרמניה בתקופה שבין גוטפריד לייבניץ לעמנואל קאנט. וולף, אשר היה נציג מובהק של הנאורות הרציונליסטית בגרמניה, היה מהראשונים שכתבו פילוסופיה בשפה הגרמנית ולא בשפה הלטינית (אם כי פרסם גם בשפה זו). וולף נולד בעיר ברסלאו, אשר הייתה אז בפרוסיה. הוא למד באוניברסיטת יינה פילוסופיה, פיזיקה ומתמטיקה. בשנת 1703 קיבל דיפלומת Privatdozent, המקבילה לדוקטורט, באוניברסיטת לייפציג שם הרצה עד שנת 1706. אחר כך מונה לפרופסור למתמטיקה ומדעי הטבע באוניברסיטת האלה, אולם בדעותיו הרציונליסטיות הקיצוניות הרבה להתנגח עם המיסטיקה הפייטיסטית של מייסדי האוניברסיטה, עד שבשנת 1723 סולק מתפקידו בה, והוגלה מפרוסיה בידי פרידריך וילהלם הראשון. בשנת 1740, כשפרידריך השני ירש את כסאו של אביו, הוחזר וולף אל הקתדרה שלו בהאלה. השקפותיו של וולף, חסיד הרציונליזם המוחלט, שהטיף לחופש האמונה הדתית כיוון שהיא לא תאמה לתפיסת העולם והמדינה שלו, התאימו לצרכיו ולדעותיו של פרידריך השני, "המלך הפילוסוף". לאחר מותו גישתו הפילוסופית, אשר חסידיה כונו הוולפים (Wolffianer), הפכה להיות הגישה הדומיננטית בגרמניה עד להופעות של עמנואל קאנט. העובדה שפרסם את מרבית עבודותיו בשפה הגרמנית עזרו להפוך אותה לשפת כתיבה לגיטימית, כאשר באותה תקופה היה נהוג לכתוב הגות בשפה הלטינית. וולף הושפע מאוד מלייבניץ, ולכן נוהגים להתייחס לגישתם המשותפת הזרם הלייבניציאני-וולפיאני. וולף הצליח להציג את שיטתו של לייבניץ באופן שיטתי ומשכנע. הפילוסוף הגרמני אדמונד הוסרל כותב על דרך זו ”דרך החשיבה של הרציונליזם הבתר־קארטזיאני, שמשלימו הגדול היה לייבניץ, ושזכה להצגתו השיטתית, כעין ספר לימוד, ולצורתו היעילה ובוודאי המשכנעת ביותר מידי כריסטיאן וולף”. וולף שאף ליצור משנה המקיפה את כל ענפי המדע והפילוסופיה, ולשם כך יצר יצירה גדולה, בת 24 כרכים, העוסקת בלוגיקה, אונטולוגיה, קוסמולוגיה, פסיכולוגיה נסיונית, תאולוגיה טבעית, אתיקה, פוליטיקה, כלכלה, ואף מתמטיקה ומדעי הפיזיקה, למעט תחום האסתטיקה שפותח על ידי תלמידו, אלכסנדר גוטליב באומגרטן. בכך העמיד וולף מערכת מסועפת יותר משל לייבניץ, אך גם עקבית מאוד ובעלת בהירות מושלמת, ולכן זכתה לפופולריות רבה. הרעיון השולט במערכת הזאת הוא שניתן לבסס את הידע על התבונה הטהורה, השולטת בכל, ולא ייתכן שניסוי אמפירי כלשהו יעלה תוצאות מנוגדות. התפקיד היחיד של הניסיון הוא לחזק את המסקנה הרציונלית. שיטתיות זו בהצגת משנתו של לייבניץ הטביעה את חותמה על כל "המאה של המונאדות", והשפיעה רבות, בין היתר, על משה מנדלסון שחלק נכבד מחיבוריו מוקדש לשאלות מטפיזיות ולבעיות אסתטיות הנגזרות מהפילוסופיה הרציונליסטית מבית מדרשם של לייבניץ וכריסטיאן וולף. גם ההוכחה של לייבניץ לקיומו של האל, כפי שנוסחה על ידי וולף, אומצה על ידי מנדלסון, ועובדה זו הוצגה על ידי שלמה מימון כחוסר יושרה מצידו של מנדלסון, הדבק בעקשנות בהוכחות ארכאיות גם אחרי שקאנט הפריך אותן. מדיה וקבצים בנושא כריסטיאן וולף בוויקישיתוף כריסטיאן וולף, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה כריסטיאן וולף, באנציקלופדיה לפילוסופיה של סטנפורד כריסטיאן וולף, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אדמונד הוסרל, משבר המדעים האירופיים והפנומנולוגיה הטרנסצנדנטלית, עמ' ? שמואל הוגו ברגמן, תולדות הפילוסופיה החדשה, עמ' 45
סטיבן רייט

סטיבן רייט (באנגלית: Steven Alexander Wright; נולד ב-6 בדצמבר 1955) הוא קומיקאי, סטנדאפיסט, שחקן ומחבר אמריקאי. גדל בעיירה ורלינגטון שבמסצ'וסטס במשפחה קתולית. הוא אח לשלושה, ואביו היה טכנאי ונהג משאית. הוא למד במכללה ציבורית ואחר כך באמרסון קולג'. בשנת 1979 החל להופיע. הוא מציין את ג'ורג' קרלין ואת וודי אלן כקומיקאים אשר השפיעו עליו. בשנת 1982 הבחין בו מפיק תוכנית הלילה הפופולרית The Tonight Show, והזמין אותו להופיע בה. ההופעה הייתה להצלחה והוא הוזמן פעמים נוספות. בשנת 1985 הוציא אלבום קומי ראשון בשם "I Have a Pony", בהוצאת ורנר ברדרס. האלבום זכה להצלחה ואף היה מועמד לפרס גראמי בקטגוריה של אלבום קומי. באותה שנה השתתף בתפקיד קטן בסרט "סוזאן סוזאן". הצלחת האלבום הובילה לכך שקיבל הזדמנות להקליט מופע ברשת HBO. בשנת 1988 זכה הסרט הקצר בו השתתף, The Appointments of Dennis Jennings, בפרס האוסקר לסרט קצר. בשנת 1992 קיבל תפקיד בסדרה הקומית משתגעים מאהבה, ובשנת 1998 דיבב בסרט "בייב בעיר הגדולה" את דמותו של בוב השימפנזה, ושיחק בסרט "1999" לצד ג'ניפר גארנר וטימותי אוליפנט. בשנת 2011 שיחק בסרטו של ג'ייסון אלכסנדר "לטוב או לרע". ב-2006 הקליט מופע בשם Steven Wright: When The Leaves Blow Away ברשת קומדי סנטרל. אתר האינטרנט הרשמי של סטיבן רייט סטיבן רייט, ברשת החברתית אקס (טוויטר) סטיבן רייט, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) סטיבן רייט, באתר AllMovie (באנגלית) סטיבן רייט, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) סטיבן רייט, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) סטיבן רייט, באתר MusicBrainz (באנגלית) סטיבן רייט, באתר Discogs (באנגלית) סטיבן רייט, באתר Songkick (באנגלית)
צ'ופצ'יק (עיתון)

צ'ופצ'יק הוא מגזין אגודת הסטודנטים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב. המגזין שומר על אופי קליל וצבעוני. עורך העיתון וכן הכתבים הם סטודנטים באוניברסיטה וחלקם אף השתלבו לאחר לימודם בגופי התקשורת הגדולים בישראל. המגזין רואה אור באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. במהלך השנים העיתון עבר גלגולים רבים והשתנה הפורמט בו הוא יוצא לאור. כיום צ'ופצ'יק מעוצב כמגזין. צ'ופצ'יק החל לפעול בשנות ה-90 המוקדמות, ועד שנת 2002 היה ביטאון שבועי לעדכונים ופרסומים בלבד. צ'ופצ'יק של אותם שנים היה חסר צבע ודל אמצעים. לצד דפי המידע השבועיים התעורר הצורך בעיתון עם תוכן, כזה הנותן לסטודנטים במה לביטוי, בידור והעשרה. כך בתחילת שנות ה-90 יוסד העיתון "פנים" שהיה לירחון האגודה. בשנת 2000 הופסקה פעילותו של הירחון ואילו צ'ופצ'יק במתכונתו הנוכחית המשיך לפעול. הסטודנטים מחו על כך שאין ברשותם במה הולמת ולגיטימית להביע את דעותיהם, אמונותיהם ועמדתם ואכן באפריל 2001 הצליחו לחדש את פעילות המגזין. בשנת 2004 נולד ירחון חדש לאגודה אשר החליף את פנים - "קומקום". השם ניתן לעיתון מתוך הרצון לזהות את הירחון כחלק המשלים את צ'ופצ'יק. שילוב העיתונים היה משחק המילים "הצ'ופצ'יק של הקומקום". בשנת 2002 התחיל הצ'ופצ'יק לגלות סימנים של מגזין והחלה להתעצב צורתו ועיצובו לצורתו המוכרת כיום: גודלו וצבעוניותו הפכו לסימן הזיהוי של מגזין הסטודנטים ומאפיינים אלו נשמרו על ידי העורך עד היום. העיתון החל לצאת בתדירות דו שבועית (ולא שבועון) ומלבד דפי המידע פרסם העיתון כתבות של סטודנטים. כך אט אט נבנתה מערכת העיתון ולא היה עוד צורך ב"קומקום" - הצ'ופצ'יק איגד בתוכו הן את המידע על הפעילויות הקרבות והן כתבות תוכן. נראה כי השילוב שאותו מנסה לשמר המגזין הוא בין התוכן הרציני והעיתונאי לבין התוכן הסטודנטיאלי המגזיני. בתחילת שנת הלימודים תשע"ג שונה שם העיתון ל"בין השורות", בהדגשת האותיות ב' ו-ש', מתוך רצון לקרב בין הסטודנטים לבין הסביבה בה הם חיים, העיר באר שבע (אשר את שמה נהוג לקצר לראשי התיבות "ב"ש"). למען אותה מטרה נוספו לעיתון תכנים העוסקים בעיר ובמעורבות בכלל, וגיליונות של העיתון ניתן למצוא גם בבתי עסק ברחבי העיר. בתחילת שנת הלימוד תשע"ד שונה השם חזרה לצ'ופצ'יק לאחר שסקר שערכה אגודת הסטודנטים הראה כי מרבית הסטודנטים העדיפו את השם הישן. צ'ופצ'יק אמנם ממומן על ידי האגודה ושייך אליה, אך למגזין אוטונומיה עיתונאית מלאה. לעיתים רחוקות לאורך היסטורית המגזין נרשמו מתחים בין האגודה למגזין לאחר שזה האחרון ביקר את פעילות האגודה. האמור נכתב לפי הארכיון אשר שמור בידי האגודה
בניין איטליה

בניין איטליה (בפורטוגזית: Edifício Itália) הוא גורד שחקים הנמצא בעיר סאו פאולו שבברזיל. הבניין כולל 46 קומות ומתנשא לגובה של 168 מטרים, השני בגובהו בסאו פאולו, אחרי מצפור העמק. צורותיו המעוגלות של הבניין מעניקות לו מראה מיוחד. הוא מצויד במדרגות חיצוניות של בטיחות, מכיוון ששריפות כבר התרחשו בעיר בשני גורדי שחקים אחרים בשנות ה-70. ב- Circolo Italiano יש מסעדה, בר, טרקלין אצילי, חדר משחקים, חדר קריאה, חדר ביליארד, תיאטרו איטליה וגלריה. בחלקו העליון מסעדת יוקרה, ומראה לנוף הפנורמי של העיר. לבניין זה היה ערך סמלי עבור הקהילה האיטלקית, שהגיעה לעבוד בראשית המאה במטעי קפה בברזיל. הבניין תוכנן על ידי האדריכל הגרמני-ברזילאי פרנץ היפ ונבנה בין השנים 1956–1965. הבניין מאוכלס במשרדים וכולל מרפסת תצפית לתיירים בקומת הגג. בניין מירנטה דו ולה בניין אלטינו ארנטס מדיה וקבצים בנושא בניין איטליה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בניין איטליה (בפורטוגזית ברזילאית) Edifício itália, History of Edificio Italia at Sao Paolo ערך זה הוא קצרמר בנושא גורדי שחקים ובנושא ברזיל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
Wired (מגזין)

Wired הוא מגזין טכנולוגיה שיוצא לאור מדי חודש מאז מרץ 1993. הוא מתמקד בהשפעה של הטכנולוגיה על תחומי הכלכלה, התרבות, ארכיטקטורה, פוליטיקה ועוד. המגזין נמצא מאז 1998 בבעלות של חברת קונדה נאסט שבסיסה בסן פרנסיסקו, ומחוץ לארצות הברית הוא יוצא לאור בקנדה וביפן. בשנת 2009 השיק המגזין מהדורות בינלאומיות נוספות באיטליה ובריטניה. עקרונות העריכה של המגזין התבססו בתחילה על הרעיונות של מרשל מקלוהן, תאורטיקן תקשורת קנדי שנחשב לפטרון הרוחני של המגזין בשלביו המוקדמים. המגזין התפרסם במיוחד בשל עקרונותיו הליברליים ותמיכתו בכלכלה החדשה[דרושה הבהרה]. מבקרי המגזין הדביקו לו את הכינוי המזלזל "האיבר המרכזי של האידאולוגיה הקליפורנית", שכוון במיוחד נגד הליברטריאניזם שלו שהשפיע רבות על השקפת העולם של משתמשי האינטרנט הראשונים. רק לאחר התפוצצות "בועת הדוט קום" בשנת 2000, כשצוות העריכה צומצם משמעותית, שינה המגזין את פניו לכיוון יותר מיינסטרימי תחת שרביטו של העורך הראשי החדש והנוכחי כריס אנדרסון. המגזין "Wired" והקבוצה "Wired News" (האחראית על האתר Wired.com) היו בבעלות נפרדת משנת 1998 עד ליוני 2006, אז הודיעה קונדה נאסט על הסכם לרכישת Wired News תמורת 25 מיליון דולר ועל התאחדות המגזין עם האתר. המהדורה המקוונת של המגזין מציעה מבחר מאמרים בחינם ומתקיימים בה באופן קבוע דיונים פעילים. היה מראשוני המגזינים שהוציאו מהדורת אייפד, עם השקת המכשיר. Wired ידוע במונחים החדשים שטבע ובכללם "הזנב הארוך" ו"מיקור המונים". כמו כן מפרסם Wired מאז 1996 רשימה שנתית של מוצרי "vaporware" - עשרת המוצרים המדוברים והמבטיחים ביותר שמעולם לא יצאו לציבור בסופו של דבר. עם כותבי הטורים הקבועים של המגזין נמנים סופר הסייברפאנק ברוס סטרלינג והפרופ' למשפטים לורנס לסיג. מדיה וקבצים בנושא Wired בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של Wired (באנגלית אמריקאית) Wired, ברשת החברתית פייסבוק Wired, ברשת החברתית אקס (טוויטר) Wired, ברשת החברתית אינסטגרם Wired, ברשת החברתית טיקטוק Wired, ברשת החברתית LinkedIn Wired, סרטונים בערוץ היוטיוב Wired, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) דף הבית של המגזין על מהדורת האייפד של המגזין צחי הופמן, ‏"המודל לעיתונות הכתובה - תשלום תקופתי לכל פלטפורמות התוכן", באתר גלובס, 30 ביוני 2015 באתר עולם הירחונים אלון גל, ‏מגזין ללא נייר: הקרנת בכורה, באתר גלובס, 22 בפברואר 2009