laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
תמר מייזלס

תמר חנה מייזלס גנז (נולדה בשנת 1969) היא פרופסור בבית הספר למדע המדינה, ממשל ויחסים בינלאומיים בפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת תל אביב באוניברסיטת תל אביב. מייזלס היא בתם של אנדרו מייזלס, כתב לענייני חוץ ושדרן, ומרתה כתבת לענייני צרכנות בג'רוזלם פוסט שעלו מארצות הברית לישראל. יש לה שתי אחיות נוספות, רות ויהודית. מייזלס סיימה לימודי תואר ראשון ושני במשפטים באוניברסיטת תל אביב ולימודי דוקטורט במחשבה מדינית בבייליול קולג' באוניברסיטת אוקספורד בשנת 2000. היא חוקרת תיאוריה פוליטית של זכויות טריטוריאליות, מדינת לאום מדינתית ושאלות פילוסויפיות הנוגעות לטרור. מייזלס ידועה בשל ההגדרה שלה לטרור: "רצח רנדומלי בכוונה תחילה של חסרי הגנה, בכוונה להשרות פחד בלב באוכלוסייה האזרחית כאסטרטגיה להישגים פוליטיים. היא כתבה על המורכבויות שבפנייה לחוק הבינלאומי בנוגע לטרוריסטים שהם אינם חיילים וגם לא אזרחים. חתמה על מכתב הפרופסורים והדוקטורים כנגד חוק המאגר הביומטרי. Territorial Rights (2009) The Trouble with Terror: Liberty, Security and the Response to Terrorism (Cambridge University Press, 2008) "Historical Rights" to Land (1999) לחשוב-מחדש-על-כללי-המלחמה פורסם בתאריך - 25-פברואר-2019 Meisels, Tamar (2009). "Defining terrorism – a typology". Critical Review of International Social and Political Philosophy. 12 (3): 331–351. doi:10.1080/13698230903127853. Meisels, Tamar (2008). "Torture and the Problem of Dirty Hands". Canadian Journal of Law & Jurisprudence. 21: 149–173. doi:10.1017/S0841820900004367. Meisels, Tamar (2007). "Combatants – Lawful and Unlawful". Law and Philosophy. 26: 31–65. doi:10.1007/s10982-005-5917-2. Meisels, Tamar (2006). "The Trouble with Terror: The Apologetics of Terrorism—a Refutation". Terrorism and Political Violence. 18 (3): 465–483. doi:10.1080/09546550600752030. Meisels, Tamar (2005). "How Terrorism Upsets Liberty". Political Studies. 53: 162–181. doi:10.1111/j.1467-9248.2005.00522.x. Meisels, Tamar (2004). "Targeting Terror". Social Theory and Practice. 30 (3): 297–326. doi:10.5840/soctheorpract200430320. Meisels, Tamar (2003). "Can Corrective Justice Ground Claims to Territory?". Journal of Political Philosophy. 11: 65–88. doi:10.1111/1467-9760.00167. Meisels, Tamar (2003). "Liberal Nationalism and Territorial Rights". Journal of Applied Philosophy. 20: 31–43. doi:10.1111/1468-5930.00233. תמר מייזלס, ברשת החברתית פייסבוק תמר מיזלס, דף שער בספרייה הלאומית דף המרצה של פרופסור מייזלס באתר אוניברסיטת תל אביב אלה לוי-וינריב, ‏"בתיקי גירושים היום יש שימוש מוגזם ב'ניכור הורי'. ממהרים לשלוף את הקלף הזה", באתר גלובס, 14 בדצמבר 2019 Do Israeli jails prepare prisoners for peace? THE TROUBLE WITH TERROR: THE APOLOGETICS OF TERRORISM -- A REFUTATION מכתבי המדענים והאקדמאים ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "תמר מייזלס".
קרוקוס סיטי

קרוקוס סיטי (ברוסית: Крокус Сити) הוא מרכז הסחר, התערוכות והעסקים הגדול ביותר ברוסיה. ממוקם בעיר קרסנוגורסק, מחוז מוסקבה, בסמוך לכביש הטבעת של מוסקבה, בין הכבישים נובוריז'סקיה לוולוקולמסקויה על גדות נהר מוסקבה. במתחם נמצאת תחנת המטרו של מוסקבה "מיאקינינו". קרוקוס סיטי נמצא בבעלות Crocus Group (רו'), של איש העסקים האזרי ארז אגאלרוב (אנ'). קרוקוס סיטי משלבת אזורי קמעונאות, בידור, עסקים ותערוכות למתחם יחיד עם פתרון אדריכלי משותף על שטח יחיד של 90 דונם. קרוקוס סיטי כולל: מרכז התערוכות קרוקוס אקספו אולם הקונצרטים קרוקוס סיטי הול קניון Vegas Crocus City קרוקוס סיטי מול Shore House, מועדון יאכטות ומסעדה מתחם דיור ועסקים רב תכליתי מלון Holiday Inn מתחם קניות ובידור Vegas אולם הקונצרטים Vegas City Hall Oceanarium שנצא 3 דקות הליכה מתחנת המטרו מיאקיאנינו מלון עסקים אקווריום תחנת המטרו מיאקינינו חניה מדיה וקבצים בנושא קרוקוס סיטי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של Crocus Group http://crocusgroup.com/objects/crocus-city/ http://crocusgroup.com/objects/crocus-expo/ http://crocusgroup.com/objects/vegas_crocuscity/ http://crocusgroup.com/objects/crocus-city-mall/ http://crocusgroup.com/objects/vegas-city-hall/ http://crocusgroup.com/objects/oceanarium/
נאומיצ'י אואדה

נאומיצ'י אואדה (ביפנית: 植田 直通; נולד ב-24 באוקטובר 1994) הוא כדורגלן יפני, המשחק בעמדת הבלם בקאשימה אנטלרס. אואדה התחיל את הקריירה שלו בקבוצות כדורגל של בתי הספר בהם למד באוטו, עיר הולדתו. את הקריירה התחיל כחלוץ וכשהגיע לתיכון עבר לשחק כבלם. אואדה משך את תשומת ליבם של המועדונים הגדולים ביפן זולת טוקיו, אוראווה רד דיימונדס, יוקוהמה פ. מארינוס, קווסאקי פרונטלה ונגויה גרמפוס, אך ב-4 בספטמבר 2012, סיכם בקאשימה אנלטרס והוא הצטרף אליה, 4 חודשים לאחר מכן. ב-23 במרץ 2013, אואדה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 2–4 לטוקיו במסגרת גביע הליגה היפני. ב-22 במאי 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל היפנית בהפסד 1–2 נגד סרזו אוסקה. ב-16 באפריל 2014, אואדה הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–2 נגד וגלטה סנדאיי במסגרת גביע הליגה היפני. בעונת 2014/2015 הושאל לקבוצת צעירי הליגה היפנית מהליגה היפנית השנייה ובסיום העונה חזר לקאשימה. ב-12 ביולי 2018, אואדה חתם לארבע שנים בסרקל ברוז' מליגת העל הבלגית. אואדה, ערך את הופעת הבכורה שלו בברוז' בתיקו 0-0 נגד סטנדרד לייז'. ב-6 באפריל 2019, אואדה כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 2–3 נגד מוסקרון. במשחק זה, אף נבחר לאיש המשחק. ב-18 בינואר 2021, אואדה הושאל לנים מליגת העל הצרפתית עד לסיום העונה, עם אופציה לרכישה. ב-9 בינואר 2023 חזר לקדנציה שנייה בקאשימה אנטלרס. בצעירותו, אואדה בנבחרות הצעירות של יפן ואף זכה עם הנבחרת הצעירה בגביע אסיה בכדורגל עד גיל 23 בשנת 2016. אואדה זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת לקראת גביע אסיה בכדורגל 2015 לאחר פציעתו של אטסוטו אוצ'ידה, אך לא רשם דקות משחק בגביע. רק ב-13 בדצמבר 2017, אואדה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1–2 נגד סין. נבחרת יפן גביע אסיה בכדורגל עד גיל 23: 2016 מדיה וקבצים בנושא נאומיצ'י אואדה בוויקישיתוף נאומיצ'י אואדה, ברשת החברתית אינסטגרם נאומיצ'י אואדה, באתר Transfermarkt נאומיצ'י אואדה, באתר Soccerway נאומיצ'י אואדה, באתר BDFutbol נאומיצ'י אואדה, באתר WorldFootball.net נאומיצ'י אואדה, באתר National Football Teams נאומיצ'י אואדה, באתר FootballDatabase.eu נאומיצ'י אואדה, באתר ESPN
קנטקי קולונלס

קנטקי קולונלס (באנגלית: Kentucky Colonels) הייתה קבוצת כדורסל מהעיר לואיוויל שבקנטקי, אשר שיחקה בליגת ה-ABA בין השנים 1967–1976. בעונת 1974/1975 זכתה באליפות ליגת ה-ABA, ולאורך תקופת פעילותה העמידה את מאזן הניצחונות הגבוה ביותר מבין קבוצות הליגה; 448–296 (60.2%). הקבוצה הוקמה בשנת 1967, לקראת עונת הבכורה של ליגת ה-ABA. ב-3 עונותיה הראשונות בלטו בקנטקי צמד הגארדים לואי דמפיר ודארל קרייר, אולם הקבוצה לא הצליחה לעבור את הסיבוב השני של הפלייאוף. בשנת 1970 צירפו הקולונלס את הרוקי דן איסל, אשר הוביל את כל שחקני הליגה עם ממוצע של 29.9 נקודות למשחק, והוליך את קבוצתו להעפלתה הראשונה לגמר ה-ABA; בסדרת הגמר עצמה הפסידה קנטקי מול יוטה סטארס, בתוצאה 3–4. בעונת 1971/1972 הצטרף לקבוצה הרוקי ארטיס גילמור, אשר לצדו של איסל הוביל את הקולונלס לקביעת שיא הליגה לניצחונות בעונה, עם מאזן 68–16, וזכה בתואר ה-MVP של העונה הסדירה. על אף הצטיינותם לאורך העונה הסדירה, הודחו הקולונלס מהפלייאוף כבר בסיבוב הראשון, על ידי ניו יורק נטס (2–4). בעונה העוקבת השיגה קנטקי 56 ניצחונות, והעפילה בשנית לגמר הליגה, אך הפסידה בו מול אינדיאנה פייסרס (3–4). בשנת 1973 רכש את הקבוצה איש העסקים והבעלים של רשת KFC, ג'ון י. בראון, אשר לימים כיהן כמושל קנטקי. לקראת עונת 1974/1975 מונה יובי בראון כמאמן הראשי של הקולונלס, אשר סיימו את העונה במקום השני ב-ABA, והעפילו לגמר הליגה בפעם השלישית בתולדותיה; בסדרת הגמר גברה קנטקי על הפייסרס בתוצאה 4–1, בדרך לזכייתה היחידה באליפות ה-ABA. גילמור, אשר קלע 28 נקודות ואסף 31 ריבאונדים במשחק האחרון של הגמר, זכה בתואר ה-MVP של הפלייאוף. בקיץ 1975 מכרה הקבוצה את דן איסל לממפיס סאונדס מסיבות כלכליות, ובהיעדרו הפסידו הקולונלס בסיבוב השני של פלייאוף 1976. בעת פירוק ליגת ה-ABA ביוני 1976 הוחלט כי קנטקי לא תהיה אחת מהקבוצות שיעברו לליגת ה-NBA, ולאחר שנערך "דראפט פיזור" על שחקניה חדלה הקבוצה מלהתקיים. מדיה וקבצים בנושא קנטקי קולונלס בוויקישיתוף סיכום העונות של המועדון, באתר Basketball-reference.com סיכום העונות של המועדון, באתר basketball-reference.com סטטיסטיקות סדרת הגמר 1971, באתר basketball-reference.com סטטיסטיקות סדרת הגמר 1973, באתר basketball-reference.com סטטיסטיקות המשחק החמישי בגמר 1975, באתר basketball-reference.com קנטקי קולונלס, באתר remembertheaba.com
פיטר גרין (מוזיקאי)

פיטר גרין (נולד בשם פיטר אלן גרינבאום; 29 באוקטובר 1946 – 25 ביולי 2020) היה זמר-יוצר וגיטריסט אנגלי, ממוצא יהודי. בשנת 1998, נכנס להיכל התהילה של הרוק אנד רול כמייסד פליטווד מק. גרין כתב והלחין להיטים רבים ללהקה כ"Albatross", "Black Magic woman", "Man of the World". מגזין רולינג סטון דירג אותו במקום 58 ברשימת "100 הגיטריסטים הגדולים בכל הזמנים". ביוני 1996 נבחר למקום השלישי ברשימת "הגיטריסטים הטובים בכל הזמנים" במגזין Mojo. גרין נולד בלונדון בשנת 1946 למשפחה יהודית. אחיו מייקל לימד אותו לנגן בגיטרה, ומגיל 11 פיטר למד בעצמו. מגיל 15 ניגן באופן מקצועי, כשבמקביל עבד בחברת שליחויות. הוא ניגן לראשונה בגיטרת בס בלהקה שנקראה "בובי דניס והדומינוס" שניגנה פופ ורוק אנד רול. גרין הושפע מלהקת הצלליות והגדיר את האנק מרווין כאליל הגיטרה שלו. ב-1965 ניגן גיטרה ראשית בלהקה של פיטר בארדנס, שם הכיר את המתופף מיק פליטווד. בשנת 1967, הקים יחד עם פליטווד את להקת פליטווד מק, תוך שהוא מתעקש ששם הלהקה יורכב משמות הנגנים האחרים ולא משמו-שלו. גרין היה שותף לכתיבת שלושת אלבומי הלהקה ושירים רבים שכתב היו ללהיטים ואף הצליח בקריירת סולו מצליחה מסחרית משלו שפרסמה אותו עם כישורי נגינתו ושירתו. בשנת 1970, לאחר התמודדות עם בעיות נפשיות, עזב את הלהקה בעקבות שימוש רב בסם ה-LSD. כעבור מספר שנים אובחן כחולה סכיזופרניה ואושפז בבית חולים פסיכיאטרי שם טופל בנזעי חשמל. במהלך תקופת התדרדרותו הנפשית, התגורר עם אחיו הגדול לן ואמו. ב-1978 נישא לג'ין סמואלס, ממנה התגרש אחרי שנה אחת ולהם בת אחת, רוזבד (נולדה ב-1978). ב-25 ביולי 2020, גרין נפטר בנסיבות טבעיות בגיל 73. פיטר גרין, שכנער סבל מהצקות בבית הספר הלונדוני באיסט אנד בשל יהדותו, ביקר לראשונה בישראל בשנת 1971 לאחר שעזב את הלהקה, ושהה כחודשיים כמתנדב בקיבוץ משמרות, באופן אנונימי. הם הכירו אותו כפיטר, ולא ידעו שהוא פיטר גרין. בשנת 1980 ביקר שוב בארץ, והתראיין לעופר ניר במוסף "חותם" של העיתון "על המשמר", בו סיפר על שעבר עליו לאחר פרישתו מהלהקה, על עבודתו עם קשישים, על ביקורו החוזר בקיבוץ משמרות, ועל שירתה של זמרת ששירתה מצאה חן בעיניו (נורית גלרון). ב-25 בדצמבר 1980 השתתף גרין בג'אם סשן עם נגנים ישראלים ב"אולפני אשל" בתל אביב, מהג'אם שרדו שתי הקלטות: "משוטט ברחובות", ו"לפעמים אני עצוב". גרין מנגן שם, כהרגלו, על גיטרה לס פול השייכת לשמעון הולי. ניתן להאזין להקלטות בכתבה. בשנת 1981 הופיע בארץ ב"קולנוע דן" בתל אביב, ונעזר רבות באחיו הגדול מייקל בנגינה בהופעה. בשנת 1985 הופיע ב"פסטיבל הכוכבים 85" ברמת גן. מדיה וקבצים בנושא פיטר גרין בוויקישיתוף פיטר גרין, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) פיטר גרין, באתר ספוטיפיי פיטר גרין, באתר AllMusic (באנגלית) פיטר גרין, באתר MusicBrainz (באנגלית) פיטר גרין, באתר Discogs (באנגלית) פיטר גרין, באתר Songkick (באנגלית) פיטר גרין, באתר SecondHandSongs פיטר גרין, באתר בילבורד (באנגלית) יואב קוטנר, מפסידן בריבוע, מעריב, 1 בינואר 1981 Blackett, Matt (באוקטובר 2004). "The 50 Greatest Tones of All Time". Guitar Player. 38 (10): 44–66. {{cite journal}}: (עזרה) "Peter Green – The Sixties Remembered – Sixties Music". Loti.com. אורכב מ-המקור ב-24 בנובמבר 2011. נבדק ב-30 בדצמבר 2011. {{cite web}}: (עזרה) עמי פרידמן, המוזיקאי פיטר גרין מת בגיל 73, באתר ישראל היום, 25 ביולי 2020 אהרון מורג, עופר ניר, פיטר גרין, תל אביב, על המשמר אמיר בן-דוד, הבלוז האחרון של פיטר גרין, באתר זמן ישראל, 31 ביולי 2020
גשר האבן

גשר האבן (במקדונית: Камен мост; באלבנית: Ura e gurit, בטורקית: Taşköprü) הוא גשר מעבר מעל הנהר וארדאר שבסקופיה, בירת מקדוניה הצפונית. הגשר מוכר גם בשם גשר דושאן (במקדונית ובסרבית: Душанов мост) על שמו של סטפן אורוש הרביעי דושאן. הגשר נחשב לסמל של סקופיה והוא היסוד העיקרי של שלט האצולה של העיר (אנ') ושל דגל העיר (אנ'). הגשר מחבר את כיכר מקדוניה עם הבזאר הישן של העיר. גשר האבן בנוי מגושי אבן מוצקים ונתמך על ידי עמודים יציבים המחוברים עם 12 קשתות חצי עגולות. אורך הגשר הוא 214 מטרים (702 רגל), ורוחבו הוא 6 מטרים (20 רגל). בית הקצינים, שהיה ליד הגשר, שוחזר לאחרונה. גשר האבן הנוכחית נבנה על יסודות רומיים בחסותו של הסולטאן מהמט השני בין 1451 ל-1469. מרבית גשר האבן מקורו מהתקופה העות'מאנית, ולאורך כל מאות השנים, גשר האבן נפגע לרוב ואז תוקן. ישנן עדויות היסטוריות שהוא סבל פעם במהלך רעידת האדמה הגדולה (אנ') ב-1555, אשר פגעה או הרסה מאוד את ארבעת העמודים שלו. שיפוצים של הגשר בוצעו באותה השנה. כמה הוצאות להורג פומביות התרחשו גם על הגשר, כמו הוצאתו להורג של קרפוש (אנ') ב-1689. בזמן מלחמת העולם השנייה, ב-1944, הונחו על ידי הנאצים חומרי נפץ. על פי בקשתם של יקירי העיר, הגרמנים ויתרו ברגע האחרון והגשר ניצל מהרס. השחזור האחרון של הגשר החל ב-1994. השיפוצים האלו נמשכו למשך כשבע שנים. בזמן שיפוצים אלו, אסור היה לאנשים לחצות את הגשר ועבור בעלי מלאכה רבים שעובדים בבזאר העתיק הסמוך לגשר הביא להשפעות כלכליות שליליות. מגדל השמירה בצורת מחראב שוחזר ב-2008. שני חלקים של סקופיה שסימלו את הניגודים העירוניים שלה: "עות'מאנים" או "מודרניים", "ההיסטורי" או "הסוציאליסטי", "האלבני" או "המקדוני" מפוצלים על ידי הנהר וארדאר ומחוברים זה לזה על ידי גשר האבן. במאה ה-21, רוב המיעוטים בעיר הבירה רואים בגשר האבן כמייצג את הפיצול בין שני חלקיה של סקופיה. גשר האבן וכיכר מקדוניה בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20 גשר האבן ב-1909 כתובת על הגשר גשר האבן בלילה לוח זיכרון באתר הוצאתו להורג של קרפוש גשר האבן גשר האבן גשר האבן, תצלום משנות ה-50 של המאה ה-20 נוף לגשר האבן ולכיכר מדיה וקבצים בנושא גשר האבן בוויקישיתוף Steven Enich, Tsar Dušan's bridge in Skopje (built in 1350), 1982-08-01 Official portal of the city of Skopje: City symbols (אורכב 29.09.2014 בארכיון Wayback Machine). – Retrieved on 13 May 2009. Ragaru 2008 Stone bridge, Skopje, Macedonia (אורכב 26.05.2011 בארכיון Wayback Machine) Kameniot Most na Vardar, Skopje (ארכיון) Macedonia, Bradt Travel Guid, Thammy Evans, Bradt Travel Guides, 2010 (אורכב 30.07.2020 בארכיון Wayback Machine), ISBN 1841622974, p. 139. Skopje In Your Pocket, In Your Pocket. (באנגלית) Jovan Popovski, Macedonia, Turistička štampa, 1969. (באנגלית) Ragaru 2008 Ragaru, Nadege (2008). "The Political Uses and Social Lives of "National Heroes": Controversies over Skanderbeg's Statue in Skopje". Südosteuropa. 56 (4): 554. אורכב מ-המקור ב-2019-02-22. נבדק ב-2020-07-26.
עלאא אלדין קרי, סולטאן מלאקה

הסולטאן עָלָאא אָלְדִין קֵרי רִיאָט שָאָה (נפטר ב-1488) היה הסולטאן השביעי של סולטנות מלאקה ששלט בה בין השנים 1477–1488. תקופת שלטונו ידועה כתקופה שקטה למדי, ומסופר עליו שבלילות היה הסולטאן מסתובב מחופש, במטרה לראות את אורחות החיים של עמו, ובאחד הלילות נטען שהוא רדף אחרי גנב. מעבר לכך, הוא היה שליט דתי ונחשב להגון. עם זאת, אחיו, רג'א אחמד, שאף לעלות לשלטון באמונה כי הוא השליט החוקי של הסולטנות. אחיו לא היה האויב היחיד של עלאא אלדין קרי, כששתי נשותיו, אחת מהן הודית-מוסלמית, שהביאו לו ארבעה ילדים, התקוטטו על הירושה. בתקופתו עלו בכוחם הודים-מוסלמים (מכונים "מאמאקים") שהתגוררו במלזיה של ימינו, והפכו לכוח דומיננטי יותר ביחס למלאקה. ראש הממשלה של אלדין קרי היה הודי-מוסלמי בעצמו. 11 שנים אחרי עלייתו לשלטון, כתוב במקורות ההיסטוריים כי הסולטאן מת בנסיבות שאינן ידועות. מקורות אחרים מעלים כי ייתכן והוא הורעל במזימה של אחיו, רג'א אחמד, ראש הממשלה שלו ואשתו השנייה. בנו, רג'א מוחמד, וגיסו, רג'א מרלונג, הועלו גם הם כחשודים בהרעלתו. אחרי מותו של עלאא אלדין קרי, עבר השלטון לידיו של בנו, רג'א מוחמד, תוך דילוג על בנו הראשון, רג'א מנוואר, שנחשב בעיני רבים ליורש החוקי. בכל אופן, המאמאקים הצליחו להשתלט על הסולטנות. עם זאת, הם הצליחו להחזיק בכך לפרק זמן קצוב, עד 1511, כשהפורטוגזים פלשו לאזור, והביאו את הקץ על קיומה של הסולטנות. The Sixth Ruler of Melaka : Sultan Mansur Syah (1456 - 1477), All About History Ahmed, Abu Talib (2014). Museums, History and Culture in Malaysia. סינגפור: NUS. p. 85. ISBN 9789971698195. Cœdès, George (1968). The Indianized states of Southeast Asia. University of Hawaii Press. ISBN 9780824803681. ערך זה הוא קצרמר בנושא מלזיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קיטנו צ'ו

קיטנו צ'ו (ביפנית: 北野 町, או קיטאנו איג'ינקאן – 北野 異 人 館) הוא מחוז היסטורי בעיר קובה (בהיוגו) ביפן, המכיל מספר בתי מגורים זרים מאז ימי מייג'י המאוחרים ותקופת טאישו המוקדמות של ההיסטוריה היפנית. בעוד שהמונח "איג'ינקאן" (異 人 館) יכול להתייחס לכל בית מגורים זר כלשהו מתקופה זו ביפן, הוא בדרך כלל מתייחס לאלו של קיטנו צ'ו, בהתחשב במספרם וריכוזם הגבוה של אלה שנותרו שם. מחוזות "איג'ינקאן" קיימים גם באזורים אחרים (בעיקר הקודאטה ונגסאקי), אך בגלל מלחמות ואסונות טבע, מחוזות אלה לא משומרים היטב. בעוד שחלק מהבתים עדיין משמשים כבתי מגורים, כמה מהם פתוחים לתיירים, מה שהופך את קיטנו צ'ו לאחת האטרקציות התיירותיות העיקריות בעיר קובה. מדיה וקבצים בנושא קיטנו צ'ו בוויקישיתוף City of Kobe: photo a la Carte - a collection of photos and stories of the Kitano Ijinkan area (באנגלית) Igarashi, J. "Kobe Ijinkan," Eye-Ai (אורכב 28.09.2007 בארכיון Wayback Machine), January 2002, retrieved February 15, 2007 Fodor's - "Kobe Sights & Activities: Kitano", retrieved February 15, 2007 ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של יפן ובנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חשיבותה של רצינות (סרט, 1992)

חשיבותה של רצינות (באנגלית: The Importance of Being Earnest) הוא עיבוד קולנועי אמריקאי משנת 1992 למחזה באותו שם מאת אוסקר ויילד, בביצוע קאסט של שחקנים שחורים בלבד. הבמאי קורט בייקר כתב את התסריט יחד עם פיטר אנתוני אנדרוז, כשהם משמרים את רוב הדיאלוגים שכתב ויילד, ומיקום העלילה בלונדון, אבל את תקופת ההתרחשות העבירו לזמן הווה במקום התקופה הוויקטוריאנית של המחזה. את הסרט הפיקה ננסי קרטר קרואו, שהיא אשתו של הבמאי. הצילומים נערכו בביתם של בני הזוג בברנטווד שבלוס אנג'לס. הקרנת הבכורה של הסרט נערכה באוניברסיטת הרווארד במסגרת כנס בשם "Blacks in Black & White and Color". ב-14 במאי 1992 הוקרן הסרט לראשונה בבית הקולנוע Anthology Film Archives. אובה באבאטונדה – ליין רן ט. בראון – אלג'רנון מונקריף כריס קאלוויי – גוונדלין פיירפקס לאניי צ'פמן – ססילי קרדיו סילבסטר הייז – הבאטלר ברברה אייזקס – מרימן ברוק פיטרס – דוקטור צ'אסובל סי-סי-אייץ' פאונדר – מיס פריזם דריל רואץ' – ג'ק וורת'ינג אן ולדון – ליידי ברקנל "חשיבותה של רצינות", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "חשיבותה של רצינות", באתר AllMovie (באנגלית) "חשיבותה של רצינות", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "חשיבותה של רצינות" באתר מכון הסרטים הבריטי The Importance of Being Earnest, נבדק ב-2020-03-20 Holden, Stephen (16 במאי 1992). "All-black `Earnest' breaks ground, but lacking technically". Star Tribune. Minneapolis, Minn. {{cite news}}: (עזרה) Holden, Stephen (1992-05-14). "A Black Cast in a Present-Day 'Earnest'". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2020-03-20. "Director Kurt Baker says his latest work, 'The Importance..." UPI (באנגלית). נבדק ב-2020-03-20. "The Importance Of Being Earnest | TV Guide". TVGuide.com (באנגלית). נבדק ב-2020-03-20.
פטריומאניס

פטריומאניס (שם מדעי: Patriomanis; מילולית: "פנגולין מולדת/פטריוטי") הוא סוג של יונק קדום בן לסדרת הפנגולינאים שחי באמריקה הצפונית של סוף תקופת האאוקן לפני 36.2 עד 33.9 מיליון שנה מזמננו. זהו התיעוד הידוע היחיד של פנגולין שחי באמריקה הצפונית. המאובנים של פנגולין זה שהתגלו כמעט בשלמותם התגלו בתצורת הנהר הלבן (אנ') שבמונטנה, סמוך לנהר וייט (אנ') שהוא יובל של המיזורי, בו נמצאה פאונה רבה של יונקים קדומים מהאאוקן. הוא תואר למדע בשנת 1970 ונכלל בו מין אחד - Patriomanis americana. פנגולין זה היה קטן יחסית, דומה בגודלו לפנגולין מלאי ובעל טפרים ארוכות וזנב ארוך לופתני כמו רוב הפנגולינים, אך הוא היה בעל מפתח לסת רחב יותר, הכיל מעט שיניים והוא היה גם בעל אוזניים בולטות ושערות נוקשות לצד קשקשיו. במראהו הזכיר מעט ארמדיל אך השתייך לסדרת הפנגולינאים. הוא משויך למשפחה פטריומאניים לצידו של הסוג קריפטומאניס (Cryptomanis), אשר כמה חוקרים רואים בו בן למשפחה אחרת. מבנה הלסת שלו העיד שבדומה לפנגולינים הקיימים הוא ניזון בעיקר מנמלים וטרמיטים ביערות הקדומים. מדיה וקבצים בנושא פטריומאניס בוויקישיתוף פטריומאניס, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) פטריומאניס, באתר GBIF (באנגלית)
שלושה מארשים צבאיים (שוברט)

שלושה מארשים צבאיים, אופוס 51, מספר 733 ברשימת דויטש ליצירות שוברט, הן שלוש יצירות מסוגת מארש שנכתבו על ידי המלחין האוסטרי פרנץ שוברט לפסנתר ארבע ידיים. המארש הראשון הוא המפורסם מבין השלושה. זו אחת מיצירותיו המפורסמות ביותר של שוברט ושמה הנפוץ הוא "Schubert's Marche Militaire". שוברט כתב את שלושת המארשים בזמן שהותו בבית הקיץ של הרוזן יוהאן קארל אסטרהאזי בעיירה ז'ליז שבהונגריה (כיום ז'ליזוצה (אנ') בסלובקיה). שוברט עבד כמורה למוזיקה של בת הרוזן וכתב את המארשים האלה ויצירות נוספות למטרות הוראה. לא ידוע מתי בדיוק נכתבו המארשים. ההערכה המקובלת היא שהיצירה נכתבה ב 1818, אך יש גם הערכות שהיה זה ב 1822 או 1824. המארשים פורסמו בווינה ב 7 באוגוסט 1826 על ידי אנטון דיאבלי כאופוס 51. שלושת המארשים בנויים בצורה טרנארית (אנ') (צורת שיר). מפעם המארש: Allegro vivace המארש זכה לעיבודים להרכבים שונים כמו: תזמורת סימפונית, תזמורת צבאית וצירופים של כלים שונים, ביניהם עיבוד לאקורדיון, הרכב סקסופונים ועוד. המארש צוטט במספר יצירות, בין השאר ביצירה Circus Polka של איגור סטרווינסקי ובסרט הקצר של אולפני וולט דיסני - "בית המלאכה של סנטה". פרנץ ליסט עיבד את המארש לפסנתר סולו ביצירתו Grand paraphrase de concert, S.426a קארל טאוסיג כתב אף הוא עיבוד של המארש לפסנתר סולו, ברה במול מז'ור. יצירה זו הוקלטה על ידי פסנתרנים רבים, ביניהם ולדימיר הורוביץ. מפעם המארש: Allegro molto moderato מפעם המארש: Allegro moderato מדיה וקבצים בנושא שלושה מארשים צבאיים בוויקישיתוף שלושה מארשים צבאיים (שוברט) באתר פרויקט ספריית התווים הבין-לאומי (באנגלית) Newbould, Brian (1999) Schubert: The Music and the Man. University of California Press. ISBN 0-520-21957-0. Black, Leo (2005). Franz Schubert: Music and Belief. Woodbridge, Suffolk: The Boydell Press. ISBN 1-84383-023-X. Fuld, James J. (2000). The Book of World-Famous Music: Classical, Popular and Folk. New York, NY: Dover Publications. ISBN 0-486-41475-2.
זרם פריאר

זרם פריאר (נולד ב-3 ביוני 1926, כ"א בסיוון ה'תרפ"ו) הוא רופא ילדים שכיהן כפרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית בירושלים, ייסד את מחלקת הילדים במרכז הרפואי שערי צדק וניהל אותה משנת 1961 ועד חודש יולי 1991. פריאר נולד בעיר ברלין שבגרמניה, כבנם השלישי של הרב ד"ר מוריץ (משה יששכר) ורחה פריאר, מייסדת "עליית הנוער" והמפעל להכשרת ילדי ישראל. הוא אחיו של שלהבת פריאר ואביו של איתן דרור-פריאר. הוא גדל בברלין עד אפריל 1939, אז עזב את גרמניה במבצע הקינדר-טרנספורט ועבר לגור בלונדון וללמוד בבית הספר Jewish Secondary School. הוא למד רפואה ב-St Bartholomew's Hospital Medical College (אנ') באוניברסיטת לונדון. התמחה ברפואת ילדים בבתי החולים Jenny Lind Hospital for Children, Norwich, Queen Elizabeth Hospital for Children, London, Alder Hey Children’s Hospital, Liverpool, וקיבל את הדיפלומה בבריאות הילד (Diploma in Child Health) בשנת 1952.  פריאר עלה ארצה בשנת 1958 ושנתיים לאחר מכן נישא למרים לבית פויכטונגר ונולדו להם חמישה ילדים. ב-1960 התמנה למנהלה הראשון של מחלקת הילדים בבית החולים שערי צדק בירושלים, אותה ניהל משנת 1961 ועד לשנת 1991. במחלקה פתח את בית הספר הראשון בארץ עבור ילדים מאושפזים. מחלקתו הייתה גם הראשונה לאפשר להורים לשבת על יד ילדיהם כל היום. היה חלוץ בגסטרואנטרולוגית ילדים בארץ; הראשון בארץ לבצע ביופסיית המעי באבחנת מחלת הצליאק; הראשון בארץ לגלות אלרגיה לחלב פרה של תינוקות (ואת הטיפול בה באמצעות התרופה לומודל) והראשון בארץ להשתמש בהזנה תוך-ורידית בילדים. פתח מעבדה רוטינית בגסטרואנטרולוגיה וכן מעבדת מחקר באימונולוגיה של מערכת העיכול בבית החולים שערי צדק. בשנת 1990 התמנה לפרופסור מן המנין באוניברסיטה העברית. אחרי מלחמת ששת הימים התנדב פריאר בעיר העתיקה בירושלים וניהל שם מרפאת ייעוץ. שתי מיטות עבור ילדים מירושלים המזרחית נשמרו במחלקתו.  פריאר שירת בכמה תפקידים ציבוריים, כולל נשיא האיגוד לרפואת ילדים בישראל, משנת 1978 ועד שנת 1981, ארגן סימפוזיון בין לאומי על הנקה בשנת 1980, וסימפוזיון בין-לאומי על האימונולוגיה של מערכת העיכול והכבד, בשנת 1987. היה נשיא הפגישה השנתית של ה-European Society of Pediatric Gastroenterology and Nutrition בירושלים, במאי 1995. פריאר היה פרופסור אורח בכמה אוניברסיטאות, כולל אוניברסיטת אדלייד ואוניברסיטת אוסטרליה המערבית, אוניברסיטת ניו יורק בבאפלו, ואוניברסיטת אלבמה בברמינגהאם (אלבמה). בשנים 2022-2003 שימש כעורך ראשי של המדור הפדיאטרי בכתב העת הדיגיטלי Journal Club של חברת אי-מד. פריאר ערך שני ספרים: Freier S, Eidelman AI: Human Milk: Its Biological And Social Value. Excerpta Medica Congress Series. No. 518. Elsevier, North Holland. 1980. Freier S: The Neuroendocrine Immune Network. CRC Press. Boca Raton, 1989. פריאר כתב כמה פרקים בספרים רפואיים ומעל 100 מאמרים על מחקר מקורי בעיתונות הרפואית. Buswell award מדיקן בית הספר לרפואה של אוניברסיטת ניו-יורק, באפלו. Diploma in Child Health Diploma in Child Health (DCH) - about European Society of Pediatric Gastroenterology and Nutrition European Society for Paediatric Gastroenterology Hepatology and Nutrition