laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
שיירה (סרט)

שיירה (באנגלית: Convoy) הוא סרט דרמה-פעולה אמריקאי משנת 1978 בבימויו של סם פקינפה ובכיכובם של קריס קריסטופרסון, אלי מק'גרו, ארנסט בורגניין, וברט יאנג. הסרט נוצר בהשראת שיר הקאנטרי הפופולרי "Convoy"(אנ') מאת סי. וו. מק'קול בתקופה בה מכשירי ה-CB radio היו בשיא הפופולריות שלהם בארצות הברית, והוא הופק בעקבות שתי סרטי קולנוע בולטים שעסקו בנושאים דומים - "White Line Fever"(אנ') שיצא ב-1975 ו"הפרחח ובת השריף" שיצא ב-1977. הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ביפן ב-10 ביוני 1978. הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-28 ביוני 1978. הסרט הופץ על ידי אולפני יונייטד ארטיסטס. הסרט זכה לביקורות מעורבות מצד המבקרים; עם זאת, זה היה הסרט המצליח ביותר מבחינה מסחרית בקריירה של פקינפה. עלילת הסרט מתמקדת בקבוצת נהגי משאיות בראשות "ראבר דאק" (קריס קריסטופרסון), אשר יוצאים למסע ברחבי אריזונה וניו מקסיקו במחאה נגד השחיתות המשטרתית לאחר עימות אלים עם השריף המקומי, לייל ואלאס (ארנסט בורגניין). אל משאיתו של ראבר דאק מצטרפת כטרמפיסטית גם צלמת עיתונות (אלי מק'גרו). במהלך הנסיעה, מספר רב של משאיות מצטרפות לשיירה, והמסע שלהם הופך להתקוממות חברתית המונית נגד הממסד. קריס קריסטופרסון בתפקיד ראבר דאק (נהג משאית) אלי מק'גרו בתפקיד מליסה ארנסט בורגניין בתפקיד השריף לייל ואלאס ברט יאנג בתפקיד פיגפן (נהג משאית) פרנקלין אג'אי (אנ') בתפקיד ספיידר מייק (נהג משאית) הסרט זכה לביקורות מעורבות, כאשר חלק מהמבקרים שיבחו את סצנות האקשן ואת הפסקול, בעוד אחרים מתחו ביקורת על העלילה. עם זאת, הסרט הפך לקלאסיקה בקרב חובבי הז'אנר בזכות האווירה הרומנטית סביב חיי נהגי המשאיות. ב-Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ציון של 43%. וינסנט קנבי מ"הניו יורק טיימס" כתב כי "נוצרו בעבר סרטים הרבה פחות יקרים והרבה יותר מבדרים על ידי במאים ללא שאיפות להיות אמנים. 'שיירה' היא בדיחה גרועה שפוגעת בבמאי. אין לו אומץ לנגן את הסרט ישר כמלודרמה וגם לא את חוש ההומור כדי להפוך אותו למעין קומדיה של 'הפרחח ובת השריף'. הסרט הוא הונאה גדולה, יקר ומזויף". גם מבקרי הקולנוע בישראל ראו פגמים מסוימים בסרט, אך באופן כללי הייתה ביקורתם חיובית. ורדי בן יעקב כתב ב"מעריב": בסך הכל, סרט נאה ומבדר, מבוים ומשוחק כהלכה ולא נעדר משמעויות שמעבר לזה.". זאב רב נוף כתב ב"דבר": ""שיירה" הוא סרט של אווירה — ושל רוח חופשית. של נוסטלגיה מתמרדת — ולא סרט של רעיונות מעמיקים ורציפים.". משה אורן כתב ב"על המשמר": "זהו מוצר אופייני נוסף ממטבחו של פקינפה: גברי, קצבי, קשוח (מבלי להיות אלים במקרה זה), ססגוני ומהנה להפליא. ... קולנוע אמריקני במלוא מובן המילה. עשוי במקצועיות ובתנופה של אדם היודע ליהנות מכך.". "שיירה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "שיירה", באתר נטפליקס "שיירה", באתר AllMovie (באנגלית) "שיירה", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "שיירה", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "שיירה", באתר אידיבי "שיירה", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ורדי בן יעקב, בוקרים על גלגלים, מעריב, 4 בינואר 1979 משה אורן, קאובויס על גלגלים, על המשמר, 15 בדצמבר 1978 זאב רב נוף, מערב פרוע על גלגלי משאיות, דבר, 10 בינואר 1979 Canby, Vincent (June 28, 1978). "Film: Peckinpah's 'Convoy,' Open-Road Machismo". The New York Times. C17. ורדי בן יעקב, בוקרים על גלגלים, מעריב, 4 בינואר 1979 זאב רב נוף, מערב פרוע על גלגלי משאיות, דבר, 10 בינואר 1979 משה אורן, קאובויס על גלגלים, על המשמר, 15 בדצמבר 1978
אלמפה

אלמפה (Anempodist Ivanovich Sofronov) נולד ב-2 (14) בנובמבר 1886 בנסלג' הראשון של זוכסוגון, קוטברוס, מחוז יקוטסק, אימפריה רוסית. משנת 1907 עבד במשרד הדפוס של העיתון "יקוטסקי קראי", שיתף פעולה בירחון "סכה סאנאטה", היה מנהל התיאטרון ברפובליקה (1909-1927), יו"ר החברה התרבותית-החינוכית "סכה אומוק", עורך העיתון הסובייטי הראשון בשפה היקוטית "מנצ'ארי" (1921-1922), היה חבר יוזם של החברה המחקרית המדעית היקוטית "סכה קסקילה" (1925). ב-1925, ביוזמת א.י. סופרונוב וע.א. אויונסקי, הוצע פרויקט לפתיחת גלריית ציורים בעיר יקוטסק. ב-1926 הפך סופרונוב למייסד ועורך הירחון הספרותי-אמנותי הראשון "צ'ולבון", למנהל הראשון של התיאטרון הסכה ויו"ר הקולנוע הממשלתי ברפובליקה. משנת 1925 עבד בסקציה היקוטית של ההוצאה המרכזית. בירושלים יצאו בנפרד ספריו הדרמטיים. סופרונוב נשלח כנציג ממשלת יקוטיה לבנינגרד לחגוג את ה-200 לאקדמיה המדעית של ברית המועצות, השתתף בעבודת הקונגרס התורכולוגי הראשון בבאקו. ב-1927 נעצר והוחזק בבתי כלא בנובוסיבירסק, קזאן ובוטירקה על פי "מקרה הקונפדרליסטים" שתויק. בהחלטה מ-29 באוקטובר 1928, על פי סעיף 58-11 של החוק הפלילי של RSFSR על השתתפות בעבודת ארגון נגד מהפכני, נידון ל-5 שנות מאסר במחנה ריכוז סולובקי. אלמפה נפטר ב-24 בדצמבר 1935 מדלקת ריאות ונקבר בבית הקברות המרכזי של יקוטסק. ב-15 באוגוסט 2012 על פי החלטה ציבורית של מחוז טטה, על פי צווי משרד התרבות של רוסיה והמשרד לתרבות ופיתוח רוחני של רוספובליקת סכה, נקבר מחדש במולדתו במקום חדאאיי במוזיאון-שמורת טאטה (הכפר איטיק-קוויול). שמור טוהר ב-15.11.1962 על ידי נשיאות בית המשפט העליון של רפובליקת יקוטיה-ASSR על בסיס ערעור פיקוח של התביעה הכללית של ברית המועצות (החלטת OGPU מ-29.10.28 בוטלה והתיק נסגר בשל חוסר הוכחות לאשמה). המשורר כתב למעלה מ-150 שירים, המבקרים ציינו שהוא הכניס זרם לירי לשירת היקוטית. שירים מסוימים הפכו לפופולריים ושרים עד עצם היום הזה. השיר "סכה ירייאטה" (שיר הסכה) שימש כהמנון למורדים במלחמת האזרחים ביקוטיה. הסיפורים הסאטיריים של הסופר נמנים בין הטובים ביותר בפרוזה היקוטית. כמתרגם, הסופר תרגם יצירות של קלאסיקאים בספרות הרוסית איבאן קרילוב, לב טולסטוי, אנטון צ'כוב. תרגם את "הפשיטה" של אלכסנדר פאדייב. "בלאגן סיבירי" סיפור קצר, תרגום: קטיה בורגזוב, הוצאת קלאסיקה מתקדמת, 2016.
ארבעה סוגים של טיפשות אסטונית

ארבעה סוגים של טיפשות אסטונית (במקור באסטונית: Tallinna narrid ja narrikesed, מילולית: טיפשים גדולים ושוטים קטנים של טאלין) היא סדרה סאטירית משנת 1892 מאת אדוארד בורנהה, המתארת דמויות גרוטסקיות בעיר טאלין של סוף המאה ה-19. החלק המפורסם ביותר הוא החלק הראשון, "Kuulsuse narrid" ("שוטי התהילה"), שגיבוריו יאן טאטיקס וסאלומון וספירול הפכו לסטריאוטיפים ידועים בתרבות האסטונית. בספר שני חלקים עיקריים: "Kuulsuse narrid" (מאסטונית: "שוטים של תהילה") ו-"Raha narrid" ("שוטי כסף"). החלק הראשון היה ידוע ברבים; החלק השני צונזר במהלך הכיבוש הסובייטי, ולכן ידוע מעט. החלק השלישי והקצר נכתב לאחר כמה שנים וכך גם אחרית הדבר – בחלק הרביעי. ארבעה סוגים של טיפשות אסטונית, תרגום: דוד שמעוני, הוצאת קלאסיקה מתקדמת, 2024. "TALLINNA NARRID JA NARRIKESED – Eduard Bornhöhe". Rahva Raamat. נבדק ב-20 בינואר 2022. {{cite web}}: (עזרה)
סביניין מרדאק

סביניין מרדאק שם העט של אוגוסט אסנוף (ג'וזף אוגוסט אסנוף), נולד ב-3 ביוני 1880 בפורט -לואי, נפטר ב-19 בדצמבר 1939 ב־Curepipe, הוא מהנדס וסופר, סופר, משורר ומבקר ספרות מאוריציאני . בזכות מלגה, למד אוגוסט אסנוף באנגליה בין השנים 1900 ל-1903, שם הוא קיבל תואר מהנדס (בהצטיינות: מדליית סימנס). הוא הפך ב־1910 הפך לאחד ממנהלי "Forges Tardieu". בהמשך, התמנה למשרת מהנדס אזרחי. אסנוף כתב תחת הפסבדונים סאווניאן מרדק, הוא כתב מסות על השפה הקריאולית ושירים בכתב העתק "L'Essor", סיפורים לילדים ב- "Le Radical" ו"La Vie Catholique", הוא ייסד כתב עת, ופרסם מספר רומנים, כאשר "פוליט", שפורסם ב-1926, נחשב למופת הספרות המאוריציאנית. אסנוף פרסם גם תחת הפסבדונים "ז'אק סינסר" ביקורות ספרותיות באותם כתבי עת. אוגוסט אסנוף זכה בפרס האקדמיה הצרפתית (פרס הלשון הצרפתית 1928) ובאת אות לגיון הכבוד. בסוף חייו הוא היה נשיא הכבוד של "החברה הסופרים המאוריציאנים", שנוסדה ב-1938. רחוב אוגוסט אסנוף בעיר קירפיפ. אוגוסט אסנוף היה נשוי לאליאן ברנג'ה, ולזוג היו תשעה ילדים. הזוג אליאן ואוגוסט אסנוף פרסמו ב-1923 את "ספרנו". אוגוסט ואליאן הם סבים מצד האם של פול ברנג'ר, ראש ממשלה לשעבר של מדינת מאוריציוס. אליאן השתמשה גם בשם פרטי מישל, המוזכר ב"כתבים המאוריציאניים" 1939, והיא פרסמה ב-1927 תחת השם מישל את "ספר האהבה". מדיה וקבצים בנושא סביניין מרדאק בוויקישיתוף Hugues de Jouvancourt, Poètes et prosateurs de l'Île Maurice, Anthologie 1850-1951, p 58
זאהיר ביגייב

זאהיר ביגייב (טטרית:Mokhәmad-zahir Bigiev) (1870, רוסטוב על דון - 1902, רוסטוב על דון) - סופר טטרי, הנחשב לאחד ממייסדי הפרוזה הריאליסטית הטטארית . מוחמד זאהיר יארולה בן בגיייב - נציג בולט של הספרות הטטרית בסוף המאה ה-19. הוא היה מהראשונים ביצירת רומנים ריאליסטיים על החיים החדשים בטטרסטן, כמו גם יצירות בז'אנר הבלש. זאהיר בגייב נולד ב-22 בספטמבר 1870 בעיר רוסטוב-על-הדון. אביו, יארולה בגייב, היגר מהכפר קיקין במחוז צ'מבאר של מחוז פנזה לרוסטוב-על-הדון. את החינוך היסודי קיבל זאהיר בבית ספר רוסי. לאחר מכן למד גם במדרסה. בגיל 16-17 כבר כתב את הרומן הבלשי "חדיג'ה" (יצא לאור בעברית בהוצאת קלאסיקה מתקדמת). כדי לפרסם את היצירה הזו, הגיע ב-1886 לקאזן, שם נשאר ללמוד במדרסת קול בויה. ב-1890 פרסם את הרומן "חטאים גדולים". ב-1891 שב לעיר מוצאו, עבד כמולא, וכתב את הרומנים "רוצחת" ו"אפוסטט", שמעולם לא ראו אור. בעת ששליט בוכארה טייל ברחבי האימפריה הרוסית, מסר לו בגייב את שני ספריו כמתנה, והציע לפתוח בבוכארה עיתון. להצעה זו הסכים שליט בוכארה, אך מסיבות כלשהן העיתון לא יצא לאור. ב-1893 טייל הסופר באסיה המרכזית, והנסיעה הזאת עמדה ביסוד היצירה הספרותית-פובליציסטית "מסע באירק הנהר", שנדפסה רק לאחר מותו, ב-1908. מאסיה המרכזית שב בגייב מאוכזב, הוא ראה אי-צדק בכל מקום ולא מצא דרך להיפטר ממנו. הסופר נפטר ב-1902. חדיג'ה, עברית: נטשה בורגזוב, יצא לאור בהוצאת 'קלאסיקה מתקדמת' בשנת 2024 "БИГЕЕВ ЗАГИР". Словарь Онлайн (ברוסית). נבדק ב-2023-07-08.
One Assassination Under God - Chapter 1

One Assassination Under God - Chapter 1 הוא אלבום האולפן השנים-עשר של להקת הרוק האמריקאית מרילין מנסון . הוא יצא לאור ב-22 בנובמבר 2024 על ידי Nuclear Blast . האלבום הופק על ידי סולן הלהקה, מרילין מנסון וגיטריסט הלהקה טיילר בייטס. הסינגלים "As Sick As the Secrets Within", "Raise the Red Flag" ו-"Sacrilegious" קדמו ליציאתו. "Marilyn Manson to release "One Assassination Under God – Chapter 1" album in November: Album details revealed". Chaoszine. 26 בספטמבר 2024. נבדק ב-26 בספטמבר 2024. {{cite web}}: (עזרה) "Marilyn Manson Releases New Song 'Raise The Red Flag'". Blabbermouth.net. 16 באוגוסט 2024. נבדק ב-16 בספטמבר 2024. {{cite web}}: (עזרה) Gregory Adams, MARILYN MANSON debuts new song "Sacrilegious," announces first album in 4 years, revolver, ‏27 בספטמבר 2024
AME72

AME72 הוא הכינוי של ג'יימס אמה (אנגלית: James Ame), אמן גרפיטי בריטי. עבודותיו מתאפיינות בשימוש חוזר בדמויות לגו. אמה נולד בבריטניה בשנת 1972, והחל לעשות גרפיטי בשנת 1985. למד לצייר באופן עצמאי. לדבריו, השימוש החוזר בתמה של דמות הלגו קשורה לנוסטלגיה - כיוון שבילדותו החליט אביו שלא לרכוש טלוויזיה חדשה לאחר שהישנה התקלקלה, וכך מצא עצמו משחק רבות במשחק ההרכבה הפופולרי. עבודותיו מקושרות לזרם הפופ ארט ועוסקות בין היתר בסוגיות חברתיות כגון צרכנות ומסחור. עם זאת, הן מתאפיינות גם במבט אופטימי והומוריסטי. על פי רוב הוא עובד בשילוב טכניקה של יד חופשית ושבלונות. לאמה עבודות רבות ברחבי העולם, בין היתר בבריטניה ובישראל. עבודותיו הוצגו במוזיאונים וגלריות, לרבות במוזיאונים לאמנות עכשיוית בתל אביב, בחיפה ובבייג'ינג, ונמכרו בבתי מכירות דוגמת Dreweatts Neate Fine Art Auction Group ו-Bonhams Fine Art Auctioneers & Valuers. בשנת 2019 זכה בשיא גינס על יצירת האמנות הגדולה ביותר שבוצעה בטכניקה של אמנות סטנסיל - כלומר באמצעות ריסוס ספריי צבע דרך שבלונות. העבודה, המכונה 'המבוך' (The Maze) בגודל 267.74 מטר רבוע, והיא הוצבה ב-Elma Arts Hotel בזכרון יעקב. בשכונת פלורנטין בתל אביב בשכונת פלורנטין בתל אביב בשוק הפשפשים יפו מדיה וקבצים בנושא AME72 בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של AME72 (באנגלית) AME72, ברשת החברתית אקס (טוויטר) AME72, ברשת החברתית אינסטגרם ראיון עם AME72 ביוטיוב AME72 – פופ ארט מחוייך, ראיון עם אמה בבלוג של דרור הדדי THE REAL TRUTHS BEHIND STREET AND GRAFFITI ART WITH JAMES AME AKA AME72 אתר האמן (באנגלית) AME72: חוק וסדר, תערוכת יחיד, מוזיאון חיפה AME72 - I Support Street Art, I Support Street Art, ‏12 ביוני 2014 באתר שיאי גינס ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "AME72".
סקין יארד

סקין יארד (Skin Yard), הייתה להקת גראנג' מסיאטל, וושינגטון, שהתקיימה בין השנים 1985 ל־1993. הלהקה מעולם לא הגיעה לקהל המיינסטרים, אך היא נחשבת, יחד עם להקות כמו גרין ריבר, סאונדגארדן, מלפאנקשן והסקרימינג טריז, ללהקה חלוצית והראשונה שסיגלה לעצמה את הצליל שמאוחר יותר הוגדר כ"גראנג'". כמה מחברי הלהקה עבדו מאוחר יותר עם הרכבים מצליחים כגון סאונדגארדן ואר.אי.אם. הלהקה הוקמה בשנת 1985 על ידי דניאל האוס וג'ק אנדינו. בן מק'מילאן ומאט קמרון, הצטרפו ללהקה מאוחר יותר באותה שנה. סקין יארד הופיעה לראשונה ביוני 1985, וכמה משיריה הופיעו באלבום האוסף "Deep Six". אלבום זה הוא ההקלטה המסחרית הראשונה של סקין יארד ושל הלהקות גרין ריבר, מאלפאנקשן, המלווינס וסאונדגארדן. מאט קמרון עזב את ההרכב ביוני 1986 והצטרף ללהקת סאונדגארדן בספטמבר אותה שנה. אותו החליף סטיב וויד, אך הוא הופיע רק פעמיים עם הלהקה. אותו החליף המתופף העתידי של מאת'ר לאב בון, גרג גילמור, אך גם הוא לא נשאר עם הלהקה יותר משתי הופעות. ב־1987 הוציאה הלהקה את אלבומה הראשון שנשא את שם הלהקה. בסתיו אותה השנה, ג'ייסון פין (מאוחר יותר אחד מהפרזידנטס אוף דה יונייטד סטייטס אוף אמריקה) הצטרף ללהקה, ועזב אחרי שמונה חודשים מסיבות אישיות. במרץ 1991, עזב דניאל האוס את הלהקה מאחר שהוא הפך לאב והעדיף לבלות זמן עם משפחתו. הוא הוחלף על ידי פאט פדרסון שנשאר עם הלהקה עד הסוף. הלהקה החליטה על התפרקותה ב־1993 אחרי הקלטת אלבומה החמישי. אחרי הפירוק, בן מק'מילאן וסקוט מק'קולום הקימו את הלהקה גראנטרק. דניאל האוס הוא עכשיו המנהל של חברת ההקלטות "C/Z Records". בארט מארטין ניגן עם הסקרימינג טריז עד התפרקותם, מארטין גם עבד עם סולן אליס אין צ'יינס ליין סטאלי, וגיטריסט פרל ג'אם מייק מק'ריידי בפרויקט מד סיזן. כמו כן הוא עבד עם פיטר באק מאר.אי.אם. ואפילו יצא איתם לסיבובי הופעות. בארט מארטין - תופים (1990–1993) מאט קמרון - תופים (1985–1986) פאט פדרסון - באס (1991–1993) סקוט מק'קולום - תופים (1987- 1989) ג'ייסון פין - תופים (1986- 1987) סטיב וויד - תופים (1986) גרג גילמור - תופים (1986) ג'ק אנדינו - גיטרה (1985–1993) דניאל האוס - באס (1985–1991) בן מק'מילאן - סולן (1985–1993) אתר האינטרנט הרשמי של סקין יארד סקין יארד, ברשת החברתית פייסבוק סקין יארד, באתר ספוטיפיי סקין יארד, באתר AllMusic (באנגלית) סקין יארד, באתר MusicBrainz (באנגלית) סקין יארד, באתר Discogs (באנגלית) סקין יארד, באתר Songkick (באנגלית) סקין יארד, באתר SecondHandSongs האתר הרשמי של ג'ק אנדינו
גאורג מלכיאור קראוס

גאורג מלכיאור קראוס (בגרמנית: Georg Melchior Kraus; 26 ביולי 1737 – 5 בנובמבר 1806) היה צייר גרמני, תלמיד של יוהאן היינריך טישביין (אנ') וחבר של גתה. גאורג נולד כבן שישי בין תשעה ילדים, חמישה מאחיו מתו לפני גיל שנה, הוריו ניהלו בית הארחה בפרנקפורט, בגיל שמונה לאחר מותה המוקדם של אימו אביו התחתן בשנית. בין השנים 1759 עד 1762 מלכיאור קראוס הוכשר כצייר אצל צייר החצר יוהאן היינריך טישביין האב בסטודיו שלו בחצר של פרידריך השני. בשנת 1762 מלכיאור קראוס השתלם בפריז אצל החרט יוהאן גאורג וילה (אנ') שם הכיר את כריסטוף מרטין וילנד, ויוהאן פרידריך יוסטין ברטוך. בשנת 1773 מלכיאור קראוס הוצג על ידי חבריו בחצר ויימאר ובשנת 1775 בהזמנת קרל אוגוסט, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך מלכיאור קראוס קבע שם את מושבו במטרה ליסד עם פרידריך יוסטין ברטוך בית ספר לציור חופשי - ויימאר פרינסלי (אנ') אותו הוא ינהל. בשנת 1786 הוציאו גיאורג מלכיאור קראוס והמו"ל יוהאן פרידריך יוסטין ברטוך (אנ') מגזין אופנה (גר') עבורו יצר קראוס, את לוחות הנחושת בבית הספר אותו ניהל, המגזין כלל בחלקו גם צבע. שיתוף הפעולה המצליח בין מלכיאור קראוס וברטוך הניב בשנת 1790 הוצאת ספר לילדים עם תמונות מתחריטים שנוצרו בבית הספר לציור שלהם. גתה לקח עמו לעיתים קרובות את מלכיאור קראוס למסעותיו לתורינגיה, להרי ההארץ וגם למיינץ שם קראוס שרטט את המצור על העיר. בשנת 1806 לאחר ניצחון נאפוליאון בקרב ינה-אאורשטדט השתלטו חיילים צרפתים על ויימאר וגם על ביתו של מלכיאור קראוס שנפצע במהלך זה, חברו ברטוך לקח את הצייר הפצוע וטיפל בו, מלכיאור קראוס שרד מספר שבועות עד למותו. דיוקן של גתה איפיגניה בטאוריס (גתה) קרל אוגוסט דיוקן של יוזף מרטין קראוס בסגנון מלכיאור קראוס ארוחה משפחתית ארוחה משפחתית בטברנה קרוע בין מדע לנישואין מדיה וקבצים בנושא גאורג מלכיאור קראוס בוויקישיתוף גאורג מלכיאור קראוס, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
אהרן רבין

אהרן רבין (1870–1942) היה אדמו"ר ורב העיר לנוביץ'. פעל במזרח אירופה בתקופה שלפני השואה. הרב אהרן רבין נולד בשנת 1870 (תר"ל), למשה רבין, אשר היה נצר לשושלת חסידית מיוחסת. מצד משפחתו, היה מצאצאיו של הבעל שם טוב, מייסד תנועת החסידות, ונחשב לדור השישי לו. שמו ניתן על שם זקינו, האדמו"ר אהרן מטיטיוב. בגיל צעיר התחתן עם בתו של הרב מרדכי משומסק, משושלת המגיד מזלוטשוב. בגיל 30, מונה לרב העיר לנוביץ', שם נמשך בעקבות פעלו של זקנו מצד אשתו, הרב יוסף מראדיוויל. בביתו הקים בית מדרש אשר משך אליו תלמידים רבים מהעיירה ומהסביבה. ביתו היה ידוע כמקום של צדקה ואירוח נדיב. הרב אהרן היה נשוי לרבנית חיה איטא, והיו להם שישה ילדים. אשתו נפטרה בשנת 1913 (תרע"ג). בעודו נותר לגדל את ילדיו לבד, המשיך להנהיג את קהילתו. בנו, ר' ישראליקול, נספה עמו בתקופת השואה. בתקופת השואה, עם כניסת הנאצים ללנוביץ', המשיך הרב אהרן להנהיג את קהילתו תחת תנאים קשים ביותר. לפי עדויות, הוא הוביל מניינים בסתר כאשר בתי הכנסת נסגרו על ידי השלטון. בסופו של דבר, הוא נלכד יחד עם קהילתו ונרצח בגיא ההריגה, שם עודד את בני עדתו והוביל את תפילות הווידוי וקריאת שמע לפני מותו. לאחר פטירתו, חצרו נחרבה בשואה, אך זכרו נשמר בקרב החסידים ובתיעוד שנשאר על פועלו. סיפור חייו ומורשתו מהווים חלק מהזיכרון הקולקטיבי של החסידות שנספתה בשואה. ערך זה מבוסס ברובו על מחקרו של ד"ר יצחק אלפסי בספרו "טרקליני החסידות" (חלק א').
מנו לסנר

מנו לסנר (בהונגרית: Lessner Manó;‏ טפולצה, 28 בספטמבר 1884 – ולס, 5 בנובמבר 1944) היה מהנדס אזרחי ואדריכל יהודי-הונגרי יוצא דופן בתפיסתו האדרעכלית שחלק גדול מיצירותיו נבנו שלא תחת שמו מסיבות פוליטיות. לסנר היה ראש החוג הראשון באוניברסיטה לנושא תכנון ערים ולמעשה הקים את החוג. הוא נספה בשואה ככל הנראה במערב אוסטריה. מנו לסנר נולד במשפחה יהודית מפורסמת של סוחרי יין, בנם של שמואל לסנר ושל פרנציסקה (פאני) שלזינגר. הוא השלים את בית הספר היסודי שלו בטפולצה, ולאחר מכן המשיך את לימודיו בגימנסיה בעיר גיור, שם היה לאיוש קוזמה גם בן מחזורו לכיתה וגם חברו, שעמו נותרה ידידותו גם מאוחר יותר. לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, הפך לסטודנט לאדריכלות באוניברסיטה הטכנית של מינכן. בחוזרו הביתה, ב-30 בנובמבר 1913 בבודפשט, בארז'בטווארוש, התחתן עם ארז'בט, בתם של ד"ר שמואל פנייש ושל אתלקה וייס. בתקופה זו עבד במשרדי אדריכלות שונים. תחת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, הוא לקח על עצמו משימות חשובות והפך לחבר במנהלת המוזיאונים והאמנויות האחראית על האדריכלות. מאפריל 1919 עמד בראש המחלקה החדשה לתכנון ולתכנון ערים בעקבות הרפורמה של האוניברסיטה למדעים שימושיים. לאחר נפילת רפובליקה, אגודת המהנדסים והאדריכלים ההונגרית גירשה אותו מחברותו באגודה. בשנים אלו עיצב עיצובי במה, תפאורות, מצבות ורהיטים. הוא הכין את התוכניות האדריכליות שלו תחת שמות עמיתיו. רבות מיצירותיו נהרסו בהפצצות במלחמת העולם השנייה ונבנו מחדש. כמה תוכניות יקרות ערך, שרטוטים, כתבים ותצלומי בניינים שהושלמו נמצאו באוסף האדריכלי של מוזיאון Kiscelli. אלה גם מראים שהוא דחה לא רק את אסכולת האקדמיזם אלא גם את הדוגמות של האדריכלות המודרנית. לכן, הבתים המסורתיים שלו יוצאי דופן בדיוק כמו אלה שנולדו ברוח מודרנית. הבניינים שלו מאופיינים לפעמים בצורות גושים מדהימות. הוא אהב את הנטיות ההונגריות של הבארוק העממי, ויישם במודע את מרכיביו. הוא דן לעיתים קרובות ברעיונותיו עם חבריו; עם קלמן סֶלֶה, בני פרנצי, נואמי פרנצי, יוז'ף אגרי, דיולה דרקוביץ', אישטוואן סניי, פאל פטזאי. עבודותיו כללו את: שחזור של בית העירייה בסנטאנדרה את אתר הנופש לילדים בקסטהיי בית הבד וגת היין Szent-György. בשנים 1928-1829 השתתף גם בניהול עבודות הבנייה של בית החולים למגפות בטפולצה הוא גם תכנן וילות משפחתיות, בין היתר, בגבעת הוורדים (Rózsadomb (Budapest)) וגבעת גלרט בבודפשט ובעיר זאלאגרסג בגיל 60, סירב לעזרת חבריו, הוא נלקח למחנות שירות עבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) כמעט מרצונו. מוולס שבמערב אוסטריה, הוא עדיין נתן אותות חיים. מעולם לא שמעו ממנו שוב. אשתו הייתה קלרה קון. לקסיקון ביוגרפי של טפולצה Veszprém megyei életrajzi lexikon (לקסיקון ביוגרפי של מחוז וספרם) פרנץ לסנר: זוכרים את האדריכל מנו לסנר (השנתון לבנות, בודפשט, 1973) מיהאי קובינסקי: לקסיקון אדריכלי מודרני (בודפשט. 1978) מנו לסנר אילן יוחסין באתר My Herritage מנו לסנר באתר urbanistak תשעה אבני נגף הונחו בעיר טאפולצה לזכר חברי משפחת לסנר המפורסמת. אתר MAZSIHISZ התאחדות הקהילות היהודיות בהונגריה מרתף היין בסלע, של 1,700 מ"ר של משפחת לסנר מתחת לעיר טאפולצה Halálesete bejegyezve a Bp. XIV. ker. állami halotti akv. 102/1950. folyószáma alatt. "Házasságkötési bejegyzése Fényes Erzsébettel a Budapest VII. kerületi polgári házassági akv. 1690/1913. folyószáma alatt". נבדק ב-2019-11-23.
ארי בן

ארי מיכאל בן (בנורווגית: Ari Mikael Behn;‏ 30 בספטמבר 1972 – 25 בדצמבר 2019) היה סופר, מחזאי ואמן חזותי נורווגי, אשר נודע במיוחד בזכות נישואיו המתוקשרים עם הנסיכה הנורווגית מרתה לואיז בין השנים 2002 ל-2017. הוא היה אזרח פרטי לכל אורך שנות נישואיהם, ללא תואר מלכותי או מעמד מיוחד כלשהו. הוא נולד בשנת 1972 בשם ארי מיכאל בירשול בעיר ארהוס שבדנמרק להורים נורווגים. לאורך ילדותו משפחתו גרו במקומות שונים ברחבי נורווגיה ומחוץ לנורווגיה עד שהיא השתקעה בשנת 1978 בעיירה הנורווגית מוס. בילדותו פיתח עניין בספרות ובאמנויות. בן למד היסטוריה ודת באוניברסיטת אוסלו, וקיבל שם בהמשך תואר ראשון. בשנת 1996 שינה את שמו לארי בן כאשר בחר להשתמש בשם המשפחה של סבתו מצד אמו לפני נישואיה. בשנת 1999 פרסם את אוסף הסיפורים הקצרים "Trist som faen" ("עצוב באופן מחריד"), אשר זכה לשבחי המבקרים והצליח למכור קרוב ל-100,000 עותקים. לאחר נישואיו לנסיכה מרתה לואיז הוא פרסם לאורך השנים ארבעה רומנים, שני אוספי סיפורים קצרים נוספים ומחזה. סגנונו הספרותי שילב לעיתים קרובות אלמנטים אוטוביוגרפיים. בשנת 2002 יצר סרט תיעודי על מלחמת אפגניסטן והופיע במספר סרטים קומים. בנוסף, בשנת 2011 הוא הנחה את סדרת הטלוויזיה עטורת הפרסים "Ari og Per", ומשנת 2013 ועד מותו הוא היה פעיל כאמן חזותי, ושאב השראה רבה מזרם הנאו-אקספרסיוניזם ומאמנים כמו ז'אן-מישל בסקיה. בן התחתן עם הנסיכה הנורווגית מרתה לואיז ב-24 במאי 2002. לזוג נולדו לאורך השנים שלוש בנות - מוד אנג'ליקה, לאה איזדורה ואמה טלולה. הם חיו לאורך השנים במקומות שונים, כולל לונדון וניו יורק, לפני שהם נפרדו לבסוף ב-2016 והתגרשו ב-2017. ב-25 בדצמבר 2019 בן התאבד בביתו בלומדאלן בהיותו בן 47. לאורך שנותיו האחרונות בן סבל מאלכוהוליזם והתמודדות עם בעיות נפשיות. בזמן מותו בן היה מערכת יחסים עם עורכת הדין אבה ריש היילמן. הלווייתו נערכה בקתדרלת אוסלו ב-3 בינואר 2020 והוא נקבר בבית הקברות Vår Frelsers gravlund באוסלו. מדיה וקבצים בנושא ארי בן בוויקישיתוף האתר הרשמי כפי שאורכב בארכיון האינטרנט ב-19 באפריל 2020 ארי בן, ברשת החברתית Goodreads ארי בן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ארי בן, באתר Discogs (באנגלית) ארי בן, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא סופרים ובנושא נורווגים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שעווה

שַׁעֲוָה היא שם כולל לקבוצת חומרים מוצקים, המתרככים בטמפרטורה נמוכה יחסית ורובם ניתכים בטמפרטורה נמוכה מ-100 מעלות. ישנן שעוות ממקור מחצבי, צמחי, סינתטי, וגם שעוות שמקורן מן החי. במשנה ובתלמוד שעווה היא דונג, לדוגמה: ”שעוה פסולתא דדובשא.” (בתרגום: שעווה היא פסולת הדבש) רוב סוגי השעווה המלאכותיים הם חומרים אורגניים המיוצרים מנפט. בדרך-כלל מדובר באלקאנים ארוכי שרשרת, בעלי 20 אטומי פחמן ויותר. החומר הידוע ביותר מסוג זה הוא פרפין. השימוש המוכר ביותר של השעווה הוא ככל הנראה ייצור נרות, ציפוי גבינות בשעווה, אך מכלול השימושים גדול יותר, וכולל בעיקר סיכוך ושימון בתעשייה. שימוש נפוץ נוסף הוא מריחת שעווה על כלי רכב, לשם הקניית ברק והגנה. שימוש נוסף לשעווה בתחום הקוסמטיקה הוא הסרת שיער. על הגוף מניחים מדבקה המצופה בשעווה נוזלית. כשהשעווה מתקררת והופכת מוצקה נלכדות השערות בתוכה; אזי יש להסיר את המדבקה מהגוף. שיטה זו יעילה הרבה יותר מגילוח פשוט, שכן שורשי השיער מוסרים אף הם, דבר המונע גדילת שיער למשך זמן ארוך; חסרון השיטה הוא הכאב בו היא כרוכה, שנובע מכך ששורשי השיער קשורים לעצבים, ומשיכתם גורמת לכאב. בגופם של בעלי חיים מיוצרת שעווה טבעית, בעלת הרכב אחר לגמרי. השעווה מופרשת לעיתים קרובות על ידי בלוטות חיצוניות (באוזניים, למשל, או על-גבי העור מבלוטות הזיעה), ומשמשת להגנה פיזית, סיכוך והרחקת פתוגנים. שעווה משמשת בכמה אופנים באמנות: כחלק משלב היציקה בפיסול. יוצקים שעווה בזמן יצירת דפנות תבנית היציקה. לאחר שהתבנית מוכנה מחממים את השעווה ומתיכים אותה כך שמתקבלת יציקה חלולה, דבר אשר יכול לחסוך חומר יקר וכן תורם ליציבות הפסל ולהפחתת משקל. המושג ביוונית עתיקה "ללא שעווה" פירושו שלם או נאמן מאחר שפסל אבן שנפגם הושלם בעזרת שעווה. ברחבי העולם קיימים מוזיאוני שעווה רבים. הפסלים המוצגים בהם הם בדרך-כלל של אישים מפורסמים. במוזיאונים שוררת באופן תמידי טמפרטורה נמוכה כדי למנוע מפסלי השעווה להנמס. מוזיאון השעווה הידוע ביותר בעולם הוא מאדאם טוסו שבלונדון. גם בישראל היה מוזיאון שעווה ותיק - במגדל שלום שבתל אביב שנסגר ב- 1995. עד ל-2015, פעל מוזיאון שעווה ברחבת The MAX באילת. סוג אחר של עבודה בשעווה הוא ציור שבו השעווה, המגוונת בפיגמנטים, משמשת כצבע. אמן בולט המשתמש בטכניקה זו כיום הוא הצייר האמריקאי ג'אספר ג'ונס. ציור בעזרת שעווה היא טכניקה שהשתמשו בה במצרים העתיקה כדי לצייר על הקירות. הפיגמנטים עורבבו בשעווה נמסה וציירו על האבן או על הטיח ולבסוף ליטשו את הציור. מדיה וקבצים בנושא שעווה בוויקישיתוף שעווה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) המונח "מקור מחצבי" מתייחס לחומרים שמופקים מהאדמה, בדרך כלל דרך תהליכי כרייה או קידוח, כמו נפט, פחם, או מינרלים. שעוות פרפין, שמקורה בנפט, נחשבת ממקור מחצבי כי הנפט עצמו מופק מהאדמה בתהליך קידוח ומוכר כמחצב טבעי תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף כ', עמוד ב'.