בת יפתח

המונח "בת יפתח" מפנה לכאן. לערך העוסק בסרט על דמות זו, ראו בת יפתח (סרט). בת יפתח היא דמות מקראית, אשר אינה מזוהה בשמה אלא בשם אביה, השופט יפתח הגלעדי. לאחר ניצחונו של אביה יצאה לקראתו בתופים ובמחולות, ואביה יפתח נאלץ לקיים את הנדר שנדר ולהעלותה לעולה. בת יפתח ביקשה ללכת עם חברותיה להרים כדי לבכות על בתוליה, ולאחר חודשיים קיים יפתח את נדרו, אם כי הסיפור אינו מפרט כיצד. דעת הרוב בקרב פרשני המקרא היא שיפתח הרג את בתו כקורבן אדם, אולם קיימת דעת מיעוט לפיה בתו של יפתח התבודדה והסתגרה במשך שארית חייה. בין הפרשנים המחזיקים בדעת המיעוט נמנים רד"ק ופרנץ דליטש. לפני יציאתו של יפתח למלחמה בבני עמון נדר יפתח: ”אִם-נָתוֹן תִּתֵּן אֶת-בְּנֵי עַמּוֹן בְּיָדִי. וְהָיָה הַיּוֹצֵא, אֲשֶׁר יֵצֵא מִדַּלְתֵי בֵיתִי לִקְרָאתִי, בְּשׁוּבִי בְשָׁלוֹם מִבְּנֵי עַמּוֹן - וְהָיָה לַה', וְהַעֲלִיתִיהוּ עֹלָה” (שופטים, י"א, כ"ט–ל"א). ניסוח הנדר מלמד כי כוונת יפתח הייתה להעלות קורבן אדם. בסיפורי המקרא, רבים המקרים בו יוצאים במחולות לקראת המנצחים במלחמה, כמו בסיפור בשמואל א' י"ח לאחר ניצחונו של דוד על גָּלְיָת. הניסוח של יפתח הביא לתוצאה טראגית: ליפתח מתברר, שהמיט אסון על בתו ועל עצמו. העובדה שבתו יוצאת לקראתו יוצרת את הרושם, שיפתח נענש על נדרו להעלות קרבן אדם. הדיווח על המלחמה קצר ואילו עיקר הסיפור מוקדש לנדר יפתח ולתשלומו. בפסוק ל"ד פוגשים הקוראים בבת יפתח לראשונה, כאשר היא יוצאת לקראת אביה. היציאה של הבת מן השטח המוגן אל החוץ מרמזת על סכנה. בתו אינה יודעת כאשר היא יוצאת לקראת אביה ששעתה הגיעה. ”וַיָּבֹא יִפְתָּח הַמִּצְפָּה, אֶל-בֵּיתוֹ, וְהִנֵּה בִתּוֹ יֹצֵאת לִקְרָאתוֹ, בְּתֻפִּים וּבִמְחֹלוֹת: וְרַק הִיא יְחִידָה, אֵין-לוֹ מִמֶּנּוּ בֵּן אוֹ-בַת. וַיְהִי כִרְאוֹתוֹ אוֹתָהּ וַיִּקְרַע אֶת-בְּגָדָיו, וַיֹּאמֶר אֲהָהּ בִּתִּי הַכְרֵעַ הִכְרַעְתִּנִי, וְאַתְּ הָיִית בְּעֹכְרָי; וְאָנֹכִי, פָּצִיתִי פִי אֶל-ה', וְלֹא אוּכַל לָשׁוּב”. המילה וְרַק מדגישה את היותה יחידה. לפיכך מעמדה היא מעמד של 'בכור'. יפתח קורע את בגדיו לאות אבל, זועק זעקת כאב, וטוען שאינו יכול לחזור בו מנדרו. הוא אינו פונה בשאלה לבתו מדוע יצאה לקראתו. לדעת יאיר זקוביץ, סיפורה של בת יפתח הוא סיפור מאוחר, אשר צורף בשלב מאוחר יותר כדי להוסיף עוד חוליה לרצף כישלונות יפתח כשופט. סיפורה של בת יפתח מעוצב כסיפור בבואה לסיפור עקדת יצחק ומציג את יפתח כדמות שלילית לעומת דמותו החיובית של אברהם. הבת מאשרת את דברי אביה. היא אינה מתנגדת. גם האב וגם הבת אינם מזכירים את קיום הנדר. בתו מבקשת ממנו חודשיים ארכה עד קיום הנדר. היא מבקשת לבכות על בתוליה ולא על אובדן חייה. מעבר לכך היא לא תהיה לאיש ולא תלד בנים. וַתֹּאמֶר אֵלָיו, אָבִי פָּצִיתָה אֶת-פִּיךָ אֶל-ה'--עֲשֵׂה לִי כַּאֲשֶׁר יָצָא מִפִּיךָ: אַחֲרֵי אֲשֶׁר עָשָׂה לְךָ ה' נְקָמוֹת, מֵאֹיְבֶיךָ--מִבְּנֵי עַמּוֹן. וַתֹּאמֶר אֶל-אָבִיהָ, יֵעָשֶׂה לִּי הַדָּבָר הַזֶּה: הַרְפֵּה מִמֶּנִּי שְׁנַיִם חֳדָשִׁים, וְאֵלְכָה וְיָרַדְתִּי עַל-הֶהָרִים, וְאֶבְכֶּה עַל-בְּתוּלַי, אָנֹכִי וְרֵעוֹתָי. וַיֹּאמֶר לֵכִי, וַיִּשְׁלַח אוֹתָהּ שְׁנֵי חֳדָשִׁים; וַתֵּלֶךְ הִיא וְרֵעוֹתֶיהָ, וַתֵּבְךְּ עַל-בְּתוּלֶיהָ עַל-הֶהָרִים. הדגשת הבתולים הביאה את פרשני ימי הביניים כדוגמת רד"ק ורלב"ג לפרש את תשלום הנדר כפרישות. פירוש זה מושפע מהכרתם את מנהגי הנזירות הנוצריות, ומרצונם של פרשנים אלו ל"הקל בדינו" של יפתח. אביה אינו מקונן עליה. כעבור חודשיים חוזרת בת יפתח לביתה כפי שהבטיחה. המחבר המקראי אינו מוסר פרטים מפורשים כיצד קיים יפתח את הנדר. וַיְהִי מִקֵּץ שְׁנַיִם חֳדָשִׁים, וַתָּשָׁב אֶל-אָבִיהָ, וַיַּעַשׂ לָהּ אֶת-נִדְרוֹ אֲשֶׁר נָדָר; וְהִיא לֹא-יָדְעָה אִישׁ, וַתְּהִי-חֹק בְּיִשְׂרָאֵל. מִיָּמִים יָמִימָה תֵּלַכְנָה בְּנוֹת יִשְׂרָאֵל לְתַנּוֹת לְבַת-יִפְתָּח הַגִּלְעָדִי--אַרְבַּעַת יָמִים בַּשָּׁנָה. — ספר שופטים, פרק י"א, פסוקים ל"ו–מ' במחקר המקרא, יש הרואים בסיפור זה כסיפור אטיולוגי הבא להסביר את מנהג בנות ישראל לקונן על בת יפתח במשך ארבעה ימים. בספר מהלך המאורות ובספר היובלים וכן בלוח השנה במגילות קומראן מוזכרים ארבעה ימים מיוחדים (אותות/זיכרון/פגועים) הניצבים בארבעת רבעי השנה. לפי רבי דוד אבודרהם, בת יפתח נשחטה בתקופת טבת, היום הקצר בשנה. ”אין 'הרים' אלא זקנים. שכן בת יפתח אומרת לאביה: וְיָרַדְתִּי עַל-הֶהָרִים (ספר שופטים, פרק י"א, פסוק ל"ז. וירדתי על ההרים, וכי אל ההרים הייתה הולכת? אלא על הזקנים היא אומרת, שהלכה להראות לזקנים שהיא בתולה טהורה, ולכך כתיב מדלג על ההרים” (שמות רבה טו ד') במדרש זה מתואר ויכוח בין הבת לאביה, שבו היא מנסה לשכנע את אביה שלא יבצע את הנדר. היא מצטטת את פסוקי התורה ובהם את נדר יעקב ושואלת באירוניה האם עלה בדעתו של יעקב להקריב קרבן מי משנים-עשר בניו. כֵּוָן שֶׁבִּקֵּשׁ יִפְתָּח לְהַקְרִיב אֶת בִּתּוֹ הָיְתָה בּוֹכָה לְפָנָיו וְאָמְרָה לוֹ: אָבִי, אָבִי! יָצָאתִי לִקְרָאתְךָ בְּשִׂמְחָה וְאַתָּה שׁוֹחֵט אוֹתִי! שֶׁמָּא כָּתוּב בַּתּוֹרָה שֶׁיְּהוּ יִשְׂרָאֵל מַקְרִיבִין נַפְשׁוֹת בְּנֵיהֶם עַל גַּבֵּי הַמִּזְבֵּחַ? אָמַר לָהּ: בִּתִּי, כְּבָר נָדַרְתִּי. אָמְרָה לוֹ: הֲרֵי יַעֲקֹב אָבִינוּ נָדַר "וְכֹל אֲשֶׁר תִּתֶּן לִי עַשֵּׂר אֲעַשְּׂרֶנּוּ לָךְ", וְנָתַן לוֹ הַקָּדוֹשׁ בָּרוּךְ הוּא שְׁנֵים עָשָׂר בָּנִים, שֶׁמָּא הִקְרִיב לְהַקָּדוֹשׁ בָּרוּךְ הוּא אֶחָד מֵהֶם? וְלֹא עוֹד, הֲלֹא חַנָּה כְּשֶׁהִיא נוֹדֶרֶת וְאוֹמֶרֶת "וּנְתַתִּיו לַה' כָּל יְמֵי חַיָּיו" – שֶׁמָּא הִקְרִיבָה אֶת בְּנָהּ לְהַקָּדוֹשׁ בָּרוּךְ הוּא? כָּל הַדְּבָרִים הַלָּלוּ אָמְרָה לוֹ וְלֹא שָׁמַע אֵלֶיהָ. עָלָה וּשְׁחָטָהּ לִפְנֵי הַקָּדוֹשׁ בָּרוּךְ הוּא. — תנחומא בחקותי חז"ל מותחים ביקורת חריפה על מעשהו של יפתח אשר ברור שאין לו כל תוקף, ועל פינחס שהיה בדורו ולא הפר את נדרו: היה יכול להפר את נדרו ולילך אצל פנחס. אמר: אני מלך ואלך אצל פנחס? ופנחס אמר אני כהן גדול ובן כהן גדול ואלך אצל עם הארץ זה?! בין דין(=זה) לדין (בין יפתח ובין פינחס) נספת (=נהרגה) ההיא עלובתא (=מסכנה) ושניהם נתחייבו בדמיה. פנחס נסתלקה ממנו רוח הקודש הדא הוא דכתיב (=שנאמר): "ופינחס בן אלעזר נגיד היה עליהם לפנים ה' עמו" (ספר דברי הימים א', פרק ט', פסוק כ'). יפתח נישול אבר אבר ונקבר (במקום שנפל) הה"ד: "ויקבר בערי גלעד" (ספר שופטים, פרק י"ב, פסוק ז') - "בעיר גלעד" לא נאמר אלא "בערי" - מלמד שהיה נישול ממנו אבר אבר ונקבר במקומות הרבה. — ויקרא רבה, פרשה ל"ז, פסקה ד' ב"קדמוניות המקרא", מדרש בתר מקראי קדום ששייך לספרות חיצונית, ומתוארך על ידי החוקרים למאה הראשונה לספירה, מופיע שמה של בת יפתח בטקסט הלטיני: סאילה. יעל פלדמן, חוקרת יהדות וספרות השוואתית, משערת שזהו כנראה שיבוש של השם העברי: "שאילה"; מכיוון שדוברי יוונית אינם יכולים להגות את הצליל "ש", הפכה שאילה לסאילה. דעה אחרת שהובעה בנושא היא, שקרוב לוודאי שהשם "סאילה" הוא המקורי, בהיותו קרוב לביטוי שהגיע מעקדת יצחק: "שה לעולה". ספרות המקרא נאבקת בפולחן של קרבן אדם. המקרא אף אוסר העלאת קרבן אדם (ספר ויקרא, פרק י"ח, פסוק כ"א). בסיפור עקדת יצחק בולטת התנגדותו של המחבר המקראי לקרבן אדם. הספרות ההיסטוריוגרפית מותחת ביקורת על תושבי שומרון ומלכי יהודה שהעלו את בניהם לעולה. בנבואות ירמיהו (פרק ז', פסוק ל"א) ומיכה (פרק ו', פסוק ז') נשמעת מחאה על מנהג זה. מוטיב פרשת בת יפתח הוא מוטיב ספרותי אשר מופיע בתרבויות שונות. מלך כרתים, אידומיניאוס, נדר בשעת סערה בים נדר לאל פוסידון, שאם ישוב לביתו בשלום וביטחון יעלה לעולה את מי שיפגוש בו לראשונה. בנו שלו עולה לעולה לאחר שהוא יוצא לקראתו בהגיעו לנמל הבית. הקרבת קורבנות אדם הייתה מנהג רווח בעולם הקדום, ולאבות שרצחו את בנותיהם יש תפקיד חשוב במיתוסים קדומים שונים. פולחן המולך לדוגמה היה כרוך בהעברת בנים באש. המחזה אגממנון של אייסכילוס מספר את סיפורה של איפיגניה, בתו הבכורה של אגממנון, שר הצבא היווני במלחמת טרויה. אגממנון שומע מפי הנביא קלכס שהסיבה לעצירת רוחות השמים היא זעמה של האלה ארטמיס על אגממנון. כדי לשכך את זעם האלה הוא מציע להקריב את איפיגניה. עלילתו של המחזה איפיגניה באאוליס מאת אוריפידס שונה. מנלאוס דורש את פיזור הצבא כדי למנוע את הקרבת אחייניתו. האב אגממנון מעדיף את הקרבת בתו על פני מרידה. ציירים רבים ציירו את בת יפתח, ובהם בנוונוטו די ג'ובני(אנ') (בסביבות 1470) פטר קנדיד(אנ') (בסביבות 1610), דירק ואן דלן(אנ') (1633), ג'ון אוורט מיליי (1896), ואלכסנדר קבנל (1879). הפסל שונסי איווס יצר, בשלהי שנות ה-60 של המאה ה-19 פסל של בת יפתח, ופסל של יפתח ובתו מאת אמיל וולף מוצב בחצר כנסייה בעיירה ארבך שבגרמניה. מחזה מאת משה ניימאן הוצג בווינה בשנת 1805. בשנת 1909 יצא בארצות הברית סרט ראינוע בשחור-לבן על דמותה של בת יפתח התנ"כית, בשם בת יפתח: טרגדיה תנ"כית (באנגלית: Jephtah's Daughter: A Biblical Tragedy). בשנת 1934 הודפס המחזה 'בת יפתח' לד. רייס, בסנט לואיס, ארצות הברית. סיפורה של בת יפתח עומד בליבה של האורטוריה "יפתח" מאת ג'אקומו קריסימי וכן של אורטוריה בעלת שם זהה מאת גאורג פרידריך הנדל. בישראל הלחין את סיפור בת יפתח התנ"כי המלחין אהרון חרל"פ. כמו כן עמנואל זמיר כתב שני שירים על בת יפתח שהלחין אמיתי נאמן. משוררים עבריים אחדים כתבו שירים על בת יפתח: אנדה עמיר-פינקרפלד, שאול טשרניחובסקי, יעקב פיכמן, יצחק שלו והרצל חקק. גם שירו של נתן זך, "המוות בא אל סוס העץ מיכאל", כולל אזכור לפרשה זו. חננאל מאק, ותֹאמר בּלִבּה - נשים מהמקרא בצומתי חיים, תל אביב: ידיעות אחרונות, 2014, עמ' 137-127. יאירה אמית, ספר שופטים אמנות העריכה, תל אביב: מוסד ביאליק, 1992, עמ' 83-80. יאיר זקוביץ, מקראות בארץ המראות, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1995, עמ' 74-72. עליזה שנער, אהובות ושנואות - נשים במקרא, במדרש ובספרות העברית , תל אביב: פרדס, 2011, עמ' 212-179. פנינה גלפז-פלר, ויולד – יחסי הורים בסיפור ובחוק המקראי, ירושלים: כרמל, 2006, עמ' 244-238. אליעזר היון, יפתח הגלעדי ובתו אתר דעת. יאירה אמית, הפולמוס העקיף בנושא העלאת קורבן אדם: בת יפתח (שופטים יא 40-29), באתר "מקראנט" הרבנית ד"ר רות וולפיש, פרשנות טקסטואלית וקולנועית לסיפור 'בת יפתח' לאה מזור, בת יפתח בהגות ובשירה: מקבץ ניצה בן-דב, "והיא לא ידעה איש": על סיום סיפור בת יפתח, על סיום ספר שופטים, על סיום סיפור מיכל בת שאול ועל סיומים אחרים, באתר "מקראנט" גילי ושירה זיוון, "וַיַּעַשׂ לָהּ אֶת נִדְרוֹ אֲשֶׁר נָדָר": עיון בסיפור בת יפתח אתר מדרשת בת יפתח כמשל, באתר nrg‏, 25 ביוני 2004 יעל פלדמן, האומנם נקראה בת-יפתח "שאילה", ואיך נהפכה למרטירית נוצרית, באתר הארץ, 12 ביוני 2005 בת יפתח, דף שער בספרייה הלאומית יפתח ובת יפתח: טרגדיה משפחתית, ד"ר יהונתן יעקבס, סרטון באתר יוטיוב ביקורת על הנדר מעביר גם יוסף בן מתתיהו בספרו קדמוניות היהודים, ספר חמישי, פרק ז' פסקה י'. בהוצאת מוסד ביאליק, 2007, עמ' 170-169. נוסח פתיחה של נדר בו מתנה הנודר את קיום הנדר במילוי בקשה מה' קיים ראו: חנה, ספר שמואל א', פרק א', פסוק ט"ז ואצל יעקב בבית אל, ספר בראשית, פרק כ"ח, פסוק כ'. יאירה אמית, ספר שופטים אמנות העריכה, ירושלים: מוסד ביאליק, 1999, עמ' 83-82. ראו ספר בראשית, פרק ל"ד, סיפור אונס דינה. ראו ספר שמואל ב', פרק ט"ו, פסוקים ז'–ח'. יאיר זקוביץ, מקראות בארץ המראות, תל אביב: הקיבוץ המאחד, 1995, עמ' 72. יאיר זקוביץ, מקראות בארץ המראות, תל אביב: הקיבוץ המאחד, 1995, עמ' 74-72. שמריהו טלמון, אנציקלופדיה עולם התנ"ך, שופטים, תל אביב: דודזון עתי, 1996, עמ' 108. שמריהו טלמון, אנציקלופדיית עולם התנ"ך שופטים, תל אביב: דוידזון עתי, 1996, עמ' 106. ראה מלחמת לוחות השנה בתקופת בית שני עמוד 53. סוף שער התקופות תלמוד בבלי, מסכת תענית, דף ד', עמוד א' יעל פלדמן, האומנם נקראה בת-יפתח "שאילה", ואיך נהפכה למרטירית נוצרית, באתר הארץ, 12 ביוני 2005 "וַיֹּאמֶר יִצְחָק אֶל-אַבְרָהָם אָבִיו, וַיֹּאמֶר אָבִי, וַיֹּאמֶר, הִנֶּנִּי בְנִי; וַיֹּאמֶר, הִנֵּה הָאֵשׁ וְהָעֵצִים, וְאַיֵּה הַשֶּׂה לְעֹלָה?". ספר בראשית, פרק כ"ב, פסוק ז'. הדעה הועלתה על ידי דבורה ימנפלד בקורס של ד"ר דרור בורשטיין על אבות ובנות במקרא באוניברסיטת תל אביב על בבואות בסיפור בת יפתח, ראו גם: יאיר זקוביץ, מקראות בארץ המראות, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1995, עמ' 74-72. יאירה אמית, אנציקלופדיית עולם התנ"ך שופטים, תל אביב: דודזון עתי, 1993, עמ' 105. אייסכילוס, אגממנון, מיוונית: אהרן שבתאי, תל אביב: הוצאת שוקן, 1990. אוריפידס, איפיגניה באאוליס, מיוונית: אהרן שבתאי, תל אביב: הוצאת שוקן 1989. יעקב שביט, מרדכי ערן, מלחמת הלוחות:הגנה על המקרא במאה התשע עשרה ופולמוס בבל והתנ"ך, תל אביב, עם עובד, 2003, עמ' 42. גרשון שקד, המחזה העברי ההיסטורי בתקופת התחייה, ירושלים, מוסד ביאליק, 1970 עמ' 79, 108. Klaas Leerlooijer (2009-06-18), Leids Kamerkoor - Bat Yiftach: Aharon Harlap, נבדק ב-2018-10-21 שיר, באוסף המוזיקה הישראלית שאול טשרניחובסקי, בַּת יִפְתָּח הַגִּלְעָדִי (פואימה, בפרויקט בן-יהודה) מלכה שקד, לנצח אנגנך - המקרא בשירה העברית החדשה-אנתולוגיה, תל אביב: ידיעות אחרונות, 2005, עמ' 457-450.