laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
משה קניוק

משה קַניוּק (י"ד באדר ה'תרנ"ט, 1 במרץ 1899 – ג' באייר ה'תשל"ב, 17 באפריל 1972) היה מנהלו של מוזיאון תל אביב לאמנות וממייסדי כפר הילדים גבעת המורה. קניוק נולד בשנת 1899 בטרנופול שבגליציה המזרחית (בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית) למרדכי ומלכה בת זלמן שטטמוייאר. למד בגימנסיה בעירו, ולאחר מכן באוניברסיטאות פראג, ברלין והיידלברג. בתקופת לימודיו היה חבר הוועד של הפדרציה הציונית בברלין. ב-1925 עלה לארץ ישראל והצטרף לקבוצת דגניה א'. מאוחר יותר התגורר בחיפה ובתל אביב. בשנת 1927 נישא קניוק לשרה, בתו של שמחה בראוורמן. בשנת 1931 מונה כמנהל כפר הילדים בגבעת המורה. במקביל עסק כחבר בהנהלת החברה לתערוכות ו"יריד המזרח". בעקבות היכרותו עם מאיר דיזנגוף, שקניוק שימש כמזכירו, מונה קניוק למנהל האדמיניסטרטיבי של מוזיאון תל אביב החדש. הוא שימש בתפקידו לצד קרל שוורץ, אויגן קולב וחיים גמזו ב-1949. הוא כיהן בתפקיד זה עד שנת 1962. לאחר פרישתו של גמזו, מונה קניוק למנהלו הכללי של מוזיאון תל אביב לאמנות. בתפקיד זה כיהן עד שנת 1952. ילדיו של קניוק הם הסופר יורם קניוק (1930–2013) ומרים (מירה) קניוק שפריר (1936–2021). קניוק נפטר בשנת 1972 ונקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב. דוד תדהר (עורך), "משה קניוק", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ט (1958), עמ' 3338 אורי קיסרי, הטיוטות שלי: מאזן וקו־ישר, מעריב, 4 באפריל 1969 דוד תדהר (עורך), "שמחה ברורמן (בראוורמן)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ג (1949), עמ' 1169. דף הנפטר באתר חברה קדישא תל אביב והמחוז.
ג'ון מארלי

ג'ון מארלי (באנגלית: John Marley; ‏ 17 באוקטובר 1907 - 22 במאי 1984) היה שחקן קולנוע אמריקאי מועמד פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ופרס גלובוס הזהב לשנת 1970 על הופעתו בסרט "סיפור אהבה". מארלי היה שותף לצוות שחקני "הסנדק" של פרנסיס פורד קופולה וגילם את המפיק ההוליוודי ג'ק וולץ. מארלי נולד למהגרים יהודים-רוסים בניו יורק וחווה ילדות קשה כשגדל לצד כנופיות רחוב. נשר מהתיכון בו למד ועל מנת לא להידרדר לחיי רחוב, נרשם ללימודי משחק בקבוצת תיאטרון מקומית. במלחמת העולם השנייה התגייס מארלי לצבא ארצות הברית ושירת ביחידת המודיעין הגדולה של החיל. התגלה לראשונה בקריירה המקצוענית שלו בגיל 50 בתפקיד קטן בדרמת הפשע של רוברט וייז "אני רוצה לחיות". התחיל לבנות מעמדו בסרטו מעורר המחלוקת של ג'ון קאסאווטס "ילד מחכה" ובדרמה של איליה קאזאן "אמריקה אמריקה". מארלי הוכר וקיבל ייחוס לראשונה באמצע שנות ה-60 כשגילם את פרנקי, אביה החוואי של המורה קתרין בלו (ג'יין פונדה) במערבון הקומי "קט בלו" וקטף את פרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל ונציה על הופעתו בתור גבר בגיל העמידה שרוצה להתגרש בדרמה של ג'ון קאסאווטס "פנים". מארלי הועמד בשנת 1970 לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב על תפקידו בסרט "סיפור אהבה" בתור פיל אביה של הנערה ג'ני קוולארי (אלי מק'גרו), את הפרסים הפסיד מארלי לשחקן האנגלי ג'ון מילס. ב-1972 השתתף בסרט המאפיה המופתי של פרנסיס פורד קופולה "הסנדק" בתפקיד ג'ק וולץ, הבמאי ההוליוודי רב ההשפעה. בסצנה מהמפורסמות בסרט הוא מתעורר במיטה מלאת דם לצד ראש סוס המרוץ האהוב עליו לאחר שסירב להצעת דון קורליאונה (מרלון ברנדו) לשתף שחקן מטעמו. מארלי גילם פעם נוספת דמות של מפיק סרטים, מקס ברנס לצידו של ברט ריינולדס בקומדיה "הופר". שיחק בסרט האימה הקנדי "חלום המוות" המבוסס על סיפור האימה הקצר "כפת הקוף" בתור צ'ארלס אביו של החייל אנדי ברוקס שנהרג בווייטנאם וחוזר למשפחתו. בשנת 1980 שיחק לצידו השחקן האגדי ג'ק למון והועמד לפרס ג'יני לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו בדרמה הקומית תשורה". למארלי היו ארבעה ילדים, שלושה ילדים (בהם השחקן בן מארלי) מאשתו הראשונה השחקנית סטנג'ה לאו לה היה נשוי במשך כ-20 שנה ובת אחת מאשתו השנייה סנדרה אולוסביץ'. מארלי נפטר בשנת 1984 כשהוא בן 77 כתוצאה מסיבוך שהתנהל במהלך ניתוח לב פתוח שעבר. הוא נקבר ב"בית הקברות סידר פארק" שברובע אמרסון, ניו ג'רזי. אני רוצה לחיות (1958) ילד מחכה (1963) אמריקה, אמריקה (1963) קט בלו (1965) פנים (1968) סיפור אהבה (1970) הסנדק (1972) חלום המוות (1974) וו. סי. פילדס ואני (1976) הופר (1978) הוקרה (1980) עורק אמא (1982) ג'ון מארלי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג'ון מארלי, באתר AllMovie (באנגלית) ג'ון מארלי, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ג'ון מארלי, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
גדליה משה גולדמן

רבי גדליה משה גולדמן (כ"ו באייר תרמ"ז, 21 במאי 1887 - כ"ד בחשוון תש"י, 16 בנובמבר 1949) היה האדמו"ר החמישי מזוויהל. היה בנו של רבי שלמה גולדמן וחתנו של רבי דוד שלמה מקוברין. משנת תרפ"ו החל לשמש כרב בעיר זווהיל שבאוקראינה, לאחר שאביו עלה לארץ ישראל. על אף שהיה מחמיר בפסקיו על עצמו השתדל להקל לאחרים. נרדף על ידי השלטון הסובייטי ונשפט לשבע שנות עבודת פרך בסיביר. מסופר כי הטיח בפני שופטיו כי "אין אדם נוקף אצבעו מלמטה אלא אם כן מכריזין עליו מלמעלה".[דרוש מקור: לפרשת המשפט, ונאומו]. בתום שבע שנות הגלות קיבל משרת רבנות בעיירה סמוכה למוסקבה. בשנת תרצ"ז (1937) הצליח להימלט מרוסיה, עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים. היה מקורב לרב הרצוג התפרנס בצמצום. בשנת תש"ה (1945), לאחר פטירת אביו, החל לכהן כאדמו"ר. נקבר בבית העלמין גבעת רם (שֵיִיחְ' בָּאדֵר). קברו משמש מקום עלייה לרגל למבקשי ישועה. בנו רבי מרדכי, ממשיך דרכו באדמו"רות בנו נח, נשאר בברית המועצות בתו שרה, אשת הרב משה אהרן כ"ץ, ראש ישיבת ראדזין בירושלים. אחד מבניהם הוא הרב שלמה כץ. חתנו הרב שלמה פרישטיק. בתו אדל (הדסה), אשת שמואל סתיו. אחד מבניהם הוא הרב דוד סתיו. בתו אשת הרב מרקוביץ נדב דוידסון ועוז רוזנברג, תופעה חדשה בי-ם: עשרות מאמינים פוקדים את קבר הצדיק בגן סאקר, באתר nrg‏, 1 בפברואר 2011 יגאל מוסקו, ‏איך הופכים קבר של רב אלמוני ללהיט?, באתר ‏מאקו‏, 9 באוגוסט 2013 (חולין ז' עמוד ב') נכדו הרב דוד סתיו, הרב סתו, "בשבע" גיליון 510 דוד וינפלד ושלמה רוזנר, התפללתי, נושעתי ופרסמתי: פתקים על קברו של הצדיק מזְווִיל, בבלוג "עונג שבת", 6 בנובמבר 2020
פאול אנספך

פאול אנספך (פלמית: Paul Anspach; ‏1 באפריל 1882 – 28 באוגוסט 1981) היה סייף יהודי-בלגי. אלוף אולימפי בעל 5 מדליות מהן 2 זהב בדקר אישי וקבוצתי. אנספך נולד בבארכט, פרבר של אנטוורפן. הוא החל את הקריירה הספורטיבית שלו כשחקן כדורגל. באולימפיאדת לונדון (1908) זכה אנספך במדליית ארד בתחרות דקר קבוצתי. במדליית זהב זכתה צרפת, בשורותיה סייפו שני סייפים יהודים, אלכסנדר ליפמן וז'אן שטרן ובמדליית כסף זכתה בריטניה, בשורותיה סייף אדגר זליגמן אף יהודי. נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי בתחרות דקר אישי. באולימפיאדת סטוקהולם (1912) זכה אנספך בשתי מדליות זהב בתחרות דקר אישי, במדליית כסף זכה איוון אוסייר יהודי מדנמרק ובמדליית ארד פיליפ לה הרדי דה בוליו אף הוא מבלגיה ובתחרות דקר קבוצתי לפני בריטניה והולנד. לזכייה במדליית זהב הקבוצתית היו שותפים שלושה סייפים יהודים נוספים: בן דודו הנרי אנספך, ז'אק אוקס (אמן מפורסם) וגסטון סלמון. נוסף לכך, הוא סיים במקום 14 בתחרות רומח אישי. המשחקים האולימפיים לא נערכו בשנת 1916 בשל מלחמת העולם הראשונה וכך נמנע ממנו להשתתף בעוד אולימפיאדה. באולימפיאדת אנטוורפן (1920) זכה אנספך במדליית כסף בדקר קבוצתי. מדליית זהב זכתה איטליה ובמדליית ארד זכתה צרפת. באולימפיאדת פריז (1924) זכה אנספך במדליית כסף בתחרות בדקר קבוצתי. במדליית זהב זכתה צרפת ובמדליית ארד זכתה איטליה. נוסף לכך, הוא סיים במקום תשיעי בתחרות דקר אישי. בין השנים 1939-1932 ובין השנים 1950-1946 שימש אנספך בתפקיד נשיא הוועד הבינלאומי לסייף (הוא הושעה בתקופת מלחמת העולם השנייה). בשנת 1981 נפטר אנספך באנטוורפן בגיל 99. מדיה וקבצים בנושא פאול אנספך בוויקישיתוף פאול אנספך, באתר olympedia.org פאול אנספך באתר יהודים בספורט.
אפולו 4

אפולו 4 (ידועה גם כאפולו סטורן וכמשימה A S-501), הוא שמה של טיסת חלל בלתי מאוישת, שהייתה שלב בתוכנית החלל האמריקנית להנחתת אדם על הירח. באפולו 4 נעשה שימוש ראשוני וניסיוני במספר רב של רכיבים ושיטות פעולה ובהם הטיל סטורן 5, מרביתם שימשו בסופו של דבר בנחיתת האדם הראשון על הירח. משימת אפולו 4 נועדה כאמור, לבחון את הרכיבים ושיטות הפעולה שבהם תוכנן להשתמש במשימה להנחתת אדם על הירח. באפולו 4 נעשה לראשונה שימוש בכל שלושת השלבים של המשגר סטורן 5: הראשון S-IC, השני S-II והשלישי S-IVB(אנ'), סטורן 5 הוא המשגר הגדול ביותר שתוכנן אי פעם. הייתה זו גם הטיסה הראשונה מקומפלקס השיגור 39, שנבנה במיוחד למשגרי סטורן 5. למשימה היו מאפיינים ראשוניים וניסיוניים נוספים ובשל הצורך לבדוק את כולם, הוצבו על הטיל והחללית 4,098 מכשירי מדידה שונים. הייתה זו הפעם הראשונה, בה השתמשו בשיטה בה מנוסים כל חלקי הטיל יחד (the all-up testing), במקום ניסוי של כל שלב של הטיל בנפרד, כפי שנעשה בטילים רב שלביים קודמים שנבנו בארצות הברית. שיטה זו צמצמה באופן ניכר את מספר הבדיקות, וקיצרה את משך הזמן שנדרש כדי להגשים את תוכניתו של הנשיא קנדי להנחית אדם על הירח עד 1970. הטיל נשא את תא הפיקוד, שמספרו 017. היה זה מודול מספר 1 שתוכנן לבדיקת מערכות ולא מודול מספר 2 ששימש לנחיתה על הירח. לטיל צורף גם מתקן דמי של רכב הנחיתה על הירח, באמצעותו נערכה הדמיה של רכב הנחיתה על מתקן השיגור. לאחר סדרת בדיקות שנמשכו חודשיים, היה הטיל מוכן לשיגור. הטענת הטיל בדלק החלה ב-6 בנובמבר. להובלת הדלק נדרשו 89 משאיות טעונות בחמצן נוזלי, 28 משאיות טעונות מימן נוזלי, ו-27 משאיות טעונות בקרוסין מזוקק. השיגור התרחש בשעה 12:00 ב-9 בנובמבר. בסיומה של ההמראה הוצבו השלב השלישי (ה-S-IVB) ותא השירות והפיקוד (ה-CSM) במסלול כמעט מעגלי של 190 קילומטר, בדומה למסלול שתוכנן למשימת הנחיתה על הירח. לאחר שתי הקפות, הוצתו מנועי השלב השלישי בפעם הראשונה, והביאו את החללית למסלול אליפטי של 17,218 ק"מ אַפּוֹגֵיאָה ובמכוון ופֶּרִיגֵיאָה של 84.6 קילומטר מתחת לפני השטח של כדור הארץ; זאת במטרה להבטיח את חזרתו של מודול הפיקוד במהירות גבוהה וכניסה אטמוספירית והשמדה של השלב השלישי של הטיל. בשלב זה נפרד מודול הפיקוד מהשלב השלישי ומנועיו של המודול הודלקו כדי להעלות את האפוגיאה ל-18,092 ק"מ ואת הפריגיאה למסלול −74 קילומטר. לאחר שעברה את האפוגיאה, מנועו של מודול השירות הודלק שוב ל-281 שניות, כדי להעלות את מהירות החללית בעת שובה לכדור הארץ ל-11,139 מטר לשנייה, בגובה 120 קילומטר ונתיב טיסה בזווית של -6.93 מעלות, בכך הדמתה החללית מסלול שיבה מן הירח. תא הפיקוד נחת במרחק של כ-16 קילומטר מאתר הנחיתה המתוכנן. נחיתתו נראתה מסיפונה של ספינת הצי האמריקני בנינגטון(אנ'), הספינה שהשיבה את המעבורת לבסיסה. מודול הפיקוד הכיל מצלמת 70 מ"מ אוטומטית, שצילמה את התמונות הראשונות בהיסטוריה בהן נראה כמעט כל כדור הארץ מן החלל. במשך השעתיים וחצי בהן הגיעה החללית אל נקודת האַפּוֹגֵיאָה (הנקודה המרוחקת ביותר במסלולה מכדור הארץ) והתרחקה ממנה, צילמה החללית מהחלון הקדמי של תא הפיקוד 755 תמונות צבעוניות. התמונות שצולמו מגובה של 13,510 ועד 18,092 ק"מ, לא היו ברזולוציה גבוהה אך עוררו עניין גאוגרפי, קרטוגרפי, מטאורולוגי, אוקיינוגרפי, גאולוגי, הידרולוגי. מודול הפיקוד של אפולו 4, מוצג כיום באתר הניסויים הגדול של נאס"א John C. Stennis Space Center, שבמסיסיפי. אפולו 4 באתר נאס"א (באנגלית) ניתוח של תמונות כדור הארץ, שצולמו במשימה אפולו 4(באנגלית)
C'est ma vie

C'est ma vie (בעברית: אלו הם חיי) הוא השיר שייצג את ליטא באירוויזיון 2011. ליטא השתתפה בחצי הגמר הראשון של אירוויזיון 2011 במקום 17 בסדר ההשמעה. השיר הגיע למקום החמישי עם 81 נקודות. השיר קיבל פעמיים 12 נקודות מבריטניה ומפולין. הוא עלה לגמר והשתבץ למקום הרביעי בסדר ההשמעה. בגמר, השיר הגיע למקום ה-19 עם 63 נקודות בלבד. השיר קיבל 12 נקודות שוב פעם מפולין, אך בפעם השנייה לא מבריטניה אלא מגאורגיה. השיר הושר ברובו באנגלית, מלבד שתי שורות בפזמון בצרפתית. מידע על היצירה "C'est ma vie" באתר Discogs מילות השיר "C'est ma vie" באתר Genius סרטון השיר "C'est ma vie" באתר יוטיוב ערך זה הוא קצרמר בנושא שירים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אבא אומנא

אַבָּא אֻמָּנָא היה מקיז דם לצורכי ריפוי (בארמית: אומנא), שחי בבבל בדור השלישי לאמוראים, ועל אף שהיה איש מקצוע ולא נמנה עם תלמידי החכמים היושבים בישיבה, נודע בצדקותו ובחסידותו. על פי המסופר בתלמוד הבבלי, בעוד שרבא זכה בכל שנה בערב יום הכיפורים לבת קול מהשמים (או מישיבה של מעלה) שהייתה מכרזת ואומרת לו "שלום עליך", ואביי, שהיה מגן על כל בני העיר בצדקותו, זכה לבת קול כזו כל יום שישי, הרי שאבא אומנא זכה לה בכל יום ויום, זאת על אף שאביי היה ראש ישיבת פומבדיתא ורבא ראש הישיבה שאחריו. הגמרא מספרת כי חלשה דעתו של אביי בשל אבא אומנא. אמרו לו מן השמים: אינך יכול לעשות כמעשיו. שהוא הקיז לגברים בנפרד ולנשים בנפרד, ובנוסף ולא הסתכל בבשר האשה משום צניעות, אלא היה לו בגד מיוחד שכיסה את כל הגוף מלבד חור זעיר שבו הקיז את הדם. בנוסף, הוא נקט אמצעים שונים כדי לא לבייש את העניים שאין להם כסף לשלם, ולכן היה לו מקום מוצנע בו שמו את התשלום על ההקזה, כך שאדם שיש לו ממון לשלם הניח בתיבה את המעות ואילו עני שאין לו לא נצרך לשלם או להתבייש ולהסביר שאין לו ממון. כאשר בא אליו תלמיד חכם, סירב אבא אומנא לקבל ממון וכאשר ראה לפניו אדם שאין לו ממון להחיות עצמו, נתן לו כסף ואמר לו: לך הברא עצמך. פעם אחת שלח אביי זוג חכמים לבודקו. החכמים התארחו אצלו ואבא אומנא הציע במיטתם מצעי צמר. בבוקר קמו החכמים, קיפלו את המצעים, ולקחום למוכרם בשוק. אמרו החכמים לאבא אומנא: כמה שווים אלו? (שרצו לבדוק, אם יאמר ששלו הם, או ימעיט במחיר כדי שירוויחו פחות). ענה אבא אומנא את שווְים. שאלוהו: ושמא שווים יותר? ענה להם: בכך קניתים. שאלוהו: במה חשדת כשלקחנו אותם? ענה: שמא אוספים אתם כסף למצוות פדיון שבויים והתביישתם לאמר לי. אמרו לו שבאו לנסותו ועכשיו ייקח המצעים בחזרה. אמר אבא אומנא: מאותה שעה הקדשתים לצדקה ועתה איני רוצה לקבלם בחזרה. בספר גלגולי נשמות של הרב מנחם עזריה מפאנו, נכתב כי ממרא התגלגל באבא אומנא ויש ביניהם הקבלות: ממרא בגימטריה הוא 281 "רפא"; אבא אומנא היה רופא. ממרא הוא חברו של אברהם, שיעץ לו לעשות ברית מילה; אבא אומנא היה מקיז דם. אדמיאל קוסמן, ענווה ו'תחרות' בעולמם של החכמים - קריאה בסיפור התלמודי על אבא אומנא, בתוך: אבי שגיא ונחם אילן (עורכים), תרבות יהודית בעין הסערה – ספר היובל לכבוד יוסף אחיטוב, הקיבוץ המאוחד ומרכז יעקב הרצוג, עין צורים תשס"ב, עמ' 674-659 הרב אהרן הימן, "אבא אומנא", תולדות תנאים ואמוראים, לונדון, תר"ע, באתר ויקיטקסט "אַבָּא אוּמְנָא", יהודה דוד אייזנשטיין (עורך), אנציקלופדיה אוצר ישראל, ניו יורק: פרדס, תשי"ב, חלק א, עמודים 6–7, באתר היברובוקס תלמוד בבלי, מסכת תענית, דף כ"א, עמוד ב' הרב יצחק זילברשטין וד"ר פנחס נמט, שכר הרופא בהלכה - שאלה ותשובה באתר מכון שלזינגר לחקר הרפואה על פי התורה אנציקלופדיה לבית ישראל, אַבָּא אֻמָּנָא ,עמ' 15 תלמוד בבלי, מסכת תענית, דף כ"א, עמוד ב' "מתיבא דרקיעא" היא הגרסה שלפנינו, אבל ברש"י גרס "מרקיעא", וכתב שמדובר בבת קול. גלגולי נשמות אות מ
The Red Light District

The Red Light District הוא אלבום הסטודיו הרביעי של הראפר האמריקאי, לודאקריס. יצא לאור בדצמבר 2004 והגיע למעמד אלבום פלטינה כפול. הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד 200, עם יותר מ-322,000 מכירות בשבוע הראשון. שם האלבום מתייחס לרובע באמסטרדם[דרוש מקור][מפני ש...] (עיר בה הזנות חוקית) שמכיל את רוב בתי הזונות: רובע החלונות האדומים, ובהשאלה לרובעי הזנות, מועדוני הימורים ומועדוני חשפנות בערים רבות אחרות. האלבום מכר מעל 2,100,000 עותקים בארצות הברית. מידע על האלבום The Red Light District באתר MusicBrainz מידע על האלבום The Red Light District באתר AllMusic האלבום The Red Light District באתר Discogs האלבום The Red Light District באתר ספוטיפיי
אלי בן דוד

אלי בן דוד (נולד ב-9 בדצמבר 1976) הוא שחקן, קומיקאי, במאי ותסריטאי ישראלי. מוכר בעיקר בזכות דמותו "שוקו", בתוכניות "החיים על פי שוקו", "בובה של לילה" ו"בובה של מדינה". בשנת 2001 סיים בן דוד לימודי משחק בבית הספר למשחק ניסן נתיב. בין השנים 2001–2004 שיחק בתיאטרון החאן בירושלים במגוון הצגות ובהן: "נדל"ן", "חיל פרשים אנו", "מילה של אהבה", "מלחמה על הבית", "בגידה". בין השנים 2001–2008 כתב והעלה מופע בידור בשם "עמי ואלי", יחד עם הקומיקאי ושותפו ללימודים בניסן נתיב עמי אנידג'ר, שהופיע על במות הבידור ובשנת 2004 בפינה קבועה בתוכנית "ערב אדיר" של אדיר מילר בערוץ 2. במסגרת תוכניתו של אדיר מילר, גילם בן דוד את מגלה הכישרונות והאמרגן שרגא אבנרי, ופועל זר בשם טופאי. כמו כן, הגיש פינה קבועה בתוכניתו של אלי יצפאן בכבלים. בשנת 2001 יצאו הסרטים "בוצ'אצ'י" ו"פורים" ובשנת 2002 יצא הסרט "דיפלומטים" - שלושתם בהשתתפותו. בשנת 2008 הופיע בתפקיד ראשי יחד עם עמי אנידג'ר ומלי לוי בהצגה "פרימיירה" שהועלתה במסגרת פסטיבל התיאטרון הקצר של צוותא. בשנת 2010 יצר וכיכב כ"שוקו" בסדרה הקומית "החיים על פי שוקו" ששודרה בערוץ הספורט. החל משנת 2011 פועל כיוצר, עורך, הכותב הראשי והמנחה, בדמותו של "שוקו", בתוכנית הבידור והסאטירה "בובה של לילה" המשודרת בערוץ הספורט. באותה שנה קיבל כמה תפקידי אורח בסדרה עם סגולה של שלישיית מה קשור. לאחר מכן יצר וערך גם את הסאטירה הפוליטית "בובה של מדינה" שנבנתה על אותו פורמט. החל מ-2015 בן דוד הוא גם היוצר, העורך, הבמאי ואחד הכותבים של תוכנית ספורט סאטירית נוספת, "אנחנו במפה", בערוץ HOT3. ב-2017 שיחק בסרטו של צחי גראד, "הבן-דוד". בן דוד כתב וערך את הסדרה הנספח שמשודרת החל מדצמבר 2019 בערוץ HOT3 הסדרה מגוללת את סיפור חייו ואשתו בשנים האחרונות מהמעבר לפריז ועד היום. נשוי לאלינור אגם בן-דוד, נספחת ישראל בשגרירות בפריז. הם מתגוררים בצרפת. אלי בן דוד באתר יואב גרוס לייצוג אומנים. יפעת יעקובסון, הכוכבים של מילר, באתר ynet, 4 באוגוסט 2004 רן בוקר, "יצפאן לא מבין בכדורגל, אנחנו מלמדים אותו", באתר ynet, 13 בפברואר 2014 אבנר שביט‏, "אם היינו טובים בכדורגל כמו בטלוויזיה, היינו עולים למונדיאל", באתר וואלה, 23 בפברואר 2017 ניר וולף, הבאבא בובה: אלי בן דוד עושה מהספורט קרקס טלוויזיוני, באתר ישראל היום, 17 בפברואר 2022 אלי בן דוד, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית אלי בן דוד, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ניר וולף, הבאבא בובה: אלי בן דוד עושה מהספורט קרקס טלוויזיוני, באתר ישראל היום, 17 בפברואר 2022
אלה הם חיי

אלה הם חיי (באנגלית: My So-Called Life) הייתה סדרת נעורים אמריקאית, ששודרה ברשת הטלוויזיה ABC למשך עונה אחת ב-1994–1995. השחקנית הראשית, קלייר דיינס, שהייתה בת 15 כשכיכבה בסדרה, זכתה על תפקידה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה, והייתה מועמדת לפרס אמי. הסדרה מתארת את הדילמות וההתרחשויות בחייה של אנג'לה צ'ייס, נערה בת 15, בהתמודדויותיה בבית הספר התיכון, בקרב המשפחה, החברים ויחסיה עם בנים. היא עוסקת במגוון נושאים שאפיינו את דילמות גיל ההתבגרות באמצע שנות ה-90, כפי שהכותבים ראו אותן - אלימות בבית הספר, שימוש בסמים ואלכוהול בקרב בני נוער, מיניות, הומופוביה ועוד. הסדרה הוקרנה למשך עונה אחת (19 פרקים), וזכתה לביקורות חיוביות בקרב המבקרים, אך לא חודשה לעונה נוספת, לאחר שקיבלה אחוזי צפייה נמוכים יחסית בארצות הברית. לאורך השנים היא שודרה בשידורים חוזרים רבים ב-MTV וכן בערוצים מקומיים ברחבי העולם. אתר האינטרנט הרשמי של אלה הם חיי (באנגלית) "אלה הם חיי", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "אלה הם חיי", באתר AllMovie (באנגלית) "אלה הם חיי", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "אלה הם חיי", באתר Metacritic (באנגלית) "אלה הם חיי", באתר דיסני+ סדרות (באנגלית) "אלה הם חיי", באתר Hulu סדרות (באנגלית) "אלה הם חיי", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) רותה קופפר, הסדרה "אלה הם חיי" חוזרת למרקע, באתר הארץ, 20 באפריל 2011 קרן בר לב, ‏כוכבי "אלו הם חיי": איפה הם היום?, באתר ‏מאקו‏, 7 באוקטובר 2012 חן חדד, גם ב-2018, "אלו הם חיי" היא פיסת טלוויזיה על־זמנית, באתר הארץ, 17 בספטמבר 2018
טור

האם התכוונתם ל... טור (מתמטיקה) – מושג מתמטי טור – חלק מטבלה (טקסט) טור (דפוס) – חלק של דף מודפס טור (עיתון) – מדור קבוע בכתב עת בעל טור – עיתונאי המפרסם טור בעיתון טור שירי – מושג בספרות ארבעה טורים – ספר הלכה, נקרא גם הטור TOR (אנזים) – אנזים וגן האחראי בין השאר גם להזדקנות הכתיב העברי ל-Tor Tor – תוכנה חופשית המאפשרת גלישה אנונימית באינטרנט הפונקטור Tor – פונקטור באלגברה הומולוגית 9K330 טור – מערכת נשק נ"מ רוסית טור (יחידת מידה ללחץ) – יחידת מידה ללחץ Torr הכתיב העברי ל-Tour: שם נוסף לסיבוב הופעות טור דה פראנס – מרוץ האופניים היוקרתי ביותר בעולם, הנערך בצרפת טור מלכא – יישוב יהודי ביהודה שהתקיים בימי חורבן בית שני טור (עיר) – עיר בצרפת א-טור (ירושלים) – שכונה בירושלים א-טור – עיר במצרים אבו טור – שכונה בירושלים נועם טור – דוגמן ישראלי שורה תור טורים – שבועון ספרותי
יצחק לוי (שחור)

יצחק לוי (נולד ב-2 באוקטובר 1958), הידוע בכינוי "שחור", הוא דמות מרכזית בכדורסל הישראלי. פעיל מרכזי באגודת הפועל תל אביב משנות ה-70, במשך כ-50 שנים. החל את דרכו בקבוצה כמנהל המשק באגודת הכדורסל של הפועל תל אביב. לימים הפך למנהל הקבוצה ויו"ר מחלקת הנוער. שימש גם כמנהל אולם אוסישקין לפני שנהרס על ידי עיריית תל אביב. לאורך השנים הפך למושא הערכה ודוגמה אישית עבור אוהדי הפועל תל אביב, שכינו אותו "שחור". שימש גם כמנהל הקבוצה ויו"ר מחלקת הנוער של המועדון. לאחר שחלה ירידה בפעילות הקבוצה, שיקם לוי את הקבוצה והקים אותה מחדש תחת השם "הפועל אוסישקין תל אביב"; בהמשך היא חזרה להוות קבוצה מרכזית בכדורסל הישראלי תחת השם המקורי "הפועל תל אביב". יצחק לוי הקים מחדש את מחלקת הנוער של הקבוצה בשנת 2007, וכן את מחלקת הילדים והילדות. לוי חזר לכהן בתפקיד מנהל קבוצת הבוגרים של הקבוצה ויו"ר מחלקת הנוער. ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורסלנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מנחה

האם התכוונתם ל... מִנְחָה מנחה – מילה נרדפת למתנה מנחה (בתנ"ך) – מילה נרדפת למס קורבן מנחה – ביהדות, קורבן המובא מן הצומח מנחה (אתר מקראי) – מוזכר בספר יהושע תפילת מנחה – ביהדות, תפילה שמתפללים בצהריים מנחה (זמן) – כינוי תלמודי וספרותי לשעות אחר הצהריים ושעות הערב המוקדמות מנחה (אלבום) – אלבום מוזיקלי של שלומי גרטנר משנת 2016 מנחה (שיר) - שיר של מענדל ראטה (מבוטא מִינְחֵה), המופיע באלבום של גרטנר מַנְחֶה מנחה (מקצוע) – אדם המנהל אירוע או טקס מנחה מחקרי – איש מדע המסייע למתלמד לכתוב תזה מנח (פירושונים) מנחת (פירושונים)
ריצ'רד ג'אקל

ריצ'רד הנלי ג'אקל (באנגלית: Richard Hanley Jaeckel; ‏ 10 באוקטובר 1926 - 14 ביוני 1997) היה שחקן קולנוע אמריקאי, שהיה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1971 על הופעתו בסרט "כל בניו היו גיבורים". ג'אקל נולד בלונג ביץ' (אנ'), שבמדינת ניו יורק, ובגיל צעיר עבר עם משפחתו ללוס אנג'לס. ג'אקל התגלה על ידי מלהק כאשר חילק דואר ליד הסטודיו של חברת "פוקס המאה ה-20", הוא עבר את האודישן וקיבל תפקיד ראשון בגיל 17, בתור טוראי מארינס במהלך קרב גוודלקנל בדרמת המלחמה "יומן גוודלקנל". לאחר הופעת הבכורה שלו התגייס ג'אקל לצי האמריקני ושירת שם במשך כחמש שנים. כשהשתחרר מהשרות שותף ג'אקל בשתי הפקות מצליחות שעסקו במלחמת העולם השנייה, "חולות איוו ג'ימה" אודות "קרב איוו ג'ימה" ההרואי, "שדה הקרב" של ויליאם ולמן, שהתבסס על "הקרב על הבליטה" ובו גילם את החייל האמריקאי בטיס ו"הערומים והמתים". תפקידו במערבון " האקדוחן" היה קצר מאוד, בתור בחור צעיר ושחצן בשם אדי אותו הורג האקדוחן ג'ימי רינגו (גרגורי פק) בתחילת העלילה. ג'אקל שיחק תפקיד משמעותי לראשונה במלודרמה הקלאסית "שובי שבא הקטנה", בתור טורק פישר הצעיר בו מאוהבת מארי הדיירת החדשה בביתם של הזוג המתפורר דוק (ברט לנקסטר) ולולה דילייני (שירלי בות'). הופיע בסרט המלחמה "התקף" על ימיה האחרונים של מלחמת העולם השנייה באירופה ובמערבון "3:10 ליומה". בשנת 1960 הופיע לצד אלביס פרסלי במערבון של דון סיגל "כוכב לוהט". בהמשך שנות ה-60 שיחק בדרמות המלחמה "12 הנועזים", בתור הסמל הקשוח קלייד בראון שעוקב אחר פעילותם של האסירים אותם הוא מאמן, ו"עיר ללא חמלה", בתור חייל אמריקאי הנאשם באונס נערה בכפר גרמני. בשנת 1970 הופיע ג'אקל בסרטו של פול ניומן "כל בניו היו גיבורים", בתור ג'ו בן, סבו של חוטב העצים האנק סטמפר. על משחקו היה ג'אקל מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר. ב-1973 שיחק ג'אקל במערבון "פט גארט ובילי הנער", בתפקיד השריף קיפ מק'יני הרודף אחר הפושע בילי הנער (קריס קריסטופרסון). ב-1984 השתתף בדרמת המסע הבדיונית "איש הכוכבים", בתור ראש הסוכנות לביטחון לאומי ג'ורג' פוקס. ג'אקל נפטר ב-1997 ב"בית החולים לסרטים וטלוויזיה" שבלוס אנג'לס, ממלנומה. הותיר אחריו אישה, אנטויינט מארצ'ס, לה היה נשוי במשך 50 שנה, ושני בנים, ריצ'רד ג'אקל ג'וניור והגולפאי המקצועני בארי ג'אקל. יומן גוודלקנל (1943) שדה הקרב (1949) חולות איוו ג'ימה (1949) האקדוחן (1950) שובי שבא הקטנה (1952) האיש האלים (1955) התקף (1956) 3:10 ליומה (1957) הערומים והמתים (1958) השעות הנועזות (1960) כוכב לוהט (1960) עיר ללא חמלה (1961) הצעירים והאמיצים (1963) סיוט בשמש (1965) פעם אחת לפני שאמות (1965) 12 הנועזים (1967) החיוך הירוק (1968) גשר השטן (1968) קו רוחב אפס (1969) צ'יסום (1970) כל בניו היו גיבורים (1971) פט גארט ובילי הנער (1973) הגזרה (1974) בריכת ציור (1975) בראש מורם 2 (1975) גריזלי (1976) מאק:מלתעות המוות (1976) דמדומי ההימורים האחרונים (1977) הרבי משתגעת (1980) כל הגולות (1981) שיר דם (1982) טיסה נעימה 2 (1982) איש הכוכבים (1984) זריחתו של ירח שחור (1986) מחץ הדלתא 2 (1990) מלך הקיקבוקסר (1991) משני צידי החוק (1993) משמר המפרץ (1989–2001) תחנת כבאים 23 (אנ') ספנסר: להשכרה (1987-1985) מדיה וקבצים בנושא ריצ'רד ג'אקל בוויקישיתוף ריצ'רד ג'אקל, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ריצ'רד ג'אקל, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי ריצ'רד ג'אקל, באתר AllMovie (באנגלית) ריצ'רד ג'אקל, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ריצ'רד ג'אקל, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
בית המדרש לנשים מגדל עוז

בית המדרש במגדל עוז (בשמו הרשמי: בית המדרש לנשים ע"ש סטלה ק. אברהם ליד ישיבת הר עציון) הוא מדרשה תורנית לבנות. בית המדרש ממוקם בקיבוץ מגדל עוז שבגוש עציון, בתוך קמפוס מגדל עוז של המכללה האקדמית הרצוג. בית המדרש הוקם בשנת 1997. מאז הקמתו, עומדת בראשו הרבנית אסתי רוזנברג, בתו של הרב אהרן ליכטנשטיין, לשעבר ראש ישיבת הר עציון. בבית המדרש לומדות כ־200 בנות בגילאי 18–25, בנושאי גמרא, הלכה, תנ"ך, מחשבת ישראל, חסידות ועוד, כשחלק נכבד מהלימוד נעשה בחברותא. תלמידות בית המדרש נמצאות באחד משני מסלולים עיקריים: מסלול שנתי – המסלול הבסיסי בבית המדרש, בו נמצאות בנות לפני או אחרי שירות לאומי או צבאי, וכמו כן בנות חו"ל המשולבות באופן מלא בכיתות; והתוכנית המתקדמת – מסלול לימודים בלימודי גמרא או מחשבה לבנות בעלות רקע בלימודי קודש. בית המדרש מקיים גם שבתות משותפות, עיסוק בפיתוח משמעות החיים הדתיים וההלכתיים, תפילה, אמונה, יצירה והגות ומפגשים סביב נושאים שעל סדר היום. בית המדרש במגדל עז פועל בשיתופה של ישיבת הר עציון, ומלמדים בו רבנים רבים מהישיבה. יש גם בנות הלומדות בתוכנית מיוחדת לתואר ראשון בהוראה בשיתוף עם מכללת יעקב הרצוג להכשרת מורים. ישיבת הר עציון מדרשה תורנית לנשים אתר האינטרנט הרשמי של בית המדרש לנשים מגדל עוז בית המדרש לנשים מגדל עוז, ברשת החברתית פייסבוק בית המדרש לנשים מגדל עוז, סרטונים בערוץ היוטיוב מדרשת מגדל עוז באתר "פורום המדרשות התורניות לבנות" מאמרי כתב העת עז דבורה, באתר ספריית אסיף סיגלית בנאי, בלי הצהרות ומלחמות מתחוללת כאן מהפכת לימוד נשי שקטה, באתר הארץ, 16 במרץ 2022