laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אפרוואסי גהאט

אפרוואסי גהאט (Aapravasi Ghat) הוא קבוצת בניינים בפור לואי, בירת מאוריציוס, אשר נותרה ממספר מבנים, אשר שימשו כמחנה מעבר של עובדי כפיים בשכר נמוך שמוצאם מדרום מזרח אסיה והודו, ואשר כונו קולים. מהגרים אלה הגיעו לאי בין 1834 ל-1920 ושוכנו במחנה המעבר עד ששובצו לעבודה, בעיקר במטעי קנה הסוכר, ובמשך תקופה זו עברו דרכו כ-450,000 איש. המבנה הניצב בנמל פור לואי, הוכרז בשנת 2006 כאתר מורשת עולמית. ב-1833 עבר חוק ביטול העבדות בפרלמנט הבריטי ואושרר על ידי ויליאם הרביעי, מלך בריטניה ב-29 באוגוסט 1833. החוק נכנס לתוקף שנה אחר-כך וחל בכל רחבי האימפריה הבריטית, וגם במאוריציוס שהייתה חלק ממנה. החקלאות באי שהתבססה על גידול קנה סוכר הייתה תלויה לחלוטין בעבדים, ומשום כך הוחלט לעכב את מועד תחולת החוק באי בחצי שנה נוספת, והעבדות בוטלה במאוריציוס רק ב-1835. כשעבר חוק ביטול העבדות בפרלמנט הבריטי ב-1833 נעשה ניסיון להבטיח מקור רצוף של כוח אדם זול, המסוגל להתאקלם במהירות במקום חדש, לעבודה האינטנסיבית במטעי קנה הסוכר במאוריציוס, והודו היוותה את המקור העיקרי לאספקת הקולים. לפועלים הוצע חוזה שהבטיח בתמורה לעבודה של 10 שנים במטעים, שכר, מגורים ותשלום הנסיעה חזרה לארצם. בפועל הייתה זו עבדות בשם אחר - היחס לעובדים היה נוקשה, תנאי העבודה והמגורים היו קשים, השכר היה נמוך ושעות העבודה היו ארוכות. עובדים שניסו לברוח נענשו במאסר ורבים מבעלי האחוזות נהגו להכות את עובדיהם. נראה כי בשלב הראשון, בין 1834 ל-1849, לא היה באי מחנה קליטה אחד, ולפחות חמישה מבנים בסביבת הנמל שימשו לקליטת המהגרים. אחד מחמישה מבנים אלה היה בניין אשר הוקם למטרה זו ב-1840 ומאוחר יותר היה לבית חולים לחולי אבעבועות שחורות. מיקומו של מבנה זה אינו ידוע. עוד ידוע כי "מבנה אבן ישן" נוסף שימש לקליטת מהגרי העבודה, וזה מזוהה כחלק מבית החולים הצבאי שנבנה באי בשנות הארבעים של המאה ה-18. בשנת 1849 נבחר מבנה שנבנה בתקופת השלטון הצרפתי באי ולפני 1775, כמחנה הקליטה העיקרי של מהגרי העבודה. סביב מבנה זה קמו לפי התוכנית האדריכלית, שלא ברור אם אכן יצאה לפועל, שישה מבנים נוספים שניצבו סביב חצר. המתחם היה צמוד לגרם ובו 14 מדרגות אשר הובילו אל רציפי הנמל, דרכן עלו כל מהגרי העבודה אל המחנה ואל חייהם החדשים. על כן נחשבות המדרגות כסמל לכניסת המהגרים אל האי וכסמל השיטה כולה. המתחם לא יכול היה להעניק מענה להיקף המהגרים שדרו בו ואשר מנו אלף איש בכל זמן נתון, ובשנות החמישים של המאה ה-19 הוא הורחב. ב-1857 כבר נוצל כל שטח המתחם, ואדמה נוספת נרכשה לשם הקמת מבנים חדשים אשר הושלמו עד 1859. ברבע האחרון של המאה ה-19 החל היקף תנועת מהגרי העבודה לצנוח וההגירה נפסקה סופית ב-1923. המבנים נוצלו לצרכים אחרים, וחלקם נהרסו בשנות השבעים של המאה ה-20 כדי לפנות מקום לתחנת אוטובוסים. אחרים נהרסו בעשור שלאחר מכן כדי לאפשר את סלילתו של כביש דו-מסלולי (M2) או כדי "לנקות" את האזור. רק ב-1987 הוכרז המקום כאתר לשימור, ושמו שונה מ"תחנת ההגירה" (Immigration Depot) לשם הנוכחי שמשמעו המילולית בהינדי הוא "נקודת מפגש" ובהשאלה "חוף ההגירה" או "תחנת ההגירה". אולם כל שנותר מהמחנה ההיסטורי היה משרד השומר, המרפאה, המדרגות לרציף, ושרידים של חלק מיתר המבנים, וכל אלה משתרעים על שטח כולל של 1,640 מ"ר. בשנת 2001 הוקמה קרן שהופקדה על שימור וחקירת האתר וב-2006 הוא היה לאתר מורשת עולמית. היסטוריה של מאוריציוס מדיה וקבצים בנושא אפרוואסי גהאט בוויקישיתוף אודות המקום (צרפתית)
מערכת שוניות המחסום בבליז

מערכת שוניות המחסום בבליז היא סדרה של שבע שוניות אלמוגים לאורך חופה של בליז, מגבול מקסיקו בצפון ועד גבול גואטמלה בדרום. אורך מערכת השוניות כ-290 ק"מ והיא מרוחקת כ-300 מטר מקו החוף בצפון וכ-40 ק"מ מקו החוף בדרום. השטח הכולל של השוניות הוא 963,000 דונם. המערכת כולה הוכרזה כאתר מוגן, תחת חוקי בליז. ב-1996 הוכרזה מערכת שוניות המחסום בבליז כאתר מורשת עולמית. השונית היא בית גידול עבור מגוון גדול של בעלי חיים וצמחים, ובהם 70 סוגים של אלמוגים קשים ו-36 סוגים של אלמוגים רכים, 500 סוגים של דגים ומאות סוגים של חסרי חוליות. האורך הכולל של מערכת השוניות הוא 250 ק"מ והיא מערכת שוניות האלמוגים הגדולה ביותר באוקיינוס האטלנטי. מחוץ לשונית המחסום יש שלושה אטולים (איים בעלי מבנים טבעתיים). איי טרנפה ששטחם 330,000 דונם, שונית המגדלור ששטחה 126,000 דונם ושונית גלובר ששטחה 132,000 דונם. מערכת שונית אלמוגים זו היא השנייה באורכה בעולם, אחרי שונית המחסום הגדולה באוסטרליה. השונית היא אטרקציית התיירות הראשית בבליז, ומושכת אליה כמחצית מרבע מיליון התיירים במדינה. השונית גם חיונית לענף הדיג במדינה. עד היום נחקרו רק כ-10% משטח השונית. חלק גדול משונית האלמוגים מוגן על ידי הארגון "מערכת השימור של שוניות המחסום בבליז". הארגון משמר שבע שמורות ימיות, איים נמוכים ואטולים בשטח כולל של 960 קמ"ר. תחת שימור נמצאים האזורים הבאים: השמורה הימית של שונית גלובר החור הכחול הגדול המונומנט הטבעי אי חצי הסהר השמורה הימית הול צ'אן 13 איים נמוכים נעשים מאמצים אקולוגיים וביולוגיים רבים לשמר את בתי הגידול במצבם הטבעי ולשמור על המגוון הביולוגי. בשל מאמצים אלה הוכרזה השונית כאתר מורשת עולמית ב-1996. למרות המאמצים השונית עדיין בסכנת זיהום מפסולת מהאוקיינוס, תיירות לא מבוקרת, הובלה ימית, דיג והוריקנים. בשל ההתחממות העולמית עולה טמפרטורת האוקיינוס, וזו הסכנה העיקרית לחיים בשמורה. נטען על ידי מדענים שמאז 1988 ניזוקו כ-40% משטחי השמורה. מדיה וקבצים בנושא מערכת שוניות המחסום בבליז בוויקישיתוף מערכת שוניות המחסום בבליז, באתר מרכז בקרת שימור העולם מערכת שוניות המחסום בבליז, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Belize Barrier Reef Reserve System removed from the List of World Heritage in Danger, UNESCO. 26 June 2018 Belize Barrier Reef | Map, Facts, & Description, Encyclopedia Britannica (באנגלית) BBC News - 4 May, 2000 BBC News - 12 June 2006 ערך זה הוא קצרמר בנושא אתרי מורשת עולמית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שנת בחה

שנת בחה היא אחת מארבעה עשר סוגי השנים בלוח העברי הקבוע. שנה מסוג בחה היא שנה המתחילה ביום שני (ב), היא חסרה (ח) ועל כן יש 29 ימים גם בחשוון וגם בכסלו, וחג הפסח חל בה ביום חמישי (ה). שנה מסוג בחה היא שנה מעוברת ויש בה 383 ימים שבהם 54 שבתות. שנת בחה נקבעת כאשר מולד הלבנה הממוצע של חודש תשרי של שנה מעוברת חל בין יום השבת 18 שעות (12:00 בשעון המקומי בירושלים, 11:39 בשעון חורף ישראל) ליום ראשון 20 שעות ו-491 חלקים (14:27:16 בשעון המקומי בירושלים, 14:06:19 בשעון חורף ישראל). לכן 5.8% מהשנים בלוח העברי הן שנות בחה, בדיוק כמו שנת זחג. השנה שלפני שנת בחה היא תמיד שנת הכז והשנה שאחרי שנת בחה היא תמיד שנת זשג. בין השנים ה'ת"ש-ה'תת"ן חלה קביעות זו בשנים: ה'תשי"ט, ה'תשכ"ב, ה'תשמ"ו, ה'תשמ"ט, ה'תש"ץ, ה'תשצ"ג, ה'תתי"ז, ה'תת"ך, ה'תתמ"ד, ה'תתמ"ז. בשנה מסוג בחה חל ראש חודש בשבת פעמיים. ראש חודש שבט חל בשבת וראש חודש אייר חל בימים שישי ושבת. צום גדליה חל ביום רביעי, עשרה בטבת חל ביום ראשון, תענית אסתר חלה ביום שני, תענית בכורות חלה ביום רביעי, ושבעה עשר בתמוז ותשעה באב חלים שניהם ביום חמישי. חנוכה חל בימים ראשון עד ראשון, הדלקת נר ראשון במוצאי שבת. ט"ו בשבט חל בשבת. פורים חל ביום שלישי ובירושלים ביום רביעי. יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ויום העצמאות חלים בימי שלישי ורביעי, ד' וה' אייר. כ"ח באייר חל ביום שישי, ולכן טקסי יום ירושלים מוקדמים ליום חמישי כ"ז באייר. בכל זאת, הצביון הדתי של היום (אמירת ההלל ומזמורי התודה) מתקיים ביום שישי כ"ח באייר. שבועות חל ביום שישי. בשנת בחה 54 שבתות כאשר בשתיים מתוכן לא קוראים פרשה: שבת חול המועד סוכות ושבת חול המועד פסח. על מנת להתאים את מספר הפרשות הנקראות בשבת (53, פרשת וזאת הברכה נקראת בשמחת תורה) עם מספר השבתות שבהן קוראים פרשה (52), מחוברות הפרשות מטות ומסעי. כמו כן, בסוף השנה פרשות ניצבים ווילך מחוברות, כך שקוראים את פרשת "וילך" פעמיים. בחוץ לארץ מחברים גם את פרשות חוקת ובלק מכיוון שהיום השני של שבועות חל בשבת. פרשות בהן לא קוראים את ההפטרה הרגילה: פרשת מקץ - שבת חנוכה קוראים את הפטרת "רוני ושמחי" פרשת וארא - שבת ראש חודש קוראים "השמים כסאי" פרשת משפטים - קוראים את הפטרת מחר חודש פרשת ויקהל - שבת שקלים קוראים את הפטרת פרשת שקלים פרשת פקודי - מנהג האשכנזים בארץ ישראל שקוראים גם הפטרת ויקהל וגם הפטרת פקודי פרשת ויקרא - קוראים הפטרה של שבת זכור פרשת צו - קוראים את הפטרת פרשת פרה פרשת שמיני - קוראים את הפטרת פרשת החודש פרשת מצורע - ברוב הקהילות נהוג לקרוא הפטרת שבת הגדול פרשת קדושים - קוראים את הפטרת שבת ראש חודש "השמים כסאי". פרשת במדבר - קוראים את הפטרת מחר חודש s:טור אורח חיים תכח. לוח השנה וחשבונו תוך בירור שאלת המחזוריות, יעקב מתלון, אתר שורש.
אנפילד (רובע)

רובע אֶנְפִילְד של העיר לונדון (באנגלית: London Borough of Enfield, ‏האזנה‏Ⓘ‏) הוא הצפוני ברובעי העיר לונדון. עד ראשית המאה ה-20 היה אנפילד כפר קטן במרחק יום רכיבה על סוס מלונדון. הכפר אנפילד נוסד בתקופה הרומית, לצד רחוב ארמיין - הדרך הרומאית שיצאה מלונדיניום והגיעה עד יורק. בשנת 790 העניק המלך אופה ממרסייה את אדמות אדמונטון למנזר סנט אלבנס. לאחר כיבוש מזרח אנגליה על ידי הדנים, נבנה במקום מבצר על ידי אלפרד הגדול על מנת להגן על הנהר לי מפני הדנים. לאחר הכיבוש הנורמני היו בכפר אנפילד 400 תושבים ובאדמונטון הסמוכה 300 תושבים, ובשני הכפרים היו כנסיות (הכפרים מוזכרים בספר יום הדין). ספר יום הדין אף מציין שבאנפילד היה "פארק" - אזור ציד. אזור צייד זה היה פופולרי ביותר בימי הביניים ועשירי לונדון נהגו לצוד בו. בשנת 1303 העניק המלך אדוארד הראשון צ'ארטר המתיר לכפר לקיים מדי שבוע יום שוק (מסורת שנמשכת גם כיום). עם חיבורה של העיירה אנפילד טאון בקווי רכבת ללונדון החלה העיירה לגדול כפרוור של העיר לונדון. בשלהי המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 גדלה העיר והקיפה את הכפר שהפך לחלק מלונדון רבתי. רובע אנפילד נוצר בשנת 1965 לאחר איחודם של הרובע המוניציפלי של סאות'גייט, הרובע המוניציפלי של אנפילד והרובע המוניציפלי של אדמונטון. ברובע אנפילד פועלים שני בתי חולים מרכזיים: בית החולים צ'ייס פארם ובית החולים צפון מידלסקס. בית החולים היילנדס שפעל בעבר ברובע, נסגר בשנת 1993. לאוניברסיטת מידלסקס שלושה קמפוסים ברובע אנפילד: בפונדרז אנד, בקט היל ובטרנט פארק. כמו כן ברובע פועלת המכללה הטכנולוגית אוק היל (Oak Hill Theological College). ברובע אנפילד ממוקמים מגרשי ג'ורג' החמישי הקרויים על שם המלך ג'ורג' החמישי. מגרשים אלה כוללים את האצטדיון לאתלטיקה על שם המלכה אליזבת השנייה, ומגרשי כדורגל, רגבי וכדור בסיס. ברובע פועלים מועדון הכדורגל אנפילד ומועדון הכדורגל אנפילד טאון, וכן מועדון הקריקט צפון אנפילד. בשנת 1840 חברת הרכבות נורת'רן ואיסטרן הקימה קו רכבת מסטרטפורד לברוקסבורן. קו זה כלל תחנות בסמטת ווטר (Water Lane) בסמוך לדרך אנג'ל (Angel Road), ובפונדרז אנד (Ponders End). בשנת 1855 נוספו תחנות באנפילד לוק (Enfield Lock) - אתר מפעל ייצור האקדחים המלכותי, וב-1884 הוקמה תחנת רכבת בברימסדאון (Brimsdown). קו המקשר בין ווטר ליין לאנפילד טאון (Enfield Town) נפתח בשנת 1849, וב-1880 קו זה הוארך עד בוש היל פארק (Bush Hill Park). קו ישיר המקשר בין אנפילד ללונדון נפתח בשנת 1872. בשנת 1891 נפתח קו רכבת מעגלי המקשר את אדמונטון, סאות'בורי (Southbury), רחוב טרקי (Turkey Street) שבפורטי היל (Forty Hill) וצ'שנט (Cheshunt). בשנת 1871 הקימה חברת הרכבות גרייט נורת'רן תחנת רכבת באנפילד, ובשנת 1910 הוקם קו רכבת לקאפלי (Cuffley). קווים אלה מהווים כיום את קו הרכבת הרטפורד לופ. ברובע עוברות מספר דרכים ראשיות: הדרך הצפונית המעגלית, דרך M25 ודרך A10. קו פיקדלי של הרכבת התחתית של לונדון מקשר את אנפילד עם מרכז העיר. קו זה כולל תחנות בארנוס גרוב (Arnos Grove), סאות'גייט (Southgate), אוקווד (Oakwood) - תחנה שנקראה בעת הקמתה בשם "אנפילד מערב" (Enfield West) וקוקפוסטרז (Cockfosters) שברובע. ברובע אנפילד ממוקמים המוזיאון לעיצוב ביתי ולארכיטקטורה, וכן המוזיאונים אחוזת פורטי היל, אחוזת קאפל ובית מידלטון המהווה חלק מפארק לי ואלי. ברובע ממוקם בית העלמין עדת ישראל. מדיה וקבצים בנושא אנפילד בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אנפילד אנפילד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מידע סטטיסטי הכולל נתונים סוציאליים ורפואיים על הרובע אתרי נופש ופנאי באנפילד פארק לי ואלי
הקרב בנחל תרצה

הקרב בנחל תרצה (באנגלית:Battle of Tulkarm) התקיים בשלהי מלחמת העולם הראשונה בעמק שבו עובר נחל תרצה (ואדי אל-פארעה), היורד משכם לעמק הירדן. העמק היה דרך המוצא היחידה שנותרה לחיילי הארמיות העות'מאניות הנסוגות מהרי השומרון. ב-21 בספטמבר 1918 הפכה הדרך התלולה ל"מלכודת טופוגרפית". לתוכה נהרו החיילים הנסוגים. הנסיגה הפכה למנוסת בהלה. נתיב הבריחה היה למלכודת מוות אכזרית, שבאה מידי האווירייה הבריטית. בלילה שבין 18 בספטמבר - 19 בספטמבר 1918 החלה הבריגדה הארצישראלית של חיל האוויר המלכותי בהפצצה אווירית על מרכזי הצבא העות'מאני בעפולה: תחנת הרכבת - מרכז ההובלה והאספקה, שדה התעופה ומתקני התקשורת הצבאית שהיו בה. הייתה זו תחילתה של המתקפה הבריטית, שכונתה קרב מגידו, ששמה קץ לשלטון העות'מאני בארץ ישראל. במקביל, הצבא הבריטי התקדם במישור החוף, בנחל עירון ירד בדרכים, בין גבעות, ל"אבו שושא", (היום משמר העמק), לכיוון המפקדה הראשית העות'מאנית בנצרת, למרכז הלוגיסטי בעפולה ולמעברות הירדן - דרך הנסיגה לדמשק. תוצאות ההפצצה האווירית ותנועת האיגוף של גנרל אלנבי הביאה את המפקדות של הצבא הטורקי בשכם ובטולכרם למצב של אי-ידיעה על המתרחש. לאחר יום יומיים, כאשר התבררה תמונת הקרב, החלה הנסיגה ההמונית של הארמיות הטורקיות. נתיב הבריחה של הארמיות הטורקיות היה מטול כרם, במסלול שבו עובר כיום כביש 57, דרך ענבתא לשכם. משם אל בלאטה, דרך ואדי בידאן ונחל תרצה לנתיב המוליך לגשר אדם על נהר הירדן, ומשם המטרה הייתה להגיע דרך עבר הירדן לדמשק. הטייסות הבריטיות שהוקצו למערכה יצאו משדות התעופה ברמלה וליד תחנת ואדי צראר. תפקידן הראשוני היה למנוע מהמטוסים הגרמניים, שפעלו בארץ ישראל, להמריא ולסייע לכוחות העות'מאניים. בהמשך הן תקפו את מרכזי התקשורת והאספקה. בבוקר 21 בספטמבר 1918, יום שכונה "יומה של האווירייה" (The outstanding day), גילו הטייסים שדרת מסע ענקית של הצבא העות'מאני נעה, בדרכים צדדיות, מטול כרם ומשכם לכיוון בית שאן ואל מעברות הירדן. דב גביש, נחל תרצה - עמק המוות במלחמה הגדולה, בתוך: זאב ח. ארליך (עורך), "שומרון ובנימין - כרך שני", הוצאת ראובן מס, 1991. מדיה וקבצים בנושא הקרב בנחל תרצה בוויקישיתוף
המוזיאון לעיצוב ביתי ולארכיטקטורה

המוזיאון לעיצוב ביתי ולארכיטקטורה (באנגלית: Museum of Domestic Design and Architecture או בקיצור "מודה" - MoDA) הוא מוזיאון הממוקם בצפון לונדון ברובע אנפילד. המוזיאון מציג אוסף נרחב ומקיף של מוצגי עיצוב ביתי מהמאות ה-19 וה-20. במוזיאון מוצגים אוספים של מוצרי הסילבר סטודיו (יצרן טפטים שפעל בבריטניה מאז שנת 1880) וכן אוספים של מוצרי חברת הטפטים קראון וולפייפר שהחלה לפעול בשנת 1899. המוזיאון מפעיל סדנאות שונות בתחום העיצוב. המוזיאון מהווה חלק מאוניברסיטת מידלסקס ונמצא בקמפוס קט היל (Cat Hill) של האוניברסיטה. הכניסה למוזיאון בלא תשלום. אתר האינטרנט הרשמי של המוזיאון לעיצוב ביתי ולארכיטקטורה המוזיאון לעיצוב ביתי ולארכיטקטורה, ברשת החברתית אקס (טוויטר)
טיטו מאיורסקו

טיטו מאיורסקו (ברומנית: Titu Liviu Maiorescu‏; 1840, קריובה – 1917, בוקרשט) היה מבקר ספרות, פילוסוף, משפטן ופוליטיקאי רומני, משפטן, נואם מוכשר, חבר מייסד של האקדמיה הרומנית. טיטו מאיורסקו היה מייסד האגודה לספרות ז'ונימיה, שביטאונו היה כתב העת שיחות ספרותיות. אגודה זו שיחקה תפקיד מרכזי בתולדות הספרות הרומנית במחצית השנייה של המאה ה-19. כמבקר ספרות הוא אישית תרם רבות לפיתוח תרבותה של רומניה במחצית השנייה של המאה ה-19. הוא היה חבר במפלגה השמרנית (יו"ר שלה עד שנת 1914), שר הדתות, שר המשפטים ושר החוץ בין 1911 ל-1912 ובין 1912-1914 וראש ממשלת רומניה בשנים 1912 ו-1913. טיטו מאיורוסקו למד בין השנים 1851–1858 באקדמיה הטרזיאנית בווינה, המשיך את לימודיו בברלין ובאוניברסיטת גיסן, שבה סיים בשנת 1860 את התואר השני בספרות ופילוסופיה. כעבור שנה סיים גם את התואר השני במשפטים באוניברסיטת סורבון. בשובו למולדת, ב-1862 השיג משרה בבית המשפט של המחוז אילפוב. למרות גילו הצעיר, עקב כישוריו האינטלקטואליים ובקיאותו התמנה בגיל 22 לפרופסור להיסטוריה, לוגיקה ולפילוסופיה באוניברסיטאות אוניברסיטת יאשי ובוקרשט. בהמשך מילא גם תפקידים של דקאן ורקטור האוניברסיטה. בשנת 1863 הקים את האגודה הספרותית "ז'ונימיה" ביאש והיה לרוח החיה שלה. בשנת 1864 עקב משפט על "אי-מוסריות", ממנו יצא זכאי, סולק מן ההוראה. עבד לפרק זמן כעורך דין, ובשנת 1865 חזר להוראה. בשנת 1868 שוב פוטר מתפקידיו כפרופסור. מלוכני ונציג של המפלגה השמרנית ברומניה, נבחר לראשונה לפרלמנט בשנת 1874. היה פעמים רבות חבר בממשלה - כשר הדתות (1874-1876) ושר המשפטים (1900-1901, 1912). התנסה בדיפלומטיה כנציג רומניה בברלין בשנים 1876–1900 ואחר כשר החוץ בשנים 1911-1912 ו-1912-1914. בשנים 1914-1913 עמד בראש המפלגה השמרנית. כראש ממשלה (בשנים 1912 ו-1913) עמד בראש ועידת השלום בבוקרשט שסיימה את מלחמת הבלקן השנייה. בפוליטיקה כבתרבות הוא העדיף את הזיקה לגרמניה על המגמה הפרו-צרפתית ובדרך כלל התנגד ללאומנות הקיצונית. מאיורסקו התנגד לכניסת רומניה למלחמת העולם הראשונה, אבל לאחר שהגרמנים כבשו חלק מרומניה, סירב לשתף איתם פעולה. בין השנים 1884–1909 כיהן שוב כפרופסור באוניברסיטת בוקרשט והיה רקטור שלה בשנים 1892–1897. היה משנת 1867 חבר בחברה הרומנית לספרות (Societatea literară română) שהפכה לאקדמיה הרומנית. כיהן כסגן יושב ראש של האקדמיה הרומנית (1880) ויו"ר המחלקה שלה לספרות (1889). החל משנת 1867 היה פעיל בלשכה "סטיאווה רומנייאי" (Steaua României - הכוכב של רומניה) של הבונים חופשיים ביאש. עלה בהירארכיה של הארגון עד לדרגת מגיסטר (1887). טיטו מאיורסקו דגל באוטונומיה אסתטית ובתיאורית "הצורות ללא רקע" והקפיד על אמות המידה האסתטיות בהערכת השירה בפרט והיצירות הספרותיות בכלל. יחק גם סוגיות של בלשנות רומנית. בראש החוג "ז'ונימיה" קידם הרבה מהכישרונות הבולטים של הספרות הרומנית - מיכאי אמינסקו, יון לוקה קאראג'אלה, יון קריאנגה, יואן סלביץ' ואחרים. המכון התרבותי הרומני בברלין נקרא על שמו 1990 - הוקמה בבוקרשט אוניברסיטה פרטית על שמו. O cercetare critică asupra poeziei române de la 1867 (מחקר בקורתי על השירה הרומנית אחרי 1867) Critice 3 volume (בקורות, 3 כרכים) Despre scrierea limbii române (על כתיב השפה הרומנית) Discursuri parlamentare (נאומים פרלמנטריים) Însemnări zilnice (רישומים יומיים - יומן) מדיה וקבצים בנושא טיטו מאיורסקו בוויקישיתוף
אלכסנדר מקומנה

אלכסנדר הקדוש מקומנה הוא קדוש נוצרי, הידוע כ"שורף הפחמים", היה הבישוף של קומנה בפונטוס. לא ידוע אם הוא היה הראשון שמילא תפקיד זה. כינויו, "שורף הפחמים" נובע מכך שהוא, מתוך ענווה, אימץ מקצוע זה ונמנע מכיבודים ארציים. לפיכך, כשורף פחמים, הוא היה ידוע כמלוכלך במיוחד ולא היה בעל תפקיד מכובד בקהילה. על פי המסורת הנוצרית, גרגוריוס תאומטורגוס הקדוש חיפש בישוף לקומנה, ודחה את כל המועמדים – עד שאחד מחברי הקהילה הציע בזלזול שיקבל את אלכסנדר, שורף הפחמים. גרגוריוס החליט שאלכסנדר הוא אכן בעל תכונות של קדוש. ככל הנראה, הועלה אלכסנדר הקדוש על המוקד במסגרת הרדיפות של דיוקלטיאנוס נגד הנוצרים. ערך זה הוא קצרמר בנושא קדושים נוצרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
האימפריה הדנית

האימפריה הדנית החלה את דרכה בתחילת המאה ה-13, כשקיבלה דנמרק את השליטה על אסטוניה. לאחר האיחוד עם נורווגיה, קיבלה דנמרק-נורווגיה את השליטה על כל הקולוניות הוותיקות של נורווגיה - גרינלנד, איי פארו, אורקני, שטלנד ואיסלנד. במאה ה-17, לאחר אבדות טריטוריאליות בחצי האי הסקנדינבי, דנמרק-נורווגיה החלה לפתח מושבות, מבצרים ועמדות מסחר באפריקה, בקריבים ובהודו. כריסטיאן החמישי, מלך דנמרק היה הראשון לפתח את מדיניות המסחר שמעבר לים, כחלק מגל המרקנטיליזם שסחף את אירופה באותה התקופה. ב-1620 הקימה דנמרק את המושבה הראשונה - טרנקובאר או סרנגמבדי, הנמצאת על חופה הדרומי של הודו. השריד האחרון של האימפריה, שהיה גם הטריטוריה הגדולה בה, היא גרינלנד, שזכתה בשלטון עצמי ב-1953, ומאז היא אזור אוטונומי במדינה הדנית. איי פארו קיבלו אוטונומיה מדנמרק ב-1948. דנמרק החזיקה במספר מושבות קטנות ועמדות מסחר לאורך תת-היבשת ההודית מהמאה ה-17 עד למאה ה-19. מושבות אלו נמכרו בסופו של דבר לאימפריה הבריטית, שהפכה לכוח המרכזי באזור. מושבת טרנקובאר (כיום טהאראנגמבאדי (אנ')) השתייכה לדנמרק במשך 225 שנה עד שנמכרה לבריטניה ב-1845. ב-1755 דנמרק רכשה את העיירה סרמפור, ומאוחר יותר את אחנה ופירפור. ב-1829 הוקמה אוניברסיטה דנית בסרמפור, וזו קיימת עד היום. ערים אלו נמכרו גם הן לבריטניה ב-1845. עוד ניסיון דני לקולוניזציה היה באיי ניקובר. דנמרק יישבה את האיים סנט תומאס וסנט ג'ון, ורכשה את סנט קרואה מצרפת ב-1773. כלכלת האיים נתבססה בעיקרה על קני סוכר. האיים נודעו כאיי הודו המערבית הדנים ולבסוף נמכרו לארצות הברית ב-1917 במחיר של 25 מיליון דולר. הדנים רצו להיפטר מהאיים בשל התדרדרות הכלכלה בהם. ארצות הברית קיוותה להשתמש באיים כבסיס ימי. מ-1917 האיים נודעו כאיי הבתולה האמריקאים. דנמרק החזיקה במספר נקודות מסחר ובארבעה מבצרים לאורך חוף הזהב במערב אפריקה, באזור גאנה של היום. שלוש נקודות המסחר היו מבצר פרדניקסבורג, מבצר כריסטיאנבורג שנכבש משוודיה ופרדריקסבורג שהיה לבסיס הכוחות הדנים באפריקה ושימש כמרכז לסחר בעבדים לטובת איי הודו המערביים הדנים. המבצרים היו מבצר פרינסטנסן שנבנה בשנת 1784, מבצר אגוסטבורג מ-1787, מבצר פריאדנסבורג ומבצר קונגנסטן. דנמרק מכרה את המבצרים לבריטניה בשנת 1850. כיום נותרו ממבצרים אלו רק הריסות, למעט מבצר כריסטיאנבורג המשמש כיום כמבנה מגורים. רשימה של קולוניות דניות (באנגלית)
חיל הספר

חיל הסְפָר היה גוף ביטחוני דמוי ז'נדרמריה, שהוקם בישראל עם קום המדינה והיה אמור להיות מופקד על שמירה וביטחון באזורים שמחוץ לערים ובאזור הגבול ("סְפָר"). המשטרה, לעומתו, הייתה אמורה רק לעסוק בפענוח פשיעה ובמניעתה. הגוף הוקם ב-1949 ופעל עד 1951 כיחידה עצמאית בצה"ל, אז הפך לחלק מן המשטרה. ב-1953 שונה שמו למשמר הגבול. במובן מסוים, "חיל הספר" היה אמור להוות המשך של ארגון השומר והפועלים במסגרתו היו אמורים, בדומה לשוטרים אך בניגוד לצבא הסדיר, להיות אנשי מקצוע. ראשוני חיל הספר היו אמורים להיות מגויסים משורות אנשי משטרת המנדט. בתקופת המנדט היה "חיל הספר העבר-ירדני" (שבו חיילים מקומיים, יהודים וערביים) מופקד על השמירה על הסדר הציבורי והגבולות של המנדט. באוקטובר 1949 יזמה ועדה בראשות האלוף דוד שאלתיאל, המפכ"ל ושר הביטחון את הקמת חיל הספר, להתמודדות עם חדירות גבול שמהן סבלה מדינת ישראל בראשית דרכה. שאלתיאל מונה למפקד החיל ואילו את ההקמה בפועל הוביל גיורא שנאן. שנאן פיקד בתחילה על הגדוד היחיד בו, ומאוחר יותר על החיל כולו. כחלק מהניסיון לגבש "גאווה יחידה" בין המגויסים, הוחלט להתיר להם לחבוש "כובע אוסטרלי" (הייתה גם הצעה להפוך את החיל לחיל פרשים). לחיל יגויסו גם "בני מיעוטים" אשר יהיו מעוניינים בכך. בעיות ארגון, תקצוב וכוח אדם גרמו לכך שלא כל התוכניות לגבי תפקודו של חיל הספר יצאו לפועל. ב-1950 החליט דוד בן-גוריון בעצה אחת עם שאלתיאל להכפיף את הכוח למשטרה. באפריל 1953, לאחר שחדל לתפקד כגוף עצמאי, שונה גם שמו בהתאם ל"משמר הגבול". משמר הגבול חילנו החדש: - חיל־הספר, מערכות גיליון 60, דצמבר 1949 משמר הגבול - השנים הראשונות: אודות חיל הספר עד הקמת משמר הגבול, באתר משטרת ישראל תג הכתף של חיל הספר חיל-הספר: הראשונים לשמור על הגבול, סרטון בערוץ "בית מורשת משטרת ישראל", באתר יוטיוב (אורך: 01:14:40) סְפָר בוויקימילון
דוד טל (זמר)

דוד טל (רוזנטל) (1942 – 1999) היה זמר וחבר בצמד חדוה ודוד. דוד רוזנטל נולד בצרפת, עלה לישראל ב-1963 והצטרף לקיבוץ משמר הנגב. הוא התגייס לצה"ל, שירת תחילה בנח"ל, ובהמשך התקבל ללהקת פיקוד המרכז, שם הכיר את חדוה עמרני. בשנת 1964 הקים את רביעיית הטיילת יחד עם אושיק לוי, גבי ברלין וחדוה עמרני. הרביעייה התפרקה ודוד נשאר בצמד יחד עם חדוה עמרני. בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 הוציא להיט סולו בשם "אליעזר ורבקה" (הכלל את הציטוט "נערה טובה יפת עיניים, הטי כדך השקיני מים"). הצלחתו הגדולה ביותר הייתה ב-1970 כשזכה בפסטיבל הבינלאומי ביפן יחד עם עמרני בשיר "אני חולם על נעמי". טל חזר לצרפת, ניסה כוחו בכמה שירים ואחר היה שותף במועדון לילה בפריז. עד מותו חי בזוגיות עם אנט הופמן, רופאת-עיניים צרפתייה-יהודייה, (ממשפחת קרישק,בנדין) וגידל עמה את בנה מנישואים קודמים. ב-1999 נפטר דוד טל מדום לב לאחר מחלת לב ממושכת. חדווה ודוד ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מחלף הסירה

מחלף הסירה הוא מחלף המחבר את כביש 2 ואת כביש 541 המכונה גם דרך "שבעת הכוכבים" בהרצליה. במקום שבו נמצא מחלף הסירה היה בעבר צומת בעל שם דומה, אך בשל הגידול במספר כלי הרכב שעברו בו ופקקי התנועה הגדולים שנוצרו במקום הוחלט בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 להסב את הצומת למחלף כחלק מתוכנית המחלוף של כלל כביש 2. מבנה המחלף הוא מסוג יהלום הבנוי מגשר בכביש 2, העובר מעל הדרך העירונית שבה מתנהלת התנועה באמצעות רמזורים. הרמזור בכביש 2 בוטל עם פתיחת הכביש לתנועה בנובמבר 1994‏, אך ביטול רמזור סמוך נוסף ארך מספר שנים נוספות עד לקישור המחלף למחלף שבעת הכוכבים, הנמצא ממזרח למחלף הסירה. המחלף נקרא על שם סירה המוצבת בסמוך כחלק מאנדרטת יד למעפיל האלמוני. על המחלף חולש מגדל מים, ועליו פסל צלליתו של בנימין זאב הרצל, מעשה ידי האמן אורי ליפשיץ. בפינה הצפון מזרחית של המחלף ניצבת העבודה "שדרות דקלים" (1989) מאת האמן עמי לוי. מדיה וקבצים בנושא מחלף הסירה בוויקישיתוף אנדרטת יד למעפיל האלמוני מעל קיר הכורכר שבמחלף הסירה פסל בפינה הצפון-מזרחית של המחלף מחלף הסירה מצפון, ודמותו של הרצל החולשת עליו מעל מגדל המים בפינה הדרום-מזרחית של המחלף פסל של הרצל על מגדל מים אתר החברה הלאומית לדרכים בישראל, סעיף בדרכים / מחלפים
פרוזה

פרוזה היא סגנון כתיבה ודיבור הדומה ביסודו לדיבור היום-יומי. פרוזה משמשת לכתיבת סיפורת, מאמרים, כתבות בעיתון וכדומה. לפרוזה אין כללים נוקשים, מלבד כללי הדקדוק והדיבור הבסיסיים. בפרוזה הטקסט נכתב כשהוא מסודר בשורות ארוכות ובפסקאות, בניגוד לשירה, המסודרת בשורות קצרות הנחתכות ללא קשר הכרחי לכללי השפה. על היותה של השפה המדוברת בגדר פרוזה עמד נפעם מסייה ז'ורדן, בקומדיה "גם הוא באצילים" מאת מולייר, באומרו: "חיי ראשי! זה למעלה מארבעים שנה שאני מדבר פרוזה ואינני יודע זאת כלל". פרוזה היא בדרך כלל סיפור ארוך והיא מלאה בתיאורים על הדמויות ועל מאפיינים. פרוזה יכולה להכיל אלמנטים של פסאודו-שירה ורמה גבוהה של אסתטיקה, והיא גם יכולה להיות יבשה ולאקונית במכוון. לעיתים היא מחקה סגנון דיבור במשלב או ניב לא סטנדרטיים לרבות שימוש בשפה לא תקנית. ובמקרים מיוחדים היא נוטשת אפילו את המגבלות של כללי התחביר כדי לבטא זרם רציף של רעיונות. רוב הכתיבה הלא ספרותית – כגון היסטוריה ופילוסופיה, כתובה בפרוזה יבשה יחסית, המתעדפת את הדיוק, אך גם לכך קיימים יוצאי דופן. סיפורת מדיה וקבצים בנושא פרוזה בוויקישיתוף פרוזה במקרא, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח פרוזה – היסטוריה וביקורת, דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פרימוס (פירושונים)

האם התכוונתם ל... פרימוס – מתקן בישול וחימום הפועל על דלק נדיף בשיטת האידוי וללא פתילה, ולהפעלתו משתמשים במשאבה ליצירת לחץ. אוסטר אוטוקרט – מטוס קל ששימש לתעבורה, תובלה וסיור במלחמת העצמאות ונודע בכינויו "פרימוס" בשל הרעש שיצר, בדומה לפרימוס. פרימוס (דייר) – דייר שלישי בחדר זוג בקיבוץ בשנות העוני והצפיפות. פרימוס (תואר) – תואר כבוד לפרנס והגבאי הראשי בקהילת פראג בימי הביניים ואחריהם. פריימוס – להקת רוק אלטרנטיבי-מטאל. פרימוס (סדרת טלוויזיה) – סדרת הרפתקאות אמריקאית.