laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
1815 בארצות הברית

1815 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 39 שנה מיום היווסדה. הנשיא: ג'יימס מדיסון (המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית) סגן הנשיא: התפקיד לא היה מאויש פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. 8 בינואר – מלחמת 1812: הקרב על ניו אורלינס: כוחות צבא ארצות הברית בפיקודו של הגנרל אנדרו ג'קסון מביסים את הבריטים בקרב על ניו אורלינס 13-14 בינואר - מלחמת 1812: הקרב על מוצב פורט פיטר 7-12 בפברואר - מלחמת 1812: הכוחות הבריטיים כובשים את המוצב הצבאי פורט בוייר ליד העיר מובייל שבאלבמה. 15 בפברואר – מלחמת 1812: הסנאט של ארצות הברית מאשר את הסכם גנט. 17 בפברואר – מלחמת 1812: המלחמה בין ארצות הברית לבריטניה מסתיימת באופן רשמי לאחר שהסכם גנט נכנס לתוקפו. 18 ביולי – 16 בספטמבר - נחתמו הסכמי פורטז' דה סו בין השבטים האינדיאנים לממשל האמריקני. על אף שהסכמים אלו היו אמורים ליישב את הסכסוך בין הצדדים, הם היוו בהמשך את הבסיס המשפטי לעקירת האינדיאנים מערבה ממדינת מיזורי והעניקו למתיישבים האמריקאים את הזכות על הטריטוריות בהם נמצאות כיום ויסקונסין, מינסוטה, איווה, מיזורי, ויומינג, מונטנה, דקוטה הדרומית ודקוטה הצפונית. במהלך 1815 מתחיל גל ההגירה השני של חברי כת האמיש לצפון אמריקה. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. 31 בדצמבר – ג'ורג' מיד, ממפקדי צבא מדינות הצפון במלחמת האזרחים האמריקנית, המנצח בקרב גטיסברג (נפטר ב-1872) פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. 24 בפברואר – רוברט פולטון, מהנדס וממציא אמריקני (נולד ב-1765) 24 בפברואר – ג'ון סינגלטון קופליי, צייר אמריקני (נולד ב-1765) ערך זה הוא קצרמר בנושא ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
1814 בארצות הברית

1814 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 38 שנה מיום היווסדה. הנשיא: ג'יימס מדיסון (המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית) סגן הנשיא: אלברידג' גרי (המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית) עד 23 בנובמבר, התפקיד לא היה מאויש מ-23 בנובמבר. נשיא בית המשפט העליון: ג'ון מרשל יושב ראש בית הנבחרים: הנרי קליי (המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, עד ה-19 בינואר), לנגדון צ'בס (המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, החל מה-19 בינואר). פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. 17-20 ביולי - מלחמת 1812: המצור על פריירי דו צ'יין: קרב אשר בסופו הבריטים הצליחו להשתלט על היישוב פריירי דו צ'יין אשר בטריטוריית אילינוי. 26-4 באוגוסט - מלחמת 1812: הקרב על האי מאקינאק: קרב אשר במהלכו הכוחות בריטיים כבשו את המוצב האמריקני פורט מאקינאק אשר באי מאקינאק שבטריטוריית מישיגן אשר היה בעל חשיבות אסטרטגית. 24 באוגוסט – מלחמת 1812: קרב בלאדנסבורג: הכוחות הבריטים מביסים את הכוחות האמריקנים בבלאדנסבורג שבמרילנד, מה שמאפשר לבריטים להיכנס לוושינגטון . 24 באוגוסט – מלחמת 1812: הכוחות הבריטים כובשים את וושינגטון, מציתים מבנים רבים, בהם הבית הלבן ובניין הקפיטול. 12 בספטמבר – מלחמת 1812: הקרב על נורת' פוינט 12-15 בספטמבר - מלחמת 1812: הקרב על בולטימור 14 בספטמבר – פרנסיס סקוט קי מחבר את "הדגל זרוע הכוכבים", שהפך להמנונה של ארצות הברית 23 בנובמבר – סגן הנשיא אלברידג' גרי נפטר מאי ספיקת לב. התפקיד נשאר לא מאויש עד סוף כהונתו הנשיאותית של ג'יימס מדיסון 24 בדצמבר – מלחמת 1812: נחתם הסכם גנט אשר הביא באופן רשמי לסיום המלחמה בין ארצות הברית לבריטניה. ההסכם אושרר על ידי הסנאט האמריקאי ב-16 בפברואר 1815. תחריט המתאר את הבית הלבן נשרף על ידי חיילים בריטיים במהלך כיבוש וושינגטון די. סי. ב-24 באוגוסט 1814 פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. 19 ביולי – סמואל קולט, המציא של האקדח התופי והמייסד של חברת כלי הנשק "קולט" (נפטר ב-1862) פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ערך זה הוא קצרמר בנושא ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
עומאן אייר

עומאן אייר (בערבית: الطيران العماني, באנגלית: Oman Air) היא חברת התעופה הלאומית של עומאן. בסיסה במסקט והיא מפעילה טיסות סדירות לכ-36 יעדים באסיה, אפריקה, ואירופה, וכן טיסות שכר ומוניות אוויר. חברת התעופה שותפה בהתאחדות חברות התעופה הערביות. במרץ 2010 הייתה עומאן אייר לחברת התעופה הראשונה שהציעה שירותי Wi-Fi, שיחות בטלפון נייד, ו-SMS בטיסות ליעדים נבחרים. בשנת 2018 זכתה החברה בתואר "מחלקת התיירים הטובה ביותר" בשנת 1970 הוקמה חברת "Oman International Services" ‏(OIS), שסיפקה שירותי קרקע למטוסי חברת גאלף אייר. בשנת 1981, בעקבות הגידול בתעופה האזרחית במדינה, החלה חברת התעופה להפעיל גם טיסות. בשנותיה הראשונות היו בצי החברה שלושה עשר מטוסי פוקר F27 אותם רכשה מגאלף אייר. בשנת 1993 הוחלט על הקמת עומאן אייר, החברה החדשה הפעילה מטוס בואינג 737-300 שכור מ-Ansett Australia. במרץ 2007 הודיעה ממשלת עומאן על הגדלת מספר מניות החברה שברשותה מ-33% ל-80%, בנובמבר אותה השנה קבלה את מטוסיה רחבי הגוף הראשונים מדגם איירבוס A330-200 והחלה לטוס ללונדון ובנגקוק. מנובמבר 2009 מחזיקה ממשלת עומאן ב-98.2% ממניות החברה. צי המטוסים של החברה נכון לינואר 2019: לעומאן אייר הסכמי שותפות קוד עם החברות הבאות: איחוד האמירויות הערביות אמירטס אתיופיה אתיופיאן איירליינס בחריין גאלף אייר מלזיה מלזיה איירליינס סלאם אייר מדיה וקבצים בנושא עומאן אייר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של עומאן אייר עומאן אייר, ברשת החברתית פייסבוק עומאן אייר, ברשת החברתית אקס (טוויטר) עומאן אייר, ברשת החברתית אינסטגרם עומאן אייר, סרטונים בערוץ היוטיוב תמונות מטוסי החברה באתר Airliners.net https://passportnews.co.il/2018-world-travel-awards-והזוכה-בענף-התעופה-היא/ ראו תולדות החברה באתר הרשמי פרטי צי המטוסים של עומאן אייר, באתר airfleets.net (באנגלית)
אנקדוטה

אֲנֵקְדוֹטָה היא סיפור קצרצר שבא להמחיש היבט כלשהו בתיאורה של אישיות או בתיאור של מאורע היסטורי. האנקדוטה עוסקת בפרטים שוליים של האישיות או המאורע, אך יש בה כדי להאיר פרטים מהותיים יותר, ובפרט להוסיף עניין בתיאורן של עובדות. מקור המונח בספרו של פרוקופיוס מקיסריה, הביוגרף של יוסטיניאנוס הראשון, שפרסם ספר בשם Ανεκδοτα (תורגם כ"זכרונות שלא פורסמו" או "היסטוריה סודית") ובו סיפורים קצרים מהחיים הפרטיים בחצר הביזנטית בזמנו של הקיסר יוסטיניאנוס ויש בהם גם רכילות רבה על אשת הקיסר תאודורה. לאחר מכן החלו מכנים בשם אנקדוטות, פרסום מחדש של כתבי יד עתיקים. למשל פרסום בדפוס של כתבי יד מספריית אוקספורד נקרא בשם Anecdota Oxoniensia. לאחר מכן, כונו אנקדוטות פרסומים של תעודות ופרטים בעלי חשיבות שולית, רכילויות ופרטים אינטימיים מחיי אנשים מפורסמים. בהדרגה הפכה האנקדוטה לסיפור קצר, לעיתים מבדח או בעל עוקץ או מוסר השכל, לרוב בנושא מפתיע או מעורר סקרנות. התכונה של עיסוק בפרפראות (אמיתיות או דמיוניות) מחיי אנשים מפורסמים נשארה עד היום ברוב האנקדוטות. גם היום יש לאנקדוטות חשיבות בחקר ההיסטוריה, הספרות או הביוגרפיות בגלל כוחם להפיץ אור על אופייה של תקופה או דמות מסוימת. בדרך כלל מבוססת האנקדוטה על מאורע שאכן התרחש, אך במהלך גלגוליה של האנקדוטה היא עשויה להפוך לסיפור בדיוני, עקב שינוי פרטים או עקב הדבקתה לאדם אחר. במקרים אחרים האנקדוטה משוללת כל יסוד. לעיתים מיוחסת אמירה אנקדוטלית לאומרים אחדים. דוגמה לכך הן שלוש האנקדוטות הבאות הרומזות למשה דיין, שהיה בעל עין אחת: כשביקר יגאל ידין באחד מהאתרים אשר נגנבו ממנו ממצאים ארכאולוגיים, אמר ידין: "אני יודע מי עשה את זה, ואני לא אגיד מי זה היה, אבל אם אני אתפוס אותו - אני אוציא לו גם את העין השנייה." באחת מישיבות הממשלה דנו בנושא ההדלפות. במהלכה ראש הממשלה דאז, לוי אשכול, הודיע נחרצות, שאם עוד פעם אחת מישהו ידליף מישיבות ממשלה, אז הוא יוציא לו את העין השנייה. בעקבות "העסק הביש" אמר שר הביטחון דאז, פנחס לבון: "אינני יודע מי נתן את ההוראה, אבל אם אני אתפוס אותו - אוציא לו גם את העין השנייה". אלתר דרויאנוב, ספר הבדיחה והחידוד - אוסף אנקדוטות מהעולם היהודי של המאה ה-19 וה-20 אנקדוטות, דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מרימר

מרימר היה אמורא בבלי בדור השישי, על פי ספר הקבלה היה ראש ישיבת סורא. רבים מאמרותיו המוזכרות בתלמוד מוזכרות במילה "דרש", והן הדרשות שאמר בישיבה. מרימר היה חבירו הקרוב של מר זוטרא. יחד עסקו בבניית בתי כנסיות. היו להם הנהגות משותפות, ולרוב הם מוזכרים יחד בהנהגות משותפות: מהם: התפללו תפילת שחרית לפני דרשה שנשאו שניהם בעירם בשבת, אמרו את ברכת קידוש לבנה כאשר אחרים אוחזים אותם מפאת חולשתם - כדי שיוכלו לאומרה בעמידה. כאשר היה מגיע אליהם גוי בחג הם הודיעו לו כי אסור להם לבשל בשבילו ביום טוב (שכן היתר מלאכת אוכל נפש הותר רק בבישול לצורך יהודי) ולכן עליו להסתפק במה שיביאו לו, מעט ככל שיהיה. בכך מנעו מעצמם לחץ, שעלול להביא לידי הוספת אוכל בסיר לכבוד הגוי, דבר האסור בחג הוא היה ידיד של רבינא, ואמר לו מאמרים, ששמע מאביו של רבינא, שקיבל מאמוראים מהדורות הקודמים. הם מוזכרים במשא ומתן הלכתי שדנו יחד, פעמים רבות, בתלמוד הבבלי. מסופר כי פעם עמד רב אחא על פתח ביתו, ובדק את השאלות הנכנסות והיוצאות לביתו, ומששמע פסק שהיה חלוק עליו, החזיר את השואל לשאול שוב את מרימר חכמי האמוראים היו לומדים מהנהגותיו הלכות רבות. כך למשל, סיפרו שני בניו של רב חסדא לרב אשי, את הסיפור הבא: מרימר הגיע לעירם, אך לא היה להם יין להביא להם שיעשה בו הבדלה, למרות שהביאו לו שכר הוא סירב להבדיל בו, והוא ישן במוצאי שבת ללא הבדלה, ועד שהביאו לו יין להבדלה למחרת הוא לא הבדיל. שנה מאוחרת יותר, שוב התרחש אותו מעשה, אך משהביאו לו שניהם שכר ואמרו לו אין יין, אמר מרימר, כי אם כן - שבמקום זה אין אף פעם יין רק שכר, נמצא כי השכר נחשב המשקה העיקרי של המדינה, וניתן להבדיל עליו. כאשר שמע רב אשי מעשה זה, הוא נענה: שלוש הלכות ביכולתי ללמוד ממעשה זה: אחת - שלמרות שמבדילים בתפילת ערבית שבמוצאי שבת בברכת אתה חוננתנו, יש לחזור ולהבדיל שוב אחרי התפילה על כוס יין, ההלכה השנייה - שאסור לאכול קודם הבדלה, ההלכה השלישית - שמי שלא הבדיל יכול להבדיל כל השבוע. גם בנו יהודה מר בר מרימר, היה אמורא, ופסקיו מוזכרים בתלמוד. שטר של גוים שחתומים עליו עדים יהודים, ועשוי לפי כל הלכות שטר, ניתן לגבות בו כשטר יהודי רגיל. צדקה עשה הקדוש ברוך הוא עם עם ישראל, בכך שבית המקדש נחרב אחד עשר שנים בלבד לאחרי גלות יהויכין, כך שישראל שגלו לבבל מצאו שם את החכמים שגלו בגלות יהויכין, למדות תורה מפיהם, וכך עברה מסורת התורה הלאה ראה רב יימר אומנם אין זו הוכחה שהיה ראש הישיבה משום שהרבה פעמים מוזכר בתלמוד "דרש" על מי שלא היה ראש ישיבה תלמוד בבלי, מסכת בבא בתרא, דף ג', עמוד ב'. תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף ל', עמוד א' תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף מ"ב, עמוד א'. תלמוד בבלי, מסכת ביצה, דף כ"א, עמוד ב'. תלמוד בבלי, מסכת נדרים, דף ס', עמוד ב'. תלמוד בבלי, מסכת נדרים, דף צ', עמוד א' תלמוד בבלי, מסכת חולין, דף מ"ז, עמוד א'. תלמוד בבלי, מסכת פסחים, דף ק"ז, עמוד א' תלמוד בבלי, מסכת גיטין, דף י"ט, עמוד ב'. תלמוד בבלי, מסכת גיטין, דף פ"ח, עמוד א'.
ארגון המורים הדתיים

ארגון המורים הדתיים בהסתדרות המורים (בראשי תיבות: אמ"ד) הוא גוף מסונף להסתדרות המורים, שמאגד עובדי הוראה (מורים, גננות וגמלאים) במוסדות החינוך הדתיים בישראל, ופועל במסגרת הסתדרות המורים למען שמירת זכויותיהם. בארגון חברים היום כ-32,000 עובדי חינוך בישראל. בראש הארגון עומד כיום גבי שמעון. ארגון המורים הדתיים פועל למען השמירה על מעמדו של המחנך הדתי בישראל, על ייחודיותו וזכויותיו. הארגון דואג לטיפול פרטני בעובדי הוראה ברחבי הארץ, בנושאי זכויות פרישה, גמול חינוך, תוספת שכר, מענקים, מניעת העברה יזומה ועוד. במהלך השנה יוזם הארגון ומפיק פעילויות חווייתיות להעשרה במגוון תחומים, בהם שבתות עיון בתחומי חמ"ד, ימי עיון מרוכזים, פעילות גמלאים וגננות, הפקת ירחון "אתרוג" ועוד. במהלך השנה פועלת "במת המחנך הדתי", במה ערכית חברתית, לדרשות רבנים ואישי ציבור ולרב-שיח בנושאי חינוך; מדי שנה בין כסה לעשור מתקיימת במסגרת זו "עצרת התעוררות". הארגון מארגן גם יציאת מורים דתיים לסיורים ברחבי העולם, וכן משתתפים נציגי הארגון במשלחת הסתדרות המורים ל"מצעד החיים" בפולין ביום השואה. שמריהו בן צור, נשיא אמ"ד ויו"ר אמ"ד לשעבר, יזם את רעיון הענקת התואר "יקיר החינוך הדתי" ב-1975, ומאז הוא מוענק מדי שנה בחנוכה לפורשים מהוראה, להבעת הערכה והוקרה לפועלו של המחנך ולתרומתו לחברה. בתחילה היווה החינוך הממלכתי דתי חלק ממערכת החינוך הכללית של היישוב בארץ ישראל. המורים הדתיים לימדו בבתי ספר ממלכתיים: זרם העובדים, הזרם הכללי וזרם המזרחי. בשנת 1936 הוקם "ארגון גומרי בית המדרש למורים מזרחי" בירושלים. חברו אליו ב-1938 מורים דתיים מסמינר "תלפיות" ומבית ספר "ביל"ו" בתל אביב, מתלמודי התורה לתימנים ומבתי ספר נוספים מהחינוך העצמאי. בשנת 1936 אוחדו הכוחות, ובשיתוף פעולה ראשון של כל מוסדות החינוך הדתי, נוסד "ארגון המורים הדתיים בישראל". על מייסדי הארגון נמנו: משה צבי אפרתי, הרב אברהם שאקי, הרב שמעון מונזון, ד"ר צבי זהבי וחבר הכנסת (לשעבר) סעדיה כובשי. במשך כ-25 שנים היה יו"ר הארגון מר גד דעי. ב-18 בדצמבר 1951 הצביעו חברי הארגון ברוב קולות, בוועידה מרכזית בירושלים, על הצטרפות להסתדרות המורים הארצית, במטרה לחזק את מעמדם המקצועי מתוך ארגון חזק ומרכזי בארץ. בהסכם שנחתם נקבע כי המורים הדתיים יזכו ב"אוטונומיה בתוכנית פעולתם ובתוכנה, בארגונם, מבנם, הנהלתם ומעמדם בציבור ובמדינה". בשנת ב-1956 התקיימה הוועידה הראשונה של המורים הדתיים. במהלך השנים הפיק הארגון אירועים נוספים במטרה לחזק את חשיבות החינוך הדתי בארץ. אחד מהמרכזיים שבהם היה במלאת 800 שנה לפטירת הרמב"ם; באירוע השתתפו אלוף (מיל) הרב שלמה גורן ושר החינוך זבולון המר. אתר ארגון המורים הדתיים ארגון המורים הדתיים, הכנס הארצי הראשון. יומני כרמל, אפריל 1955 (התחלה 2:37)
המרכז הרפואי לבריאות הנפש - מזור

המרכז לבריאות הנפש - מזור (מוכר גם בשם בית החולים לבריאות הנפש מזרע), הוא בית חולים פסיכיאטרי הממוקם בעכו, ומספק שירותים פסיכיאטרים לתושבי אזור צפון ישראל - הגליל העליון, הגליל התחתון והגליל המערבי. בבית החולים 309 מיטות אשפוז ו-60 מיטות ביחידה להכנה לקהילה. בנוסף מגיעים אליו 25 מאושפזי יום (שאינם ישנים בבית החולים). המרכז משמש גם להכשרת סטודנטים לסיעוד, לעבודה סוציאלית, לפסיכולוגיה ולריפוי בעיסוק מאוניברסיטת חיפה וסטודנטים לרפואה מהטכניון ומהפקולטה לרפואה בצפת, וכן מתקיימים שיתופי פעולה למטרות טיפול ומחקר עם פקולטות וסטודנטים לקרימינולוגיה, למשפטים ועוד. בית החולים מפעיל שרות קהילתי הכולל: מרפאות פסיכיאטריות למבוגרים בערים נהריה, עכו וכרמיאל ומרפאה פסיכיאטרית לילד ונוער בנהריה וכרמיאל. למרפאות שלוחות הפועלות בערים מעלות (מבוגרים וילד ונוער) ועראבה (מבוגרים). מרפאת מעקב, בה מופעלת תוכנית ייחודית לטיפול בהתקף פסיכוטי ראשון. התוכנית מבוססת על מודל שפותח בארצות הברית על ידי המכון הלאומי לבריאות הנפש בארצות הברית. במטרה לצמצם נזקים שכיחים של פסיכוזה ראשונה ולשנות את מהלכה באמצעות התערבות אינטנסיבית מוקדמת שיטה טיפולית אינטנסיבית. בית החולים נוסד בשנת 1954 כ"כפר עבודה" לחולים כרוניים – מודל שהיה מקובל אז באירופה וארצות הברית. הרעיון שעמד מאחורי הקמתו היה לתת מענה לאוכלוסייה גדולה של מטופלים, שרובם הגיעו בגלי העלייה, שבתום הגלים החריפים של מחלתם נזקקו למסגרת שתוכל לקלוט אותם ולסייע להם להשיג את מירב השיפור ולמצות יכולתם בתחומי החיים השונים. באותה תקופה לא היו קיימות חלופות בקהילה, והחשיבה הייתה להקים כפר כמיני-קוסמוס אוטונומי, שישרת את "התושבים" וגם ייצר מסגרות שונות המאפשרות מגעים טיפוליים מבוקרים. ה"כפר" הוקם במקום מחנה המעצר מזרעה במבנים ששימשו מחנה צבאי בריטי על שפת הים מצפון לעכו. הכפר אוכלס בכשלושים נשים, עם מחלת נפש ממושכת, שהועברו מבית החולים עכו הסמוך, התנאים הפיזיים היו ירודים וקשים – ללא חשמל, מים לא נקיים ושירותים מחוץ למבנה. בודדים מהצוות המטפל היו בעלי השכלה וניסיון פסיכיאטרי. הצוות היה ברובו לא מקצועי וללא ניסיון בתחום אך עם חזון, תחושת שליחות, מסירות ורצון לנתינה. הלמידה והתמקצעות היו תוך כדי העבודה כשהמורים הבולטים הם דר' פליגלמן ואחריו דר' זוסמן והאחות הראשית אנאליז. מלכתחילה הושם דגש רב על תעסוקה והתפתחו במקום: מתפרה, אריגה, גן ירק, שפניה, חנות למכירת עבודות היד. המטופלות גם היו שותפות לעבודות אחזקת המקום כניקיון ובישול. גישת הצוות הייתה שיקומית. ב-31 באוקטובר 1957 נחנכו מבנים חדשים בבית החולים, שהוסיפו עוד 132 מיטות על ה-200 שכבר היו במקום. עם השנים הפך המקום לבית חולים מודרני המטפל במגוון מחלות נפשיות ובמצבים פעילים וממושכים. התפתחו מחלקות סגורות, פתוחות ושיקומיות, והתפתח המערך של מרפאות לבריאות הנפש בגליל המערבי. צוות המטפלים עבר תהליך של התמקצעות, בבית החולים מכשירים סטודנטים ברפואה ובמקצועות פרה-רפואיים, וצוות בית החולים עוסק גם במחקר. אתר האינטרנט הרשמי של המרכז הרפואי לבריאות הנפש - מזור המחלקה לבריאות הנפש מזרע, בפורטל "פסיכיאטר" ג'קי חורי, סגן שר הבריאות יעקב ליצמן: מצב בית החולים מזרע בעכו בלתי נסבל, באתר הארץ, 25 במרץ 2010 ערך זה הוא קצרמר בנושא רפואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אומיד ג'לילי

אומיד ג'לילי (בפרסית: امید جلیلی, באנגלית: Omid Djalili; נולד ב-30 בספטמבר 1965) הוא שחקן וקומיקאי בריטי. ג'לילי, יליד אנגליה, נולד לזוג הורים ממוצא איראני, בני הדת הבהאית, מהם למד והפך לבן הדת הבהאית. את לימודיו האקדמיים עשה באוניברסיטת אלסטר שבעיר קולריין, צפון אירלנד, שם פנה ללימודי אנגלית, ותיאטרון. הצלחתו המשמעותית הראשונה החלה בפסטיבל אדינבורו בשנת 1995, שם ביצע הופעה תחת השם "בעל חנות הקבב השמן" ובשנת 1996 בהופעה "הערבי והיהודי". אומיד ג'לילי החל להופיע במדינות רבות כגון אוסטרליה אירלנד דנמרק קנדה גרמניה וארצות הברית, שם ביצע 22 פרקי סיטקום עם השחקנית וופי גולדברג ברשת הטלוויזיה האמריקאית NBC. בשנת 2006 לקחה רשת הטלוויזיה הבריטית SKY את אומיד לתוכנית הטלוויזיה של ערב שבת אודות פרמיירות סרטים, ולסיבוב הופעות בשם "ללא אג'נדה" בשנת 2007, שעמד על 23 הופעות. ב-18 במרץ 2007 נבחר אומיד ג'לילי למקום השישים בדירוג מאה הקומיקאים של ערוץ 4 הבריטי. עקב כך, ב-26 באוקטובר 2007 קיבל תפקיד מנחה בשעשועון הפוליטי של ה-BBC "האם יש לי חדשות בשבילך". אומיד ג'לילי הופיע בתפקידי משנה בכמה סרטים ידועים, כגון "שודדי הקאריביים: סוף העולם", "גלדיאטור", "המומיה", "נוטינג היל", סרט ג'יימס בונד "העולם אינו מספיק", "סקס והעיר הגדולה 2", ו"משחקי ריגול". ג'לילי נוהג לומר כי דמויותיו תמיד מאובחנות כים-תיכוניות, כגון האזרבייג'אני מסרט ג'יימס בונד "העולם אינו מספיק", אך בהופעותיו הוא מגלם דמויות מסוג זה על ידי הקצנת אופיין בצורה קומית. בשנת 2011 יצא הסרט הקומי "הכופר", בכיכובם של ג'לילי והשחקן הישראלי יגאל נאור. בסרט מגלם ג'לילי את דמותו של יהודי המגלה את מורשתו בגיל מאוחר. בשנת 2020 התארח בסדרת הטלוויזיה הבריטית "מכתב למלך" בנטפליקס. בשנת 2023 שיחק בתפקיד קטן בסרט הקומדיה הרומנטית "לאהוב מחדש" בתור מוהסן, בעל מסעדה. בסרט הקומי "הכופר", אשר יצא בשנת 2011, גילם ג'לילי את דמותו של מחמוד המוסלמי אשר חי בלונדון, המגלה להפתעתו כי אומץ בגיל קטן, וכי מוצאו הוא בכלל יהודי. במהלך הסרט הוא חוקר את מורשתו היהודית בעזרת נהג מונית יהודי אמריקאי בשם לני, המגולם על ידי השחקן ריצ'רד שיף. הרבה בדיחות אנטישמיות מסופרות על ידי נהג המונית היהודי, אך עלילת הקומדיה מתאזנת עם הופעתה של דמות המטיף המוסלמי הקנאי בטירוף, שמגלם השחקן הישראלי יגאל נאור. מדיה וקבצים בנושא אומיד ג'לילי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אומיד ג'לילי (באנגלית) אומיד ג'לילי, ברשת החברתית פייסבוק אומיד ג'לילי, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אומיד ג'לילי, ברשת החברתית אינסטגרם אומיד ג'לילי, סרטונים בערוץ היוטיוב אומיד ג'לילי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אומיד ג'לילי, באתר AllMovie (באנגלית) אומיד ג'לילי, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) אומיד ג'לילי, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) אומיד ג'לילי, באתר Last.fm (באנגלית) אומיד ג'לילי, באתר AllMusic (באנגלית) אומיד ג'לילי, באתר MusicBrainz (באנגלית) אומיד ג'לילי, באתר Discogs (באנגלית)
יעקב יצחק דן לנדא

הרב יעקב יצחק דן לנדא (תרמ"ב, 1882 - חשוון תש"ד, 1943) היה האדמו"ר השלישי של חסידות סטריקוב. נספה בשואה במחנה טרבניקי. נולד בזאלושין, בדרום פולין, לרבי אלימלך מנחם מנדל לנדא, הרבי השני מסטריקוב. משפחתו התגוררה בעיירה זגיירז' הסמוכה ללודז'. דודו, שייסד את חסידות סטריקוב, היה רבי אהרן צבי לנדא, בנו של רבי דוב בריש מביאלה, תלמידו וממלא מקומו של רבי מנחם מנדל קאליש מוורקה. בתרע"ב מונה רבי יעקב יצחק דן לכהן כרבה של קינוב, על מקום אחיו רבי אברהם אביגדור שנפטר בחטף, ובה שימש ברבנות כעשר שנים. בעשור שבין תר"פ לתר"ץ (בשנות ה-20 של המאה ה-20)[דרושה הבהרה] נחרבה קינוב בשרפה ורבי יעקב יצחק דן חזר לבית הוריו בזגיירז' וסייע לאביו בהנהגת החסידות. הוא ייסד את ישיבת "בית אהרן" שהוציאה לאור ירחון באותו שם. לאחר פטירת אביו בתרצ"ו מונה לאדמו"ר. היה בקי בהוויות העולם. נהג בתקיפות בכל הקשור לשמירת הדת. היה פעיל בתנועת אגודת ישראל: השתתף בכנסייה הגדולה השלישית של אגו"י ופעל נגד ביטול השחיטה. מספר ימים לאחר תחילת המלחמה כבשו הנאצים את זגיירז' והחרימו את בית הרבי, בית המדרש ובניין ישיבת "בית אהרן". הם חיפשו את הרב לנדא וחסידיו הצליחו להבריחו לפני כן לוורשה. המשיך לסייע שם לחסידיו ולפליטים אחרים ופעל בארגון "עזרת תורה" שהקימו הרבנים בגטו ורשה. בעת המשלוחים הראשונים להשמדה עבד הרבי בבית חרושת לייצור מדים לחיילים הגרמניים. בהמשך הסתתר בבונקר, אך יצא לעיתים כדי לעשות מעשי חסד. הקים יחד עם אדמו"רים נוספים את ארגון "הלוויית המת" בגלל התמותה הרבה שגרמה את ביזוי כבודם של המתים. בפסח תש"ג, האחרון לחייו, אכל הרבי רק אבקת סוכר, וקרא בתורה ליושבי הבונקר מספר תורה קטן שהבריח עמו. בשביעי של פסח התגלה הבונקר בידי הנאצים שהושיבו את הרבי במכונית צבאית כשהוא עטוף בטלית. פיאותיו וזקנו גזוזים בחלקם והם הכריחוהו להחזיק שלט שבו כתוב: "היהודים רצו את המלחמה ולכן חייבים לשלם על כך". הרבי נשלח עם יהודים אחרים ללובלין. לאחר זמן לא רב נשלח שוב למחנה טרבניקי. בחשוון תש"ד רצחו אנשי הס"ס שקיבלו לידיהם את השליטה על המחנה אלפי יהודים וביניהם את הרבי מסטריקוב. כן נספו בשואה בנו ר' טוביה (חתנו של רבי אברהם ויינברג מסלונים). בן אחר, רבי אברהם אביגדור נחום לנדא, ניצל וכיהן כרבי מסטריקוב בתל אביב ובבני ברק. מנשה אונגר, אדמו"רים שנספו בשואה, מוסד הרב קוק, ירושלים תשכ"ט, עמ' 144-140 הרב יצחק לוין (עורך), אלה אזכרה : אוסף תולדות קדושי ת"ש-תש"ה, חלק רביעי, "המכון לחקר בעיות היהדות החרדית", ניו יורק תשכ"א, עמ' 96-92 אסתר פרבשטין, בסתר רעם יצחק אלפסי, אנציקלופדיה לחסידות : אישים : ג' - אותיות כ-ת (בעריכת ד"ר יצחק רפאל), מוסד הרב קוק, ירושלים תשס"ה יצחק אלפסי, החסידות מדור לדור : חלק ב' - מדור ששי ועד לימינו, "מכון דעת יוסף", ירושלים תשנ"ח, עמ' 451 פנקס הקהילות - פולין: כרך ראשון - לודז' והגליל, יד ושם, ירושלים, תשל"ו, עמ' 164 שם, כרך שביעי - מחוזות לובלין, קיילצה, ירושלים תשנ"ט, עמ' 469 דוד שטוקפיש (עורך ראשי) וי"א מלכיאלי (עורך משני), ספר זגירז': מזכרת נצח לקהילה יהודית א', "ארגון יצאי זגירז' בישראל", תל אביב תשל"ה, עמ' 379-377 אלחנן ארליך (עורך) ולילה קלין (עורכת האנגלית), זדונסקה וולה, בהוצאת "ארגון יוצאי זדונסקה-וולה בישראל ואמריקה", תל אביב תשכ"ט, עמ' 174 מגדל עוז - האדמו"רים לבית סטריקוב, ירושלים תשס"ד, עמ' שמ"ז-שמ"ח (ציטוט חלקי מופיע כאן בחלק החמישי של מבחר העדויות). על הרבי מסטריקוב באתר "זכור - אמונה בימי השואה", מופעל על ידי "המרכז לחקר השואה" במכללה ירושלים על ר' יעקב יצחק דן מסטריקוב ומשפחתו באתר GENI
אלברכט השני, דוכס אוסטריה

אלברכט השני, דוכס אוסטריה (בגרמנית: Albrecht II von Österreich)‏ (12 בדצמבר 1298 - 16 באוגוסט 1358), הידוע בשם "החכם" או "הצולע", היה דוכס אוסטריה. אלברכט השני נולד בטירת הבסבורג ב-12 בדצמבר 1298, לאלברכט הראשון, מלך גרמניה ואליזבת מקרינתיה, מלכת גרמניה, בתם של מיינהארד, דוכס קרינתיה ואליזבת מבוואריה, מלכת גרמניה. בשנת 1330 מת אחיו פרידריך הראשון, דוכס אוסטריה, ואלברכט ירש את כל אדמות בית הבסבורג, שכללו אף את דוכסות אוסטריה, יחד עם אחיו הצעיר, אוטו הקטן (Fröhliche). אלברכט הגדיל את רכושו בעזרת ירושתה של אשתו, יוהנה מפירט, שקיבלה את פירט ועוד מספר ערים. בשנת 1335 מת דודו היינריך, מלך בוהמיה, ואלברכט ירש ממנו את דוכסות קרינתיה. בשנת 1340 החל אלברכט לבנות מחדש את קתדרלת סטפנוס הקדוש בווינה, אולם כאשר החלה הבנייה של הקתדרלה, נתקף אלברכט בשיתוק; בשל כך כונה "אלברכט הצולע". אלברכט מת בווינה בשנת 1358, ובנו רודולף הרביעי, דוכס אוסטריה ירש את נחלותיו. בשנת 1324 התחתן אלברכט עם יוהנה מפירט, בתם של אולריך השלישי, רוזן פירט וז'אן מבורגונדיה, ממנה נולדו לו 6 ילדים: רודולף הרביעי, דוכס אוסטריה (1339–1365) קתרינה (1342–1381) מרגרטה (1346–1366) פרידריך השלישי, דוכס אוסטריה (1347–1362) אלברכט השלישי, דוכס אוסטריה (1349–1395) לאופולד השלישי, דוכס אוסטריה (1351–1386) מדיה וקבצים בנושא אלברכט השני, דוכס אוסטריה בוויקישיתוף אלברכט השני, דוכס אוסטריה, באתר "Find a Grave" (באנגלית)