אה"מ הוד (1891)

אה"מ הוד הייתה אחת מבין אוניות המערכה פרה-דרדנוט מסדרת רויאל סובריין שנבנו עבור הצי המלכותי במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19. היא שונה משאר אוניות הסדרה בכך שהיו לה צריחי תותחים גליליים במקום ברבטות ובולט נמוך יותר. היא שירתה את רוב הקריירה הפעילה שלה בים התיכון, שם הבולט הנמוך שלה היה פחות חיסרון. האונייה הוכנסה למילואים בשנת 1907 ולימים הפכה לגווה בקווינסטאון, אירלנד. הוד שימש בפיתוח בליטות נגד טורפדו ב-1913 והוטבעה בסוף 1914 כדי לשמש כספינת חסימה מעבר לכניסה הדרומית של נמל פורטלנד לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה. הוד, האחרונה מבין שמונה אוניות המערכה מסדרת רויאל סובריין שנבנתה, הייתה שונה באופן משמעותי משאר האוניות בסדרה שלה בכך שהיה לה בולט של 11 רגל 3 אינץ' (3.43 מטרים) בלבד, לעומת 19 רגל 6 אינץ' (5.94 מטרים) של האוניות האחרות. אוניות הסדרה חזרו לבולט גבוה יותר לאחר שנבנו מספר סדרות של כלי שיט נמוכים, כשהאחרונה הייתה סדרת טרפלגר. הבולט הנמוך היה פופולרי במשך כעשר שנים מאחר שהוא דרש פחות שריון ויצר מטרה קטנה יותר לפגיעה של ירי, אם כי היה לו החיסרון שהוא הפחית את יכולת השיט. הבולט הנמוך הזה גרם לכך שהוד הייתה רטובה מאוד במזג אוויר סוער ומהירותה המרבית ירדה במהירות ככל שגובה הגלים גדל, מה שהפך אותה למתאימה רק לשירות בים התיכון הרגוע יחסית. זה נתפס כצידוק לעיצוב הברבטות/הבולט הגבוה בשאר הסדרה שלה, וכל סדרות אוניות המערכה הבריטיות שלאחר מכן היו עם בולט גבוה. הלוח החופשי הנמוך נדרש בגלל השימוש שלה בצריחי תותחים משוריינים - סוג כבד של צריח תותחים מסתובבים של אמצע ושלהי המאה ה-19 שונה מאוד ממה שנודע מאוחר יותר כ"צריחים". אחיותיה למחצה של הוד הרכיבו את התותחים שלהן חשופים על גבי ברבטות, סידור קל בהרבה שאיפשר להגדיל באופן משמעותי את הבולט שלהן. סוג הצריחים הכבד והמיושן הוסיף לכמות המשקל הגבוהה באונייה בהשוואה לברבטות והפחית את יציבות האונייה. מכיוון שיציבותה של אונייה נובעת בעיקר מגובה הבולט, ככל שהבולט גבוה יותר, רזרבת העילוי של האונייה גדולה יותר והיא "בטוחה" יותר מפני טביעה בזוויות גלגול גבוהות, היא קיבלה גובה מטאצנטרי גדול יותר (המרחק האנכי בין המטצנטר למרכז הכובד מתחתיו) של כ-4.1 רגל (1.2 מטרים) במקום 3.6 רגל (1.1 מטרים) משאר אוניות הסדרה כדי לגרום לה להתגלגל פחות בים סוער. זה הביא להקטנה של פרק זמן הגלגול שלה בכ-7% בהשוואה לאחיותיה, מה שבתורו הפך את הירי שלה לפחות מדויק. ב-1894 הותקנו סנפירי ייצוב, מה ששיפר את יכולת התמרון שלה. האונייה הייתה באורך כולל של 410 רגל 6 אינץ' (125.1 מטרים), רוחב של 75 רגל (22.9 מטרים), ושוקע של 28 רגל 6 אינץ' (8.7 מטרים). ההדחק הסטנדרטי של האונייה היה 14,780 טונות ארוכות (15,020 טונות) וההדחק המרבי 15,588 טונות ארוכות (15,838 טונות). הצוות שלה מנה 690 קצינים ומלחים. האונייה הונעה על ידי זוג מנועי קיטור תלת דרגתיים בעלי שלושה צילינדרים, שכל אחד מהם הניע מדחף אחד. מנועי האמפריס & טנאנט שלה תוכננו להפיק סך של 11,000 כוחות סוס (8,200 קילוואט) ומהירות מרבית של 17.5 קשרים (32.4 קמ"ש) באמצעות קיטור שסופק על ידי שמונה דוודים גליליים בעת הפלגה עם שוקע מאולץ. האוניות נשאו לכל היותר 1,420 טונות ארוכות (1,443 טונות) של פחם, שהעניקו להן טווח שיוט של 4,720 מיילים ימיים (8,740 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש). האונייה הייתה חמושה בארבעה תותחים נטעני מכנס (BL‏) 13.5 אינץ' (343 מ"מ) המורכבים בשני צריחי תותחים, אחד לפני ואחד מאחורי המבנה העילי. כל תותח סופק עם 80 פגזים. החימוש המשני של הוד כלל עשרה תותחי 6 אינץ' (152 מ"מ) מהירי-ירי. שהותקנו בתאים משוריינים במבנה העילי. בעיה מרכזית עם ארבעת התותחים הללו שהורכבו על הסיפון העליון הייתה שהם הורכבו נמוך באונייה ולא היו שמישים במהירות גבוהה או במזג אוויר סוער. הם הוסרו ב-1904. האונייה נשאה 200 פגזים לכל תותח. הגנה מפני סירות טורפדו סופקה על ידי שמונה תותחי 6-פאונד (57 מילימטרים (2.2 אינץ')) מהירי-ירי מסוג לא ידוע. ארבעה מהם הותקנו על הסיפון הראשי בתאים משוריינים בצידי גוף האונייה וסבלו מאותן בעיות כמו תותחי ה-6 אינץ'. הוד גם הרכיבה תריסר תריסר תותחי הוצ'קיס 3-פאונד (1.9 אינץ' (47 מ"מ)) מהירי-ירי שהותקנו במבנה העילי ובצמרות הלחימה. כמו אחיותיה, האונייה צוידה בשבעה צינורות טורפדו בקוטר 18 אינץ' (450 מ"מ). שניים מהם הורכבו בחרטום מתחת לקו המים, ארבעה הוצבו בצידי גוף האונייה, שניים בכל צד רוחב ואחד בירכתיים. חמשת הצינורות האחרונים הללו היו כולם מעל המים. כמו כן הותקן לה איל ניגוח תת-מימי בצורת מחרשה. בשנת 1897 אחד מתותחי ה-3 פאונד הללו הותקן על כל צמרת צריח, ושלוש שנים לאחר מכן, תותחי ה-3 פאונד בצמרות הלחימה הועברו למבנה העילי הקדמי. במקביל הוסרו צינורות הטורפדו מעל המים. בערך בשנים 1902–1903 הוסרו תותחי ה-6 פאונד על הסיפון הראשי; שניים הותקנו מחדש על המבנה, אך השניים האחרים לא הוחלפו. בשנת 1905 הוסרו תותחי ה-3 פאונד במבנה העילי הקדמי ואילו תותחי ה-3 פאונד בצמרות הלחימה התחתונות הוסרו בזמן שהאונייה הייתה במילואים בין השנים 1907–1909. הגנת השריון השתמשה הן בשריון מורכב והן בשריון מפלדת ניקל. חגורת השריון בעובי 14–18 אינץ' (356–457 מילימטרים) הייתה באורך 250 רגל (76.2 מטרים) וגובהה הכולל היה 8 רגל 6 אינץ' (2.6 מטרים) מתוכם 5 רגל (1.5 מטרים) מתחת למים. מחיצות רוחביות בעובי 16 אינץ' (406 מילימטרים) (מקדימה) ו-14 אינץ' (356 מ"מ) (מאחורה) יצרו את המצודה המשוריינת המרכזית. מעל החגורה היה פס שריון בעובי 4 אינץ' (102 מילימטרים), מגובה על ידי מחסני פחם עמוקים, שהסתיים על ידי מחיצות אלכסוניות בעובי 3 אינץ' (76 מילימטרים) שחיברו את שריון הצד העליון לשריון המגן על בסיסי הצריחים. צריחי התותחים ובסיסיהם היו מוגנים על ידי שריון בעובי 17 אינץ' (432 מילימטרים) שהצטמצם ל-16 אינץ' (406 מילימטרים) מאחורי המחיצות האלכסוניות. מתחת לסיפון המשוריין השריון שלהם הצטמצם ל-11 אינץ' (279 מילימטרים). עובי השריון של הקזמטים היה 6 אינץ' ושל מגדל הניווט הקדמי היה בעובי 14 אינץ'. הסיפון המשוריין היה בעובי 3 אינץ' באמצע האונייה והצטמצם ל-2.5 אינץ' (64 מילימטרים) לקראת קצות האונייה; הקצה הקדמי התעקל כלפי מטה כדי לחזק את איל הניגוח בצורת המחרשה. הוד הונחה במספנת צ'טם ב-12 באוגוסט 1889 והושקה ב-30 ביולי 1891, כשהויקונטית הוד השיקה אותה. היא סיימה את ניסויי הים שלה במאי 1893 ונכנסה לשירות ב-1 ביוני 1893 בעלות של 926,396 ליש"ט. משימתה לשייטת הים התיכון התעכבה כאשר פרצה דליפה בתאים הקדמיים שלה ב-7 ביוני 1893 כתוצאה מריתוק לקוי ועומס יתר על גוף האונייה כאשר עגנה. התיקונים ארכו יומיים בלבד, והאונייה יצאה משירנס לים התיכון ב-18 ביוני 1893. היא הגיעה למלטה ב-3 ביולי 1893, והחליפה את האונייה מחופת שריון קולוסוס. במאי 1896, הוד יצאה ממלטה לכרתים כדי להגן על האינטרסים והנתינים הבריטיים שם במהלך תסיסה בקרב היוונים בכרתים שהתנגדו לשלטון האימפריה העות'מאנית. בשנים 1897 ו-1898, האונייה שירתה כחלק מהשייטת הבינלאומית, כוח רב לאומי שהורכב מאוניות של הצי האוסטרו-הונגרי, הצי הצרפתי, הצי הקיסרי הגרמני, הצי המלכותי האיטלקי, הצי הרוסי הקיסרי והצי המלכותי. צי שהתערב במרד היווני על כרתים בשנים 1897–1898. השייטת, שהוקמה בפברואר 1897, הפגיזה כוחות מורדים, העלתה מלחים ונחתים לחוף כדי לכבוש ערי מפתח, וחסמה את כרתים ונמלי מפתח ביוון, פעולות שהביאו לסיום הלחימה המאורגנת באי עד סוף מרץ 1897. לאחר מכן, שמרה השייטת על הסדר בכרתים עד שמעמד האי הוסדר סופית על ידי פינוי כל כוחות הצבא העות'מאני מכרתים בנובמבר 1898 והקמת מדינת כרתים אוטונומית בשליטה עות'מאנית בדצמבר 1898. קפטן אלווין קוט קורי מונה למפקד הוד בדצמבר 1898. היא קיבלה הוראה לחזור הביתה במרץ 1900 והושבתה למילואים במספנת צ'טם ב-29 באפריל 1900. שבעה חודשים לאחר מכן, ב-12 בדצמבר 1900, הוד הופעלה מחדש להחליף את האונייה מחופת שריון ת'אנדרר הקשישה כספינת משמר הנמל במספנת פמברוק. האונייה הצטרפה מחדש לצי הים התיכון בסוף 1901, וקפטן רוברט לורי מונה למפקדה ב-1 במאי 1902. היא השתתפה בתרגילים משולבים עם שייטת התעלה ושייטת הסיירות מול חופי קפלוניה ומוראה בסוף 1902. יומיים לפני סיום התרגילים, הוד נפגעה בהגה מקרקעית הים בזמן שיצאה מנמל ארגוסטולי ב-4 באוקטובר 1902. היא הפליגה תחילה למלטה לתיקונים זמניים, אחר כך לאנגליה לתיקונים קבועים במספנת צ'טם, תוך שימוש במדחפים הכפולים שלה כדי לנווט לכל המסע. התיקונים החלו לאחר שהושבתה ב-5 בדצמבר 1902 והיא עברה לדבונפורט לשיפוץ עם השלמתם. ב-25 ביוני 1903 הוד החליפה את אוניית המערכה קולינגווד בצי הבית. היא השתתפה בתרגילים משולבים של צי התעלה, צי הים התיכון וצי הבית מול חופי פורטוגל בין 5 ל-9 באוגוסט 1903. אוניית המערכה ראסל החליפה את הוד ב-28 בספטמבר 1904. הוד הוכנסה למילואים בדבונפורט ב-3 בינואר 1905, שם היא נשארה עד פברואר 1907. באפריל 1909, האונייה שופצה ופורזה חלקית בדבונפורט, ולאחר מכן הוצבה כגווה בקווינסטאון, אירלנד. בספטמבר 1910 הוד מונתה מחדש לשרת כאוניית הדגל של קצין הצי הבכיר, תחנת חוף אירלנד, תוך כדי המשך כגווה. ב-2 באפריל 1911 האונייה הייתה בנמל קורק עבור מפקד האוכלוסין של 1911. מאוחר יותר ב-1911, הוד נגררה לפורטסמות' ונרשמה לפירוק. במהלך 1913 ו-1914 היא הועסקה כמטרה לניסויי הגנה מתחת למים ושימשה בבדיקות סודיות של בליטות נגד טורפדו. לאחר מכן, היא צולמה במבדוק היבש בפורטסמות' על ידי הצוות של ספינת אוויר מס' 18 של הצי ביוני 1914, לפני שהוכנסה לרשימת המכירה באוגוסט 1914. ב-4 בנובמבר 1914 הוד הוטבעה בנמל פורטלנד כדי לחסום את תעלת הספינות הדרומי, נתיב גישה פוטנציאלי לצוללות או לטורפדות שנורו מחוץ לנמל. שרידיה נודעו בשם "חור ישן בקיר". למרות הטבעתה ב-1914, הצי המלכותי כלל את הוד ברשימת המכירה שלו גם ב-1916 וגם ב-1917. פעמון האונייה שימש מאוחר יותר כאחד משני פעמונים לפחות בסיירת המערכה אה"מ הוד. לפני שהותקן על סיירת המערכה, הפעמון היה מוצב סביב הבסיס עם המילים: "פעמון זה נשמר מאוניית המערכה אה"מ הוד 1891–1914 על ידי אדמירל משנה, הכבוד סר הוראס הוד KCB, DSO, MVO נהרג בקרב יוטלנד ב-31 במאי 1916." מדיה וקבצים בנושא אה"מ הוד בוויקישיתוף