laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מאיר בית-אש

מאיר בית-אש (1911 – 15 בספטמבר 1970) היה מהנדס ישראלי, קצין ההנדסה של פיקוד הדרום, ממפתחי הנגב ואילת. בית-אש נולד בירושלים לשלמה בטיש, סוחר בדים, ולאשתו רוזה לבית בוחבוט. ד"ר שמעון בטיש, מנכ"ל משרד הבריאות בשנות ה-50', היה אחיו. המשפחה נאלצה לעזוב את הארץ בתחילת מלחמת העולם הראשונה, הגרה לארגנטינה, וחזרה ארצה ב-1926. בית-אש למד הנדסה בטכניון בחיפה, והוסמך כמהנדס אזרחי. בית-אש עבד במחלקת העבודות הציבוריות של ממשלת המנדט, והיה אחראי להקמת בניינים וסלילת כבישים באזורים שונים בארץ. בתקופת מלחמת העולם השנייה פיקח על הקמת מחנות צבא. במלחמת העצמאות גויס בית-אש ועסק בתכנון הגנת פתח תקווה ורמת גן. ב-1949 הגיע לאילת כמפקד בסיס חיל ההנדסה, וב-1950 היה אחראי להקמת בית הממשלה ומכון המים, ואף הקים את בתי המגורים הראשונים שנועדו לאזרחים. בית-אש היה ממונה על פריצת הדרך מסדום לעין גדי, ועל הרחבתה וסלילתה של הדרך במעלה עקרבים. מאוחר יותר שרת בתפקיד קצין ההנדסה של פיקוד הדרום. בתקופה זו, במסגרת מבצע "חיים", פיקח על עבודות לסלילת הכביש המרכזי לאילת, ובהן פריצת מעלה העצמאות בצפון מכתש רמון. באחד מביקוריו באילת יזם הקמת מזח מאולתר - ראשית נמל אילת. אחרי שחרורו מצה"ל עבד בית-אש תקופות קצרות במפעלי ים המלח ובחבל לכיש. מסוף 1955 עד מרץ 1958 היה מנהל ההקמה של מכרות הנחושת בתמנע. ההחלטה על החלפתו לקראת המעבר לייצור נתקלה בהתנגדות העובדים. בית-אש פתח משרד הנדסי באילת והתמקד בפיתוח התיירות לאזור. הוא הציע לסלול כבישים לאתרים ונקודות תצפית בהרים, וערך סיורים בשטח לתכנון תוואי הכבישים. ב-1958 הכין, בעקבות רעיון שהעלה יושב ראש המועצה המקומית חנוך ננר, את התוכנית הראשונית לבניית אזור תיירות מבוסס על לגונות מלאכותיות בחוף הצפוני של אילת. החברה לפיתוח חוף אילת החלה בעבודות להקמת האזור בשנת 1966. לקראת חגיגות העשור לשחרור אילת, במרץ 1959, הקים בית-אש בחוף הצפוני מחנה לארוח אלפי מטיילים. החגיגות לא משכו קהל, והמחנה נותר ריק. ביולי 1959 עזב בית-אש את אילת עקב קשיים כלכליים. בהמשך עסק בפעולות פיתוח שונות באפריקה ובאסיה, כנציג של חברות ישראליות. הוא נפטר ב-15 בספטמבר 1970. אורי דן, האיש מתמנע: מאיר בית-אש, אבי הכביש לאילת, אינו יכול לחיות בצפון, מעריב, 21 ביוני 1957 יורם לוז, ונציה על ים סוף, דבר, 28 בנובמבר 1958, המשך, המשך יעקב העליון, איש החלומות נפרד מאילת, מעריב, 27 ביולי 1959 שלמה בן אברהם בטיש ז"ל, הד-המזרח, 15 בינואר 1943 רוזה בטיש ז"ל, דבר, 26 בפברואר 1950 נחנך בית-הממשלה באילת, חרות, 28 במאי 1950 מים וטלפון באילת, דבר, 31 ביולי 1950 מנחם תלמי, תשע שנים לאילת - תולדותיה של דרך שהן תולדות המחצית הדרומית של ישראל, מעריב, 3 בינואר 1958, המשך יעקב העליון, אילת חגגה עגינת אניית נוסעים בנמלה, מעריב, 28 בדצמבר 1961 יעקב העליון, באילת הופכים ים ליבשה, מעריב, 23 במאי 1962 משה אילת, תמנע בלב הערבה, דבר, 28 בדצמבר 1955 עמנואל פרת, מה ירוקה בקעתי, מעריב, 20 בספטמבר 1957, המשך עובדי המפעל בתמנע נגד החלפת מאיר בית-אש, דבר, 12 במרץ 1958 ע. פרת, בית-אש לא צריך ללכת מתמנע!, מעריב, 18 במרץ 1958 עמנואל פרת, וונציה באילת: שעשועי-עפרון של בית-אש וחלום של ח. ננר הולידו תוכנית פנטסטית, מעריב, 6 ביוני 1958 יאיר שטרן, "ונציה זוטא" בחוף אילת, מעריב, 23 בספטמבר 1966 יעקב העליון, מחנה המטיילים של מאיר בית-אש, מעריב, 27 בפברואר 1959 יעקב העליון, ההמונים לא נהרו לאילת - הכנות מרובות ותוצאות דלות - אכזבה גדולה בקרב תושבי העיר, מעריב, 22 במרץ 1959 המהנדס מ. בית-אש לעבודות בניה בניגריה, דבר, 23 ביולי 1959 היום הלווייתו של מאיר בית-אש ז"ל, מעריב, 17 בספטמבר 1970
רוטברג

רוטברג הוא שם משפחה ממקור גרמני. האם התכוונתם ל... אורנה רוטברג – שחקנית תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע ישראלית זלמן רוטברג – חבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה מאיר רוטברג – איש העלייה השנייה, מייסד המשביר המרכזי עדן רוטברג – כדורסלנית ישראלית וקפטנית נבחרת ישראל פיליפ רוטברג – פיזיקאי סובייטי-רוסי צבי רוטברג – רב חרדי-ליטאי, ראש ישיבת בית מאיר בבני ברק ולשעבר חבר מועצת גדולי עולם התורה רועי רוטברג – מפקד אזור וחבר קיבוץ נחל עוז שנרצח על ידי מסתננים פלסטינים מרצועת עזה רם רוטברג – אלוף בצה"ל, כיהן, בין היתר, כמפקד חיל הים תיכון רוטברג רמת השרון
אריגו בקארי

אריגו בקארי (באיטלקית: Arrigo Beccari);‏ (1909 – 2005) היה כומר איטלקי וחסיד אומות העולם. בקארי פעל בעיירה נוננטולה שליד מודנה באיטליה וביחד עם ג'וזפה מוריאלי, רופא העיירה, הציל 120 יהודים בתקופת מלחמת העולם השנייה, רובם ילדים. אריגו בקארי לימד בסמינר קתולי בקרבת נוננטולה. ביולי 1942 הגיעה לנוננטולה קבוצה של 50 ילדים יהודים מאזור הכיבוש האיטלקי בצפון יוגוסלביה, בהדרכת יוסף איתאי (יושקו אינדיג). בסיוע D.A.E.E – סוכנות הסעד היהודית בה הכירה הממשלה הפשיסטית - שוכנו הילדים ב'ווילה אמה' שבנוננטולה, שם הצטרפו אליהם עוד 50 ילדים פליטים. ב-8 בספטמבר 1943 כבשו הגרמנים את צפון איטליה. בקארי לא שאל את הממונים עליו במודנה ושיכן את הילדים בסמינר. הוא גם סייע בהכנת מזון לילדים אחרים ששוכנו בבתי איכרים בכפרים הסמוכים. בסוף 1943, כאשר הגבירו הנאצים את חיפושיהם אחר יהודים מסתתרים, סייע ד"ר ג'וזפה מוראלי בהנפקת תעודות זהות מזויפות לכל 120 הילדים ומדריכיהם והילדים הוברחו לשווייץ. לאחר מכן גילה הגסטפו את בריחת הילדים לשווייץ, תפס את בקארי וחקר אותו כדי שיגלה את שמות המעורבים בפעולת ההצלה ואת מקום מחבואם של יהודים אחרים. בקרי עמד בעינויים ואחרי חודשים בכלא בולוניה שוחרר. ב-1964 העניק יד ושם לבקארי ולד"ר ג'וזפה מוראלי את התואר "חסידי אומות העולם" מרי אליזבת הסלבלאד ג'וזפה מוריאלי וילה אמה יוסף איתאי סיפורו של אריגו בקארי באתר יד ושם ערך זה הוא קצרמר בנושא השואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קונאמי

חברת קונאמי אחזקות (ביפנית: コナミ株式会社) היא חברה יפנית העוסקת בפיתוח ושיווק צעצועים, קלפים להחלפה, סדרות וסרטי אנימה, מכונות מזל, מכונות ארקייד ומשחקי וידאו. החברה ידועה במיוחד בשל מספר סדרות משחקי וידאו פופולריות שפיתחה לאורך השנים בהן Castlevania, Contra, Dance Dance Revolution, Gradius, Frogger, מטאל גיר, Pro Evolution Soccer, Silent Hill, Bloody Roar ויו-גי-הו!. החברה נוסדה בשנת 1969 באוסקה שביפן על ידי קאגמאסה קוזוקי (Kagemasa Kōzuki), אשר עודנו היו"ר הנוכחי של החברה, בתור חברה להשכרה ותיקון מכונות ג'וקבוקס. בשנת 2018 חתמה החברה על הסכם עם קבוצת הכדורגל מילאן מטה החברה ממוקם בטוקיו. הלוגו של החברה בשנים 1981 עד 1986 1986 - 1998 (באותיות נטויות), 1998 - 2003 (באותיות מודגשות) 2003–הווה מדיה וקבצים בנושא קונאמי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קונאמי קונאמי, ברשת החברתית פייסבוק קונאמי, ברשת החברתית אקס (טוויטר) קונאמי, ברשת החברתית אינסטגרם קונאמי, סרטונים בערוץ היוטיוב ערך זה הוא קצרמר בנושא יפן ובנושא חברות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סויוז 26

סויוז 26 (ברוסית: Союз-26) היא חללית סויוז שהמריאה ב-10 בדצמבר 1977 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן. המטרה הייתה לבצע עגינה בתחנת החלל סאליוט 6. יורי רומננקו - מפקד גאורגי גרצ'קו - מהנדס טיסה. ולדימיר דז'ניבקוב - מפקד אולג מקארוב - מהנדס טיסה ולדימיר קובליונוק - מפקד אלכסנדר איוואנצ'נקוב - מהנדס טיסה "סויוז 26" שוגרה ב-10 בדצמבר 1977 מקוסמודרום בייקונור. החללית נבנתה על ידי תאגיד הטילים והחלל אנרגיה. זו הייתה חללית סויוז מדגם סויוז 7K-T. החללית הייתה צריכה לעגון בתחנת חלל סאליוט 6 ולהביא משלחת קבועה הראשונה. העגינה בוצעה ב-11 בדצמבר לתא העגינה האחורי. זאת מכיוון שלאחר ניסיון לא מוצלח של צוות סויוז 25 היו ספקות בתקינות תא עגינה קדמי. לאחר העגינה הצוות עבר לתחנת החלל. עד ל-13 בדצמבר הושלמו כל הסידורים בתחנת החלל ובמהלך היום נערך סיור טלוויזיוני במתחם. ב-20 בדצמבר הקוסמונאוטים יצאו לחלל לבדיקת תא עגינה קדמי. הסיור נמשך שעה ו-28 דקות ובמהלכו נבדק תא עגינה קדמי. לאחר הסיור סוכם שתא עגינה תקין, זה איפשר להמשיך בתוכנית ולבצע עגינה של חללית סויוז 27. ב-10 בינואר בתחנת החלל עגנה חללית סויוז 27 (ולדימיר דז'ניבקוב היה מפקד צוות). לאחר התחברות החללית סויוז 27 הקומפלקס כלל 3 חלליות מחוברות ובו היה צוות של 4 אנשים. ב-16 בינואר הקוסמונאוטים שהגיעו לחלל בחללית סויוז 27 (ולדימיר דז'ניבקוב ואולג מקארוב) נכנסו לתא חללית "סויוז 26", התנתקו מתחנת החלל וחזרו לכדור הארץ. חללית "סויוז 27" נותרה מחוברת לתחנת החלל כחללית חירום לצוות שהיה בתחנה. מדיה וקבצים בנושא סויוז 26 בוויקישיתוף נתוני המשימה נתונים מאנציקלופדיית החלל
הקונסרבטוריון של מוסקבה

הקונסרבטוריון של מוסקבה (ברוסית: Московская государственная консерватория имени П. И. Чайковского, קונסרבטוריון ממשלתי על שם צ'ייקובסקי של מוסקבה) הוא מוסד להשכלה גבוה בתחום המוזיקה בעיר מוסקבה. הקונסרבטוריון נוסד בשנת 1866 על ידי ניקולאי רובינשטיין ונסיך ניקולאי טרובצקוי. המקור התקציבי של המוסד היה בהכנסות מקונצרטים, תרומות, שכר לימוד ומענקים שהתקבלו מעיירה והממשל. עד לשנת 1879 משך הלימודים היה 6 שנים והחל משנה זו הורחב ל-9 שנות לימוד. התוכנית הנוכחית כוללת 5 שנות לימוד. בשנת 1901 הקונסרבטוריון עבר לבניין חדש שהורחב בשנת 1933. הבניין כולל "האולם הגדול" ל-1740 מקומות שמהווה גם היום אחד האולמות הראשיים למוזיקה קלאסית במוסקבה. באופן מסורתי[דרושה הבהרה] באולם זה נערכות קונצרטים של תחרות צ'ייקובסקי הבינלאומית. בשנת 2010 האולם נסגר לצורך ביצוע שיפוצים נרחבים. הוא נפתח מחדש בשנת 2011 תוך ביצוע שחזור של המראה שהיה לו בשנת הפתיחה המקורית בשנת 1901. בנוסף לכך הבניין כולל עוד שני אולמות - "אולם קטן" לכ-440 מקומות ו"אולם רחמנינוב" לכ-250 מקומות. בשלושת האולמות נערכות כ-500 קונצרטים בשנה. מייסד המוסד, ניקולאי רובינשטיין היה גם מנהלו עד לשנת 1881. בהקמת הקונסרבטוריון פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי מונה לפרופסור והוא החזיק בתואר זה עד לשנת 1878. על כן, החל משנת 1940 המוסד נקרא "קונסרבטוריון על שם צ'ייקובסקי" על שמו. בשנת 2003 המוסד קיבל מעמד של אוניברסיטה. בשנת 1948, בעקבות פרסום מאמר ביקורתי בעיתון פראבדה דמיטרי שוסטקוביץ' פוטר מקונסרבטוריון. באותה שנה פוטר גם מנהל המוסד ומונה מנהל חדש אלכסנדר סבשניקוב. הוא היה מנהל עד לשנת 1974. סבשניקוב היה מנצח מקהלות מוצלח ובעל דעות של קומוניסט אדוק. מנהל הנוכחי, אלכסנדר סוקולוב מונה לתפקיד בשנת 2001 ועזב אותו בשנת 2004 לאור קבלת מינוי בממשלה הרוסית כשר התרבות. הוא שב לנהל את הקונסרבטוריון בשנת 2009. עד לשנת 1918 המוסד היה חלק מ- "ארגון המוזיקה הקייסרי", ובשנת 1918 עבר להיות תחת חסות משרד ההשכלה הסובייטי. נכון לשנת 2012 הקונסרבטוריון כולל את הפקולטות הבאות: זימרה ניצוח תאוריה הלחנה תזמורות פסנתרנות היסטוריית המוזיקה והביצוע כמו כן שוכן במתחם הקונסרבטוריון מוזיאון רובינשטיין (משנת 1912) הוא כולל ספרייה מוזיקלית גדולה ותצוגות שונות על חיי המלחין צ'ייקובסקי ועל היסטוריית המתחם. בשנת 2012 היו 500 מורים וכ-1500 סטודנטים. בתקופת ברית המועצות הוענק לקונסרבטוריון עיטור לנין פעמיים. כמו כן, בשנת 2000 ארגון אונסק"ו העניק למוסד את מדליית מוצרט עבור התרומה המיוחדת לתרבות מוזיקלית. מדיה וקבצים בנושא הקונסרבטוריון של מוסקבה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הקונסרבטוריון של מוסקבה הקונסרבטוריון של מוסקבה, ברשת החברתית פייסבוק הקונסרבטוריון של מוסקבה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) הקונסרבטוריון של מוסקבה, ברשת החברתית VK
קולין גרינווד

קולין צ'ארלס גרינווד (באנגלית: Colin Charles Greenwood, נולד ב-26 ביוני 1969) הוא מוזיקאי אנגלי. ידוע בעיקר בתור הבסיסט של להקת הרוק האלטרנטיבי רדיוהד. הוא מנגן גם בקלידים ובסינתיסייזר. קולין הוא אחיו הגדול של חברו ללהקה, ג'וני גרינווד. מדיה וקבצים בנושא קולין גרינווד בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קולין גרינווד קולין גרינווד, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) קולין גרינווד, באתר AllMusic (באנגלית) קולין גרינווד, באתר MusicBrainz (באנגלית) קולין גרינווד, באתר Discogs (באנגלית) קולין גרינווד, באתר SecondHandSongs קולין גרינווד, באתר MOOMA (בארכיון האינטרנט) ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חצי מרתון

חצי מרתון היא ריצה למרחק של 21.0975 ק"מ - מחצית מאורכו של מרתון מלא. על פי רוב ריצות חצי מרתון הן ריצות כביש. ריצות חצי המרתון אינן נכללות באירועי ספורט גלובליים כגון משחקים אולימפיים ואליפויות עולם באתלטיקה. אמנם התאחדות האתלטיקה הבינלאומית מקיימת מרוצים המהווים אליפות עולם בחצי מרתון, אך רובן המכריע של ריצות חצי המרתון מתקיימות כמרוצים עממיים הפתוחים להשתתפות הקהל הרחב. בשנים האחרונות מספר המשתתפים בריצות חצי מרתון עולה בהתמדה והפופולריות של ריצות אלו גואה - בשנת 2008 דיווח העיתון Running USA כי זהו המירוץ בו מתרחשת העלייה המהירה ביותר במספר המשתתפים מדי שנה. ישנן מספר סיבות מובהקות לפופולריות הרבה של חצי המרתון בקרב חובבי הריצה: זוהי ריצה מאתגרת בהרבה מהמרחק השכיח במרוצים עממיים של 10 ק"מ, אך יחד עם זאת ההכנות לריצה אינן כה מחייבות כהכנות למרתון, העומס הגופני (וכתוצאה ממנו ההסתברות לפציעות) אינו כה גדול כזה של המרתון, וזמן ההתאוששות מהמירוץ מהיר בהרבה מזמן ההתאוששות מריצת מרתון. שיא העולם שייך ללטסנבט גידיי (אתיופיה אתיופיה) בתוצאה של 1:02:52 שעות. הוא נקבע בוולנסיה, ספרד, ב-24 באוקטובר 2021 שיא העולם, בריצה לנשים בלבד, שייך לפרס ג'פצ'ירצ'יר (קניה קניה) בתוצאה של 1:05:16 שעות. הוא נקבע ב-2020. שיא העולם שייך לג'ייקוב קיפלימו (אוגנדה אוגנדה) בתוצאה של 57:31 דקות. הוא נקבע בליסבון, פורטוגל, ב-22 בנובמבר 2020.. מדיה וקבצים בנושא חצי מרתון בוויקישיתוף ריצה לנשים בלבד היא ריצה בה הנשים מוזנקות לחוד, ולא רצות ביחד עם גברים, כפי שנהוג בין היתר באליפויות העולם בחצי מרתון הראשון מתחת ל-58 דקות: שיא עולם מדהים בחצי מרתון, באתר ynet, 6 בדצמבר 2020 הרצות הטובות ביותר בריצת חצי מרתון, באתר התאחדות האתלטיקה הבינלאומית הרצים הטובים ביותר בריצת חצי מרתון, באתר התאחדות האתלטיקה הבינלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא אתלטיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פיירו המשוגע

פיירו המשוגע (בצרפתית: Pierrot Le Fou) הוא סרט מ-1965 של הבמאי הצרפתי ז'אן-לוק גודאר, בכיכובם של אנה קארינה וז'אן-פול בלמונדו. הסרט מבוסס על "אובססיה" (Obsession) רומן שנכתב על ידי ליונל וויט (Lionel White) ועובד לתסריט. הסרט היה סרטו העשירי של ז'אן-לוק גודאר באורך מלא, הוא יצא בין סרטו "אלפאוויל" (Alphaville) ל"גברי, נשי" (Masculine Feminine). לסרט הייתה הצלחה קופתית גדולה בצרפת באותה שנה ונבחר כסרט שייצג את צרפת בפרס האקדמיה ה-38 בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר אך הוא לא התקבל למועמדות. פרדיננד גריפון (ז'אן-פול בלמונדו) נשוי אך לא שמח בחלקו ולאחרונה פוטר מעבודתו בחברת טלוויזיה. לאחר שפרדיננד בילה ערב בפריז אשר היה מלווה בדיונים רדודים, הוא חש צורך להימלט ומחליט לברוח יחד עם השמרטפית, חברתו לשעבר, מריאן רנואר (אנה קארינה). הוא עוזב את אשתו, ילדיו ואת דרך החיים הבורגנית. הוא בא אל ביתה של מריאן ומוצא שם גופה ללא רוח חיים. פרדיננד מגלה במהרה שהארגון הצבא החשאי - OAS (ארגון מחתרתי ימני צרפתי בזמן מלחמת אלג'יר) בעקבותיה. פיירו הוא שם החיבה שמריאן נתנה לפרדיננד בזמן היותם יחד, אך שם חיבה זה לא התקבל בברכה מצידו של פרדיננד. מריאן יוצאת למסע פשיעה מפריז עד לים התיכון במכוניתו של האדם המת. הם מנהלים חיים דינמיים ונעים כל הזמן ממקום למקום. אחרי שהם שורפים את המכונית של האדם המת, יחד עם הכסף שהיה בתא המטען, הם גם מטביעים מכונית שנייה שגנבו בים התיכון. בהמשך, הם מתמקמים בריביירה הצרפתית ומערכת היחסים שלהם מתחילה להיות מתוחה. פרדיננד קורא ספרים, מתפלסף וכותב ביומנו. מריאן מאסה בצורת החיים שלהם והתעקשה שהם יחזרו לעיר, שם הם פגשו את אנשי הארגון המחתרתי שרודף אחריהם. חברי הארגון המחתרתי מענים את פרדיננד ואז עוזבים. בגלל הבלבול מריאן ופרדיננד נפרדים, כשמריאן יוצאת בחיפוש אחרי פרדיננד ופרדיננד מתמקם בטולון. לאחר שהם נפגשו שוב מריאן מנצלת את פרדיננד כדי להביא מזוודה מלאה בכסף, לפני שהיא בורחת יחד עם החבר האמיתי שלה שאותו היא תיארה בעבר כאחיה. פיירו יורה במריאן ובחבר שלה, וברגע השיא של הסרט הוא צובע את פניו בכחול ומנסה לפוצץ את עצמו באמצעות קשירת דינמיט בצבעים של אדום וצהוב יחד מסביב לראשו ומדליק את הפתיל. רגע אחרי הוא מתחרט, אולם זה מאוחר מדי והוא מתפוצץ. ז'אן-פול בלמונדו: פרדיננד גריפון, ידוע גם בשם "פיירו". אנה קארינה: מריאן רנואר. גרזיאלה גלוואני: מריה גריפון. דירק סאנדרס: פרד. ג'ימי קארובי: גמד. רוג'ר דוטואה: גנגסטר מס' 1 האנס מייר: גנגסטר מס' 2 סמואל פולר: בעצמו. הנסיכה עיישה עבדי: בעצמה. אלקסיס פוליאקוף: המלאח. ריימונד דבוס: האיש בנמל. לזלו סזאבו: לזלו קובקס. ז'אן פייר לאוד: הבחור הצעיר בקולנוע. ז'ורז' סטאקט: סטאקט. מדיה וקבצים בנושא פיירו המשוגע בוויקישיתוף "פיירו המשוגע", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "פיירו המשוגע", באתר נטפליקס "פיירו המשוגע", באתר AllMovie (באנגלית) "פיירו המשוגע", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "פיירו המשוגע", באתר אידיבי "פיירו המשוגע", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) תמונות מאחורי הקלעים מידע מ- The Criterion Collection ניתוח הסרט על פי לורנס רוסל PIERROT LE FOU, באתר new wave film PIERROT LE FOU, באתר janusfilms
1998 ברוסיה

1998 ברוסיה הייתה השנה השביעית להקמת המדינה לאחר פירוק ברית המועצות. נשיא רוסיה - בוריס ילצין ראש הממשלה - ויקטור צ'רנומירדין עד 23 במרץ 1998, סרגיי קיריינקו עד 23 באוגוסט 1998, ויקטור צ'רנומירדין עד 11 בספטמבר 1998, יבגני פרימקוב החל מ-11 בספטמבר 1998 פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. 2 בינואר – הרובל החדש, אשר שווה ל-1000 רובלים ישנים, הופך למטבע הרשמי החדש של רוסיה. 4 בינואר – בטלוויזיה החלה הקרנה של סדרה בלשית "רחוב הפנסים המנופצים" ( Улица разбитых фонарей). בשנת 2012 מוקרנת העונה ה-12 של הסדרה. 9 בינואר – שר ההגנה איגור סרגייב הודיע שיש קושי בתשלום חובות למשרתי הצבא. 29 בינואר – שיגור חללית מאוישת סויוז TM-27. החללית התחברה לתחנת החלל מיר וחזרה לכדור הארץ ב-25 באוגוסט 1998. 14 בפברואר – המחליק הרוסי איליה קוליק זוכה במדליית זהב בהחלקה על הקרח באולימפיאדת נאגנו. 23 במרץ – הנשיא ילצין מפטר את ראש ממשלת רוסיה ויקטור צ'רנומירדין. 27 במרץ – הנשיא ילצין מינה את סרגיי קיריינקו לתפקיד ממלא המקום הזמני של ראש הממשלה. 16 באפריל – שיירה של הצבא הרוסי נתקלת במארב ליד הגבול עם צ'צ'ניה. באירוע נרצחים גנרל, 2 קולונלים ו-3 חיילים רוסיים. 13 במאי – בשעה 11:05 בלילה מופעל מטען נפץ במוסקבה מול בית הכנסת ליובאוויטש שבשכונת מרינה רושה. הפיצוץ גרם לנזק נרחב ברכוש ולפציעתם באורח קל של 2 בני אדם. 5 במאי – רוסיה הכירה באמנה אירופאית של זכויות האדם וסמכות בית המשפט האירופי לזכויות האדם. אזרחי המדינה יכולים לפנות לבית משפט זה עם תביעות. 26 במאי – רוסיה חותמת על הסכם עם נורווגיה שבמסגרתו יפורקו 90 צוללות גרעיניות רוסיות ישנות השוכנות ברחבי ים ברנץ כאשר נורווגיה מתחייבת לספק 30 מיליון דולר לצורך השלמת הפרויקט. 21 ביוני – סופה עזה במוסקבה גורמת למותם של 6 בני אדם ולנזקים משמעותיים לתיאטרון הבולשוי ולחומת הקרמלין. 17 ביולי – בסנט פטרסבורג, השאריות של הצאר ניקולאי השני ובני משפחתו נקברו מחדש באחוזת הקבר של משפחת רומנוב בקתדרלת פיוטר ופאבל בטקס רב רושם, ביום השנה להוצאה להורג, 80 שנים לאחר שהוא ובני משפחתו הוצאו להורג בידי הבולשביקים. 29 ביולי – שישה בני אדם נהרגו כתוצאה מפיצוץ מסיבי של צינור גז בבניין דירות במוסקבה. 13 באוגוסט – שיגור חללית מאוישת סויוז TM-28. החללית התחברה לתחנת החלל מיר וחזרה לכדור הארץ ב-28 בפברואר 1999. 17 באוגוסט – התפרצות משבר הרובל. 9 בספטמבר – יבגני פרימקוב מונה לראש ממשלת רוסיה. 25 בספטמבר – תחילת שידורי הערוץ MTV רוסיה. 20 בנובמבר – הטיל הרוסי "פרוטון", אשר נשא לחלל את היחידה הראשונה של תחנת החלל הבינלאומית, משוגר לחלל מנמל החלל קוסמודרום בייקונור שבקזחסטן. 20 בנובמבר – הפוליטקאית וחברת הדומה גלינה סטארובויטובה (Galina Starovoytova) נרצחת בכניסה לבניין הדירות שבו התגוררה בסנט פטרסבורג. 4 בדצמבר – רצח 4 מהנדסים בריטים בצ'צ'ניה. 21 במרץ – גלינה אולנובה - רקדנית בלט סובייטית (נולדה ב-1910) 3 באוגוסט – אלפרד שניטקה, מלחין ופסנתרן סובייטי ממוצא רוסי-גרמני (נולד ב-1934) 4 באוגוסט – יורי ארטיוכין, קוסמונאוט סובייטי (נולד ב-1930) 20 באוגוסט – אנדריי פאנוב, זמר רוק רוסי 4 בספטמבר – איגור סורין, משורר רוסי 6 באוקטובר – רולאן ביקוב, שחקן סובייטי (נולד ב-1929) 1 בנובמבר – סטניסלב ז'וק - מאמן סובייטי בתחום החלקה על הקח (נולד ב-1936) 20 בנובמבר – גלינה סטרובויטובה, מדינאית רוסית (נולדה ב-1946) 18 בדצמבר – לב דיומין, קוסמונאוט סובייטי (נולד ב-1926) משבר הרובל מדיה וקבצים בנושא 1998 ברוסיה בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא רוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שלומית בת הרודיאס

שלומית או שלום (בשפות אירופאיות ידועה כ-Salome; מיוונית Σαλώμη; נולדה בשנת 14 לספירה לערך) הייתה נסיכה לבית הורדוס, בתם של הרודיאס והורדוס בן הורדוס הגדול. בשנת 20 (או 27) לערך, עזבה אמה את אביה ונישאה לאחיו למחצה (ממלתקי השומרונית), הורדוס אנטיפס, ששלט בטטרארכיה של הגליל. יוסף בן מתתיהו מדגיש כי הייתה זו הפרה של "חוקי האבות", קביעה המתבססת על כך שאשה אינה יכולה לתת גט לבעלה ויכולה להתגרש ממנו רק בהסכמתו. מאחר שהרודיאס עזבה את הורדוס בעודו בחיים וללא הסכמתו, הרי שעל-פי המשפט היהודי חל איסור עריות על אנטיפס להינשא לאשת אחיו. גם בברית החדשה יש התייחסות להפרת החוק שבנישואי הרודיאס ואנטיפס, שם מסופר כי יוחנן המטביל אמר לאנטיפס כי הרודיאס אינה מותרת לו לנישואין, ובעקבות מחאתו נכלא בבית הסוהר. בברית החדשה שלומית אינה נזכרת בשמה, אלא כ"בת הרודיאס" (אך לפי המסורת הקתולית מדובר בשלומית), שהפכה כלי בידי אמה, כדי לנקום ביוחנן על הוקעת נישואיה: וַיְהִי... כַּאֲשֶׁר עָשָׂה הוֹרְדוֹס מִשְׁתֶּה בְּיוֹם הֻלֶּדֶתו לִגְדוֹלָיו וּלְשָׂרֵי הָאֲלָפִים וּלְרָאשֵׁי הַגָּלִיל, וְתָּבֹא בַת הוֹרוֹדְיָה וַתְּרַקֵּד וַתִּיטַב בְּעֵינֵי הוֹרְדוֹס וּבְעֵינֵי הַמְסֻבִּים עִמּוֹ וַיֹּאמֶר הַמֶּלֶךְ אֶל הַנַּעֲרָה: שַׁאֲלִי מִמֶּנִּי אֶת־אֲשֶׁר תַּחְפְּצִי וְאֶתֵּן לָך!... וַתֵּצֵא וַתֹּאמֶר לְאִמָּהּ: מָה אֶשְׁאָל? וַתֹּאמֶר: אֶת רֹאשׁ יוֹחָנָן הַמַּטְבִּיל! וַתְּמַהֵר מְאֹד לָבוֹא אֶל הַמֶּלֶךְ וַתִּשְׁאַל לֵאמֹר: רְצוֹנִי שֶׁתִּתֵּן לִי עַתָּה בַקְּעָרָה אֶת רֹאשׁ יוֹחָנָן הַמַּטְבִּיל... וּמִיָּד שָׁלַח הַמֶּלֶךְ אַחַד הַטַּבָּחִים וַיְצַוֵּהוּ לְהָבִיא אֶת רֹאשׁוֹ. וַיֵּלֶךְ וַיִּכְרֹת אֶת רֹאשׁוֹ בְּבֵית הַסֹּהַר, וַיְבִיאֵהוּ בַּקְּעָרָה וַיִּתְּנֵהוּ לַנַּעֲרָה, וְהַנַּעֲרָה נָתְנָה אֶל אִמָּהּ — הבשורה על-פי מרקוס, פרק ו', פסוקים 28-21 בשנת 30 לערך, נישאה שלומית לפיליפוס, דודה למחצה (אחיהם למחצה של אביה הביולוגי ואביה החורג, מקלאופטרה הירושלמית), ששלט בטטרארכיה של ארץ טרכון (הבשן). לאחר מותו (בשנת 34), ללא בנים, נישאה שלומית לאריסטובולוס מלך כלקיס, בן דודה (הבן של אחי אמה), וממנו נולדו לה שלושה בנים: הורדוס, אגריפס ואריסטובולוס. מדיה וקבצים בנושא שלומית בת הרודיאס בוויקישיתוף שלומית בת הרודיאס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) בתרגום אברהם שליט ל"קדמוניות היהודים". פרופ' יוסף קלוזנר, היסטוריה של הבית השני, כרך ד', שיעור 9, פרק 5, עמוד 193. יוסף בן מתתיהו - היסטוריון של ארץ-ישראל (יד יצחק בן-צבי, תשמ"ג): גירושים אצל יוסף בן מתתיהו (מרדכי א' ראבילו), עמוד 156. יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 18, פרק ה, פסקה ד, סעיף 136. הבשורה על-פי מרקוס, פרק ו', 29-17; הבשורה על-פי מתי, פרק י"ד, פסוקים 11-3. פרופ' יוסף קלוזנר, היסטוריה של הבית השני, כרך ד', שיעור 9, פרק 4, עמוד 189. יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 18, פרק ה, פסקה ד, סעיף 137. ערך זה הוא קצרמר בנושא תולדות עם ישראל ובנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
24 דקות

24 דקות היה חינמון יומי ישראלי, שיצא לאור בין השנים 2008 ו-2009. העיתון השתייך לקבוצת ידיעות אחרונות, והוקם במטרה להתחרות בחינמונים ובראשם ישראל היום, שצברו פופולריות והחלו לפגוע בתפוצתו של עיתון האם, ידיעות אחרונות. העיתון חולק בתחנות רכבת ישראל, בדוכני מפעל הפיס ובסניפי דואר ישראל ורשת הקפה ארומה, ועורכו היה ערן טיפנברון. לעיתון לא הייתה מערכת חדשות עצמאית, והידיעות שהתפרסמו בו התבססו ברובן על פרסומים ב-ynet ובאתר הספורט ONE, שניהם בשליטת קבוצת ידיעות אחרונות. בניגוד לטבלואידים המתחרים, אופיין 24 דקות כצהובון, שהציג כותרות גדולות ובוטות ועיצוב צבעוני והרבה לפרסם בשערו ידיעות רכילות. ביוני 2009 נסגר העיתון, לאחר שלא הצליח להתחרות בישראל היום (במחצית השנייה של 2008 זכה העיתון לחשיפה של שבעה אחוזים בלבד, לעומת 23.2 אחוזים למתחרה). אודי הירש‏, העולם הזה 2.0, באתר וואלה, 4 בינואר 2008 אורן פרסיקו, "24 דקות" נכשל מול "ישראל היום", הישראלים עמדו במבחן, באתר העין השביעית, 14 ביולי 2009 ענת קם‏, וזהו סוף החינמון, באתר וואלה, 9 ביוני 2009 TGI 2008: החינמונים מתחזקים, באתר וואלה, 28 בינואר 2009 ערך זה הוא קצרמר בנושא עיתונים ובנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.