laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
שונית מינה

שונית מינה (באנגלית: Minna Bluff) הוא כף טרשי בקצה המזרחי של חצי אי געשי באנטארקטיקה, הנשלח הרחק אל תוך מדף הקרח רוס ב- 78°30′S 169°0′E﻿ / ﻿78.500°S 169.000°E﻿ / -78.500; 169.000. השונית יוצרת זרוע ארוכה וצרה, המסתיימת בתוואי נוף דמוי קרס (קרס מינה) הפונה דרומה, והיא נושא למחקר בתולדות הקריוספירה האנטארקטית, במימון קרן המדע הלאומית, המשרד לתוכניות הקוטב. השונית נזכרת שוב ושוב בהיסטוריה של חקר אנטארקטיקה. היא נצפתה לראשונה ביוני 1902, במהלך משלחת דיסקברי של קפטן סקוט, 1904-1901. מאז ואילך הוכרה השונית כתוואי נוף בולט וכאתר למצבורי אספקה חיוניים למסעות דרומה אל הקוטב הדרומי. במקור נקראה פשוט "השונית", אך בהמשך קרא לה קפטן סקוט על שם אשתו של נשיאה הקודם של החברה הגאוגרפית המלכותית, סר קלמנטס מרקהם. כל משלחת שיצאה בעקבות סקוט בנתיב זה, לאחר מסע החלוץ שלו (ובכלל זה ארנסט שקלטון ב-1908, סקוט עצמו ב-1911 וקבוצת ים רוס של שקלטון בשנים 1916-1914) השתמשו בשונית מינה למיקום מצבורים וכציון דרך חיוני להנחיית מסעות בדרכם חזרה. עקב מצב הקרח בקרבת השונית, הותווה הנתיב אל הקוטב כ-32 ק"מ מזרחה לה, והמצבורים הונחו על נתיב זה בטווח ראייה אל השונית. מחקריו של ג'ורג' סימפסון, המטאורולוג במשלחת טרה נובה של סקוט, קבעו, כי לשונית מינה יש השפעה על מזג האוויר הקוטבי. מסת הסלע של השונית מסיטה מזרחה את הרוחות הדרומית, השוטפות לאורך הקצה המזרחי של מדף הקרח רוס, והסטה זו מתפלגת בהמשך כשהרוחות מגיעות אל האי רוס כ-80 ק"מ צפונה משם. זרם אחד שוטף אך תוך מצר מקמרדו, השני פונה מזרחה אל כף קרוזייה. התפלגות זו של כיוון הרוח, היא, בין שאר תוצאותיה, הגורם לאזור "העיקול נטול הרוח" על חופו הדרומי של האי רוס, אזור המתאפיין בקרה יוצאת דופן, ערפילים ורוחות קלות, שחוקרי אנטארקטיקה הגיעו אליו בכמה מסעות לגילוי ארצות בין מצר מקמרדו לכף קרוזייה בשתי המשלחות של סקוט. מקובל לראות בשונית את הנקודה הדרומית ביותר של ארץ ויקטוריה, המפרידה בין חוף סקוט מצפון לחוף הילרי של שטח חסות רוס מדרום. קרס מינה (Minna Hook) ‏ (78°36′S 167°6′E﻿ / ﻿78.600°S 167.100°E﻿ / -78.600; 167.100) הוא תוואי נוף געשי מאסיבי, דמוי קרס, 17 ק"מ אורכו ו-1,115 מ' גובהו, המהווה את הקצה הדרום-מזרחי של חצי האי הנקרא "שונית מינה" בקצה הדרומי של חוף סקוט. השם לקוח מזה של שונית מינה והופיע לראשונה במפת תרשים גאולוגית ובדו"ח של אן רייט גראסהאם בשנת 1987. אוכף מינה (Minna Saddle) ‏ (78°26′S 165°33′E﻿ / ﻿78.433°S 165.550°E﻿ / -78.433; 165.550) הוא אוכף שלג רחב-ידיים, כמה קילומטרים לאורך ולרוחב, במקום המפגש בין שונית מינה למורדות המזרחיים של הר דיסקברי. את שמו נתנה לו בשנת 1958 הקבוצה הניו זילנדית של המשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי, 1958-1956, משום הקשר שלו עם שונית מינה. Bickel, Lennard (2000). Shackleton's Forgotten Men. London: Random House. ISBN 0-7126-6807-1. Cherry-Garrard, Apsley (1983). The Worst Journey in the World. London: Penguin Books. ISBN 0-14-009501-2. Riffenburgh, Beau (2004). Nimrod. London: Bloomsbury Publications. ISBN 0-7475-7253-4. Solomon, Susan (2001). The Coldest March. New Haven: Yale University Press. ISBN 0-300-09921-5. Scott, Robert F. (1913). Scott's Last Expedition Vol I. London: Smith, Elder & Co. Wilson, Edward A. (1973). Diary of the Discovery Expedition. London: Blandford Press. ISBN 0-7137-0431-4. Collaborative Research: Late Cenozoic Volcanism and Glaciation at Minna Bluff, Antarctica: Implications for Antarctic Cryosphere History
אטלנטיקה (להקה)

אטלנטיקה היא להקת רוק ישראלית. הלהקה הוקמה בשנת 2006 על ידי רמי דוידוף, ושאבה את מקורותיה ממוזיקת הרוק של שנות ה-70 לצד מוזיקה קלאסית. הלהקה פתחה ב-2006 את פסטיבל הקולנוע בבריכת הסולטן שבירושלים עם הסינגל "בן המלך" מתוך האלבום הראשון (שנבחר לשיר נושא בסרט מישהו לרוץ איתו). ב-2014 כתב רמי דוידוף סדרת דרמה קומית, בהפקת Hot 3, הנקראת אטלנטיקה, המגוללת את סיפורה של הלהקה בדרכה להוצאת האלבום הראשון. בסדרה השתתפו: אלון חמאווי, טל פרידמן, שלומי קוריאט, שי אביבי, יורם טולדנו ועוד. כמו כן, חברי להקת Deep Purple איאן גילן ורוג'ר גלובר, שהשתתפו בה בתפקיד עצמם. הסדרה זכתה להצלחה ובפסקול שולבו שירי הלהקה מהאלבומים הראשון והשני. במאי 2016 עם סיום מסע ההופעות לרגל השקת האלבום השני, חיממה אטלנטיקה את להקת Deep Purple בלייב פארק ראשון לציון מול כ-15,000 צופים. נכון לשנת 2019 מופיעה הלהקה ברחבי הארץ במסגרת סיבוב הופעות לרגל אלבומה השלישי In Jerusalem (אין ג'רוזלם). רמי דוידוף - שירה, גיטרה, מילים ולחן הרצל חוג'ה - גיטרה מובילה, קולות ינקי בכר - גיטרה מלווה, קולות רומן אלקין - תופים בן ארגמן - גיטרה בס אורלי אסיה - יח"צ וניהול הלהקה חברים לשעבר: ראול כהן - גיטרה חשמלית משה שי - תופים ושירה אייל פישר - גיטרה בס תום קמינסקי - גיטרה חשמלית ליאם בכר - תופים אתר האינטרנט הרשמי של אטלנטיקה אטלנטיקה, ברשת החברתית פייסבוק ערוץ היוטיוב של להקת אטלנטיקה אסף נבו, ‏מישהו לנגן איתו, באתר ‏מאקו‏, 30 באפריל 2009 nrg - אבודים באטלנטיקה: יום יום שיר עם רמי דוידוף אטלנטיקה שרה "דיגידן". האזינו, באתר וואלה, 12 באוגוסט 2015 שוב בבוקר - האלבום המלא אין לי מה - האלבום המלא
הישות הציונית

הישות הציונית (בערבית: الكيان الصهيوني, בתעתיק מדויק: אלכיאן אלצהיוני, הגייה מקורבת: אל-כיאן א-סהיוני), המשטר הציוני (בפרסית: رژیم صهیونیستی, רז'ים-י סהיוניסתי), או בקיצור הציונים, הוא כינוי גנאי אנטי-ציוני שניתן על ידי חלק מהערבים והמוסלמים למדינת ישראל, בין היתר על מנת לעשות לה דה לגיטימציה. הכינוי מתואר כאמצעי לביטוי עוינות כלפי ישראל תוך התעלמות מקיומה ודרך לביטוי דה-לגיטימציה ולשלילת זכותה להתקיים. מתאו גרי טוען כי פעמים רבות פועלת התקשורת במדינות המוסלמיות להציג את הציונות כחלק ממזימה יהודית עולמית להשתלטות על העולם כולו, תוך שילוב תכנים התומכים ברעיון הפרוטוקולים של זקני ציון. כך שהמנהיגים משתמשים במונח ציונות "ככלי פוליטי" על מנת להציג את ישראל כ"מדינה לא-לגיטימית", דבר המחזק את האנטי-ישראליות ואת תפיסת ישראל כאיום אפל. לפי אריק סאנדקוויסט (אנ') מתאר הכינוי את "המבט הערבי, שחוזר בדוקטרינת הליבה של אש"ף: שישראל הציונית אינה מדינה כלל, אלא סרח קולוניאליסטי עודף ובלתי חוקי". אדוארד סעיד טוען בספרו "After the Last Sky: Palestinian Lives" כי אחד מהגורמים המבדילים בין הערבים הישראלים לפלסטינים הוא שהערבים הישראלים מתייחסים לישראל כ"מדינה ישראלית, במקום 'כישות הציונית'". לפיה גישה זו אינו נאבק ה"פת"ח נגד היהודים כקהילה אתנית ודתית, אלא נאבק נגד ישראל כביטוי קולוניאלי המבוסס על מערכת תיאוקרטית, גזענית", השואפת להתפשט כ"'ציונות עולמית' וקולוניאליסטית." וירג'יניה ק. טילי טוענת כי המונח שולל את המדינה היהודית, אך לא את הנוכחות היהודית. לפני 1967 היה "הישות הציונית" המונח הסטנדרטי בהתייחס לישראל על ידי הערבים והתקשורת הערבית, והיה פופולרי במיוחד בשידורים הרשמיים של מצרים, סוריה, וירדן בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20. השימוש במונח זה נמשך מאז בעיתונים המצריים, העיתונות שבשליטת המדינה בסוריה, "אל-מנאר" בלבנון, ובתקשורת הירדנית. באיראן נעשה שימוש בלעדי במונח "המשטר הציוני" (رژیم صهیونیستی "רז'ים-י סהיוניסטי") לתיאור ישראל לאחר 1979. הביטוי "הישות הציונית" נמצא בשימוש חלק ממדינות ערב ופוליטיקאים ואינטלקטואלים בעולם הערבי, כמו במסמכים רשמיים בינלאומיים והפך ל"מונח הפוליטי הערבי המסורתי לישראל". באו"ם נעשה שימוש קבוע במונח, בין השאר על ידי מדינות כמו לוב, סוריה, עיראק, תימן והארגון לשיתוף פעולה אסלאמי. כמו כן הוא משמש את איראן וקבוצות כגון חזבאללה, גדודי אל-קודס, חמאס, הרשות הפלסטינית, והארגון לשחרור פלסטין. באחרון הפך השימוש במונח ל"פחות בולט" לקראת סוף שנת 1980, לאחר הסכמי קמפ דייוויד והכרת אש"ף בישראל, אך מאז הפך לנפוץ שוב. אנטי ציונות האנטישמיות החדשה תאוריות הקשר על הכוזרים והיהודים Gray, Matthew (2010). Conspiracy Theories in the Arab World. Taylor & Francis. Pp. 147-148. Gray, Matthew (2010). Conspiracy Theories in the Arab World. Taylor & Francis. p. 132. Sundquist, Eric J. (2005). Strangers in the Land: Blacks, Jews, post-Holocaust America. Harvard University Press. p. 333. Said, Edward; Mohr, Jean (1986) (this edition 1999). After the Last Sky: Palestinian Lives. Columbia University Press. p. 51. Tilley, Virginia Q. (2005). The One-state Solution. University of Michigan Press. p. 202. Cohen, Getzel M. (2006). The Hellenistic Settlements in Syria, the Red Sea Basin, and North Africa. University of California Press. p. 420.
בנדרה (פירושונים)

בנדרה הוא התעתיק בעברית למספר שמות לועזיים. האם התכוונתם ל... מקומות בנדרה (אנ') (Bandra) – פרוור של מומבאי, הודו בית הכנסת אל-בנדרה (البندرة) – בית הכנסת המרכזי של חלב, בית כנסת גדול ועתיק ששימש את קהילת יהודי סוריה אישים ואיטייר בנדרה (אנ') (Bandera; ילידת 1964) – השם בו מוכרת השחקנית האמריקאית ואיטייר הירשון אסארס מנואל בנדרה (Bandeira;‏ 1886–1968) – משורר ברזילאי סטפן בנדרה (Бандера;‏ 1909–1959) – מראשי התנועה הלאומנית האוקראינית
החוף של רינת

החוף של רינת היא סדרת טלוויזיה מוזיקלית לילדים בכיכובה של רינת גבאי, התוכנית הופקה בשנים 2013–2014 לשתי עונות ב-HOT VOD YOUNG. התוכנית מתרחשת בחוף הים שקיבלה קלרה (חנה לסלאו) מהדוד שלה פומרנץ. אל החוף מגיעים גם רינת, גיא, ושלכת (ניקי גולדשטיין), ושם הם פוגשים בשמשון (אביעד בנטוב) המציל והדג שלו תורג'מן. בהמשך מצטרפת כוכי (טלי אורן, קיצור של "כוכב-ים") במקום קלרה. בסוף כל פרק ישנו שיר מפורסם בביצוע הדמויות. צעירים רינת (רינת גבאי): ילדה עליזה ושובבה, ידידה טובה של גיא, קלרה, כוכי ושלכת. מאוהבת בסתר בגיא ולא יודעת איך להגיד לו. גיא (גיא פרידמן): ילד עליז ושובב. ידיד של רינת, מאוהב ברינת ולא יודע איך להגיד לה. שלכת (ניקי גולדשטיין): ילדה השואפת להיות כוכבת, אוהבת בעיקר לרקוד ולשיר. חברתם הטובה של רינת וגיא. אחייניתה של קלרה (לפי הסדרה "מלכת קסמים") בוגרים שמשון (אביעד בנטוב): המציל של החוף. אוהב בעיקר להתפלסף ולדבר עם דג הזהב שלו תורג'י. בפרק הראשון של הסדרה ניסה לקחת את החוף מרינת גיא ושלכת על פי בקשתה של קלרה אך לא הצליח. אוהב את השקשוקה של קלרה. קלרה (חנה לסלאו) (עונה 1): בעלת החוף. יש לה דוכן שקשוקה ופנקייקס, אישה שאוהבת לצחוק ולבשל ולשיר, חברתם הטובה ביותר של גיא ורינת, דודתה של שלכת. דמותה של קלרה מלווה עם חנה לסלאו מזה שנים. כוכב "כוכי" ים (טלי אורן) (עונה 2): בחורה צעקנית ומחוספסת. פותחת מסעדה בסגנון ספרדי. דמיות משניות נוספות תורג'מן: דג הזהב של שמשון. מכונה בשם תורג'י. אריק ארטיק (גיא עקיבא) (אורח בעונה 2): מוכר ארטיקים בחוף. אוהב את הים וממציא חרוזים. דוד פומרנץ (מוזכר בעונה 1): דודה של קלרה. היה האחראי על החוף והוריש אותו לקלרה. בפרק ה-2 של העונה הראשונה, מוזכר כשרינת, גיא ושלכת מוצאים בקבוק עם מרכיב סודי בים לפנקייק המפורסם שלו. דוד אריה (מוזכר בעונה 1): דוד של שלכת. צלם מקצועי, שבא לצלם את רינת גיא ושלכת על החוף. בת הים (אילנית גרשון) (אורחת בעונה 1): בת ים שנמצאה על החוף. אשר התחברה לרינת, גיא ושלכת. בין השירים שבוצעו בתוכנית "לעולם בעקבות השמש" של שרי, "מכת שמש" של יגאל בשן, "הגלשן שלי" של דני סנדרסון, "יום סבבה" של להקת אטרף, "שובי לים" של אילנה אביטל, "דרך ארוכה" של גלי עטרי, "טוב שבאת" של גידי גוב ואחרים. שיר הנושא נקרא "החוף של רינת" והוא מבוצע על ידי רינת גבאי. שתי העונות יצאו על גבי מארזי DVD. "החוף של רינת", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית
ריודקיט

ריודקיט - סלע געשי (סלע פרץ, סלע אקסטרוסיבי) בהרכב ביניים בין ריוליט לדקיט (ומכאן שמו). זהו סלע הפרץ המקביל לסלע הפלוטוני גרנודיוריט. פנוקריסטים של פלגיוקלז עשיר בסידן, סנידין, קוורץ וביוטיט או הורנבלנדה משובצים במסת אם במרקם אפינטי עד זגוגיתי בגוונים בהירים עד בינוניים. רדיודקיט הוא סלע עשיר בסיליקה, כשהוא מוגדר בדיאגרמת QAPF כמכיל בין 20% עד 60% קוורץ (Q/(Q+A+P)) ששאר המרכיבים הם בעיקר פצלת השדה. פצלת השדה הוא תערובת של פצלת שדה אלקלית ופלגיוקלז, כשפלגיוקלז מהווה בין 35% עד 65% מהתערובת של פצלת השדה (P/(P+A)). ריודקיט נמצא לעיתים קרובות במרבצים פירוקלסטים ממוצא געשי מתפוצץ. שם נוסף לסוג סלע זה הוא טוסקניט שניתן לסלע בהרכב ריודקיטי מטוסקנה על ידי ה.ס. וושינגטון ב-1897. מדיה וקבצים בנושא ריודקיט בוויקישיתוף Geologic units containing rhyodacite Rhyodacite
רקוויאם (סן-סנס)

הרקוויאם של סן-סנס, אופ' 54 הוא יצירה פרי עטו של המלחין הצרפתי קאמי סן-סנס לטקסט הרקוויאם הקתולי. היצירה הולחנה בשנת 1878 ולא נחשבת לאחת מהיצירות החשובות של סן-סנס. קאמי סן-סנס לא היה אדם דתי, אולם בשל בעיות כלכליות הוא עבד כנגן עוגב בכנסיית מדלן בפריז, בסוף שנות השבעים של המאה ה-19. בשנת 1877 נפטר אלברט ליבון, שהיה מעריץ של סן-סנס, ובעזבונו הוריש למלחין 100,000 פרנק בתנאי שיכתוב רקוויאם לזכרו. סן-סנס קיבל את ההצעה בשמחה, שכן הכסף שחרר אותו מתלות בכנסיית מדלן. הוא כתב את היצירה בברן, שם שהה במשך שמונה שבועות באותה השנה, והיא בוצעה לראשונה ב-22 במאי 1878, יום השנה לפטירתו של ליבון, בכנסיית סן-סולפיס בפריז. ביצוע הבכורה של הרקוויאם לא הכה הדים ולא דווח בעיתונות. הרקוויאם מתקשר גם לטרגדיה האישית של סן-סנס. שישה ימים לפני ביצוע הבכורה של הרקוויאם נהרג אנדרו, בנו הבכור של סן-סנס בן השנתיים וחצי לאחר שנפל מחלון, ושבועות ספורים לאחר מכן נפטר בנו השני, שהיה בן חצי שנה, ממחלה. הרקוויאם לא נחשב לאחת היצירות המפורסמות של סן-סנס והוא לא מבוצע תכופות, עם זאת הרקוויאם זכה לכמה הקלטות וביצועים. הרקוויאם של סן-סנס, בניגוד לרקוויאמים אחרים בני התקופה כמו הרקוויאמים של ברליוז, ורדי ודבוז'אק, כתוב לתזמורת קטנה ובניגוד לרקוויאם של פורה כולל את כל מזמורי הרקוויאם. דבר זה הופך את הרקוויאם לאחד הרקוויאמים היחידים מן התקופה הרומנטית שנועד ללוויות של ממש בכנסיות, ולא לאולמות הקונצרטים. זמן ביצוע ממוצע של היצירה הוא כ-35 דקות. היצירה הולחנה למקהלה מעורבת בת ארבע קולות, לארבעה סולנים (סופרן, אלט, טנור ובס) ולתזמורת הכוללת: 4 חלילים, 2 אבובים, 2 קרנות אנגליות, 4 בסונים, 4 קרנות יער, 4 נבלים, טימפני, עוגב וסקיצת כלי קשת (כינור ראשון וכינור שני, ויולות, צ'לי וקונטרבסים). Kyrie Dies Irae Rex Tremendae Oro Supplex (Hostias (Offertoire Sanctus Benedictus Agnus Dei עדה ברודסקי (עורכת), ספר הליטורגיקה, (מילים לצלילים חלק ד'), ירושלים: הוצאת כרמל, תשע"ג, עמ' 212-217. מידע על היצירה "רקוויאם" באתר מיוזיק בריינז מידע על הקומפוזיציה "רקוויאם" באתר AllMusic הפרטיטורה של היצירה בגרסה לפסנתר וקולות.
צביקה דן

צביקה דן (נולד ב-1968) הוא קצין מילואים בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, ששימש כראש מחלקת הבטיחות ובקרת איכות (מבק"א). עם גיוסו לצה"ל בשנת 1986 שובץ בחטיבת גבעתי. בגבעתי עבר צביקה מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לחטיבה כמפקד מחלקה בגדוד שקד. בשנת 1991 מונה למפקד פלוגת מסלול ולאחר מכן למפקד פלוגת החוד בגדוד. בשנת 1993 מונה למפקד פלוגת העורב החטיבתית, והוביל אותה בלחימה בדרום לבנון. לאחר השתלמות בפו"ם ולימודים אקדמיים מונה לסגן מפקד גדוד שקד. בשנת 1998 קודם לדרגת סא"ל ושימש כראש ענף נ"ט במרכז הלאומי לאימונים ביבשה. בשנת 1999 שימש כסגן מפקד חטיבת בנימין, בין היתר עם פרוץ האינתיפאדה השנייה. בשנת 2000 מונה למפקד גדוד נחשון, והוביל את הגדוד במבצע חומת מגן. בתום תפקידו שימש כמפקד בא"ח "אדם" ובשנת 2005 מונה לסמח"ט ביסלמ"ח. במסגרת תפקידו לחם דן במלחמת לבנון השנייה. בשנת 2007 מונה למ"מ רמ"ח תורת חי"ר וצנחנים (תחצ"ן) והיה אחראי על תהליך הפקת הלקחים בחיל הרגלים לאחר המלחמה. בשנת 2011 הועלה לדרגת אל"ם ושימש כראש מחלקת הבטיחות ובקרת איכות (מבק"א). במסגרת תפקידו לקח חלק במבצע עמוד ענן ובמבצע צוק איתן. בשנת 2015 פרש לגמלאות. לדן תואר ראשון במדע המדינה ולימודי מזרח תיכון מטעם האוניברסיטה העברית ותואר שני במינהל עסקים מטעם אוניברסיטת בן-גוריון. אמיר בוחבוט‏, זינוק במספר ההרוגים בתאונות בצה"ל בשנת 2012, באתר וואלה, 16 בינואר 2013. נעם ויטמן, ‏נלחמים בפליטות הכדורים: 'מק פורק' בכל נשק אישי, באתר ‏מאקו‏, 3 בפברואר 2014. יעל ליבנת, אתר צה"ל, מערכת חדשה תסייע בצמצום כמות תאונות הבטיחות בצה"ל, באתר צה"ל (דרך ארכיון האינטרנט), 10 בנובמבר 2013. פליקס פריש ושרון רופא, חיילים הדפו מתקפה על מחסום והרגו תושב בקה אל-גרבייה, באתר ynet, 22 בפברואר 2002. דניאל אדלסון, גדוד חרב סיים שבוע לחימת סבך בבסיס האימונים של פיקוד צפון, אתר זרוע היבשה, ‏ 10.07.2008. אחיקם משה דוד, צה"ל מציג: אפליקציית בטיחות למילואימניקים, באתר nrg‏, 3 במרץ 2013. ערך זה הוא קצרמר בנושא קציני צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שמר (דמות מקראית)

שֶׁמֶר היה אדוני הר שומרון. הוא מכר את ההר לעמרי, מלך ממלכת ישראל, במחיר שתי כיכרות כסף (מספר שמות עולה כי סכום זה שווה לכ-66 ק"ג של כסף). עמרי כונן במקום את עיר בירתו, שומרון, שנותרה כבירת ממלכת ישראל במשך יותר ממאה וחמישים שנה, עד לחורבן הממלכה; יישוב במקום התקיים עד לימי הורדוס. עורכי פירוש "דעת מקרא" משערים כי שמר היה ממשפחת השמרוני שבשבט יששכר. בתרגום יונתן לספר מלכים נאמר כי עיר או מקום יישוב כבר שכן בהר קודם לקניית ההר בידי עמרי, והמשפט ”וַיִּבֶן [=עמרי] אֶת הָהָר, וַיִּקְרָא אֶת שֵׁם הָעִיר אֲשֶׁר בָּנָה עַל שֶׁם שֶׁמֶר אֲדֹנֵי הָהָר שֹׁמְרוֹן” מתייחס לחיזוק וביצור של ההר שנעשה בידי עמרי, שהפך את המקום לעיר חזקה וקראה בשם "שומרון" על שם בעליה המקוריים (או שהכוונה היא שהותיר את שמה, "שומרון", שהיה לה כבר לפני כן), אולם אין הכוונה שעמרי בנאה מן היסוד. בדרכים אלו פירשו גם רד"ק ורלב"ג בפירושיהם לספר מלכים. יש המוסיפים ומבארים כי שמר התנה עם עמרי שבתמורה להוזלת מחיר העיר יקרא את שם העיר על שמו. 13 שנה לפני מכירת שומרון, כי לאדם שגילו פחות מ-13 לא יכול להיות רכוש. ספר מלכים א', פרק ט"ז, פסוקים כ"ג–כ"ד. דעת מקרא, מלכים א', ט"ז כ"ד. אגרא דפרקא, עמ' רי"ב, ד"ה "והנה יש".
סמל אוקראינה

בסמל אוקראינה מופיעים שני הצבעים המופיעים בדגל אוקראינה - מגן כחול וקלשון צהוב, סמל לשבטים הסלאביים העתיקים שחיו באוקראינה, מאוחר יותר שושלת רוריק של קייב-רוס אימצה אותו. בסמל הגדול, הלא רשמי, המגן נתמך על ידי אריה מוזהב עם כתר משמאל (סמל לבוב - סמל ללאומיות האוקראינית שמייצגת העיר), ובחור קוזאקי בלבוש מסורתי, אשר מחזיק ברובה מוסקט מימין. מעל המגן מופיע כתרו של ולדימיר הראשון, לייצוג ריבונות אוקראינה. בחלקה מוצגים שיבולי חיטה ופירות אדומים, לייצוג עושר. דגל אוקראינה המנון אוקראינה מדיה וקבצים בנושא סמל אוקראינה בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא סמלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רקוויאם (דיריפלה)

הרקוויאם של דיריפלה, אופ' 9, הוא יצירה פרי עטו של המלחין הצרפתי מוריס דיריפלה לטקסט הרקוויאם הקתולי, בהשמטת מזמור הדיאס אירה. היצירה נכתבה בשלושה תזמורים שונים: לעוגב וקולות, לעוגב תזמורת קאמרית וקולות ולעוגב, תזמורת מלאה וקולות. הרקוויאם יצא בשנת 1947 בהוצאה של אוגוסט דוראן, והוא נחשב ליצירתו הידועה ביותר של דיריפלה. הרקוויאם הוזמן מדיריפלה על ידי ממשלת צרפת של וישי בשנת 1941, אולם כתיבתו התארכה, ובשנת 1944 כשנפלה צרפת של וישי היצירה לא הושלמה עדיין. דיריפלה סיים לכתוב את הרקוויאם בסופו של דבר בשנת 1947 והוציא את תוויו לאור בהוצאת אוגוסט דוראן. היצירה הוקדשה לזכר אביו של דיריפלה. ביצוע הבכורה של הגרסה התזמורתית הגדולה התרחש ב-2 בנובמבר 1947 בפריז, על ידי התזמורת הלאומית של צרפת, בניצוחו של רוז'ה דזורמיה. בעת שהוזמנה ממנו היצירה, עבד דיריפלה על סוויטה המורכבת ממוטיבים הלקוחים ממזמורים גרגוריאנים. דיריפלה שילב את הרעיונות מסוויטה זו ברקוויאם. הרקוויאם מתבסס על הלחנים הגרגוריאנים של המזמורים הכלולים בו ומפתח אותם, כמעט כל התמות ברקוויאם לקוחים מהמזמורים הגרגוריאנים. דבר זה יוצר לרקוויאם אופי מיוחד. בהשראת הרקוויאם של פורה, השמיט דיריפלה מן הרקוויאם שלו את מזמור הדיאס אירה העוסק ביום הדין, ומהווה באופן מסורתי חלק מרכזי ברקוויאם. דיריפלה אמר שהשמטה זו נועדה ליצור אופי הרהורי ונוגה יותר לרקוויאם. דיריפלה צירף לרקוויאם מזמורים שאינם חלק הכרחי מן המיסה: הליברה מה והאין פארדיסיום, שני קטעים אלו גם נחשבים לקטעים נוגים ומהורהרים ולא "מפחידים" כמו הדיאס אירה. ביצוע ממוצע של היצירה אורך כ-40 דקות. היצירה הולחנה על ידי המלחין עצמו בשלושה תזמורים שונים, בכולם יש עוגב, מקהלה מעורבת של ארבע קולות ושני סולנים: מצו סופרן ובריטון. בגרסה הראשונה ההרכב כולל תזמורת מלאה, עוגב וקולות אנושיים, בגרסה השנייה התזמורת מוקטנת ובגרסה השלישית יש רק קולות אנושיים ועוגב. הגרסה הראשונה היא זו שהתפרסמה בשנת 1947 שתי הגרסאות האחרות פורסמו על ידי המחבר בשנת 1961. בגרסה לתזמורת סימפונית מלאה תפקיד העוגב מצומצם למדי; בגרסה עם תזמורת מוקטנת תפקיד העוגב משמעותי יותר, ובגרסה לעוגב ומקהלה ללא תזמורת תפקיד העוגב הוא הגדול ביותר, ונחשב קשה ווירטואוזי. ההרכב של הגרסה הקטנה כולל (בנוסף לעוגב ולקולות): 3 חצוצרות, נבל, טימפני וסקציית כלי קשת (כינור ראשון ושני, ויולות, צ'לי וקונטרבסים). ההרכב של הגרסה הגדולה כולל (בנוסף לעוגב ולקולות): 3 חלילים (שניים מהם מוכפלים על ידי פיקולו), 2 אבובים (אחד מהם מוכפל על ידי קרן אנגלית), קרן אנגלית, 2 קלרינטים, קלרינט בס, 2 בסונים, 4 קרנות, 3 חצוצרות, 3 טרומבונים, טובה, טימפני, מצילתיים, תוף בס, גונג, צ'לסטה, נבל וסקיצת כלי קשת (כינור ראשון ושני, ויולות, צ'לי וקונטרבסים). (Introit (Requiem Aeternam Kyrie eleison (Offertory (Domine Jesu Christe Sanctus Pie Jesu Agnus Dei (Communion (Lux aeterna Libera me In Paradisum עדה ברודסקי (עורכת), ספר הליטורגיקה, (מילים לצלילים חלק ד'), ירושלים: הוצאת כרמל, תשע"ג, עמ' 224-229.
גיל קיזלר

גיל קיזלר (נולד ב-10 במרץ 1996) הוא שחיין ישראלי, אלוף ישראל ושיאן ישראל בעבר במשחה ל-800 מטר חופשי. בעל 3 מדליות מהמכביה העשרים (2017). קיזלר היה לשחיין הישראלי הראשון ששחה 800 מטר חופשי מתחת ל-8 דקות. קיזלר שחיין מכבי חיפה ומתאמן בווינגייט בהדרכתו של לאוניד קאופמן. באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט בסוף יולי 2014 זכה קיזלר במדליית ארד במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:18.39 דקות, אחרי עידו הבר ממכבי קריית ביאליק שקבע שיא ישראלי חדש לגילאי 18 של 8:10.71 דקות ומרק חינאווי (8:13.89 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:32.97 דקות ובמקום חמישי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:00.56 דקות. באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט באוגוסט 2015 זכה קיזלר ב-4 מדליות אישיות, 2 זהב, 1 כסף ו-1 ארד, קבע שיא ישראלי חדש ונבחר לשחיין המצטיין של האליפות. מדליות זהב, במשחה ל-800 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 8:03.98 דקות, לפני גיא מוסקוביץ', ממכבי קריית ביאליק (8:13.86 דקות) ודניס לוקטב ממכבי אשדוד (8:17.57 דקות). הוא שיפר את שיאו בן ה-11 שנים של שילו איילון (8:06.88 דקות) ובמשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 15:40.57 דקות, לפני גיא מוסקוביץ' (15:44.95 דקות) ויובל ספרא מהפועל עמק יזרעאל (15:48.01 דקות). מדליית כסף, במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 3:53.55 דקות, אחרי עידו הבר שקבע שיא ישראלי חדש של 3:51.54 דקות ולפני איתי גורביץ' מהפועל ירושלים (3:55.28 דקות). מדליית ארד, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בשיא אישי חדש נוסף של 4:28.62 דקות, אחרי גל נבו מהפועל ירושלים (4:18.16 דקות) ואיתי גורביץ' (4:21.87 דקות). באליפות ישראל בשחייה שנערכה ביולי 2017 זכה קיזלר במדליית זהב במשחה ל-800 מטר בשיא ישראלי חדש של 7:59.70 דקות, שיפור לשיא בן השנה של מארק חינאווי (8:01.70 דקות) ובכך היה לשחיין הישראלי הראשון ששחה משחה זה מתחת ל-8 דקות. באליפות ישראל בשחייה שנערכה בסוף יולי 2018 זכה קיזלר במדליית זהב במשחה ל-800 מטר בתוצאה של 8:07.86 דקות, לפני מארק חינאווי (8:11.86 דקות) ויונתן רוסין מהפועל עמק יזרעאל (8:12.08 דקות). גיל קיזלר, באתר swimrankings (באנגלית) אורן אהרוני, שחייה: אליפות ישראל נפתחה עם שיא חדש, באתר ynet, 11 באוגוסט 2015 בן סער, גיל קיזלר החיפאי שובר שיא ישראלי ב-800 מטרים, באתר חי פּה, 3 באוגוסט 2017 התוצאות הרשמיות של אליפות ישראל בשחייה, משחים ארוכים, 2 באוגוסט 2017, באתר איגוד השחיה בישראל
ספרות סינית

לסין היסטוריה עשירה של כתיבה ספרות קאנונית. העתיק שבהם הוא ספר התמורות. ספרים קלאסיים רבים נכתבו בתקופת המדינות הלוחמות, שהידועים שבהם הם ספר המאמרות לקונפוציוס והדאו דה ג'ינג של לאו דזה. בסין הקיסרית הייתה גם מסורת עתיקה של כתיבת דברי ימי השושלות, מסורת שהחלה בסה-מה צ'יאן, היסטוריון החצר של שושלת האן שבספרו רשומות ההיסטוריון (史記), העלה על הכתב את דברי ימי סין המסורתית מתחילתה ועד למאה הראשונה לפנה"ס. תקופת שושלת טאנג ידעה פריחה של שירה סינית, והמפורסמים שבמשורריה הם דו פו ולי באי. השיא של כתיבת הפרוזה הוא בתקופת שושלות מינג וצ'ינג, אז נכתבו ארבעת הרומנים הקלאסיים הסיניים. אמנות סינית קטגוריה: ספרות סינית מדיה וקבצים בנושא ספרות סינית בוויקישיתוף ספרות סינית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ספרות סינית, דף שער בספרייה הלאומית ספרות סינית, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא סין ובנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.