laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ריצ'רד בראוטיגן

ריצ'רד גארי בראוטיגן (באנגלית: Richard Gary Brautigan;‏ 1935–1985) היה משורר וסופר אמריקאי. בראוטיגן נולד בטקומה, מדינת וושינגטון שבחוף המערבי של ארצות הברית. הוא גדל ולמד בעיר יוג'ין, שבמדינת אורגון. במשפחתו סבל מאלימות נגד ילדים. מגיל צעיר נטה לחיי נוודות והוללות על גבול הפשע. הוא נאסר ואושפז כמה פעמים. הוגדר כחולה נפש, סכיזופרן, וקיבל טיפולי חשמל. בראוטיגן השתקע בעיר סן פרנסיסקו שבמדינת קליפורניה, וחי בה עד מותו. הוא היה מהסופרים הבולטים והמובהקים של דור הביט. החל את דרכו הספרותית בפרסום שירים ורומנים קצרים. הוא התיידד עם סופרי דור הביט המפורסמים: צ'ארלס בוקובסקי, לורנס פרלינגטי, ויליאם ס. בורוז, ואחרים. כמה מספריו, כגון "ההפלה", "דיג טרוטות באמריקה", ו"כדי שהרוח לא תישא זאת לכל עבר", התפרסמו מאוד בין קוראי דור הביט. בראוטיגן כתב גם שירה. שיריו זכו אף הם לעניין בשעתו. שניים מספריו תורגמו לעברית, וכן כמה משיריו שנדפסו בכתבי עת ספרותיים בישראל. הוא שם קץ לחייו בהיותו בן פחות מחמישים. הוא ירה בעצמו במלון בעיירה קליפורנית קטנה. ההפלה: רומנסה היסטורית 1966, מאנגלית: דן עומר, זמורה ביתן תל אביב, תשמ"א 1981. כדי שהרוח לא תישא זאת לכל עבר, מאנגלית: לאה ששקו, גוונים תל אביב, תשס"ב 2002. ריצ'רד בראוטיגן, ברשת החברתית Goodreads על ספרו של בראוטיגן, "כדי שהרוח לא תישא זאת לכל עבר", בהוצאת "גוונים" ריצ'רד בראוטיגן, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ריצ'רד בראוטיגן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
בר

בר היא מילה ממקור ארמי שמשמעותה "בן" או "חוץ". האם התכוונתם ל... בר (עסק) – בית עסק ומקום בילוי המוכר משקאות אלכוהוליים בר (תבואה) – גרעיני החיטה לאחר שהסירו מהם את הפסולת בר (רהיט) – מעין דלפק המאפשר עמידה וישיבה לצידו, כמו גם מקום להניח עליו חפצים. בר הוא רהיט או חלק מעיצוב חלל המאפשר קיום של 'אי' עם הפרדה מוגבהת חיית בר – בעל חיים שחי בטבע ואינו מטופל בידי האדם צמח בר (אנ') – צמח שגדל בטבע ולא תורבת בר (כתב עת) – כתב עת חצי שנתי המיועד ליצירה ספרותית ואמנותית של בני ישיבות בר (מידה) – יחידת מידה ללחץ בר (מונטנגרו) – עיר נמל במונטנגרו תל בר – תל עתיק במערב עמק יזרעאל נחל בר – נחל הממוקם באזור ערד אישים: אהרון בר – סופר, מתרגם ומו"ל ישראלי אהרון בר האב – מחנך באמריקה הקולוניאלית, ממייסדי אוניברסיטת פרינסטון ואביו של ארון בר אלי בר – מנהל בתעשיית ההיי-טק וקצין צה"ל בדרגת תת-אלוף שכיהן כמפקד יחידה 8200 ארון בר – פוליטיקאי אמריקאי אריאל בר – הוא מנתח עיניים, לשעבר מפקד הרפואה הפיקודי של פיקוד העורף אריה בר – לשעבר מנכ"ל משרד הפנים, משרד התחבורה ומשרד הבינוי והשיכון ג'וש בר – תא"ל בחיל האוויר הישראלי, מפקד בסיס רמון דאגלס בר (אנ') – שחקן וסופר אמריקאי דורון בר – גאוגרף היסטורי ישראלי, נשיא מכון שכטר חדוה בר – כלכלנית ישראלית, המפקחת על הבנקים חיים בר – כדורגלן ישראלי חיליק בר – פוליטיקאי ישראלי, חבר מועצת העיר ירושלים ומזכ"ל מפלגת העבודה. חנניה בר – צלם קולנוע ישראלי יואב בר – כדורסלן ישראלי יעקב בר – אלוף-משנה בצה"ל, ומפקדו השלישי של מחנה מטכ"ל יעקב בר (רופא) – פרופסור לגיניקולוגיה ישראל בר – אזרח ישראלי שריגל בארץ למען ברית המועצות מאט בר – שחקן אמריקאי מיקי בר – ראש להק האוויר למסוקים ומפקד בסיס פלמחים מנחם בר – סגן מפקד חיל האוויר במלחמת ששת הימים מקס בר – מתאגרף ושחקן קולנוע יהודי-אמריקאי, אלוף העולם לשעבר באיגרוף במשקל כבד משה בר – מדען, ראש המרכז לחקר המוח באוניברסיטת בר-אילן נדב בר – תא"ל בחיל האוויר הישראלי, מפקד בסיס רמון סנדי בר – דוגמנית ושחקנית עידית בר – מזרחנית ישראלית פריצי בר (אנ') – שחקנית יהודייה-אמריקאית פרץ בר – מקיצוני משכילי פראג צבי בר – ראש עיריית רמת גן קלמן בר – רבה האשכנזי הראשי של נתניה ור"מ בישיבת כרם ביבנה רוזאן בר – קומיקאית, מנחת תוכנית אירוח, מפיקה וכותבת יהודיה רונן בר – ראש השב"כ ריימונד בר (אנ') – שחקן קנדי ריצ'רד בר – פוליטיקאי אמריקאי שלמה בר – זמר-יוצר, מוזיקאי, פזמונאי, מלחין ומגיש רדיו ישראלי תומר בר – מפקד חיל האוויר הישראלי תומר בר (מוזיקאי) – מוזיקאי ישראלי באר – פירושים נוספים אישים ששמם הפרטי הוא בר
צ'ליאבינסק (מחוז)

מחוז צ'ליאבינסק (ברוסית: Челябинская область; תעתיק: צ'ליאבינסקיה אובלסט) הוא סובייקט בפדרציה הרוסית, במחוז הפדרלי אורל. המחוז הוקם ב-17 בינואר 1934. מבחינה אדמיניסטרטיבית מחולק המחוז ל-27 אזורים מוניציפליים. המחוז נמצא בדרום הרי אורל, בגבול בין אירופה לאסיה. חלק מערי המחוז באירופה, וחלקן באסיה. העיר מגניטוגורסק שבאזור הגבול שוכנת בשתי היבשות. בשטח המחוז נמצאים מרבצי ברזל, נחושת וניקל. הרוסים מהווים כ-83.8% מאוכלוסיית המחוז. בנוסף לכך, במחוז מתגוררים כ-181 אלף (5.4%) טטרים, 162 אלף (4.8%) בשקירים, כ-50 אלף (1.4%) אוקראינים, כ-35 אלף קזחים וכ-19 אלף (0.7%) גרמנים. הערים הגדולות הם צ'ליאבינסק - מעל מיליון תושבים, מגניטוגורסק - כ-410 אלף תושבים וצ'ברקול - כ-43 אלף תושבים. במחוז קיימת תעשיית מתכת ובניית מכונות מפותחת מאוד. ממוקמים שם מפעלי ענק לייצור פלדה, נחושת, אבץ וניקל. בזמן מלחמת העולם השנייה הוקם בעיר צ'ליאבינסק מפעל מהגדולים בעולם לייצור טנקים. בשטח המחוז ממוקמים מספר "ערי גרעין" מהתקופה הסובייטית - צ'ליאבינסק-70, צ'ליאבינסק-65 וזלטואוסט-35. בשנת 1957 התרחש באזור זיהום בחומרים רדיואקטיביים. אירוע זה הוא החמור ביותר בהיסטוריה של תעשיית הגרעין לאחר אסון צ'רנוביל. האירוע לא טופל על ידי השלטונות הסובייטים, ועד עתה סובלים תושבי האזור מרמת זיהום גבוהה. מדיה וקבצים בנושא צ'ליאבינסק בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של צ'ליאבינסק (ברוסית) צ'ליאבינסק, ביישום טלגרם צ'ליאבינסק, ברשת החברתית VK צ'ליאבינסק, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
ריתמיקה

ריתמיקה או שיטת דלקרוז (באנגלית: Eurhythmics או Dalcroze eurhythmics או Dalcroze method) היא גישה לחינוך מוזיקלי שפיתח המוזיקאי אמיל ז'אק-דלקרוז בתחילת המאה העשרים בשווייץ. שיטה זו מפיקה תועלת מביטויי תנועה גופנית ומקצבים מוזיקליים על מנת לתגבר את העקרונות המשפיעים על ביצועי התלמיד ועל יכולתו לזכור את היסודות המוזיקליים. זהו ביטויים של המקצבים הגופניים והמוזיקליים וכן של החוקים הבסיסיים המשפיעים על ביצועם. על ידי השתתפות במשחקים פשוטים, תרגילים ואלתורים, למדים התלמידים כיצד לשלב בין מוזיקה ותנועה, וזאת על מנת לפתח אחידות ריתמית בין העין, האוזן, הגוף והמוח. הגדרת הריתמיקה עשויה להפוך מסובכת אף יותר - "מכל שיטות הלימוד המוזיקליות, גישת דלקרוז היא ככל הנראה המעורפלת והקשה ביותר להגדרה. זאת משום שהיא חיה בתוך המורים עצמם, ולא בספרים, שירים או חומרי-למידה מסוימים אחרים. ענפים, עקרונות ואסטרטגיות מסוימות יוצרים חוט מקשר בין הדלקרוזיאנים, בעוד המורים עשויים להתבדל אחד מהשני במידה ניכרת, בתחומי העניין, המיומנויות וסגנונות ההוראה שלהם". גישת הריתמיקה נבעה ישירות מתוך חוויותיו של דלקרוז בתור מורה לתאוריה מוזיקלית בקונסרבטוריון של ז'נבה. הוא אף גילה כי תלמידיו לא היו מסוגלים להעריך חוקים מוזיקליים בלא כל הבנה של הניסיון המוזיקלי התואם להם. שיטתו עודדה את התלמידים לחוש את השינויים בזמן, בחלל ובאנרגיה המתרחשים במוזיקה דרך גילוי באמצעות למידה. כאשר בריתמיקה נעשה שימוש עם מנעד (על פי רוב בשימוש בעת הקראה ראשונה של שירה ואימון האוזן) על ידי דלקרוז הוא גילה כי דבר זה חידד את תפישת התלמידים את המוזיקה ואת יסודות הביצוע. דלקרוז אף היה איש אלתור דגול. אשר על כן, פעמים רבות הוא עודד את תלמידיו להרגיש את המוזיקה שהוא אילתר בעזרת גופם כמו גם בשירה ובמשחק. שיטת גורדון ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
לכל החברים מהמסע מים אל ים

לכל החברים מהמסע "מים אל ים" הוא האלבום החמישי של הזמר והמוזיקאי שלמה ארצי משנת 1974. שמו הושאל ממסע שהיה נפוץ בקרב תנועות הנוער באותם ימים ונקרא "מסע מים אל ים". חלק משירי האלבום עוסקים באופן ישיר או עקיף במלחמת יום הכיפורים ובאובדן הפיזי והמוראלי. בין השירים האלו אפשר למנות את "טורפים קלפים", "זמר לבני ליאור" ו"בארץ ישראל". ארצי כתב והלחין 10 מ-13 שירי האלבום ויאיר שרגאי עיבד והפיק מוזיקלית. בין כותבי הטקסטים לאלבום נמצאים המשוררים והפזמונאים אהוד מנור ("גוגו", הידוע גם בלחן נוסף מאת מתי כספי), נתן יונתן ("זמר לבני ליאור"), איציק מאנגר ("הייתי שנים"), ע. הלל ("ככה סתם"), נתן אלתרמן ("מכתבו של מנחם מנדל") והוגו פון הופמנסתאל ("הבלדה על החיים החיצוניים", שתרגם לעברית שמעון זנדבנק). המלחין סשה ארגוב הלחין את השיר "ככה סתם" ויאיר שרגאי הלחין את "בארץ ישראל", "אחד ועוד אחד" ו"LOVE לאהבה". במהלך השנים הפך האלבום לנדיר ביותר, אך בשנת 1997 יצאה מהדורה חדשה שלו על גבי תקליטור. שלמה ארצי - שירה וקולות יאיר שרגאי - גיטרה אקוסטית, קולות, עיבודים והפקה מוזיקלית, לחנים ל"בארץ ישראל" ו"אחד ועוד אחד", מילים (13) אצ'י שטרו - גיטרה בס וקולות שלמה חממי - תופים וכלי הקשה דדי שלזינגר - גיטרות, מפוחית, אורגן, פסנתר וקולות יהודית כץ - חליל הוקלט באולפני "קולינור" באביב 1974 מידע על האלבום לכל החברים מהמסע מים אל ים באתר MusicBrainz אמיר מזור, "לכל החברים מהמסע מים אל ים" - האלבום שהתווה את דרכו האומנותית של שלמה ארצי, באתר "דיומא", 12 ביולי 2020 גברת תפוח, באתר דודיפדיה- פרוייקט שימור המוסיקה הישראלית של דודי פטימר
מקלה (עיר)

מֶקֶלֶה (באמהרית: መቐለ, בתיגרינית: መቀሌ) היא עיר ומחוז במדינת תיגראי שבאתיופיה. מקלה היא גם הבירה של תיגראי וביתה של משלחת האו"ם לאתיופיה ולאריתריאה. העיר נמצאת כ-650 קילומטרים צפונית לבירה אדיס אבבה. מקלה נוסדה במאה ה-13. אף על פי כן, החלה תקופת השגשוג של העיר רק במאה ה-18, לאחר שהוכתר יוהנס הרביעי לקיסר אתיופיה. יוהנס הרביעי בחר את מקלה כמקום מושבו העיקרי ובנה את ארמונו בעיר ב-1880. הארמון נשאר שלם וכיום משמש כמוזיאון, בו מוצגים המיטה המלכותית, שמלה טקסית, רובים ושלל אוספים יקרי ערך. ציוני דרך ראויים לציון אחרים כוללים את הכנסיות מקלה באט מאנגיסט, מקלה ייאסאס באט קריסטיאן, מקלה מאריאם באט קריסטיאן, מקלה סאלאסי באט קריסטייאן ומקלה תקלה היימנות באט קריסטיאן. בזמן הרעב של 1984 נודעה מקלה לשמצה בשל "מחנות הרעב" הפזורים סביבה. מאז הפלת החונטה הצבאית האתיופית גדלה העיר והפכה לאחד המרכזיים הכלכליים הראשיים באתיופיה. נמל תעופה בינלאומי חדש, על שם אלולה אבא נגה נפתח לאחרונה. במאי 2000 נוסדה אוניברסיטת מקלה על ידי איחודם של המכללה לעסקים במקלה והמכללה האוניברסיטאית של מקלה. ב-5 ביוני 1998, בזמן מלחמת אתיופיה-אריתריאה, הפציץ חיל האוויר של אריתריאה את בית הספר אידאר שבמקלה. במקום הוקמה מצבת זיכרון להנצחת האירוע. ישראל רמלה, ישראל (מ־2013) מדיה וקבצים בנושא מקלה בוויקישיתוף האוצר האתיופי - מקלה ערים באתיופיה: מקלה מקלה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של אתיופיה ובנושא יישובים באפריקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
'O sole mio

'O sole mio (מילולית: "השמש שלי") הוא אחד השירים הנאפוליטניים הידועים בעולם. מילות השיר נכתבו על ידי ג'ובאני קאפורו והלחן חובר על ידי אדוארדו די קפואה. מילות השיר חוברו על ידי ג'ובאני קאפורו (Giovanni Capurro 1859–1920), משורר נפוליטני שחי בעוני כל ימיו. קאפורו, שייחל להצלחתו של השיר ובכך אף לתגמול כספי, מסר את הטקסט לידיו של המלחין אדוארדו די קפואה (Eduardo di Capua, 1865–1917), שהתפרנס בדוחק אף הוא מעבודות קטנות ומזדמנות בתחום המוזיקה. די קאפואה לקח את מילות השיר עמו לאוקראינה, לשם נסע זמן קצר לאחר מכן לצורכי עבודה. השיר הנפוליטני המפורסם בכל הזמנים הולחן, אם כן, למרבה האירוניה, לא בנאפולי, כי אם באודסה, על שפת הים השחור. משחזר די קאפואה לנאפולי, הגיעו שני מחברי השיר להסכמה כי ישלחו את השיר להתמודד בתחרות פיידיגרוטה הנודעת, תוך תקווה לחלוק בחמש מאות הלירות המובטחות כפרס לזוכה. תקוותיהם של השניים נתבדו כאשר הגיע השיר למקום השני בלבד בתחרות שנערכה בשנת 1898. שני האמנים מחברי השיר נפטרו בגיל צעיר ובחוסר כול; די קאפואה נפטר בשנת 1917 וקאפורו בשנת 1920. בינתיים זכה שירם לפרסום רב והושר על ידי זמרי הטנור המפורסמים ביותר באותה תקופה, לרבות פרננדו דה לוצ'יה ואנריקו קארוזו, שאף הביא את השיר עמו לאמריקה. סיפור נודע המלמד על ההצלחה שלה זכה השיר הוא זה של המשחקים האולימפיים בשנת 1920 באנטוורפן (האולימפיאדה השביעית); בשנה זו זכה בשתי מדליות זהב אצן המרתון האיטלקי אוגו פריג'ריו. בטקס סיום התחרויות, משעלה פריג'ריו על דוכן המנצחים, התזמורת, שהייתה אמורה לנגן את המארש המלכותי (ההמנון האיטלקי דאז), השתהתה משך זמן מה מכיוון שהמנצח איבד את הפרטיטורה. משלא נמצאו התווים החליט המנצח שינוגן השיר "'O sole mio" שזה מכבר הפך למעין "המנון בלתי רשמי" של איטליה. השיר התקבל בתשואות רמות. מזה מספר שנים, על הפרטיטורות המודפסות של השיר נכתב "מילים מאת ג'. קאפורו, לחן מאת די קפואה - מאצוקי". ההוצאה לאור בּידֶרִי, על מנת לחדש את זכויות היוצרים, עודדה את המוזיקאי אלפרדו מאצוקי (Alfredo Mazzucchi) לבצע שינויים מזעריים בפרטיטורה המקורית. השיר 'O sole mio זכה ברבות השנים לביצועים רבים של זמרי אופרה, זמרי שירים נפוליטניים, זמרי רוק ואחרים, ואף זכה לגרסאות רבות בשפות שונות. בין היתר, ידועים ביצועיהם של לוצ'אנו פבארוטי, אנריקו קארוזו, מריו לנצה, אלביס פרסלי (It's Now or Never), ג'וזפין בייקר ועוד. השיר זכה גם לגרסה עברית בשם "בוקר הפציע" בביצועו של ניסים סרוסי, באלבום "ירושלים". את המילים תרגמה סמדר שיר. מדיה וקבצים בנושא 'O sole mio בוויקישיתוף 'O sole mio, באתר ויקיטקסט מידע על היצירה "'O sole mio" באתר מיוזיק בריינז גרסאות נוספות ל"'O sole mio" באתר SecondHandSongs
פירופיליט

פּירוֹפִילִיט הוא מינרל סיליקטי ממשפחת הפילוסיליקטים (סיליקטים במבנה בצורת לוחיות) השייך לקבוצת הסמקטיט במשפחת מינרלי החרסית. הוא מופיע בשתי צורות מובחנות, במקבץ עלעלי או כגושים חסרי צורה. לא ניתן לראות בטבע את הגבישים המרכיבים אותו. לצורה העלעלית יש את ברק אם הפנינה המודגש בשל הפצילות המושלמת המקבילה לשטח הפנים של המינרל. הלוחיות המרכיבות אותו ניתנות לכיפוף אך אינן גמישות ובדרך כלל מסודרות בתבנית קרניים היוצאות ממרכז משותף בקבוצות דמויות מניפה או כדוריות. אם מחממים סוג זה באש ישירה הוא משיר את העלעלים ומתנפח לממדים גדולים פי כמה מנפחו המקורי. מגלה תופעה זו, הכימאי רודולף הרמן (Rudolf Hermann‏ 1879-1805) שפעל במוסקבה, הוא שנתן ב-1829 למינרל את השם "פירופיליט". מקור השם ביוונית, "פּיר" היא אש ו"פילון" היא עלה. צבעם של שני הסוגים הוא לבן, ירוק חיוור, ירקרק או צהבהב. שני הסוגים רכים מאוד (1.5-1 בסולם מוס) ושמנוניים למגע. שני הסוגים דומים לכן לטלק. פירופיליט מצוי בסלעים מותמרים כדוגמת פיליט וצפחה, לרוב בחברת המינרל קיאניט, שהפירופליט הוא תוצר של התמרה שלו. גושים עלעליים בגוון ירוק חיוור דומים מאוד לטלק בצורתם מצויים בברסווסק שבמחוז סברדלובסק, סמוך ליקטרינבורג שבהרי אורל ובצרמט שבשווייץ. המרבצים הנרחבים ביותר מצויים באזור דיפ ריבר (Deep River) שבקרוליינה הצפונית, שם כורים פירופיליט בצורתו הגושית, בקרוליינה הדרומית ובג'ורג'יה שבארצות הברית. מרבצים חשובים של פירופיליט מצויים בסביבת העיירה אוטוסדאל (Ottosdal) שבדרום אפריקה, שם כורים פירופיליט לשימוש תעשייתי ובנוסף כורים בלוקים של פירופיליט הנמכרים תחת השם המסחרי "אבן פלא" (Wonderstone) ונועדו לגילוף פסלים. באוסטרליה כורים פירופיליט בשלושה אתרים בסמוך לפמבולה (Pambula) ב"חוף הספיר" (Sapphire Coast) שבניו סאות' ויילס. היצרנית הגדולה ביותר של פירופיליט היא קוריאה הדרומית ואחריה יפן וברזיל. נהוג להשתמש בפירופיליט כתוספת לקרמיקה על מנת להקטין את ההתרחבות בחום, כתוספת ללבנים חסינות אש, בייצור קוטלי חרקים, בצבעים ובמבודדי חשמל. בגושים של פירופיליט אותם כורים בדרום אפריקה נעשה שימוש כאבן בניין וכאבן למצבות. כמו גם לגילוף קישוטים וכלים. בסוג הפירופיליט הגושי נעשה שימוש כגיר לכתיבה על לוח או כגיר בשימוש חייטים לסימון מידות על בגדים וכאמצעי למנוע הדבקות של צמיג פנימי לצמיג חיצוני של אופניים לאחר תיקון נקר בגלגל. הסינים נהגו לגלף מסוג זה פסלונים קטנים וקישוטים מסוגים שונים. מינרלים רכים גושיים אחרים (סטיאטיט (steatite) ופיניט (pinite)) ששימשו גם הם לגילוף אצל הסינים נכללים יחד עם הפירופיליט תחת המונחים אגלמטוליט (agalmatolite) ופגודיט (pagodite). בשל הדמיון לטלק יש הנוהגים לכנות סלעים הבנויים מסוג זה בשם אבן־סבון (Soapstone), אך זוהי טעות. אבן־סבון היא אבן הבנויה בעיקר מטלק שהייתה בשימוש נרחב אצל הסינים לשם גילוף ויש לה מגע של סבון (מכאן שמה), אבל במגע באבן הבנויה מפירופיליט אין תחושה של סבון. באתר Mineral galleries פירופיליט באתר webmineral באתר USGS פירופיליט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
ליטן (עיירה)

ליטן (ברומנית: Liteni) היא עיירה ברומניה. העיירה ממוקמת בקרבת סוצ'אבה - בירת מחוז סוצ'אבה. ראשיתה של הקהילה היהודית בליטן הייתה בשנת 1804, אז התיישבו בה ארבעה עשר תושבים פטורים ממסים.[דרוש מקור] רוב היהודים השתקעו בה באמצע המאה ה-19, רובם בעלי מלאכה, בעיקר פרוונים ונגרים, ומקצתם חנוונים. קהילה מאורגנת של היהדות המקומית לא הייתה בעיירה ואת תפקידי הקהילה מילא ועד בית הכנסת. גם בית קברות לא היה בה והמתים הובאו לקבורה בבית העלמין ב-פלטיצ'ן (Falticeni). רב המקום היה ר' יוסף לנדאו (Landau, נולד ב-1791) שעבר לאחר מכן ל-יאשי (Iasi), ר' יוסף חיבר את ספר ההלכה "ברכת יוסף". ערב פרוץ מלחמת העולם הראשונה, כללה האוכלוסייה היהודית בליטן 4 פרוונים, 6 חייטים, 3 נגרים, 15 חנוונים, 3 בעלי מסבאות, שהיו גם סיטונאי תבואה. בידי יהודי אחד הייתה אחוזה של מטעי סלק סוכר בשטח של 50 דונם. לאחר האמנציפציה בשנת 1919 נבחר בליטן יהודי אחד למועצת העיירה. רדיפות היהודים בעיירה התחילו בימי שלטון גוגה-קוזה (Goga-Cuza), בשנת 1937. רבים מהיהודים נקנסו לפי חוק לשמירת הבריאות בתואנה שחנויותיהם אינן נקיות. פרק זה טעון עריכה. אנא תרמו לוויקיפדיה ועזרו לערוך אותו. הסיבה היא: ביאור הכוונה במשפט "מנהיגי יהודי ל'". עם נסיגת הצבא הרומני מבסרביה ביולי 1940, השליכו חיילים רומניים כמה יהודים מקרונות הרכבת בשעת נסיעתה. יהודים אחרים נכלאו ונפדו בידי מנהיגי יהודי ל'. עם פרוץ המלחמה בין רומניה לברית המועצות, ב-22 ביוני 1941, נצטוותה כל האוכלוסייה היהודית להתייצב לעת ערב ליד בנין העירייה, במקביל הודיע להם ראש העיירה בחשאי שעומדים לגרשם מן העיר. כשבאו יהודי העיירה בערב לבית העירייה אמר להם קצין הז'אנדארמריה שלפי צו מאת יון אנטונסקו יובלו למחרת הבוקר ברגל לעיר המחוז פלטיצ'ן. בעזרת ראש העיירה, קיבלו היהודים רשות לשכור עגלות. את מפתחות דירותיהם וחנויותיהם נאלצו למסור למפקד הז'אנדארמריה. משנתייצבו למחרת היום, עברה במקום שיירה של מכוניות צבאיות בדרך לחזית, כשבאחת מהן ישב אנטונסקו אשר התרעם על כי "היהודונים" טרם עזבו את המקום. לעת ערב הגיעו המגורשים לפלטיצ'ן, ושם נתקבלו על ידי היהודים שבעיר אשר השתדלו לסייע להם. לאחר המלחמה חזרו לליטן כ-20 משפחות יהודיות. הרוסים, בעוברם דרך העיירה, השתמשו בבית הכנסת כאורווה לסוסיהם. מבניין בית הכנסת נשארו רק הכתלים והגג. ארגון ה"ג'וינט" תרם כסף לתיקון הבניין, ואף סייע בכסף ובמזון ליהודים שחזרו. מדיה וקבצים בנושא ליטן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ליטן
מטסקוויה

מטסקוויה (שם מדעי: Metasequoia glyptostroboides) הוא מין יחיד בסוגו של עץ השייך לתת-משפחת הסקווים, וגדל באזור סצ'ואן-חוביי שבסין. הגזע והעלים דומים לאלו של סקוויה נאה, אך העץ נשיר באותה מידה כמו ברוש קירח ויכול לגדול גם בביצות. גזע העץ עשוי להתעקל אם יונח על קרקע לא ישרה. העץ גדל עד לגובה של כ-45 מטרים, כאשר קוטר הגזע הוא שני מטרים. נכון ל-2008) קיימים פרטים של מטסקוויה בני שישים שנה, המגיעים עד לגובה של 25–40 מטרים ולקוטר גזע של כ-1.3 מטרים. העלים מסודרים בסידור נגדי זה מול זה משני צידי הגבעול, אורכם 1 עד 3 ס"מ וצבעם ירוק בהיר כשהם רעננים, ואדום-חום בתקופת הנשירה. האצטרובל הוא בצורת כדור-אליפסואיד בקוטר 1.5 - 2.5 ס"מ, ויש להם 16 - 28 קשקשים המסודרים בסידור נגדי של ארבע שורות שהזווית בין כל אחד היא 90 מעלות. אורכם של האצטברולים המואבקים הוא 5–6 ס"מ, והם מבשילים כ-9 חודשים לאחר ההאבקה. באזורים שבהם האקלים חם האצטרובלים מייצרים דורבנים ארוכים, אך רק בתחילת האביב. עד כה התגלו שלושה מינים נכחדים של הסוג מטסקוויה: occidentalis‏, milleri‏ ו-foxii. המין Metasequoia occidentalis גדל בעבר בחלק המערבי של דקוטה הצפונית, וניתן למצוא מאובנים של יערות נרחבים של מטסקוויה באי אקסל הייברג שבצפון קנדה. שיגרו מיקי תיאר לראשונה את המטסקוויה כמאובן מהמזוזואיקון ב-1941, אך בשנת 1944 העץ התגלה מחדש בסין על ידי ז'אן ואנג. העץ לא נחקר עד ל-1946, לאחר שהסתיימה מלחמת העולם השנייה, ורק בשנת 1948 זוהה כמין חי של הסוג מטסקוויה על ידי ואן צ'ון צ'נג ויו הסן הסו. משלחת מטעם הגן הבוטני של אוניברסיטת הרווארד הגיע לסין ב-1948 על מנת לאסוף זרעים, וזמן קצר לאחר מכן החלו האוניברסיטאות לקבל שתילים לצורך גידול נסיוני. בשנות ה-80 התגלה כי עצי הדור השני בטיפוח סובלים ממוטציה גנטית העשויה לגרום להגברת הפגיעות למחלות, ולחוסר פוריות. הסיבה לכך הייתה שמקורם של רוב העצים היו שלושה עצים בלבד, מה שגרם להקטנת השונות הגנטית. בשנות ה-90 הגיעו לסין משלחות איסוף זרעים רבות על מנת לנסות לפתור את הבעיה שהתעוררה, על ידי הגדלת השונות הגנטית. מדיה וקבצים בנושא מטסקוויה בוויקישיתוף מטסקוויה, באתר ITIS (באנגלית) מטסקוויה, באתר NCBI (באנגלית) מטסקוויה, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) מטסקוויה, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) מטסקוויה, באתר Tropicos (באנגלית) מטסקוויה, באתר GBIF (באנגלית) מטסקוויה, באתר The Plant List (באנגלית) מטסקוויה, באתר IPNI (באנגלית) Metasequoia.org, אתר המוקדש למטסקוויה "רדווד השחר", אתר נוסף המוקדש למטסקוויה מטסקוויה באתר The Gymnosperm Database המטסקוויה ברשימה האדומה של איגוד השימור העולמי זני התרבות של המטסקוויה באתר Dave's Garden מטסקוויה באתר הרשימה האדומה של IUCN
ויאצ'סלב פומנקו

פרופסור ויאצ'סלב פומנקו (נולד ב-30 באוגוסט 1934), מהנדס בכיר בתאגיד החלל יוז'נוי, ולשעבר סגן המנהל של משרד התכנון יוז'נוי בתקופת ברית המועצות. היה עוזרו של מיכאיל יאנגל. חיבר למעלה מ-200 מאמרים מדעיים בנושאים שונים הקשורים להנעה רקטית. בעל שם עולמי בתחום הבקרה והדינמיקה של זרימת דלק ומחמצנים במנועים רקטיים, תחום עליו קיבל תואר דוקטור במכון הפוליטכני של חארקוב. עסק בפיתוח מערכות הנחיה לטיל הבליסטי SS-18, למשגר הלוויינים "זניט" ולמעבורת החלל הסובייטית בוראן. במקביל לעבודתו הטכנית והמחקרית עסק בהוראה באוניברסיטת דנייפרופטקובסק שבאוקראינה. כמהנדס צעיר היה נוכח בקוסמודרום בייקונור בעת שהתרחש אסון נדלין. עלה לישראל בשנות התשעים של המאה העשרים, מתגורר באשדוד. פרס ברית המועצות (1958) על פיתוח מערכת הכוון לתאים סולאריים המותקנים בלוויינים[דרוש מקור]. עיטור הדגל האדום של העמל[דרוש מקור] (פעמיים). קורות חיים ברוסית ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ויאצ'סלב פומנקו".
אטוליה

אֵטוֹליָה (ביוונית: Αιτωλία; ביוונית עתיקה נהגה אַייטוליה) הוא חבל ארץ הררי ביוון, בחופו הצפוני של מפרץ קורינתוס, ומהווה את חלקו המזרחי של המחוז המודרני אטוליה-אקארנאניה. הנהר אכלוס מפריד את אטוליה מאקארנאניה במערב; בצפון החבל גובל באפירוס ובתסאליה; במזרח הוא גובל במחוז מערב לוקריס; ובדרום שוכנת הכניסה למפרץ קורינתוס התוחם את גבולות אטוליה. בעת העתיקה כללה אטוליה שני חלקים: אטוליה הישנה במערב, מהאכלוס ועד לנהר אבינוס והעיר קאלידון; אטוליה החדשה במזרח, החל מנהר אבינוס וקאלידון ועד למחוז מערב לוקריס. חבל הארץ כולל אזור חופי פורה במיוחד, אך חלקו הפנימי הררי ושומם למדי. בהרים שוכנות חיות פרא רבות, כאלה שזכו לתהילת עולם במיתולוגיה היוונית בסצנת הציד אחר חזיר-הבר הקאלידוני. הליגה האיטולית מדיה וקבצים בנושא אטוליה בוויקישיתוף אטוליה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של יוון ובנושא יוון העתיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מדעי הרוקחות

מדעי הרוקחות הוא תחום ידע רפואי הכולל מספר ענפים עיקריים: רוקחות או פרמצבטיקה - (Pharmaceutics מהמילה היוונית φάρμακον) עוסקת במחקר ופיתוח צורות המתן של תרופות. בין צורות המתן הנפוצות: כדורים, קפסולות, פתיליות, סירופים, תרחיפים, זריקות ומדבקות עוריות. התחומים שנמצאים כיום בחזית מחקר הרוקחות הם: תרופות בשחרור מושהה, דרכי מתן חדשות של מולקולות ביולוגיות גדולות (מלבד זריקות), תרופות בשתלים רפואיים, תרופות מונחות איבר או רקמה, מתן יעיל של חומר גנטי. רוקחות קלינית - ענף ברוקחות שבו רוקחים נותנים שירות שמטרתו להבטיח שהטיפול התרופתי שמקבל החולה הוא היעיל ביותר, הבטוח ביותר והנחוץ ביותר. רוקחים קליניים פועלים לשיפור בריאות החולה, איכות החיים שלו ומניעת מחלות ובעיות שנובעות מתרופות. בישראל ניתן למצוא רוקחים קליניים בחלק מבתי החולים, בקופות החולים, בחלק מהמרפאות הגריאטריות וכרוקחים עצמאיים. רוקחים קליניים הם בעלי תואר מתקדם (מוסמך אוניברסיטה או בעלי תואר Pharm D).[דרושה הבהרה][דרוש מקור] הם פועלים בשתוף פעולה הדוק עם הרופאים ועם ספקי בריאות אחרים. כימיה תרופתית - חוקרת את סינתזת התרופות. פרמקולוגיה - עוסקת בחקר השפעת חומרים פעילים ביולוגית על יצורים חיים. פרמקוקינטיקה - ענף במדע הפרמקולוגיה העוסק בהשפעת תרופות על הגוף, ובתנועת התרופה בתוך הגוף. במקרים רבים לא נעשית הבחנה בין רוקחות ובין מדעי הרוקחות, והמושג הראשון משמש לעיתים קרובות לתיאור מדעי הרוקחות כולם. העוסק במקצוע הרוקחות הוא רוקח - אדם בעל תואר בוגר ברוקחות - B.Sc.Pharm, או תואר מקביל. ורישיון רוקח של רשויות הבריאות במדינתו. רוקח הוא בעל ידע בנושאי מינון, אינטראקציות והשפעותיהן של תרופות. העוסק במדעי הרוקחות הוא חוקר, בעל ידע ברוקחות, אך אינו בהכרח מתפרנס כרוקח בבית מרקחת. מדעי הרוקחות (ורוקחות בכלל זה) נלמדים באוניברסיטאות, בישראל ניתן ללמוד מדעי הרוקחות באוניברסיטת בן-גוריון (בית הספר הוקם על ידי צבי בן-צבי בשנת 2001) ובאוניברסיטה העברית. בית מרקחת רוקח מדיה וקבצים בנושא מדעי הרוקחות בוויקישיתוף אגף הרוקחות במשרד הבריאות מידע באתר של ארגון הרוקחות בישראל רוקחות קלינית באתר משרד הבריאות לי צ'יפמן, דמותו של הרוקח בעיני לקוחותיו בתקופה הממלוכית, ג'מאעה, 2009 מדעי הרוקחות, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) רוקחות, דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא רפואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.