laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
תחנת השירות של מיקי

תחנת השירות של מיקי (באנגלית: Mickey's Service Station) הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי משנת 1935 שהופק על ידי וולט דיסני הפקות והופץ על ידי יונייטד ארטיסטס. הסרט, שבו מככבים מיקי מאוס, דונלד דאק וגופי בתור מכונאי רכב, היה גם ההופעה האחרונה בשחור-לבן של דונלד, גופי ופיט וסרט ההנפשה בשחור-לבן הלפני אחרון שהופק על ידי דיסני (האחרון הוא "הקנגורו של מיקי" שיצא כחודש מאוחר יותר). זהו גם ההצטוותות הראשונית של השלישייה הקלאסית – מיקי, דונלד וגופי. את הסרט ביים בן שרפסטין, שבאותו זמן ביים רק סרטים קצרים של "סימפוניות טיפשיות", ודיבבו בו וולט דיסני, קלרנס נאש, פינטו קולביג ובילי בלטשר. זהו הסרט הקצר ה-74 בסדרת סרטי "מיקי מאוס" שיצאו לאקרנים והחמישי באותה השנה. הסרט עבר מאוחר יותר צביעה מחדש. מיקי מאוס, דונלד דאק וגופי עובדים יחד בתחנת שירות לרכב בתור מכונאי רכב המתקנים מכונית שבורה. עד מהרה מגיע פיט רגל-עץ ודורש מהם לתקן רעש של חריקה בצמיג שלו עד לחזרתו בעוד 10 דקות. מיקי מגלה חגב תקוע בתוך המכונית והשלישייה מרסקת כמה מחלקי המכונית בפטישים בניסיון לתפוס את החגב הסורר, כשבסופו של דבר הרכב נהרס וניזוק. כשהם מבחינים שפיט אמור להגיע בכל רגע, החבורה מתחילה בעבודת תיקון המכונית, אך למעשה הם פוגעים אחד בשני באופן קומי. דונלד מקבל מכות בפניו מחלקי הרכב, מיקי מתקשה לתקן את אחד הצמיגים ולגופי נתקעה הרגל בדלי לפני שהוא מחליק כמו מטורף על בריכת שמן. כשפיט מגיע, המכונית לא מתניעה. השלושה מתרחקים על קצות האצבעות בזמן שדעתו של פיט מוסחת בניסיון ההתנעה. הם צופים מהצד כיצד המכונית מתחילה להכות את פיט ומפרקת את עצמה, משאירה רק את המנוע שלם. המנוע פוצח במרדף אחרי פיט, תוך שהוא נתקע בו ומגלח את חלקו האחורי. מיקי מאוס – וולט דיסני דונלד דאק – קלרנס נאש גופי – פינטו קולביג פיט – בילי בלטשר אם כי זוהי הופעתו השלישית של דונלד בשחור-לבן (אחרי "ההתרמה לבית היתומים" ו"חוטף הכלבים"), סרט זה מציין את הפעם האחרונה שלו בשחור-לבן. זוהי הפעם האחרונה שפיט הופיע עם רגל-העץ הידועה לשמצה שלו, מראה זה ישוב 69 שנים מאוחר יותר בסרט "מיקי, דונלד, גופי: שלושת המוסקטרים" משנת 2004. היעלמותה של רגל-העץ הייתה בגלל שהאנימטורים התקשו לזכור באיזו רגל היא אמורה להיות, והחליטו שיהיה פשוט יותר לתת לפיט שתי רגליים. רגל-העץ של פיט תחזור לצמיתות באתחול האחרון של מיקי מאוס מאת פול ראדיש. הסרט הציג את מיקי מאוס, דונלד דאק וגופי כשלישייה קומית, שתהפוך לאחר מכן לנוסחה פופולרית בסרטי דיסני. דוגמאות אלו כוללות את "מכבי האש" (1935), "עוברים דירה" (1936), "ציידי האיילים", "מנקי השעון", "רוחות בודדות" (1937), "בונים סירה", "הטריילר של מיקי", "ציידי הלווייתנים" (1938), "הגוררת של מיקי" (1940) ו"מיקי, דונלד, גופי: שלושת המוסקטרים" (2004). סרט זה מוצג כאחד משלבי המעבר במשחק הווידאו "Epic Mickey 2: The Power of Two". "תחנת השירות של מיקי", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "תחנת השירות של מיקי", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) Kaufman, J.B.; Gerstein, David (2018). Walt Disney's Mickey Mouse: The Ultimate History. Cologne: Taschen. ISBN 978-3-8365-5284-4. Lenburg, Jeff (1999). The Encyclopedia of Animated Cartoons. Checkmark Books. pp. 108–109. ISBN 0-8160-3831-7. נבדק ב-6 ביוני 2020. {{cite book}}: (עזרה)
אודישן עיוור

אודישן עיוור הוא אודישן שבה זהות המבצע מוסתרת מהשופטים, כדי למנוע הטיה בקרב השופטים. האודישן מתקיים, בדרך כלל, מאחורי מסך, כך שהשופטים לא יוכלו לראות את המבצע. אודישנים עיוורים נחשבים כחלק מהסטנדרט לחיפוש מוזיקאים בתזמורות סימפוניות. בשנות ה-70 של המאה ה-20, בסיסט הג'אז והפסיכולוג הקליני האמריקאי ארט דייוויס הגיש תביעה שלא התקבלה נגד הפילהרמונית של ניו יורק בגין גזענות. יש הטוענים כי אף על פי שהתביעה שלו לא התקבלה על ידי בית המשפט האמריקאי, היא סללה את הדרך למערכת הנוכחית של אודישינים עיוורים בתזמורות סימפוניות. ב-1980 נבחרה נגנית הטרומבון האמריקאית אבי קונאנט (אנ'), לנגנית הטרומבון הראשית של הפילהרמונית של מינכן לאחר שעברה אודישן עיוור, אך מאוחר יותר הופלתה מגדרית על ידי המנצח הרומני סרג'יו צ'ליבידאקה. בהוראתו של צ'ליבידאקה, קונאנט נאלצה לקבל את תפקיד נגנית המשנה של התזמורת, ולקבל פחות מעמיתיה הגברים. לאחר מאבק משפטי של כ-12 שנה, פסק בית המשפט לטובתה של קונאנט. ערעור על ההחלטה נכשל, וקונאנט קיבלה שכר כמו עמיתיה הגברים. על פי מחקר מ-2001 של הכלכלניות האמריקאיות, ססיליה רוז וקלודיה גולדין, ביצוע אודישנים עיוורים לתזמורות סימפוניות אמריקאיות הגדילה את ההסתברות שאישה תהיה בתזמורת ב-50 אחוזים. לפי מחקר זה, מתוך תזמורות נבחרות, כ-10% מחברי התזמורות ב-1970 היו נשים, לעומת כ-35% מחברי התזמורות באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20. רוז וגולדין טוענות כי העלייה בהופעתן של נשים בתזמורת הגיעה בשל ביצועם של האודישינים העיוורים, אם כי הן מודות שלחישוב שלהן היו טעויות תקן גדולות. ב-2010, תוכנית הכישרונות התחרותית, The Voice of Holland (אנ'), הציגה את השימוש באודישנים עיוורים לתוכניות כישרונות משודרות. לאחר מכן, הפורמט זכה לעשרות גרסאות בין-לאומיות. סמיות כפולה העדפה מתקנת Stewart, Jocelyn Y. (5 באוגוסט 2007). "Art Davis, renowned bassist, dies at 73". Los Angeles Times obituary. Seattle Times. אורכב מ-המקור ב-2011-09-21. נבדק ב-2012-12-28. {{cite web}}: (עזרה) Osborne, William. "Blind Auditions and Moral Myopia". osborne-conant.org. ארכיון מ-2013-02-10. נבדק ב-2012-12-28. "Abbie Conant in the Munich Philharmonic". ארכיון מ-2013-04-06. נבדק ב-2023-03-20. "A Trombonist Got a Job with the Munich Philharmonic. Then She Fought Them in Court for 13 Years. | WQXR Editorial". ארכיון מ-2022-11-29. נבדק ב-2023-03-20. Golden, Claudia (4 בספטמבר 2000). "Orchestrating Impartiality: The Impact of "Blind" Auditions on Female Musicians". American Economic Review. 90 (4): 715–741. doi:10.1257/aer.90.4.715. ארכיון מ-2019-02-20. נבדק ב-2019-02-20. {{cite journal}}: (עזרה)
מצעד הגאווה בסאו פאולו

מצעד הגאווה בסאו פאולו (בפורטוגזית: Parada do Orgulho LGBTQ de São Paulo) הוא מצעד גאווה שנתי המתקיים בסאו פאולו, ברזיל, מאז 1997 (למעט שנת 2020 בשל מגפת הקורונה בברזיל). זהו מצעד הגאווה הגדול ביותר בדרום אמריקה, והוא נחשב, על ידי גינס שיאי גינס כמצעד הגאווה הגדול ביותר בעולם החל משנת 2006 עם נוכחות של 2.5 מיליון איש. מצעד הגאווה שבר את שיא הגינס בשנית, ב-2009 עם ארבעה מיליון משתתפים. ככל הידוע, מצעד הגאווה החזיק בשיא גינס ב-2006–2016. ב-2017, השתתפו במצעד הגאווה חמישה מיליון איש. נכון ל-2019, במצעד הגאווה משתתפים 3–5 מיליון איש בכל שנה. ב-2019, מצעד הגאווה היווה האירוע השני, אחרי הקרנבל הברזילאי, המרוויח ביותר בסאו פאולו. מצעד הגאווה והאירועים הנלווים אליו מאורגן, מאז 1999, על ידי הארגון הלהט"בי APOGLBT (פור'). ב-2010, עיריית סאו פאולו השקיעה מיליון ריאל ברזילאי במצעד הגאווה. מצעד הגאווה, שאורכו כ-4.2 ק"מ, מתחיל במוזיאון האמנות של סאו פאולו, ועובר דרך שדרות פאוליסטה, ומסתיים בכיכר רוזוולט (אנ'). מדיה וקבצים בנושא מצעד הגאווה בסאו פאולו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מצעד הגאווה בסאו פאולו מצעד הגאווה בסאו פאולו, ברשת החברתית פייסבוק מצעד הגאווה בסאו פאולו, ברשת החברתית אקס (טוויטר) Ripardo, SÉRGIO (28 במאי 2008). "Guinness exclui recorde da Parada Gay - 28/05/2008". Folha Online. ארכיון מ-2019-07-09. נבדק ב-2019-07-09. {{cite web}}: (עזרה) Lawler, Opheli Garcia (18 ביוני 2017). "Brazil Holds World's Largest Pride Parade". The Fader (באנגלית). ארכיון מ-2019-06-03. נבדק ב-2019-07-09. {{cite web}}: (עזרה) Sheets, Cassie (1 ביוני 2017). "10 Things You Didn't Know About Pride". Pride.com (באנגלית). ארכיון מ-2019-07-09. נבדק ב-2019-07-09. {{cite web}}: (עזרה) "Pride 2019: The world's 15 biggest LGBTQ celebrations, from New York to Tel Aviv". USA Today Travel (באנגלית). 10 ביוני 2019. ארכיון מ-2019-07-03. נבדק ב-2019-07-08. {{cite web}}: (עזרה) Nomadic Boys (11 ביוני 2019). "South America's best Pride parades". Lonely Planet (באנגלית). ארכיון מ-2019-07-09. נבדק ב-2019-07-09. {{cite web}}: (עזרה) "R$403 milhões: Parada LGBT ultrapassa F1 como evento mais lucrativo de São Paulo". Almanaque SOS (בBrazilian Portuguese). 2019-07-01. ארכיון מ-2021-06-10. נבדק ב-2021-06-09. Investments of the City Hall of São Paulo – LGBT Parade (ארכיון)
STS-130

STS-130 היא משימה בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א, ששוגרה ב-8 בפברואר 2010. המטרה הייתה להביא מודול מגורים חדש "טרנקוויליטי" (שלווה), ואת מודול "קופולה" לבצע מספר ניסויים. בנוסף הובאו חלקי חילוף ומצרכים שונים. מפקד: ארצות הברית ג'ורג' זאמקה טייס:ארצות הברית טרי ורטס מומחה משימה:ארצות הברית רוברט בנקן מומחה משימה:ארצות הברית ניקולס פטריק מומחית משימה:ארצות הברית קתרין הייר מומחה משימה:ארצות הברית סטיבן רובינסון השיגור היה מתוכנן לביצוע ב-7 בפברואר 2010. לאחר תחילת ספירה מאחור התברר שבהתאם לתנאי מזג האוויר באתר רצוי לדחות אותו ליום אחר. השיגור בוצע ב-8 בפברואר 2010. ב-10 בפברואר בוצע חיבור למודול "הרמוני של תחנת החלל הבין-לאומית בה פעלה משלחת מס' 22 בפיקוד ג'פרי ויליאמס. לאחר עגינה החלו עבודות בשחרור מודולים חדשים מתא המטען של המעבורת בעזרת זרוע רובוטי. כמו כן החלה העברת מצרכים לתחנת החלל. ג'פרי ויליאמס החל בתיקון מערכת המים בעזרת חלקי חילוף שהובאו. ב-12 בפברואר בוצע פעילות חוץ רכבית בה השתתפו בנקן ופטריק. במהלך הפעילות בוצעו עבודות הקשורות לחיבור מודול "טרנקוויליטי" למערכות תחנת החלל. משך הפעילות הייתה כ-6.5 שעות. לאחר סיום הפעילות היה ניתן לפתוח דלתות למודול החדש. ב-13 בפברואר החלה העברת ציוד למודול זה. ב-14 בפברואר בוצע פעילות חוץ רכבית בה השתתפו בנקן ופטריק. במהלך הפעילות בוצעו עבודות הקשורות לחיבור מודול "טרנקוויליטי" למערכות תחנת החלל והכנות לתחילת שימוש במודול "קופולה". הפעילות נמשכה כ-6 שעות. ב-15 בפברואר מודול "קופולה" בעזרת זרוע רובוטי של תחנת החלל חובר למקום החדש בחלק האחורי של מודול "טרנקוויליטי". ב-17 בפברואר בוצע פעילות חוץ רכבית שלישית בה השתתפו בנקן ופטריק. בפעי לות זו הושלמו עבודות חיבור מודולים חדשים למערכות תחנת החלל. הפעילות נמשכה כ-8 שעות. ב-18 בפברואר נמשכה העברת הציוד למודול "טרנקוויליטי" והחל ניפוח חמצן למודול "קופולה". ב-19 בפברואר ויליאמס וזאמקה חתכו "סרט אדום" בכניסה למודול "קופולה" והוא הוכרז מבצעי. במרכז המודול הותקן אבן שהובא מהירח על ידי צוות אפולו 11. בסוף היום נסגרו מעברים בין המעבורת לבין תחנת החלל. משקל תחנת החלל גדל בכ-15.75 טון והגיע ל-363 טון. ב-20 בפברואר מעבורת החלל התנתקה מתחנת החלל והחלו הכנות לנחיתה. הנחיתה בצוע בהצלחה במסלול נחיתה מס' 15 במרכז החלל קנדי. ערך מורחב – פעילות חוץ רכבית משימות מעבורות החלל מדיה וקבצים בנושא STS-130 בוויקישיתוף STS-130, באתר "הידען" דף המשימה באתר נאס"א תיאור המשימה סרטון של המשימה דיווח לעיתונות
ג'יי. די. פארדו

חורחה דניאל פארדו (באנגלית: Jorge Daniel Pardo; נולד ב-7 בספטמבר 1980) הוא שחקן אמריקאי, המוכר בעיקר מתפקידו בתור יחזקאל "איזי" רייס בדרמת הפשע "כנופיית המאיה" (2018–2023) ומהופעתו בתור ג'ק טורטו הצעיר בסרט "מהיר ועצבני 9" (2021). פארדו נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה, אביו מארגנטינה ואמו מאל סלוודור. בשנת 2006 שיחק בתפקיד אדוארד ארחראוחו בסרט הטלוויזיה "נערה כמוני: סיפורה של גוון אראוחו". לפארדו היו גם תפקידים בסדרות הטלוויזיה "Drive" של רשת פוקס ו-"Hidden Palms" ששודרה ברשת CW. שתי הסדרות בוטלו לאחר העונות הראשונות שלהן. בשנת 2008 שיחק פארדו גילם את סנטיאגו הצעיר בסרט "ערבה בוערת". בשנת 2012 הוא שיחק בסרט "דמדומים 4: שחר מפציע - חלק 2". בשנים 2012–2014 פארדו גילם את "נייט"/ג'ייסון בסדרת המדע הבדיוני של NBC "מהפכה" בכיכובו של בילי ברק. פארדו גם כיכב בסדרת הטלוויזיה "השליחים" ששודרה בשנים 2014–2015. בשנת 2018 החל לשחק בתפקיד ראשי לצד קלייטון קרדנאס בסדרת הטלוויזיה, כנופיית המאיה. באוגוסט 2022 לוהק פארדו לתפקיד בסרט "שומר הברים". מדיה וקבצים בנושא ג'יי. די. פארדו בוויקישיתוף ג'יי. די. פארדו, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ג'יי. די. פארדו, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג'יי. די. פארדו, באתר Metacritic (באנגלית) MacKenzie, Carina Adly (12 בספטמבר 2012). "'Revolution's' JD Pardo: What's in his wallet and 9 more things to know". Zap2it. אורכב מ-המקור ב-5 במרץ 2013. נבדק ב-10 במרץ 2013. {{cite web}}: (עזרה) J.D. Pardo. "Breaking Dawn Casting News: JD Pardo Is `Nahuel`, Confirmed By Summit - Breaking Dawn Part 2". Breakingdawnmovie.org. 25 בפברואר 2011. אורכב מ-המקור ב-26 בנובמבר 2012. נבדק ב-9 באוקטובר 2012. {{cite web}}: (עזרה) "JD Pardo Bio - Revolution TV Show". 14 באוקטובר 2012. אורכב מ-המקור ב-7 בנובמבר 2012. נבדק ב-11 באוקטובר 2012. {{cite web}}: (עזרה) Jon Mendelsohn, Time Alone: Clayton Cardenas to Star Opposite Taraji P. Henson in Drama, Collider, ‏3 במאי 2022 Matt Grobar, Deadline, Deadline, ‏3 ביולי 2022
גבול גרמניה–צרפת

גבול גרמניה–צרפת (בגרמנית: Grenze zwischen Deutschland und Frankreich; בצרפתית: Frontière entre l'Allemagne et la France) הוא הגבול המפריד בין גרמניה לצרפת. אורכו 448 קילומטרים, וכמחצית ממנו עובר לאורך הריין. ראשיתו של גבול גרמניה–צרפת במאה ה-17 והאמנות השונות בעקבות מלחמת שלושים השנים (1618–1648), החל משלום וסטפאליה (1648) והסכמי ניימכן (1678–1679), מסמנות את הריין כגבול בין ממלכת צרפת למדינות גרמניה השונות. הגבול בפועל נקבע בקונגרס וינה ב-1815. הגבול השתנה לאחר התבוסה הצרפתית במלחמת צרפת–פרוסיה (1870–1871), אז נאלצה הרפובליקה הצרפתית השלישית למסור את אלזס-לורן לקיסרות הגרמנית החדשה. השטח הוחזר לאחר מכן לצרפת 48 שנים מאוחר יותר לאחר חוזה ורסאי ב-1919, לאחר תבוסתה של הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה. הגבול השתנה שוב בשנת 1941 כאשר גרמניה הנאצית סיפחה דה פקטו את האזור (לא מתוקף אמנה כלשהי וללא הכרה משפטית בין-לאומית). הגבול הנוכחי הוקם מחדש לאחר תבוסת גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה. הגבול עוקב אחרי הריין העליון (אנ') מנקודת מפגש הגבולות עם הגבול הצרפתי–שווייצרי והגרמני–שווייצרי בבזל (47°35′24″N 7°35′20″E﻿ / ﻿47.590°N 7.589°E﻿ / 47.590; 7.589), ועובר בין שטרסבורג לאופנבורג. הריין מהווה את הגבול המזרחי של אלזס בצד הצרפתי ואת הגבול המערבי של מדינת באדן-וירטמברג בצד הגרמני. במעלה הזרם בקרלסרוהה (48°58′01″N 8°14′02″E﻿ / ﻿48.967°N 8.234°E﻿ / 48.967; 8.234)עוזב הגבול את הריין, חותך מערבה ויוצר את הגבול הצפוני של אלזס ולורן בצד הצרפתי ואת הגבול הדרומי של ריינלנד-פפאלץ וחבל הסאר בצד הגרמני. הוא חולף על פני זארבריקן, פטיט-רוסל, פריימינג-מרלבך, קרוצוולד, אוברהרן, ופוגש את כביש E29 של האיחוד האירופי לפני שהוא מסתיים בנקודה המשולשת הגרמנית–צרפתית–לוקסמבורגית על המוזל ליד העיירה שנגן (49°27′36″N 6°22′08″E﻿ / ﻿49.460°N 6.369°E﻿ / 49.460; 6.369). בשל מיקומה בין שלוש המדינות נבחרה העיירה כאתר הסמלי לחתימת הסכם שנגן בין צרפת, גרמניה ומדינות בנלוקס ב-1985. גאוגרפיה של גרמניה גאוגרפיה של צרפת יחסי גרמניה–צרפת משמר הריין מדיה וקבצים בנושא גבול גרמניה–צרפת בוויקישיתוף
סטפן אלכסנדרובסקי

סטפן אלכסנדרובסקי (ברוסית: Степан Александровский;‏ 25 בדצמבר 1842 – 1 בפברואר 1906) היה צייר דיוקנאות וצבעי מים רוסי. בנעוריו הוא תכנן לפתח קריירה ברפואה, אך עד מהרה מצא את עצמו נמשך לאמנות. להגשמת היעד הזה, הוא עבר לסנט פטרסבורג והחל שיעורי אודיטינג באקדמיה הקיסרית לאמנויות. אחד מדיוקנאותיו זכה במדליית כסף קטנה בשנת 1861. הוא היה משתתף קבוע בתערוכות האקדמיה וזכה בתואר "אמן" בשנת 1864. מאוחר יותר הפך ל"אמן מן השורה הראשונה" (1869). הוא זכה בתואר "אקדמי" בשנת 1874 על דיוקנו של שר המלחמה, דמיטרי מיליוטין. עד 1884, הוא היה "אמן חופשי" וחבר כבוד באקדמיה. הוא היה אחד מהחברים המייסדים של אגודת צבעי המים הרוסיים. בין יצירותיו הידועות ביותר ניתן למצוא סדרת אלבומי דיוקנאות: שלושים מנהיגים מכובדים ממרכז אסיה שהגיעו למוסקבה להכתרת אלכסנדר השלישי (1884); ארבעים וחמישה מאבירי מסדרים צבאיים שונים (1886) וחברי שגרירות של האמיר מבוכרה (1889). הוא גם סיפק איורים למספר כתבי עת והשתתף בתערוכות שערכה החברה האימפריאלית לעידוד האמנויות. מדיה וקבצים בנושא סטפן אלכסנדרובסקי בוויקישיתוף "Александровский, Степан Федорович". Brockhaus and Efron Encyclopedic Dictionary: In 86 Volumes (82 Volumes and 4 Additional Volumes). St. Petersburg. 1890–1907. Kenneth, Stepan Alexandrovsky, www.rusartnet.com (באנגלית בריטית) ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "סטפן אלכסנדרובסקי".
יובל הרינג

יובל הרינג (נולד ב-21 במרץ 1983) הוא מוזיקאי, מפרסם ישראלי, וסולן להקת הרוק "ועדת חריגים" (אנ'). הרינג גדל ברמת השרון, למד בתיכון אלון במגמת אמנות, והוא בעל תואר ראשון בהיסטוריה של האמנות מאוניברסיטת תל אביב. הרינג החל את הקריירה המוזיקלית שלו כנגן גיטרה וסולן בימי התיכון, ב-2001, כשהקים את הלהקה "הבקרים הרועשים" יחד עם הגיטריסט אבינועם שטרנהיים. לאחר השחרור מהצבא, הקימו יחד את להקת המת' רוק "לבנון" יחד עם אדם לסלבסקי (באס) ואלחנדרה לוי (תופים), שמאוחר יותר הוחלפו באבישי לונדנר (באס) ואדם כץ (תופים). בסוף 2005 הקליטו את אלבום הבכורה שלהם, Sunken City, שיצא בלייבל פאסט מיוזיק והושק בהופעה במועדון ה"פטיפון". ב-2007 יצאו למסע הופעות בן חודשיים בצפון אמריקה, ומשחזרו השיקו את אלבומם השני, שהופץ בארץ על ידי פאסט מיוזיק ובארצות הברית בלייבל הטקסני Australian Cattle God. בשנת 2005 היה ממקימי הלייבל "פית/קית", יחד עם דני הדר וסיוון שדמון - ששימש בית ללהקות ערופי שפתיים, The Dogs, NX2, Two States ודני הדר. ב-2008, בזמן שחי בברלין, הקים את להקת האינדי המקומית TV Buddhas יחד עם מיקי טריאסט ואחיה. הם ניגנו תחת השפעות הוולווט אנדרגראונד ובלאק סבאת', והופיעו מעל 1,000 פעמים ברחבי אירופה, במסע הופעות שהסיט את הפעילות של להקת לבנון הצידה, עד שזו התפרקה ב-2012. לאחר שחזר לארץ, החליט הרינג להוציא לאור את שיריו שנכתבו במקור בעבור להקה אחרת – ויצר קשר עם המתופף יובל גוטמן והבסיסט דן בלוך. השלישייה החלה לעשות חזרות בחדר חזרות שנמצא במקלט של בית ספר יסודי וכינתה את עצמה "ועדת חריגים". אלבום הבכורה של הלהקה, The World Is Well Lost (אנ'), הופק על ידי קייל "סליק" ג'ונסון והוקלט בדירה של הלהקה בתל אביב. האלבום התפרסם ב-2013 דרך חברת התקליטים הישראלית אנובה מיוזיק והלייבל האמריקאי העצמי Warm Ratio. בשנת 2014, הלהקה יצאה לסיבוב ההופעות הראשון שלה בארצות הברית. בשנת 2015 יצא האלבום השני של הלהקה - "Sinking as a Stone". בשנת 2022 השתתף בסרט התיעודי "עצבני ומהיר: הסיפור של פאסט מיוזיק והפטיפון" של עמית איצקר. הרינג הקים מספר לייבלים עצמאיים. ראשית היה Fish In The Water, שהוציא ריליסים לשאריות מסצנת הפטיפון כמו אכזבות' ואדם קומן, ובשנת 2017 הקים את הלייבל "נוער אבוד" - שייצג את סילבי ז'אן וסא"ל חרדלי. הלייבל הוציא גם ויניל וקסטות, הראשונה שבהם בשיתוף הלייבל Burger World: בה נכללים 12 שירים של להקות חדשות ששרות בעברית, כחלק מסדרה שסוקרת סצנות אינדי ברחבי העולם. בשנים 2007–2008 ושוב בשנת 2010 הפיק את פסטיבל פולקל'ה – פסטיבל פולק–אינדי–סינגר־סונגרייטרס שהתקיים פעמיים בשנה והציב על במה אחת אמני שוליים לצד אמנים מוכרים. בשנים 2012–2014, יחד עם ירדן אלבוחר, זואי פולנסקי ועדו רמון, הפיק הרינג את "נשף חלל", סדרת אירועים של הופעות וארט ברוח חללית[דרושה הבהרה] – שהתחיל במועדון התיבה והמשיך למועדון הפסאז'. בשנת 2013 הקים את חברת יחסי הציבור והשיווק 'אנלוג' שייצגה אמנים כמו רמי פורטיס, נצ’י נצ’, ג’יין בורדו, כהן@מושון, קותימן ולירון עמרם. מאז 2018, לצד שותפו אייל בסון, יובל הרינג משמש כמנכ"ל חברת הפרסום והשיווק MODUS. ב-2022 הקים את חנות הקומיקס "האגם הגווע" ברחוב לבונטין בתל אביב. יובל הרינג, ברשת החברתית פייסבוק יובל הרינג, ברשת החברתית פייסבוק חוגגים עם הלייבל "פית/קית", באתר ynet, 28 בינואר 2010 אור ברנע, פסטיבל פולקל'ה יתקיים בתל אביב, באתר ynet, 12 בפברואר 2007 אורי זר אביב, המוסיקאים שרוצים לעשות נשף בחלל, באתר הארץ, 16 בדצמבר 2012
לודוויג בונשטדט

לודוויג בונשטדט (באנגלית: Ludwig Bohnstedt; ‏27 באוקטובר 1822 – 3 בינואר 1885) היה אדריכל בלטי-גרמני, אשר בילה חלק ניכר מהקריירה שלו בתורינגיה. הוא נולד ברוסיה, למהגרים גרמנים, והחל את לימודיו בבית הספר סנט פיטר. ב-1839, בהיותו בן שבע-עשרה, נרשם לאוניברסיטת ברלין, שם למד פילוסופיה, אך עד מהרה פרש לטובת לימודי אדריכלות באקדמיה הפרוסית לאמנויות, אצל היינריך שטראק. הוא חזר לסנט פטרסבורג ב-1843, ומצא תפקיד בסטודיו של רודולף ז'ליאזביץ' . כשהיה שם, הוא לקח שיעורים באקדמיה האימפריאלית לאמנויות וזכה בתואר "אמן חופשי". בסוף שנות ה-40 הוא מונה לאדריכל חצר המלכות- עזר בשיקום נכסים מלכותיים. ב-1850 נישא לאולגה ואן דר ולייט (1833–1906). נולדו להם חמישה ילדים, ביניהם ארנסט (1851-1908), מנהל ייצור, אלפרד (1854–1906), שגם הפך לאדריכל, ואידה (1858–1916), ציירת. מ-1851 עד 1854, הוא היה האדריכל הראשי של ממשלת רוסיה. לאחר 1858, הוא היה חבר מועצה ופרופסור באקדמיה הקיסרית. במהלך תקופה זו השתתף בתחרויות עיצוב רבות, בעיקר בגרמניה, אך גם באנגליה, ספרד ואיטליה. התמקדות זו בגרמניה, כמו גם שיקולי בריאות, הובילו אותו לעיר גוטה, שם הוא ומשפחתו התיישבו ב-1862, והוא עבד כאדריכל רשמי של העיר. הוא שימש כ"סנאטור" של כבוד לבניית מבנים שם, מ-1866 עד 1871. בשנה שלאחר מכן, הוא נכנס למה שתהפוך לתחרות החשובה ביותר שלו; תכנון בניין חדש לרייכסטאג בברלין. למעלה ממאה אדריכלים הגישו הצעות. עיצובו זכה בפרס הראשון. בשל סוגיות פוליטיות וכספיות לא פתורות, הבנייה נדחתה ללא הגבלת זמן. ייתכן שחלק מהמעורבים חשו אי נוחות ממוצאו הזר. בכל מקרה, הוא הוציא את העניין מדעתו והמשיך לתחרויות אחרות; זכה באחת עבור המטה החדש של בנק פינלנד בשנת 1876. בינתיים, הוא גם הפך לחבר באקדמיה הפרוסית (1874), וחבר כבוד באקדמיה לבניין באמסטרדם (1875). ואז, בשנת 1881, פרויקט הרייכסטאג קם לתחייה, אך במקום להשתמש בעיצובו, הוכרזה תחרות חדשה. ניסיונותיו לשנות החלטה זו לא הועילו. רבים מעמיתיו לא תמכו בו, ואמרו שעיצוביו בני כמעט עשר היו מיושנים. הוא הגיש בחוסר רצון עיבוד מחדש של תוכניותיו. הם זכו לתשומת לב מועטה ובשנת 1882, החוזה עבר לפול וואלוט, אדריכל מפרנקפורט. בשנת 1883 לקה באירוע מוחי שגרם לו להפסיק לעבוד, ונפטר בינואר 1885. מדיה וקבצים בנושא לודוויג בונשטדט בוויקישיתוף Max Berbig (1903), "Bohnstedt, Ludwig", Allgemeine Deutsche Biographie (ADB) (in German), vol. 47, Leipzig: Duncker & Humblot, pp. 84–87 Dieter Dolgner: Architektur im 19. Jahrhundert. Ludwig Bohnstedt, Leben und Werk, Hermann Bohlaus Nachfolger, Weimar, 1979 Helmut Roob and Günter Scheffler: Gothaer Persönlichkeiten, 2nd ed., Rhino-Verlag, 2006, pg.23
היינריך שטראק

היינריך שטראק (בגרמנית: Heinrich Strack;‏ 6 ביולי 1805 – 13 ביוני 1880) היה אדריכל גרמני של אסכולת שינקל. יצירותיו הבולטות כוללות את עמוד הניצחון של ברלין. אביו, אנטון וילהלם שטראק, היה צייר דיוקנאות. אחיה של אמו היה יוהאן היינריך טישביין (אנ'), צייר דיוקנאות והיסטוריה מפורסם. בין 1824 ל-1838, הוא למד באקדמיית הבנייה וגם באקדמיה הפרוסית לאמנויות. במהלך אותה תקופה עבר את בחינת המודד (1825), את בחינת מנהל הבנייה (1827) ואת בחינת הבנאי (1838), שהכשירה אותו להיות מפקח בנייה. הוא גם סייע לקרל פרידריך שינקל, בריהוט דירה עבור יורש העצר פרידריך וילהלם בארמון העיר ברלין; ופרידריך אוגוסט שטילר, בשיפוץ הארמון, עבודה שגרמה לידידות ביניהם לכל החיים. העסקתו העצמאית הראשונה הייתה כמנהל בנייה, לשיפוץ פרינץ-אלברכט-פאלה (1829–1830). הוא עבד כמנהל עצמאי ואדריכל מ-1832 עד 1837. הוא החל ללמד באקדמיה הפרוסית ב-1839, והתמנה שם לפרופסור ב-1841. בשנה שלאחר מכן, הוא הפך למפקח בניין קיסרי, בשירותו של הנסיך וילהלם. בשנת 1850 הוא הפך לחבר ב"נציבות הבניין הטכניים" החדשה. הוא ירש את שטילר כפרופסור באקדמיה ב-1854. הוא גם לימד ציור את בנו של וילהלם, פרידריך, והתלווה אליו בטיול לאיטליה. ב-1862, במהלך חפירות באתונה, גילו שטראק, ארנסט קורטיוס וקארל בוטיכר את תיאטרון דיוניסוס, ליד האקרופוליס. שלוש שנים לאחר מכן, הוא התקבל כחבר באקדמיה לאמנויות היפות, והחל לכתוב טקסטים בנושאי אדריכלות. כשפרש ב-1876, מינה אותו הקיסר וילהלם הראשון ל-"אדריכל הקיסר". מדיה וקבצים בנושא היינריך שטראק בוויקישיתוף Hermann Arthur Lier (1893), "Johann Heinrich Strack", Allgemeine Deutsche Biographie (ADB) (in German), vol. 36, Leipzig: Duncker & Humblot, pp. 484–485 Franz Jahn, Hans Vollmer; "Strack, Johann Heinrich", In: Allgemeines Lexikon der Bildenden Künstler von der Antike bis zur Gegenwart, Vol. 32: Stephens–Theodotos, E. A. Seemann, Leipzig, 1938
שכר טרחה

שכר טרחה הוא תשלום שמקבל בעל מקצוע חופשי תמורת שירותו, מלקוח שקיבל ממנו שירות זה. במיוחד נפוץ מונח זה ביחס לתשלום שמקבל עורך דין מלקוחותיו (ראו שכר טרחת עורך דין). שכר הטרחה נקבע בהסכם שבין נותן השירות ללקוחו, בדרכים אחדות: בסכום קבוע מראש. דרך זו נקבעת למשימה שגרתית, שניתן להעריך מראש את משך הזמן שיושקע בה, למשל עריכת צוואה. לפי שעות העבודה שמשקיע נותן השירות במתן השירות. דרך זו נקבעת למשימה שמשך הזמן שיושקע בה אינו ידוע. באחוז מסוים מגובה העסקה, מההכנסה שתצמח ללקוח או מעלות המיזם. דרך זו נפוצה למשל בעריכת חוזה לרכישת נכס, בטיפול בפיצויים לנפגעי תאונות דרכים ובתשלום עבור שירותי אדריכלות. ריטיינר: תשלום חודשי קבוע לנותן השירות. במקרים אחדים נקבעו בחוק כללים לקביעת גובה שכר הטרחה. דוגמאות: בתקנות החברות (כללים בדבר מינוי כונסי נכסים ומפרקים ושכרם) נקבעו כללים לקביעת שכר הטרחה של מי שמונה לכונס נכסים או מפרק. בחוק פיצויים לנפגעי תאונות דרכים נקבעו כללים לגובה שכר טרחת עורך דין בגין טיפול בפיצוי לנפגע תאונת דרכים. בתיקון לחוק נכי רדיפות הנאצים נקבעו שיעורי מקסימום לשכר הטרחה שמותר לקבל בעד טיפול בתביעה לפי חוק זה. עתירה לבג"ץ שביקשה לפסול תיקון זה נדחתה (ראו בג"ץ חוק נכי רדיפות נאצים (הגבלת שכר טרחה)). נקבעו הגבלות על גובה שכר הטרחה שרשאי לגבות מי שמסייע (חברות למיצוי זכויות, עורכי דין, יועצי מס או רואי חשבון) בהגשת תביעה לגמלה או קצבה מהמוסד לביטוח לאומי. תקנות החברות (כללים בדבר מינוי כונסי נכסים ומפרקים ושכרם), התשמ״א–1981, ספר החוקים הפתוח, באתר ויקיטקסט צו נכי רדיפות הנאצים (הגבלת שכר טרחה), תשכ״א–1961, ספר החוקים הפתוח, באתר ויקיטקסט הגבלת שכר הטרחה בטיפול בתביעות מול ביטוח לאומי; שכר טרחה עבור סיוע בתביעות מול המוסד לביטוח לאומי, באתר כל זכות