laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
12 במחיר 1 (סרט, 2003)

12 במחיר 1 (באנגלית: Cheaper by the Dozen) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 2003, אשר בוים על ידי שון לוי, בכיכובו של סטיב מרטין. הסרט נכתב על ידי קרייג טיטלי, סאם הרפר, ג'ואל כהן ואלק סוקולוב. עלילת הסרט מבוססת על ספרם האוטוביוגרפי של פרנק באנקר גילברט ג'וניור ואחותו ארנסטין גילברט קארי. יצא לו גם סרט המשך ב-2005. טום (סטיב מרטין) וקייט (בוני האנט) בייקר, הם הורים ל-12 ילדים. הם חיים בעיירה קטנה בשם מידלנד באילינוי, חייהם רווים פעילות ובלגן אך הם נהנים. יום אחד מקבל טום הצעה שתממש את חלום חייו, לשמש בתפקיד מאמן קבוצת הפוטבול של אוניברסיטת לינקולן בשיקגו. ההצעה משמחת מאוד את טום אך גורמת למירמור וכעס אצל הילדים המסרבים לעבור דירה ולהיפרד מחבריהם. על אף התנגדות הילדים עוברת המשפחה להתגורר בבית מפואר בשיקגו וטום מגשים את חלומו. בדיוק כשהמשפחה מתחילה להתרגל לאורח החיים החדש, מקבלת קייט טלפון בו נאמר כי הספר שכתבה יצא לאור והיא צריכה לנסוע לניו יורק לשבועיים לצורך קידום הספר. קייט נוסעת וטום נשאר לבדו עם הילדים שעושים צרות בבית ולא נותנים לו להתרכז באימון הקבוצה שכה חלם עליה. בעיצומו של מסע הקידום לספרה החדש, שומעת קייט על הבלגן שמתחולל בבית, היא חוזרת הביתה ומגלה כי בנה הבכור, צ'ארלי, סולק מקבוצת הבייסבול של בית ספרו, ובנה האחר, מארק, נעלם. המשפחה יוצאת לחיפושים ולבסוף מתגלה מארק על רכבת שעומדת לצאת למידלנד. לבסוף מבינים טום ואשתו כי קריירה מפוארת כפי שהם רצו, עם משפחה גדולה, זה בלתי אפשרי והם חוזרים למידלנד. טום מתפטר מתפקידו ועובר לעבוד קרוב לבית והמשפחה חוזרת להיות שלווה ומאושרת כבעבר. "12 במחיר 1", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "12 במחיר 1", באתר נטפליקס "12 במחיר 1", באתר AllMovie (באנגלית) "12 במחיר 1", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "12 במחיר 1", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "12 במחיר 1", באתר Metacritic (באנגלית) "12 במחיר 1", באתר אידיבי "12 במחיר 1", באתר דיסני+ סרטים (באנגלית) "12 במחיר 1", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
דיאמונד בול

דיאמונד בול (באנגלית: Diamond Ball) הוא טורניר כדורסל בינלאומי רשמי המאורגן על ידי פיב"א, ונערך אחת לארבע שנים כהכנה לטורניר הכדורסל האולימפי. הטורניר הראשון נערך בשנת 2000 כאשר הוא כלל תחרות לגברים בלבד; החל משנת 2004, הטורניר כולל תחרויות גם לגברים וגם לנשים. הנבחרות הלאומיות המשתתפות בדיאמונד בול הן הנבחרת מהמדינה המארחת של הטורניר, הנבחרת מהמדינה המארחת של האולימפיאדה באותה שנה, זוכת אליפות העולם וזוכות האליפויות היבשתיות השונות. נבחרת הגברים של ארצות הברית אינה משתתפת בטורניר במקרה שהיא אלופת אמריקה, ועל כן סגניתה במקרה כזה משתתפת בטורניר. נבחרת הנשים של ארצות הברית לא השתתפה בטורניר ב-2004 על אף שהייתה אלופת העולם ב-2002, אך שיחקה בטורניר של 2008. בטורניר האחרון שנערך ב-2008, אלופת העולם ספרד לא השתתפה ובמקומה שיחקה מחזיקת הדיאמונד בול ב-2004, נבחרת סרביה. אתר האינטרנט הרשמי של דיאמונד בול אתר הדיאמונד בול של 2008 ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורסל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פרובוקציה

פרובוקציה (בעברית: התגרות) היא עשיית מעשה קטן או אמירה של דבר מסוים שמטרתו היא יצירת תגובה גדולה יותר לטובת הצד המתגרה. המושג בא מלטינית - פרובוקאטיו (Provocatio) היה מושג במשפט הרומי ערעור על פסק דין קונסולארי שקבע עונש. המשמעות המקורית של המושג היא פנייה לאספת הקנטוריות בבקשה לדחות ביצוע עונש. כל אזרח רומי לאחר שנגזר עונשו היה יכול לפנות לאספת העם ולערער. קיימים מספר שימושים לפרובוקציה כטקטיקה ביחסים בין בני אדם, ביחסים בינלאומיים, באסטרטגיה צבאית או פוליטית, בשיווק, באמנות, במשפטים ובתחומים אחרים. בהקשר הפוליטי, המונח "סוכן פרובוקטור" (מצרפתית: Agent Provocateur) מציין הפעלת סוכן משטרי בקרב קבוצות אופוזיציה, הנועד ליצור פרובוקציות שיובילו לתגובה חברתית שלילית כנגד האופוזיציה. עם זאת, קיימות גם פעולות פרובוקטיביות של קבוצות פוליטיות או מדינות, אשר נועדות למשוך תגובה או לעורר תשומת לב. במשפטים, למונח "פרובוקציה" משמעות מסוימת בהקשר ההגנה על נאשמים בעבירות נגד הזולת. במקרים כאלה, ההגנה טוענת, כי "פרובוקציה" של קורבן הפשע הובילה לביצועו. כך, למשל, תקיפת אדם אשר התגרה בתוקף. הגם שטענות אלה מושמעות לעיתים על ידי פרקליטי הגנה, אין להן תקפות מיוחדת (למעט מקרים של הגנה עצמית וכדומה). בתחום השיווק והפרסום, הפרובוקציה נועדה למשיכת תשומת לב למוצר. נטען לעיתים כי פרסומאים יוצרים "שערוריות מכוונות" (כלומר, מסעות פרסום פרובוקטיביים במכוון), על מנת שיצרו שיח ציבורי ויובילו לדיון במוצר או בטיבו גם בתקשורת ההמונים. הפרובוקציה עלולה לפעול לפרסומאי כחרב פיפיות: אם היא מעוררת מחלוקת ציבורית עזה מדי, המוצר לא ימכר. בתחום האמנות, פרובוקציה משמשת אחד הכלים האמנותיים להעברת מסרים. דוגמה למשפט פרובוקטיבי: אדם שאומר לאוהביו של אדם אחר, שנרצח: "טוב שרצחו אותו, הוא היה אדם רע" (מטרת המשפט היא לעורר תגובה). דוגמה למעשה פרובוקטיבי: היחסים בין שתי מדינות במצב רע, ואחת המדינות רוצה לפתוח במלחמה. לשם כך מדינה זו גורמת לתקרית גבול קטנה. אם המדינה השנייה תגיב ותפתח במלחמה, הרי בכך היא נכנעה לפרובוקציה. לעיתים נאמרת המילה "פרובוקטיבי" בהקשר של מין למשל על איש או אישה המתלבשים בלבוש חושפני או על קליפ בעל אופי מיני, בשל העובדה שמטרתם היא ליצור גירוי מיני ורגשי אצל אנשים אחרים. מקובל לראות בפרובוקציה מעשה שלילי. עם זאת לעיתים מהווה הפרובוקציה כלי להדגשת עמדה מסוימת או ליצירת מודעות ציבורית לנושא מסוים. למשל, אדם רוצה להעלות למודעות הציבורית את עניין האבטלה והקושי להשיג עבודה. לשם כך הוא יושב בכיכר העיר לעיני כולם, וכששואלים אותו מדוע אינו עובד הוא עונה "אין עבודה". כך הוא מעלה את הבעיה למודעות הציבורית. יהודה סבדרמיש, ‏פרובוקציה מדעית, באתר "הידען", 14 באוגוסט 2004 Provocatio, באתר הויקי Nova Roma ערך זה הוא קצרמר בנושא מדעי החברה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
השמדה עצמית

השמדה עצמית היא תכונה של מערכת, המקנה לה את היכולת להשמיד את עצמה תחת נסיבות מוגדרות מראש. המנגנון להשמדה עצמית הוא אמצעי הגנה על מערכות ועל מידע בעלי רגישות גבוהה, שעשוי להיכנס לפעולה בתום השימוש במערכת, במקרה של תפקוד לקוי, או במקרה שבו המערכת פועלת בלא מפעיל, ועלולה ליפול לידי האויב. ערך מורחב – אפופטוזה תאים חיים מכילים מנגנון השמדה עצמית המכונה אפופטוזה. בביולוגיה של התא, אפופטוזה היא מוות תאי מתוכנת; מוות מכוון של תאים. בניגוד לנקרוזה (מוות טראומטי של תאים בעקבות זיהום או פציעה), תהליך האפופטוזה הוא מדורג, מסודר ועקבי. האפופטוזה היא אחד התהליכים הנחקרים ביותר בביולוגיה, אשר שופכת אור על תהליכים רבים אחרים בתא, ועל שלל היבטים גנטיים, ביוכימיים ורפואיים. מנגנונים להשמדה עצמית נפוצים בקרב צבאות על מנת לאבטח אמצעי לחימה רגישים, ועל מנת להבטיח פירוק עצמי של פצצות למניעת הפיכתן לנפלים מסוכנים. דוגמאות למערכות בעלות מגנון השמדה עצמית: פצצונות (המשמשות בחימוש מצרר), כגון פצצת המרגמה של התעשייה הצבאית (פצמ"ר 120 מ"מ מצרר) טיל הנ"מ הרוסי 9K32 סטרלה-2 לוויינים צבאיים (למניעת השתלטות עוינת; ניטרול במקרה של איבוד שליטה) הטבעה יזומה של כלי שיט פן ייפלו בידי האויב (באנגלית: Scuttling) מנועי דלק מוצק מצוידים לרוב במנגנון השמדה עצמית, הממומש על ידי חומרי נפץ. במידה והמנוע יוצא משליטה. בטיסות של מעבורות החלל של נאס"א, המנוע ישמיד את עצמו במידה ותסטה המעבורת ממסלולה. מנגנון ההשמדה העצמית ניתן לצפייה בסרטוני הווידאו המתעדים את אסון צ'לנג'ר, במהלכו פוצצו זוג רקטות לשם הגנה על בני האדם שעל הקרקע. בביטחון מידע יש חשיבות גבוהה להשמדת המידע המסווג בתום השימוש או במקרה של נפילה בידי אויב. לרוב ההשמדה נעשית ידנית, אך במקרים בהם אין לבעל המידע שליטה מלאה, ניתן להיעזר במנגנוני השמדה עצמית. בשנת 2009 פותחה באוניברסיטת וושינגטון שיטה להשמדה עצמית וירטואלית של מידע דיגיטלי באמצעות הצפנה, הגורמת למידע הדיגיטלי להפוך לבלתי קריא לצמיתות בחלוף פרק זמן מוגדר. בפתיחת כל פרק של סדרת הטלוויזיה "משימה בלתי אפשרית", מקבל מפקד הצוות את פרטי המשימה הסודית באמצעות הודעה מוקלטת מראש, ובסופה הצהרה כי תשמיד את עצמה תוך חמש שניות. לאחר מכן היה עולה הרשמקול בעשן. בסדרה "חוש-חש הבלש", משמידות את עצמן כל ההודעות המכילות את הפקודות לחוש-חש לאחר הקריאה, כבדיחה חוזרת. השימוש במנגנוני השמדה עצמית במדע בדיוני נפוץ עד כדי כך, שהפך לקלישה. אבנר קשתן, פיתוח חדש: אימייל שמשמיד את עצמו, באתר כלכליסט, 21 ביולי 2009 ג'ון מרקוף, New Technology to Make Digital Data Self-Destruct, ניו יורקס טיימס (באנגלית)
קאמרי

האם התכוונתם ל... מוזיקה קאמרית – צורה של מוזיקה קלאסית, כתובה לקבוצה קטנה של כלים התיאטרון הקאמרי – התיאטרון העירוני של תל אביב
אשראף

אשראף (מערבית: أشراف; "אצילים") הוא כינוים של צאצאי מוחמד. באימפריה העות'מאנית זכו האשראף לזכויות יתר כמו הנחות במיסים ומינוי מהיר לתפקידי שיפוט עקב ייחוסם העתיק. למרות זאת, לא היה להם תפקיד רשמי כקבוצה. בשנת 1703 האשראף, בהנהגת מנהיגם, שתוארו היה "נקיב אל-אשראף", מרדו בירושלים עקב פגיעה בזכויותיהם ההיסטוריות. במשך שנתיים הם שלטו בעיר, בעיקר בזכות תמיכה של לוחמים מכפרי האזור. באותה עת עסק הצבא העות'מאני בדיכוי מרד באיסטנבול עצמה. בשנת 1705, לאחר מצור קצר, הצליחו העות'מאנים לכבוש מחדש את ירושלים, לאחר שחילוקי דעות כבדים בין זרמים שונים שהנהיגו את העיר, אילצו את נקיב אל-אשראף לברוח מהעיר. סייד עאדל מנאע, ‏מרד נַקיב אל-אשראף בירושלם (1705-1703), קתדרה 53, ספטמבר 1989, עמ' 49–74 ערך זה הוא קצרמר בנושא אסלאם. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הסכם קוצ'וק קאינרג'ה

הסכם קוצ'וק קאינרג'ה (בטורקית: Küçük Kaynarca Antlaşması) הוא הסכם שנחתם בין האימפריה העות'מאנית לבין האימפריה הרוסית ב-21 ביולי 1774 בבולגריה. במהלך המאה ה-18 הפכה רוסיה לאויבת העיקרית של האימפריה העות'מאנית. בסדרת קרבות שנמשכו לסירוגין במשך כמה עשרות שנים הצליחו הרוסים לכבוש שטחים נרחבים, ובסופו של דבר נאלצו העות'מאנים המותשים לחתום על הסכם משפיל עם הרוסים. ההסכם, שנחתם בכפר קוצ'וק קאינרג'ה (בשמו המודרני קאינרג'ה(אנ'), בבולגרית Кайнарджа), סיים את המלחמה העות'מאנית-רוסית (1768–1774) חצי האי קרים יזכה לאוטונומיה נרחבת. רוסיה תפוצה בסכום כולל של 4.5 מיליון רובל. רוסיה תזכה בגישה לים השחור באמצעות שני נמלים שיהיו תחת חסותה הישירה. זכותה המלאה של רוסיה על ים אזוב מאושררת. ספינות תחת דגל של האימפריה הרוסית יוכלו לנוע בים השחור ובמים טריטוריאליים של הטורקים בחופשיות. תיבנה כנסייה אורתודוקסית באיסטנבול (מעולם לא קוים). ההסכם היה מכה קשה לאימפריה העות'מאנית ולעומד בראשה באותה עת - הסולטאן אבדילהמיט הראשון. ראשית ויתרה האימפריה בהסכם על שליטתה הכלכלית בים השחור שנחשב מאז ימי מהמט השני ל"אגם עות'מאני". המונופול על הים השחור היה אחת מהכנסותיו של האוצר האימפריאלי. כמו כן חצי האי קרים היה ידוע בלוחמיו המעולים שגויסו לצבא העות'מאני בשיטת הדוושירמה. בנוסף נאלצה האימפריה לראשונה להסכים להתערבות של מעצמה אירופית בתוך שטחה ובתוך אוכלוסייתה (אוכלוסיית הנוצרים האורתודוקסים). אך הדבר המשפיל ביותר עבור האימפריה העות'מאנית בהסכם היה הוויתור חסר התקדים על שטחים שבהם חיו מוסלמים. אחד מתפקידיה המרכזיים של האימפריה היה להגן על המאמינים המוסלמים ועל האומה האסלאמית. הוויתור על שטחים "מוסלמים" הוכיח כי האימפריה אינה מסוגלת עוד למלא את התפקיד שנטלה לעצמה, דבר שפגע ביוקרתה בתוך העולם האסלאמי ומול אירופה. מדיה וקבצים בנושא הסכם קוצ'וק קאינרג'ה בוויקישיתוף טקסט ההסכם הסכם קוצ'וק קאינרג'ה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
ניקולאי נקראסוב

ניקולאי אלכסייביץ' נֶקרַאסוֹב (ברוסית: ‏Никола́й Алексе́евич Некра́сов‏Ⓘ‏; 10 באוקטובר 1821, נמירוב – 8 בינואר 1878, סנקט פטרבורג) היה משורר, סופר, עורך, מבקר ומו"ל רוסי. נקראסוב נולד בעיר נמירוב, בסביבת ויניצה שבאוקראינה, מקום בו היה מוצב אביו שהיה קצין בצבא הרוסי. אימו ילדנה לבית זקז'בסקי או זקרבסקי הייתה פולנייה ממשפחה עשירה. עם שחרורו של האב מהשרות הצבאי עברה המשפחה לאחוזה המשפחתית בסביבת ירוסלבל שברוסיה. שם בילה את שנות ילדותו ונעוריו. המשפחה הגדולה (היו 13 ילדים) וחוסר אמצעים אילצו את אביו לקבל משרת מפקח במשטרה. בשנת 1839 נקראסוב התחיל ללמוד באוניברסיטת סנקט פטרבורג אך עזב אותה לאחר שנתיים מחוסר יכולת לשלם עבור הלימודים. הוא התחיל לפרסם את שיריו ובשנת 1840 יצא לאור הספר הראשון שלו. במקביל לפעילות הספרותית הוא החל בהוצאה לאור של ירחונים ספרותיים. כמשורר זכורות הפואמות שלו, שעסקו בכפר הרוסי והפכו אותו לגיבורם של הליברלים והרדיקלים בחוגי האינטליגנציה הרוסית. נקראסוב השפיע גם על שירת יידיש פרולטארית. אחד המשוררים שהושפעו ממנו ואף תרגם אותו ליידיש היה דוד אדלשטט שחי ברוסיה ומאוחר יותר בארצות הברית. כעורך הוא זכור כעורך של ספרו הראשון של דוסטויבסקי "אנשים עלובים" בשנת 1845. כמוציא לאור הוא ידוע בזכות כתב העת "סוברמרניק" ("בן זמננו"), שאותו ערך בשנים 1846 עד 1866, בהן הפך אותו לכתב העת הספרותי המוביל ברוסיה. בינואר 1878 הלך לעולמו והוא נקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה בסנקט פטרבורג. קורובייניקי יצירות של נקראסוב 125 שנה להולדת נקראסוב, על המשמר, 28 במרץ 1947 ניקולאי נקראסוב, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כתבי ניקולאי נקראסוב בפרויקט גוטנברג (באנגלית) ניקולאי נקראסוב, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ניקולאי נקראסוב, באתר MusicBrainz (באנגלית) ניקולאי נקראסוב, באתר Discogs (באנגלית) ניקולאי נקראסוב, דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא משוררים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
לורנצו טייפולו

לורנצו טייפולו (באיטלקית: Lorenzo Tiepolo ;‏ נפטר ב-15 באוגוסט 1275) היה הדוכס ה-46 של ונציה. טייפולו כיהן כדוג'ה משנת 1268 ועד פטירתו. לורנצו טייפולו נולד בוונציה, והיה בנו של הדוג'ה יאקופו טייפולו. ישנה סברה לפיה אשתו השנייה, מרגריטה, הייתה ביתו של מלך רומניה. לפי סברה אחרת היא הייתה בתו של בוהמונד מבריין, שליט רסקיה. טייפולו זכה לפופולריות רבה לאחר שבמהלך המלחמה בין ונציה לג'נובה הביס את הצי הגנואזי לחופי עכו בשנת 1257. לאחר הניצחון הימי כיהן טייפולו כפודסטה של פאנו. בשנת 1268, לאחר פטירת הדוג'ה רניירו צנו, נבחר לורנצו לתפקיד דוג'ה ב-23 ביולי, ברוב של 25 קולות מתוך 41 בעלי זכות הבחירה. טייפולו היה אהוד ופופולרי בקרב פשוטי העם בוונציה אולם האצולה התנגדה לנפוטיזם בו נקט עת נתן לבניו משרות שלטוניות. כתגובה הוקם משרד ה"קנסלייר גראנדה" (Cancellier Grande) שנועד לפקח על מינויי הדוג'ה ולמנוע נפוטיזם. בשנת 1270 נחתם הסכם השלום עם גנואה בקרמונה, אשר הבטיח לוונציה שליטה בים האדריאטי, אולם באותה שנה פרצה מלחמה בין ונציה לבין ליגה של ערים ובהם בולוניה, טרוויזו, ורונה, מאנטואה, פרארה, קרמונה, רקנטי ואנקונה בשל מחלוקות מסחריות. ונציה נצחה בקרבות כנגד הערים, ובשנת 1271 נחתם הסכם שלום המשמר את זכויות הסחר של ונציה. במהלך כהונתו של טייפולו כדוג'ה, יצא, בשנת 1273, מרקו פולו לסין. טייפולו נפטר בשנת 1275 ונקבר לצד אביו בכנסיית סן ג'ובאני אי פאולו. מדיה וקבצים בנושא לורנצו טייפולו בוויקישיתוף לורנצו טייפולו, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
פוסט אופיס

פוסט אופיס בע"מ (באנגלית: .Post Office Ltd) היא חברה מסחרית בבריטניה. פוסט אופיס היא חברה קמעונאית המספקת מגוון רחב של מוצרים לרבות בולים ובנקאות לקהל שלה באמצעות רשת ארצית של סניפי דואר. החברה הייתה בעבר חלק משירות הדואר המלכותי, והפכה לישות נפרדת בשנת 1986. מדיה וקבצים בנושא פוסט אופיס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פוסט אופיס פוסט אופיס, ברשת החברתית פייסבוק פוסט אופיס, ברשת החברתית אקס (טוויטר) פוסט אופיס, סרטונים בערוץ היוטיוב ערך זה הוא קצרמר בנושא כלכלה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יאקופו קונטאריני

יאקופו קונטאריני (באיטלקית: Jacopo Contarini;‏ 1194–1280) היה הדוכס ה-47 של ונציה. קונטאריני כיהן כדוג'ה מה-6 בספטמבר 1275 ועד ויתורו על כיסאו ב-6 במרץ 1280. יאקופו קונטאריני היה בן לאחת ממשפחות האצולה העשירות והמשפיעות בוונציה, אולם כהונתו של קונטאריני אינה נחשבת לכהונה מוצלחת. ויאקופו עצמו נבחר לתפקיד כפשרה בין שתי סיעות אשר בחרו בו כמועמד של ברירת מחדל (ועל מנת למנוע מבן הסיעה האחרת להיבחר). בעת בחירתו לתפקיד היה קונטאריני בן למעלה מ-80, והוא התקשה להתמודד עם אתגרי תקופתו, בהם: מרד כנגד השלטון הוונציאני באיסטריה ובכרתים ומלחמה עם אנקונה. לאחר חמש שנות כהונה פרש קונטאריני למנזר, ונפטר זמן קצר לאחר מכן באותה השנה. ככל הנראה קונטאריני נקבר בבזיליקת סנטה מריה גלוריוזה דיי פרארי. מדיה וקבצים בנושא יאקופו קונטאריני בוויקישיתוף
סמוויז גמג'י

סֶמוַּיז (סם) גַּמְגִּ'י (נולד ב-2980 לעידן השלישי) הוא דמות מהארץ התיכונה מסדרת "שר הטבעות" מאת ג'ון רונלד רעואל טולקין. סם הוא הוביט פשוט, שמלווה את פרודו בגינס במסע להשמדת הטבעת האחת שיצר שר הרשע סאורון. סם הוא אחת הדמויות הראשיות בספר ונחשב בעיני רבים לגיבור הגדול של הסיפור (לצד פרודו, גנדלף וארגורן). סם הוא הבן של האמפאסט גמג'י, גנן במעון באג. לאחר שאביו פרש לגמלאות, הוא המשיך בדרכו והפך לגנן במעון באג. בילבו בגינס לימד אותו לקרוא ולכתוב וסיפר לו סיפורי הרפתקאות. כ"עונש" על כך שהקשיב לשיחה של גנדלף עם פרודו בגינס בעניין הסכנות של הטבעת האחת, גמג'י היה הראשון שנבחר ללכת עם פרודו לריוונדל בתחילת עלילת שר הטבעות. לאחר שהגיעו לריוונדל, התנדב פרודו מרצונו החופשי לקחת את הטבעת להר האבדון שבלב מורדור ולהשמידה שם. סם, אף על פי ששוחרר ממחויבותו לגנדלף, התנדב אף הוא מרצונו ללוות את פרודו במסעו הקשה. במהלך המסע להר האבדון הציל סם את חייו של פרודו מספר פעמים. לאחר ששילוב העכבישה תקפה את פרודו, ונדמה היה שהרגה אותו, סם לקח את הטבעת מפרודו כדי להשלים את המשימה. מכיוון שנשא אותה למשך זמן מה, הוא נחשב לאחד מנושאי הטבעת. הטבעת ניסתה לפתות אותו להשתמש בה כשהיא הראתה לו מראה של מורדור בתור גינה ירוקה, אך הוא עמד בפיתוי. לאחר מכן סם גילה שפרודו עדיין חי במגדל האורקים קירית אונגול, וחילץ אותו משם. אחרי שחילץ אותו משם, סם החזיר לפרודו את הטבעת מרצונו, ובכך גילה כוח רצון חזק ושליטה עצמית רבה. לאחר מכן, ליווה סם את פרודו אל לוע הר האבדון, כאשר בדרך הוא נאבק בגולום ולאחר השמדת הטבעת חילץ את פרודו מההר שהחל לקרוס לתוך עצמו. לאחר מלחמת הטבעת, סם התחתן עם רוז קוטון בפלך. היו להם 13 ילדים: אלאנור הנאווה, פרודו, רוז, מרי, פיפין, גולדילוקס, האמפאסט, דייזי, פרימרוז, בילבו, רובי, רובין וטולמן. לאחר שוילי וייטפוט פרש מתפקיד ראש הפלך בשנת 7 לעידן הרביעי, סם נבחר לתפקיד לשבע תקופות רצופות של 7 שנים כל אחת. אחרי שאשתו מתה בשנת 62 לעידן הרביעי, סם השאיר את הספר האדום עם אלאנור, ועזב את הארץ התיכונה להצטרף לפרודו בואלינור. שמו הפרטי המקורי של סם, כפי שנכתב בספר האדום, הוא "בנזיר", שם שמשמעותו בלשונם של ההוביטים היא "חכם-למחצה". השם המתורגם, "Samwise", הוא צורה מודרנית של המילה "Samwîs" באנגלית עתיקה, שמשמעותה דומה. מקורו של השם גמג'י הוא מהמילה גמג'י ששימשה באזורים הכפריים באנגליה ככינוי לצמר גפן. טולקין למד את המילה כאשר התגורר בכפר סיירהול שבאנגליה יחד עם אחיו ואמו. את דמותו של סם בסרט האנימציה "שר הטבעות" בבימויו של ראלף באקשי מדבב השחקן מייקל גרהם קוקס. בטרילוגיית שר הטבעות של פיטר ג'קסון מגלם אותו השחקן שון אוסטין. מדיה וקבצים בנושא סמוויז גמג'י בוויקישיתוף ג'. ר. ר. טולקין, תרגום: עמנואל לוטם, נספח ו' ל"שר הטבעות", זמורה-ביתן, 2004, עמ' 1106
ג'ובאני דאנדולו

ג'ובאני דאנדולו (באיטלקית: Giovanni Dandolo;‏ נפטר ב-2 בנובמבר 1289) היה הדוכס ה-48 של ונציה. ג'ובאני דאנדולו כיהן כדוג'ה מ-31 במרץ 1280 ועד פטירתו. משפחת דאנדולו הייתה משפחת אצולה ונציאנית עשירה ורבת השפעה. ג'ובאני דאנדולו הוא אחד מארבעה דוג'ים שמקורם במשפחה זו (יחד עם סבו הגדול אנריקו דאנדולו, וכן פרנצ'סקו דאנדולו ואנדראה דאנדולו). כמו כן שתים מנשות המשפחה היו נשואות לדוג'ים: ג'ובאנה דאנדולו הייתה רעייתו של פאסקואל מאליפיירו, וזיליה דאנדולו הייתה נשואה ללורנצו פריולי. ג'ובאני דאנדולו היה מעורב בפוליטיקה המקומית, וכן כיהן כפודסטה של בולוניה ופדובה, וכמפקד הצי הוונציאני. ההחלטה על בחירתו של ג'ובאני דאנדולו לדוג'ה התקבלה בעת שפיקד על הצי הוונציאני בקרבות באיסטריה ובטרייסט. מלחמות אלה נמשכו במהלך כהונתו של דאנדולו כדוג'ה. דאנדולו הצליח להגיע להסכם שלום עם אנקונה (הסכם רוונה), וללחום בכרתים שמרדה בשליטת וונציה. בראש המורדים עמד אלקסיוס קאלרגיס היווני, אשר קיבל תמיכה מקיסר האימפריה הביזנטית מיכאל השמיני. בשל המלחמות הרבות במזרח הים התיכון נאלצה רפובליקת ונציה לדון ולהגיע להסכמי שלום במערב, ונחתם הסכם אורוויטו עם שארל הראשון והסכם שלום נוסף עם פיליפ השלישי, מלך צרפת. במהלך כהונתו של דאנדולו היחסים בין ונציה לאפיפיור היו רעועים - ונציה סירבה להצטרף למדינת האפיפיור ולצאת למלחמה כנגד סיציליה - החלטה שהביא לכך שהאפיפיור מרטינוס הרביעי החליט להחרים את העיר כולה. החלטה זו בוטלה על ידי יורשו של מרטינוס, האפיפיור הונוריוס הרביעי בשנת 1285. בשנת 1827 מרדה איסטריה כנגד השליטה הוונציאנית, וזמן קצר לאחר מכן מרדה גם פריולי. בעקבות התערבות קיסר האימפריה הרומית הקדושה רודולף הראשון, נאלצה ונציה להגיע להסכם שלום. דאנדולו נקבר בבזיליקת סנטי ג'ובאני אי פאולו. קיברו של דאנדולו לא נשתמר עד ימינו, אולם מצבה בכנסייה מציינת את זכרו. בתקופת כהונתו של דאנדולו, בשנת 1284 הוטבע מטבע הדוקאט הוונציאני הראשון. במטבע הדוקאט נעשה שימוש עד נפילתה של לה סרניסימה. החל משנת 1284 נקבע יחס הזהב במטבע ומשקלו - 3.56 גרמים, 24 קרט כאשר במטבע 0.997 גרמים של עופרת). במהרה הפך המטבע למטבע מקובל בכל המדינות עימהן ונציה סחרה. מקור שמו של המטבע בכתובת אשר נכתבה על גבו של המטבע: Sit tibi Christe datus quem tu regis iste ducatus. מדיה וקבצים בנושא ג'ובאני דאנדולו בוויקישיתוף ג'ובאני דאנדולו, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
בימה

בימה היא מבנה או שולחן שנמצא בבית כנסת. הבימה משמשת בעיקר להנחת ספר התורה עליה בשעת קריאת התורה. בקרב עדות המזרח משמשת הבימה גם כעמוד התפילה, ולפיכך מכונה גם "תיבה", המונח התלמודי לעמוד התפילה. הבימה עשויה בדרך כלל מעץ או משיש. הבימה מופיעה בספר נחמיה, כ"מגדל עץ" שנעשה לצורך קריאת התורה. בתלמוד מופיע תיאור של בית הכנסת באלכסנדריה שבימה של עץ הייתה במרכזו. הרמב"ם פוסק שיש להניח בימה במרכז בית הכנסת לצורך קריאת התורה ודרשות מוסר. בבתי כנסת רבים כיום, הבימה היא שולחן עץ מרובע. בעבר בדרך כלל הבימה הייתה בנויה משיש, מוגבהת מרצפת בית הכנסת. בקהילות רבות היה נהוג לעשות שלוש מדרגות לבימה. בספר הזוהר נאמר שאין לעשות יותר מ-6 מדרגות לבימה. השימוש העיקרי בבימה הוא להנחת ספר התורה בשעת קריאת התורה. שימושים נוספים הם עמידת ה"בעל תוקע" בראש השנה, הקפתה בחג הסוכות בשעת אמירת ההושענות והקפתה עם ספרי תורה בחג שמחת תורה. בראשית המאה ה-19 שינו הרפורמים את מקום הבימה לחזית בית הכנסת, בסמוך לארון הקודש, כחלק מסדרת שינויים שערכו בסדרי בית הכנסת. רבנים רבים תקפו את ההנהגה הזו, מכיוון שהיא נעשתה במטרה לחקות את הכנסיות. כך למשל רבי יחזקאל לנדא כתב: "המשנים מנהגים ישנים בשביל שרוצים להדמות לבתי הגויים, קורא אני עליהם שכח ישראל עושהו ויבן היכלות". דבריו הועתקו גם בביאור הלכה ובערוך השולחן. החתם סופר התנגד גם בנימוק שהנהגה זו תבטל את מנהגי ההקפות בסוכות ושמחת תורה. הנצי"ב כתב שארון הקודש הוא זכר לארון הברית, והבימה היא זכר למזבח הפנימי שעמד במרכז ההיכל. כך גם כתב החתם סופר. בימה ישנה מבית הכנסת בושאייף בזליתן שבלוב הבימה של בית הכנסת בושאייף המועתק ברובו בזיתן שבישראל כאן הבימה היא משיש מעוצב ויקר יותר כפי המקובל אצל רוב קהילות יהודי לוב שלא היו תחת מגבלה כספית מדיה וקבצים בנושא בימה בוויקישיתוף הערך "בימה", במיקרופדיה תלמודית, באתר ויקישיבה ח, ד. יד החזקה, אהבה, תפילה פרק י"א הלכה ג'. נודע ביהודה, אורח חיים כ"ה. סימן ק"נ. שם. שו"ת אורח חיים, סימן כ"ח. משיב דבר חלק א' סימן ט"ו.
מהוד אופטי

מהוד אופטי הוא מהוד המתאים לאורכי גל מסוימים בלבד, כך שאורך המהוד שווה למספר שלם של חצאי אורכי גל: L = n λ 2 {\displaystyle L=n{\frac {\lambda }{2}}} כאשר L {\displaystyle {\textstyle }L} הוא האורך האופטי של המהוד, λ {\displaystyle {\textstyle }\lambda } הוא אורך הגל ו- n {\displaystyle {\textstyle }n} הוא מספר שלם. בדרך-כלל מהוד אופטי מתקבל על ידי הצבת זוג מראות זו מול זו, אולם ניתן לקבל מהוד אופטי גם בעזרת סיב אופטי או על גבי מוליך למחצה. מהוד הוא חלק חיוני ממכשיר הלייזר. מהוד פברי פרו מדיה וקבצים בנושא מהוד אופטי בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא פיזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
זו הדרך

זו הדרך הוא שבועון המפלגה הקומוניסטית הישראלית בעברית. בטרם הפך לשבועון, הוציאה המפלגה הקומוניסטית הישראלית לאור את "זו הדרך" כביטאון לבעיות התאוריה והפרקטיקה. כתב עת זה יצא לאור מינואר 1951 ועד יוני 1965. המו"ל והעורך של כתב העת היה מאיר וילנר. במקביל הוציאה מק"י לאור את "א-דרב", כתב עת רעיוני בערבית. לאחר הפילוג במק"י בשנת 1965, המשך ההוצאה לאור של עיתוני המפלגה פוצל, כאשר "קול העם" היומון נותר בידי הפלג בראשות שמואל מיקוניס ומשה סנה, שסיעתו בכנסת כונתה מק"י, בעוד ש"אל-איתיחאד", העיתון בערבית, וכן הביטאונים הרעיוניים "זו הדרך" ו"א-דרב" נותרו בידי הפלג בראשות מאיר וילנר ותופיק טובי, שסיעתם בכנסת כונתה רק"ח. ביוזמת מאיר וילנר, "זו הדרך" הפך מכתב עת לשבועון, המופיע בסדירות מאז אוגוסט 1965. בשנת 2001 בעקבות קשיים כלכליים צומצם היקף שבועון, וכיום הוא כולל שמונה עמודים. תפוצת השבועון המודפס היא כאלף עותקים. נוסף לכך נשלח השבועון בדוא"ל לאלפי קוראים נוספים. מיום הקמתו עד שנת 1984 העורך הראשי של העיתון היה מאיר וילנר, מ-1984 ועד 2011 כיהנה כעורכת ראשית תמר גוז'נסקי. לאחר פרישתה של גוז'נסקי מעריכת העיתון, מונו ד"ר אפרים דוידי כעורך הראשי ואורי וולטמן כעורך בפועל. בשנת 2019 מונה לרכז המערכת אסף טלגם. בחודש פברואר 2021 הוקם אתר האינטרנט של "זו הדרך". בניגוד לעיתון המתפרסם מדי שבוע ביום רביעי, אתר האינטרנט מתעדכן באופן רציף. אתר האינטרנט של "זו הדרך" גליונות "זו הדרך" בפורמט PDF, אתר מק"י אייל דץ‏, העיתונות הקומוניסטית עוד נושמת, באתר וואלה, 27 בנובמבר 2009 רענן שמש-פורשנר, "זו הדרך - אחרת איננה": חמישים שנה לעיתון המפלגה הקומוניסטית, באתר שיחה מקומית, 31 באוגוסט 2015 ערך זה הוא קצרמר בנושא תקשורת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מרחק אופטי

באופטיקה גאומטרית, מהירות האור שונה בכל תווך (חומר) כתלות במקדם השבירה שלו, וגם אורך הגל של האור משתנה בצורה דומה. מרחק אופטי או דרך אופטית מוגדר על ידי הזמן שלוקח לאור לעבור מרחק מסוים, או לחלופין על ידי מספר אורכי הגל שנכנסים במרחק מסוים. עבור חומר שמקדם השבירה שלו גדול מ-1 (רוב החומרים), המרחק האופטי יהיה גדול מאשר המרחק האמיתי לפי הנוסחה: L = L 0 ⋅ n {\displaystyle L={L_{0}}\cdot {n}} כאשר   L {\displaystyle \ L} הוא המרחק האופטי,   L 0 {\displaystyle \ L_{0}} הוא המרחק האמיתי ו-   n {\displaystyle \ n} הוא מקדם השבירה של החומר. האור נע תמיד בין שתי נקודות בדרך האופטית המינימלית. מעיקרון זה נובע את חוק סנל, הקובע את הזווית שבה נשבר אור במעבר בין שני תווכים. מדיה וקבצים בנושא מרחק אופטי בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא פיזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.