laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
פפאביל

פפאביל (באיטלקית: Papabile) הוא מונח פופולרי (לא מונח כנסייתי רשמי) המתאר אדם שהוא מועמד טוב להיות אפיפיור. בדרך כלל מסמנים מומחים בתחום ועיתונאים קרדינלים בכירים ובולטים בתקופה בה נערכות בחירות לאפיפיורות (קונקלווה) ולאורך כל ההיסטוריה אף נערכו הימורים בנוגע לסיכויי פפאבילים שונים להיבחר לאפיפיור. בעוד שבמקרים מסוימים (ראו להלן) פפאבילים שסומנו מראש אכן נבחרו לכהונה, הרי שפעמים רבות נבחר לכהונה דווקא מועמד שלא בלט כפפאביל לפני כן, בשל הנטייה לבחור במקרים רבים דווקא מועמדים של פשרה ולאו דווקא מועמדים בעלי פרופיל גבוה המעוררים גם התנגדות רבה. על מנת להזהיר מועמדים אפשריים מגאווה נטבעה האמרה העממית: "מי שנכנס לקונקלווה כאפיפיור (בעיני עצמו ואחרים) - יוצא כקרדינל (כלומר לא נבחר)". מספר אפיפיורים בולטים לא היו פפאבילים ובחירתם היוותה הפתעה (בהם יוחנן העשרים ושלושה ויוחנן פאולוס השני). פרנצ'סקו סבריו קסליוני פיוס השמיני, 1829 ג'אקינו פצ'י, לאו השלושה עשר, 1878 ג'קומו דלה צ'זה, בנדיקטוס החמישה עשר, 1914 אאוגניו פצ'לי, פיוס השנים עשר, 1939 ג'ובני בטיסטה מונטיני, פאולוס השישי, 1963 יוזף רצינגר, בנדיקטוס השישה עשר, 2005 הקרדינל רוברטו בלרמינו נחשב ל"מועמד קבוע", אך לא נבחר מעולם, בשל היותו ישועי, גברו עליו פאולוס החמישי וגרגוריוס החמישה עשר ברתולומאו פצ'ה, נונציו בכיר בשלטונו של פיוס השביעי ומזכיר המדינה בימי פיוס השמיני, על בחירתו ב-1829, עם מותו של פיוס השמיני, הוטל וטו מצד צרפת אימנואלה דה גרגוריו, פפאביל להחלפתם הן של פיוס השמיני והן של לאו השנים עשר מריאנו רמפולה, מזכיר המדינה של לאו השלושה עשר, בחירתו נתקלה בווטו של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה. אחד מצעדיו הראשונים של האפיפיור הנבחר, פיוס העשירי, היה לבטל את זכות הווטו של השליטים על החלטות הקונקלווה (Jus exclusivae) ארכיבישוף מילאנו קרלו מריה מרטיני, היה מועמד מוביל לרשת את יוחנן פאולוס השני ב-2005 ואף זכה ביותר קולות ממנו בהצבעה הראשונה, אך הפסיד לפפאביל אחר, יוזף רצינגר שמו של פיטר טורקסון, קרדינל מגאנה, הועלה כפפאביל על ידי עיתונאים וספקולנטים בין התפטרותו של בנדיקטוס השישה עשר והיבחרו של פרנציסקוס רשימה קצרה פגשו בפפאבילים, גארדיאן, 17 בפברואר 2013 הפפאבילים של 2005 Bets open on Benedict's successor, BBC אורי קציר, מי יחליף את בנדיקטוס ה-16?, מגפון, 11 בפברואר 2013 THE DEATH OF POPE PIUS IX.; MOURNING AND GAMBLING IN PARIS. , הניו יורק טיימס, 2 במרץ 1878 Offshore sites let you risk cash, God's wrath on next pope‏ 14 באפריל 2005 הקדוש בלרמינו Cardinals Gather Today in Secret to Elect the Next Pope, הניו יורק טיימס, 18 באפריל 2005 שי אילן, האם האפיפיור הבא יגיע מאפריקה?, באתר nrg סער הס, היורש של בנדיקטוס: אפיפיור שחור ראשון?, באתר ynet, 12 בפברואר 2013
מהר"י מינץ

רבי יהודה בן אליעזר הלוי מינץ (מהר"י מינץ; ה'ק"ס, 1400 ? – כ"ד בתשרי ה'רס"ט, ספטמבר 1508) היה ראש ישיבה ופוסק הלכה אשכנזי שחי בפאדובה שבאיטליה במאה ה-15, תקופת התפר שבין הראשונים לאחרונים. מהר"י מינץ נולד באשכנז כנראה מעט לאחר שנת ק"ס (1400), שם משפחתו נגזר משיבוש של שם העיר מיינץ שבגרמניה (מגנצא). והיה תלמיד קרוב לר' אשר ענשכין, וממלא מקומו כראש הישיבה. בן דודו היה רבי משה מינץ, שעמו עמד בקשרי התכתבות בנושאי בהלכה. הוא התיישב באיטליה וכיהן כרבה של פאדובה שבצפון איטליה במשך 47 שנה. בפאדובה יסד ישיבה גדולה שנהרו אליה תלמידים מאיטליה ומחוצה לה, ביניהם נמנה רבי מאיר קצנלנבוגן (מהר"ם פאדובה), שלימים נשא את נכדתו. הרב מרדכי שמואל גירונדי מספר כי מהר"י מינץ השתלם גם בפילוסופיה והרצה באוניברסיטת פדובה, ומעיד שתמונתו נתלתה באוניברסיטה כהנצחה, אך יש סבורים שמדובר בבלבול בינו ובין בר הפלוגתא שלו אליהו דלמדיגו. הצטרף לרבי יעקב מרגליות בחרם על רבי יעקב פולק בשל המיאון שערך. ידועה ומפורסמת תשובתו העוסקת במנהג התחפושות בפורים: "על דבר לבישת הפרצופים שנוהגין ללבוש בחורים וגם בתולות זקנים עם נערות בפורים", ודנה בשאלת ההיתר לאיש להתחפש לאישה ולהפך, לאור איסור לא ילבש. הוא פוסק להתיר זאת, מפני שכמה ”גדולים וחסידי עולם ז"ל שנתגדלתי אצלם אשר ראו בניהם ובנותיהם, חתניהם וכלותיהם לובשין אותם פרצופין, ושינו בגדים מבגדי איש לבגדי אישה וכן ליהפך” (שו"ת מהר"י מינץ טו). תשובתו זו הובאה להלכה בידי הרמ"א. מהר"י מינץ האריך ימים (רבי יצחק יעבץ העיד כי ראהו מברך ברכת החמה בשנת ה'רס"ה, כבן 100 שנה), והוא נפטר בפאדובה בכ"ד בתשרי רס"ט. חמישה ימים מאוחר יותר נפטר רבי יצחק אברבנאל ונקבר על ידו בפאדובה. כל כתביו נשרפו על ידי הגויים, ונותרו מהם 16 תשובות בלבד, אשר נדפסו בתור "שו"ת מהר"י מינץ" המופיע בסוף "שו"ת מהר"ם פאדובה" של חתן בנו ותלמידו ר' מאיר קצנלנבוגן. בנו הרב אברהם מינץ מפאדובה. חתנו הרב מאיר קצנלנבוגן (מהר"ם פדובה) בנו הרב יצחק לוי. שו"ת מהר"י מינץ ומהר"ם פדוואה, קראקא תרמ"ב, באתר היברובוקס שו"ת מהר"י מינץ, מונקטש תרנ"ח, באתר דעת חיים משה זורגר, תולדות מהר"י מינץ, מתוך ירחון "האוצר" חוברת ד', סיון תשע"ז יהודה בן אליעזר מינץ (1409-1509), דף שער בספרייה הלאומית מרדכי שמואל גירונדי, תולדות גדולי ישראל וגאוני איטליאה, טריאסט 1853, מערכת הי', אות א', באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום). מרדכי מרגליות, אנציקלופדיה לתולדות גדולי ישראל, חלק ג', ירושלים ותל אביב תש"ח, עמ' 672, באתר היברובוקס. שולחן ערוך, אורח חיים, סימן תרצ"ו, סעיף ח'. יעקב מתלון, "ברכת החמה", מאורנו ח (תשס"ט), עמ' 118. במקורות רבים מופיעה שנת פטירתו כה'רס"ח, אך זהו התאריך שהסיק זורגר במאמרו (להלן, 'קישורים חיצוניים'). אמנם, קבריהם נהרסו תוך פחות משנה ומקומם לא ידוע בדיוק עד היום. יצחק מאיר אלנבוגן, חבל הכסף, עמ' 22, באתר היברובוקס. ערך זה הוא קצרמר בנושא רבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
איגנסיו פידלף

איגנסיו דוד פידלף (בספרדית: Ignacio David Fideleff; נולד ב-4 ביולי 1989 ברוסאריו, ארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי-ישראלי ממוצא יהודי. שיחק לאחרונה בעמדת הבלם בסנטה לוסיה מליגת העל המלטזית והודיע על פרישה מכדורגל באפריל 2020. פידלף נולד ברוסאריו שבסנטה פה והחל את הקריירה שלו בגיל 15 בקבוצת הנערים של ניואל'ס אולד בויס. ב-24 במרץ 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת במשחק מול לנוס במסגרת ליגת העל הארגנטינאית, בה גם הבקיע את שער הבכורה שלו. בתקופתו בקבוצה ערך 35 הופעות והבקיע 3 שערים. בתחילת עונת 2011/2012 נרכש פידלף על ידי נאפולי מהסרייה א' עבור 3 מיליון אירו כמחליפו של ויקטור רויז שעבר לולנסיה. ב-21 בספטמבר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק ליגה נגד קייבו ורונה. ב-14 ביולי 2012 הושאל פידלף לפארמה. ב-30 בינואר 2013 הושאל למכבי תל אביב לשנה וחצי. העסקה יצאה לפועל לאחר שפידלף קיבל אזרחות ישראלית בשל מוצאו היהודי (פידלף דובר עברית אותה למד בבית ספר יהודי בארגנטינה). פידלף לא זכה לדקות משחק רבות, אך היה חלק מסגל הקבוצה שזכתה בתום עונת 2012/2013 באליפות. ב-3 באוגוסט 2013 שוחרר ממכבי תל אביב אחרי שבעה חודשים בקבוצה. לקראת עונת 2013/2014 הושאל פידלף לקבוצת טיגרה מליגת העל הארגטינאית. ב-21 באוגוסט 2014 הושאל לקבוצת ארגוטליס מליגת העל היוונית. ב-12 בינואר 2016 חתם בנסיונל מליגת העל הפרגוואית, במדיה שיחק עד תום העונה. לאחר יותר משנה וחצי שלא שיחק, ב-20 בינואר 2018 חתם באיי. בי. וי. מליגת העל האיסלנדית, אך לא שיחק במדי הקבוצה בליגה, ובאוגוסט 2018 חתם בקבוצת פאלוסאורה קמי קינגס מליגת העל הפינית. נאפולי הגביע האיטלקי: 2011/2012 מכבי תל אביב אליפות: 2012/2013 איגנסיו פידלף, באתר ההתאחדות לכדורגל בישראל איגנסיו פידלף, באתר Transfermarkt איגנסיו פידלף, באתר Soccerway איגנסיו פידלף, באתר WorldFootball.net איגנסיו פידלף, באתר FootballDatabase.eu איגנסיו פידלף, באתר ESPN פידלף נפרד מהצוות והשחקנים, באתר מכבי תל אביב, 4 באוגוסט 2013 ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "איגנסיו פידלף".
מריאנו רמפולה

מריאנו רמפולה דל טינדרו (באיטלקית: Mariano Rampolla del Tindaro; ‏ 17 באוגוסט 1843 - 17 בדצמבר 1913) היה קרדינל, מזכיר המדינה של מדינת האפיפיור ופפאביל (מועמד לאפיפיורות) ב-1903, בחירתו על ידי הקונקלווה נדחתה באמצעות וטו אפיפיורי (Jus exclusivae) של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה. נולד בסיציליה, למד באוניברסיטה האפיפיורית הגרגוריאנית ולאחר סיום לימודיו כיהן במספר תפקידים מנהליים בקוריה הרומאית. בדצמבר 1882 מונה לנונציו לספרד. במרץ 1887 הועלה למעלת קרדינל ולכומר כנסיית סנטה מריה אין טרסטוורה, ושלושה חודשים מאוחר יותר מונה למזכיר המדינה. מזכירו האישי עוד מימיו כנונציו היה ג'קומו דלה צ'זה, לימים האפיפיור בנדיקטוס החמישה עשר. עם מותו של לאו השלושה עשר ב-20 ביולי 1903, שררה תמימות-דעים שרמפולה ייבחר כאפיפיור. אולם, לאחר שבחירתו נראתה מובטחת, הגיש הקרדינל-הנסיך של קרקוב, בשם קיסר אוסטריה פרנץ יוזף למזכיר הקונקלווה צו וטו שסיכל את הבחירה. הקרדינלים שבחרו ברמפולה העבירו את בחירתם לקרדינל סארטו, שנבחר לאפיפיור פיוס העשירי. אחת הפעולות הראשונות שביצע פיוס העשירי הייתה ביטול זכות ה-Jus exclusivae. סיבת הווטו לא ברורה לגמרי וסביבה נפוצו השערות שונות לפיהן חשש פרנץ יוזף מנטייתו של רמפולה, שהתנגד לברית המשולשת, לצרפת; שסייע לעצור מנהיג כנסייתי ליברלי ומודרניסט או שהקיסר פעל בשירות ממשלת ממלכת איטליה ואף תאוריית קונספירציה לפיה לידי המודיעין של הקיסרות האוסטרית הגיעו ידיעות לפיהן רמפולה היה בעל קשרים עם הבונים החופשיים או אפילו בונה חופשי בעצמו. עד מותו כיהן רמפולה כממונה על בזיליקת סן פייטרו, כן היה ראש המועצה לדוקטרינה של האמונה בקוריה הרומאית, ספרן ראשי של ספריית הוותיקן וארכיבר ראשי של הארכיונים הסודיים של הוותיקן. מדיה וקבצים בנושא מריאנו רמפולה בוויקישיתוף ביוגרפיה תפקידים מריאנו רמפולה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Did a Freemason Almost Become Pope? Papacy and Freemasonry — A Speech made by the late Monseigneur Jouin on December 8, 1930 רישומי לשכת הבונים החופשיים בנושא, 1999
אודז'יבול

אודז'יבול (בפולנית: Odrzywół) היא עיירה במזרח פולין, כ-85 ק"מ מדרום לוורשה, ובה כ-1,300 תושבים, על צומת דרכים בין כביש ורשה-קונסקי וכביש לודז'-ראדום. בשנת 1418 איפשר המלך ולדיסלב השני יגיילו לשליט העיר רדום להכריז על אודז'יבול כעל עיר, עקב הצטיינותו של האחרון במלחמה הליטאית-פולנית-טבטונית. בשנת 1815 צורפה אודז'יבול לפולין הקונגרסאית שבשליטת רוסיה. עקב השתתפות תושביה במרד הפולני של 1863–1864 נשלל מעמד העיר של אודז'יבול. בין שתי מלחמות העולם חיו באודז'יבול יותר מ-300 יהודים – כרבע מתושביה. בספטמבר 1939 כבש הצבא הגרמני את העיירה. בסוף 1941 קבעו הגרמנים גטו בעיירה בו נאסרו יותר מ-700 יהודים, בהם פליטים שהגיעו לעיירה עם פרוץ המלחמה. באוגוסט 1942 גרשו הגרמנים את אסירי הגטו לגטו נובה מיאסטו על הפיליצה ומשם למחנה ההשמדה טרבלינקה. במאות ה-19 וה-20 כיהנו רבנים נחשבים, ביניהם רבי ישראל ניסן קופרשטוק שהגיע לאודזיבול בהגיע בערב ראש השנה של שנת ה'תרמ"א (1881). כמו כן כיהנו בעיירה גם רבי יהודה לייבוש ליכט ורבי צבי רינקוביץ'. הרב ששימש בשנות השלושים עד המלחמה היה רב שלמה זרח קסטנברג. מדיה וקבצים בנושא אודז'יבול בוויקישיתוף אודז'יבול (Odrzywół), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "אודז'יבול", באתר השטעטל הווירטואלי "אודז'יבול", באתר JewishGen (באנגלית) יולנטה קריימר, אודז'יבול, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק A, עמ' 263–264), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) [1]
אלי פאריסר

אלי פאריסר (באנגלית: Eli Pariser; נולד ב-17 בדצמבר 1980) הוא יזם אינטרנט יהודי-אמריקאי שהקים בין השאר את "Upworthy", אתר אינטרנט להעלאה ושיתוף של תוכן ויראלי, ואת "MoveOn.org", אתר ובו פועלת קהילת אקטיביסטים, אשר מנצלת את הקדמה הטכנולוגית על מנת לשתף ולהוביל לשינויים בחברה. בשנת 2001 החל פאריסר את מעורבותו הווירטואלית כפעיל פוליטי. מיד לאחר אירועי ה-11 בספטמבר בארצות הברית, ביקש פאריסר להפגין נגד כוונת הנשיא דאז, ג'ורג' וו. בוש, לנקום במפגעים. הוא הקים את האתר 9-11.peace.org, עצומה שקראה ל"איפוק ושליטה עצמית" של הממשל. פאריסר שלח את קישור האתר לכ- 30 מחבריו, שעשו כמוהו וכך צבר האתר תאוצה. כשלושה ימים מאוחר יותר קרס האתר בגלל עודף מתחברים. בחלוף שבועיים הגיע העצומה למעל חצי מיליון חתימות. הצלחת העצומה הביאה לחיבור בינו לבין ווס בויד, מייסד MoveOn.org, אתר אינטרנט העוסק בגיוס פעילים עבור המפלגה הדמוקרטית בארצות הברית. השניים איחדו את אתריהם מעט מאוחר יותר, כשפאריסר מתמנה למנהל הקמפיינים הבינלאומיים של האתר המאוחד וב- 2009 הופך ליושב ראש מועצת המנהלים שלו. "האינטרנט מראה לנו את מה שנדמה לו שאנו רוצים לראות, אבל לא בהכרח את מה שאנו צריכים לראות" - היזהרו מ"בועות הפילטר" TED מאי 2011 במאי 2011 הוציא פאריסר ספר בשם "בועת הפילטר: מה האינטרנט מסתיר מכם" בו הוא מסביר כיצד אתרי אינטרנט ומנועי חיפוש מסננים מידע עבור כל גולש בצורה שונה. לדעתו של פאריסר, הגולשים נכנעים לסינון זה בעל כורחם ומוצאים עצמם ממודרים מהרבה מידע ותוכן שאמור להיות נגיש לכולם בצורה שווה. טענות אלו מופנות בעיקר למפתחי גוגל ופייסבוק. מדיה וקבצים בנושא אלי פאריסר בוויקישיתוף אלי פאריסר, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אלי פאריסר, ברשת החברתית Goodreads שיזף רפאלי, מי קובע מה נגלה ברשת, באתר כלכליסט, 26 במאי 2011 אלי פאריסר, היזהרו מ"בועות סינון" מקוונות, ועידת TED שחר סמוחה, שונאים את הנשיא בוש? אפשר להשפיע!, באתר הארץ, 31 בדצמבר 2003
גלשן פיליפיני

גלשן פיליפיני (שם מדעי: Cynocephalus volans) הוא מין של גלשן (הגלשנאים קרויים גם למורים מעופפים), שחי באיי הפיליפינים. הוא המין היחיד בסוג Cynocephalus. הגם ש-34 שיניו מזכירות שיני טורף, הוא צמחוני, וניזון מעלים צעירים, פירות רכים ופרחים. הגלשן אנדמי לאיי הפיליפינים. אוכלוסייתו מתרכזת באזורים מינדנאו ובוהול. הגלשן הפיליפיני הוא אחד משני המינים החיים היחידים בסדרת הגלשנאים, והמין האחר הוא גלשן מלאי. מכונה "למור מעופף", אך אינו יכול לעוף והוא אינו למור כלל (ואף אינו פרימט)- בדומה לסנאי המעופף, הוא קופץ מעץ לעץ ודואה בעזרת "כנפיו". גלשן פיליפיני ממוצע שוקל 1 עד 1.7 קילוגרם, ואורכו 36-43 ס"מ. ראשו רחב, אוזניו קטנות ועיניו גדולות. רגליו הגדולות בעלות הטפרים מחוברות יחד כמו קרומי שחייה, ובנויות כך לטיפוס נוח על עצים ודאייה. זנבו, שאורכו כ-36 ס"מ, מחובר לרגל הקדמית. מבנה גוף זה מאפשר לו לדאות למרחקים של עד כ-100 מ', ושימושית למציאת אוכל והימלטות מטורפים, דוגמת העיט הפיליפיני. הוא פעיל בלילה, ומבלה את היום בעצים חלולים או נאחז בעלווה הצפופה. נקבת הגלשן הפיליפיני מולידה גור אחד לאחר תקופת היריון של שני חודשים. הגלשן הצעיר הוא חסר אונים, ונאחז בבטנה של אמו, בנרתיק שעוצב במיוחד למטרה זו. הגלשן הפיליפיני הוא שוכן עצים, ובדרך כלל שוכן ביערות. הגלשן נחשב למזיק - מכיוון שהוא אוכל פירות ופרחים, הוא ניצוד בידי האדם. בשרו גם מבושל כמעדן, ופרוותו משמשת ליצירת כובעים של מקומיים. בשנת 1996, IUCN הכריז על הגלשן הפיליפיני כמין בסיכון בגלל הרס היערות השפלה לציד, ומצב השימור שלו שונה ל"ללא חשש" בשנת 2008, בגלל שכעת אוכלוסייתו גדולה מספיק על מנת שהגלשן לא יחשב כמאוים. צאצא של גלשן פיליפיני על אמו (עם הראש למטה) גולגולת הגלשן מדיה וקבצים בנושא גלשן פיליפיני בוויקישיתוף גלשן פיליפיני, באתר ITIS (באנגלית) גלשן פיליפיני, באתר NCBI (באנגלית) גלשן פיליפיני, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) גלשן פיליפיני, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) גלשן פיליפיני, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) גלשן פיליפיני, באתר GBIF (באנגלית) גלשן פיליפיני באתר הרשימה האדומה של IUCN
אוז'רוב

אוז’רוב (בפולנית: Ożarów) היא עיר קטנה במחוז אפטא בפרובינציית שוויינטוקז'יסקיה בפולין, על ציר הדרכים הראשי ורשה-ביטום, ובה כ-4,816 תושבים (2006). בשנת 1569 נוסדה אוז'רוב וקיבלה מעמד של עיר מהמלך זיגמונט השני אוגוסט. בשנת 1767 נהרס מרכז העיר בשריפה. בשנת 1869 איבדה אוז'רוב את מעמדה כעיר עקב השתתפות תושביה במרד הפולני של 1863-1864. בין השנים 1815-1915 הייתה אוז'רוב חלק מפולין הקונגרסאית שתחת שליטת רוסיה. במרד של 1905 הייתה אוז'רוב מרכז להתנגדות פולנית לשלטון הרוסי, ושוב במלחמת העולם הראשונה, ב-1915. הרוסים שרפו את אוז'רוב, והעיירה נבנתה מחדש בין השנים 1916-1920. המעסיק העיקרי באוז'רוב הוא מפעל בטון שהוקם ב-1972. הקמת המפעל הביאה לגידול אוכלוסייתה של העיירה. בזכות התפתחות התעשייה והמסחר בעיר, שבה וקיבלה אוז'רוב בשנת 1988 מעמד של עיר. המפעל הופרט ב-1995 ונרכש על ידי חברה אירית. באוז'רוב קיים בית קברות יהודי שנהרס במלחמת העולם השנייה על ידי הגרמנים אך שופץ ב-2001. בסוף המאה ה-18 היו בעיר כ-1,000 יהודים. במקום פעלה שושלת חסידית בשם אוז'רוב, אשר קיימת עד היום ומרכזה בבני ברק. במלחמת העולם הראשונה סבלה הקהילה בעיר מהקוזקים ששמרו עליה בראשית המלחמה, ולאחר מכן מגייסות אוסטרו-הונגריה, שחייבו את היהודים בעבודות כפייה ובנטל מיסים כבד. בעיר נוסדה אגודה ציונית בשם "בני ציון", אשר קיימה קורסים בעברית, ובשנת 1917 הוקמה בה ספרייה יהודית. בשנות העשרים והשלושים פעלו בה מפלגות ציוניות, וכן סניפים של אגודת ישראל ושל הבונד. טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בעיירה כ-3,200 יהודים. הגרמנים כבשו את אוז'רוב בספטמבר 1939, ועם כניסתם לעיר ציוו על היהודים להתייצב בבית הספר היהודי, שם הוחזקו מספר שעות, תוך שהגרמנים יורים על הבניין באופן אקראי, ומתעללים בפומבי ברב הקהילה. היהודים צוו לענוד סרט עם מגן דוד על זרועם ולהציב שלט עם המילה "יהודי" בפתח ביתם, ונאסר עליהם ללכת על המדרכות בעיר ולבוא במגע עם לא יהודים. בתחילת 1940 החרימו הגרמנים את כל העסקים שבבעלות יהודים, ולאחר מכן, צוו היהודים לעבור לרובע נפרד בעיר. היודנרט שהוקם בעיר נאלץ להעביר רכוש וכסף לגרמנים, ולספק עובדי כפייה, כאשר העונש על אי עמידה בכך היה מוות, לרבות של נשים וילדים. בדצמבר 1940 הועברו לעיר כ-700 יהודים שגורשו מוולוצלאבק, ובמרץ 1941 הועברו אליה כ-100 ממגורשי וינה וכ-800 ממגורשי קילצה. בינואר 1942 גודר הרובע היהודי, שאוכלוסייתו מנתה כ-4,500 נפשות, והפך לגטו סגור. אהרון בודקו, יהודי שהצליח לצאת מהגטו ונתפס, הוצא להורג באופן פומבי. בקיץ 1942 ריכזו הגרמנים בגטו עוד 1,349 יהודים ממחוז ראדום, והצפיפות והרעב בו גברו. בסוף אוקטובר 1942 חוסל הגטו באקציה יחידה, ויהודיו הובלו ברגל לתחנת הרכבת בעיר, כאשר ילדים וזקנים שהתקשו בהליכה נורו למוות. 4,648 יהודים הועמסו על קרונות משא, בצפיפות של כ- 150 איש בכל קרון. רכבת אחת פנתה לטרבלינקה, והשנייה למיידנק. מעט היהודים שהושארו בעיר לאיסוף הרכוש בגטו נורו על ידי שוטרים אוקראינים, והושלכו לבארות. מיד לאחר מכן הוכרזה העיר "נקייה מיהודים". רק כ-60 יהודים בני העיר שרדו את השואה, ביניהם שהסתתרו או שהסתירו את יהדותם כמו מרים וינטר. כיום אין בעיר יהודים. אתר האינטרנט הרשמי של אוז'רוב אוז’רוב (Ożarów), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם אוז'רוב באתר מרכז מורשת יהדות פולין "אוז'רוב", באתר השטעטל הווירטואלי "אוז'רוב", באתר JewishGen (באנגלית) יולנטה קריימר, אוז'רוב, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק A, עמ' 271–273), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) אוז'רוב (פולין), דף שער בספרייה הלאומית
רוברטו בלרמינו

רוברטו פרנצ'סקו רומולו בלרמינו (באיטלקית: Roberto Francesco Romolo Bellarmino; ‏ 4 באוקטובר 1542 - 17 בספטמבר 1621) היה קרדינל בתקופתם של האפיפיורים אורבנוס השביעי, גרגוריוס הארבעה עשר, אינוקנטיוס התשיעי, קלמנס השמיני, לאו האחד עשר, פאולוס החמישי וגרגוריוס החמישה עשר, אך מעולם לא נבחר בעצמו למשרה. אחת הדמויות המרכזיות בקונטרה-רפורמציה. הוכתר כקדוש ב-1930. נולד במונטפולצ'אנו למשפחת אצולה. אמו הייתה אחותו של האפיפיור מרקלוס השני. השכלתו הייתה רחבה וכללה תרבות רומית עתיקה ויוונית קלאסית, בנוסף להשכלה כנסייתית, אותה רכש אצל הישועים ובאוניברסיטת פדובה, שם התמחה בתאולוגיה. ב-1569 נשלח להשלים את השכלתו באוניברסיטת לוון, בה כיהן לאחר מכן כפרופסור ולימד את כתבי תומאס אקווינס. ב-1576 שב לרומא. לאחר רצח אנרי השלישי, מלך צרפת שלח אותו האפיפיור סיקסטוס החמישי לפריז כתאולוג המשלחת האפיפיורית. ב-1599 מינה אותו אורבנוס השביעי לקרדינל, לרקטור הקולגיום רומאנום (האוניברסיטה הישועית) ולאינקוויזיטור. בתפקידו זה היה אחד מהשופטים ששפטו את ג'ורדנו ברונו לשריפה על המוקד בעוון כפירה. ב-1616 הורה לו האפיפיור פאולוס החמישי לזמן לחקירה את גלילאו גליליי ולהודיע לו שעליו לחזור בו מלימוד, מחקר והוראה של התאוריה ההליוצנטרית. בלרמינו הראה לגליליאו שעל פי רשימת הספרים האסורים, תורתו של קופרניקוס נאסרה לעיסוק או להוראה ודרש ממנו לחזור בו מתפיסותיו. במעמד זה, שהיה, לאחר שריפתו של ברונו, איום ממשי, הסכים גליליאו לחזור בו. בלרמינו כתב מספר חיבורים תאולוגיים חשובים בהם "אמנות המוות הנכון" (Ars moriendi), ספר בסוגה של ספרים הדנים בחיי האדם וסיומם ובדרכים והטקסים הדרושים לקראת המוות ואחריו ו"שבע המילים האחרונות של ישוע על הצלב". כמו כן פיתח בלרמינו את התפיסה התאולוגית לפיה מבחינת החוק האלוהי אין סמכות קנויה לאדם אחד על פני משנהו, ומכיוון שכך - הסמכות החילונית ניתנת לשליט מכח הסכמת העם. מן הבחינה הזאת נחשב בלרמינו למבשר של רעיון האמנה החברתית. ב-1923 פתח האפיפיור פיוס האחד עשר במהלכים להקדיש את בלרמינו כקדוש. ב-13 במאי הכתיר אותו למבורך וב-29 ביוני 1930 הכתיר אותו כקדוש. בלוח השנה הנוצרי, יומו הוא ה-17 בספטמבר. אוניברסיטת בלרמיין בלואיוויל, קנטקי, נקראת על שמו, כמו גם מוסדות לימוד קתוליים נוספים ברחבי העולם. מדיה וקבצים בנושא רוברטו בלרמינו בוויקישיתוף ערך באנציקלופדיה הקתולית תפקידים כנסייתיים באתר "פרויקט גלילאו" מאמר מתוך הספר "חיי הקדושים" ערך באנציקלופדיית ביוגרפיות הקדוש רוברטו בלרמינו טקסט מלא של הספר "אמנות המוות נכון" רוברטו בלרמינו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) רוברטו בלרמינו, באתר "Find a Grave" (באנגלית) רוברטו פרנצסקו רומולו בלרמינו (1542-1621), דף שער בספרייה הלאומית לוח השנה הקתולי
דליה גל אלגל

דליה גל אֵלגל (נולדה ב-7 במרץ 1940) היא משוררת עברייה ישראלית. דליה אלגל נולדה ברחובות, על גבעת-הקיבוצים, וגדלה בקיבוץ רמת השופט. היא בת בכורה למרדכי כהן וחסיה (שטרן), שעלו מליטא. אביה התנדב והתגייס לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה. אלגל למדה בבית הספר האזורי "המוסד החינוכי הרי-אפרים". במשך 3 שנים למדה ב"סמינר למורים - אורנים", בקרית-טבעון (כיום מכללת אורנים). היא סיימה כמורה בכירה לאמנות, ומורה מוסמכת לחינוך מיוחד. אלגל הייתה ספורטאית ב"הפועל", אלופת-הארץ לנערות, בזריקת דיסקוס, 3 שנים. והיא בעלת מדליית זהב במקצוע זה, מהמכביה החמישית לנוער שנערכה בשנת 1957. זכתה בתחרות ציור של העיתון משמר לילדים על הפלמ"ח. בתקופת שירותה בצה"ל הייתה המדריכה הפיקודית לידיעת הארץ של הגדנ"ע. עבדה במשרד החינוך, ובכפר תקוה כמורה לאריגה. במלחמת יום הכיפורים נהרג אחיה, אברהם כהן, בחזית המצרית, כמפקד טנק. בשנת 1980 החלה גל אלגל לפרסם בעיתון במחנה של צה"ל, תחת שם העט (אב"מ), אמא על-תקן של אבא, מוצב-ערכים אי-שם. אלגל היא חברה באגודת הסופרים העבריים בישראל ובאקו"ם. הוציאה לאור 7 ספרים. עם הוצאת ספרה הראשון, החלה לחלק חינם דפים עם שיריה, שהפכו בעריכתה לעמוד העת לשירה "עלעול". התחתנה עם בנימין גל. נולדו להם בת ובן. הם עזבו את הקיבוץ בקיץ 1961, לחיפה. כיום היא תושבת חיפה, גרושה. שירים, גם מתחת לחגורה: תל אביב, הוצאת סער, תשמ"ה 1985. (הוצאה 2: חיפה, ד.גל אלגל, 2006). להיות קבוץ : תל אביב, סער, תשמ"ז 1987. (הוצאה 2, יחד עם "אהבת אלגל", להיות אלגל : חיפה, ד.גל אלגל, תשס"ו 2006). אהבת אלגל : תל אביב, סער, תשנ"ב 1992. רק לא טנק : תל אביב, ד. גל אלגל, תשנ"ח 1998. פרפר התמיד : תל אביב, ד. גל אלגל, תשס"ב 2002. שירת ראי : עורך עמוס לויתן, תל אביב, הוצאת גוונים, תשס"ז 2007. (התוכן: א. "רוח ירוקה". ב. "זבולי חיזבוללה", יומן-שירי על מלחמת לבנון השנייה, מנקודת מבטה של המשוררת, בחיפה). היונה "206" : עורכת דליה גל אלגל, תל אביב, גוונים, 2015. (דליה גל אלגל הוציאה לאור את 4 הסיפורים של אביה : מרדכי כהן - יחד עם סיפורים שלה). "בשם/השואה", עורכת : דליה גל אלגל, תל אביב, גוונים, 16 בספטמבר 2018, תשע"ח. מדיה וקבצים בנושא דליה גל אלגל בוויקישיתוף רשימת הפרסומים של דליה גל אלגל, בקטלוג הספרייה הלאומית דליה גל אלגל, ב"לקסיקון הסופרים העברים בהווה" דליה גל אלגל, ברשת החברתית פייסבוק יונגוורט מדרום אפריקה "כוכב" יום הנוער באתלטיקה קלה, חרות, 22 בספטמבר 1957 תוצאות מעולות ביום הנוער, דבר, 22 בספטמבר 1957 גל אלגל דליה בלקסיקון הסופרים העברים בהווה (כרך 8, תשי"ג, ע' 766) רון זוהר, "סיפור מלחמה", הוצאת "עם-עובד", 1975, עמודים 7-5.בספר, שמו "אמיר".
המושל הכללי של סנט וינסנט והגרנדינים

המושל הכללי של סנט וינסנט והגרנדינים (באנגלית: The governor-general of Saint Vincent and the Grenadines) משמש כראש המדינה דה פקטו ומייצג את צ'ארלס השלישי, מלך הממלכה המאוחדת. משרת המושל הכללי נוצרה בשנת 1979, עם קבלת העצמאות של סנט וינסנט והגרנדינים. האחריות הכללית של המושל: לבצע את כל החובות כאמור בחוקה של סנט וינסנט והגרנדינים. מינוי ראש הממשלה וחברי הפרלמנט. מינוי אנשים לתפקידים ציבוריים שנקבעו. מינוי מועצות שונות. להבטיח ביטוי יעיל של ממשל חוקתי ודמוקרטי. השתתפות במצעדים טקסיים ואירועים אחרים כנדרש בחוקה של סנט וינסנט והגרנדינים. קבלת כתבי אמון של שגרירים ומכובדים זרים אחרים. להלן רשימה של אישים שכיהנו כמושל הכללי של סנט וינסנט והגרנדינים מאז העצמאות ב-1979: מת בתפקיד   מציין את ממלאי מקום המושלים הכלליים אתר האינטרנט הרשמי של המושל הכללי של סנט וינסנט והגרנדינים The Saint Vincent and the Grenadines Constitution Order 1979 provides for the Office of a Governor-General, GOV.VC ערך זה הוא קצרמר בנושא מדע המדינה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.