laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ג'קפרוט

ג'קפרוט (שם מדעי: Artocarpus heterophyllus או A. heterophylla; בעברית לחמן שונה עלים, מאנגלית מדוברת: Jackfruit) הוא מין של עץ ממשפחת התותיים הגדל באזורי שפלה טרופיים בדרום ודרום-מזרח אסיה, אשר הפרי שלו נפוץ כמאכל. הפרחים גדלים על גבי הגזע (קאוליפלורה). הפרי הגדל יוצא היישר מהגזע או מענף צידי. קליפתו החיצונית מגובששת וחרוצה בחריצים בכל חלקיה. הפרי מרובה זרעים העטופים בציפה בשרנית אכילה. פנים הפרי צהוב בעיקרו. טעמו ייחודי, ריחו חזק ואופייני ומרקמו סיבי ועדין. פירות העץ הם מבין פירות המאכל הגדולים ביותר בעולם. פרי בודד עשוי לעלות על משקל של 36 ק"ג, להגיע לאורך של 90 ס"מ ולקוטר של 50 ס"מ. בארצות שונות במזרח הרחוק הוא נחשב לפרי נפוץ, עממי וזול, הגדל בחצרות בתים ונמכר ברחובות. ג'קפרוט מוכר כפרי הלאומי של בנגלדש. קיימים שלושה זנים: ג'קפרוט קשה - הפרי נשאר קשה גם לאחר שהוא מבשיל. ג'קפרוט סוסו (sosso) - הפרי נהיה רך לאחר שמבשיל. ג'קפרוט דבש - תוך הפרי נוזלי וטעמו מתוק מאוד. העצים הראשונים הובאו לארץ ישראל בשנות ה-30 של המאה ה-20 וניטעו ברחובות ובצריפין. העצים נשאו פירות במשך כמה עונות אך לבסוף מתו עקב הזנחה. בתחילה גידלו בארץ שני עצים בגן האיקלום שבפקולטה לחקלאות ברחובות ומספר עצים בודדים בסביבות הכנרת. עץ נוסף גדל באזור עתלית בכניסה הצפונית במקום שבו נמצאים עצי הוושינגטוניה הגבוהים, זכר לחוות הניסיונות של אהרונסון שהייתה באזור. את פרי המאכל ניתן להשיג משומר בצורת לפתן או בצורה קפואה בחנויות המוכרות מצרכים מהמזרח הרחוק. הפרי הטרי אינו משווק בישראל נכון לשנת 2010. עץ הלחם מדיה וקבצים בנושא ג'קפרוט בוויקישיתוף ג'קפרוט, באתר ITIS (באנגלית) ג'קפרוט, באתר NCBI (באנגלית) ג'קפרוט, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) ג'קפרוט, באתר Tropicos (באנגלית) ג'קפרוט, באתר GBIF (באנגלית) ג'קפרוט, באתר The Plant List (באנגלית) ג'קפרוט, באתר IPNI (באנגלית) ג'קפרוט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) העמותה לפירות אקזוטיים בישראל הליך ההכנה למאכל של ג'קפרוט, סרטון באתר יוטיוב Jackfruit the "vegan sensation" that saved Sri Lanka - מאתר ה-BBC "עץ הלחם וקרוביו", העמותה לפירות אקזוטיים בישראל שם
וסילי ז'וקובסקי

וסילי אנדרייביץ' ז'וקובסקי (ברוסית: Василий Андреевич Жуковский;‏ 9 בפברואר 1783 - 24 באפריל 1852) היה משורר רוסי, בין טובי המשוררים בתחילת המאה ה-19[דרושה הבהרה], מייסד הסגנון הרומנטי בשירה הרוסית ומחבר ההמנון הלאומי של האימפריה הרוסית (אל, נצור את הצאר!). וסילי ז'וקובסקי נולד בכפר בגוברניית טולה. הוא היה בן מחוץ לנישואים של בעל אחוזה מקומי ושבויה מטורקיה. את שם המשפחה קיבל הילד מאיכר מקומי שאימץ אותו. לקידום הקריירה העתידית, רשמו ההורים את הילד לשירות צבאי, ובשנת 1789 הוא נרשם גם בספר האצילים של הגוברניה. בשנת 1797 הוא נשלח למוסקבה להמשך לימודים. באותה שנה הוא פרסם את השיר הראשון שלו. בשנת 1802 הוא הכיר את ניקולאי קרמזין והושפע מיצירותיו. הוא המשיך בפרסום שירים וגם תרגם מספר שירים מאנגלית. החל משנת 1805 הפופולריות שלו גדלה והגיעה לשיא בשנים 1808–1812. בשנת 1808 הוא פרסם את אחד השירים המפורסמים - "לודמילה". בשנת 1812, במהלך המלחמה נגד נפולאון, הוא התנדב לצבא מתנדבים. שיריו בתקופה זו הפכו לפופולריים מאוד בצבא. בשנת 1814 הגיע לאחוזה של משפחת קירייבסקי, שהיו קרובי משפחתו והתגורר שם כמעט שנתיים; כשהוא מגדל את נכדים-אחיינים של גיסתו, פיוטר (אנ') ואיוון קירייבסקי. בשנת 1815 הוא היה אחד מהחברים הבולטים בחבורה הספרותית "ארזמס". בשנת 1816 הוא חיבר את המילים ל"יה מלכנו נצור", ההמנון הרוסי הראשון. בשנת 1816 הוא התקרב למשפחת הקיסר, ובשנת 1826 התמנה למורה הפרטי של אלכסנדר, הקיסר העתידי. בשנים 1837–1839 הוא נסע לאירופה ביחד עם יורש העצר. בשנת 1841 הוא יצא לגמלאות. באותה השנה, הוא התחתן בדיסלדורף עם בחורה צעירה שהייתה בת אחד מחבריו. בהמשך חייו הוא התגורר בגרמניה. בשנת 1842 הוא התחיל בתרגום האודיסיה. הכרך הראשון פורסם בשנת 1848 והשני ב-1849. הוא נפטר בבאדן-באדן והוטמן במנזר אלכסנדר נבסקי בסנקט פטרבורג. הנסיכה הנמה (1826. תר' אהרן לובושיצקי בשם השושנה בין החוחים, 1898; דב ירדן בשם בממלכת הדממה, 1972) — אגדת-עם פיוטית. מחיי השרצים (1828. תר' אהרן לובושיצקי, 1898) — פואמה סאטירית-אלגורית על פגישת מלך הצפרדעים וקיסר העכברים. סבטלנה (1842) מלך השדים (1842) — בלדות. האגדה על איוואן בן הצאר והזאב האפור (1845) ואדים נובוגרודסקי (1848) — רומאן היסטורי שכתיבתו לא הסתיימה. מדיה וקבצים בנושא וסילי ז'וקובסקי בוויקישיתוף יצירות של ז'וקובסקי כתבי וסילי ז'וקובסקי בפרויקט בן-יהודה וסילי ז'וקובסקי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) וסילי ז'וקובסקי, באתר "Find a Grave" (באנגלית) וסילי זוקובסקי, דף שער בספרייה הלאומית
המשט לעזה

האם התכוונתם ל... המשט לעזה (2010) המשט לעזה (2011)
שולה וידריך

שולה (שולמית) וידריך לבית אוסלנדר (נולדה ב-1951 בתל אביב) היא חוקרת תולדות העיר תל אביב-יפו, מאז שנות ה-80. וידריך איתרה, חקרה ותיעדה בניינים רבים במרחב תל אביב; חלק גדול מעבודותיה מצוי בארכיון עיריית תל אביב-יפו. לעיתים נאבקה נגד הריסתם ובעד שימורם של בתים ואתרים, וכפועל יוצא השפיעה על הנוף האורבני התל אביבי בכללו. במהלך השנים, איתרה וידריך מקורות על מייסדים של העיר תל אביב אשר נעלמו עקבותיהם, כגון יצחק חיינקו ויעקב מטלון. כמו גם אדריכלים חשובים, ביניהם בתפקיד מהנדס העיר, ופרסמה את קורות חייהם בספריה. וידריך גילתה פרטים בנוגע לאדריכלים דב הרשקוביץ ויצחק שוורץ (שן-צור), ומיפתה את כל בתיו של האדריכל אלכסנדר לוי אשר נספה בשואה. וידריך היא פעילה בחברה להגנת הטבע, בעמותת התיירות של עיריית תל אביב, במועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ובמרכז להכרת תל אביב. חברה בוועדת השמות של עיריית תל אביב ובעמותת מוזיאון נחום גוטמן. בערב יום העצמאות השישים ואחת של מדינת ישראל בשנת תשס"ט 2009, שנת המאה לייסוד העיר תל אביב, הדליקה וידריך משואה בהר הרצל בירושלים. מאמריה מופיעים בכתב-העת האלקטרוני של הסופר אהוד בן עזר ובבמות נוספות. היא צילמה והפיקה בהתנדבות סרטים קצרים לערוץ הקהילתי בתל אביב. וידריך התייצבה נגד הספר אחוזת דג'אני של אלון חילו, בטענה שהוא חוטא לאמת ההיסטורית. בחורף 2010, השתתפה באופן פעיל במחאה הציבורית כלפי תערוכה שהוצגה בחורף 2010 בגלריה בתל אביב, בשם: "השדרה הראשונה". בשנת 2017, קיבלה וידריך את תואר יקירת מוזיאון נחום גוטמן לאמנות על "תרומתה הייחודית לחקר תולדות העיר תל אביב". על עבודתה אמרה וידריך: "אני אוהבת את העיר, ויחד עם בני משפחתי, חקרתי את תולדותיה וסיפוריה אשר הפכו למפעל החיים הפרטי שלי". וידריך נשואה ולה שני ילדים: בן בשם רז ובת הנקראת על שם העיר, הפעילה החברתית וחברת מועצת העיר רמת גן, תל אביב וידריך דידיו. (עם עופר רגב), בולוואר שדרות רוטשילד בתל אביב, הוצאת רמות, 1999. ביאליק הרחוב, הוצאת פורת, 2004. (עם יוסי גולדברג ועירית עמית-כהן), תל אביב עיר גלויה, הוצאת אחיאסף ואופוס, 2009. (עם יעקב שביט וגדעון ביגר), ההיסטוריה של תל אביב - משכונות לעיר, הוצאת רמות, 2001. (עם שמואל גילר), בית הכנסת המטולטל, המועצה לשימור אתרים, 2014. השכנים של ביאליק, הוצאת פורת, 2019. בנוסף לכך, השתתפה וידריך במחקר ובעריכה של ספרים העוסקים בתל אביב. רבים ממאמריה של וידריך זמינים באתר 'תל אביב 100 - האנציקלופדיה העירונית'. שולמית וידריך (1951-), דף שער בספרייה הלאומית נעה נבט אייל טואג, שולה וידריך | חוקרת תולדות תל אביב, באתר TheMarker‏, 4 בדצמבר 2008 נעמה ריבה, "העיר נראית נהדר": ראיון עם שולה וידריך, האמא של תל אביב, באתר הארץ, 14 ביוני 2020 סרטון של שולה וידריך מדליקה משואה בטקס הדלקת המשואות בהר הרצל, 2009 ראו: תערוכת השדרה הראשונה, 6 במרץ 2010, אתר תרבות ישראל. נעמה ריבה, "העיר נראית נהדר": ראיון עם שולה וידריך, האמא של תל אביב, באתר הארץ, 14 ביוני 2020 לרגל יום האישה 8 במרץ 2021, בעמוד הפייסבוק של האגודה למען הלהט"ב בישראל
אדולף גיומא

אדולף גִיוֹמָא (בצרפתית: Adolphe Guillaumat;‏ 4 בינואר 1863 – 18 במאי 1940) היה גנרל צרפתי, מפקד דיוויזיה, קורפוס וארמייה בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה וכן כיהן כמפקד כוחות מדינות ההסכמה בחזית המקדונית. אדולף גיומא היה בנם של לואי גיומא, קצין חיל רגלים בדרגת קפטן, ומארי פלורי, בת למשפחה בורגנית מיוחסת. ב-1 באוקטובר 1884 סיים גיומא את האקדמיה הצבאית סן-סיר שליד העיר גואר שבחבל ברטאן והוצב בגדוד רגלים. ב-1897 השתתף בדיכוי מרד הבוקסרים בסין, במסגרת לגיון הזרים הצרפתי וב-1903 הוצב לתפקידי הדרכה באקדמיית סן סיר. ב-1913 הועלה לדרגת קולונל, הוצב לתפקיד מטה במשרד המלחמה הצרפתי, ובמסגרת זו הפך שנה מאוחר יותר ליושב ראש קבינט המלחמה שבמשרד. עם פרוץ הקרבות במלחמת העולם הראשונה מונה גיומא למפקד הדיוויזיה ה-33 של הצבא הצרפתי, והשתתף בקרב הראשון על המארן במסגרת החזית המערבית. ב-25 בפברואר 1915, כשהוא בדרגת בריגדיר גנרל, פיקד גיומא על הקורפוס ה-1, והובילו לקרב שמפאן הראשון. גיומא פיקד על כוחותיו במהלך קרב ורדן, אך בטרם הסתיים הקרב, נשלח עם חייליו לגזרת סום כדי לחזק את אגפו הימני של הצבא הצרפתי בקרב על הסום. בדצמבר 1916 מונה גיומא למפקד ארמייה השנייה בגיזרת ורדן ותוך שימוש בירי ארטילרי מסיבי, שבר את הקיפאון בגזרה והצליח להדוף את הכוחות הגרמנים. בדצמבר 1917 הועבר מתפקידו הגנרל מוריס סראי, מפקד כוחות מדינות ההסכמה בחזית המקדונית, וגיומא מונה תחתיו. הוא ניצל את ניסיונו הבינלאומי הרב מלגיון הזרים ומתפקידי המטה שמילא, פעל להידוק הקשרים הצוננים מול הכוחות הבריטיים והיווניים ולארגון מטות הכוחות השונים. פעולותיו של גיומא הובילו לשבירת הקפאון בחזית המקדונית, אשר החלה לנטות לטובת מדינות ההסכמה. ביוני 1918 נקרא גיומא בבהילות לפריז ומונה למושל הצבאי של העיר, אשר הייתה בסכנת כיבוש על ידי הגרמנים. לואי פראנשה ד'אספרה מונה במקומו למפקד החזית המקדונית וקצר את מלוא התהילה עם תבוסת ממלכת בולגריה בספטמבר. ד'אספרה קודם מאוחר יותר לדרגת מרשל וגיומא נותר בדרגת גנרל. לאחר הנסיגה הגרמנית והסרת סכנת הכיבוש מהבירה הצרפתית, מונה גיומא למפקד הארמייה החמישית והשתתף עימה בקרב השני על המארן. גיומא מונה למושל הצבאי של אזור הכיבוש בחבל הריין הגרמני, ולהוציא תקופה קצרה, בין ה-23 ביוני ועד ה-19 ביולי 1926, שבה כיהן כשר המלחמה הצרפתי, מילא את התפקיד עד 30 ביוני 1930 מועד בו הוחזר השטח לחזקת רפובליקת ויימאר. בהמשך, היה גיומא חבר במועצת המלחמה הצרפתית העליונה עד פרישתו לגמלאות ב-4 ביוני 1933. גיומא הלך לעולמו בנאנט ב-18 במאי 1940. גיומא נישא ב-17 ביולי 1906 ללואיזה בִּיבֶּן, בת למשפחה מיוחסת מהעיר טולוז. בנו בכורו לואי גיומא היה פרופסור לאופתלמולוגיה, ובנו הצעיר פייר גיומא (1909-1991), כיהן בתפקידי שר החינוך ושר ההגנה בממשלתו של שארל דה גול בין השנים 1958–1961. צרפת במלחמת העולם הראשונה מדיה וקבצים בנושא הגנרל גיומא בוויקישיתוף אינצקלופדיה לתולדות מלחמת העולם הראשונה, "הגנרל אדולף גיומא", באתר גוגל ספרים (באנגלית).
ברית טורגאו

ברית טורגאו (בגרמנית: Torgauer Bund) נחתמה בין שליטים פרוטסטנטיים שהיו נסיכים בוחרים באימפריה הרומית הקדושה, בהם פיליפ הראשון, רוזן הסן ויוהאן, הנסיך הבוחר מסקסוניה, ב-1525. זאת הייתה למעשה הברית הראשונה בין פרוטסטנטים. מטרת הברית הייתה התנגדות להחלטת וורמס, מעט אחרי הדיאט הקיסרי של שפייר וכתגובה לברית דסאו. מכיוון שלנסיכים שחתמו על הברית לא היה כוח צבאי משמעותי, הברית לא הצליחה להשיג כוח פוליטי או דתי משמעותי. שורשי הברית בהסכמים ראשוניים בין שני הנסיכים שהושגו בעיר גותה ושנחתמו מאוחר יותר בעיר טורגאו בסקסוניה, מושב בית וטין. ב-1531 נחתמה ברית שמלקלדן, שהייתה דומה אבל כללה גם צבא של 10,000 חיילים ו-2000 פרשים. זו האחרונה שרדה 16 שנים והצליחה להשיג את יעדיה. ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
לו גולן

לו גולן (באנגלית: Lew Golan; נולד ב-1933) הוא תסריטאי טלוויזיה ישראלי ואמריקאי, שידוע בעיקר בשל עבודותיו לטלוויזיה החינוכית, בין היתר כתסריטאי הסדרות הלימודיות "Here we are", "הרפתקאות סקוטרמן" ו"השריף מגבעות הוליווד". גולן, יליד ארצות הברית, איבד את שמיעתו כשהיה בן שבע וחלה בדלקת קרום המוח. למרות מגבלות השמיעה, הוא מעולם לא למד את שפת הסימנים, אלא למד לקרוא תנועות שפתיים, למד בבתי ספר לשומעים וקיבל תואר ראשון מאוניברסיטת שיקגו ותואר מתקדם בעיתונות מאוניברסיטת אילינוי. לאחר שסיים את לימודיו, עבד בתחום העיתונות ובפרסום. ב-1970 עלה לישראל בעקבות ידידו אירב קפלן, שעלה לפניו ואירח אותו בחופשה בישראל. הסדרה הראשונה שהגה הייתה "הרפתקאות סקוטרמן" ולאחר מכן, ה"ספין אוף" שלה, "The Amazing World of Dr. Halfbaked". מאוחר יותר יצר גם את "השריף מגבעות הוליווד" ואת "Here We Are". ב-1978 שב לשיקגו וב-1986 חזר לישראל. ב-2003 חזר לשיקגו. ב-1995 פרסם גולן ספר שמתאר את הצלחתו, כאדם חירש, בתעשיית הבידור: "Reading Between the Lips: A Totally Deaf Man Makes It in the Mainstream" ("לקרוא בין השפתיים: אדם חירש לגמרי מצליח במיינסטרים"). ספרו מהווה מתקפה ישירה על הטענה ל"תרבות חירשים" (למשל, של הפעיל למען זהות חירשים, הרלן ליין) ועל הטענה כי חירשים יכולים - וייתכן שאף צריכים - לתקשר באמצעות שפת סימנים בלבד. ב-2006 פרסם ב"וושינגטון פוסט" מאמר המותח ביקורת חריפה על הבדלנות של חלק מן הסטודנטים וחברי הסגל באוניברסיטת גאלדט, שהתנגדו למינוי ג'יין פרננדס לנשיאה, מכיוון שלא גדלה כדוברת שפת הסימנים. לו גולן, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית לו גולן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) לו גולן, באתר MusicBrainz (באנגלית) ירון ביטר, שקט, מצלמים!, באתר ynet, 27 בספטמבר 2008 לו גולן, Protest at Gallaudet: By, and for, the Few מאמר ב"וושינגטון פוסט", 26 באוקטובר 2006
מדריך טיולים במערכת החינוך

מדריך טיולים במערכת החינוך הוא מדריך טיולים שהוסמך להדריך טיולים במערכת החינוך בישראל, לאחר שעבר הכשרה וקיבל תעודה מתאימה (תעודת היתר להדרכת טיולים במערכת החינוך, הנקראת בטעות "תו תקן") ממשרד החינוך, תחום של"ח וידיעת הארץ. תעודה זו אינה מקנה למחזיק בה היתר לשמש כמורה דרך למבוגרים, שניתן על ידי משרד התיירות בלבד. החיוב להכשרה ייעודית ולאחזקת תעודת היתר להדרכת טיולים במערכת החינוך נכנס לתוקפו בשנת 2009. מאז הוענקו למוסדות הכשרה להדרכת טיולים היתרים להעברת קורסים למדריכי טיולים, אשר מקבלים בתום תקופת הכשרה והסמכה לאזור גאוגרפי מסוים, הנמשכת מספר חודשים, תעודת היתר. בנוסף זוכים להכשרה בני ובנות שירות לאומי, מדריכי של"ח ורשות הטבע והגנים בשירות צבאי, בני נוער בשנת שירות לפני גיוס לצה"ל ומדריכים פרטיים מכל רחבי הארץ, בעלי רקעים שונים. הקבלה למסלול ההכשרה מותנית בתעודת בגרות וכוללת מיון מוקדם של המדריכים וריאיון עם מנהל תוכנית ההכשרה. לקבלת התעודה נדרשת עמידה בדרישות אותן הגדיר משרד החינוך, הכוללות קורס מגיש עזרה ראשונה, בוחן ביטחון ובטיחות בטיולים, לימודי מתודולוגיית הדרכה לגילאים שונים, ניווט בשטח והסמכה לשני אזורים גאוגרפיים בארץ ישראל לפחות (הכוללת הכרות עם הגאוגרפיה, גאולוגיה, בוטניקה, זואולוגיה, ארכאולוגיה, היסטוריה ותרבות האזור). אזורי ההסמכה הם: הגולן ועמק החולה; הגליל התחתון והעמקים; השרון ומישור החוף; ירושלים; הר הנגב; הגליל העליון והמערבי; הכרמל כולל מישור חוף הכרמל; שפלת יהודה כולל יהודה ושומרון; מדבר יהודה, ים המלח ובקעת הירדן; הערבה והרי אילת. ההסמכה האזורית נעשית במסגרת מספר ימי סיור והדרכה אינטנסיביים הנקראים "קמפוסים". משרד החינוך - מנהלת הטיולים, נהלים למתן היתר להדרכת טיולים במערכת החינוך
מאיון

מאיון (Mayon) הוא הר געש בדרום-מזרח האי לוזון שבפיליפינים. גובהו 2,463 מטר מעל פני הים, והוא הר הגעש הפעיל ביותר בפיליפינים - ב-400 השנים האחרונות נרשמו 48 התפרצויות משמעותיות שלו, האחרונה שבהם ב-2008. הר הגעש ממוקם כמה עשרות קילומטרים מערבית לתעלת הפיליפינים, המהווה גבול בין שני לוחות טקטוניים, הלוח הפיליפיני והלוח האירואסייתי. באזור זה, שבו הלוח הפיליפיני הוא אוקייני בעוד הלוח האירואסייתי הוא יבשתי, מדובר בסגירת אוקיינוס - יבשה, והלוח הפיליפיני שוקע מתחת ללוח האירואסייתי. סלעי המשקע הימיים מותכים במפגש עם הסלעים היבשתיים והופכים למאגמה, שמתפרצת במספר נקודות. אחת הנקודות היא הר הגעש מאיון. גובהו של הר הגעש 2,463 מטר צורתו סימטרית למדי, והוא בולט על רקע האזור המישורי בו הוא נמצא. ההר ממוקם כ-70 ק"מ צפונית-מערבית להר הגעש בולוסן. בסמוך להר נמצא הר געש נוסף, הר מאסאראגה. מאז 1616 נרשמו 48 התפרצויות משמעותיות של הר הגעש. בהתפרצות שאירעה ב-1 בפברואר 1814, פלט ההר טפרה שכיסתה לגמרי את העיירה קגסאווה, ורק מגדל הכנסייה שלה נותר בולט מעל פני השטח. כ-2,200 בני אדם מצאו את מותם בהתפרצות זו. ב-23 ביוני 1897 החלה התפרצות שנמשכה שבוע, במהלכה כוסה הכפר בקקאי בלבה בעומק של כ-15 מ'. עננים סמיכים של אפר געשי נישאו למרחק של כ-160 ק"מ, וכ-400 בני אדם נספו. ב-1984 פונו מבתיהם 73 אלף בני אדם, וכתוצאה מכך לא נרשמו אבדות בנפש במהלך ההתפרצות. ב-1993 גרמו זרמים פירוקלסטיים למותם של 77 בני אדם. באוגוסט 2006 שוב פונו מבתיהם עשרות אלפי בני אדם במהלך התפרצות הר הגעש. ב-30 בנובמבר אותה שנה יצרה הסופה הטרופית דוריאן מפולות בוץ באפר הגעשי שהצטבר במורדות ההר בהתפרצות של אוגוסט. למעלה מ-1,200 בני אדם מצאו אתם מותם במפולות הבוץ. ב-7 במאי 2013 התפרץ ההר, וחמישה מטפסי הרים שהיו עליו באותה עת נהרגו. ב-12 ביוני 2023 החל ההר לפלוט לבה ו-13,000 תושבים פונו מסביבות ההר. התפרצות הר הגעש ב-1928 זרמים פירוקלסטיים בהתפרצות של 1984 מדיה וקבצים בנושא מאיון בוויקישיתוף יובל נעמן, ‏טיול באזור הר הגעש מאיון, באתר GoTravel מאיון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אתר Global Volcanism Program "הר הגעש הפיליפיני מאיון בהתפרצות קטלנית", BBC (אנגלית),‏ 7.5.2013. Mayon: Thousands evacuated as Philippine volcano oozes lava
ממפיס

ממפיס (באנגלית: Memphis) היא עיר במחוז שלבי בטנסי שבארצות הברית. נכון לשנת 2020 אוכלוסיית העיר מונה 633,104 תושבים, מה שהופך אותה לעיר השנייה בגודלה בטנסי (אחרי נאשוויל) והעשרים ושמונה בגודלה בכל ארצות הברית. נכון לשנת 2017 אזור המטרופולין של ממפיס מונה כ-1,348,260 תושבים, המטרופולין השנייה בגודלה בטנסי אחרי המטרופולין של נאשוויל. בכל ההיסטוריה של טנסי, ממפיס מעולם לא הייתה עיר הבירה בגלל מקומה המערבי. ממפיס ממוקמת על צוק צ'יקאסאו מעל נהר מיסיסיפי ועל שפת נהר וולף. נמל התעופה של ממפיס משמש נמל הבית לצי המטוסים (כ-600) של חברת המשלוחים הבינלאומית Fedex. תושביה הראשונים של ממפיס היו השבט האינדיאני של תרבות המיסיסיפי ולאחר מכן השבט צ'יקסאו. בשנת 1682, רנה-רובר קוואלייה, אדון לה-סאל הגיע דרך נהר האילינוי עד למפגשו עם המיסיסיפי ומשם הפליג עם משלחתו במורד נהר המיסיסיפי בסירות קנו עד לשפכו במפרץ מקסיקו. לה-סאל תבע את כל אגן המיסיסיפי בשם צרפת והחליט לקרוא לאזור כולו לואיזיאנה, על שם מלך צרפת לואי הארבעה עשר. הוא בנה מבצר קטן בשם "מבצר פרודום", שהפך מאוחר יותר לעיר ממפיס. השם ממפיס עצמו מגיע משמה של העיר ממפיס, שהייתה בירתה של מצרים העתיקה, ושוכנת לגדת הנילוס מדרום לדלתא. השם עצמו נגזר משיבוש ביוונית של השם המצרי הקדום מֶנֹ-פר, על שם הפירמידה של אחד הפרעונים, פפי הראשון, מהשושלת השישית. ממפיס היא עיר תאומה של הערים: גמביה קניפינג, גמביה סנגל קאולק, סנגל ישראל שוהם, ישראל (מ־2017) אתר האינטרנט הרשמי של ממפיס ממפיס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ממפיס (טנסי), דף שער בספרייה הלאומית מפה של העיר בגוגל מפות ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סוכנות החקירות הפדרלית (פקיסטן)

סוכנות החקירות הפדרלית של פקיסטן (באורדו: وفاقی ادارۂ تحقیقات; באנגלית: Federal Intelligence Agency) היא ארגון לביטחון פנים וחקירות בפקיסטן האחראית גם למודיעין פנימי. מטה הארגון נמצא ב-G9/4, באיסלאמבאד הבירה. תוארו של ראש הארגון הוא מנכ"ל סוכנות החקירות הפדרלית. הארגון הוקם ב-1975 כיורש מוסד המשטרה המיוחד של פקיסטן שהוקם ב-1948. ב-2005, בעקבות עליית רמת הטרור במדינה, הוקמה במסגרת הסוכנות "קבוצת החקירות המיוחדת" שהיא יחידת עילית ללוחמה בטרור, למרות הצלחות יחסיות במלחמה נגד ארגון הטליבאן בגבול עם אפגניסטן, סוכנים רבים מקרב הארגון הואשמו במעורבות בסחר בבני אדם ורבים מהם פוטרו מהארגון. בשנת 2006 הארגון חתם על הסכם לשיתוף פעולה עם הארגון המקביל ההודי, לשכת החקירות המרכזית של הודו. בשנת 2008 סניף הסוכנות בלאהור נפגע קשה במהלך פיגוע ונטען שבבניין שהו גם סוכני ביון אמריקניים. אתר האינטרנט הרשמי של סוכנות החקירות הפדרלית ערך זה הוא קצרמר בנושא צבא ובנושא פקיסטן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סוכנות החקירות הפדרלית

האם התכוונתם ל... סוכנות החקירות הפדרלית בארצות הברית – לשכת החקירות הפדרלית; שירות הביטחון והחקירות האמריקני סוכנות החקירות הפדרלית (מקסיקו) – הארגון המקסיקני ללוחמה בסמים ובשחיתות סוכנות החקירות הפדרלית (פקיסטן) – שירות הביטחון הפקיסטני
הנרי ג'ורג'

הנרי ג'ורג (באנגלית: Henry George‏; 2 בספטמבר 1839 - 29 באוקטובר 1897) היה סופר, פוליטיקאי וכלכלן אמריקאי. יצירתו המפורסמת ביותר היא קידמה ועוני שנכתבה במהלך 1879 ומכרה מיליוני עותקים. הוא היה אבי הזרם הכלכלי ג'ורג'יזם. נולד בפילדלפיה שבפנסילבניה למשפחה מהמעמד הבינוני- נמוך, השני מבין עשרה ילדים. אביו היה מוציא לאור של ספרי קודש, ולכן שלח את בנו ללימודי דת, אך ג'ורג' עזב בטרם סיום הלימודים, ועזב בשנת 1858 לקליפורניה. התחתן בשנת 1861, ונולדו לו כחמישה ילדים. בתקופה זו המשפחה הייתה בעוני כבד, על סף רעב. לאחר שוויתר על עבודה בכריית זהב, החליט לכתוב מאמרים בעיתון בסן פרנסיסקו והפך לעורך העיתון בשנת 1867. בתחילה תמך בנשיא אברהם לינקולן ובמפלגה הרפובליקנית, אך בהמשך החליט לתמוך במפלגה הדמוקרטית. בשנת 1879 כתב את ספרו הידוע קידמה ועוני, זאת בעקבות ביקור בניו יורק. הוא נדהם לגלות שבניו יורק, עיר הנחשבת למפותחת מאוד, מצב העניים לכאורה גרוע מזה של העניים בקליפורניה, שנחשבה באותה התקופה לפחות מפותחת. טענתו בספר הייתה כי העושר הנוצר מההתפתחות הטכנולוגית והמסחרית בשוק חופשי מגיע לכיסם של העשירים בעלי הקרקעות, זאת באמצעות דמי השכירות הכלכליים. ג'ורג' ראה בכך עוול גדול. בשנת 1880 ג'ורג' היה כבר סופר ידוע, ועבר לניו יורק. בשנת 1887 ניסה להתמודד לראשות העיר, אך נכשל. בעמדותיו הפוליטיות תמך בהקטנת הצבא, מתן זכות בחירה לנשים, והגנה על פושטי רגל. בשנת 1890 קיבל את השבץ המוחי הראשון שלו. כתוצאה משבץ זה, הוא נחלש מאוד ומעולם לא השתקם לגמרי. השבץ הראשון לא מנע ממנו להתמודד בפעם השנייה לראשות העיר בשנת 1897 כמועמד עצמאי, זאת בניגוד לעצת רופאיו. הוא קיבל את השבץ השני שלו, ונפטר כארבעה ימים לפני הבחירות. ג'ורג' נקבר בניו יורק. רבים מתושבי העיר השתתפו באבל, והלווייתו הייתה אחת מהלוויות הגדולות בתולדות העיר, ויש מחלוקת אם לא הגדולה ביותר (בכך לכאורה ג'ורג' עקף את הלווייתו של אברהם לינקולן). גיא רולניק, בועת הנדל"ן של לפיד - מכונה לייצור אחים עבדים, באתר TheMarker‏, 27 בספטמבר 2013 ירון כהן צמח, האדמה מקולקלת, באתר TheMarker‏, 6 ביוני 2018 הענרי דזשארדזש טויט, פארווערטס, 29 באוקטובר 1897 (ביידיש) הנרי ג'ורג', באתר "Find a Grave" (באנגלית) הנרי ג'ורג', באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) הנרי ג'ורג' (1839-1897), דף שער בספרייה הלאומית כתבי הנרי ג'ורג' בפרויקט גוטנברג (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
לשכת הביון של הודו

לשכת הביון של הודו (בהינדי: खुफिया ब्यूरो; באנגלית: The Intelligence Bureau; בראשי התיבות: IB) היא סוכנות הביון הממשלתית ההודית. הלשכה הוקמה ב-1964, וב-1947 כונתה בשם לשכת הביון המרכזית שתחת משרד הפנים. מטה הארגון שוכן בניו דלהי. ב-1885 מונה סר צ'ארלס מק'גרגור לראש מחלקת המודיעין של הצבא הבריטי בהודו. מטרת מינויו הייתה מניעת היחידות הקיסריות של רוסיה באפגניסטן מלפלוש להודו הבריטית, חשש שהתקיים לאורך כל המאה ה-19. ב-1909 נוסד משרד הביון הפוליטי ההודי באנגליה כתגובה להתפתחות הפעולות האנרכיסטיות בהודו. ב-1921 המשרד נקרא "המודיעין הפוליטי ההודי" שהייתה ארגון פיקוח ממלכתי הכפוף למשרד ממשלת הודו ולמזכיר המשפטים והציבור. מדיה וקבצים בנושא לשכת הביון של הודו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של לשכת הביון של הודו (באנגלית) על אודות המודיעין ההודי (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא הודו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בית הכנסת הישן אוהל יעקב (מינכן)

בית הכנסת אוהל יעקב היה בית הכנסת של הקהילה האורתודוקסית במינכן בגרמניה. הוא שכן ברחוב הרצוג-רודולף שטראסה. בפרעות נובמבר 1938, הועלה המבנה באש על ידי הנאצים. המבנה תוכנן על ידי אוגוסט הקסטר, בסגנון נאו-רומנסקי עם חזית ומידות צנועות יחסית לבית הכנסת המרכזי במינכן ברחוב הרצוג-מקס שטראסה (16 מטר אורך על 19 מטר גובה). אולם התפילה הכיל 150 מקומות ישיבה. אגודת אוהל יעקב הוקמה על ידי הקהילה החרדית במינכן, שהתפצלה מיתר הקהילה לאחר שזו החלה לאמץ סממני דת ליברליים כגון סידור תפילה מחודש שיצא בשנת 1876, ושילוב שירת מקהלות ועוגב בתפילה. למרות הפילוג, מפאת החוק הבווארי שלא אפשר הפרדת קהילות רשמית, פעלה הקהילה כתת-קהילה במסגרת הקהילה המרכזית בעיר ולא כקהילה עצמאית. בשנת 1887 בנתה הקהילה המרכזית בית כנסת חדש, והאורתודוקסים ביקשו לשכור את בית הכנסת הקודם שהתפנה, אך בין אם מסיבות כלכליות או מתוך חוסר רצון להעמיק את הפילוג, הבקשה נדחתה והמבנה נמכר. לבסוף נבנה בית הכנסת ברחוב הרצוג-רודולף במימון מקורות פרטיים. בשנת 1891 הונחה בו אבן הפינה ושנה מאוחר יותר הבניין נחנך רשמית. בשנת 1924 הקימה הקהילה בית ספר ששימש כבית ספר דתי ציבורי, שנרכש בשנת 1933 על ידי הקהילה הכללית. בשלהי המאה ה-19 כיהן כרב הקהילה האורתודקסית במינכן הרב שלמה פישר. לאחריו כיהן הרב ד"ר חנוך ארנטרוי שימש כרב הקהילה האורתודוקסית ובית הכנסת במשך כארבעים שנה, עד למותו בראשית שנת 1927. ב-ליל 9 בנובמבר ב-1938, השתתפה צמרת השלטון הנאצי בארוחה חגיגית בבית העירייה במינכן, לציון 15 שנה לפוטש מרתף הבירה. בין הסועדים נמנו חיילי פלוגות הסער שהשתתפו בפוטש, ושישה מהם סעדו ליד שולחנו של היטלר. לקראת השעה 10:30 בערב הם קמו ויצאו להשתולל בעיר. בית הכנסת נשרף על כליו, ספרי התורה ותשמישי הקדושה שבו, ועימו נשרפו גם בית המדרש והספרייה. השר גבלס הבחין בלהבות שאחזו באוהל יעקב וניסה להזעיק מכבי אש (ייתכן מתוך חשש של פגיעה ברכוש לא יהודי) ללא הצלחה. ככל הנראה רק סיבה אחת יכלה להביא לכך שבקשת השר לא בוצעה: המציתים פעלו בהוראה אישית מפורשת או מרומזת שקיבלו כמה שעות קודם לכן מהיטלר. עלויות פינוי ההריסות הוטלו על הקהילה היהודית, ובית הספר נסגר. כיום יש במקום שלט הנצחה בבית מס' 1 ברחוב. ב-9 בנובמבר 2006, 68 שנים בדיוק לאחר שריפת בית הכנסת, נחנך בית הכנסת המרכזי החדש במינכן, הנושא את אותו שם. לוח זמנים ופירוט סדר הסליחות של יום כיפור פנים בית הכנסת בית הכנסת החרב לוחית זיכרון מדיה וקבצים בנושא בית הכנסת הישן אוהל יעקב בוויקישיתוף אברהם פרנקל (נינו של הרב ארנטרוי), על אמירת סליחות בבית הכנסת ביום הכיפורים, באתר "טיפיוט", בארכיון האינטרנט בית הכנסת, באתר alemannia-judaica (בגרמנית) על פי יומנו תום שגב, שיעור היסטוריה, באתר הארץ, 30 באוקטובר 2008 ראו הרחבה לגבי משמעות התאריך 9 בנובמבר בגרמניה AP, ‏68 שנה לליל הבדולח: נחנך בית הכנסת במינכן, באתר ynet, 9 בנובמבר 2006