סבכי אדום

סבכי אדום (שם מדעי: Cardellina rubra) הוא מין ציפור חולפת קטנה ממשפחת סבכי העולם החדש, האנדמית לרמות הגבוהות של מקסיקו, מצפון ל-Isthmus of Tehuantepec (אנ'). מין זה קשור קשר הדוק ויוצר מין-על (אנ') עם סבכון ורוד הראש (אנ') של דרום מקסיקו וגואטמלה. ישנם שלושה תת-מינים, הנמצאים באוכלוסיות נפרדות ונבדלים בצבע כתמי האוזניים שלהם, בבהירותם ובגוון נוצות גופם. סבכי בוגר יופיע בצבע אדום בוהק, עם כתם אוזניים לבן או אפור, תלוי בתת-המין; הצעירים יופיעו בצבע חום-ורדרד, עם כתם אוזניים לבנבן וכנפיים חיוורות. עונת הרבייה מתרחשת בדרך כלל בין פברואר למאי. הנקבה מטילה שלוש או ארבע ביצים בקן כיפה, אותו היא בונה על הקרקע. אף על פי שהיא דוגרת לבד על הביצים, גם הזכר מאכיל את הצעירים ומוציא צואה מהקן. הצעירים פורחים תוך 10–11 ימים מהבקיעה. הסבכי האדום אוכל חרקים, אותם הוא מלקט בעיקר בשיחים. אף על פי שציפור זו נחשבת למין ללא חשש על פי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע (IUCN), מספרי האוכלוסייה שלה בירידה עקב הרס בתי גידול. הסבכי האדום הוא ציפור קטנה, באורך של 12.5-13.5 ס"מ, ומשקלו בין 7.6 ל-8.7 גרם. כבוגר, הוא אדום ברובו, עם כתם אפרפר לבן או אפור כהה (תלוי בתת-המין) בכל צד של ראשו. כנפיו וזנבו כהים מעט יותר, והשוליים באדום-ורדרד. רגליו בגוון אדום-חום, והמקור שלו ורדרד-אפרפר עם קצה כהה. סביב העין צבעו חום כהה עד שחור. צבע הנוצות משתנה מעט בין המינים, אם כי הנקבה נוטה להיות מעט דהויה יותר או בעלת גוון כתום יותר. זוגות בוגרים נפרדים לחלוטין החל מאוגוסט ומשילים את נוצותיהם, לאחר עונת הרבייה. בצעירותו, הסבכי האדום הוא חום-ורדרד עם כתם לבנבן. כנפיו וזנבו כהים יותר וקצוותם ורדרדים-קינמון והכנפיים חיוורות יותר. קשה לבלבל את הסבכי האדום הבוגר עם כל מיני ציפורים אחרים בתפוצתו; לטנג'ר הארגמן (אנ') ולטנג'ר הקיץ (אנ') יש נוצות דומות לרוב, אך הן גדולות יותר עם צורה שונה. לסבכי האדום יש מספר קריאות נפוצות, ביניהם צליל גבוה ודק (נשמע כך - tsii) וחזק יותר (נשמע כך - pseet). השיר שלו הוא שילוב של טרילים קצרים ווורבלים עשירים יותר. בניגוד למינים אחרים באותו אזור בית גידול, הוא נוטה לשיר רק בשעות הבוקר הבהירות בעונת הרבייה. הוא אינו שר - ואפילו תדירות ההתקשרות שלו פוחתת - במזג אוויר מעונן, ללא קשר לעונה. גילוי המין: תכשיטן אנגלי וחוקר טבע ויליאם בולוק ובנו נסעו למקסיקו זמן קצר לאחר שהכריזה עצמאות, ובילו שישה חודשים בשנת 1823 באיסוף חפצים ארכאולוגיים ומיני ציפורים ודגים רבים חדשים למדע. דגימות הציפור ניתנו לחוקר הטבע ויליאם ג'ון סווינסון, בן ארצם, כדי לסווגם באופן רשמי. הוא עשה זאת בשנת 1827. בין אלה היה הסבכי האדום, שהוקצה לסוג סטופגה (אנ'), בתור סטופגה רוברה (Setophaga rubra). במהלך המאה ה1, רשויות אחרות העבירו אותו לקרדלינה (אנ'), עם הסבכי אדום הפנים (אנ'), ואל הסוג הטרופי הנפוץ בסילאוטרוס (אנ'), וכן לסוג הסבכי בעולם הישן - הסבכי המצוי וכן לסוג הירגזי. בשנת 1873, חוקרי הטבע האנגלים פיליפ לוטלי סלייטר ואוסברט סלווין העבירו את המין לסוג ארגנטיקוס (אנ'), שם הוא נשאר במשך יותר ממאה שנה. הסבכי האדום יוצר זן-על עם הסבכי ורוד הראש של צ'יאפס וגואטמלה. למרות הטווחים הנפרדים שלהם והנוצות השונות במידה ניכרת, השניים נחשבו לפעמים למין אחד. מנגד, הוצע גם כי יש לפצל את הסבכי האדום למין אפור-אוזניים צפוני (C. melanauris) ולזן לבן-אוזניים דרומי (C. rubra). מאמר מקיף משנת 2010 מאת ירבי לובט ועמיתיו, המנתח את המיטוכונדריה וה- DNA הגרעיני של סבכי העולם החדש, מצא כי הסבכים בעלי הראש האדום והוורוד הם קרובי משפחה הקרובים ביותר זה לזה ושאביהם הקדמון המשותף התפצל משושלת שהולידה את הסבכי אדום הפרצוף. המחברים המליצו להעביר את שני המינים לסוג קרדלינה, הצעה שאומצה על ידי איגוד האורניתולוגים הבין לאומי (IOC). השם הרשמי שהוגדר על ידי ה-IOC הוא "סבכי אדום" ונושא התייחסות ישירה לצבעו. שם הסוג Cardellina הוא הקטנה של ה-Cardella האיטלקית, שם אזורי לחוחית האירופאית, בעוד ששמו הספציפי, rubra, הוא "אדום" בלטינית. כאמור, השבכי האדום אנדמי לרמות הגבוהות של מקסיקו צפונית מצפון לIsthmus of Tehuantepec (אנ'), לסבכי האדום יש שלוש אוכלוסיות נפרדות המתאימות לשלושת תת-המינים כמפורט למעלה. הוא נפוץ למדי בפנים הארץ ובמדרונות סמוכים, שם הוא מופיע בגבהים הנעים בין 1,800 ל-3,900 מטר מעל פני הים; לא נפוץ בכלל בחופים. זהו מהגר גובה, הנע מאורן לח או לח למחצה ביערות אורן-אלון ואשוח בעונת הרבייה לגובה נמוך יותר, לרוב ביערות אלון, בחורף. הוא בין הציפורים הקטנות הנפוצות ביותר בסביבת המחיה שלו ביער, שני רק למלכילון זהוב-כתר (אנ') ביערות אשוח במחקר אחד והשלישי בשכיחותו ביערות עצי אלון-מחט ב- אַחֵר. אף על פי שדווח כי המין נאסף בטקסס בסוף המאה ה-19, מיקומו של התיעוד לא זכה לאמונה רחבה, ואין ראיות חזקות לכך שהוא אי פעם התרחש. הוא התרחק עד לדרום מזרח אריזונה, שם נמצא פריט על הר למון בשנת 2018. הסבכי האדום נמצא בדרך כלל לבד או בזוגות. הצעירים ככל הנראה בוחרים בני זוג בסתיו של שנתם הראשונה, והזוגות נשארים יחד כל השנה, למעט במזג אוויר קשה ובמהלך השרת הנוצות לאחר הרבייה. הסבכי האדום מתרבה בעיקר בתחילת האביב, מפברואר עד מאי, אם כי לפחות קן אחד המכיל צעירים נמצא בסוף יוני. עד סוף פברואר, הזכר מקים טריטוריה ששטחה בממוצע כ-40 מטרים רבועים, ומגן עליה בשירה. זכרים אחרים עלולים לחדור על ידי טיסה שקטה פנימה בגובה של כ-3 מ' (10 רגל) ובחזרה לטריטוריה שלהם. חדירות עמוקות גורמות לקרב, שלאחריו בדרך כלל הפולש עוזב. החל מאמצע מרץ, הזכר מחזר אחרי הנקבה כשהוא רודף אחריה דרך הסבך. לאחר מכן הזוג יושב יחד בזמן שהזכר שר והנקבה קוראת קריאות שקטות. הנקבה לבדה בונה את הקן, משימה שנמשכת בדרך כלל 4–6 ימים. היא בוחרת באזור מואר שמש, קצה של שביל, מסלול מים או קרחת יער קטנה. הקן ארוג בחוזקה מחומר צמחי, מוסתר בצמחיית קרקע ומעוגן לגבעולים של הצמחייה שמסביב. הקן, שבדרך כלל הוא בצורת תנור כוורת (אנ') עם כניסה צדדית או כלפי מעלה, באורך של כ-15 ס"מ וברוחב על 18 ס"מ ו11 ס"מ גובה. הקן מגושם ולא מסודר מבחוץ, ובנוי בדרך כלל ממחטי אורן יבשים ועשב יבש, אם כי חזזיות אפורות, אזוב ירוק, עלים מתים, קרעים של קליפה וקצות שרכים משמשים גם הם לחומרי בנייה; רוב החומרים הללו נאספים מהאדמה קרוב לקן, ולעיתים חלקם נקטפים מענפים נמוכים או רחוק יותר. בפנים, הקן מסודר וקומפקטי, מרופד בעשבים עדינים ובמוך צמחי, הנאסף בדרך כלל במרחק מה מהקן. בתחילת עונת הרבייה עשוי להיות פער של עד 11 ימים בין השלמת הקן להטלת הביצה הראשונה. בהמשך העונה, הזמן הזה פוחת כך שהביצה הראשונה מוטלת ברגע שהקן מוכן. הנקבה מטילה בדרך כלל שלוש ביצים, אם כי תועדו מקרים של ארבע בהטלה. הביצים, שצבען וורוד חיוור עם כתמים חומים מפוזרות באופן שווה או לבנות עם כתמי קינמון וחלודה צפופים בקצה הגדול יותר של הביצה הן גודל 16–17 מ"מ על 13 מ"מ ומשקלן 1-1.4 גרם. הנקבה לבדה דוגרת על הביצים למשך 16 ימים; הזכר אפילו לא מתקרב לקן עד מספר ימים לאחר בקיעת הביצים. היא יושבת מול הקיר האחורי של הקן, כשראשה וגופה מוגנים בגגו וזנבה מבצבץ מהפתח. היא יושבת בחוזקה כשסכנה מתקרבת ובדרך כלל לא עפה עד שטורף פוטנציאלי יוצר מגע עם הקן. שני ההורים מאכילים את הגוזלים ומוציאים שקי צואה (אנ'), אף שהנקבה מסירה הרבה יותר מהזכר. ההורים נעים בצורה מטעה כשהם מתקרבים לקן, מחפשים מזון - או מעמידים פנים שהם מחפשים מזון - בצמחייה סמוכה. הם נשארים רק כמה שניות בכל מקום אחד, כולל בקן, מה שמקשה על טורפים לאתר את הצעירים. גוזלים משמיעים קריאה מהירה וגבוהה כאשר מבוגר מתקרב לשאת אוכל. הם פורחים תוך כ10 ימים מהבקיעה. ציפורים צעירות גדלות במלואן שלושה שבועות לאחר הגיחה, ואז הן מוצאות מהקן על ידי ההורים. הסבכי האדום הוא אוכל חרקים. הוא מלקט בעיקר בשיחים תת-קומתיים במפלסים נמוכים עד בינוניים, נע באיטיות ובכוונה דרך אזורים פתוחים יותר של הצמחייה, וניזון בדחיפות מהירות לתוך סדקים בצבירי קליפות ומחטי אורן. לפעמים הוא מרחף לזמן קצר כדי לאכול באשכולות מחטי אורן, טכניקת חיפוש מזון הידועה בשם "ליקוט ריחוף". אף על פי שאין לו התאמות פיזיות ברורות לטיפוס, הוא עושה זאת בקביעות בחיפוש אחר פריטי טרף על קליפות עץ, לעיתים קרובות תלוי בראש כלפי מטה בזמן שהוא חוקר. באזורים של גידול נשירים, הוא בדרך כלל לוכד זבובים, מבצע גיחות אוויריות קצרות במרדף אחר חרקים מעופפים. אמנם לעיתים רחוקות הוא מתרועע עם להקות מעורבות, אך לעיתים קרובות הוא ניזון לצד ציפורים אחרות ללא סימני מריבה, ואינו מפגין עוינות כלפי מינים אחרים. הוא נצפה רודף אחרי לוכד זבובים מהסוג אמפידונקס (אנ'). שטח חיפוש המזון שלו קטן למדי, ולעיתים קרובות מסתכם רק בכמה עשרות מטרים רבועים ביום. בשעת אחר הצהריים המאוחרת, קצב חיפוש המזון שלו יורד, והוא נח, לעיתים קרובות ישן תנומות קצרות, בקרקעית היער. אף על פי שבדרך כלל הוא אינו ניזון לאחר השקיעה, הוא עשוי לעשות זאת כדי לנצל מקורות מזון חולפים, כגון בקיעת מרושתי כנף. הסבכי האדום ניצוד על ידי נצים קטנים כמו הנץ הצפוני, ועל הקן שלו פושטים מכרסמים, דביבונים, חתולי פרא ונחשים. Isospora cardellinae הוא טפיל שבודד מסבכי אדום מהפארק הלאומי נבאדו דה טולוקה (אנ'), מקסיקו. זהו טפיל שחי בתאים במעי הדק של הציפור. במאה ה-16, ברנרדינו דה סאגון דווח כי ציפור אדומה התואמת את תיאורו של האדום נחשבה כבלתי אכילה על ידי האצטקים. החוקרים פטרישיה אסקאלנטה וג'ון וו דאלי בודדו שני אלקלואידים בחקירות ראשוניות של הנוצות. לכן נוכחותם של אלקלואידים אלה הופכת את הציפור לבלתי טעימה ובני אדם בעבר החשיבו את הציפור לבלתי אכילה. הסבכי האדום מדורג כיום כמין ללא חשש על ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע. אף על פי שישנן עדויות לכך שמספרו הולך ופוחת, הירידה לא הייתה חדה (כלומר, מתחת לירידה של 30% במשך עשר שנים או שלושה דורות), והאוכלוסייה נותרה די גדולה, ההערכות נעות בין 50,000 ל-500,000 ציפורים. האזורים המיוערים שבהם הוא חי כוללים כמה מבתי הגידול המאוימים ביותר במקסיקו; כריתת עצים, הרחבה חקלאית, איסוף עצי הסקה, בניית כבישים, פיתוח תיירותי, רעיית יתר ועיור אינטנסיבי הם בין הדברים הרבים התורמים להרס היערות. ישנן עדויות לכך שכריתת עצים סלקטיבית ביערות אורנים עשויה דווקא להרבות את המין הזה, המעדיף אזורים פתוחים יותר ומוארים יותר בשמש להתרבות בהם. מדיה וקבצים בנושא סבכי אדום בוויקישיתוף סבכי אדום, באתר ITIS (באנגלית) סבכי אדום, באתר NCBI (באנגלית) סבכי אדום, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) סבכי אדום, באתר GBIF (באנגלית) סבכי אדום באתר הרשימה האדומה של IUCN Steven N. G. Howell, A guide to the birds of Mexico and northern Central America, Oxford : Oxford University Press, 1995, ISBN 978-0-19-854013-7 Andrew Dreelin, Red Warbler (Cardellina rubra), version 1.0, Birds of the World, 2020 doi: 10.2173/bow.redwar1.01 New World warblers, mitrospingid tanagers – IOC World Bird List (באנגלית אמריקאית) חייו של הסבכי האדום Stattersfield, Alison J.; Crosby, Michael J.; Long, Adrian J.; Wege, David C. (1998). Endemic Bird Areas of the World. Cambridge: BirdLife International. pp. 120–121. ISBN 978-0-946888-33-7.