laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
האוקאז של ואלוייב

האוּקאז של ואלוייב (באוקראינית: Валуєвський указ; ברוסית: Валуевский указ) היה אוקאז (צו) סודי מה־18 ביולי 1863 שנכתב בידי שר הפנים של האימפריה הרוסית, פיוטר ואלוייב, שעצר חלק גדול מהפרסומים בשפה האוקראינית. באותה תקופה באימפריה הרוסית לא נחשבה האוקראינית לשפה בפני עצמה, אלא לניב של הרוסית שכונה "רוסית קטנה". בד בבד התקיימו באותם ימים גם השפות האחרות, שכונו "רוסית לבנה", היא הבלארוסית של ימינו, ו"רוסית גדולה", היא הרוסית של ימינו. על פי הצו, הסיבה לתפוצתם הגוברת של ספרי לימוד באוקראינית ואודותיה היא הנטיות הבדלניות של האוקראינים, והדבר נעשה בהשפעת הפולנים, למען האינטרסים הפוליטיים שלהם. האוקאז קובע ש"שפה רוסית-קטנה נפרדת מעולם לא הייתה, איננה קיימת, ולא תוכל להיות", ושמדובר ברוסית שהתקלקלה בהשפעת הפולנית. הצו אסר על פרסום ספרי לימוד וספרי קריאה למתחילים באוקראינית, אך התיר את המשך פרסומה של ספרות יפה בשפה זו. בשנת 1876 נאסרה כליל הדפסה של תכנים באוקראינית באוקאז אמס (אוקראינית: Емський указ). הטקסט המלא של האוקאז בוויקיטקסט ברוסית ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מודל (פירושונים)

האם התכוונתם ל... דגם: מודל (מדע) – מודל מדעי: מערכת תאורטית פשוטה הדומה בתכונותיה החשובות למערכת מורכבת. מערכת מודל – מערכת פשוטה המחקה מערכת מסובכת ומשמשת לניסויים מדעיים או בחינת רעיונות טכנולוגיים. מקרים פרטיים: אורגניזם מודל – יצור חי המשמש כמערכת מודל מיניאטורה – דגם בקנה מידה מוקטן דגם אדריכלי דגם להרכבה – דגם בקנה מידה מוקטן, לרוב של כלי רכב כגון מטוס או טנק, שאותו על החובב להרכיב בעצמו לפי הוראות. מודל מתמטי מודל (לוגיקה מתמטית) – מערכת מתמטית המקיימת אקסיומות נתונות מודל (סטטיסטיקה) – קבוצת התפלגויות שעשויות לתאר (בקירוב) תהליך סטטיסטי. מודל (רכב) – סוג או טיפוס (וגם "שנת ייצור", בלשון העם) של מכונית מקצועות: מודל (אמנות) – אדם המציג את גופו מול אמן. דוגמן – מקצוע בתעשיית האופנה אישים בשם זה: ולטר מודל – גנרל נאצי מודָל: מודל (טקסטיל) – סוג סיב אשר עשוי מתאית עץ האשור ומשמש בתעשיית הטקסטיל (אנ') מוּדֶל: Moodle – מערכת תוכנה ללמידה מקוונת.
אנדרו בל

אנדרו בל (באנגלית: Andrew Bell;‏ 1726 – 1809) היה חרט ומדפיס סקוטי, שייסד את האנציקלופדיה בריטניקה יחד עם קולין מקפרקוהר. בל היה דמות ססגונית. הוא התנשא לגובה של 54 אינצ'ים (כ-1.35 מ') בלבד, היו לו רגליים עקומות ואף ענקי, ולעיתים, כאשר מישהו היה בוהה באפו, הוא היה מדגישו בעזרת מסכת-נייר. בל החל את הקריירה שלו כחרט סמלים ושמות על קולרי כלבים. בניגוד גמור לקומתו הנמוכה, הוא בחר במכוון לרכוב על הסוס הגבוה ביותר שניתן היה למצוא באדינבורו, ממנו היה נוהג לרדת בעזרת סולם, לקול תשואות העוברים והשבים. בל הכין בעצמו כמעט את כל לוחות הנחושת המחורטים בעבור המהדורות הראשונה עד הרביעית של האנציקלופדיה בריטניקה: 160 בעבור הראשונה, 340 בעבור השנייה, 542 בעבור השלישית ו-531 בעבור הרביעית. בניגוד לכך, את 50 לוחות התוסף למהדורה השלישית הכין החרט D. Lizars. בעבור המהדורה הראשונה של האנציקלופדיה בריטניקה יצר אנדרו בל שלושה עמודי-תחריט מלאים ומדויקים אנטומית המתארים אגן נשי מבותר ועוברים ברחם, לאיור ערך המיילדות; איורים אלה זעזעו את ג'ורג' השלישי מלך בריטניה והוא ציווה על תלישתם מכל עותקי האנציקלופדיה. לאחר מותו של מקפרקוהר בשנת 1793, רכש בל את שארית אחוזי השליטה בשותפות מיורשיו ונעשה לבעלים היחיד של הבריטניקה עד למותו בשנת 1809. בינו לבין בנו החורג, תומאס בונאר, נתגלעו חילוקי דעות קשים, ובל סירב להחליף עמו מילה בעשר השנים האחרונות לחייו. Kogan, Herman (1958). The Great EB: The Story of the Encyclopædia Britannica. Chicago: The University of Chicago Press. Library of Congress catalog number 58-8379. מדיה וקבצים בנושא אנדרו בל בוויקישיתוף Andrew Bell באתר אנציקלופדיה בריטניקה אנדרו בל, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אלסנדרו סטראדלה

אלסנדרו סטראדלה (באיטלקית: Alessandro Stradella;‏ 3 באפריל 1639 - 25 בפברואר 1682) היה מלחין איטלקי מאמצע הבארוק. לא הרבה ידוע על ראשית חייו, אבל מוצאו ממשפחה אריסטוקרטית, הוא למד בבולוניה וכבר עשה לו שם כמלחין בגיל 20, בהזמנת המלכה כריסטינה משוודיה. ב-1667 עבר לרומא, שם חיבר יצירות רבות, בעיקר מוזיקת קודש, והחל לחיות חיי הפקרות. יחד עם חבר ניסה למעול בכספי הכנסייה הקתולית, אבל זממו התגלה. הוא נמלט מהעיר וחזר רק לאחר זמן רב, כשחשב שאין נשקפת לו עוד סכנה. לרוע מזלו, פרשיות רבות שניהל בחוסר דיסקרטיות עם נשים החלו להקים לו אויבים בקרב בעלי הכוח וההשפעה בעיר, והוא נאלץ לעזוב את רומא לצמיתות. ב-1677 נסע לוונציה, שם שכר אותו אציל רב-עוצמה כמורה למוזיקה לפילגשו. כצפוי, לא עבר זמן רב וסטראדלה הסתבך איתה ונאלץ להימלט כשקשר האהבהבים שלהם נחשף. אבל הפעם שכר האציל כנופיית בריונים לעקוב אחר ולהרגו, מעשה שהיה רחוק כחוט השערה מהוצאתו לפועל. סטראדלה פנה לג'נובה, שם כתב אופרות וקנטטות; הוא הסתבך שוב בקשר אהבהבים עם אישה בלתי מתאימה והפעם הצליח המתנקש השכיר לתפוס אותו בפיאצה באנקי ולדקור אותו למוות. השפעתו של סטראדלה כמלחין הייתה עצומה בשעתה, אם כי במאה הבאה העיבו על תהילתו קורלי, ויולדי ואחרים. קרוב לוודאי, שחשיבותו הגדולה ביותר היא בהמצאת הקונצ'רטו גרוסו: אומנם קורלי, באופוס 6 שלו, היה הראשון לפרסם יצירות בשם זה, אבל סטראדלה השתמש בצורה זו בבירור במועד מוקדם יותר, באחת הסונאטות שלו לויולה דה גמבה. בהתחשב בכך, שהשניים הכירו איש את רעהו, סביר להניח שהייתה כאן השפעה ישירה. סטראדלה כתב לפחות שש אופרות וכן מספר רב של קנטטות ואורטוריות. כמו כן כתב 27 יצירות אינסטרומנטליות נפרדות, רובן לכלי קשת ובסו קונטינואו, ובאופן טיפוסי, בצורת הסונאטה דה קייזה. חייו הססגוניים ומותו העקוב מדם יצרו ללא ספק סיפור עלילה, הראוי לאופרה בזכות עצמו. שלושה מלחינים יצרו אופרות המבוססות על חייו, והמפורסם בהם הוא פרידריך פון פלוטו ב"אלסנדרו סטראדלה" שלו (המבורג, 1844). מבקר המוזיקה פיליפו פיליפי כתב עבודת מחקר על יצירות סטראדלה. "Alessandro Stradella", in The New Grove Dictionary of Music and Musicians, ed. Stanley Sadie. 20 vol. London, Macmillan Publishers Ltd., 1980. ISBN 1-56159-174-2 Carolyn Gianturco: "Alessandro Stradella", Grove Music Online, ed. L. Macy (Accessed March 13, 2006), (subscription access) Encyclopaedia Britannica 1911: "Alessandro Stradella" מדיה וקבצים בנושא אלסנדרו סטראדלה בוויקישיתוף אלסנדרו סטראדלה, באתר ספוטיפיי אלסנדרו סטראדלה, באתר AllMusic (באנגלית) אלסנדרו סטראדלה, באתר MusicBrainz (באנגלית) אלסנדרו סטראדלה, באתר Discogs (באנגלית) אלסנדרו סטראדלה, דף שער בספרייה הלאומית אלסנדרו סטראדלה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אלסנדרו סטראדלה, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
ג'ובאני לגרנצי

ג'ובאני לגרנצי (באיטלקית: Giovanni Legrenzi; הוטבל ב-12 באוגוסט 1626 - 27 במאי 1690) היה מלחין ונגן עוגב איטלקי בתקופת הבארוק. לגרנצי היה אחד המלחינים החשובים ביותר בוונציה בסוף המאה ה-17, שהשפעתו על התפתחות ניבי הבארוק המאוחר באיטליה הצפונית הייתה רבה עד מאוד. לגרנצי נולד בקלוּזוֹנֶה, סמוך לברגאמו ואת הכשרתו המוקדמת קיבל כנראה בקלוזונה. הוא שימש נגן עוגב בכנסיית סנטה מריה מג'ורה בעיר זו משנת 1645 עד 1656. ב-1656 התמנה למשרת מאסטרו די קאפלה באקדמיה דלו ספיריטו סנטו בפרארה, שם נשאר עד 1665. בין השנים 1665 ו-1681 אין כמעט תיעוד לפעולותיו, אבל ייתכן שלימד באוספדאלה דאי מנדיקאנטי בוונציה בחלק מתקופה זו. בערים רבות, ביניהן וינה, מילאנו, פארמה, בולוניה וונציה דחו את פנייתו לקבלת משרה; הוא מצדו דחה הצעות עבודה במודנה ובברגאמו. ב-1681 התקבל לכנסיית סאן מרקו בוונציה כעוזר למאסטרו די קאפלה, שאת מקומו תפס בשנת 1685. בין תלמידיו שם היו פרנצ'סקו גספאריני, אנטוניו לוטי, אנטוניו קלדרה וג'ובאני וריסקינו. לגרנצי כתב ברוב הסוגות שהיו מקובלות בצפון איטליה בשלהי המאה ה-17, כולל אופרה, מוזיקת קודש ווקאלית ומוזיקה אינסטרומנטלית מסוגים שונים. Eleanor Selfridge-Field, Venetian Instrumental Music, from Gabrieli to Vivaldi. New York, Dover Publications, 1994. ISBN 0-486-28151-5 Stephen Bonta: "Giovanni Legrenzi", Grove Music Online ed. L. Macy (Accessed June 27, 2005), (subscription access) מדיה וקבצים בנושא ג'ובאני לגרנצי בוויקישיתוף ג'ובאני לגרנצי, באתר ספוטיפיי ג'ובאני לגרנצי, באתר MusicBrainz (באנגלית) ג'ובאני לגרנצי, באתר Discogs (באנגלית) מלחניו של לגרנצי, תווים וקטעי שמע ג'ובאני לגרנצי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
המרקיז דה לופיטל

גיום פרנסואה אנטואן, המרקיז דה לוֹפּיטָל (בצרפתית: Guillaume François Antoine, Marquis de l'Hôpital;‏ 1661 – 2 בפברואר 1704) היה מתמטיקאי צרפתי. זכה לפרסום בזכות כלל לופיטל, כלל בחדו"א שעוסק בחישוב גבולות שצורתם אינה מוגדרת. דה לופיטל נולד בפריז בירת צרפת. התחתן עם מארי שרלוט דה רומילי. בתחילת חייו הוא תכנן קריירה צבאית, אבל ראייה חלושה גרמה לו לשנות כיוון וללמוד מתמטיקה. הוא פתר את בעיית הברכיסטוכרון, במקביל ובאופן בלתי תלוי פתרו אותה מתמטיקאים נוספים כמו אייזק ניוטון ומורהו של דה לופיטל- יוהאן ברנולי. דה לופיטל מת בפריז והוא בן 43. דה לופיטל היה גם הראשון שפרסם ספר לימוד על חשבון דיפרנציאלי. הספר, שפורסם בשנת 1696, כולל הרצאות מפי יוהאן ברנולי על הביטוי חסר המשמעות 0/0. הספר הוא למעשה פרסומו הראשון של כלל לופיטל, והסיבה שבגינה הוא נושא את שמו של המרקיז ולא את שמו של ממציאו. בשנת 1694 לופיטל וברנולי עשו עסקה לפיה לופיטל ישלם לברנולי 300 פרנקים לשנה בתמורה לבלעדיות על תגליותיו של האחרון, אותן הוא פרסם בספר הלימוד שלו. ב-1704, לאחר מות דה לופיטל, פרסם ברנולי את דבר העסקה, וטען להכרה בכך שהוא גילה את כלל לופיטל. ב-1922 נמצאו מסמכים המאשרים את גרסת ברנולי. בכל מקרה, הסיפור לפיו דה לופיטל ניסה לבצע פלגיאט על תגליותיו של ברנולי איננו נכון: ספר הלימוד פורסם תחת מעטה אנונימיות, ובהקדמתו מוזכרת עזרת ברנולי, כמו כן, דה לופיטל מעולם לא טען לאחריות על הכלל. Analyse des infiniment petits pour l'intelligence des lignes courbes, 1696 Analyse des infiniment petits pour l'intelligence des lignes courbes, 1715 Traité analytique מדיה וקבצים בנושא המרקיז דה לופיטל בוויקישיתוף המרקיז דה לופיטל, באתר MacTutor (באנגלית)
ג'ון אנתוני ווקר

ג'ון אנתוני ווקר (באנגלית: John Anthony Walker;‏ 28 ביולי 1937 - 28 באוגוסט 2014) היה איש שירות הקשר של הצי האמריקאי שמכר את סודות הצי לסובייטים תמורת בצע כסף והפעיל לשם כך רשת ריגול משפחתית. ג'ון אנתוני ווקר נולד בשנת 1937. שירת בחיל הים של ארצות הברית כמומחה לקשר בדרגה של Warrent Officer (דרגה שבין חוגר לקצין המוענקת לאקדמאי או לבעל מקצוע טכני בדומה לדרגת ממ"ק בצה"ל). בתפקידו זה בא במגע עם חומר צבאי ומודיעיני סודי. במשך שנים רבות מ-1968 ועד 1985 מכר ווקר את סודות הצי וצופניו לסובייטים, דבר שאיפשר להם לפענח במרוצת השנים כמיליון שדרים סודיים של הצי. ווקר היה האיש שגרם ככל הנראה לנזק המודיעיני הרב ביותר בתולדות ארצות הברית. הסובייטים גמלו לו בתשלום סכומי כסף שהסתכמו במשך השנים בכמיליון דולר. ככיסוי לפעילותו החתרנית טיפח ווקר תדמית של איש ימין קיצוני והצטרף לאגודת ג'ון בירץ' ולקו קלוקס קלאן. בשנת 1984 פנתה גרושתו ברברה ווקר לאחד ממשרדי לשכת החקירות הפדרלית ה-FBI במדינת מסצ'וסטס ומסרה כי בעלה לשעבר הוא מרגל סובייטי, אך אנשי הלשכה לא יחסו חשיבות לטענתה וגנזו את התלונה. בשנת 1985 פנתה בתו לורה ווקר למשרד ה-FBI בבוסטון וביקשה לדעת מה עלה בגורל תלונת אמה. איש הלשכה בחן את עדויות האם והבת, מצא כי העניין ראוי לחקירה ושלח על כך תזכיר למטה ה-FBI בוושינגטון הבירה. שני חוקרים נשלחו לחקור את לורה ווקר והיא מסרה להם כי בעת ששירתה בצבא האמריקאי ביקש ממנה אביה להשתתף עמו במכירת סודות צבאיים. כן סיפרה כי משפחתם הייתה במשך שנים רבות דלת אמצעים, עד אשר לפתע החל לזרום לכיסם כסף רב. ה-FBI פתח בחקירה יסודית ממנה עלה כי בשנת 1968, כאשר ווקר נקלע למצוקה כספית, הוא יצר קשר עם הסובייטים והחל למכור להם סודות צבאיים שנודעו לו משירותו בבסיס הצי בנורפוק והתמיד בקשר זה במשך כל השנים. אם כי בשנת 1985 לא שירת כבר ווקר בצי, מסרה אשתו כי היא מאמינה שהוא עדיין מצליח להשיג סודות צבאיים עבור הסובייטים מאחיו ארתור ווקר שהיה סגן-אלוף בדימוס של הצי. כן מסרה לחוקרים כי קצין זוטר בצי בשם ג'רי אלפרד וייטוורת' משתף פעולה עם בעלה במעשיו. נתברר כי ביודעו שהוא עומד לסיים את שירותו ב-1975, לאחר עשרים שנות שירות בצי, קשר ווקר קשר עם ויטוורת' על מנת שיישאר בידו מקור פעיל של מידע לאחר פרישתו. עם פרישתו של ווקר מן הצי ב-1975 נתמנה וייטוורת' לקצין במערך הקשר הלווייני של הצי ומסר לווקר מידע בעל ערך מודיעיני רב שווקר העביר לסובייטים. בשנת 1981 הוצב וייטוורת' לתפקיד אחר שלא היה לו בו מגע עם סודות צבאיים ומעיין המידע התחיל להתייבש. עקב כך גייס ווקר לרשת שלו את בנו מייקל ווקר, שהיה ימאי פשוט שהתגייס לצי בשנת 1982 בהיותו בן עשרים, והדיח את הבן לגנבת מסמכים סודיים. גם וייטוורת' התקשר שוב לווקר וניסה לחדש עמו את הקשרים, אולם נדחה על ידי ווקר בטענה שהמידע שהשיג חסר ערך. וייטוורת' שנפגע שאף לנקום בווקר ושלח מכתבים אנונימיים למשרד ה-FBI בסן פרנסיסקו ובהם הודיע כי מרגל אמריקאי (שלא נקב בשמו) גונב את סודות הצי במשך שנים. בה בעת טלפנה הבת לורה ווקר לאביה, לבקשת ה-FBI שהאזין לשיחות. פרטי השיחות הפלילו את ווקר והביאו למעצרו במאי 1985, ביחד עם אחיו ארתור ווקר, בנו מייקל ווקר ווג'רי וייטוורת'. ווקר הורשע בדין ונדון למאסר עולם, אחיו ארתור נדון ל-3 מאסרי עולם ווייטוורת' נדון ל 365 שנות מאסר. שלושתם לא הביעו כל חרטה על מעשיהם. הבן מייקל ווקר נדון ל-25 שנות מאסר ושוחרר בשנת 2000, לאחר 15 שנות מאסר בגין חלקו הקטן יחסית במעשים ולאחר שהביע חרטה. מדיה וקבצים בנושא ג'ון אנתוני ווקר בוויקישיתוף ג'ון אנתוני ווקר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
בניין עיריית ירושלים ההיסטורי

בניין עיריית ירושלים ההיסטורי (כפי שהוא מכונה כיום) שימש את עיריית ירושלים למעלה מ-70 שנים. המבנה נבנה על ידי עיריית ירושלים בתקופת המנדט הבריטי לאחר שבניין העירייה הקודם (שעמד בפינת הרחובות יפו וממילא) לא הספיק לצרכיה של העיר המתפתחת מחד, ולמבנה של מערכות השלטון המוניציפליות בתקופה המנדטורית מאידך. מבנה זה, הממוקם בכיכר צה"ל ברחוב יפו 2 (כיום כיכר ספרא 10) נבנה על שטח של עיריית ירושלים, במימונו של בנק ברקליס, בתמורה לכך שהבנק יקבל את קומתו הראשונה של המבנה כסניף בנק בשכירות למשך 30 שנים, והעירייה תשכון בחלקו הצפוני של הבניין. המבנה, שתוכנן על ידי האדריכל קליפורד הולידיי (יחד עם האדריכל זולטן שמשון הרמט), היה אחד מארבעה מבנים ממסדיים שהוקמו לאורכו של רחוב יפו, יחד עם בניין הדואר המרכזי, בניין בנק לאומי ובניין ג'נרלי. תחילת המנדט הבריטי בארץ ישראל היווה שינוי משמעותי במעמדה של ירושלים. מעיר ספר הפכה העיר, לראשונה מאז נפילתה של ממלכת ירושלים הצלבנית לעיר בירה. בנוסף, הביאו הבריטים לעיר נורמות מערביות של שלטון מקומי וניהול עירוני. צעדם הראשון של הבריטים בתחום זה היה לפזר את מועצת העיר העות'מאנית (בה היו 20 חברים מהם רק שני נוצרים ויהודי אחד), ולמנות מועצה עירונית בה שישה חברים (שני נוצרים, שני מוסלמים ושני יהודים). שטחי בניין העירייה לא הספיקו למנהל העירוני הבריטי שפעל על פי נורמות מודרניות. עיריית ירושלים, שבבעלותה היה המגרש בפינת רחוב יפו וכיכר צה"ל (שנקראה אז "כיכר אלנבי") חיפשה מממן להקמת בניין עירייה מודרני. מממן זה נמצא בדמות בנק ברקליס אשר הסכים בשנת 1929 לממן את הקמת הבניין בסך של 27,692 לירות ארץ ישראליות תמורת השכרת הקומה התחתונה של הבניין לבנק לתקופה של 30 שנה (מ-31 ביולי 1934 ועד 31 במרץ 1963). החוזה הוארך לבקשת הבנק לתקופה של שנתיים נוספות עד שנת 1965. אבן הפינה לבניין הונחה ביום 2 בספטמבר 1930 בידי סר סטיוארט ספנסר דייוויס, קצין המנהלה של ממשלת המנדט, בברכתם של מושל מחוז ירושלים אדוארד קית'-רוץ' וראש עיריית ירושלים ראע'ב נשאשיבי. בהקמת המבנה הועסקו הקבלנים הערבים אבוסואן ונאסר. קליפורד הולידי תכנן את המבנה בסגנון בינלאומי. למבנה חזית דמוית חרטום ספינה מעוגל, המאפיין את הסגנון הבינלאומי. חלונות המבנה, שסורגיהם עוצבו עם ראשי התיבות של שמו של הבנק המממן "BB" עוצבו בסגנון האר דקו שהיה אופנתי בעת הקמת הבניין. לאחר הקמת המבנה שכן אולם מועצת העיר בקומה העליונה. בשנת 1965, כאשר הסתיימה שכירות הבנק במבנה, עברה מועצת העיר לאולם הבנק - חלל דו קומתי שתקרתו נתמכת בשורת עמודי שיש. המבנה שופץ בשנת 1993 במסגרת הקמת קריית עיריית ירושלים. במסגרת השיפוץ נוספה למבנה מבואה. הבניין המחודש נחנך ב-19 במאי 1997 והוא משמש את מחלקת התרבות של עיריית ירושלים. קומתו התחתונה, ששימשה בעבר את בנק ברקליס, שימשה עד לשנת 2016 את משרדי שותפות ירושלים - ניו יורק של שותפות ביחד, וחלק זה של הבניין נקרא עד אז "בית ניו יורק". משרדי העירייה שכנו בצידו הצפוני של המבנה, בעוד שהכניסה לבנק שכנה בצידו הדרומי. במסגרת השיפוץ הוחלט שלא לתקן את קירות המבנה שנפגעו במלחמת העצמאות ולהותיר את סימני הפגיעות. בניין העירייה מואר לרגל הכתרת המלך ג'ורג' השישי, 1937 בניין העירייה בחגיגות ניצחון בעלות הברית במלחמת העולם השנייה, 8 במאי 1945 סמל בנק ברקליס ושרידי פגיעות הכדורים במבנה עיטור חלונות אולם המועצה בבניין העירייה ההיסטורי דוד קרויאנקר, רחוב יפו ירושלים, ביוגרפיה של רחוב - סיפורה של עיר - הוצאת כתר, 2005. דוד קרויאנקר, סיפור קריית העירייה, ירושלים, הוצאת אריאל, 1993. תמונות בניין העירייה ההיסטורי באתר עיריית ירושלים
אבאי קוננבאיולי

אַבַּאי אִיבְּרָהִים קוּנַנְבָּאיוּלִי (בקזחית: Абай (Ибраһим) Құнанбайұлы‏; 10 באוגוסט 1845 - 5 ביולי 1904), הידוע גם כאַבַּאי קוּנַנְבָּאיֶב (ברוסית: Абай Кунанбаев), היה משורר, מלחין ופילוסוף קזחי, דמות חשובה בפיתוח הקזחית כשפה ספרותית. אבאי נולד בצ'ינגיס-טאו (קראול המודרנית), בנם של קוננבאי, אציל אמיד, ואשתו השנייה, אולז'אן. מעמדו של אביו אפשר לו ללמוד בבית ספר רוסי, אך רק לאחר שבילה זמן מה תחת השגחתו של מולא במדרסה אסלאמית. בבית הספר נפגש אבאי לראשונה עם כתביהם של מיכאיל לרמונטוב ואלכסנדר פושקין. תרומתו העיקרית של אבאי לתרבות הקזחית מרוכזת בשיריו, שנבעו מתוך התרבות העממית המקומית והביעו חוש לאומי מפותח. עד אז הייתה השירה הקזחית מדוברת בעיקר ומהדהדת בקולות הנוודים בערבות קזחסטן. ברם, בימיו אירעו תמורות חברתיות-פוליטיות וחברתיות-כלכליות חשובות. עם העמקת ההשפעה הרוסית במדינה, רבו האפשרויות החינוכיות, כמו גם החשיפה להשקפות עולם שונות מרוסיה, אסיה והמערב. קוננבאיולי התעמק בהיסטוריה התרבותית והפוליטית של אזורים אלו, ובכך השפיעה שירתו על השקפת עולמם של קזחים משכילים רבים. קוננבאיולי גם תרגם את ספריהם של מחברים רוסיים ואירופאיים לקזחית, רבים מהם בפעם הראשונה. איורים מודרניים של קוננבאיולי בדרך כלל מראים אותו מחזיק בדומברה, כלי הנגינה הלאומי של המדינה. הוא נחשב היום לאחד מגיבורי העם החשובים בתודעה הלאומית המחודשת. ישנו ספר מאת מוכתר אואזוב, הנחשב לביוגרפיה הרשמית של קוננבאיולי, ברם רבים טוענים שהמחבר, שפעל בתקופה הסובייטית, סילף עובדות על מנת לתאר את קוננבאיולי כמי שתיעב את התרבות הקזחית המקורית ורצה להופכה לרוסית יותר.[דרוש מקור] מדיה וקבצים בנושא אבאי קוננבאיולי בוויקישיתוף אבאי קוננבאיולי, באתר Discogs (באנגלית)
אנדריאה דל בוקה

אנדריאה דל בוקה (בספרדית: Andrea Del Boca, נולדה ב-18 באוקטובר 1965; בואנוס איירס, ארגנטינה) היא שחקנית ארגנטינאית שזכתה לעיקר פרסומה מהופעה בסוגת הטלנובלות. אנדריאה דל בוקה נולדה לניקולס ולאנה מריה בוקה. הוריה פעילים בתחום הקולנוע: אמה אנה מריה היא שחקנית לשעבר, ואביה ניקולס הוא במאי בארגנטינה ואף ביים את רוב הטלנובלות בהן השתתפה בתו. היא החלה לשחק כבר בגיל ארבע, ומאז שיחקה במספר גדול של טלנובלות. בשנת 1991 גבר פרסומה כאשר השתתפה בטלנובלה הפופולרית "סלסטה", ולאחר מכן ב-1992 ב"אנטונלה". שתי הסדרות, בהן כיכבה לצד גוסטבו ברמודס, זכו להצלחה גם בישראל. בשנת 2005 קיבלה דל בוקה בטקס ה"מרטין פיירו" (המקבילה של מסך הזהב בארגנטינה) פרס מפעל חיים על פועלה במשחק 36 שנים. עבודתה האחרונה הייתה בטלקומדיה "הגלדיאטורים של פומפז'ה", בה שודרו כ-24 פרקים. כיום היא עוסקת בהפקה ועובדת על מספר פרויקטים. אנדריאה דל בוקה היא אם חד הורית לבת בשם אנה (על שם סבתה) שנולדה בשנת 2000 מגבר שנפרד ממנה זמן קצר לפני הלידה. בישראל, הייתה אנדריאה דל בוקה מפורסמת בזכות הטלנובלות הרבות בהן השתתפה בשנות ה-90. היא ביקרה בישראל פעמיים: בביקורה הראשון, בשנת 1994, הצטלמה בארץ למספר פרקים מהטלנובלה "פנינה שחורה". באותה עת הייתה מאוד פופולרית בישראל. בפעם השנייה, בשנת 1999, הגיעה לקדם את השגרירות הארגנטינאית בישראל. 2013-2014 - האישה הזו 2010 - מישהו שאוהב אותי 2008 - לאהבה שלך - דליה 2007 - נשים רוצחות - סוניה 2006 - הגלדיאטורים של פומפז'ה - פומפז'ה 2005 - הצילני מריה - מריה (הטלנובלה הייתה כישלון עקב הרייטינג הנמוך). 2001 - אהבה תוססת - סופיה קמפוס 1998 - קטנטנות - תפקיד אורח 1997 - שלי ורק שלי - מיה בנבידס 1996 - זינגרה - סיבינקה / פלומה פרס קמפנה 1994 - פנינה שחורה - פרלה 1993 - סלסטה, תמיד סלסטה - סלסטה / קלרה 1992 - אנטונלה - אנטונלה 1991 - סלסטה - סלסטה 1987 - כוכב קטן שלי - אסטרז'יטה 1983 - מאה הימים של אנה - אנה 1980 - אנדריאה סלסטה - אנדריאה סולדד 1980 - העלמה אנדריאה - אנדריאה סולדד 1972 - ליבו של אבא - אנחליקה דה מריה 2008 - היי סקול מיוסיקל, האתגר (High School Musical: el desafío) - המורה לאומנות 2000 - הופעה חיצונית (Apariencias) - ורוניקה אורטיז 1995 - פפרינה ( Peperina) - פטריסיה 1993 - פונס, אהבה גדולה (Funes, un gran amor) - ביאטריס נונז 1990 - מאה פעמים לא (Cien veces no debo) - לידיה ביאטריס סירי 1980 - ימים של אשליה (Días de ilusión) - חימנה 1975 - עולם של אהבה (Un mundo de amor) - מרסלה 1974 - אבא לב רוצה להתחתן (Papá Corazón se quiere casar) - אנחליקה מריה 1973 - אנדריאה (Andrea) - אנדריאה מדיה וקבצים בנושא אנדריאה דל בוקה בוויקישיתוף אנדריאה דל בוקה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אנדריאה דל בוקה, באתר AllMovie (באנגלית) אנדריאה דל בוקה, באתר MusicBrainz (באנגלית) אנדריאה דל בוקה, באתר Yandex.Music (ברוסית) אנדריאה דל בוקה, באתר Discogs (באנגלית)
אוניטריאניזם

אוניטריאניזם הוא שם כולל למספר גדול של זרמים דתיים, במקורם חלק מהנצרות הפרוטסטנטית. האוניטריאניזם התפתח במאה ה-16 כענף של הרפורמציה הרדיקלית ונבדל מכל יתר ענפיה בכך שכפר באמונת השילוש והציג את ישו כמושיע נבחר, אך בכל אופן ובכל גרסאות התאולוגיה האוניטרית, לא כשווה לאלוהים האב ובלתי-נברא. בשל כך נרדפו האוניטרים במשך מאות בשנים. עם הזמן קמו בתוך הזרם גם תפישות ליברליות לחלוטין שדחו כל אמונה מוגדרת, הקרויות "אוניטריות אוניברסליות". כיום רבים מהאוניטרים האוניברסליים מסרבים לכל הגדרה דתית ורואים את עצמם כמעודדים "חיפוש רוחני" בלבד, אם כי קיימים זרמים אוניטריים נוצריים המוסיפים לדגול באמונה בישו. ברחבי העולם קיימות קהילות והתאחדויות אוניטריאניות רבות, השייכות למועצה הבינלאומית של אוניטריאנים ואוניברסליסטים. בארצות הברית ובקנדה מרבית האוניטריאנים משתייכים לכנסיית האוניברסליזם האוניטריאני (UU), באופן המשקף איחוד מוסדי בין האוניטריאניזם והאוניברסליזם. כיום, אוניברסליסטים אוניטריאנים רבים אינם רואים עצמם כנוצרים של ממש, גם אם הם חולקים כמה אמונות החופפות לאלה של הנוצרים מהזרם המרכזי. אוניברסליזם אוניטריאני - הכנסייה האוניברסליסטית בצפון אמריקה אנטי-טריניטריזם מדיה וקבצים בנושא אוניטריאניזם בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא דת ובנושא נצרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נסיך אסטוריאס

נסיך אסטוריאס (בספרדית: Príncipe de Asturias) או נסיכת אסטוריאס (בספרדית: Princesa de Asturias) הוא תואר המוענק ליורש העצר הספרדי, וקודם לכן ליורש העצר של כתר קסטיליה. נסיכת אסטוריאס הנוכחית היא הנסיכה לאונור, בתו של פליפה השישי, והיא מחזיקה בתואר זה מאז שנת 2014. התואר נוצר בשנת 1388 במסגרת הסכם שנחתם בין חואן הראשון, מלך קסטיליה לבין ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר. בהסכם זה נקבע כי בנו של חואן הראשון יינשא לבתו של דוכס לנקסטר וכי יוענק תואר חדש, נסיך אסטוריאס, ליורש העצר של קסטיליה, בדומה לתארים דומים המוענקים ליורשי עצר בממלכות אחרות (כגון נסיך ויילס באנגליה והדופן בצרפת). וכך בנו של חואן הראשון, הנסיך אנריקה (לימים אנריקה השלישי, מלך קסטיליה), היה הראשון לשאת בתואר נסיך אסטוריאס. בתחילה הקנה התואר למחזיקו את הבעלות על אדמות נסיכות אסטוריאס, ונסיך אסטוריאס רשאי היה למנות ראשי עיר, שופטים וכו' שייצגו אותו באסטוריאס. ואולם המלכים הקתוליים החליטו לשלול מהתואר את סמכויותיו ולהופכו לתואר כבוד סמלי בלבד, החלטה שקוימה גם על ידי מלכי ספרד שהשתייכו לבית הבסבורג ולבית בורבון (שושלת המלוכה הנוכחית בספרד). בנוסף לתואר נסיך אסטוריאס, מחזיק יורש העצר הספרדי במספר תארים דומים: נסיך חירונה, נסיך ויאנה, דוכס מונטבלנק, רוזן סרברה ולורד בלגר. תארים אלו מוענקים לו מכוח היותו יורש העצר של ממלכת ספרד ולכן גם של הממלכות ההיסטוריות שאוחדו לממלכת ספרד. נסיך אסטוריאס מחזיק בתוארו רק כל עוד הוא יורש העצר של מלך ספרד; אם למשל נולד אדם אחר שהופך ליורש העצר על פי סדר ההורשה, התואר עובר מיד אליו. דוגמה ייחודית לכך היא הנסיכה איזבל מבורבון, אשר פעמיים החזיקה בתואר נסיכת אסטוריאס ופעמיים איבדה אותו: בפעם הראשונה היא קיבלה את התואר מיד עם הולדתה ב-1851 והחזיקה בו עד שב-1857 נולד אחיה הצעיר, אלפונסו נסיך אסטוריאס. כאשר אלפונסו הוכתר ב-1875 כאלפונסו השנים עשר, היא הייתה שוב לנסיכת אסטוריאס עד שאיבדה את התואר לטובת בתו הבכורה של המלך, מרסדס, נסיכת אסטוריאס, שמלכה על ספרד במשך מספר חודשים בין פטירתו של אביה ללידתו של אחיה, שהוכתר מייד עם לידתו למלך אלפונסו השלושה עשר. נסיכת אסטוריאס עומדת בראש קרן נסיך אסטוריאס המעניקה את פרסי נסיך אסטוריאס היוקרתיים, אשר בחלוקתם החל פליפה השישי בעת כהונתו כנסיך אסטוריאס. כמו כן, היא מעניקה בכל שנה את גביע נסיך אסטוריאס, גביע הליגה הספרדית השנייה בכדורסל. מדיה וקבצים בנושא נסיך אסטוריאס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של נסיך אסטוריאס