מבצעי פריחה

מבצעי פריחה היו סדרה של מבצעים שביצע חיל האוויר הישראלי בשנת 1970, במהלך מלחמת ההתשה. במסגרתם הופצצו מטרות איכות בעומק מצרים. בסך הכל ביצע חיל האוויר עשרים מבצעי פריחה שבמסגרתם נערכו 80 גיחות של מטוסי פנטום מטייסת 69 ומטייסת 201 ושמונה גיחות של מטוסי סקייהוק. בתחילתה של מלחמת ההתשה נמנעה ישראל מהפצצות בעומק מצרים במטרה למנוע הסלמה בלחימה ומחשש לתגובת ארצות הברית. שגריר ישראל החדש בארצות הברית, יצחק רבין, ראה את הדברים אחרת ושיגר מברק ב-19 בספטמבר 1969 ובו העריך שהממשל האמריקאי אוהד את ישראל ואת פעולותיה הצבאיות במידה כזו שהאמריקאים עצמם היו מעוניינים בהחרפת הפעולות הצבאיות כנגד מצרים. למחרת היום הציע מטכ"ל צה"ל כי חיל האוויר יתקוף בעומק מצרים. תקיפות עומק אלה היו נוחות לביצוע מאחר שבסוף שנת 1969, בתקיפה אינטנסיבית של חיל האוויר, הושמדו סוללות רבות של טילי SA-2 בחזית התעלה, כך שנוצר מסדרון נקי מטילים שאיפשר טיסה בטוחה עד לעומק מצרים. ראש אמ"ן, האלוף אהרן יריב, קיים דיון של בכירי מחלקת מחקר, כדי לגבש את עמדת אמ"ן. הערכת אנשי המחקר הייתה שהפצצות העומק יביאו להפסקת מלחמת ההתשה. מפקד חיל האוויר מוטי הוד הסכים ליוזמה, ולאחר אישורה במטכ"ל היא הובאה לאישור ועדת השרים לענייני ביטחון, ולאחר דיון אושרו שתי התקיפות הראשונות. המטוסים שנבחרו לבצע את משימות ההפצצה היו מטוסי פנטום חדישים שנקלטו בחיל האוויר כארבעה חודשים קודם. יכולות ההפצצה שלהם היו טובות משמעותית מאלה שהיו ברשות חיל האוויר עד אז. ביכולתו של מטוס פנטום יחיד לשאת עד שבעה טון פצצות לעומת טון אחד במטוס המיראז', וטווח טיסתו איפשר הפצצה של מטרה במצרים ללא תדלוק באוויר. הפנטומים הצטיינו גם ביכולות אוויר-אוויר ולפיכך לגיחות הפצצה אלה לא נדרש ליווי של מטוסי יירוט, מה שהקל עוד יותר על תכנון המבצעים ועל האפקטיביות שלהם. בסך הכל ביצע חיל האוויר עשרים מבצעי פריחה שבמסגרתם נערכו 80 גיחות של מטוסי פנטום מטייסות 69 ו-201 ושמונה גיחות של מטוסי סקייהוק. המבצע הראשון, "פריחה 1", בוצע ב-7 בינואר והאחרון, "פריחה 21" בוצע ב-13 באפריל 1970 (מבצע "פריחה 14" - בוטל טרם היציאה). במבצעים הופצצו 16 בסיסים עורפיים של צבא מצרים. בכל בסיס נבחרו היעדים בעלי ההשפעה המרבית על הצבא המצרי או כאלה בעלי השפעה ישירה על הלחימה בתעלה. חלק מהבסיסים הותקפו מספר פעמים. בנוסף הותקפו שש מערכות מכ"ם ושלוש סוללות טילי קרקע אוויר. בשל יכולת נשיאת הפצצות הגדולה של מטוסי הפנטום (כל אחד מהם נשא מעל 5 טון פצצות) התקיפו זוגות מטוסים בלבד והצליחו לגרום לנזקים גדולים למטרות. מטוסי הפנטום הפציצו במתאר יעיל כאשר הפצצות כולן (ולעיתים אף מעל 10 פצצות) מוטלות ביעף יחיד על המטרות. בנסיקה מההפצצה הועברו המטוסים שהיו קלים ואווירודינמיים יותר למצב יירוט והיו ערוכים להגן על עצמם בקרבות אוויר במידת הצורך. חלק גדול של ההפצצות היו קרובות מאוד לאזורי מגורים ותעשייה סמוך לערים. מיקום המטרות חייב תכנון מוקפד של המבצע וניווט מדויק. מסיבה זו אישור של מבצעי פריחה ניתן בדרג הממשלתי הבכיר ובדרך כלל על ידי ראש הממשלה עצמה, גולדה מאיר. שינוי באופי המבצעים התרחש לאחר התקיפה השגויה של מפעל המתכת האזרחי באבו זעבל ב-12 בפברואר 1970 שבה נהרגו כשבעים פועלים מצריים. כתוצאה מטעות זו ירד קצב התקיפות מאחת לארבעה-חמישה ימים לאחת לעשרה ימים וגם סוג המטרות הוחלף מבסיסי צבא בעומק מצרים לסוללות טילים ומכ"מים מזרחית לקהיר בלבד. בניגוד למצופה, ההתקפות ההרסניות הביאו לחיזוק מעמדו של נאצר ולשנאה גוברת של האוכלוסייה המצרית לישראל. במהלך ההפצצות שקלה ישראל לפזר ממטוסים כרוזים בערבית מעל לערי מצרים ולהסביר את הסיבות שהביאו להפצצות ובכך להקטין את התמיכה בנאצר אך פעולה זו לא בוצעה. במהלך התקיפות הבינו המצרים כי מכיוון שאינם יכולים לבלום את חיל האוויר הישראלי לבדם, עליהם לפנות לברית המועצות לבקשת סיוע. לפיכך, במהלך חודשי ההפצצות בנו הסובייטים לפי בקשתו של נאצר על אדמת מצרים מערך מגננה מפני מטוסי חיל האוויר שכלל סוללות טילי קרקע-אוויר שהוצבו סביב קהיר ובנו אמ"ט כנגד חיל האוויר (סך כוח ההגנה האווירית היה דיוויזיוני) וכן טייסות של מיירטים חדישים מדגם מיג 21 שמופעלות כולן על ידי צוותים סובייטיים. המגנן הסובייטי התקדם לאיטו עד שבסיום המלחמה באוגוסט 1970 הועמדו הסוללות קילומטרים ספורים מקו המים ועליונותו של חיל האוויר שהייתה כה ברורה במבצעי פריחה, נעלמה כלא הייתה. לאחר מבצע פריחה 21 החליטה ממשלת ישראל להימנע מתקיפות נוספות של מטוסים במטרה להימנע מעימות עם טייסים סובייטים שהוצבו במצרים. אף אחד מהמטוסים הישראלים לא הופל. תקופת מבצעי פריחה מינואר ועד אפריל 1970 הייתה תקופה בעלת הישגים לחיל האוויר במלחמת ההתשה. מומחים שונים טענו שהפסקת מבצעי פריחה בלב מצרים הייתה טעות — מאחר שנאצר עמד ממש לפני נקודת השבירה. הוערך שדי היה בכמה מהלומות נוספות כדי לגרום לזעזועים כבדים במצרים ולהפסקת מלחמת ההתשה.[דרוש מקור] במהלך מבצעי פריחה הציעו מספר קצינים מצריים לגמול לישראל ולהפציץ מהאוויר מטרות עומק. באפריל 1970 בחן חיל האוויר המצרי יעדים לתקיפה בדומה ליעדי מבצעי פריחה. ב-23 באפריל וב-25 באפריל ניסו המצרים לתקוף בסיסי צה"ל בעומק סיני אך שתי התקיפות נכשלו והמצרים לא חזרו לתקוף שוב יעדי עומק. ההפצצות זרעו הרס רב בבסיסים הצבאיים המצריים עד כדי כך שהמצרים נאלצו לפנות בסיסי אימון וטייסות הפצצה ללוב וסודאן. בפברואר האפילו המצרים חלקים מקהיר ובאזורים מסוימים סביבה הוקמו חומות של שקי חול להגנה מפני ההפצצות. חלק מההפצצות שמטרתן הייתה מתקנים צבאיים סביב קהיר נצפו על ידי תושביה והביאו ללחץ נוסף על הממשל המצרי. בעקבות ההפצצות טס נאצר בחשאי לברית המועצות וביקש שכוח סובייטי יגן בעבורו על מצרים מפני חיל האוויר הישראלי. בתגובה להפצצות יזמו המצרים הפצצות על בסיסי צה"ל בעומק סיני אך לאחר שני מבצעים כושלים לא חזרו עוד להפציץ. בניגוד למצופה, התקיפות הישראליות הביאו לחיזוק מעמדו של נשיא מצרים, נאצר ולשנאה גוברת בציבור המצרי כנגד ישראל. רוח רפאים מעל קהיר חלק ב' - חיל האוויר הישראלי במלחמת ההתשה (1970-1967), דני שלום עמ' 730-611 יואב גלבר, התשה - המלחמה שנשכחה, הוצאת דביר, 2017, פרק עשירי: ההפצצות בעומק מצרים והשלכותיהן, עמ' 419–468. "עליונות אווירית" מאת אהוד יונאי עמ' 217 זאב שיף, כנפיים מעל סואץ, הוצאת שיקמונה, 1970 יואב גלבר, התשה - המלחמה שנשכחה, הוצאת דביר, 2017, עמ' 419–421