אקלים ניו זילנד

האקלים של ניו זילנד מגוון נוכח הגאוגרפיה של המדינה. מרבית אזורי ניו זילנד שייכים לאזור הממוזג עם האקלים הימי (על פי סיווג האקלים של קופן: (CFB) המאופיין בארבע עונות שונות. הגורמים העיקריים המשפיעים על האקלים הם האוקיינוס השקט וקו הרוחב, אם כי רכסי ההרים יכולים לגרום לשינויי אקלים משמעותיים במיקומים קרובים לכדי עשרות קילומטרים זה מזה. התנאים משתנים מאוד, החל מאזורים גשומים ביותר בחוף המערבי של האי הדרומי לכמעט צחיחים במרכז אוטאגו (Central Otago, אנ') וסובטרופיים בחצי האי נורת'לנד (Northland Peninsula, אנ'). השירות המטאורולוגי של ניו זילנד (Met Service), (אנ'), שהוקם כחברה ממשלתית בשנת 1992, מוציא תחזיות מזג אוויר ואזהרות מזג אוויר רשמיות. במרבית הערים יורדים משקעים הנעים בין 620 מילימטרים של גשם (דוגמת כרייסטצ'רץ') ל־1,317 מ"מ (בוואנגאריי Whangarei, (אנ')) מדי שנה. גשמים נפוצים לרוב בצורה שווה לאורך השנה ברוב אזורי הארץ, במיוחד באי הדרומי. באזורים הצפוניים והזרחיים של המדינה, כולל אוקלנד, כרייסטצ'רץ' ו-ולינגטון, חווים לרוב חורפים קלים, המתאים לאקלים ים-תיכוני. ניתן למצוא תנאים מקסימליים של קיץ וסתיו במקומות הקרובים יותר לדרום-מערב, כמו אינברקרגיל ומילפורד סאונד. כמות הגשם שיורד במקום מסוים תלויה מאוד בטופוגרפיה. באלפים הדרומיים, הרמה הוולקנית של האי הצפוני (North Island Volcanic Plateau, (אנ') וברכסים שמסביב, יכולים להיווצר הבדלים גדולים בכמות הגשמים במקומות המרוחקים כמעט עשרות קילומטרים זה מזה. במילפורד סאונד יורדים מעל 6,700 מילימטר גשם בשנה בממוצע, בעוד שבאלכסנדרה (אנ'), המצויה במרחק של בערך 100 ק"מ משם במרכז אוטגו, יורדים רק מעט יותר מ־300 מ"מ גשם מדי שנה, מה שמקנה לו אקלים אוקיאני/צחיח למחצה. אוויר עמוס באדי מים מהאוקייאנוס נדחק ממערב כתגובה לסיבוב כדור הארץ. מזג אוויר זה מופץ מהים הדרומי, במידה רבה ללא מגע עם היבשה, עד שהוא מגיע לאלפים הדרומיים. הרוח המערבית הלחה נאלצת לעבור מעל ההרים, בגובה רב יותר, נוכח הקרירות, המים מתעבים ונופלים כשלג או גשם. גשם אורוגרפי זה מסביר את ההבדל העצום בתנאים בין המערב הגשום למזרח האי של האי הדרומי. שלג יורד הן באי הדרומי, והן באזורים גבוהים יותר באי הצפוני. שלג בגובה פני הים באי הצפוני הוא נדיר. שלג שכיח יותר בפנים הארץ בשני האיים הראשיים, אם כי שלג בגובה פני הים מופיע בממוצע פעם או פעמיים בשנה באי הדרומי המרכזי והדרומי. כמו באיים רבים בעולם, השפעת האוקיינוס מצמצמת מצבי קיצון בטמפרטורות של אזורי החוף. טווחי הטמפרטורה הגדולים יותר נמצאים בחלק הפנימי של אזורי קנטרברי ואוטגו, ובמיוחד מרכז אוטגו. במרכז אוטגו ובאגן מקנזי, (אנ') של קנטרברי היבשתית, האקלים הם הקרובים ביותר לאקלים יבשתי במדינה, והאזור בדרך כלל יבש יותר (בין השאר בגלל רוחות הפן), ופחות שונה מהאוקיינוס. אזורים אלה יכולים לחוות בקיץ טמפרטורות הנמוכות מ־C°‏ 30, ושלג וכפור קשה בחורף, אשר מחמיר בקרה בעמקי הנהר ובאגנים. ממוצע הטמפרטורות השנתיות נע בין C°‏ 10 בדרום, ועד C°‏ 16 בצפון. החודש הקר ביותר הוא בדרך כלל יולי, והחודש החם ביותר הוא בדרך כלל ינואר או פברואר. לרוב השינויים בטמפרטורות בין הקיץ לחורף אינם גדולים. דוגמה לכך היא אוקלנד, לה יש מנעד טמפרטורות של C°‏ 9 בלבד בין הטמפרטורה הממוצעת באמצע החורף (C°‏ 14.7), והטמפרטורה ממוצעת באמצע הקיץ (C°‏ 23.7). הפרשי הטמפרטורה לאורך היממה גם הן קטנות יחסית. היוצא מן הכלל לכך הוא אזורים יבשתיים וממזרח לרכסים, עם שינויים יומיים שיכולים להיות מעל C°‏ 25, והפרשים של עד C°‏ 14 בין הטמפרטורות הממוצעות בקיץ, לזו של החורף. הטמפרטורות יורדות גם בכ־C°‏ 0.7 עם עלייה של כ־100 מטרים בגובה. ערי הצפון כמו אוקלנד, וונגארי (Whangarei) וטאורנגה חוות טמפרטורה מקסימלית שנתית בין C°‏ 19 – C°‏ 20, ואילו הממוצע המינימלי השנתי הוא בסביבות C°‏ 11 – C°‏ 12. לערים המזרחיות באי הצפוני, דוגמת גיזברן, נאפייר (Napier, אנ') והייסטינגס (Hastings, אנ'), יש טמפ' מקסימום שנתית ממוצעת הנעה בטווח של C°‏ 19 – C°‏ 20, ומנגד המינימום הממוצע השנתי נמוך מעט יותר, ומתמקם בסביבות ה־C°‏ 9 – C°‏ 10. בשתי הערים הגדולות ביותר באי הדרומי, כרייסטצ'רץ' ודנידין, הממוצע המקסימלי השנתי הוא C°‏ 17.3 ו־C°‏ 14.6 ומינימום שנתי ממוצע של C°‏ 7.3 ו־C°‏ 7.6 בהתאמה. הטמפרטורות המרביות היומיות הן בדרך כלל בטווחים של C°‏ 20 – C°‏ 30 ואף למטה מכך ברוב הארץ. הן גבוהות יותר באזור הצפוני, המזרחי והפנימי של המדינה; הייסטינגס היא העיר החמה ביותר, עם ממוצע של C°‏ 25.5, ואחריה גיזברן עם C°‏ 24.9, ונאפייר עם C°‏ 24.5. חלקים מזרחיים של האי הדרומי רגישים מאוד לנורווסטר (Nor'west arch),(אנ'), רוח פן שעלולה לגרום לטמפרטורות של 30 ואפילו לטמפ' נמוכות מעט מ־C°‏ 40. Rangiora (אנ') בקנטרברי מחזיקה בשיא הטמפ' המרבי, העומד על C°‏ 42.4, אשר נמדד בשנת 1973, כאשר בכרייסטצ'רץ' נמדדו C°‏ 41.6 באותה שנה. לאחרונה נמדדה בטימארו (Timaru, אנ') C°‏ 41.3 ב־Waitangi Day (היום הלאומי של ניו זילנד, אנ') בשנת 2011. עקב רוחות אלה, בערי האי הדרומיות הקרירות יותר כמו דנידין וכרייסטצ'רץ' יש טמפרטורות שיא גבוהות יותר בכל הזמנים מאשר במקומות צפוניים יותר כמו וולינגטון, אוקלנד וונגריי. בהשוואה לאזורים אחרים בקו רוחב דומה, טמפרטורות החורף בניו זילנד מתונות הרבה יותר, זולת אזורי מרכז אוטגו ואגן מקנזי שהוזכרו לעיל. המקסימום עומד בדרך כלל על C°‏ 10 – C°‏ 15 באי הצפוני, ויורד ככל שמתקדמים דרומה או פנימה. האי הדרומי הוא מעט יותר קר, עם טמפרטורות מקסימליות הנעות סביב C°‏ 7 – C°‏ 12, אם כי לפעמים הן עשויות להיות נמוכות יותר. הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנרשמה אי פעם עמדה על C°‏ 25.6−, ב־Ranfurly (אנ') אשר באוטגו בשנת 1903, וכן טמפרטורה מעודכנת יותר של C°‏ 21.6−, אשר נמדדה בשנת 1995 ב־Ophir (אנ') הסמוכה. ניו זילנד נפגעת מציקלון טרופי אחת לשמונה עד תשע שנים. בסופת השלג והשיטפון ביולי 1863 (Blizzard and flood of 1863, אנ') היו סדרה של אסונות טבע רצופים במרכז אוטגו שאי הדרומי. האירועים התרחשו מיולי עד אוגוסט 1863, ובמסגרתם סבלו שדות הזהב באוטגו (Otago Gold Rush, אנ') משילוב של שיטפונות, סופות שלג וסופות שלגים (Blizzards) שגרמו לאובדן חיים כבד בקרב כורי הזהב. לפחות 40 מתו במהלך גשמי יולי ויותר מ־11 בשלגי אוגוסט. יש לציין כי מקורות המשתמשים בדיווחים המוקדמים ביותר על אובדן חיים נוטים להפריז מאוד במספרים שמתו. הסערה הגדולה בתאריכים 1–6 בפברואר 1868 (Great storm of 1868, אנ'), הייתה סערה אלימה ששטפה חלקים ניכרים בניו זילנד, הרסה 12 ספינות וגרמה להצפות נרחבות. ידוע על כ־40 הרוגים שאבדו באותה עת, ועל נזק של כ־500,000 עד מיליון ליש"ט. כיום סבורים כי הסופה הייתה ציקלון חוץ-טרופי. הסופה שהתרחשה ב-16 באפריל 1897: (Storm of 1897, אנ') הייתה סערה קשה שפקדה את האי הצפוני, מחלקו התחתון למרכזו ב־16 באפריל 1897. הסופה גרמה לספינה "זולייקה" לעלות על שרטון ליד קייפ פליסר (Cape Palliser) ולאובדן של 12 אנשים, ולשיטפונות קשים. בקלייב (Clive) השיטפון גרם לאובדן של 12 איש נוספים, ואדם אחד טבע ליד קפיטי (Kapiti). היו שישה דיווחים לא מאושרים נוספים על טביעה, שגרמו לאובדן חיים כולל הקשור ישירות לאירוע הסערה של 25 עד 31 בני אדם. בהתבסס על תיאורי הסערה, במיוחד זה של קפטן מרטן מ"וואיאפו" (Captain Marten of the Waiapu)", ייתכן שמדובר בציקלון חוץ-טרופי. הציקלון שהתרחש ב-2 בפברואר 1936: (1936 New Zealand cyclone, אנ') היה לסופה הקשה ביותר במאה ה-20 בניו זילנד. ב-10 באפריל 1968 גרם הציקלון ג'יזל (TEV Wahine, אנ') למשבי רוח במהירות שיא של כ־270 קמ"ש ליד הבירה וולינגטון, לאחר שהתנגש בסערה אנטארקטית הנעה צפונה. ג'יזל הובילה לטביעת המעבורת הבין-ארצית TEV וואהין, ולאובדן 53 אנשים. הנזק הכולל שנגרם על ידי הסערה נאמד בכ־14 מיליון דולר. ב-20 בדצמבר 1976 גרם גשם כבד לשיטפונות נרחבים ולמפולות בעיר וולינגטון ובעמק האט (Hutt Valley, אנ'). נהר האט (Hutt River, אנ') פרץ את נקודות העצירה שלו [דרוש מקור] ועובדים בפטון (Petone, אנ') מצאו מקלט על גגות המפעל, בעוד שמסלולי הרכבות בין העיר וולינגטון להוט יצאו מכלל שימוש, למרות אלפי נוסעים המשתמשים בהם לנסיעה. גשמים הרסו בתים, ונער נהרג מפגיעת קיר מתמוטט באולם בקרופטון דאונס (Crofton Downs, אנ'). יותר מ־350 מ"מ גשם ירדו ב־24 שעות. בין התאריכים 6-10 במרץ 1988 אירע ציקלון בולה (Cyclone Bola, אנ'), שהיה אחד הציקלונים שגרמו את הנזק הרב ביותר בהיסטוריה של ניו זילנד, וגרם נזק חמור כציקלון חוץ-טרופי כאשר עבר ליד הארץ. ב-4 באוקטובר 1997 יותר מ־60 בתים הוצפו ותושבים באזורים של Lower Hutt (אנ') פונו במהלך גשמים. שני בני אדם מתו, ומפולות בודדות סגרו כמה כבישים בוולינגטון, וכן חלקים מכביש 1 (State Highway 1, אנ'). ב-26 ביוני 1998: סופת רעמים קשה פגעה בקרורי (Karori, אנ') וקלבורן (Kelburn, אנ'), כאשר הגשם שבר את כל השיאים הקודמים וירד בקצב נדיר, אשר מעריכים שקורה אחת ליותר מ־200 שנים. הגשמים בקלבורן הסתכמו ב־69.5 מ"מ בין השעות 19:35 – 21:10. ב-13–27 באוקטובר 1998 נשבה סערה עוצמתית מכיוון צפון-מערב ברחבי האי הצפוני התחתון. ב־18 באוקטובר משבי רוח במהירות של 183 קמ"ש נמדדו ב־Castlepoint (אנ'). הרוחות הקשות ביותר נשבו ביומיים שלאחר מכן, אז משב רוח במהירות של 215 קמ"ש תועד בחווה ב־Wairarapa (אנ'). משאית התהפכה, ספינות נקרעו ממעגניהן בוולינגטון, וכמה בתים איבדו את גגותיהם. ב-10 בינואר 2002 סופות רעמים מעל וולינגטון הביאו לגשמים סוערים, בערך 40 מ"מ של גשם ירדו בתוך 30 דקות, והביאו לשיטפונות במרכז העיר. סופות דומות, חלקן עם ברד ושיטפונות על פני השטח התרחשו גם בוונאגנואי (Whanganui, אנ'), במנאוואטו (Manawatu, אנ'), בחלק המרכזי והמזרחי של האי הצפוני, בולר (Buller, אנ') ונלסון. מרווח ההישנות הממוצע של אירוע גשם זה נאמד ביותר מ־100 שנה. ב-14–16 בפברואר 2004 הותירו סופות חג האהבה מאות אנשים מחוסרי בית, וסחף ומי שיטפונות הציפו שטחים ניכרים בשטחים חקלאיים. נהרות רבים פרצו את גדותיהם, גשרים נפגעו ומשקי חי נסחפו על ידי מי שיטפונות. מצב חירום אזרחי הוכרז בוואנאגנוי, במנאוואטו, וברנגיטיי (Rangitikei, אנ'). כ־500 תושבי האט תחתית פונו בגלל מי שיטפונות, ונוסעים רבים לא הצליחו להיכנס לוולינגטון. האירוע הביא לסערה מהצד הדרומי עם משבים של 230 קמ"ש ברכס Tararua (אנ'), וגלים בגובה של 11 מטר במצר קוק. ב-25 ביולי ו־14 באוגוסט 2011 התרחשו סופות השלג בניו זילנד של שנת 2011 (2011 New Zealand snowstorms, אנ'): סופת החורף הקשה הראשונה הביאה את החורף הקר ביותר מזה חמש עשרה שנה. במהלך אוגוסט נפל שלג באופן עקבי עד לגובה פני הים בוולינגטון, לראשונה מאז שנת 1976, ופתיתי שלג אף נפלו לזמן קצר באוקלנד, לראשונה זה 80 שנים. ב-20–21 ביוני 2013 פרצה סופת ניו זילנד (אנ'): מערכת טרופית קיצונית זו הורגשה לראשונה באי הדרומי עם שלג כבד ב־18 וב־19 ביוני. בסוף 20 ביוני, הסערה נדדה לכיוון צפון-מזרח לאי הצפוני, והביאה רוחות חזקות מאוד עד תחילת ה־23 ביוני. בתי הספר נסגרו ביום הקצר ביותר של השנה (21 ביוני), בגלל נזק עצום. איסוף נתונים לקביעת האקלים הניו זילנדי החל בסוף המאה ה-19, אם כי חוקרים אירופיים ערכו תצפיות תקפות על מדדי אקלים כמו קרחונים ומורנות בתחילת המאה ההיא. המחקר המדעי של האקלים המוקדם בניו זילנד הוא די חדש ומתמשך ויישב חלק מהוויכוחים בנוגע לקשרים בין עידן הקרח הקטן (LIA) בחצי הכדור הצפוני לאקלים בניו זילנד באותה עת. העובדות העיקריות שהתגלו הן כי ניו זילנד אמנם חוותה אקלים קריר יותר, אך במועד מאוחר מעט יותר מאשר בחצי הכדור הצפוני. תחילת האקלים הקריר הייתה בערך בשנת 1450 ונמשכה עד 1850. האינדיקציות הן כי הטמפרטורות היו בטווח של C°‏ 1.5 – C°‏ 2.0 נמוך מהנוכחות במהלך תקופת ה־LIA בניו זילנד. מאז שנת 2000 מחקרים מדעיים שונים בחנו את התנהגות הקרחונים ביחס לאקלים ומצאו כי הם מהווים מדדים מצוינים לטמפרטורות, במיוחד בקיץ. עדויות קרחוניות לאקלים מתאימות לראיות לשינויים בגידול טבעת העץ ובמחקרים על דגימות משקעי ליבת קרח ואוקיינוס המצביעים על סוגי המיקרואורגניזמים (חלקם פורחים בטמפרטורות חמות, אחרים בטמפרטורות קרירות יותר) ויחסי פחמן דו-חמצני היסטוריים. עדויות מצאו כי האקלים הושפע בצורה חזקה יותר מההשפעה של מסות אוויר טרופיות בתקופות חמות ומאסות אוויר קוטביות בתקופות קרירות. מחקרים אחרונים (2010) של אוניברסיטת ויקטוריה הראו כי האקלים האזורי שנפגע ביותר היה באוטגו ובסאות'לנד. השפעת הטמפרטורה הדומיננטית כאן הייתה החום היחסי של הים מדרום לניו זילנד בתקופת החמה מימי הביניים (MWP). משנת 1350 בערך אזור זה היה חם יותר, אך אז התקרר במהירות יחסית משנת 1450. לקירור זה אולי הייתה השפעה משמעותית על האוכלוסייה באזורים אלה. מהתיעוד ההיסטורי המצומצם עולה כי משנת 1450 עברה אוכלוסיית ניו זילנד שינוי תרבותי משמעותי שעשוי להיות קשור להתקררות האקלים ושינויים דרמטיים באספקת המזון. שינויי אקלים בניו זילנד מתייחסים לשינויים היסטוריים באקלים של ניו זילנד, והתרומות והתגובות של ניו זילנד להתחממות כדור הארץ. בשנת 2014 תרומתה של ניו זילנד לפליטת גזי החממה בעולם הסתכמה ב־0.17% מכלל הפליטות. עם זאת, אם מתחשבים בגודלה של אוכלוסיית המדינה (פליטה פר נפש), ניו זילנד היא פולטת משמעותית ונמצאת במקום ה-21 בעולם, והחמישי בקרב מדינות הOECD. פליטת גזי החממה של ניו זילנד נמצאת בעלייה ולא בירידה. בין השנים 1990 ל־2017, הפליטה הגולמית של ניו זילנד (לא כולל סילוק מהשימוש בקרקעות וייעור) עלתה ב־23.1%. כאשר לוקחים בחשבון את צריכת הפחמן הדו־חמצני ביערות (קיבול), פליטת הרשת (כולל סילוק מהשימוש בקרקע וייעור) עלתה גם כן, ב־64.9% מאז 1990. החברה האזרחית וממשלת ניו זילנד מגיבות לשינויי האקלים במגוון דרכים, בכללם השתתפות באמנות בינלאומיות ובדיונים חברתיים ופוליטיים הקשורים לשינויי אקלים. בניו זילנד קיימת תוכנית מסחר להתוויית פליטות והחל מ־1 ביולי 2010, על מוצרי האנרגיה, ומוצרי הדלק המאובנים והנוזלים, וכן על כמה מגזרי תעשייה יש חובות לדווח על פליטות ולקבל יחידות פליטה (אשראי פחמן). במאי 2019, בתגובה להתחייבויות שנתנו בהסכם פריז משנת 2016, הציגה הממשלה את הצעת החוק לתיקון תגובת שינויי האקלים (אפס פחמן). State of the Climate 2010: A snapshot of recent climate in New Zealand (PDF), NIWA Science & Technology Series No. 56, NIWA, 2010, ISSN 1173-0382, אורכב מ-המקור (PDF) ב-5 ביוני 2011, נבדק ב-6 באוגוסט 2010 {{citation}}: (עזרה) מועצת הביטוח של ניו זילנד: עלות אירועי אסון בניו זילנד מדיה וקבצים בנושא אקלים ניו זילנד בוויקישיתוף MetService (השירות המטאורולוגי של ניו זילנד), סוכנות ממשלתית המספקת את נתוני מזג האוויר העיקריים MetVUW - שירות מזג אוויר ואקלים המופעל על ידי אוניברסיטת ויקטוריה MetVUW - חיזוי NIWA - מרכז האקלים הלאומי מזג אוויר NZ - פורום מזג אוויר מבוסס ניו זילנד רשת מזג האוויר של ניו זילנד (NZWN) - מפת מזג אוויר חיה של תחנות מזג אוויר ברחבי ניו זילנד רשימת תחנות מזג אוויר פרטיות מזג אוויר ועונות בניו זילנד Walrond, Carl (במרץ 2009). "Natural environment – Climate". Te Ara – the Encyclopedia of New Zealand. נבדק ב-13 בנובמבר 2016. {{cite web}}: (עזרה) "NIWA Climate Data". NIWA. נבדק ב-24 ביולי 2013. {{cite web}}: (עזרה) nzcpe (2019-04-04). "Robbing the bank: land use change". Planetary Ecology (באנגלית בריטית). נבדק ב-2020-01-15. Mullan, Brett; Tait, Andrew; Thompson, Craig (במרץ 2009). "Climate – New Zealand's climate". Te Ara – the Encyclopedia of New Zealand. נבדק ב-14 בנובמבר 2016. {{cite web}}: (עזרה) "NZ's temperature record hits new low - minus 25.6degC". The New Zealand Herald. 12 ביולי 2011. נבדק ב-12 ביולי 2011. {{cite news}}: (עזרה) McLintock, A. H., ed. (22 באפריל 2009) [originally published 1966]. "Blizzard and flood of 1863". An Encyclopaedia of New Zealand. {{cite web}}: (עזרה) "Winds and storms: Looking back at the Wahine Storm". NIWA. נבדק ב-23 ביוני 2013. {{cite web}}: (עזרה) Chug, Kiran (15 בפברואר 2011). "Seven biggest storms to hit Wellington". The Dominion Post. נבדק ב-23 ביוני 2013. {{cite news}}: (עזרה) Felim McMahon (15 באוגוסט 2011). "Kiwis marvel at Auckland and Wellington snow". Storyful. אורכב מ-המקור ב-1 בפברואר 2014. נבדק ב-1 במאי 2013. {{cite web}}: (עזרה) "Mean monthly temperatures (°C) - NIWA". נבדק ב-26 בפברואר 2017. {{cite web}}: (עזרה) "Mean monthly rainfall (mm) - NIWA". נבדק ב-26 בפברואר 2017. {{cite web}}: (עזרה) David Wratt; Jim Salinger; Rob Bell; Drew Lorrey; Brett Mullan. "Past climate variations over New Zealand". NIWA. נבדק ב-5 ביוני 2014. {{cite web}}: (עזרה) Our atmosphere and climate 2017 | Ministry for the Environment, www.mfe.govt.nz Our expert advice, Royal Society Te Apārangi New Zealand's out-sized climate change contribution, Stuff, ‏2018-12-08 (באנגלית) Toby Manhire, Zero Carbon Bill revealed: everything you need to know, The Spinoff, ‏2019-05-08 New Zealand's Greenhouse Gas Inventory 1990–2017 | Ministry for the Environment, www.mfe.govt.nz Climate Change Response (Zero Carbon) Amendment Act | Ministry for the Environment, www.mfe.govt.nz Landmark climate change bill goes to Parliament, The Beehive (באנגלית)