laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
סנוסרת הראשון

סנוסרת הראשון נקרא גם ססוסתריס הראשון היה מלך מצרים בשנים 1898-1943 לפנה"ס. סנוסרת ירש את אביו אמנמחת הראשון לאחר הירצחו. בזמן שלטונו הוא כבש את נוביה התחתונה והקים שם מצודות על מנת להבטיח את השלטון המצרי, ואת כריית הזהב והאבנים הטובות בנוביה. סנוסרת הראשון בנה הרבה מקדשים שהידוע מביניהם הוא הקפלה הלבנה. הקפלה עשויה מאבן גיר. ישנם שני טקסטים מצריים המיוחסים לתקופתו, הראשון זה "ההוראה של אמנמחת הראשון", שבו ישנן הנחיות כיצד להיות מלך אידיאלי. הטקסט השני הוא "סיפורו של שנהאת", סיפור על פקיד מצרי שבורח ממצרים לארץ רצנו, ובערוב ימיו חוזר למצרים. לאחר מותו של סנוסרת ירש אותו בנו אמנמחת השני. מדיה וקבצים בנושא סנוסרת הראשון בוויקישיתוף סנוסרת הראשון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אוריון (מיתולוגיה)

אוריון הוא דמות צייד מהמיתולוגיה היוונית. יש מספר גרסאות סותרות על סיפורו. לפי המיתולוגיה היוונית, אוריון התאהב במרופה, אך אחיה, אוינופיון, התנגד לשידוך. אוריון אנס את מרופה וכנקמה השקה אותו אוינופיון לשוכרה וניקר את עיניו. האל הפייסטוס ריחם על אוריון ונתן לו נער מלווה בשם סדאליון ועיניים חדשות. אוריון זמם להרוג את אוינופיון, אך הפייסטוס התערב פעם נוספת ובנה לאוינופיון מבצר תת-קרקעי. לאחר שאוריון לא הצליח למצוא את אויבו, יצא אל דלוס, שם פגש את אהובתו הבאה, את אאוס. בסיפור אחר מסופר שסלנה אלת הירח התאהבה באוריון וחדלה להאיר בלילה. אפולון פיתה אותה להרוג אותו. בהתאבלה על מותו היא שיבצה אותו בין כוכבי השמים. לפי סיפור אחד, אוריון הכריז על עצמו כצייד הגדול ביותר בתבל. הרה, אשת זאוס, שמעה זאת והחליטה להמיתו. לצורך כך היא משלחת את העקרב לרצחו, ואוריון אכן נעקץ למוות על ידי העקרב. רחמיו של זאוס נכמרו על אוריון, והוא מחליט לשימו בכיפת השמיים. הרה, מצדה, שמה בשמים את העקרב, כקבוצת הכוכבים עקרב, אך עומדת בתנאי שמציב זאוס, והוא ששני היריבים לא ייפגשו לעולם. ובאמת, כאשר אחת משתי קבוצות הכוכבים הללו זורחת, השנייה כבר שקעה - וכך שני היריבים לעולם אינם נפגשים. סיפור אחר מספר שהאלה ארטמיס התאהבה באוריון עד כדי כך שהיא שכחה מחובותיה כאלת הירח. אפולו, אחיה, לא אהב זאת ולכן החליט לעשות מעשה. הוא גרם לה לשלוח את אחד מחציה נושאי-המוות אל אוריון מבלי שתדע. אוריון מת, ולאחר שנודע לה הדבר, ארטמיס העבירה אותו לשמים. מדיה וקבצים בנושא אוריון בוויקישיתוף אוריון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אוריון, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית) ״כתוב בכוכבים״ - סיפורם של אוריון ומערכת הכוכבים בפודקאסט ״מינהר הזמן״, תאגיד השידור הישראלי, ״כאן״ ערך זה הוא קצרמר בנושא מיתולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מעסרה

מעסרה או אל-מעסרה (בערבית: المعصرة, תעתיק מדויק: אלמעצרה) הוא כפר פלסטיני בשטחי הרשות הפלסטינית דרומית לבית לחם. הוקם באמצע המאה ה-20 על ידי בדואים בני שבט התעמרה. משמעות שמו - בית בד. הכפר נודע בשל הפגנות היוצאות ממנו מדי שבוע, מאז נובמבר 2006, בשיתוף עם הכפרים הסמוכים, ערב א-שמעה, ג'ורת א-שמעה, ואדי א-ניס, אום סלמונה וואדי רחל, כנגד גדר ההפרדה. לטענת מארגני ההפגנות הופקעו 3,500 דונם מאדמות הכפר לצורך בניית גדר ההפרדה. במאי 2010, על פי מקור פלסטיני, אחד המפגינים נפצע קשה מפגיעת רימון גז מדמיע שנורה על ידי חיילי צה"ל. מדיה וקבצים בנושא מעסרה בוויקישיתוף חגי מטר,חיילים עצרו את אחד ממובילי המאבק הלא-אלים באזור דרום בית לחם, אתר שיחה מקומית, 5 ביוני 2014 יובל אלעזרי (עורך), לקסיקון מפה, 2003. עמנואל הראובני (עורך), לקסיקון ארץ ישראל, ידיעות אחרונות, 2001 מידע בקבוצת מארגני ותומכי ההפגנות במעסרה Protester critical after West Bank demonstration, 21/05/2010, Ma'an News Agency. מפגין וחיילים במעסרה 2011 הפגנה במעסרה דצמבר 2011 מפגין מחופש כליצן במעסרה, דצמבר 2011 ערך זה הוא קצרמר בנושא הרשות הפלסטינית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
וידאל ששון

וידאל ששון (באנגלית: Vidal Sassoon;‏ 17 בינואר 1928 - 9 במאי 2012) היה מעצב שיער ואיש עסקים יהודי בריטי. ששון נולד למשפחה יהודית בלונדון, אביו היה ממוצא יווני ומשפחת אמו, יהודייה אוקראינית, הגיעה מקייב. אביו עזב את המשפחה כשווידאל היה בן 4 ואחיו היה בן שנתיים, ושנה לאחר מכן שלחה אותו אמו לבית יתומים יהודי, שם שהה שש שנים. לאחר שאמו נישאה בשנית, התאחדה המשפחה. הוא היה צעיר מכדי לשרת בצבא במלחמת העולם השנייה, אבל היה חבר ב"קבוצה 43", מיליציה יהודית שהתעמתה עם ארגונים פשיסטים בלונדון. בשנת 1948 הגיע לישראל במסגרת המח"ל, ולחם בחזית הנגב במלחמת העצמאות. ב-1954 פתח ששון מספרה בלונדון. הוא זכה לתהילה כספר בלונדון של שנות ה-60. ב-1968 עיצב את שיערה של מיה פארו לסרט תינוקה של רוזמרי. עיצובי השיער שלו כבשו את העולם והוא הקים רשת בינלאומית של מספרות, ושל בתי ספר לספרות. ב-1975 עבר ללוס אנג'לס, קליפורניה ושם התגורר עד מותו. את קו מוצרי הטיפוח על שמו, מכר ב-1982 לחברה שנרכשה מאוחר יותר על ידי פרוקטר אנד גמבל, אך המשיך לקבל תמלוגים. ב-2003 תבע את פרוקטר אנד גמבל, בטענה שהחברה מחסלת את המותג שלו. ב-2004 הגיעו שני הצדדים לפשרה. הוא נישא לבוורלי אדמס (אנ'), שחקנית קנדית, בשנת 1967. לזוג ארבעה ילדים, בהם בן אחד מאומץ. הזוג התגרש בשנת 1986. הוא נישא מחדש לרוני, מנהלת בפרוקטר אנד גמבל. בתו קטיה ששון הייתה שחקנית, ומתה ממנת יתר בשנת 2002. בשנת 2009 קיבל ששון תואר "מפקד" במסדר האימפריה הבריטית לכבוד יום הולדתו. על שמו נקרא "המרכז הבינלאומי לחקר האנטישמיות ע"ש וידאל ששון" באוניברסיטה העברית בירושלים.. מדיה וקבצים בנושא וידאל ששון בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של וידאל ששון וידאל ששון הסרט Vidal Sassoon: the man who made English hairstyling great איתמר זהר, וידאל ששון, מעצב השיער של הוליווד, מביט לאחור בסיפוק, באתר הארץ, 11 באוגוסט 2010 וידאל ששון, באתר "Find a Grave" (באנגלית) וידאל ששון (1928-2012), דף שער בספרייה הלאומית וידאל ששון, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
רבקה פרידלנד

רבקה פרידלנד (נולדה ב-1968) היא שחיינית עבר ישראלית, אלופת ישראל ושיאנית ישראל בשחייה. בעלת שתי מדליות ארד מהמכביה האחת עשרה (1981). פרידלנד גדלה בקיראון ולמדה בבית ספר רימונים. היא שחתה בקבוצת השחייה של מכבי קריית אונו בהדרכתו של אורי קליינמן. היא זכתה באליפות ישראל לילדות וקבעה שיאי ישראל לילדות. באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף אוגוסט 1980 בהיותה רק בת 12, זכתה פרידלנד בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:20.32 דקות, לפני מירב הדר (1:21.51 דקות) ותמי מוניוז (1:22.13 דקות). מדליית כסף, במשחה ל-200 מטר חזה בשיא ישראלי חדש לגילאי 12 של 2:50.90 דקות, טוב משיאה הישראלי בן ה-8 שנים של שלומית ניר (2:51.89 דקות), אך אחרי מוניוז שקבעה שיא ישראלי חדש של 2:50.15 דקות. בתחרות שמונה האומות שנערכה בקיאסו, שווייץ בתחילת יולי 1981. בגיל 13 בלבד. סיימה פרידלנד 3 פעמים במקום שמיני, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:20.08 דקות, במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:56.42 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב, ביחד עם ליאור בירקאן, הדר רובינשטיין, ועופרה מוניוז בשיא ישראלי חדש של 4:43.36 דקות, כששחתה את סגנון החזה. בתחרויות השחייה של המכביה ה-11 שנערכו בבריכת השחייה של אוניברסיטת תל אביב מספר ימים לאחר מכן זכתה פרידלנד ב-2 מדליות ארד, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:19.63 דקות (6 מאיות השנייה אחרי הישראלית המובילה תמי מוניוז-1:19.57 דקות) ובמשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:53.54 דקות (14 מאיות השנייה אחרי מוניוז-2:53.40 דקות). באליפות הגילאים בשחייה שנערכה בווינגייט בתחילת חודש אוגוסט אותה שנה זכתה פרידלנד בשתי מדליות זהב ובשני שיאים ישראלים חדשים, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:18.91 דקות, שיפור לשיאה של מירב הדר (1:19.08 דקות) ובכך הייתה לשחיינית הישראלית הראשונה ששוחה משחה זה מתחת ל-1:19 דקות ובמשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:48.81 דקות שיפור לשיאה של מוניוז (2:50.15 דקות) ובכך הייתה לשחיינית הישראלית הראשונה ששוחה משחה זה מתחת ל-2:50 דקות. באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף חודש אוגוסט אותה שנה זכתה פרידלנד בשתי מדליות. מדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:19.31 דקות, לפני מוניוז (1:20.40 דקות) ונוגה ויזל (1:22.24 דקות) ומדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:51.46 דקות, אחרי מוניוז (2:49.40 דקות) ולפני ויזל (2:54.60 דקות). בתחרות שמונה האומות שנערכה באוסלו, נורווגיה בתחילת יולי 1982 קבעה פרידלנדר במשחה ל-200 מטר חזה שיא ישראלי חדש של 2:47.59 דקות. באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף אוגוסט אותה שנה היא זכתה בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חזה בשיא ישראלי חדש של 1:18.85 דקות, לפני נוגה ויזל (1:18.88 דקות), תמי מוניוז וענד עדות (1:21.53 דקות) ובמשחה ל-200 מטר חזה בשיא ישראלי חדש של 2:47.35 דקות, לפני נוגה ויזל (2:50.12 דקות) ושרון דרום (2:55.72 דקות). אלכס פרלסמן, רבקה פרידלנד (בת 11) שחתה 100 מטר חזה 1:25.36 דקה, מעריב, 17 באוגוסט 1979 יעקב דץ, 6 שיאים נוספים נקבעו אתמול ביומה השני של אליפות השחיה, דבר, 29 באוגוסט 1980 אלכס פרלסמן, 21 מטחי-כבוד בבריכת השחיה, מעריב, 31 באוגוסט 1980 פרידלנדר שפרה גם את השיא ב-200 חזה - 2:48.81, דבר, 2 באוגוסט 1981 שמואל טל (עיתונאי), שיא מצויין של אילתי ב-200 מ' פרפר 2:03.58 ד', דבר, 27 באוגוסט 1981 ישראל אחרונה ב"שמונה האומות", דבר, 5 ביולי 1982 5 שיאים בפתיחת אליפות ישראל בשחייה, מעריב, 29 באוגוסט 1982 5 שיאים בפתיחה, מעריב, 29 באוגוסט 1982 המנצחים ותוצאות, מעריב, 29 באוגוסט 1982
עורות קדשים

עורות קדשים הם מונח ביהדות הבא לתאר את עורות הקורבנות המועלים לקרבן במקדש. חלק מעורות הקודשים ניתנים לכהנים, והם אחד מעשרים וארבע מתנות כהונה. מקור המצווה הוא בספר ויקרא (פרק ז', פסוק ח'), שם נאמר לגבי קורבן עולה: וְהַכֹּהֵן הַמַּקְרִיב אֶת עֹלַת אִישׁ, עוֹר הָעֹלָה אֲשֶׁר הִקְרִיב - לַכֹּהֵן לוֹ יִהְיֶה. לפי המשנה לא רק בקורבן עולה, עור הקורבן ניתן לכהן, אלא גם בשאר קדשי קדשים, כלומר, גם עור של קורבן חטאת, קורבן אשם, וזבחי שלמי ציבור - ניתן לכהנים. במשנה ובגמרא הובאו כמה דרשות כמקור לכך שעור כל קדשי הקדשים ניתן לכהנים. אחת הדעות היא דעתו של רבי, האומר שבכל הקורבנות דין אחד לעור ולבשר, ואין ציווי להפשיט את העור מן הקורבן; כך, בקודשים קלים הבשר נשאר בידי הבעלים - והעור עמו, ובקדשי קדשים הבשר ניתן לכהנים - והעור עמו, אולם בקורבן עולה ציותה התורה להפשיט את העור מן הבשר לפני שריפתו על גבי המזבח, ולפיכך הוצרכה התורה לומר במפורש מה יש לעשות בעור. מלשון התורה משמע שעור העולה ניתן דווקא לכהן המקריב את העולה, ולא לכהנים אחרים; אולם לפי ההלכה עורות כל הקודשים הקרבים במקדש בכל יום, מתחלקים לכל הכהנים השייכים לבית האב שעבד במקדש באותו יום. לפי זה, כוונת התורה באומרה "והכהן המקריב את עולת איש... לו יהיה", היא לומר שרק כהן שראוי לעבוד במקדש באותו יום - נוטל מעורות הקודשים, אבל כהן שלא היה ראוי לעבוד במקדש באותו יום, וכגון שהיה טמא - אינו נוטל מן העורות. בתוספתא מתואר כיצד ניצלו משפחות הכהנים החשובות את כוחן כדי ליטול לעצמן את כל עורות הקודשים, ולמנוע חלוקה שווה של העורות, וכיצד התמודדו חכמים עם מצב זה. וכך נאמר שם: בראשונה היו מכניסין עורות קדשים ללשכת בית הפרוה, והיו מחלקין אותן בערבין לכל [כהני] בית אב שבאותו היום, והיו גדולי כהונה [המשפחות החשובות של הכהנים] באין ונוטלין אותן בזרוע [בכוח]; התקינו שיהו מחלקין אותן בערבי שבתות לכל משמר ומשמר, ועדיין היו גדולי כהונה באין ונוטלין אותן בזרוע; עמדו הבעלים והקדישום לשמים. עור העולה הניתן לכהן - אין בו קדושה, והוא רכושו של הכהן לכל דבר. לכן, הכהן רשאי להשתמש בעור ללא כל הגבלה, ואף למכור את העור למי שאינו כהן. העור לא ניתן לכהן אלא בקודשי קודשים, אולם בקודשים קלים, כמו קורבן שלמים וקורבן תודה - העור שייך לבעלים. בגמרא נאמר, כי בעלי הבתים בירושלים היו רשאים ליטול את עורות הקודשים של הקורבנות שהוקרבו על ידי עולי הרגל שהתארחו בבתיהם, וזאת כ"פיצוי" על האירוח בבתיהם, שהיה נעשה בחינם, בהתאם להלכה ש"אין משכירים בתים בירושלים". בכמה קורבנות הקרויים "פרים ושעירים הנשרפים" (פר ושעיר של יום הכיפורים - ספר ויקרא, פרק ט"ז, פר העלם דבר של ציבור - ספר ויקרא, פרק ד', פסוקים י"ג–כ"א, ושעירי עבודה זרה - ספר במדבר, פרק ט"ו, פסוקים כ"ב–כ"ו) אין מקריבים את בשר הקורבן על המזבח, אלא מוציאים את בשר הקורבן אל מחוץ לירושלים, ושורפים אותו שם במקום מיוחד, הנקרא "בית הדשן". בקורבנות אלו, אף שהם נחשבים קודשי קודשים, לא היה העור ניתן לכהנים, אלא הוא היה נשרף ביחד עם הבשר. משנה, מסכת זבחים, פרק י"ב, משנה ג'. תלמוד בבלי, מסכת זבחים, דף ק"ג, עמוד ב'. עליה אומר הרמב"ן (ספר ויקרא, פרק ז', פסוק ח') שהיא "על דרך הפשט". ספר ויקרא, פרק א', פסוק ו': "והפשיט את העולה". רמב"ם הלכות מעשה הקורבנות י, יד. מסכת זבחים יא, ז. כיון שסברו, שכשיתאספו כל בני המשמר שעבדו בכל השבוע, לא יעיזו אותם "גדולי כהונה" לקחת לעצמם יותר מהמגיע להם. וכיון שהעורות הוקדשו - לא יכלו אותם גדולי כהונה לקחת את העורות לעצמם. מסכת יומא יב, א. ראו ספר ויקרא, פרק ט"ז, פסוק כ"ז: "ואת פר החטאת ואת שעיר החטאת... יוציא אל מחוץ למחנה, ושרפו באש את עורותם ואת בשרם ואת פרשם".
בצלאל יפה

בצלאל יפה (27 ביוני 1868, ז' בתמוז תרכ"ח – 14 בדצמבר 1925, י"ז בכסלו תרפ"ו) היה חלוץ ציוני בתחומי רכש קרקעות תל אביב, תעשייה והשקיה וכן בתחום ההתארגנות הפוליטית של היישוב. יפה נולד בעיר גרודנו שברוסיה הלבנה, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), נצר למשפחת רבנים ידועה, ובן בנו של הרב מרדכי גימפל יפה מרוז'ינוי. יחד עם אחיו, אריה לייב יפה, היה בין חובבי ציון הראשונים בעיר ועסק במסחר ובחינוך, בין היתר הקים את החדר המתוקן הראשון בעיר והיה ציר לקונגרסים הציוניים הראשונים. ב-1903 הוזמן על ידי מנחם אוסישקין להשתתף בכנסייה הארצישראלית הראשונה (והיחידה שהתקיימה) בזכרון יעקב. ב-1909 עלה לארץ ישראל בעצמו. בארץ ישראל היה מנכ"ל חברת "גאולה" (שהוקמה על ידי מאיר דיזנגוף) לשם גאולת קרקעות (רכישתן מבעליהן הערבים ומכירתן ליהודים); הקרקעות שרכשה החברה הרחיבו את תחום העיר תל אביב דרומה. ב-1911 ייסד יחד עם מרדכי וייסר, עקיבא אריה ויס ויעקב שרתוק את חברת "חברה חדשה" אשר רכשה קרקעות מערבים ומכרה אותן ליהודים, על קרקעות "חברה חדשה" הוקם רחוב אלנבי. כמו כן יזם את הקמת מפלגת הסתדרות האזרח. לאחר מלחמת העולם הראשונה והצהרת בלפור דחף להקמת גוף שיהווה סמכות ייצוגית מול שלטון המנדט הבריטי. ביוזמתו של בצלאל יפה התכנסו נציגי היישוב והחליטו על הקמתה של אספה מכוננת לתכנון הגופים הנבחרים ודרך בחירתם. בכינוס זה, ב-1918, הוחלט על בחירת ועד מייצג – "הועד הזמני ליהודי ארץ ישראל" אך מחלוקות מנעו את פעילותו הסדירה. לבסוף הוקמו ב-1920 מסגרות אספת הנבחרים והוועד הלאומי (הרשות המבצעת של האספה). יפה היה חבר אספת הנבחרים הראשונה והוועד הלאומי מטעם מפלגת הסתדרות האזרח עד מותו. כמו כן היה חבר הנהלת חברת הכשרת היישוב, ראש הוועד הראשון של מגן דוד אדום וראש ועד קהילת יהודי תל אביב-יפו. אשתו, אנה (חנה; נפטרה ב-1938), הייתה מהפעילות הראשונות של ויצו בארץ ישראל ומנהלת בית הספר למשק בית וחקלאות להכשרת פועלות בתל אביב (בית חנה) מייסודה של חנה מייזל שוחט. נפטר ב-1925 בתל אביב ונקבר בבית הקברות טרומפלדור בעיר. על שמו רחוב במרכז תל אביב. ערך מורחב – בית הבטון סמוך לעלייתו ארצה החליט להתמחות בנושא ההשקיה. הוא הקים חברה בשם "פלשתינה" שהנפיקה איגרות חוב לטובת גיוס כספים להקמת מכון שאיבה של מי הירקון עבור השקיית פרדסי פתח תקווה. את האגרות מכר בקרב יהודיה העשירים של מצרים, אליה נסע כדי לרכוש ידע בתחום ההשקיה וטכנולוגיות חדישות. ב-1911 חתם הסכם עם ועד פתח תקווה להקמת מכון ההשקיה בזיכיון לשלושים שנה, שבתומן יעבור המכון לרשות המושבה. הוא התחייב להשקות 1,500 דונם בתוך שנתיים. על מנת לעמוד ביעד זה רכש את המשאבות הצנטריפוגליות הראשונות בארץ ישראל ואת מנועי הדיזל הראשונים לשם הפעלתן. המכון שוכן בבית עשוי בטון מזוין, הראשון שהוקם בארץ ישראל ונקרא "בית הבטון". בית הבטון נמצא על-גדות הירקון, סמוך מאוד לכביש 5 (קרוב לשלט המודיע על הירידה לכוון ראש-העין בעוד 1000 מ') והוא נראה מהכביש. הכניסה אליו בדרך-עפר המתחילה סמוך לכפר הבפטיסטים, והמובילה לירקון. מדיה וקבצים בנושא בצלאל יפה בוויקישיתוף בצלאל יפה, בקטלוג הארכיון הציוני המרכזי בירושלים דוד תדהר (עורך), "בצלאל יפה", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך א (1947), עמ' 269
הרשאה

האם התכוונתם ל... הרשאה לחיוב – שיטת תשלום שבה לקוח מורה לבנק לכבד אוטומטית כל דרישת תשלום שתגיע מהמורשה. הרשאה מלכותית – חותם הניתן מזה מאות שנים לספקים של בית המלוכה הבריטי. הרשאה משפטית – היתר משפטי הניתן לגוף מסוים, בנסיבות ובתנאים מסוימים, על מנת לאפשר ביצוע פעולה מסוימת. דוגמה: הרשאה משפטית לבצע חיפוש בבית של מבוקש (צבא וביטחון). הרשאה (משפט עברי) – כלל בהלכה המאפשר מינוי נציג לתביעה משפטית. אדרכתא – סוג של כתב הרשאה בהלכה, הניתן מאת בית-דין לבעל-חוב לממש את זכותו מנכסי החייב לו. הרשאה – מונח מתחום אבטחת מערכות מידע. פריווילגיה
גיא מורד

גיא מורד (נולד ב-1975) הוא יוצר קומיקס וקריקטוריסט ישראלי. מורד הוא בוגר בית הספר לאמנות ועיצוב "בצלאל" בירושלים, במחלקה לתקשורת חזותית. הוא מאייר בעיתונים שונים, מאייר קבוע ומצייר קריקטורות ב"ידיעות אחרונות" בספרים ובאינטרנט ובעל טור קומיקס קבוע במוסף "7 ימים" ב"ידיעות אחרונות". מורד השתתף בכתיבת החומר של חבורת דימונה לקומיקס – שהחלה לעבוד בשנת 2002. החבורה מנסה באופן אלטרנטיבי ועצמאי לבחון את גבולותיה במדיום הקומיקס. סיפורי הקומיקס לרוב נוגעים לגבי חיי האמנים בת"א, חרדותיהם והפנטזיות שלהם. החבורה הוציאה שלושה ספרים ומספר חוברות מצליחות שנמכרו בפסטיבלים, אירועים ובחנויות בארץ ובעולם. ב-2021 זכה בפרס דוש לקריקטורה. נשוי ואב לשניים. שלוש פעימות מאת גיא מורד הוצאת "ספרות עכשיו-שוו" 2009 ספרי לקט שונים שמכילים סיפורים שלו בין סיפורים של אחרים. הים של בנימינה מאת שימי קדוש, הוצאת גלורי, 2007. ספרי העשירייה הפותחת גיא מורד, צייר לי קדנציה: ביבי מעיניו של הקריקטוריסט גיא מורד, באתר ynet, 15 ביוני 2021 גיא מורד, דף שער בספרייה הלאומית רן בנימיני, הוא התחיל!, באתר העין השביעית, 1 בנובמבר 2006 ד"ר איתי גל, מצילים חיים: המדריך השלם והמעודכן לעזרה ראשונה, באתר ynet, 30 באפריל 2006 רפאל פוגל, צייר לי כבשה חשמלית, באתר העין השביעית, 19 במאי 2009 חבורת דימונה לקומיקס העיתונאים גדעון לוי, אוהד חמו, יפעת גליק וקרינה שטוטלנד זכו בפרס סוקולוב, באתר וואלה, 14 ביוני 2021 הספר שלוש פעימות באתר סטימצקי הים של בנימינה באתר הוצאת גלורי ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים ובנושא קומיקס. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אדוארד ג'רג'יאן

אדוארד ג'רג'יאן (Edward Peter Djerejian; נולד ב-6 במרץ 1939) היה דיפלומט אמריקאי אשר שירת בשרות החוץ של מחלקת המדינה של ארצות הברית תחת שמונה נשיאים, החל מתקופתו של הנשיא קנדי ועד לתקופת הנשיא קלינטון. הוא היה שגריר ארצות הברית בישראל ובסוריה. הוא המנהל המייסד של המכון למדיניות ציבורית על שם ג'יימס בייקר באוניברסיטת רייס ועומד בראש חברת ייעוץ. ג'רג'יאן נולד בניו יורק. בשנת 1960 סיים לימודי תואר ראשון במדעים באוניברסיטת ג'ורג'טאון בוושינגטון. לאחר סיום לימודיו התגייס לצבא ארצות הברית ושירת שנתיים בקוריאה הדרומית. בשנת 1962, עם סיום שירותו הצבאי הצטרף לשירות החוץ של ארצות הברית. כדיפלומט זוטר שירת כמזכיר לעניינים מדיניים בשגרירויות ארצות הברית בביירות (1966-1969), ובקזבלנקה (1969-1972). הוא היה קונסול כללי בעיר בורדו בצרפת (1975-1977), וממונה על האגף המדיני בשגרירות ארצות הברית במוסקבה בעת פלישת ברית המועצות לאפגניסטן (1979-1981). הוא שימש סגן ראש המשלחת הדיפלומטית בשגרירות ארצות הברית בעמאן (1981-1984). בין השנים 1985–1988 עבד במחלקת המדינה בוושינגטון. תחילה שימש כעוזר מיוחד לנשיא ארצות הברית וסגן מזכיר העיתונות של הבית הלבן לנושאי חוץ, ומאוחר יותר התמנה לסגן עוזר מזכיר המדינה לענייני המזרח הקרוב ודרום אסיה. בשנת 1989 החל בכהונתו כשגריר ארצות הברית בסוריה, וזאת עד לשנת 1991. בין השנים 1991–1993 שימש כעוזר מזכיר המדינה לענייני המזרח הקרוב. ובשנת 1994 כיהן כשגריר ארצות הברית בישראל. בנוסף לשפה האנגלית, ג'רג'יאן דובר ערבית, ארמנית, צרפתית, ורוסית. מדיה וקבצים בנושא אדוארד ג'רג'יאן בוויקישיתוף אדוארד ג'רג'יאן באתר ההיסטוריה של מחלקת המדינה האמריקאית
סיב

סיב הוא שם כולל לקבוצת חומרים שמופיעים בצורה חוטית מתמשכת, או בדידה. הסיבים הם גופים בעלי מאפיינים אחידים מבחינה מיקרוסקופית. אורך הסיב גדול בהרבה משטח החתך שלו והוא בעל גמישות יחסית. לסיבים חשיבות רבה בביולוגיה, של צמחים ובעלי חיים ומטרתם היא החזקת הרקמות ביחד. השימוש האנושי בסיבים מגוון: אריגת חוטים וחבלים, רכיבים בחומרים מרוכבים, וכן שיכוב ביריעות המשמשות ליצור נייר, לבד ובדים סינתטיים לא ארוגים. סיבים משמשים פעמים רבות בייצור חומרים וחומרי גלם אחרים. נהוג לחלק את הסיבים לשתי קבוצות: סיבים טבעיים מתחלקים לסיבים שמקורם מבעלי חיים, סיבים ממקור צמחי וסיבים ממינרלים. הנפוצים מבין הסיבים שמקורם מן החי הם צמר ומשי. הנפוצים מבין הסיבים שמקורם הוא צמחי הם כותנה, פשתן, יוטה, קנבוס, חזרן, אגבה ורמי (אנ') (ארבעת האחרונים הם סיבי גבעול) וסיסל (סיב עלה). הסיב המינרלי היחיד שזכה לתפוצה נרחבת הוא האזבסט. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. יש להשלים הפרק על הסיבים הסינתטיים הלא אורגניים. סיבים סינתטיים (מעשה ידי אדם) מיוצרים כיום בעלות נמוכה יחסית ובכמות גדולה יחסית לסיבים טבעיים, אך הסיבים הטבעיים נחשבים בדרך כלל כנוחים ויוקרתיים יותר לעומת הסיבים שהם מעשי ידי אדם. הסיבים מעשי ידי אדם מחולקים גם הם לשתי קבוצות עיקריות: סיבים מפולימרים אורגניים טבעיים שעוברים המסה ללא שינוי במבנה הכימי שלהם. התמיסה עוברת תהליך שיחול והסיבים נחתכים לפי האורך המבוקש. בין הבולטים מבין הסיבים הללו הם ויסקוזה ומודל. סיבים מחומרים אנאורגניים (צמר סלעים, סיבי זכוכית ואחרים). בתעשיית הטקסטיל, וגם בתעשיות אחרות המשתמשות בסיבים כבחומרי גלם, מקובלות שתי מידות למדידת צפיפות הסיב: דנייה (Denier) - מודדת בגרם את המסה של סיב באורך 9,000 מטר. מבוססת על סיב המשי שצפיפותו היא 1 דנייה. השימוש בדנייה מקובל בדרך כלל בארצות הברית, בממלכה המאוחדת ובישראל (למשל לציון צפיפות הסיב של גרבי ניילון). דיטקס (Dtex - קיצור של Decitex) - מודדת בגרם את המסה של סיב באורך 10,000 מטר. השימוש בדיטקס מקובל בדרך כלל באירופה ובקנדה. תכונות פיזיקליות מדידות נוספות שהן בעלות חשיבות בתעשיות המשתמשות בסיבים הן: חוזק קריעה התארכות גמישות ספיחת נוזלים תפיחה בשל ספיחת נוזלים תגובה לחום תכונות צביעה מוליכות חשמלית יכולת בידוד מסיר מוך סיב, סיבים, אנציקלופדיה עברית, כרך כ"ה, עמ' 758-752, הוצאת מסדה, תשל"ד סיבים, דף שער בספרייה הלאומית Fiber and carpet terms ערך זה הוא קצרמר בנושא טקסטיל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ברנרד היל

ברנרד היל (באנגלית: Bernard Hill;‏ 17 בדצמבר 1944 – 5 במאי 2024) היה שחקן קולנוע ותיאטרון בריטי מועמד פרס אמי. היל מוכר בזכות הופעתו בסרט "טיטניק" כקפטן האונייה, ובזכות גילום דמותו של תיאודן מלך רוהן בשני סרטים מטרילוגיית "שר הטבעות". היל נולד באזור בלאקלי (אנ') בצפון מנצ'סטר שבצפון-מערב אנגליה. הוא למד במכללת קסאווריאן, ולאחר מכן בבית ספר הפולטכני שבמנצ'סטר. היל סיים את לימודיו בהצלחה בשנת 1970 עם תעודה במגמת תיאטרון. היל החל את דרכו בתחום התיאטרון, כשגילם את דמותו של ג'ון לנון ואת מקבת' בהצגות בהן השתתף. בנוסף שיחק היל במחזה "מראה מעל הגשר". היל הופיע בתפקיד ראשי בשנת 1982 בסדרת הטלוויזיה "Boys from the Blackstuff", שם גילם דמות בדיונית בשם יוסר היוז, שיוצא מדעתו בשל היותו מובטל. הופעתו בסדרה זיכתה אותו במועמדות לפרס באפט"א לקולנוע. באותה שנה שיחק היל גם בתפקיד קטן בדרמה הביוגרפית "גנדי". את הופעתו הראשונה בהוליווד עשה היל בשנת 1996 במותחן הפעולה "הרוח והחושך". בשנה שלאחר מכן עשה תפקיד משנה בדרמה הביוגרפית של ג'יימס קמרון "טיטניק". בסרט גילם היל את דמותו של קפטן אדוארד סמית', רב החובל של האונייה "טיטניק" בעת טביעתה הטראגית בשנת 1912. בשנת 2002 הופיע היל בסרט השני בטרילוגיית "שר הטבעות", "שר הטבעות: שני הצריחים". בסרט זוכה שני פרסי אוסקר של פיטר ג'קסון גילם היל את דמותו הספרותית של המלך תאודן, המלך ה-17 במספר ברשימת מלכי רוהן. ב-2003 גילם היל בשנית את דמותו של תיאודן בסרט השלישי בטרילוגיית שר הטבעות, "שר הטבעות: שיבת המלך". היל שיחק גם בסרט ההרפתקאות "מלך העקרבים". בסרט הופיע היל בתור פילוס, פרופסור הנלחם לצידו של מתאוס (דוויין ג'ונסון). ב-2003 הופיע היל במותחן האימה הפסיכולוגי "גותיקה". ב-2005 השתתף היל בסדרה "A Very Social Secretary" וב-2008 השתתף בתפקיד קטן במותחן ההיסטורי של בריאן סינגר "מבצע ואלקירי". היל היה נשוי ואב לבן אחד. הוא נפטר ב-5 במאי 2024 בגיל 79. גנדי (1982) הבאונטי (1984) טובעים במספרים (1989) שירלי ולנטיין (1989) המסע אל הרי הירח (1990) הרוח והחושך (1996) טיטניק (1997) פשע אמיתי (1999) חלום ליל קיץ (1999) מלך העקרבים (2002) שר הטבעות: שני הצריחים (2002) גותיקה (2003) שר הטבעות: שיבת המלך (2003) וימבלדון (2004) העסקה (2005) מבצע ואלקירי (2008) הילד (2010) וולף הול (2015) מדיה וקבצים בנושא ברנרד היל בוויקישיתוף ברנרד היל, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ברנרד היל, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי ברנרד היל, באתר AllMovie (באנגלית) ברנרד היל, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) ברנרד היל, באתר Metacritic (באנגלית) ברנרד היל, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ברנרד היל, באתר Discogs (באנגלית) ברנרד היל, באתר "Find a Grave" (באנגלית) Paul Gribben & Noor Nanji, Bernard Hill: Titanic and Lord of the Rings actor dies, BBC, ‏6 May 2024
כובע פטרייה

כובע פטרייה הוא כובע רך בעל תיתורה (שוליים) הנוטה מטה. הכובע מספק הגנה מהשמש לעיניים ולפנים. הכובע, עשוי לרוב מבדים עמידים, כדוגמת קנבס או כותנה. מרבית הכובעים מצוידים במספר חורי אוורור. שרוך להידוק וכיס קטן הם תוספות נוספות המקובלות בתעשייה. בישראל מכונה הכובע גם כובע רפול, על שם רפאל איתן, שנהג ללכת עם כובע כזה בשנים שלאחר שירותו הצבאי. הוא נקרא באנגלית "כובע דלי" (Bucket hat) על שום צורתו. צבאות רבים עושים שימוש בכובעים בסגנון זה, עקב נוחות השימוש בו, כיוון שאינו מקטין את שדה הראייה ומגן על הפנים והעורף. בישראל הכובע הוא חלק מבגדי העבודה של צה"ל, ופעמים רבות ניתן לראות באמצעי התקשורת חיילים מצולמים ולראשם הכובע. בארצות דוברות אנגלית, בהן שודרה הסדרה האי של גילגאן מזוהה הכובע עם דמותו של גיליגאן. בסדרת הטלוויזיה מ.א.ש, חבשה דמותו של קולונל הנרי בלייק כובע פטרייה. כובע טמבל