laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
חלון קואדריפורי

חלון קואדריפורי (באיטלקית: Quadrifora) הוא חלון המחולק אנכית לארבעה מפתחים המופרדים זה מזה בשלושה עמודים קטנים, ומעליו ארבע קשתות מעוגלות או מחודדות. לעיתים מקיפה קשת גדולה יותר את החלון, ובמשטחים שמעל ארבע הקשתות המקוריות וביניהן מופיע סמל, עיטור כלשהו או מפתחים נוספים, בדרך כלל מעוגלים, או בצורת פרח. החלון הקואדריפורי היה פחות נפוץ מהחלון הביפורי או הטריפורי, ושימש למפתחים גדולים יותר מהאחרונים ובדרך כלל היה מעוטר מהם. שימוש מקובל בקואדריפורה היה בקומות העיליות במגדלי פעמונים מקום בו נדרשה חדירת אור רבה. החלון הקואדריפורי היה נפוץ באדריכלות הגותית וברומנסקית, ולעיתים גם באדריכלות הרנסאנס. לאחר מכן ננטש אך שב לאופנה במאה ה-19, לדוגמה בתחייה הגותית. ערך זה הוא קצרמר בנושא אדריכלות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ואל ד'אורצ'ה

ואל ד'אורצ'ה (איטלקית Val d'Orcia - "עמק (הנהר) אורצ'ה") הוא חבל ארץ גאוגרפי ותרבותי המשתרע בדרומה של נפת סיינה במחוז טוסקנה באיטליה. החבל משתפל מהר אמיאטה (Monte Amiata) בדרום ועד לגבעות שמדרום לעיר סיינה, והוא נקרא על שם נהר אורצ'ה שזורם דרכו. נוכחות אנושית בואל ד'אורצ'ה התקיימה כבר בתקופת האבן הקדומה, לפני כ-350,000 שנים. האטרוסקים הקדומים התיישבו אזור במאה ה-10 לפנה"ס, אך במהלך המאה ה-3 לפנה"ס נפלו עריהם תחת מרותם של הרומאים. המחצית הראשונה של ימי הביניים התאפיינה בירידה בעיבוד הקרקעות ובשקיעה בואל ד'אורצ'ה. בשנת 762 נוסד מנזר סן סלווטורה (monastero di San Salvatore) בהר אמיאטה וחלש על האזור כולו. ויה פרנצ'יג'נה (Via Francigena) שעברה דרכו שימשה כנתיב חשוב לעולי רגל שהיו בדרכם מצרפת לרומא. במאות שלאחר מכן עברה ההגמוניה באזור לידיו של מנזר סנט'אנטימו (Abbazia di Sant'Antimo) שנוסד בסוף המאה ה-8. תקופה זו, החל במאה ה-10, הייתה תקופת צמיחה ויציבות כלכלית, ובאזור נוסדו מנזרים נוספים וכפרים שאורגנו לפי דגם פאודלי. בראשית המאה ה-13 החלה סיינה משתלטת על ואל ד'אורצ'ה, ונופו השתנה באופן מהותי במאה ה-14 ובתחילת המאה ה-15, עת העיר הייתה בשיא תפארתה. סיינה השקיעה את עושרה בפיתוח החקלאות והכלכלה בואל ד'אורצ'ה והוא היה לאזור חקלאי משגשג. באמצע המאה ה-15 נבנתה העיר פיינצה (Pienza) בחלקו הצפוני של האזור. העיר שנקראה על שמו של האפיפיור פיוס השני, תוכננה כ"עיר אידיאלית" והיא הוכרזה כאתר מורשת עולמית בשנת 1996. ערים מרכזיות אחרות באזור הן מונטפולצ'יאנו (Montepulciano), מונטאלצ'ינו (Montalcino) ורדיקופאני (Radicofani). לאחר שהמאבק בין סיינה לפירנצה הסתיים בניצחונה של האחרונה, החל האזור שוקע, שכן פירנצה לא גילתה בו עניין רב. מאידך סייע דבר זה לשימור אופיו במאות הבאות. בשנת 1999 הוקם "הפארק האמנותי, הטבעי והתרבותי של ואל ד'אורצ'ה" (Parco artistico, naturale e culturale della Val d'Orcia) כאשר חמש מערי האזור איחדו את שטחיהן לשם כך. חמש שנים לאח מכן, בשנת 2004, החליט ארגון אונסק"ו לכלול 612 קמ"ר משטחו של ואל ד'אורצ'ה ברשימת אתרי המורשת העולמית, ו-566 קמ"ר נוספים סומנו כאזור ספר. נימוקיו של הארגון להחלטתו: "ואל ד'אורצ'ה הוא המחשה יוצאת דופן לאופן שבו עוצב נוף מחדש בתקופת הרנסאנס, במטרה לתת נפקות לרעיונות הממשל התקין וליצור תמונה אסתטית נעימה. נופו של ואל ד'אורצ'ה היה מקובל בקרב אומני האסכולה האומנותית של סיינה ששגשגה במשך הרנסאנס. מראות האזור, ובמיוחד תמונות נוף המתארות בני אדם החיים בהרמוניה עם הטבע, היו לאיקונות של הרנסאנס והשפיעו עמוקות על פיתוח הנוף". מדיה וקבצים בנושא ואל ד'אורצ'ה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ואל ד'אורצ'ה (באיטלקית) פורטל ואל ד'אורצ'ה מנימוקי ההכרזה
עפרה שטראוס

עפרה יסמין שטראוס (נולדה ב-22 באוגוסט 1960) היא אשת עסקים ישראלית, המכהנת כיו"ר שטראוס גרופ. נולדה בנהריה, למיכאל שטראוס שעלה מגרמניה ולאלה שטראוס שעלתה מיוגוסלביה. לה אחות ואח צעירים. הוריה התגרשו ב-1981. אמה נפטרה ב-1985 במהלך לימודיה. שטראוס סיימה את לימודיה בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב ב-1987. אחר כך הייתה מנהלת אזור בחברת אסתי לאודר בניו יורק. בשובה לישראל ב-1989 הייתה מנהלת המכירות בשטראוס, אחר כך מנהלת השיווק של "גלידות שטראוס". ב-1993 מונתה למנכ"ל חברת "מעדני עולם בע"מ". ב-1996 מונתה למשרת מנכ"ל חברת "שטראוס עלית" והמשנה לנשיא החברה. ב-2001 נבחרה ליו"ר שטראוס עלית, במקום אביה, מיכאל שטראוס. הקבוצה הנסחרת בבורסה של תל אביב בשווי של 6.2 מיליארד ש"ח. בשנת 2000 זכתה בפרס התעשייה בקטגוריית המזון, מטעם התאחדות התעשיינים. שטראוס מכהנת כנשיאת ארגון יסמין לקידום עסקים קטנים, כיו"ר לשכת המסחר ישראל-אמריקה, בחבר הנאמנים של הסוכנות היהודית וכחברת דירקטוריון בקרן "הישג". בעבר כיהנה כיו"ר ארגון מעלה, כיו"ר המגבית של ויצו ישראל ויו"ר קרן "אמץ לוחם". יזמה, יחד עם שדולת הנשים, את השקת מדד קאטליסט בישראל, לבחינת ייצוג נשים בדירקטוריונים של חברות ציבוריות בישראל. בשנת 2007 נמנתה ברשימת חמישים הנשים המשפיעות ביותר בעולם בתחום העסקים של כתב העת פורצ'ן (במקום ה-46) בשנת 2009 דורגה במקום ה-12 ברשימת נשות העסקים המשפיעות ביותר בעולם של עיתון ה-Financial Times. שנה לאחר מכן, בשנת 2010 דורגה במקום ה-16. בשנים 1987–2001 הייתה שטראוס נשואה לעורך הדין דן להט, בנו של ראש עיריית תל אביב לשעבר, שלמה (צ'יץ') להט. לבני הזוג נולדו שלושה ילדים. בשנים 2005–2010 הייתה נשואה לאיש העסקים עדי קייזמן ולשניים נולדה בת. מדיה וקבצים בנושא עפרה שטראוס בוויקישיתוף חגית ברונסקי‏, עשתה את שלה: עפרה שטראוס, באתר וואלה, 19 בפברואר 2005 אסתר נייר, ‏כספומן: עפרה שטראוס, באתר גלובס, 13 ביוני 2008 סיון קלינגבייל ורותם שטרקמן, עפרה שטראוס: "התחרותיות של ישראל חשובה גם כדי שנהיה אטרקטיביים בעיני עצמנו", באתר TheMarker‏, 13 בינואר 2011 אמיר זיו, יומני הנסיכה, באתר כלכליסט, 23 ביוני 2011 הדר חורש, עפרה שטראוס, באתר "פורבס ישראל", 18 במרץ 2013 נורית קדוש, עופרה שטראוס: "אי אפשר לקיים בית עם משכורת אחת", באתר כלכליסט, 10 בדצמבר 2015 עופרה שטראוס, עופרה שטראוס: "עד 2020 מחצית ממשרות הניהול יאוישו בידי נשים", באתר ynet, 28 ביוני 2016 דינה חלוץ, עופרה שטראוס: "הייתי רוצה שבנותיי ימשיכו את דרכי בחברה", באתר Xnet‏, 3 בדצמבר 2017 נורית קדוש, עופרה שטראוס: "אין מחיר שבו אהיה מוכנה למכור את החברה", באתר כלכליסט, 30 באפריל 2018 Boards for Family Businesses, Ofra Strauss, the Strauss Group(הקישור אינו פעיל), באתר ביזנסוויק שטראוס גרופ בע"מ באתר הבורסה לניירות ערך עפרה שטראוס-להט - כלת פרס התעשייה, באתר ynet, 5 בספטמבר 2000 עפרה שטראוס - יו"ר לשכת המסחר ישראל-אמריקה, ערוץ 7, 15 במאי 2011 אסנת כותן, ‏המאמץ המלחמתי של עפרה שטראוס, באתר גלובס, 2 במאי 1999 שדולת הנשים - תקציר דו"ח קטליסט, באתר www.iwn.org.il (ארכיון) International Power 50, Fortune עופרה שטראוס בין 20 נשות העסקים המובילות בעולם, באתר גלובס, 17 בנובמבר 2010
עיטור המופת

עיטור המופת הוא העיטור השלישי בחשיבותו שניתן בצבא הגנה לישראל. העיטור מוענק על ידי הרמטכ"ל על "מעשה שנעשה באומץ לב והוא ראוי לשמש מופת". בחודש ינואר 1970 אישרה הכנסת את חוק העיטורים בצבא הגנה לישראל, שקבע את שלושת העיטורים הגבוהים ביותר עבור גילויי אומץ וגבורה במהלך לחימה: עיטור הגבורה, עיטור העוז ועיטור המופת. עיטורים אלה הוענקו בדיעבד גם לכל המעוטרים מאז קום המדינה, כאשר ועדה קבעה איזה עיטור חדש יחליף עיטור ישן. עיטור המופת ניתן פעמים רבות על מעשה גבורה בעת קרב, אך להבדיל משני העיטורים הגבוהים ממנו, הניתנים אך ורק על מעשה גבורה בשירות קרבי, את אות המופת ניתן להעניק גם על מעשה גבורה שלא בעת קרב. עד כה הוענקו 602 עיטורים. בין מלחמת לבנון הראשונה למלחמת לבנון השנייה לא הוענק עיטור המופת. בעקבות מלחמת לבנון השנייה הוענקו 12 עיטורים. מאז מלחמת לבנון השנייה הוענק העיטור שלוש פעמים: ב-2010 הוענק העיטור לרסן נ"א בזכות "קור רוחו, אומץ לבו, נחישות ודבקות במטרה, אשר יהוו מופת ומודל לחיקוי ללוחמים האלמונים, אנשי הסוד והסתר", העיטור הוענק בשנית ב-2015 לסגן איתן פונד בעקבות מבצע צוק איתן (זה העיטור הגבוה ביותר שהוענק במבצע). העיטור הוענק בפעם האחרונה במרץ 2018, ללוחם במערך המבצעים המיוחדים על פעילות מבצעית שביצע בשטח אויב תוך סיכון חייו. מבין מקבלי אות המופת ששמותיהם פורסמו, עיטור המופת הוענק פעמיים לשני חיילים: שלמה הגני ומיכאל בורט. העיטור עוצב על ידי האמן הבינלאומי חתן פרס ישראל דן ריזינגר, וצורתו עיגול שאת חזיתו מעטרים חרב ושיבולת חיטה. גב העיטור חלק. העיטור צמוד לסרט בצבע כחול. העיטור מוטבע על ידי החברה הממשלתית למדליות ולמטבעות. משקלו 25 גרם כסף בטוהר 935. האבזם מצופה כרום. אות העיטור הוא בצבע כחול. לפי התקנות, כאשר העיטור מוענק יותר מפעם אחת לאדם, הוא מקבל את תג העיטור שהוא גרסה מוקטנת של הפארה שאותו עונדים על תג העיטור. חיילים שעוטרו בעיטור המופת מדיה וקבצים בנושא עיטור המופת בוויקישיתוף חוק העיטורים בצבא-הגנה לישראל, תש"ל-1970, ספר החוקים הפתוח, באתר ויקיטקסט מקבלי עיטור המופת באתר הגבורה סעיף 5 לחוק העיטורים בצבא הגנה לישראל, תש"ל-1970. הרמטכ"ל העניק עיטור מופת ללוחם מודיעין על פעילות סודית, באתר ynet, 1 בנובמבר 2010 לילך שובל, עיטור המופת לסגן איתן - שנלחם במנהרה נגד חוטפי הדר גולדין, באתר ישראל היום, 19 בינואר 2015 יואב זיתון, עיטור מופת ללוחם מאמ"ן ששהה בשטח אויב תוך סיכון חייו, באתר ynet, 28 במרץ 2018 יואב זיתון, סגול עולה: שנה קשה נגמרה ב-13 צל"שים, באתר ynet, 3 בפברואר 2015 עפר דרורי, חיילי צה"ל המעוטרים ביותר, באתר הגבורה
עיטור העוז

עיטור העוז הוא העיטור השני בחשיבותו שניתן בצה"ל. העיטור מוענק על ידי הרמטכ"ל, על "מעשה גבורה שנעשה במילוי תפקיד קרבי תוך חירוף נפש". בינואר 1970 אישרה הכנסת את חוק העיטורים בצבא הגנה לישראל, שקבע את שלושת העיטורים הגבוהים ביותר עבור גילויי אומץ וגבורה במהלך לחימה - עיטור הגבורה, עיטור העוז ועיטור המופת. עיטורים אלה הוענקו בדיעבד גם לחלק ממעוטרי צל"ש הרמטכ"ל מאז קום המדינה, כאשר ועדה קבעה איזה עיטור חדש יחליף את הצל"ש, אם בכלל. עד שנת 2007 הוענקו 220 עיטורים. שני חיילים קיבלו את עיטור העוז פעמיים: עובד לדיז'ינסקי ואמנון ליפקין-שחק. העיטור עוצב על ידי האמן הבינלאומי חתן פרס ישראל דן ריזינגר, וצורתו כמנורת בת שבעה קנים, המורכבת משש חרבות מוצלבות ובמרכז שיבולת חיטה. גב העיטור חלק. העיטור מחובר לסרט בצבע אדום. העיטור מוטבע על ידי החברה הממשלתית למדליות ולמטבעות, משקלו 25 גרם כסף בטוהר 935. האבזם מצופה בכרום. אות העיטור הוא בצבע אדום. לפי התקנות, כאשר העיטור מוענק יותר מפעם אחת לאדם הוא מקבל את תג העיטור שהוא גרסה מוקטנת של הפארה שאותו עונדים על תג העיטור. רב-אלוף אמנון ליפקין-שחק, נהג לענוד שני אותות במקביל, ללא הוספת תג. מדיה וקבצים בנושא עיטור העוז בוויקישיתוף חוק העיטורים בצבא-הגנה לישראל, תש"ל-1970, ספר החוקים הפתוח, באתר ויקיטקסט על העיטורים, באתר בעוז רוחם מקבלי עיטור העוז באתר הגבורה סעיף 4 לחוק העיטורים בצבא הגנה לישראל, תש"ל-1970 עובד לדיז'נסקי, אשר עוטר גם הוא פעמיים, עוטר במקור בצל"ש הרמטכ"ל, בפעם השנייה לאחר מותו ב-1956, ורק לאחר קבלת חוק העיטורים ב-1970 והחלטת ועדה הומרו שני הצל"שים ב-1973 לעיטורי העוז.
דורנוגובי

דורנוגובי (במונגולית: Дорноговь аймаг) הוא אחד מ-21 האיימאגים (מחוזות) של מונגוליה. האיימאג ממוקם במזרח מדבר גובי ומכאן פירוש שמו "מזרח גובי". בירת דורנוגובי היא סיינשנד. אלטנשירה (Altanshiree) אייראג (Ayrag) דלנג'רגלן (Dalanjargalan) דלגרח (Delgereh) ארדנה (Erdene) חטנבולג (Hatanbulag) חובסגול (Hövsgöl) איחוט (Ihhöt) מנדח (Mandah) אורגון (Örgön) סייחנדולן (Sayhandulaan) סיינשנד (Saynshand) אולנבדרח (Ulaanbadrah) זמין-אוד (Zamïn-Üüd) מדיה וקבצים בנושא דורנוגובי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של דורנוגובי דורנוגובי, ברשת החברתית פייסבוק דורנוגובי, סרטונים בערוץ היוטיוב ערים בדורנוגובי - מפות ונתונים ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של מונגוליה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ניקנור

נִיקָנוֹר (ביוונית: Nικάνωρ) היה מצביא סלאוקי בתקופת מרד החשמונאים. הוא היה מתומכיו של דמטריוס הראשון סוטר, שדרש את המלוכה הסלאוקית לו ולזרעו. נהרג בקרב חדשה בשנת 161 לפנה"ס. לאחר שלום ליסיאס (הסכם שלום בין יהודה המכבי לבין אנטיוכוס החמישי מלך הממלכה הסלאוקית) כל הגזירות שנגזרו בתקופתו של אנטיוכוס הרביעי בוטלו ויהודה זכתה לאוטונומיה דתית מלאה. לאחר שאנטיוכוס החמישי ושר צבאו ליסיאס נרצחו על ידי דמטריוס ותומכיו, שאחד מהם היה ניקנור, החלה שוב המלחמה בין הממלכה הסלאוקית ויהודה. ניקנור עמד בראש הצבא הסלאוקי במלחמתם ביהודה המכבי. בקרב הראשון שהתחולל בינו לבין יהודה המכבי בקרבת כפר שלם, כמה קילומטרים מירושלים, נוצח ניקנור, וצבאו אולץ לסגת לירושלים. בירושלים ניקנור דרש מראשי העם להסגיר את יהודה המכבי ואף איים על בית המקדש. לאחר שנודע לניקנור שיהודה המכבי ומחנהו נערכו בצפון יהודה, קרוב לשומרון, הוא וצבאו יצאו לכיוונו על מנת למצוא אותו. בצבאו של ניקנור היו הרבה יהודים, אשר לא הסכימו לחלל את השבת. ניקנור סירב לכבד את רגשותיהם הדתיים ולכן רבים מהם ערקו. לאחר שניקנור וצבאו הגיעו לבית חורון (כ-10 קילומטרים מירושלים), הוא הקים מחנה והמתין לתגבורת ועסק בהכנת צבאו לקרב. בקרב שהתחולל סמוך למקום זה (קרב חדשה), תקף צבאו של יהודה המכבי – שמנה כ-3,000 חיילים – את צבאו של ניקנור בהפתעה, והנחיל לו מפלה קשה. ניקנור נהרג. ידו הימנית וראשו הובאו לתצוגת ראווה לירושלים. על פי ספר חשמונאים ב, ראשו נתלה על חומת החקרא. צבאו של ניקנור נס משדה הקרב, ויהודה שלח את חייליו לדלוק אחריהם על מנת להגביר את מספר אבדותיהם. יום ניצחון זה נקבע כחג בשם "יום ניקנור" בי"ג באדר, על פי מגילת תענית, אך מכיוון שנפסקה ההלכה ש"בטלה מגילת תענית", הוא אינו נחוג יותר. בברייתא בתלמוד ירושלמי על מסכת יומא נטען ששער ניקנור קרוי על שם ניקנור (הברייתא אינה מופיע בירושלמי לפנינו אך כך מצטטה רבי שלמה סיריליו בפירושו למסכת שקלים, פרק ו', הלכה ג'): "למה נקרא שמו שער ניקנור? שפעם אחת עלה ניקנור סרדיוט ממלכי יונים וחנה כנגד שער ניקנור והיה מניף ידו על בית המקדש ואמר: 'אימתי תיפול העיר הזאת והבית הזה בידי ואהרסנה?' וכשגברה יד בית חשמונאי ונצחום, תפשוהו וקצצו ידיו ורגליו ותלוהו לפני השער וקראו שמו שער ניקנור". רומן וילק, "ההתעללות בגופת ניקנור", סידרא ח, 1992, עמ' 53–57. NICANOR, International Standard Bible Encyclopedia, 1915 חשמונאים ב, פרק טו, פסוק לה. תלמוד ירושלמי – ירושלים – תשי”ח - שקלים, באתר היברובוקס
דונדגובי

דונדגובי (במונגולית: Дундговь аймаг) הוא אחד מ-21 האיימאגים (מחוזות) של מונגוליה. האיימאג ממוקם בדרום המדינה, במרכז מדבר גובי, ומכאן פירוש שמו "מרכז גובי". בירת דונדגובי היא מנדלגובי. אדצג (Adaatsag) ביינג'רגלן (Bayanjargalan) דלגרחנגאי (Delgerhangay) דלגרצוגט (Delgertsogt) דרן (Deren) ארדנדלאי (Erdenedalay) גובי-אוגטל (Govĭ-Ugtaal) גורוונסאיחן (Gurvansayhan) חולד (Huld) לוס (Luus) אולזיט (Ölziyt) אונדורשיל (Öndörshil) סאיחן-אובו (Sayhan-Ovoo) סאינצגן (Sayntsagaan) צגנדלגר (Tsagaandelger) מדיה וקבצים בנושא דונדגובי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של דונדגובי ערים בדונדגובי - מפות ונתונים ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של מונגוליה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
161

שנת 161 היא השנה ה-61 במאה ה-2. זוהי שנה רגילה, שאורכה 365 ימים. באותה תקופה הלוח הגרגוריאני עוד לא היה קיים, ולכן שנה זו קיימת בלוח היוליאני בלבד. ספירת הנוצרים, המקובלת כיום, החלה בשנת 525, ולכן המספר הסודר של שנת 161 ניתן לה בדיעבד. כל התאריכים שלהלן הם לפי הלוח היוליאני. לְיוֹ בֵּיי, אבי ממלכת שוּ-האן בתקופת שלוש הממלכות והשליט הראשון שלה (נפטר ב-223) 31 באוגוסט – גאיוס קומודוס, קיסר רומא (נפטר ב-192) 7 במרץ – אנטונינוס פיוס, קיסר רומא (נולד ב-86) להלן לוח שנה יוליאני. הלוח העברי לפני שנת ד'קי"ט (359), נקבע על פי הראייה, ומכיוון שלא הייתה אז שיטה קבועה - לא מוצג כאן לוח עברי. ילידי 161‎ נפטרים ב-161‎ מדיה וקבצים בנושא 161 בוויקישיתוף
יאפטוס (ירח)

יאפטוס (אנגלית: Iapetus) הוא אחד מירחי כוכב הלכת שבתאי. יאפטוס הוא הירח השלישי בגודלו במערכת ירחי שבתאי. הירח התגלה על ידי ג'ובאני דומניקו קאסיני בשנת 1671. יאפטוס נצפה לראשונה על ידי ג'ובאני קאסיני באוקטובר 1671. קאסיני צפה בירח ממערב לשבתאי. בחלוף כמה חודשים ניסה לצפות ביאפטוס מצידו המזרחי של שבתאי, אך לא הצליח לזהותו. רק בשנת 1705 הצליח קאסיני לצפות ביאפטוס בצד המזרחי של שבתאי בעזרת טלסקופ מתקדם יותר, ומצא אותו עמום יותר בשתי יחידות עוצמת הארה. קאסיני שיער כי ליאפטוס יש צד בהיר וצד כהה, וכי הוא נמצא במצב של הקפה סינכרונית עם שבתאי. כתוצאה מכך הצד הבהיר של יאפטוס פונה אל כדור הארץ כשהירח נמצא מערבית לשבתאי, ואילו הצד הכהה פונה אל כדור הארץ כשהוא נמצא מזרחית לשבתאי. השערותיו של קאסיני התגלו מאוחר יותר כנכונות. החלק הכהה של יאפטוס נקרא על שמו של קאסיני. קוטרו 1,460 ק"מ (לשם השוואה - קוטרו של הירח שלנו, הוא כ-3,474 ק"מ). מרחקו משבתאי כ-3,561,300 קילומטרים. פני השטח של יאפטוס מתייחדים בתופעה יוצאת דופן: חציים האחד בהיר מאוד ואילו חציים השני כהה מאוד. קיימות שתי השערות המנסות להעלות הסברים אפשריים לתופעה זו. האחת מנסה להסביר את התופעה באמצעות ירח אחר של שבתאי – פבה. פבה עשוי מחומר כהה. ייתכן שגופים קטנים מן החלל פגעו בפבה ופגיעתם גרמה להתזת חומר ממנו החוצה, לחלל. חומר זה הגיע לירח יאפטוס, הצטבר עליו בהדרגה והאזורים שכוסו בו הפכו לכהים. כך נוצר החלק הכהה של יאפטוס. השערה אחרת טוענת שהתפרצויות של חומר כהה מתוך פנים הירח יאפטוס עצמו הן שגרמו לכך. ההתפרצויות גרמו להתזת חומר כהה על-פני הירח ולהפיכתם של האזורים עליהם נחת החומר, לכהים. ליאפטוס רכס הרים בקו המשווה. רכס זה נמשך לאורך כ-1,300 ק"מ, רוחבו כ-20 ק"מ, והגובה הממוצע הוא כ-13 ק"מ. הפסגות הגבוהות של רכס זה מתנשאות לגובה של יותר מ-20 ק"מ, מה שמציב אותם ברשימת ההרים הגבוהים ביותר במערכת השמש. הרכס אינו רציף וכולל גם פסגות מבודדות. הרכס התגלה על ידי הגשושית קאסיני-הויגנס בשנת 2004. לאורך הרכס ניתן למצוא מכתשי פגיעה רבים מה שמעיד על כך שהרכס אינו צעיר. תאוריה אחת למקורם של הרים אלו היא שבצעירותו, יאפטוס סבב מהר יותר סביב עצמו. מהירות הסיבוב, יחד עם הקפתו את שבתאי, נתנה לכדור צורה פחוסה שהגדילה את שטחו. מאוחר יותר הואטה מהירות הסיבוב של הכדור ופני השטח שלו קפאו. כתוצאה מכך פני השטח של הירח הקר קטנו והחומר העודף נערם באזור קו המשווה. יאפטוס קרוי על שמו של הטיטאן יאפטוס מן המיתולוגיה היוונית. בטרם קיבל את שמו נקרא "שבתאי 8". קאסיני קרא ל-4 הירחים שגילה (טתיס, דיוני, ריאה ויאפטוס) "הכוכבים של לואי" כאות כבוד למלך לואי ה-14. מסלול יאפטוס סביב שבתאי הוא בלתי-רגיל. אף-על-פי שהוא אחד מירחי שבתאי הגדולים הוא רחוק משבתאי. מסלולו הוא המשופע ביותר מבין הירחים הטבעיים של שבתאי. רק בירחיו הלא-טבעיים של שבתאי (שנלכדו בכוח משיכתו מאוחר יותר) יש שיפועי מסלול חדים יותר, כדוגמה פובה (הסיבה לכך אינה ידועה). מדיה וקבצים בנושא יאפטוס בוויקישיתוף חיים מזר, מבט קרוב יותר על יפטוס, אתר הידען, 13 בספטמבר 2008 עוד על יאפטוס יאפטוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
דרך טוטנהאם קורט

דרך טוטנהאם קורט (באנגלית: Tottenham Court Road) היא דרך במרכז לונדון שבאנגליה. הדרך מקשרת בין כיכר סנט ג'יילס (פינת רחוב אוקספורד ודרך צ'רינג קרוס) לבין רחוב יוסטון (הקצה הצפוני של רובע וסטמינסטר). רחוב זה הוא אחד מרחובות הקניות החשובים בלונדון, והוא ידוע במספר הרב של חנויות האלקטרוניקה בו. כמו כן יש בו חנויות רהיטים אופנתיות רבות. הרחוב מוזכר מספר פעמים בסדרת ספרי הארי פוטר. מדיה וקבצים בנושא דרך טוטנהאם קורט בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא לונדון ובנושא תחבורה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אושר בלי גבולות

אושר בלי גבולות הוא משחק מחשב עצמאי קומי-סאטירי בעברית המשתייך לסוגת משחקי ההרפתקה (קווסטים). הוא עוקב אחר ניסיונותיו של אושר, גיבור המשחק, להיבחר לראשות הממשלה בישראל. המשחק, שפותח ללא מטרות רווח, יצא על ידי יוצריו להורדה חופשית באינטרנט ב-26 בספטמבר 2007. בפתיחת המשחק מוצג אושר ישראלי, יורד בן שלושים המתגורר במיאמי, כאשר הוא יושב בדיינר בעיר יחד עם דודו, המנהל עסק מקומי של כיסאות נוח. לאחר פגישה עם לקוח פוטנציאלי, נתפס אושר על ידי משטרת מיאמי כשוהה בלתי חוקי, והוא מגורש חזרה לישראל. בישראל אושר מגלה מכתב מהביטוח הלאומי, הטוען כי הוא חייב למוסד שמונה מיליון שקלים. אושר, המזועזע מהטעות הביורוקרטית פונה לסניף הביטוח הלאומי, אך מגלה להפתעתו שהפקיד המקומי מסרב לבטל את החוב. לאחר התייעצות עם עורך דינו וכאקט של נקם, אושר מחליט לרוץ לראשות הממשלה, על מנת לבטל לאלתר את המוסד לביטוח הלאומי וכדרך אגב גם את חובו הפרטי. רוב המשחק מתמקד בקמפיין הבחירות של אושר, המתאפיין בהידרדרות מוסרית מתמשכת, כאשר הוא נדרש למשימות כגון זיוף מסמכים, העברת שוחד לפעילים והשמצה חסרת בסיס של יריביו הפוליטיים. המשחק מהווה סאטירה שאינה משתמעת לשתי פנים כלפי התרבות השלטונית בישראל. המשחק פותח במשך למעלה משלוש שנים באופן עצמאי על ידי יונתן ילון – מנהל הפרויקט שגם גיבש את הסיפור המקורי, המוזיקה, התכנות וההפקה הגרפית, ואורי וכטל – השחקן הראשי שגם כתב את התסריט והדיאלוגים, סייע בתכנות וביים את דיבוב הדמויות. השניים נעזרו בכמה עשרות שחקנים, מדבבים, בודקים וגרפיקאים שנרתמו לפרויקט באופן התנדבותי וארעי. הגרפיקה של המשחק היא בסגנון ריאליסטי, המבוסס על דמויות שצולמו בווידאו, שנעות על גבי רקעים שצולמו בסטילס. המשחק כולל דיבוב עברי מלא, ופסקול המכיל שלושים שירים ונעימות באורך של כשעה. להשלמת המשחק נדרשות כעשר שעות משחק. הוא פותח על גבי המנוע החופשי Adventure Game Studio, ששימש לפיתוח משחקי הרפתקה עצמאיים רבים. השליטה במשחק מבוססת על ממשק "הצבע והקלק", הדומה לזה ששימש את חברת Sierra במשחקי ההרפתקה המאוחרים שלה. השליטה בגיבור מתבצעת דרך העכבר בלבד, כאשר לחיצה על המקש הימני של העכבר משמשת למעבר בין הפעולות האפשריות (הליכה, דיבור, הסתכלות, נגיעה ושימוש בחפצים), ולחיצה על המקש השמאלי משמשת לביצוע הפעולה. עם זאת, יש אפשרות להזיז את הגיבור גם באמצעות המקלדת. לפי נתוני המפתחים, במהלך החודש הראשון להפצתו הורידו את המשחק 20 אלף איש. נכון ל-2011, הורידו את המשחק כ-150 אלף איש בסך הכול. בסקר גולשים רחב היקף שנערך ב-ynet והתפרסם באפריל 2011 במגזין המשחקים של ידיעות אחרונות, נבחר "אושר בלי גבולות" כמשחק הישראלי הטוב בכל הזמנים. בספטמבר 2023 יצאה לאור גרסה מחודשת של המשחק, במסגרתה המשחק נבנה מחדש בגרסה עדכנית של המנוע בתוספת כתוביות בעברית. את העדכון פיתח גל שמש בשיתוף משתמשי קהילת הפייסבוק "הרפתקה עברית". אתר האינטרנט הרשמי של אושר בלי גבולות Vgames, משחק הרפתקאות ישראלי חינם: "אושר בלי גבולות", באתר ynet, 28 בספטמבר 2007 זכייה בפרס במגזין המשחקים GAMEZ של ידיעות אחרונות מגזין Gamez, הספירה לאחור: המשחקים הטובים בכל הזמנים, באתר ynet, 12 באפריל 2011 גל שמש, פוסט בקבוצת "הרפתקה עברית" המפרסם את העדכון, באתר פייסבוק, ‏3 בספטמבר 2023
גובי-אלטאי

גובי-אלטאי (במונגולית: Говь-Алтай аймаг) הוא השני בגודלו מבין 21 האיימאגים (מחוזות) של מונגוליה - רק מחוז אומנוגובי גדול ממנו. האיימאג ממוקם במערב המדינה ובירתו היא אלטאי. אלטאי (Altay) ביין-אול (Bayan-Uul) ביגר (Biger) בוגט (Bugat) צ'נדמני (Chandmanĭ) דריב (Dariv) דלגר (Delger) ארדנה (Erdene) חריון (Hariun) חוחמוריט (Höhmorĭt) ג'רגלן (Jargalan) שרגה (Sharga) טאישיר (Tayshir) טוגרוג (Tögrög) טונחיל (Tonhil) צל (Tseel) צוגט (Tsogt) יוסונבולג (Yösönbulag) מדיה וקבצים בנושא גובי-אלטאי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של גובי-אלטאי גובי-אלטאי, ברשת החברתית פייסבוק גובי-אלטאי, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ערים בגובי-אלטאי - מפות ונתונים ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של מונגוליה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דרך צ'רינג קרוס

דרך צ'רינג קרוס (באנגלית: Charing Cross Road) היא דרך ראשית בלונדון שבאנגליה. הדרך יוצאת מכיכר טרפלגר צפונה, לעבר כיכר סנט ג'יילס (מפגש רחוב אוקספורד עם דרך טוטנהם קורט). הדרך נקראת כך משום שהיא מובילה מצ'רינג קרוס. הדרך הראשונה שנבנתה באתר הוקמה על ידי המלך אדוארד הראשון, על בסיס שביל שהיה במקום, בו עבר ארונה של אשתו אלינור מקסטיל במסע הלווייתה בדרך למנזר וסטמינסטר. הדרך פותחה על ידי רשות העבודות המטרופולינית, במהלך שיפוצים שבוצעו בשדרות שפסבורי, בתקופה הוויקטוריאנית במטרה לשפר את דרכי הגישה למרכז לונדון. פיתוח הדרך נעשה מכוח חוק של הפרלמנט הבריטי משנת 1877 שהקצה 778,238 ליש"ט למטרה זו. דרך צ'רינג קרוס ידועה בחנויות הספרים הרבות והגדולות, לספרים חדשים ולספרים מיד שנייה, שנמצאות לאורכה, ובהן: זמרס - חנות ספרי אמנות. מרדר ואן (Murder One) - חנות ספרי בלשים ומתח. בורדרס. בלקוולס. פוילס. הספר "דרך צ'רינג קרוס 84" שנכתב על ידי הלין הנף, והפך לסרט קולנוע בשנת 1986 (בהשתתפות אן בנקרופט ואנתוני הופקינס) מתאר התכתבות של הסופרת עם חנות ספרים ברחוב זה, על אף שכיום כבר אין בבניין מספר 84 חנות ספרים - אלא סניף של רשת פיצה האט. ברחוב ממוקם גם הפונדק הקלחת הרותחת שמופיע בסדרת הספרים הארי פוטר של הסופרת ג'יי קיי רולינג. כמו כן מוזכר הרחוב בשיר "Home For A Rest" של הלהקה הקנדית "ספיריט אוף דה וסט": "We arrived in December/And London was cold/We stayed in the bars/Along Charing Cross Road." בקצה הדרומי של דרך צ'רינג קרוס נמצא פסלה של אדית קוול. מדיה וקבצים בנושא דרך צ'רינג קרוס בוויקישיתוף List of Charing Cross Road bookshops by Evelyn C. Leeper
צ'רינג קרוס

צ'רינג קרוס (באנגלית: Charing Cross) הוא אזור ברובע וסטמינסטר, במרכז לונדון שבאנגליה. מקור השם הוא כפר קטן שהיה במקום זה בשם צ'רינג קרוס. מקורו של שם הכפר שנוי במחלוקת. הכפר ידוע בכך שבו נבנתה האחרונה באנדרטאות הזיכרון למלכה אלינור מקסטיליה, אשתו של המלך אדוארד הראשון. המלכה נפטרה במחוז נוטינגהאמשייר והובאה משם למנזר וסטמינסטר במסע שנמשך שלושה עשר ימים ושנים עשר לילות. בכל שנים עשר המקומות שבהם נח ארונה של המלכה בנה המלך אדוארד הראשון צלבי זיכרון שנקראו מאז צלבי אלינור. מקום מנוחת הארון האחרון לפני לוויית המלכה היה בצ'רינג. מתוך צלבים אלה נותרו עד ימינו שלושה. יש הגורסים שהמקום קרוי על שם הצלב, ומקורו במשפט הצרפתי "שר רין" - "מלכה אהובה". לפי גרסה אחרת, מקור השם הוא מילה אנגלית עתיקה שמשמעה "עיקול הנהר". אנדרטת הצלב הנוכחית העומדת מול תחנת הרכבת של צ'רינג קרוס היא שחזור ויקטוריאני של הצלב המקורי (אף שרבים חושבים ששחזור זה מעוטר יותר מהמקור). השחזור תוכנן על ידי האדריכל אדוארד מילטון בארי. כל המרחקים בלונדון נמדדים ממיקומה של האנדרטה המקורית, אשר כיום נמצא בה פסלו של המלך צ'ארלס הראשון. תחנת הרכבת של צ'רינג קרוס מאוזכרת בכמה מסיפורי שרלוק הולמס. דרך צ'רינג קרוס תחנת צ'רינג קרוס מדיה וקבצים בנושא צ'רינג קרוס בוויקישיתוף צ'רינג קרוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)