laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אריק הופר

אריק הופר (באנגלית: Eric Hoffer;‏ 25 ביולי 1898 − 21 במאי 1983) היה פילוסוף אמריקאי שעסק בכתיבה בתחומים חברתיים. הוא כתב עשרה ספרים וקיבל את מדליית החירות הנשיאותית. ספרו "המאמין האמיתי" (1951), נחשב בעיני רבים כאחת מיצירות המופת הספרותיות. הופר נולד ברובע הברונקס שבעיר ניו יורק ב-25 ביולי 1902 (יש טוענים שנולד ב-1898‏) למהגרים גרמנים, אלזה וקנוט הופר. הוריו היו אנשים פשוטים, אך הם דאגו ללמד אותו קרוא-וכתוב באנגלית ובגרמנית טרם הגיעו לגיל 5. כשהיה בגיל 5 אימו נפלה במדרגות כאשר אחזה את הופר בידיה, ונפטרה זמן קצר לאחר מכן. בגיל שבע הופר התעוור מסיבות לא ידועות, ומאוחר יותר הוא אמר כי ייתכן שהעיוורון נגרם בשל הטראומה; בגיל 15 חזרה ראייתו. אביו נפטר כאשר היה בן 15, והוא נותר יתום, ללא השכלה פורמלית וללא הכשרה מקצועית. תקופת העיוורון עודדה אותו לקרוא משום שחשש לאבד את מאור עיניו בשנית. ב-1920 עבר הופר לקליפורניה והפך לפועל נודד, ולבסוף הוא השתקע בסן פרנסיסקו בשנת 1941, שם עבד כסוור בנמל המקומי עד לפרישתו בשנת 1963. בספרו "המאמין האמיתי", כמו בשאר כתביו, כתב הופר בעיקר על המניעים של אנשים להצטרפות לתנועות המוניות, ובעקבות כך הוא פיתח מספר תאוריות על התנהגות אנושית. השערתו העיקרית הייתה שכל התנועות ההמוניות הן בנות המרה, ומאמינים של תנועה המונית אחת ניתנים לגיוס לתנועה המונית אחרת. השערה נוספת שלו הייתה שהמונים מתנגדים למשטרים מדכאים רק כאשר ישנה תקווה לעתיד טוב יותר. ספרו "המאמין האמיתי" כולל התייחסות לעם היהודי ולציונות כתנועה המונית. הוא ראה בציונות כלי לקידום ארץ ישראל והפיכת יהודים מחנוונים ובעלי מקצועות חופשיים לחקלאים, פועלים וחיילים. לטענת הופר, עד העת החדשה העם היהודי היה עמיד בפני תנועות המוניות בשל המבנה של הקהילה היהודית, ורק האמנציפציה אשר פרצה את גבולות הגטו גרמה ליהודים להצטרף לתנועות המוניות. הופר מציע הסבר יוצא דופן לניצחון התנועה הציונית במלחמת העצמאות: לטענתו, התנועה הציונית ניצחה משום שהיא הציעה תקווה לעם היושב בציון; נתינים יהודים תחת המנדט הבריטי זכו לראות את האפשרויות הטמונות בריבונות יהודית, ולכן תקווה זאת עודדה אותם להגן על הקיים. לטענת הופר, היכולת להתנגד לכפייה נובעת בחלקה מהזדהות הפרט עם קבוצה. האנשים אשר היטיבו להתמודד במחנות הריכוז שהקימו הנאצים היו אלה אשר חשו עצמם כשייכים לקבוצה מגובשת כגון הקומוניסטים, קבוצה של הכנסייה, כגון כמרים וכוהני-דת, או חלק מקבוצה לאומית מגובשת. פרטים, ללא תלות בלאום המקור, קרסו. בהתאם לכך, לדבריו, יהודי מערב אירופה התבררו כפרטים חסרי הגנה יותר מכולם. ללא הקשרים החיוניים לקהילה היהודית, התמודד כל יהודי עם מְעניו לבדו. הופר הסיק כי הגטו של ימי הביניים היה בשביל היהודים יותר מבצר מאשר כלא. The True Believer: Thoughts On The Nature Of Mass Movements, 1951, ISBN 0-06-050591-5  אריק הופר, ברשת החברתית Goodreads שני חוקים ליהודים ולגוים, החזית, 16 במרץ 1969 יצחק רפאלי, מכתב שנכתב לפני 38 שנים, באתר ערוץ 7, 12 במרץ 2008 Thomas Sowell, The legacy of Eric Hoffer אריק הופר, באתר "Find a Grave" (באנגלית) אריק הופר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Tom Bethell, The Longshoreman Philosopher, Hoover Institution, 30 January 2003 מתוך ספרו "Truth Imagined",‏ 1983 המאמין האמיתי, עמ' 63 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חוזה פריז

האם התכוונתם ל... חוזה פריז (1229) – בין בלנקה, נסיכת קסטיליה, עוצרת הכתר הצרפתית בשם בנה הקטין, לואי התשיעי, מלך צרפת ובין רמון השביעי, רוזן טולוז חוזה פריז (1259) – בין הנרי השלישי, מלך אנגליה ללואי התשיעי, מלך צרפת חוזה פריז (1657) – בין אנגליה תחת שלטון אוליבר קרומוול לבין לואי הארבעה עשר, מלך צרפת חוזה פריז (1763) – סיים את מלחמת הצרפתים והאינדיאנים חוזה פריז (1783) – סיים את מלחמת העצמאות האמריקנית חוזה פריז (1802) – סיים את הקואליציה האנטי-צרפתית השנייה חוזה פריז (1810) – סיים את המלחמה בין צרפת לשוודיה חוזה פריז (1812) – ייסד ברית בין צרפת לפרוסיה חוזה פריז (1814) – נחתם אחרי סוף המלחמה בין צרפת לקואליציה האנטי צרפתית השישית חוזה פריז (1815) – נחתם בעקבות תבוסתו של נפוליאון בקרב ווטרלו חוזה פריז (1856) – סיים את מלחמת קרים חוזה פריז (1857) – סיים את המלחמה האנגלו-פרסית הסכמת פריז (1858) – נקבע בה עתידן של נסיכויות הדנובה חוזה פריז (1898) – סיים את מלחמת ארצות הברית–ספרד חוזה פריז (1900) – הסכם בין ספרד לצרפת בנוגע לריו מוני שבגינאה המשוונית חוזה פריז (1919) – קבע את הגבולות אחרי מלחמת העולם הראשונה חוזה פריז (1947) – החזיר לרומניה את מחצית טרנסילבניה חוזה פריז (1951) – ייסד את קהילת הפחם והפלדה האירופית הסכם פריז (1973) – הסכם הפסקת אש בין ארצות הברית לווייטנאם במלחמת וייטנאם פרוטוקול פריז (1994) – נחתם בין ישראל לאש"ף כנספח הכלכלי להסכמי אוסלו הסכם פריז (2015) – הסכם העוסק בהפחתת פליטת גזי חממה שנחתם בועידת האקלים בפריז
אידה רובינשטיין

אידה לבובנה רובינשטיין (ברוסית: Ида Львовна Рубинштейн, ‏5 באוקטובר 1885 – 20 בספטמבר 1960) הייתה בלרינה רוסייה, שחקנית, אישיות בל אפוק ומצנטית ידועה. רובינשטיין נולדה בחרקוב (ייתכן שנולדה בסנקט פטרבורג) למשפחה יהודית עשירה, והיא התייתמה בגיל מוקדם. במונחים של בלט רוסי, היא קיבלה מעט מאוד הדרכה בצעירותה. כתלמידה של מיכאיל פוקין, היא ערכה את הופעת הבכורה שלה בשנת 1908, בחלק מהמחזה "שלומית" (בצרפתית: Salomé) של אוסקר ויילד. סרגיי דיאגילב צרף את רובינשטיין ללהקת המחול הצרפתית בלט רוס, במסגרתה רקדה את התפקיד הראשי ב-"Cléopâtre" שהוצג בפריז בשנת 1909, וב-"שחרזאדה" שהוצג שנה לאחר מכן. את הכוריאוגרפיה לשניהם יצר פוקין, והם עוצבו על ידי ליאון באקסט. רובינשטיין עזבה את בלט רוס בשנת 1911. ציירים רבים נהגו לצייר אותה, ודיוקן שלה מאת ולנטין סרוב משנת 1910 נחשב למייצג בולט של סגנונו האומנותי. אמן האר דקו דמטרה שיפארוס (Demetre Chiparus) הכין פסל בדמותה, והוא צוירה גם על ידי אנטוניו דה לה גנדרה (Antonio de La Gandara) הצרפתי. רובינשטיין הייתה ביסקסואלית, ובשנת 1911 החלה רומן בן שלוש שנים עם הציירת רומיין ברוקס אשר ציירה דיוקנאות רבים שלה, ואף השתמשה בה כמודל עירום לציורה את ונוס. אחרי שעזבה את בלט רוס, הקימה רובינשטיין להקת ריקוד עצמאית, והשיקה כמה הפקות גדולות משל עצמה. בשנת 1911 הופיעה ביצירה המוזיקלית "Le martyre de Saint Sébastien" מאת קלוד דביסי. הצוות האומנותי כלל את מיכאיל פוקין (כריאוגרפיה), באקסט (עיצוב), גבריאלה ד'אנונציו (כתיבה), ופַּרְטִיטוּרָה מאת דביסי עצמו. הפקה זו הייתה גם ניצחון למודרניזם המסוגנן שבה, וגם שערורייה: הארכיבישוף של פריז פנה לנוצרים הקתוליים בקריאה שלא להגיע להפקה, שכן סבסטיאן הקדוש מגולם בה על ידי אישה יהודייה. ב-1928 כתב מוריס ראוול את יצירתו בולרו לבלט שהעלתה רובינשטיין בכוריאוגרפיה של ברוניסלבה ניז'ינסקה. רובינשטיין סגרה את להקתה ב-1935, וקיימה את הופעתה האחרונה ב-1939. בשנת 1936 המירה את דתה לנצרות בזמן מלחמת העולם השנייה נמלטה דרך אלג'יריה ומרוקו לבריטניה, שם עסקה בעזרה לחיילים פצועים של צרפת החופשית. הלורד מוין, שהיה מאהבה, תמך בה כלכלית ושכר עבורה חדר במלון ריץ היוקרתי בלונדון. אחרי המלחמה חזרה לצרפת שם נפטרה ב-1960. רובינשטיין בתפקידה ב"שלומית". ציור מאת ולנטין סרוב, 1910 עיצוב של ליאון באקסט לדמותה של רובינשטיין במחזה "הלני אשת ספרטה", 1912 עיצוב של ליאון באקסט לרובינשטיין כסבסטיאן הקדוש עבור מחזה מאת גבריאלה ד'אנונציו, 1912 מדיה וקבצים בנושא אידה רובינשטיין בוויקישיתוף אידה רובינשטיין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אידה רובינשטיין, באתר "Find a Grave" (באנגלית) אידה רובינשטיין, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אידה רובינשטיין, באתר MusicBrainz (באנגלית) rane, Debra & Mackrell, Judith 2000. The Oxford Dictionary of Dance. Oxford University Press, Oxford.
דאצ'יה ספרותית

דאצ'יה ספרותית (ברומנית: Dacia literară) הוא שמו של כתב עת ספרותי שהחל להופיע ביאשי, נסיכות מולדובה, ב-30 בינואר 1840, בעריכתו של מיכאיל קוגלניצ'אנו. כתב העת נוסד על ידי מיכאיל קוגלניצ'אנו, וסילה אלכסנדרי וקוסטקה נגרוצי והם גם פרסמו בו מיצירותיהם. בגיליון הראשון פורסם המצע של כתב העת ונקבע שיפורסמו בעיקר יצירות מקוריות ופחות תרגומים, הסופרים הוכוונו למצוא את השראתם בהיסטוריה הלאומית, במעשי גבורה, ביופי הטבע ובפנטזיה. הובעה תקווה לכך שכתב העת יתרום להיווצרותה של אורתוגרפיה אחידה ונקבע שהביקורת תהיה רק על יצירות ולא על היוצרים. לאחר יציאת הגיליון השלישי השליט של נסיכות מולדובה אסר את המשך הופעתו של כתב העת. ההופעה התחדשה בשנת 1859, בהוצאה החדשה. מדיה וקבצים בנושא דאצ'יה ספרותית בוויקישיתוף Dacia literară (ברומנית) מאמר המבוא של דאצ'יה ספרותית
גדעון אוברזון

גדעון אוברזון (נולד ב-1943) הוא מעצב אופנה ישראלי. אוברזון נולד באיטליה. בסוף מלחמת העולם השנייה עבר ליוגוסלביה, ובגיל 6 עלה עם הוריו לישראל וגדל בתל אביב. למד לרקוד בלט וכבר בגיל צעיר התעניין באופנה. הוא נסע לפריז ללמוד בלט אך עבר ללמוד עיצוב אופנה בבית הספר של איגוד האופנה העילית בפריז. כשחזר לארץ פתח בשנת 1968 את הסטודיו לאופנה, "הבית העגול". הוא הביא לארץ סגנון עיצוב מודרני, שונה לחלוטין מהסגנון התנכ"י והחלוצי הצנוע ששלט עד אז בתחום האופנה בארץ. לאחר ביקור של אשת נשיא חוף השנהב בסטודיו, זכה לפרסום בעיתונות. באותה שנה עיצב את התלבושות לסרט "איריס". בשנת 1987 זכה להדים רבים בישראל קמפיין פרסום רחב היקף של אוברזון, בו מופיעה הדוגמנית פזית כהן, בתנוחה פרובוקטיבית בבגד ים . כתוצאה מהקמפיין פעלו חברי כנסת דתיים להעברת חוק האוסר לפרסם על גבי שלטי חוצות גוף אדם בבגד-ים. אוברזון איבד את מקום עבודתו כמעצב במפעל "שטיחי כרמל", שהיה בבעלות חבר הכנסת החרדי אברהם שפירא, מפני שסירב לוותר על הקמפיין. גדעון אוברזון נחשב לאחד משני המותגים היוקרתיים בישראל בתחום בגדי הים בין השנים 2002 ל-2009 היה המעצב הראשי של גוטקס ועיצב בין היתר את השמלות למתמודדות בתחרות מלכת היופי. אוברזון נהג לעבוד עם אשתו ועם בתם קארן. בת נוספת של אוברזון היא האדריכלית דנה אוברזון. בדצמבר 2018 סגר אוברזון את בית האופנה הנקרא על שמו ואת החנות בתל אביב. אתר האינטרנט הרשמי של גדעון אוברזון דיאנה בחור-ניר, בגיל 17 הוריי שלחו אותי ללמוד בפריז כי אמא אמרה: "איני יכולה לשלוח את בני היחיד לצבא, שיחזור ברברי", באתר כלכליסט, 3 במרץ 2011 יורם יובל, שיחת נפש עם גדעון ודנה אוברזון, הטלוויזיה החינוכית, 23 בדצמבר 2014 יעקב בר-און, ‏גדעון אוברזון מסתער: "עם קצת סקנדלים מטפסים לפסגה", באתר מעריב אונליין, 15 ביולי 2017 קארן אוברזון, בתו של גדעון אוברזון, מתארחת בתעשיית האופנה - מגזין אופנה שבועי בהגשת טל דקל ואיתי גורביץ' דליה בן ארי, גדעון אוברזון: "הפרישה שלי תהיה בקול תרועה", באתר את, 25 בדצמבר 2018 שירה פור, גדעון אוברזון: "הציעו לי להלביש את שרה נתניהו. סירבתי בנימוס", באתר הארץ, 30 בדצמבר 2018 אילנה שטוטלנד, ‏גדעון אוברזון: "חדשנות מגרה אותי. מחר מעניין אותי יותר מאתמול", באתר מעריב אונליין, 4 במרץ 2019 גדעון אוברזון, בארכיון הבימה פסק זמן עם, באתר Time Out תל אביב Aviv Weinberger, אחרי ההודעה על פרישה: גדעון אוברזון חוזר לרגע האופנה הכי סקסי בישראל, באתר גדעון אוברזון פורש וסוגר את המותג: "הפרישה שלי תהייה בקול תרועה", ‏2018-12-25 שירה פור, מעצב האופנה גדעון אוברזון פורש לאחר 56 שנות פעילות, באתר הארץ, 24 בדצמבר 2018 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
השושלת האיח'שידית

השושלת האיח'שידית (בערבית: اخشيد 935–969), הייתה שושלת שליטים מוסלמים סונים, ממוצא טורקי, ששלטה במצרים ובסוריה. מקים השושלת היה מוחמד אִבּן טוּגג', עבד-חייל, שקודם לדרגת מושל. הוא היה אהוד על הח'ליפה הבגדאדי וזה העניק לו את התואר הפרסי "איח'שיד". מאז נקרא מוחמד אל-איח'שיד. האיח'שידים שלטו כ- 35 שנה עד שבשנת 969 השתלטו הפאטמים על מצרים. מוחמד בן טוגג' אל-איחשיד. 935–946 אבו אל-קאסם אונגור אבן אל-איח'שיד (אנ'). 946–961 אבו אל-חסן עלי אבן אל-איח'שיד (אנ'). 961–966 אבו אל-מיסכ כאפור (עבד-אתיופי). 966–968 אבו אלפארס אחמד אבן אל-איח'שיד (אנ') 968–969 מדיה וקבצים בנושא השושלת האיח'שידית בוויקישיתוף השושלת האיח'שידית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) עבדים-חיילים אפיינו שושלות מזרח תיכוניות. היו אלו עבדים שנישבו במיוחד לשם הכשרתם להילחם בשירות מנהיגי השושלות. לרוב גויסו נערים צעירים, שקיבלו חינוך מוסלמי וצבאי מחמיר. תואר פרסי טרום האסלאם שמשמעותו נסיך. ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
B-1 לנסר

B-1B לנסר הוא מפציץ אסטרטגי סילוני על קולי בעל ארבעה מנועים וכנף בעלת גאומטריה משתנה מתוצרת חברת רוקוול אינטרנשיונל. פיתוח המטוס החל ב-1960 עבור הדרישות של חיל האוויר האמריקאי למפציץ על קולי שיאחד ויחליף את ה-B-52 וה-B-58. בשל דרישה זו, המטוס מגיע למהירות של כשני מאך. כמו כן, הוא בעל יכולת אדירה של נשיאת חימוש, הכוללת יכולת לשאת עד 34 טון חימוש כולל מספר פצצות גרעיניות (למרות שאלו כבר לא נישאות עליו כי אם על ה-B-2). פיתוח המטוס התעכב מסיבות שונות. אב הטיפוס המריא לטיסת הבכורה ב-1974. בהמשך נשיא ארצות הברית, ג'ימי קרטר, ביטל את המיזם בטענה שמדובר במיזם שאפתני ויקר מדי. רונלד רייגן חידש את המיזם ואישר בנייה של עוד 100 יחידות. בסך הכול יוצרו 104 יחידות: 4 מדגם B-1A ו-100 מדגם B-1B. ב-1985 נכנס ה-B-1, באיחור רב, לשירות בחיל האוויר האמריקאי - עשרים וחמש שנים אחרי שהוזמן. הוא היה המפציץ המתקדם ביותר בחיל כעשר שנים בלבד, עד שבאמצע שנות ה-90 הופיעו המפציצים החמקניים מסוג B-2 ספיריט שהצטרפו אליו. השימוש הראשון במטוס זה היה במהלך מבצע "סופה במדבר" במסגרת מלחמת המפרץ הראשונה, ובהמשך שימש גם במלחמת עיראק ובמלחמת אפגניסטן (2001–2014). מדיה וקבצים בנושא B-1 לנסר בוויקישיתוף סרטון קצר העוסק ב-B-1B ובפעילותו המבצעית, סרטון באתר יוטיוב ערך זה הוא קצרמר בנושא כלי טיס צבאיים ובנושא ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בארי ווילבורן

בארי טוד ווילבורן, (באנגלית: Barry Todd Wilburn ; נולד ב-9 בדצמבר 1963 בממפיס, טנסי) הוא שחקן פוטבול אמריקני לשעבר בליגות ה-NFL וה-CFL. את קריירת הפוטבול החל ווילבורן באוניברסיטת מיסיסיפי. לאחר שסיים את לימודיו נבחר בדראפט של שנת 1985 על ידי וושינגטון רדסקינס שם שיחק עד שנת 1989. ב-1992 עבר לשחק בקליבלנד בראונס בה שיחק עונה אחת בלבד. ב-1995 החל לשחק בפילדלפיה איגלס שם שיחק שתי עונות. ב-1997 עבר לשחק בליגת ה-CFL. ערך זה הוא קצרמר בנושא פוטבול. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רבי לוי

רבי לוי היה אמורא בדור השני והשלישי לאמוראי ארץ ישראל. התפרסם כדרשן וכבעל אגדה. רבי לוי שימש כדרשן בבית מדרשו של רבי יוחנן במשך 22 שנה. בני דורו החשיבו מאוד את דרשותיו. רבי זירא שלח את תלמידיו כדי שישמעו את דרשותיו של רבי לוי. רבי אבא בר כהנא חיבבו ואף נשקו על ראשו בשמעו אחת מדרשותיו, אף על פי שפעם אחת התנגד במילים חריפות לאחד מפירושיו של רבי לוי. רבי לוי העיד על טיב דרשותיו "אית דידע למחרוז ולא ידע למקדח, ואית דידע למקדח ולא ידע למיחרוז, ברם אנא הוינא חרוזא ואנא הוינא קדוחא". כלומר, שמלבד הבנתו הרבה בעומקן של הפסוקים (למקדח) הוא גם יודע לחבר היטב פסוקים ומקראות הקשורים זה לזה (למיחרוז). רבי לוי הרבה למסור מאמרים מחכמי דורות קודמים, בייחוד הרבה למסור בשם רב חמא בר חנינא (הראשון) (בנו של רבי חנינא בר חמא) ורבי שמואל בר נחמן. בשמו מסרו כמה מדרשני הדור הרביעי ובייחוד רבי יהושע דסכנין שמסר משמו יותר ממאה דרשות. נראה ששהה תקופה מסוימת ב"ערביא". הידיעות שהביא משם שימשו אותו בפירוש מקראות שונים. ”אילו היו ישראל משמרין שבת אחת כתיקנה מיד היה בן דוד בא” (תלמוד ירושלמי, מסכת תענית, פרק א', הלכה א'). ”קשה עונשן של מידות יותר מעונשן של עריות” (תלמוד בבלי, מסכת בבא בתרא, דף פ"ח, עמוד ב'). הרב אהרן הימן, "רבי לוי", תולדות תנאים ואמוראים, לונדון, תר"ע, חלק ג, עמודים 857-851, באתר היברובוקס אין להחליפו עם לוי בר סיסי שחי בדור הראשון של האמוראים והיה מבני חבורתו של רבי יהודה הנשיא. בראשית רבה, פרשה צ"ח, פסקה י"א. תלמוד ירושלמי, מסכת סוכה, פרק ה', הלכה א'. ראו גם: תלמוד ירושלמי, מסכת סנהדרין, פרק ג', הלכה י"ב תלמוד ירושלמי, מסכת ראש השנה, פרק ד', הלכה א', תלמוד ירושלמי, מסכת סנהדרין, פרק ב', הלכה ג'. בתלמוד בבלי הובאה דרשה דומה בשם "רבי לוי בר לחמא" וייתכן שמדובר באותו אדם (תלמוד בבלי, מסכת ראש השנה, דף כ"ט, עמוד ב') על יחסו של ר' זירא לדברי אגדה ראו גם: ירושלמי, מעשרות, ג, י קהלת רבה, פרשה ו', פסקה ב' בראשית רבה, פרשה מ"ז, פסקה ט'. ראו גם: חידושי הרד"ל שם שיר השירים רבה, פרשה א', פסקה י', ב תלמוד בבלי, מסכת ראש השנה, דף כ"ט, עמוד ב', בראשית רבה, פרשה ט', פסקה א' ויקרא רבה, פרשה א', פסקה ג', ויקרא רבה, פרשה ה', בראשית רבה, פרשה ל"ו, פסקה א' ערך זה הוא קצרמר בנושא רבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קלווין בראיינט

קלווין לירוי בראיינט (באנגלית: Kelvin LeRoy Bryant; נולד ב-26 בדצמבר 1960 בטארבורו, קרוליינה הצפונית) הוא שחקן פוטבול אמריקני לשעבר בליגות ה-NFL וה-USFL. את קריירת הפוטבול החל בראיינט באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל. לאחר שסיים את לימודיו נבחר בדראפט של שנת 1983 על ידי וושינגטון רדסקינס. למרות זאת הרדסקינס בחרו שלא לכלול אותו בהרכב הקבוצה והוא נאלץ לעבור לשחק בליגת ה-USFL. ב-1986 החתימו אותו הרדסקינס שם שיחק עד שפרש ב-1990. יחד עם הרדסקינס זכה בראיינט בסופרבול XXII. ערך זה הוא קצרמר בנושא פוטבול. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ציר אופטי

ציר אופטי הוא ציר המקיים סימטריית סיבוב בדרגה כלשהי במערכת אופטית, דוגמת מערכת העדשות של מצלמה, מיקרוסקופ, ועוד. הציר האופטי הוא קו דמיוני המגדיר את הכיוון בו מתקדם האור במערכת האופטית. במערכות המורכבות מעדשות ומראות פשוטות, נוח להגדיר ציר עובר דרך מרכז העיקום של כל אחד ממשטחי הגבול של העדשה או המראה, והוא מתלכד עם ציר הסיבוב של כל אחת מהן. במקרה כזה הציר נחשב ציר אופטי ראשי. במקרים מיוחדים, כמו עבור אלומות אור המגיעות לעדשה או למראה שלא בכיוון ציר הסימטריה שלהן, כיוון התקדמותן יוגדר כציר אופטי משני. במקרה של סיב אופטי, הציר האופטי איננו בהכרח קו ישר, אלא מוגדר לאורך מרכז ליבתו של הסיב, והוא מכונה ציר הסיב. במכשירים אופטיים רבים, כדוגמת מיקרוסקופ וטלסקופ יש לכוונן את הרכיבים האופטיים השונים כך שהציר האופטי של כולם יתלכד. פעולת הכוונון קרויה קוֹלימַציה ומכשיר עזר לשם כך קרוי קוֹלימַטור. ציר אופטי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אלפרד גוטשאלק

אלפרד גוטשאלק (אנגלית: Alfred Gottschalk‏, 22 באפריל 1894 - 4 באוקטובר 1973) היה ביוכימאי גרמני שהיווה דמות מובילה בחקר הגליקופרוטאין. במהלך הקריירה שלו הוא כתב 216 מאמרי מחקר וסקירות מדעיות וארבעה ספרים. גוטשאלק נולד באאכן, השלישי מבין ארבעה ילדים לבנימין ורוזה גוטשאלק. הוא בחר ללמוד רפואה, מ-1912 הוא למד באוניברסיטאות במינכן, פרייבורג ובון. לימודיו הופרעו על ידי מלחמת העולם הראשונה, אך הוא השלימם ב-1920 וסיים את אוניברסיטת בון כדוקטור. הוא השלים ניסיון עבודת מרפאה בבתי ספר רפואיים בפרנקפורט ווירצבורג ולימודי פיזיולוגיה וביוכימיה בבון, מה שהוביל לפרסומיו הראשונים, פרס מאוניברסיטת מדריד והצעה לעבוד במכון קייזר וילהלם עבור תרפיה ניסיונית וביוכימיה ביחד עם קרל נויברג. ב-1923 הוא התחתן עם ליזבת' ברטה אורגלר, ויחדיו הולידו ילד יחיד. גוטשאלק עזב את מכון קייזר וילהלם ב-1926 כדי לנהל את המחלקה הביוכימית בבית החולים הכללי בשצ'צ'ין. הוא עזב את בית החולים ב-1934 בעקבות תהפוכות בגרמניה הנאצית והחל בתעסוקה עצמאית. הוא עבר לאנגליה באביב של 1939, ועבר למלבורן ביולי. הוצע לו משרה כביוכימאי על ידי צ'ארלס קלווי, מנהל מכון וולטר ואליזה הול. הוא גם לימד ביוכימיה וכימיה אורגנית במכללה הטכנית במלבורן ובאוניברסיטת מלבורן. ב-1945 הוא קיבל אזרחות בריטית. במכון וולטר ואליזה הול הוא שיתף פעולה עם פרנק מקפרלן ברנט וביחד הם גילו את הנויראמינידאז. הוא נבחר לאקדמיה האוסטרלית למדעים ב-1954. ב-1959 הוא הוזמן בידי פרנק פנר לערוך מחקר בבית ספר הרפואי המחקרי ע"ש ג'ון קרטין באוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה. הוא עזב את קנברה כדי לנסוע לגרמניה ב-1963 ומונה לפרופסור אורח במכון מקס פלאנק לחקר וירוסים בטיבינגן. הוא המשיך במחקר פעיל ובגלל תרומותיו למדע הוא נבחר להצטרף לאגודה האמריקאית לפיתוח המדע ב-1967 וקיבל תוארי דוקטורט לשם כבוד מאוניברסיטת מלבורן ומאוניברסיטת מינסטר. פרס גוטשאלק למחקר רפואי המחולק על ידי האקדמיה האוסטרלית למדעים נקרא על שמו.
תכנון לא-ליניארי

תכנון לא-ליניארי במתמטיקה ובחקר ביצועים בפרט הוא תהליך פתירת מערכת משוואות ואי-שוויונות (הנקראים אילוצים) במספר כלשהו של משתנים לאור פונקציית מטרה שיש להביא למקסימום או למינימום, כאשר לפחות אחד מהאילוצים ומפונקציית המטרה אינם ליניארים. אם אכן כולם ליניארים התהליך נקרא תכנון ליניארי. לתהליך זה שימושים רבים בפתרון בעיות מגוונות שאינן ניתנות למידול כבעיה ליניארית. אם קיים מודל ליניארי מתקבל על הדעת לבעיה, עדיף להשתמש במודל זה על פני מודל לא-ליניארי, בשל הסיבוכיות הגבוהה של התכנון הלא-ליניארי לעומת הזה הליניארי. כאשר: f : R n → R {\displaystyle f:\mathbb {R} ^{n}\to \mathbb {R} } X ⊆ R n {\displaystyle X\subseteq \mathbb {R} ^{n}} בעיית תכנון לא-ליניארי מבקשת למצוא את הערך (או הערכים) argmax x ∈ X   f ( x ) {\displaystyle {\underset {x\in X}{\text{argmax}}}\ f(x)} במילים אחרות, מבקשים להביא את פונקציית המטרה למקסימום, תוך קביעת n {\displaystyle n} משתנים. לחלופין, תחת אותם תנאים, בעיית תכנון לא-ליניארי יכולה לבקש למצוא את argmin x ∈ X   f ( x ) {\displaystyle {\underset {x\in X}{\text{argmin}}}\ f(x)} כלומר, להביא את פונקציית המטרה למינימום. שתי הבעיות שקולות, שכן min x ∈ X f ( x ) = − max x ∈ X ( − f ( x ) ) {\displaystyle \min _{x\in X}f(x)=-\max _{x\in X}\left(-f(x)\right)} אם פונקציית המטרה והאילוצים הם ליניארים, אזי מדובר בבעיית תכנון ליניארי שנחשבת לפתירה בעזרת שיטות דוגמת סימפלקס. אם פונקציית המטרה היא פונקציה קמורה בבעיית מינימום או פונקציה קעורה בבעיית מקסימום וגם האילוצים מגדירים קבוצה קמורה, אז הבעיה נחשבת לקמורה גם היא ושיטות כלליות לפתרון אופטימיזציה קמורה זמינות לשימוש. בעיות שאינן נופלות באחת מהקטגוריות הקודמות מצריכות אופטימיזציה לא-קמורה שנחשבת לקטגוריה מורכבת. קבוצת שיטות נפוצות הן מסוג סעף וחסום (branch and bound) המחלקות את הבעיה לתתי-מחלקות ופותרת קירוב של כל תת-מחלקה כזו באמצעות אופטימיזציה קמורה. בכל שלב החסם העליון על הפתרון והחסם התחתון מתקרבים עד שמגיעים לדיוק הרצוי. עבור בעיה לא-ליניארית שאילוציה הם כולם משוואות, ניתן להשתמש בשיטת כופלי לגראנז' שמאפשרת למצוא את נקודות הקיצון הפוטנציאליות באמצעות מערכת משוואות הנוצרת מהנגזרת של פונקציית המטרה והאילוצים. אם בנוסף למשוואות יש גם אי-שוויונות, משפט קרוש-קון-טוקר (אנ') (הידוע בקיצור KKT) מספק תנאים הכרחיים לנקודת קיצון פוטנציאלית. תחת קמירות, תנאים אלו גם מספיקים. גישה אחרת לפתרון סופגת את האילוצים המוגדרים בבעיה לתוך פונקציית המטרה באמצעות "קנס" על חריגה מהם. גישה זו נקראת גישת קנס (Penalty Method), והיא מאפשר רדוקציה לבעיה בכל המרחב ה-n-ממדי R n {\displaystyle \mathbb {R} ^{n}} , בלי מגבלות נוספות. תכנון ליניארי תכנות לא ליניארית, דף שער בספרייה הלאומית
דיאב אל-עלי

דיאב אל-עלי (אבו אלפתח) היה מפקד מנגנון הביטחון הלאומי ובפועל הקצין הבכיר ביותר ברשות הפלסטינית. אל-עלי נולד בכפר ליד צפת ובשנת 1948 נמלטה משפחתו ללבנון. הוא הצטרף לפתח ושירת במגוון תפקידים בארגון בלבנון. בשנת 1995 חזר לשטחים ושימש כמפקד אזורי בג'נין ובטול-כרם ובשנת 2007 מונה לתפקיד מפקד הביטחון הלאומי, בו שירת עד שנת 2011, אז היה ליועצו הצבאי של מחמוד עבאס. נפטר בשנת 2018. אבי יששכרוף, הרמטכ"ל הפלשתינאי: להיערך לכיבוש עזה, באתר הארץ, 21 בספטמבר 2008 ראיון עמו ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
עיגול הטשטוש

עיגול הטשטוש באופטיקה הוא הכתם המתקבל מדימות של עצם נקודתי. הכתם מתקבל במקום נקודה, על ידי חרוט האור המגיע מעדשה כתוצאה מאי יכולתה של העדשה ליצור דמות נקודתית מושלמת של העצם הנקודתי. עיגול זה משמש בצילום לקביעת עומק השדה, כלומר, את חלק הדמות הנתפס כחד. מאחר שגודל זה תלוי בתפיסת הראיה האידיבידואלית, ערכו נקבע על-פי תקן התלוי בפורמט של הדמות. עם זאת, גם עבור התקן המתאים ביותר, עדיין, כאמור, הערך תלוי בחדות הראיה, בתנאי הראות, ובמידת ההגדלה. בשל עיוותים אופטיים ובשל מגבלת העקיפה, עדשות אינן מסוגלות ליצור דמות נקודתית של עצם נקודתי, כלומר, הן אינן יכולות למקד בצורה מושלמת, וגם מערכת אופטית בעלת כושר המיקוד הטוב ביותר, תיצור עדיין כתם אור במקום נקודה. עיגול הטשטוש הקטן ביותר שניתן לקבל על ידי עדשה מכונה עיגול מיעוט הטשטוש. דיסקת איירי אברציה כרומטית
דיסקת איירי

באופטיקה דיסקת איירי (או: תבנית איירי) היא כתם או עיגול האור הממוקד ביותר, ולכן הקטן ביותר, המתקבל על ידי עדשה אידיאלית (כלומר, ללא עיוותים אופטיים). זוהי מגבלה פיזיקלית, הנובעת מתופעת העקיפה של גלי האור. תבנית העקיפה המתקבלת ממיפתח עגול המואר באופן אחיד, מורכבת מאזור בהיר מאוד במרכז, הקרוי דיסקת איירי, וסביבה סדרה של טבעות קונצנטריות. הדיסקה והתבנית קרויים על שמו של ג'ורג' בידל איירי, אסטרונום בריטי. רדיוס דיסקת איירי נתון על ידי הנוסחה: R a = 1.22 λ f D {\displaystyle R_{a}=1.22\lambda {\frac {f}{D}}} כאשר λ {\displaystyle \lambda } הוא אורך הגל של האור הפוגע בעדשה, D {\displaystyle D} קוטר העדשה, ו- f {\displaystyle f} הוא אורך מוקד העדשה. היישום החשוב ביותר של מושג זה הוא בתחומי הצילום והטלסקופיה: מאחר שכל עדשה או מראה ממקדת אינם יכולים למקד אלומת אור המגיעה אליהם לנקודה אחת, אלא לאזור בעל גודל סופי, שהוא דיסקת איירי. עקיפה פונקציית איירי מדיה וקבצים בנושא דיסקת איירי בוויקישיתוף דיסקת איירי, באתר MathWorld (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא פיזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סמל דרום סודאן

סמל דרום סודאן אומץ עם הכרזת עצמאותה של המדינה ב-9 ביולי 2011, לאחר שאושר על ידי הקבינט הממשלתי בחודש אפריל של אותה השנה. בסמל נראה עיטם קולני (Haliaeetus vocifer) המישיר מבטו שמאלה. כנפיו וזנבו של העוף פרושים, ובטפריו הוא אוחז במגילה ועליה הכיתוב באנגלית "הרפובליקה של דרום סודאן". בחזית גופו של העיט נראים מגן וחיצים, ומתחת להם המוטו הלאומי: "Justice, Liberty, Prosperity" (צדק, חירות, שגשוג). העיט מסמל עוצמה, חוסן וחזון, בעוד המגן והחצים מסמלים הגנה למדינה החדשה. קודם להכרזת העצמאות, הייתה דרום סודאן אוטונומיה במסגרת סודאן, והחל ב-2005 עשתה ממשלתה שימוש בסמל שהורכב מסמל סודאן המוקף בחלקו העליון בכיתוב: "Government of Southern Sudan" (ממשלת דרום סודאן) באנגלית, ובחלקו התחתון בקיצור "GOSS" של הכיתוב העליון. במרכז סמל סודאן עצמו נמצאת הציפור הלאומית של סודאן – הלבלר המחזיקה את המגן מתקופת מוחמד אחמד שהכריז על עצמו כמהדי, ושלט בסודאן במאה ה-19. על המגן מופיעים שני כיתובים: העליון הוא המוטו הלאומי, "النصر لنا", "אל-נאסר לנא" שפירושו "הניצחון לנו". התחתון מכיל את שם המדינה, "جمهورية السودان", "ג'ומהוריית אל-סודאן", שפירושו "הרפובליקה של סודאן". דגל דרום סודאן המנון דרום סודאן מדיה וקבצים בנושא סמל דרום סודאן בוויקישיתוף State Symbols ערך זה הוא קצרמר בנושא סמלים ובנושא דרום סודאן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.