laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
יואכים פון זדטוויץ

יואכים אולריך מקס אוגוסט פון זדטוויץ (בגרמנית: Joachim Ulrich Max August Graf von Zedtwitz;‏ 11 ביוני 1910 – 10 באוקטובר 2001) היה סטודנט לרפואה בפראג, צ'כיה, ממוצא גרמני, מחסידי אומות העולם, שהציל במלחמת העולם השנייה יהודים ממוות בידי הנאצים. נולד למשפחת פון זדטוויץ באוסטריה, משפחה ממוצא גרמני. ב-1939 נסע יואכים לפראג כדי ללמוד רפואה ושם הכיר את מילנה יסנסקה. לאחר הכיבוש הגרמני של צ'כוסלובקיה במרץ 1939, סייע יחד עם מילנה יסנסקה ליהודים רבים ובכך הציל את חייהם. יואכים פון זדטוויץ סייע ליהודים, ביחד עם פעילים פוליטיים אנטי-נאצים, ליהודים שרובם היו פעילים פוליטית לברוח לחו"ל. פעילות החילוץ עצמה אורגנה מביתה של ידידתו מילנה יסנסקה באופן הבא: זדטוויץ היה מגיע לביתה של יסנסקה בפראג ומשם הסיע את הנמלטים לאזור מורבסקה-אוסטרבה, בסמוך לגבול הפולני אותו הבריחו. משם יכלו לעבור לפולין בעזרת מדריכים מקומיים. עם זאת, לאחר כיבוש פולין על ידי הנאצים בספטמבר 1939, אפשרות זו כבר לא הייתה קיימת. במרץ 1940 נעצר זדטוויץ ונחקר על ידי הגסטפו בנוגע ליחסיו עם יסנסקה. חוקריו לא ידעו דבר על פעילות העזרה שהושיט ליהודים, אך ידעו על כוונתו לעזוב לאנגליה, מתוך מכתבים שנמצאו בדירתה של יסנסקה. הוא נעצר ב-27 במרץ 1940. בחקירתו נשאל רק על פעילותה של יסנסקה. הוא נכלא לכ - 15 חודשים, בהם העמיד פנים כחולה נפש ולכן שוחרר בטענה שאינו שפוי. עם שחרורו מן הכלא, אושפז זדטוויץ לאחר שבילה תקופה כמטופל במרפאות פסיכיאטריות. לאחר שהבריא, הוא שוחרר, והועסק עד סוף המלחמה כמתמחה במרפאות בעיירות שונות. לקראת סוף המלחמה חי בברלין, שם הוא שיתף פעולה עם קבוצת התנגדות. זדטוויץ ויתר על אזרחותו הגרמנית בעקבות הפלישה הגרמנית לצ'כוסלובקיה ב־1938. מעולם לא תבע אותה בחזרה מחמת בושה על הפשעים שביצעו הנאצים. לאחר עליית השלטון הקומוניסטי ב-1948 בצ'כוסלובקיה, עזב זדטוויץ את המדינה לשווייץ. ב־1980 קיבל אזרחות שווייצרית וחי שם עד מותו. ב-14 בדצמבר 1994, יד ושם הכיר ביואכים פון זדטוויץ כחסיד אומות העולם. הטקס נערך בעיר ברן בשווייץ. שמו הונצח על קיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם, בירושלים ביד ושם. יואכים פון זדטוויץ באתר יד ושם Testimony of Count Joachim von Zedtwitz, 8 April 1994 | www.yadvashem.org, count-von-zedtwitz-testimony.html (באנגלית)(הקישור אינו פעיל) Count Joachim von Zedtwitz, Germany | www.yadvashem.org, count-von-zedtwitz.html (באנגלית)(הקישור אינו פעיל) The Righteous Among the Nations Database, The Righteous Among the Nations Database
קונספסיון פאיה בלאסקס

קונספסיון פאיה בלאסקס (בספרדית: Concepción Faya Blásquez; ‏30 בנובמבר 1905 – 20 במאי 1979) הייתה חסידת אומות עולם ספרדית, ששיכנה בביתה שישה יהודים בזמן מלחמת העולם השנייה, ובכך תרמה להצלתם. קונספסיון נולדה ב-30 בנובמבר 1905 באנדלוסיה שבספרד. ב-1926 עברה לגור בפמיירס(אנ'), שבגבול הצרפתי-ספרדי יחד עם בעלה, כיוון שהיה דרוש בצרפת כוח עבודה זר בעקבות מלחמת העולם הראשונה. קונספסיון מצאה עבודה במפעל בגדים ולבני הזוג נולדו ארבעה ילדים. במהלך מלחמת האזרחים בספרד, המשפחה שבה לספרד. בעלה הצטרף לצבא הרפובליקני הספרדי ונהרג במלחמה. קונספסיון האלמנה החליטה לחזור עם ילדיה לפמיירס. כאשר החלה מלחמת העולם השנייה בצרפת, קונספסיון וילדיה נכלאו במחנה הריכוז ריווזאלט שבצרפת, בדומה לאזרחים ספרדים נוספים. הם נשארו שם עד לנובמבר 1942, אז הועברו למחנה המעצר גירס בדרום צרפת. במחנה המעצר הכירה קונספסיון את אליס מזרחי ואת שני ילדיה ,ז'אק וג'יזל. בני המשפחה הגיעו מפריז לאחר שבעלה של אליס נעצר בביתם בשנת 1942 על ידי אנשי ממשלת וישי ונשלח מזרחה, ולא שב. בעקבות מעצרו אליס החליטה לברוח עם שני ילדיה, ולשנות את שם משפחתם למורנו, שם נעוריה, על מנת לנסות למנוע את גירושם לאושוויץ. הם נתפסו בניסיון בריחתם ונשלחו למחנה המעצר גירס. בין אליס וקונספסיון התפתחה חברות במהרה. קונפסיון וילדיה שוחררו ב-26 במאי 1943 ממחנה המעצר ושבו לפמיירס. גם אליס וילדיה, הודות לדודתה, שוחררו מהמחנה זמן קצר לאחר מכן. אליס ידעה שאין לה ולילדיה מקום בטוח להגיע אליו ולכן החליטה לכתוב לקונספסיון ולבקש את עזרתה. קונספסיון מייד הסכימה לארח את אליס וילדיה בדירתה הצנועה בת שני חדרי השינה שבפמירס. בהמשך, קונספסיון נענתה לבקשתה של אליס להביא לפמיירס גם את שני אחייניה מוריס ורג'ין מורנו. קונספסיון הגיעה לפריז בעצמה והביאה את הילדים תחת זהויות בדויות לפמיירס בבטחה. במרץ 1944 לאליס נולד בנה השלישי, מישל. כך גרו בצפיפות 11 אנשים בדירתה הקטנה של קונספסיון, בהם שישה חיו תחת זהות בדויה. קונספסיון הציגה את ילדי משפחת מזרחי לשכניה כאחייניה מפריז. כולם התייצבו בכנסייה בכל יום ראשון כדי להימנע מחשדות מצד השכנים. משפחת מזרחי נשארה יחד עם קונספסיון עד לסיום המלחמה. קונספסיון עבדה במספר עבודות על מנת להשיג כסף כדי להאכיל את כל בני הבית. במהלך כל תקופת שהותה של משפחת מזרחי בביתה של קונספסיון, היא מעולם לא היססה לעזור, למרות הסכנה הגדולה שנשקפה במעשה זה לקונספסיון ולארבעת ילדיה. מוריס ורג'ין העידו כי "קונספסיון הייתה אישה שקטה, מדהימה ואמיצה, לה אנו חבים את חיינו." קונספסיון פאיה בלאסקס הוכרה ב-25 במאי 2011 על ידי יד ושם כחסידת אומות העולם, ושמה נחקק בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים. ביתה הבכורה, אנג'לה דביונה פאיה, קיבלה בשמה מדליה ותעודה המעידים על כך, בטקס שהתקיים בפריז. Faya Conception Blasquez, באתר יד ושם (באנגלית) יד ושם, תיק חסידי אומות העולם מס' 12123 ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "קונספסיון פאיה בלאסקס".
מריה באביץ'

מריה באביץ’ (ברוסית: Мария Бабич;‏ תאריך לידה לא ידוע – 28 באוקטובר 1971) הייתה אומנת אוקראינית, מחסידי אומות העולם, שהצילה במלחמת העולם השנייה תינוקת יהודיה ממוות בידי הנאצים בעיר רובנו. מריה באביץ' הייתה אומנת של אירית אוסיפוב, תינוקת שנולדה בשנת 1941 ליצחק ולמינה אוסיפוב, משפחה יהודית מהעיר רובנו. אב המשפחה, יצחק אוסיפוב, גויס עם תחילת מלחמת העולם השנייה לצבא האדום. עם התקרבות הצבא הנאצי לרובנו, מינה אוסיפוב הצליחה למסור את ביתה אירית לאומנת שלה מריה, בתקווה שתשרוד את המלחמה. ב-6 בנובמבר 1941 נרצחה מינה על ידי הנאצים שעסקו בטיהור העיר. מריה, שהייתה מעל גיל 50, לקחה את התינוקת תחת חסותה, גידלה אותה במשך 4 שנים ודאגה לכל צרכיה באמצעיה הדלים. מריה הסתירה את יהדותה של אירית מחשש לחייהן. מריה סייעה גם ליהודים נוספים שהיו כלואים בגטו רובנו. מריה ואירית שרדו את המלחמה. לאחר המלחמה, חזר יצחק, אביה של אירית, לרובנו ומצא את בתו בחיים. אירית ויצחק היו הניצולים היחידים של משפחת אוסיפוב המורחבת. לאחר המלחמה הפכה מריה לחלק בלתי נפרד ממשפחת אוסיפוב. מריה עלתה יחד עם המשפחה לישראל וחיה איתה בירושלים עד למותה. מריה באביץ' נפטרה בשנת 1971, ונקברה בבית הקברות במנזר הרוסי לנשים בעין כרם, ירושלים. ב-1 במאי 1962, מריה הייתה אחת מהראשונים לנטוע עץ בשדרת חסידי אומות העולם. ב-30 במאי 1978, לאחר מותה, הוכרה מריה באביץ' על ידי יד ושם כחסידת אומות העולם. חנוכתה של שדרת חסידי אומות העולם, באתר שומר אחי ואנוכי – מפעל ההכרה בחסידי אומות העולם Yakov Suslensky, They Were True Heroes, Kiev: Society Ukraine, 1995 The Righteous Among the Nations Database - Babich Maria, Yad Vashem ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מריה באביץ'".
סאבין מוטורה

סאבין מוטורה (ברומנית: Sabin Motora; 1 בדצמבר 1892 - 12 בדצמבר 1970) היה קצין בז'נדרמריה הרומנית בדרגת אלוף-משנה. הוא הופקד על שמירה ופיקוח מחנות המעצר גרוסולובו וופניארקה. הוא נקט בצעדים לפינוי האסירים היהודים מפניארקה לגרוסולובו, שהיה מחנה קרוב יותר לגבול רומניה, בניגוד לצו שהתקבל, להעבירם למזרח, בצעדה כפויה. הוא עשה ככל יכולתו כדי להציל את חייהם של היהודים, למרות העובדה שהוא סיכן את חייו ואת הקריירה הצבאית שלו. בזכות מעשיו הוכר כחסיד אומות העולם. סאבין מוטורה נולד בשנת 1892 במאפוזני, רומניה, בן למיחאי ולאונטינה מוטורה. הוא סיים לימודי מסחר. בשנת 1915 בזמן מלחמת העולם הראשונה מונה לקצין בצבא האוסטרו הונגרי. שנתיים לאחר מכן התגייס לצבא רומניה. בשנת 1920 הועבר לז'נדרמריה הרומנית בדרגת סרן, ובין 1934–1937 מונה מוטורה למפקד בלוגוז'. באמצע מאי 1943, מוטורה הורד מדרגת קצין קרבי למפקד מחנה מכיוון שסירב למלא פקודה שהייתה מנוגדת למצפונו. מוטורה מונה למפקד מחנה המעצר ואפניארקה שבאוקראינה שם שהו 700 עצורים. מוטורה נהג במגורשים בהגינות רבה, ושיפר את תנאי השהות במחנה. ב-14 באוקטובר 1943 הוחלט על חיסול המחנה בשל קרבתו לחזית המלחמה. בהתאם לצו האסירים אמורים היו להישלח מזרחה אך לאחר מאבק שניהל מוטורה נשלחו 565 אסירים פוליטיים ויהודים, תחת פיקודו למחנה גרוסולובו באוקראינה שהיה קרוב לגבול רומניה. מוטורה התמנה למפקד המחנה והעניק לאסירים היהודיים הקלות שלא התקבלו במחנות אחרים. הם הועסקו בעבודות חקלאות שונות שעבורם קיבלו מצרכי מזון, והורשו לנהל פעילויות תרבות וליצור קשר עם משפחותיהם. במרץ 1944, נקבעה פעולה לחיסול כל האסירים בגטו על ידי המשטרה הגרמנית. אך סאבין מוטורה העניק ליושבי הגטו הגנה. ערב לפני הפעולה המתוכננת, יצא עם שאר האסירים והוביל אותם בהליכה של 35 קילומטרים לבסרביה. הוא דאג לכך שיוכרו כעובדי רומניה בצבא ולא כאסירים פוליטיים. כתוצאה מפעולה זו, הגיעו היהודים למחנה טרגו ז'יו ברומניה, שם הם נשארו עד לשחרורם באוגוסט 1944. סאבין מוטורה הציל את חייהם של כ־608 יהודים בתקופת השואה. כשחזר לרומניה, מוטורה נחקר על ידי כוחות הביטחון, שירות המודיעין הסודי והפיקוח הכללי של הז'נדרמריה, במשך שלושה שבועות. לבסוף, המשיך לשרת בצבא אך כאזרח, ועם פרישתו קיבל פנסיה צבאית. מוטורה נפטר בדצמבר 1970 בגיל 78. רבים מהיהודים שניצלו על ידי מוטורה היגרו לישראל או למדינות אחרות, ואחרים הגיעו לתפקידים שונים, חלקם חשובים מאוד בהנהגה המדינית החדשה ברומניה. ב־3 במרץ 1983 סאבין מוטורה הוכר על ידי יד ושם כחסיד אומות העולם. סאבין מוטורה, באתר יד ושם (באנגלית) תיק חסידי אומות עולם מספר M.31.2/2394, בארכיון יד ושם משואה, ישראל: תל יצחק, 1997 International Commission on the Holocaust in Romania ; president of the commission, Elie Wiesel ; editors, Tuvia Friling, Radu Ioanid, Mihail E. Ionescu., Final report, Polirom, 2005 דפים לחקר תקופת השואה, כרך ז, המכון לחקר תקופת השואה המשותף לאוניברסיטת חיפה ולבית לוחמי הגטאות, 1993 יעקב גלר, העמידה הרוחנית של יהודי רומניה בתקופת השואה, אורות יהדות המגרב, 2003 תאודור לביא, פנקס הקהילות : רומניה - כרך א', יד ושם, 1970
So Many Ways

So Many Ways (בעברית: כל כך הרבה דרכים) הוא אלבום הבכורה של להקת הברקסטוניות. האלבום יצא לאור ב-6 באוגוסט 1996, על ידי חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס. מתוך האלבום יצאו ארבעה סינגלים: "So Many Ways", "Only Love", "The Boss" – אשר שלושתם הגיעו למקום הראשון במצעד שירי הדאנס ו-"Slow Flow". האלבום הגיע למקום ה-113 במצעד הבילבורד 200, ולמקום ה-26 במצעד אלבומי ה-R&B וההיפ-הופ. הברקסטוניות החלו את דרכן במקור בשנת 1989 והן חתמו באותה התקופה על חוזה הקלטות עם חברת התקליטים אריסטה רקורדס, שכלל את טוני ברקסטון וארבע אחיותיה: תמר, טרינה, טווונדה וטרייסי. שנה לאחר, מכן הוציאו את השיר הראשון שלהן "Good Life". השיר לא זכה להצלחה וכתוצאה מכך הן פוטרו מאריסטה רקורדס. למרות זאת, קולה של טוני תפס את אוזניהם של המפיקים אנטוניו אל. איי ריד והזמר והמפיק בייביפייס אשר הקימו באותה התקופה את חברת לה-פייס רקורדס ובעקבות כך הם החליטו להחתים אותה בשנת 1992 אצלם בחברה. בשנת 1996, שלושה מתוך אחיות המשפחה: תמר, טווונדה וטרינה החליטו להתאחד מחדש בלעדיי טוני ובלעדיי טרייסי שהייתה בהיריון באותו הזמן והוציאו אלבום זה. מידע על האלבום So Many Ways באתר MusicBrainz מידע על האלבום So Many Ways באתר AllMusic האלבום So Many Ways באתר Discogs ג'רמיין דופרי, טריקי סטיוארט, שון "ספ" הול, דארלי סימונס, אלן "אולסטר" גורדון, דונלד פארקס, עמנואל אופיסר, ג'ון האוקוט, קני גונזלס, ליטל לואי וגה The Braxtons - So Many Ways, Discogs (באנגלית) The Braxtons, Billboard The Braxtons - Chart history | Billboard, www.billboard.com
מאוריס ומידחאט בגיץ'

מאוריס ומידחאט בגיץ' (בבוסנית: Begić) היו מחסידי אומות העולם שהצילו ילדה יהודיה בסרייבו בתקופת השואה. מידחאט בגיץ' (בבוסנית: Midhat Begić;‏ 1911–1983) נולד בברצ'קו כיום עיר ורשות מקומית בצפון-מזרח בוסניה והרצגובינה, אז חלק מהאימפריה האוסטרו הונגרית. נפטר באלפים הצרפתים. היה חבר באקדמיה הבוסנית למדעים ואומנויות. מאוריס בגיץ' (בבוסנית: Mauricette Begić; ‏(1916–2009); שם נעורים בצרפתית: Sullerot). מידחאט סיים את לימודי הצרפתית והספרות היוגוסלבית, בפקולטה לפילוסופיה באוניברסיטה בבלגרד ב־1934. בשנת 1936, פגש באוניברסיטת הסורבון בפריז את מאוריס שהפכה לאשתו ב־1939, כשעברו לסרייבו בבוסניה. בסרייבו, בני הזוג בגיץ' התגוררו בשכנות ללאון וג׳אורג׳ינה פאפו שחיו עם שתי בנותיהן בואנה וזלאטה. המשפחה היהודית התיידדה עם משפחת בגיץ'. כשהכוחות הגרמנים פלשו באפריל 1941, מידחאט גויס לשורות הצבא היוגוסלבי. בתחילת 1942 לאון פאפו גורש על ידי האוסטאשה למחנה הריכוז יאסנובאץ, ממנו לא חזר. בהיעדר שני בעליהן, בין מאוריס וג׳אורג׳ינה התפתחה חברות טובה. כך למשל מאוריס בקביעות שמרה על זלאטה שנולדה בשנת 1942, בכל פעם שאמה ג׳אורג׳ינה יצאה מן הבית. יום אחד, כשג׳אורג׳ינה לא חזרה לאסוף את זלאטה התינוקת, מאוריס נכנסה לדירת שכנתה, שם מצאה את ג׳אורג׳ינה מעולפת על הרצפה. מידחאט שבאותו זמן שהה בעיר, לקח את ג׳אורג׳ינה לבית החולים, שם סירבו לטפלה כי הייתה יהודייה. לאחר שמידחאט דיבר עם חבריו, העניין הוסדר וג׳אורג׳ינה פאפו זכתה לטיפול, אולם כעבור מספר ימים היא נפטרה. לפני מותה, מאוריס הבטיחה לג׳אורג׳ינה חברתה, שהיא תדאג לזלאטה. הזוג בגיץ׳ חזרו לדירה, אספו את דבריה של זלאטה ומאז טיפלו בה כבת משפחה. ב־1944, הזוג בגיץ' הצטרפו לפרטיזנים, והותירו מאחוריהם את זלאטה, ושני ילדיהם מידו וסלמה עם בני משפחתם שטיפלו בהם. לאחר המלחמה, הזוג אימץ באופן רשמי את זלאטה, וסיפרו לה על עברה ועל הוריה רק כשהגיעה לגיל 15. זלאטה בחרה לקרוא לעצמה בשם המשפחה בגיץ'-פאפו. מאוריס ומידחאט עברו לצרפת, שם גם זלאטה זכתה להקים משפחה. ב־27 בפברואר 1991, הזוג הוכר על ידי יד ושם כחסידי אומות עולם בטקס שהתקיים בפריז. Mauricette Begitch (1916-2009), data.bnf.fr Begić Midhat & Mauricette (Sullerot), יד ושם
אחמד סדיק

אחמד סדיק (באנגלית: Ahmed Sadik; ‏ 1884 – 1945) היה חסיד אומות העולם מיוגוסלביה. את התואר קיבל סדיק על כך שב־1942 סייע למשפחה יהודית לצאת מאזור הסכנה שבבוסניה, ולעבור לאזור בטוח יותר אשר בשליטה איטלקית. סדיק הוצא להורג ב־1945 באשמת הצלת יהודים. אחמד סדיק, או בכינוייו "שארלופ", נולד בשנת 1884 בסילון. לפי מקור אחר, הוא נולד בסלוניקי, יוון. הוא הגיע לסרייבו בשנת 1913, רכש בעיר חברים יהודים רבים ועסק במסחר. לפי המקור הנ"ל, ייתכן שעבר לגור בפזריץ בשנת 1931. לסדיק נולדו שתי בנות – זיינבה (Zejneba) ונאדז'ה (Nadza). לפי דבריה של זיינבה, בתו של סדיק, המשפחה ידעה שהוא עוזר ליהודים רבים, אך הוא סיפר להם רק על מקרה אחד. בתחילת 1942, סדיק היה בתחנת הרכבת בקוניצה (Konice), כשזיהה מכר יהודי – סוכן מסרייבו בשם איזידור פאפו (Isidur Papo), ביחד עם אשתו זינבולה, ושני הילדים – ברצו ומיקו. הוא שאל את איזידור לאן הם נוסעים, ואיזידור השיב – "לסרייבו, הביתה". סדיק סיפר לו שבסרייבו כבר אין יהודים מכיוון שכולם נלקחו, ואם יגיעו לשם, מייד יגרשו את כל המשפחה למחנה הריכוז יאסנובאץ (Jasenovac). משפחת פאפו לא ידעה מה לעשות. סדיק אסף אותם לביתו, הסתיר אותם לתקופת מה, עזר להכין להם מסמכים בדויים, והצליח להעביר אותם לתחום של שליטה איטלקית, וכך ניצלו. לאחר פעולת ההצלה, מישהו הלשין על מעשיו של סדיק והוא נאסר על ידי הגרמנים ב-1945. הוא גורש באחד הטרנספורטים האחרונים למחנה יאסנובאץ, יחד עם עוד כ־800 אנשים, שם הוצא להורג באשמת סיוע ליהודים. כל האנשים האחרים מאותו טרנספורט נהרגו גם כן. מקום קבורתו של סדיק לא נודע. שמו של אחמד סדיק מונצח על מצבת ענק שהוקמה בסרייבו לזכר קורבנות ולוחמים לפי מכתבו של יוסף קביליו למרדכי פלדיאל מ"יד ושם", איזידור וזינבולה פאפו ושני ילדיהם עלו לארץ. איזידור, זינבולה וברצו נפטרו, ובזמנו, מיקו חי באוסטרליה. תואר חסיד אומות העולם של סדיק הוענק ב־29 בינואר 1984 לבתו זיינבה הרדגה סוסיץ' (Zejneba Hardaga Susic) ולבעלה מוסטפא הרדגה (mustafa Hardaga), וכן לאחיו של מוסטפא – איזט הרדגה (Izet Hardaga), ולאשתו בכריה הרדגה (Bachriya Hardaga), על סיועם למשפחות יהודיות בזמן השואה. ב-16 ביוני 1985 הגיעה זיינבה הרדגה לטקס ב"יד ושם" ובו נטעה עץ בשדרת חסידי אומות העולם בשמה ועל שם בעלה מוסטפא הרדגה ואביה אחמד סדיק. הם היו מן המוסלמים הראשונים לקבל תואר זה. אחמד סדיק, באתר יד ושם (באנגלית) אחמד סדיק, באתר יד ושם (באנגלית) אוסף קבצים הקשורים למשפחת הרדגא וסדיק, ארכיון יד ושם
אולגה קולינה

אולגה קולינה (באנגלית: Olga Kulina) הייתה חסידת אומות עולם בלארוסית, שהסתירה ילד צעיר בתקופת מלחמת העולם השנייה והוכרה כחסידת אומות עולם ב-1995. אולגה קולינה נולדה בשנת 1911. היא התגוררה בעיירה רדשקוביצ'י שבמחוז וילנו בפולין (היום מחוז מינסק, בבלארוס), יחד עם חמשת ילדיה הצעירים. בנובמבר 1942, בעת שהלכה לבאר כדי לשאוב מים, אולגה פגשה ילד רזה ומלוכלך כבן 9, שהציג את עצמו בשם בדוי. הילד, בוריס לויטן, ברח מגטו מינסק עם אימו לאחר שנפצע באקציה שבה נספה אחיו. אף על פי שאולגה הבינה מיד שמדובר בילד יהודי וידעה מהן הסכנות הנשקפות לה ולבני משפחתה ממתן סיוע לילד כזה, הציעה להסתירו בביתה. חרף הסיכון והמצב הכלכלי הקשה של משפחתה, אולגה דאגה לבוריס וטיפלה בו. על פי עדותו של בוריס היא תפקדה כאמו לכל דבר ועשתה כמיטב יכולתה לסייע לו. אולגה עצמה העידה כי היא התייחסה אליו כאל בנה השישי. בפני השכנים, הוצג בוריס כאחיין של אולגה שהגיע מכפר קרוב. אף כי קרוב לוודאי שהשכנים ושחמשת ילדי המשפחה הבינו שמדובר ביהודי, הם בחרו להתייחס אליו כבן המשפחה וסייעו לו. מדי פעם הגיעו לכפר גרמנים שחיפשו יהודים מסתתרים, אולם אולגה החביאה את בוריס בהתמדה, וגם כך תרמה להצלתו. בתום המלחמה, בוריס לויטן המשיך להתגורר בבית משפחתה של קולינה עד סיום לימודיו בבית הספר, בשנת 1951. המשפחה ובוריס המשיכו לשמור על קשר קרוב וחם לאורך השנים. גם לאחר שבוריס עלה לישראל, הוא הגיע לבקר אותם בעיירה רדשקוביצ'י מספר פעמים. אולגה קולינה הוכרה כחסידת אומות עולם על ידי יד ושם ב-25 בדצמבר 1995. אולגה קולינה, באתר יד ושם (באנגלית) הערך מבוסס על תיק חסידי אומות עולם ביד ושם מספר M.31.2/6948
דודאי בן נחמן

דודאי בן נחמן (הרב דוראי) היה מחכמי בבל של המאה ה-8 והגאון של ישיבת פומבדיתא בין השנים 761 עד 764. מעט ידוע על חייו. הוא היה אחיו של יהודה בן נחמן הידוע, גאון ישיבת סורא בין השנים 759 ו-762), ואיתו סייע במניעתו של מייסד יהדות הקראית, ענן בן דוד, להצליח להתרומם לכיסא של ריש גלותא אחרי מותם של שלמה בן חסדאי ויצחק איסקוי בן סולומון. לוי גינצבורג וש. מנדלסון. "דודאי בן נחמן", האנציקלופדיה היהודית. ערך זה הוא קצרמר בנושא רבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אלנה חייקובה

אלנה הייקובה (בצ'כית: Alena Hajkova; ‏11 באוקטובר 1924 – 2 באוגוסט 2012) הייתה חברה במספר ארגוני מחתרת אנטי-פשיסטיים צ'כים והיסטוריונית צ'כית, אשר עזרה ליהודים בגטו במלחמת העולם השנייה. אלנה דיבישובה נולדה בפראג בשנת 1924 למשפחה ממעמד הפועלים בוורשוביצה. בגיל 14 היא עזבה את בית הספר והלכה ללמוד לתפור. בעבודתה היא פגשה חבר יהודי, שדרכו הוצגה בפני חוג יהודי של "השומר הצעיר". ביניהם פגשה אלנה את יאני ליבוביץ' ממזרח צ'כוסלובקיה ושניהם התאהבו. כבר בשנת 1940 סייעה אלנה בת השש עשרה ליהודים בשליחויות שונות כמו קניות בתקופה שבה אסור היה ליהודים להיכנס לחנויות או במשלוחים למכבסות. כאשר היהודים נדרשו לענוד טלאי צהוב, הדרישה לשירותיה של אלנה גדלה בהתמדה. היא מסרה מכתבים וכסף וחיזקה קשרים שהיהודים כבר לא יכלו לקיים ללא סיכון ניכר. כאשר החלו הטרנספורטים לטרזיינשטט בסתיו 1941, עזרה אלנה למגורשים לקבל פריטים חיוניים עבורם, ולהסתיר חפצים. חייקובה ומשפחתה עזרו למגורשים במזון ובהכנות לטרנספורט. בהמשך, היא תמכה בחברים היהודים שהתחמקו מטרנספורט בעזרת זהות בדויה ולא יהודית. בין השאר היא השיגה מסמכי זהות עבור היהודים בכך, שנהגה לשלוף אותם מבגדי עובדים שהיו תלויים במלתחות במפעל של אביה. בין אלה שהסתתרו היה גם יאני ליבוביץ'. אלנה השתתפה ב"עזרה לחברים יהודיים" ובהתנגדויות אחרות: בחודשים הראשונים של גטו טרזינשטט היא ביקרה כמה פעמים והביאה אוכל לחבריה. במרץ 1944 היא נעצרה ונשלחה למבצר הקטן בטרזינשטט וביולי 1944 למחנה הריכוז ראוונסבריק. לפני שחרורה באפריל 1945 היא נאלצה לעבוד בעבודות כפייה עבור תעשיית החימוש הגרמנית, חברת חסאג, במחנות הלוויין שליבן ואלטנבורג של בוכנוואלד. אלנה ברחה באפריל 1945 ממצעד המוות במהלך הפצצה בצוויקאו. עם חזרתה לפראג גילתה אלנה כי ארוסה יאני נעצר יחד עם מרבית חברי "השומר הצעיר" באוגוסט 1944 ונרצח באושוויץ. מאוחר יותר, היא נישאה למילוש האייק ונולדו לה שני בנים. היא החלה ללמוד בשנת 1945 באוניברסיטה לעניינים פוליטיים וחברתיים, אך לימודיה הופסקו כאשר ילדיה נולדו. אלנה למדה היסטוריה באוניברסיטת צ'ארלס ובשנת 1960 סיימה את הדוקטורט שלה. באותה שנה החלה לעבוד במשרה מלאה כהיסטוריונית. עבודתה המדעית נחשבה שמאלנית ואנטי-קומוניסטית. היא התמקדה באנשים מסוימים וכתבה על יהודים לוחמי קומוניזם, שלא היו פופולריים מבחינה פוליטית. נישואיה למילוש הסתיימו בגירושים בשנת 1971. בשנת 1989 התאחדה אלנה הייקובה עם חבריה היהודים הוותיקים, שהיגרו לישראל וארצות הברית. אלנה המשיכה לכתוב עד שנות ה-80 לחייה ונפטרה בפראג בשנת 2012. המסמכים שלה נמצאים בארכיון הלאומי של צ'כיה. ב-5 בנובמבר 1991 יד ושם הכיר באלנה הייקובה כחסידת אומות עולם. הטקס התקיים בפראג, צ'כיה. מדיה וקבצים בנושא אלנה חייקובה בוויקישיתוף (Hájková Alena (Divišová, באתר יד ושם (באנגלית) ארכיון יד ושם Hajkova, Alena, יד ושם
עמנואל זימה

עמנואל זימה (בצ'כית: Emanuel Zíma;‏ 1 בינואר 1881 – 8 באפריל 1963) היה פקיד בשגרירות הצ'כית בבודפשט, מחסידי אומות העולם, שהציל יהודים במלחמת העולם השנייה. ערב מלחמת העולם השנייה, שובץ זימה עמנואל לעבודה בשגרירות צ'כיה בבודפשט בירת הונגריה. בעקבות כיבוש צ'כיה באביב 1939 על ידי גרמניה, סופחה השגרירות הצ'כית בבודפשט לשגרירות הגרמנית, וזימה המשיך לעבוד בשגרירות שהייתה בשליטה גרמנית. במהלך מלחמת העולם השנייה חלה זימה ואושפז בבית החולים היהודי בבודפשט, שם טופל על ידי האחות מריה פלאם. בעקבות הטיפול המסור שקיבל, הציע זימה לאחות מריה מחסה אם מצבם של יהודי המדינה ידרדר. זימה הבטיח למריה כי אם היא וקרוביה יזדקקו למקום מחבוא, הוא יאפשר להם להתגורר בחדר שנפגע והוצא משימוש. תחילה ההצעה כוונה למריה ולבעלה אולם לאחר שזימה פגש את אחותה, העזרה הוצעה גם לאחות ולבעלה. ביולי 1944, הגיעו כוחות של מפלגת צלב החץ לתפוס את תושבי הבית שהוגדר כ"יהודי" שבו גרו מריה, בעלה ואחותה ולהעבירם למחנה. השלושה הצליחו לברוח ולהתחבא זמן מה אצל מכרים נוצרים. לאחר מכן הועברו, לפי הצעתו של זימה, לאותו חדר בשגרירות. כעבור זמן גם הבעל של אחותה הצטרף וכן תשעה יהודים נוספים שהוחבאו בו במהלך המלחמה. מדי בקר, עוד לפני שיתר עובדי השגרירות הגרמנים הגיעו לעבודתם, זימה או בנו הגיעו למקום והביאו אוכל ומצרכים ליהודים המסתתרים. כאשר הצבא האדום הלך והתקרב לבודפשט, הועברה השגרירות מן העיר אולם בשל מחלת אשתו, זימה נשאר בבודפשט והמשיך לעזור ליהודים המסתתרים בשגרירות הריקה. גם לאחר שהעיר והשגרירות שוחררו על ידי הרוסים, זימה המשיך להגן על היהודים הללו שכן חלקם התגוררו קרוב לחזית וגם בשל החשש שהגרמנים ינסו להשתלט בחזרה על חלקים מבודפשט. זימה נפטר ב-1963, אך מספר ניצולים עלו לארץ והביאו איתם את הסיפור ליד ושם. ב-1971 הוענק לזימה עמנואל אות חסיד אומות העולם וננטע עץ לזכרו. מפני שזימה נפטר ובשל היחסים הקרים עם מדינות מזרח אירופה וחוסר ההצלחה באיתורבנו, האות לא הועבר לקרוב משפחה של זימה ונשאר ביד ושם. לאחר פירוק ברית המועצות ועם חידוש הקשרים בין ישראל להונגריה, בשנת 2014 אותר בצ'כיה מיקלוס, נכדו של זימה. האות הוענק לנכד בטקס שהתקיים בבניין השגרירות הצ'כית בהונגריה, בהשתתפות שגריר ישראל בבודפשט. כמו כן הוקמה תערוכת קבע בשגרירות צ'כיה בבודפשט על פועלו. Zíma Emanuel, באתר יד ושם (באנגלית) Opening of the permanent exhibition of Emanuel and Josef Zima at the Embassy of the Czech Republic in Budapest, www.mzv.cz
פזוסירן

פזוסירן (שם מדעי: Pezosiren; מילולית: "סירנה רגלית") הוא סוג נכחד קדום בן בסדרת התחשאים שחי בתחילת האאוקן שלפני 50 מיליון שנה במונטיגו ביי שבאי ג'מייקה. השלד נחשף בידי החוקר דריל דומנינג (Daryl Domning) ממשלחת של אוניברסיטת הווארד, וושינגטון די. סי. לג'מייקה. הוא כלל שלד שהתאבן במצב שימור כמעט שלם, טוב בהרבה ממרבית מאובני יונקי הים שנתגלו. הפזוסירן תואר לראשונה ב-2001 וכלל מין יחיד - Pezosiren portelli. הוא השתייך למשפחה הקדומה Prorastomidae, לצד הפרורסטומוס שחי גם כן באזור ג'מייקה. שני הסוגים נחשבים לראשוני התחשים אך הם התפתחו מאבות יבשתיים. הפזוסירן היה שונה מכל שאר התחשאים, ובין הבודדים שהיה יכול לנוע על היבשה. הוא הגיע לאורך שני מטרים ולמשקל 150 קילוגרם, אך היה נמוך מאוד בשל רגליו הקצרות. רגליו לא דמו לסנפירים והיו בעלות אצבעות רחבות דמויות-פרסה. הפזוסירן היה בעל גוף עגלגל, בדומה להיפופוטם, לסתותיו התעקלו מטה ויכלו ללקט צמחייה עשבונית ודמו בצורתם ללסתות של תחשי נהרות מודרניים. לתחש קדום זה היה זנב קצר ורגליים קצרות שהותאמו לחיים במים רדודים, כך שלא היה מסוגל לשחות בים הפתוח, אלא רק בשוליו, בדומה להיפופוטם. ההימצאות שלו באי ג'מייקה נובעת, ככל הנראה, מקיומו של גשר יבשתי קדום בין מרכז אמריקה והאיים הקריביים, דרכו עברו מספר יצורים. עם הזמן נסגר הגשר והתחשים החיים בו "נתקעו" על האי, ואולי כך פיתחו את יכולת השחייה המפותחת. לצידו של הפזוסירן התגלו מינים שונים של חסרי חוליות ימיים, תנינאים, דגים, כמה פרימטים, ואף סוג נמוך של יונק דמוי-קרנף - ההיראצ'יוס. כל אלה נכחדו עם סוף האאוקן. שלדי פזוסירן: מדיה וקבצים בנושא פזוסירן בוויקישיתוף פזוסירן, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) פזוסירן, באתר GBIF (באנגלית)