laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
נשמת השכיבה

נשמת השכיבה (בלועזית: אוֹרְתוֹפְּנֵאָה, orthopnea) היא קוצר נשימה המתרחש בעת שכיבה במאוזן. זהו לרוב תסמין של אי-ספיקת לב שמאלית ובצקת ריאות, שאז החדר השמאלי אינו מצליח לדחוף די דם למחזור הדם הסיסטמי, וכתוצאה מכך, בשילוב עם מעבר של נוזלים ממחזור הדם הסיסטמי בבטן ובגפיים התחתונות למחזור הדם הריאתי בעת שכיבה, עולה הלחץ בנימי הריאה ונוזלים יוצאים אל חללי האוויר ורקמת הריאה. כמו כן, תסמין זה יכול גם להופיע במקרים של אסתמה, דלקת סימפונות כרונית, דום נשימה בשינה, התקף חרדה וחולשה ניכרת של שריר הסרעפת. קוצר הנשימה מוקל בעת ישיבה או בעת שכיבה על מספר כריות. נַשֶּׁמֶת הַשְּׁכִיבָה במילון רפואה (תשנ"ט), באתר האקדמיה ללשון העברית ערך זה הוא קצרמר בנושא רפואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו. הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
קוצר נשימה לילי התקפי

קוצר נשימה לילי התקפי (באנגלית: paroxysmal nocturnal dyspnea, ובראשי תיבות: PND) הוא מצב של התקפים חריפים של קוצר נשימה חמור ושיעול, אשר בדרך כלל מתרחשים בלילה ומעירים את האדם שחווה אותם משינה, על פי רוב כשעה עד שלוש שעות מעת שהאדם הלך לישון. להבדיל מנשמת השכיבה המוקלת בישיבה זקופה, השיעול והצפצופים אצל חולים עם קוצר נשימה לילי התקפי נמשכים גם לאחר המעבר משכיבה לישיבה. קוצר נשימה לילי התקפי יכול להיגרם בחלקו עקב דיכוי של מרכז הנשימה בגזע המוח בזמן השינה, דיכוי אשר יכול להפחית את לחץ החמצן בעורקים, במיוחד בחולים עם מחלות ריאה אינטרסטיציאליות והיענות ריאתית נמוכה. בנוסף, מצב השכיבה המאוזן מביא למעבר של נוזלים ממחזור הדם הסיסטמי בבטן ובגפיים התחתונות אל מחזור הדם הריאתי, ובכך הוא מביא לקוצר נשימה. אולם, בעוד שבאופן תקין לדבר אין השפעה של ממש, בחולים שהחדר השמאלי שלהם אינו דוחף מספיק דם בשל מחלה, ישנה ירידה משמעותית בקיבולת החיונית ובהיענות הריאתית, אשר מביאה בסופו של דבר לקוצר הנשימה. כמו כן, בחולים עם אי-ספיקת לב מחזור הדם הריאתי ממילא גדוש בשל כישלונו של החדר השמאלי, והדבר מביא לבצקת ריאות.
בזיליקת דל ווטו נאסיונל

בזיליקת דל ווטו נאסיונל (בספרדית: Basílica del Voto Nacional, בתרגום: בזיליקת הנדר הלאומי) היא כנסייה קתולית נאו-גותית הממוקמת במרכז ההיסטורי של קיטו, אקוודור. זוהי הבזיליקה הנאו-גותית הגדולה ביותר באמריקה. הבזיליקה קמה מן הרעיון, שהוצע על ידי האב חוליו מאטובלה בשנת 1883, של בניית מונומנט שיזכיר את ההקדשה של אקוודור ללב הקדוש. בשנת 1883 הנשיא הוציא את ההוראה לבנות, והבנייה החלה בשנת 1884. הקונגרס, בהתאם לתקציב השנתי, הקדיש 12,000 פסוס לבנייה - 1,000 פזוס לכל חודש מתחילת 1884. בשנת 1885, המועצה המחוזית הוציאה צו שהפך את בניית הבזיליקה להתחייבות דתית בשם המדינה כולה. להמשך הבנייה, התקבלו תרומות ממאמינים שסיפקו אבנים בתמורה לאזכור שמם על האבן. אבן הפינה הונחה בשנת 1892 ובשנת 1895, המדינה יזמה מס על מלח כדי לממן את המשך הבנייה. בין השנים 1892–1909 נבנתה קתדרלת הלב של מרים. הבניין תוכנן על ידי אמיליו טרליאר בעלות של 40,000 פרנק צרפתי. טרליאר שאב את ההשראה שלו לבניין מקתדרלת בורז'. הבזיליקה בורכה על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני בשנת 1985, ונפתחה רשמית ב-12 ביולי 1988. הבזיליקה היא המבנה החשוב ביותר של אדריכלות נאו-גותית אקוודורית ואחת הבולטות ביותר בכל אמריקה. זוהי הבזיליקה הגדולה ביותר בעולם החדש. הבניין נודע בשל הגרוטסקאות בצורת חיות אקוודוריות מקומיות כמו ארמדילואים, איגואנות וצבי גלאפגוס. אורך: 140 מטר רוחב: 35 מטר גובה הטרנספט 74 מטר גובה המקדש 30 מטר גובה הקפלות 15 מטר גובה המגדלים 115 מטר במקדש קיימים 14 פסלי ברונזה המייצגים את אחד עשר שליחים ושלושה אוונגליסטים. בקריפטה קיים פנתיאון המכיל את השרידים של מספר ראשי מדינה. מבקרים יכולים לראות את המקדש בעבור תשלום סמלי, בעוד הגישה לשאר הבזיליקה עולה קצת יותר. ניתן להעלות למרומי המגדלים. מהנקודה הגבוהה ביותר של המגדל הראשי ניתן לראות את כל העיר וההרים המקיפים אותה. מדיה וקבצים בנושא בזיליקת דל ווטו נאסיונל בוויקישיתוף
ניקולאי זימיאטוב

ניקולאי זימיאטוב (ברוסית: Николай Семёнович Зимятов; ‏נולד ב-28 ביוני 1955) הוא ספורטאי סובייטי בעבר, בענף סקי למרחקים (קרוס קאנטרי). הוא אלוף אולימפי, בעל 5 מדליות, מהן 4 זהב. ניקולאי זימיאטוב זכה מספר פעמים בתואר אלוף ברית המועצות בתחרויות אישיות ומרוצי שליחים. ניקולאי זימיאטוב נולד בעיירה רומיאנצבו במחוז מוסקבה. הוא היה ילד חולני ואימו רשמה אותו לבית הספר למוזיקה. בשנת 1969 זימיאטוב החל להתאמן בסקי למרחקים. תחילה הוא לא בלט בין יתר הילדים. בשנת 1970 הוא השתתף באליפות מחוז מוסקבה וסיים במקום השלישי. בשנת 1972 באליפות ברית המועצות לנערים זימיאטוב הגיע למקום השלישי. למרות ההישג הוא לא נכלל בנבחרת הנוער של ארצו ועוד שנה המשיך אצל מאמנו. בשנת 1973 זימיאטוב ניצח באליפות ברית המועצות לנערים וגם זכה במדליית כסף באליפות אירופה. בשלב זה עזב את מאמנו הראשון והחל להתאמן אצל מאמני הנבחרת. אומנם הם נותרו קשורים ובמשך כל הקריירה הוא המשיך להתייעץ עם מאמנו הראשון. בשנת 1978 זכה במדליית כסף באליפות העולם ונכלל בין חברי המשלחת ללייק פלאסיד 1980. הוא לא היה ידוע במיוחד ומדליית כסף נחשבה כהפתעה טובה. למרות הציפיות הנמוכות זימיאטוב הצליח באולימפיאדה זו לזכות ב-3 מדליות זהב. בכך הוא היה הספורטאי הראשון שזכה באולימפיאדה בודדת ב-3 מרוצים שונים. במרץ 1980, לאחר הזכייה במשחקים האולימפיים, זימיאטוב זכה במדליית זהב באליפות ברית המועצות. לאחר עונה מוצלחת זו הוא לא בלט במיוחד במשך מספר עונות ולא היה ברור כלל האם הוא יוצב במשחקים האולימפיים של שנת 1984. בתקופה זו הוא התחתן ולמד במכון לספורט במסלול מאמנים. היקף האימונים שלו ירד אך בכל זאת הוא המשיך להתאמן. בתחילת עונת שנת 1984 הוא נשלח לתחרויות משניות ולהפתעת כולם ניצח ב-2 מרוצים. גם בתחרויות של גביע המדינה זימיאטוב ניצח. לאחר ניצחונות נוספות הוחלט להחזיר אותו לנבחרת ולשלוח לסרייבו 1984. באולימפיאדה זו הוא ניצח במרוץ יחידים וזכה במדליית כסף במרוץ שליחים. לאחר סיום הקריירה בספורטיבית זימיאטוב היה מאמן. המרוץ הראשון בו השתתף זימיאטוב בלייק פלאסיד 1980 היה מרוץ ל-30 ק"מ. לקראת הקילומטר העשירי הוא היה מוביל המרוץ וסיים אותו במקום הראשון. במרוץ השני ל-15 ק"מ זימיאטוב הגיעה למקום הרביעי. המרוץ ל-50 ק"מ הוא בין היוקרתיים במרוצי סקי למרחקים. עד לשנת 1980 הספורטאים הסובייטים לא הצליחו לנצח במרוץ זה. זימיאטוב היה הראשון שהצליח במרחק זה. במרוצי שליחים זימיאטוב הוצב במקום ה-4 וזכה עם הנבחרת במדליית זהב אולימפית. המרוץ הראשון בו השתתף זימיאטוב בסרייבו 1984 היה מרוץ ל-30 ק"מ. זימיאטוב החל את המירוץ בין האחרונים והצליח לסיים אותו במקום הראשון. אומנם לאחר הצלחה זו, במרוצים ל-50 ק"מ ול-15 ק"מ זימיאטוב לא הצליח להתברג לעשירייה הראשונה. במרוץ שליחים זימיאטוב היה אחרון בין רצי הנבחרת וביחד עם נבחרתו זכה במדליית כסף. מדיה וקבצים בנושא ניקולאי זימיאטוב בוויקישיתוף ניקולאי זימיאטוב, באתר olympedia.org סיכום הופעות של זימיאטוב באתר של איגוד הסקי ניקולאי זימיאטוב, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
כנסיית פטרוס הקדוש (לוון)

כנסיית פטרוס הקדוש (פלמית: Sint-Pieterskerk) בלוון, בלגיה, ממוקמת על כיכר השוק (Grote Markt) ממול לבית עיריית לוון המקושט. המבנה נבנה ברובו במהלך המאה ה-15 בסגנון הגותי הברבאנטי. לכנסייה יש תוכנית לרצפה בצורת צלב ומגדל פעמונים נמוך שאף פעם לא הושלמו. הכנסייה הראשונה באתר, שהייתה עשויה מעץ ונבנתה בשנת 986, נשרפה בשנת 1176. היא הוחלפה על ידי כנסייה רומנסקית, עשויה אבן, בעלת חזית מערבית שבקצוותיה 2 מגדלים, בדומה לבזיליקת גבירתנו שבמאסטריכט. מהמבנה הרומנסקי נותרה רק הקריפטה המצויה מתחת לכנסייה כיום. הבנייה של המבנה הגותי הנוכחי, הגדול משמעותית מהמבנה שקדם לו, החלה בשנת 1425, ונמשכה למעלה ממחצית המאה, בסגנון בנייה אחיד, תוך שהיא מחליפה את הכנסייה הישנה בצורה הדרגתית מהמזרח למערב. תקופת הבנייה חפפה בזמן את בניית בית העירייה של לוון, שממול לכיכר השוק. בראשית הבנייה שני הבניינים אף חלקו את אותם האדריכלים. בשנת 1497 הבניין כמעט והושלם לגמרי, למרות ששינויים, בעיקר באגף המערבי, המשיכו להתבצע. בשנת 1458, שרפה פרצה במגדלים הרומנסקים הישנים שעדיין התנוססו בחלק המערבי והלא גמור של הבניין. הארגון הראשון למגדל חדש התגבש במהרה, אך לא מומש לעולם. בשנת 1505 הוצעה תוכנית שאפתנית לבנות 3 מגדלי ענק, שהיו יוצרים אפקט מרהיב, כשהמגדל המרכזי היה מוגבהה לגובה של 170 מטר, דבר שהיה הופך אותו לגבוה ביותר בעולם בזמנו. קרקע לא מספיק יציבה ומחסור במימון הוכיחו את התוכנית הזאת כלא ישימה, כשהמגדל המרכזי הגיע לכשליש מגובהו המתוכנן, לפני שהתוכנית הוזנחה לגמרי בשנת 1541. לאחר שהגובה הונמך עוד יותר על ידי קריסות חלקיות בשנים 1570 עד 1604, המגדל הראשי מתנוסס כיום בקושי מעבר לגג הכנסייה. למרות מצבם הלא גמור, המגדלים מוזכרים כחלק מהאתר למורשת עולמית של מגדלי הפעמונים של בלגיה וצרפת. הכנסייה סבלה מנזקים חמורים בשתי מלחמות העולם. בשנת 1914, שרפה גרמה לקריסת הגג ובשנת 1944, פצצה הרסה חלק מהצד הצפוני של הכנסייה. שחזור הגג כלל בניית תוספת מיוחדת באזור החצייה של הספינה הראשית והטרנספט. התוספת מתמזגת בצורה טבעית עם שאר הכנסייה. בשנת 1998 נוסף אוטומציה מוזהבת, שמצלצל בפעמון בצורה עקבית בטרנספט הדרומי. מגדלי הפעמונים של בלגיה וצרפת מדיה וקבצים בנושא כנסיית פטרוס הקדוש בוויקישיתוף
פסטיבל רנסאנס במבצר יחיעם

פסטיבל רנסאנס למוזיקה עתיקה מתקיים מאז שנת 1992 במבצר יחיעם, גן לאומי בגליל המערבי. בפסטיבל, שהתקיים בחול המועד סוכות במשך 23 שנים, הופיעו נגנים והרכבים מקומיים לצד אורחים מחו"ל. לצד הקונצרטים השונים קיים הפסטיבל מופעי רחוב, סדנאות יצירה, אמנויות עתיקות ומלאכות קדומות ברחוב של בעלי מלאכה. המוזיקאים ניגנו בכלים אותנטיים ובתלבושות תקופתיות, בסביבות המבצר. פסטיבל הרנסאנס חדל להתקיים בשנת 2015. באתר שרידים של מצודה צלבנית קטנה מהמאה השתים עשרה, שנהרסה בכיבוש המוסלמי. ממרום המצודה נשקף נוף של האזור כולו. אתר הפסטיבל פסטיבל רנסאנס במבצר יחיעם ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ארז מלצר

ארז מלצר (נולד ב-20 במרץ 1971) הוא אתלט ישראלי בעבר. אלוף ישראל ושיאן ישראל בעבר בקרב עשר. שיאו הישראלי בקרב עשר, 7096 נקודות, החזיק מעמד 26 שנים (1994–2020). הוא האתלט הישראלי הראשון שהשיג במקצוע זה מעל 7000 נקודות. מלצר גדל במושב כפר הס. הוא שרת בסיירת מטכ"ל ובין היתר השתתף בתרגיל באסון צהלים. התאמן בקבוצת הפועל עמק חפר ואחר כך בקבוצת מכבי נתניה. בתחרות שנערכה בתל אביב ב-17 ביוני 1989 זכה מלצר במדליית כסף בקפיצה לגובה בשיא אישי חדש של 2.04 מטר. באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בתל אביב בסוף יוני 1993 זכה מלצר במדליית זהב בקרב עשר בשיא ישראלי חדש של 6610 נקודות (100: 11.87 שניות, רוחק: 7.10 מטר, ברזל: 10.94 מטר, גובה: 1.98 מטר, 400: 52.51 שניות, 110 משוכות: 15.76 שניות, דיסקוס: 31.42 מטר, מוט: 3.95 מטר, כידון: 47.50 מטר, 1500: 4:43.64 דקות). בתחרות שנערכה בקייזרסלאוטרן שבגרמניה ב-24 ביולי אותה שנה קבע מלצר במסגרת תחרות קרב עשר בקפיצה לרוחק שיא אישי חדש של 7.20 מטר. שבועיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בשו-דה-פון ב-8 באוגוסט הוא סיים במקום תשיעי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.22 מטר אבל בסיוע של רוח גבית מעל 2 מטר לשנייה. באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בתל אביב בסוף אפריל 1994 זכה מלצר במדליית זהב בקרב עשר בשיא ישראלי חדש של 7003 נקודות (100: 11.34 שניות, רוחק: 7.00 מטר, ברזל: 11.88 מטר, גובה: 1.99 מטר, 400: 52.58 שניות, 110 משוכות: 14.91 שניות, דיסקוס: 32.72 מטר, מוט: 4.30 מטר, כידון: 49.26 מטר, 1500: 4:44.60 דקות) ובכך היה לאתלט הישראלי הראשון שצבר יותר מ-7000 נקודות בתחרות זו. כחודשיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בתל אביב ב-25 ביוני הוא זכה במדליית ארד בהטלת כידון בשיא אישי חדש של 55.36 מטר. בתחרות שנערכה בניוול ב-23 ביולי הוא זכה במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בשיא ישראלי חדש של 14.67 שניות, שיפור לשיא בן ה-7 שנים של אילן גולדווסר (14.81 שניות). שבוע לאחר מכן, בתחרות שנערכה במארקט-שוובן (Markt Schwaben) שבגרמניה בסוף יולי הוא זכה במדליית זהב בשיא ישראלי חדש של 7096 נקודות, (100: 11.13 שניות, רוחק: 7.08 מטר, ברזל: 11.94 מטר, גובה: 1.92 מטר, 400: 50.94 שניות, 110 משוכות: 14.91 שניות, דיסקוס: 35.96 מטר, מוט: 4.30 מטר, כידון: 47.80 מטר, 1500: 4:49.18 מטר). מלצר גרוש ואב לשניים, מהמומחים המובילים בארץ בהדרכות סיור והישרדות ועוסק בכך במסגרת גופי הביטחון השונים החל משנות ה-90. בוגר קורס הנחיית קבוצות במכון וינגייט. קרב עשר: 7096 נקודות (1994) שיא ישראל בעבר ריצת 110 מטר משוכות: 14.67 שניות (1994) שיא ישראל בעבר קפיצה לגובה: 2.04 מטר (1989) קפיצה במוט: 4.30 מטר (1994) קפיצה לרוחק: 7.20 מטר (1993); 7.22 מטר בסיוע רוח גבית מעל 2 מטר/לשנייה (1993) הטלת כידון: 55.36 מטר (1994) שיאי ישראל לגברים (אורכב 21.10.2013 בארכיון Wayback Machine) באתר איגוד האתלטיקה בישראל ארז מלצר באתר ההתאחדות הבינלאומית לאתלטיקה (IAAF) (באנגלית) אלופי ואלופות ישראל באתלטיקה באתר gbrathletics (באנגלית) 50 התוצאות הטובות ביותר - קרב עשר באתר איגוד האתלטיקה בישראל 50 התוצאות הטובות ביותר - ריצת 110 מטר משוכות באתר איגוד האתלטיקה בישראל 50 התוצאות הטובות ביותר - קפיצה לגובה באתר איגוד האתלטיקה בישראל 50 התוצאות הטובות ביותר - קפיצה במוט באתר איגוד האתלטיקה בישראל 50 התוצאות הטובות ביותר - קפיצה לרוחק באתר איגוד האתלטיקה בישראל 50 התוצאות הטובות ביותר - הטלת כידון באתר איגוד האתלטיקה בישראל
מלזיה במשחקים הפאראלימפיים

מלזיה השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים בהיידלברג (1972), לאחר מכן נעדרה עד המשחקים הפאראלימפיים סיאול (1988) ומאז לוקחת חלק במשחקים דרך קבע. במשחקי החורף לא נטלה מלזיה חלק מעולם. מלזיה זכתה במדליית זהב ראשונה (לאחר שבע מדליות כסף וארד) במשחקים הפאראלימפיים ריו דה ז'ניירו (2016), אז זכו שלושה מספורטאיה בתחרויות האתלטיקה. מלזיה במשחקים האולימפיים מלזיה במשחקים האולימפיים לנוער מלזיה באתר הוועד הפאראלימפי הבינלאומי מלזיה באתר המשחקים הפאראלימפיים ריו 2016
סולטאן קוסן

סולטאן קוסן (בטורקית: Sultan Kösen; נולד ב-10 בדצמבר 1982) הוא האדם הגבוה ביותר החי כיום, ואחד מחמשת האנשים הגבוהים בהיסטוריה. גובהו במדידה האחרונה שנערכה לו הוא 2.51 מטרים. צמיחתו המוגברת היא תוצאה של גידול בבלוטת יותרת המוח. גובהו הרב אינו מאפשר לו יציבה נאותה ולכן הוא צריך להיעזר במקל הליכה. סולטאן גר עם הוריו ועם שלושת אחיו ואחיותיו - כולם בעלי גובה ממוצע. הוא לא הצליח לסיים את לימודיו בשל גובהו החריג ועבד במשרה חלקית כחקלאי. הוא סיפר שגובהו אינו מפריע לו לנהל אורח חיים רגיל ושהוא נהנה לשחק במשחקי מחשב עם חבריו. בנוסף, הוא תיאר את היתרונות שבמצבו: הוא יכול להשקיף למרחק רב יותר מאחרים וקל לו יותר במשימות ביתיות כגון החלפת נורה או סידור של הווילונות. החסרונות בגובהו לדבריו: הוא מתקשה למצוא בגדים שיתאימו לו (אורך הרגל שלו היא 113 ס"מ ואורך הזרוע שלו היא 97 ס"מ) וכן הוא מתקשה להיכנס למכונית נוסעים רגילה. החל משנת 2010, סולטאן מקבל טיפולים רדיולוגיים לגידול במוחו באוניברסיטת וירג'יניה וכן תרופה שנועדה לשלוט ברמת הורמון הגדילה בגופו. אם כי הטיפול צריך להימשך יותר משנתיים, נכון לשנת 2011 רמת הורמון הגדילה בגופו הייתה נורמלית. בחודש מרץ 2012 אושר שהטיפול הרפואי שסולטאן קיבל היה יעיל בעצירת צמיחתו. באוקטובר 2013 התחתן קוסן עם מרב דיבו, צעירה סורית בת 20, שגובהה כ-172 סנטימטרים "בלבד". קוסן מחזיק בשיא גינס ל"גבר הכי גבוה עלי אדמות". במדידה שנערכה על ידי ספר השיאים של גינס ב-9 בפברואר 2011 נמצא שגובהו של סולטאן הוא 2.51 מטרים. הוא גם מחזיק בשיא "הידיים הגדולות ביותר" מפני שאורך כפות ידיו הוא 27.5 ס"מ, וכן בשיא "הרגליים הגדולות ביותר" - אורך כף רגלו השמאלית היא 36.5 ס"מ ואורך כף רגלו הימנית היא 35.5 ס"מ. מדיה וקבצים בנושא סולטאן קוסן בוויקישיתוף סולטאן קוסן, ברשת החברתית אינסטגרם סולטאן קוסן, ברשת החברתית טיקטוק סולטאן קוסן, סרטונים בערוץ היוטיוב חדשות 2, ‏אהבה ענקית: האיש הגבוה בעולם התחתן, באתר ‏מאקו‏, 28 באוקטובר 2013
די רויטע וועלט

די רויטע וועלט (יידיש: 'העולם האדום') היה כתב עת ביידיש שיצא לאור בעיר חרקוב שבברית המועצות בין ספטמבר 1924 ל-1933. כתב העת יצא לאור ביוזמת משה רביץ' צ'רקסקי ומוטל קיפר, העורכים היו רביץ' צ'רקסקי וחנוך קזקביץ'. במערכת כתב העת בתקופות שונות השתתפו לייב קוויטקו, איציק פפר ועזרא פינינברג. על גבי דפיו של כתב העת סוקרו נושאים, אבל חלקה של התרבות החל לתפוס יותר מקום עם הזמן. בין 1929 ל-1931 ערך את כתב העת שכנא אפשטיין אחרי חזרתו מארצות הברית. העורך האחרון של כתב העת היה המשורר היידי חיים גילדין. די רויטע וועלט, באנציקלופדיית ייִוואָ ליהודי מזרח אירופה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא יידיש ובנושא כתבי עת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אהרון דיטשר

אהרון (האווי) דיטשר (Howard Deitcher‏; נולד ב-27 בפברואר 1955 במונטריאול) הוא מרצה בכיר בגמלאות בבית ספר לחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים וחבר סגל במכון מנדל למנהיגות. ניהל את מרכז מלטון לחינוך יהודי ואת "תוכנית רביבים" באוניברסיטה העברית. דיטשר נולד בקנדה. הוא למד בישיבה יוניברסיטי והיה תלמידה של נחמה ליבוביץ. דיטשר ניהל את המרכז לחינוך יהודי באוניברסיטה העברית על שם מלטון בשנים 2002-2008. כמו כן עמד בראש תוכנית עמיתי ירושלים במכון מנדל למנהיגות בשנים 1996-2001. דיטשר חוקר ומרצה בתחומים: תפיסתו של הילד את הסיפור המקראי, שאלות תאולוגיות והוראת המקרא, טקסי מעבר כחוויה חינוכית ודגמים של מנהיגות חינוכית בימינו. הוא פרסם רבות בנושאים אלו ומנהל מספר פרויקטים חינוכיים בקהילות שונות בצפון אמריקה, אירופה ואוסטרליה. הוא ערך שלושה ספרים ומעביר השתלמויות מורים בקהילות שונות בעולם. עד יציאתו לגמלאות בשנת 2022 שימש כמנהל החינוכי של תוכנית רביבים להכשרת מורים מצטיינים ללימודי היהדות באוניברסיטה העברית בירושלים. דיטשר נשוי לחני, פסיכולוגית קלינית ולהם שלושה ילדים. אהרון דיטשר ואדם טננבאום, סוגיות חינוכיות וטקסטים יהודיים קלאסיים (עיונים בחינוך היהודי כרך ה), הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 1991 אהרון דיטשר ומרלה ל' פרנקל, הבנת המקרא בימינו: סוגיות בהוראתו (עיונים בחינוך היהודי כרך ט), הוצאת מאגנס, 2004 * Alex Pomson and Howard Deitcher, editors, Jewish Day Schools, Jewish Communities: A Reconsideration, The Littman Library of Jewish Civilization, Oxford, England, 2009 אהרן דיטשר באתר האוניברסית העברית הרצאות באתר לפיתוח מקצועי לגננות בישראל
בתי הספר של בית ישראל

בתי הספר של בית ישראל הייתה רשת חינוך יסודית שפעלה באתיופיה למען קהילת ביתא ישראל בין השנים 1955 ו-1981. הרשת מומנה בתחילת והופעלה על ידי הסוכנות היהודית, לאחר מכאן על ידי האגודה לרווחת הפלאשים ולבסוף הארגונים אורט וג'וינט. ראשיתה של הפעילות החינוכית שהביאה ליצירת הרשת החלה ב-1953 כאשר הגיע שליח המחלקה לתרבות וחינוך תורניים בגולה של הסוכנות היהודית, הרב שמואל בארי, לאתיופיה והקים יחד עם יונה בוגלה שהתפטר מתפקידו במשרד החינוך האתיופי את בית הספר למען נדחי ישראל באסמרה שתפקידו היה להכשיר מורים ולשמש כבית ספר ופנימייה לתלמידים. במסגרת פעילות זו נשלחו לישראל שתי קבוצות של תלמידים, האחת ב-1955 והשנייה ב-1956, לתוכנית הכשרת מורים בכפר בתיה. הרשת החלה לפעול ב-1955 כאשר הכהנים שלמדו בבית הספר למען נדחי ישראל שבאסמרה הקימו בתי ספר של מורה אחד או שניים ביישובי הקהילה. שנה לאחר מכאן החליף יהודה סיוון את הרב בארי וששימש בתפקיד עד ראשית 1958. ב-1957 נסגר בית הספר באסמרה ובשנה העוקבת הועבר אל מחוז בגמדר, שבו חייתה רוב הקהילה, והיה למרכז הרשת. במקביל נפתחו בתי ספר נוספים על ידי נערי ביתא ישראל שהשתלמו בכפר בתיה. בינואר 1958 הוחלף סיוון במשה בר יודא שניהל את הרשת עד אוגוסט ובתקופתו הרשת נקלעה למשבר כאשר הסוכנות היהודית החלה לקצץ בתקציבה והביאה לכך שכל בתי הספר נסגרו פרט למרכזי. לאחר בר יודא היה יונה בוגלה למנהל הרשת. בראשית שנות ה-60 החלו לתמוך ברשת ארגונים יהודיים בריטים ובעיקר יק"א שגויסו על ידי נורמן בנטוויץ' ובתי הספר נפתחו מחדש. משנת 1967 ועד 1977 הארגון העיקרי שתמך ברשת היה האגודה לרווחת הפלאשים שכלל בתוכו את כל הארגונים שפעלו למען ביתא ישראל. בשנת 1976 מונה גרשון לוי מטעם האגודה למנהל הרשת במקומו של בוגלה ושנה לאחר מכאן הגבירו הג'וינט ואורט את מערבותם באגודה והחלו לפעול באופן ישיר. הארגונים באו במשא ומתן עם ממשלת אתיופיה שהתנתה את פעילותם בהנגשת הרשת לאוכלוסייה הכללית. סופה של הרשת הגיע ב-1981 שבה גורשו מהמדינה הארגונים שתמכו בה וזאת לאחר שמוריה ועובדיה עודדו ועזרו ליהודים לצאת לסודאן במסגרת מבצע אחים בהוראת ישראל. מנחם ולדמן, מעבר לנהרי כוש - יהודי אתיופיה והעם היהודי, משרד הביטחון, תשמ"ט, עמ' 241 - 247 ולדמן, מעבר לנהרי כוש, עמ' 256 - 258 יונה בוגלה, בתי-הספר של בית ישראל באתיופיה, פעמים 22, תשמ"ה, עמ' 89 - 92 ולדמן, מעבר לנהרי כוש, עמ' 247 - 489 ולדמן, מעבר לנהרי כוש, עמ' 258 - 261 Mitchell G. Bard, From Tragedy to Triumph: The Politics behind the Rescue of Ethiopian Jewry, Praeger, 2002, pp. 39-40 David Kessler, The Falashas: A Short History of the Ethiopian Jews, Frank Cass & Co Ltd, 1996, p. 164 Bard, From Tragedy to Triumph, pp. 78-79
פינג (נהר)

פינג (בתאית: แม่น้ำปิง) הוא נהר הזורם בצפון-מערב תאילנד ומוצאו בגבול תאילנד-מיאנמר. נהר פינג הוא אחד משני היובלים העיקריים של נהר צ'או פראיה. מקור הנהר ברכסי ההרים אשר בגבעות צפון תאילנד בפרובינציית צ'יאנג מאי. לנהר מספר יובלים והעיקרי מביניהם הוא נהר הוואנג. בעיר נאקון סאוואן, נפגש נהר זה יחד עם נהר הנאן ומשילובם נוצר נהר צ'או פראיה הזורם דרומה כ-624 קילומטרים. אגן הניקוז של נהר פינג הוא השני בגודלו מבין יובלי נהר צ'או פראיה. על נהר הפינג נמצא סכר ינאי. מספר ערים שוכנות על גדות הנהר וביניהן קמפהנג פט, צ'יאנג מאי וטק. מדיה וקבצים בנושא פינג בוויקישיתוף פינג, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא תאילנד ובנושא נהרות ונחלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
צ'יבי

צ'יבי (Csibi) הוא ספר ילדים מאת הסופר היהודי-הונגרי בלה סנש. הספר נחשב לקלאסיקה, והיה פופולרי מאוד בשנות החמישים בישראל. הספר המספר על מאבקו של בן-עניים ישר ואמיץ, שילדי הכיתה בני-העשירים הטילו עליו חרם, עד שרכש את אהדת הכיתה והביא לה תהילה. הספר אויר בגרסאותיו המוקדמות על ידי פולה טיבור (Pólya Tibor) ובגרסאותיו המאוחרות על ידי המאייר הצ'כי אונדז'יי סקורא (אנ'). סיפורו של ילד עני יתום מאביו, אישטוואן הורבץ', שמכורח הנסיבות נאלץ לעזוב את בית הספר שלו ואת חבריו, ולעבור לבית ספר בשכונת פאר, שם עובדת אמו במשק בית. בבית הספר החדש הגימנסיה ברחוב הזיכרון, בכיתה החמישית, מתקבל צ'יבי בשנאה ובלעג על ידי התלמידים והמורים. חברו היחיד בבית ספרו החדש הוא טיבור לוי ("שפנפן"), ילד קטן וחלוש שסופג גם הוא התעללויות מילדים אחרים. הילד מכונה על ידי חבריו "צ'יבי" ככינוי גנאי לפרחח (בהונגרית): "צ'יבי כינוי לטף, אך גם כינוי זילזול של המילה "צ'בס" שפרושה פרחח, גונב תרנגולות, קונדס" (הסבר בגוף הספר). אולם הילד הדחוי פילס את דרכו בחברה באמצעות יושר, חריצות, כוח רצון ומנהיגות הבאים לידי ביטוי סביב משחק הכדורגל. המספר מזכיר בסיפורו ספרי ילדים אחרים וביניהם את הספר הנערים מרחוב פאל המתרחש גם הוא בבודפשט. הכדורגלן היהודי הונגרי יוז'ף בראון, שכונה צ'יבי, היווה ההשראה לספר.. הספר ראה אור בשנת 1919 – השנה שבה היה בראון בן ה-18 לכוכב החדש של הכדורגל בהונגריה וגיבור לאומי בהונגריה. צ'יבי בראון שיחק כמו הדמות הספרותית במ.ט.ק. הונגריה וזכה בה לתהילה. למרות שנות התהילה, הוא מת בעבודות כפייה בגדודי העבודה ההונגריים בחזית הרוסית במלחמת העולם השנייה. בספר לא מוזכר כל קשר יהודי אך הסופר, מקור ההשראה, וחברו היחיד של הגיבור בסיפור הם יהודים. גם משמו של הגיבור נרמז שהוא יהודי. שם משפחתו, הורבץ', הוא שם שאימצו היהודים במקום השם יהודי הגלוי הורוביץ (המורה הקשוח מתבלבל בין שמות אלו). המחבר בלה סנש, האמין מאוד בהשתלבות היהודים בחברה בהונגריה, והספר מקרין אופטימיות לאפשרות זו. אולם גורלם של בתו של המחבר חנה סנש, של מקור ההשראה לספר יוזף (צ'יבי) בראון ושל שאר יהדות הונגריה היה אכזר מאוד. הספר ראה אור בתרגום עברי מאת אביגדור המאירי בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת תש"י (1950), מלווה באיוריו של אונדז'יי סקורא (Ondřej Sekora). בשנת תשמ"ג-1983 הופיעה מהדורה ה' מחודשת של הספר. צ'יבי, בתרגום אביגדור המאירי, בפרויקט בן-יהודה "צ'בי", הוצאת הקיבוץ המאוחד. פרטי הספר באתר ההוצאה ד. ל., מעט לעט | אביה של חנה, מעריב, 18 באוגוסט 1950 רונן דורפן, "צ'בי", בלוג "תופעת דורפן" (אורכב 04.10.2013 בארכיון Wayback Machine) באתר ספורט 5, 2008, פורסם במקור בישראל היום. עדי רובינשטיין, "יוזף "צ'יבי" בראון 1901–1943", אתר תרבות, 2013. בלוג, "האבא של המיתוסים", בלוג תפוז, 2011. רונן דורפן, צ'יבי, באתר ספורט 5, 2008
מרבד הקסמים

האם התכוונתם ל... מרבד קסמים – ידוע גם כשטיח מעופף. הוא חפץ המוזכר באגדות ובפולקלור ערבי, פרסי ורוסי. מרבד הקסמים – מבצע העלאתם של יהודי תימן לארץ ישראל ידוע גם בשם מבצע על כנפי נשרים מבצע מרבד קסמים (ארצות הברית) – מבצע שנערך לאחר סיום מלחמת העולם השנייה לשם החזרתם לארצם של למעלה משמונה מיליון אנשי הצבא ארצות הברית
חתול בשק

חתול בשק הייתה תוכנית רדיו לילדים ונוער ששודרה לאחר התוכנית לאם ולילד ברשת א' בשנים 1970–1986. במסגרתה שודרו תסכיתים וסיפורים בהמשכים, קטעי הומור ועוד. את התוכנית ייסדה וערכה דליה סיגן. במרוצת השנים ערכו את התוכנית אנשים נוספים, שבהם תמר ליבס ואריה אלדד. שם התוכנית נובע מהביטוי "לקנות חתול בשק" שפירושו לקבל משהו בלי לבחון אותו היטב קודם, ועל כן בלי לדעת מה טיבו. "עלילות שרלוק הולמס" "סכנה באנדימון" "באין משפחה" "גבעת ווטרשיפ" "הבית הקטן מאחורי הבית הגדול" "אברבנאל 0030" "מערת השד השחור" "חתולופון" - שיחות טלפון עם המאזינים בימי רביעי. "חתול שחור" - סדרת סיפורי מתח בסגנון אדגר אלן פו. "סכנה באנדימון" - סדרת תסכיתים מסוג מדע בדיוני של דני אלדר. הסדרה שודרה בהמשכים, כל פרק כ-10 דקות. כל פרק נפתח במילים: "סכנה באנדימון... סיפור שעוד יקרה... אולי! אתם צעירים מדי מכדי לזכור, אולי הוריכם זוכרים במעורפל, אבל אני זוכר… איך אפשר לשכוח מה שקרה אז, רחוק כל כך, לפני זמן רב כל כך… הדבר היה בשנת 2070, וזה קרה בכוכב שלא שמעתם עליו מעולם, שמו היה אנדימון!" אחת הפינות הזכורות והמשפיעות בתוכנית, ששמה היה "סטוץ", הייתה סדרה של תסכיתים קצרצרים, עשירים בהומור פרוע ואבסורדי בסגנון מונטי פייתון. התסכיתים נכתבו על ידי דויד גרוסמן ודני אלדר. בין הדמויות שכיכבו בפינה זו היו "שפיפון" הקוסם, שולייתו "אלפרד" (שפיפון היה מטיל עליו משימות מסוכנות בקריאה: "אלפרד לאימונים!"), המלך "מלכיפוך" ועוזרו "ואזיר" (מלכיפוך היה קורא לו: "וא-זיר יו-הו?" וואזיר הכנוע היה עונה "קראת לי מלכי?"). גרוסמן סיפר בריאיון לאלי אשד: יותר מכל אני גאה כיום בתסכיתי הסדרה "סטוץ", אותה כתבנו דני אלדר ואני. היו אלה תסכיתים קצרים בעלי הומור אבסורדי של משחקי לשון אודות דמויות קבועות שונות ומשונות, כמו מלך מגלומן (מלכיפוך) והיועץ שלו (וא-זיר). התסכיתים זכו לתהודה עצומה מצד קהל המאזינים, שהרבה להגיב עליהם ולהציע רעיונות. ההומור של "סטוץ" היה חדשני מסוגו באותה התקופה, ראשית שנות השמונים, ואני מאמין שהוא פתח את הדרך למה שארז טל ואברי גלעד עשו מאוחר יותר בתוכנית "מה יש" שלהם, שיש לראות בה מעין הרחבה ופיתוח של מה שנעשה ב"סטוץ". עד היום, כאשר אני הולך למילואים, אנשים מזכירים לי את "סטוץ" ומדקלמים קטעים ממנו. לפי זה אני יכול להעריך את גילם. — מה יש הקלטות מפינת סטוץ עם דויד גרוסמן ודני אלדר על תסכיתים ברדיו בישראל כאן מכריזים: פרס ליצירתיות ברדיו ע"ש דליה סיגן ז"ל, באתר כאן תכניות רדיו וטלוויזיה המוקדשות לשבוע שמירת הטבע, באתר מעריב, ‏9.2.1979 כל התכניות, באתר מעריב, ‏15.6.1978 שידורי ישראל, באתר דבר, ‏13.12.1973 מאמרו של אלי אשד באתר אימגו