laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מעלול

מעלוּל (בערבית: معلول) היה כפר ערבי במורדות הדרומיים של הגליל התחתון, על שלוחה מערבית של הרי נצרת, כ-6 ק"מ דרומית-מערבית לעיר נצרת. בכפר גרו ערבים נוצרים ומוסלמים. על פי סקר ארכאולוגי שבוצע באזור, התקיים יישוב באתר בתקופות הברונזה הקדומה והתיכונה, הברזל, הפרסית, ההלניסטית, הרומית והביזנטית. בקרבת היישוב הקדום נמצאה "כתובת שבת" שלדעת החוקרים ציינה את תחום השבת של היישוב הקדום או של תל שמרון הסמוך. בתחילת המאה ה-20 היו קרקעות הכפר בבעלות משפחת סורסוק, שישבה בביירות ותושבי הכפר חיו בכפר במעמד אריסים. בשנת 1921 רכשה חברת הכשרת היישוב את מרבית קרקעות הכפר (למעט כ-2,000 דונמים) מידי המשפחה. במפקד האוכלוסין המנדטורי של 1931 נמנו בכפר 390 תושבים: 228 מוסלמים ו- 162 נוצרים. בכפר נמנו 90 בתי מגורים. בסקר הכפרים המנדטורי משנת 1945 השתרע הכפר ושטחיו החקלאיים על פני 4,698 דונמים, מתוכם 2,719 דונמים בבעלות יהודית ו-30 דונמים היו שטחים ציבוריים. לפי הסקר נאמדה אוכלוסיית הכפר ב-690 תושבים: 490 מתוכם מוסלמים. במהלך מלחמת העצמאות, במסגרת מבצע דקל נגד צבא ההצלה, נכבש הכפר ב-15 ביולי 1948 על ידי כוח מחטיבת גולני. רוב בתי הכפר נהרסו ולאחר מכן עברו רבים מתושביו לנצרת וליפיע הסמוכות. כיום חלקים מהכפר מצויים בשטחים סגורים שמחזיק צה"ל וחלק מהכפר משמש כיער קק"ל הקרוי יער כפר החורש. באתר הכפר נותרו שתי כנסיות, שאחת מהן שופצה בשנת 2010 ומופעלת על ידי צאצאי בני הכפר. כמו כן נותרו בשטח שרידי מסגד, בתי הקברות המוסלמי והנוצרי, בורות מים ובתי מגורים. על חורבות בתי הקברות של הכפר הוקם בסיס של חיל האוויר. בעוד שהגישה לשתי הכנסיות והמסגד נותרה פתוחה, הכניסה לבתי הקברות נחסמה לאחר הקמת הבסיס. ביוני 2019 קיבלה סלוא סאלם קובטי, ילידת הכפר המתגוררת בכפר כנא, רשות לבקר שלוש פעמים בשנה בבית הקברות הנוצרי, בו קבורים אביה ובני משפחה נוספים, ולתחזק את הקברים בזמן הביקור. מדיה וקבצים בנושא מעלול בוויקישיתוף הכפר מעלול באתר Palestine Remembered עודה בשאראת, הליכה אל הכפר מעלול שבזיכרון ובדמיון, באתר הארץ, 4 באפריל 2010 הנדריק (אנו) ברון, ‏מעלול - דוח סופי, באתר "חדשות ארכיאולוגיות", 2004 מיכאל יעקובסון, "אנחנו לא מתכננים את הזכות, אלא את השיבה", באתר Xnet‏, 15 בדצמבר 2011 משה גלעד, שני מבנים סגורים ומבודדים בלב החורש. זה כל מה שנשאר מכפר מעלול, באתר הארץ, 17 באוגוסט 2022 נתונים מסקר הכפרים (1945), שהוצגו מחדש בספר Hadawi, Village statistics 1945, Classification of Land and Area Ownership in Palestine, Beirut, 1970, ומהספר נסרקו לאתר PalestineRemembered.com. כתובת "שבת" בתמרת באתר המכון לארכאולוגיה גלילית זאב ענר, סיפורי ערים, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2001, עמ' 145 ג'קי חורי, צה"ל יאפשר לתושבת כפר כנא לעלות לקבר אביה שבבסיס צבאי, לאחר מאבק של עשורים, באתר הארץ, 22 ביוני 2019
מסוע

מסוע, שרשרת הובלה או סרט נע הוא אמצעי לשינוע מטענים ולהסעת נוסעים. המסוע מורכב משתי גלגלות, עם לולאה רציפה המסתובבת סביבן. הגלגלות ממונעות ומגלגלות את הרצועה ואת החומר המונח עליו קדימה. מסועים משמשים רבות להעברה של חומר תעשייתי וחקלאי כגון תבואה, פחם ומחצבים. כמו כן, המסועים משמשים לפריקה עצמאית של מטוסי תובלה, ספינות משא וקרונות משא. מדרגות נעות ומדרכות נעות גם משתמשות בטכנולוגיה זו, כמו גם פסי ייצור. חנויות משתמשות לעיתים במסוע על מנת להניע מוצרים לקופה. בהשוואה למערכת המתוארת לעיל, מערכת הרצפה הנעה היא טכנולוגיה המשתמשת בלוחות על מנת להזיז משא על הרצפה. השוואה נוספת היא מערכת המסוע הגלגל המשתמשת בסדרה של ארגזים מסתובבים. המסוע הארוך בעולם ממוקם בסהרה המערבית. אורכו 100 ק"מ, ממכרות הפוספט (זרחה) של בו קרא עד לחוף הדרומי ללאיון. המסוע נחשב למערכת החוסכת בכוח אדם ומאפשרת לכבודה גדולה לנוע במהירות דרך תהליך. מסוע לכת (אנ') (כינויים נוספים: מדרכה נעה, דרכנוע) הוא מסוע המאפשר להתקדם למרחק גדול באופן מאוזן. נהוג להציב מסועים כאלה בתחנות רכבת, רכבת תחתית, נמלי תעופה או במקומות אחרים עם מסדרונות ארוכים והומי־אדם. מסועים אלה נועדו להקל על ההליכה למרחקים גדולים עבור אנשים בעלי לקות וכדי להנגיש אותה עבור מי שלקותו מפריעה לו ללכת. לרוב, המהירות של מסועים אלה היא שלושה קילומטר לשעה (מהירות של הליכה איטית) אולם ישנם מסועי הליכה בקצב הליכה רגיל (חמישה קמ"ש) קצב הליכה מאומצת (שבעה קמ"ש) או מהירים יותר, כמו זה שבתחנת מונפרנאס שבפריז, שמהירותו מגיעה עד לתשעה קמ"ש. מסילת כושר המונח התקני בעברית, על פי המילון למונחי התחבורה, של האקדמיה ללשון העברית הוא "מסוע לכת".
יפו-תל אביב: דור שני

יפו-תל אביב: דור שני הוא קיר-פסיפס מעשה ידי האמן דוד שריר משנת 1994, המוצג בכניסה למגדל שלום בתל אביב – המקום בו עמדה הגימנסיה העברית "הרצליה" עד שעברה לרחוב ז'בוטינסקי בשנת 1958. ממוקם למול הקיר שעליו פסיפס מעשה ידי האמן נחום גוטמן: הפסיפס לזכר הגימנסיה הרצליה. גם פסיפס זה, כמו הפסיפס שיצר גוטמן, מתאר את התפתחות העיר מנקודת מבטו של האמן, אולם בניגוד לפסיפס של גוטמן המציג כרונולוגיה היסטורית בצבעים שונים, פסיפס זה מציג זמן אחיד - את תל אביב הנבנית לאורך ההיסטוריה כמקשה רציפה אחת, כאשר היצירה מורכבת ממקטעים רבים המתארים את הווי החיים בעיר: החל מהווי החיים בעיר יפו (על הכנסיות והמסגדים שבה), המשך בבתים הקטנים של שכונת אחוזת בית (בתים חד-קומתיים), וכן בתי הסגנון האקלקטי של שכונת נחלת בנימין, בתי העיר הלבנה משנות ה-30 ושנות ה-40, ואירועים שונים בתל אביב כגון תהלוכת העדלאידע של העיר. שריר תיאר ביצירה את בני משפחתו (אביו של האמן הוא המודד המופיע ביצירה, ויתר בני המשפחה מופיעים בעיגול), וכן אישים ידועים כגון האמנים נחום גוטמן וראובן רובין. ביצירה מתוארים חי וצומח המאפיינים את העיר בראשיתה: שיירות גמלים, שיחי צבר, עצי דקל, דגים רבים בים (ובהם דג ענקי המזכיר את סיפור יונה הנביא). רקע הפסיפס הלבן מסמל את החולות שעליהם הוקמה העיר תל אביב. מוטיב נוסף החוזר לכל אורך הפסיפס הוא מוטיב הפיגומים, המסמל את בנייתה הבלתי נפסקת של העיר. בדומה ליצירתו של גוטמן, גם במרכז יצירה זו מתואר מבנה הגימנסיה העברית "הרצליה". גולשים בחוף תל אביב משפחתו של האמן מתוארת בעיגול שבמרכז היצירה הצייר נחום גוטמן ומבנה הגימנסיה הרצליה במרכז היצירה הבתים הראשונים מחוץ לחומות יפו הפסיפס לזכר הגימנסיה הרצליה מדיה וקבצים בנושא יפו-תל אביב: דור שני בוויקישיתוף תיאור היצירה תיאור הפסיפס(הקישור אינו פעיל) תצלום הפסיפס
יעל איכילוב

יעל איכילוב (נולדה ב-1968) היא סופרת ועורכת ישראלית. איכילוב נולדה בישראל וגדלה בגבעתיים. אמה הייתה אחות במקצועה, ואביה נפטר בהיותה בת שמונה. אחיה הבכור הוא האלוף במילואים ושר הביטחון יואב גלנט. איכילוב שירתה כקצינה בחיל הקשר. למדה לתואר ראשון בחוג לתורת הספרות הכללית, ובמקביל ללימודים ניהלה חנות של רשת סטימצקי. בשנים 1995–2003 עבדה כדוברת הוצאת "הספריה החדשה" בעריכת פרופ' מנחם פרי. היא לימדה דוברות, יח"צנות וספרות בחוג למו"לות בבית ברל, ובין השנים 2004–2006 כתבה ביקורות ספרות במוסף הספרים של עיתון "הארץ". כתבה טור הומוריסטי שבועי בעיתון "לאשה", והגישה מדי שבועיים פינה, בתוכנית הטלוויזיה "סיגליות" של סיגל שחמון, שבה המליצה על ספרים. נשואה לארז איכילוב (בנם של יהושע ואורית איכילוב ונכדו של משה איכילוב), עורך דין ואיש עסקים, ולהם שני ילדים. נסיך לבבות אדום (תל אביב, הספריה החדשה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1999) זמן פציעות (תל אביב, הספריה החדשה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2001) זמן פציעות תורגם לגרמנית: Frau mit Kind sucht Mann mit Hund : Roman / Deutsch von Stefan Siebers (Rowohlt Taschenbuch Verlag, 2004) רינה עושה דברים מעניינים (תל אביב, עם עובד, 2001) למי היא דומה? (תל אביב, עם עובד, 2003) עמליה רוצה חיה (תל אביב, עם עובד, 2014) עמליה מגדלת בצל לא רגיל (תל אביב, עם עובד, 2018) יעל איכילוב, דף שער בספרייה הלאומית יעל איכילוב, בלקסיקון הספרות העברית החדשה יעל איכילוב, ב"לקסיקון הקשרים לספרות ישראלית" יעל איכילוב, באתר המכון לתרגום ספרות עברית (באנגלית) רשימת הפרסומים של יעל איכילוב, בקטלוג הספרייה הלאומית רותי קדוש, אני לא שייכת לדור הזה של טוחנות הגברים, באתר nrg‏, 25 בפברואר 2002 יעל איכילוב, איך נראה עני, באתר ארגון לתת, 2005 יעל איכילוב, יעל איכילוב מסכמת שנה של דיאטה, באתר ynet, 28 במאי 2008 יעל איכילוב, יעל איכילוב נכנסת לכושר - ומתחשבנת עם המאמן, באתר ynet, 14 בינואר 2008 אלעד זרט, "אני ויואב מאוד שונים אבל גם מאוד דומים", באתר "ידיעות אחרונות", 7 בנובמבר 2018 יעל איכילוב, במיזם "סופרים קוראים" של המרכז לספריות וספרות בישראל
ז'ורז' סרה

ז'ורז'-פייר סֶרָה (בצרפתית: Georges-Pierre Seurat;‏ 2 בדצמבר 1859 – 29 במרץ 1891) היה צייר צרפתי. סרה נחשב לחלוץ בפיתוח הטכניקה המכונה "פוינטיליזם", שיטה של כיסוי התמונה בנקודות ("פואן" בצרפתית) ובכתמים מבודדים של צבע. תחת מכחולו של סרה מתאחדות הנקודות לנוף ולדמויות, וזאת ללא משיחת מכחול וללא כל קו. סרה הִרבה לרשום ופיתח סגנון רישום ייחודי בכתמי גיר קונטה על משטח נייר עבה ומחוספס, באופן שמנצל את בהירות הנייר ואת מרקמו כמקור אור וכאמצעי להשגת טקסטורה רישומית. סרה נחשב גם לאמן שהתחיל את הזרם הנאו-אימפרסיוניסטי בציורו יום ראשון אחר הצהריים על גדות האי לה גראנד ז'אט. ציור זה, שסרה שקד על הכנתו במשך שנתיים, וכן חייו ואמנותו של סרה, הונצחו במחזמר החדשני של סטיבן סונדהיים – "יום ראשון בפארק עם ג'ורג'" (1983), שהוצג בשפע הפקות ברחבי העולם. בין יצירותיו המפורסמות של סרה: מתרחצים באנייר – שגודלה העצום (2x3 מטרים) מותיר רושם רב. התמונה "לה גרנד ז'אט" (La grande jatte), הקרויה על שמו של אתר נופש לחוף נהר הסן. מדיה וקבצים בנושא ז'ורז' סרה בוויקישיתוף אור גראור, צהרי יום ראשון על האי גראנד ז'אט, באתר הארץ, 1 באפריל 2007 - זוכה תחרות הסיפור הקצר של "הארץ" לשנת 2007 ז'ורז' סרה, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ז'ורז' סרה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) הסבר על ה"דודל" (שרבוט גוגל) שפרסמה גוגל לציון יום הולדתו ה-162 של ז'ורז' סרה, באתר מנוע החיפוש "גוגל" (באנגלית) ז'ורז' פיר סרה (1859-1891), דף שער בספרייה הלאומית ז'ורז' סרה, באתר MusicBrainz (באנגלית) ז'ורז' סרה, באתר Discogs (באנגלית)
אטלנטיס החדשה

אטלנטיס החדשה (בלטינית: Nova Atlantis, באנגלית: New Atlantis) הוא ספר אוטופי מאת פרנסיס בייקון. הספר יצא בלטינית ב-1624 ובאנגלית ב-1627. העקרונות עליהם מבוססת החברה האידיאלית המוצגת בספר הם רציונליזם ופתיחות, צניעות ונדיבות הבאים לידי ביטוי במנוע הקדמה והאושר המרכזי של החברה: המדע האמפירי. בסיפור המסגרת של הספר נסחפת ספינה של מגלי ארצות אנגלים לאי סמוך לחופי פרו בשם "בנשלם". במהלך הספר מתגלה מבנה האי והמבנה החברה המאושרת והחופשית שחיה בו. במרכז האי ובמרכז חיי תושביו נמצא "בית שלמה", כעין אוניברסיטה המיועדת למחקר מדעי. לחוקרים האירופאים מסתבר שתושבי האי הצליחו ללמוד על העולם שמחוצה להם מבלי להוודע אליו. כך הם מודעים למשל לנצרות וליהדות ואף הפכו לנוצרים מתוך חקירה וחשיבה רציונלית. בייקון היה אחד המייסדים של החברה המלכותית שעקרונותיה דומים מאוד לעקרונות "בית שלמה", לאמור מחקר מדעי הנערך בפתיחות על ידי "אנשים חופשיים" (ג'נטלמנים) ושמהווה מנוע קדמה לחברה כולה. הספר השלישי ב"מסעי גוליבר" מתאר את "לפוטה", האי המעופף, המאוכלס במדענים שראשם בעננים המגרשים מתוכם מדענים שפיתחו דבר מה בעל שימוש מעשי. חלק זה הוא פרודיה הן על "אטלנטיס החדשה" והן על החברה המלכותית. הדמיון בין אטלנטיס החדשה לבין ספרות אגודת הסתרים "צלב הוורד" מרמזים על קשר בין פרנסיס בייקון לבין יוצר האגדה של כריסטיאן רוזנקרויץ, המדען הסודי המושך בחוטי הקיום. פרנסיס בייקון, אטלנטיס החדשה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תרגם: ישראל כהן, 1986 מדיה וקבצים בנושא אטלנטיס החדשה בוויקישיתוף פרנסיס בייקון, ‏אטלנטיס החדשה, בפרויקט גוטנברג (באנגלית) טקסט מלא (בלטינית) Steven Shapin and Simon Schaffer, Leviathan and the Air-Pump ISBN 0691083932 - ניתוח דמות הג'נטלמן בחברה המלכותית המדעית יוסף דן, אפוקליפסה אז ועכשיו, עמ' 178–225, הוצאת ידיעות אחרונות, 2000. פרנסיס ייטס- The Rosicrucian Enlightenment ,The Occult Philosophy in the Elizabethan Age pp. 203-205
חסידות בארנוב

חסידות בארנוב הייתה חסידות גליציאנית, ענף מחסידות דז'יקוב שמגזע חסידות רופשיץ. אבי החסידות היה רבי ישראל הורוביץ, בנו של רבי אליעזר מדז'יקוב, בנו של רבי נפתלי צבי הורוביץ. רבי ישראל נולד בשנת תקע"ד לרב אליעזר מדז'יקוב ולאמו בת הרב יחיאל מיכל רוזנפלד מראווה-רוסקה (דודו של רבי שלום רוזנפלד מקמינקא). היה חתנו של רבי דוד מזבלטוב ובזיווג שני של דודו רבי אברהם חיים מלינסק ובזיווג שלישי של הרב דוד לעזער מטרנוב. ילדיו נולדו לו מאשתו השנייה. כיהן ברבנות בארנוב שהייתה נחשבת לעיר של תלמידי חכמים. היה נוהג לומר בשבת פלפול לבחורים בעירו. היה דוחה את החסידים שהגיעו אליו. נפטר בא' בניסן תר"ל). חתנו היה רבי צבי הירש הלברשטאם מרודניק. בנו רבי אברהם שמחה נולד באלול תר"ו. נולד מברכתו של רבי צבי הירש מרימנוב. לאחר פטירת אביו מילא את מקומו. היה חתנו של הרב מרדכי צבי הירש וינברגר מדוקלה ובזיווג שני חתנו של הרב צבי הירש שטיין ממנה נולדו ילדיו. בשנת תרס"ט עלה לארץ ישראל והתגורר בירושלים. היה תלמידו של חבירו ובן דודו רבי נפתלי חיים מצפת-ירושלים (בנו של רבי מאיר מדז'יקוב). חיבר את הספר "חמרא טבא". בהיותו בירושלים רבים מחסידי העיר היו לחסידיו. רבי ישעיה אשר זליג מרגליות שהיה נער באותה תקופה, שימשו עד פטירתו והחזיקו לרבו הראשון. בספריו מביא רבי ישעיה אשר זליג דברי תורה רבים מרבי אברהם שמחה. נפטר בט"ו באדר א' תרע"ו ונקבר בהר הזיתים ליד רבי נפתלי חיים. חתנו היה רבי מרדכי מבערטש. בנו רבי יעקב יצחק מילא את מקומו. נולד בשנת תרכ"ד. נישא לבתו של דודו זקינו רבי ראובן מדמביץ ממנה נולדו ילדיו ובזיווג שני נישא לבתו של קרובו רבי צבי הירש מרוזבדוב. קיבל היתר הוראה מהרב דב בעריש רפפורט מראווה, ה"דרך המלך", ומרבי שמואל ענגיל מראדומישלה. לאחר שאביו עלה לישראל מילא את מקומו ברבנות. בסוף ימיו העביר את הרבנות לבנו רבי אביגדור ועבר לכהן בזוויכווסט. נפטר בכ"א בניסן תרצ"ד (בערך). חתנו היה קרובו, רבי ראובן (בן רבי מרדכי דוד) הרב הצעיר מאולינוב. רבי אביגדור נולד בערך בשנת תר"נ. החל לכהן ברבנות בארנוב בסוף ימיו של אביו. היה חתנו של קרובו רבי מאיר מלינסק. נרצח בשנת תש"ב עם כל משפחתו. ילדיו היו הרב חיים הרב הצעיר בבארנוב, חתן רבי נפתלי מנירבטור (נכד רבי שמואל מגורליץ) והרב ישראל יוסף חתנו של רבי נחום אפרים מטורנא. בנו השני של רבי אברהם שמחה, רבי אלתר אליעזר כיהן ברבנות ריגליץ. נולד בערך בשנת תר"ל. היה חתנו של רבי משה נכדו של "המאור ושמש". לאחר שאביו עלה לארץ ישראל, אחיו מילא את מקומו והוא עבר לריגליץ שם כיהן ברבנות. לאחר מכן כיהן ברבנות סטאשוב. נרצח בשואה ויום היאר צייט נקבע לכ"ט בחשוון תש"ג. חתניו היו רבי שלום מסקאהל, רבי ירוחם דוכנר מבריגל, רבי משה מפשצלוב (נכד רבי אברהם חיים מפלאנטש), הרב יואל הרשברג מקרקוב והרב חיים ריינמן מנארול. בנו הגדול של רבי אלתר היה רבי ישראל יוסף. נולד בערך בשנת תר"נ. היה חתנו של רבי יצחק מסטוטשין. כיהן ברבנות ריגליץ. נפטר בי"ז באב תשכ"ח. בנו השני רבי רפאל נולד בשנת תרנ"ו. נישא לבתו של קרובו רבי אלעזר ניסן מצפת. כיהן בבורו פארק כאדמו"ר מקולומייה. נפטר בי' בכסלו תשל"א.
טכנודע חדרה

"הטכנודע - מרכז לחינוך מדע וטכנולוגיה" (או "טכנודע דור ס"ת") הוא מרכז ייחודי לחינוך מדעי וטכנולוגי הנמצא בשכונת גבעת אולגה שבעיר חדרה. המרכז נוסד ב-1986 במסגרת פרויקט שיקום שכונות של הסוכנות היהודית וביוזמת אורי צאן כשלוחה של מוזיאון האם בטכניון. בשכונת גבעת אולגה. המרכז מציע מגוון פעילויות לכ-20,000 ילדים בשנה, שכוללות התנסות חוקרת במדעים וחוגי העשרה בתחומים כגון פיזיקה, ביולוגיה, רפואה, אלקטרוניקה, רובוטיקה, אווירונאוטיקה, אסטרונומיה, אופטיקה, מחשבים ומתמטיקה. הטכנודע משמש גם כמרכז אזורי לתלמידים מחוננים וכמרכז להכשרת מורים. בשנת 2006 נחנך קמפוס חדש, שכולל מעבדות מדעים, טכנולוגיה ומחשבים מתקדמות, מצפה כוכבים ופלנטריום. בסוף 2011 החלה בניה של אולם תצוגות גדול למרכז מדעי-טכנולוגי אינטראקטיבי. בשנת 2020 נחנך במקום מוזיאון לרפואה. מרים קוץ, שמש ים ומדעים, ידיעות אחרונות, 18 במרץ 2013 אתר הטכנודע מתוך כריכת הספר "היצרים להטו והצבי שאג" מאת אורי צאן
חיים מיכל

חיים (היימן) יוסף מיכל (בלועזית: Heimann Joseph Michael; כ' בניסן תקנ"ב, 12 באפריל 1792 – ט"ז בסיון תר"ו, 10 ביוני 1846) היה ביבליוגרף, ביבליופיל ואספן של כתבי יד עבריים. נולד בהמבורג, לר' יוסף. בילדותו למד אצל חותנו לעתיד הרב אלעזר לאזי מברלין בעל משנת דר' אליעזר, רבה של אה"ו. מגיל צעיר נהג לרכוש ספרים וכתבי יד וספרייתו הכילה כ-1300 כתבי יד וכ-6000 ספרים. מיכל ערך קטלוג של הספרים שבספרייתו שיצא לאחר פטירתו בשם אוצרות חיים. הוא נמנע מלפרסם אבל הרבה להתכתב עם חכמי דורו, למשל, יהודה ליב דוקעס, פרנץ דליטש, וולף היידנהיים, שלמה יהודה רפפורט, שמואל דוד לוצאטו, וילהלם גזניוס, הרב עקיבא איגר, יום-טוב ליפמן צונץ. אשתו נפטרה בשנת תקפ"ז (1827). ונישא שנית אשה מהמבורג. נפטר בפתאומית בשנת תר"ו (1846) ונקבר בגרינדל שבהמבורג (גר'). אוצרות חיים - רשימת ספריו, הודפס לאחר פטירתו על ידי משה שטיינשניידר בהמבורג, תר"ח; את ההקדמה לספר כתב יום-טוב ליפמן צונץ. אור החיים - לקסיקון רבני על חכמי ישראל וספריהם, פרנקפורט דמיין, 1891. משה מנדלסון, פני תבל, אמסטרדם, תרל"ב, באתר היברובוקס יחזקאל דוקקעס, חכמי א’ה’ו’, המבורג תרס"ח, עמ’ 116-117 נפתלי בן מנחם, "אור החיים" ו"אוצרות חיים", בתוך: אור החיים, מוסד הרב קוק, תשכ"ה איזידור זינגר, איזידור וורסו (Warsaw), ‏"חיים יוסף מיכל", במהדורת 1901–1906 של האנציקלופדיה היהודית (באנגלית) ספרו אור החיים, פראנקפורט, תרנ"א, במאגר הספרים הסרוקים של הספרייה הלאומית חיים בן יוסף מיכל (1792-1846), דף שער בספרייה הלאומית
משפחת דון יחיא

משפחת דון יחיא היא משפחה יהודית בלטביה ובליטא, ממנה יצאו רבנים, מלומדים ואנשי ציבור רבים. בידי המשפחה אילן יוחסין בן כאלף שנים. למרות שהאב המתועד הראשון שלה מיוחס על פי שם משפחתו לקהילות שו"ם, לדברי בני המשפחה - מוצא המשפחה מיהדות ספרד. ידוע על קשר משפחתי לרבי יצחק אברבנאל. אבי המשפחה היה רופא בחצר המלך, והוענק לו תואר הכבוד "דון". בעקבות גירוש ספרד עברו חלק מבני המשפחה לצפון אפריקה, ולמזרח אירופה, בעיקר ללטביה, ושם התפתחה שושלת רבנים בני המשפחה שכיהנו במשרות רבניות חשובות בערים ובקהילות שונות בלטביה ובליטא. רובם נמנו על חסידות חב"ד. רק ענף אחד שמר על השם המקורי "דון יחיא", והשאר הסבו את השם לשמות בעלי צליל רוסי - "דונחין" ו"דוניך" וכן "חרל"פ". The Book of Destiny (באנגלית)
מצודת ישו במומבסה

מצודת ישו (באנגלית: Fort Jesus; בפורטוגזית: Forte Jesus) היא מצודה פורטוגזית השוכנת בעיר מומבסה שבדרום-מזרח קניה. המצודה הוקמה בין השנים 1596-1593 בהוראת מלך פורטוגל פליפה הראשון, על חופו המערבי של האי מומבסה, במטרה להגן על הנמל הישן של העיר. בשנת 2011 הוכרזה המצודה כאתר מורשת עולמית בזכות היותה אחת הדוגמאות המרשימות והשמורות לאדריכלות הצבאית הפורטוגזית במאה ה-16. מומבסה נבזזה בידי הפורטוגזים בשנת 1500 והותקפה על ידיהם שוב ב-1528, אולם רק ב-1589 כבשו את העיר והפכו אותה למאחז צבאי ומסחרי לאורך הדרך הימית לדרום-מזרח אסיה. המצודה הוקמה בין השנים 1596-1593 לפי תוכניותיו של האדריכל האיטלקי ג'ובאני קאירטי (Giovanni Battista Cairati), שהתמחה באדריכלות צבאית ותכנן מספר מצודות עבור הפורטוגזים. עם זאת, קאירטי לא ביקר כלל במומבסה אלא שרטט את התוכניות ואלה נשלחו לאפריקה. עם השלמת המצודה היא הייתה למפקדה הפורטוגזית הראשית לאורך חופי מזרח אפריקה, והיא אוישה בחיל מצב בן כמאה חיילים. בין השנים 1639-1634, בעקבות מרד מקומי, חוזקו קירות המצודה היבשתיים שבין הבאסטיונים (curtain walls), הוגבהו שלושה מהבאסטיונים וחוזקו יסודות החומה הפונה אל הים. עוד נבנו רחבות תותחים חדשות בשניים מהבאסטיונים, הכניסה הראשית אל האתר חוזקה בשער נוסף, ונבנו צריחים בחומת הים. החל בשנת 1652 החלו העומאנים מתקיפים את המאחזים הפורטוגזים במזרח אפריקה. בשנת 1696 הטילו העומאנים מצור על מצודת ישו, ובסופו גורשו ממנה הפורטוגזים. העומאנים שיפצו את הנזקים שנגרמו למצודה במהלך המצור וערכו בה מספר שינויים. הפורטוגזים ניסו להשיב לעצמם את השליטה במצודה במספר הזדמנויות, והצליחו בכך לבסוף בשנת 1728, אולם למשך שנה ומחצה בלבד. בשנת 1895 הפכו הבריטים את המצודה לבית כלא, והיא שימשה בתפקיד זה עד 1958, עת הוכרזה כגן לאומי. שנתיים לאחר מכן האתר שופץ. מצודת ישו שוכנת בקצה הדרומי של העיר העתיקה במומבסה, על חופו המערבי של האי מומבסה. פתח המצודה פונה צפונה אל רחובה הראשי של העיר העתיקה. למצודה צורה כללית של גוף אדם, תוצר של השפעת התאוריות האדריכליות האנתרופומורפיות שפותחו במהלך הרנסאנס במאה ה-15, ובהשפעת מסדר הצלוב הפורטוגזי (Ordem Militar de Cristo), כאזכור לדמותו של ישו. המצודה נבנתה מאבן גיר, חול, חרסית וחלקי אלמוגים, וקירותיה טויחו באוכרה צהובה. המצודה ערוכה סביב חצר מרכזית שממנה בולטים ארבעה באסטיונים, ובצד הפונה אל הים הוקמה מרפסת מלבנית. שני הבאסטיונים המערביים, הפונים אל היבשה - סאו פיליפה (São Filipe) וסאו אלברטו (São Alberto) - משולשים בצורתם; בעוד ששני המזרחיים, הפונים אל הים - סאו מטיאש (São Matias) וסאו מטאוש (São Mateus) - רבועים. בעבר שכן גשר עץ מעל החפיר הצפוני ואיפשר את הכניסה אל המצודה, ולידו ניצב בית השער בן שתי הקומות (כיום החפיר סתום בעפר). שני שערים נוספים חיברו את המצודה אל חוף הים ושימשו כנתיב אספקת סחורה שהגיעה באוניות. מעבר משופע וגרם מדרגות חיברו שערים אלה אל החצר המרכזית. בצידה הדרומי ובצידה הצפוני של המצודה שכנו הקסרקטינים, ונחפרו בה באר ומאגר מים. עוד שכנו באתר קפלה, חדר משמר ומגורי המפקד. עובי קירות המצודה בצד היבשתי עמד על 4.27 מטרים וחפיר יבש בעומק של חמישה מטרים הקיף אותה משלושת צדדיה היבשתיים. גובה החומה מבסיס החפיר הגיע ל-17 מטרים. מדיה וקבצים בנושא מצודת ישו במומבסה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מצודת ישו במומבסה החומה בצד הפונה אל הים שער הכניסה אל המצודה. משמאל נראה הבאסטיון הצפון-מזרחי המעבר היורד מחצר המצודה אל חוף הים גריפיטי על אחד מקירות המצודה, מתוארך ל-1630
פנחס שרשבסקי

פנחס שֶרֶשֶבסקי (8 ביוני 1914 – 30 ביוני 1981) היה רופא ילדים ישראלי בכיר ומגיש פינה קבועה בתוכנית הרדיו "לעקרת הבית" ברשת ב' בהנחייתה של רבקה מיכאלי. ספרו "את וילדך" (1969) נחל הצלחה רבה בישראל וכונה "מורה הנבוכים של כל הורה". שרשבסקי נולד בשנת 1914 בעיירה פינסק שבפולין, לנחמן הירש שרשבסקי, סוחר יליד סלונים, ואתל (עטיל) לבית ווליניץ. הוא גדל בבירה ורשה, שם הכיר לראשונה את אשתו הלינה לבית גרינוולד, בתם של ישראל גרינוולד ושרה לבית מילר, אשר היו רופאי שיניים בוורשה. בשנת 1939 השלים את לימודי הרפואה בצרפת. ובזמן מלחמת העולם השנייה הגיע יחד עם אשתו למחנה עבודה יהודי באזור ארכנגלסק שבסיביר, שם הם שימשו כרופא ואחות המחנה. בהמשך התגייסו שניהם לצבא אנדרס ושירתו בבית חולים צבאי שטיפל בשבויי מלחמה. דרגתו של שרשבסקי בצבא הפולני הייתה קפיטן (סרן), והוא זכה בעיטור על שירותו. במהלך המלחמה נספו הוריו ושני אחיו, כמו גם הוריה ואחותה של הלינה אשתו. בסיום המלחמה הגיע שרשבסקי להלסינקי שבפינלנד, במסגרת הנספחות הפולנית למסחר. בשנת 1948 עבר לפריז, שם עסק ברפואה עד לעלייתו לישראל במאי 1950 באונייה "נגבה". בישראל עבד שרשבסקי כרופא ילדים בבית החולים הדסה בתל אביב עד הגיעו לדרג של רופא ראשי במחלקת הילדים שבניהולו של פרופ' נחום בוגר. בשנת 1960 נסע עם משפחתו לגאנה בשליחות ממשלת ישראל כעזרה רפואית מטעם המדינה. בגאנה שימש כמנהל מחלקת הילדים בבית החולים הראשי של העיר קומאסי עד שנת 1963, אז חזר לישראל והתמנה למנהל "בית אברהמס" ששימש כמרכז לאבחון וטיפול בילדים עם נכויות שונות. בסוף שנות השישים הפך שרשבסקי למגיש פינה קבועה בתוכנית הרדיו הפופולרית "לעקרת הבית" ששודרה ברשת ב' בהנחייתה של רבקה מיכאלי. במסגרת הפינה ענה שרשבסקי על שאלותיהם של הורים בנוגע לבריאות ילדיהם ונתן עצות לטיפול. הפופולריות הרבה לה זכתה הפינה הובילה להשתתפותו של שרשבסקי בתוכניות אירוח רבות בערבי שישי, והפינה אף זכתה לחיקוי פארודי של הגשש החיוור במערכון בשם "ד"ר ז'יוואגו". בשנת 1969 יצא לאור ספרו של שרשבסקי "את וילדך", כסיכום שיחותיו ברדיו. הספר זכה להצלחה רבה בצאתו וכונה "מורה הנבוכים של כל הורה". הספר זכה לכמה מהדורות נוספות, שהאחרונה שבהן (1995) עודכנה על ידי ד"ר שמעון ברק. שרשבסקי נפטר בשנת 1981, כשנה לאחר אשתו הלינה, כתוצאה מאירוע מוחי. הותיר אחריו שני ילדים. את וילדך: הטיפול בתינוק ובילד הבריא והחולה; ערכה: תמר קפלן, תל אביב: א. לוין-אפשטין, 1969. רופא ישראלי בגאנה, דבר, 30 במרץ 1962 ברוך תור-רז, הדרכה לאימהות, דבר, 4 באוגוסט 1969 פנחס שרשבסקי, את וילדך (תל אביב 1969).