laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
פול פאריי

פול פאריי (בצרפתית: Paul Paray; ‏24 במאי 1886 – 10 באוקטובר 1979) היה מנצח, נגן עוגב ומלחין צרפתי. פול פאריי נולד בלה טרפור, צרפת, לאב פסל ונגן עוגב בכנסיית סן ז'אק, וראש אגודת מוזיקאים חובבים. הוא הכניס את פול הצעיר לתזמורת האגודה כמתופף. בהמשך נסע פאריי לרואן ללמוד מוזיקה אל הנזירים בורז'ואה ובורבון, ונגינה בעוגב אצל הלינג. לימודים אלה הכינו אותו לכניסה לקונסרבטואר בפריז. בשנת 1911 זכה פול פאריי בפרס רומא על קנטטה יאניצה שלו. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס פול פאריי לצבא צרפת. בשנת 1914 היה שבוי מלחמה במחנה דרמשטדט, שם חיבר רביעיית מיתרים. אחרי המלחמה עבר פאריי מתזמורת לתזמורת בתפקיד מנהל מוזיקלי. בשנת 1922 חיבר פאריי את הבלט Adonis troublé ובשנת 1931 כתב מיסה ליובל ה-500 לשריפת ז'אן ד'ארק על המוקד, שבוצעה בהשמעת בכורה בקתדרלה ברואן. בשנת 1935 כתב את הסימפוניה הראשונה ב-דו מז'ור, ובשנת 1940 את הסימפוניה השנייה ב-לה מז'ור. פאריי ניצח לראשונה על הפילהרמונית של ניו יורק בשנת 1939. בשנת 1952 התמנה למנהל מוזיקלי של תזמורת דטרויט, שעליה המשיך לנצח עד 1963. בתקופתו גם הרבה להקליט עם התזמורת. מדיה וקבצים בנושא פול פאריי בוויקישיתוף פול פאריי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) פול פאריי, באתר AllMusic (באנגלית) פול פאריי, באתר MusicBrainz (באנגלית) פול פאריי, באתר Discogs (באנגלית) פול פאריי (1886-1979), דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מאה

האם התכוונתם ל... 100 – השנה ה-100 לפי ספירת הנוצרים 100 (מספר) – המספר הטבעי הבא אחרי 99 ולפני 101 100 (סדרת טלוויזיה) – סדרת דרמה ומדע בדיוני אמריקאית מאה (תקופה) – מושג המציין 100 שנים עוקבות מאה (שם משפחה) (אנ') כריסטוף מאה – זמר צרפתי מואה מעה
MVRDV

MVRDV הוא משרד אדריכלים ומתכנני ערים הולנדי שהוקם ב-1991 ושוכן ברוטרדאם. שם המשרד הוא שילוב ראשי התיבות של מקימיו ויני מאס (Winy Maas), יאקוב ואן רייס (Jacob van Rijs) ונטאלי דה פריס (Nathalie de Vries). מאס וואן רייס עבדו ביחד במשרד OMA, משרדו של האדריכל ההולנדי רם קולהאס. השלושה התפרסמו לראשונה בעקבות זכייה במקום הראשון בתחרות האדריכלית החשובה 2 Europan לשנת 1991. מאז זכו בתחרויות אדריכליות בינלאומיות רבות, ביניהן: תוכנית לקו המים ב-Bjørvika, אוסלו (2003), תוכנית אב לטיראנה, אלבניה (2008), מרכז העיר Gwanggyo בקוריאה הדרומית (2008) וגורד השחקים Rødovre בקופנהגן (2008). פרויקטים נודעים של MVRDV הם משרדי חברת VPRO בהילברסום שבהולנד (1993–1997), פרויקט Wozoco Housing באמסטרדם, הביתן ההולנדי בתערוכת אקספו 2000 בהאנובר ובניין מיראדור במדריד (2004). לרוב משייכים את MVRDV לזרם הפוסט מודרניזם באדריכלות בשל תפישת החלל של מבניהם וסגנון העיצוב שלהם. המשרד פרסם גם מספר ספרים יוצאי דופן מבחינה עיצובית הפורסים את משנתם האדריכלית והפילוסופית. AIA Honorary Fellow לשנת 2009 לויני מאס Marcus Prize לשנת 2005 NAi Prize לשנת 2002 Fritz Schumacher Prize לשנת 2000 Belmont Prize לשנת 1999 Merkelbach Award לשנת 1997 מדיה וקבצים בנושא MVRDV בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של MVRDV גלריית פרויקטים בניין מיראדור, מדריד כתבות מנור בראון, האדריכל ויני מאס כבש את העולם, ורוצה שכולו יהיה מעמד-ביניים, באתר Xnet‏, 3 ביוני 2017 נטע אחיטוב: המגדלים עוד לא הוקמו - וכבר אסון התאומים, 15.12.11, Xnet. שני רחל פומס, אחת מהאדריכליות הבכירות בעולם ביקרה בישראל. זה מה שיש לה לומר, באתר ynet, 17 בדצמבר 2022 זכייתו של משרד MVRDV ב-Europan 2 ופירוט אודות הצעתו ויני מאס מקבל חברות כבוד במוסד האמריקאי לאדריכלות המשרד זוכה בפרס מרכוס לשנת 2005 MVRDV זוכים בפרס איגוד האדריכלים ההולנדי לשנת 2002 פרסים בהם זכה משרד MVRDV ערך זה הוא קצרמר בנושא אדריכלות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רוברט בונזן

רוברט וילהלם אברהארד בונזן (גרמנית: Robert Wilhelm Eberhard Bunsen; ‏30 במרץ 1811, גטינגן - 16 באוגוסט 1899, היידלברג) היה כימאי גרמני. בונזן היה מהחלוצים בחקר הפליטה הספקטרוסקופית של גופים חמים בעזרתם גילה יחד עם גוסטב קירכהוף את היסודות צסיום (ב-1860) ורובידיום (ב-1861). כמו כן שיכלל את "מבער בונזן" הקרוי על שמו (אשר הומצא למעשה על ידי מייקל פאראדיי). בין תלמידיו שלושה חתני פרס נובל בהם פריץ הבר. בשנת 1860 זכה במדליית קופלי. בשנת 1877 היה לזוכה הראשון (יחד עם גוסטב קירכהוף) במדליית דייווי מטעם החברה המלכותית בלונדון. מדיה וקבצים בנושא רוברט בונזן בוויקישיתוף רוברט בונזן, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה רוברט וילהלם בונזן באתר מוזיאון המדע בירושלים אבי בליזובסקי, ‏200 שנה להולדתו של רוברט בונזן – האיש שבזכותו אנו יודעים ממה מורכבים הכוכבים הרחוקים, באתר "הידען", 31 במרץ 2011 הסבר על ה"דודל" (שרבוט גוגל) שפרסמה גוגל לציון יום הולדתו ה-200 של בונזן, באתר מנוע החיפוש "גוגל" (באנגלית), 31 במרץ 2011 רוברט בונזן, באתר "Find a Grave" (באנגלית) biography/Robert-Bunsen רוברט בונזן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא כימיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רבן גמליאל הרביעי

רבן גמליאל הרביעי היה נשיא הסנהדרין בדור השני לאמוראים בארץ ישראל. בנו של רבי יהודה נשיאה, ונינו של רבי יהודה הנשיא, עורך המשנה. לא נמסרו בשמו מאמרים בתלמוד הבבלי. התלמוד הירושלמי מספר עליו (לפי אהרן היימן): "ביקש רבן גמליאל בר רבי להנהיג את הדמאי בסוריה, ולא הניח לו רבי הושעיה." מכך שכמעט ולא הוזכר בתלמודים פעמים רבות כמו שהוזכרו אביו ובנו ניתן להעריך שתקופת כהונתו כנשיא הייתה קצרה. על כיסאו ישב בנו, רבי יהודה נשיאה השני, שהיה תלמידו של רבי יוחנן. הרב אהרן הימן, "רבן גמליאל הרביעי", תולדות תנאים ואמוראים, לונדון, תר"ע, חלק א, עמוד 320, באתר היברובוקס "רבן גמליאל הרביעי", במהדורת 1901–1906 של האנציקלופדיה היהודית (באנגלית) ‏ תלמוד ירושלמי, מסכת חלה, פרק ד', הלכה ד' אך ייתכן מאוד כי הכונה לרבן גמליאל ברבי. ערך זה הוא קצרמר בנושא רבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הקלות הבלתי-נסבלת של הקיום

הקלות הבלתי-נסבלת של הקיום (בצ'כית: Nesnesitelná lehkost bytí; בצרפתית: L'insoutenable légèreté de l'être) הוא רומן מאת מילן קונדרה שיצא בשנת 1984. העלילה מתרחשת החל מ־1968 בפראג, וממשיכה בז'נבה ובציריך שבשווייץ, ובמקומות נוספים בצ'כיה ובעולם. הרומן מתאר את קשיי החיים של העם הצ'כי ושל אינטלקטואלים בצ'כיה תחת השלטון הסובייטי, לפני ואחרי האביב של פראג והפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה, תוך השוואת חיים אלה לחייו יוצאי הדופן של גיבור הסיפור, טומאש, לקלות החיים ולאדישות של השווייצרים, ולחיי השמאל תומך הקומוניזם בצרפת. הספר דן גם בנושאים פילוסופיים, כגון עקרון החזרה הנצחית של ניטשה, "שאלת היש" של פרמנידס ומושג הקיטש. הדמויות העיקריות בספר הן: טומאש, מנתח בעל שם ומרבה נשים שאיבד קשר עם בנו ועם הוריו בעקבות גירושו מהמפלגה הקומוניסטית. מאמר שהוא כותב שמשווה בין תומכי הקומוניזם, שחלקם הביאו אסון על עמם מתוך תום לב, לאדיפוס המלך, וכתוצאה מכך מאבד את משרתו והופך להיות מנקה חלונות. דמויות חשובות נוספות (הרביעייה של קונדרה) הן תרזה, אשתו של טומאש, צעירה כפרית, חובבת ספרות בעלת היסטוריה משפחתית קשה. סבינה, המאהבת של טומאש, ציירת הסולדת מקיטש. המאהב השני של סבינה, פרנץ, פרופסור מז'נבה. הספר לא ראה אור בצ'כוסלובקיה, בשל האיסור על פרסום ספריו של קונדרה במדינה (המחבר כבר חי אז מספר שנים בצרפת, ואף נשללה אזרחותו הצ'כוסלובקית). הוא ראה אור לראשונה בתרגום לצרפתית - תרגום שהפך למהדורה הדפניטיבית של הטקסט, ושעל פיו תורגם לשפות נוספות. כשנה מאוחר יותר, בשנת 1985, נדפס בשפת המקור בהוצאת 68 Publishers (אנ') בטורונטו - בית הוצאה שייסד הסופר הצ'כוסלובקי הגולה יוזף שְׁקְבוֹרֶצקי (אנ') כדי לפרסם בו ספרות צ'כית של סופרים גולים בשפת המקור (זוהי המהדורה שעל פיה תורגם הרומן לעברית; ראו להלן). אחרי מהפכת הקטיפה החל בית ההוצאה הצ'כי "אטלנטיס" להוציא לאור את כתבי קונדרה, ובמסגרת זו ראה אור לראשונה בצ'כיה גם הרומן "הקלות הבלתי-נסבלת של הקיום", בשנת 2006. הספר תורגם לעברית על ידי רות בונדי, ויצא לאור בהוצאת זמורה ביתן בשנת 1985. בשנת 1988 עובד הרומן לסרט באותו השם. קונדרה עצמו טען כי הקשר בין רוח הסרט לרוח הרומן רופף, ובעקבות זאת הוא לא איפשר אדפטציות קולנועיות נוספות ליצירותיו. A Self-referential Paradox: Milan Kundera´s Unbearable Lightness of Being by Jan Čulík אריק גלסנר, הערה על הספר, באתר מבקר חופשי, 21 בינואר 2013 ביקורת ספרותית על הספר באתר סימניה הספר "הקלות הבלתי-נסבלת של הקיום", באתר "סימניה" הקלות הבלתי-נסבלת של הקיום, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
מערכת לא-טרנזיטיבית של משתנים מקריים

בתורת ההסתברות, קבוצה של n משתנים מקריים היא מערכת לא-טרנזיטיבית אם היא כוללת שרשרת של משתנים   X 0 , … , X n − 1 {\displaystyle \ X_{0},\dots ,X_{n-1}} כך ש-   P ( X i > X i + 1 ( mod n ) ) > 1 / 2 {\displaystyle \ P(X_{i}>X_{i+1{\pmod {n}}})>1/2} לכל i = 0 , … , n − 1 {\displaystyle i=0,\ldots ,n-1} , בדומה לדירוג המצבים המעגלי במשחק אבן נייר ומספריים. אומרים שמשתנה מקרי X עדיף על משתנה מקרי Y, אם הסיכוי לכך ש- X>Y הוא יותר מחצי. העובדה שקיימות מערכות לא-טרנזיטיביות של משתנים מקריים מדגימה שיחס העדיפות אינו טרנזיטיבי, בניגוד לתפיסה האינטואיטיבית המכתיבה שאם X עדיף על Y ו-Y עדיף על Z, אז יש לצפות גם לכך ש-X עדיף על Z. את העדר הטרנזיטיביות אפשר לנסח גם כך: לכל אחד מן המשתנים X בשרשרת, יש משתנה Y ש- X עדיף ממנו, ויש משתנה Z העדיף על X. כלומר, לא קיים משתנה בעל עדיפות גבוהה ביותר או נמוכה ביותר. את המשתנים המקריים אפשר לממש באמצעות קוביות משחק שהסיכוי שלהן ליפול על כל פאה הוא שישית. מערכת הקוביות של אפרון (שגילה הסטטיסטיקאי ברדלי אפרון) מורכבת מארבע קוביות באופן הבא: A: הערכים 4, 4, 4, 4, 0, 0 B: הערכים 3, 3, 3, 3, 3, 3 C: הערכים 2, 2, 2, 2, 6, 6 D: הערכים 5, 5, 5, 1, 1, 1 במערכת הזו A עדיף על B; B עדיף על C; C עדיף על D; ו- D עדיף על A - בכל מקרה, הסיכוי לערך גבוה יותר במשתנה העדיף הוא 2/3. לכן השרשרת A, B, C, D אינה טרנזיטיבית. הסיכוי ל- C>A הוא 5/9, ולכן גם השלשה A,B,C אינה טרנזיטיבית (הסיכוי ל- B>D ול- D>B הוא 1/2, כך שאף אחד משני משתנים אלה אינו עדיף על רעהו). נסמן   ϕ = 5 + 1 2 ≈ 1.618 {\displaystyle \ \phi ={\frac {{\sqrt {5}}+1}{2}}\approx 1.618} , יחס הזהב, ו-   ϕ ′ = ϕ − 1 ≈ 0.618 {\displaystyle \ \phi '=\phi -1\approx 0.618} . נגדיר משתנים X, Y, Z כך ש-X מקבל את הערכים 3,0 בסיכויים   ϕ ′ , 1 − ϕ ′ {\displaystyle \ \phi ',1-\phi '} , בהתאמה; Z מקבל את הערכים 1,4 באותם סיכויים, ואילו Y=2 קבוע. אז X עדיף על Y, העדיף על Z, וזה עדיף על X - כל העדיפויות בסיכוי   ϕ ′ > 1 2 {\displaystyle \ \phi '>{\frac {1}{2}}} . את עקרון העדיפות אפשר להדגים באמצעות משחק לשני שחקנים. השחקן הראשון בוחר קובייה ממערכת קוביות נתונה, והשחקן השני בוחר אחריו; אז מטילים שני השחקנים את הקוביות שלהם, והשחקן שקיבל תוצאה גבוהה יותר מנצח. אם מערכת הקוביות היא שרשרת לא-טרנזיטיבית, אז השחקן השני יכול להבטיח ניצחון בהסתברות גדולה מ-1/2, אף על פי שלראשון יש, לכאורה, היתרון שבזכות הבחירה. מדיה וקבצים בנושא מערכת לא-טרנזיטיבית של משתנים מקריים בוויקישיתוף
רומינה פאוור

רומינה פרנצ'סקה פאוור (באנגלית: Romina Francesca Power;‏ נולדה ב-2 באוקטובר 1951 בארצות הברית) היא זמרת ושחקנית איטלקייה, ילידת ארצות הברית. רומינה פאוור נולדה בלוס אנג'לס שבקליפורניה, בתם הבכורה של השחקן האמריקאי טיירון פאואר ואשתו השנייה השחקנית לינדה קריסטיאן (Linda Christian). אביה נפטר כשהייתה ילדה ואמה נישאה בשנית לאחר גירושיהם של הוריה, נדדה רומינה פאוור בכל רחבי אירופה יחד עם אחותה ואמה, בעיקר בספרד ובאיטליה, שם בילתה את רוב ילדותה. היא הופיעה במספר סרטים באיטלקית עוד מגיל 14. ב-1960, כאשר שיחקה בסרט, פגשה את בעלה לעתיד אל באנו. הם הפכו לצמד זמרים ידוע ופתחו בקריירה משותפת שנמשכה כ-30 שנה. שיריהם היו פופולריים בעיקר בגרמניה ובאיטליה, והם השתתפו בתחרויות בינלאומיות חשובות כגון פסטיבל סן רמו ותחרות האירוויזיון בשנים 1976 ("We'll Live It All Again") ו-1985 ("Magic Oh Magic"). בשנת 2021 לוהקה לתפקיד שטרם ידוע בסרטו של גיירמו דל טורו "סמטת הסיוטים". מדיה וקבצים בנושא רומינה פאוור בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של רומינה פאוור רומינה פאוור, ברשת החברתית אקס (טוויטר) רומינה פאוור, ברשת החברתית אינסטגרם רומינה פאוור, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) רומינה פאוור, באתר AllMovie (באנגלית) רומינה פאוור, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) רומינה פאוור, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) רומינה פאוור, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) רומינה פאוור, באתר ספוטיפיי רומינה פאוור, באתר Last.fm (באנגלית) רומינה פאוור, באתר AllMusic (באנגלית) רומינה פאוור, באתר MusicBrainz (באנגלית) רומינה פאוור, באתר Yandex.Music (ברוסית) רומינה פאוור, באתר Discogs (באנגלית) רומינה פאוור, באתר Songkick (באנגלית) רומינה פאוור, באתר Genius רומינה פאוור, באתר SecondHandSongs רומינה פאוור, באתר DNCI
מס ארגון

מס ארגון, דמי יצוג או דמי טיפול מקצועי-ארגוני הוא סכום המנוכה משכרם של עובדים שאינם חברים בארגון עובדים, ומועבר לארגון העובדים היציג, בהתאם להסכם קיבוצי, צו הרחבה, או חוזה עבודה שבהם נקבע ניכוי זה, או מכוח הסכמה בכתב של העובד. ההצדקה לניכוי דמי החבר היא חופש ההתארגנות. ההצדקה לניכוי דמי הטיפול הנגבים ממי שאינם חברים בארגון (להבדיל מדמי החבר), היא שארגון העובדים חותם על הסכמים קיבוציים עם המעסיקים (שמעניקים תוספות שכר, החזר הוצאות נסיעה, דמי הבראה, ביטחון תעסוקתי וכדומה) ומהם נהנים גם העובדים שאינם חברים באותו ארגון עובדים ולכן אינם משלמים לו דמי חבר. מצב זה בו העובד יכול ליהנות מתנאי ההסכם מבלי לשאת בעלות גיבושו נקרא בעיית הטרמפיסט. גובהו המרבי של מס ארגון נקבע בתקנות שהותקנו מכוח חוק הגנת השכר. נכון לשנת 2021, מס ארגון להסתדרות הכללית הוא בשיעור 0.75% מהשכר עד לתקרה שכר של 17,937 ש"ח לחודש, דהיינו ניכוי מרבי של 134.5 ש"ח בחודש. עובד החבר בארגון עובדים אחר כלשהו משלם דמי חבר לארגון זה, ולכן פטור מתשלום מס לארגון החתום על ההסכם הקיבוצי. רות בן-ישראל, "זכות היסוד לחופש התארגנות: הלגיטימיות של מימון תקציב ארגון העובדים מדמי טיפול המתקבלים מעובדים שאינם נמנים עם חבריו", ספר מנחם גולדברג, הוצאת סדן, 2001. מס ארגון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) דוגמת הסכם קיבוצי בעניין דמי חבר ודמי טיפול ארגוני מקצועי (הסכם של הסגל הבכיר בטכניון, מיום 25.12.2012, שמספרו 13/2013. זאת לפי סעיפים 25(א)(3) ו- (3ב) לחוק הגנת השכר, התשי"ח - 1958. תקנות הגנת השכר (מקסימום דמי טיפול מקצועי-ארגוני), תשמ"ח-1988, באתר נבו - המאגר המשפטי, ‏8 במרס 1988 דמי טיפול מקצועי-ארגוני (דמי ארגון) | מילון לתנאי עבודה - חילן, באתר www.hilan.co.il
דאגלס מקגרגור (פסיכולוג)

דאגלס מאריי מקגרגור (באנגלית: Douglas Murray McGregor; 1906 – 1 באוקטובר 1964) היה פסיכולוג אמריקני, שפיתח בשנות השישים של המאה ה-20 את אסכולת יחסי אנוש בניהול. נולד בדטרויט. סיים תואר שני (1944) ולאחר מכן דוקטורט (1955) בפסיכולוגיה באוניברסיטת הרווארד. כיהן כמרצה בחוג לניהול ב-MIT. בשנים 1948-1954 כיהן כנשיא הקולג' הפרטי אנטיוק באוהיו (שנקרא לאחר מותו על שמו, עד ששונה בשנת 2010). כן הרצה בבית הספר ההודי לניהול בכלכתה. ספרו הידוע ביותר, "The Human Side of Enterprise", יצא ב-1960. מקגרגור הבחין בין שני מודלים ליחסי עבודה, מבחינת הנהלת ארגון כלשהו: תאוריה X, לפיו מניחה ההנהלה לעובדי הארגון אינטרס כלכלי צר וכי מטרתם היא לעבוד כמה שפחות תמורת שכר כספי גבוה ככל הניתן. על פי גישה זו, על מנת לגרום לעובדים לעבוד ולהעלות את רווחי הארגון מהם יש להשתמש בהגברת הפיקוח על ידי נהלים והוראות רבים ככל הניתן, תוך הנחה כי על הממונה להכריח את עובדיו לעבוד בניגוד לנטייתם הטבעית, ותמורת תשלום כספי בלבד. הטענה היא שהעובד הוא מטבעו עצלן, חסר שאיפות, שונא אחריות, מעדיף להיות מונהג, ואינו באמת מעוניין להצליח לעבודתו, אלא רק לזכות בתגמול כספי. דגם זה מתאים בחלקו לאסכולת הניהול המדעי של פרדריק וינסלאו טיילור, שהייתה שלטת בתחילת המאה ה-20. תאוריה Y, לפיו מניחה ההנהלה כי לעובדי הארגון נטייה טבעית להשקעה בעבודתם וליצירת זהות ונאמנות לארגון, שכן יש להם אינטרסים החורגים מהאינטרס הכלכלי הצר. על פי גישה זו על מנת להעלות את רווחי הארגון מעובדיו, יש לעודדם לפתח תכונות כגון יצירתיות, דמיון בעבודה, דרך הרחבת תחום אחריותם והתייחסות פתוחה ומתחשבת בהם. גישה זו הושפעה מניסויי הות'ורן. על פי מקגרגור, המנהל צריך להחליט לפי איזו גישה הוא רוצה לעבוד איתה מול עובדיו ואיך הוא רואה בהם. תאוריה Y היא הדגם המביא לניצול מרבי של העובדים ולעליה ברווחי הארגון. ערך זה הוא קצרמר בנושא אמריקאים ובנושא פסיכולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
תוכנית בילטמור

תוכנית בילטמור היא תוכנית שהתקבלה במאי 1942 בוועידה של הארגונים הציוניים ביחס לעתיד פלשתינה-ארץ-ישראל. הוועידה, שאורגנה על ידי נשיא ארגון ציוני אמריקה, הרב אבא הלל סילבר, בשיתוף עם נשיא ההסתדרות הציונית העולמית, חיים ויצמן, ויו"ר הנהלת הסוכנות היהודית, דוד בן-גוריון, כונסה בהיעדר אפשרות לקיים את הקונגרס הציוני בתקופת מלחמת העולם השנייה, אולם נעשה מאמץ משמעותי לדמות אותה ככל האפשר לקונגרס, והשתתפו בה כ-600 צירים מ-18 מדינות. הוועידה התכנסה בין 9 במאי ל-11 במאי 1942 במלון בילטמור בניו יורק, ועל שמו נקראה התכנית. התוכנית שהתקבלה בוועידה כללה הצעת פתרון בת שלושה סעיפים לשאלת ארץ ישראל: פתיחת שערי הארץ לעלייה יהודית חופשית. מסירת הפיקוח על העלייה ועל פיתוח הארץ באזורים הבלתי מיושבים לסוכנות היהודית. דרישה להקמת "קהיליה יהודית" ("Jewish Commonwealth") ולמעשה, מדינה יהודית ריבונית בכל שטחה של ארץ ישראל (ללא חלוקה) שתשולב במערך הדמוקרטי שיכון בעולם עם תום המלחמה. ועידת בילטמור סימנה את פתיחת המאבק שהוביל בן-גוריון להקמת המדינה היהודית לאלתר, על רקע אכזבה בתנועה הציונית מהספר הלבן של 1939, שהשלים את הנסיגה ההדרגתית של בריטניה ממחויבותה לעקרון הבית הלאומי לעם היהודי בארץ ישראל. נוכח תלותה של בריטניה בסיוע האמריקני בזמן המלחמה, חשב בן-גוריון ב-1941 כי כל החלטה שתתקבל בעניין ארץ ישראל לאחר המלחמה תיעשה תוך מעורבות מכרעת של ארצות הברית, ולכן החל לחזק את קשריו עם המנהיגות הציונית שם, על מנת שזו תגביר את השפעתה על הממשל האמריקני כדי שיתמוך בתוכנית הציונית. לתוכנית קמו מתנגדים, הן מבין אלה שהאמינו בשלמות הארץ, הן מקרב אלה שתמכו ברעיון הדו-לאומיות - דהיינו, ארץ ישראל כמדינה אחת לשני עמים. בן-גוריון הוסיף לקדם את התוכנית שיזם, על אף התנגדות רבה גם במפלגתו, מפא"י. בין 15 באוקטובר ו-10 בנובמבר 1942, אישר הוועד הפועל הציוני המצומצם בירושלים, ברוב גדול, את עיקרי התוכנית, שהפכה למצע המדיני הרשמי של התנועה הציונית. בדצמבר 1944 אישרה את התוכנית אספת הנבחרים של יהודי ארץ ישראל. בדצמבר 1946 אישר הקונגרס הציוני ה-22 את תוכנית בילטמור. עם זאת, כבר ב-5 באוגוסט 1946 שלח בן-גוריון את ד"ר נחום גולדמן לארצות הברית עם הסכמה לחלוקת הארץ, דבר שהוביל לביטול תוכנית מוריסון-גריידי (שהוצגה ביולי 1946) על ידי טרומן וסלל את הדרך למשלחת אונסקו"פ שמונתה במאי 1947 ובעקיפין להחלטת האו"ם בכ"ט בנובמבר 1947. בפתח תקווה ובתל אביב-יפו רחוב על שם תוכנית בילטמור. דוד הלל שפירא, מפילנתרופיה לאקטיביזם, מוסד ביאליק, 2001. יהודה ואלך, אטלס כרטא לתולדות ארץ־ישראל מראשית ההתיישבות ועד קום המדינה, הוצאת כרטא ירושלים, 1972, עמ' 109. אושי דרמן, 70 שנה לכ"ט בנובמבר: הדמות הנשכחת שסללה את הדרך לשתי מדינות לשני עמים, באתר בית התפוצות, ‏29/11/2017
מצליף

מצליף (באנגלית: whip) הוא חבר פרלמנט שממונה על קיום המשמעת הסיעתית בהצבעות ועל גיוסם של חברי מפלגתו, על מנת שינכחו ויצביעו בהצבעות החשובות. כדי שלאכיפתו תהיה השפעה, משתמש המצליף באיומים ותמריצים כדי לקיים את המשמעת הסיעתית, כאשר הוא מגובה מצד הנהלת המפלגה. תפקיד המצליף קיים בדרך כלל רק במפלגות גדולות, וביתר המפלגות הוא נתון בדרך כלל בידי יושב הראש. המילה האנגלית whip (מילולית: שוט), המשמשת לציון בעל התפקיד הזה בפרלמנט הבריטי ובפרלמנטים דוברי אנגלית אחרים, הושאלה ממונח ציד זהה (לפעמים גם בצורה "whipper-in") המציין אדם שמונע מהכלבים המשתתפים בציד לנדוד ולהתרחק מן המטרה. בממלכה המאוחדת, המצליף הוא גם חבר בממשלת בריטניה. המצליף מעדכן את ראש הממשלה באופן קבוע לגבי מצב הסיעה. המצליף יכול לחלק שלושה סוגים של צווים פרלמנטרים לחברי פרלמנט, והפרתם עלולה להביא לסנקציות פרלמנטריות. הצו הראשון מפרט את מדיניות המפלגה ומודיע על קיום הצבעה מסוימת. צו זה אינו מחייב נוכחות או הצבעה. הסוג השני הוא צו המחייב להשתתף ולהצביע. לחבר פרלמנט אסור להפר את צו זה, אלא אם כן ניתן לו אישור מהמצליף. הסוג השלישי הקשוח ביותר הוא הוראה מפורשת להשתתף ולהצביע, אלא אם כן יש אישור מיוחד מהמצליף. הפרת הצו יכולה להביא לגירוש מהמפלגה. בפרלמנט האוסטרלי (כמו גם בפרלמנטים המקומיים) ישנם מצליפים בכל הסיעות, שנועדו להבטיח משמעת סיעתית, ולמלא פונקציות רחבות מטעם הנהגת המפלגות. שלא כמו במדינות אחרות, למצליף באוסטרליה אין תפקיד רשמי, ואין הם ממלאים תפקיד מאוד נרחב. המצליף מטעם המפלגה הליברלית מתמנה על ידי הנהגת המפלגה, בעוד המצליף של מפלגת הלייבור נבחר על ידי ועידה. בשתי המפלגות למצליף יש כשני סגנים. בקנדה, המצליף הוא חבר הסנאט הקנדי או בית הנבחרים של קנדה. תפקידו של המצליף חשוב במיוחד כאשר ישנה ממשלת מיעוט או אם לממשלה יש רוב קטן. תפקיד המצליף אינו נחשב לתפקיד ממשלתי, אך המצליף יכול לכהן גם כשר בלי תיק. הודו ירשה את תפקיד המצליף מהשלטון הבריטי מתקופת השלטון הקולוניאליסטי. כל מפלגה פוליטית גדולה ממנה לעצמה מצליף. המצליף אחראי על המשמעת הסיעתית, אך לרוב אינו יכול להכריע על הצבעות בבחירות לנשיאות המדינה. כל המפלגות בסנאט האירי ובדאל אירן ממנות לעצמן מצליף. לרוב המצליף של מפלגת השלטון נוכח גם בישיבות הממשלה. המצליפים של כל בית נפגשים מדי שבוע על מנת לתכנן את מצב ההצבעות לשבוע לאחר מכן. החל משנת 1998 המצליפים זכאים לשכר נוסף על השכר הפרלמנטרי שלהם. לרוב השכר תלוי בגדול המפלגה. השכר הגבוה ביותר ניתן בשנת 2011 על ידי מפלגת פיאנה פול. באותה השנה המצליף הרוויח כ-19,000 לירה שטרלינג. כמו הודו, גם ניו זילנד ירשה את התפקיד מתקופת השלטון הבריטי. כל המפלגות שלהן 4 נציגים ויותר בפרלמנט של ניו זילנד זכאיות למצליף אחד לפחות במפלגות שלהן 24 עד 44 נציגים, יש כשני מצליפים, כאשר אחד בכיר ואחד זוטר. למפלגות עם 45 נציגים ויותר, זכאיות לשני מצליפים זוטרים ואחד בכיר. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. ערך זה הוא קצרמר בנושא מדע המדינה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אלברכט מברנדנבורג

אלברכט מברנדנבורג (הוא אלברכט ממיינץ) (28 ביוני 1490 - 24 בספטמבר 1545) קרדינל והנסיך הבוחר של מיינץ משנת 1514 עד 1545, והארכיבישוף של מגדבורג משנת 1513 עד 1545. אלברכט נולד ליוהאן השני, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, מבית הוהנצולרן. בשנת 1499 התייתם, והוא ואחיו הגדול, יואכים הראשון, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, הפכו לנסיכי ברנדנבורג, אך רק אחיו זכה בתואר הנסיך הבוחר. את השכלתו רכש באוניברסיטת פרנקפורט דאודר. ב-1513 נתמנה לארכיבישוף במגדבורג, ונוסף על כך היה בישוף בהלברשטט, ולאחר מותו של הנסיך הבוחר אוריאל ממיינץ, נבחר ב-9 במרץ 1514 לארכיבישוף ולנסיך הבוחר של מיינץ, בהיותו בן 24. ב-1518 התמנה לחשמן (קרדינל). בחירתו לנסיך מיינץ חוללה תמורות כבירות בדברי ימי העולם. הכנסייה דרשה תשלום של 21,000 דוקטים בעבור הבחירה, אולם דרשה מכל מועמד להתחייב שיגרש את היהודים מנסיכותו, ובמילים אחרות - לאבד את הסיכוי לגבות את הכסף חזרה. כדי לפתור את הבעיה, התגייס הכומר הדומיניקני יוהאן טצל לגביית דמי "סליחה וכפרה" באמצעות מכירת שטרי מחילה (אינדולגנציות), מכירה שאושרה על ידי האפיפיור לאו העשירי ושנועדה רשמית לממן את בניית בזיליקת פטרוס הקדוש ברומא. כאמור הוטל עליהם להביא את מחצית הסכום לידי האפיפיור, והמחצית השנייה שימשה למימון חובותיו. מסע זה הוציא נזיר אוגוסטיני פשוט, בשם מרטין לותר משלוות נפשו (וזאת עוד ללא שידע את המטרה האמיתית של המסע), וגרם לו לפרסם את 95 התזות המפורסמות שלו על כותלי כנסיית ויטנברג, בו הוא מבקר את המדיניות ואת התאולוגיה של מכירת מחילה בכסף. בסופו של דבר, היהודים לא גורשו מהנסיכות, לאחר צו של הקיסר מקסימיליאן הראשון על פי שתדלנות של יוסף בן גרשון מרוסהיים. בשנת 1519 היה אלברכט אחד הגורמים החשובים לבחירת קרל החמישי לקיסר, והקיסר מינה אותו ב-1521, עם בואו לגרמניה, לקאנצלר. באספת הממלכה בוורמייזא הכריע אלברכט לטובת הקתולים, והיטה גם את לב הקיסר, למרות ידידותו של אלברכט עם אולריך פון הוטן, שלחץ עליו להפוך לפרוטסטנטי. אלברכט המשיך לפסוח על שתי הסעפים, אך לאחר מלחמת האיכרים (1525) התנער סופית מהתנועה הפרוטסטנטית. אלברכט היה ממקימי ברית נירנברג הקתולית ב-1538, שהוקמה ככוח נגד לברית שמלקלדן הפרוטסטנטית. מת ב-1545, מעט לפני פרוץ המלחמה השמלקלדית. בראשית דרכו, לא אהד אלברכט את היהודים, והסכים לגרש את כל היהודים מנסיכותו. הוא לא הסתפק בכך, אלא ניסה להשפיע על הנסיכויות השכנות שיעשו כמוהו. לאחר שנפגש עם יוסף לואנץ מרוסהיים נשתנתה דעתו על היהודים מן הקצה אל הקצה, ולא זו בלבד שלא גירש את היהודים, עוד הרשה להם לשוב למיינץ ולהקים קהילה, כמאה שנה לאחר שגורשו היהודים מכל תחומי הנסיכות בידי הנסיך הבוחר אדולף מנסאו. אלברכט מברנדנבורג, באתר "Find a Grave" (באנגלית) אלברכט מברנדנבורג, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
בניין בר סטרנס

בניין 383 מדיסון אוואניו (באנגלית: 383 Madison Avenue Building) הנמצא בשדרת מדיסון 383, בין רחוב 46 ורחוב 47, בעיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית ומשמש כבניין משרדים, היה, בעת הקמתו (בשנת 2001), המבנה ה-88 בגובהו בעולם. כיום משמש המבנה את חטיבת בנקאות ההשקעות של חברת ג'יי פי מורגן צ'ייס לאחר שרכשה את בנק ההשקעות בר סטרנס במשבר הכלכלי של 2008. חלקו התחתון של המבנה הוא בעל צורה מלבנית, מעליו מגדל בעל צורה מתומנת, ובראש המגדל כתר מזכוכית, המואר בלילה. גורדי שחקים בניו יורק מידע על המבנה באתר Wired New York דגל שם המבנה מידע על המבנה באתר Emporis.com
שרביטן מצוי

שרביטן מצוי (שם מדעי: Ephedra foeminea, שם נרדף: Ephedra campylopoda) הוא צמח מטפס הנפוץ בחורש הים תיכוני, ממערכת חשופי הזרע. כרוב חשופי הזרע, הצמח הוא דו ביתי חסר פירות ובמקומם יש לו אצטרובלים דו מיניים, המשמשים מאכל לציפורים. עליו של השרביטן המצוי מנוונים, וממוקמים כמעין נדן קרומי אדמדם על הגבעול, הירוק בכל ימות השנה. בארץ ישראל, השרביטן המצוי מטפס על גדרות פרדסים בשרון ועל עצים. הוא נפוץ באזורים הים תיכוניים, אם כי הוא מופיע גם בערוצי נחלים במדבר יהודה ואף יש פרט בודד בנגב ופרט בסיני. מדיה וקבצים בנושא שרביטן מצוי בוויקישיתוף שרביטן מצוי, באתר NCBI (באנגלית) שרביטן מצוי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) שרביטן מצוי, באתר צמח השדה שרביטן מצוי, באתר צמחיית ישראל וסביבתה שרביטן מצוי, באתר Tropicos (באנגלית) שרביטן מצוי, באתר GBIF (באנגלית) שרביטן מצוי, באתר The Plant List (באנגלית) שרביטן מצוי, באתר IPNI (באנגלית) שרביטן מצוי באתר הרשימה האדומה של IUCN ערך זה הוא קצרמר בנושא בוטניקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.