הפיכה עצמית

הפיכה עצמית (באנגלית: self-coup או autocoup; בספרדית: Autogolpe de Estado) או הפיכה מלמעלה הוא מונח המתאר תהליך של ביטול משטר דמוקרטי, בידי מנהיגי המדינה, שלא באמצעים אלימים. הפיכה עצמית מובלת לרוב בידי ראש מדינה או ממשלה שנבחרה כדין, שמגדילה את כוחה באמצעים חוקיים וחוקתיים, עד כדי הפיכת שיטת המשטר הקיימת לאנטי-דמוקרטית. לשם כך ראשי המדינה עשויים להשעות את כוחן של הרשות המחוקקת והרשות השופטת או לבטל את החוקה. הפיכה עצמית סותרת את התרבות הפוליטית במדינות דמוקרטיות ואת עקרון מעבר השלטון בדרכי שלום. אולם, בניגוד להפיכה "מלמטה", שאותה מבצעים גורמים חיצוניים (דוגמת הצבא או קבוצת מורדים), הפיכה עצמית מתבצעת "מלמעלה" על ידי גורמים בממשל. הפיכות עצמיות התרחשו פעמים רבות לאורך ההיסטוריה. הדוגמה הידועה ביותר התרחשה ב-2 בדצמבר 1851, עת פיזר לואי נפוליאון, נשיא צרפת, את האספה הלאומית של צרפת בניגוד לחוקה, מהלך שהוביל להקמת הקיסרות השנייה ולהכתרת נפוליאון כקיסר צרפת. הביטוי "Autogolpe" נטבע בשנת 1992 בעקבות ההפיכה העצמית בפרו, כאשר הנשיא אלברטו פוג'ימורי השעה באופן לא חוקי את בית הנבחרים ואת בית המשפט העליון, והעניק לעצמו סמכויות שלטוניות נוספות. עוד ניסיון להפיכה עצמית נעשה בפרו ב-2022 על ידי הנשיא פדרו קסטיו, שניסה לפזר את הקונגרס, ובסופו של דבר הודח ונעצר. על אף שלרוב נהוג לחשוב על הפיכה כתהליך חיצוני "מלמטה", הפיכות עצמיות "מלמעלה" חזרו לאורך ההיסטוריה, גם אם לרוב באופן סמוי מעין הציבור. חוקרים רבים עומדים על הקושי הגלום בזיוהוין של הפיכות עצמיות, שנובע בין היתר מכך שיוזמות ההפיכה הן הממשלות, ולפיכך גורמי הביטחון, הרגילים לציית להוראותיה, מתקשים לעמוד מולן. בשנת 2018, פרסם סטיבן לויצקי, מומחה לפוליטיקה השוואתית ולאמריקה הלטינית, יחד עם עמיתו בהרווארד דניאל זיבלט את הספר "איך דמוקרטיות מתות" (How Democracies Die). בספר זה נבחנים התנאים שיכולים להוביל דמוקרטיות להתמוטטות מבפנים בהפיכה עצמית, בשונה מהתמוטטות בעקבות אירועים חיצוניים, כמו הפיכות צבאיות או פלישות זרות. דיקטטורות מובהקות נעלמו מרוב מדינות העולם. הפיכות צבאיות והשתלטויות אלימות אחרות על השלטון הן דבר נדיר. ברוב המדינות מתקיימות בחירות סדירות. דמוקרטיות עדיין מתות, אך באמצעים שונים. מאז תום המלחמה הקרה, רוב התמוטטויות הדמוקרטיות לא נגרמו בידי גנרלים וחיילים, אלא בידי הממשלות הנבחרות עצמן. כמו צ'אווס בוונצואלה, מנהיגים נבחרים ערערו את המוסדות הדמוקרטיים בגאורגיה, הונגריה, ניקרגואה, פרו, הפיליפינים, פולין, רוסיה, סרי לנקה, טורקיה ואוקראינה. נסיגתן לאחור של דמוקרטיות מתחילה כיום בתיבת הקלפי. [...] מאחר שאין רגע יחיד – לא הפיכה, לא הכרזה על המשפט הצבאי ולא השעייה של החוקה – שבו המשטר 'חוצה את הקווים' בצורה ברורה לעבר דיקטטורה, דבר אינו מדליק את נורות האזהרה של החברה. התרעות על ניצול לרעה של השלטון עלולות להיתפס כהגזמות או קריאות 'זאב זאב'. עבור רבים, שחיקתה של הדמוקרטיה כמעט ואינה מובחנת. המקור באנגלית Military coups and other violent seizures of power are rare. Most countries hold regular elections. Democracies still die, but by different means. Since the end of the Cold War, most democratic breakdowns have been caused not by generals and soldiers but by elected governments themselves. Democratic backsliding today begins at the ballot box. [...] Because there is no single moment—no coup, declaration of martial law, or suspension of the constitution—in which the regime obviously “crosses the line” into dictatorship, nothing may set off society’s alarm bells. Those who denounce government abuse may be dismissed as exaggerating or crying wolf. Democracy’s erosion is, for many, almost imperceptible. — How Democracies Die p.13 בדומה לזאת, גם מדענית המדינה קים ליין שפלי בחנה את תנאי האפשרות להפיכות עצמיות במאה ה-21, דרך מחקר השוואתי בין מנהיגים של דמוקרטיות חלולות שונות (בעיקר ויקטור אורבן, ירוסלב קצ'ינסקי, ולדימיר פוטין, רג'פ טאיפ ארדואן, והוגו צ'אווס). שפלי טוענת שמדינות אלו אמצו אסטרטגיה של "רודנות בחסות החוק" (Autocratic Legalism), כלומר רודנות שעולה מהפיכה סמויה ואיטית, המבוססת על שינויים חוקיים וחוקתיים במדינה. הרודנים שלוקחים חוקות בשבי, מנצלים את מראית העין השטחית של הדמוקרטיה והחוקיות במדינות שלהם. הם משתמשים במנדט הדמוקרטי שניתן להם כדי להניע מהפכות משפטיות שמסירות את הבלמים שקיימים על הרשות המבצעת, מגבילות את האפשרות לאתגר את השלטון, ומערערות את המוסדות שמפקחים על השלטון וחיוניים לקיומה של מדינה דמוקרטית. מכיוון שהרודנים הללו משליטים את האמצעים הא־ליברלים שלהם בעזרת התמיכה האלקטורלית שזכו לה ומשתמשים בשיטות חוקיות או חוקתיות כדי להשיג את מטרותיהם, הם מצליחים להסתיר את קווי המתאר הרודניים שלהם בתוך המנעד הפלורליסטי של שבלונות החוק הלגיטימיות. — רודנות בחסות החוק, עמ' 8–9 צרפת (1794–1815, 1830–1958) צרפת: הנשיא נפוליאון השלישי (2 בדצמבר 1851) בולגריה בולגריה: אלכסנדר באטנברג, נסיך בולגריה (27 באפריל 1881) אורוגוואי אורוגוואי: הנשיא חואן לינדולפו קוסטאס (אנ') (10 בפברואר 1898) אורוגוואי אורוגוואי: הנשיא גבריאל טרה (אנ') (31 במרץ 1933) גרמניה הנאצית גרמניה: הקנצלר אדולף היטלר (23 במרץ 1933) – ראו גם: חוק ההסמכה אסטוניה אסטוניה: ראש הממשלה קונסטנטין פטס (12 במרץ 1934) אוסטריה אוסטריה: הקנצלר אנגלברט דולפוס (1 במאי 1933) לטביה לטביה: ראש הממשלה קרליס אולמאניס (15–16 במאי 1934) יוון יוון: ראש הממשלה יואניס מטאקסס (4 באוגוסט 1936) ברזיל ברזיל: הנשיא ז'טוליו ורגאס (10 בנובמבר 1937) פרגוואי פרגוואי: הנשיא היג'יניו מוריניגו (אנ') (30 בנובמבר 1940) רומניה רומניה: מיכאל הראשון, מלך רומניה (23 באוגוסט 1944) בוליביה בוליביה: הנשיא מאמרטו אורריולגויטיה (אנ') (16 במאי 1951) הפיליפינים הפיליפינים: הנשיא פרדיננד מרקוס (23 בספטמבר 1972) דרום קוריאה דרום קוריאה: הנשיא פאק צ'ונג-הי (17 באוקטובר 1972) אורוגוואי אורוגוואי: הנשיא חואן מריה בורדאברי (אנ') (27 ביוני 1973) הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין: ראש הממשלה חואה גוופנג (6 באוקטובר 1976) פרו פרו: הנשיא אלברטו פוג'ימורי (5 באפריל 1992) רוסיה (1991–1993) רוסיה: הנשיא בוריס ילצין (21 בספטמבר 1993) ונצואלה ונצואלה: הנשיא ניקולס מדורו (29 במרץ 2017) רוסיה רוסיה: הנשיא ולדימיר פוטין (4 ביולי 2020) אל סלוודור אל סלוודור: הנשיא נאיב בוקלה (1 במאי 2021) תוניסיה תוניסיה: הנשיא קייס סעיד (25 ביולי 2021) סודאן סודאן: יו"ר מועצת הריבונות עבד אל-פתאח אל-בורהאן (25 באוקטובר 2021) גואטמלה גואטמלה: הנשיא חורחה סראנו אליאס (אנ') (25 במאי - 5 ביוני 1993) אינדונזיה אינדונזיה: הנשיא עבד א-רחמן וחיד (1–25 ביולי 2001) מלזיה מלזיה: ראש הממשלה מהאטיר מוחמד (23 בפברואר - 1 במרץ 2020) ארצות הברית ארצות הברית: הנשיא דונלד טראמפ - ניסיון הפיכת תוצאות הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2020 וההסתערות על הקפיטול (6 בינואר 2021) פרו פרו: הנשיא פדרו קסטיו - ניסיון ההפיכה בפרו (7 בדצמבר 2022) קים ליין שפלי, רודנות בחסות החוק, מאנגלית: מיטל שרון, הוצאת תלם, תשפ"ג 2023 Kim Lane Scheppele. “Autocratic Legalism.” 85 University of Chicago Law Review 545-583 (2018) Fabio de Sa e Silva. Autocratic Legalism 2.0: Insights from a Global Collaborative Research Project Luttwak, Edward. Coup d'État: A Practical Handbook (London, Allen Lane, 1968; Revised Edition: Cambridge, MA, 1979; London, 1979; Sydney, 1979) ISBN 978-0713900675 Levitsky, Steven and Daniel Ziblatt. How Democracies Die. Crown. 2018 שחיקה דמוקרטית דמוקרטיה חלולה דמוקרטיה לא ליברלית ספין-דיקטטורים Cameron, Maxwell A. (ינו' 1998). "Self-Coups: Peru, Guatemala, and Russia". Journal of Democracy. Johns Hopkins University Press. 9 (1): 125–137. doi:10.1353/jod.1998.0003. {{cite journal}}: (עזרה) חאלד גנאים, מרדכי קרמניצר, עברות נגד המשטר מחקר מדיניות 70, ירושלים: המכון הישראלי לדמוקרטיה, כסלו תשס"ט דצמבר 2008, עמ' 96 URUGUAY UNDER A DICTATOR.; Senor Cuestas Executes a Coup d'Etat and Dissolves the Assembly., הניו יורק טיימס, ‏Feb. 11, 1898 The March Revolution in Uruguay 1933, onwar Germany 1933: From democracy to dictatorship, בית אנה פרנק Kurt Weyland, Assault on Democracy, עמ' 304 The Bolivian National Revolution 1952-1964 Declaration of Martial Law, Official Gazette David Pion-Berlin, Thomas Bruneau and Richard B. Goetze Jr, The Trump Self-Coup Attempt: Comparisons and Civil–Military Relations, 07 April 2022 נשיא פרו נעצר לאחר שהכריז על מצב חירום וניסה לפזר את הפרלמנט, באתר הארץ, 7 בדצמבר 2022