laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
שאנדור אינצה

שאנדור אינצה (במקור מור שטיין עד 1908, בהונגרית: Incze Sándor; קולוז'וואר, 10 באוגוסט 1889 – ניו יורק, 24 בינואר 1966) היה עורך עיתון, סופר ומורה יהודי-הונגרי. בין השנים 1910–1938 היה אינצה העורך והמייסד של השבועון "תיאטרון חיי" עם ז'ולט הרשאני. בשנים 1915–1920 עבד גם כתסריטאי. בשנת 1938 היגר לארצות הברית. הוא בעיקר לימד מאז 1945. על פי זיכרונותיו של אינצה משנות ה-30 של המאה ה-20, דודו הנריק שהיה מבקר תיאטרון מאוראדיה, ומאוחר יותר המורה הראשון לתיאטרון של תיאטרון הקומדיה של בודפשט, הכניס אותו לעולם התיאטרון. בשנת 1908 הוא ייסד את עיתון התיאטרון בעיר הולדתו יחד עם ז'ולט הרשאני. מבין ארבעת ילדי משפחת אינצה, שאנדור למד משפטים. כסטודנט למשפטים עבד כפקיד-רשם במשרד עורכי דין. באמצעות עמית עורך דין, שכתב בעצמו בעיתון קלוז'-נאפוקה, הוצג בפני העורך הראשי ככישרון צעיר. הוא התקבל לעיתון וכעבור חודש פרש לעיתון אחר ואז שוב לעיתון אחר כעבור חודש נוסף, תמורת שכר נוסף. זה האחרון פשט רגל ובגיל 19 החליט אינצה שמאחר ואין לו עבודה הוא "יקים עיתון" בעצמו. כיוון שהתיאטרון היה הדבר החשוב ביותר עבורו באותה תקופה בשל עיסוק ושכנוע של דודו הנריק, הוא הקים מגזין תיאטרון (הוא היה זקוק רק לבול הכנסה של 50 פילר, כלומר חצי פורינט, כדי לקבל רישיון). כבר בשנת 1910 ייסד מגזין תיאטרון שני, הפעם בבודפשט (היו שישה כאלה אז בבודפשט). גם כתב עת זה נוסד יחד עם חברו ללימודים הרשאני. בשנת 1912 שינה את שם המגזין ל"חיי תיאטרון" (Színházi Élet) ובחר לאחד מכתביו בחור בן 19 בפריז, יהודי-הונגרי גם הוא אלכסנדר קורדה שקיבל אחריות על מדור הקולנוע במגזין. במהלך מלחמת העולם הראשונה התגייס אינצה. הוא אמנם קיבל עזרה לפטור מהצבא, אך לא השתמש בעזרה זו. הוא הגיע ישר לחזית כקצין. ב-3 באפריל 1915, בכיבוש רכס קובינה נורה בראשו. הוא אושפז בבית חולים, החלים ושוחרר מהצבא. בתקופה זו תפס שאנדור קורדה את מקומו בתפעול המגזין יחד עם הרשאני. לאחר החלמתו ושחרורו חזר אינצה למערכת כעורך ראשי. המגזין זכה להצלחה עצומה. עם הזמן התרחב (למשל גיליון חג מולד ממוצע של 320 עמודים). אינצה שאף לשמור על האחדות הרעיונית כעורך ראשי, בעוד צוותים חיצוניים ופנימיים כתבו וייצרו את כתב העת תוך תשומת לב רבה שלו לפרטים. המגזין בתקופת הופעתו בהונגריה: "חיי התיאטרון" 1912–דצמבר 1938. מספר הגליונות: בערך 1,100 במשך 26 שנה. אורך גיליון היה בממוצע 150 עמודים. בשנת 1938 לא יכל להוציא יותר את כתב העת בשל החוקים האנטי-יהודיים. הוא החליט בגיל 51 להגר לארצות הברית, בעיקר בשל קשריו האישיים שם (חברים, קרובי משפחה) וגר בניו יורק עד מותו. גם בארצות הברית פרסם כמה מגזיני תיאטרון, אך פשט רגל. המגזין שלו – Stage – שיצא רק בשמונה גליונות, הוא מגזין שנחשב עדיין לאחד מכתבי העת האיכותיים ביותר בתולדות התיאטרון האמריקני[דרוש מקור]. הונגרים באמריקה (1923) חיי התיאטרון שלי (זכרונות, 1987) מיהו מי בספרות ההונגרית? לקסיקון ביוגרפי הונגרי ספריית שחקנים לקסיקון התיאטרון ההונגרי לקסיקון וביבליוגרפיה ספרותית של הונגרים במערב מדיה וקבצים בנושא שאנדור אינצה בוויקישיתוף A Belügyminisztérium 1908. évi 104187. sz. rendelete
מוואל

מַוַּאל (בערבית: مَوَّال) בתחום המוזיקה הערבית הוא סוגה מסורתית של זמרה המהווה קטע פתיחה לשיר גופו. המוואל מתאפיין בהגייה איטית ומתמשכת מן הרגיל של התנועות. כל מוואל נפתח בליאלי (ليالي), צורה ווקאלית אשר הזמר חוזר בה על המילים "יא ליל" או "יא עין". את המוואל שרים בערבית מדוברת ולא בערבית ספרותית. לסוגה זו קשרים היסטוריים לצורות של שירה ערבית ומוזיקה, והיא מאפשרת לזמר להדגים את מיומנותו באלתור על הסיפר והמלודיה. Galeet Dardashti, “Sing us a Mawwal”: The Politics of Culture-Brokering Palestinian Israeli Musicians, Bar-Ilan University, Min-Ad: Israel Studies in Musicology Online, Vol. 7 - 2008-2009 issue II (באנגלית) (ארכיון) ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ליאופולד נימירובסקי

ליאופולד נימירובסקי (בפולנית: Leopold Niemirowski‏; 1810 – 1883) היה צייר פולני אוטודידקט, הוגלה לסיביר בשל פעילותו המהפכנית. נימירובסקי למד משפטים באוניברסיטת וילנה. מאוחר יותר הוא נלחם במרד נובמבר עם כוחותיו של פיוטר ויסוקי, נפצע בקרב אוסטרולנקה וברח לגליציה, שם התגורר בלבוב. כשניסה לחזור לביתו הוא נעצר ונכלא בקייב. הוא קיבל חנינה בשנת 1836, אך המשיך בפעילות מהפכנית ונעצר באודסה בשל קשריו עם סיימון קונארסקי. בשנת 1839 הוא נידון למוות, אך העונש הומר לעשרים שנות עבודת פרך בסיביר. בתחילה הוא נשלח לטובולסק, אחר כך לאירקוטסק, שם עבד במכרות המלח. במהלך תקופה זו הוא עשה רישומים בהם הבחין מנהל העבודה במכרות המלח, שביקש ממנו להעביר שיעורים לילדיו. אמנותו משכה את תשומת ליבו של המושל הכללי וכתוצאה מכך בשנת 1844 הוא ליווה משלחת של האגודה הגאוגרפית הרוסית לקמצ'טקה. המשלחת ערכה מחקרים אנתרופולוגיים על יקוטים, קוריאקים וצ'וקצ'ים. בשנת 1856 רבים מרישומיו הועברו לאנגליה, שם הם הפכו לתחריטים והודפסו באלבום בשם "מסע למזרח סיביר", אך נימירובסקי לא זכה לראותו, בשל מעמדו כאסיר פוליטי. בשנת 1848, לאחר שובו לאירקוצק, הועברו חברי המחתרת של קונארסקי לטמבוב, ברוסיה האירופית. בשנת 1857 הוענק לו חנינה, אך הוא חזר להתגורר באירקוצק והמשיך בחקירותיו בסיביר הכפרית. הוא לימד גם רישום ועשה דיוקנאות של גולי פולין ורוסיה בולטים. הוא עזב את סיביר כדי לקיים תערוכות של עבודותיו בפריז (1867) ובוורשה (1870). חלק ניכר מעבודותיו המקוריות אבד במהלך שרפה בביתו בשנת 1877. בשנת 2010, לרגל 200 שנה להולדתו, התפרסמה מהדורה חדשה של אלבומו המעניקה לו קרדיט מלא. במקביל, נערכה תערוכה במוזיאון באירקוצק, עם עותקים מיצירותיו שהועברו על ידי משרד התרבות הפולני. אשה יקוטית סיביר בחורף ימת באיקל גבר צ'וקצי מדיה וקבצים בנושא ליאופולד נימירובסקי בוויקישיתוף Немировский, Леопольд, ИРКИПЕДИЯ - портал Иркутской области: знания и новости (ברוסית) "Peoples of Northeastern Siberia in the Works of Leopold Niemirowski" ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ליאופולד נימירובסקי".
דוד אנטול ברוצקוס

דוד אנטול בּרוּצקוּס (1910, סנקט פטרבורג – 28 באוקטובר 1999, ירושלים) היה אדריכל וצייר ישראלי. אנטול ברוצקוס נולד בשנת 1910 בסנקט פטרבורג, בירת האימפריה הרוסית, למשפחה יהודית ציונית. הוא היה בנו של בוריס דב ברוצקוס, כלכלן יהודי-רוסי נודע שהיה בהמשך פרופסור לכלכלה חקלאית באוניברסיטה העברית בירושלים. אחיו היה אליעזר ברוצקוס, מתכנן ערים חשוב בישראל. כן היה אנטול ברוצקוס אחיינו של יוליוס ברוצקוס, רופא, פוליטיקאי ופעיל ציוני. בשנת 1922 היגרה משפחתו לברלין, עקב גירוש האב בוריס ברוצקוס מרוסיה הסובייטית. את הכשרתו המקצועית רכש ברוצקוס בבית הספר הטכני הגבוה בברלין, שם למד גם בנוסף לימודי אמנות בבית הספר של יוהנס איטן. בשנת 1935 קיבל ברוצקוס את תואר האדריכל ועלה לארץ ישראל והתיישב בעיר ירושלים, בה התגורר ופעל עד למותו. בשנותיו הראשונות בארץ עבד ברוצקוס כשכיר במשרדים שונים, והחל משנת 1938 החל לפעול כאדריכל עצמאי. בראשית שנות ה-40 הועסק על ידי שלטונות המנדט הבריטי כמתכנן עבור הצבא הבריטי, ועם קום המדינה מונה לתפקיד מנהל הלשכה המחוזית לתכנון בירושלים. בשנת 1992 הוענק לברוצקוס פרס יקיר אגודת האדריכלים. היה נשוי לאיטה ברוצקוס, פסיכולוגית, ואב לקולין (אשתו הראשונה ואם ילדיו של המשורר והמתרגם אהרן שבתאי) ודפנה. בנק, רחוב שלמה המלך, ירושלים, 1938. מבני מגורים, רחוב לברט בשכונת רחביה, ירושלים, 1941. מבנה מגורים, רחוב אלי כהן 1 קטמון הישנה, ירושלים, 1952. הגמנסיה העברית, שכונת רחביה, 1947–1961. תוכניות אב בירושלים, 1971–1950. בית אבא אבן, הרצליה, 1962. בית התינוקות ויצו, שכונת בית הכרם, ירושלים, 1953. ביתני מעבדות למדעי הטבע, קמפוס גבעת רם, 1954–1955. מרכז רפואי למשפחה "הדסה הקטנה" שכונת קריית יובל, ירושלים, 1955. קמפוס הפקולטה לחקלאות, רחובות, 1955 - 1992. המרכז הרפואי ע"ש ברזילי, אשקלון, 1956–1992. המחלקה לפיזיקה, קמפוס גבעת רם, 1962. בנייני המשק, קמפוס גבעת רם, 1963. תיאטרון החאן הירושלמי, רחוב רמז, ירושלים, 1967. בית הספר לרוקחות, שיכוני סטודנטים, שיכוני רופאים ושיכוני אחיות, המרכז הרפואי של האוניברסיטה העברית הדסה עין כרם, 1968–1972. בניין המשביר לצרכן (ירושלים), כיכר הכשרת היישוב, ירושלים, 1969. האנדרטה לנעדרי הצוללת אח"י דקר, הר הרצל, ירושלים, 1969. המרכז הרפואי שערי צדק (בהשתתפות האדריכל יוסף שנברגר), 1974–1978. מרפאת קופ"ח, שכונת שיח' ג'ראח, ירושלים, 1982–1987. בניין מסחרי "חצר דוד המלך", רחוב המלך דוד, ירושלים, 1984. בניין מסחרי "ארלדן", רחוב הנביאים פינת מונבז, ירושלים, 1987. בניין מסחרי (קופת חולים מאוחדת), רחוב יפו, ירושלים, 1990. ערכים על מבנים ואתרים שתכנן דוד אנטול ברוצקוס פ. ברנדס, ת. בירון: דוד אנטול ברוצקוס - ארכיטקטורה, קטלוג לתערוכה בבית האמנים בירושלים, 1993. אקוורלים ובנייני אבן בירושלים, תל אביב: דביר, 1997. מיכאל יעקובסון: סקירה אדריכלית והיסטורית על האנדרטה לחללי צוללת דקר בהר הרצל באתר "חלון אחורי", 23 ביוני 2012 רעות ירניצקי ואלונה נצן־שיפטן, מודרניזם ירושלמי: יצירתו האדריכלית של דוד אנטול ברוצקוס, עיונים 28, 2017, הוצאת מכון בן-גוריון, אונ. בן-גוריון, עמ' 225 - 255 דוד אנטול ברוצקוס (1910-1999), דף שער בספרייה הלאומית אורנה קדוש, בא לי שכל העולם יידע את האמת על אבא שלי, באתר מעריב - כתבת ארכיון, ‏14 באפריל 2000
כינורות של תקווה

אוסף כינורות של תקווה הוא אוסף כלי מיתר פרטי שנאסף החל מסוף מלחמת העולם השנייה. כל כלי הנגינה היו שייכים ליהודים לפני או במהלך המלחמה. חלק מהכלים היו שייכים ליהודים שנרצחו בשואה. הכלים משמשים לחינוך ולהנצחת חייהם של אסירים במחנות ריכוז באמצעות קונצרטים, תערוכות ופרויקטים אחרים. האוסף נמצא בתל אביב-יפו בבעלות אמנון ואבשלום וינשטיין, אב ובנו, שניהם בוני כינורות. משפחתו של אמנון ויינשטיין נשארה באירופה ונספתה בשואה. קשר זה הביא את אמנון לאיתור כינורות של יהודים שלקחו אתם את כלי הנגינה למחנות הריכוז הנאציים. כינורות אלה, רובם כלים פשוטים ששימשו לנגינה בשמחות, סומנו במגן דוד על גב הכינור, ואמנון ויינשטיין הציב לעצמו כמשימה את תיקון הכינורות האלה והבאתם לנגינה בקונצרט סימפוני, שיסגור את חגיגות שנת ה-60 למדינת ישראל. הקונצרט, שכונה בשם "כינורות של תקווה", התקיים ב-24 בספטמבר 2008, וניגנו בו הסולן שלמה מינץ עם תזמורת סימפונט רעננה ותזמורת איסטנבול הטורקית. בעשור הראשון של שנות ה-2000 החל וויינשטיין להשתמש בכלי האוסף "כינורות של תקווה" ליזום קונצרטים בשילוב אירועים חינוכיים המלמדים על השואה. אתר האינטרנט הרשמי של כינורות של תקווה מוזיקה ושואה בעיקר מוזיקה, באתר web.archive.org, ‏19 בספטמבר 2009 Rabinovitch, Ari "Jerusalem concert features violins saved from Nazis", Reuters.com, 24.09.2008 Stephens, Thomas "Violins of Hope keep Holocaust memory alive", swissinfo.ch, 03.09.2010 "VoH - Madrid, January 27, 2011",youtube.com, 04.12.2011 "Amati Tefaf concert", amati-ensemble.nl, 24.03.2011 Garfield, Ken "Violins of Hope: Notes from the Holocaust", Charlotte Magazine, 20.02.2012
מעשר ראשון

המעשר הראשון הוא עשירית מיבול החקלאי – כולל ירק ופרי אילנות – שנשאר לאחר הפרשת התרומה, ומכאן שמו. התורה מצווה ליתן את המתנה לבן שבט לוי, אך בתקופת עזרא הסופר נקנסו הלוויים והועברה הנתינה אל הכהנים בלבד. בספר במדבר, פרק י"ח, פסוקים כ"א–כ"ד, נאמר: וְלִבְנֵי לֵוִי הִנֵּה נָתַתִּי כָּל-מַעֲשֵׂר בְּיִשְׂרָאֵל לְנַחֲלָה חֵלֶף עֲבֹדָתָם אֲשֶׁר-הֵם עֹבְדִים אֶת-עֲבֹדַת אֹהֶל מוֹעֵד... כִּי אֶת-מַעְשַׂר בְּנֵי-יִשְׂרָאֵל אֲשֶׁר יָרִימוּ לַ-ה' תְּרוּמָה נָתַתִּי לַלְוִיִּם לְנַחֲלָה... הפרשה זו ניתנת ללווים, משרתי עבודת הקודש, לאחר שהופרשה התרומה לכהן. ושיעורה עשירית מכל התוצרת, כל מין בפני עצמו שנאמר: "וכל מעשר הארץ מזרע הארץ מפרי העץ לה' הוא, קדש לה'". עוד נאמר: "ולבני לוי הנה נתתי כל מעשר בישראל לנחלה חלף עבדתם אשר הם עבדים את עבדת אהל מועד". וכן: "כי את מעשר בני ישראל אשר ירימו לה' תרומה, נתתי ללווים לנחלה". ערך מורחב – קנסו של עזרא בימי שיבת ציון מגלות בבל קנס עזרא הסופר את הלויים עקב אי-השתתפותם בעלייה לארץ ישראל. הקנס היה כי מתנת המעשר תועבר מן הלויים אל הכהנים. מהמקורות בתלמוד בבלי, מובא שעזרא הסופר הסתמך בהטלת הקנס על העובדה שגם הכהנים הם בני שבט לוי ונקראים כך בעשרים וארבעה מקומות בתנ"ך. גם כעשרה דורות אחרי תקופתו של עזרא הסופר נהגו להפריש מתנת מעשר אל הכהן. ערך מורחב – תרומת מעשר הלויים נדרשים להרים גם הם מהמעשר שהם מקבלים חלק לכהן, וחלק זה נקרא "תרומת מעשר": ”וְאֶל-הַלְוִיִּם תְּדַבֵּר וְאָמַרְתָּ אֲלֵהֶם כִּי-תִקְחוּ מֵאֵת בְּנֵי-יִשְׂרָאֵל אֶת-הַמַּעֲשֵׂר אֲשֶׁר נָתַתִּי לָכֶם מֵאִתָּם בְּנַחֲלַתְכֶם וַהֲרֵמֹתֶם מִמֶּנּוּ תְּרוּמַת ה' מַעֲשֵׂר מִן-הַמַּעֲשֵׂר ... כֵּן תָּרִימוּ גַם-אַתֶּם תְּרוּמַת ה' מִכֹּל מַעְשְׂרֹתֵיכֶם אֲשֶׁר תִּקְחוּ מֵאֵת בְּנֵי יִשְׂרָאֵל וּנְתַתֶּם מִמֶּנּוּ אֶת-תְּרוּמַת ה' לְאַהֲרֹן הַכֹּהֵן” (במדבר יח כה) המעשר הראשון אמנם ניתן ללויים אך הוא חולין גמור ומותר לכל אדם לאוכלו ברשות בעליו הלוי, אמנם חלק ה"מעשר מן המעשר" נחשב כ"קודש" ונקראת "תרומה" וכל דיני תרומה חלים עליו. המעשר ראשון, אינו בעל קדושה, ולכמה דעות מופרש רק באופן סמלי (הגדרת חלק מסוים של הפירות באמירתו שהוא מעשר – כלומר לקבוע מקומו בעת אמירת "סדר ההפרשה") ואינו ניתן ללוי, ולאחר סיום ההפרשה הוא נאכל עם שאר התוצרת לכל אדם, וזאת על פי הכלל ההלכתי המוציא מחבירו עליו הראיה, כלומר, על הלוי להביא הוכחות לכך שהוא אכן לוי - דבר שאינו מצוי בימינו. אמנם, רבים נוהגים גם כיום לתת מעשר ראשון ללוי על מנת שלא יהיה בדבר "גזל השבט" מבני לוי. נטל תרומת מעשר עובר לבעל הפירות והוא רשאי לאכלן לאחר שהופרשו מהן תרומת מעשר (מעשר מתוך המעשר = אחוז אחד מסך הפירות)[דרוש מקור]. יש חולקים באמרם שאין להסתמך על הכלל "המוציא מחבירו עליו הראייה", כי אין הלוי מצווה על לקיחת המעשר אלא בעליו מצווים לתתנו[דרוש מקור], ובאשר לחזקת ייחוסו של הלוי ישנם מעדיפים את הנתינה אל כהן מוחזק - שחזקתו כבן שבט לוי מבוססת יותר מאשר חזקתו של לוי שאינו כהן[דרוש מקור]. תרומות ומעשרות מעשר שני תרומת מעשר קטגוריה:מעשר ראשון, באתר ויקיטקסט תקנת בית דין בהסכמת בית דין של מעלה – פירוש רש"י לתלמוד בבלי, מסכת מכות, דף כ"ג, עמוד ב' תלמוד בבלי, מסכת יבמות, דף פ"ו, עמוד א'
רכס תת-מימי

רכס תת-מימי או רמה תת-מימית (באנגלית: Undersea mountain ranges) הוא רכס הרים או רמה המצויים לחלוטין מתחת לפני הים, ובמיוחד מתחת לפני השטח של אוקיינוס. חלק מרכסים נוצרים על פי רוב עקב פעילות טקטונית. דוגמה ידועה לרכס תת-מימי – הוא הרכס המרכז-אוקייני – אזור הררי תת-ימי, שבמרכזו מצוי בקע ממנו עולה מאגמה ויוצרת קרום אוקייני חדש. רכסים אחרים נוצרים עקב פעילות וולקנית תת-מימית. רכסים אלה מכונים הרי מצולה. רכס הרי המצולה הידוע ביותר הוא – הרכס המרכז-אטלנטי. התמוטטות רמה תת-מימית, או רכס תת-מימי יכול לגרום לצונאמי. • Martha Henriques, Beneath the frozen wastes of the Arctic, a three-way geopolitical tug-of-war is taking place over which country owns a ridge of undersea mountains. The winner will change maps forever, 23rd July 2020, BBC website • Greg Young, Plate Tectonics, P 11 טקטוניקת הלוחות באתר נשיונל ג'יאוגרפיק היווצרות רכסים תת-מימיים גורמי צונאמי
רמת מלטה

האם התכוונתם ל... אנטארקטיקה רמת מלטה (אנטארקטיקה) – רמה בהרי ויקטורי, באזור חוף בורכגרווינק בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה הים התיכון רמת מלטה (הים התיכון) – רמה תת-מימית במרכז הים התיכון, מדרום לאי סיציליה, בסמוך מצפון לאי מלטה
אבן צור (פירושונים)

האם התכוונתם ל... צור (סלע) – סוג של סלע משקע אישים ששמם אבן צור: אייל אבן צור – זמר, מלחין ומוזיקאי ישראלי דוד אבן צור – ראש עיריית קריית ים יחיאל אבן צור – כדורגלן עבר ישראלי יעקב אבן צור – רב, פוסק, מקובל, דרשן, משורר ופייטן, מגדולי חכמי מרוקו במאה ה-18 שחר אבן צור – זמר-יוצר ישראלי, המתופף של להקת הרוק מוניקה סקס צור בן צור
משה שכטר

משה שכטר (4 בפברואר 1934 – 22 בינואר 2015) היה בין השנים 1996–2003 ראש המועצה המקומית הראשון של מודיעין, ראש העירייה הראשון שלה, וראש העירייה הראשון של העיר המאוחדת מודיעין-מכבים-רעות. נולד בעיר צ'רנוביץ' בבוקובינה שהייתה אז תחת שליטת רומניה (כיום בשטח אוקראינה). בשנת 1941 כשהוא בן 7 בלבד הגרמנים הוליכו אותו ואת משפחתו במצעד המוות מצרנוביץ למחנות העבודה ליהודים בטרנסניסטריה. הוא שרד את השואה. ביולי 1950 בהיותו בגיל 16 עלה עם משפחתו, הוריו נפתלי וחנה שכטר ואחותו ציפורה לישראל. המשפחה התיישבה בגבעתיים שם התגוררה כבר אחותה של אימו. שכטר סיים לימודים בבית הספר מקס פיין. בין השנים 1953–1955 הוא שירת בצה"ל בחיל השריון. בשנת 1957 הוא נישא לשושנה פרסלר. בשנים 1961–1962 למד לימודים אקדמיים בתל אביב ובבית ברל. שכטר עבד במפעל מתכת והיה חבר בוועד העובדים במפעל. מונה לאחר מכן למזכיר ההסתדרות בגבעתיים. ב-1978 מונה לסגן ראש עיריית גבעתיים. בשנת 1993 לאחר פרישת ראש עיריית גבעתיים יצחק ירון, ביקש שכטר להתמודד על התפקיד מטעם המפלגה. אך במקומו נבחר להתמודד אפי שטנצלר, מה שהוביל לפרישתו ממועצת העיר. בדצמבר 1993 הונחה אבן הפינה להקמת העיר מודיעין. ביולי 1996 החל תהליך האכלוס של המקום. עם אירוע זה נבחר משה שכטר לתפקיד ראש המועצה המקומית, כראש המועצה הממונה. בנובמבר של שנת 1998 נערכו הבחירות הראשונות בעיר, בהן נבחר משה שכטר לכהן בשנית כראש המועצה המקומית. בדצמבר 2001 הוכרזה המועצה המקומית מודיעין כעיר, בתקופת כהונתו של שכטר. בשנת 2003 נעשה איחוד רשויות בין עיריית מודיעין לבין מועצת מכבים-רעות אל רשות אחת, מודיעין-מכבים-רעות, ובאותה שנה נערכו בשנית בחירות בעיר. שכטר התמודד בבחירות, אך נחל הפסד צורב כאשר רשימתו לא עברה את אחוז החסימה. הזוכה בבחירות היה משה ספקטור, שהחל לכהן כראש העיר בסוף שנת 2003. עיריית גבעתיים קראה כיכר (מעגל תנועה) על שמו בצומת הרחובות גולומב והכנסת ולידה שלט הנצחה לזכרו. עיריית מודיעין מכבים רעות קראה על שמו את הספרייה הציבורית המרכזית ברחוב עמק דותן 49. נפטר ב-22 בינואר 2015, כשבועיים לפני שמלאו לו 81 שנים. הותיר אחריו אישה שושנה, אחות במקצועה, שלושה ילדים. הובא למנוחות בבית העלמין במודיעין. שלט הנצחה בכיכר ע"ש משה שכטר בגבעתיים הספרייה הציבורית ע"ש משה שכטר ראש העיר הראשון של מודיעין מדיה וקבצים בנושא משה שכטר בוויקישיתוף אלי אלון, נפטר משה שכטר ראש העיר הראשון של מודיעין, באתר TheMarker‏, 24 בינואר 2015 (מאורכב בוייבאק מאשין) אתר "Billiongraves" חנן עזרן, אדם ועיר בלבו, שניה, ישראל: קוו ואדיס, 2008 מפגש אישי - שבתי בנדט משוחח עם משה שכטר, באתר "מודיעין TV" עיריית מודיעין מכבים רעות, באתר modiin.muni.il ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פיטיבייה

האם התכוונתם ל... פיטיבייה (עיר) – עיר בחבל סאנטר-עמק הלואר, שבצרפת מחנה המעבר פיטיבייה – מחנה מעבר אשר שימש במלחמת העולם השנייה לאיסוף יהודי צרפת לקראת שילוחם למחנה ההשמדה אושוויץ. המחנה היה ממוקם בשטח העיר פיטיבייה פיטיבייה (מאפה) – מאפה מפורסם שמקורו בעיר פיטיבייה
אפון

אפון (שם מדעי: Pisum) הוא סוג צמחים במשפחת הקטניות. מינים רבים מסוג אפון שויכו לסוג טופח כמו אפונה ריחנית. בשנת 2017 לפי שיטת המיון הנוכחית, הסוג אפון (Pisum) בוטל ואוחד עם הסוג טופח. שמם המדעי של ארבעת המינים של האפון שגדלים בישראל שונה. ולא רק זאת, לפי שיטת המיון הנוכחית, המינים אפון קיפח ואפון נמוך נחשבים לשמות נרדפים לאפון תרבותי ונכללים בו. ולפיכך בישראל וסביבתה 26 מינים של טופח. האפון גדל במקור בדרום-מערב אסיה ובצפון-מזרח אפריקה ומהווה יבול מזון אנושי מרכזי (ראו ערך אפונה ואפונה מפוצלת). מיני האפון משמשים כצמחי מזון על ידי הזחלים של מינים מסוימים של הפרפראים. לפרח האפון התרבותי יש חמישה גביעים (מחוברים), חמישה עלי כותרת, עשרה אבקנים (תשעה התמזגו בצינור ההאבקה ואבקן נפרד אחד) ועלה שחלה אחד, בעל גבעול קצר. מכיל בין סוג אחד לחמישה מינים, כתלות בפרשנות הטקסונומית; מאגר הנתוני הקטניות הבינלאומי (International Legume Database, ILDIS) סופר שלושה מינים, שבאחד מהם שלושה תת-מינים. Pisum fulvum – אפון מצוי Pisum sativum – אפונה (שם רשמי: אפון תרבותי) Pisum sativum subsp. elatius (syn. P. elatius, P. syriacum)‎ – אפון קיפח Pisum sativum subsp. humile – אפון נמוך Pisum sativum subsp. sativum – אפון התרבות Pisum abyssinicum ( שם נרדף: P sativum subsp. abyssinicum) מדיה וקבצים בנושא אפון בוויקישיתוף אפון, באתר ITIS (באנגלית) אפון, באתר NCBI (באנגלית) אפון, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) אפון, באתר Tropicos (באנגלית) אפון, באתר GBIF (באנגלית) אפון, באתר IPNI (באנגלית) Lathyrus oleraceus Lam, POWO plants of the World Online. Published on the Internet עותק בארכיון (ארכיון) סמדר צורי ואחרים, תשתית גנטית לשיפור עמידות ליובש באפונה, עמ' 11. ערך זה הוא קצרמר בנושא בוטניקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ארבעים השודדים

האם התכוונתם ל... עלי באבא וארבעים השודדים – סיפור עם מתוך סיפורי אלף לילה ולילה אלישע בנאי וארבעים השודדים – להקת רוק ישראלית בהובלת אלישע בנאי
Night Crawling

Night Crawling הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית מיילי סיירוס, בהשתתפות הזמר-יוצר בילי איידול, מתוך אלבום האולפן השביעי שלה, Plastic Hearts. השיר יצא לאור ב-27 בנובמבר 2020, על ידי חברת התקליטים RCA רקורדס, ביחד עם שאר שירי האלבום. השיר הגיע למקום ה-12 במצעד שירי הרוק. השיר נכתב על ידי מיילי סיירוס, בילי איידול, אלי טמפוסי, ראיין טדר ואנדרו ואט והופק על ידי וואט והאפי פרז. סיירוס דיברה על הדואט ואמרה כי: "אני ובילי [איידול] הכרנו. אני חושבת שהפעם הראשונה שאי פעם עשיתי משהו שקשור לבילי איידול הייתה בשנת 2013. צבעתי את השיער שלי בפלטינה וגילחתי את ראשי. נראיתי כמו בילי איידול [...] הוא היה השראה עבורי ועבור המוזיקה שלי." — סיירוס בריאיון "Night Crawling" נחשב בעיני מבקרים רבים לאחד השירים הטובים ביותר בשנת 2020. צוות הרולינג סטון דירגו את השיתופי הפעולה הפופ הטובים ביותר לשנת 2020, באומרם כי אחרי שנה שהייתה מסומנת בעיקר על ידי בידוד, הסגר עצמי ותחושות בדידות עקב מגפת הקורונה שהחלה בתחילת שנה שעברה, "מצאנו דרכים לשתף פעולה שהביאו לנו כמה ויברציות נהדרות ומצבי רוח לגיטימיים שיעבירו אותנו דרך 2020 .... אבל הדבר הכי חשוב הוא שגם למרות מגפת הקורונה והסגר המוזיקה הוכיחה שאנשים מכל מרחקי העולם יכולים למצוא שותפויות יצירתיות". השיר "Night Crawling" נכלל בדירוגם ונאמר כי "הדואט "Nightcrawling" של סיירוס ואיידול, במיוחד, הוא דואט מפתה, מלא בסינטים עסיסיים ותיפוף כוחני של לא אחר מאשר טיילור הוקינס של פו פייטרס". השיר זכה להצלחה מסחרית רבה, בעיקר במצעדי הבילבורד. הוא הגיע למקום ה-12 במצעד שירי הרוק, תוך שדורג במקום ה-29 במצעד השירים מתחת להוט 100. בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-8 מיליון השמעות. האודיו הרשמי של השיר פורסם ביוטיוב ב-27 בנובמבר 2020, תוך שהצליח לצבור למעלה מ-1.5 מיליון צפיות. מגזין רולינג סטון הכליל את השיר ברשימת שיתופי הפעולה הטובים ביותר בתחום הפופ לשנת 2020. סרטון השיר "Night Crawling" באתר יוטיוב מיילי סיירוס, בילי איידול, אלי טמפוסי, ראיין טדר, אנדרו ואט Miley Cyrus (Ft. Billy Idol) – Night Crawling (באנגלית), נבדק ב-2020-12-12 Miley Cyrus, Billboard Miley Cyrus (Ft. Billy Idol) – Night Crawling (באנגלית), נבדק ב-2020-12-12 Emily Blake,Rosalie Cabison,Tim Chan,Jon Dolan,Jon Freeman,Dewayne Gage,Samantha Hissong,Ethan Millman,Isabela Raygoza,Brittany Spanos, Emily Blake, Rosalie Cabison, Tim Chan, Jon Dolan, Year in Review: The Best Pop Collaborations of 2020, Rolling Stone, ‏2020-12-15 (באנגלית אמריקאית) Night Crawling (feat. Billy Idol), נבדק ב-2020-12-12 Miley Cyrus - Night Crawling (Audio) ft. Billy Idol
רכס קלאפ

האם התכוונתם ל... אנטארקטיקה רכס קלאפ (אנטארקטיקה) – רכס צר או מצוק צר בהרי ויקטורי, באזור חוף בורכגרווינק של ארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה אוסטרליה רכס קלאפ (אוסטרליה) – רכס צר או מצוק במדינת אוסטרליה המערבית שבאוסטרליה
הסליק בעין המפרץ

הסליק בעין המפרץ היה הסליק המרכזי של קיבוץ עין המפרץ. הסליק נבנה ב-שנות ה-40 תחת מבנה הקומונה ושימש את הקיבוץ עד מלחמת העצמאות. לאחר הקמת המדינה ננעל הסליק עד 1991 אז נפתח. עם תום מלחמת העולם הראשונה החל היישוב בארץ לאגור נשק לא חוקי (קנוי וגנוב) בסליקים ישוביים רבים (חלקם הגדול מאולתר) מתוך הבנה שהשלטון הבריטי לא תמיד ייתן מענה במקרים של סיכון ביטחוני. מגמה זו התחזקה ב-1925 כשארגון ההגנה הוקם והחל לבנות סליקים מרכזיים ברחבי הארץ. גם בקיבוץ עין המפרץ, שהוקם ב-1938, החל תהליך בניית סליקים ובמהלך שנות ה-40 הוקמו בה 7 סליקים כשהעיקרי ביניהם היה הסליק שנבנה תחת הקומונה. הקיבוץ שימש לוחמי פלמ"ח וההגנה כבסיס יציאה לפעולות שחרור חיפה, עכו והגליל המערבי והסליקים שימשו לשמירת הנשק שלהם. הסליק המרכזי של הקיבוץ נחפר ב-1945 מתחת למבנה קומונת החברים שהיה עשוי מעץ. לאחר הקמת הסליק נשרף המבנה וב-1947 נבנה במקום בית מלבנים אדומות. בבניית הסליק היו שותפים 3 מאנשי הביטחון של הקיבוץ, נגר, חשמלאי והנהג שהוביל את הנשק. כדי להסתיר את חפירת הסליק מפני אנשים אחרים נשלחו כל חברי הקיבוץ לטיול למצדה ובזמן היעדרותם הוכן הסליק וקירותיו בוטנו. גודלו היה כ-2.5 מטר על 2.5 מטר והכניסה אליו הוסוותה בתחתית ארון קיר לבגדים, שם הונח מכסה על הפתח ומתחתיו הוצב סולם לירידה. לאחר השלמתו שימש הסליק לאחסון הנשק והתחמושת של הקיבוץ ששימשו למטרות ביטחוניות ובמלחמת העצמאות. במהלך השבת השחורה ב-1946 ערך הצבא הבריטי חיפוש בקיבוץ ולא גילה אף אחד מהסליקים. עם תום המלחמה הוחזר הנשק לסליק והסליק ננעל. ששת בעלי הסוד סירבו לספר על מקומו עד שהאחרון מבין בעלי הסוד (נהג הטנדר) גילה ב-1991 את מיקום הסליק. עם פתיחת הסליק נתגלו בתוכו כלי נשק ותחמושת רבה אך בגלל חדירת לחות וחוסר אוורור החלידה תכולתו. פתיחת הסליק נעשתה בליווי חבלני המשטרה שאספו את כלי הנשק אך לאור מצבה הירוד של התחמושת החליטו החבלנים לא לפנותה והורו לנעול את הסליק שנשאר סגור מאז. לאחר תקופה החזירה המשטרה לקיבוץ את אחד המקלעים שנמצאו בסליק לצורך תצוגה. מבנה הקומונה שמעל לסליק הוגדר כאתר לשימור. מדיה וקבצים בנושא הסליק בעין המפרץ בוויקישיתוף אמציה רז, סליק עין המפרץ - חשיפה, סרטון באתר יוטיוב, 19 בפברואר 2013 סליקים נוספים היו תחת מקרר החלב ברפת א' ותחת הנגריה אנשי הביטחון: ישראל אמיר, אליעזר נשקס וזאב (ולוולה) גל נגר: אליעזר (לוייזק) ענבי חשמלאי: יצחק צימט הנהג: יצחק (איזק) ארצי כלי הנשק שנמצאו כללו תת-מקלעים ו-2 מקלעים