laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מחווה (אמנות)

המונח "הומאז'" מפנה לכאן. לערך העוסק בחלק מטקס שבועת האמונים, ראו הומגיום. באמנויות, מֶחְוָה, או הוֹמָאז' (מלועזית: Homage), היא מתן הוקרה ליצירה המקורית או ליוצרים המקוריים, בדרך כלל באמצעות הֶרְמֵזים בולטים בעלילה ביצירתו החדשה של האמן הצעיר, המביע את מחוותו לזכות אותו אמן ותיק. פעמים רבות, המחווה תעשה שימוש ברעיון או במוטיב המופיעים, ואף נודעים בהקשרם ליצירת המקור. מחווה מופיעה בציור, בקולנוע, בספרות, בשירה, במוזיקה ועוד. להבדיל מפלגיאט שבו ציטוט של רעיון של יוצר מסוים נעשה בהיחבא, ללא-מתן קרדיט, ליוצר המקורי, במחווה הציטוט נעשה בגלוי, תוך מתן קרדיט מפורש או משתמע ליוצר המקורי. הקונצ'רטו לפסנתר בדו מינור של בטהובן הוא כפי הנראה מחווה לקונצ'רטו מס' 24 באותו הסולם מאת מוצרט; החמישייה לפסנתר וכלי נשיפה של בטהובן גם היא מתכתבת עם החמישייה להרכב זהה מאת מוצרט. בדומה, השמינייה מאת שוברט היא מחווה לשביעייה של בטהובן. השיר Could it Be Magic של ברי מאנילו הוא מחווה לפרלוד בדו מינור (אופוס 28) של פרדריק שופן. בשיר משובצים קטעים מן הפרלוד. שמו של הספר "ציפר ובני מינו" מאת בני ציפר הוא ציטוט ומחווה לספר אישרווד ובני מינו מאת כריסטופר אישרווד, וגם נושא הספר ותוכנו מרמזים על ספרו של אישרווד. את חזונו בדבר חברה אוטופית תיאר פרדריק סקינר ברומן, "וולדן 2" ששמו מהווה מעין מחווה, רמיזה ליצירת המופת "וולדן" של הנרי דייוויד תורו. הֶרְמֵז – בלועזית: אלוז'יה מוטיב (ספרות ואמנות) קרדיט (יצירה) 70 Million by Hold Your Horses - וידאו קליפ שהוא מחווה לתולדות האמנות: זוכים בו להנפשה (לפי סדר הופעתם) הציורים: "הסעודה האחרונה" של לאונרדו דה וינצ'י, "הולדת ונוס" של סנדרו בוטיצ'לי, "שיעור האנטומיה של ד"ר טולפ" של רמברנדט, "נערה עם עגיל פנינה" של יאן ורמיר, דיוקן של הנרי השמיני של הנס הולביין, "רפסודת המדוזה" של תאודור ז'ריקו, "מות מארה" של ז'אק-לואי דויד, "בריאת האדם" מתקרת הקפלה הסיסטינית של מיכלאנג'לו, "בנו של האדם" של רנה מגריט, מופשט של פיט מונדריאן, דיוקן עצמי של פרידה קאלו, "דיוקן דורה מאר" של פבלו פיקאסו, "הצעקה" של אדוורד מונק, "דיוקן עצמי עם אוזן חבושה" ו"החמניות" של ואן גוך, "דיוקן מרילין מונרו" של אנדי וורהול, "גבריאל ד'אסטרה ואחותה" של מאסטר אסכולת פונטנבלו, "מריה וישו" של צ'ימבואה, שלומית עם ראש יוחנן המטביל של קאראווג'ו, "אולימפיה" של אדואר מאנה, "החירות מובילה את העם" של אז'ן דלקרואה, "דיוקן סילביה פון הרדן" של אוטו דיקס, "הנשיקה" של גוסטב קלימט, "הכלה" של מארק שאגאל, "לאס מנינאס" של דייגו ולסקס.
שבע בן בכרי

שֶׁבַע בֶּן בִּכְרִי, דמות מקראית, איש משבט בנימין שמרד בדוד המלך, וקרא לשבטי ישראל להינתק ממלכת דוד שנתמכה בידי שבט יהודה, וזאת לאחר שדוד שב לירושלים אחרי דיכוי מרד אבשלום (שמואל ב פרק כ). כינויו "בן בכרי" – רומז אולי לייחוסו לבכר, בנו של בנימין. בעקבות מרידתו, שלח דוד את עמשא בן יתר בראש צבא שבט יהודה, אך זה התמהמה במשימתו, ולכן נדרש דוד לקרוא את אבישי בן צרויה למשימה זו. בגבעון פגש בהם שר הצבא יואב בן צרויה, והוביל את הכוח לאבל בית מעכה, שם מצא שבע מקלט. אנשי יהודה צרו על העיר. כדי להימנע מהרס העיר, אישה חכמה אחת שכנעה את יושביה להרוג את שבע ולהשליך את ראשו מעבר לחומה. התושבים שוכנעו וביצעו את הנדרש ובכך הומת שבע והמצור הוסר. זהו אחד המקרים בתנ"ך בהם נעשה עונש מוות במורד במלכות. מרד שבע בן בכרי שבע בן בכרי, בספרייה היהודית המקוונת (באנגלית) שבע בן בכרי, דף שער בספרייה הלאומית שמואל ב', פרק כ'. ערך זה הוא קצרמר בנושא תנ"ך. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אדם (עיר)

אדם (למפת ירדן מוגדלת)   עמאן אירביד סלט ג'רש זרקא טפילה כרכ מידבא מעאן עקבה סוריה לבנון ע י ר א ק ערב הסעודית ישראל אדם (למפת ירדן רגילה)   עמאן אירביד סלט ג'רש זרקא טפילה כרכ מידבא מעאן עקבה סוריה לבנון ע י ר א ק ערב הסעודית ישראל אדם אָדָם היא עיר מקראית באזור בקעת הירדן. לפי השערות החוקרים, מיקומה מדרום לשפך נחל יבוק, כ־30 ק"מ מצפון ליריחו, סמוך לאזור בירדן הקרוי תל א-דאמיה, המצוי כקילומטר אחד ממזרח לגשר אדם. באזור זה נמצאו חרסים ושרידים מתקופת כיבוש הארץ, מהתקופה הרומית וכן מהתקופה הביזנטית. העיר נזכרה לראשונה במקרא כמקום הסמוך למעברות הירדן נקודת החצייה, שבה חצו שבטי ישראל את נהר הירדן בכניסתם לראשונה לארץ ישראל. לדעת גוטיין מזמור ע"ח בתהילים מזכיר עיר זו ולא בן אדם כדמות אלמונית : וַיִּטֹּשׁ, מִשְׁכַּן שִׁלוֹ; אֹהֶל, שִׁכֵּן בָּאָדָם. באזור זה, בין צרתן לסוכות, נאמר כי שלמה יצק את כלי הנחושת שנדרשו לבית המקדש. העיר אדם נזכרת ברשימת שישק בשם אדמה. נראה כי עושר העבר במתכות הנרמז גם משימושיו של שלמה, הוא כנראה הסיבה לכך ששישק הראשון סטה מנתיב כיבושיו בישראל ופנה לכבוש גם את אזור זה. כמו כן משערים כי בסביבת עיר זו נלכדו שניים משרי מדין על ידי בני שבט אפרים, שיישוביו בצפון-מזרח נחלתו היו קרובים לעיר זו, בעת מנוסתם מכוחותיו של גדעון בן יואש. בזיקה ליישוב הזה ולעובדה הנזכרת במקרא כי המלך שלמה יצק שם כלי נחושת למקדש הציע הארכאולוג רוני רייך כי מילים "נחשת אדם" הנזכרים בכתובת יהואש, אינן מכוונות לנחושת מאדום, או לנחושת אדומה, אלא למקום הזה. גשר אדם נקרא על שם יישוב זה. R. Reich, Edom or Adam, An Alternative Reading, Biblical Archaeology Review, 30/4 (2004), pp. 47-48 פנחס נאמן, אָדָם, אנציקלופדיה לגיאוגרפיה תלמודית, כרך א', עמוד 42, הוצאת יהושע צ'צ'יק, תל אביב תשל"ב, באתר אוצר החכמה ספר יהושע, פרק ג', פסוק ט"ז שלמה דב גויטיין, אדם העיר בספר תהילים?, ידיעות, גיליון י"ג, תש"ז עמ' 86–88. ספר מלכים א', פרק ז', פסוק מ"ו וכן ספר דברי הימים ב', פרק ד', פסוק י"ז אירועים היסטוריים בעמק יזרעאל בתקופת המקרא: מלחמת גדעון במדיינים, מנחם זהרוני
מחווה

האם התכוונתם ל... מחווה גופנית – העברה מודעת ורצונית של מסר באמצעות תנועה של הגוף. באמנות מחווה (אמנות) – באמנות: מתן הוקרה ליוצר, בדרך כלל באמצעות רמז ברור ליצירתו ביצירה של האמן המביע את המחווה. הרמז (וכן ארמז ואָלוּזְיָה) – רמיזה ביצירה כלשהי אל מקור אחר בספרות, בקולנוע, במוזיקה או בהיסטוריה.
פרנץ זונדהיימר

פרנץ זונדהיימר (בגרמנית: Franz Sondheimer;‏ 17 במאי 1926 – 11 בפברואר 1981) היה כימאי ישראלי-בריטי שזכה בפרס ישראל למדעים מדויקים לשנת 1960. זונדהיימר נולד בשטוטגרט שבגרמניה והיגר עם משפחתו לבריטניה בשנת 1937. בסיום לימודיו התיכוניים הוא החל בלימודי כימיה והשלים את לימודי הדוקטורט בשנת 1948 בקולג' המלכותי למדעים של לונדון. לאחר מכן הוא עבד כחוקר באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית (1949–1952) והתקבל לעבודה בחברת הפרמצבטיקה "Syntex" במקסיקו (1952–1956). בשנת 1956 מונה זונדהיימר לפרופסור וראש המחלקה לכימיה אורגנית במכון ויצמן למדע. הוא חי בישראל כשמונה שנים, במהלכן זכה בפרס ישראל על מחקריו בתחום הפיכתם של פחמימנים לבנזן. בשנת 1963 הוא שב לחיות באנגליה והחזיק בתפקידים באוניברסיטת קיימברידג' (1963–1967) ובקולג' של אוניברסיטת לונדון (1967–1981). במקביל לשהותו בישראל, בין השנים 1961–1963, היה זונדהיימר גם סגן נשיא חברת "Syntex". משנת 1967 היה חבר החברה המלכותית. בשנת 1981 נפטר זונדהיימר במהלך שהותו באוניברסיטת סטנפורד - ככל הנראה שם קץ לחייו. אחיו, ארנסט זונדהיימר, הוא פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת לונדון. קורות חייו באתר אוניברסיטת לונדון קולג' פרנץ זונדהיימר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) פרנץ זונדהיימר, באתר Answers.com (באנגלית)
איאן פרומן

איאן פרומן (6 במאי 1937 - 8 בספטמבר 2024) היה טניסאי ישראלי, יוזם הקמת המרכז לטניס בישראל, יושב ראש איגוד הטניס בישראל וחתן פרס ישראל בתחום הספורט. פרומן נולד ביוהנסבורג שבדרום אפריקה. הוא למד רפואת שיניים ועסק בתחום בדרום אפריקה ולאחר עלייתו לישראל, בשנת 1964. כתחביב הוא שיחק טניס והשתתף במהלך השנים, החל משנת 1950, במשחקי המכביה וכשחקן בטניס זוגות השתתף במשחקי גביע דייוויס. לאחר עלייתו ארצה היה חבר נבחרת ישראל בטניס והחל לאמן את נבחרות הנוער והנבחרות הבוגרות. בשנת 1976 יזם פרומן, לצד חמישה תורמים מארצות הברית, את רעיון הקמתו של מרכז טניס בישראל. ראש עיריית רמת השרון פסח בלקין נענה לפנייתו והמרכז הוקם בעיר והיווה את הבסיס להקמת 13 מרכזים דומים ברחבי הארץ. פרומן כיהן כיו"ר מרכזי הטניס במשך 21 שנים ותרם להקמתם והתפתחותם. לאחר פרישתו מהמרכז הוא מונה בו לנשיא כבוד. בשנים 2004–2005 היה פרומן יו"ר איגוד הטניס הישראלי. זוכה אות הנשיא להתנדבות, 1988 חתן פרס ישראל בתחום הספורט ותרבות הגוף, 1989 בשנת תשס"ד נמנה עם מדליקי המשואות בחגיגות הממלכתיות לציון יום העצמאות ביוני 2022, נערך לכבודו ערב גאלה בנוכחות טניסאים ואנשי ציבור, והוקרן סרט על פועלו איאן פרומן, באתר ה-ATP איאן פרומן, באתר ה-ITF סיפור הקמת מרכז הטניס בישראל (אורכב 10.10.2013 בארכיון Wayback Machine) באתר "ראשונים" של עיריית רמת השרון מרגש: טניסאי העבר הצדיעו לאיאן פרומן בן ה-85, באתר ynet, 29 ביוני 2022 ערך זה הוא קצרמר בנושא טניס. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
תוכנית אלפא

תוכנית "אלפא" הוא שמה של תוכנית להסדרת הסכסוך הישראלי-ערבי שיזמו שני פקידים בכירים מבריטניה ומארצות הברית ב-1955. ביסוד התוכנית עמד האינטרס הבריטי לקיים גשר יבשתי בין הממלכה הירדנית שהייתה בשליטתה לבין תעלת סואץ. זאת לנוכח "הסכם בסיס התעלה", שנחתם ב־1954 בין מצרים ובריטניה לפיו האחרונה תסיג את כוחותיה ותפנה את בסיסיה ממצרים עד ל-18 ביוני 1956. עיקרי התוכנית כללו נסיגה ישראלית מחלק משטחי הנגב מכיס פלוג'ה (קו קריית גת) ועד אילת, לקבל חלק מן הפליטים הפלסטינים חזרה לתחומה, ולשלם פיצויים לכל היתר; בתמורה לביטול החרם הערבי והכרת מדינות ערב בישראל. השטחים מהם נדרשה ישראל לסגת כללו שני משולשים גדולים בנגב (האחד מכיוון סיני, והשני מכיוון ירדן). שני המשולשים נפגשו בקודקוד משותף, שם תוכנן להיות מעבר ישראלי לנגב הדרומי ולאילת, כך שיתאפשר לה לשמור מעבר בין השטחים. בבריטניה אף נהגתה תוכנית לכפות את ההסדר על ישראל בכוח צבאי. התוכנית שהוצעה לישראל ולכמה ארצות ערביות נדחתה בסופו של דבר על ידי הצדדים: ראש הממשלה משה שרת דחה את התוכנית בתוקף בסרבו לכל שינוי בסטטוס קוו של גבולות המדינה. אך הלחץ הבריטי-אמריקאי והתקווה להסדרת הסכסוך עם מדינות ערב, הניעו אתו להסכים לשקול להביא את התוכנית לדיון בממשלה, ובתנאי שישראל תתקבל לנאט"ו. דרישתו נדחתה על הסף. ב־3 בנובמבר 1955 הוא סיים את תפקידו כראש ממשלה, שב למשרד החוץ והוחלף בידי דוד בן-גוריון. שבוע לאחר מכן, ב-10 בנובמבר 1955, נשא ראש ממשלת בריטניה אנטוני אידן את נאום גילדהול שקרא להסכם שלום בין ישראל למדינות ערב המבוסס על פשרת תוכנית אלפא. הוא הבטיח ערבויות לשני הצדדים אם יושג הסכם ואיים שהצד שיתנגד לו יאבד את אהדת בריטניה. ראש הממשלה דוד בן-גוריון ושר החוץ משה שרת שללו כל דרישה לנסיגה ישראלית ובריטניה ניסתה להשיג הסכמה בינלאומית למתווה שהוצע בנאום. הנאום זכה לאהדה בצד הערבי אך נדחה בידי נשיא מצרים - גמאל עבד אל נאצר. הוא לגלג על התוכנית באמרו: 'מה נעשה אם מישהו ישתין מהשטח המצרי לישראלי או להפך? זה יגרום לתקרית'. בראייה היסטורית הסתבר שלא היה כל סיכוי לתוכנית; באותה שנה התגבש "גוש המדינות הבלתי מזדהות" שהרכיב את "העולם השלישי", ונאצר - שהיה מהפעילים בגוש זה, ראה באימפריאליזם הבריטי, והאמריקאי בפרט, תופעה שלילית שאין לקבל. בשל כך שתיהן לא התאימו באותה עת למעמד המדינות המתווכות. פרסום עסקת הנשק הצ'כית-מצרית הביא לגניזתה הסופית של תוכנית אלפא. פחות משנה לאחר מכן, באוקטובר 1956, פעלו ישראל, בריטניה וצרפת במשותף נגד מצרים ב"מבצע קדש" ו"מבצע מוסקטר". פרשת בת גלים עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית העסק הביש ד"ר יצחק נוי בהרצאה "תוכנית ההתקפה של בריטניה"(הקישור אינו פעיל) זכי שלום, מסמך בריטי (דצמבר 1958) שופך אור על הסיבות לכשלון תכנית 'אלפא' (1956-1955) להסדר ישראלי-ערבי, עיונים בתקומת ישראל 3, 1993, עמ' 582-–586 הממלכה הירדנית הייתה בת חסות בריטית והפיקוד על הלגיון הירדני היה בריטי. יצחק נוי, "תוכנית ההתקפה של בריטניה", באתר ATARIM Tel-Aviv coastline, ב - YouTube, ‏25 לינואר 2021 א. שאנן, אידן מערבב צמר בכותנה, דבר, 18 בנובמבר 1955 א. שאנן, תגובת לונדון על נאום ד. בן גוריון בכנסת, דבר, 17 בנובמבר 1955 שרת: ישראל לא תוותר על שום שטח, דבר, 11 בנובמבר 1955 א. שאנן, אידן מבקש תמיכת ארה"ב בתכניתו, דבר, 13 בנובמבר 1955 א. שאנן, בריטניה מחדשת משלוח נשק חדיש למצרים, דבר, 15 בנובמבר 1955
מזאב

עמק מְזַאבּ (בערבית: مزاب) הוא אזור בצפון הסהרה השוכן בתחומי מחוז גרדאיה, כ-600 ק"מ דרומית לעיר אלג'יר באלג'יריה. העמק שוכן ברמה עשויה אבן גיר בסביבתו של ואדי מזאב, ובזכות האדריכלות והמסורת התרבותית יוצאות הדופן שלו, הוא מוכר כאתר מורשת עולמית מאז שנת 1982. העמק יושב כבר בתקופת האבן החדשה ושרידי מבנים המעידים על כך נמצאו ברחבי האזור. במאה ה-9 מצאו בו שבטי נוודים ברברים מקלט מפני הח'וארג'. שבטים אלה הידועים כיום כמוזאבים (بني مزاب) דוברים ניב ברברי הקרוי טומזאבט, ומאז המאה ה-11 לערך הם שייכים לכת האיבאדיה. באותה עת החל יישובו של העמק ביישובי קבע והבתים המוקדמים ביותר באזור הם מתקופה זו. במאה ה-18 היה עמק מזאב לנקודה חשובה לאורך דרכי המסחר בסהרה. ב-29 באפריל 1853 ניסחו תושבי המקום הסכם עם הצרפתים לפיו תישמר האוטונומיה של האזור, אך לאחר מרד הוא סופח לאלג'יריה הצרפתית באופן סופי ב-1 בנובמבר 1882. האוכלוסייה מתרכזת בקבוצה של חמישה כפרים מבוצרים, או קסר, המשתרעים על שטח של כ-75 קמ"ר והמכונים "פנטאפוליס" ("חמש ערים") - היישוב המרכזי גרדאיה (Ghardaïa), בני אישגון (Beni-Isguen), מליקה (Mélika), בו נורה (Bou Noura) ואלאטאף (El-Ateuf). כל אחד מהיישובים נבנה לפי עקרונות אדריכליים קבועים, והוקף בחומה. במרכזו של היישוב ניצב מסגד הבנוי כמצודה והמינרט שלו שימש כמגדל תצפית ושמירה. במסגד שכנו גם ארסנל נשק ומאגר תבואה, והוא הוקם כמעוז אחרון במקרה של מצור. כל בתי היישוב הוקמו במעגלים סביב המסגד, על חלקות שוות בגודלן, אשר ייצגו עקרונות של שוויון חברתי. מחוץ לחומת היישוב שוכן בית הקברות שבו מצבות אחידות למעט אלה המסמנות את קבריהם של חכמים. בעונות הקיץ נהגו המוזאבים להגר לערי קיץ שהוקמו סביב מטעי דקלים, ומנהג זה נהג ברציפות עד המאה ה-20. חמשת היישובים מאוגדים, יחד עם שלושה יישובים נוספים - בריאן (Berrian) כ-45 ק"מ צפונה, גרארה (Guerrara) כ-100 ק"מ צפון-מזרחה, ואוראגלה (Ouargla) כ-200 ק"מ מזרחה - במסגרת מועצה אזורית המכונה "מג'ליס עאמי סעיד". מועצה זו עוסקת בנושאי תרבות, חברה ודת. שפת הסימנים של יהודי גרדאיה בני מזאב מדיה וקבצים בנושא מזאב בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מזאב תמונות ממזאב Adam Guerin. "Mzab." Encyclopedia of Jews in the Islamic World. Executive Editor Norman A. Stillman. Brill Online, 2014. מזאב, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אריק גרטס

אריק גרטס (נולד ב-18 במאי 1954 ברקם, בלגיה) הוא כדורגלן עבר בלגי ששיחק בעמדת המגן, וכיום מאמן כדורגל. גרטס שיחק עבור הקבוצה המקומית ברקם, סטנדרד ליאז', מילאן, מאסטריכט ופ.ס.וו. איינדהובן. במהלך הקריירה שלו זכה גרטס בעונת 1987–1988 בליגת האלופות, כמו גם פעמיים באליפות בלגיה ושש אליפויות בהולנד. אף על פי ששיחק כמגן, הוא היה ידוע בשל יכולת התקפית מיוחדת: הוצאות חוץ ארוכות טווח. לזכותו של גרטס ישנן 82 הופעות בינלאומיות במדי נבחרת בלגיה, דבר שמדרג אותו במקום השני במספר ההופעות בנבחרת, שבנוסף כבש גם שני שערים במדיה. כמאמן, הוא עבד בהצלחה רבה במדינות שונות ובמועדונים שונים - לירסה, קלאב ברוז', פ.ס.וו. איינדהובן, קייזרסלאוטרן, וולפסבורג, גלאטסראיי ומרסיי. בעונת 1996–1997 הוא זכה באליפות בלגיה עם ליארסה, וב-1998–1999 עשה זאת שוב הפעם עם קלאב ברוז'. הוא זכה גם פעמיים באליפות הולנד כמאמן (1999–2000, 2000-2001) עם איינדהובן. בעונת 2005–2006, הוא זכה באליפות טורקיה עם גלאטסראיי. באותה עונת אליפות, גלאטסראיי צברה את מספר הנקודות הרב ביותר בהיסטוריה של הליגה הטורקית הבכירה. במאי 2007, גרטס עזב את טורקיה. ב-25 בספטמבר 2007, הוא מונה רשמית למאמנה של אולימפיק מארסיי. מדיה וקבצים בנושא אריק גרטס בוויקישיתוף אריק גרטס, באתר Transfermarkt אריק גרטס, באתר WorldFootball.net אריק גרטס, באתר National Football Teams אריק גרטס, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt
לחץ אדים

לחץ אדים הוא הלחץ (אם האדים מעורבבים עם גזים אחרים, הלחץ החלקי) שהאדים של חומר מסוים מפעילים על פניו במצב של שיווי משקל. כאשר הלחץ החלקי של נוזל כלשהו שווה ללחץ האדים שלו, הנוזל בחלקו מאוייד: הנוזל והאדים נמצאים בשיווי משקל. כאשר יש טמפרטורה קבועה: אם הלחץ החלקי של הנוזל קטן (ולחץ האדים גדל): הנוזל ילך ויתאדה עד שבסופו של דבר כל הנוזלים יתאדו לגז. אם הלחץ החלקי של הנוזל עולה (ולחץ האדים קטן): האדים ילכו ויתעבו עד שבסופו של דבר, כל האדים יתעבו לנוזל. כאשר הלחץ קבוע והטמפרטורה משתנה: במקרה של ירידת טמפרטורה: האדים ילכו ויתעבו לנוזל עד שלא יישאר יותר חומר במצב הגזי. במקרה של עליית טמפרטורה: הנוזל ילך ויתאדה לגז עד שלא יישאר יותר חומר במצב הנוזלי. בכל לחץ נתון, נקודת הרתיחה של חומר מסוים היא הטמפרטורה שבה לחץ האדים של אותו חומר בצורתו הנוזלית שווה ללחץ בסביבתו. נקודת ההמראה היא הנקודה בה הלחץ של המוצק, בטמפרטורה נתונה, שווה ללחץ האדים (עבור חומרים הנמצאים בתנאי המראה). חוק ראול לחות נקודה משולשת קיטור science/vapor-pressure-curve, science/saturation-vapour-pressure לחץ אדים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
פוטנצה (נפה)

נפת פוטנצה (באיטלקית: Provincia di Potenza) היא נפה בצפונו של מחוז בזיליקטה שבאיטליה. הנפה משתרעת על שטח של 6,545 קמ"ר. בשנת 2012 התגוררו בה 381,988 נפש. בירתה היא העיר פוטנצה. בנפה יש כ-100 קומונות. הנפה גובלת בנפת סלרנו ובנפת אבלינו במחוז קמפניה במערב, בנפת פוג'יה, נפת בארלטה-אנדריה-טראני ונפת בארי במחוז פוליה בצפון, בנפת מטרה במחוז בזיליקטה במזרח, בנפת קוזנצה במחוז קלבריה בדרום ובים הטירני במערב. בשנת 272 לפנה"ס נכבשה הנפה על ידי היוונים. השליטים החדשים שינו את שם הפרובינציה ללוקניה. מאוחר יותר במאה ה-11, האזור הפך חלק מדוכסות פוליה, שבאותה תקופה נשלטה על ידי הנורמנים הצרפתים, ומהמאה ה-13 חלק מממלכת נאפולי. עם זאת במציאות נשלטה פוטנצה על ידי מצביאים מקומיים. ב-1861 אוחדה הנפה עם יתר איטליה בממלכת איטליה. האזור סבל מרעידות אדמה רבות והוא עדיין אזור פעיל מבחינה סייסמולוגית. העיר פוטנצה היא בירת הנפה הגבוהה ביותר מעל גובה פני הים באיטליה, ובנויה בין שני עמקים. העיר נבנתה מחדש לאחר רעידת אדמה בבזיליקטה. מבנים היסטוריים רבים לא שרדו בעיר בשל רעידות האדמה וההרס שנגרם במלחמת העולם השנייה. משום כך יש כיום לעיר חזות מודרנית של מבני בטון. כנסייה יפה אחת ששרדה היא כנסיית סן פרנצסקו (San Francesco) הסמוכה לפיאצה המרכזית, "פיאצה פגנו" ("Piazza Pagano"). בין האוצרות שבכנסייה, איקונין מהאימפריה הביזנטית של "המדונה דל טרמוטו" (Madonna del Terremoto). אתר חשוב נוסף בעיר הוא "מוזיאון הארכאולוגיה של הנפה" (Museo Archeologico Provincial), המכיל חפצים רבים מתקופת הרומאים בבזיליקטה. ונוסה הקטקומבות היהודיות בוונוסה מדיה וקבצים בנושא פוטנצה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פוטנצה
מטרה (נפה)

נפת מטרה (באיטלקית: Provincia di Matera) היא נפה בדרומו של מחוז בזיליקטה שבאיטליה. הנפה משתרעת על שטח של 3,447 קמ"ר, בשנת 2005 התגוררו בה 204,328 נפש ובירתה בעיר מטרה. הנפה גובלת בנפת בארי ובנפת טאראנטו במחוז פוליה בצפון, בנפת פוטנצה במחוז בזיליקטה במערב, בנפת קוזנצה במחוז קלבריה בדרום ובים היוני במזרח. מדיה וקבצים בנושא מטרה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מטרה ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של איטליה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אגודת מים

אגודת מים בישראל היא תאגיד שכל עיסוקו הוא אספקת מים לחבריו או לרשות המקומית שבתחומה הוא פועל. על פי החוק, חייבת האגודה לגבות בעד המים את המחיר שנקבע בתאום עם מועצת המים, וכל רווחי האגודה חייבים בהשקעה לחידוש נכסיה או בקרנות המשמשות למטרה זו בלבד. חברי אגודת מים אינם רשאים להשתתף ברווחיה השוטפים של האגודה. ובעת פירוק האגודה יועברו כל נכסיה לידי המדינה או הרשות המקומית הרלוונטית, וחבריה אינם יכולים להשתתף ברווחים הנובעים מפירוק זה. תאגידי המים והביוב בישראל פועלים כאגודות מים. צו מס הכנסה - פטור ממס על הכנסה ממכירת מים, פקודת מס הכנסה ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מעבר לוקמניר

מעבר לוקמניר (גרמנית Lukmanierpass; איטלקית Passo del Lucomagno; רומאנש Cuolm Lucmagn) הוא מעבר הרים בהרי האלפים בדרום שווייץ, השוכן על קו הגבול בין קנטון גראובינדן מצפון וקנטון טיצ'ינו מדרום. הוא נמתח מצפון לעמק "ואלה דל סול" שבקנטון טיצ'ינו, המכונה רשמית עמק בליניו. יש בו כרי מרעה הררי ונופים עוצרי נשימה, יחד עם אוצרות ביולוגיים, גאומורפולוגיים והיסטוריים-תרבותיים. מעבר לוקמניר הוא הנתיב היחיד החוצה את האלפים השווייצריים מדרום לצפון בגובה נמוך מ-2,000 מטר, והוא פתוח משך כל ימות השנה. באזור השטוח של קמפרה, ממש מתחת למעבר, נמצא מרכז הסקי הגדול ביותר של טיצ'ינו שמציע את מיטב מדרונות הגלישה במהלך החורף. האוטובוסים הציבוריים מדיסנטיס או מבלינזונה / אוליבונה למעבר פועלים רק בקיץ ובסתיו. כבר בתקופה הרומית היה המעבר בשימוש, ומקור שמו הוא ככל הנראה בצירוף הלטיני "לוקוס מאגנוס" (lucus magnus - "יער נרחב"). המעבר הפך לנתיב פופולרי בין עמק הפו בצפונה של איטליה לעמק הריין, בתקופת האימפריה הפרנקית, לאחר שבמאה ה-8 הוקם המנזר הבנדיקטיני של דיזנטיס. במשך ימי הביניים היה מעבר לוקמניר עורק התחבורה העיקרי באזור, אך החל במאה ה-13, החל מאבד מחשיבותו עם תחילת השימוש במעבר סנקט גוטהרד הקצר יותר. עם זאת, הוא נותר בשימוש בשל גובהו הנמוך יחסית, וב-1374 הוקמו בו כנסייה שהוקדשה לבתולה ואכסניית דרכים. סלילת הדרך החוצה את המעבר הושלמה ב-1877, אולם חשיבותו הלכה וירדה, ומאז פתיחת מנהרת סנקט גוטהרד ב-1980, הוא משמש תחבורה מקומית בלבד. מדיה וקבצים בנושא מעבר לוקמניר בוויקישיתוף פרופיל מכיוון דיזנטיס(הקישור אינו פעיל) פרופיל מכיוון ביאסקה(הקישור אינו פעיל) The Lukmanier Pass, TICINO
ארפאד

ארפאד (845 לערך - 907 לערך) היה מנהיגם של השבטים המדיארים אשר פלשו לאדמת הונגריה במאה התשיעית לספירה, ומייסדה של שושלת ארפאד, ולמעשה של המדינה ההונגרית. קיימת מחלוקת בין ההיסטוריונים לגבי צביון מנהיגותו - רוחנית (בהונגרית :"קנדה" kende) או צבאית (בהונגרית:דיוּלה - gyula) במסגרת המנהיגות הדואלית של המדיארים באותה תקופה. ארפאד היה בנו של אלמוש, ושם בת זוגו אינו ידוע . לפי מקורות מימי הביניים, בחרו שבעה שבטים מדיארים בארפאד כמנהיגם בשנת 890. הוא הוביל אותם מאדמתם בין נהרות הדון, הדונץ והוולגה אל המערב (ככל הנראה כתוצאה מלחץ של שבטים מתחרים, הפצ'נגים). ארפאד הנהיג את השבטים כעשרים שנה ומת בשנת 907 או לאחר מכן. המקור הביזנטי בן התקופה "De administrando imperio" קובע כי ארפאד היה מנהיגם הראשון של המדיארים, וכי לאחריו היו שליטי המדיארים מצאצאיו. ממקורות אחרים משתמע כי לצידו של ארפאד פעל שליט נוסף בעל סמכויות זהות, בשם קורסאן, וזאת בהתאם למסורת של מנהיגות דואלית שהייתה נהוגה בשבטים אלו. לאחר מספר פשיטות באירופה בשנות השישים של המאה התשיעית, חצו המדיארים בהנהגתו של ארפאד את הרי הקרפטים. הם התיישבו באזור הנהר טיסה בשנת 896 הנחשבת לשנת הכיבוש המדיארי של הונגריה. משם יצאו לפשיטות במערב אירופה. בשנת 900 חצו את הדנובה וכבשו את אזור פאנוניה. על פי האגדה קיים ארפאד את ה"פרלמנט" ההונגרי הראשון בשנת 900 כאשר כל משתתפיו, ארבעים אצילים, היו רכובים במשך הכינוס על סוסיהם. אנדרטת המילניום (Millenniumi emlékmű) שחלקה המרכזי הוא פסלם של ארפאד ומנהיגי השבטים ההונגרים הוצבה בכיכר הגיבורים (Hősök tere) בבודפשט לציון אלף שנה לכיבוש המדיארים את הונגריה. מדיארים היסטוריה של הונגריה: מהכיבוש המדיארי עד הכיבוש העות'מאני מדיה וקבצים בנושא ארפאד בוויקישיתוף ציור של ארפאד מהמאה ה-19
עכשיו מעונן

"עכשיו מעונן" הוא שם אלבומו השני של זמר הרוק אביב גפן שיצא ביולי 1993. תוך זמן קצר מאז שיצא הוכתר האלבום כ"אלבום זהב" (מעל 20,000 עותקים). בהמשך הוגדר האלבום "פלטינה כפולה" עם מכירות של מעל 80,000 עותקים. "עכשיו מעונן" הפך את גפן לכוכב מקומי ענק, סחף אחריו מעריצים רבים ועורר מחלוקת ציבורית[דרוש מקור], שנסובה בעיקר סביב שלושה שירים - "בוכה על הקבר" (בו גפן מספיד את אמו, נורית, בעודה בחיים), "אני שונא" (הכולל, בין היתר, את השורות "אני שונא את אדם וחוה, אדם הוא חרמן וחוה נימפומנית" ו"אני שונא את התקווה, בתקווה שישנו את התקווה"), ושיר הנושא, הכולל את הצעקה המפורסמת "אנחנו דור מזוין", שלימים הפכה לביטוי שגור. גפן יצא לסיבוב הופעות הנושא את שם התקליט שזכה אף הוא להצלחה גדולה השיר שלכת הוקלט בסגנון פופ. הסינגל שליווה את יציאת התקליט היה שיר הנושא, "עכשיו מעונן". השיר הפך ללהיט ענק והוא לווה בקליפ. בטרם יצא התקליט, שיר הנושא בוצע לראשונה בעונה הראשונה של הסדרה עניין של זמן בה השתתף. בהמשך יצאו "בוכה על הקבר", "שיר הסמרטוטים" ו"אילנה", שנכתב לחברתו דאז אילנה ברקוביץ'. "בוכה על הקבר" לווה בקליפ בו אמו של גפן יוצאת מתוך ארון קבורה. השיר הפך ללהיט גדול והגיע למקום ה-6 במצעד הפזמונים העברי השנתי תשנ"ג של רשת ג'. "עכשיו מעונן" הגיע למקום ה-9 ו"שיר הסמרטוטים" למקום ה-20. גפן עצמו הוכתר כזמר השנה. עוד שיר שזכה להצלחה רבה הוא "אולי". שיר אהבה אקוסטי המדבר על אדם המחפש את הבחורה שהוא אוהב. אחת ההשערות הייתה שהשיר נכתב על אילנה ברקוביץ'.[דרוש מקור] שירים בולטים נוספים מהאלבום הם "אל תדאג", "על הכנרת בזריחה" ו"אני שונא". מידע על האלבום עכשיו מעונן באתר MusicBrainz אזלו הכרטיסים לאביב גפן, צפו בשידור ב-ynet, באתר ynet, 18 במרץ 2012
רוממיה הלוי-סגל

רוממיה הלוי-סגל (28 באוקטובר 1935 – 17 באפריל 2008) היה מפקד ממר"ם בשנים 1973–1978, ראש המועצה המקומית סביון משנת 1999 ועד לפטירתו. רוממיה הלוי-סגל היה בוגר הטכניון בהנדסה ובעל תואר שני באלקטרוניקה ומחשבים מאוניברסיטת פנסילבניה. בשנים 1973–1978 כיהן כמפקד ממר"ם, בדרגת אלוף-משנה. עם סיום שירותו בצה"ל גויס למשטרה לנהל את מרכז עיבוד הנתונים של המשטרה, אולם בעקבות הגשת כתב אישום נגדו באשמת שוחד על שהתארח בחו"ל ב-1974 על חשבון ספק ציוד מחשבים, הוא התפטר מהמשטרה. בפברואר 1981 זוכה סגל מההאשמות נגדו. לאחר זמן קצר מכן החל לכהן כסמנכ"ל בחברת אלביט, ומאוחר יותר מונה למנהל מרכז המחשבים של "אגד". היה דירקטור ויו"ר בחברות מחשבים ציבוריות, חבר בוועדות ממשלתיות ומרצה בתחום המחשוב בישראל ובחו"ל, וחבר המועצה הציבורית של לשכת מנתחי מערכות מידע בישראל. היה פעיל בצופים במשך שנים רבות, בהן עשר שנים כראש שבט "כנען". בשנת 1993 נבחר לחבר מועצת סביון, ובשנת 1999 נבחר לעמוד בראש המועצה. בשנת 2003 נבחר לקדנציה שנייה, כשהוא זוכה בקולותיהם של 82% מהמצביעים. בתקופת כהונתו כראש המועצה הוענקו לה פרסים על ניהול כספי תקין, ו-5 כוכבי יופי בתחרות א"י יפה. בשנת 2003 החליטה הכנסת, במסגרת מיזם איחוד רשויות מקומיות, לאחד את סביון עם גני יהודה, והלוי-סגל הועמד בראש היישוב המאוחד. בתחילת 2008 יזם שר הפנים, מאיר שטרית, מיזוג נוסף של רשויות מקומיות, ובכללו מיזוג של אור יהודה ויהוד עם סביון. הלוי-סגל התנגד לכך, ובסופו של דבר הוקפאה התוכנית. נפטר ב-17 באפריל 2008 ונקבר בבית הקברות בסביון. הותיר אחריו אישה ושני ילדים. רוממיה הלוי-סגל, באתר המועצה המקומית סביון ברוך מאירי, קצין המואשם בשוחד ימשיך לעבוד במשטרה, מעריב, 22 ביוני 1980 כללי המינהל והמידות הטובות מחייבים התפטרותי מהמשטרה, מעריב, 4 ביולי 1980 מפקדי מרכז המחשבים ננזפו על דבר אחר, מעריב, 10 ביולי 1980 דנים בהחזרת רוממיה סגל לשירות במשטרה, דבר, 8 בפברואר 1981 מינויים, דבר, 15 בפברואר 1982 מרדכי אלקן, השכר הגבוה באגד: לרואה חשבון ולמומחה מחשבים, מעריב, 7 בינואר 1987 הבחירות לרשויות המקומיות 2003 - המשך, באתר הארץ, 30 באוקטובר 2003 תני גולדשטיין, שטרית התקפל: תוכנית איחוד הרשויות הוקפאה, באתר ynet, 18 בפברואר 2008