laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מחנה אביב

מחנה אביב הוא בסיס צבאי של צה"ל, השוכן בדרום שכונת רמת אביב שבצפון תל אביב, בסמוך למרכז יצחק רבין. בבסיס שוכנים מטה מערך דובר צה"ל, מטה חטיבת תבל ותזמורת צה"ל. הבסיס כפוף למחנה רבין (הקריה). כחלק מחטיבת תבל פועל בבסיס בית הספר לדיפלומטיה צבאית, שנוסף על הכשרת חיילי החטיבה וחיילי צה"ל נוספים, מקיים גם השתלמויות לנציגי צבאות זרים. יחידת דובר צה"ל שכנה במשך שנים רבות במבנה שכור בסמוך למחנה רבין ולבית סוקולוב. בשנת 2019 עברה היחידה למחנה אביב, למבנה משרדים בן שש קומות, שהוקם למענה בעלות של כ-60 מיליון ש"ח. המבנה, בשטח של 5,000 מ"ר, בולט בהידורו. מדיה וקבצים בנושא מחנה אביב בוויקישיתוף ארנון שוורצמן, ‏"קצין זר אמר לי: עכשיו אני מבין למה ישראל מגנה על עצמה ככה", באתר ‏מאקו‏, 15 באוקטובר 2019 אפרים לפיד, תם עידן "בית סוקולוב", מתחיל עידן "אביב", ישראל דיפנס, 28 בדצמבר 2019 יובל אזולאי, ‏חטיבת דובר צה"ל תעבור לצפון ת"א בעלות של 62 מ' ש', באתר גלובס, 30 בינואר 2018 נחמיה שטרסלר, הנשק הסודי של כוכבי: דובר צה"ל, באתר הארץ, 23 באפריל 2019 ערך זה הוא קצרמר בנושא צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נקודת וליקאן

נקודת וליקאן (באנגלית: Velikan Point; בבולגרית: нос Великан) היא לשון יבשה סלעית בחוף הדרום מזרחי של האי סמית', באיי שטלנד הדרומיים, בטריטורייה הבריטית האנטארקטית, שבאנטארקטיקה. לשון היבשה מכוסה קרח. הנקודה מהווה את הקצה הדרום-מזרחי של הכניסה למפרצון ניקולוב. הנקודה ממוקמת 12.65 קילומטרים דרומית - מערבית מכף סמית'; 4.3 קילומטרים צפונית - מזרחית מנקודת סרדץ; ו-4.15 קילומטרים דרום-מזרחית מפסגת דרינוב. הנקודה מופתה על ידי סוקרים בולגריים בשנת 2009, ובשנת 2010. הנקודה נקראת על שם הכפר וליקאן שבדרום בולגריה. הגאזט האנטארקטי הבולגרי (בבולגרית) נקודת וליקאן באתר הגאזט האנטארקטי של ממשלת אוסטרליה נקודת וליקאן באתר הגאזט האנטארקטי המשווה SCAR של ממשלת אוסטרליה תצלום לוויין של אזור הנקודה, תוך סימון אתרים נוספים באזור באתר copernix גאזט השמות האנטארקטיים הרשמי של בולגריה מידע גאוגרפי והיסטורי הגאזט האנטארקטי הבולגרי
ארסני קורנילוב

ארסני קורנילוב (בלטבית: Arseniy Kornilov‏; 14 בפברואר 1888 – 27 בינואר 1972) היה יערן לטבי, חסיד אומות העולם, שהציל יהודים מגטו דאוגבפילס במלחמת העולם השנייה. ארסני קורנילוב היה יערן, חיי בכפר רוגלי (Ruģeļi) (רו') בלטביה, ולכן הכיר היטב את היער ליד גטו דאוגבפילס. היכרותו עם היער וסביבתו סייעה לו בהצלת כמה משפחות יהודיות. הוא בנה עבורן מקום מסתור תת-קרקעי, שניתן היה להיכנס אליו רק דרך חור ארוך, שהכניסה אליו הייתה דרך אסם מוסווה היטב. לאחר המלחמה קורנילוב שמר על קשר עם היהודים שהציל ואף ביקר אותם לעיתים קרובות. בלה לוין, נכדתו של אחד הניצולים, זוכרת שנהג לבקר אצלם. ב-30 באוגוסט 2015 שלחה ניצולת השואה, סוזנה קרום את עדותה במכתב ליד ושם ובו העידה כיצד ארסני החביא את משפחתה במבנה תת-קרקעי וסיפק להם אוכל ומים עד שחרור לטביה על ידי הצבא האדום. ב-16 בפברואר 2016 הוכר בארסני קורנילוב כחסיד אומות העולם בטקס שהתקיים בריגה, לטביה. ב-1 בפברואר 2020, באירוע מיוחד שהתקיים בריגה, בירת לטביה, לציון 120 שנה להולדתו של חסיד אומות העולם יאניס ליפקה, הוענקו מדליה ותעודת כבוד לצאצאיו של ארסני קורנילוב. שמו מופיע על לוח זיכרון לחסידי אומות העולם מלטביה ליד בית הכנסת בריגה. ארסני קורנילוב, באתר יד ושם (באנגלית) ארסני קורנילוב, באתר יד ושם (באנגלית) יערן הציל 11 יהודים, באתר "DELFI" (אנ') (ברוסית) עדות ליד ושם של סוזנה קרום, 2015, תיק מספר 2488, ארכיון יד ושם HOLOCAUST EDUCATION AND ELUCIDATIVE WORK OF ZHANIS LIPKE MEMORIAL (ZhLM), The Latvian Jewish Courier, page 2, ‏March 2020 עדות ליד ושם של בלה לוין, 2015, תיק מספר 2488, ארכיון יד ושם
יאן ואן הולסט

יאן ואן הולסט (בהולנדית: Jan van Hulst;‏ 18 בדצמבר 1903 – 1 באוגוסט 1975) היה מהנדס הולנדי ופעיל במחתרת ההולנדית, מחסידי אומות העולם, שהציל במלחמת העולם השנייה יהודים. יאן ואן הולסט עבד כעוזר למנהל העבודות הציבוריות באמסטלפיין בצפון הולנד. ואן הולסט היה נשוי לאישה יהודייה, פולה הורוביץ, אם לשלוש בנות. אחת מהן היא חנה יכין. הוא הצליח להציל את אשתו ולהוכיח שאינה יהודייה באמצעות זיוף מסמכים. בהמשך פעל להצלת יהודים נוספים. ואן הולסט חשב שהבעיה המרכזית של היהודים נובעת מהסימון בטלאי צהוב והאות "J" במסמכים ממשלתיים. לפיכך הדרך העיקרית שבה בחר לסייע ליהודים הייתה באמצעות זיוף מסמכים. על מנת שלא יחשדו בו, נהג להשתמש בביטוי "הייל היטלר". יחד עם עורך הדין הגרמני ד"ר הנס גאורג קלמאייר הצליח לזייף מסמכים עבור יהודים נוספים באותה הצורה שבה דאג לאשתו. ב-1943 התחיל להסתיר יהודים בביתו. בין היהודים שהסתתרו בביתו היו לו רומפ, חיים אילתה, רודי רייסל, ד"ר וגברת וולף ובתם אנקה ואן דאם בת השלוש. הוא גם הסתיר את פריץ וקיטי ווטרמן וילדה יהודיה צעירה בשם ורה כהן, אך הם לא נשארו אצלו עד סוף המלחמה משום שהנאצים פשטו על ביתו ב-29 בינואר 1945. באותה השעה היו שתי בנותיו בבית. המחבוא של שלושת היהודים שהוסתרו בביתו בתוך פתח בקיר כפול בעליית הגג לא התגלה. מאוחר יותר באותו הלילה ון הולסט יחד עם כמה חברי מחתרת הצליחו להבריח אותם למקום מסתור בטוח יותר. לאחר מכן, בנה מקום מסתור נוסף כדי להטעות את הנאצים. במחבוא הנוסף נהג להסתיר שוקולד, סיגריות, אלכוהול ומסמכים מזויפים של יהודים. ואן הולסט גם חילק מזון ותרם מכספו האישי ליהודים שלא יכלו לצאת ממקום מחבואם. לאחר המלחמה ואן הולסט חזר לעבודתו וסירב לקבל הכרה כלשהי. הוא נפטר ב-1 באוגוסט 1975. רודי רייסל, חנה יכין וניצולים נוספים פנו ל"יד ושם" ומסרו את עדותם. ב-9 בספטמבר 1997 הוכר יאן ואן הולסט כחסיד אומות העולם ושמו נחקק על קיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם, ב"יד ושם". Greif, Gideon – The Encyclopedia of the Righteous Among the Nations – Rescuers of Jews During the Holocaust, volume 8 (168–172) יאן ואן הולסט, באתר יד ושם (באנגלית) יאן ואן הולסט, באתר יד ושם (באנגלית) מכתב ליד ושם מאת רודי רייסל, 5 ביוני 1997, תיק מספר M.31.2/7733, ארכיון יד ושם מכתב ליד ושם מאת פרופ. חיים אילתא, 3 בספטמבר 1997, תיק מספר M.31.7733, ארכיון יד ושם.
פרדיננד ארצ'ינסקי

פרדיננד ארצ'ינסקי (בפולנית: Ferdynand Marek Arczyński;‏ 8 בדצמבר 1900 – 1979) היה פוליטיקאי פולני, ממקימי ארגון ז'גוטה, וחסיד אומות העולם, שתרם להצלתם של יהודים רבים במלחמת העולם השנייה ממוות בידי הנאצים. פרדיננד ארצ'ינסקי, נולד ב-8 בדצמבר 1900 בקרקוב. בנם של פרנצ'ישק ואנטונינה רימארסקה, בוגר הגימנסיה של סנט אנני. היה חבר בתנועת הצופים מ-1913 ועבד בחברת הרכבות הממשלתית מ-1917. ב-1918 התנדב לצבא הפולני, וב-1921 נלחם במרד שלזיה השלישי. לאחר מכן חזר לעבוד במנהל האזורי הממשלתי של הרכבת בקרקוב. ארצ'ינסקי היה פעיל חברתי וחבר במפלגה הדמוקרטית הפולנית (SD – Stronnictwo Demokratyczne). בעקבות פעילותו הפוליטית בפולין בעת הכיבוש הגרמני נעצר בלבוב ב-30 בספטמבר 1939, אך כבר בתחילת 1940 הצליח לחזור לקרקוב ולהמשיך בפעילותו הפוליטית במפלגה. היה שותף בעריכת "הספר הלבן הפולני" שפורסם בקיץ 1940. הקים את אחד מבתי הדפוס המחתרתיים במחוז וולה יוסטובסקה שבקרקוב, ושיתף פעולה עם לשכת ההסברה והתעמולה של ארמייה קריובה. ב-1942 עבר לוורשה שם היה חבר במועצה הראשית של המפלגה הדמוקרטית. ב-1943 עזב ארצ'ינסקי את המפלגה הדמוקרטית ועבר לתמוך בממשלה הפולנית הגולה. ארצ'ינסקי ערך את עלון העיתונות והתעמולה של המפלגה. לאחר כישלון מרד ורשה ב-1944, חזר לקרקוב. בדצמבר 1942 הצטרף ארצ'ינסקי, שהיה ידוע בכינויו המחתרתי "מארק", לארגון ז'גוטה כנציג המפלגה הדמוקרטית. הוא היה חבר בהנהלת הארגון ושימש כגזבר. הוא עמד בראש "מחלקת הלגליזציה" (Referat legalizacyjny) בארגון, שהנפיקה מסמכים מזויפים, כגון, רישיונות עבודה, תעודות זהות (קנקארטה), אישורי מעבר, ותעודות נישואין. מסמכים אלה חולקו ליהודים על ידי ז'גוטה על מנת לשחררם מחובת הכניסה לגטאות או כדי להימלט מהם. באפריל 1943 הקים סניף של ז'גוטה בקרקוב, עיר הולדתו. הוא שימש כרכז וקשר בין סניפי הארגון המקומיים לבין מטה הארגון בוורשה. נחשב לאחד מעמודי התווך של המבצע הגדול להצלת יהודי פולין תוך סיכון חיים וגילוי אומץ ומסירות רבה. לאחר המלחמה המשיך ארצ'ינסקי בפעילותו הפוליטית כשבין השנים 1947–1952 כיהן כחבר בפרלמנט הפולני, הסיים במשרד התקשורת מטעם המפלגה הדמוקרטית. הוא היה פעיל באיחוד הלוחמים לחופש ודמוקרטיה (אנ') (ZBoWiD) וכיהן כנשיא האגודה הפולנית לתיירות וסיור. בנוסף, עסק בעיתונות. ארצ'ינסקי נפטר בוורשה בשנת 1979. בעקבות פניית ארגון פרטיזנים לוחמי מחתרת ומורדי גטאות ישראל במכתב ליד ושם, והצהרתו של אברהם ברמן, יו"ר הוועד המרכזי של היהודים הניצולים בפולין, הוכר ארצ'ינסקי ב-18 במאי 1965 כחסיד אומות העולם. ארצ'ינסקי הוזמן לביקור בישראל כחבר משלחת תנועת המחתרת הפולנית לרגל 20 שנה לניצחון על גרמניה הנאצית ונכח בטקס ביד ושם. שנה לאחר מכן, ב-10 במאי 1966 ניטע עץ לכבודו בשדרת חסידי אומות העולם. על פעילותו הפוליטית והתנגדותו לכיבוש הגרמני זכה בעיטורים רבים. על כך גם קיבל אזרחות כבוד של ורשה. שמו מונצח בקיר הכבוד של יד ושם בגן חסידי אומות העולם שבירושלים. מדיה וקבצים בנושא פרדיננד ארצ'ינסקי בוויקישיתוף Archive of victims of Nazi and communist terror in Krakow 1939–1956 Anna Poray, Saving Jews: Polish Righteous, www.savingjews.org Teresa Prekerowa, The underground Council to Aid Jews in Warsaw 1942-1945, ISBN 8306006224 Josef Kermish, The Activities of the Council for Aid to Jews (“Żegota”) In Occupied Poland, Yad Vashem, zegota-in-occupied-poland.html (באנגלית) Arczynski, Marek, The Righteous Among The Nations, Yad Vashem תיק חסיד אומות העולם מארכיון יד ושם, M.31.2/131 Marek Ferdynand Arczynski – polscy posłowie, poslowie.cqc.pl
ז'ילבר לסאז'

ז'ילבר לסאז' (בצרפתית: Gilbert Lesage; 19 במאי 1910 – 7 בנובמבר 1989) היה צרפתי חבר בקהילת הקוויקרים, מחסידי אומות העולם, שהציל במלחמת העולם השנייה ילדים ומשפחות יהודיות ממוות בידי הנאצים. לסאז' השתייך לקבוצה של פקידים בכירים בממשל וישי שפעלו באומץ לב בניגוד להוראות מגבוה, כדי להציל יהודים. לסאז' היה פציפיסט ובגיל 19 הצטרף לקווייקרים. הוא ידע את השפה הגרמנית ולכן בשנות ה-30 של המאה ה-20 נשלח מטעם הקוויקרים לפעילות בגרמניה. כבר אז גילה רגישות לגורלם של היהודים הנרדפים. הוא עסק בפעילות צדקה בברלין מסוף 1932 ובתחילת 1933 נאסר על ידי הנאצים וגורש מגרמניה. בקיץ 1940 הציע לסאג' את שירותיו למשטר וישי, ושימש כראש הלשכה הסוציאלית לזרים. באוגוסט 1942, כאשר הרשויות הצרפתיות החלו לרדוף את היהודים ולהסגירם לידי הגרמנים, היה לסאז' אחד האחראים על רשימות היהודים לגירוש, לפי הוראות מזכ"ל המשטרה הצרפתי, רנה בוסקה. לסאז' לא ציית לפקודותיו והזהיר בחשאי את ארגוני ההצלה היהודים מפני מעצרים קרובים ושילוחים, וכך התאפשר להסתיר את רוב הילדים שהועברו לגירוש. כאשר בוסקה ביטל את כל הפטורים מגירוש, התעלם לסאז' גם מהצו הזה ושלח לפקידים הוראות להעניק פטור לילדים יהודים מתחת לגיל 15. הוא ניהל באופן אישי את תהליך הבחירה במחנה המעבר ונישיו (Camp de Vénissieux) ליד העיר ליון וכך הצליח לשחרר 108 ילדים יהודים מגירוש. פקודיו עשו זאת גם במקומות אחרים בהם רוכזו יהודים, בסמוך לערים מאקון, קלרמון-פראן, לימוז' ומונלוסון. שוטרים דיווחו על כך לבוסקה, ולסאג' נחקר בחשד לפגיעה בפעולות הריכוז והגירוש. ב-8 באפריל 1944 נאסר לסאז' בפריז והלשכה בראשה עמד נסגרה. הוא נשלח לכלא טורל עד שבסתיו 1944 שוחרר על ידי תנועת ההתנגדות הצרפתית. לסאז' הוכר כחסיד אומות העולם ב-14 בינואר 1985. הטקס התקיים ביד ושם, וניטע לכבודו עץ בגן חסידי אומות העולם. מדיה וקבצים בנושא ז'ילבר לסאז' בוויקישיתוף ז'ילבר לסאז', באתר יד ושם (באנגלית) Lucien Lazar (צר'), חסידי אומות העולם בצרפת, באתר יד ושם (באנגלית) ג'ילבר לסאג', באתר Groupe Quaker de Paris (בצרפתית) ז'ילבר לסאז', באתר יד ושם (באנגלית) ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ז'ילבר לסאז'".
לידיה פורסטרום

לידיה פורסטרום (בגרמנית: Lydia Forsström;‏ 5 באפריל 1914 – 1 בינואר 2006) הייתה סטודנטית חסידת אומות עולם פינית, שהצילה יהודים בברלין במלחמת העולם השנייה. הסטודנטית לידיה פורסטרום, ילידת 1919, הייתה חברה בקהילת הסטודנטים האוונגליסטית האסורה. היא חיה בגרמניה מאז ילדותה, אך הייתה לה אזרחות פינית. בשנות המלחמה היא גרה בדירת חדר בברלין, סמוך לתחנת רכבת. בשנת 1943 היא הכירה באמצעות חברותיה הקווייקריות צעירה יהודייה בשם ליסלוט פרלס, עובדת רווחה שבפברואר 1943 נאלצה לרדת למחתרת. לידיה, שמעולם לא פגשה את פרלס לפני כן, הסתירה אותה במשך שנה וחצי בדירתה הקטנטנה וחלקה איתה את מנות האוכל שלה. פורסטרום תמכה, מבחינה חומרית ומוראלית בנאמנות, בכמה נשים יהודיות נרדפות אחרות. את מרגוט מלכיאור פגשה דרך הרופאה היהודיה, ד"ר אליזבת לוי. בינואר ד"ר לוי נפטרה באופן פתאומי. לידיה הציעה לעזור למרגוט מלכיאור ונהגה לבוא לבקר אותה. הפעם האחרונה בה היא ביקרה אצלה הייתה בינואר 1944 ממש לפני שנשלחה למחנה ריכוז והציעה לעזור לה. לד"ר לוי הייתה אחות בשם מרגרט קוך, שבעלה נרצח על ידי הנאצים, והיא נשלחה על ידי הגסטפו לכלא בהיידלברג. פורסטרום עברה לגור בהיידלברג, למרות הסכנה בחודשי המלחמה האחרונים, כדי לעזור למרגרט לשמור על קשר עם בנה בן ה-14. היא נהגה לבקר אותה בכלא פעמים רבות. פורסטרום עברה להתגורר בשוודיה לאחר המלחמה אך המשיכה לשמור על קשר ולבקר את מרגרט קוך בגרמניה. את שנותיה האחרונות בילתה בבית אבות בברגן, שם נפטרה בשנת 2006. כמעט אף אחד לא הכיר את סיפור חייה המרגש. לידיה פורסטרום הוכרה ב-22 באוקטובר 1980 על ידי "יד ושם" כחסידת אומות העולם. הטקס התקיים ב"יד ושם" וניטע לכבודה עץ בגן חסידי אומות העולם. לידיה פורסטרום, באתר יד ושם (באנגלית) לידיה פורסטרום, באתר יד ושם (באנגלית) עדות ליד ושם מאת מרגוט מלכיאור (באנגלית), תיק מס' M.31.2/1874, ארכיון יד ושם Stille Heldin: Wer kannte Lydia Forsström (בגרמנית) ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "לידיה פורסטרום".
מקס האוסהופר

מקסימיליאן יוזף האוסהופר (בגרמנית: Maximilian Joseph Haushofer;‏ 12 בספטמבר 1811 – 24 באוגוסט 1866) היה צייר נוף גרמני ופרופסור לציור נוף באקדמיה לאמנות בפראג. הוא נולד כבן למורה פרטי בחצרו של המלך הבווארי מקסימיליאן הראשון יוזף שנתן לו גם חסות. בתחילה למד האוסהופר משפטים לבקשת אביו, אך הדבר לא תאם את נטיותיו. הוא פנה לציור כבר בגיל צעיר. בשנת 1828 הוא וכמה חברים עברו לאזור האגם כימסי (Chiemsee) בדרום בוואריה, שם הוא לימד את עצמו ציור מול הטבע. הוא יצר בית בעזרת נישואיו לאנה דומבסר, בתו של דניאל דומבסר. כיתת הנוף באקדמיה לאמנות במינכן פורקה בשנת 1828. מי שבכל זאת רצה להיות צייר נוף היה צריך לחפש מורה. הוא לקח שיעורים לזמן קצר אצל יוזף אנטון סדלמייר (1797–1863). בשנת 1832 גילה האוסהופר את הנוף באזור קניגסי ובשנת 1835 את אגם סטרנברג כמוטיבי הנוף שלו. בשנים 1836 ו-1837 נסע לאיטליה כדי להרחיב את אופקיו האמנותיים. עבודותיו הוצגו לציבור לראשונה בשנת 1833 במינכן ובשנת 1843 הציג תערוכה ראשונה בפראג. גיסו, הפרופסור לאמנות כריסטיאן רובן (האוסהופר היה נשוי לאחותו אנה דמברס), שהיה הרקטור של האקדמיה בפראג ועמד בראש החוג לציור היסטורי שם, הציע אותו כמורה לחוג לציור נוף, אותו לימד במשך 20 שנה בין 1845 ל־1866. הוא לימד את תלמידיו ברוח הציור של תקופתו – תוך תשומת לב מיוחדת לציור מול הטבע. תלמידיו ליוו אותו בקביעות בנסיעות למושבת הציירים כימסי, שהוא היה היוזם שלה ואשר נוסדה שנתיים לפני מושבת הציירים בברביזון בצרפת. נאמר כי כל ציירי הנוף הבוהמיים שהוכשרו בתקופה זו היו בין תלמידיו. בשנת 1849 ביקש מקס האוסהופר להתקבל כפרופסור באקדמיה לאמנות במינכן, ונדחה. כמה חודשים לפני מותו שב למולדתו הבווארית. מאז 1829 היה חבר בקורפוס בוואריה מינכן. קרל האוסהופר (מינרלוג) והכלכלן, והסופר מקס האוסהופר ג'וניור נולדו מנישואיו לאנה דומבסר. נכדו של מקס האוסהופר – היה הגיאופוליטקאי קארל האוסהופר, שבנו הבכור אלברכט האוסהופר נרצח על ידי האס אס בגין השתתפותו בניסיון ההתנקשות בהיטלר ב-20 ביולי 1944. מדיה וקבצים בנושא מקס האוסהופר בוויקישיתוף Historische Commission bei der königl. Akademie der Wissenschaften, Allgemeine Deutsche Biographie, Bd. 11, 1., München/Leipzig: Duncker & Humblot, 1880, Allgemeine Deutsche Biographie, עמ' 92 Julius Mařák and his Pupils, National Gallery of Prague, 1999
שאני אומר

שאני אומר הוא כלל בהלכות שתוקפן מדרבנן, לפיו במקרה של ספק יש להקל ולשער כי המציאות הייתה כזו שלפיה הדבר נשאר בהיתרו. דומה לכלל זה הביטוי שאמרו חז"ל בדברי אגדה: "תולין את הקלקלה במקולקל". מחברים אחדים, ראשונים ואחרונים, קישרו בין שני הביטויים או חילקו ביניהם. לגבי תרומה - שנינו בתוספתא: ”היו [לפניו] שתי קופות, אחת של תרומה ואחת של חולין, ולפניהן שני סאין, אחת של תרומה ואחת של חולין, ונפלו משתיהן, ואין ידוע אם מזו לתוך זו ואם מזו לתוך זו, הריני אומר תרומה לתוך תרומה נפלה חולין לתוך חולין נפלו.” כלומר כאשר במציאות קיים ספק, האם נפלה תרומה לתוך חולין והפכה את החולין למדומעים, או שהתרומה נפלה לתוך התרומה, והחולין נשארו בהיתרם, אנו נוקטים להלכה את האפשרות המקילה במציאות, לפיה התרומה נפלה לתוך התרומה והחולין לתוך החולין. בגמרא מובא הטעם בנוסח זה: ”שאני אומר: חולין לתוך חולין נפלו, ותרומה לתוך תרומה נפלה.” הלכה זו מובאת גם במשנה תורה לרמב"ם בהתניה שהמדובר הוא רק בתרומה מדרבנן, או בתרומה דאורייתא בזמן שהספק הוא מדרבנן, כגון שבחולין יש רוב כנגד התרומה שייתכן שנפלה אליו: ”במה דברים אמורים, בתרומה בזמן הזה שהוא מדבריהם, אבל בתרומה של תורה עד שירבו חולין על התרומה.” לגבי בדיקת חמץ - מצאנו בתלמוד שכאשר היו שתי ערימות, אחת של מצות ואחת של חמץ, וכן היו שני בתים, אחד בדוק מחמץ ואחד שאינו בדוק, ובאו שני עכברים, אחד לקח מצה ואחד לקח חמץ, ונכנס עכבר אחד לכל בית, ואיננו יודעים אם העבר עם החמץ נכנס לבית שאינו בדוק, תולים להקל, שהעכבר עם החמץ נכנס לבית שאינו בדוק, על פי הכלל "שאני אומר". המדובר הוא כשעשה ביטול חמץ, שאז החיוב בבדיקת חמץ הוא מדרבנן. כך פסקו הרמב"ם והשולחן ערוך. תולין את הקלקלה במקולקל תלמוד בבלי, מסכת בבא בתרא, דף ק"ט, עמוד ב' ראו למשל בדברי הרשב"א בתורת הבית (בית ז' שער ד' כ:) ראו למשל בחוות דעת סימן קצ ביאורים ס"ק כ"ט תוספתא, מסכת תרומות, פרק ו', הלכה ט"ו. תלמוד בבלי, מסכת פסחים, דף ט', עמוד ב' משנה תורה לרמב"ם, ספר זרעים, הלכות תרומות, פרק י"ג, הלכה י"ד וראו לעומת זאת בערוך השולחן העתיד (הלכות תרומות סימן עט סעיפים ל-לא), שהעיר שבדברי משנה תורה לרמב"ם, הלכות תרומות, פרק י', הלכה י"ד לא הוזכרה התניה זו, וכתב לחלק שכאשר רק לאחת הקופות נפלה תרומה נאמר הכלל ’שאני אומר’ גם כאשר אין רוב והתרומה נוהגת מדאורייתא תלמוד בבלי, מסכת פסחים, דף ט', עמוד ב' משנה תורה לרמב"ם, ספר זמנים, הלכות חמץ ומצה, פרק ב', הלכה י"א: "שני צבורין, אחד של חמץ ואחד של מצה, ושני בתים, אחד בדוק ואחד שאינו בדוק, ובאו שני עכברים, זה נטל חמץ וזה נטל מצה, ואין ידוע לאיזה בית נכנס זה שנטל החמץ... אינו צריך לבדוק פעם שנייה..." שולחן ערוך, אורח חיים, סימן תל"ט, סעיף ב'
יחסי לטביה–שוודיה

יחסי לטביה–שוודיה הם יחסי החוץ בין לטביה לשוודיה. ב-15 באוגוסט 2011, בטקס בסטוקהולם, הצהיר ראש ממשלת שוודיה פרדריק ריינפלט כי בשנת 1944 הפכה שוודיה לאחת המדינות הראשונות שהכירו בכיבוש הסובייטי במדינות הבלטיות. בשנת 1945 הסגירה סטוקהולם לברית המועצות כ-170 חיילי ואפן אס אס מהמדינות הבלטיות שנמלטו מהצבא האדום ומצאו מקלט בשוודיה. כמו כן, פרדריק ריינפלט התנצל באופן רשמי בפני ראשי הממשלות של אסטוניה, לטביה וליטא על העובדה כי שוודיה העלימה עין מהעובדה של הכיבוש הסובייטי של המדינות הבלטיות לאחר תום מלחמת העולם השנייה. ב-27 באפריל 2018, ויקטוריה, נסיכת שוודיה ודניאל, דוכס וסטריטלנד, ערכו ביקור רשמי בריגה, שם הם התקבלו על ידי נשיא לטביה ריימונדס ויוניס. ב-28 במאי 2018 תרמה ממשלת שוודיה 10 מיליון קרונה שוודית ללטביה לרגל 100 שנה לעצמאות המדינה. לאחר שלטביה קיבלה עצמאות בשנת 1990 מברית המועצות, שוודיה הפכה למשקיעה הזרה הגדולה ביותר בכלכלה של לטביה. לשכת המסחר השוודית רשומה בלטביה. לטביה מחזיקה בשוודיה שגרירות בסטוקהולם. שוודיה מחזיקה בלטביה שגרירות בריגה. מדיה וקבצים בנושא יחסי לטביה–שוודיה בוויקישיתוף שגרירות לטביה בשוודיה ששגרירות שוודיה בלטביה
אמה ללמאן

אמה מארי ללמאן (בצרפתית: Aimée Marie Lallement; 16 באוגוסט 1898 – 11 בספטמבר 1988) הייתה אלופת העולם בהטלת כידון, פעילה פמיניסטית וסוציאליסטית צרפתייה, שהוכרה כחסידת אומות העולם, על הצלת יהודים בצרפת בתקופת השואה. אמה מארי ללמאן נולדה בז'יווה (אנ') שבצרפת, ב-18 באוגוסט 1898 להורים שעסקו בהוראה. מלחמת העולם הראשונה אילצה את משפחתה להגר מאזור הארדנים. כפליטה בפריז המשיכה בלימודיה וקיבלה שם משרת הוראה. ללמאן פעלה למען שוויון זכויות לנשים. כמו כן, היא מחתה על אי-קבלתן של נשים לאולימפיאדה. כאשר נערכה האולימפיאדה ב-1924 בפריז, ללמאן ארגנה אירוע ספורט תחרותי מקביל לנשים. מעבר לכך, היא הייתה אלופת עולם בהטלת כידון ובריצת 110 מטרים, וחברה במפלגה הסוציאליסטית הצרפתית. בתקופת הכיבוש הנאצי של צרפת, נתנה ללמאן את מפתחות ביתה בריימס ליהודי בשם ג'ורג' סיימון, ידיד של אביה, על מנת שיוכל להסתתר אצלה. סיימון לא הספיק להשתמש במפתחות מכיוון שהיה מבין הראשונים מיהודי ריימס שגורשו על ידי הנאצים. אמו של סיימון, ג'ולייט, נותרה לבדה, וללמאן סייעה בהצלתה בכך ששלחה אותה להתגורר מחוץ לריימס אצל ידידה, ונהגה לבקר אותה מדי יום. בבית אמו של סיימון פגשה ללמאן בנער היהודי יענקל פרצדבורג. אחותו כבר נעצרה כשניסתה לחצות את הגבול לצרפת של וישי, וביולי 1942 נעצרה גם אמו והועברה למחנה ריכוז. יענקל ביקש מללמאן סיוע לאחר שבאוקטובר נודע לו ולאביו שהם עומדים להיעצר. היא נתנה לילד מקלט, ולאביו הציעה כי יגור בבית סמוך אחר שבבעלותה. האב סירב להצעה, מתוך ציפייה שיוכל למצוא את אשתו ובתו בגרמניה, וכעבור מספר ימים נעצר. ללמאן לקחה את יענקל תחת חסותה. בחלק מהזמן עברה לגור איתו בבית קיט שהיה ברשותה מחוץ לריימס, שם היה קל יותר להשיג מזון באמצעות גידול עצמי של ירקות. על מנת להקשות על זיהויו, האריך יענקל את שיערו והעמיד פנים שהוא הגנן. יענקל היה היחיד מבני משפחתו ששרד את השואה. באוקטובר 1956 אימצה אותו ללמאן באופן רשמי והגדירה אותו כיורשה. ללמאן המשיכה להיות פעילה אחרי המלחמה במפלגה הסוציאליסטית ולפעול למען זכויות נשים וזכויות אזרח. ב-3 בינואר 1980 הכיר יד ושם במארי ללמאן כחסידת אומות העולם, ולכבודה ניטע עץ בגן חסידי אומות העולם בירושלים. מדיה וקבצים בנושא אמה ללמאן בוויקישיתוף Concours de la Résistance et de la Déportation - Le concours ans la Marne - L'aide aux Juifs pendant la 2e guerre mondiale par Jocelyne Husson, web.archive.org, ‏2008-05-10 Marc de Sélincourt, Aimée Lallement: féministe, résistante, Juste des nations, double championne du monde d'athlétisme, Histoires ardennaises (בצרפתית) Aimee Lallement, The Righteous Among The Nations - Yad Va'shem Aimée Lallement, Righteous Among the Nations, L'historire Par Les Femmes ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אמה ללמאן".
ויין מקוויי

אייזק ויין מקוויי (באנגלית: Isaac Wayne MacVeagh;‏ 19 באפריל 1833 – 11 בינואר 1917) היה עורך דין, פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי, שכיהן כתובע הכללי של ארצות הברית בממשליהם של נשיאי ארצות הברית ג'יימס גרפילד וצ'סטר ארתור. ויין מקוויי נולד בפיניקסוויל, פנסילבניה כבנם של מייג'ור ג'ון מקוויי ושל מרגרט (לבית לינקולן) מקוויי. אחיו, פרנקלין מקוויי, היה בנקאי ולימים מזכיר האוצר בממשלו של הנשיא ויליאם הווארד טאפט. מקוויי למד באוניברסיטת ייל, שם הוא היה חבר באחוות דלתא-קאפא-אפסילון וב-1853 הוא סיים את לימודיו במקום העשירי בכיתתו. ב-1856 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין ובשנים 1859–1864 הוא היה פרקליט המחוז של מחוז צ'סטר בפנסילבניה. במלחמת האזרחים הוא הצטרף למיליציית החירום של פנסילבניה שהתארגנה כנגד איום הפלישה של צבא הקונפדרציה בשנים 1862 ו-1863. הוא הקים פלוגת פרשים עצמאית ומאוחר יותר שירת ברגימנט מיליציית החירום ה-29 של פנסילבניה והגיע עד לדרגת מייג'ור. מקוויי היה לאחד ממנהיגי המפלגה הרפובליקנית והיה יריב בולט של חותנו, סיימון קמרון במאבק שהתנהל במפלגה ב-1871. בשנים 1870–1871 הוא שירת כשגריר ארצות הברית באימפריה העות'מאנית ובשנים 1872–1873 הוא היה חבר בוועידה החוקתית של פנסילבניה. ב-1875 היה מקוויי שותף להקמת משרד עורכי הדין בפילדלפיה שכיום ידוע בשם דקארט (Dechert). הוא גם היה יושב ראש ועדת מקוויי שנשלחה ב-1877 על ידי הנשיא רתרפורד הייז ללואיזיאנה, כדי ליישב את המאבק בין שתי ממשלות המדינה וכך לאפשר את פינוי כוחות הצבא ממנה. ב-1881 כיהן מקוויי כתובע הכללי של ארצות הברית בממשלו של ג'יימס גרפילד. לאחר רצח גרפילד הוא המשיך בתפקידו תחת הנשיא צ'סטר ארתור, אך התפטר כשלושה חודשים לאחר מכן. ב-1892 הוא תמך בגרובר קליבלנד, מועמד המפלגה הדמוקרטית לנשיאות, ובשנים 1893–1897 הוא כיהן כשגריר ארצות הברית באיטליה. ב-1896 הוא שב למפלגה הרפובליקנית. ב-1903 היה מקוויי הנציג המשפטי של ארצות הברית בפני בית הדין בהאג שדן בתביעות של גרמניה, בריטניה ואיטליה נגד ונצואלה. לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה תמך מקוויי במטרתן של מדינות ההסכמה במאמר בשם "התהום הבלתי אפשרי" (The Impossible Chasm) שפורסם ביולי 1915 בכתב העת North American Review. במאמרו האחרון באותו כתב עת בשם "יום לוסיטניה: 7 במאי 1916", הוא תקף את האיטיות של ממשלת ארצות הברית בתביעת זכויותיה מול גרמניה. ב-1856 נשא מקוויי לאישה את לטישה מיינר לואיס. לזוג נולד בן אחד, צ'ארלס מקוויי, שכיהן כשגריר ארצות הברית ביפן. ב-1866, לאחר מות רעייתו, הוא נישא בשנית לווירג'יניה רולט קמרון, בתו של מזכיר המלחמה, סיימון קמרון. ויין מקוויי נפטר בוושינגטון די. סי. ב-11 בינואר 1917 ונטמן בבית הקברות של כנסיית רדימיר בבריין מאוור שבפנסילבניה. מדיה וקבצים בנושא ויין מקוויי בוויקישיתוף ויין מקוויי באתר מחלקת המשפטים של ארצות הברית (באנגלית) ויין מקוויי באנציקלופדיה בריטניקה (מהדורת 1911) (באנגלית) ויין מקוויי, באתר "Find a Grave" (באנגלית) Dechert LLP - History Chisholm, Hugh, ed. (1922). "MacVeagh, Wayne". Encyclopædia Britannica. 31 (12th ed.). London & New York: The Encyclopædia Britannica Company. p. 829. "Lusitania" Day: May 7, 1916