laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
כיבוש איזמאיל

כיבוש איזמאיל היה אירוע מרכזי במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1787–1792). הוא הסתיים ב-22 בדצמבר 1790. מצודת איזמאיל הייתה ממוקמת במקום אסטרטגי בשפך נהר הדנובה. בקרבת העיר עברו מספר דרכים בעלות חשיבות רבה. כיבוש העיר היה מאפשר לרוסים להתקדם דרומה לשטחי רומניה. לקראת המלחמה העות'מאנים חיזקו מאוד את הביצורים במקום. לפני החומות נבנה חפיר ועל החומות הוצבו 260 תותחים. חיל המצב של המצודה כלל כ-35 אלף חיילים. הסולטאן העות'מאני זעם על נפילת מספר מצודות במהלך המלחמה ולכן הוציא צו שלפיו במידה ותיפול איזמאיל, יוצאו כל החיילים שהיו בה להורג. כבר במחצית 1790 נתן גריגורי פוטיומקין פקודה להתחיל במצור על המצודה. ב-26 בנובמבר החליט מפקד הכוח הרוסי במקום על הפסקת המצור בשל החורף המתקרב. פוטיומקין לא אישר את הפסקת המצור ופקד על אלכסנדר סובורוב לעזוב את היחידה שהייתה בפיקודו ולקחת את הפיקוד על הכוחות שהיו סביב המצודה. ב-2 בדצמבר הגיע סובורוב למקום, החזיר את כל הכוחות וחידש את המצור. לאחר שישה ימים בהם עשה הכנות לכיבוש המצודה הוא שלח אולטימטום למפקד העות'מאני במקום. המפקד העות'מאני ענה ש"המצודה תיפול לידי הרוסים רק לאחר שהשמיים יפלו על הארץ". בהתייעצות שהתקיימה ב-9 בדצמבר הוחלט על תחילת המתקפה הגדולה ב-11 בדצמבר. סוכם על חלוקת הכוח התוקף למספר טורים תוך השארת הפרשים בעתודה. המתקפה אמורה הייתה להתחיל בחמש בבוקר במטרה לכבוש את הביצורים הקדמיים עוד לפני זריחת השמש. בבוקר ה-21 בדצמבר 1790 החלו תותחי הכוח הרוסי היבשתי וספינות של הצי בהפגזה עזה. הירי נמשך כ-24 שעות והסתיים רק שעתיים לפני המתקפה הגדולה. המתקפה היבשתית החלה כמתוכנן. לקראת 6 בבוקר הושגה התקדמות משמעותית והרוסים אף הצליחו לכבוש אחד משערי המצודה. בקצה השני של העיר, הצליח כוח בפיקודו של קוטוזוב לכבוש את הביצורים הקדמיים והתקדם לשערי המצודה. בשבע בבוקר הצליח הצי הרוסי להנחית כוחות נוספים בקרבת המצודה. למרות התנגדות עזה, הצליח כוח הנחתים להתקדם ולכבוש את הביצורים הקדמיים. עם אור הבוקר התברר שכל הביצורים הקדמיים נכבשו וכוחות החלו להתקדם לחלקים המרכזיים של המצודה. קרבות רחוב עזים נמשכו עד לאחת עשרה בבוקר. במטרה לחזק את הכוח הרגלי שלחם בתוך העיר, העביר סובורוב אל תוך העיר כ-20 תותחים שתמכו בכוח בירי משמעותי. לקראת שעה אחת בצהריים נכבשה כמעט כל העיר. למרות זאת, נמשכה הלחימה. העות'מאנים אספו את הכוחות וניסו לארגן מתקפת נגד שלא הצליחה. בהתאם להבטחת סובורוב, העיר הועברה לשליטת החיילים ואלו החלו בביזה. כתוצאה מכך נהרגו תוך מספר ימים כ-10,000 מתושבי העיר. העות'מאנים ספגו אבדות כבדות שהסתכמו בכ-26 אלף חיילים. מתוך 9,000 עות'מאנים שנפלו בשבי, כ-2,000 מתו תוך מספר ימים. הרוסים לקחו שלל כ-300 תותחים, כמות גדולה של אמצעי לחימה וספינות. לכיבוש העיר הייתה השלכה משמעותית על המשך המלחמה ועל תוצאות המשא ומתן לחתימת הסכם שלום בסיום המלחמה. לניצחון זה הוקדש שיר של גברייל דרז'אבין שהיה ההמנון הלא רשמי של רוסיה עד לשנת 1816. מפקדי הכוח הרוסי שכבש את העיר קבלו עיטורים, וגריגורי פוטיומקין קודם לדרגת גנרל-פלדמרשל. מדיה וקבצים בנושא כיבוש איזמאיל בוויקישיתוף דיווח רשמי של סובורוב לאחר הקרב (ברוסית)
וילה סרצ'נו

וילה סרצ'נו (איטלקית: Villa Saraceno) היא אחת הווילות הכפריות שבנה האדריכל האיטלקי אנדראה פלאדיו באזור ונטו שבצפון איטליה (כיום בפינלה Finale di Agugliaro), קילומטרים אחדים מדרום לוויצ'נזה). הווילה תוכננה ונבנתה לפי הזמנתו של ביאג'ו סרצ'נו האציל בעל המקרקעין באזור. הבנייה התקיימה בשנות הארבעים של המאה ה-16. סרצ'נו היה חבר מועצת העיר ויצ'נזה שהזמינה מפלאדיו את בנייתו של בניין מועצת העיר, הלא היא הבזיליקה של ויצ'נזה. תוכנית המבנה פורסמה על ידי פלאדיו בספרו "ארבעת הספרים על אודות האדריכלות". מן התוכנית הוצא אל הפועל רק הבניין המרכזי, ואילו שני האגפים הגדולים הכוללים את המטבחים ואת מבני המשק, לא נבנו. במרכז מצוי בית האדון המלבני. אל הפתח המרכזי עולה כבש רחב עם שיפוע מתון. הכבש עולה אל לוג'יה (loggia) עם חזית דמוית מקדש רומי בעל שלוש קשתות התומכות בגג גמלוני. החזית פשוטה ביותר בעיצובה, ללא עיטורים כלשהם. כמקובל בווילות של פלאדיו גם כאן לבניין זה שלוש קומות הניכרות בחלונותיהם. קומת האדון (piano nobile) בעלת החלונות הגבוהים היא הקומה השנייה אליה עולה הכבש. מתחתיה שוכנת קומת השירותים הנמוכה, שחלונותיה נראים משני צידי הכבש. למעשה רק הצד הימני (לעיני המתבונן) נבנה ושימש כמזווה, והשני מלא בעפר. המטבח, שכעניין שבשגרה היה ממוקם בווילות הפלדיאניות בקומה זו, תוכנן להבנות באגפים הצדדיים. הקומה העליונה שמתחת לגג ניכרת בחלונותיה צרים, והיא נועדה לאחסון של תוצרת חקלאית. בסך הכול החזית מצומצמת מאוד ויש בה חלונות מעטים. משערים שבעל הבית התקמץ בהוצאות לבנייה. מן העטורים של חדרי המגורים נותרו שרידים מעטים בלבד. וילה סרצ'נו נרכשה בידי האיגוד הבריטי British Landmark Trust, שערך בה פעולת שימור קפדנית, והיא מוכרזת כאתר מורשת עולמית מאז שנת 1994. אנדראה פלאדיו, ארבעת הספרים על אודות האדריכלות, תרגם לעברית רוני רייך בצירוף מבוא, הערות ומפתחות, הוצאת זמורה-ביתן-דביר, 1999, עמ' 150. Bruce Bucher, Andrea Paladio, The Architect in his Time, Abbeville Press, New-York, 1998, pp. 83-85. מדיה וקבצים בנושא וילה סרצ'נו בוויקישיתוף ספר שני, פרק 15, עמ' 76; מהדורת ר' רייך, עמ' 150.
לב הארגמן

לב הארגמן (באנגלית: Purple Heart) הוא עיטור צבאי אמריקאי המוענק בשמו של נשיא ארצות הברית לאנשי הכוחות המזוינים של ארצות הברית אשר נפצעו או נהרגו בשעת קרב החל מה-5 באפריל 1917 ועד היום. לב הארגמן הוא אחד העיטורים הוותיקים ביותר המוענק כיום לסגל צבאי בארצות הברית, יחד עם קודמו, תג ההצטיינות הצבאי ומדליון הנאמנות הוותיק ביותר. העיטור מעוצב כמדליה בצורת לב סגול עם שוליים מוזהבים בגודל של 35 מ"מ. במרכזו של הלב משובצת תמונת פרופיל של ג'ורג' וושינגטון ומעליה מופיע שלט האצולה שלו (מגן לבן המוטען בשני פסים אדומים ובשלושה כוכבים אדומים בצ'יף) בין שני ענפי עלים ירוקים. בצידה האחורי של המדליה חרוט המשפט FOR MILITARY MERIT (מאנגלית: "בעבור הצטיינות צבאית"). למדליה מוצמד סרט בצבע סגול עם שוליים לבנים. האות המייצג את העיטור כצבע הסרט והוא בגודל של 35 מ"מ, כאשר רוחבו של הפס הסגול - 29 מ"מ והשוליים הלבנים רוחבם 3 מ"מ כל אחד. כיתר העיטורים הצבאיים האמריקניים, הענקות מרובות מצוינות בתוספת של כוכבים על הסרט או האות (לחיילי המרינס, הצי ומשמר החופים) או עלים (לחילי צבא היבשה וחיל האוויר). לב הארגמן המקורי, אשר עוצב כתג ההצטיינות הצבאי, נוסד בידי ג'ורג' וושינגטון, אז המפקד העליון של הצבא הקונטיננטלי, ב-7 באוגוסט 1782. ההוראה המקורית כללה את המשפט הבא: ”יפורסם כי אדם העונד לב ארגמן זה, הקיז את דמו להגנת מולדתו ויזכה להוקרתם של אנשי ארצו.” תג ההצטיינות הצבאי הוענק בסך הכל לשלושה חיילים אשר לחמו במלחמת העצמאות האמריקנית ולאחר מכן נשכח עד לאחר מלחמת העולם הראשונה. ב-10 באוקטובר 1927 פנה ראש מטה צבא ארצות הברית הגנרל צ'ארלס סומראל אל הקונגרס האמריקני בבקשה להחיות את תג ההצטיינות הצבאי, אולם בקשתו נדחתה. מחליפו של סומראל, הגנרל דאגלס מקארתור, הורה על עבודת מטה מחודשת להשקתו המחודשת של העיטור ב-7 בינואר 1931, במהלכה הוצגו שלושה עיצובים. העיצוב הנבחר הוכר כעיטור צבאי רשמי בפקודה כללית מס' 3 של מחלקת המלחמה ואושררה בפקודה של הנשיא לציון יובל ה-200 ליום הולדתו של וושינגטון. בסוף מלחמת העולם השנייה, כאשר התכוננה ארצות הברית לפלישה ליפן, היו הערכות שבפלישה יהיו מאות אלפי נפגעים, ולפיכך יוצרו חצי מיליון אותות "לב הארגמן". בשל הטלת הפצצה הגרעינית על יפן לא התבצעה הפלישה בסופו של דבר. מאז ועד היום לא עלה מספר הנפגעים של הכוחות המזוינים של ארצות הברית בכל המלחמות על מספר זה, ונכון לשנת 2000 נותרו כ-120,000 אותות שטרם הוענקו. בשל כך, קיבלו מפקדים בעיראק ובאפגניסטן לידיהם אותות כאלה כדי שיוכלו להעניקם לחיילים שנפצעו בקרב מיד, ללא המתנה. בין מקבלי העיטור בעבר ניתן למצוא את נשיא ארצות הברית ג'ון פיצג'ראלד קנדי, מזכיר המדינה של ארצות הברית ג'ון קרי, השחקנים ג'יימס גארנר (פעמיים), צ'ארלס ברונסון והסופר קורט וונגוט. שני לוחמים מחזיקים בשיא - 9 עיטורים על פציעות שונות: אירווין פרסר ואלברט אירלנד. תקנות הצבא 1–670: הלבוש והמראה של מדים וסמלים (באנגלית) לב הארגמן - קריטריונים, רקע ותמונות - אתר המכון ההרלדי של צבא ארצות הברית לב הארגמן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Half A Million Purple Hearts, AMERICAN HERITAGE (באנגלית)
טיאה ליאוני

אליזבת טיאה פנטליאוני (באנגלית: Elizabeth Téa Pantaleoni, נולדה ב-25 בפברואר 1966), המוכרת בשם הבמה טיאה ליאוני (Téa Leoni), היא שחקנית אמריקאית, אשר התפרסמה בסרטים "בחורים רעים" (1995), "פגיעה קטלנית" (1998), "חתונה על תנאי" (2000), "פארק היורה 3" (2001), "ספנגליש" (2004), "דיק וג'יין עושים את זה" (2005) ובשל תפקידה כאליזבת מקורד, מזכירת המדינה של ארצות הברית בסדרה "מזכירת המדינה" (2019-2014) של רשת CBS . אליזבת טיאה פנטליאוני נולדה בעיר ניו יורק שבארצות הברית, למשפחה נוצרית. לאם תזונאית ודיאטנית ולאב עורך דין ובנה של שחקנית קולנוע ובמה, ואחיינם של חברי שלישייה קאמרית. ליאוני חונכה בבתי ספר פרטיים והחלה ללמוד בקולג', אך לא סיימה את לימודיה. בשנת 1988 לוהקה ליאוני לתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "מלאכיות 89'", גרסה מחודשת לסדרת הטלוויזיה המלאכיות של צ'רלי, אך בעיות בהפקה מנעו את שידור הסדרה. שנה לאחר מכן קיבלה ליאוני תפקיד באופרת הסבון סנטה ברברה. ליאוני שיחקה בתפקיד קטן בסרט "ליגה משלהן" שיצא לאקרנים ב-1992. באותה שנה החלה משחקת בסדרת סיטקום טלוויזיונית "עיוורים מעופפים", בה גילמה הוללת יפהפייה ואקסצנטרית המתאהבת בבוגר מכללה נורמטיבי וגמלוני. הסדרה שודרה במשך עונת שידורים אחת. ב-1995 שיחקה בתפקיד אורח בסדרה פרייז'ר כארוסתו של סאם מאלון מחופשי על הבר. באותה שנה לוהקה לתפקיד ראשי בסדרת סיטקום טלוויזיונית נוספת ששודרה במשך שלוש עונות. בסדרה, "האמת העירומה", שיחקה ליאוני עיתונאית שהייתה מועמדת לפרס פוליצר, המועסקת על ידי צהובון. ב-1995 יצא לאקרנים סרט הקולנוע "בחורים רעים" בו כיכבה ליאוני לצד ויל סמית' ומרטין לורנס. במרוצת שנות ה-90 ובעשור הראשון של המאה ה-21 המשיכה ליאוני להופיע בסרטי קולנוע נוספים: בשנת 2000 שיחקה בחתונה על תנאי לצד ניקולס קייג', בתור קייט רינולדס. ב-2001 הופיעה בפארק היורה 3 בתור אמנדה קירבי לצד ויליאם ה. מייסי, המשחק את גרושה פול קירבי וסם ניל המשחק את ד"ר אלן גרנט. ב-2002 שיחקה ב"סוף הוליוודי" של וודי אלן בתפקיד אלי. ב-2008 שיחקה ב"עיר רפאים" לצד ריקי ג'רווייס, בתור גוון. בשנת 2011 שיחקה בסרט מיליארד סיבות לשוד. משנת 2014 עד שנת 2019 שיחקה ליאוני בתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "מזכירת המדינה" בתור אליזבת' מקורד, מזכירת המדינה הנבחרת לאחר מותו של המזכיר הקודם. בשנים 1991 עד 1995 הייתה נשואה למפיק פרסומות הטלוויזיה האמריקאי, ניל ג'וזף טרדיו ג'וניור. ב-1997 נישאה לשחקן האמריקאי ממוצא יהודי, דייוויד דוכובני, ולהם שני ילדים משותפים, בת וסט, שנולדה ב-1999 ובן, קיד מילר, שנולד ב-2002. אולם בני הזוג נפרדו ב-2008, ומנו את הסיבה כהתמכרות הסקס של דוכובני. הם חזרו ונפרדו מספר פעמים, אך ב-2014 הם התגרשו סופית. מאז דצמבר 2014, ליאוני נמצאת בזוגיות עם עמיתה לסדרה "מזכירת המדינה", השחקן טים דיילי. מדיה וקבצים בנושא טיאה ליאוני בוויקישיתוף טיאה ליאוני, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) טיאה ליאוני, באתר AllMovie (באנגלית) טיאה ליאוני, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) טיאה ליאוני, באתר Box Office Mojo (באנגלית) טיאה ליאוני, באתר Metacritic (באנגלית) טיאה ליאוני, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) טיאה ליאוני, באתר Discogs (באנגלית)
אמריקן דרגון

אמריקן דרגון (באנגלית: American Dragon: Jake Long) היא סדרת אנימציה מבית ערוץ דיסני. תקופת השידור המקורית של הסדרה הייתה מ-25 בינואר 2005 עד ה-1 בספטמבר 2007. בישראל הסדרה שודרה בג'טיקס מ-2007 עד 2009 ובהמשך עברה לדיסני. ג'ייק לונג לומד בחטיבה. יש לו אמא, אחות קטנה ואבא. אבל הוא מיוחד. יש לו כוחות דרקון, וכינויו הדרקון האמריקאי. אמו יודעת על כך אך זה דילג עליה, ואביו בכלל לא יודע על מה מדובר. אחותו הקטנה בשלבי התפתחות, והוא לומד מסבו לאושי לונג הסיני. עוזרו של סבו הוא כלב השארפיי המדבר והשמן פו-דוג. ג'ייק נלחם במפלצות, ובציידים הרוצים לחסל דרקונים. כאשר ברצונו לשנות צורה הוא אומר בדרך כלל "קדימה, דרקון"! ג'ייק לונג - תלמיד בחטיבת הביניים של ניו-יורק. מאוהב בנערה בשם רוז. ג'ייק הוא הדרקון האמריקאי הראשון, והוא מאומן על ידי סבו למלחמה בציידים. אינו מצטיין בלימודים ונוטה להסתבך לפעמים. לאושי "סבא" לואונג - סבו המאמן של ג'ייק. דרקון לידי סיני זקן וכחול. פו-דוג - כלב שארפיי סיני זקן בן שש-מאות חברו של לאושי ויצור קסם מחמד של ג'ייק. היילי לונג - אחותו של ג'ייק. דרקונית מתפתחת, קטנה ושובבה. שונה מאחיה. רוז - תלמידה בחטיבת הביניים של ג'ייק. הוא מאוהב בה והיא בו, בנוסף היא גם הציידת (עוזרת לצייד) ולא יודעת שהוא דרקון. טריקסי קרטר - תלמידה בחטיבת הביניים של ג'ייק. אפרו אמריקאית ובעלת שני קוקו. ארתור "ספאד" ספודינסקי - תלמיד בחטיבת הביניים של ג'ייק. די ג'י ופעלולן. סוזן לונג - אמא של ג'ייק. ג'ונתן לונג - אבא של ג'ייק. הצייד - האיוב המושבע של ג'ייק, עובד עם הציידת (שהיא בעצם רוז), בעל מסיכת שלד צבי. האנס רוטווד - המורה של ג'ייק טריקסי וספאד. בפרק האחרון של העונה השלישית של הסדרה "לילו וסטיץ'", מופיעים ג'ייק, סבא, פו-דוג, טריקסי וספאד, כשהם מנסים לחפש יצורי קסם באי. ג'ייק מנסה לזכות בתחרות גלישת סקייטבורד, אך גנטור חושב שהוא ניסוי ותופס אותו, ומנסה לשלוח אותו להמסטרוויל. "אמריקן דרגון", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "אמריקן דרגון", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "אמריקן דרגון", באתר Metacritic (באנגלית) "אמריקן דרגון", באתר דיסני+ סדרות (באנגלית) "אמריקן דרגון", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) אמריקן דרגון, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית
ולטר גראב

וַלטר גרָאב (Walter Grab;‏ 17 בפברואר 1919 – 17 בדצמבר 2000) היה היסטוריון ישראלי ממוצא אוסטרי, פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב, חוקר גרמניה וצרפת בעת החדשה ומייסד מכון "מינרבה" להיסטוריה גרמנית באוניברסיטה. גראב נולד בשנת 1919 בווינה למשפחה יהודית ממעמד הביניים. בשנת 1938, כשהיה בן 19, נמלטה משפחתו לארץ ישראל בעקבות האנשלוס. בארץ עסק בעבודת כפיים ובמסחר בארנקים, ובשנות הארבעים לחייו החל בקריירה אקדמית בזכות פרופ' צבי יעבץ שהסכים לקבל אותו ללימודים ללא בגרות. לבסוף גראב הפך לאחר מבכירי ההיסטוריונים בארץ ובעל מוניטין בינלאומי. עשה את לימודיו באוניברסיטת תל אביב, בשנת 1962 סיים תואר ראשון בהיסטוריה כללית ופילוסופיה ובשנת 1965 סיים דוקטורט באוניברסיטת המבורג בהנחיית פרופ' פריץ פישר. הוא לימד היסטוריה באוניברסיטת תל אביב, קיבל פרופסורה בשנת 1970, ובשנת 1985 יצא לגמלאות. נפטר ממחלה בשנת 2000 בתל אביב. היה נשוי לעליזה ארליך ואב למאיה ולאלכסנדר גראב, כיום פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת מיין. מאז מותו נערך מדי שנה ערב עיון לזכרו בנושא היסטוריה אירופית באוניברסיטת תל אביב. ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית. נפוליאון ותקופתו, האוניברסיטה המשודרת, הוצאת משרד הביטחון, 1990 המהפכה הצרפתית, האוניברסיטה המשודרת, הוצאת משרד הביטחון, 1980 מקורות המהפכה הצרפתית, הוצאת הדר "קווי-מתאר של מהפכות לאומיות, 1815-1825", מגרמנית: צבי טאובר, מתוך: זמנים: רבעון להיסטוריה, חוברת 48 (אביב 1994). מספר מאמרים באתר האזרחות של מט"ח מידע על גראב, ולטר, 1919-2000 בקטלוג הספרייה הלאומית ירון לונדון, העולם לפי גראב - "הסכנה האמיתית צפויה מארצות־הברית", כותרת ראשית, 2 בנובמבר 1983 - ריאיון ולטר גראב (1919-2000), דף שער בספרייה הלאומית ולטר גראב, באתר Discogs (באנגלית) עופר אדרת, הדיקטטור הנאור, באתר הארץ, 6 במרץ 2013 מינויים באוניברסיטת ת"א, דבר, 20 במרץ 1966 ארכיון ולטר גראב, בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קניוק

האם התכוונתם ל... גידי קאניוק – כדורגלן ישראלי יורם קניוק – סופר, צייר ופובליציסט ישראלי משה קניוק – מנהלו של מוזיאון תל אביב לאמנות
פיליפ הראשון

האם התכוונתם ל... פיליפ הראשון, מלך צרפת פיליפ הראשון, דוכס אורליאן (אנ') פיליפ הראשון, רוזן הסן פליפה הראשון, מלך קסטיליה
פיליפ השלישי

האם התכוונתם ל... פיליפ השלישי, דוכס בורגונדיה פיליפ השלישי, מלך צרפת פליפה השלישי, מלך ספרד פיליפוס השלישי – אחיו למחצה ויורשו של אלכסנדר מוקדון
קרב רימניק

קרב רִימְנִיק היה אחד הקרבות העיקריים, שנערכו במסגרת המלחמה העות'מאנית-רוסית (1787–1792). הוא התרחש ב-22 בספטמבר 1789 בקרבת רִימְנִיק (רמניקו סראט) שבוולארכיה בין כוחות צבאיים של האימפריה הרוסית ואוסטריה לבין הצבא של האימפריה העות'מאנית. הקרב הסתיים בניצחון מוחץ של הצבאות הרוסי והאוסטרי על כוח עות'מאני גדול בהרבה. לאחר תבוסתו בקרב פוקשאן הפיקוד הטורקי רצה להשיג הכרעה צבאית תוך ניצול הפיצול של הכוחות האוסטרו-רוסים. כוח רוסי משמעותי רותק למצור על מבצר איזמאיל, בעוד כוח אוסטרי פעל בנפרד מהכוח הרוסי בשטח הנסיכויות הרומניות. הכוח הטורקי העיקרי, שכלל כ-100 אלף חיילים החל להתקדם לכיוון האוסטרים. אלכסנדר סובורוב הוביל את צבאו במצעד מזורז, צבאו עבר כ-100 ק"מ במהלך יומיים, וחבר עם האוסטרים ב-21 בספטמבר 1789. הצבא האוסטרו-רוסי המאוחד כלל 25 אלף חיילים ו-103 תותחים. הטורקים התמקמו ב-4 מחנות לא רחוק אחד מהשני. המפקד האוסטרי, פרידריך מקובורג חשב שצריך להתמקד בהגנה, זאת לאור ההעדפה המספרית הגדולה של הטורקים. סובורוב התכוון לתקוף את הטורקים ואמר שאם האוסטרים לא הצטרפו, הוא יתקוף לבד. בסופו של דבר סוכם על מתקפה משותפת. בלילה ל-22 בספטמבר הכוח המשותף עבר את הנהר ולקראת בוקר החל במתקפה. הרוסים תקפו מחנה בטרגו-קוקולי. למרות הפגזת תותחים ומתקפת נגד של הפרשים הטורקים הרוסים הצליחו לכבוש את המחנה והמשיכו להתקדם לכיוון המחנה השני. האוסטרים עמדו במתקפה של 15 אלף פרשים טורקים. לאחר כיבוש המחנה השני, הכוחות הרוסים התקרבו לכוח האוסטרי ויצרו חזית משותפת רציפה. לאחר מנוחה קצרה, ב-3 בצהריים החלה מתקפה על המחנה הראשי של הטורקים. האוסטרים תקפו בחזית. סובורוב ראה שקיימת בעיה בביצורים של המחנה הטורקי והחליט על מתקפה באזור זה. הפרשים הרוסים עברו את הביצורים הלא גמורים ונכנסו למחנה הראשי. כתוצאה מפלישת כוח פרשים וחיל רגלים רוסי למחנה, החלה פאניקה בקרב החיילים הטורקים. הטורקים החלו בנסיגה. ניסיון של המפקד שלהם יוסוף-פאשה לארגן את הנסיגה לא הצליחה. במהלך מעבר על הנהר הטורקים ספגו אבדות גדולות באופן משמעותי מאשר בקרב עצמו. ניצחון בקרב זה היה בין הניצחנות הגדולים של אלכסנדר סובורוב. על כן הוענק לו תואר רוזן והתווסף לשם משפחתו הכינוי "רימניקסקי" (מרימניק). האוסטרים העניקו לו תואר רוזן של האימפריה הרומית הקדושה. מדיה וקבצים בנושא קרב רימניק בוויקישיתוף תיאור הקרב (ברוסית)
ליאנה בדר

ליאנה בַּדר (בערבית: ليانة بدر; נולדה ב-1950) היא סופרת פלסטינית המכהנת כמנכ"לית משרד התרבות הפלסטיני. בדר נולדה בירושלים וגדלה ביריחו. אביה היה ד"ר עבד א-רחים בדר, רופא ואסטרונום שאמו הייתה יהודייה, ואמה הייתה מנהלת בית ספר לבנות. בדר למדה לתואר בפסיכולוגיה בירדן. אחר כך נסעה לביירות ולמדה לתואר בפילוסופיה ופסיכולוגיה מהאוניברסיטה הערבית בביירות. היא הייתה עורכת של מדור התרבות בכתב העת "אל-חורייה". בשנת 1982 היא עברה מלבנון וחיה בדמשק, תוניס ועמאן, ושבה לרשות הפלסטינית בשנת 1994. בשנת 1979 פרסמה את ספרה הראשון, بوصلة من أجل عباد الشمس ("בוצלה מן אג'ל עבאד אלשמס" - "מצפן עבור החמנית"). יצירותיה תורגמו לשפות מספר. היא כותבת רומנים, סיפורים קצרים וספרי ילדים. כמו כן היא כתבה ספר על המשוררת פדואה טוקאן. היא כתבה את התסריט לסרט "החתונה של ראנה", המספר על צעירה פלסטינית שאביה מייעד לה חתן בניגוד לרצונה. כיום בדר מנהלת את המחלקה לקולנוע במשרד התרבות הפלסטיני ברמאללה, ומשמש כעורכת כתב העת של המשרד. היא שותפה ליוזמת ז'נבה. "הגפן", סיפור קצר פרי עטה, הופיע בעברית בשנת 2004 באנתולוגיה "נעליים ללא עקבים: סיפורים מודרניים של יוצרות ערביות" בהוצאת מעריב. בדר נשואה ליאסר עבד רבו, פוליטיקאי פלסטיני, ומתגוררת עמו ברמאללה. היא אם לשניים. ליאנה בדר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ליאנה בדר, באתר AllMovie (באנגלית) ליאנה בדר, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ביוגרפיה קצרה סייד קשוע, אמנות ההסברה, באתר הארץ, 14 בנובמבר 2001 ליאנה בדר (1951-), דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קוף עכביש אדום-פנים

קוף עכביש אדום-הפנים (שם מדעי: Ateles paniscus) הוא מין בסוג קופי העכביש שוכן העצים המובהק וכמעט שאינו יורד אל הקרקע. קוף העכביש אדום-הפנים נפוץ ביערות גשם טרופים וסובטרופיים, מאזור מקסיקו ועד ברזיל. אורך קוף העכביש אדום-הפנים הוא בין ארבעים לשישים סנטימטרים מבלי להחשיב את הזנב, שאורכו לבדו הוא בין 50 ל-80 סנטימטרים ומסייע לו להתלות על עצים ולעבור בין ענף לענף. שמו ניתן לו משום זרועותיו הארוכות וזנבו הארוך אשר דומים במידת מה לרגלי העכביש. הזנב ארוך מן הגוף ובעל יכולת לפיתה, כך שהקוף מסוגל להיתלות באמצעותו על ענף, בעת שיתר גפיו עסוקים במלאכה אחרת. כתפיו גמישות מאוד ומאפשרות לו להניע בקלות יתרה את זרועותיו כשהוא עובר מענף לענף. הבהונות ברגליו והאגודלים בידיו אינם מותאמים לאחיזה. הוא מסוגל להלך על רגליו האחוריות ולקפוץ באמצעותן למרחק של עד עשרה מטר. גופו מוארך וגמיש ומכוסה פרוות שיער שחור. הפנים חסרות שיער וצבען חום-אדמדם. מעל למצח מזדקר השיער לפנים ומצל על העיניים. את כל מזונו, הכולל פירות, פרחים, חרקים, וביצי עופות הוא מוצא על העצים ובאדמה ואת המים הנקווים בין הענפים הוא אוסף בכפות ידיו ומגישם אל פיו. משך ההריון של האם הוא כ-29 שבועות, ובכל הריון נולד ולד אחד בלבד. קוף העכביש אדום-הפנים חי בקבוצות משפחתיות. לניקוי ההדדי תפקיד חשוב בחיזוק הקשר בין חברי הקבוצה. התקשורת ביניהם נעשית על ידי הבעות פנים, פתיחה וסגירה מהירה של השפתיים, תוך הוצאת לשון. הגור נצמד אל האם למשך תקופה ארוכה, בעודו לופת את חזהּ או רכוב על גבה. מדיה וקבצים בנושא קוף עכביש אדום-פנים בוויקישיתוף קוף עכביש אדום-פנים, באתר ITIS (באנגלית) קוף עכביש אדום-פנים, באתר NCBI (באנגלית) קוף עכביש אדום-פנים, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) קוף עכביש אדום-פנים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) קוף עכביש אדום-פנים, באתר GBIF (באנגלית) קוף עכביש אדום-הפנים באתר theprimata קוף עכביש אדום-פנים באתר הרשימה האדומה של IUCN
טנטור

טנטור הוא מתחם נוצרי בדרום ירושלים. טנטור ממוקם בקרבת השכונות גילה ובית צפאפא בדרך לבית לחם. השם "טנטור", שפירושו בערבית כובע מחודד, ניתן למקום מאחר שהוא שוכן על גבעה בולטת. בשנת 1869 רכש הרוזן ברנרד קבוגה, קונסול אוסטרו-הונגריה בירושלים את האדמות בסיוע מסדר אבירי מלטה. ב-1877 נפתח במקום בית חולים קטן. בעקבות ביקור האפיפיור פאולוס השישי בישראל (1964) רכש הוותיקן את המתחם והחכירו לאוניברסיטת נוטרדאם. בשנת 1972 נפתח באתר "מכון טנטור", מכון מחקר תאולוגי המשותף לכל זרמי הנצרות, שתוכנן על ידי האדריכל פרנק מונטנה. מדיה וקבצים בנושא טנטור בוויקישיתוף
פרס היינליין לקידום המסחור בחלל

פרס היינליין (אנגלית: The Heinlein Prize for Advances in Space Commercialization) הוא פרס הקרוי על שמו של סופר המדע הבדיוני רוברט היינליין, אשר ניתן על תרומה יוצאת דופן לקידום תחום הטיסות המסחריות לחלל. הפרס נוסד בשנת 1988, והוא עומד על סכום של חצי מיליון דולר. תקנון הפרס מאפשר חלוקתו מדי שנה אך אין בכך חובה. הפרס הראשון הוענק בשנת 2006 ליזם האמריקאי פיטר דיאמנדיס (Diamandis), יוזם תחרות פרס ה-X. שני פרסים נוספים הוענקו לאילון מאסק בשנת 2011 ולג'ף בזוס 2016. קיים פרס נוסף על שמו של היינליין, פרס רוברט היינליין המוענק מטעם אגודת החלל הלאומית. אתר האינטרנט הרשמי של פרס היינליין לקידום המסחור בחלל אתר האינטרנט של פרס היינליין (באנגלית)
ריצ'רד לוגאר

ריצ'רד גרין "דיק" לוגאר (באנגלית: Richard Green "Dick" Lugar,‏ 4 באפריל 1932 – 28 באפריל 2019) היה פוליטיקאי אמריקאי, כיהן כסנאטור מטעם מדינת אינדיאנה בשנים 1977–2013. היה חבר המפלגה הרפובליקנית ושימש כראש עיריית אינדיאנפוליס בין השנים 1968–1976. ב-1977 נבחר לסנאט. לוגאר היה הסנאטור הרפובליקני הבכיר ביותר בוועדת החוץ בסנאט, ונחשב לאחד האישים הבולטים בתחום מדיניות החוץ האמריקאית, בעיקר בתחום הפצת הנשק הגרעיני. ב-2013 עוטר במדליית החירות הנשיאותית. ריצ'רד לוגאר נולד באינדיאנפוליס לברת'ה גרין ומרטין לוגאר. בשנת 1954 סיים את לימודי התואר הראשון באוניברסיטת דניסון שבגרנוויל, אוהיו. לאחר מכן נסע לאנגליה ולמד באוניברסיטת אוקספורד ובשנת 1956 סיים את לימודי התואר השני. מ-1957 עד 1960 שירת בצי האמריקאי. בשנים 1968–1976 שירת כראש עיריית אינדיאנפוליס. בשנים 1977–2013 שירת בסנאט מטעם מדינת אינדיאנה. לוגאר היה הסנאטור הרפובליקני הבכיר ביותר בוועדת החוץ של הסנאט. הוא שימש כיושב ראש ועדת החוץ בין השנים 1985–1987 ו-2003–2007. רוב עבודתו בסנאט האמריקאי התמקדה בנושאי ביטחון, פיקוח על נשק ופירוק נשק גרעיני בארצות הברית ומסביב לעולם. מאז 3 בינואר 2009, עם ההפסד בבחירות של הסנאטור טד סטיבנס והפרישה של הסנאטור פיט דומניצ'י הפך לוגאר לסנאטור הבכיר בקרב המפלגה הרפובליקנית. במאי 2012 הפסיד את מועמדות המפלגה הרפובליקנית למושבו בסנאט, לאחר שהפסיד בפריימריז לאיש מסיבת התה, ריצ'רד מורדוק, שהפסיד לבסוף בבחירות הכלליות לדמוקרט ג'ו דונלי. הדחתו של לוגאר בפריימריז הרפובליקנים לוותה בזעם שחש הזרם השמרני כלפיו, בין היתר עקב גישתו המתונה ותמיכתו ביוזמות כגון חוק החירום לייצוב כלכלת ארצות הברית לשנת 2008, וכן בהצבעתו למען המינויים של הנשיא ברק אובמה לבית המשפט העליון של ארצות הברית. באוגוסט 2015 הביע תמיכה בהסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית. נפטר בווירג'יניה ב-28 באפריל 2019. מדיה וקבצים בנושא ריצ'רד לוגאר בוויקישיתוף ריצ'רד לוגאר, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ריצ'רד לוגאר, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית) הסנאטור הרפובליקני הוותיק ביותר הודח, באתר nrg, באתר nrg, 9 במאי 2012 Why we disagree with Chuck Schumer on the Iran deal