laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
הציקלופדיה של ריס

הציקלופדיה של ריס (אנגלית: Rees's Cyclopaedia), "הציקלופדיה החדשה", או "המילון האוניברסלי למדעים ולאמנויות", הייתה אנציקלופדיה שנערכה בידי הכומר הוולשי אייברהם ריס (1743–1825). באותה תקופה נאמר על הציקלופדיה כי התעלתה על האנציקלופדיה בריטניקה של אותה תקופה, ובימינו היא מהווה מקור חשוב לגבי אותה תקופה. האנציקלופדיה הופיעה לראשונה בחלקים בין ינואר 1802 לאוגוסט 1820, והתפרשה על פני 39 כרכי מלל, 5 כרכי לוחות ואטלס-מפות. היא הכילה כ-122 מיליון מילים, ויותר מ-500 מאמרים באורך של מונוגרפיה. סמיואל ברדפורד מפילדלפיה הוציא לאור מהדורה אמריקאית בין השנים 1806 ל-1822. במהדורה זו היו 42 כרכי מלל ו-6 כרכי תחריטים, והיא כללה תוספות הנוגעות לאמריקה. האנציקלופדיה נכתבה בידי כמאה כותבים, רובם נון-קונפורמיסטים. הם היו מומחים בתחומם, וכיסו את תחומי האמנויות, מדעי הרוח, החקלאות, המדע, הטכנולוגיה והרפואה כמו סר אדוארד ג'יימס סמית' (הוסמך על ערכי הבוטניקה) וד"ר צ'ארלס בורנאיי (ערכי המוזיקה). הלוחות החרוטים נאים במיוחד, ונוצרו בידי אמנים כג'ון פיירי הבן והחרט וילסון לאורי. בעת פרסומה, האנציקלופדיה של ריס נחשבה לחתרנית, והעורכים יצאו מגדרם במאמץ להדגיש את נאורותם.[דרוש מקור] האנציקלופדיה של ריס זוכה לחשיבות בימינו בעיקר בשל המידע שהיא מכילה, ובמיוחד כמקור על אודות הידע המדעי והטכנולוגי שרווח באותה תקופה. Woolrich, A. P., 'John Farey, Jr., technical author and draughtsman: his contribution to Rees's Cyclopadia '. Industrial Archaeology Review, 20, (1998) 49-68 AIA Abstracts 1998 מדיה וקבצים בנושא הציקלופדיה של ריס בוויקישיתוף http://www.cyclopaedia.org/1819/1819cyclopaedia.html
חסידות טשחויב

חסידות טשכויב היא חסידות גאליצינית, ענף מחסידות צאנז, שנוסדה בראשית המאה ה-20. החסידות נקראת על שם העיירה צ'כוב שבגליציה. אבי החסידות היה רבי יעקב שמשון קנר חתן נכדו של רבי חיים הלברשטאם מצאנז. חצר נוספת פעלה לפני כן בצ'כוב, בהנהגת רבי ישעיה הלברשטאם, בנו הצעיר של רבי חיים מצאנז. רבי יעקב שמשון קנר בן הרב משה, חתנו של רבי משה הלברשטאם משינאווא כיהן כאדמו"ר בצ'כוב לאחר פטירת חותנו. במלחמת העולם הראשונה עבר לעיירה קלויזנבורג ובה נפטר בז' בסיוון תש"ב (1942). חתניו היו רבי חיים מנחם מנדל מדעש (חמיו של האדמו"ר מוויז'ניץ), רבי יעקב אלימלך מדעש, רבי אלעזר מסמבור ורבי יעקב יוסף שלמה הלפרין מווסלוי. בנו השני של רבי יעקב שמשון, רבי ברוך (תרנ"ה - תשי"ג), מילא את מקום אביו ברבנות. היה חתנו של רבי שלום בן רבי אהרן מצאנז. בשנת תרפ"ה החל לשמש ברבנות בצ'כוב. לאחר פטירת חמיו מילא את מקומו כראב"ד בצאנז. במלחמת העולם השנייה שהה בבוכרה. בשנת תשי"ג היגר לארצות הברית ונפטר שם לאחר מספר שבועות. בנו של רבי יעקב שמשון, רבי אברהם אביש קנר (תרנ"ד - תשמ"ד), חתנו של רבי משה יוסף מסוליצא, הוכתר כאדמו"ר בשנת תרפ"ט (1929) בבוטושאן, משם עבר לגור בעיר יאשי שברומניה, שם הקים את חצרו. בפרוץ מלחמת העולם השנייה ניצל בנס מפרעות יאשי, שבהן נהרגו כ-14,000 יהודים. לאחר המלחמה עלה לישראל באוניית המעפילים "מדינת היהודים" שנתפסה על ידי הבריטים, ונוסעיה הוגלו למחנה המעצר בקפריסין. הבריטים רצו להפרידו משאר הנוסעים ולהשאירו בארץ ישראל, אך האדמו"ר סירב לכך, כדי שלא לעזוב את היהודים השבורים שראו בו מנהיג. בקפריסין ארגן חיים דתיים ליושבי מחנה המעצר. לאחר הקמת מדינת ישראל התיישב בשכונת חליסה בחיפה ובה הקים את בית מדרשו. שימש כאדמו"ר במשך קרוב ל-40 שנה. נפטר בכ"ט בחשוון תשמ"ד ונקבר בחלקת האדמו"רים בבית העלמין הישן בטבריה. בתו הרבנית מרים שיינדל ע"ה נישאה לר' יצחק יעקב רבינוביץ, האדמו"ר מביאלא. דברי תורתו נדפסו בספרו "אהל קדושים". בשם הספר הנציח ברמז את שם בתו לאה פיגא (אהל אותיות לאה) שנהרגה באונית המעפילים מפקורה, אשר הוטבעה במימי הים השחור על ידי הנאצים בדרכה לארץ ישראל. מרכז החסידות כיום הוא בשכונת רמת שלמה בירושלים, ובראשותה עמד בנו של רבי אברהם אביש, האדמו"ר רבי חיים יוסף משה קנר, עד לפטירתו בניסן תשפ"ג. בבית המדרש קיים כולל לאברכים. רבי חיים יוסף ניהל במשך כארבעים שנה את בית הספר החרדי בחיפה תלמוד תורה "תורת אמת". ספר אהל קדושים / חובר ע"י אברהם אביש קנר הלוי בן מוהר"ר יעקב שמשון | קנר, אברהם אביש בן יעקב שמשון, 1894-1983 מחבר | | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il האדמו"ר מרמת שלמה הלך לעולמו בגיל 92, באתר בחדרי חרדים מערכת JDN, אבל בעולם החסידות: הסתלק לגנזי מרומים כ"ק האדמו"ר מטשחויב זצ"ל, באתר JDN, ‏2023-04-20
אוסטינטו

אוסטינטו (Ostinato) הוא מונח במוזיקה המתאר חזרה עיקשת על מוטיב ריתמי או מלודי לאורך זמן. הכוונה היא לחזרה מדויקת על המוטיב, אולם ההגדרה נכונה גם במקרים בהם חלים בו שינויים קלים, ובלבד שנשמרת תחושת החזרה. מקור הביטוי באיטלקית: "ostinato" משמעו "עיקש". דוגמאות לאוסטינטו במוזיקה קלאסית: המוטיב הריתמי המלווה את הבולרו מאת מוריס ראוול מוטיב הבס ב"מחול האש" מאת מנואל דה פאיה מוטיב הסקרצו בפיציקטו אוסטינטו בסימפוניה הרביעית בפה מינור אופוס 36 מאת צ'ייקובסקי דוגמאות לאוסטינטו במוזיקה פופולרית: הליווי הקצבי-מלודי של נעימת "הפיל המרקד" מאת הנרי מנציני מוטיב הליווי הקולי בשיר "Take a Chance on Me" של להקת אבבא דוגמאות לאוסטינטו במוזיקת ג'אז: הליווי בקטע "Take Five" מאת פול דזמונד ליווי הגיטרה הטיפוסי לשירי בלוז הוק (מוזיקה) ריף (מוזיקה) מדיה וקבצים בנושא אוסטינטו בוויקישיתוף אוסטינטו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מכ"ם דופלר

מכ"ם דופלר (באנגלית: Doppler Radar) הוא מכ"ם המבוסס על אפקט דופלר (הסטת תדר כתלות במהירות היחסית בין המכ"ם לעצם הנבדק). באמצעות מכ"ם זה ניתן לגלות את מהירות האובייקט שאחריו עוקבים. אות המיקרוגל המשודר על ידי אנטנת מכ"ם כיוונית לעבר עצם כלשהו מוחזרת עם הסטת תדר ביחס לתדר המשודר ומאפשרת לפענח בדיוק רב את מהירות העצם. גופי אכיפה בעולם, כגון משטרת התנועה, עושים שימוש נרחב במכ"ם זה, כמו גם גופי צבא וביטחון, בקרת תנועה אווירית, לוויינים, וכן בתחומי רדיולוגיה ומטאורולוגיה. אפקט דופלר קרוי על שם הפיזיקאי האוסטרי כריסטיאן אנדראס דופלר, אשר תיאר לראשונה ב-1842 כיצד תדרי אור וגלי קול מושפעים מהתנועה היחסית בין מקור הגלים לגלאי. האפקט מוכר מאוד, משינוי בצליל של גלי הקול שמשמיעים רכבות למשל. צליל שריקת הרכבת נשמע גבוה יותר כשהרכבת מתקרבת ונמוך יותר כאשר היא מתרחקת. מכ"ם דופלר הוא מכ"ם (מגלה כיוון מרחק) המספק מדידת מהירות כפלט. מכ"ם דופלר מסווג כמשדר: פולס קוהרנטי, גל רציף או מאופנן תדר. מכ"ם דופלר על גל רציף (CW) מספק רק תוצאת מהירות. המכ"מים הראשונים היו מסוג רציף, אך במהרה התפתחו למכ"מים מאופנני תדר (FM-CW) אשר סורקים את תדרי המשדר כדי לפענח ולקבוע מרחק. אפקט דופלר David G. C. Luck, Frequency Modulated Radar, published by McGraw-Hill, New York, 1949, 466 pages. מדיה וקבצים בנושא מכ"ם דופלר בוויקישיתוף עקרון דופלר (באנגלית)
דאגי פוינטר

דאגי לי פוינטר (באנגלית: Dougie Lee Poynter; נולד ב-30 בנובמבר 1987) הוא הבסיסט וזמר הרקע בלהקת הפופ רוק הבריטית מקפליי. פוינטר נולד וגדל בקורינגהם, אסקס, אנגליה. הוא התגורר עם אימו סאם ואחותו הקטנה ג'זמין. אביו עזב את המשפחה מעט לפני הצטרפותו של פוינטר ללהקה מקפליי. בילדותו, נהג פוינטר לגדל לטאות ולעזור להן להמליט, וכך זכה בכינוי "מלך הלטאות" בבית הספר. פוינטר היה חבר בלהקת פאנק בשם "ATAIZ" ולאחר מכן עבר ללונדון ובגיל 15 הצטרף ללהקה מקפליי. בלהקה הוא מנגן בס, ועושה קולות רקע ולעיתים גם כותב שירים ושר. הוא כתב את השיר "Silence Is A Scary Sound" שיצא בשנת 2005 (וגם שר אותו יחד עם דני וטום), וגם הסינגל של מקפליי, "Transylvania", אשר יצא במאי 2007. דאגי שר את השיר "Ignorance" והשיר "Mr.Brightside" ואת גרסאותיו לשירים "Baby's Coming Back" ו-"I'll Be OK". דאגי משחק תפקיד ראשי בקליפ "That's The Truth" של מקפליי, שצולם בלונדון ב-14.1.2011. ב-2006 זכה פוינטר בפרס "Virgin Media" בקטגוריית "הגבר הנערץ של השנה", ועם מקפליי בפרס "להקת השנה". ב-2007, זכה פוינטר שוב בקטגוריית "הגבר הנערץ של השנה", ועם להקתו זכה ב"הופעת השנה". מדיה וקבצים בנושא דאגי פוינטר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של דאגי פוינטר דאגי פוינטר, ברשת החברתית פייסבוק דאגי פוינטר, ברשת החברתית אקס (טוויטר) דאגי פוינטר, ברשת החברתית אינסטגרם דאגי פוינטר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) דאגי פוינטר, באתר MusicBrainz (באנגלית) דאגי פוינטר, באתר Discogs (באנגלית) McFly האתר הרשמי של מקפליי
מונרו (ניו יורק)

מונרו (באנגלית: Monroe) היא עיירה במחוז אורנג' במדינת ניו יורק שבארצות הברית. העיירה נקראת על-שמו של נשיא ארצות הברית ג'יימס מונרו. בעיירה מונרו היו עד 2019 שלושה יישובים, מונרו, קריית יואל ומרבית היישוב הרימן (Harriman), אשר חלקו השני שייך לעיירה וודברי (Woodbury). בנובמבר 2017 נערך משאל עם לפיצול קריית יואל ממונרו, והקמת עירייה עצמאית לקריית יואל, ואכן הצעה זו זכתה ברוב מוחץ, ובאישור מושל ניו יורק אנדרו קומו החל מה-1 בינואר 2019 הפכה קריית יואל יחד עם דונמים נוספים באזור, לעיירה עצמאית שקיבלה את השם פאלם טרי (Palm Tree), שמשמעותו בתרגום לעברית הוא עץ תמר, וביידיש טייטלבוים, כשמו של מייסד המושבה האדמו"ר מסאטמר הרב יואל טייטלבוים. שטח העיירה הוא חלק מאזור שנקרא צ'יזקוק (Cheesecock, בלשון האינדיאנית המקומית: מקום גבוה). העיירה הוקמה בשנת 1799 וקיבלה את השם צ'יזקוק. ב-1801 שונה השם לסאות'פילדס (Southfields, באנגלית: שדות דרומיים). ב-1808 שונה השם למונרו (Munroe) וב-1818 למונרו (Monroe) לכבוד ג'יימס מונרו שכיהן אז כנשיא ארצות הברית. שטחה של העיירה הוא כ-55 קמ"ר והאוכלוסייה של העיירה לפני היפרדותה של קריית יואל ממנה, היה 31,407 (לפי מפקד האוכלוסין של שנת 2000), מתוכם: 93.91% לבנים, 1.22% אפרו אמריקאים, 1.36% אסייתים. מדיה וקבצים בנושא מונרו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מונרו (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ג'ומס

האם התכוונתם ל... ג'ומס - בערבית: פרי השקמה ח"כ חיים אורון המכונה ג'ומס ראיין גומס – כדורסלן עבר אמריקאי אשר שיחק בעמדות הסמול פורוורד והפאוור פורוורד חוסה מיגל גומס – נשיאה השני של קובה, בין 1909 ל-1913
נותר

בהלכות קרבנות, נותר הוא קרבן שלא נאכל בזמן שנקבע בתורה לאכילתו, או לא הוקרב על המזבח בזמן שקבעה התורה להקרבתו. יש מצווה להקריב את הקורבן ולאוכלו בזמנו עד תומו, כך שלא יוותר ממנו לאחר הזמן שנקבע לאכילתו. אם עבר הזמן וטרם הספיקו לבצע בקורבן את המצווה הדרושה בו - אסור לאכול אותו או להקריב ממנו, ומצווה לשרוף אותו. האוכל נותר במזיד נענש בכרת, ואם עשה בפני עדים והתראה, בית דין גוזר עליו מלקות. אם היה זה בשוגג, חייב חטאת. בתורה מוזכר כמה פעמים איסור להשאיר את בשר הקורבן מעבר לזמנו: לגבי קורבן הפסח: "ולא תותירו ממנו" (שמות י"ב, י'). לגבי קורבן חגיגת ארבעה עשר: "ולא ילין מן הבשר אשר תזבח בערב" (דברים ט"ז, ד'). לגבי קורבן פסח שני: "לא ישאירו ממנו עד בקר" (במדבר ט', י"ב). לגבי קורבן תודה: "בַּיּוֹם הַהוּא יֵאָכֵל, לֹא-תוֹתִירוּ מִמֶּנּוּ עַד בֹּקֶר: אֲנִי, ה'." (ויקרא כ"ב, ל'). לגבי קורבן שלמים: "וּבְשַׂר זֶבַח תּוֹדַת שְׁלָמָיו בְּיוֹם קָרְבָּנוֹ יֵאָכֵל, לֹא יַנִּיחַ מִמֶּנּוּ עַד בֹּקֶר." (ויקרא ז', ט"ו). פסוקים אלה עוסקים בחלקי הקורבן הראויים לאכילה. איסור דומה נאמר גם על החלקים הטעונים הקרבה: "וְלֹא יָלִין חֵלֶב חַגִּי עַד בֹּקֶר" (שמות כג, יח). מן הפסוקים על קורבן תודה נלמד האיסור גם ביחס לקורבנות שעליהם לא נאמר הדבר במפורש. על איסור הותרת הקרבן אין לוקים, מפני שהשארת הקורבן איננה מעשה אקטיבי, ואין מלקות על לאו שאין בו מעשה. נימוק נוסף: מכיוון שלאחר השארת הקורבן חלה מצוות עשה לשרוף את השאריות ובכך לתקן את התקלה שנוצרה - ההשארה היא לאו הניתק לעשה (תלמוד בבלי, פסחים פג, א). הזמן המוקצב משתנה בין סוגי הקרבנות השונים. לדוגמה: קרבן שלמים נאכל ביום הקרבתו, בלילה שלאחר מכן ועוד יום נוסף (עד הלילה). ובלשון המשנה : לשני ימים ולילה אחד. לאחר זמן זה אם לא אכלו את הקרבן הוא נהפך לנותר. איסור האכילה נלמד מהפסוק "לא יאכל כי קדש הוא" (שמות כ"ט, ל"ד). העונש על אכילת הנותר הוא כרת: "וְאֹכְלָיו עֲו‍ֹנוֹ יִשָּׂא, כִּי-אֶת-קֹדֶשׁ ה' חִלֵּל; וְנִכְרְתָה הַנֶּפֶשׁ הַהִוא, מֵעַמֶּיהָ." (ויקרא י"ט, ח'). ישנה מצוות עשה לשרוף את הנותר באש, כיוון שנאמר "וְהַנּוֹתָר, מִבְּשַׂר הַזָּבַח--בַּיּוֹם, הַשְּׁלִישִׁי, בָּאֵשׁ, יִשָּׂרֵף" (ויקרא ז', י"ז). רש"י במסכת ברכות ב, א ד"ה עד שיעלה, ורמב"ם הלכות פסולי המוקדשין יח, ט. לדעת בעל ספר מנחת חינוך (מצווה ח) יש איסור נותר כללי על כל הקרבנות, מלבד האיסור הפרטני שיש על אלו מהם שבהם נאמר הדבר במפורש.
פרובינציות איראן

איראן מחולקת ל-31 פרובינציות (בפרסית: استان אֹסְתאן, ברבים استان‌ها אֹסְתַנְהא) ששלטונם נמצא בדרך כלל בעיר הגדולה בפרובינציה, המכונה עיר הבירה (مرکز, מַרְכַז) של הפרובינציה. ראש הפרובינציה הוא המושל (استاندار, אֹסְתאנְדאר), הממונה על ידי שר הפנים האיראני, וכפוף לאישור של המג'לס. עד 1950, איראן הייתה מחולקת ל-12 פרובינציות בלבד, באותה שנה נוצרו מחוזות שהוכפפו לפרובינציות הקיימות. בין השנים 1960–1981 כל המחוזות קודמו בהדרגה למעמד של פרובינציות. בשנות קיומה של הרפובליקה האסלאמית באיראן, נוספו עוד תשע פרובינציות, האחרונה היא פרובינציית אלבורז, שבירתה היא העיר כָּרָג'. כל פרובינציה מחולקת למחוזות המכונים שַהְרֶסְתאן (شهرستان). כל אחד מהשהרסתאנים מחולק לנפות, המכונות בח'ש (بخش). בכל אחת מהנפות, העיר הגדולה ביותר היא בירת הנפה, ובה יושבת המועצה המקומית של הנפה. בהתאם לנתונים הסטטיסטיים ממרץ 2005, באיראן התקיימו: 31 פרובינציות (אֹסְתאן) 324 מחוזות (שַהְרֶסְתאן) 865 נפות (בח'ש) 982 ערים (شهر, שַהְר) 2378 כפרים או ריכוזי יישוב קטנים (دهستان, דֶהֶסְתאן) מועצות הערים והכפרים נבחרות על ידי הציבור בכל הפרובינציות של איראן, והן האחראיות על מנהל אזור בחירתן. חברי מועצות הכפרים והערים נבחרים בבחירה ישירה לכהונה של עד ארבע שנים. בהתאם לסעיף 7 בחוקת איראן, מועצות מקומיות אלו, יחד עם המג'לס, הן "הגופים המקבלים את ההחלטות והמנהלים את המדינה". עם זאת, סעיף זה של החוקה לא יושם עד הבחירות המקומיות הראשונות שנערכו 20 שנה לאחר המהפכה האסלאמית, ב-1999. המועצות אחראיות לבחירת ראשי הערים (בעבר הייתה סמכות זו בידי הנשיא), ואלה חייבים לציית להחלטות המועצות. המועצות גם מפקחות על פעילות העיריות. מועצות אלו אחראיות לתכנון ותיאום השתתפות אזור הבחירה שלהם בתוכניות כלל לאומיות של רווחה, חינוך, תרבות וכלכלה. מדיה וקבצים בנושא פרובינציות איראן בוויקישיתוף הפרקים בחוקת איראן הנוגעים למועצות המקומיות מויקיציטוט באנגלית פרק 103 של חוקת איראן. פרק 100 של חוקת איראן
טק'לאפי

טק'לאפּי (בגאורגית: ტყლაპი) הוא ממתק מהמטבח הגיאורגי העשוי מרסק של שזיף דובדבני (טקמאלי) מיובש בשמש. דומה ל"שטיחים" הנמכרים לילדים בישראל (ללא ציפוי הסוכר) או ללדר משמש. להכנתו משתמשים בשזיפים דובדניים בשלים, החצויים לשניים. השזיפים מבושלים במים ולאחר מכן נטחנים למחית. לאחר הטחינה מתייבשת התערובת במשך 24 שעות. בגרסאות אחרות של המאכל משתמשים במשמש ובאפרסק. המטבח הגאורגי לדר דרה גולדשטיין, הסעודה הגאורגית:התרבות מלאת החיים והאוכל הטעים של הרפובליקה של גאורגיה עמ' 188, באנגלית, מסת"ב 0520219295 ערך זה הוא קצרמר בנושא מזון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מורל

האם התכוונתם ל... מורל (פסיכולוגיה) (אנ') – מצב רוח מרומם. מורל לאומי – מרכיב של עוצמה פוליטית "רוח לחימה" או "רוח הקרב" (esprit de corps) (אנ') - המורל של הכוחות הלוחמים, מונח בתחום הלוחמה הפסיכולוגית. גמצוץ – פטריית שק המוכרת בשם "מורֵל" מורל (חברה) – morel, חברה לרמקולים אישים ששם משפחתם מורל: ג'ורג' מורל – מאמן כדורגל סקוטי ז'רמי מורל – כדורגלן צרפתי מוטי מורל – פרסומאי ישראלי מייקל מורל – מנהל ב-CIA תאודור מורל – רופאו האישי של אדולף היטלר
מנדט

מנדט או הֶסְמֵך הוא ייפוי כוח הניתן למעצמה כלשהי לשלוט באופן זמני או חלקי על טריטוריה שאוכלוסייתה עדיין אינה בשלה לשלטון עצמי או שהוטלו עליה סנקציות מסוימות. כחלק מפעילותו של המנדט הוא מחויב להדריך, לחנוך, ולפתח את הטריטוריה כך שיתאפשר לאוכלוסייה לכונן שלטון עצמי בר קיימא. המנדט אינו מוגבל בזמן, אך הוא אמור להסתיים כאשר התושבים מסוגלים לנהל את ענייניהם באופן עצמאי ולהקים מדינה. לרוב מתייחסים למושג זה בהקשר לשיטת משטר המנדטים שפיתח חבר הלאומים, על פי סעיף 5 לאמנת חבר הלאומים. במסגרת מנדט חבר הלאומים נמסרו לניהול המעצמות המנצחות במלחמת העולם הראשונה, בריטניה וצרפת, טריטוריות שהיו בשליטת מדינות שהובסו במלחמה זו, במיוחד האימפריה הגרמנית והאימפריה העות'מאנית. כתב המנדט שהיווה בסיס למנדט הבריטי על ארץ ישראל שונה מהמנדטים האחרים שנוצרו לשטחי האימפריה העות'מאנית לשעבר בכך שהוא כלל בתוכו גם את הצהרת בלפור, שהבטיחה הקמת בית לאומי לעם היהודי. צרפת ובריטניה הן דוגמה למדינות עם מנדט. מדיה וקבצים בנושא מנדט בוויקישיתוף החלטות האקדמיה בישיבתה האחרונה (אייר תשפ"ב, מאי 2022), באתר האקדמיה ללשון העברית, ‏9 ביוני 2022 ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קפיצת הדרך

בספרות האגדה היהודית, קפיצת הדרך היא מעבר מהיר ביותר ממקום למקום, בדרך נס. לפי הבנה פשטנית של המושג, פירוש המילה "קפיצה" בביטוי זה היא "ניתור", דהיינו שהמהלך בדרך "קופץ" פתאום. עם זאת, לפי מילון אבן-שושן, משמעות המילה בהקשר זה, כפי השימוש הנפוץ בתלמוד, היא "סגירה, קימוץ, הידוק". לפי פירוש זה לא העובר בדרך מנתר, אלא דרכו עוברת שינוי טופולוגי המקרב את שני קצותיה זה לזה. קפיצת הדרך מופיעה בברייתא בתלמוד הבבלי (מסכת סנהדרין, דף צ"ה, עמוד א'), האומרת כי "שלושה קפצה להם הארץ: אליעזר עבד אברהם, ויעקב אבינו ואבישי בן צרויה". לפי הגמרא שם, קפיצת הדרך סייעה לעבד אברהם להגיע מארץ ישראל לארם נהריים בראש שיירה של עשרה גמלים בתוך יום אחד. גם בתלמוד הירושלמי (מסכת מעשר שני, פרק ה', הלכה ב') מופיע סיפור על רועה מארץ ישראל שרץ אחר שורו ומצא עצמו בבבל. רב האי גאון דן ארוכות בהפרכתן של אמונות כי אנשים שאינם נביאים יכולים לגרום למעשי ניסים על ידי שימוש ב"שמות הקדושים". בתשובתו לחכמי קירואן, התייחס למסורתם של יהודי ספרד כי "מר רב נטרונאי גאון זצ"ל בקפיצת הדרך בא אליהם מבבל", וכותב "שמא אדם רמאי נזדמן להם ואמר אני נטרונאי". בסיפורי חסידים קפיצת הדרך משמשת כמוטיב נפוץ, ובפרט מספרים על הבעל שם טוב שזכה לקפיצת הדרך. כך, למשל, מספר ש"י עגנון, בספרו "ימים נוראים": "פעם אחת במוצאי יום כיפור נסע הבעש"ט ז"ל כדרכו בקודש על ידי שם של קפיצת הדרך. פרחו הסוסים וטסו עם העגלה כחץ מקשת." קפיצת הדרך היא מוטיב מרכזי בסיפורו של יהודה לייב גורדון, הנקרא בשם זה. סיפורו הקצר של ש"י עגנון, "מעשה העז" (פורסם בשנת 1921), הוא עיבוד למעשייה עממית העוסקת בעז שמצאה מערה המאפשרת קפיצת הדרך מפולין לארץ ישראל, כך שהמסע נמשך "שעה או שתים, ואולי יום או יומים". גם בסיפור "בלבב ימים" (פורסם בשנת 1934) מספר חנניה: "פעם אחת רצה אותו גזלן בעל התפילין להוליכני דרך מחילה אחת לארץ ישראל". בנוסף למשמעות הנסית שבביטוי "קפיצת הדרך", הוא משמש גם כדי לתאר פעולה שנעשתה במהירות רבה כדרך הטבע. כך, למשל, כתב ביאליק, בסיפורו "יום שישי": "הדרך הייתה טובה וחלקה והסוסה זריזה, ממש קפיצת הדרך". הרעיון של תנועה פלאית כזו חביב על סופרי מדע בדיוני ולעיתים הם מוסיפים לה נופך מדעי כגון שימוש בחור תולעת. בספר "חולית" מאת פרנק הרברט, Kwisatz Haderach ("קפיצת הדרך" בתרגום לעברית של עמנואל לוטם) היא דמות המסוגלת לבצע מעשים על-טבעיים ולראות את מסלולי העתיד הפרוסים בפניו. "קפיצת הדרך" מבוטאת גם בסונטה 44 של שייקספיר העוסקת בכוחה של מחשבה לנוע חיש קל לכל מקום שאליו תחפוץ להגיע ולהניע עמה את חושב המחשבה. No matter then although my foot did stand Upon the farthest earth removed from thee; For nimble thought can jump both sea and land As soon as think the place where he would be. אֵין בְּכָךְ מָה אִם הָיְתָה כַּף רַגְלִי אָז נִצֶּבֶת עַל פְּנֵי אֲרָצוֹת רְחוֹקוֹת מֵאִתְּךָ עַד קַצְווֹת; כִּי מַחְשֶׁבֶת בִּיעָף תְּדַלֵּג עַל יָם וְיַבֶּשֶׁת אַךְ תַּחְשֹׁב הֵיכָן לִהְיוֹת. — מתוך תרגום: יעקב אוסטרובר, בְּשׁוּרוֹת נִצְחִיּוֹת: סונטות שייקספיר, הוצאה עצמית, 2017 (הקישור אינו פעיל, 2020-05-29) (אורכב 29.05.2020 בארכיון Wayback Machine) טלפורטציה קפיצת הדרך, באתר האקדמיה ללשון העברית, ‏25 ביוני 2024 למשל, משמעות הביטוי "קפיצת יד" היא סגירת היד (בקמצנות) וכך ביאר רש"י את המושג במסכת חולין דף צא עמ' ב: "קפצה לו הארץ - לשון "לא תקפוץ את ידך" נתקצרה ונתקמצה לו". י"ל גורדון, קפיצת הדרך, באתר פרויקט בן יהודה
פרס יהודה עמיחי

פרס יהודה עמיחי לשירה עברית הוא פרס ספרותי שנוסד לזכרו של המשורר יהודה עמיחי. הפרס מחולק, מדי שנה, על ידי משרד התרבות והספורט, מינהל התרבות, המחלקה לספרות - מצד אחד, ועל ידי עיריית ירושלים מצד שני. סכום הפרס בשנים האחרונות עמד על 60 אלף ש"ח. בין הזוכים בפרס היוקרתי נמנים: שמעון בוזגלו, דורי מנור, נורית זרחי, ש. שפרה, אסתר אטינגר, רוני סומק, שבא סלהוב, אגי משעול, דורית ויסמן, מרדכי גלדמן, שמעון אדף, חדווה הרכבי, ישראל נטע, חמוטל בר-יוסף, צבי עצמון, חביבה פדיה, רבקה מרים, מואיז בן הראש, ארז ביטון בכל סרלואי רון דהן ואחרים. יו"ר הפרס היה הפרופסור דן לאור. תקנון פרס עמיחי באתר משרד התרבות והספורט פרס עמיחי ליצחק לאור ולישראל נטע אתר הבמה הוכרזו הזוכים בפרס לעידוד שירה עברית, באתר ynet, 1 במאי 2011
שביט לאבג'וי

שביט לאבג'וי, לשעבר C/2007 E2, הוא שביט בעל מחזור ארוך עם זמן הקפה של 53,851.67 שנים. השביט התגלה על ידי טרי לאבג'וי מקווינסלנד, אוסטרליה ב-15 במרץ 2007 בעזרת מצלמה דיגיטלית לצרכנים Canon 350D. בעת הגילוי היה השביט בעל בהירות נראית של 9.5+. השביט נצפה בחצי הכדור הדרומי בעזרת טלסקופ קטן. בחצי הכדור הצפוני נראה השביט במיטבו ב-20 באפריל 2007 - 26 באפריל 2007. ב-25 באפריל 2007 עבר השביט במרחק של כ-0.44 יחידות אסטרונומיות מכדור הארץ, והגיע לבהירות של 7+. בתקופה זו ניתן היה לצפות בו בעזרת משקפת שדה או טלסקופ ביתי באזור קבוצת הכוכבים נשר. מדיה וקבצים בנושא שביט לאבג'וי בוויקישיתוף דף השביט בקרונקס השביט באתר נאס"א
ג'ובאני פרציוזי

ג'ובאני פרציוזי (איטלקית: Giovanni Preziosi‏; 1881 - 26 באפריל 1945), עיתונאי ואיש ציבור איטלקי בתקופת השלטון הפאשיסטי. נודע בהיותו אנטישמי, ובתפקידו כ"מפקח על הגזע" בתקופת הרפובליקה של סאלו, אשר סייעה בהשמדת יהדות איטליה. פרציוזי נולד בטורלה (Torella) שבמחוז לומברדיה בשנת 1881. בצעירותו היה קתולי אדוק, אך בגיל שלושים נטש את הדת. בשנת 1912 הוא ייסד ביטאון בשם "לה ויטה איטליאנה" (“La vita italiana”; "החיים האיטלקיים"), שהמשיך להופיע עד לנפילת הרפובליקה של סאלו בשנת 1945. הוא היה עיתונאי וניהל שני עיתונים: "מצוג'ורנו" (Mezzogiorno) ו"רומא" (“Roma”). פרציוזי הוא שתרגם לאיטלקית והפיץ את הפרוטוקולים של זקני ציון. הוא הוקיע את מה שהוא כינה "המימון היהודי הבילאומי" (finanza internazionale ebraica) השולט על העולם. הוא האשים את ה"ארגון" בכך שאיטליה הסכימה לתנאים נחותים בהסכם השלום האיטלקי בתום מלחמת העולם הראשונה. הוא "חשף" את הקשר בין היהודים לבין הבונים החופשיים, שמטרתו, כביכול, הוא לגרום נזק לבני הגזע הארי. ב-15 ביולי 1938 היה פרציוזי בין ה"מדענים" החתומים על "ההצהרה בדבר הגזע" (Manifesto della razza) שהיווה את הבסיס "המדעי" לחתימת חוקי הגזע באיטליה שהיו השלב הראשון בדרך שהובילה את יהודי איטליה לרדיפות והשמדה. לאחר נפילת משטרו של מוסוליני בחודש יולי 1943 נסע פרציוזי לגרמניה. בגרמניה פגש את שר התעמולה הגרמני יוזף גבלס, את הנאצי האנטישמי הקנאי, עורך העיתון דר שטירמר, יוליוס שטרייכר, את המומחה לענייני ה"גזע" אלפרד רוזנברג ואפילו את היטלר. כולם הוקירו את גישתו האנטישמית. מברלין שידר לאיטליה שידורים אנטישמיים בהם האשים את היהודים בכל הצרות שהתרחשו במדינה. לפני הצלתו של מוסוליני על ידי אוטו סקורצני שקל רוזנברג למנותו כראש הממשלה האיטלקי מטעם הנאצים. אחרי הקמת ממשלת הבובות מטעם הנאצים בצפון איטליה, המכונה "הרפובליקה של סאלו", שב פרציוזי לאיטליה וב-15 במרץ 1944 הקים, בהנחיית מוסוליני את המשרד לענייני הגזע. הוא מונה ל"מפקח על הגזע" (Ispettore Generale per la razza). בין השאר הכין הצעת חוק האומרת " אזרחים שחשופים להשפעת "הבונים החופשיים" ושאר הקרובים להם". יהיו תחת "פיקוח מטעמי גזע של המשטרה" אשר יהיו לה גם סמכויות משפטיות כלפיהם. רדיפת היהודים ברפובליקה של סאלו, הביאה להסגרת רבים מהם לידי הגרמנים, ולהשמדת כחמישית מיהודי איטליה, כ-8,000 נפשות. לפרציוזי היה חלק פעיל ברדיפה זו, שהתבצעה כאשר היה כבר ידוע לרבים באיטליה, שחייליה שירתו בחזית המזרח והיו עדים ליחס ליהודים, כי המשלוח למזרח פירושו השמדה. עם התמוטטות משטר סאלו, באפריל 1945, במסגרת פעולות ההתנגדות הפרטיזניות של העם האיטלקי נגד משטר "סאלו", היה פרציוזי באזור אגם גארדה בו שכנו משרדי הממשלה של רפובליקת סאלו. ב-26 באפריל 1945 התאבד פרציוזי במילאנו יחד עם אשתו. מדיה וקבצים בנושא ג'ובאני פרציוזי בוויקישיתוף אתר באיטלקית בקורת אקדמאית על השקפתו של פרציוזי ודנה בהופעתה ועלייתה של האנטישמיות באיטליה (באיטלקית) על הקשר ההדדי בים התנועה הפשיסטית לבין יהדות איטליה משנת 1919 - מעט חיובי עד לשנת 1944 - יסוד המשרה של "פרציוזי" Bigotry and the Murder of Freemasonry