laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
חרם

האם התכוונתם ל... חרם חברתי – קבוצה של אנשים המנדים אדם מסוים מחוץ לחברה ונמנעים מכל קשר עמו, לפעמים תוך הימנעות ממתן שירותים מסחריים או קהילתיים עבורו. חרם כלכלי – הימנעות מרכישת מוצרים וקיום קשרי מסחר עם הגוף שנגדו מופנה החרם. אמברגו – חרם כלכלי בין מדינות. חרם צרכנים – חרם כלכלי על גוף או מדינה המבוצע על ידי גופים עצמאיים. חרם שכירות – קבוצה של שוכרי דירות מחליטה לסרב לשלם את שכר הדירה. חרם אקדמי – הימנעות משיתוף פעולה בין מוסדות אקדמיים חרם מדיני – הימנעות מיחסים עם מדינה מסוימות חרם (נידוי הלכתי) – מושג הלכתי העוסק באכיפה של תקנת חכמים או תקנת הקהל חרם דרבנו גרשום – שם כולל למספר תקנות שתיקן רבנו גרשום בקהילות אשכנז וצרפת חרם היישוב – זכותו של בן קהילה יהודית למנוע התיישבותו של מהגר בקהילה חרם על ישראל – הפעלת סנקציות על מדינת ישראל, או על אזרחים ומוצרים ישראלים. חרם על ההתנחלויות – הפעלת סנקציות על התנחלויות, על תושביהן או על מוצרים מהן. חוק למניעת פגיעה במדינת ישראל באמצעות חרם – חוק משנת 2011, שמטיל סנקציות על מי שקרא להחרים את ישראל או קבוצות מתוכה על יסוד מיקום גאוגרפי. אחר חַרַם (אסלאם) – מקום קדוש באסלאם חרם (מתנות כהונה) – אחת מעשרים וארבע מתנות כהונה הניתנת לכהנים רשת דיג – חֵרֶם בלשון במקרא. חוק רכישת מקרקעים (אישור פעולות ופיצויים) (חר"מ) – חוק הפקעה שהופעל בישראל בשנת 1953 נידוי החרמה
סנט אוגוסטין

סָנט אוֹגוּסטִין (בגרמנית: Sankt Augustin) היא עיר במדינת נורדריין-וסטפאליה שבגרמניה. העיר נקראת על שמו של הקדוש הפטרון של אגודת מיסיונרים של המילה הקדושה (SVD), הקדוש אוגוסטינוס. המיסיונרים הקימו מנזר בקרבת מרכז העיר כיום בשנת 1913. העיר נמצאת כשמונה ק"מ מצפון-מזרח לבון וכשלושה ק"מ דרום-מערבית לזיגבורג. לעיר ברית ערים תאומות עם מבשרת ציון שבישראל. בעיר שוכן אחד משני המשרדים המרכזיים של קרן קונראד אדנאואר. פיקוד מחוז מערב של המשטרה הגרמנית הפדרלית (Bundespolizei), מטה יחידה 9 (GSG-9) של משטרת הגבולות. מטה הלוגיסטיקה של צבא גרמניה (Bundeswehr). המוסד התעסוקתי לבטיחות בעבודה (Berufgenossenschaftliches Institut für Arbeitsschutz, BGIA). מדיה וקבצים בנושא סנט אוגוסטין בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סנט אוגוסטין (בגרמנית)
רובה הנרי

רובה הנרי היה רובה מהפכני שפותח במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית. הוא נחשב לרובה הרב-כדורי הראשון והיה בעל קצב אש של 15 כדורים בדקה. ייצור הרובה החל בשנת 1860 והופסק בשנת 1866. בתקופה זו נוצרו כ-14 אלף רובים. לאחר מכן פותח מרובה ההנרי דגם מתקדם יותר, רובה וינצ'סטר, סמל המערב הפרוע. הטעינה בו הייתה פשוטה יותר, והוא כוסה עץ כדי שיהיה אפשר להחזיקו גם כשהוא מתחמם. מהירות הירי הייתה גבוהה יותר. בסיפוריו של הסופר המפורסם, קרל מאי, אבטיפוס של הרובה ניתן ל"יד הנפץ" על ידי חברו הנרי שפיתח את הנשק. הרובה ממלא תפקיד חשוב בעלילות ספריו של מאי. הרובה ששינה את פני המלחמה באתר משטרת ישראל ערך זה הוא קצרמר בנושא אמצעי לחימה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רימון יד דגם 10

רימון יד דגם 10 (ביפנית: 十年式手榴弾,‏ Jyūnen-shiki Teryūdan) היה רימון הרסס הראשון שתוכנן ויוצר ביפן. לאחר מלחמת יפן-רוסיה ב-1904–1905 ערך הצבא היפני הקיסרי ניסויים במגוון רימוני יד, אך אף דגם לא הגיע לשלב הייצור ההמוני. משקיפים יפנים בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה ראו בעניין את הפיתוח הטכנולוגי המואץ של רימוני היד ואת שילובם הנרחב בקרבות כנשק מסייע לחיל הרגלים. לאור הלקחים שהביאו עימם הוטל על האגף הטכני של הצבא לפתח רומה רימונים שניתן יהיה להשתמש בו בצירוף עם רובה דגם 38, הרובה הסטנדרטי של חיל הרגלים היפני. פרויקט זה נכשל מכמה סיבות: קנה ארוך מדי, קוטר קטן מדי, וקשיים שבהם נתקלו המתכננים בהרכב חומר הנפץ ההודף. בשל הקשיים בתכנון פנו המתכננים לתכנון גרמני ממלחמת העולם הראשונה למרגמה קטנה. היפנים פיתחו מתכנון זה את רומה הרימונים דגם 10 שנועד לפעול כנשק עצמאי, ולא בצמוד לרובה. רימון דגם 10 תוכנן כתחמושת לרומה רימונים זה, ונועד להיות מחובר לתחל ולמטען הודף. הרימון פותח כך שניתן יהיה להשתמש בו גם עצמאית, ללא הרומה, בהשלכה ידנית. אפשרות נוספת לשימוש הייתה בירי מרומה רימונים הצמוד לרובה, כאשר לרימון חוברו מעין "זנב" שנועד לייצב את מעופו. הרימון הוצג לראשונה בשנת 1921. משקלו היה 530 גרם, מתוכם 50 גרם חומר נפץ מסוג TNT. אורכו היה 4.71 ס"מ וקוטרו 5 ס"מ. הרימון דמה מאוד לרימון רימון דגם 91 המאוחר יותר. גופו היה חרוץ בחריצים לאורך ולרוחב, שכונו "אננס" או "טבלת שוקולד". מטרת החריצים הייתה ליצור רסיסים שיפוזרו לכל עבר עם התפוצצות הרימון. ההבדל העיקרי בין רימון דגם 10 לרימון דגם 91 היה בראשו המחורץ של הרימון, לעומת ראשו המעוגל יותר של דגם 91. בתחתית הרימון היה שקע שאיפשר חיבור של מיכל עזר ובו מטען הודף, לשימוש בעת ירי מרומה רימונים. לחלופין ניתן היה לחבר לתחתית הרימון "זנב", לירי מרובה. המרעום הופעל בהקשה, והיה בעל השהיה. להפעלת הרימון היה החייל מסיר ניצרה ומקיש בראש הרימון, ואז הייתה השהייה של 7 - 8 שניות. כאשר נורה הרימון מרובה או ממרגמה היה המרעום מופעל אוטומטית על ידי דחיפת הטובלן בעת הירי. אחת הבעיות של הרימון הייתה חוסר האמינות של המרעום, שהביאה לכך שזמן ההשהייה לא היה אחיד. בשל כך היה הרימון עלול להתפוצץ מוקדם מדי או לאחר זמן רב מדי, שאיפשר לאויב להשליך את הרימון חזרה לפני שהתפוצץ. צבא יפן עשה שימוש ברימון בתחילת מלחמת סין–יפן השנייה, אך הרימון הוחלף במהירות ברימון דגם 91. במהלך מלחמת העולם השנייה שימש רימון זה בעיקר כנורים לתאורה ולסימון.
או. ג'יי. מאיו

אובינטון ג'אנתוני "או. ג'יי." מאיו (אנגלית: Ovinton J'Anthony "O. J." Mayo; נולד ב-5 בנובמבר 1987 בהנטינגטון, וירג'יניה המערבית) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הקלע בקבוצת אוניקס קאזאן. הוא שיחק בליגת ה-NBA אך לאחר בדיקת סמים שגרתית ב-1 ביולי 2016 התגלה שמאיו צורך סמים והליגה השעתה אותו לשנתיים ממשחק פעיל. מאיו נולד לקני ואלישיה בהנטינגטון, וירג'יניה המערבית. אמו ילדה אותו כשהייתה בת 16. הכתבה ראשונה עליו התפרסמה ב-21 בינואר 2001, בגיל 13, בעיתון מקומי של וירג'יניה (דיילי אינדיפנדנט). בינואר 2002 נכנס לתודעה הלאומית האמריקאית כולה כאשר פורסמו עליו כתבות ב"ספורטס אילוסטרייטד", בעיתון "USA Today", באתר הספורט של רשת הטלוויזיה CBS, וב"קורייר ז'ורנל". בשנותיו בתיכון "הנטינגטון" הוא זכה ב-3 אליפויות ב-4 שנים וזכה פעמיים בתואר שחקן השנה בתיכונים (2006, 2007), הישג שביצע לברון ג'יימס בלבד בליגת התיכונים. בעונה הראשונה הוביל את התיכון למאזן 20-7 באליפות הארצית אך לא זכה באליפות אף על פי שנבחר לשחקן השנה של מדינת אוהיו. בעונה השנייה הוא השיג את האליפות עם מאזן של 25-2 ובעונה השלישית סיים את העונה עם מאזן של 27-0 ואליפות נוספת. בשנת 2007 הגיעה האליפות השלישית ברציפות לאחר שקבוצתו סיימה במאזן של 25-2.‏ בעונת 2007 ניצחו מאיו והנטינגטון כל יריב בהפרש ממוצע של 30 נקודות וברבע גמר האליפות הארצית הם ניצחו את היריבה ב-64 הפרש. בסוף עונת התיכונים ב-2007 החליט מאיו להירשם לאוניברסיטת דרום קליפורניה. "חוק סטרן" שיצא ב-2006 המונע משחקן לעבור ל-NBA היישר מהתיכון ומחייב לפחות שנה אחת בליגת המכללות (NCAA), מנע ממאיו להיבחר בדראפט 2007. מאיו נבחר במקום השלישי בדראפט ה-NBA‏ 2008 על ידי מינסוטה טימברוולבס והועבר לאחר מכן לממפיס גריזליס בטרייד. ב-17 ביולי 2012 אישר מאיו בחשבון הטוויטר שלו, כי הוא עובר לדאלאס מאבריקס. ב-1 ביולי 2016 הושעה מאיו מה-NBA בעקבות צריכת סמים. הוא יהיה זכאי לחזור למשחק בליגה בשנת 2018. לאחר הקריירה ב-NBA שיחק במספר קבוצות בטיוואן ובסין. ב-2021 הצטרף לאוניקס קאזאן. עונה ראשונה: 24.3 נקודות, 9.0 ריבאונדים, 7.2 אסיסטים, 5.1 חטיפות. עונה שנייה: 31.0 נקודות, 8.0 ריבאונדים, 7.9 אסיסטים. עונה שלישית: 28.0 נקודות, 8.4 ריבאונדים, 7.1 אסיסטים. עונה רביעית: 32.5 נקודות, 6.8 ריבאונדים, 7.4 אסיסטים. שיא קריירה בתיכון: 56 נקודות. נכון לסוף עונת 2015/2016.‏ בשל שביתת שחקנים ב-NBA התקיימו בעונת 2011/2012 66 משחקים בלבד מדיה וקבצים בנושא או. ג'יי. מאיו בוויקישיתוף או. ג'יי. מאיו, ברשת החברתית אינסטגרם פרופיל, באתר Basketball-Reference פרופיל, באתר Sports-Reference פרופיל, באתר eurobasket פרופיל, באתר ליגת ה-NBA פרופיל, באתר ESPN בשני ההפסדים מאיו לא שיחק בשל הרחקה או.ג'יי. מאיו סגר במאבס. ג'יימיסון ללייקרס?, באתר ערוץ הספורט, 17 ביולי 2012 SI Wire (1 ביולי 2016). "O.J. Mayo dismissed from NBA for violating anti-drug program". נבדק ב-1 ביולי 2016. {{cite web}}: (עזרה) Zillgitt, Jeff (1 ביולי 2016). "O.J. Mayo dismissed and disqualified from NBA for violation of drug policy". USA TODAY. נבדק ב-1 ביולי 2016. {{cite web}}: (עזרה) O.J. Mayo career stats באתר NBA.com הדקות, הריבאונדים, האסיסטים, החטיפות, החסימות והנקודות הם בממוצע למשחק.
Type 97 (מרגמה)

מרגמת ה-Type 97 הייתה מרגמת חי"ר בקוטר 81 מ"מ יפנית שהייתה בשימוש הצבא היפני במהלך מלחמת העולם השנייה. המרגמה נכנסה לשירות בשנת 1937. טווח: 2,800 מטר מהירות לוע: 196 מטר/שנייה קוטר: 81 מ"מ משקל: 67 קילוגרם משקל פצצה: 3.3 קילוגרם נכנסה לשירות: 1937 מדיה וקבצים בנושא Type 97 בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא אמצעי לחימה ובנושא מלחמת העולם השנייה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פרשנות

פרשנות היא ניתוח עומק המציע הסבר או ביאור לתופעה, אירוע, מצב, רעיון וכדומה. ה"פרשן" עוסק בפרשנות ולעיתים ביקורת במגוון תחומים. האם התכוונתם ל... פרשנות טקסט הרמנויטיקה – תורת הפרשנות, הדרך בה מפרשים טקסט מסוים, לרוב ספרותי פרשנות המקרא: פרשני המקרא היהודים פרשנות הפשט למקרא הפרשנות הכריסטולוגית למקרא פרשנות התלמוד הבבלי תלמוד ירושלמי – פרשני הירושלמי פרשן-על / סופר קומנטר – פרשן המפרש פרשנים אחרים. מדעי החברה פרשנות (משפט) – הפרשנות הניתנת לחוק, בעיקר על ידי בתי המשפט "פרשנות במשפט" – ספרו של אהרן ברק, הדן בפרשנות במשפט הישראלי פרשן (עיתונות) – אדם המלווה את הדיווח על אירועי האקטואליה בפרשנות שלהם פרשנות (פסיכולוגיה) – פירוש תכנים של מטופל ככלי בטיפול נפשי. ראו גם פירוש חלומות מדע וטכנולוגיה פרשנות קופנהגן – אחת הפרשנויות למוזרויותיה של מכניקת הקוונטים מפרש (תוכנה) – "אינטרפרטר", תוכנה המריצה סקריפטים שכתובים בשפה מפורשת (להבדיל ממהדר) אחר פרשנות (אמנות) – הדרך שבה מפרשים יצירת אמנות פרשנות (פילוסופיה) – פירוש של דברים במונחים פילוסופיים
בית שמואל אזרחי-בריסקר

בית שמואל אזרחי-בריסקר הוא מבנה בשכונת רחביה בירושלים, ברחוב הקרן הקיימת מס' 19, בפינת גן הכוזרי, למול הגימנסיה העברית רחביה ובסמוך לבית המוסדות הלאומיים. בית זה נבנה עבור שמואל בריסקר שעלה לארץ בשנת 1911 במהלך העלייה השנייה, התגורר בירושלים ועבד כספר. בריסקר היה מראשוני רוכשי המגרשים ברחביה, אולם לא היה בידו התקציב לבניית ביתו, ולכן הגיע להסכם עם גדוד העבודה אשר הקים את שכונת רחביה - לפיו יספר את חברי הגדוד הבונים את בתי השכונה בלא תשלום וכשיצטבר חוב מספיק יבנו את הבית. מסיבה זו נהג בריסקר לומר כעל ביתו כי הוא "עומד על חוט השערה". הסופר יהודה האזרחי מתאר בספרו את ביקורו הראשון במגרש עליו נבנה המבנה: "הורי יצאו בשבת בבוקר לטיול - פיקניק אל מחוץ לעיר. אבי לבש את חליפת השבת, כונתנתו לבנה וצווארונו גבוה ומעומלן ורכוס במהודק לצוואר, ענוד עניבה. אכן, משום שהיו אלה ימי קיץ, הייתה החליפה בהירה, ומגבעתו מגבעת קש עגולה, שטוחה וקשה... בידו אחז מקל, שהרי אין איש אירופי יוצא מפתח ביתו אל הרחוב בלא מקל בידו. אמי לבשה שמלה לבנה, אף היא רכוסה עד צוואר, צווארונה עטור תחרה, שרווליה ארוכים, והשמלה ארוכה עד לקרסוליים, על פי אפנת הימים ההם. כובע קש בהיר, ששוליו ענקיים, הגן על פניה מפני השמש. ארוחת היום נארזה בסל קלוע... הם העדיפו לטפס אל השבילים המובילים לראטיסבון, לעבור ליד מחנה האוהלים של "גדוד העבודה" ומשם ואילך אל שדות הסלעים והקוצים. "בואו ילדים!" זירזנו אבי. "לאן?" שאלנו. "לג'ינג'ירייה". אמר. הגענו לקבוצת סלעים, שאינה שונה במאומה מהסלעים האחרים הפזורים על הגבעות החשופות מסביבה. אבי הניף את מקלו, המיועד מעיקרו לצעידה אלגנטית ברחובות אודיסה, כלפי הקוצים המזדקרים בחוצפה בין האבנים, ופינה בהם שטח קטן. אמי פרשה עליו מפה לבנה. משום שכולנו היינו לבושים בגדי שבת - אחי הבכור ענוד עניבת קטיפה פרפרית, ואני מתהדר בצווארון מלחים כחול- לבן - פרשה אמי אף מטפחות על הסלעים... אבי הסביר לדור הצעיר: "כאן המגרש שלנו. והנה כאן נבנה את הבית." אחר כך, בתום הסעודה, נפנו הורי לסיור בשטח ולדיון בבעיות מיקומם של המרפסת הגדולה והמרפסת הקטנה, המדרגות, וחדר הכניסה והחדרים, גן החזית וגן העורף, ומיני הזיות אחרות כגון אלה... ולבסוף... התחלנו כולנו חוזרים, מאובקים ושזופים ושבעי רצון, מביתנו הדמיוני, בית האוויר שכולו שבת, אל החולין של העיר." — יהודה האזרחי, עיר אבן ושמים, תל אביב 1968, עמ' 72 - 73 המבנה, שנבנה בסגנון הבינלאומי (אולם כיתר בנייני השכונה הוא מצופה אבן), נחנך בשנת 1924 והיה אחד מראשוני הבתים שהיו בשכונת רחביה. עוד קודם למעברו לשכונת רחביה זכתה מספרתו של בריסקר להצלחה רבה, והפכה למעשה לאתר התכנסות של אנשי עת וחברה הירושלמים, ובה הסתפרו עובדי המוסדות הלאומיים שעבדו בבית המוסדות הלאומיים הסמוך. חיים נחמן ביאליק כתב על מספרה זו, שנהג להסתפר בה: "ירושלים מצטיינת בשני מוסדות ציבור נכבדים: ספריה לאומית ומספרה לאומית" בשנת 1931, הורד גג הרעפים של המבנה ונוספה לו קומה נוספת. בסוף שנות ה-30 נפתחו בקומה הראשונה שלוש חנויות ונוספה קומה שלישית למבנה, ובשנות ה-80 נוסף למבנה אגף אחורי ובו ארבע קומות. אמנון רמון, "דוקטור מול דוקטור גר" שכונת רחביה בירושלים, הוצאת יד בן צבי, ירושלים 2006 שמואל אזרחי בריסקר, בניתי בית, ירושלים, תשל"ה יהודה האזרחי, עיר אבן ושמים, תל אביב, 1968 אילן אזרחי, "שפויה בחלומה" - גאות ושפל ב-50 שנות איחוד ירושלים, אלבטרוס, הרצליה ,2017 מדיה וקבצים בנושא בית שמואל אזרחי-בריסקר בוויקישיתוף שמואל אזרחי בריסקר, בניתי בית, ירושלים, תשל"ה, בעמ' 71.
תרשים זרימת נתונים

תרשים זרימת נתונים (באנגלית: Data Flow Diagram או DFD) הוא כלי בהנדסת תוכנה המהווה צורה חזותית של הצגת תהליכי עיבוד נתונים המתרחשים במערכת מידע. יצירת תרשים זה היא חלק משלב הניתוח במחזור החיים של מערכת המידע, ונועדה כדי לבדוק את יישומיות מחשוב המערכת. נעזרים ב-DFD בשני חלקים עיקריים של שלב הניתוח: בניתוח המצב הקיים. בבניית המערכת העתידית. למעשה, המערכת העתידית נבנית מהמצב הקיים בעזרת שינוי ה-DFD הראשוני. בועה - תהליך בתוך המערכת. לדוגמה: "רישום לקוח", "עדכון חובות ודו"חות". בועה מיוצגת בתרשים על ידי אליפסה, ומסומנת באות Procedure) P). ישות - גורם חיצוני המעביר לבועה נתוני קלט, או מקבל נתוני פלט ממנה. לדוגמה: לקוח, ספק. ישות מיוצגת בתרשים על ידי מלבן, ומסומנת באות Entity) E). מאגר נתונים - הייצוג הלוגי (הגולמי) של הנתונים. לדוגמה: מאגר פריטים, מאגר לקוחות. המאגרים מכילים שדות המתעדכנים לרוב בהתאם לתהליכים. מאגר הנתונים מיוצג על ידי שני קווים מקבילים, ומסומן באותיות Data Store) DS). אפיק - מעבר נתונים בין שאר חלקי התרשים. לדוגמה: נתוני לקוח (נ. לקוח), נ. פריט, תאריך, שעה וכו'. מיוצג בעזרת חצים. רוב תרשימי ה-DFD מורכבים מרמה עליונה (DFD-0), ועוד מספר תת-רמות (DFD-1, DFD-2 וכן הלאה), המפרטות את התהליכים המוצגים בשכבות מעליהם. ברמה זו יוצגו כל התהליכים המטופלים במערכת המידע. במערכת פשוטה ביותר, ניתן ליצור 3 בועות: קלט, עיבוד ופלט. במערכות מסובכות יותר, ניתן לחלק את התהליכים לפי מספר שיטות: פירוק מלמעלה למטה - מתחילים מהמערכת הכוללת, ובכל שלב, מפרקים תהליכים מורכבים לתהליכים פשוטים יותר, עד שנותרים רק תהליכים בסיסיים. הרכבה מלמטה למעלה - כותבים את כל התהליכים הבסיסיים במערכת, ומקבצים אותם אל תוך תהליכים כוללניים יותר, עד לקבלת המערכת הכללית ביותר. גישת האירועים (מהאמצע לצדדים) - יוצרים רשימה של אירועים (טריגרים) המפעילים את עיבוד הנתונים, ומפרקים אותם, אם יש צורך לתהליכים בסיסיים. את האירועים מאגדים לבסוף, כמו בשיטת ההרכבה. היתרון של שיטה זו הוא הקלות היחסית של היצירה, באמצעות זיהוי אירועי המערכת. ישנם מספר כללים בסיסיים ב-DFD-0: לכל בועה חייבים להיות אפיקי קלט ופלט, בין אם מדובר במאגר או בישות. מצד שני, אין לחבר שתי בועות באמצעות אפיק. כמו כן, אפיק בין שתי ישויות חיצוניות לא יופיע בתרשים ה-DFD, כיוון שהוא חיצוני למערכת. בשאר רמות התרשים, כאמור, מפרקים את התהליכים ברמה שמעל הרמה הנוכחית: כל קבוצת בועות מייצגת תהליך אחד. כללי ה-DFD-0 נשמרים בתת-הרמות, בשינוי: בתת-הרמות ניתן לחבר תת-תהליכים המתרחשים ברצף. לדוגמה: רישום הזמנה, יגרור מיידית רישום פרטי הלקוח, ולכן יש לחבר אותם באמצעות אפיק מהתהליך המוקדם למאוחר. על תת-התרשים להיות תואם לתרשים-העל, ואין להוסיף בו ישויות ומאגרים שלא הופיעו ברמות הקודמות. עם זאת, במקרים מסוימים ניתן להוסיף מאגרים פנימיים, בתנאי שאף תהליך אחר לא משתמש בהם. נהוג למספר את הבועות, הישויות ואת מאגרי המידע, אך לא את האפיקים. המספור הוא שרירותי, לרוב, אך לפעמים הוא קשור לסדר ביצוע הפעולות. המספר יופיע בדרך הבאה: יש לכתוב את האות המייצגת ולאחריה את מספר האובייקט. לדוגמה, הישות השלישית בתרשים תסומן ב-E3. כאשר מדובר בתהליך באחת מתת-הרמות, תכתב האות P ולאחריה מספור על-התהליכים לתת-התהליך המדובר. לדוגמה: P1.6.3 הוא תת-התהליך השלישי בתוך P1.6, וכן הלאה. מדיה וקבצים בנושא תרשים זרימת נתונים בוויקישיתוף הרחבה לגבי תרשים DFD וקישורי הדרכה ליצירת התרשים
בית אלישר

בית מנשה ורחל אלישר הוא בית מגורים ברחוב אלחריזי 24 שבשכונת רחביה בירושלים. בית אלישר נבנה עבור מנשה אלישר ורעייתו רחל (לבית קוקיה), זמן קצר לאחר נישואיהם בשנת 1930. המבנה בן שתי הקומות נבנה בסגנון הבינלאומי על ידי האדריכל דב כרמי והמהנדסים אליהו פיטלסון ומורנו מיוחס. רחל אלישר תיארה בספרה את הגעתה לבית לראשונה: "אני זוכרת, שכאשר הזמנו את ההורים לטקס יסוד אבן הפינה לביתנו, חייבים היינו לנסוע בכרכרה ברחוב קינג ג'ורג'. הרחוב היה אמנם סלול בחלקו, אך חלק גדול נשאר בלתי סלול והיה קשה להליכה. כשהיגענו, פנתה אמא לסבא בטענות: "היכן אתה חושב לקחת את ביתי, למדבר?" כי באותם ימים אזור רחביה היה מסולע, חסר כמעט בתים, ובלילות שמעו היטב את יללות התנים." — אלישר, עמ' 68 מנשה אלישר, שהיה בן למשפחה ספרדית שהתגוררה בירושלים שנים רבות, והייתה בקשרים טובים עם משפחות מוסלמיות אמידות בירושלים, היה בין מייסדי אגודת "קדמה מזרחה" שדגלה בהידברות עם תושבי הארץ הערבים. אלישר נהג לארח בביתו את חברי האגודה ולהיפגש עם ראשי המנדט הבריטי. ראש עיריית ירושלים באותה עת, ראג'ב ביי נשאשיבי ובני משפחת חוסייני נהגו לבקר בבית לעיתים קרובות. רחל אלישר תיארה מפגשים אלה: "ראג'יב ביי נשאשיבי, ראש העירייה, היה ידיד טוב שלנו, הוא היה בא הביתה ואנחנו היינו הולכים אליו, או שנפגשים במלון המלך דוד" — המנדטורים, בעמ' 56 בשנת 1996 נבנתה לבית קומה שלישית. מדיה וקבצים בנושא בית אלישר בוויקישיתוף אמנון רמון, "דוקטור מול דוקטור גר" שכונת רחביה בירושלים, הוצאת יד בן צבי, ירושלים 2006 הדרה לזר, המנדטורים - ארץ ישראלי 1940 - 1948, ירושלים, 1990 רחל אלישר, אלבום משפחתי, ירושלים, תש"ן
בית דב יוסף

בית דב יוסף הוא מבנה בשכונת רחביה בירושלים ברחוב אלחריזי 22. מבנה זה נודע בסגנונו הארכיטקטוני הייחודי - סגנון ספרדי מורי, והשונה מהסגנונות המקובלים בירושלים בכלל ומסגנון הבינלאומי המקובל בשכונת רחביה בפרט. מבנה זה נבנה עבור דב יוסף לאחר נישואיו בשנת 1922 לגולדי הופמן, ולאחר מאורעות 1929 שבעטיים החליט דב יוסף לעבור לשכונה יהודית חדשה. המבנה נבנה על פי תכנונו של האדריכל היהודי - בריטי בנימין צייקין. המבנה עשוי בטון ומכוסה טיח לבן (ולא אבן, כמקובל בירושלים וכנדרש על פי חוק עזר עירוני). המבנה בנוי בסגנון ספרדי אקלקטי עם הדגשים מוריים (סגנון המכונה על ידי דוד קרויאנקר בספרו "סגנון פואבלו אספניול" בשל עירוב הסגנונות הספרדיים). למבנה מרפסת מסוגננת בחזית הבית האופיינית לבתים ספרדיים, סורגים מסולסלים (אלמנט ספרדי נפוץ אולם נדיר ביותר בירושלים), ועיטורי קשתות בסגנון רומנסקי. המבנה הפך למוקד לשמנה וסלתה של ירושלים, ורעייתו של יוסף אירחה בו את ראשי המנדט הבריטי וראשי היישוב היהודי והמוסדות הלאומיים. ב-30 ביוני 1946 ("השבת השחורה") הקיפה פלוגה בריטית את הבית וחיפשה בו מידע על ארגון ההגנה. דב יוסף, ששהה באותה עת בנתניה נעצר יחד עם מנהיגי יישוב רבים אחרים. לאחר סיום מבצע נחשון ועם מינויו של דב יוסף למושל האזרחי של העיר ירושלים, נהג יוסף לארח בביתו את נציגי הצלב האדום והאומות המאוחדות, ובהם הרוזן ברנדוט. סגנו של ברנדוט, אגה לונסטרום מספר על האירוח: "הוא קיבלנו בנדיבות בלתי רגילה בחווילתו היפה. הערצנו את אוסף התמונות הנפלא שלו." — י' סרנה, שכונת יוקרה מזדקנת, כל העיר 16.4.1982, עמ' 24 בשנת 1975, לאחר מות רעייתו, מכר דב יוסף את הבית לחיים פז אשר הרחיב אותו בשנת 1985 על ידי בניית אגף נוסף בחלקו האחורי של המבנה. אמנון רמון, "דוקטור מול דוקטור גר" שכונת רחביה בירושלים, הוצאת יד בן צבי, ירושלים 2006 דוד קרויאנקר, ירושלים - מבט ארכיטקטוני, כתר הוצאה לאור, 1996.
טם טם

האם התכוונתם ל... גונג – בשימוש במונח במוזיקה קלאסית תוף טום-טום (אנ') – מרכיב במערכת תופים במוזיקה פופולרית
קואנקה (ספרד)

קואנקה (בספרדית: Cuenca) היא עיר בקהילה האוטונומית קסטיליה-לה מנצ'ה שבספרד. היא משמשת כבירתו של מחוז קואנקה, ובשנת 2018 התגוררו בה כ-55 אלף תושבים. העיר העתיקה שלה שוכנת על מצוק מעל הנהרות וקאר וחוקאר, דבר שהקל על השולטים בה בהגנה עליה. יש כמה סברות באשר למקור שמה של העיר. אפשרות אחת היא שמקורו במילה הלטינית Conca, שפירושה אגן ניקוז, והוא ניתן לה בהתייחס למיקומה של העיר במפגש נהרות. אפשרות אחרת מייחסת את השם למבצר קוּנקָה, שהקימו הערבים בעת ששלטו באזור. האזור בו שוכנת קואנקה היה מיושב, ככל הנראה, כבר בתקופת הברזל. עם הגעת המוסלמים לספרד ב-711, הם הבחינו בתנאים הטופגורפיים של האזור, והקימו בו מבצר בשם קונקה, וממנו יצאו מאוחר יותר לכיבוש טולדו. ב-1011, הפכה העיר לבירת האזור. כתוצאה מכך הואץ פיתוחה. היא בוצרה, אוכלוסייתה גדלה, וכלכלתה שגשגה בזכות תעשיית הטקסטיל שהתפתחה בה ומפעל שנהב שהוקם בה. ב-1177 כבש את העיר אלפונסו השמיני, מלך קסטיליה, והיא חזרה לשלטון הנוצרים. תעשיית הטקסטיל בעיר המשיכה לשגשג, ואולם החל מהמאה ה-16 דעכה העיר, ואיבדה מחשיבותה לטובת ערים אחרות בקסטיליה. שמה של העיר יצא לה בעיקר בשל הבתים התלויים (Casas Colgadas) על המצוק שמעל נהרווקאר. בתים אלה, שנבנו במאה ה-14, ומהם שרדו רק שניים, הקנו לעיר את ההכרה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו ב-1996. הבתים נבנו על מנת לארח מלכים, ואחד מהם אף נקרא "בית המלך" (Casa del Rey). הבית השני זכה לכינוי "בית הסירנה" (Casa de la Sirena), על שם זעקותיה של עלמה שהתגוררה בו, ושמאהבהּ הרג את בנם. כיום מאכלס את הבתים מוזיאון לאמנות מופשטת. קווי רכבות סדירים מקשרים את קואנקה למדריד, ארנחואס וולנסיה, וקווי אוטובוס סדירים מקשרים אותה לערים אלה וכן לערים טולדו וברצלונה. איטליה ל'אקווילה, איטליה מדיה וקבצים בנושא קואנקה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קואנקה (בספרדית) place/Cuenca-Spain קואנקה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) קואנקה (ספרד), דף שער בספרייה הלאומית
קואנקה

האם התכוונתם ל... קואנקה (אקוודור) – עיר באקוודור קואנקה (ספרד) – עיר בספרד
הסכם שימונוסקי

הסכם שִימוֹנוֹסֶקֵי נחתם ב-17 באפריל 1895, בין האימפריה היפנית לאימפריה הסינית של שושלת צ'ינג. הסכם זה, אשר הושג בתום חודש של דיונים, חתם את מלחמת סין–יפן הראשונה, בה הובסה סין בידי יפן. ההסכם נערך בעיר היפנית שִימוֹנוֹסֶקֵי. סין המובסת נאלצה לשלם פיצויים ליפן ולוותר לטובתה על האי פורמוזה ועל חצי-האי ליאודונג, שנמצא מדרום למנצ'וריה. בנוסף, הסכימה סין לקבל את התנאי היפני להכיר בעצמאות קוריאה. המשתתפים הבולטים מצד האימפריה היפנית היו איטו הירובומי (לימים ראש ממשלת יפן, כולל במהלך מלחמת רוסיה–יפן) ומוצו מונמיצו. מצד האימפריה הסינית השתתפו לי הונגז'אנג ולי ג'ינגפאנג. החולשה של סין בסוף המאה ה-19, אשר התגלמה בין השאר במלחמת סין-יפן ותוצאותיה, הביאה להשתלטות אימפריאליסטית של מעצמות המערב על שטחים מקרבה, ביתורה של סין והחכרת שטחים ונמלים אסטרטגיים של האימפריה הסינית לעשרות שנים. ההשתלטות האימפריאליסטית וכניסת הזרים לסין באו לידי רוויה ולבסוף לפיצוץ באירוע מרד הבוקסרים בשנת 1900. בנוסף, וכהמשך למגמת ההשתלטות המערבית על סין, היו מלחמת סין-יפן ותוצאותיה מן הגורמים לכניסת רוסיה לאזור, לחלל שהותירה סין. האימפריה הרוסית ובעלות-בריתה, צרפת וגרמניה, התערבו בתוצאות המלחמה והסכם שימונוסקי במה שנקרא ההתערבות המשולשת, בעיקר עקב לחץ רוסי. שלוש המעצמות הגישו אולטימטום, תוך איום צבאי, שהביא את יפן לצאת מחצי האי ליאודונג, שהיה הישג משמעותי במלחמה, וכן לצאת מאזור מנצ'וריה ולמעשה גם מנמל פורט ארתור. דעת הקהל ביפן זעמה על הממשלה, אשר הואשמה בכישלון לשימור ההישג. היפנים הבינו כי רוסיה, בעלת הצי הקבוע והאינטרסים באזור, היא העומדת מאחורי ההתערבות, וכי לצרפת ולגרמניה אין אינטרסים ברורים להתערבות, כפי שיש לרוסיה. כנגד רוסיה עלו קריאות נקם בקרב הציבור היפני וקמו קבוצות לאומניות, שהשמיעו את קולן למען ביטול תוצאות ההתערבות המשולשת ולמלחמה עם רוסיה. אם כן, נקשרו מלחמת סין-יפן והסכם שימונוסקי לפרוץ מלחמת רוסיה–יפן בשנת 1904. רותם קובנר, המערכה הנשכחת: מלחמת רוסיה–יפן ומורשתה, מערכות ומשרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2005. מירון מדזיני, מפורט ארתור עד הירושימה, עלייתו ונפילתו של המיליטריזם היפני, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2006. מדיה וקבצים בנושא הסכם שימונוסקי בוויקישיתוף הסכם שימונוסקי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)