laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Hot (אלבום של אינה)

Hot (בעברית: חַם) הוא אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת הרומנייה אינה. האלבום יצא לאור ב-4 באוגוסט 2009, בהוצאת חברת התקליטים מג'יק רקורדס. אינה שיתפה פעולה באלבום עם שלושת הפזמונאים הרומניים פליי & וין (אנ'), שכתבו, הפיקו ועיבדו את Hot באולפני ההקלטות שלהם בקונסטנצה, רומניה. Hot תואר כאלבום מוזיקת דאנס אלקטרונית (EDM), עם השפעות שונות של טראנס, אלקטרו האוס וטכנו ועד השפעות של סוגות מוזיקליות כדוגמת Hi-NRG, סינת'-פופ וצ'יל אאוט. מבחינה לירית, Hot עוסק בנושאי אהבה. מבקרי המוזיקה הפנו כלפי האלבום ביקורות חיוביות וביקורות מעורבות בעיקר; הם שיבחו את סגנון הדאנס אך מתחו ביקורת על חוסר החדשנות שלו. בטקס פרסי המוזיקה הרומנית לשנת 2010, Hot זכה בקטגוריית "האלבום הטוב ביותר" ובמקביל, זכה בפרס הרדיו של רומניה לשנת 2011 בקטגוריית "אלבום הפופ/דאנס של השנה". נכון לדצמבר 2011, האלבום נמכר בלמעלה מ-500,000 עותקים ברחבי העולם, עם הכנסות של 8 מיליון אירו ממכירות ומסיבובי הופעות נלווים. מבחינה מסחרית, הוא זכה להצלחה באירופה, והגיע בשיאו ל-20 העליונים במספר מדינות. Hot קיבל את תואר הזהב והפלטינה ברומניה ובצרפת, בהתאמה. מתוך האלבום הונפקו חמישה סינגלים, "Hot"‏ (2008),‏ "Love" ‏(2009),‏ "Déjà Vu"‏ (2009),‏ "Amazing" ‏(2009) ו-"10 Minutes" (2010), שזכו להצלחה במצעדי השירים. "Hot" ו-"Amazing" הגיעו למקום הראשון ברומניה והפכו לחלק מלהיטיה המצליחים ביותר של אינה במהלך הקריירה שלה. אינה ביצעה למעלה מ-200 הופעות למטרות קידום האלבום ברחבי העולם. מידע על האלבום Hot באתר MusicBrainz מידע על האלבום Hot באתר AllMusic האלבום Hot באתר Discogs האלבום Hot באתר ספוטיפיי Inna : le clip de son prochain hit "10 Minutes", www.chartsinfrance.net מידע על Hot, באתר מצעד דנמרק מידע על Hot, באתר המצעד הנורווגי מידע על Hot, באתר המצעד הספרדי מידע על Hot, באתר המצעד הפורטוגזי, ארכיון מידע על Hot, באתר המצעד הפיני מידע על Hot, באתר המצעד הצרפתי, ארכיון מידע על Hot, באתר המצעד השוודי Inna : "Hot" en écoute gratuite | Musique Radio, web.archive.org, ‏2011-04-13 Les Certifications, SNEP - Syndicat Nation de l'Edition Phonographique, ‏2013-11-01 (ארכיון) Inna a primit Discul de aur pentru albumul "Hot" - Inna a primit Discul de aur pentru albumul "Hot" - Inna a primit Discul de aur pentru albumul "Hot" - cancan, web.archive.org, ‏2015-11-19 Inna si-a facut bilantul reusitelor de la lansarea pe plan international! A produs 8.000.000 euro in doi ani, Cancan.ro, ‏2011-12-21 (ברומנית)
איילה מלאך פיינס

איילה מלאך-פיינס (18 ביולי 1945 – 23 בספטמבר 2012) הייתה פסיכולוגית חברתית, ארגונית וקלינית ישראלית, פרופסור באוניברסיטת בן-גוריון שכיהנה בה כדיקנית הפקולטה לניהול. איילה מלאך-פיינס נולדה בקירגיזסטן ליהודית וזאב מלאך, פליטים מפולין שברחו מזרחה לברית המועצות בזמן מלחמת העולם השנייה. ב-1949 עלו ארצה והתיישבו בהרצליה. למדה בבית הספר על-שם יוסף-חיים ברנר ובבית הספר התיכון בעיר מגוריה. למדה פסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים במסגרת העתודה האקדמית וב-1967 קיבלה תואר ראשון. שירתה בצה"ל כקצינת פסיכולוגיה בחיל האוויר. לאחר שחרורה סיימה תואר שני ושלישי בפסיכולוגיה באוניברסיטת בוסטון, ב-1971 וב-1974 בהתאמה. עבודת הדוקטור שלה הייתה בנושא "The Shift to Competition in the Prisoner's Dilemma Game". בין השנים 1984–1992 עבדה כעוזרת מחקר באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, כפרופסור במשרה חלקית בבית הספר לפסיכולוגיה ובאוניברסיטת JFK בקליפורניה. בין 1992 ל-1996 עבדה כמרצה במחלקה לפסיכולוגיה ובבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת תל אביב ובין 1995 ל-1998 כראש המחלקה לפסיכולוגיה במכון הטכנולוגי בחולון. לאחר מכן כיהנה כ-6 שנים כראש המחלקה למנהל עסקים באוניברסיטת בן-גוריון ובהמשך כדיקן הפקולטה לניהול באוניברסיטה זו. מחקריה של פרופ' מלאך-פיינס עוסקים במחקר השחיקה בעבודה ובחיי הנישואין בקרב זוגות כפולי קריירה; לחץ ושחיקה בקרב צוותים בינלאומיים וירטואליים; הבטים פסיכולוגיים ותרבותיים של יזמות; והבטים פסיכולוגיים בבחירת קריירה בניהול וביזמות. היא פיתחה מדד שחיקה אשר משמש חוקרים ברחבי העולם. בין פרסומיה בנושא נמצא הספר "שחיקה בעבודה: גורמים, תוצאות ודרכי התמודדות" שיצא לאור בעברית בהוצאת מודן. בנוסף פרסמה תשעה ספרים אחרים, שלושים פרקים בספרים ולמעלה ממאה מאמרים מדעיים. ספריה שנכתבו באנגלית תורגמו לשפות רבות כולל צרפתית, ספרדית, גרמנית, יוונית, פולנית, טורקית, קוריאנית, סינית ויפנית. "שחיקה בעבודה: גורמים, תוצאות ודרכי התמודדות" (בהוצאת מודן) "התאהבות: כיצד אנו בוחרים במי להתאהב" (בהוצאת מודן) "פסיכולוגיה של המינים" (בהוצאת האוניברסיטה הפתוחה) "הלהטוטנית. האישה העובדת: בעיות ופתרונות" (עם עובד) "שחיקה נפשית: מהותה ודרכי התמודדות עמה" (צ'ריקובר) "אהבה ושחיקה בחיי הנישואין: גורמים ודרכי התמודדות" (צ'ריקובר) "קינאה רומנטית: צילה של האהבה" (צ'ריקובר) מדיה וקבצים בנושא איילה מלאך פיינס בוויקישיתוף איילה מלאך פיינס, ברשת החברתית Goodreads איילה מלאך פיינס, באתר ResearchGate איילה מלאך-פיינס, אוניברסיטת בן-גוריון פרופ' מלאך-פיינס (אורכב 23.01.2020 בארכיון Wayback Machine), עם עובד איילה מלאך-פיינס, אתר לזכרה רשימת הפרסומים של איילה מלאך פיינס, בקטלוג הספרייה הלאומית הילה ויסברג, המשנה שהותירה אחריה איילה מלאך-פיינס: מצאו משמעות לחייכם, באתר TheMarker‏, 27 בספטמבר 2012 עופר אדרת, ידעה לאהוב, באתר הארץ, 5 באוקטובר 2012 איילה מלאך-פיינס (1945-2012), דף שער בספרייה הלאומית
בית ביסמרק

בית ביסמרק הוא בית אצולה גרמני אשר ידוע בעיקר בגלל אחד מאבותיו, אוטו פון ביסמרק אשר היה הקנצלר הראשון של האימפריה הגרמנית. שורשי המשפחה מהמחוז העתיק אלטמרק שבגרמניה, צאצאיו של הרבורד פון ביסמרק אשר נפטר בשנת 1280. קרובו, היה ניקולאוס פון ביסמרק (נפטר בשנת 1377) אשר כיהן כחבר מועצה וכנאמן של לודוויג החמישי, דוכס בוואריה מבית ויטלסבאך, ולאחר התמודדות עם מרי האזרחים באזור קיבל כפיצוי אחוזת בורגסטל בשנת 1345. בשנת 1562 בעקבות הסכם עם בית הוהנצולרן החליפו בית ביסמרק את אחוזת "בורגסטל" ב"שונהאוזן", הממוקמת ממזרח לנהר האלבה. אוטו פון ביסמרק החבר הנכבד ביותר של בני משפחת האצולה היונקרית הפרוסית, זכה בתואר האצולה גרף, וכך נהיה לרוזן של ביסמרק ושונהאוזן בשנת 1865, ולאחר מלחמת צרפת פרוסיה בשנת 1871 קיבל את התואר "הנסיך של ביסמרק" העובר בירושה. קרל אלכסנדר פון ביסמרק (1727–1797), התחתן עם כריסטין שרלוט גוטייבה פון שונפלדט בשנת 1762. ארנסט פרידריך אלכסנדר פון ביסמרק (1763–1820). תיאודור פון ביסמרק (1790–1873), התחתן עם קרולין הרוזנת של בוהלן בשנת 1817. פרידריך אדולף לודוויג פון ביסמרק (1766–1830), גנרל פרוסי. פרדיננד פון ביסמרק (1771–1845), בעל אדמות אחוזת שונהאוזן, התחתן עם לואיז וילהלמיין מנקן בשנת 1806. ברנהרד פון ביסמרק (1810–1893), צ'מברלין פרוסי, התחתן עם אדלהייד פנינגר בשנת 1844, ולאחר מותה בשנת 1844 התחתן עם מלווין פון לטוו וורבק בשנת 1848. פיליפ פון ביסמרק (1844–1894). גוטפריד פון ביסמרק (1881–1928). קלאוס פון ביסמרק (1912–1997), לויטננט קולונל בורמאכט במלחמת העולם השנייה. פיליפ פון ביסמרק (1913–2006), חבר לשעבר בבונדסטאג. הרברט רודולף פון ביסמרק (1884–1955). אוטו פון ביסמרק (1815–1898), ה"קנצלר הראשון של האימפריה הגרמנית" משנת 1871. הרוזנת מארי פון ביסמרק שונהאוזן (1847–1926). הנסיך הרברט פון ביסמרק (1849–1904). הרוזנת האנה לאופולדין אליס פון ביסמרק שונהאוזן (1893–1971). הרוזנת גואדלה פון ביסמרק שונהאוזן (1896–1981), התחתנה עם הרוזן הרמן קייסרלינג (1880–1946). הרוזן ארנולד קייסרלינג (1922–2005) פילוסוף גרמני. הנסיך אוטו כריסטיאן ארצ'יבלד פון ביסמרק (1897–1975), חבר לשעבר בבונדסטאג. הנסיך פרדיננד פון ביסמרק (נולד בשנת 1930). הרוזן קרל אדוארד פון ביסמרק שונהאוזן (נולד בשנת 1961) חבר לשעבר בבונדסטאג. הרוזן גוטפריד פון ביסמרק שונהאוזן (1962–2007). הרוזן גרגור פון ביסמרק שונהאוזן (נולד בשנת 1964). הרוזנת מרינה פון ביסמרק שונהאוזן (נולדה בשנת 1986). הרוזנת ונסה פון ביסמרק שונהאוזן (נולדה בשנת 1971). הרוזנת מקסמיליאן פון ביסמרק שונהאוזן (נולדה בשנת 1947). הרוזן קונסטנטין פון ביסמרק שונהאוזן (נולד בשנת 1987). הרוזן אלכסנדר פן ביסמרק שונהאוזן (נולד בשנת 1989). הרוזנת גונילה פון ביסמרק שונהאוזן (נולדה בשנת 1949). הרוזן ליאופולד פון ביסמרק שונהאוזן (נולד בשנת 1951). הרוזן גוטפריד פון ביסמרק שונהאוזן (1901–1949) חבר לשעבר ברייכסטאג, הבית התחתון של הפרלמנט הפדרלי ברפובליקת ויימאר. הרוזן אנדרס פון ביסמרק שונהאוזן (נולד בשנת 1941). הרוזנת סטפני פון ביסמרק שונהאוזן (נולדה בשנת 1976), התחתנה עם הברון קרל תיאודור זו גוטנברג (נולד בשנת 1971). הרוזן אלברכט פון ביסמרק שונהאוזן (1903–1970), התחתן עם מונה סטרדר (1897–1983) סמל אופנה אמריקאי. הרוזן וילהלם פון ביסמרק שונהאוזן (1852–1901). מלווין פון ביסמרק (1827–1908). אוטו פון ביסמרק גוטפריד פון ביסמרק מדיה וקבצים בנושא בית ביסמרק בוויקישיתוף
דייוויד ס. גויר

דייוויד סמואל גויר (באנגלית: David Samuel Goyer, נולד ב-22 בדצמבר 1965) הוא כותב קומיקס, מפיק, במאי, תסריטאי ומחבר רומנים אמריקאי-יהודי. גויר נולד באן ארבור, מישיגן שבארצות הברית, לאם יהודייה ממוצא ליטאי שגידלה לבדה אותו ואת אחיו ג'ף. כשלמד בבית ספר מקומי אף נרדף על ידי חבריו ללימודים בשל יהדותו ("הרבה ילדים הכו אותי בתור ילד, והאשימו אותי שרצחתי את ישו... הבנתי שאני שונה מאוד... גדלתי עם תחושה שיש לי תג סימון"). לאחר מכן התחנך בבית ספר עברי.[דרושה הבהרה] כשהיה בן 10 עלתה אמו לזמן קצר לישראל וגרה עם שני בניה במשך כמה חודשים בירושלים, בטרם חזרו לארצות הברית. בוגר אוניברסיטת דרום קליפורניה, סיים את המכללה לאמנויות הטלוויזיה והקולנוע בשנת 1988. גויר מכר את תסריטו הראשון לסרט "בשליחות החוק", בו כיכב ז'אן-קלוד ואן דאם, בשנת 1989. גויר כתב מספר תסריטים בהתבסס על חוברות קומיקס, ביניהם באטמן מתחיל, האביר האפל, פלאש, גוסט ריידר, העורב: עיר המלאכים, בלייד, בלייד 2, בלייד: טריניטי (אותו גם ביים), דוקטור סטריינג' וניק פיורי. הוא השתתף בכתיבת חוברות בסדרת חברת הצדק של אמריקה מבית DC קומיקס, שהחלה בהרצה באוגוסט 1999. הוא עזב לאחר חוברת מספר 51, ואותו החליף הכותב ג'ף ג'ונס. גויר חיבר את הרומנים הבאים יחד עם מייקל קאסוט(Michael Cassutt): Heaven's Shadow (2011) Heaven's War (2012) Heaven's Fall (2013) מדיה וקבצים בנושא דייוויד ס. גויר בוויקישיתוף דייוויד ס. גויר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) דייוויד ס. גויר, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי דייוויד ס. גויר, באתר AllMovie (באנגלית) דייוויד ס. גויר, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) דייוויד ס. גויר, באתר Box Office Mojo (באנגלית) דייוויד ס. גויר, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) דייוויד ס. גויר, באתר MusicBrainz (באנגלית) "a lot kids beat me up, saying that I killed Christ. I was very consciously different... I grew up with something of a chip on my shoulder." A chat with David Goyer, David Goyer interview, FlashForward, Blade, Dark City, ויל האריס, 13 בנובמבר 2009 Jewish Journal,(הקישור אינו פעיל, 6.11.2021) מייקל אושנקר, 28 במרץ 2002
סיקסטוס הראשון

סיקסטוס הראשון (בלטינית: Sixtus I; מת בשנת 125) היה אפיפיור משנת 115 עד 125. ספר השנים של האפיפיורים של הוותיקן מזהה אותו כבן רומי שמשל משנת 117 או 119 עד 126 או 128. על-פי הליבר פונטיפיקליס, הוא העביר שלושה חוקים להתנהלות הכנסייה וכיהן כאפיפיור בתקופתו של אדריאנוס; על-פי אוזביוס מקיסריה, הוא כיהן בין 114 ו-124. הוא מוזכר לעיתים קרובות כמרטיר, כמו רבים מקודמיו על כס האפיפיור, אך אין בסיס היסטורי כלשהו להגדרתו ככזה. קבור בותיקן. יום החג שלו הוא 3 באפריל. מדיה וקבצים בנושא סיקסטוס הראשון בוויקישיתוף סיקסטוס הראשון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אנשי דת נוצרים ובנושא קדושים נוצרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מרטין דמפסי

מרטין דמפסי (באנגלית: Martin E. Dempsey; נולד ב-14 במרץ 1952) הוא גנרל אמריקאי, לשעבר יושב ראש המטות המשולבים של הכוחות המזוינים של ארצות הברית. קודם לכן שירת כראש מטה צבא ארצות הברית. דמפסי נולד ב-14 במרץ 1952 בג'רזי סיטי, ניו ג'רזי, למשפחה ממוצא אירי. הוא גדל בעיר בייון הסמוכה והתקבל ללימודים באקדמיה הצבאית של וסט פוינט. עם סיום לימודיו כקצין שריון בדרגת סג"ם. במלחמת המפרץ לחם כקצין האג"מ של חטיבה 3 בדיוויזיית השריון ה-3. בהמשך שימש כמפקד רגימנט השריון ה-3 וכמפקד האוגדה המשוריינת ה-1. דמפסי פיקד על האוגדה בעת הלחימה בעיראק, בה לכדו אנשיו את מוקתדא א-סדר. מאוגוסט 2005 ועד אוגוסט 2007 כיהן דמפסי כמפקד על פיקוד הביטחון הרב-לאומי למעבר עיראק (MNSTC-I). לאחר מכן שימש כסגן מפקד פיקוד מרכז של ארצות הברית מאוגוסט 2007 ועד 23 במרץ 2008. בתפקידו הבא שימש כממלא מקום מפקד פיקוד מרכז בין ה-24 במרץ 2008 ועד ה-30 באוקטובר 2008, ובסיומו מונה לתפקיד מפקד פיקוד האימונים וההדרכה של צבא ארצות הברית מה-8 בדצמבר 2008 ועד 11 באפריל 2011. ב-11 באפריל 2011 מונה לראש מטה צבא ארצות הברית וב-30 בספטמבר 2011 מונה ליו"ר המטות המשולבים. בינואר 2012 הגיע לביקור בישראל, שבמהלכו נפגש עם ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, נשיא מדינת ישראל שמעון פרס, שר הביטחון אהוד ברק והרמטכ"ל רא"ל בני גנץ. דמפסי אף קיים עם גנץ מספר פגישות עבודה בארצות הברית. ביוני 2015 ביקר פעם נוספת בישראל והוענק לו אות הערכה מטעם הרמטכ"ל. במאי 2015 נבחר ג'וזף דנפורד להחליף את דמפסי בתפקיד יו"ר המטות המשולבים. דמפסי סיים את תפקידו ב-25 בספטמבר באותה שנה. מדיה וקבצים בנושא מרטין דמפסי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מרטין דמפסי (באנגלית) מרטין דמפסי, ברשת החברתית פייסבוק מרטין דמפסי, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מרטין דמפסי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) יצחק בן-חורין, וושינגטון, רמטכ"ל ארה"ב עם גנץ: "דאגה גוברת מאיראן", באתר ynet, 20 במרץ 2012. תרגיל AC12 נמשך: ראש המטות המשולבים הגיע לביקור בישראל, באתר צה"ל (דרך ארכיון האינטרנט), 29 באוקטובר 2012. בינג ווסט, ללא תהילה, הוצאת משרד הביטחון, 2009, עמוד 100. מערכת אתר צה"ל, יו"ר המטות המשולבים ב"יד ושם": "מחויבים לכך שטרגדיה שכזו לעולם לא תשנה", באתר צה"ל (דרך ארכיון האינטרנט), 20 בינואר 2012. מרטין דמפסי, באתר הגבורה ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ההפגנות באיראן (2011)

ההפגנות באיראן הן סדרה של הפגנות מחאה שהחלו ב-14 בפברואר 2011, בהשפעת גל המחאות בארצות ערב ועל רקע חוסר הדמוקרטיה וחופש הביטוי באיראן. מטרתן העיקרית הייתה הפלת הממשלה האיראנית בראשות המנהיג העליון באיראן עלי ח'אמנאי ונשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד. הפגנות דומות התרחשו באיראן בעקבות הבחירות באיראן ותנועת המחאה (2009), כשמחמוד אחמדינז'אד, נשיא איראן דאז, ומיר-חוסיין מוסאווי, מנהיג האופוזיציה ויו"ר התנועה הירוקה באיראן, התמודדו לנשיאות. מוסאווי היה נראה לעיני כל כמתמודד המוביל, אך תוצאות הבחירות קבעו כי אחמדינז'אד ניצח בבחירות ונשאר בתפקידו כנשיא. התושבים האשימו את אחמדינז'אד ברמאות, והפגינו ברחובות. בפברואר 2011 תכננו מיר-חוסיין מוסאווי, מוחמד ח'אתמי ומהדי כרובי, חברים בכירים בתנועה הירוקה באיראן, הפגנות בהשראת ההפיכה בתוניסיה ושינויי השלטון במצרים. המודיעין האיראני עלה על תוכניתם ועצר אותם באשמת הסתה אזרחית מכוונת. ב-14 בפברואר החלו הפגנות גדולות בטהראן, שיראז, כרמאנשאה, אספהאן, משהד ועוד. המפגינים צעקו את הסיסמה: "מובארכ, בן עלי, עכשיו תורו של עלי ח'אמנאי!", ומאות אנשים נעצרו על ידי משמרות המהפכה האסלאמית. הפגנות קטנות התרחשו לאחר מכן במרץ, בעיקר בטהראן, אך ההפגנות איבדו תאוצה במהירות לאחר גלי מעצרים נרחבים שביצעו משמרות המהפכה. ההפגנות דוכאו באלימות רבה, וכ-20 מפגינים נהרגו מתחילת פברואר. ביוני התרחשה הפגנה בטהראן לציון יום השנה לבחירות השנויות במחלוקת שהיו ב-2009. האביב הערבי הבחירות באיראן ותנועת המחאה (2009) מיר-חוסיין מוסאווי התנועה הירוקה באיראן מדיה וקבצים בנושא ההפגנות באיראן בוויקישיתוף
גביע העולם למועדונים 2010

גביע העולם למועדונים 2010 נערך בשנת 2010 באיחוד האמירויות הערביות מה-8 בדצמבר עד ה-18 בדצמבר, והוא היה גביע העולם למועדוני כדורגל השביעי במספר. בטורניר זכתה הקבוצה האיטלקית אינטר מילאנו, נציגת איגוד התאחדויות הכדורגל האירופאיות אופ"א. הייתה זו הזכייה השנייה של מועדון איטלקי בטורניר זה לאחר זכייתה של מילאן בטורניר 2007. במשחק הגמר השתתפו קבוצות אינטר מאיטליה ומזמבה מקונגו, הייתה זו הפעם הראשונה בתולדות הטורניר שבמשחק הגמר לא נוטלת חלק קבוצה מדרום אמריקה. בטורניר השתתפו 7 האלופות משנת 2010 של התחרויות האזוריות מטעם הקונפדרציות היבשתיות של פיפ"א, וקבוצה נוספת מאיחוד האמירויות הערביות. התחרות התקיימה בשיטת הנוק אאוט. מנצחת שלב הפלייאוף בין המארחת לאלופת אוקיאניה הצטרפה לאלופות מצפון אמריקה, אסיה ואפריקה בשלב רבע הגמר. המנצחות ברבע הגמר הצטרפו לאלופות אירופה ודרום אמריקה, שזוכות בכרטיס אוטומטי לשלב חצי הגמר. המפסידות בשלב חצי הגמר התמודדו על המקום השלישי והמנצחות עלו לגמר שבו נקבעה האלופה. כמו כן התקיים המשחק על המקום החמישי בין הקבוצות המפסידות ברבעי הגמר. הקבוצות שהשתתפו בטורניר הן: האתר הרשמי של אליפות העולם לקבוצות
שמורת אלוני בית קשת

שמורת אלוני בית קשת היא שמורת טבע מוצעת של עצי אלון התבור המשתרעת על פני שטח של 5,054 דונם במורדות המזרחיים של הרי נצרת. ממערב מצפון ומדרום לקיבוץ בית קשת. זהו יער פארק - יער פתוח המאפשר צמחייה של צמחים עשבוניים חד שנתיים המביא לפריחה רבה בחורף ובאביב. קיבוץ בית קשת שעל שמו נקרא היער, היה היישוב הראשון שנוסד על ידי הפלמ"ח בשנת 1944. מקור שמו של היישוב, וכך גם שמו של היער הוא בתנ"ך, בתחילת קינת דוד: "וַיְקֹנֵן דָּוִד אֶת-הַקִּינָה הַזֹּאת עַל-שָׁאוּל וְעַל-יְהוֹנָתָן בְּנוֹ, וַיֹּאמֶר: לְלַמֵּד בְּנֵי-יְהוּדָה קָשֶׁת, הִנֵּה כְתוּבָה עַל-סֵפֶר הַיָּשָׁר. הַצְּבִי, יִשְׂרָאֵל, עַל-בָּמוֹתֶיךָ - חָלָל! אֵיךְ נָפְלוּ גִבּוֹרִים!" — ספר שמואל ב', פרק א', פסוקים י"ז–י"ט הקשת הוא כלי נשק המסמל את יכולתם של מתיישבי הקיבוץ לעמוד ולהילחם מול אויביהם. בשנת 1864, הנרי בייקר טריסטראם, חוקר טבע אנגלי, ביקר בארץ ישראל וציין את התרשמותו מיער עצי אלון התבור הפתוח ובו מרווחים גדולים בין העצים, המאפשרים צמיחה של עשבים חד-שנתיים, שראה ביציאתו מנצרת לטבריה. הראשון מסוגו שראה בארץ, עם מיני פרחים רבים ושיחים ננסיים. בין השנים 1913-1901 טופח היער על ידי אליהו קראוזה שהיה אגרונום וניהל את חוות סג'רה. גזמיו שימשו לתעשיית הפחם. אולם בתקופת מלחמת העולם הראשונה כרתו נציגי השלטון העות'מאני חלקים נכבדים מהיער לשם בניית מסילות והסקת רכבות אספקה לחזית הדרומית. בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20, שוקם היער על ידי חברי הקיבוץ ויערני קק"ל. השמורה מקיפה את קיבוץ בית קשת משלושה כיוונים. בכניסה לקיבוץ נמצא השער המזרחי של דרך נוף יער בית קשת החוצה את השמורה. בשטח השמורה נמצאים גם תל גובל ובית היערן. חלקה הדרומי של השמורה נמצא צפונית-מערבית לבית הספר החקלאי כדורי ומגיע עד לקרבת בית הספר. בתחום השמורה זורם "נחל השבעה" ויובלו נחל "אזנות". מדיה וקבצים בנושא שמורת אלוני בית קשת בוויקישיתוף שמורת אלוני בית קשת באתר טבע ונופים בישראל רונית סבירסקי, דרך נוף יער בית קשת: טיול בכל הצבעים, באתר ynet, 3 בינואר 2012 הנרי בייקר טריסטראם, "מסע בארץ ישראל, 1863-4"
תיאטרון מוזיקה

תיאטרון מוזיקה (באנגלית: Music Theater) הוא מונח, שמרבים להשתמש בו להגדרת אופרה, שבהפקתה מושם דגש רב יותר על ראווה ורושם דרמטי מאשר על יסודות מוזיקליים טהורים. המונח נכנס לשימוש בהגדרתו זו בשנות ה-60 של המאה העשרים, לתיאור יצירות מוזיקליות-דרמטיות בקנה מידה קטן, שכתבו בעשור זה מלחינים מן הדור שלאחר מלחמת העולם השנייה באירופה המערבית ובצפון אמריקה. מלחינים מתקדמים רבים ויתרו בשנות ה-60 על שלל הקישוטים והשכלולים של בתי האופרה בכלל והגרנד אופרה בפרט וביכרו על פניהם אמצעים צנועים יותר, בדרמה ובמוזיקה, במקרים רבים בשילוב יסודות שירה, מחול ופנטומימה, שאפשר להתאימם למגוון רחב של אולמות ובמות. אסתטיקה, כלכלה ופוליטיקה חברו יחדיו לקדם סוגה זו בשנות ה-60 וראשית ה-70 של המאה ה-20. הסוגה יצאה מן האופנה בה במהירות שהופיעה, אך ליצירות הבולטות שנכתבו בתקופה זו, על ידי מלחינים כמו ליגטי, בריו, הנצה, ברטוויסל ודייוויס, שמור מקום ברפרטואר והן ממשיכות להגדיר את הפאראמטרים שלה. תקדימים היסטוריים רחוקים יותר לתיאטרון המוזיקה אפשר למצוא ב"פיירו הסהרורי" של שנברג, ב"מעשה בחייל" של סטרווינסקי, ב"עלייתה ונפילתה של העיר מהגוני" מאת וייל ואפילו, אם להרחיק מאוד בשנים, ב"טאנקרדי וקלורינדה" של מונטוורדי, אך בתקופה שלאחר המלחמה חלה עליה ברורה במגמה, שלקיומה היו אחראים במידה מסוימת נסיונותיהם של מספר מלחינים להתמודד עם הדרישות המחמירות של סריאליזם מוחלט וליישב אותן עם שאיפתם לחקור את השילובים החדשים-ישנים של מוזיקה ותנועה, הן כמחאה נגד הראייה המסורתית של האופרה כמייצגת הממסד המוזיקלי השמרני והן, ביתר שאת, כתגובה מעשית על בעיית העלות הגדלה והולכת של הפקות אופרה. ב-1968 קרא בולז להרס בתי האופרה, משום שראה בהם מייצגי "תרבות מוזיאונית", המהווה איום על המגמה הרדיקלית של מלחינים בני דורו והדורות הבאים. זאת על אף עבודתם של מלחיני אוונגרד כמו נונו ובריו ושובו של צימרמן למסורת האופראית, ש"לולו" של ברג הביאה לקצה. רוב בני דורו של בולז המשיכו לבחון את האפשרויות השונות של האופרה ולא פעם השתמשו בתיאטרון המוזיקה, שבולז הגדיר אותו ב-1992 "אופרה לעניים", כשלב בנסיונותיהם הראשונים בסוגה. כמונח, שימש תיאטרון המוזיקה להגדרת יצירות שונות באופיין, מאופרות קאמריות, שלביצוען נדרשו טכניקות ווקאליות מסורתיות ומידה רבה של וירטואוזיות, ועד ליצירות כמו Herbstmusik ו-Musik im Bauch של שטוקהאוזן, שתוכנן המוזיקלי הגלוי היה מינימלי, במקרה הטוב. ליגטי כתב יצירות קונצרטיות, שרק לאחר זמן, כאשר עמד על המשמעויות התיאטרליות הצפונות בהן, צירף להן תסריט מרומז. קגל הצמיד את התואר "תיאטרון מוזיקה" גם ליצירות, שנכתבו לכאורה לסוגות מקובלות. יצירתו "תיאטרון ממלכתי" (1967–1970), שנכתבה בהזמנת האופרה הממלכתית של המבורג, עושה שימוש בכל המערך של בית האופרה כדי להעמיד בספק הנחות יסוד מקודשות בנושא מסורות ההצגה האופראית, יותר משהיא מרחיבה את טווח האמצעים למיזוג מוזיקה ותנועה. מחזמר דרמה פר מוזיקה אנדרו קלמנטס, "תיאטרון מוזיקה" 1, מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין קלמנטס, שם קלמנטס, "תיאטרון מוזיקה" 2, שם
וויטק

ווֹיטק (בפולנית: Wojtek;‏ 1942 – 2 בדצמבר 1963) היה דוב חום סורי שאומץ בהיותו גור על ידי חייל תותחנים פולני-בריטי במלחמת העולם השנייה וקיבל דרגת טוראי. במהלך הקרב על מונטה קאסינו עזר וויטק בנשיאת תחמושת ובהכנסתה אל התותחים. בשנת 1942 מצא נער מקומי ליד המדאן שבאיראן גור דובים של דוב חום סורי. אמו של הדוב נורתה, והנער מכר את הדוב לחיילי הצבא הפולני בעבור כמה פחיות בשר משומר. החיילים קנו את הדוב בשביל לעודד את רוחה של פליטה צעירה בשם אירנה בוקוביץ' מתלאות המלחמה, אירנה אף נתנה לו את שמו – וויטק. השם "וויטק" הוא שם סלאבי ישן, אם כי הוא עדיין נפוץ בפולין גם היום. השם בנוי משתי מילים: "woj" (קיצור של המילה "wojna" שפירושה מלחמה); ו-"ciech" (הנאה, שמחה, חיוך). לכן לשם יש שתי משמעויות: "הנהנה ממלחמה" או "הלוחם החייכן". וויטק הפך במהרה לאטרקציה עבור חיילים ואזרחים כאחד. עד גיל שנה ניזון מחלב משומר ששתה מבקבוקי וודקה מרוקנים. תוך זמן קצר הפך לקמע הבלתי-רשמי של כל היחידות שהוצבו בסביבה. וויטק גויס רשמית לצבא הפולני, קיבל דרגת טוראי ונמנה עם פלוגת אספקת הארטילריה הפולנית ה-22 של צבא אנדרס. במהלך שירותו הצבאי עבר בעיראק ולאחר מכן דרך סוריה, ארץ ישראל, מצרים, ובדרום איטליה. כשהתבגר אכל פירות, דבש, ריבה וסירופ. הוא זכה לשתות בירה, שהייתה אהובה עליו כמעט כמו דבש. בזמן הפנוי נהנה וויטק גם מעישון סיגריות והיאבקות. וויטק התגורר עם חיילים אחרים באוהליהם, ובנדידות ממקום למקום הועבר בתוך ארגז עץ באמצעות משאית. הוא למד להצדיע במסדרים ולשאת פגזים. היכולות הפיזיות של הדוב אפשרו לו להעביר פגזים בכמות גדולה עד לסוללות התותחים, אפילו כשהיה תחת אש. במהלך הקרב על מונטה קאסינו סייע וויטק על ידי הובלת תחמושת בכמויות ובמהירויות שלא נראו קודם לכן. ב-18 במאי נכבשה גבעת המנזר על ידי חיילי הקורפוס הפולני השני. לאות הוקרה על עזרתו, אישר המטה הצבאי לשנות את סמל היחידה לדוב הנושא פגז. עם תום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 הועבר וויטק יחד עם יחידתו לסקוטלנד. הוא הפך במהרה לפופולרי בקרב התושבים המקומיים והעיתונות, וזכה לתשומת לב רבה מצד התקשורת. הוא גם היה אורח קבוע בתוכנית "בלו פיטר" של רשת ה-BBC. לוויטק ניתן צל"ש על שירותו ועל אומץ הלב שהפגין במהלך הקרב על מונטה קאסינו והוא אף הועלה לדרגת רב"ט. בעקבות שחרורו ב-15 בנובמבר 1947, נמסר וויטק לגן חיות בסקוטלנד בו בילה את שארית ימיו. לעיתים ביקרוהו יוצאי צבא פולנים שהעבירו לו בחשאי סיגריות ובקבוקי בירה. וויטק נפטר בגיל 21, במותו שקל כמעט 500 ק"ג ונישא לגובה העולה על 1.8 מטרים. ב-2011 הופק סרט אודות וויטק הדוב בקופרודוקציה בריטית, פולנית וגרמנית. פסל של וויטק הדוב באדינבורו, סקוטלנד. וויטק בבסיס הזמני של היחידה אשר ברוויקשייר לאחר סיום המלחמה וויטק פוגש כלב חייל פולני משחק עם וויטק תג פלוגת אספקת הארטילריה הפולנית ה-22 אנדרטה לדוב וויטק בז'אגאן, פולין. ויניפג הדובה סמלת רקלס מדיה וקבצים בנושא וויטק בוויקישיתוף יובל מלחי, פרק 178: הסיפורים הטובים בהיסטוריה - הסיפור הראשון , באתר "קטעים בהיסטוריה", 1 במרץ 2017 marianna, Wojtek – The Soldier Bear, Vimeo המומחיות של הדב שי לוי, ‏חיות מלחמה, באתר ‏מאקו‏, 8 בדצמבר 2017 יגאל מוסקו, ‏המומחיות של הדב: טעינת פגזים, באתר ‏מאקו‏, 28 במאי 2011
ג'ין שין

ג'ין-שין-דו אקופרסורה היא שיטה טיפולית אלטרנטיבית המבוססת על תורת רפואה סינית, ומשתמשת בלחיצה קלה על נקודות לאורך ה"מרידיאנים" - מושג ברפואה הסינית המתייחס לרשת של "ערוצי אנרגיה" החוצה את גוף האדם; אין כל ראיה מדעית לקיומם של ערוצים אלה, וממילא לא לתועלת שבלחיצה עליהם. הג'ין שין משלב בתוכו את הרפואה הסינית (דיקור סיני, שיאצו), טיפול במגע (מאסג'ים למיניהם), וטיפול "אנרגטי" (הילינג, רייקי). השיטה פותחה בשנות ה - 70 על ידי Iona Marsaa Teeguarden הטיפול כולו אורך כשעה, הכוללת שיחה, אבחון וטיפול. הטיפול מתבצע על מיטה טיפולית, כאשר המטופל שוכב על גבו בלבוש מלא. המטפל מניח את ידיו על שתיים או שלוש נקודות בו זמנית, תוך כדי ריכוז ו"העברת אנרגיות" מתאימות. המטפלים בשיטה טוענים כי המטפל אינו מרפא בעצמו את המטופל, אלא עוזר לגופו של המטופל לשחרר "חסימות" ולהניע את הצ'י במרידיאנים (הערוצים בהם זורמת האנרגיה); אין עדות מדעית לקיומן של חסימות כאלה. שיטה זו אינה פולשנית, וטוענת לשימוש ב"אנרגיית הגוף" של המטופל (מושג זה אינו קשור למושג הפיזיקלי אנרגיה). הג'ין שין משתמש בכ 60 נקודות (מתוך כ-600 נקודות הקיימות, כביכול בגוף) לאורך כל 12 "המרידיאנים הרגילים" ו8 "הערוצים המיוחדים". בחירת נקודות הטיפול נעשית על ידי המטפל בהתאם לתלונת המטופל, ועקרונות חמשת היסודות (אדמה, אש, עץ, מים, מתכת). רפואה סינית פסבדו מדע jinshindo.org American Organization for Bodywork Therapies of Asia (אורכב 11.05.2020 בארכיון Wayback Machine) The UK Jin Shin network