ויקטור רידברג

אַבְּרָהָם וִיקְטוֹר רִידְבֶּרְג (בשוודית: Abraham Viktor Rydberg, בשוודית נהגה רִידְבְֶּרִי; 18 בדצמבר 1828 – 21 בספטמבר 1895) היה סופר, פוליטיקאי ועיתונאי שוודי וחבר באקדמיה השוודית, 1877–1895. "בעיקר אידיאליסט קלאסי", ויקטור רידברג תואר כ"הרומנטיקן האחרון של שוודיה" ובהגיע שנת 1859 "נחשב בדרך כלל כמי שניצב בשורה הראשונה של סופרים שוודים". ויקטור רידברג היה ממוצא צנוע. ביוגרף אחד מציין כי: "נאבק קשות להשביע את הצימאון ללמידה שהייתה התשוקה המובילה בחייו, אבל לבסוף הוא זכה להצטיינות בכמה תחומי לימוד". הוא היה בנו של חייל שהפך לסוהר, יוהאן רידברג, ומיילדת, הדוויג דוקר. לוויקטור רידברג היו שני אחים ושלוש אחיות. בשנת 1834 מתה אימו במהלך מגפת כולרה. מותה שבר את רוחו של אביו, שנכנע להיפוכונדריה ולאלכוהוליזם, מה שגרם לפיטוריו ולאובדן דירת המשפחה, ואילץ את הרשויות לשלוח את ויקטור הצעיר לסדרה של בתי אומנה, שאחד מהם נשרף, טראומה נוספת של הנער. למרות מעמדו הכלכלי, רידברג זכה להכרה בכישרונותיו. מ-1838 עד 1847 רידברג למד בבית ספר תיכון, ולמד משפטים באוניברסיטה בלונד מ-1851 עד 1852. מסיבות כלכליות הסתיימו לימודיו באוניברסיטה לאחר שנה אחת, ללא תואר. לאחר מכן, הוא עבד כמורה פרטי. בשנת 1855, הוצעה לו משרה בעיתון Göteborgs Handels- och Sjöfartstidning (אנ') בגטבורג, שם נשאר מועסק במשך יותר מ-20 שנה. בתקופה זו הודפסו הרומנים הראשונים שלו. עד מהרה הפך לדמות מרכזית של התנועה הרומנטית המאוחרת בשוודיה, ולסופר החי המפורסם ביותר בשוודיה. לאורך כל חייו הבוגרים היה רידברג פעיל בפוליטיקה. ב-1859, הוא כתב פמפלט על הגנה לאומית, שהיווה השראה ל"תנועת הצלפים", מיליציה של מתנדבים בעלת חשיבות פוליטית מסוימת במהלך שנות ה-60 של המאה ה-19. ב-1870 הוא נקט עמדה פרו-גרמנית שנויה במחלוקת במהלך מלחמת צרפת-פרוסיה. מ-1870 עד 1872 היה רידברג חבר בפרלמנט השוודי כתומך במפלגת לנטמנה (אנ') הכפרית. לאחר שהיה תומך בעניין היהודי מאז נעוריו, היה זה חבר הפרלמנט ויקטור רידברג שנשא את הנאום המרכזי בדיון הפרלמנטרי לחקיקת חוק המעניק לכל הלא-לותרנים זכויות אזרח מלאות. הוא פעל בחריצות למען בני מעמד הפועלים ויצירותיו על שאלת העובדים הן בפרוזה והן בשירה נחשבו בשנת 1906 כחלק מ"אוצר המעמד הזה". הוא גם דגל ברפורמה בשפה, וטיהור מילים לועזיות מהשוודית. שפה, במיוחד אלה ממוצא גרמני. בערך בזמן הזה, הוא תמך באיות גרמאני יותר של שמו שלו: Viktor, בניגוד ל-Victor. לאורך חייו והקריירה שלו טבע רידברג כמה מילים בשוודית; רבות, כגון gudasaga עבור המיתולוגיה הזרה, עדיין בשימוש היום. ב-1884 הוא סירב לתמוך בסופר האנרכיסטי יוהאן אוגוסט סטרינדברג, במשפט חילול הקודש שלו. כמושבע במשפט של המנהיג הסוציאליסטי ילמאר ברנטין ב-1888, הצביע רידברג לשלוח אותו לכלא בגין חילול הקודש. הם לא דיברו זה עם זה שוב. החשש שלו מקפיטליזם לא מוסדר בשחר העידן התעשייתי בא לידי ביטוי במלואו בשירו עטור השבחים Den nya Grottesången ("שיר הגרטי החדש") שבו תקף בחריפות את תנאי העבודה האומללים במפעלים של התקופה, תוך שימוש במפעל בפואמה הנורדית העתיקה Grottasöngr (אנ') ("שירו של גרטי") כרקע הספרותי שלו. עבור חיים של הישג ספרותי, רידברג קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אופסלה בשנת 1877 ונבחר לחבר באקדמיה השוודית באותה שנה. הוא שימש משנת 1883 כמורה, מ-1884 כפרופסור, לתולדות התרבות במכללת סטוקהולם (Stockholms högskola), כיום אוניברסיטת סטוקהולם, ומ-1889 כבעל הקתדרה הראשון של J.A. Berg להיסטוריה ותורת האמנות שם. בשנת 1889, הוא גם נבחר כחבר באקדמיה המלכותית השוודית למדעים. רידברג מת בגיל 66 ב-21 בספטמבר 1895 עקב סיבוכים מסוכרת וטרשת עורקים. פטירתו של רידברג דווחה עד ארצות הברית של אמריקה, שם פרסם "הניו יורק טיימס" הספד שכותרתו: "מותו של פרופ' א.וו. רידברג, קריירה ויצירות יוצאות דופן של אחד מהגברים המובילים של שוודיה". יום אבל לאומי הוכרז בכל שוודיה. כיום קברו הוא אנדרטה לאומית. רבות מיצירותיו תורגמו ועדיין מודפסות. יצירותיו נקראות בצורה נרחבת בבתי ספר ברחבי שוודיה, ושירו "Tomten (אנ')" ("סנטה" או "הגמד") הוא פופולרי בחג המולד, כמו גם המילים של Gläns över sjö och strand ("זורח מעל אגם וחוף"). קבוצה של שלושה בתי ספר תיכוניים (גימנסיה) ובית ספר חטיבת ביניים אחד בסטוקהולם, כמו גם רחוב בגטבורג, מעונות סטודנטים ומבנים אחרים נושאים את שמו. הוא עדיין מופיע באנציקלופדיות רבות בשפה האנגלית בערך משלו. מאז סוף שנות ה-20 של המאה ה-20, חוקרים ומבקרים העלו השערות לגבי חייו הפרטיים והנטייה המינית של רידברג. בהתייחסה לאירוסים הכושלים שלו, כתבה ג'ודית מופט (אנ'): אנחנו יכולים לבנות סיפור של קשרים מיניים אסורים בדלת האחורית ומכובדות בדלת הכניסה מהקטעים האלה ואחרים - רידברג בקושי היה הראשון בכך, אם זה היה נכון - אבל הוא מעולם לא דיבר בגלוי על חייו הפרטיים בכל עת, והניחוש הטוב ביותר שלנו יהיה עדיין ניחוש — Judith Moffett, The North! To the North!: Five Swedish Poets of the Nineteenth Century סוונבג (Svanberg‏; 1928) וסטולפה (Stolpe‏; 1978) משערים שלרידברג הייתה נטייה הומוסקסואלית, בהתבסס על הפרשנויות שלהם ליצירותיו של רידברג שפורסמו. מופט (2001) אישרה את התאוריה של סטולפה, תוך השערה שהנטייה המינית של רידברג הייתה תוצאה של האובדן המוקדם של אימו, והגיעה למסקנה שרידברג היה הומוסקסואל, אך התנזר ממין. לדעתה, רידברג מצא כל ביטוי מיני "בזוי, בלתי אפשרי, או, במקרה הטוב, נעים אך קטלני". הסופר השוודי סוון דלבלאן (אנ') (1983) טען כי הרומן "סינגואלה" (Singoalla) "שיקף תשוקות ודחפים הומוסקסואלים ברידברג עצמו", וכי הרצח של סורגבורן ['ילד של צער'], בנו הבלתי מוכר של הגיבור, בידי אביו, היה "ייצוג מוסווה של יחסי מין הומוסקסואלים". בקמן (Bäckmann‏; 2004) ערער על תיאוריה זו וציין כי "אין ראיות מהטקסט" התומכות ב"קריאה אמפתית זו" של הביוגרפיה של רידברג. ב-1857 פורסם הרומן הראשון של רידברג, "הפיראט מהים הבלטי" (Fribytaren på Östersjön‏; 1857), רומן היסטורי המתרחש במאה ה-17, המשלב נושאים של פיראטיות, כישוף ומסעות ימיים. זמן קצר לאחר מכן, הצלחתו הגדולה הראשונה שלו, ואחד הרומנים הפופולריים ביותר שלו, "סינגואלה" (Singoalla‏; 1858), "סיפור רומנטי מימי הביניים, ספוג טבע-מיסטיקה פואטית, על האהבה הטרגית בין אביר לילדה צוענייה". רידברג כתב מחדש את הספר לאורך חייו. המהדורה הרביעית והאחרונה של 1894, מסתיימת עם מותו של ארלנד כנזיר מתבודד. הסיפור הוסרט פעמיים, והיום, מותג עוגיות פופולרי נטל את שמו מהדמות הראשית של הספר: סינגואלה. סקירה של התרגום האנגלי הראשון של היצירה ב-Saga-Book of the Viking Club, Vol. 4, חלק 1, 1904–5, תוך ציון שהספר "כבר תורגם לרוב השפות של יבשת אירופה", מעיר כי "סינגואלה הוא רומן התופס מקום בולט בין כתבי הפרוזה של רידברג". ב-1859 פורסם הרומן השאפתני ביותר של רידברג, והאחרון שלו במשך שלושים שנה, תחת הכותרת "האתונאי האחרון" (Den siste Atenaren). הספר, הרומן הידוע ביותר שלו, מציג ניגוד בין "הערצתו של רידברג לעת העתיקה הקלאסית לבין יחסו הביקורתי לנצרות הדוגמטית". מאבק זה מתרחש באתונה, בתקופתו של הקיסר הפגאני האחרון, יוליאנוס הכופר, במהלך המעבר מפגאניות אפלטונית לנצרות. הרומן דוגל בפילוסופיה המושתתת על היסודות האצילים ביותר של שתי האידאולוגיות. הפוליטיקאי האמריקאי ויליאם ו. תומאס ג'וניור (אנ') אמר ש"בקושי בן שלושים" רידברג "כבר הוכר כסופר הפרוזה החי המוביל של סקנדינביה". ב-1862 הוא כתב ופרסם את "תורת הביבליה על ישו" (Bibelns lära om Kristus), יצירה של ביקורת דת בת זמנו, שזכתה להצלחה רבה. כשהציג את ביקורת המקרא המודרנית לסקנדינביה, הוא השתמש בברית החדשה עצמה כדי להכחיש את אלוהותו של ישו. "בכינוס של הכנסייה השוודית בשנת 1865, מר רידברג ... והוא טוען ברהיטות רבה כל כך עד שהותיר רושם חיובי על מתנגדיו הרשמיים הבולטים ביותר. התסיסה שהוא גרם פרסמה את שמו בכל שוודיה, ובשנת 1870 הוא נבחר לחבר פרלמנט, שם דגל באומץ בעקרונות דמוקרטיים". ההשפעות ארוכות הטווח של הספר יהיו היחלשות סמכות הכנסייה על המעמדות המשכילים של סקנדינביה. אוגוסט סטרינדברג "הכיר בהשפעה המשחררת של ספרו של רידברג "תורת הביבליה על ישו", (1862) על דורו (כמו דוד פרידריך שטראוס וארנסט רנן)". הוא לימד את חופש המצפון האישי. זה הוא שהעניק לו השראה במאבק נגד כנסיית המדינה. כצפוי, ספר זה הצית את זעמו של הממסד הדתי האורתודוקסי ובדרך כלל מיוחס להדרתו של רידברג מהאקדמיה השוודית עד לשנת 1877. משנת 1865 עד 1868 סבל רידברג מהתקף חמור של דיכאון שנגרם על ידי המאבק התאולוגי ואירוסין שבוטלו בשנת 1865. היצירה הבאה של רידברג, "קסם של ימי הביניים" (Medeltidens Magi‏; 1865) היא תיאור מפורט של השיטות והאמונות המאגיות של תקופת ימי הביניים. לפי רידברג, הכנסייה של תקופתו עדיין הייתה מונעת על ידי האידאולוגיה של ימי הביניים, ותפיסותיה הדואליסטיות של טוב ורע, המיוצגות על ידי אלוהים והשטן, גן עדן וגיהנום, תרמו לאימה של ציד המכשפות באירופה ובאמריקה בעבר הקרוב. מנקודה זו ואילך, רידברג הצליח כלכלית כסופר. "הרפתקאותיו של ויג הקטן בערב חג המולד" ("Lille Viggs äventyr på julafton"‏, 1871) הוא סיפור קצר לחג המולד לכל הגילאים, שנכתב במקור עבור עיתון, אך מאוחר יותר נדפס בהרחבה. מאז הוא הפך לקלאסיקה של חג המולד בשוודיה. לאחר מסע ארוך באיטליה בשנת 1874, פרסם רידברג את "אגדות רומיות על השליחים פטרוס ופאולוס" (Romerska sägner om apostlarna Petrus och Paulus‏; 1874) ו"הימים הרומיים" (Romerska Dagar‏; 1877), סדרה של מסות על תרבות, היסטוריה וארכאולוגיה איטלקית; אומרים שהמסע חיזק את כוחו היצירתי של רידברג, שכן הוא כתב אז כמה מהשירים הפילוסופיים הטובים ביותר בספרות השוודית. "שיריו אינם רבים, אך צורתם המופתית ועושר המחשבה שלהם מקנים להם דירוג בין השירה הטובה ביותר בספרות השוודית". צ'ארלס ורטון סטורק מעיר: "במקוריות ובעוצמתיות של הדימויים שלו מסמן רידברג התקדמות חשובה בתחום השירה השוודית"; "יש גבריות בקולו של רידברג שגורמת לשאת את התווים. הרעיונות שלו אינם צילם של אחרים, הם שלו מתוך שכנוע עמוק". יצירות חשובות נוספות כוללות את התרגום שלו לפאוסט של גתה (1876) ואת הרומן ההיסטורי "יצרן כלי הנשק" (Vapensmeden‏; 1891), הרומן הראשון שלו מזה שלושה עשורים. הרומן מתרחש במהלך הרפורמציה הפרוטסטנטית, ומתאר את המאבק בין הפרוטסטנטיות הלותרנית לקתוליות הרומית. בו, רידברג "עדיין נלחם בקנאות ובדוגמטיות, והאידיאל שלו היה עדיין אנושיות וחירות". בין 1886 ל-1889, יצירתו הספרותית התמקדה במיתולוגיה נורדית ובמיתולוגיה גרמאנית רחבה יותר. "רידברג כבר החל, במסווה של סיפורת, להתמסר להיסטוריה התרבותית, וזה המשיך כעת בצורה של סדרה של חקירות מדעיות. אלה עסקו בראש ובראשונה בדת ובמיתולוגיה". הוא פרסם כמה וכמה יצירות בתחום כולל שתי מסות על מקורותיו של הפואמה "חזון הנביאה" (Völuspá) באדה פואטית, שבו התווכח על האותנטיות של השיר עם הבלשן הנורווגי סופוס בוגה (אנ'), שקבע כי הפואמה מבוססת על מקורות קלאסיים ומקראיים. מאמר מאת הבלשן האנגלי ג'ורג' סטפנס (אנ') בירחון The Antiquary (אנ') מאוגוסט 1881, מתאר את תגובתו של רידברג: ”נגד התאוריה האחרונה הזו, המלומד השוודי, ד"ר ויקטור רידברג, מגטבורג, כתב מאמר מבריק בשני הגיליונות הראשונים של Nordisk Tidskrift לשנת 1881. אין זה יותר מדי לומר, שמעולם לא הייתה נכתבה תשובה מוחצת ומופתית יותר”. מאה שנה מאוחר יותר, החוקרת האנגליה של התקופה הנורדית הקדומה אורסולה דרונקה (אנ') מאפיינת את העבודה הזו באופן דומה: ”"...מעל מאה עמודים (לעומת עשרים ושלושה של באן (אנ')!) של ביקורת אינטליגנטית להפליא, מופתית על השגיאות, חשיבה לא מדויקת וכישלון הדמיון המלומד שעומדים בבסיס טענתו של באן”. אפילו סופוס בוגה הודה כי רידברג ניצח בוויכוח, מה שהוביל לעידן המודרני של למדנות אדה על ידי הבסה מוחצת של אסכולת הטבע של המיתולוגיה. התוצאה של חקירותיו שלו בפרוזה הייתה היצירה "חרב הניצחון" (Segerssvärdet‏; 1882), ואחריה שני כרכים של מחקרים מיתולוגיים בשם "חקירות במיתולוגיה הגרמאנית, חלק ראשון" (Undersökningar i germanisk mythologi, första delen‏; 1886); ו"חקירות במיתולוגיה הגרמאנית, חלק שני" (Undersökningar i germanisk mythologi, andre delen‏; 1889), וכן גרסה לילדים של המיתולוגיה הנורדית ב-1887 בשם "סאגת אבותינו" (Fädernas gudasaga). במכתב לרידברג, לאחר שקיבל את הכרך הראשון של מחקריו המיתולוגיים, אמר בוגה: "ככל שקראתי הלב שלי התחמם יותר ויותר... סלח לי על המילים הללו מאדם שלפני דבר כה מפואר ומבחינות רבות. עבודה יוצאת דופן מודע היטב לכך שהוא אינו אלא פילולוג". הנריק שוק (Henrik Schück) כתב בתחילת המאה ה-20 כי הוא החשיב את רידברג "האחרון - והמוכשר ביותר מבחינה פואטית - של האסכולה המיתולוגית שנוסדה על ידי יעקוב גרים ומיוצגת על ידי אנשים כמו אדלברט קון (אנ')" שהיא "סינתטית מאוד" בהבנתה של מיתוס. על עבודה זו אמר הפילולוג ההולנדי יאן דה פריס (אנ'): "בתקופה שבה היו משוכנעים בתוקף שהמיתוסים הנורדיים הישנים הם תוצר מאוחר, קולו של רידברג מהדהד. באותה תקופה הוא שחה נגד הזרם, אבל הוא ביטא בבירור את מה שהפך בטוח יותר ויותר היום: חלק גדול מהמיתוסים של המסורת הגרמאנית - וזה אומר בעצם המסורת הנורדית העתיקה - חייב להיות מתוארך אחורה בזמן בתקופה שבה העם הפרוטו-הודו-אירופי הבלתי מחולק בעצמו יצר את הכלי של השקפת עולמו במיתוסים. במהלך שנות ה-80 של המאה ה-19 רידברג פרסם גם שני מחקרים על כתובות רוניות. נאום הקבלה שלו לאקדמיה השוודית, שכותרתו "Om Hjeltesagan å Rökstenen" (מתורגם כ"לגבי הסאגה ההרואית על אבן הרונות Rök") פורסם בתרגום לאנגלית, עם הקדמה מאת המלומד השוודי אולה אוסטין, במלואו ב-The Runestone Journal‏ 1, 2007. הפרסום האחרון של רידברג, חיבור בשם "עתידו של הגזע הלבן" (Den hvita rasens framtid), פורסם לאחר מותו כהקדמה למהדורה השוודית של ספרו של בנג'מין קיד (אנ') "האבולוציה החברתית". מציין כי "תפיסת הגזע של רידברג אינה מקבילה למונח המודרני; המשמעות שהוא נותן למילה היא למעשה יותר תרבותית מאשר ביולוגית, ... הוא כולל יהודים, מוסלמים, הינדים, בודהיסטים החיים באסיה, אמריקה ובמידה מסוימת אפריקה בביטוי הזה". החוקרת השוודית אנה לינדן אומרת "מה שהוא בעצם מבקר הוא תופעה בתוך אירופה, לא ביבשות אחרות", ממשיכה, הסופר השוודי הוא, בניגוד לקיד, לא דרוויניסט חברתי והרבה יותר פסימי לגבי העתיד האירופי מאשר האירי. מאפיין משותף הוא, עם זאת, ששניהם רואים בדת ובאתיקה החשובים ביותר להישרדותו של "גזע". "אומרים בצדק כי האבולוציה היא אחד הנושאים האופייניים ביותר באירופה של המאה ה-19, אך במקביל לאופטימיות זו במחצית השנייה של המאה הייתה חרדה רחבה, כמעט אפוקליפטית, מפני התנוונות האוכלוסייה שנגרמה על ידי פיתוח מהיר חריג יוצא דופן. רידברג היה שותף לחרדה זו: הוא היה ביקורתי מאוד לתעשייתיות ולסביבה הלא בריאה של המטרופולינים הגדולים באירופה, ... בשילוב עם ילודה נמוכה זה היה איום מסוכן לאירופה, במיוחד בהשוואה לאוכלוסייה הגדלה בהתמדה, פיזית כמו גם מוסרית בסין ובמזרח הרחוק. ...חוסר המוסר הזה יהרוס בטווח הארוך את המערכת האקולוגית וגם את האנשים העניים ביבשת שלנו. בניגוד לדרוויניזם האופטימי של קיד (all'ottimismo darwiniano di Kidd), רידברג חזה את האפשרות שהאומה הסינית החרוצה והפורייה יותר תתגבר על התרבות האירופית. במסה זו, האמונה של רידברג בשינוי מהיר ושלילי... איננה אאוגנית או ביולוגית בתחילה; במקום זאת הוא דוגל בחימוש מוסרי מחדש. רידברג ראה בעיני רוחו את התרבות האירופית מופלת על ידי הסינים. הוא חזה שהנפילה תגיע בזמן הקרוב מאוד ותתרחש בגלל ניוון מוסרי, תנאים דמוגרפיים, והפגמים הנובעים מכך באוכלוסייה. לא חסרות דעות של מלומדים ואין קונצנזוס על יצירותיו של ויקטור רידברג על המיתולוגיה ההודו-אירופית והגרמאנית. יש חוקרים שמרגישים שהעבודה שלו גאונית, בעוד שאחרים חושבים שהעבודה ספקולטיבית מדי. חוקר אחד הביע את הדעה ש"השקפותיו של רידברג" בנוגע לדמיון בין תור ואינדרה קיצוניות, ולכן קיבלו "פחות הכרה ממה שהן ראויות לו", בעוד שאחר כתב "רידברג מבסס נכון, כמו רבים לפניו ואחריו, את קווי דמיון עם המיתוס של תור והנחש יורמונגנד" עם זה של אינדרה והדרקון וריטרה (אנ'). אחרים חולקים על נקודות בודדות של העבודה. בעוד כמה חוקרים שיבחו את שיטתו של רידברג, אחרים העירו על מה שהם רואים כפגמים יסודיים במתודולוגיה שלו, מתנגדים לכל סידור שיטתי של המיתולוגיה, לרבות זו שנכפתה על ידי סנורי סטורלוסון, וחושבים שהוא מלאכותי. עם זאת, הפילולוג האמריקאי ג'ון לינדו (אנ') וחוקרת ספרות ימי הביניים האוסטרלית מרגרט קלוניס רוס (אנ') תמכו בשיטתיות כרונולוגית של האפיזודות המיתולוגיות החשובות ביותר כפי שהן טבועות במסורת שבעל פה העומדת בבסיס אדה פואטית. רידברג האמין שרוב המיתוסים הגרמאניים הם חלק מאפוס כרונולוגי, גישה שאפיין חוקר התרבות האנגלי ה.ר. אליס דווידסון (אנ') כנובעת "מהנחה שהמיתולוגיה הייתה פעם שלמה ורציונלית". בעוד שכושר ההמצאה של רידברג הוכר על ידי חלק, עבודתו זכתה לרוב לביקורת על היותה סובייקטיבית מדי. עם זאת, בתוך עבודתו, רבים מוצאים נקודות שעליהן הם יכולים להסכים. בסקירה המקיפה הראשונה של העבודה באנגלית, הוכרו "הברקות" ו"ההצלחה הגדולה" של רידברג, לצד הכרה בכך שהוא לפעמים "מועד" רע" במאמץ שלו "להפחית כאוס לפי סדר". בשנת 1976, פרסם החוקר בשפה הגרמנית פיטר-הנס נאומן את ההערכה הראשונה של מכלול הכתבים המיתולוגיים של ויקטור רידברג. בשנת 2004, סקרה הדוקטורנטית השוודית אנה לינדן את העבודה המלאה בת שני הכרכים על המיתולוגיה, והגיעה למסקנה חלקית שהיא לא התקבלה יותר מכיוון שהיא לא הייתה זמינה במלואה באחת משלוש שפות המחקר הבינלאומיות: אנגלית, גרמנית או צרפתית. בזמן פרסומם שלטה בתחום האסכולה הגרמנית למיתולוגיה של הטבע, וחוקרים בני התקופה התייחסו בזלזול למיתולוגיה השוואתית, שעתידה לפרוח במאה ה-20. בהתייחסו לעבודתו המיתולוגית של רידברג בשנת 1902, פרופסור הולנדי, P.D. Chantepie de la Saussaye, העיר: לאסכולה ההשוואתית יש, גם בזמן הנוכחי, כמה חסידים נחרצים. ביניהם אפשר למנות את השוודי, ו. רידברג, שמגלה למדנות רבה בשילוב היבטים שונים של נרטיבים מיתיים ולפיו אפילו המיתוסים הקוסמוגוניים נמנים בין הנכסים המקוריים של התקופה ההודו-אירופית הפרימיטיבית. עם זאת, ניסיונות כאלו, אשר דוגמה יחידה זו תספיק להם - נמצאים מחוץ לזרם ההתפתחות המודרנית. כפי שפרדריק גאדה הסביר, זה היה בהקשר הזה ש: הספר נבדק על ידי כמה חוקרים גרמנים, שכולם נקטו בגישה פחות או יותר מזלזלת כלפי שיטות החקירה של רידברג ותוצאותיו. אף על פי שהם מדברים בשבחים רבים על הלמדנות של המחבר, על התובנה היסודית שלו, על יכולתו להטיל מדי פעם אור על בעיות סבוכות באמצעות הצעות גאוניות, הם מבקרים קשות את האטימולוגיות המסוכנות שלו, את זיהויו של דמויות מיתיות שונות ללא נימוקים מספקים, את הערבוב שלו. של סאגה ומיתוס גבורה, ומעל לכל, הנטייה שלו לשפץ מיתוסים כדי להתאים אותם למערכת ש(הם אומרים) מעולם לא הייתה קיימת. "יצירתו של רידברג הוכתמה, אם כן, ככישלון, ופסק דין זה מנקודות מבט מסוימות אינו יכול להיחשב כבלתי צודק, נראה כי גרם לספר להימוג לערפילי השכחה, גורל שבוודאי לא היה ראוי לו". בין השאר מבקרים שוודים בני זמנו, הילדברנד ובאת העריכו את מחקריו, והאחרון שיבח ללא סייג את העבודה. בשנת 1892 העיר החוקר האירי סטופפורד א' ברוק: "כאשר עשינו את כל הוויתורים לפנטזיות מסוימת, ולהטיה שיוצרת תאוריה אהובה, ספר זה הוא תרומה אמיתית למיתולוגיה הצפונית". בשנת 1942, פרדריק גאדה הגיע למסקנה: "אף על פי שלדעות שהציג רידברג מעולם לא היה סיכוי להתקבל, ישנן נקודות בתיאור המפורט שלו שראוי להעלות אותן שוב". מאז פרסומם צוטטו כמה מהתיאוריות על המיתולוגיות של רידברג במספר יצירות אקדמיות אחרות, כולל התיאוריה שלו לגבי טחנת העולם, המתים, וזיהויו של הורברד עם לוקי בפואמה Hárbarðsljóð (הפואמה של הורברד) מתוך אדה פואטית. הוא הוזכר כאחד מכמה סופרים שהציעו מקבילים של אסק ואמבלה במיתולוגיה השוואתית, ושחיפשו מקבילה הודו-איראנית לשיר האדה הפואטית "חזון הנביאה" (Völuspá). ניתן למצוא רבות מיצירותיו של רידברג מקוטלגות באתר פרויקט רונברג המפורטים להלן. 1857, Fribytaren på Östersjön ("הפיראט מהים הבלטי") 1858, Singoalla 1859, Den siste Atenaren ("האתונאי האחרון") 1862, Bibelns lära om Kristus ("תורת הביבליה על ישו") 1865, Medeltidens Magi ("קסם של ימי הביניים") 1871, Lille Viggs äventyr på julafton ("הרפתקאותיו של ויג הקטן בערב חג המולד") 1874, Romerska sägner om apostlarna Petrus och Paulus ("הרומים מספרים על השליחים פטרוס ופאולוס") 1877, Romerska Dagar ("ימים רומיים") 1876, תרגום לשוודית של פאוסט (גתה) 1882, Segerssvärdet ("חרב הניצחון") 1887, Fädernas gudasaga ("סאגת אבותינו") 1886, Undersökningar i germanisk mythologi, första delen ("חקירות במיתולוגיה הגרמאנית, חלק ראשון") 1889, Undersökningar i germanisk mythologi, andre delen ("חקירות במיתולוגיה הגרמאנית, חלק שני") 1882–1891 Dikter ("שירים") 1891, Vapensmeden ("יצרן כלי הנשק") 1894, Varia ("שונות") 1895 Den hvitarasens framtid ("עתידו של הגזע הלבן"). מבוא למהדורה השוודית של ספרו של בנג'מין קיד (אנ') "האבולוציה החברתית". Bandle, Oscar; Braunmüller, Kurt; Jahr, Ernst Håkon; Karker, Allan; Naumann, Hans-Peter; Telemann, Ulf; Elmevik, Lennart; Widmark, Gun (2002). The Nordic Languages: an International Handbook of the North Germanic Languages. Vol. 1. Berlin: Walter De Gruyter. ISBN 3-11-014876-5. Gadde, Frederik (1942). "Viktor Rydberg and some Beowulf questions". Studia Neophilologica. 15 (1): 71–90. doi:10.1080/00393274208586909. Moffett, Judith (2001). "Viktor Rydberg, 1828–1895". The North! To the North! Five Swedish Poets of the Nineteenth Century. Carbondale, IL: Southern Illinois University Press. pp. 77–116. ISBN 9780809323227. Gustafson, Alrik, A History of Swedish Literature (Minneapolis, 1961) מדיה וקבצים בנושא ויקטור רידברג בוויקישיתוף ויקטור רידברג, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כתבי ויקטור רידברג בפרויקט גוטנברג (באנגלית) ויקטור רידברג, באתר "Find a Grave" (באנגלית) Viktor Rydberg, His Life and Works, a Memorial by Tore Lund. Viktor Rydbergs Sällskapet (The Viktor Rydberg Society), publisher of the Journal Veratis, devoted to Rydberg's Life and Literature. Works by or about Viktor Rydberg at Internet Archive Works by Viktor Rydberg at Open Library Several works online at Projekt Runeberg (in Swedish) The Complete Mythological Works of Viktor Rydberg Viktor Rydberg and the comparative study of the history of Indo-European religion, by Anna Lindén, Doktorand, Lund University. The Invincible Sword of the Elf-Smith, The Complete Norse Mythology Set to Music, based on Rydberg's Fädernas Gudasaga. by Mats Wendt "Rydberg, Abraham Viktor". Swedish Academy. אורכב מ-המקור ב-22 בדצמבר 2014. נבדק ב-22 בדצמבר 2014. {{cite web}}: (עזרה) Encyclopædia Britannica, Micropædia, 1986, s.v. Viktor Rydberg, p. 269. Bandle, Oscar; Braunmüller, Kurt; Jahr, Ernst Håkon; Karker, Allan; Naumann, Hans-Peter; Telemann, Ulf; Elmevik, Lennart; Widmark, Gun (2002). The Nordic Languages: an International Handbook of the North Germanic Languages. Vol. 1. Berlin: Walter De Gruyter. ISBN 3-11-014876-5. =Bandle "Death of Prof. A.V.Rydberg" (PDF). The New York Times. 22 באוגוסט 1895. {{cite web}}: (עזרה) Judith Moffett, The North! To the North!: Five Swedish Poets of the Nineteenth Century Stephens, George (1881). "Northern Antiquarian Literature". The Antiquary. 4 (August): 64–66. ערך זה כולל קטעים מתורגמים מהמהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה, הנמצאת כיום בנחלת הכלל