laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
יוהאן וילהלם שירמר

יוהאן וילהלם שירמר (בגרמנית: Johann Wilhelm Schirmer;‏ 7 בספטמבר 1807 – 11 בספטמבר 1863) היה צייר נוף גרפי וגרפיקאי מבית הספר דיסלדורף. שירמר היה בנם הבכור השני של כורך הספרים יוליך יוהאן גוטלוב שירמר (1763–1826) ואשתו וילהלמין יוהנה כריסטינה שירמר, לבית פון בריטשבארט (1768–1841). אחיו הצעיר היה צייר הנוף והצלם פחות ידוע פיליפ שירמר. בילדותו חווה שירמר את המצור על ייליך (1814), אותו תיאר מאוחר יותר בזיכרונותיו. בין השנים 1821 ו- 1824 השלים שירמר חניכה לכריכת ספרים בבית המלאכה של אביו. בנוסף, החל בלימודי ציור ולמד באקדמיה לאמנות בדיסלדורף משנת 1826. שם הוא הפך לתלמיד של וילהלם פון שאדו והיינריך קולבה. בהשפעתו של קרל פרידריך לסינג התאמן שירמר כצייר נוף. מאז 1834 נעשה עוזר הוראה ומשנת 1839 כפרופסור באקדמיה לאמנות בדיסלדורף, שירמר יחד עם לסינג, הם המייסדים החשובים ביותר של בית הספר לציור נוף בדיסלדורף. גוסטב יאקוב קנטון היה בין תלמידיו. בשנת 1836 נסע להולנד, וביצע בהזמנתו של קמיל סגליו בשנת 1836, נסיעה לנורמנדי. נסיעה זו גרמה לו לזנוח את הכיוון שהלך בו - מיותר דגש על הרישום, להעצמת הדגש על אפקט הצבע והגוון. ביטויים לשינוי סגנון זה, נראה משנת 1838בתמונות כמו "נוף סתיו", "וטרהורן" או "יונגפראו בשווייץ". נסיעתו לאיטליה בשנת 1840 הביאה אותו לכיוון המסוגנן והאידיאליסטי יותר של ציור הנוף, לעיתים קרובות עם מוטיבים מקראיים. בשנת 1841 הוא התחתן עם אמילי פון ברדלבן. בשנת 1854 הוא מונה למנהל הראשון של בית הספר לאמנות בקרלסרוהה שהוקם באותה העת, על ידי יורש העצר הנסיך, ומאוחר יותר הדוכס הגדול, פרידריך הראשון. הוא עבר מדיסלדורף לקרלסרוהה. כאן עבד שירמר בין היתר כמורה של הנס תומא, רודולף אפ ואנטון פון ורנר. נושאים דתיים שולטים בעבודתו המאוחרת, בעוד שתמונותיו האחרונות כבר אינן שייכות לשום כיוון מסוים. הם ביטוי כללי למצבי רוח או מחשבות ונושאים בסגנון אימפרסיוניסטי. עבודתו הגרפית של שירמר, כ -30 גיליונות, אינה ידועה. בצעירותו עד שנות ה-1840 הייתה חשובה לאמן. הוא העדיף תחריט, ועסק גם בליטוגרפיה. התחריט הראשון שלו, "הנזירה המתפללת", נוצר בדיסלדורף בשנת 1829. בשנת 1847 פורסם תיק העבודות שלו שכלל שמונה תחריטי נוף מקוריים, המורכבים מגיליונות מתקופות שונות. יחד עם אוגוסט וובר, הוא נחשב לאחד משני ה"אידיאליסטים "בבית הספר בדיסלדורף. לזכרו שמו נחרט באקדמיה לאמנות בדיסלדורף בסוף שנות ה-1890. תערוכות חדשות שוב הדגישו את חשיבותו של שירמר לפיתוח ציור הנוף הגרמני במאה ה -19. מדיה וקבצים בנושא יוהאן וילהלם שירמר בוויקישיתוף יוהאן וילהלם שירמר, באתר MusicBrainz (באנגלית) יוהאן וילהלם שירמר, באתר Discogs (באנגלית) Johann Wilhelm Schirmer, www.rheinische-geschichte.lvr.de (בגרמנית) Historische Zeitungen / 1854 [698 / Suche Pfannenschoppenstraße 32 [698-797], digital.ub.uni-duesseldorf.de
תחנת מוסקבה (סנקט פטרבורג)

תחנת מוסקבה (רוסית: Московский вокзал), הידועה גם כתחנת הרכבת הראשית של סנקט פטרבורג, הוא מסוף תחנת רכבת בעיר סנקט פטרבורג, רוסיה. זהו תחנת הרכבת משרתת את קו פטרבורג – מוסקבה וקווים אחרים העולים ממרכז רוסיה ודרומה, קרים, סיביר ומזרח אוקראינה. זו התחנה העתיקה ביותר שהשתמרה בעיר, הוקמה בשנים 1844–1851 לפי עיצובו של קונסטנטין תון. מכיוון שניקולאי הראשון היה הקיסר המכהן והפטרון הגדול של בניית הרכבות בתחום, התחנה נקראה על שמו ניקולאייבסקי. שמה שונה לאוקטיברסקי כדי להנציח את מהפכת אוקטובר בשנת 1924, התחנה לא קיבלה את שמה הנוכחי עד 1930. אף על פי שחלונות "ונציאניים" גדולים, שתי קומות של עמודים קורינתיים ומגדל שעון בן שתי קומות במרכז מתייחסים במפורש לאדריכלות הרנסאנס האיטלקית, הבניין משלב תכונות נוספות ממגוון תקופות ומדינות. תחנת רכבת תאומה, המכונה כיום תחנת הרכבת לנינגרד, הוקמה לפי עיצובו של תון בקצה השני של קו הרכבת, במוסקבה. בעוד שהחזית של תון נותרה שלמה ביסודה עד היום, התחנה הורחבה בשנים 1869–1879 ובשנת 1912. היא פותחה מחדש באופן פנימי בשנים 1950–1952 וב־1967. פסל חזה ברונזה של פיוטר הגדול באולם הראשי נחשף בשנת 1993 והחליף פסל חזה של לנין. התחנה משרתת את התחנות מיאקובסקאיה וכיכר ווסטאניה של המטרו, כאשר שתי התחנות מקושרות לבניין התחנה במסדרון תת-קרקעי. רכבת ספסאן ברציף תחנת מוסקבה. 2015. רכבת EP20-017, של קו נבסקי אקספרס. 2015. רכבת לאסטוצ'קה. 2015 רכבת חשמלית המיועדת לתחנת הרכבת קולפינו. 2015. התחנה בשנות 1900 התחנה ביום הניצחון האולם המקומר אולם הכרטיסים הראשי ואולם ההמתנה של התחנה הכניסה למסדרון המקורי של רכבת ניקולאייבסקי במחסן הקטר בתחנת הרכבת מוסקבה. הבית העגול משנות ה-50 של המאה העשרים. מדיה וקבצים בנושא תחנת מוסקבה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של תחנת מוסקבה "Moskovsky Railway Station". Encyclopaedia of St. Petersburg. Rosspen. "Russian Railways press release".
עגבניית תמר

עגבנית תמר היא זן עגבנייה, המשמשת הן לשימורים והן לייצור רסק עגבניות, בגלל צורתה הדקה והמוצקה. עגבניות תמר נפוצות בסופרמרקטים במדינות מסוימות, עגבניות תמר מכונות גם עגבניות איטלקיות, עגבניות רומא או עגבניות שזיפים איטלקיות. עגבניות תמר גדלות בארצות הברית, מקסיקו, אוסטרליה ובריטניה. הזן "Roma VF" נפוץ ביותר בקטלוגים של זרעים החל משנת 2007. הוא פותח על ידי מחלקת החקלאות של ארצות הברית של שירות המחקר החקלאי (ARS), מרילנד, ב-1950. עגבניות תמר הן בצורת תמר גדול, ביצה או אגס ואדומות כשהן בשלות לגמרי. יש להן מעט זרעים והן עגבניות טובות לשימורים ולרוטב. הבשלת העגבניות לוקחת פחות משלושה חודשים, הצמח עצמו גדל לגובה מטר אחד והפרי היחיד שוקל כ-60 גרם. כל שיח מניב אשכולות רבות, מה שהופך את עגבניות התמר לזן פופולרי בקרב גננים שעושים שימורים ביתיים. תאי עור עגבניות תמר בהגדלה פי 60 The Cook's Thesaurus Tomato (accessed 17 August 2010) ROMA TOMATO (accessed 6 May 2015) Chronica Horticulture Vol 50, No. 3, 2010 Burpee's Tomato, Roma VF
תחנת לדוגה

תחנת לדוגה, היא תחנת הרכבת החדשה והמודרנית ביותר בסנקט פטרבורג, רוסיה, שנפתחה בשנת 2003. זוהי התחנה העיקרית היחידה בעיר, 4 האחרות הן תחנות מסוף. היא משמשת רכבות לצפון כאשר רכבות ממזרח עברו בעבר בתחנת רכבת מוסקבה, כמו גם כמה קווים בתחנת פינלנד, תחנת ויטבסק והתחנה הבלטית. כמה רכבות שמקורן במוסקבה שנוסעות לערים אחרות דרך סנקט פטרבורג משתמשות גם בתחנה. תוכניות בנייה ראשוניות הוקמו בסוף שנות השמונים של המאה העשרים שנועדו להחליף את תחנת ורשה, אך הפרויקט נגנז. בניית התחנה החלה בשנת 2001 והושלמה בשנת 2003. התחנה החדשה, שתוכננה על ידי האדריכל ניקיטה ייבין, היא מהגדולות ברוסיה עם קיבולת של עד 50 רכבות נוסעים ו־26 רכבות למרחקים ארוכים המאכלסות 4,500 נוסעים בשעה. התחנה נבנתה בעלות של תשעה מיליארדים רובל (כ־300 מיליון דולרים), התחנה נפתחה 2003 לקראת חגיגות 300 שנת לייסודה של העיר. נשיא רוסיה ולדימיר פוטין נכח בפתיחת התחנה החדשה של עיר הולדתו. אולם הכרטיסים ואולם ההמתנה רציפים בתחנת לדוגה תחנת לדוגה מדיה וקבצים בנושא תחנת לדוגה בוויקישיתוף כתבה על פתיחת תחנה אתר רשמי
פאנוז רודסטר / AIV רודסטר

פאנוז רודסטר / AIV רודסטר (באנגלית: Panoz Roadster, AIV Roadster) הן מכוניות ספורט, פתוחות (רודסטר) מתוצרת יצרנית מכוניות הספורט האמריקאית Panoz, LLC (אנ') (משנת 1989 היצרנית קרויה: Panoz Auto Development). דגם "פאנוז רודסטר" יוצר בין השנים 1995–1992. דגם "AIV רודסטר" יוצר בין השנים 1999–1996. יוצרו 44 יחידות. 2 מושבים. 2 דלתות. גוף הדגם נבנה מלוחות אלומיניום (בדומה לדגם פלימות' פרוולר). מנוע מרכזי-קדמי V8 צילינדרים, 5.0 ליטר מתוצרת פורד. מנוע הנעה אחורית. תאוצה בין 0–100 היא 4.5 שניות. קרוי גם "פאנוז AIV רודסטר". יוצרו 176 יחידות. 2 מושבים. 2 דלתות. גוף הדגם נבנה מלוחות אלומיניום. מנוע מרכזי-קדמי V8 צילינדרים, 4.6 ליטר מתוצרת פורד. מנוע הנעה אחורית. קיבולת מכל דלק - 42.4 ליטר. יחס כוח / משקל: 265.21 כ"ס ל-1,000 ק"ג. תאוצה בין 0–100 היא 4.6 שניות. "פאנוז AIV רודסטר" "פאנוז AIV רודסטר" "פאנוז AIV רודסטר" "פאנוז AIV רודסטר" - מבט לתא הנהג פאנוז אברוזי מדיה וקבצים בנושא פאנוז רודסטר / AIV רודסטר בוויקישיתוף פאנוז רודסטר / AIV רודסטר, סרטון באתר יוטיוב פאנוז רודסטר / AIV רודסטר, סרטון באתר יוטיוב "פאנוז רודסטר / AIV רודסטר" carthrottle.com/post/americas-forgotten-sports-car-the-panoz-roadsteraiv פאנוז רודסטר motorbiscuit.com/the-panoz-roadster-is-a-forgotten-american-sports-car דגם "פאנוז AIV רודסטר" - מפרט carfolio.com/panoz-aiv-roadster פאנוז רודסטר drivetribe.com/p/this-immaculate-and-insane-panoz
סנדה

האם התכוונתם ל... סנדה – מוט המשמש לבניית מבנים אירעיים סאנדה – עיר ביפן סאנדה (ספורט) – אמנות לחימה סינית אישים: פאל סנדה – סופר וכלכלן יהודי-הונגרי הירויוקי סנאדה – שחקן יפני סנד סנדו
ארגון שמלט

ארגון שמלט (בגרמנית: Organisation Schmelt) היה ארגון אס אס נאצי שניהל מערכת של מחנות עבודות כפייה ובהם בעיקר אסירים יהודים. מקורו בסוף 1940 בשלזיה העלית המזרחית, אך מחנותיו הוקמו לאחר מכן בחבל הסודטים ובאזורים אחרים. רבים ממחנותיו נקלטו מאוחר יותר במערכות מחנות הריכוז ובהם אושוויץ וגרוס-רוזן. ארגון שמלט נקרא על שמו של קצין האס אס אלברכט שמלט, שעמד בראשו. מפעלי הארגון החלו בסוף נובמבר 1940 לשלוח אלפי צעירים יהודים למחנות עבודה. באפריל 1942 עבדו כ-6,500 צעירים יהודים, בעיקר מבנדין ומסוסנוביץ, ב-40 מחנות העבודה שהקים ארגון שמלט. בתחילת 1943 עבדו כ-12,000 מיהודי בנדין במחנות ארגון שמלט. בלה גוטרמן, גשר צר אל החיים: יהודים במחנה גרוס־רוזן ובמחנות העבודה שלו 1945-1940, יד ושם, 2000 אביהו רונן, "עובדי כפייה במחנות של ארגון שמלט בשלזיה", בתוך דפים לחקר השואה י"א, 1993, ע' 41-18 Gruner, Wolf (2006). "The SS Organisation Schmelt and the Jews from Eastern Upper Silesia, 1940–1944". Jewish Forced Labor Under the Nazis: Economic Needs and Racial Aims, 1938-1944. Cambridge: Cambridge University Press. pp. 214–229. ISBN 978-0-521-83875-7. Guṭerman, Belah (2008). "2–3". A Narrow Bridge to Life: Jewish forced labor and survival in the Gross-Rosen camp system, 1940-1945. New York: Berghahn Books. ISBN 978-0-85745-053-1. Osterloh, Jörg (2015). "Sudetenland". In Gruner, Wolf; Osterloh, Jörg (eds.). The Greater German Reich and the Jews: Nazi Persecution Policies in the Annexed Territories 1935–1945. War and Genocide. Translated by Heise, Bernard. New York: Berghahn Books. pp. 68–98. ISBN 978-1-78238-444-1. Steinbacher, Sybille (2015). "East Upper Silesia". In Gruner, Wolf; Osterloh, Jörg (eds.). The Greater German Reich and the Jews: Nazi Persecution Policies in the Annexed Territories 1935–1945. War and Genocide. Translated by Heise, Bernard. New York: Berghahn Books. pp. 239–266. ISBN 978-1-78238-444-1. על ארגון שמלט באנציקלופדיה של השואה באתר יד ושם. על ארגון שמלט בתוך הערך על גטו בנדין, באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם ערך זה הוא קצרמר בנושא השואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קמנשהגייס

קמנשהגייס (בהונגרית: Kemeneshőgyész) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה גם בקמנשהגייס מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 היה מספר התושבים 686 ובשנת 2020 רק 493 תושבים. בקמנשהגייס חיו יהודים בתקופות זמן שונות. מדיה וקבצים בנושא קמנשהגייס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קמנשהגייס (בהונגרית) נתוני הכפר באתר הלמ"ס ההונגרי מפקדי האוכלוסין של יהודי הונגריה, 1993
מיכל טאובר

מיכל טאובר (נולדה ב-30 באוגוסט 1980) היא זמרת ומלחינה ישראלית. מיכל טאובר נולדה ב-30 באוגוסט 1980 באשקלון להורים שעלו מארצות הברית. כאשר היא הייתה בת שנה הם חזרו לארצות הברית והתיישבו בניו יורק. היא חתמה בקולומביה רקורדס ובסוני מיוזיק בגיל 17 והוציאה שלושה אלבומים, Sky with Stars, Coma ו-Lovesick. בשנת 2005, כחלק מצוות ההרכב המוזיקלי של אופרת הסבון האמריקאית One Life to Live (אנ'), חלקה טאובר פרס אמי עם הצוות על הישגים בבימוי והלחנה מוזיקלית לסדרת דרמה. הצוות היה מועמד לפרס בשנים 2002, 2004, 2006 ו-2007. טאובר הייתה מועמדת לשיר המקורי הטוב ביותר עבור "Tissue Paper Wings" בשנת 2002. בשנת 2018 היא ביצע כמה שירים בסרט "כאשר נפגשנו לראשונה". אתר האינטרנט הרשמי של מיכל טאובר מיכל טאובר, ברשת החברתית פייסבוק מיכל טאובר, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מיכל טאובר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מיכל טאובר, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) מיכל טאובר, באתר ספוטיפיי מיכל טאובר, באתר Last.fm (באנגלית) מיכל טאובר, באתר AllMusic (באנגלית) מיכל טאובר, באתר MusicBrainz (באנגלית) מיכל טאובר, באתר Yandex.Music (ברוסית) מיכל טאובר, באתר Discogs (באנגלית) מיכל טאובר, באתר Songkick (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מסדר הכתר ההודי

המסדר הקיסרי של הכתר ההודי (באנגלית: Order of the Crown of India) הוא מסדר במערכת המסדרים והעיטורים הבריטית. המסדר הוקם על ידי המלכה ויקטוריה בשנת 1878, כשהפכה לקיסרית הודו. המסדר פתוח רק לנשים ולא נקבעו מינויים נוספים מאז חלוקת הודו בשנת 1947. המסדר הוגבל לנסיכות בריטיות, נשים או קרובי משפחה של נסיכים הודים ואשתו או קרובות משפחה של כל אדם שהחזיק בתפקיד: המושל הכללי של הודו מושל מדרס מושל בומביי מושל בנגל אלוף פיקוד הודו מזכיר המדינה של הודו חברי המסדר יכלו להשתמש באותיות הפוסט-נומינליות "CI", אך לא קיבלו כל קדימות או מעמד מיוחד בשל כך. יתר על כן, הם היו רשאים לענוד את תג המסדר, שכלל את האותיות הקיסריות של המלכה ויקטוריה, VRI ("ויקטוריה רג'ינה אימפריקס"). האותיות היו משובצות ביהלומים, פנינים וטורקיז והיו יחד מוקפות בגבול פנינים שעליו דמות הכתר הקיסרי. התג נלבש מחובר לקשת כחולה בהירה, עם שוליים לבנים, על כתף שמאל. המלכה אליזבת השנייה (כנסיכה אליזבת) ואחותה הנסיכה מרגרט מונו למסדר על ידי אביהם המלך ג'ורג' השישי ביוני 1947. עד לפטירתה הייתה המלכה אליזבת השנייה החברה האחרונה שנותרה בחיים וכיום הריבון של המסדר הוא בנה צ'ארלס השלישי, מלך הממלכה המאוחדת. החברה הרגילה האחרונה הייתה הנסיכה אליס, דוכסית גלוסטר שנפטרה ב־2004. מדיה וקבצים בנושא מסדר הכתר ההודי בוויקישיתוף Kay, Ella. "The Imperial Order of the Crown of India". The Court Jeweller.
אסון החיטה המורעלת בעיראק

אסון החיטה המורעלת בעיראק התרחש במהלך חורף 1971/1972 כתוצאה מהרעלת כספית המונית של צרכני חיטה שטופלה בעיקר במתיל-כספית (כספית אורגנית ([CH3Hg]+)) טרם שילוחה ממקסיקו לעיראק. כתוצאה מההרעלה מתו 459 אנשים על פי התיעוד העיראקי, אך מוערך כי מספר הנפגעים בפועל היה פי עשרה. לאחר הפיכת הבעת' השנייה בעיראק והעלייה לשלטון של סאדאם חוסיין ב-1968 נוצר משבר מזון שאילץ את המשטר לחפש מקורות לייבוא דגנים. העסקה המרכזית יצאה לפועל עם חברת קרגיל (אנ') האמריקאית לרכישת גרעיני חיטה מסוג Mexipak, שפיתח במקסיקו נורמן בורלוג. הגרעינים צופו במתיל-כספית שנועד למנוע התפתחות נבגי פטריות לעובש על מנת לשמר אותם. הגרעינים נועדו לזריעה ולא לצריכה. בסך הכול סופקו לעיראק החל מסוף 1971, 95,000 טון דגנים, מתוכם 73,201 טון גרעיני חיטה שסופקו במהלך ספטמבר-אוקטובר 1971 לנמל בצרה ו-22,262 טון שעורה שסופקו במהלך אוקטובר-נובמבר וטופלו בפניל-כספית אצטט (אנ'). הגרעינים היו צבועים בגוון ורוד-כתום המאפיין את ציפוי תרכובות הכספית. העיראקים להם סופקו הגרעינים, לא זיהו את סימני האזהרה בספרדית ובאנגלית על השקים ולא ייחסו חשיבות לצבע הגרעינים שירד בשטיפה. במקום לעשות בהם שימוש לזריעה, סיפקו אותו לבעלי חיים וכקמח לאפיית לחם ביתי. על פי מקורות עיראקיים מעל 6,500 איש אושפזו בבתי חולים כתוצאה מהרעלת הכספית ומתוכם מתו 459. נזק לטווח ארוך, כולל מומים ביילודים, אטקסיה, עיוורון, והפרעות אחרות לחושים, נרשם בקרב רבים מהצרכנים. ג'יין הייטאואר, רופאה וחוקרת שראיינה רופאים עיראקים העריכה כי מספר הנפגעים בפועל היה גבוה פי עשרה מהדיווחים של המשטר. רוב הנפגעים היו במחוזות בהם נעשה שימוש בגרעינים כקמח ללחם ביתי, בפרט בכירכוכ שבכורדיסטן העיראקית, לא נרשמו פגיעות בקרב תושבי הערים הגדולות בהם היה פיקוח על צריכת הקמח. פגיעה זו בעיקר באזור הכורדי העלתה השערה אצל הייטאואר כי ייתכן והמשטר העיראקי פעל במזיד נגד הכורדים. לסיוע פנתה עיראק לארגון הבריאות העולמי ששלח למדינה משלחת מומחים. ב-1974 פרסם צוות משותף של ארגון המזון והחקלאות וארגון הבריאות העולמי המלצות למניעת אסון דומה. בין ההמלצות היו פרסום אזהרות על מארזי המזון בשפה המקומית הנהוגה במקום אליו מסופק, הגבלה ואסדרה של השימוש במתיל-כספית ובחינה של הוספת תוסף בעל טעם מר עז למניעת צריכה שגויה. מחלת מינמטה Diagnosis: Mercury: Money, Politics, and Poison, ספרה של ג'יין הייטאואר, 2011 Methylmercury poisoning in Iraq, מאמר בScience‏, 20 ביולי 1973 MERCURY- CONTAMINATED GRAIN IN IRAQ באנציקלופדיית EOLSS Mercury Poisoning in Iraq Is Said to Kill 100 to 400, כתבה בניו יורק טיימס, 9 במרץ 1972
אנדרה נהר

אנדרה (אשר דב) נֶהֶר (André Neher;‏ 22 באוקטובר 1914 אוברנה, אלזס – 23 באוקטובר 1988 ירושלים) היה פרופסור, חוקר, הוגה דעות ופילוסוף יהודי-צרפתי, ישראלי החל משנת 1974. יליד אוברנה שבחבל אלזס שבצרפת. בילדותו למד בבית הספר הכללי ולימודי יהדות אצל רב המקום הרב ז'רום לוי. כמה חודשים לפני הגיעו לגיל בר-מצווה עבר עם הוריו לגור בעיר שטרסבורג. בנעוריו למד בישיבת עץ חיים במונטרה שבשווייץ בראשותו של הרב ירחמיאל אליהו בוצ'קו והיה קשור מאוד לישיבה זו. היה אחד ממעצבי דמותה הרוחנית של יהדות צרפת לאחר מלחמת העולם השנייה, יחד עם יעקב גורדין, עמנואל לוינס והרב יהודא ליאון אשכנזי. לימד גרמנית בשטרסבורג לפני מלחמת העולם השנייה, אך עם תחילת השואה פוטר ממשרתו. לאחר מכן שימש כראש המכון למדעי היהדות של אוניברסיטת שטרסבורג. ב-1948 התמנה כפרופסור. בין תלמידיו: תיאודור דרייפוס, ברנארד (יששכר) פיקאר ובנימין (בנו) גרוס. במשך שנים שמע שיעורים מפי רבו מר שושני. בשנת 1974, בגיל 60, עלה לישראל עם רעייתו רנה והתגורר בשכונת רחביה בירושלים. הרצה באוניברסיטת תל אביב. נהר חיבר את הספר משנתו של המהר"ל מפראג, שבעזרתו החל את תנועת לימוד המהר"ל באירופה בכלל ובצרפת בפרט. בהשפעת ספרו נפתח מדור ללימודי מהר"ל באוניברסיטת שטרסבורג, בה נהיה לאחר מכן מרצה ופרופסור למהר"ל. ארכיונו מופקד במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים. בהשקפתו של נהר, החידוש של היהדות לעומת דתות אחרות הוא החשיבות שהיא מעניקה לעולם החולין. את ייחודה של היהדות בהקשר הקיומי האנושי ראה כתגובה יהודית של תקווה, נוכח אבסורד הקיום. נהר הגדיר כ"שלושה מונחי מפתח של ההיסטוריה היהודית" את: "אושוויץ" כמסמל את חיפוש המשמעות והתקווה גם במקום של אבסורד, "תל אביב" כמסמלת את היכולת לשקם את החרב ולתת לו משמעות ו"ירושלים" כמסמלת את היכולת להעניק משמעות נוספת לצד משמעות שכבר הייתה קודם לכן. בהיבט הפוליטי, נהר הראה כי "בכל משבר חשוב בתרבות המודרנית מתבלטים היהודים בעת ובעונה אחת גם כפעילים בשורות החלוץ וגם, מתוך תגובה אוטומטית, כקרבנות מועדפים". ביחס לסטודנטים יהודים הפעילים בתנועות אנטי-ציוניות ו"מגנים את מדינת ישראל כהתגלמות שטנית", נהר מאמין כי הפעולות נגד ישראל קורעות את הסטודנטים אך הם "נושאים את הקרע הפנימי הזה בהנאה מזוכיסטית, כאילו היה תכשיט או הילת מעונים או קדושים" ולהבנתו הדבר נובע מיישום שגוי של הייעוד העמוק של הסטודנט היהודי להוביל ל"תיקון עולם", ולכן נדרש להאיר את עיניו ולהראות לו ש"תיקון העולם" ייעשה דווקא באמצעות תמיכתו בישראל ופעולתו למענה. בעברית: 1973 - משה ויעודו של עם ישראל, הוצאת מסדה. 1977 - ובכל זאת, הוצאת ראובן מס. 1982 - דוד גנז וזמנו, הוצאת ראובן מס. 1985-6 - קורות עם ישראל לאור המקרא, שני כרכים (עם רנה נהר), הוצאת ראובן מס. 1994 - זהותנו היהודית, הוצאת ראובן מס. 1999 - נבואות ונביאים: מהות הנבואה, הוצאת מאגנס. 2003 - משנתו של המהר"ל מפראג, הוצאת ראובן מס. בצרפתית: 1991 - Le puits de l'exil: tradition et modernité: la pensée du mahal de prague, פריז, les éditions du cerf. יהוידע עמיר (עורך), נצח בעתות של שינוי: אנדרה נהר וההגות היהודית הצרפתית לאחר השואה, תל אביב: הקיבוץ המאוחד וירושלים: מכון ון ליר, 2005. Nathan Roi, Andre Neher (1914-1988), Jewish Renaissance Blog, ‏2011-02-02 (באנגלית) שלמה וילק, ‏הפרופסור מול הסטודנטים שלו: הסטודנט היהודי במשבר, השילוח, 5 באפריל 2017. אנדרה נהר (1914-1988), דף שער בספרייה הלאומית אנציקלופדיה של הציונות הדתית, כרך ו, עמ' 651 ארכיון אנדרה נהר, בספרייה הלאומית שלמה וילק, ‏הפרופסור מול הסטודנטים שלו: הסטודנט היהודי במשבר, השילוח, 5 באפריל 2017
יפה וגנר

יפה וגנר (לשעבר פרי יאיר פור), (נולדה ב־1947) היא סופרת, משוררת ואמנית פלסטית ישראלית. יפה וגנר נולדה בעיר אהוואז שבפרס למשפחה עיראקית. היא עלתה לישראל ב-1950 למעברת 'שער העלייה'. לאחר מכן עברה לרמת גן שם עברו עליה שנות ילדותה, היא למדה מקצועות אופנה בבית ספר התיכון – ויצו צרפת, לאחר מכן סיימה סמינר למקצועות האופנה ובנוסף ציור, ציור אופנה, תולדות הלבוש ותולדות האמנות וגם למדה ציור בבצלאל. תערוכות של ציוריה הוצגו בתל אביב ובירושלים. במשך עשרים שנה התפרנסה מהוראה, לאחר מכן למדה תכנות ועבדה כאשת חומרה וכמעצבת שבבים ובמספר חברות הייטק כמו סיסקו, סילקון ווליו, דיגיטל ועוד. לאחר פרישתה החליטה להשלים חומרי שירה ופרוזה שכתבה במשך השנים. שיריה התפרסמו גם בירחוני ספרות. היא מתגוררת בירושלים ומפעילה משם את גלריית "בית נעימה" כאב הבית – (שירה), הוצאת כרמל כתמים על הצחוק – (שירה), הוצאת כרמל הצפייה הצהובה של החרצית – (שירה) הוצאת צבעונים ריח של כחול כביסה ושום – (סיפורים קצרים), הוצאת כתב דמעות בגודל החידקל (סיפורים קצרים), הוצאת כתב שפת אם – (שירה) בהוצאת כתב מטליאה פיסות שקט, (שירה) הוצאת צבעונים 2021 למים אין צבע, (רומן) הוצאת גמא, 2022 עַכְשָׁו אֲנִי רוֹאָה אַהֲבָה / חוֹרֶזֶת זְמַן. 2 שירים מאת יפה וגנר באתר סלונט. 19 באוגוסט 2019 יחזקאל נפשי, סיפורים של שחוק ודמע. מעריב-ישראל פוסט, 2012 דודה שמחה. מתוך קובץ הסיפורים "דמעות בגודל החידקל". בכיוון הרוח עזיזה, מתוך קובץ הסיפורים "ריח של כחול כביסה ושום", יקום תרבות יפה וגנר באתר הספרייה הלאומית יפה וגנר באתר סימניה יפה וגנר באתר כתב הוצאה לאור חמוטל בר-יוסף אחת מירושלים | ומי גר כאן כעת? גם זה סיפור ירושלמי מאד. הארץ, ספרים . 7 בינואר 2020. יפה וגנר באתר "תני למילים", מרחב ליצירה נשית רויטל שירי הורביץ, ראיון עם יפה וגנר ביקורת על ספריה של וגנר באתר נוריתה. יפה וגנר, דף שער בספרייה הלאומית רויטל שירי הורביץ, ראיון עם הסופרת, המשוררת והציירת יפה וגנר חמוטל בר־יוסף, אחת מירושלים | ומי גר כאן כעת? גם זה סיפור ירושלמי מאד, באתר הארץ, 7 בינואר 2020
סופיה טיילור עלי

סופיה טיילור עלי (באנגלית: Sophia Taylor Ali; נולדה ב-7 בנובמבר 1995) היא שחקנית אמריקאית, אשר מוכרת בעיקר בשל תפקידיה כד"ר דליה קדרי בסדרת הדרמה הרפואית "האנטומיה של גריי" וכפאטין ג'אדמאני בסדרת הדרמה "הפראיות" של פריים וידאו. עלי נולדה בשנת 1995 בסן דייגו שבמדינת קליפורניה ארצות הברית, לאביה הפקיסטני עזים עלי, ולאמה האמריקאית, ברוק. בשנת 2003 קיבלה עלי את תפקידה הראשון בסדרת הטלוויזיה הפוליטית "רחוב קיי" שיצר וביים סטיבן סודרברג לרשת HBO. לאחר מכן, הופיעה במגוון סדרות טלוויזיה, ביניהן: מעמידות פנים, "שייק" ו-"CSI: מיאמי". בשנת 2017 עלי לוהקה לתפקיד משני בעונה ה-14 של סדרת הדרמה הרפואית של רשת ABC, "האנטומיה של גריי", בתפקיד של ד"ר דליה קדרי, אותה גילמה גם בעונות 15 ו-16. בשנת 2018 גילמה את פנלופה בסרט האימה "מת או חובה". באותה שנה הופיעה בוידאו קליפ לשירו של דרייק בל "Honest". בשנת 2020 החלה לשחק בתור אחת הדמויות הראשיות בסדרה "הפראיות" באמזון פריים וידאו, את דמותה של פאטין ג'דמאני, שיחד עם עוד כמה בנות מתבגרות, מתרסקות על אי בודד ומנסות לשרוד. ב-6 במאי 2022 שבה הסדרה לעונה שנייה. בשנת 2022 שיחקה בסרטו של רובן פליישר "אנצ'רטד" בתפקיד קלואי פרייזר; הסרט מבוסס על סדרת משחקי הפלייסטיישן המצליחה, "Uncharted", שנוצרה על ידי איימי הנינג וחברת "Naughty Dog". מדיה וקבצים בנושא סופיה טיילור עלי בוויקישיתוף סופיה טיילור עלי, ברשת החברתית אקס (טוויטר) סופיה טיילור עלי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) סופיה טיילור עלי, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית)
לו לנדואר

לוּ לַנְדָוֵאר (נכתב גם: לנדאוור, לנדאואר, בגרמנית: Lou Landauer;‏ 1897, קלן – 1991, לוגאנו) הייתה צלמת יהודייה, מייסדת לימודי הצילום בבצלאל החדש, שחיה בגרמניה, בפלשתינה-א"י, בישראל, בארצות הברית ובשווייץ. היא הייתה נשואה לפעיל הציוני גאורג לנדואר. לנדואר נולדה כלו לוי (Lou Levi) בקלן. ב-1923 נישאה לגאורג לנדואר. ב-1924 למדה באקדמיה למסחר בקלן ובשנים 1928–1929 באקדמיה ללימודי צילום במינכן. בשנת 1930 עברה לברלין והמשיכה שם את לימודי הצילום (ככל הנראה ב-Lette Verein). ב-1933 היגרה לפלשתינה יחד עם גאורג לנדואר, שניהל את המחלקה הגרמנית של הסוכנות היהודית. לנדואר עבדה כצלמת עבור כתב העת יידישה רונדשאו, שיצא לאור בברלין. בארץ הרבתה לצלם עבור קרן היסוד, ותיעדה, בין השאר, את הבנייה בקיבוצים ואת האדריכלות החדשה של התקופה. בעבודתה העצמאית התנסתה בפוטוגרמות, בצילומי תקריב של טבע דומם ובצילום דיוקנאות. בשנים 1942–1948 לימדה לנדואר צילום ב"בצלאל החדש" ואף ניסתה להקים מחלקה לצילום, אולם בהיעדר ציוד ומשאבים נותרו לימודי הצילום מסונפים למחלקה לגרפיקה שימושית. בדצמבר 1945 הציגה את עבודותיה בתערוכה בבית הנכות הלאומי בצלאל. ב-1947 השתלמה במרכז קודאק ברוצ'סטר ובמכון הצילום בניו-יורק (New York Institute of Photography). ב-1949, לאחר הקמת מדינת ישראל, עזבו הזוג לנדואר לארצות הברית. לו עבדה כצלמת מסחרית במגזינים שונים והתנסתה בתהליך של העתקת פחם בצבע. החל מ-1950 עבדה במכון לאו בק בניו יורק. בשנותיה האחרונות חיה לנדואר בשווייץ, שם נפטרה. נועה צדקה, האמת הפוטוגרפית אמת טבעית היא – כרוניקה של מחלקה לצילום 2018. רונה סלע, "צלמות במרחב הפרטי/צלמות במרחב הציבורי", בתוך: חמישים שנות אמנות נשים בארץ ישראל – 1920–1970, עורכת: ד"ר רות מרקוס, הקיבוץ המאוחד, סדרת מגדרים, 2008. מדיה וקבצים בנושא לו לנדואר בוויקישיתוף צפי סער, עין לציונה: הצלמות החלוציות שהיה אכפת להן, באתר הארץ, 3 בדצמבר 2019 דיוקנאות של ש״י עגנון שיצרה לו לנדואר, בארכיון הספרייה הלאומית. אוסף לו לנדאוור בקטלוג בצלאל נועה צדקה, האמת הפוטוגרפית אמת טבעית היא – כרוניקה של מחלקה לצילום, תל-אביב: רסלינג, 2018, עמ' 133 גיא רז, צלמי הארץ: מראשית ימי הצילום ועד היום, תל-אביב: מפה – מיפוי והוצאה לאור, הקיבוץ המאוחד, 2003, עמ' 112 אוספי הצילום של לו לנדואר – מראות מפלשתינה – שנות הארבעים, באתר קדם – בית מכירות פומביות (באנגלית)
אמה-ז'ול דאלו

אמה-ז'ול דאלו (בצרפתית: Jules Dalou;‏ 1838, פריז – 1902, פריז) היה פסל צרפתי. דאלו למד אצל ז'אן-בטיסט קארפו. דאלו ביטא מעבר בפיסול מנושאים מיתולוגיים לנושאים יום יומיים. בכחנליה במוזיאון ויקטוריה ואלברט אישה צעירה עם מטפחת ראש בארמיטאז' אישה מיניקה תינוק במוזיאון ויקטוריה ואלברט אישה קוראת ספר במוזיאון די פטי פלה בפריז, טרקוטה של הפסל מוצג במוזיאון ישראל מדיה וקבצים בנושא אמה-ז'ול דאלו בוויקישיתוף אמה-ז'ול דאלו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אמה-ז'ול דאלו, באתר "Find a Grave" (באנגלית)