laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
נועם בן-צבי

נעם בן צבי (נולד ב-1951 בכפר יהושע) הוא קצין בצה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה. פיקד בעבר על יחידת מגלן וחטיבת הגזרה המערבית של יחידת הקישור ללבנון. עם גיוסו לצה"ל בשנת 1969 התנדב בן צבי לשרת בחטיבת הצנחנים, ושובץ בגדוד 890. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם, והשתתף באימונים ובפעילות מבצעית במסגרת הגדוד והחטיבה. עבר קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר בהצטיינות. לאחר סיום הקורס, שב לחטיבה ושימש כמפקד מחלקה בגדוד 890. בן צבי לחם במלחמת יום הכיפורים ובמלחמת לבנון הראשונה. במסגרת שירותו במילואים, שימש במספר תפקידי פיקוד, והשלים קורס מפקדי גדודים. לאחר מכן, נענה בן צבי לבקשת האלוף נחמיה תמרי, שב לשירות קבע ומונה למפקד יחידת מגלן, עליה פיקד במהלך הלחימה ברצועת הביטחון בדרום לבנון. לאחר תום תפקיד זה, שימש כסמח"ט חטיבת צמח וחטיבת שומרון. עם תום תפקיד זה, מונה בן צבי למפקד חטיבת הגזרה המערבית של יחידת הקישור ללבנון. בהמשך, מונה למשרת נספח צה"ל בהולנד. במסגרת שירותו במילואים, משרת בן צבי במטה גיס לבנון. בן צבי הוא בוגר אוניברסיטת חיפה (תואר בלימודים כלליים). עמוס הראל, המח"ט האחרון של בינת ג'בייל: לא יצאנו מלבנון, ברחנו, באתר הארץ, 21 במאי 2010 יוסי וקנין, אלוף-המשנה במילואים שמציל ילדים פלסטינים, באתר mynet (כפי שנשמר בארכיון האינטרנט), 19 בפברואר 2016 אורי מילשטיין, ‏18 שנה לנסיגה מדרום לבנון: חשבון הנפש והשאלות הפתוחות, באתר מעריב אונליין, 26 במאי 2018 איל דורון, הדס ועופר רגב, "בהשקט ובבטחה – מורשת יחידת מגלן", פורת הוצאה לאור, מאי 2012, עמ' 28–29. Nicholas Blanfford, Warriors of God, p. 498 עמוס הראל ואבי יששכרוף, "קורי עכביש", הוצאת ידיעות ספרים, 2008, עמ' 45. ערך זה הוא קצרמר בנושא קציני צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
עודד לבינסון

עודד לבינסון (נולד ב-19 בינואר 1961) הוא עורך דין ומגיש בגלי צה"ל, לשעבר המנהל הכלכלי ונציב תלונות הציבור של גלי צה"ל. נולד בירושלים, בנם של הצייר והפרסומאי אברהם לבינסון ורות, צ'לנית. הוא בעל תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן, ותואר שני בלימודי רדיו וטלוויזיה מאוניברסיטת המדינה של ניו יורק (SUNY). במשך שנים רבות[דרושה הבהרה] הוא מגיש את "התוכנית הכלכלית", הרצועה הכלכלית היומית של גלי צה"ל המשודרת בימים א'-ד' בשעה 19:00–19:30. בנוסף, החל משנת 2012 הוא מגיש את התוכנית "יוצאים לאור" בגלי צה"ל בימי שישי ב-6 בבוקר. בשנות ה-90 שימש כמנהל הכלכלי של גלי צה"ל. בעשור הראשון של המאה ה-21 התמנה לנציב תלונות הציבור של גלי צה"ל. בפברואר 2013 סיים את תפקידו, וממשיך בהנחיית תוכנית הכלכלה של גלי צה"ל. בשנת 2013 החל בהגשת התוכנית "חיות בלילה" ברדיו ירושלים. לבינסון הוא עורך דין, שותף במשרד "ניומן, לבינסון, הדרי ושות' עורכי דין" בירושלים. ושימש כחבר דירקטוריון בחברת נתיבי הגז הטבעי לישראל. לבינסון חזר בתשובה ונמנה עם חסידי אמשינוב ומתגורר בירושלים. אחיו הם הבמאי מיכה לבינסון, המוזיקאי פרופ' גדעון לבינסון וג'ימי - יועץ שיווק לחברות. ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ישראל גור-אריה

ישראל גור-אריה (אינגרלייב) (8 באוקטובר 1925 - 19 במאי 2014) היה איש שירות הביטחון, דיפלומט בשירות החוץ הישראלי וצייר. גור אריה נולד בשנת 1925 בעיר אקרמן שבמחוז בסרביה ברומניה (כיום אוקראינה), בנם של הרב הראשי שלמה אינגרלייב והרבנית ציפורה לבית הלוי. עם עליית הנאצים לשלטון הועסק בעבודות כפייה שבמסגרתן נאלץ לפרק מוקשים שהטילו האמריקאים. בשנת 1944 הצליח לברוח מרומניה בסירה רעועה והגיע לארץ ישראל. עם קום מדינת ישראל גויס לצה"ל. בשנת 1952 עבר לשב"כ ושימש כמנהל המחלקה הצבאית בשב"כ. משנת 1960 שירת בניו יורק כאחראי על נציגויות השב"כ באמריקה (בין השאר טיפל בפרשת יוסל'ה שוחמכר). בשנת 1969 נשלח לתפקידו הראשון בשירות החוץ כציר-יועץ בשגרירות ישראל בבואנוס איירס בירת ארגנטינה, ושימש שם כשגריר בפועל עד לחזרתו לישראל ב-1974. בשנים 1974–1979 שימש כסמנכ"ל למִנהל במשרד החוץ בתחילת 1980 מונה לשגריר ישראל בארגנטינה, אולם מסיבות רפואיות לא יכלה משפחתו לצאת לארגנטינה והוא נותר בישראל כאחראי על ענייני אמריקה הלטינית. בשנת 1981 מונה לשגריר ישראל במקסיקו. במהלך שליחותו זו קיבל מידי נשיא מקסיקו את העיטור הגבוה ביותר הניתן לאזרחים זרים.[דרושה הבהרה] בין השנים 1983–1987 כיהן כסמנכ"ל משרד החוץ לענייני אמריקה הלטינית. עד 1983 השתתף גור אריה במימוש מדיניות של אי-התערבותה של ישראל בבירור גורלם של נעדרי המלחמה המלוכלכת. בשנת 1987 מונה כשגריר ישראל בקנדה, שם כיהן עד לפרישתו לגמלאות ב-1991. בשנת 1974 החל גור-אריה לצייר. הוא הציג מספר תערוכות יחיד בארץ בערים תל אביב, ירושלים ורמת גן וכן במקסיקו ובקנדה. כמו כן השתתף בתערוכות קבוצתיות בפלורידה, בפנסילבניה ובירושלים. בשנת 2010 נבחרה עבודתו "Colors in flight" ככרטיס הברכה הרשמי לשנה החדשה אשר נשלח מטעם שגרירויות ישראל ברחבי העולם. גור-אריה נפטר במאי 2014, בגיל 89. הותיר את אשתו שולמית ובתו שירה ומשפחתה. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק. ישראל גור-אריה באתר ההנצחה של משרד החוץ איל לוי, בשבילם הוא נשאר יוס'לה, באתר nrg‏, 18 באוקטובר 2005. משלחת מישראל - להכתרת פרון, מעריב, 4 באוקטובר 1973. במשרד החוץ מצפים לגיבוש סופי של תכנית הריאורגניזציה, דבר, 19 באפריל 1976. שגריר חדש לארגנטינה, מעריב, 25 בינואר 1980. צוות של משרד החוץ השתתף במו"מ עם החוטפים בבוגוטה, מעריב, 29 באפריל 1980. סוכל פיגוע בביתו של שגריר ישראל במקסיקו, דבר, 20 בינואר 1983. מישרה באיטליה, מעריב, 23 בפברואר 1986 עולים מארגנטינה תובעים לשבור, דבר, 2 באוקטובר 1983. מיקבץ, דבר, 30 בספטמבר 1977. ישראל גור-אריה באתר "אבלים".
019

האם התכוונתם ל... מארס 019 טלקום – חברת תקשורת שמספקת שירותי אינטרנט בישראל 019 טלזר – חברת תקשורת בישראל שמספקת שירות שיחות לחו"ל
טלקסקלה

טלקסקלה (בספרדית: Tlaxcala; רשמית: המדינה החופשית והריבונית של טלקסקלה, בספרדית: Estado Libre y Soberano de Tlaxcala) היא אחת מ-31 המדינות המרכיבות את מקסיקו. טלקסקלה נמצאת במרכז מקסיקו וגובלת בפואבלה בצפון, במזרח ובדרום, מקסיקו במערב ואידלגו בצפון-מערב. בירתה והעיר הגדולה ביותר בה היא טלקסקלה. זו המדינה הקטנה ביותר בשטחה במקסיקו, וגודל שטחה הוא 3,997 קמ"ר. בתקופה הפרה-קולומביאנית, בשטחי מדינת טלקסקלה של ימינו הייתה קיימת מדינה ילידית של אנשי נאהוה, שהוקמה בסביבות המאה ה-14 לספירה והתרכזה סביב העיר טלקסקלה. מאז הקמתה, טלקסקלה הייתה במאבק כמעט רצוף עם אצטקים, שהורכבו גם מבני נאווה אחרים, ולמרות שהם הצליחו להקים את האימפריה הגדולה במסו-אמריקה, הם לא הצליחו לכבוש את טלקסקלה. עם בוא הספרדים במאה ה-16, המדינה הייתה כמעט מוקפת כולה על ידי האצטקים. לאחר שהקונקיסטאדור הספרדי הרנאן קורטס נחת בחופי מקסיקו ב-1519, הוא פגש קבוצה ילידית שרצתה להשתחרר משלטון האצטקים וראו בספרדים בני ברית להשגת מטרה זו. הם כרתו ברית עם קורטס, וכשהוא רצה ללכת לכבוש את בירת האצטקים טנוצ'טיטלאן, הם קישרו אותו לקבוצות ילידיות אחרות שרצו בנפילת האצטקים, במיוחד אנשי טלקסקלה, אך כשקורטס נכנס לטלקסקלה הוא פגש בכוח של כ-30,000 חיילים. הספרדים הצליחו לגרום אבדות כבדות לטלקסקלנים, למרות יתרונם המספרי העצום של הטלקסקלנים. מלך טלקסקלה התרשם מהמיומנות של הספרדים, ונתן להם לעבור בארצו ואף הזמין אותם לבירתו. הם כרתו ברית ותוך שנתיים הכוחות המשולבים כבשו את כל האימפריה האצטקית. אמנם טלקסקלה הפכה בהמשך לחלק מהשטח הספרדי, אך הם זכו ליחס טוב מהספרדים, ששמרו על הברית אתם במשך כל התקופה הקולוניאלית. העיר טלקסקלה, בניגוד לערים ילידיות אחרות, לא הושמדה לאחר הכיבוש, הספרדים הגנו על הטלקסקלנים מפני מרידות של ילידים אחרים, והם קיבלו מידה מסוימת של אוטונומיה. הטלקסקלנים מצדם שמרו על נאמנותם לספרדים ועזרו להם לדכא מרידות שונות. ב-1824, לאחר מלחמת העצמאות של מקסיקו, טלקסקלה הפכה לטריטוריה פדרלית במדינה החדשה. היא הפכה סופית למדינה ב-1856. כלכלת טלקסקלה מסתמכת בעיקר על חקלאות, הכוללת בין היתר גידול תירס, שעורה, חיטה ותפוח אדמה, גידול מקנה ויערנות. במדינה התפתחה תעשייה קלה, הכוללת בין היתר ייצור ביגוד, מוצרי נייר וטקסטיל. התיירות היא גם ענף חשוב בטלקסקלה, והיא מתבססת על אתרים ארכאולוגים מהתקופה הפרה-קולומביאנית הנמצאים במדינה. מדיה וקבצים בנושא טלקסקלה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של טלקסקלה טלקסקלה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
זכרון יהודה

זכרון יהודה הוא ספר שאלות ותשובות של רבי יהודה בן הרא"ש, שענה לשואליו בזמן שישב על כיסא אביו הרא"ש ברבנות העיר טוליטולה (טולדו). בצוואתו, שנדפסה כנספח לספר, מגולל רבינו יהודה את מהלכי חייו ותיאור קורותיו בבריחתו מארץ אשכנז לאחר הגזירות ופחדו של אביו הרא"ש שגורלו יהיה כגורל רבו המובהק המהר"ם מרוטנבורג, שנאסר ונכלא עד יומו האחרון. עוד מתאר את חייהם של בני משפחתו, וחלאים רבים אשר עטו עליהם כגון מחלת העיניים בה לקה בקטנותו ואשר סבל ממנה כל חייו. בתשובה ע"ה שם דן בדיני מוות למינים והאפיקורסים בדורנו זה, אף על פי שבטלה תורת ארבע מיתות בי"ד. ובדברי הרמב"ם בנושא זה. בתשובה ע"ט דן באדם אלים שארב לדיין שהפלילו, והכהו, ואף נתלש מהדרת פניו (זקנו), מה עונשו לדעתו. בתשובה כ' סעיף ד' דן האם מותר ללמוד תורה ללא כיסוי הראש (כיפה), תשובה זו עוררה פולמוס רב, והאם בכלל לזה הייתה כוונתו. תשובה ע"ו בעניין משפחת חלפון תשובה פ"א בעניין מעשה ארגינדש תשובה מעניינת נוספת היא תשובה צ"א ובה מבאר ר' יהודה באריכות ענייני מוסר ועוד עניינים בלתי מבוארים, כדוגמת עניין "אין מזל לישראל" ספר זכרון יהודה יצא לאור לראשונה בברלין תר"ו 1866 על ידי הרב יהודה רוזנברג ומאז יצא לאור במספר מהדורות. מהדורה ערוכה ומוערת יצאה על ידי מכון ירושלים ומכון שלמה אומן על ידי א.י. גולדמינץ ויואל קטן ובה הודפסה גם צוואתו המפורסמת ושיריו, ואף שירים שנכתבו בידי בני דורו עליו. שניאור זלמן שכטר (עורך), צוואות ר' יהודה בן הרא"ש ואחיו ר' יעקב בעל הטורים על פי כ"י עם הגהות והערות, בית תלמוד, הדפסה ראשונה 1885 מנחם אלון (עורך), מפתח השאלות והתשובות - שו"ת הריטב"א, שו"ת זכרון יהודה, הוצאת המכון לחקר המשפט העברי - האוניברסיטה העברית, 1973. זכרון יהודה, באתר אוצר החכמה זכרון יהודה, באתר היברובוקס
שמואל אביבי

שמואל אביבי (נולד בשנת 1961) הוא קצין בצה"ל בדימוס בדרגת אלוף-משנה, אשר פיקד על גדוד בחטיבת ביסלמ"ח ועל עוצבת הגולן. הורשע בעבירה של חוק הצינון. עם גיוסו לצה"ל בשנת 1979 שובץ בחטיבת גולני, שבה עבר הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר ויצא לקורס קציני חי"ר. לאחר הקורס שימש מפקד מחלקה. במלחמת לבנון הראשונה לחם כסגן מפקד פלחה"ן גולני, בין היתר בקרב על הבופור. בהמשך שימש מפקד פלוגה. לאחר מכן פיקד על פלחה"ן גולני, והוביל אותה בלחימה בדרום לבנון. בהמשך שימש סגן מפקד גדוד 51. לאחר מכן מונה למפקד גדוד 17 בחטיבת ביסלמ"ח בין השנים 1993–1994. לאחר מכן פיקד על עוצבת הגולן ועל חטיבת כרמלי. בהמשך שימש סגן מפקד עוצבת הגליל. בשנת 2002 מונה לנספח צה"ל בשווייץ ובסקנדינביה, ושירת בתפקיד זה עד שנת 2005. לאחר חזרתו ארצה הועלה חשד כי קשר קשרים עם סוחר נשק שווייצרי ופעל לטובתו תוך ניגוד עניינים. בשנת 2011 הוגש נגדו כתב אישום בעבירות של הפרת אמונים ולקיחת שוחד. לאחר עסקת טיעון נמחקה עבירת השוחד מכתב האישום, ואביבי הורשע על פי הודאתו בעבירה של הפרת אמונים. בעקבות זאת נגזרו עליו שלושה חודשי עבודות שירות, קנס בן 70 אלף ש"ח ומאסר על תנאי. אביבי הוא בעל תואר ראשון בלימודי ארץ ישראל מטעם אוניברסיטת חיפה ותואר שני בכלכלה ומנהל עסקים. הוא שימש סמנכ"ל קבוצת אלדד פרי. עמיר רפפורט, שליחות כפולה, באתר nrg‏, 6 במרץ 2007 מוריה בן-יוסף, דחייה במשפט השוחד של אל"ם אביבי, "ישראל דיפנס", ‏ 18.05.2011 הילה רז, הסדר טיעון: נספח צה"ל בשוויץ לשעבר הורשע בהפרת אמונים, באתר TheMarker‏, 18 בדצמבר 2011 עפרה אידלמן, אישום בשוחד והפרת אמונים נגד נספח צה"ל לשעבר בשווייץ, באתר הארץ, 28 בפברואר 2011 אהוד ערן, "תמצית געגוע - סיפורו של ארז גרשטיין והמלחמה בלבנון", ידיעות ספרים, 2007, עמוד 72. שמוליק אביבי (1985-1986), באתר גדוד הסיור של חטיבת גולני. (הקישור אינו פעיל, 18 בנובמבר 2020) עמיר רפפורט, שליחות כפולה, באתר nrg‏, 6 במרץ 2007. יוסי מלמן, כולם עושים את זה,לא?, באתר הארץ, 2 בנובמבר 2006. נעמה כהן פרידמן, נספח צה"ל בשוויץ בעבר מואשם בקבלת שוחד, באתר ynet, 28 בפברואר 2011. הילה רז, הסדר טיעון: נספח צה"ל בשוויץ לשעבר הורשע בהפרת אמונים, באתר TheMarker‏, 18 בדצמבר 2011 תפ (ת"א) 52592-02-11 מדינת ישראל נגד שמואל אביבי, ניתן ב-18 בדצמבר 2011. שמואל אביבי, סמנכ"ל קבוצת אלדד פרי (וממלא מקום מנכ"ל פרי אינטרנשיונל), מתוך אתר קבוצת אלדד פרי. (הקישור אינו פעיל, 18 בנובמבר 2020)
הלגיון השלושה עשר גמינה

הלגיון השלושה עשר גמינה (Legio tertia decima Gemina) היה לגיון רומי שגויס בשנת 57 לפנה"ס על ידי יוליוס קיסר, במהלך המלחמה בגאליה, לקראת הפלישה לאדמות הבלגים. הלגיון המשיך לשרת במשך כל מלחמת גאליה. הוא נותר נאמן לקיסר במהלך מלחמת האזרחים, והיה ללגיון איתו חצה קיסר את הרוביקון. הוא השתתף בין היתר בקרב פרסלוס (48 לפנה"ס) ובמסעי המלחמה באפריקה. בהמשך הוצב באזור צ'כיה והשתתף במסע עונשין נגד השבטים הגרמאניים לאחר תבוסת הרומאים בקרב יער טויטובורג. השתתף בפלישתו של טראיאנוס לדאקיה ונותר לשרת באזור זה. סמלו של הלגיון היה אריה. הלגיון השלושה עשר גמינה גויס בשנת 57 לפנה"ס על ידי הגנרל הרומי יוליוס קיסר, במהלך המלחמה בגאליה, לקראת הפלישה לאדמות הבלגים. קיסר מזכיר את קיומו של הלגיון בתיאוריו על קרב סאביס (57 לפנה"ס), ומציין כי הוא נכח במצור על גרגוביה (52 לפנה"ס). כפי הנראה הלגיון גם נכח במצור על אלסיה (בערך 52 לפנה"ס). הלגיון התלווה לקיסר בעת שזה חצה את הרוביקון במלחמת האזרחים בשנת 49 לפנה"ס. חייליו נותרו נאמנים לקיסר במהלך מלחמת האזרחים, והם השתתפו בקרב דירכיום (48 לפנה"ס) ובקרב פרסלוס (48 לפנה"ס). בתום הניצחון המכריע על כוחותיו של פומפיוס בקרב פרסלוס, נשלחו חיילי הלגיון השלושה עשר חזרה לאיטליה. בשנת 46 לפנה"ס הם נקראו חזרה לשירות והשתתפו בקרב תאפסוס ובקרב מונדה (45 לפנה"ס). לאחר קרב מונדה, פיזר קיסר את הלגיון והעניק לאנשיו אדמות באיטליה. הלגיון מוזכר שוב בשנת 41 לפנה"ס, בעת שהוא הוקם מחדש על ידי יורשו של קיסר, אוגוסטוס, כדי לשים קץ לכיבושה של סיציליה על ידי בנו של פומפיוס, סקסטוס פומפיוס. לאחר שהובס פומפיוס, הלגיון תחת אוגוסטוס לחם בקרב אקטיום (31 לפנה"ס) כנגד כוחותיו של מרקוס אנטוניוס. לאחר מכן נשלח הלגיון לאיליריקום. בשנת 15 לפנה"ס בערך, הועבר הלגיון לפאנוניה, שם התמודד עם מרידות מקומיות. לאחר תבוסת הכוחות הרומאים בקרב יער טויטובורג (שנת 9 לספירה), נשלח הלגיון כתגבורת לאאוגסבורג, לוינדוניסה (Vindonissa), ולבסוף לרייטיה, כדי להגן מפני התקפות אפשריות נוספות של השבטים הגרמאניים. במהלך מלחמת האזרחים של שנת ארבעת הקיסרים (69 לספירה), תמך תחילה הלגיון השלושה עשר בקיסר אותו, ולקח חלק בקרב בדריאקום (נקרא גם קרב קרמונה). לאחר מכן תמך הלגיון באספסיאנוס כנגד ויטליוס. בשנת 86, תחת שלטונו של הקיסר דומיטיאנוס (96-81) פלשו כוחות מדאקיה לתחומי האימפריה הרומית. שנתיים מאוחר יותר, קובץ כוח רומי גדול בן תשעה לגיונות - לרבות הלגיון השלושה עשר - שפלש לדאקיה. הלגיון השתתף במלחמות דאקיה (102-101, 106-105), ובתום המערכה נשאר באפולום (כיום אלבה יוליה ברומניה) כחיל מצב. הלגיון השלושה עשר נותר שם עד אשר פונתה דאקיה. הלגיון השלושה עשר תמך במושל פאנוניה עילית, לוקיוס סוורוס, שצעד לעבר רומא בסוורוס בשנת 193 כדי להדיח את דידיוס יוליאנוס, שזכה לתמיכת המשמר הפרטוריאני בבירה והוכתר לקיסר. מספר יחידות מהלגיון נלוו לסוורוס לרומא, ומאוחר יותר לחמו בפיקודו כנגד יריביו. ייתכן כי הלגיון גם השתתף במערכה של סוורוס כנגד האימפריה הפרתית. מדיה וקבצים בנושא הלגיון השלושה עשר גמינה בוויקישיתוף הלגיון השלושה עשר גמינה, מאמר מאת Jona Lendering.
בהירות אדינגטון

בהירות אדינגטון, הידועה גם בשם גבול אדינגטון, היא שיא הבהירות שגוף שמיימי כמו כוכב יכול להשיג בשיווי המשקל בין לחץ קרינה שהוא פולט החוצה וכח הכבידה של משקלו הדוחף פנימה. שיווי משקל זה נקרא שיווי משקל הידרוסטטי. כאשר כוכב עובר את בהירות אדינגטון הוא ייצר רוח שמש חזקה ביותר מהשכבות החיצוניות שלו ועלול להתפרק. כיוון שלרוב הכוכבים המסיביים בהירות פחותה בהרבה מבהירות אדינגטון הם מייצרים רוח שמש בתהליך הרבה פחות עוצמתי. ההסבר של בהירות אדינגטון נוצר כדי להסביר את הבהירויות העצומות בתהליכים כמו ספיחה של חור שחור וקוואזרים. על פי החישובים המעודכנים, גבול אדינגטון יבוא לידי ביטוי בכוכבים בעלי מסה של 150 מסות שמש ויותר כמו למשל הכוכב המסיבי ביותר שנצפה עד כה (2014), R136a1 שמסתו 265 מסות שמש. התהליך קרוי על שמו של סר ארתור אדינגטון. תחילה לקח אדינגטון בחישוביו רק את תנועת האלקטרון בחשבו את גבול אדינגטון, מה שקרוי היום גבול אדינגטון קלאסי. חישובים מעודכנים בני ימינו לוקחים בחשבון גם תהליכי קרינה נוספים. ניר שביב הראה שגבול אדינגטון אינו גבול עליון כפי שחשבו. דהיינו, גופים שונים יכולים להאיר בעצמת הארה גבוהה יותר ללא שהם יתפרקו כתוצאה מלחץ הקרינה. זאת מפני שגופים המאירים בעצמה גבוהה מפתחים אי-יציבויות המורידות את האטימות הממוצעת של החומר. בכך הסביר שביב כיצד יכול הכוכב אטא קארינה להאיר פי כחמישה יותר מאשר גבול אדינגטון, או כיצד נובות יכולות להאיר בעצמה גבוהה כל כך. בהירות אדינגטון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Shaviv, N. J. The theory of steady-state super-Eddington winds and its application to novae. Mon. Not. Roy. Astr. Soc. 2001;326:126–146. ערך זה הוא קצרמר בנושא פיזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נוז'אן-סור-מארן

נוז'אן-סור-מארן (בצרפתית: Nogent-sur-Marne) היא קומונה בעלת למעלה מ-30,000 תושבים, השוכנת בחבל איל דה פראנס ונחשבת כאחד מפרבריה המזרחיים של פריז, צרפת, ושוכנת 10.6 קילומטר ממרכז פריז. ישנן כמה השערות לגבי מקור השם נוז'אן: אנשים חדשים (בצרפתית Novigentum), מכיוון שאזור זה יושב בתחילה באסירים שהובאו על ידי הצבאות הרומיים. אדמה שמנה או ספוגה. אזור חדש (בצרפתית של ימי הביניים Novientum). בימי הביניים נבנו כמה טירות באזור. במאה השלוש עשרה נבנתה טירת פלזנס (Le Chateau de Plaisance) אשר בשנת 1375 התארחו שם שארל החמישי, מלך צרפת ואשתו המלכה ז'אן מבורבון, השריד היחיד שנותר כיום מהטירה הוא בית החולים הפרטי ברחוב 30 Rue de Plaisance וחלקה התחתון של הגדר שהקיפה את הגנים. טירה נוספת, 'הטירה היפה' (Le Chateau de Beauté) נבנתה כמעון מלכותי במאה הארבע עשרה ונהרסה בשנת 1626 בידי הקרדינל רישלייה. בתחילת המאה השבע עשרה החל המעמד הבינוני לגלות אף הוא את קסמי האזור שעד אז יושב בידי המעמד הפשוט יותר, ברובם מגדלי גפנים. הצייר אנטואן ואטו התגורר בעיר בימיו האחרונים בביתו של ידידו מר לפבר, ואף נפטר שם בשנת 1721. בנייתם של שני קווי רכבת, פריז-מולהאוס ובסטיליה-לה וארן האיצה את תהליך ההתיישבות במקום. גשר הקשתות שנבנה על ידי הבלגים נהרס ב-15 בספטמבר 1870 ונבנה שוב על ידי האיטלקים שהקימו קהילה בעיר, ברובה מיוצאי פיאצ'נצה ואזור טירול. בניית הגשר חצתה לשניים את שטחה של נוז'אן, ויצרה מלחמה בין חלקי העיר במשך 10 שנים, ובסופן ב-28 בפברואר 1887 יותר ממחצית שטחה של נוז'אן ניתק ממנה והפך לעיר נפרדת בשם לה-פרו-סור-מארן. בשנת 1929 איבדה נוז'אן חלק נוסף משטחה כאשר פריז סיפחה אליה את יער ונסן, כולל חלקו המזרחי ששויך עד אז לנוז'אן. במהלך מלחמת העולם השנייה רוז'ה בלבאו הוצב בעיירה כשוטר. הוא המשיך בפעילותו להצלת יהודים ועל כך קיבל הכרה כחסיד אומות העולם. לנוז'אן יש מספר ערים תאומות, והן: פולין בולסלבייץ, פולין שווייץ איוורדון-לה-בן, שווייץ גרמניה זיגבורג, נורדריין-וסטפאליה, גרמניה אמיליה-רומאניה ואל נור (אנ'), פיאצ'נצה, אמיליה-רומאניה, איטליה אמיליה-רומאניה קסטיליונה (אנ'), בולוניה, אמיליה-רומאניה, איטליה פורטוגל נזרה (אנ'), פורטוגל הדרך הראשית לעיר היא מכביש A4 (בקטע המשותף עם E50) ויציאה במחלף A86. בעיר ישנה תחנה של הרכבת התחתית RER. בנוסף ישנם בעיר קווי אוטובוס לערים הסמוכות: 116 רוזני-סאס-בו - שמפיניי (Rosny-sous-Bois - RER Val-de-Fontenay - Champigny - Saint-Maur RER) 114 רנסי - טירת ונסן (Gare du Raincy-Villemonble - Château de Vincennes) 113 נוז'אן - צ'לה (Nogent - Chelles) 120 נוז'אן - נואי לה גרנד (Nogent - Noisy-le-Grand Mont d'Est ou Mairie) 210 טירת ונסן - וילייה (Château de Vincennes - Gare de Villiers) 317 נוז'אן - קרטיי (Nogent Gare SNCF - Créteil Hôtel de Ville), בנוסף ניתן להגיע לעיר בסירה היוצאת מפריז על נהר המארן. בעיר ישנן כמה קהילות יהודיות ושלושה בתי כנסת פעילים, עד שנת 2016 שכנה בעיר ישיבה קטנה בנשיאות הרב מרדכי רוטנברג ובראשות הרב קרביץ מאפינה-סור-סן, ומאז עברה למקום אחר. מדיה וקבצים בנושא נוז'אן-סור-מארן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של נוז'אן-סור-מארן נוז'אן-סור-מארן, ברשת החברתית פייסבוק נוז'אן-סור-מארן, ברשת החברתית אקס (טוויטר) נוז'אן-סור-מארן, ברשת החברתית אינסטגרם נוז'אן-סור-מארן, ברשת החברתית LinkedIn אתר הקהילה המקומית איכות הסביבה בנוז'אן נוז'ן-סור-מרן (צרפת), דף שער בספרייה הלאומית
בלאנש בן-דהאן

בלאנש בן-דהאן (בצרפתית: Blanche Bendahan; שם נעורים: בלאנש בנוליאל (Bénoliel);‏ 26 בנובמבר 1893 – 21 ביולי 1975) הייתה סופרת ומשוררת יהודיה-אלג'יראית-צרפתייה. בלאנש בנוליאל נולדה בעיר הנמל אוראן שבמערב אלג'יריה הצרפתית, למשפחה שמוצאה מתטואן שבמרוקו. מאות מיהודי תטואן היגרו לאוראן בעקבות מלחמת ספרד-מרוקו בשנים 1859–1860 וייסדו בה קהילה עצמאית דוברת חכיתיה (ניב לאדינו של צפון אפריקה). בתקופתה של בלאנש בן-דהאן רבים מהם התערו גם בתרבות הצרפתית. בילדותה עברה משפחתה לגור בצרפת, ואת מרבית חייה העבירה בן-דהאן בין צרפת לאלג'יריה. היא התחילה בפרסום שירים בכתבי עת ספרותיים מתחילת שנות ה-20. את ספר שיריה הראשון פרסמה בגיל 24, עם ספרה La voile sur l’eau ("המפרש על המים"; 1926) והמשיכה אותו עם הרומן הראשון והמפורסם ביותר שלה, Mazaltob ("מזל טוב"; 1930). שני ספרים אלו עוסקים בדמותה של נערה יהודייה במלאח של תטואן והתמודדותיה בעולם המסורתי בין נישואין בשידוך, אהבת נעורים סוערת, וסיפור חיים טרגי המסתיים במותה של הצעירה בדמי ימיה. על ספרה "מזל טוב" זכתה בלאנש בפרס מהאקדמיה הצרפתית. ספרה של בן-דהאן Poèmes en short ("שירים במכנסים קצרים"; 1948), כולל שירים על המצב האנושי שתוארו כ"שובביים ופרובוקטיביים" וכציניים באופיים. הספר קיבל שבחים משורה של סופרים צרפתים וכן זיכה אותה בפרס האקדמיה להומור (prix de l'Académie de l'humour), ובכך הייתה לאישה הראשונה שזכתה בפרס זה לאחר שלושים שנות קיומו. ספר שירה נוסף שלה, Poèmes du Mzab ("פואמות של מזאב"; 1955) עוסק בחיים ובנופים במחוז מזאב של אלג'יריה, שבצפון מדבר הסהרה. בשנת 1961 התפרסם ספרה Messieurs, vous êtes impuissants ("רבותי, אתם חסרי-אונים"), רומן אשר עלילתו מתרחשת בעתיד (שנת 2005) וסובבת סביב עתיד האנטישמיות. בשנת 1970 יצא לאור ספרה האחרון Sous les soleils qui ne brilleront plus ("תחת השמשות שלא זורחות יותר") שהוא בחלקו ספר זכרונות. מלבד כתיבה ספרותית עסקה בן-דהאן גם בעיתונאות, מתן הרצאות ובפעילות ציבורית לעידוד ספרות וכתיבה. היא פרסמה מאמרים על סוגיות שונות באלג'יריה והתרבות המוסלמית בעיתונות הצרפתית ובנוסף היא ניהלה סלון ספרותי וכן מועדון תרבות באוראן שפעל לקרב בין העדות השונות בעיר. על פועלה הספרותי ועל מפעליה הציבוריים השונים היא זכתה לאורך השנים למספר פרסים נוספים ובהם "עיטור קצין השכלת העם" מממשלת צרפת, פרס שווייצרי-צרפתי ע"ש ז'אן מרטל ועוד. על שמה נוסד "פרס בלאנש בן-דהאן" לסופרים הכותבים על אלג'יריה. היא נפטרה בצרפת בשנת 1975. La voile sur l’eau (1926) Mazaltob (1930) Poèmes en short (1948) Poèmes du Mzab (1955) Messieurs, vous êtes impuissants (1961) Sous les soleils qui ne brilleront plus (1970) אברהם אלמליח, 'המשוררת בלאנש בן-דהאן ויצירותיה הספרותיות', מחברת סיוון תשכ"א (1961), עמ' 93–96. Michèle Bitton, Présences féminines juives en France (Pertuis: 2M Éditions, 2002). Yaël Even-Levy, The Poetics of Identity in Judeo-Maghrebi Poetry: The Poetry of Sadia Levy, Ryvel, and Blanche Bendahan (Ph.D. diss., Brandeis University, 1998). Nelly Roffe-Guanich, La problématique du ghetto dans la littérature juive nord-africaine: Mazaltob de Blanche Bendahan (diss., Université de Montréal, 1985). Blanche Bendahan באתר WorldCat Entities Julie Strongson-Aldape. "Bendahan, Blanche." Encyclopedia of Jews in the Islamic World. Executive Editor Norman A. Stillman. Brill Online, 2014