laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
דוד פרימו

דוד פרימו (בלידתו פרימובסקי, נולד ב-5 במאי 1946 בבולגריה) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעיקר בעמדת הבלם, משחקניה הבולטים של הפועל תל אביב ונבחרת ישראל בכל הזמנים וחבר היכל התהילה של הכדורגל הישראלי. פרימו, יליד בולגריה, עלה לישראל בגיל צעיר עם משפחתו וגדל ביפו. פרימו החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של הפועל תל אביב, ולראשונה הופיע במדי הקבוצה הבוגרת של הפועל תל אביב בשנת 1963, כשהיה בן 17, מול הפועל חיפה באצטדיון קריית אליעזר, במשחק שהסתיים בתוצאה 1–1. בתחילת הקריירה שיחק בעיקר כמגן ימני, לצידו של הבלם הוותיק אמציה לבקוביץ'. פרימו היה שותף לאליפות השנייה של הפועל מאז קום מדינת ישראל, בשנת 1966, תחת שרביטו של המאמן, דוד שווייצר. בעונה זו כבש פרימו את שערו היחיד במדי הפועל תל אביב, במשחק מול הפועל פתח תקווה. לצידו של פרימו שיחקו גם גדעון טיש, שים בן יהונתן, דני בורסוק, שבי בן ברוך, יחזקאל חזום, ג'ורג' בורבה ושייע פייגנבוים. בשנת 1967 עבר פרימו לשחק בקבוצה הייצוגית של העיר בולטימור שבארצות הברית. פרימו רשם 34 הופעות במדי הקבוצה ובשנת 1969 חזר להפועל תל אביב וירש את מקומו של לבקוביץ' (שפרש בינתיים ממשחק) במרכז ההגנה, לצידו של הבלם קיקו רחמינוביץ'. פרימו נחשב כבלם אחורי קלאסי. יכולתו העיקרית ניכרה בכך שבמקרים רבים היה "בלתי עביר". מהירותו ומיקומו אפשרו לו פעמים רבות להגיע לכדורים שנראו אבודים ולהגיע אליהם בתיקולים פשוטים ונקיים מאוד. פרימו נחשב כשחקן שקט וביקורתי מאוד. אחד השחקנים היחידים שטיפח במהלך חייו כבלם היה מחליפו - יעקב אקהויז. לאחר שהחמיץ את זכייתה של הפועל תל אביב באליפות אסיה לקבוצות בזמן שהיה בארצות הברית, הגיע עמה בשנת 1970 למקום השני בטורניר. בשנת 1972 זכה פרימו עם קבוצתו בגביע המדינה, לאחר ניצחון 1–0 על הפועל ירושלים במשחק הגמר. בסך הכל הופיע פרימו ב-270 משחקי ליגה במדי הפועל תל אביב. בשלהי הקריירה שלו חזר שנית לליגה האמריקאית, הפעם לניו יורק קוסמוס שבה שיחק בשנת 1975, לצידם של כוכב נבחרת ישראל מרדכי שפיגלר, ואגדת הכדורגל פלה. לאחר שחזר שוב לישראל, שיחק פרימו בהפועל רמת גן ובהפועל חולון. משחק הבכורה של פרימו במדי נבחרת ישראל היה ב-17 במרץ 1964 במשחק נגד נבחרת דרום וייטנאם באצטדיון רמת גן, שבו נוצחה ישראל 0–2. במאי-יוני 1964 שיחק בהרכב הנבחרת בטורניר גביע אסיה, שבו זכתה ישראל, ולאחר מכן שיחק עם הנבחרת גם במוקדמות מונדיאל 1966. פרימו שימש כבלם בהרכב הפותח ברוב משחקי הנבחרת שנערכו במחצית השנייה של שנות השישים. בשנת 1970 שיחק פרימו במדי הנבחרת שהופיעה במונדיאל 1970 שנערך במקסיקו. הוא פתח בשלושת משחקי הנבחרת בטורניר ושיחק את מלוא 270 הדקות. פרימו שיחק במדי הנבחרת גם במוקדמות מונדיאל 1974, והופעתו הבינלאומית האחרונה נערכה באצטדיון בלומפילד, ב-15 בדצמבר 1976, במשחק ידידות מול נבחרת אוסטריה שהסתיים בניצחון האוסטרים בתוצאה 1–3. בסך הכל הופיע פרימו ב-38 משחקים במדי נבחרת ישראל. נבחרת ישראל גביע אסיה: 1964 הפועל תל אביב אליפות: 1965/1966 גביע המדינה: 1971/1972 דוד פרימו, באתר ההתאחדות לכדורגל בישראל דוד פרימו, באתר Transfermarkt דוד פרימו, באתר Soccerway דוד פרימו, באתר National Football Teams דוד פרימו, באתר FootballDatabase.eu עמוד השחקן של דוד פרימו באתר ההתאחדות לכדורגל בישראל דוד פרימו, בארכיון הפועל "מעולם לא ראינו כדורגלן גדול כמו פרימו מישראל", מעריב, 10 במאי 1967 מאת אשר גולדברג, האלגנטיות של פרימו, הסטופקס של ליאון, האיפון של שמולביץ' ובן ברוך, באתר הארץ, 7 בספטמבר 2003 רון עמיקם, בית הנבחרות: ה-11 הגדולים של ישראל, באתר nrg‏, 25 באפריל 2012 פרימו וש. כהן יצאו לשחק בקבוצת בלטימור, דבר, 2 במרץ 1967
אלכסיי אינאורי

אלכסיי אינאוּרי (בגאורגית: ალექსი ინაური; ברוסית: Алексей Николаевич Инаури, אלקסיי ניקולאייביץ' אינאורי; 20 באפריל 1908 – 1993) מפקד צבאי גאורגי-סובייטי שעמד בראש הק.ג.ב. הגאורגי ("הוועדה לביטחון המדינה") במשך מעל ל-30 שנה (1954-1986) והפך את הארגון בגאורגיה לאחד מהיעילים ביותר מבין מדינות ברית המועצות. בגיל 85, בדרגת קולונל-גנרל ומעוטר בעיטור גיבור ברית המועצות, הוא נרצח בבתומי. אינאורי נולד בגורי למשפחת גאורגית-אוסטית מעורבת, בתקופת שלטון האימפריה הרוסית בגאורגיה. בשנת 1927 הוא התנדב לצבא האדום. בשנת 1931 הוא סיים במסגרת הצבא האדום את בית הספר לקציני חיל הפרשים לעמי צפון הקווקז ההרריים. בשנת 1932 הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. לפני כן, עם התפרצות פעולות האיבה הסובייטיות-גרמניות במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא היה מפקד חטיבתי באוקראינה, ובמהלך המלחמה עמד בראש דיוויזיית חיל פרשים. בשנת 1948 הוא סיים את לימודיו כבוגר האקדמיה הצבאית של המטה הכללי הרוסי (Военная академия Генерального штаба Вооруженных Сил Российской Федерации), ועד שמונה כשר הפנים של גאורגיה הסובייטית, בשנת 1953, הוא פיקד על מספר יחידות צבאיות. בצעד חסר תקדים לקציני צבא, הצטרף אינאורי, יחד עם מפקד המחוז הצבאי של עבר הקווקז אלכסיי אנטונוב, לוועד המרכזי של גאורגיה בראשות ואסיל מז'אוונדזה, שהיה בעצמו קצין בצבא הסובייטי. בשנת 1954 מונה אינאורי למפקד הק.ג.ב. הגאורגי במקום ולדימיר דקנוזוב, תפקיד אותו מילא עד 1986. תקופת כהונתו התאפיינה בסדרת התפרצויות ותקומתן של תנועות דיסידנטיות אנטי-סובייטיות בגאורגיה, שאותן דיכא בתוקף על ידי הטלת משמעת קפדנית בתוך הק.ג.ב. הגאורגי, ופריסה נרחבת של רשתות ריגול שהסתננו לקבוצות הדיסידנטים ואף לשורות הכנסייה הגאורגית. באוקטובר 1964, הוא מילא תפקיד חשוב ב"הפיכת החצר" שהדיחה את ניקיטה חרושצ'וב. הוא ליווה את המנהיג הסובייטי מהדאצ'ה שלו בפיצונדה לפגישה מיוחדת ראשי הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות (ЦК КПСС) במוסקבה שם הודח. בשנת 1967 קודם אינאורי לדרגת קולונל-גנרל, וזמן קצר לפני פרישתו, בשנת 1985, הוא קיבל את עיטור גיבור ברית המועצות. שנה לאחר מכן פרש. בשנת 1993 נרצח אינאורי בהתנקשות, בנסיבות בלתי ברורות, בבתומי שלחוף הים השחור. מיכאל פאריש (1993), הטרור הקטן יותר, עמ' 257, ISBN 0275951138 (באנגלית) אלכסיי אינאורי, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ויקטור צ'רקאשין וגרגורי פייפר (2005), מאמן מרגלים: יומנו של קצין ק.ג.ב.: הסיפור האמיתי של האיש שגייס את רוברט הנסן ואלדריך אמס, עמ' 125, ISBN 0465009697, (באנגלית) אמי וו. קנייט (1993), בריה הסגן הראשון של סטלין (Beria Stalin's First Lieutenant), עמ' 214, 277, אוניברסיטת פרינסטון, מסת"ב 0691010935, (באנגלית) הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות (Центра́льный Комите́т Коммунисти́ческой Па́ртии Сове́тского Сою́за ) - הגוף העליון של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ‏אינאורי אלכסיי, באתר האישים שקיבלו עיטור בברית המועצות, (ברוסית)
הרלדיקה כנסייתית

הרלדיקה כנסייתית היא שיטה הרלדית אשר פותחה במקור על ידי הכמורה הנוצרית לסימון מסמכים, אך השימוש בה התרחב כדי לסמל את זהותם של אנשים ומוסדות. השימוש בהרלדיקה במערכות סמלים רשמיות נפוץ בכנסייה הקתולית, בה רוב הבישופים (וגם האפיפיור) מחזיקים בשלט אצולה אישי. שימוש דומה נעשה גם בכמורה האנגליקנית, הלותרנית, הקתולית המזרחית והאורתודוקסית. הרלדיקה כנסייתית נבדלת משיטות הרלדיות אחרות בעיטורים מיוחדים הנלווים למגן ומהווים סמל דרגה. קיים שימוש נרחב בהתקנים הרלדיים מסוימים, כגון מוטו ומגינים בצורות שונות - אך התקנים אחרים, למשל תומכים או ציצה, נפוצים פחות. עיטור חשוב בהרלדיקה של הכנסייה הקתולית (ובכנסיות נוספות במרכז ומערב אירופה) הוא ה-גאלֶרוֹ - כובע כמורה נמוך כיפה ורחב-תיתוֹרָה. צבעו והקישוטים הנלווים אליו מצביעים על דרגה. הכובע האדום נפוץ למדי כסמל של חשמן, אך משמעות צבעי הכובע עשויה להשתנות בין כנסיות וזרמים שונים. גדילים התלויים לכובע מהווים סמל לדרגה גבוהה ככל שמספרם רב יותר. בכנסיות המזרח השונות משמשים עיטורים של סמלי דת האופייניים להן - כגון כובעי כמורה שונים וכן אדרת או גלימה. עיטורים נוספים בהם נעשה שימוש הרלדי כוללים צלב נוצרי, מטה כמורה ו-מִיטְרֶה (mitre) - מעין מצנפת. שלט האצולה של האפיפיור עושה שימוש בסמלים הרלדיים ייחודיים - כתר אפיפיורי (מכונה טיארה, tiara) או מצנפת (מִיטְרֶה), מפתחות ולפעמים גם סמלים נוספים כגון פליום או שמשייה. מוסדות, כגון בתי-ספר ודיוקסיות משתמשים בשלטי אצולה הנקראים "לא-אישיים" (אימפרסונליים) או "מאוגדים" (משותפים) ובהם מתקיימת מסורת הרלדית שונה מעט, בה השימוש במיטרה ובמטה הכמורה נפוץ יותר מאשר בשלטי אצולה אישיים. מדיה וקבצים בנושא הרלדיקה כנסייתית בוויקישיתוף הרלדיקה כנסייתית באנציקלופדיה הקתולית (1913) הרלדיקה כנסייתית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
American Historical Review

American Historical Review‏ (AHR) הוא הפרסום הרשמי של התאחדות ההיסטוריונים האמריקאית (American Historical Association)‏ (AHA), גוף בו חברים אקדמאים, פרופסורים, מורים, סטודנטים, היסטוריונים, אוצרים ואחרים, אשר נוסד ב-1884 "למען קידום מחקר ההיסטוריה, איסוף ושימור המסמכים והפריטים ההיסטוריים, ולהפצת המחקר ההיסטורי". AHR מכוון לקוראים המתעניינים בכל התקופות וההיבטים של ההיסטוריה, ולא (כפי שניתן היה להניח) רק או אפילו בעיקר למומחים המתעניינים בהיסטוריה האמריקאית. כתב העת רואה אור בפברואר, אפריל, יוני, אוקטובר ודצמבר כפרסום אקדמי דמוי ספר ובו מאמרי מחקר וביקורות ספרים, ועוד (כל גיליון חובק כ-400 עמודים). בכל שנה מתפרסמים בו כ-25 מאמרים ומסות סקירה ו-1,000 ביקורות ספרים. נוסד ב-1895 ומעיד על עצמו כ"כתב עת הקובע את הרף למקצוע ההיסטוריה בארצות הברית", ולו כ-18,000 מנויים, בעיקר ספריות של אוניברסיטאות וקולג'ים ופרופסורים להיסטוריה. משרדי המערכת של AHR ממוקמים באוניברסיטת אינדיאנה בבלומינגטון, שם מפיק סגל קטן את הפרסום תחת פיקוחם של תריסר חברי מערכת. החל מגיליון אוקטובר 2007‏ (Volume 112, Number 4), כתב העת רואה אור בהוצאת אוניברסיטת שיקגו. מדיה וקבצים בנושא American Historical Review בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של American Historical Review (באנגלית) American Historical Review, ברשת החברתית פייסבוק American Historical Review, ברשת החברתית אקס (טוויטר) עמוד הבית של AHR עמוד הבית של התאחדות ההיסטוריונים האמריקאית הגיליון הנוכחי של AHR ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה ובנושא כתבי עת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אנה שניידר

אנה שניידר (נולדה ב-14 בנובמבר 1947) היא משפטנית ישראלית שהייתה היועצת המשפטית לכנסת ושופטת בבית משפט השלום בירושלים. אנה שניידר נולדה ב-14 בנובמבר 1947 בפולין. באפריל 1957 עלתה לישראל. ב-1971, כארבע שנים לאחר שסיימה את שירותה הצבאי, סיימה את לימודי המשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. את התמחותה עשתה בפרקליטות מחוז ירושלים ובבית משפט השלום בעיר. בפברואר 1973, לאחר שסיימה את ההתמחות, הוסמכה כעורכת דין והחלה לעבוד בלשכה המשפטית של אגף המכס והמע"מ, שם עבדה עד 1988. בשנים 1989 – 1993 שימשה יועצת משפטית לרשות המיסים – אגף המכס ומע"מ בין השנים 1994–2001 שימשה יועצת משפטית לוועדת הכספים ולוועדה לענייני ביקורת המדינה של הכנסת. בשנת 2001, לאחר שהתקבל חוק המעניק ליועץ המשפטי של הכנסת מעמד עצמאי, המאפשר לו לייצגה בפני ערכאות משפטיות, המליצה ועדה בראשות שופט בית המשפט העליון בדימוס, גבריאל בך על שלושה מועמדים לאיוש התפקיד. יושב ראש הכנסת, אברהם בורג, בחר בשניידר, והיא החליפה בתפקיד את צבי ענבר שפרש לגמלאות. שניידר התערבה במאבק להוצאת חוקים שאינם תקציביים מחוק ההסדרים, ופרסמה חוות דעת בנושא. בכנס שנערך בשנת 2003 הביעה תסכול רב מכך שחברי הכנסת התעלמו מהמלצתה לפצל את הדיונים בחוק ההסדרים לוועדות הרלוונטיות, אך היא הגנה על הכנסת בדיון שנערך בבג"ץ בעתירת התנועה לאיכות השלטון נגד חוק ההסדרים. בעקבות פרשת ההצבעות הכפולות הקים יושב ראש הכנסת, רובי ריבלין, ועדת בדיקה שכללה את קצין הכנסת יצחק שד"ר ואת שניידר. שניידר כיהנה גם כחברה בוועדה להכנת כללי אתיקה לחברי הכנסת עד שסיימה תפקידה כיועצת המשפטית והוחלפה בנורית אלשטיין. בשנת 2005 מונתה לשופטת בבית משפט השלום בירושלים. בשנת 2008 הוגשה תלונה לנציבות תלונות הציבור על שופטים נגד השופטת שניידר. בתלונה טען המתלונן כי שניידר מתחה עליו ביקורת בפסק הדין לפיה התגלה בפניה "כמי שסימן לעצמו אג'נדה להתעשר על חשבון בעלי בתי הקפה ומכאן תביעותיו המרובות נגדם". הנציבות דחתה את טענת המתלונן בקובעה, כי אין מניעה שבית משפט ימתח בפסק דין ביקורת על צד לדיון, על סמך החומר שלפניו, וכי מדובר בקביעות לגיטימיות שאין הנציבות מתערבת בהן. עם זאת הוער לשניידר, כי ככלל ראוי שבית המשפט יימנע מאמירת דברים פוגעניים, אם אין הדבר דרוש לצורך הכרעה בדין. בנובמבר 2016 פרשה לגמלאות. כלתה היא העיתונאית טל שניידר. מדיה וקבצים בנושא אנה שניידר בוויקישיתוף אנה שניידר, באתר הרשות השופטת נציבות תלונות הציבור על שופטים - דין וחשבון מיוחד למחצית הראשונה לשנת 2008 (1154/07)
ג'ק קולמן

ג'ון מקדונלד קולמן (באנגלית: John MacDonald Coleman; נולד ב-21 בפברואר 1958), הידוע בכינויו ג'ק קולמן הוא שחקן אמריקאי. קולמן נולד בפנסילבניה. הוא למד בתיכון "סולברי" ובאוניברסיטת דיוק. אחרי שקולמן סיים את לימודיו הוא הצטרף למכון התיאטרון הלאומי. הופעתו הראשונה בטלוויזיה הייתה באופרת הסבון "ימי חיינו". הוא שיחק בסדרה מ-1981 עד 1982 ולאחר מכן שיחק בסדרה "שושלת" בין 1982 ל-1988. ב-1991 שיחק בסרט "חזרתו של אליוט נס" וב-1997 שיחק בסרט "זמן תחת אש" לצד בריאן קראנסטון. קולמן הופיע בתפקידי אורח בסדרות "הרשת" (1999), "CSI: Miami", ניפ/טאק", "ללא עקבות", "החיים על פי ג'ים" ו-"הפמליה". ב-2006 החל לשחק בתפקיד ראשי בסדרה "גיבורים" בתור נוח בנט, אביה של קלייר (היידן פנטייר) למשך כל 4 עונות הסדרה, שהאחרונה הסתיימה ב-2010. בשנת 2015 שב עם תפקידו בתור נוח בנט במיני-סדרה "גיבורים: התחייה". בשנת 2016 שיחק בסרט "The Submarine Kid", בכיכובו של פין ויטרוק. בשנת 2021 גילם את ד"ר דאגלס בנקס בסדרת הדרמה "פשוט ג'ו" מבית NBC. ב-1996 קולמן נישא לבת' טוסנט, וב-1999 נולדה להם ביתם, טס. מדיה וקבצים בנושא ג'ק קולמן בוויקישיתוף ג'ק קולמן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג'ק קולמן, באתר AllMovie (באנגלית) ג'ק קולמן, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) ג'ק קולמן, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
ס. דארקו

ס. דארקו (באנגלית: S. Darko) הוא סרט אמריקאי משנת 2009, מסוגת דרמה/מותחן פסיכולוגי/מדע בדיוני, אשר בוים על ידי כריס פישר. הסרט משמש כהמשך לסרט "דוני דארקו" (2001), אשר זכה במשך השנים למעמד של סרט פולחן. אף אחד מכוכבי הסרט הראשון לא משתתפים בסרט, למעט מי שגילמה את סמנתה אחותו של דוני, השחקנית דביי צ'ייס. הסרט יצא ישירות לצפייה ביתית ב-DVD וב-Blu-ray ב-12 במאי 2009. לאחר מכן, הופץ גם באקרנים באירופה בצורה מצומצמת מאוד. עלילת הסרט מתרחשת בקיץ 1995, כשבע שנים לאחר סיום הסרט הקודם. סמנתה דארקו (מגולמת על ידי דביי צ'ייס), אחותו הקטנה של דוני דארקו, היא בת 18. מותו הטרגי של אחיה השפיע רבות על סמנתה ומשפחתה. סמנתה מבלה את רוב זמנה הרחק ממשפחתה לצד חברתה הטובה קורי (בריאנה אביגן). השתיים מחליטות לנסוע לחופשה בלוס אנג'לס, אבל לאחר שהרכב שלהם מתקלקל באופן בלתי צפוי, השתיים מוצאות את עצמן בבית קטן ונטוש בלב המדבר. בהמשך, לאחר שמטאוריט מתרסק בקרבת מקום, סמנתה נתקפת בחזיונות מוזרים. סמנתה (סם) דארקו (דביי צ'ייס) אשר גילמה את סמנתה דארקו בסרט המקורי היא הדמות הראשית. טרודי (אליזבת' ברקלי) רנדי (אד ווסטוויק) קורי (בריאנה אביגן) פרנק הארנב (ג'סטין צ'טווין) עיראק ג'ק (ג'יימס לאפרטי) ג'רמי (ג'קסון ראת'בון) ביילין (זולאי הנאו) דוני דארקו אתר האינטרנט הרשמי של ס. דארקו "ס. דארקו", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "ס. דארקו", באתר נטפליקס "ס. דארקו", באתר AllMovie (באנגלית) "ס. דארקו", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "ס. דארקו", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
ארלז קורט

ארלז קורט (באנגלית: Earls Court - "חצר הרוזן") היא שכונה ברובע קנזינגטון וצ'לסי של העיר לונדון בירת הממלכה המאוחדת. השכונה ממוקמת סביב דרך ארלז קורט, כ־5 ק"מ דרומית־מערבית לצ'רינג קרוס וכיכר טרפלגר. השכונה גובלת בדרום קנזינגטון במזרחה, במערב קנזינגטון במערבה, בצ'לסי בדרומה ובקנזינגטון מצפון לה. נכון לשנת 2001 התגוררו בשכונה 9,659 תושבים. אזור ארלז קורט היה אזור חקלאי בו גידלו תבואות וירקות עבור שוקי לונדון. לאחר הכיבוש הנורמני היה האזור בשליטת רוזני אוקספורד ממשפחת ורה (Vere). בספר יום הדין משנת 1086 מצוין כי אוברי דה ורה הראשון התגורר באחוזת ג'פרי דה מונטבריי. בהמשך הפך אוברי דה ורה לנתין הכתר אשר העניק לו את השטח ישירות. חצרם של רוזני אוקספורד היה ממוקם במקום בו ממוקמת כיום תחנת הרכבת התחתית של ארלז קורט (הנקראת על שם החצר). הקמת תחנת הרכבת בשנת 1865–1869 הייתה הזרז אשר גרם לפיתוח האזור והפיכתו מאזור חקלאי לשכונות מגורים. במשך עשרים השנים שאחרי הקמת תחנת הרכבת בשנת 1867 הפך האזור לפרוור צפוף ובו 1,200 בתים ושתי כנסיות. שכונות סהר ארדלי (Eardley Crescent) וגני קמפספורד (Kempsford Gardens) אשר נבנו בין השנים 1867 ו-1873. בשנת 1873 החלה הבנייה באזור כיכר ארלז קורט ודרך לונגרידג' (Longridge Road ), ובשנת 1874 החלה הבנייה באזור דרך נוורן (Nevern Place). בשנת 1876 החלו הבנייה לצידי דרך טרבוביר (Trebovir Road) ובשכונת גני פילביץ' (Philbeach Gardens). כיכר נוורן (Nevern Square) נבנתה בשנת 1880. לאחר מלחמת העולם השנייה התיישבו בשכונה מהגרים רבים מאוסטרליה ומניו זילנד, דבר שהביא לשכונה את הכינוי "סמטת קנגורו" (Kangaroo Alley). בשכונה מבנים רבים שנבנו בראשית ובאמצע התקופה הוויקטוריאנית בסגנון ויקטוריאני טיפוסי. מבנים אלה נבנו לרוב סביב כיכרות שבהם נבנו גנים קהילתיים כגון גני ברמהאם (Bramham Gardens) וגני קורטפילד (Courtfield Gardens) וכן כיכר נוורן ושכונת גני פילביץ' שנבנו סביב גנים פורמליים, שהמפתחות אליהם ניתנו רק לתושבי השכונה. בשכונה ממוקם תיאטרון פינבורו אשר נפתח בשנת 1980 כתיאטרון קהילתי מקומי וזכה לפרסים רבים. במועדון הטרובדור שבשכונה הפועל מאז שנת 1954 הופיעו אמנים רבים בהם בוב דילן, ג'ימי הנדריקס ואלוויס קוסטלו. כמו כן, בארלז קורט פעל בעבר מרכז התערוכות ארלז קורט, אשר בו התקיימו תערוכות ומופעים עד סגירתו ובהמשך גם הריסתו. בשכונה נמצאת קהילה גדולה של מהגרים מהפיליפינים, ובהתאם בשכונה חנויות רבות המוכרות מזון מיובא מהפיליפינים ומסעדות פיליפיניות רבות. מדיה וקבצים בנושא ארלז קורט בוויקישיתוף אוכלוסייה לפי שכונות בממלכה המאוחדת.
בובולינה

האם התכוונתם ל... לסקרינה בובולינה – גיבורת מלחמת העצמאות היוונית דמות בספרו של ניקוס קאזאנצאקיס, זורבה היווני
מורי

האם התכוונתם ל... מלמד – המורה בחדר המסורתי המכונה בפי יהודי תימן בשם "מורי" מורים – עם נוודים ממוצא ברברי מחופיה הצפוניים של אפריקה אישים בשם זה: אבנר מורי – ראש המועצה האזורית מרחבים דין מורי – כדורגלן ישראלי יושירו מורי – פוליטיקאי יפני משפחה מורי – קלאן אצילים יפני מוזיקה המורי – שיר של דקלון מור מוריי
אנדיז'ן (מחוז)

מחוז אנדיז'ן (באוזבקית: Андижон вилояти/Andijon viloyati; ברוסית Андижанская область; בפרסית: ولایت اندیجان) הוא המחוז המזרחי ביותר באוזבקיסטן, שוכן באזור הנקרא עמק פרגנה וגובל במחוזות פרגנה ונמנגן ממערב ובקירגיזסטן ממזרח. המחוז מחולק ל-14 נפות ו-2 ערים ובירתו היא העיר אנדיז'ן. המחוז משתרע על פני 4,300 קמ"ר ולפי אומדן רשמי מתאריך 1 בינואר 2023 מתגוררים בו כ-3.32 מיליון בני אדם. מדיה וקבצים בנושא אנדיז'ן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אנדיז'ן Uzbekistan: Administrative Division (Regions and Districts) - Population Statistics, Charts and Map, citypopulation.de ערך זה הוא קצרמר בנושא אוזבקיסטן ובנושא גאוגרפיה של אסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בלגרביה

בלגרביה (באנגלית: Belgravia) היא שכונה במרכז לונדון הנמצאת ברובה ברובע הסיטי של וסטמינסטר, כאשר חלקה המערבי נמצא ברובע המלכותי של קנזינגטון וצ'לסי. השכונה גובלת בשכונת נייטסברידג' בצפונה, ממזרח לשכונה שוכן ארמון בקינגהאם, בדרומה נמצאת פימליקו ובמערבה גובלת השכונה ברחוב סלואון, ובשכונות נייטסברידג' וצ'לסי. מרבית השטח בו ממוקמת השכונה כיום היה בבעלותו של ריצ'רד גרוונר, המרקיז השני מווסטמינסטר (אנ'). גרוונר פיתח את השטח בשנות ה-20 של המאה ה-19 בעזרת הקבלן תומאס קיוביט (אנ'). במרכז השכונה, סביב כיכר בלגרייב (אנ') וכיכר איטון (אנ'), נבנו בתי טרסה רחבים. כבר מראשיתה הייתה זו אחת השכונות האופנתיות ביותר בלונדון, בשל מיקומה - בין ארמון קנזינגטון לארמון בקינגהאם, ובשל העובדה שהשכונה נבנתה כשכונת מגורים יוקרתית ושקטה ללא מבני עסקים חנויות. כיום ממוקמות בשכונה שגרירויות רבות. בין היתר התגוררו בשכונה ראשי ממשלת בריטניה: סטנלי בולדווין, ארתור נוויל צ'מברלין ומרגרט תאצ'ר, וכן לורד ראנדולף צ'רצ'יל (אביו של וינסטון צ'רצ'יל), ג'ורג' פיבודי, פרדריק שופן, ויוויאן לי, בריאן אפשטיין, איאן פלמינג, שון קונרי, רוג'ר מור, מרי שלי, אלפרד טניסון, רומן אברמוביץ', ג'ואן קולינס ושרה ברייטמן. כיום נחשבת השכונה לאחת השכונות היקרות ביותר בלונדון. בלגרביה (סדרת טלוויזיה) מדיה וקבצים בנושא בלגרביה בוויקישיתוף מפת השכונה בלגרביה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
צהרון מצוי

צהרון מצוי (שם מדעי: Moraea sisyrinchium, בעבר נקרא גם אירוס מצוי, אחיאירוס מצוי, או אירוס אחר הצוהריים) הוא גאופיט בעל פקעת עטופה בבצל ממשפחת האירוסיים. שמו, צהרון מצוי, ניתן לו מכיוון שכל פרחיו סגורים עד שעות הבוקר המאוחרות ונפתחים בבת אחת בצוהרים. לצמח יש לרוב עד שלושה עלים ירוקים, מרזביים, צרים וארוכים. הפרחים פורחים כל יום פעם אחת ולקראת ערב נסגרים. הצהרון המצוי הוא הנפוץ ביותר בישראל ממשפחת האירוסיים. בארץ ישראל פורח הצהרון המצוי בחודשים פברואר, מרץ ואפריל. צהרון מצוי ביער יתיר צהרון מצוי במיורקה צהרון מצוי במיורקה ריכוז צהרונים מצויים בנפת חארם בסוריה פריחה בסרדיניה צהרון מצוי בנחל תות צהרונים מצויים באדנה, טורקיה צהרונים מצויים בפורטוגל צהרונים מצויים בחורבת זנוח צהרון מצוי, באתר NCBI (באנגלית) צהרון מצוי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) צהרון מצוי, באתר צמח השדה צהרון מצוי, באתר צמחיית ישראל וסביבתה צהרון מצוי, באתר Tropicos (באנגלית) צהרון מצוי, באתר GBIF (באנגלית) צהרון מצוי, באתר The Plant List (באנגלית) צהרון מצוי, באתר IPNI (באנגלית) צהרון מצוי, באתר למטייל צהרון מצוי בפורטל הצלמים פוטו לייט(הקישור אינו פעיל) צהרון מצוי באתר לומדע. פרחי הבר של הגליל ערך זה הוא קצרמר בנושא בוטניקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אבן חושן

אבן חושן היא הוצאת ספרים עברית המיועדת להוצאת ספרים בפורמט אמנותי, המתמחה בספרי אומנות ושירה. בספרי ההוצאה יש הקפדה רבה על המראה החיצוני של הספר מתוך הכרה ביבליופילית שלספר יש ערך לא רק כטקסט מודפס וכרוך אלא גם כחפץ חומרי אמנותי. הוצאת "אבן חושן" הוקמה בשנת 1994 על ידי ההיסטוריון ואוצר האומנות עוזי אגסי המשמש כמו"ל, והיא פועלת מרעננה. במסגרת ההוצאה יצר אגסי מספר סדרות הקרויות לפי שמות אבני החושן כגון; "פטדה" - סדרה לשירה, "אחלמה" - סדרה לספרי ילדים, "ספיר" - סדרה לספרים במהדורות מצומצמות הכרוכים באופן אומנותי ומכילים הדפסים ממוספרים וחתומים על ידי אמנים (כמשה גרשוני, אביבה אורי, נפתלי בזם, אורי ליפשיץ), "ברקת" - סדרה לספרי קודש בפורמט אומנותי ו"נופך" - סדרה לפרוזה עברית. בנוסף מוציאה ההוצאה ספרים ייחודיים בנושאי אמנות פלסטית ואומנות הדפוס והטיפוגרפיה ומציעה שירותי כריכה אמנותית. רוב ספרי ההוצאה מודפסים בגופן העברי האלגנטי דרוגולין. משנת 1998 מפרסמת ההוצאה את כתב העת "שבו" לשירה, בעריכתו של עוזי אגסי. ישראל פנקס, בים העתיק שלנו עם הדפסים של לאה ניקל משה שמיר, אברהם בבוקר עם הדפסים של מנשה קדישמן אלזה לסקר-שילר, עליך אחלום חרישית, בתרגום נתן זך עם הדפסים של יגאל תומרקין חיים גורי, 85 שירי אהבות עם רישומים של אביגדור אריכא צ'סלב מילוש, אור יום וזה, בתרגומו של דוד וינפלד, עם רישומים מאת רפי לביא תום זיידמן פרויד, מסע הדג, בתרגומו של חיים נחמן ביאליק לאה גולדברג, שיר | עיר - שירים גנוזים של המשוררת שמעון בוזגלו, מדשאות הוליווד ורדה ברגר, כוכב החיים, Planet of life שירים וציורים אתר האינטרנט הרשמי של אבן חושן
עין עוז

עין עוז (עין מוּחַ'יבָּר) הוא מעיין שכבה הנמצא בנחל שילה עליון, מתחת למאחז גבעת הרא"ה. המעיין נובע במערה מכוסה שערות שולמית, שגובה המים בה מגיע לחצי מטר. מהמערה נשפך המעיין אל בריכה גדולה המחולקת לשני מעגלים, הגדולה בעומק 1.70 מטר (למבוגרים) והקטנה בעומק מטר (לילדים). ב-2005 שופץ המעיין לזכר הראל עוז בן-נון שנרצח יחד עם חברו שניאור שלמה ליבמן על ידי מחבלים במהלך סיור ביטחוני על יד יצהר. לצדו הוקמו שולחנות פיקניק ופחי אשפה, והוצבו שלטי הדרכה. סמוך למעיין קיימים מערת התלתן, בור כבשן, בור מים עתיק, ומצפה נוף. מעל המעיין עצי תות ותאנים, ניטעו עצי שקד רבים. הבריכה הגדולה שילוט במעיין משה קוסטה, אל המעיין: כל החלומות מתגשמים בספר אחד, ספריית בית אל, 2008 מפת טיולים וסימון שבילים 7: השרון והשומרון. בהוצאת "הועדה לסימון שבילים בישראל". עין עוז - תמונה פנורמית דינאמית באתר "תיירות בנימין". עין עוז באתר "לבן כתום לבן". עין עוז באתר "חלקת השדה". הפינה של יעקב בעין עוז "ההר הטוב הזה: מסלולים ואתרים בדרום השומרון" מאת דניאל אלדד ויוסף ירושלמי, הוצאת בית אל ירושלים תשס"ט 2009, עמוד 174 [1] ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ביבליופיליה

ביבליופיליה היא אהבת ספרים. בפרט מתייחד המושג לאהבת הספר כחפץ גשמי בעל איכויות אמנותיות ככריכה, סוג אות, איורים ואיכויות אמנותיות אחרות ולא לאהבת קריאה בלבד. בנוסף מעריכים ביבליופילים נושאים כגון היות הספר שייך למהדורה ראשונה או מיוחדת, כיתובים שונים בתוך הספר כקולופונים (רשומה צורנית בשער או בסוף ספרים עתיקים), הקדשות, הערות שוליים בכתב יד, תוויות אקס ליבריס (לטינית: "מספריו של", תווית או חותמת המזהה את בעל הספר) וכדומה. יש המתאווים אף לריח הנייר והדפוס, בעיקר של ספרים עתיקים. ביבליופיליה קשורה לאספנות ספרים, אך לא כל ביבליופיל אוסף ספרים בפועל (מטעמים של מוגבלות היכולת הכלכלית ומקום האחסון הפיזי) ולא כל אספן הוא ביבליופיל. ביבליופיליה אינה מוגדרת כהפרעה נפשית אלא אם היא גולשת לביבליומאניה שהיא דחף בלתי נשלט להשיג, לגעת או להריח ספרים. אספנות ספרים ביבליופוביה מיכאל הנדלזלץ, ספר (1997) ועוד ספר (2000) - רשומות של ביבליופיל אלברטו מנגל, תולדות הקריאה, הוצאת זמורה ביתן, 2001 קרלוס מריה דומינגס, בית הנייר, תרגום ענת ערב, הוצאת כרמל, ירושלים, 2007 (רומן) יוסף פונד, גן ספרים, בספרייתו של חובב ספרים, רעננה, אבן-חושן, תשע"ח. Basbanes, Nicholas A. (1995) A Gentle Madness: Bibliophiles, Bibliomanes, and the Eternal Passion for Books. Henry Holt and Company, Inc. קרן דותן, פטיש ספרותי, באתר ynet, 2 באוקטובר 2007 אלי אשד, מועדון דיומא / ארתורו פרס–רברטה, רשימת ביקורת באתר e-mago