B-25 מיטשל

B-25 מיטשל (באנגלית: B-25 Mitchell) הוא מפציץ בינוני דו מנועי אמריקאי, שיוצר בידי חברת נורת' אמריקן אוויאיישן. המטוס היה בשימוש נרחב של בעלות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, ובידי כוחות אוויריים של מדינות רבות אחרות לאחר סיום המלחמה. מטוס מדגם זה התנגש בבניין האמפייר סטייט בשנת 1945. המטוס נקרא על שם בילי מיטשל, מייג'ור גנרל בצבא ארצות הברית. חיל האוויר של צבא ארצות הברית הוציא מפרט למפציץ בינוני במרץ 1939 שהיה מסוגל לשאת מטען של 2,400 ליברות (1,100 ק"ג) על פני 1,200 מייל (1,900 ק"מ) במהירות 300 מייל לשעה (480 קמ"ש)  צפון אמריקה Aviation (NAA) השתמשה בתכנון ה-NA-40B שלה כדי לפתח את ה-NA-62, שהתחרה על חוזה המפציץ הבינוני. לא היה YB-25 זמין עבור בדיקות אב טיפוס שירות. בספטמבר 1939, הורה חיל האוויר את ה-NA-62 לייצור כ-B-25, יחד עם המפציץ הבינוני החדש האחר של חיל האוויר, מרטין B-26 Marauder "מחוץ ללוח השרטוט". בתחילת הייצור של B-25, NAA שילבה עיצוב מחדש משמעותי לדיהדרלת הכנף . לתשעת המטוסים הראשונים הייתה דיהדרלית קבועה, כלומר לכנף הייתה זווית עקבית כלפי מעלה מגוף המטוס אל קצה הכנף. עיצוב זה גרם לבעיות יציבות. "השטחה" של לוחות הכנפיים החיצוניים על ידי מתן זווית אנדרילית קלה ממש מחוץ לתא המנוע ביטל את הבעיה ונתן ל-B-25 את תצורת כנפי השחף שלו .  שינויים פחות בולטים בתקופה זו כללו עלייה בגודל סנפירי הזנב וירידה בהטייתם פנימה בחלק העליון. NAA המשיכה בתכנון ופיתוח בשנים 1940 ו-1941. הן סדרות B-25A ו-B-25B נכנסו לשירות USAAF. ה-B-25B פעל ב-1942. דרישות הקרב הובילו להתפתחויות נוספות. לפני שהשנה הסתיימה, NAA ייצרה את סדרות B-25C ו-B-25D במפעלים שונים. גם בשנת 1942, היצרן החל בעבודות עיצוב על סדרת B-25G החמושת בתותח. ה-NA-100 של 1943 ו-1944 היה פיתוח חימוש ביניים במתחם קנזס סיטי המכונה B-25D2. שדרוגי חימוש דומים על ידי מרכזי שינוי מסחריים בארצות הברית כללו כמחצית מסדרת B-25G. פיתוח נוסף הוביל ל-B-25H, B-25J ו-B-25J2. קונספט עיצוב ספינת הנשק מתוארך לסוף 1942 ו-NAA שלחה נציג טכני בשטח ל-SWPA. ה-B-25G המיוצר במפעל נכנס לייצור במהלך הסדר NA-96 ואחריו ספינת הנשק B-25H שעוצבה מחדש. ה-B-25J חזר לתפקיד המפציץ, אבל גם אותו ניתן להצטייד כפציץ. NAA ייצרה את המספר הגדול ביותר של מטוסים במלחמת העולם השנייה, הפעם הראשונה שחברה ייצרה מאמנים, מפציצים ומטוסי קרב בו זמנית (AT -6/SNJ Texan/Harvard, B-25 Mitchell ו- P-51 Mustang ).  היא ייצרה מטוסי B-25 הן במפעל הראשי שלה ב-Inglewood והן ב-6,608 מטוסים נוספים במפעל שלה בקנזס סיטי, קנזס, בנמל התעופה פיירפקס . לאחר המלחמה, ה-USAF הציב חוזה עבור המאמן TB-25L בשנת 1952. זו הייתה תוכנית שינוי של הייז מבירמינגהם, אלבמה . תפקידו העיקרי היה הכשרת טייס מנועים הדדית . פיתוח של ה-B-25 היה ה- XB-28 Dragon הצפון אמריקאי, שתוכנן כמפציץ בגובה רב. שני אבות טיפוס נבנו עם אב הטיפוס השני, XB-28A, שהוערך כפלטפורמת סיור צילום, אך המטוס לא נכנס לייצור. ה-B-25 היה כלי טיס בטוח וסלחן לטיסה.  עם מנוע אחד בחוץ, סיבובים של 60 מעלות לתוך המנוע המת היו אפשריים, והשליטה יכולה להישמר בקלות עד ל-145 מייל לשעה (230 קמ"ש). הטייס היה צריך לזכור לשמור על בקרת כיוון יציאה מנוע במהירויות נמוכות לאחר ההמראה עם הגה; אם התמרון הזה היה מנוסה עם גלגלונים, המטוס עלול לצאת משליטה. גלגל הנחיתה התלת אופן גרם לנראות מעולה בזמן המונית. התלונה המשמעותית היחידה לגבי ה-B-25 הייתה המנועים הרועשים ביותר שלו; כתוצאה מכך, טייסים רבים סבלו בסופו של דבר מירידה מסוימת בשמיעה . רמת הרעש הגבוהה נבעה ממגבלות עיצוב ומקום בכיסויי המנוע, מה שהביא לכך ש"ערימות" הפליטה בלטו ישירות מטבעת הכיסוי ומכוסות בחלקן על ידי ציפוי משולש קטן. סידור זה כיוון פליטה ורעש ישירות אל תא הטייס והצוות. [ צריך ציטוט ] המיצ'ל היה יציב במיוחד ויכל לעמוד בפני פגעים אדירים. אחד B-25C של קבוצת הפצצות ה-321 זכה לכינוי "טלאים" מכיוון שמפקד הצוות שלו צבע את כל טלאי החורים של המטוס עם יסוד כרומט אבץ צהוב בהיר . עד סוף המלחמה, מטוס זה השלים למעלה מ-300 משימות, הנחתו שש פעמים בבטן, והיו לו למעלה מ-400 חורים משובצים. שלדת האוויר של "טלאים" הייתה מעוותת כל כך מנזקי קרב, שטיסה ישרה ומישורית דרשה 8° של חיתוך גלגלון שמאלי ו-6° של הגה ימין, מה שגרם למטוס "להשתולל" הצידה על פני השמים. מדיה וקבצים בנושא B-25 מיטשל בוויקישיתוף B-25 מיטשל, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)