אנטנאס מוקוס

אאורליוס רוטניס אנטנאס מוקוס שיביצקאס (Aurelijus Rūtenis Antanas Mockus Šivickas; נולד ב-25 במרץ 1952) הוא מתמטיקאי, פילוסוף ופוליטיקאי קולומביאני, שכיהן כראש עיריית בוגוטה. מוקוס נולד בבוגוטה, בן יחיד במשפחה של מהגרים מליטא. הוא למד מתמטיקה באוניברסיטת בורגונדי בדיז'ון שבצרפת, וקיבל תואר ראשון ב-1972. מ-1975 שימש כמרצה וכחוקר באוניברסיטה הלאומית של קולומביה, וב-1988 קיבל תואר שני בפילוסופיה. באותה שנה מונה לסגן נשיא האוניברסיטה, וב-1991 היה לנשיא האוניברסיטה. במהלך כהונתו בתפקיד זה נטל חלק בניסוח חוקת קולומביה שאושרה ב-1991, בעיקר בנושאים הקשורים בחינוך. בשנת 1993 נשא דברים בפני סטודנטים באוניברסיטה, ומשאלו הפריעו לו לדבר, חשף את ישבנו בפניהם. הוא הסביר פעולה חריגה זו בנימוק ש"התנהגות חדשנית עשויה להיות מועילה כשנגמרות לך המילים", וכן טען כי הדבר נעשה בהשראת עקרון "האלימות הסמלית" של הפילוסוף פייר בורדייה. בעקבות האירוע, נאלץ להתפטר מתפקידו כנשיא האוניברסיטה, אך זכה לחשיפה ציבורית שהקלה עליו להשתלב בזירה הפוליטית. ב-1995 נבחר מוקוס לראש עיריית בוגוטה. הוא ניהל קמפיין דל משאבים מביתה של אמו, והסתובב בחוצות העיר כשהוא מחופש לסופרמן. במהלך כהונתו נודע בכך שהשתמש בשיטות פעולה חדשניות ויצירתיות להתמודדות עם בעיותיה של העיר, ששיפרו פלאים את מצבה. בין היתר, שיעור מקרי הרצח בעיר ירד בכ-70%, מספר ההרוגים בתאונות דרכים ירד בלמעלה מ-50%, צריכת המים הצטמצמה בכ-40%, שיעור הבתים המחוברים לתשתיות מים זורמים עלה מ-79% ל-100%, שיעור הבתים המחוברים לביוב עלה מ-71% ל-95%, כל הבתים בעיר חוברו לרשת החשמל, והכנסות העירייה מגביית מסים גדלו פי שלושה. עם זאת, נכשל בפרויקטים חברתיים שונים, ושיעורי העוני והאבטלה בעיר נותרו גבוהים. בין השיטות יוצאות הדופן אותן הנהיג מוקוס בעיר: כדי להתמודד עם תאונות הדרכים, העסיקה העירייה 420 פנטומימאים שלעגו לעברייני תנועה, מתוך הנחת מוצא שהקולומביאנים חוששים יותר שילעגו להם מאשר לקבל קנס. בנוסף, הורה לצייר כוכב, בכל מקום בו נהרג אדם בתאונת דרכים. כדי ליצור אווירה בטוחה יותר לנשים בעיר, הנהיג "ערבים לנשים בלבד", בהם ביקש מהגברים להישאר בבתיהם, והעירייה ארגנה קונצרטים ופאבים שנפתחו לנשים בלבד, כשעל הסדר שמרו שוטרות. כדי לעודד חיסכון במים, התקלח בשידור חי, והראה שהוא סוגר את הברז בזמן שהוא מסתבן. צעד נוסף שנקט היה לבקש מתושבי העיר לשלם באופן וולונטרי מסי עירייה גבוהים ב-10%. כ-63 אלף מתושבי העיר נענו לבקשה זו. מוקוס היה חשוף גם לאיומים מצד ארגוני גרילה, ואף עם איומים אלה בחר להתמודד בדרך יצירתית ומושכת תשומת לב, כאשר לבש שכפ"ץ מעל הבגדים, ובו חור בצורת לב. ב-1998 התפטר מתפקידו כראש העיר, כדי להתמודד בבחירות לנשיאות קולומביה. בסופו של דבר לא התמודד לתפקיד הנשיא, אלא חבר למועמדת המפלגה השמרנית, נעמי סנין, והיה למועמד לתפקיד סגן הנשיא. סנין קיבלה כ-27% מהקולות ולא העפילה לסיבוב השני. לאחר התפטרותו, מילא את תפקידו אנריקה פניאלוסה, שהמשיך במדיניותו בעיר. ב-2001 התמודד שוב בבחירות לראשות העיר, תוך שהוא "מבקש את סליחת התושבים על שעזב את תפקידו לשם התמודדות כושלת בבחירות לנשיאות". הוא נבחר לכהונה נוספת, וכיהן עד 2003, אז נבחר לואיס אדוארדו גרסון. מוקוס תכנן לשוב לאקדמיה עם סיום כהונתו, אך יצא תחילה לשנת שבתון, במהלכה טייל בעולם, ובשנת 2004 שימש כמרצה אורח לשפות רומאניות ולספרות באוניברסיטת הרווארד. באותה שנה בחר בו היומון דראוגאס (Draugas), המיועד לקהילות הליטאיות שמחוץ לליטא, ל"ליטאי השנה". בשנת 2006 ניסה שוב את כוחו בבחירות לנשיאות, כמועמד תנועת הברית החברתית הילידית. הוא סיים במקום הרביעי, עם 1.24% מהקולות בלבד. ב-2009 חברו מוקוס, פניאלוסה וגרסון למפלגה הירוקה. הם הנהיגו אותה במשותף, והחליטו שאחד משלושתם יתמודד מטעמה לנשיאות. השלושה ניהלו קמפיין ייחודי, בו שיבחו זה את זה, והמליצו איש על רעהו. בסופו של דבר בחרו חברי המפלגה הירוקה במוקוס למועמד לתפקיד הנשיא. מועמדו של מוקוס לתפקיד סגן הנשיא היה ראש עיריית מדיין לשעבר, סרחיו פחארדו. הקמפיין של מוקוס התמקד במאבק בשחיתות ובצורך לשנות את דרכי המאבק בפשיעה. בסיבוב הראשון הגיע מוקוס למקום השני, עם 21.5% מהקולות, והעפיל לסיבוב השני מול חואן מנואל סנטוס. אף שחלק מהסקרים ניבאו לו ניצחון בסיבוב השני, הוא לא הצליח לסחוף קולות רבים נוספים, והוא הובס כשקיבל רק 27.5% מהקולות. מדיה וקבצים בנושא אנטנאס מוקוס בוויקישיתוף אנטנאס מוקוס, ברשת החברתית פייסבוק אנטנאס מוקוס, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מיכל פופובסקי, אנטנאס מוקוס: הפוליטיקאי שלימד אותי להיות הזויה, ולְנצח, באתר כלכליסט, 13 במאי 2013 Simon Romero,‏ "A Maverick Upends Colombian Politics Simon Romero,‏ "A Maverick Upends Colombian Politics", הניו יורק טיימס, 7 במאי 2010.