רצח על חילול כבוד המשפחה

רצח על רקע חילול כבוד המשפחה הוא רצח של אדם על ידי בני משפחתו, וזאת עקב אמונה של מבצעי הרצח כי הקורבן פגע בכבודה של משפחתם. רצח מסוג זה נפוץ בעיקר בחברות מוסלמיות במזרח התיכון וצפון אפריקה, אולם קיימים מקרי רצח על רקע זה גם במקומות אחרים בעולם. רוב הקורבנות של רצח על רקע חילול כבוד המשפחה הן נשים ולרוב המבצעים הם גברים. קורבנות נוספים לרצח הם בני משפחה שנרדפים על ידי משפחתם הביולוגית על רקע ניהול יחסים הומוסקסואלים ו/או הפגנת זהות מגדרית שאינה מתקבלת על ידי הקהילה המקומית/המשפחה. בנוסף, נרצחים גם תינוקות שעצם הולדתם מזכיר כי חולל כבוד המשפחה, בין אם אלו ילדים שנולדו לנשים לא נשואות או שנולדו כתוצאה ממערכת יחסים מחוץ לנישואים.[דרוש מקור] ההגדרה לרצח על רקע חילול כבוד המשפחה היא הגדרה סוציולוגית, לא משפטית, ולעיתים עצם השימוש במושג מעורר מחלוקת בעולם ובישראל. ישנן טענות כי המושג מבטא גזענות, שנאת זרים, וכי הוא מזיק לאוכלוסיות מוסלמיות ובמיוחד לנשים מוסלמיות; מצד שני נטען כי הנזק נגרם משימוש לא נכון במושג, וכי המושג עצמו חיוני כיוון שהוא מתאר תופעה הנבדלת במאפייניה הסוציולוגיים מתופעות אחרות של אלימות כלפי נשים ורצח נשים. בתמליל של נציגי ארגון משמר זכויות האדם בישיבת מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם בשנת 2001 "פשע כבוד" הוגדר כ"מעשה של אלימות, בדרך כלל רצח, המבוצע על ידי גבר נגד אישה בת משפחתו, וזאת מתוך תפיסה שהאישה פגעה בכבוד המשפחה". ארגון האומות המאוחדות לקידום שוויון מגדרי ולהעצמת נשים ממליץ כי התייחסות לרצח על רקע חילול "כבוד" המשפחה תיעשה בצירוף ביטויים כגון "המתקרא כבוד המשפחה" או "so called honor crime", וזאת על מנת להדגיש כי המעשה אינו באמת מעלה את כבוד המשפחה. עוד ממליץ הארגון כי בהגדרה של פשע מסוג זה ייכללו שלושה אלמנטים בסיסיים: (1) שליטה או רצון לשליטה על התנהגות של נשים; (2) תחושת בושה של גברים הנובעת מאובדן השליטה או מהאמונה בדבר אובדן השליטה של הגברים באישה; (3) מעורבות של הקהילה או של המשפחה בהגברת תחושת הבושה. הגדרות אחרות כוללות קורבנות שאינם נשים. האנתרופולוגית הנורווגית אוני וויקאן (אנ') קובעת מאפיינים נוספים המבחינים רצח על רקע כבוד המשפחה ממקרים אחרים, כגון רצח הנעשה מחמת הזעם, או מתוך קנאה. לפי וויקאן במקרה של רצח על רקע חילול כבוד המשפחה, המשפחה היא ש"מזמינה" את הרצח והרוצח הוא רק כלי. הרוצח לא פועל מתוך רגש אלא מתוך תחושת חובה. במקרים רבים הרוצח אינו מעוניין בחובה זו. עצם הרצח מחזיר את הכבוד למשפחה ואף מגדיל את כבודה, מאחר שהמשפחה מראה שהיא לא מוכנה להשפלת כבודה, אפילו במחיר הקרבת אחד מחבריה. במקרים מסוימים, כפי שלא חשוב מי הרוצח, לא חשוב מי עומד לדין. בתימן ילדים יכולים לעמוד לדין במקום אב או דוד[דרוש מקור], שהרי האשמה היא משפחתית, בדיוק כמו הכבוד. מחקרים אחרים המדגישים את ההבדל בין רצח על רקע חילול כבוד המשפחה לבין צורות אלימות אחרות כלפי נשים, מדגישים כי במקרים אלה נפוצה יותר אלימות מצד אחים, בנים, וגיסים של הקורבן. לרציחות על רקע חילול כבוד המשפחה מוצגות מגוון רחב של סיבות לכך שקרובי משפחה של הנרצחת אינם מרוצים מהתנהגותה, כמו התנהגות מתירנית יותר מהמקובל, או נישואין שאינם לרצון המשפחה. במקרים רבים נשים הנרצחות על רקע זה מואשמות על ידי משפחתן בקיום יחסי מין אסורים, כמו למשל ניאוף של אישה נשואה, קשר מיני מחוץ לנישואין או נישואין עם בן דת אחרת. אולם, מחקר שנעשה בירדן הראה ש-80% מהנשים שנרצחו על רקע כבוד המשפחה היו בתולות. ממצא זה ממחיש את הטענה כי במקרים רבים נשים נרצחות על בסיס חשד בלבד. רצח על רקע כבוד המשפחה יכול להיות קשור בחשדות שאינם קשורים ביחסי מין, אלא נובעים באופן כללי יותר מתחושה של פגיעה בסמכות של בני משפחה, או חשד בהתנהגות שאינה הולמת. סקרים שונים מציגים היעדר אחידות במידת התמיכה ברצח על רקע חילול כבוד המשפחה. השוני מתקיים בין חברות שונות, שכבות גיל, מין המשיב ומשתנים נוספים. בעיתון הפלסטיני אל-איאם דווח ב-2008 כי "באחת הסדנאות שהתקיימו בח'אן יונס ועסקו בתפקידה של התקשורת בסיקור רצח על רקע מה שמכנים חילול כבוד המשפחה בהשתתפות 60 נשים, התברר שכל הנשים שנכחו האמינו שדינה של אישה חוטאת הוא מוות". בסקר שנערך על עמדות מתבגרים דרוזים, 65.4% מהמתבגרים התנגדו לרצח לעומת 76.9% מהמתבגרות. פשעים בשם הכבוד בכלל, ורצח בשם חילול כבוד המשפחה בפרט, ידועים בהיסטוריה של תרבויות רבות בעולם. בהיסטוריה האירופאית ידוע כי ברומא העתיקה הייתה שמורה לאבות הבית הזכות להמית נשים שאינן נשואות אך פעילות מינית. זכויות מסוג זה ידועות גם בהיסטוריה של ימי הביניים באירופה. בהיסטוריה של אנגליה ידוע המקרה של קתרין הווארד, אשתו החמישית של הנרי השמיני, שראשה נערף לאחר שהואשמה בניאוף ובבגידה במלך. בתרבויות מסוימות בדרום אמריקה הייתה הלכה דומה. כך למשל, בתרבות האינקה ניתן היה להרעיב למוות נשים שהואשמו בבגידה בגבריהן. בחוק האצטקי ניתנה לגברים הזכות להמית בסקילה או בחנק נשים שנאפו. החברות התרבותיות במזרח הקדום ייחסו ערך רב לבתולי האישה, מבחינה ממונית ומבחינה מוסרית. הבתולים היוו הוכחה לצניעותה המינית של האישה והיו סמל לטוהר ומוסר. מפרשת תמר ויהודה אפשר לראות כי דינה של כלה שזנתה (בזמן שהייתה אלמנה ושומרת יבם) היה מסור להחלטה בידי חמיה: וַיְהִי כְּמִשְׁלֹשׁ חֳדָשִׁים, וַיֻּגַּד לִיהוּדָה לֵאמֹר: זָנְתָה תָּמָר כַּלָּתֶךָ, וְגַם הִנֵּה הָרָה, לִזְנוּנִים; וַיֹּאמֶר יְהוּדָה, הוֹצִיאוּהָ וְתִשָּׂרֵף — ספר בראשית, פרק ל"ח, פסוק כ"ד בתנ"ך ניתן לראות כי העונש על ניאוף ניתן באופן שוויוני גם לנואף וגם לנואפת: ”וְאִישׁ אֲשֶׁר יִנְאַף אֶת אֵשֶׁת אִישׁ אֲשֶׁר יִנְאַף אֶת אֵשֶׁת רֵעֵהוּ מוֹת יוּמַת הַנֹּאֵף וְהַנֹּאָפֶת” (ספר ויקרא, פרק כ', פסוק י'). חוקים דומים היו קיימים בחוק האשורי והחיתי. על פי הקוראן העונש על יחסי מין אסורים זהה לגבר ולאישה: מוות אם האישה נשואה, ומאה מלקות אם שניהם אינם נשואים. יש צורך בארבעה עדים, אם כי בעל יכול להעיד לבדו. הולכי רכיל שמוציאים שם רע ללא עדים מוענשים בשמונים מלקות. "הזונֶה והזונָה והלקיתם אחד משניהם מאה מלקות, ולא תחוסו עליהם באשר לדת האלהים... ואסור הוא למאמינים: ואלה אשר יוציאו שם רע, על הנשים הצנועות ולא יביאו ארבעה עדים, והלקיתם אותם שמונים מלקות, ולא תקבלו מהם עדות לעולם, ואלה הם פושעים... ואשר יוציאו שם רע על נשותיהם ולא יהיו להם עדים, בלתי הם לבדם, והייתה עדות איש מהם ארבע עדויות בשבועת אלהים, כי הוא מן הדוברים אמת." על פי הערכות הקרן לאוכלוסייה של האומות המאוחדות, עד כ-5,000 נשים נרצחות מדי שנה ברחבי העולם על רקע חילול כבוד המשפחה. אומדנים אחרים מדברים על מספרים גדולים בהרבה – למעלה מ-20,000 בשנה. התופעה מתרחשת בעיקר במדינות מוסלמיות במערב אסיה, בצפון אפריקה וגם בחלקים מדרום אסיה, כאשר בפקיסטן מוערך מספר הרציחות ביותר מ-1,000 בכל שנה. מדינות שדיווחו לאומות המאוחדות על רצח על רקע כבוד המשפחה כוללות את בנגלדש, ברזיל, אקוודור, מצרים, הודו, ישראל, איטליה, ירדן, מרוקו, פקיסטן, שוודיה, טורקיה, אוגנדה והממלכה המאוחדת. בירדן מדובר על 25–50 רציחות מדי שנה. על פי דיווחים, ישנה בירדן עלייה במספר מקרי הרצח על חילול כבוד המשפחה. הטענה היא שמתוך כמאה מקרי רצח בירדן, שליש מהם הם מקרי רצח על חילול כבוד המשפחה, וכעשרים עד ארבעים נשים נרצחות בשנה על רקע זה. בלבנון חוקרים מעריכים כי אישה אחת בחודש נרצחת על רקע חילול כבוד המשפחה. שיעור רציחות דומה נרשם ברשות הפלסטינית. כמו כן, על אף שמעשים מסוג זה נפוצים במיוחד בחברות מוסלמיות, ישנם מקרים גם בחברות שאינן מוסלמיות. כך למשל, אוני וויקאן טוענת כי מקרים של רצח על רקע חילול כבוד המשפחה דווחו גם בקהילה היהודית בתימן. בתחילת ימי המנדט הבריטי היו רציחות על רקע חילול כבוד המשפחה עניין רווח. אב בית דין במשפט של רוצח על רקע כבוד המשפחה אמר ש-"כשבא לארץ היו משפטים כאלה מרובים ביותר: כמעט שניים בכל שבוע". בשנת 1959 הרוב הגדול של מקרי הרצח בישראל היו בגין אלימות מגדרית או בשל חילול כבוד המשפחה. על פי נתונים שהוצגו בפני הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי לקראת היום הבין-לאומי למאבק באלימות כלפי נשים, בשנים 2016–2020 נרצחו בישראל 122 נשים. כ-40% מהן (48 נשים) נרצחו על ידי בני זוגן או בידי בני זוג לשעבר. בשנת 2020 נרצחו 26 נשים: 15 נשים ערביות ו-11 נשים יהודיות. הדו"ח גילה גם שבמקרה של נרצחות ערביות, כמחצית (7 מ-15 נרצחות) נרצחו בידי חשוד שזהותו אינה ידועה למשטרה. כמו כן, בשליש מאירועי הרצח של נשים ערביות (5 אירועי רצח) החשוד ברצח היה בן זוג של הנרצחת. הנתונים משנים מוקדמות יותר שנויים במחלוקת. גדעון קרסל דיווח כי בין השנים 1973–1977 התרחשו 63 מקרי רצח על רקע "חילול כבוד" במשפחה. בעוד שמונה דהש, דוברת ארגון אל-פנאר, העריכה כי כ-40 נשים נרצחות על רקע של חילול כבוד המשפחה בכל שנה. עמותת "נשים נגד אלימות" בנצרת טוענת כי בשנת 2001 בלבד התרחשו 54 מקרים בישראל. המספרים הנמסרים על ידי המשטרה נוטים להיות נמוכים בהרבה מהנתונים שנמסרו בעבר על ידי גורמים אזרחיים, אך נתוני המשטרה ומשרד הרווחה מלמדים כי בשנת 2020 חלה עלייה במספר מקרי האלימות כלפי נשים מצד בני זוגן. מחברי הדו"ח המצוטט לעיל טוענים כי כבר בתחילת התפרצות מגפת הקורונה בישראל ובעולם הופיעו דיווחים על עלייה משמעותית במספר אירועי האלימות במשפחה. בערבית: جرائم الشرف – פשעי כבוד, או القتل بدعوى الشرف – הריגה על כבוד. ישנם שני סוגי כבוד בחברה הערבית: שרף – כבודו האישי של האדם, העולה ויורד בהתאם להתנהגותו. ערץ' – כבוד התלוי בהתנהגותן המינית של בנות המשפחה. סטייה, או חשד לסטייה, מקוד-ההתנהגות המינית המקובל, גורר פגיעה בכבוד קרוביה מצד האב, שהרי זו משפחת המוצא של האישה ובה למדה את נורמות הצניעות. כדי לשקם את 'כבוד המשפחה' האישה צריכה "לתקן" את התנהגותה המינית על ידי נישואין, ובמקרה שזה בלתי אפשרי, על האישה להיענש. עונשה של האישה תלוי בשאלה עד כמה נפגע כבוד המשפחה. רק כאשר יש אישום פומבי מצד מי שכבודו נפגע, יגיעו לרצח. לא מדובר רק בהתנהגות נורמטיבית. לאישום ולרצח יש בדרך כלל מניע אישי ואף פוליטי.[דרוש מקור] אם מחלקים את הרוצחים על פי קרבת משפחה, הקבוצה הגדולה ביותר היא אחֵי האישה והקבוצה השנייה בגודלה היא האבות. לאחר מכן מגיעים אחי האב ובניהם. הבעלים המתקיפים את נשותיהם הם בדרך כלל קרובי משפחה.[דרושה הבהרה] באמצעות הרצח מראה משפחת האב (משפחת המוצא) את שליטתה בבת ומשיבה את כבודה האבוד. גם במקרה של ניאוף, תהיה זו משפחת המוצא שכבודה ייפגע, והיא זו שתהיה חייבת להעניש את האישה על מנת להשיבו.[דרוש מקור: לא ברור מאיפו נלקחו הקביעות וההסברים. אם מדובר בציטוט, מה המקור?] במדינות מוסלמיות רבות קיימים סעיפים בחוק העונשין שמקילים או פוטרים מעונש רוצחים על רקע חילול כבוד המשפחה. סעיף 340 לחוק העונשין הירדני קובע כי "אדם שגילה את אשתו או אחת מקרובות משפחתו 'נואפות' והורג, פוצע או פוגע בהן, פטור מעונש". בנוסף ממשיך החוק, "אדם שגילה את אשתו או אחת מקרובות משפחתו עם אחר במצב של 'ניאוף' והורג, פוצע או פוגע בהן זכאי להפחתת עונשו". חוקים דומים קיימים בבחריין, מצרים, כווית, לבנון, מרוקו, עומאן, סוריה, איחוד האמירויות הערביות ותימן. בפועל, במקרים רבים בירדן העונש אינו עולה על שלושה חודשי מאסר.[דרוש מקור] על פי דיווחים, ישנה עלייה במספר מקרי הרצח על חילול כבוד המשפחה בירדן. הטענה היא שמתוך כמאה מקרי רצח בירדן, שליש מהם הם מקרי רצח על חילול כבוד המשפחה, וכעשרים עד ארבעים נשים נרצחות בשנה על רקע זה. בשנים האחרונות נעשה ניסיון לשנות את סעיפי החוק, אולם ניסיון זה נכשל בשנת 2000 עקב התנגדות ציבורית עזה.[דרוש מקור] בלבנון חוקרים מעריכים כי אישה אחת בחודש נרצחת על רקע חילול כבוד המשפחה. החוק במדינה שונה וכיום רוצח על רקע חילול כבוד המשפחה אינו זכאי לחנינה מיידית. אולם החוק עדיין מאפשר הקלה בעונש על רצח מסוג זה.[דרוש מקור] בשנים האחרונות קמו מספר תנועות בעולם הערבי שיצאו נגד מוסד זה. במצרים נושאת הדגל של המאבק היא הפמיניסטית נוואל א-סעדאווי, ובישראל הקימה מנאר חסן את ארגון 'אל-פנאר' הנלחם בתופעה. ב-2011 חתם מחמוד עבאס, יושב ראש הרשות הפלסטינית על צו המורה כי רצח על רקע חילול כבוד המשפחה ייחשב כפשע לכל דבר ומבצעיו לא יזכו להקלה. החוק בישראל אינו מכיר ב'הגנה על כבוד המשפחה' כצידוק ראוי לרצח. אולם, ישנן טענות באקדמיה ומחוצה לה כי בפועל רשויות אכיפת החוק מגלות הבנה כלפי התופעה[דרוש מקור]. על פי מנאר חסן, במקום להבטיח את ביטחונן של נשים ולאכוף את החוק, המשטרה נהגה במקרים רבים להפעיל 'נכבדים' כדי לפשר בין האישה ומשפחתה. במקרים מסוימים המשטרה שלחה נערות לחסותם של שייח'ים, או החזירה אותן לבתיהן. במקרים מסוימים נערות נרצחו אחרי שפנו למשטרה והתלוננו שהן בסכנת חיים, לעיתים אחרי שהמשטרה קיבלה התחייבות מצד המשפחה והחזירה את הנערה לביתה. חסן מבקרת את הגישה המהותנית במחקר בנוגע לתופעה ומה שהיא מתארת כ"התעלמות כמעט מוחלטת מהגורמים הפוליטיים המשפיעים הן על ייצוב תופעות אלו ואף על עיצובן", שגורמת לכך שאחריותה של המדינה לבעיה כמעט אינה עולה לדיון. היא מדגישה את "כפל הפנים" בעובדה שחוקרים כמו קרסל ויוסף גינת (ששימש בתפקיד "יועץ לענייני ערבים") אחראים לעיצוב מדיניות שהשפיעה על האוכלוסייה שלאחר מכן הם ניגשו לחקור. חסן סבורה שחשוב לזהות את ה"מכניזמים הפועלים לשימורה של התופעה של רצח נשים, במיוחד 'הפוליטיקה של הכבוד', אותה מטפחת המדינה", וכן "יחסן הסלחני של שאר הרשויות לאכיפת החוק, יחד עם המדיניות המטפחת את החמולה וערכיה, מהווים חממה שבה משגשגים צמחי הרעל של המסורת הפטריארכלית הדכאנית." טענות דומות הושמעו גם על ידי חוקרים ואישים אחרים. השופט מיכה לינדנשטראוס קבע בפסק-דין כי: ”...לא יעלה על הדעת כי בשיטת המשפט בישראל נכיר בעניין של שמירה על כבוד משפחה כגורם מקל, העשוי להביא לכך שמקרים מהסוג שבפנינו לא יוכרו כמקרי רצח אלא כהריגה בלבד. קביעה כזו תהיה משום התרת דם ומתן הכשר לכל אחד לרצוח כאשר "כבוד משפחתו" נפגע... בית המשפט בישראל, לא הכיר בטענת ההגנה על "כבוד המשפחה" כטענת הגנה בתיקי רצח שבהם קופחו חייהם של קורבנות חפים ואומללים”. שופט בית המשפט העליון סלים ג'ובראן כתב כי: ”מובן הוא כי באיזון זה מנהגים אלימים, כגון נקמת דם, רצח "על רקע כבוד המשפחה" וכדומה, יוצאים אל מחוץ ל"מגרש" הרב תרבותי. אין שום דרך לקבל מנהג תרבותי הנוקט דרך של אלימות קשה. יש להילחם מלחמת חורמה במנהגים אלימים מעין אלו. אנו מחויבים לשמור על אמות מידה מוסריות בסיסיות, ובראשן קדושת החיים ושלמות הגוף. מנהג תרבותי שיש בו פגיעה בערכי יסוד בסיסיים אלו אינו מקובל בחברה ליברלית רב תרבותית... ויש לנהוג כלפיו בגישה של אפס סובלנות... אסור לתת לגישה הרב תרבותית לגבור על ערכים ליברלים בסיסים, ואין מקום לשמר ערכים שאינם הולמים זכויות אדם בסיסיות ובראשם את קדושת החיים ושלמות הגוף... מכל מקום, במקרה שלפנינו, הגישה הינה ברורה, כפי שציין בית המשפט המחוזי, אין כל מקום לקבל את התנהגותו של המערער כחלק מנוהג תרבותי מסוים. התנהגות שכזו ראויה לכל גינוי ודורשת מאסר ממושך ומרתיע, וזאת על מנת שידע כל מי שנוטל לעצמו את החרות לנהוג באלימות ולפגוע בקדושת החיים, כי הוא ישלם על כך בחרותו”. שופטת בית המשפט העליון עדנה ארבל כתבה (והשופטים מרים נאור וניל הנדל הסכימו) כי: ”לא אחת נכתב בבית משפט זה בגנות מנהגים אלימים כגון "נקמת דם" ו"רצח בגין חילול כבוד המשפחה". מנהגים אלה יש לשרש מן היסוד. אל לה לחברה לגלות ולו שמץ של טולרנטיות כלפי מסורות ומנהגים אשר רומסים את הערכים הבסיסיים ביותר בכל חברה אנושית באשר היא – ערכי קדושת החיים ושלמות הגוף. על מערכת המשפט, במסגרת הדין הפלילי, לפעול במלוא כוחה ועוצמתה נגד גילויי אלימות המבוצעים על רקע תרבותי ופוגעים בזכויות אדם ובענייננו זכויות נשים עליהן מחויבת להגן כל חברה ליברלית... בהקשר זה יאמר כי מקום שעסקינן בעבירה של נטילת חיים, אין בשום אופן לקבל את הטענה שתכתיב תרבותי גורע מרמת האשמה המוסרית של הנאשם במידה המצדיקה הקלה בעונשו... על אף מרכזיותה של התרבות בחיי חברה והיותה מאפיין המכונן את אישיות חבריה ומשפיע על מעשיהם והתנהגותם, ברוב המכריע של המקרים, אין בכוחן של טענות הנשענות על תרבות להפחית מן האשמה המוסרית של מבצע עבירה שתוצאתה קיפוח חיי אדם. על מערכת המשפט לשדר מסר ברור ומרתיע, המוקיע מעשים אומללים שכאלה הגורמים למותם של קורבנות, כשהם בעיקר נשים, חפים מכל פשע”. בשנת 2010 יזם ח"כ אחמד טיבי הצעת חוק נגד כינוי מעשי רצח כאלו 'רצח לשם כבוד המשפחה' והסביר כי מעשי רצח אינם מביאים, ואינם צריכים להביא, כבוד. משרד המשפטים לא תמך בהצעת החוק. נקמת דם יוסף גינת, נקמת דם, נידוי, תיווך וכבוד המשפחה, אוניברסיטת חיפה - זמורה ביתן, 2000 מנאר חסן, הפוליטיקה של הכבוד: הפטריארכיה, המדינה ורצח נשים בשם כבוד המשפחה, בתוך: מין מגדר פוליטיקה. סדרת קו אדום, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1999 רחל ורצברגר, ‏רצח על 'חילול כבוד במשפחה', באתר מרכז המחקר והמידע (ממ"מ) של הכנסת, 27 ביוני 2001 אחרי הרצח השמיני במשפחה, הנשים החליטו לדבר, באתר הארץ, 23 בפברואר 2007 לוב: אב רצח 3 בנותיו שנאנסו על ידי אנשי קדאפי, באתר ynet, 30 באוגוסט 2011 Murder of Women in Palestine under the pretext of Honour, באתר האו"ם, אפריל 2014 רונית מרזן, נשים ללא כבוד: הפוליטיקה של רצח נשים ערביות בישראל, באתר הפורום לחשיבה אזורית, 3 ביולי 2017 הילו גלזר, איך גורמים לצעיר לרצוח את אחותו?, באתר הארץ, 20 בפברואר 2019 ליאור בן ארי, נעם גיל, העולם הערבי לא שותק על רצח נשים בשל "חילול כבוד". האומנם יש סיכוי לשינוי?, באתר ynet, 30 במרץ 2024 רצח על חילול כבוד המשפחה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Report of the Special Rapporteur on extra-judicial summary or arbitrary executions, UN Doc. E/CN.4/2000/3, 25 January 2000, para. 78. לתת מעמד קבע לצעיר פלסטיני הנרדף בשל נטייתו המינית, באתר האגודה לזכויות האזרח, ‏31.05.2004 שירין פלאח סעב, "להיות הומו ברשות הפלסטינית זה כמו גזר דין מוות", באתר הארץ, 25 ביולי 2022 נורית יוחנן נורית יוחנן, פלסטיני להט"ב שברח לישראל, נרצח בשטחי הרשות, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 6 באוקטובר 2022 Graeme Reid, "The Double Threat for Gay Men in Syria", The Washington Post, April 25 2014 "קורבן של החברה השמרנית": סיפורה של שרית אחמד, שאחיה נאשם בהזמנת הרצח שלה, באתר ynet, 27 באוגוסט 2023 ראג'אא נאטור, רצח הכבוד, באתר הארץ, 27 בספטמבר 2012 ראו דברי חברי הכנסת מיכל רוזין וחמד עמאר, דברי מנכ"לית עמותת "נשים נגד אלימות" עאידה תומא סלימאן, דברי יועצת ראש הממשלה לקידום מעמד האישה ורד סוויד פאר, ישיבת ועדת הפנים והגנת הסביבה, 3 בנובמבר 2014. Rochelle L. Terman, "To Specify or Single Out: Should we Use the Term 'Honor Killing'?", Muslim World Journal of Human Rights, 2010, Vol. 7.1. ארגון האומות המאוחדות לקידום שוויון מגדרי ולהעצמת נשים, Defining “honour”crimes and “honour” killings משמר זכויות האדם, Item 12 - Integration of the human rights of women and the gender perspective: Violence Against Women and "Honor" Crimes: Human Rights Watch Oral Intervention at the 57th Session of the UN Commission on Human Rights, ‏5 באפריל 2001 (באנגלית) Sibel Hurtas, Honor killings haunt Turkey's gay community, ‏8 במאי 2014 (באנגלית) David McConnell, American Honor Killings: Desire and Rage Among Men, Akashic Books, 2013. Phyllis Chesler, "Are Honor Killings Simply Domestic Violence?", Middle East Quarterly, Spring 2009, 61-69. James Brandon and Salam Hafez, Crimes of the Community: Honour-Based Violence in the UK, pp. 27, ‏2008 (ארכיון) ראו למשל ע"פ 5305/07 האני חסון נ' מדינת ישראל וChapter 3: Ending Violence against Women and Girls, Box 20, UNPFA site Axess Magazine, Prof. Unni Wikan, The honour culture James Brandon and Salam Hafez, Crimes of the Community: Honour-Based Violence in the UK, pp. 28-36, ‏2008 (ארכיון) רצח נשים על רקע חילול כבוד המשפחה בחברה הפלסטינית, באתר http://www.memri.org.il, ‏1/3/2010 סועאד אבורוכון, עמדות מתבגרים כלפי רצח נשים על רקע טיעון חילול כבוד המשפחה (עמ' 49), באתר עמותת אפשר, ‏09/2009 Matthew A. Goldstein, "The biological roots of heat-of-passion crimes and honour killings," Politics and the Life Sciences 21,2 (2002): 28-37. משרד המשפטים הקנדי, Preliminary Examination of so-called "Honour Killings" in Canada (באנגלית) הקוראן בתרגומו של יוסף ריבלין, פרשת האור (אלנור), ב'-ו' רוברט פיסק, The crimewave that shames the world, האינדיפנדנט, 7 בספטמבר 2010 האומות המאוחדות, A/57/169. דו"ח למזכ"ל האו"ם בישיבה ה-57 לקידום מעמד האישה: נייר עבודה לקראת הסרת האיום של פשעים נגד נשים המבוצעים בשם הכבוד (עמ' 11), פסקה 28, ‏2 ביולי 2002(הקישור אינו פעיל) Chapter 3: Ending Violence against Women and Girls, UNFPA site אליאור לוי, רצח נשים פלסטיניות מעורר גל מחאה ברשות, באתר ynet, 2 באוגוסט 2012 Unni Wikan, In Honor of Fadime: Murder and Shame, Chicago:Chicago University Press, pp. 87 ירושלים - רוצח אחותו נדון לעשר שנים, דבר, 21 בדצמבר 1939 נחמיאס:עבריינות הנוער הגיעה למימדים מדאיגים, דבר, 5 באפריל 1960 ג'רי אלמו קפיטל, ריכוז נתונים על אלימות במשפחה בדגש על אלימות כלפי נשים שרה סקחפי, רצח על רקע חילול כבוד המשפחה (עמ' 16), עמוד 6, ‏2008-2009(הקישור אינו פעיל) החמרת הענישה ברש"פ על רצח בשל חילול כבוד המשפחה, באתר ממרי מנאר חסן, דפנה יזרעאלי, אריאלה פרידמן ואחרות (ע), הפוליטיקה של הכבוד: הפטריארכיה, המדינה ורצח נשים בשם כבוד המשפחה, מין מיגדר ופוליטיקה, הקיבוץ המאוחד, 1999, קו אדום. (בעברית) סמי סמוחה, ערבים ויהודים במדינה יהודית ודמוקרטית: התנערות רב־צדדית מאחריות ציבורית? (עמ' 25), עמוד 540(הקישור אינו פעיל) ת"פ (חיפה) 217/95. מדינת ישראל נגד עמאר חסון, בבית המשפט המחוזי בחיפה (3.3.98) ע"פ 10358/08 (בית המשפט העליון). איסמעיל אזברגה נגד מדינת ישראל. 16 במרץ 2010. ע"פ 1421/10 (בית המשפט העליון בשבתו כבית המשפט לערעורים פליליים). פלוני נגד מדינת ישראל. ערעור על פסק דינו של בית המשפט המחוזי מרכז מיום 12.01.2010 בת"פ 5239-02-09 שניתן על ידי כבוד השופטים מ' פינקלשטיין, ל' ברודי, ע' גרוסקופף. 11 בספטמבר 2011. הארץ, יהונתן ליס, "משרד המשפטים הפיל את הצעת ח"כ טיבי לאסור שימוש בביטויים חיוביים לתיאור רצח", 20 בדצמבר 2010