laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
קולופון

קולופון (מלטינית: colophon) הוא רשומה צורנית החותמת ספרים מימי כתבי היד וראשית הדפוס. מקור המושג הלטיני במילה היוונית העתיקה "קולופון" (κολοφων), שמשמעהּ 'פסגת הר' או 'שיאהּ של המלאכה'. ברשומה צורנית זו, שלה היו צורות מגוונות – משולשים הפוכים, פירמידות, ריבועים ועוד – חתם המדפיס או הכותב את מלאכת הספר. בקולופון הובאו תאריכים, שם המעתיק או פועלי הדפוס, שבחים לתורמים ותכנים נוספים. מלאכת הדפוס ירשה את נוהג הקולופון מכתבי היד. מעתיקי כתבי היד הם שהמציאו את רשומת הקולופון כחתימה לספריהם, ובמאה החמש עשרה, כשהחלו המדפיסים הראשונים להפיץ את ספריהם, הם אימצו את המנהג הזה ונהגו גם הם לסיים אותם בהבאת קולופונים. מאוחר יותר, תוך כדי גלגולים שונים, עבר ה"קולופון" של הספרים המודפסים ל"עמוד השער". היום מתנאים בהבאת קולופונים סופרים מודרניים הפוזלים אל הספר העתיק, וכן מהדירים שונים שרוצים לשוות נופך עתיק למלאכתם, חובבי ספרים, וסתם תלמידי חכמים הרוצים להתנאות בידיעותיהם. לדוגמה, בכתב העת לשירה "שבו", בהוצאת המו"ל הביבליופילי עוזי אגסי, נחתם כל גיליון של כתב העת בקולופון. תוכן רשומת הקולופון, שיש שתרגמוה לעברית בשם "אחרית דבר", היה מגוון מאוד. היו בו צורות קבועות ונוסחים קבועים של בתי הוצאה, בתי דפוס או מעתיקי כתבי יד בעלי מסורת, ובצדן גם הבעת תודה, שבחים לאל בורא עולם, תאריכים ומשחקי גימטריה, ואפילו חוויות אישיות, רשימת אסונות פרטיים וכדומה. רשומות הקולופונים מהוות מקור ביבליוגרפי מחקרי והיסטורי ממדרגה ראשונה. אלו הן עדויות חשובות, בדרך כלל ממקור ראשון, ויש בהן כדי ללמד על התקופה. הקולופון המודפס העברי הראשון הודפס בסוף הספר העברי המתוארך הראשון (פירוש רש"י על התורה) שנדפס בעיר רג'ו די קלבריה שבדרום איטליה בשנת 1475. מו"לים מסחריים אחדים התחילו להשתמש בקולופונים והם כוללים פרטים דומים בספרים שהם מוציאים לאור. הקולופונים שלהם מופיעים בסוף הטקסט (המקום המסורתי) או מעבר לשער. קולופונים כאלה עשויים לכלול את מעצב הספר, שיטת ההדפסה, בית הדפוס וכדומה. מו"לים ישראלים מדפיסים קולופון ובו שער נוסף באנגלית או בשפה אחרת, הכולל את מקום ההדפסה, השנה, שם המו"ל באנגלית וכדומה. בימי הביניים קולופון כלל קללת ספרים. קולופון - כללי פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. קולופונים עבריים רחל ניסן, הקולופון; נוסחאותיו ומרכיביו בכ"י עבריים מימי הביניים, עבודת גמר, האוניברסיטה העברית, תשל"ו 1976. (45 עמודים) מיכאל ריגלר, הקולופון בכתבי-יד עבריים מימי הביניים כמקור היסטורי, חיבור לשם קבלת התואר "דוקטור לפילוסופיה" (בהנחיית פרופ' חיים ביינארט ופרופ' מלאכי בית-אריה), האוניברסיטה העברית, שבט תשנ"ה, ינואר 1955. (415 עמודים) מידע על קולופון בקטלוג הספרייה הלאומית מאמר על תולדות הדפוס ועל הקולופונים באתר דעת אלכסנדר גורדין, המסע המופלא בעקבות הקולופון, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, 4 בדצמבר 2017 קולופון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) קולופונים, דף שער בספרייה הלאומית
אסתר כפיר

אסתר כפיר (נולדה ב-1944) הייתה מלכת היופי של ישראל לשנת 1963, דוגמנית ומורה. אסתר כפיר נולדה בסין ובגיל 5 עלתה לישראל עם הוריה והתגוררו בחיפה, אביה היה וטרינר ואמה הייתה פיזיותרפיסטית. בגיל 19 ובזמן שירותה הצבאי בחיל הים זכתה בתחרות מלכת היופי. לאחר זכייתה נסעה לקליפורניה ושם הרצתה בפני ארגונים יהודיים כגון: הדסה, בני ברית ושם באחד הנשפים שהשתתפה פגשה את חנוך כרמלי, קיבוצניק צעיר שעשה שם דוקטורט בביוכימיה בשנת 1965 התחתנה עם פרופסור חנוך כרמלי. בשנת 1970 סיימה את לימודיה לתואר ראשון ושני בתיאטרון עיוני וספרות אנגלית באוניברסיטת תל אביב. בסיום הלימודים לימדה בבית הספר למשחק תלמה ילין והייתה למורה לאנגלית בבית ספר תיכון ובין תלמידיה נמנים מיכל ינאי, מילי אביטל ורוני פינקוביץ' ולאחר צאתה לגמלאות החלה ללמד יוגה ותקשורת בינאישית. שנות השישים-מלכות היופי ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מרים הדר

מרים הדר-וינגרטן (נולדה ב-1937) היא מלכת היופי של ישראל לשנת 1958, דוגמנית, עורכת דין ועיתונאית. הדר נולדה בירושלים. את שירותה הצבאי עשתה בחיל האוויר הישראלי. בגיל 21, כאשר הייתה סטודנטית למשפטים באוניברסיטה העברית זכתה בתואר מלכת היופי של ירושלים, ובהמשך אותה שנה למלכת היופי של ישראל. תמונתה בחצר הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית מאת הצלם דוד רובינגר מעטרת את כריכת הספר "מלכת היופי של ירושלים". לאחר התחרות נסעה הדר לארצות הברית לתחרות מיס תבל 1958, נבחרה להיות מבין המועמדות האחרונות וזכתה בתואר "הנואמת הטובה ביותר". בסיום התחרות קיבלה הצעה מאולפני MGM לככב בכמה סרטי קולנוע, אך היא סירבה להצעה. מרים בחרה להענות להצעה אחרת שקיבלה באותה העת - להוביל מסע הרצאות אינטנסיבי על ישראל ברחבי ארצות הברית. כך, במשך שלוש שנים הופיעה הדר בכ-500 ערים בארצות הברית וגייסה מיליוני דולרים לטובת ארגונים יהודיים ולטובת ישראל. הדר נישאה לאיש עסקים אמריקאי מטקסס ועברה להתגורר עמו ביוסטון. לזוג נולדו שני ילדים, ליה ומייקל. בשנת 1970 התגרשה וחזרה לישראל ללמד קולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, זאת לאחר שהפיקה וביימה סרט דוקומנטרי שייצג את מדינת ישראל בפסטיבל הסרטים בברלין. את מלחמת יום הכיפורים סיקרה הדר-וינגרטן כעיתונאית. מרים התחפשה לגבר שכן נשים לא הורשו להיכנס לאזורי הלחימה. שנה אחר כך התחתנה עם חבר הכנסת עקיבא נוף וכעבור כמה שנים התגרשו. לשניים בת משותפת ושמה איילת נוף. הדר-וינגרטן עבדה כעיתונאית כ-15 שנה ב"מעריב" וב"הארץ". היא סיקרה את ביקוריהם של ראשי ממשלות ואח"מים נוספים וראיינה רבים מהם. מאוחר יותר עזבה הדר-וינגרטן את ישראל ועברה להתגורר עם שני ילדיה מנישואיה הראשונים בניו יורק שם היא עוסקת בנדל"ן. בתה ליה (אנ') נשואה לאיש העסקים אנדרו פסטו (אנ'), בשנת 2004 שניהם הורשעו בשערוריית אנרון (אנ'). אלבום "אשה 2000", הוצאת "ידיעות אחרונות", הפיפטיז: עשר המלכות הראשונות, באתר ynet, 24 בפברואר 2005 היופי בשירות המלווה מלכת היופי הישראלית מרים הדר מלכת היופי הגיעה לתחרות בניו יורק מרים הדר, אזרחית כבוד טל כהן ברקאי, מרים הדר: 'לא רציתי שיידעו שהייתי מלכת יופי. היום זה נראה לי כבוד', באתר ynet, 15 ביולי 2019
לטייל עם ההיסטוריה

לטייל עם ההיסטוריה הוא ספרו של השדרן זאב ענר, המספר על תעלומות ומסתורין ב-33 אתרים עתיקים בארץ ישראל. הרקע של המחבר, שדרן התוכנית "מחפשים את המטמון" ו"זכרונות ארץ ישראל" בקול ישראל, באים לידי ביטוי בסגנון כתיבתו של הספר. הפרקים כוללים ביאורים וציטוטים למקורות מקראיים, ממדרשי חז"ל, היסטוריים ותיאורי נוסעים. זאב ענר הציג את הרקע של המקום בתור לקט של חידות מסתורין. הכותרות של הפרקים מנוסחות באופן שימשוך את תשומת לבו של הקורא. האתרים שנבחרו בספר נגישים ונוחים לביקורים. הספר מחולק לשישה שערים וכולל בסופו פירוט המקורות. השער הראשון עוסק בירושלים: מדוע לא חרב הכותל המערבי, על תחיית המתים והר הזיתים, קבר דוד בהר ציון, מדוע נבנו חומות ירושלים, על יד אבשלום ומסיים בקבר רחל ומערת המכפלה. מירושלים וסביבתה זאב ענר עולה לגליל העליון והגולן. בגולן הוא מציג שלושה אתרים: גמלא, קצרין והבניאס. מבתי הכנסת בגליל הוא מספר על אלה שבמירון, כפר נחום וכורזים. הוא מביא את הרקע של העיר העתיקה ציפורי - כאשר תורה וגדולה מצויים בעיר אחת. על הערים צפת וטבריה הוא מקדיש פרק מיוחד וכן על נצרת. ענר ממשיך בדרכו דרומה ומספר על הרקע של חמישה מקומות בעלי רקע שונה האחד מהשני: בית שאן - אחת מערי ברית עשר הערים. בית הכנסת העתיק בבית אלפא ומנסה לפענח מי היו מייסדי בית הכנסת. מגידו - על התל העתיק וכן על האוצר האבוד שאולי חבוי בסביבה. בית שערים - על הקברות שנמצאו בה וגם על "שייח' אבריק". עכו - ועל הרעיון של מי שלא הצליח לכובשה נפוליאון בונפרטה להקים מדינה יהודית כבר ב-1799. על שש ערים, ערי נמל וכאלה שהיו במסלולי הדרכים בשפלת החוף: קיסריה - בה החל המרד הגדול, אנטיפטרוס - בו התקיים מפגש מנהיגי הדור, תל קסילה - הנמל הלא ידוע בחוף תל אביב, יפו - יפת העמים, רמלה ועל החידה: "למה ירה נפוליאון?" ואחרון על המערות של בית גוברין - מראשה. הפרק האחרון מביא אותנו לספר המדבר בארץ ישראל. מערות קומראן - המסתורין שאופף את כת האיסיים. עין גדי - הסוד הכמוס של העיירה. מצדה - גילוי הארמון הנעלם. ממשית - מטמון הכסף שהתגלה בה. עבדת - חידת "תלוליות הענבים" העשויה לפתור את חידת החקלאות הנבטים. הספר "לטייל עם ההיסטוריה", באתר "סימניה"
קדש (יששכר)

קֶדֶשׁ שבנחלת שבט יששכר מזוהה עם תל אבו קודֵיס, כשלושה ק"מ מדרום-מזרח לצומת מגידו. תל קדש/ תל אבו קודיס (למפת הכרמל מוגדלת)   תל קדש/ תל אבו קודיס (למפת הכרמל רגילה)   תל קדש/ תל אבו קודיס (למפת ישראל רגילה)   ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום תל קדש/ תל אבו קודיס (למפת ישראל מוגדלת)   ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום תל קדש/ תל אבו קודיס קדש (יששכר) מופיעה בספר יהושע כאחת מ-31 הערים אותן כבש יהושע (יהושע, י"ב, כ"ב). ברשימה זו היא מופיעה אחרי תענך ומגידו. לאחר מכן הייתה קֶדֶשׁ חלק מנחלת יששכר ונמסרה כעיר לויים לִבְנֵי גֵּרְשׁוֹם: ”לִבְנֵי גֵּרְשׁוֹם ... וּמִמַּטֵּה יִשָׂשכָר אֶת קֶדֶשׁ וְאֶת מִגְרָשֶׁיהָ, אֶת דָּבְרַת וְאֶת מִגְרָשֶׁיהָ” (דברי הימים א', ו', נ"ז). בפסוק המקביל בספר יְהוֹשֻׁעַ, העיר נקראת בשם "קִשְׁיוֹן": ”וּמִמַּטֵּה יִשָּׂשכָר אֶת קִשְׁיוֹן וְאֶת מִגְרָשֶׁהָ, אֶת דָּבְרַת וְאֶת מִגְרָשֶׁהָ” (יהושע, כ"א, כ"ח). יש המפרשים לכן שמדובר באותו מקום, או במסורות זיהוי שונות, או בשיבוש שחל באחת או בשתי הרשימות. למרות קרבתה למגידו, אין קשר בינה לבין קדש נפתלי, עירו של ברק בן אבינועם, המזוהה בח'ירבת קדיש שממזרח לפוריה. ואולם ייתכן כי היא העיר קדש, הסמוכה למקום מושבה של יעל אשת חבר הקיני: ”וחבר הקיני נפרד מקין מבני חובב חותן משה, ויט אוהלו עד אילון בצעננים אשר את קדש” (שופטים, ד', י"א). כמו כן, אין לבלבל בין קדש שבנחלת שבט יששכר לבין קדש שבגליל העליון, המכונה "קדש בגליל בהר נפתלי" (יהושע, כ', ז'), קדש זו מזוהה בגן הלאומי "תל קדש", כשני ק"מ ממערב לצומת ישע. הארכאולוגים אפרים שטרן ויצחק בית אריה ערכו במקום חפירה בשנת 1968 מטעם אוניברסיטת תל אביב, ובה נתגלו שכבות יישוב אחדות, ביניהן ארבע שכבות שונות מתקופת הברזל, ששתיים מתוכן חרבו כתוצאה ממלחמות. באחת משכבות אלו נתגלה מזבח קטורת ולו ארבע קרנות, עשוי אבן גיר. אפרים שטרן, "תל קדש", האנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכאולוגיות בארץ ישראל, כרך 4, עמ' 1347–1348 צבי גל, רמת יששכר: התישבות קדומה באזור שולים, תל-אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תש"ם, עמ' 96 אנציקלופדיה מקראית - אוצר הידיעות של המקרא ותקופתו, הוצאת מוסד ביאליק, הערך על קֶדֶשׁ, כרך ז', עמ' 39 אנציקלופדיה מקראית - אוצר הידיעות של המקרא ותקופתו, הוצאת מוסד ביאליק, הערך על קִשְׁיוֹן, כרך ז', עמ' 281
טירת סוורנדרוג

טירת סוורנדרוג (באנגלית: Severndroog Castle) היא מבנה שטות (folly) שתוכנן על ידי האדריכל ריצ'רד ג'אפ בשנת 1784 ביער אוקסליז שעל גבעת שוטרז בדרום מזרח לונדון ברובע גריניץ'. המבנה הוקם כאנדרטה לזכרו של רב החובל סר ויליאם ג'יימס שבאפריל 1755 התקיף את מצודת שודדי הים בסווארנאדורג - בין מומבאי לגואה, לחופה המערבי של הודו. המבנה הוקם לאחר מותו של ג'יימס בשנת 1783 על ידי אשתו, ליידי ג'יימס מאלת'ם. המבנה נבנה בסגנון גותי, גובהו 19 מטרים, צורתו משולשת, ושני מגדלים מחומשים מצויים בשני קצותיו. בראש המבנה ממוקמת מרפסת תצפית. בשנת 1988 הודיעה המועצה המקומית כי אינה יכולה לממן את אחזקת המבנה וסגרה אותו. בשנת 2002 הוקמה קרן הנאמנות לשימור טירת סוורנדרוג על ידי תושבי הסביבה במטרה לשפץ את המבנה. עבודות השיפוץ החלו בשנת 2004 וצולמו על ידי רשת הטלוויזיה BBC כסדרת טלוויזיה בשם "שיקום". מדיה וקבצים בנושא טירת סוורנדרוג בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של טירת סוורנדרוג הטירה באתר מועצת רובע גריניץ' מאמר על שיקום הטירה באתר הBBC
בקלה

בָּקָלָה (ידוע גם בשמות: קוד, ושיבוטה. שם מדעי: Gadus) הוא דג טורף החי באזורי המים הקרים באוקיינוס האטלנטי והשקט. בשר הדג משמש למאכל. בלשון הדיבור הדג מכונה גם קוד ושיבוטה, אולם שמות אלו ניתנים לעיתים גם לדגים אחרים מאותה משפחה. בנוסף לשימושו כדג מאכל, מופק מן הכבד שלו שמן דגים - המשמש מקור חשוב בתעשיית המזון לויטמינים D, A ו-E ולשומן אומגה 3. לדג הקוד האטלנטי, החי באוקיינוס האטלנטי שני מופעי צבע: ירקרק, וחום-אדמדם, משקלו הבוגר לרוב 7–15 ק"ג, אך נדוגו גם דגים במשקל 100 ק"ג ויותר. דג זה טורף סרטנים, דיונונים, כוכבי ים ודגים קטנים ממנו. חלקם נודדים לאזורים חמים לצורך הזרעה והטלה. מקומות ההזרעה קבועים בנמלים שונים באירלנד ולחוף האוקיינוס באירופה. הזכר משמיע גיהוקים ומציג ריקוד הכולל ניפוח והרקדת הסנפירים. במהלך ההזרעה הזוג שוחה במעגלים, כאשר הזכר הופך את עצמו ושוחה מתחת לנקבה. נקבת הקוד האטלנטי מטילה עד 5 מיליון ביצים, אך רק מחלק קטן מהן מתפתחים דגיגים. הדגיגים הזעירים (4 מ"מ) בוקעים 8–23 יום לאחר ההטלה. הם ניזונים מפלנקטון, ותוך עשרה שבועות הם מגיעים לגודל 2 ס"מ, ועוברים לאזור גדילה מוגדר, שם הם אוכלים סרטנים קטנים. בתום השנה הראשונה הם בגודל 14–18 ס"מ, והם מגיעים לגודל של 25–35 ס"מ בתום השנה השנייה. באזורי הדיג של הקוד האטלנטי, נדוגים לעיתים גם דגי זהבון (Pollock) - אף הם מאותה משפחה של הבקלה. דגים אלו בבגרותם מגיעים לאורך של מטר אחד ולמשקל של כ-15 ק"ג, אך גם נדוגו דגי זהבון באורך 2 מטרים ויותר. לסוג דגים זה יש טפילים ייחודיים כגון "שרשורים" (Cestoda), "קפופודה", "קודואה" (Kudoa Microsporidium Feiferi) אך בעיקר את הטפיל "תולעת הקוד" (Lernaeocera branchialis) - למעשה סרטנאי, המתחיל את חייו כפגית השוחה חופשי בים. פגית זו מזדווגת על דג מסוג הנפוחיתיים תוך מציצת דמו בעזרת איבר מציצה חודרני. לאחר הטלת הביצים הנקבה מגיעה אל זימי דג הקוד, ומשנה תצורה למעין תולעת, שבקציהָ שק הביצים. בשלב זה נקבת הטפיל גדלה אל תוך הדג, חודרת ללבו, ומשם מקבלת את דמה. בישראל, הבקלה הוא אחד הדגים הנמכרים ביותר עקב מחירם הנמוך יחסית[דרוש מקור]. באנגליה דג זה הוא הנפוץ ביותר במאכל העממי המקומי "פיש אנד צ'יפס" - 'דגים וטוגנים'. הסוג כולו נמצא בסכנת הכחדה עקב דיג יתר, מקנדה, אנגליה ומארצות אחרות בעלות חוף אל האוקיינוס האטלנטי. מיני דגים שונים הועברו אל סוג הדג הזה במשך הזמן, ועדיין ישנם מינים אשר השתייכותם לסוג זה מוטלת בספק. לאחרונה סווגו מינים רבים החיים באזורי ריף אלמוגים כסוג אחר (Percomorphi). בקלה אטלנטית (Gadus morhua) בקלה פסיפית (Gadus macrocephalus) בקלה גרינלנדית (Gadus ogac) בקלה אלסקית (Gadus chalcogrammus), גם נקרא זהבנון. בקלאו מלחמת הבקלה בקלה, באתר ITIS (באנגלית) בקלה, באתר NCBI (באנגלית) בקלה, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) בקלה, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) בקלה, באתר GBIF (באנגלית) בקלה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) גיל ססובר, הדג המתאים ביותר לפיש אנד צ'יפס, באתר הארץ, 23 ביולי 2015 קוד המילניום קוד/שיבוטה/בקלה אטלנטית - דג הקוד, באתר המכון למצוות התלויות בארץ עבודת דוקטורט העוסקת בטפיל "תולעת הקוד" (Lernaeocera branchialis) כיצד דגי הבקלה הרעבתניים של קנדה כמעט ונכחדו?, באתר eureka.org.il משרד הבריאות.
אפרים שטרן

אפרים שטרן (15 בינואר 1934 - 23 במרץ 2018) היה מבכירי הארכאולוגים בישראל, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים, עורך האנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכיאולוגיות בארץ ישראל, עורך כתב העת "קדמוניות", ופעיל שנים ארוכות בחברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה. שימש עד לפטירתו כיו"ר הוועד המנהל של העמותה. נולד בחיפה לרחל ומשה שטרן. למד ארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, וקיבל תואר דוקטור בשנת 1968. השתתף בהקמת המכון לארכאולוגיה באוניברסיטת תל אביב, ולימד שם שמונה שנים. אז חזר לירושלים, בה לימד עד 2002, שנה בה יצא לגמלאות. השתתף בחפירות רבות, החל במצדה, עין גדי, חצור ותל באר שבע מטעם אוניברסיטת תל אביב, ואחר כך בחפירות עצמאיות בקדש (יששכר) ובתל מבורך. ניהל את חפירות תל דור בין השנים 1980 ועד 2000. שטרן נחשב מומחה לתקופת בית ראשון ולפיניקים. שימש כעורך כתב העת "קדמוניות". זכה בפרס א.מ.ת לשנת 2005. פרופ' אפרים שטרן נפטר ב-23 במרץ 2018, ונקבר בקיבוץ קריית ענבים. ארץ-ישראל: מחקרים בידיעת הארץ ועתיקותיה, כרך כ"ט - ספר אפרים שטרן (בעריכת י' אבירם ואחרים), החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, 2009, 387 עמודים (החלק העברי) ועוד 294 עמודים (החלק האנגלי). אפרים שטרן, דור המושלת בימים, מוסד ביאליק, 1992. אפרים שטרן וחנן אשל, ספר השומרונים, יד בן צבי, תשס"ב. אפרים שטרן, איילת לוינזון-גלבוע ויוסף אבירם (עורכים), האנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכיאולוגיות בארץ ישראל, כרטא ירושלים, 1992. מדיה וקבצים בנושא אפרים שטרן בוויקישיתוף רשימת המאמרים של אפרים שטרן באתר רמב"י אפרים שטרן (1934-2018), דף שער בספרייה הלאומית עומר כרמון, פרופ' אפרים שטרן הלך לעולמו, מחלקה ראשונה, 23 במרץ 2018 דוד עמית, הצלמית לא היתה אנדרוגינית:כמה חידות ארכיאולוגיות באות על פתרונן בקובץ המאמרים המוקדש לפרופסור אפרים שטרן, באתר הארץ, 30 באפריל 2010
בטי דובינר

בטי ויויאן דוּבּינר (3 ביוני 1912, י' באדר א' התשס"ח – 15 בפברואר 2008) הייתה מייסדת ונשיאת איל"ן. בטי דובינר נולדה בלונדון שבמחוז אונטריו בקנדה. אמה, בטי, נפטרה במהלך לידתה. אביה, אלכס, עבד למחייתו כסוכן מכירות ונעדר לעיתים תכופות וממושכות מביתם, ובטי נותרה בהשגחת דודה ודודתה. בנעוריה החלה לדגמן ועברה לחיות בטורונטו. לאחר מכן עברה לניו יורק ושימשה קניינית עבור חברת אופנה. במהלך שנות הארבעים נישאה לסם דובינר (1914 – 1993), איש עסקים ואספן אמנות, ויחד עמו עלתה לישראל בשנת 1950. קודם לעלייתם היו בטי וסם חברי תנועת בית"ר וממייסדי "הליגה למען שחרור פלשתינה (ארץ ישראל)". ברמת גן מצוי בית דובינר על שמם, בניין מגורים ייחודי בתכנונם של האדריכלים אלפרד נוימן, צבי הקר ואריה שרון. לאחר התפרצות מגפת הפוליו בארץ, בשנת 1952, הקימה דובינר את הארגון "אילנשיל פוליו" לטיפול בנפגעי המחלה. ביוזמתה הובא ארצה, בסיוע ארגון הפוליו האמריקאי ומשרד הבריאות, החיסון נגד הפוליו ולילדים הנפגעים סופקו מכשירים אורתופדיים ופעילויות שיקום. ארגון המתנדבים שהקימה הפך במרוצת השנים לאיל"ן ודובינר, שעמדה בראשו, פעלה לייסוד סניפיו ברחבי הארץ ולהקמת מרכז הספורט לנכים. דובינר יזמה הכשרת כח אדם מקצועי לטיפול בנפגעי הפוליו ולגיוס תרומות לקיום הארגון, בין היתר באמצעות קיומו של "מצעד הפרוטות". שנים רבות לאחר פרישתה מעיסוק פעיל במוסדות הארגון, הייתה נשיאת איל"ן וגילתה עניין בהתפתחות מוסדותיו. לאורך השנים פעלה דובינר לקידום מטרות חברתיות שונות ולגיוס כספים עבורן. בתקופת עלייתם ארצה פעלה יחד עם בעלה להוצאת משפחות מהדיור הארעי במעברות. במהלך השנים הייתה שותפה לתמיכתו בקידום אמנים צעירים. על פעילותה החברתית הוענק לבטי דובינר תואר יקירת העיר רמת גן, וכן אות הנשיא למתנדב בשנת תשמ"ח. הובאה לקבורה בבית הקברות נחלת יצחק. מדיה וקבצים בנושא בטי דובינר בוויקישיתוף גלית יצחק-אוגנוב, מייסדת עמותת איל"ן הלכה לעולמה, באתר News1 מחלקה ראשונה, 19 בפברואר 2008 מיכאל קרייטמן, הסדרת פעילות ספורט הנכים בישראל, באתר מט"ח
אברהם כרמל

אברהם כרמל (קרפל) (1919 – 2007) היה מתרגם מגרמנית, מבכירי המתרגמים בישראל מגרמנית. חתן פרס טשרניחובסקי לתרגום (1994). כרמל נולד בכפר קטן בגליציה שבפולין, ליד העיר לבוב. משפחתו עברה לווינה, שם למד בגימנסיה היהודית על שם הרב צבי פרץ חיות. עלה לארץ ישראל בשנת 1938, על פי בקשה מיוחדת של האוניברסיטה העברית. לאחר שסיים את לימודיו לתואר ראשון ושני בחוגים לפילוסופיה וספרות עברית, היה מזכיר הפקולטה למדעי הרוח במשך שנים רבות. חי בירושלים עם אשתו ושתי בנותיו. משפחתו הקרובה, שנשארה בלבוב, גורשה על ידי הנאצים למינסק והושמדה שם בבור הריגה יחד עם יהודים רבים אחרים. כרמל הקדיש את תרגום היצירה "מחיקה" מאת תומאס ברנהרד להוריו ולאחיותיו "שהוצאו מביתם בווינה על ידי שוטרים אוסטרים וטולטלו עד למינסק שבבלארוס, הועמדו שם על פי בור ונורו לתוכו, יהי זכרם ברוך". אברהם כרמל תרגם מאמר משל ריכרד וגנר שנכתב ב-1850, "היהדות במוזיקה", וכן תרגם מיצירות הרמן הסה, פרנץ קפקא, רוברט מוסיל, תומאס ברנהרד ואחרים. בשנת 1994 זכה בפרס טשרניחובסקי לתרגום. נבוכותיו של החניך טרלס, מאת רוברט מוסיל, תל אביב ספרית פועלים, תשל"ה 1975. שלוש נשים, מאת רוברט מוסיל, סוף דבר מאת עזריאל אוכמני, תל אביב ספרית פועלים, 1960. האיש בלא תכונות, מאת רוברט מוסיל, שני כרכים, שוקן 1988 1990. היציאה, סיפור מאת פרנץ קפקא, נדפס ב"עיתון 77". הלדנפלאץ : שני מחזות, מאת תומאס ברנהרד, שוקן 1999. היהדות במוזיקה 1850, השוואת הטקסט למהדורת 1869, מאת ריכרד וגנר, תרגם א’ כרמל ; הערות לשנויי הנוסח - א"ד קולקה. ירושלים תשל"ג 1973. מחיקה : התפוררות, מאת תומאס ברנהרד, אחרית דבר - אברהם כרמל, שוקן 1999. המכורה לשינה, מאת אלפרידה צ'ורדה, ספרית פועלים,2004. המשפט, מאת פרנץ קפקא, שוקן 1992. הנעדר; אמריקה, מאת פרנץ קפקא, שוקן 1997. סידהארתא: סיפור נוסח הודו, מאת הרמן הסה, שוקן 1975. אברהם כרמל, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" יוסף נוימן, על אברהם כרמל, באתר הארץ, 19 בספטמבר 2007 אורי דרומי, מתרגם למופת של הספרות הגרמנית, באתר הארץ, 8 באוקטובר 2007 אברהם כרמל (1919-2007), דף שער בספרייה הלאומית אברהם כרמל, בלקסיקון הספרות העברית החדשה
אלבום העבריינים

אלבום העבריינים הוא מאגר של תצלומי עבריינים מורשעים. שימושי אנשי המשטרה באלבום: הדרכת יחידות העיקוב אחר בדוקאיים הדרכת השוטרים על העבריינים המצוים בתחום פעילותם זיהוי חשוד על פי תיאור שנמסר מפי עדים פרסום ברבים, לשם קבלת עזרת הציבור באיתור עבריינים נמלטים או דרושים לחקירה זיהוי עבריינים על ידי עדי ראייה ביצוע מסדר זיהוי תמונות איתור נעדרים או חולי נפש שנשקף סכנה לשלומם. קלסתרון אלבום העבריינים, באתר משטרת ישראל ערך זה הוא קצרמר בנושא חוק ומשפט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ועד פקידי קושטא

ועד פקידי קושטא היה גוף כלכלי שנוסד ב-1726 באיסטנבול ויועד על מנת לתמוך ביהודי ארץ ישראל בכלל ויהודי ירושלים בפרט. סביב שנת 1720 היה היישוב היהודי בירושלים שרוי במשבר כלכלי וקיומי. האשכנזים, שעלו יחד עם חבורת רבי יהודה החסיד, צברו חובות כבדים וגורשו מהעיר. היהודים הספרדים סבלו גם הם מחובות שהלכו ותפחו, כתוצאה מתשלומים מופקעים על שכר דירה, תשלומי שוחד ומיסים שונים ומשונים. בנוסף, השלטון המרכזי באיסטנבול נחלש ועלה כוחם של שליטים מקומיים פרועים ומושחתים. כתוצאה מכל אלו התדלדל מאוד היישוב היהודי בירושלים ורבים היגרו לצפת, טבריה ואף לחוץ לארץ. בשנת 1726 הקים הגביר היהודי תושב איסטנבול ר' יעקב בן דוד זונאנה, יחד עם אחרים, את "ועד פקידי וגבירי ארץ ישראל בקושטא". מטרת הוועד הייתה גיוס כספים מיהודי הגולה, באמצעות שליחים (בדומה לשד"רים) וחלוקה של כספים אלה ליהודי ירושלים לפי קריטריונים. בירושלים הוקם במקביל "כולל עיה"ק (עיר הקודש) ירושלים" (או "כולל הספרדים בירושלים"), כלומר ועד מקומי שתפקידו היה לחלק את הכספים בירושלים לפי תקנות הוועד. לאחר מספר שנים הורחבו מטרות הוועד לתמיכה בכל יהודי ארץ ישראל בהם הערים צפת, טבריה וחברון. עקב התמיכה הכספית והיכולת של הוועד לכפות על היהודים תקנון הפך הוועד למנהל בפועל של ענייני היהודים בירושלים. מצד שני, שלוחי הוועד פעלו גם, ללא מעמד רשמי, בחצר הסולטאן על-מנת לייצג את ענייני יהודי ארץ-ישראל. כיוון שהוועד באיסטנבול כלל את העשירים והמכובדים שביהודי העיר, נטו השלטונות להאזין לטענותיהם ובכך שופר מעמדם של יהודי ירושלים, מיסיהם הוקלו והוכבדה יד השלטון המרכזי על השליטים המקומיים בארץ ישראל. החל מראשית דרכו של הוועד הוא ארגן עליה שנתית לרגל של יהודים לירושלים. בעליות השתתפו מאות יהודים. מלבד הערך הרוחני, הדבר גם סייע כלכלית ליהודי ארץ-ישראל. הוועד גבה את תשלום מס עולי הרגל (ה"גאפאר") באופן מרוכז והעבירו לשלטון ובכך מנע שרירות-לב של פקידים מקומיים שנטו לעשוק את עולי הרגל שהגיעו בלא מסגרת מארגנת. בשנת 1740 הקים הוועד אכסניה לעולים ביפו. היה זה ח'אן יהודי שהקל מאוד על העולים. בשנות ה-80 של המאה ה-20 זיהתה חוקרת יפו, ד"ר חנה רם, את מבנה הח'אן עם מבנה בית הכנסת לעולי לוב ביפו, המנציח כיום את הח'אן העתיק. לאחר מכן עבר המרכז היהודי ביפו לבית אג'ימן. לאחר מרד מוחמד עלי, ב-1840, עליית מעצמות מערב אירופה ושקיעת העות'מאנים, נחלשה גם עוצמתו של הוועד. עם סיום השלטון העות'מאני בארץ ישראל, ב-1917 תם תפקידו של הוועד. ועד הפקידים והאמרכלים שד"ר יעקב ברנאי, יהודי ארץ ישראל במאה הי"ח: בחסות פקידי קושטא, ירושלים: הוצאת יד בן צבי, תשמ"ב-1982 אריה מורגנשטרן, השיבה לירושלים: חידוש היישוב היהודי בארץ ישראל בראשית המאה התשע-עשרה, ירושלים: מרכז שלם, 2007 יעקב ברנאי, ‏ואלה שמות יהודי ירושלים בשנים תקכ"א-תקכ"ג (1763-1760), קתדרה 72 (תמוז תשנ"ד), עמ' 135–168