laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אימין

אימינים (באנגלית ביחיד: Imine) הם קבוצה של תרכובות אורגניות. כל האימינים מכילים קבוצה פונקציונלית הקרויה על שמם, קבוצת אימין (או אימינו): C=N. הקבוצה מורכבת מאטום פחמן הקשור בקשר קוולנטי כפול לאטום חנקן. לאטום החנקן קשורה קבוצה נוספת כלשהי, ולאטום הפחמן שתי קבוצות. כש-R3 (ראו איור) אינו אטום מימן, מכונה האימין בסיס שיף (Schiff base), על שם הכימאי הגרמני הוגו שיף. ניתן לסנתז אימינים באמצעות תגובה בין אמוניה או אמין ובין אלדהיד או קטון. התגובה היא התמרה נוקלאופילית; החנקן של קבוצת האמין הוא הנוקלאופיל והפחמן של קבוצת הקרבוניל הוא האלקטרופיל. התוצר המתקבל – המיאמינאל (Hemiaminal) – אינו יציב והוא מאבד במהרה מולקולת מים לקבלת אימין. רמת החומציות האידיאלית של הסביבה בתגובה זו נעה בין 4 ו-5. התגובה ההפוכה היא הידרוליזה (פירוק באמצעות הוספת מים) של אימין לקבלת אמין או אמוניה ואלדהיד או קטון. חיזור של אימין מביא לפירוק הקשר הכפול ולקבלת אמין. חומצת אימינו (להבדיל מחומצת אמינו) היא תרכובת המכילה קבוצת אימינו וכן קבוצת קרבוקסיל (COOH). מדיה וקבצים בנושא אימין בוויקישיתוף
ולגה (עיר)

ולגה (באסטונית Valga, בגרמנית: Walk) היא עיר, נפה עירונית ובירת מחוז ולגה שבאסטוניה. הגבול עם לטביה חוצה את העיר, חלקה הלטבי של העיר נקרא "ולקה" (Valka). עד שנת 1920 היו שתי הערים עיר אחת באימפריה הרוסית. ולגה הועלתה לראשונה על הכתב ב-1286 בשמה הגרמני וָאלק. מאז היא נשדדה, נשרפה ונהרסה פעמים רבות, תחילה בידי הליטאים ולאחר מכן בידי הרוסים. מעשי הבזיזה נפסקו רק ב-1501. ב-11 ביוני 1584 העניק סטפאן באטורי, המלך של האיחוד הפולני-ליטאי לוולגה זכויות עירוניות. זכויות אלה הוענקו לעיר בשנית ב-17 באפריל 1590 על ידי זיגמונט השלישי ואזה, שהעניק לה גם את סמלה. ב-1626 עברה העיר לשלטון שוודי, וב-1710, בעקבות המלחמה הצפונית הגדולה, לשלטון רוסי, יחד עם שאר אסטוניה. ב-5 באוקטובר 1764 ניתנה פריווילגיה לעיר בידי הקיסרית יקתרינה השנייה; בעקבות זאת, עד סוף המאה ה-18 נבנו בוולגה בנייני האבן הראשונים - כנסייה, בית-ספר, ומשרדים מחוזיים. מאז החלה העיר להתפתח במהירות, וב-1876, הוצא לאור העיתון הראשון בוולגה, "וָלְקְשֵר אָנְצַייגֶר" (Walkscher Anzeiger), אשר נכתב בשפה הגרמנית. ב-22 ביולי 1889 נסללה מסילת רכבת בין ולגה לטרטו וב-1896 הוארכה המסילה לפרנו. אלו תרמו משמעותית לחשיבותה של העיר. ב-1902 נסללה המסילה המחברת את ולגה לעיר אלוקסנה שבלטביה. בזמן מלחמת העולם הראשונה, נשארה ולגה מחוץ לשדה הקרב, אך ב-1917 צפלין גרמני הטיל, על פי ההערכות, ארבעים פצצות, אך הן החטיאו את המטרה המרכזית: תחנת הרכבת. חלוקת העיר התרחשה ב-1920 בעקבות התקפת לטביה ב-7 באוקטובר 1919 על ידי כוחותיו של ברמונדט-אבלוב בניסיונו להגיע לחזית מלחמת האזרחים ברוסיה על מנת להילחם בצבא האדום ובאי הכרתו בעצמאותה של לטביה. לצורך בלימת המתקפה, פנתה הממשלה הלטבית לממשלת אסטוניה ממקום מנוסתה בוונדן. בעקבות הצעה להפסקת אש מטעמו של ברמונט-אבלוב והפגזת כוחותיו על ידי פלגת סיירות בריטיות ורכבות ממוגנות אסטוניות שגרמו לו לסגת מלטביה. בעקבות העזרה שסיפקה, אסטוניה דרשה החזר כספי על ההוצאות ורוב שטחה של העיר. קו הגבול בין אסטוניה ללטביה נקבע על ידי ועדת בוררות בריטית והותירה את כל שטח העיר ותחנת הרכבת בצד האסטוני. רק שכונה אחת בדרום-מערב העיר נותרה בצד הלטבי. בעקבות חלוקת העיר עברו כ-2,500 לטבים תושבי העיר את הגבול והרחיבו את הצד הלטבי תוך הקמת שכונות חדשות. ב-11 בפברואר 1921, על פי צו מממשלת אסטוניה, הוקם מחוז ולגה, על שם העיר המרכזית שהפכה לבירתו. ב-17 באוגוסט 1940, על-פי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב שנחתם שנה קודם לכן, נכבשה העיר בידי ברית המועצות, ובמהלך הכיבוש סולקו אסטונים ולטבים רבים מהעיר. כעבור שנה, ב-9 ביולי 1941, כבשה גרמניה את ולגה. ב-19 בספטמבר 1944 שוחררה העיר משלטון גרמני ונשלטה בידי ברית המועצות פעם נוספת. ב-24 במאי 1992 השתלטו כוחות אסטונים על הבסיס הצבאי הסובייטי שמחוץ לעיר, וזה נהפך מאוחר יותר למוצב של משמר הגבול האסטוני. מאז 1944 המקומון "ולגמאלנה" (Valgamaalane) מפורסם שלוש פעמים בשבוע, ומאז 2003 "ולק" («Валкъ») מפורסם בשפה הרוסית. כמו כן פעילים בוולגה משרד מקומי של הטלוויזיה האסטונית (Eesti Televisoon, ידועה כ-ETV), ותחנת רדיו מקומית ("Raadio Ruut"). ולגה ממוקמת בצומת חשובה של מסילות רכבת וכבישים מהירים, ועוברת דרכה מסילת טאלין-טרטו-ריגה.
ויקטור עידה

ויקטור עידה (נולד ב-1934) הוא נגן קאנון, כלי פריטה מסורתי ערבי, ואחד מנגני הקאנון המקצועיים היחידים בישראל. נולד בארץ ישראל לאביו, נגן עוד ובונה כלי נגינה, ואמו, עקרת בית, שעלו מבגדאד. כשהיה בן 3 חודשים חזרה המשפחה לעיראק למשך 5 שנים. בדרך חזרה לארץ נפטר האב, ועידה נשלח לבית יתומים. בגיל 19 החל להופיע כנגן קאנון ובמקביל התפרנס כפועל בניין. עידה הופיע ברחבי העולם עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית ועם אנסמבל מזרח מערב. עידה גם בונה קאנונים[דרוש מקור]. עידה הוא אחת הדמויות הידועות בקהילה העיראקית היהודית-מסורתית בישראל. את מרבית פרסומו קנה ויקטור עידה בהשתתפותו בתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "בת ים - ניו יורק" (כתיבה ובימוי דוד אופק ויוסי מדמוני), סדרה עטורת פרסים שהציגה, בפעם הראשונה על מרקע הטלוויזיה הישראלי, חיי משפחה מזרחית ישראלית באופן נטורליסטי. עידה גילם את שלמה זלאייט, נגן קאנון ואב משפחה פטריארכלי המתמודד עם התפוררות התא המשפחתי בחברה הישראלית המודרנית. לאחר מכן שיחק בתפקיד דומה גם בסרטם של אופק ומדמוני - המנגליסטים. ויקטור עידה הפך למייצג הסדרה ומזוהה עימה, וכך גם למעין מייצג של התרבות העיראקית המסורתית בתקשורת הישראלית. עידה מתגורר בחולון. נשוי לכוכבה ולהם 5 ילדים, וכן נכדים, נינים וצאצאים. ויקטור עידה, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית ויקטור עידה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ויקטור עידה, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי ויקטור עידה, באתר ספר הקולנוע הישראלי ויקטור עידה, באתר ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים ליאת לוי, כולם אומרים איזה קאנון: העולם על פי ויקטור עידה, באתר nrg
אלפייה

אַלְפִיָּה (בערבית: ألفية; בתעתיק מזרחני: alfiyya) היא ז'אנר בספרות הערבית הקלאסית. הריבוי של המילה הוא "אלפיאת" (ألفيات, ʾalfiyyāt). אלפייה היא שיר בן כאלף בתים (מ-ألف הוא אֶלֶף). מחברי אלפיאת היו על פי רוב הדקדקנים הערביים של ימי הביניים, שנעזרו בסוג שירה זה כמסגרת נוחה לשימוש להוראת הדקדוק. ליתר דיוק, אלפייה מלמדת את תורת הצורות ואת התחביר של השפה הערבית הקדומה. בשירה הערבית המסורתית, כל הבתים של אותו שיר חייבים להסתיים באותו העיצור, כאשר נסמכת לו אותה ההברה הארוכה, לאורך כל השיר בלא שינוי. מעין מקבילה בשירה העברית נמצאת בשירים כמו "אדון עולם", הכלול ברוב סידורי התפילה, שבו כל בית ובית מסתיים ב-rā: נִבְרָא, נִקְרָא, נוֹרָא, בְּתִפְאָרָה, לְהַחְבִּירָה, וְהַמִּשְׂרָה, צָרָה, אֶקְרָא, וְאָעִירָה, אִירָא. חוק זה אינו תקף באלפייה, שכן יש בה חרוזים, אך לא חרוז אחיד לאורך כל אלף הבתים. אלפייה כמעט תמיד מבוססת על משקל ה-رجز (רַגַ’ז), שנחשב לַקמאי והפשוט ביותר מבין 17 סוגי המשקלים בשירה המסורתית. החרוז הלא-אחיד והמשקל הפשוט הובילו את המפרשים המערביים להתייחס לאלפיאת כשירים שאין בהם ממש שירה, שאינם יותר מספרי לימוד. בנימה של זלזול כתב המזרחן הצרפתי סילבסטר דה סאסי (1758-1838): "Il n’est qu’une forme de prose rimée" (אינה באמת יותר ממין פּרוזה חרוזה). במחקר של ימינו מנסים להעריך גם את הפן האמנותי באלפייה. האלפייה המפורסמת ביותר חוברה על ידי אִבְּן מַאלִכּ (נפטר בערך 1276 לספירה), והיא נחשבת כאלפייה השלמה ביותר. היא משמשת עד היום כמסכת לימודית במדינות ערב. מאז חיבורה היא פורשה על ידי דקדקנים כמעט בכל דור, ואין אזור בעולם הערבי שלא חובר בו פירוש עליה. אלפיית אבן מאלכ היא אחד הספרים העשירים בפירושים בכל הספרות הערבית. גם במערב הקדימו להבין את חשיבותה בבלשנות. הראשון שפרסם אותה היה דה ססי, שהוציא לאור מבחר בתים עם תרגום צרפתי והערות מסבירות כפרק מתוך ה-Anthologie grammaticale שלו (פריז 1829). גרסה מתוקנת של כל 1,002 הבתים פורסמה על ידי המזרחן הגרמני פרידריך היינריך דִּיטֶרִיצִי (1821-1903), ומצורף בה פירוש ערבי שהוא בעצמו נחשב כעמוד התווך שבתוך הפירושים: הפירוש של אִבְּן עַקִיל. דיטריצי כתב מבוא לטיני לספר והוציאו כ"Alfijjah, carmen didacticum grammaticum auctore Ibn Mâlik et in Alfijjam commentarius quem conscripsit Ibn ʿAḳîl" (לייפציג 1851). מהדורה זו קנתה לה מוניטין במהרה: ספר הדקדוק הערבי של ויליאם רייט (1830-1889), השגור בכל המכונות ללימודי ערבית בעולם הדובר אנגלית, מצטט אותה כאחד המקורות הראשיים שלו. דיטריצי המשיך לעסוק בספר זה בצורה אינטנסיבית, ושנה לאחר מכן תרגום שלם ראשון בשפה אירופית ראה אור: "Ibn ʿAḳîl’s Commentar zur Alfijja des Ibn Mâlik. Aus dem Arabischen zum ersten Male übersetzt" (ברלין 1852). S. de Sacy, "Anthologie grammaticale", Paris (1829), S. 365. W. Wright, "A Grammar of the Arabic Language" 3rd ed. p. ix (Preface to the Second Edition), 1874.
הייזנברג

האם התכוונתם ל... ורנר הייזנברג – פיזיקאי גרמני הייזנברג – שמו הבדוי של וולטר וייט, הדמות הראשית בסדרה שובר שורות הייזנברג (סדרה) – סדרת אינטרנט של שרוטונים אייזנברג
ג'וזפה טרטיני

ג'וזפה טרטיני (באיטלקית: Giuseppe Tartini;‏ 8 באפריל 1692 - 26 בפברואר 1770) היה מלחין וכנר איטלקי. טרטיני נולד בעיר פיראנו, עיר נמל בחצי האי איסטריה לחוף הים האדריאטי (בימינו העיר פיראן שבסלובניה). בגיל צעיר החל ללמוד נגינה בכינור. הוא עבר לפדובה ולמד משפטים באוניברסיטת פדובה תוך המשך עבודה כנגן ומורה לכינור. טרטיני התאהב באחת מתלמידותיו והם נישאו בחשאי. כשנודע הדבר לקרדינל העיר שהיה דודה, הוא שלח אנשים לאסור את טרטיני באשמת פיתוי וחטיפה. טרטיני נמלט מפדובה ונדד חסר כל ברחבי איטליה עד שמצא מקלט במנזר פרנציסקוס הקדוש באסיזי. טרטיני המשיך לעבוד שם ככנר וכמורה לכינור. הוא היה גם בונה כינורות והכניס שינויים בצורת הכינור והמיתרים. בינתיים יצא לו שם של כנר-וירטואוז והוא הורשה לחזור לפדובה ולהתאחד עם אשתו. ב-1721 נתמנה למנהל המקהלה בכנסייה בפדובה וב-1728 ייסד בפדובה בית ספר לנגינה בכינור, שהיה מפורסם בכל אירופה. על תלמידיו נמנה גם ניקולו פגניני. טרטיני כתב יצירות רבות: כ-140 קונצ'רטי לכינור ותזמורת, כ-150 סונאטות לכינור ויצירות קאמריות רבות וכן יצירות דתיות למקהלה, אך הוא זכור עד היום בעיקר בזכות הסונאטה שלו לכינור בסול מינור, המכונה סונאטת סלסולי השטן (il trillo del diavolo). הכיכר המרכזית של עיר הולדתו של טרטיני פיראן נקראת על שמו ועומד בה פסל גדול שלו מחזיק בידיו קשת וכינור. ג'וזפה טרטיני, באתר ספוטיפיי ג'וזפה טרטיני, באתר AllMusic (באנגלית) ג'וזפה טרטיני, באתר MusicBrainz (באנגלית) ג'וזפה טרטיני, באתר Discogs (באנגלית) מלחניו של טרטיני, תווים וקטעי שמע יצחק פרלמן מנגן את סונטת סלסולי השטן, יוטיוב ג'וזפה טרטיני, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ג'וזפה טרטיני, באתר "Find a Grave" (באנגלית) Tartini - Portorož & Piran, www.portoroz.si
מחוז לינץ-לנד

מחוז לינץ-לנד (בגרמנית: Bezirk Linz-Land) הוא מחוז במזרח אוסטריה עילית שבאוסטריה. נכון ל-2001 אוכלוסיית המחוז מנתה 153,611 תושבים. שטחו של המחוז משתרע על 460.3 קמ"ר ויש בו 4 ערים ו-18 עיירות. אנספלדן לאונדינג אנס טראון מדיה וקבצים בנושא מחוז לינץ-לנד בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מחוז לינץ-לנד (בגרמנית)
דחיית שירות

דחיית שירות (דח"ש) הוא סטטוס של חיילים שהתגייסו לצה"ל לפרק זמן מסוים ושל מועמדים לשירות ביטחוני (מלש"ב), אשר יתרת שירותם הצבאי נדחתה על ידי צה"ל מסיבה כלשהי לתקופה מאוחרת יותר. חייל בדחיית שירות נמנה עם כוחות המילואים של צה"ל, ומעמדו דומה לזה של חייל במילואים. חייל ומלש"ב הנמצאים בדחיית שירות אינם זכאים להטבות של חיילים בשירות. צעירים הלומדים במסגרת העתודה האקדמית נמצאים בסטטוס של דחיית שירות במהלך שנות לימודיהם. עתודאים אלה עוברים חיול לפני תחילת לימודיהם. צעירים אשר השלימו למעלה ממחצית התואר הראשון לפני גיוסם לצבא וקיבלו אישור להשלים את לימודיהם לתואר בכוחות עצמם בשנה הנותרת. צעירים אלה אינם עוברים חיול, ואינם נחשבים לחיילים אלא בתום דחיית השירות. חיילים שיש פער גדול בין סיום הטירונות שלהם לתחילת קורס או הצבה. תלמיד ישיבה גבוהה שתורתו אומנותו המשתייך למסלול הסדר מרכז בתקופות שלפני ואחרי שירותו הצבאי. תלמידי מכינות קדם צבאיות תלמידי ישיבות הסדר מי שבוחר לעשות שנת שירות לפני שירות צבאי נופלי יחידות מובחרות כגון: טייס, חובלים וצוללות אשר ישנו פער גדול בין תאריך עזיבתם את היחידה ובין תאריך הגיוסים הקרביים בצה"ל. תלמידי חינוך מיוחד אשר על פי החוק אמורים לסיים את לימודיהם בסביבות הגילאים 19-21 אם הם רוצים להשלים את לימודיהם. מועמד המופיע בבחירות לרשימה בכנסת או ברשויות המקומיות חבר כנסת או חבר מועצה ברשות המקומית מכהן במצבים מסוימים, חייל היוצא לדח"ש כפוי רשאי לקבל "אישור קיצור שירות". אישור זה מאפשר לחייל להגיש בקשה לקיצור שירות כמשך התקופה בה הוא שהה בדח"ש, כשישה חודשים לפני תום שירותו הצבאי. את הבקשה יש להגיש למש"קית ת"ש בבסיס היחידה, וזו מחויבת לאשר אותו במידה וכך סוכם לפני היציאה לדח"ש. עם זאת, הצבא לא מחויב להציע לכל חייל אפשרות לקיצור שירות, והוא עושה זאת רק במקרים חריגים. כמו כן, יחידות מסוימות כגון יהל"ם דורשות ויתור על קיצור השירות כחלק מתנאי הקבלה אליהן. עתודה אקדמית הסדר מרכז שירות ללא תשלום
Г (כתב קירילי)

גֶה היא האות הרביעית באלפבית הקירילי והיא מייצגת את הצליל /g/ או /ɦ/ בשפות שונות. מקורה באות היוונית גמא וצורתה כשל גמא גדולה, אך כשהיא נטויה, האות הקטנה מזכירה בצורתה S לטינית קטנה הפוכה (г). האות, במיוחד בצורתה הקטנה, גם מזכירה בצורתה R לטינית קטנה (r), אך אינה קשורה אליה כלל. באוקראינית, היא מייצגת את הצלילים /h/ או /ɦ/. הצליל /g/ נדיר באוקראינית, ומיוצג בעזרת האות Ґ. גם בבלארוסית הצליל נדיר, אם כי נטען שבעבר הוא היה נפוץ יותר, ושימש במילים שאולות מפולנית ומרוסית, אך במהלך המאה ה־20 הבחנה זו היטשטשה, וכיום קיימת רק האות Г. באלפבית הקירילי המוקדם האות נקראה גלַגוֹל וערכה המספרי היה 3. מדיה וקבצים בנושא Г בוויקישיתוף ברוסית, בולגרית, סרבית ומקדונית נהגית גֶה; באוקראינית, רוסינית ובלארוסית נהגית הֶה ערך זה הוא קצרמר בנושא בלשנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קריפטיה

קריפטיה (ביוונית עתיקה: κρυπτεία) היה מוסד בפוליס ספרטה ביוון העתיקה, בו השתתפו גברים ספרטנים צעירים. מקור המונח "קריפטיה" במונח היווני "קריפטוס" (κρυπτός) שמשמעותו "דברים חסויים". קיימת מחלוקת בין ההיסטוריונים על תפקידה המדויק ועל עיסוקה של הקריפטיה. קיימת גישה הטוענת כי היא הייתה המשטרה החשאית שעסקה בעיקר בפיקוח על ההלוטים, העם המשועבד לספרטה. אם יש אמת בסברה זו, אזי ספרטה הייתה הפוליס היחיד שהייתה לה משטרה חשאית. גרסה אחרת מתארת אותה כגוף מעין צבאי. לספרטנים צעירים, אשר נראו מבטיחים ובעלי פוטנציאל הנהגה והשתתפות באגוגה, ניתנה האפשרות להעמיד את כישוריהם למבחן באמצעות חברות בקריפטיה. פרשנות אחת גורסת כי בין תפקידי הקריפטיה הייתה חיסול הלוטים שנמצאו חזקים או כריזמטיים במיוחד על מנת למנוע ניסיונות המרדה והפיכה צבאית. (ההלוטים היוו בערך 85% מכלל האוכלוסייה בספרטה, ולכן היוו תמיד סכנה לביטחונה והיו יכולים להשתלט עליה אם רק היו מאורגנים תחת מנהיג אחד). לפי פלוטרכוס (חיי ליקורגוס, 28, 3-7) נהגו אפורי ספרטה (εφορος) להכריז מדי סתיו מלחמה על האוכלוסייה ההלוטית כך שכל אזרח ספרטני יכול היה לרצוח הלוט ללא חשש מעונש או נקמת דם. אנשי הקריפטיה נשלחו בתקופה זו, חמושים בפגיון בלבד, לאזור הכפרי והורו לרצוח כל הלוט בו נתקלו ולבזוז את כל המזון לו יזדקקו. מנהג זה אפשר רצח של הלוטים מסוכנים, כמו גם להוות טקסי התבגרות עבור אנשי הקריפטיה הצעירים אשר יהרגו את הריגתם הראשונה. הדיכוי הברוטלי של ההלוטים אפשר לספרטנים לשלוט באוכלוסייה החקלאית ולהקדיש עצמם לאימונים צבאיים. לעומת זאת, אפלטון (החוקים, 633) מתאר אותה כסוג של אימון הישרדות קשה, שבו המשתתפים נדרשו לדאוג בעצמם למזונם, ללכת יחפים, לישון על רצפה חשופה ולעבור מבחני סיבולת אחרים מסוג זה, על מנת לפתח קשיחות. הקריפטיה מוזכרת לצד ההתעמלות, הסיסטיה והגימנופדיה כאחד ממנהגי ספרטה. מדיה וקבצים בנושא קריפטיה בוויקישיתוף
וולאס קרותרס

וולאס קרותרס (באנגלית: Wallace Hume Carothers;‏ 27 באפריל 1896 – 29 באפריל 1937), כימאי אמריקאי, ידוע בשל המצאת הניילון בשנת 1935. קרותרס נולד בברלינגטון, איווה וכבר כילד היה משקיע שעות רבות בביצוע ניסויים. בספטמבר 1915 החל ללמוד בקולג' טרקיו במיזורי. הוא החל את הקריירה המחקרית שלו ב-1924 כחבר פקולטה באוניברסיטת אילינוי. ב-1926 עבר לאוניברסיטת הרווארד וב-1928 החל לעבוד בדופונט ומונה לראש חטיבת הכימיה האורגנית בחברה. קבוצת המחקר של קרותרס ביצעה מחקר על פולימרים ובאפריל 1930 יצרה את הנאופרן, הגומי הסינתטי הראשון, ואת הפוליאסטר הראשון. בשנת 1934 הצליח ליצור סיבים של פוליאמיד, שנמצאו בעלי חוזק גבוה מזה של משי, ועמידים בשחיקה ובפני חומרים כימיים רבים. בשנת 1935 חברת דופונט רשמה פטנט על הפולימר החדש ועל תהליך ייצורו, ונתנה לו את השם המסחרי "ניילון", אשר גרם למהפכה בתעשיית הסיבים הסינתטיים. אף על פי שיצירת הניילון הייתה תוצאה של מאמץ קבוצתי, תפקידו של קרותרס בכך היה קריטי, ובשל כך המצאת הניילון נזקפת לזכותו. קרותרס נבחר לאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, והיה מועמד לפרס נובל. קרותרס, שייתכן כי סבל מהפרעה דו-קוטבית, התאבד ב-1937 בשתיית ציאניד מהול במיץ לימון. הוא מת כשנתיים לפני השקתו המסחרית של סיב הניילון. קרותרס היה נשוי ואב לבת, אך מעולם לא זכה להכירה משום שנפטר כאשר אשתו הייתה רק בחודש השני להריונה. הביוגרפיה של קרותרס נכתבה על ידי מאט הרמס, שעבד עמו במחלקת המחקר המרכזית של דופונט. Hermes Mathew. Ënough for One Lifetime, Wallace Carothers the Inventor of Nylon, Chemical Heritage Foundation. מדיה וקבצים בנושא וולאס קרותרס בוויקישיתוף Dupont Inventor Wallace Carothers Featured in Chronicles of Chemistry Magazine chemical achievers at chemheritage.org איתי נבו, המצאה גאונית וטרגדיה אישית, במדור "היום לפני במדע" באתר של מכון דוידסון לחינוך מדעי, 27 באוקטובר 2018 וולאס קרותרס, באתר "Find a Grave" (באנגלית) וולאס קרותרס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
שרת–לקוח

מודל שרת–לקוח (באנגלית: Client-server model) הוא ארכיטקטורת תוכנה לחישוב מבוזר, אשר מגדירה את היחס בין תוכנות משתפות פעולה. המודל מחלק את המשימות או עומס העבודה בין ספק השירות או המשאבים – השרת, לבין מבקש השירות – הלקוח. שרת–לקוח הוא אחת מתצורות ההתקשרות הנפוצות ברשתות מחשבים. השרת הוא תוכנה פסיבית, המאזינה לרשת ומחכה לקבל בקשות. הלקוח לעומתו בדרך כלל מהווה את ממשק המשתמש – הוא מופעל על ידי המשתמש ופונה לשרת כאשר הוא זקוק למידע או שירותים ממנו. בדרך כלל, תוכנות השרת והלקוח רצות על גבי מחשבים שונים והתקשורת ביניהן מתבצעת על גבי רשת מחשבים. עם זאת, תוכנות השרת והלקוח יכולות לפעול גם על גבי אותו המחשב. שרת הוא מחשב המריץ תוכנת שרת אחת או יותר, אשר חולקת את המשאבים שלה עם הלקוחות. הלקוח אינו חולק את המשאבים שלו, אלא מבקש תכנים ושירותים (ביצוע פונקציות) מהשרת. לפיכך, הלקוח הוא זה שיוזם את ההתקשרות עם השרת, אשר ממתין לבקשות נכנסות. מודל שרת–לקוח הפך לאחד מהרעיונות המרכזיים ברשתות מחשבים. רבים מהיישומים העסקיים הנכתבים כיום משתמשים במודל זה (ראו Enterprise software), כמו גם פרוטוקולי התקשורת העיקריים של האינטרנט, לדוגמה: Telnet,‏ SSH,‏ SMTP,‏ DNS,‏ HTTP ועוד. את האינטראקציה בין לקוח ושרת נוהגים לתאר באמצעות תרשימי הרצף במסגרת ה-Unified Modeling Language. שירותים כגון דואר אלקטרוני (לדוגמה: שרת Exchange), גישה לאתרי אינטרנט, וגישה לבסיסי נתונים, כולם בנויים במודל שרת–לקוח. לדוגמה, משתמש הניגש לחשבון הבנק שלו דרך האינטרנט, משתמש בדפדפן המשמש כתוכנת לקוח על מנת לשלוח בקשה לשרת HTTP של הבנק. שרת ה-HTTP יכול בתורו להעביר את הבקשה לתוכנת לקוח בסיס נתונים שהוא מריץ, אשר שולחת בקשה לשרת בסיס נתונים שנמצא על גבי מחשב אחר של הבנק, על מנת לאחזר את פרטי החשבון של המשתמש. מצב החשבון מוחזר לתוכנת לקוח בסיס הנתונים, שמחזירה את הנתונים לדפדפן (תוכנת הלקוח של המשתמש), אשר לבסוף מציג את הנתונים למשתמש. דוגמאות ספציפיות לתוכנות לקוח: דפדפנים, לקוחות דואר אלקטרוני (לדוגמה: Microsoft Outlook), לקוחות צ'אט, ועוד. דוגמאות ספציפיות לתוכנות שרת: שרתי HTTP, שרתי FTP, שרתי יישומים, שרתי בסיסי נתונים, שרתי דואר, שרתי קבצים, שרתי הדפסה, ועוד. רוב ה-Web services הם גם סוגים של שרתים. נהוג להפריד את הלקוחות ללקוח "דל" (Thin client), כזה שמסוגל רק לבצע את ההתחברות לשרת, והשרת הוא זה שמנהל את כל התקשורת עם המשתמש, ולקוח "עשיר" (Rich client), כזה שמבצע את כל האינטראקציה עם המשתמש בעצמו, ופונה לשרת רק על מנת לאחזר נתונים. בעבר היה שימוש נפוץ במסופים, שהיוו לקוחות "רזים", התחברו למחשב מרכזי (Mainframe) וביצעו את כל הפעולות עליו, אך עם ההתקדמות המהירה של המחשבים האישיים הם נדחקו הצידה בשנות ה-90 ופינו את מקומם ללקוחות "עשירים", המקטינים את תעבורת הרשת ואת העומס על השרת. התפתחות האינטרנט והגידול ברוחב הפס החזירו את הלקוח הדל למרכז התמונה. שרת צד שרת צד לקוח קצה לקצה מונחים בתוכנה שרת–לקוח, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) קובץ קול זה הוא הקראה של הערך כפי שהופיע בתאריך 2012-09-23, שינויים בטקסט שבוצעו לאחר מכן אינם מופיעים בהקלטה. (עזרה) ערכים מוקלטים נוספים
בת ים - ניו יורק

"בת ים - ניו יורק" היא סדרת טלוויזיה שעלתה למרקע בסוף שנת 1995 בערוץ השני, קשת. הסדרה נכתבה ובוימה על ידי יוסי מדמוני ודוד אופק. יזם הסדרה היה מיכה שגריר שביחד עם מדמוני ואופק חתום על הסדרה כיוצר. שגריר שהיה יושב ראש הדירקטוריון של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה גייס את מדמוני ואופק, מיד עם סיום לימודיהם, ליצירת הסדרה לקראת עליית ערוץ מסחרי, השני, ואכן כבר בשנה השנייה לקיום הערוץ עלתה הסדרה לשידור בעונה ראשונה מקוצרת של 6 פרקים. עונה שנייה של 13 פרקים עלתה לשידור בשנת 1997. הסדרה הביאה למרקע הישראלי סגנון נטורליסטי, חדש אז, המערב בין שחקנים מקצועיים ודמויות תיעודיות שהופיעו בתפקיד עצמן. הדמות הבולטת הייתה דמותו של אבי המשפחה - שלמה זלאייט, כפי שגולמה על ידי ויקטור עידה, נגן קאנון במקצועו. כמו כן הייתה זו הסדרה הראשונה בישראל שערבבה צילום מקצועי עם פורמט צילום חובבני של סרטוני וידאו ביתיים, אותם צילמו גיבורי הסדרה בני משפחת זלאייט. את קלטות הווידאו הללו שלחו בני המשפחה מבת ים לניו יורק ולהפך, בניסיון לשמור על קיום תא משפחתי מסורתי בעולם בו דור הילדים חוצה גבולות גאוגרפיים. חשיבותה של הסדרה הייתה גם בעירוב הסגנוני הזה שהביא תחושה דוקומנטרית לתוך מבנה דרמטי מתוסרט, תוך כדי עיסוק בתהליכים חברתיים עכשוויים כמו הגירה, פערי דורות, זהות מזרחית, תהליכי חילון והתפרקות התא המשפחתי המסורתי בחברה קפיטליסטית מודרנית. הסדרה זכתה ב-1996 בפרס האקדמיה על דרמת הטלוויזיה הטובה ביותר וזכתה להצלחה בביקורות ובקהל הצופים גם יחד. הסדרה נחשבת לנקודת מפנה בייצוג המזרחי על מרקע הטלוויזיה הישראלי, כשיצרה עולם מזרחי עצמאי אותנטי, ללא עיצוב קריקטורלי, ושאינו מגדיר את עצמו ביחס למרחב הישראלי ההגמוני. ב-1998 נוצר לסדרה ספין אוף בשם "עלילות דוד" שמתמקד בדמותו של דוד זלאייט. שלמה זלאייט (ויקטור עידה) דינה זלאייט (שושה גורן) דוד זלאייט (יגאל עדיקא) זיוה זלאייט (דליה שימקו) משה זלאייט (אילן שושן) מירי זלאייט (מירב שועה) צה"ל זלאייט (גילי נגר) סבתא (ג'ולייט נמרודי) הפוך פלורנטין "בת ים - ניו יורק", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "בת ים - ניו יורק", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "בת ים - ניו יורק", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית "בת ים - ניו יורק" - האתר הרשמי סמדר שילוני, בלי בורקס: הניצחון של "בת ים - ניו יורק", באתר ynet, 6 במאי 2017 ערך זה הוא קצרמר בנושא טלוויזיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
Animals

Animals (בעברית: חיות) הוא אלבום האולפן העשירי של להקת הרוק המתקדם פינק פלויד, אשר יצא לאור בשנת 1977. זהו אלבום קונספט המושפע רבות מספרו המפורסם של ג'ורג' אורוול, חוות החיות. אלבום זה ממשיך את עידן תור הזהב של פינק פלויד ונודע בשל הטקסטים הפילוסופיים, הפוליטיים, והאידאולוגיים המביעים ביקורת נוקבת על האנושות במאה ה-20, על התעשייה המודרנית ואנשי עסקים, ועל פוליטיקאים בתקופה המודרנית. תקליטור אשר הוקלט דיגיטלית מחדש (remastered) יצא לאור בשנת 1994. Animals הגיע בקלות למקום ה-3 במצעד האלבומים של מגזין בילבורד, אך לאחר שישה חודשים בלבד נשר מהמצעד משום שרוב שיריו ארוכים מדי להשמעה ברדיו. כל השירים נכתבו והולחנו על ידי רוג'ר ווטרס (למעט היכן שמצוין אחרת).  במהלך שלושת השירים המרכזיים באלבום, כולם חוצים את קו עשר הדקות, רוג'ר ווטרס משווה את המין האנושי לשלושה סוגים של חיות: כלבים, חזירים או כבשים. הכלבים מייצגים את אנשי העסקים המגלומניים קשי היום אשר מנסים לעלות מעלה בסולם המעמדות החברתי. החזירים מייצגים את הפוליטיקאים המושחתים והמטיפים למוסר (עם הצבעות ישירות על מרגרט תאצ'ר ומרי וויטהאוס). כל אלה אשר אינם נכללים באחת משתי הקבוצות הנ"ל הם הכבשים, כלומר עדר עיוור וחסר מחשבות הנוהה אחר מנהיגים ובעלי הון ועוצמה למיניהם, מקבל באהבה את הכתבות דעת הקהל וההחלטות השרירותיות של אלו, ואף מנוצל על ידם. שלושת השירים האלה "עטופים" בשני חלקים של שיר אהבה, Pigs On The Wing. השיר נכתב על ידי ווטרס לאשתו דאז, קרולין. המסר של שני השירים האלה הוא שכל עוד אנשים אוהבים, הם יכולים להגן על עצמם מפני הרוע של העולם, אשר נובע מההתנהגות האנושית הצבועה והנצלנית המודגמת בשאר שירי האלבום. השיר מתקשר לספר נוסף של ג'ורג' אורוול, "1984". הספר מספר על גבר ואישה החיים בעולם הנמצא תחת שלטון טוטליטרי המדכא את חופש המחשבה והביטוי, ומנהלים רומן בסתר, וכך מתמודדים עם החיים השנואים. המונח "pigs on the wing" אף הוא מתכוון לחזירים הנמצאים מאחורי הקלעים, כלומר השלטונות הצופים בסתר, ומכוונים אותנו מה לעשות. ווטרס אף מתייחס אל עצמו כ"כלב" בחלק השני (השיר המסיים את האלבום), במשפט: "Any fool knows that dog needs a home". בלון החזיר הענק אשר נראה על עטיפת האלבום, למעשה ריחף מעל תחנת הכוח באטרסי של לונדון בשביל הצילום, אולם התנתק מהחבלים ועף. התמונה שצולמה לא התאימה ללהקה, ולכן התמונה הסופית - זו המופיעה על העטיפה - היא שילוב בין צילום לציור של החזיר. מוטיב החזיר המעופף חזר עוד פעמים רבות בהופעותיה של הלהקה. בשנת 2017 הופץ האלבום מחדש לאחר שזכה למיקסינג חדש. על עטיפת האלבום מוצגת תמונה עדכנית של תחנת הכוח ובלון החזיר מעליה. רוג'ר ווטרס - גיטרה בס, שירה דייוויד גילמור - גיטרה, גיטרה בס, שירה ריצ'רד רייט - קלידים ניק מייסון - תופים סנואי וייט - גיטרה מובילה בשיר "Pigs on the wing" (בגרסת ה-8 ערוצים בלבד) מידע על האלבום Animals באתר MusicBrainz מידע על האלבום Animals באתר AllMusic האלבום Animals באתר Discogs האלבום Animals באתר ספוטיפיי האלבום Animals באתר יוטיוב מילות השירים וטריוויה סיקור נרחב לאלבום ביקורת עברית על האלבום - "רוק מתקדם" The Astonishing Rock Design Artwork of Fisher Park, Part I - Animals, From REG Issue #13, באתר Roger Waters International Fan Club