laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ענן נימבוס

המונח "נימבוס" מפנה לכאן. לערך העוסק במשמעויות אחרות, ראו נימבוס (פירושונים). ענן נִימְבּוּס (מלטינית: Nimbus, ענן גשם) הוא שם כולל לעננים שמכילים משקעים. המשקעים שבענן יכולים לרדת לקרקע בצורת גשם, שלג, ברד, או גשם-שלג, אך לרוב הם אינם מתבטאים בברקים או רעמים. התחילית "נימבו-" או הסופית "-נימבוס" מציינות ענן משקעים. למשל: נימבוסטרטוס הוא ענן משקעים שכבתי, וקומולונימבוס הוא ענן משקעים ערמתי. לענני הנימבוס לרוב צבע אפור כהה, הנובע מהצפיפות והגובה הרבים שחוסמים את קרני אור השמש. לענן קווי מתאר משוננים ללא צורה ברורה, והוא נוצר בגובה נמוך יחסית. בהתאם לעננים מהם נוצרו ולגובהם באטמוספירה, ישנם שני סוגים עיקריים: קומולונימבוס - נימבוס הגדל אנכית ונוצר מענני קומולוס בחלקים האמצעיים או התחתונים של האטמוספירה, ומביא משקעים יותר רציניים, כגון ברד, שלג ולפעמים גם ברקים ורעמים. נימבוסטרטוס - ענני נימבוס הגדלים אופקית, הנוצרים מענני שכבות בחלקים האמצעיים או התחתונים של האטמוספירה. ענן נימבוסטרטוס לרוב מוריד משקעים בצורת גשם מתמשך. הנימבוס היה בעבר סוג של ענן באותו אופן כמו קומולוס או סטרטוס. לפיכך, ענן הפאנוס נקרא פראקטו-פאנוס, כפי שהקומולונימבוס נקראו קומולו-נימבוס. אז שני העננים האלה היו רק שני סוגים שונים של נימבוס. ההגדרה של הענן כנימבוס נזנחה מוקדם מאוד בשנת 1930 בגרסה המקדימה של אטלס הענן הבינלאומי שם הומלץ לדבר על נימבוסטרטוס או קומולונימבוס ללא מקף 6. מדיה וקבצים בנושא ענן נימבוס בוויקישיתוף Observing clouds and weather, Science Learning Hub (באנגלית) Karen Carr, Nimbus clouds - Rain clouds - Weather, Quatr.us Study Guides, ‏2017-08-21 (באנגלית אמריקאית) Cumulonimbus clouds, Met Office (באנגלית) What Happens When Air Pressure & Temperature Drop?, Sciencing (באנגלית) הוועדה לחקר עננים, אטלס בינלאומי של עננים ושל מדינות השמיים, הוועדה המטאורולוגית הבינלאומית, 1930, 99 עמ' ערך זה הוא קצרמר בנושא מדעי כדור הארץ. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פרו במשחקים הפאראלימפיים

פרו השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים בהיידלברג (1972). במשחקי החורף לא נטלה פרו חלק מעולם. אל המשחקים בהיידלברג שלחה פרו ספורטאי בודד, ואל המשחקים הפאראלימפיים טורונטו (1976) שלחה שני אתלטים. לאחר המשחקים בטורונטו חדלה פרו לשלוח משלחות עד המשחקים הפאראלימפיים אטלנטה (1996) ומאז משתתפת פרו במשחקים בקביעות. לאורך השנים זכו ספורטאיה של פרו בתשע מדליות פאראלימפיות (ארבע מדליות זהב, מדליית כסף וארבע מדליות ארד). כבר באולימפיאדה בטורונטו, בשנת 1976 זכו הפרואנים בשתי מדליות פאראלימפיות - מדליית זהב בטניס נשים (קטגוריה D) ומדליות ארד בהטלת כידון ובמשחה ל-100 מטרים גב. בשנת 1996 חזרה פרו להשתתף במשחקים הפאראלימפיים, וזכתה במדליה אחת, כשג'יימי אלרט קטף את מדליית הזהב במשחה ל-50 מטרים בסגנון חופשי (קטגוריה S3) עם שיא עולם של 51.95 שניות. במהלך המשחקים הפאראלימפיים סידני (2000) זכה אלרט במדליית זהב נוספת באותו המקצה ושבר את שיאו העולמי עם 49.03 שניות. הוא הוסיף וזכה גם במדליית כסף פאראלימפית במשחה ל-50 מטרים גב. במשחקים הפאראלימפיים אתונה (2004) היה שוב אלרט לספורטאי הבולט של פרו כשזכה בשתי מדליות ארד באותם המקצים. מדליית זהב נוספת קטפה עבור פרו לאונור אספינוזה בתחרות טאקוונדו במהלך המשחקים הפאראלימפיים טוקיו (2020). פרו במשחקים האולימפיים פרו במשחקים האולימפיים לנוער
פיגומים

האם התכוונתם ל... פיגום – מבנה ארעי, המשמש לתמיכת בני אדם וציוד כדי לבנות או לשפץ מבנים גדולים יותר פיגומים (סרט) – סרט קולנוע ישראלי משנת 2017 פיגומים (כתב עת) – מגזין להגות סוציאליסטית עכשווית
משקולת נייר

משקולת נייר או מַכְבֵּדָה, היא חפץ כבד המונח על ערימת דפים כדי למנוע מהם להתעופף ברוח או למנוע את תזוזתם תחת משיכות מכחול (כמו במקרה של קליגרפיה יפנית). משקולת נייר היא חפץ הנמצא לרוב בשימוש על שולחן העבודה במשרד ובבית. אומנם כל חפץ כבד ומוצק יכול לשמש למטרה זו – פיסת אבן, מתכת, עץ, זכוכית, ואף משקולת מאולתרת מציוד משרדי כגון שדכן סיכות או מנקב – אך משקולת נייר ייעודית היא גם חפץ דקורטיבי ומטרתו איננה פונקציונליות גרידא. משקולת הנייר הומצאה בתקופת המהפכה התעשייתית, כאשר גבר השימוש במסמכי נייר שונים – כגון נייר מכתבים, מזכרים, דוחות וחשבוניות – שנערמו במשרדים. משקולת הנייר מאפשרת לשמור על ערימת מסמכים מסודרת ומונעת מהם להתפזר עם כל משב רוח שעלול לחדור לחלל העבודה. במהלך שתי המאות האחרונות הפכו משקולות הנייר לפריט אספנות ולחפץ בעל ערך אמנותי המוצג במוזיאונים. בריק (אלקטרוניקה) מדיה וקבצים בנושא משקולות נייר בוויקישיתוף משקולת נייר במדריך הפתוח מידע באנגלית על התפתחות משקולת הנייר באתר paperweight.org מַכְבֵּדָה במילון שימוש כללי (תשנ"ט), באתר האקדמיה ללשון העברית ערך זה הוא קצרמר בנושא טכנולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קוסטה ריקה במשחקים הפאראלימפיים

קוסטה ריקה השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים בברצלונה (1992) ומשתתפת במשחקי הקיץ הפאראלימפיים מאז בקביעות, מלבד המשחקים הפאראלימפיים אטלנטה (1996) מהם נעדרה. במשחקי החורף לא נטלה קוסטה ריקה חלק מעולם. המשלחות אותן שולחת קוסטה ריקה אל המשחקים הפאראלימפיים הן תמיד משלחות קטנות: אתלט בודד אל המשחקים הפאראלימפיים סידני (2000) ואל המשחקים הפאראלימפיים לונדון (2012), שחיין יחיד אל המשחקים הפאראלימפיים אתונה (2004), שני שחקני טניס שולחן אל המשחקים הפאראלימפיים בייג'ינג (2008). קוסטה ריקה זכתה בשתי מדליות ראשונות במסגרת תחרויות האתלטיקה של המשחקים הפאראלימפיים טוקיו (2020). קוסטה ריקה במשחקים האולימפיים קוסטה ריקה במשחקים האולימפיים לנוער
רותם (יישוב)

רֹתֶם (רותם יח"ד) הוא התנחלות ויישוב קהילתי אקולוגי בבקעת הירדן השייך למועצה אזורית בקעת הירדן. היישוב נקרא רותם על שם שיחי הרותם הנפוץ בסביבה, יח"ד - יישוב חילוני דתי. היישוב הוקם כהיאחזות נח"ל בשנת 1984 בידי גרעינים מהתנועה הקיבוצית ואוזרח בשנת 2001 על ידי מספר רווקים ומשפחות חילוניים ודתיים. מתגוררות בו כ-35 משפחות וכן רווקים. תושבי היישוב הם בעלי אידאולוגיה אקולוגית ומתנסים במחזור בנייה אלטרנטיבית. התושבים החיים במקום מתפרנסים בחלקם ממקצועות חופשיים באזור או במרכז. במקום ישנן מספר קליניקות לטיפולים אלטרנטיביים ברפואה סינית, נטורופתיה וכדומה. היישוב שותף במטע תמרים. היישוב יושב מעל נחל מלחה שבצפון בקעת הירדן, על גבעה ששמה בערבית "ראוס אל ג'בסין" - אשר משמעותו קשורה בשכבות משקעי הגבס אשר מצויות בגבעות האזור. ביישוב מספר רחובות כאשר רק אחד מתוכם סלול מכיוון שהיישוב אקולוגי. ביציאה הדרומית מהיישוב נמצאת החווה "כפר טהירו". ב-22 בנובמבר 2020 נחנך ליד היישוב "מצפה עמיתים" לזכרו של הלוחם עמית בן יגאל שנפל בפעילות מבצעית בכפר יעבד ב-12 במאי 2020. מדיה וקבצים בנושא רותם בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של רותם עדי מלט, שירה עמוסי - רותם, באתר יש"ע שלנו, 18 בספטמבר 2017 מירב מורן, ברותם חיים בכיף בניתוק מהעולם, באתר הארץ, 3 במרץ 2022 אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
זקנה (ספר)

זִקנה (באיטלקית: Senilità) הוא רומן מאת הסופר האיטלקי איטלו זְבֶבוֹ שיצא לאור בשנת 1898. זהו הרומן השני של זבבו, ולאחריו נמנע זבבו מלפרסם במשך 25 שנים, ורק בשנת 1923 יצא לאור הרומן הבא שלו, "תודעתו של זנו". בשנת 1962 עובד הרומן לסרט באותו שם (Senilità) בידי הבמאי מאורו בולוניני. ברומן ארבע דמויות, המשתתפות בשתי עלילות של אהבה נכזבת. אמיליו ברנטאני, פקיד בחברת ביטוח, בן 35, שפרסם רומן שזכה לשבחים ומאז שקע ברפיון ובחוסר מעש, שהעניקו לספר את שמו – הזִקנה שבשם הספר אינה זקנה כרונולוגית (שהרי ברנטאני הוא רק בן 35), אלא זקנה נפשית. אנג'יולינה, בת עניים צעירה ונאה ("בחורה בלונדינית עם עיני תכלת גדולות, גבוהה וחסונה ועם זאת רזה וגמישה") שברנטאני מתאהב בה, אף ש"תחילה ניגש אליה בכוונה לזכות בפרשיית אהבים קלה וקצרת ימים". היא מרבה לבגוד בברנטאני, שבסופו של דבר נפרד ממנה עקב כך. הפסל סטפאנו באלי, רודף שמלות מצליח, הוא ידידו של ברנטאני. חרף השוני באופיים, השניים מרבים לבלות יחד. עמליה ברנטאני, אחותו היחידה של אמיליו, "נוכחותה לא הורגשה יותר מדי לא מבחינה פיזית ולא מבחינה נפשית, קטנטנה וחיוורת, צעירה ממנו בכמה שנים אך זקנה יותר באופיה". עמליה מאוהבת בסטפאנו באלי, אך לו אין עניין בה. היא מתמכרת לאלכוהול, חולה במחלה שממנה תמות, ובמהלך מחלתה גם מאבדת את שפיותה. בסיפור יש מאפיינים אוטוביוגרפיים אחדים, וזבבו ציין שתושבי טריאסטה עירו הכירו את הדמויות עליהן התבססו גיבורי סיפורו. דמותו של אמיליו ברנטאני מכילה פרטים אחדים מהביוגרפיה של זבבו עצמו. הפסל סטפאנו באלי נבנה על פי דמותו של הצייר אומברטו ורודה, ידידו של זבבו. אנג'יולינה נבנתה על פי דמותה של ג'וזפינה זרגול, שבה היה זבבו מאוהב בצעירותו. עמליה זוהתה כאחותו של זבבו, אורטנסיה שמיץ או כאחות של אחד מידידיו. לראשונה יצא הספר לאור בעברית בשנת 1969, בהוצאת "עם עובד". תרגום זה נעשה בידי שושנה חן זהבי מהתרגום לאנגלית של הספר. צעד בלתי שגרתי זה, של תרגום שלא מהמקור, ניכר כבר בשמו של הספר, "גבר מזדקן", שמשקף נאמנה את השם שניתן לגרסה האנגלית, As a Man Grows Older, שאינו נאמן לשם המקורי. תרגום נוסף לעברית, הפעם מהמקור באיטלקית, נעשה בידי אריאל רטהאוז ויצא לאור בהוצאת כרמל בשנת 2006. שמו של הספר בתרגום זה, "זִקנה", נאמן יותר למקור. בשני המקרים בחרו המתרגמים לתעתק את שם המחבר כ"סבבו", אף שהתעתיק "זבבו" משקף טוב יותר את ההגייה האיטלקית. אריאל רטהאוז, "זִקנה קפצה על אֶמיליו ברֶנטאני", סוף דבר לספר זִקנה, הוצאת כרמל, 2006. זִקנה בתרגומו של אריאל רטהאוז, הוצאת כרמל, 2006 (להלן: "זִקנה"), עמ' 8. זִקנה, עמ' 9. זִקנה, עמ' 7.
פטריארך

פטריארך (מיוונית, פטרארכון: πατήρ (פַּטֵר), אב; ἄρχων (ארכון), מנהיג; בעברית: אב) הוא תואר הניתן לאבי משפחה מורחבת. בנצרות, בכנסייה היוונית-אורתודוקסית, הכנסייה האוריינטלית, הכנסייה הקתולית, הכנסייה הארמנית והכנסייה האשורית המזרחית, משמעות המונח היא הבישוף הבכיר ביותר. הפטריארך שולט בשטח הנקרא פטריארכיה. היסטורית, פטריארכים היו לעיתים קרובות גם אתנרכונים – אנשי הדת הבכירים ביותר במדינה או ארץ מסוימת, אך אין הדבר כך בכל זרמי הנצרות. בכנסיות האוריינטליות הפטריארך הוא עצמו האפיפיור; בכנסייה המורמונית פטריארך הוא המקביל לכומר. בישראל מכהנים שלושה פטריארכים. היררכיית הכבוד שלהם נובעת מהוותק ההיסטורי הרציף בארץ ישראל של הקהילה אותה הם מייצגים. לפיכך סדר החשיבות הוא: הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית, הפטריארכיה הארמנית-אורתודוקסית והפטריארכיה הלטינית. פטריארך קונסטנטינופול פטריארך אנטיוכיה הפטריארכיה הלטינית משפחה פטריארכלית הפטריארכיה הארמנית הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית פטריארך, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אנשי דת נוצרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
משואה (מושב)

מַשּׂוּאָה היא התנחלות ומושב שיתופי השייך לארגון יישובי העובד הציוני ונמצא בתחום מועצה אזורית בקעת הירדן. היישוב נמצא בבקעת נחל תרצה סמוך למפגשו עם בקעת הירדן. המושב עלה לקרקע ב-1 בינואר 1970 כהיאחזות נח"ל שאויש בידי גרעין דתי. בקיץ 1971 הושלם קידוח מים עבור ההיאחזות. המקום אוזרח במאי 1974 בידי גרעין של העובד הציוני והפך למושב. לקראת האזרוח הכשירה הקרן הקיימת את הקרקע ומשרד השיכון הקים 33 יחידות דיור. שטח המושב היה כ-4000 דונם ויועד בעיקר לגידול ירקות, מטעים וגידול תרנגולי הודו. בשנת 1979 צבר המושב חובות כבדים. התושבים התלוננו שהאדמות שהוקצו להם באיכות גרועה וכי אספקת המים והחשמל אינה יציבה. מצב זה נמשך לאורך שנות ה-80. לאורך השנים המושב ניסה לגייס מתיישבים נוספים. בשנת 1980 הוסב אתר ההיאחזות לבית הספר האזורי. בשנות ה-90, במסגרת הסדר חובות המושבים ובעקבות "חוק גל" נמחקו רוב חובות המושב. בשנת 1999 בנתה חברת מקורות מאגר מים למושב. כיום (2015) מתגוררות במושב כ-65 משפחות. באביב 2019 שוב החל המושב לסבול ממשבר חמור, בעקבות מחסור במים, עקב שילוב של תשתיות מים וחשמל ירודות שגורמות להפסקות חשמל ולתקלות שאיבה, ובנוסף צמצום של מכסות המים. ב-2021 פורסם שהיישוב הוא היישוב הישראלי שצמח בקצב השני הכי מהיר ביהודה ושומרון לאחר מבואות יריחו עם למעלה מ-46% אחוזי גידול אוכלוסייה. שמו של המושב ניתן לו על-שם המשואות שהיו מדליקים בימי בית שני לציון ראש חודש ומועדים על פסגת קרן סרטבה הסמוכה. אלכסנדריון (סרטבה) - הר דמוי חרוט המתנשא מעל עמק הירדן התחתון, כ-3 דרומית ליישוב. בראש ההר ממוקם מבצר האלכסנדריון שנבנה בשנת 90 לפנה"ס בידי אלכסנדר ינאי. מדיה וקבצים בנושא משואה בוויקישיתוף משואה, באתר המועצה האזורית בקעת הירדן אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 משואה - היאחזות נח"ל רביעית בבקעת-הירדן, מעריב, 2 בינואר 1970 נורית ארד, אורגות בנחל משואה, דבר, 28 בספטמבר 1970; המשך מסע בבקעה, דבר, 10 באוקטובר 1971 הושלמו קידוחי מים בשביל ארגמן ומשואה, דבר, 8 באוגוסט 1971 משואה תעלה על הקרקע בחודש מאי, דבר, 28 במרץ 1974 יוסף וקסמן, מתיישבים עם ילדיהם קיבלו לידם, מעריב, 15 במאי 1974 כ-5,500 דונם קרקע יוכשרו בבקעת הירדן, דבר, 4 באפריל 1974 יוסף ולטר, האחזויות הנח"ל משואה וקליה, מעריב, 10 באפריל 1974 יוקם מושב בהיאחזות משואה, דבר, 10 במאי 1974 סגירת המים לשבוע - הקש ששבר הגב לאנשי משואה, מעריב, 15 ביולי 1979 הגירעון עולה על 100 מליון ל"י, מעריב, 3 באוגוסט 1979 מנחם גולן, אש דועכת במשואה, מעריב, 24 בדצמבר 1982 אבינעם בר יוסף, 35 משפחות משואה חסמו, מעריב, 9 במאי 1986 משואה קולט משפחות, מעריב, 16 בפברואר 1979 מושב משואה, מעריב, 10 באוגוסט 1979 מושב משואה, דבר, 30 בנובמבר 1979 מושב משואה קולט זוגות צעירים, מעריב, 6 באפריל 1984 קולט משפחות עם ילדים, מעריב, 28 בפברואר 1986 יוסף אחימאיר, הקשר הצרפתי בבקעת הירדן, מעריב, 14 בדצמבר 1980 עמירם כהן, מנהלת הסדר המושבים: חובות המגזר המושבי - 22.9 מיליארד שקל, באתר TheMarker‏, 28 באפריל 2011 דוד חיון, ‏דנישא בונה 2 בריכות מים בבקעת הירדן ובשומרון, באתר גלובס, 27 בדצמבר 1999 אלישע בן קימון, מגדלי הפלפלים בבקעת הירדן במשבר: "נמצאים במצב חירום", באתר ynet, 25 במאי 2019 יואב קווה, האיש מן הבקעה, באתר הארץ, 9 במאי 2008
קובה במשחקים הפאראלימפיים

קובה השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים בברצלונה (1992) ומשתתפת במשחקי הקיץ הפאראלימפיים מאז בקביעות. במשחקי החורף לא נטלה קובה חלק מעולם. המשלחת הראשונה אותה שלחה קובה למשחקים, בשנת 1992 חזרה עם תשע מדליות פאראלימפיות. (שלוש מדליות זהב, שלוש כסף ושלוש מדליות ארד). בקרב המשלחת הצטיינו האצנים עומאר טואו שזכה במדליית הזהב במירוץ ל-400 מטרים, במדליית הכסף במירוץ ל-100 מטרים ובמדליית הארד במירוץ ל-200 מטרים (קטגוריה B2) ואוסקר פופו שזכה במדליית הזהב במירוץ ל-800 מטרים ובמדליית הכסף במירוץ ל-400 מטרים (קטגוריה B1). במשחקים הפאראלימפיים אטלנטה (1996) הצליחו האתלטים הקובנים להביא למדינה 8 מדליות זהב פאראלימפיות. בין האתלטים בלטו אנריקה קבלרו שזכה בשתי מדליות זהב, בקפיצה למרחק ובקפיצה משולשת (קטגוריה F12) ובמדליית כסף במירוץ ל-100 מטרים (קטגוריה T12) ועומאר מויה שזכה בשתי מדליות זהב במירוץ ל-200 מטרים ובמירוץ ל-400 מטרים (קטגוריה T11) במשחקים הפאראלימפיים לונדון (2012) הצליחה המשלחת הקובנית לזכות בסכום שיא של תשע מדליות זהב, בהן שלוש מדליות של האצנית יונידיס קסטילו, שאף שברה שני שיאי עולם במירוץ ל-200 מטרים עם 24.45 שניות, ושיא נוסף של 55.72 שניות בתחרות ל-400 מטרים. קובה במשחקים האולימפיים קובה במשחקים האולימפיים לנוער Women's 200m - T46 Women's 400m - T46
טקס המפתחות

טקסים הידועים כטקס המפתחות (באנגלית: Ceremony of the Keys) נערכים בכמה מקומות בממלכה המאוחדת: לונדון, אדינבורו וגיברלטר. הטקס הלונדוני הוא ככל הנראה הידוע ביותר. טקס זה נערך בכל לילה במצודת לונדון, ככל הנראה מאז המאה ה-14. בשעה 21:53 בדיוק נפגשים מפקד שומרי המצודה (לבוש במעיל טיודורי) ומשמר ליווי צבאי שמורכב מחברי משמר מצודת לונדון. מפקד השומרים ו"תצפיתן" שנבחר מקרב החיילים נועלים את השערים הראשיים של המצודה. עם חזרתם במורד ווטר ליין הם נעצרים על ידי זקיף ונדרשים לזהות את עצמם: זקיף: מי זה מגיע מהכניסה? מפקד השומרים: המפתחות. זקיף: איזה מפתחות? מפקד השומרים: המפתחות של המלך צ'ארלס (מזהה את המפתחות כשייכים למונרך הבריטי הנוכחי). זקיף: עברו, מפתחות המלך צ'ארלס. הכל תקין. לאחר מכן המשלחת עוברת דרך קשת מגדל הדמים ונכנסת למצודה, ונעצרת בתחתית מדרגות ברודווק. בראש המדרגות, לפי פקודה של הקצין המפקד שלהם, שומרי המצודה מציגים את סמליהם והמפקד שלהם מרים את כובעו ומכריז: מפקד השומרים: אלוהים, נצור את המלך צ'ארלס. שומרים: אמן! לאחר מכן לוקח מפקד השומרים את המפתחות לבית המלכה שבו הם נשמרים, ולאחר מכן מושמעת מנגינת המוצב האחרון. טקס מפתחות נערך גם בארמון הולירוד, בתחילת חופשתו בת השבוע של המונרך במקום, שמתרחשת ביולי. לאחר הגעת המונרך נערך טקס בחצר הקדמית שבו הוא מקבל באופן סמלי את מפתחות העיר אדינבורו מהלורד פרובוסט. לאחר מכן מחזיר המונרך את המפתחות, ומכריז ”אני מחזיק את המפתחות האלה, תוך שכנוע מוחלט שלא ניתן להפקידם בידיים יותר טובות מאלה של הלורד פרובוסט והיועצים של עירי הטובה אדינבורו”. טקס המפתחות בגיברלטר הוא אירוע המשחזר את הטקס העתיק שבו ננעלו השערים המובילים אל העיר העתיקה ואל המחנה הצבאי. במאה ה-18 ובמאה ה-19 הגיעו מי הים עד לחומות, והיו ארבעה שערים שדרכם ניתן היה להיכנס לעיר. כל אחד מן השערים האלה ננעל על ידי מפתח ייחודי. מקורו של הטקס הוא בתקופת המצור הגדול על גיברלטר, שהחל ב-1779 כאשר חיילים צרפתים וספרדים ניסו לכבוש את המקום. המפתחות נשמרו על ידי מושל גיברלטר, שהיה נותן אותם לסמל הנמל בכל יום בשעת השקיעה, על מנת שניתן יהיה לנעול את השערים. סמל השער, ליווי של חיילים חמושים, חליל ותופים היו צועדים לכל אחד מהשערים. הם היו נעצרים על ידי זקיף בכל אחד מן השערים, והמשפטים שנאמרו היו זהים לאלה שנאמרו בטקס במצודת לונדון. לאחר שכל השערים ננעלו הוחזרו המפתחות למעונו של המושל. סמל הנמל היה אוסף את המפתחות בבוקר על מנת לפתוח את הכניסות לעיר. הטקס נערך מחדש ב-1933, וכיום הוא מבוצע פעמיים בשנה (באפריל ובאוקטובר) על ידי רגימנט גיברלטר המלכותי ויחידות ולהקות אורחות בריטיות. בגרסה המודרנית של הטקס המושל מעביר את המפתחות לסמל הנמל לאחר יריית הרובה בשעת השקיעה. סמל הנמל, המלווה על ידי משמר חמוש, צועד על מנת לנעול באופן סמלי את שערי מצודת גיברלטר בלילה, ולאחר מכן מחזיר את המפתחות למושל. גם משלחת זו מלווה על ידי תופים וחלילים, על מנת להזהיר זרים כי עליהם לעזוב את המושבה לפני שהשערים ייסגרו. הטקס נערך רק באחד מארבעת השערים. במהלך ארוחות ערב רשמיות בבית המושל מוכנסים המפתחות במהלך הארוחה על ידי סמל הנמל, שנותן אותם למושל ומכריז כי המצודה נעולה ובטוחה. לאחר מכן מונחים המפתחות על כרית שנמצאת על השולחן, ונותרים עליה עד סוף הארוחה. טקס המפתחות של מצודת לונדון באתר Trooping the Colour שבוע הולירוד באתר הרשמי של משפחת המלוכה הבריטית יומן מסע בגיברלטר באתר תוכנית הטלוויזיה Globe Trekker
קארין ארד

קארין ארד (נולדה ב-21 במאי 1972) היא סופרת ועיתונאית ישראלית. נודעה בעיקר בסגנון כתיבתה הפרובוקטיבי בנושאי מיניות ויחסי מגדר. ארד החלה את דרכה העיתונאית במאמר "איך לא לעצבן לנו את הדגדגן", שזכה לתפוצה רחבה ברשת האינטרנט הישראלית. המאמר אף זכה לאזכור בתוכנית הלימודים של המחלקה ללימודי מגדר באוניברסיטת תל אביב. בהמשך כתבה ארד על מיניות במגזינים "עולם האשה" ו"בלייזר", במוסף "זמנים מודרניים" ב"ידיעות אחרונות", "העיר", "עכבר העיר", "בננות" ובמגזין "View". בשנות ה-90 סיפרה בראיונות כי אמה, מהא (סולימאן), היא ערבייה ממוצא ירדני שהתגיירה. ב-2003 יצא ספרה הראשון, "יש אלוהים". בפתיח צוין: ”קארין ארד חוותה טראומה של ניסיון אונס בגיל עשר, היטלטלה בין אבא יהודי לאמא ערבייה, עברה התמוטטות עצבים, התמכרה לבולמוסי אכילה וזייפה אורגזמות עד גיל 29”. ארד הייתה חברת מפלגת עלה ירוק והיא הוצבה במקום השלישי ברשימת המפלגה בבחירות לכנסת השמונה עשרה (2009). ביולי 2020 החלה לשדר את הפודקאסט ״טוקי סטייל״ יחד עם שחר כהן בנושאי סקס ויחסים. יש אלוהים, הוצאת ידיעות אחרונות, 2003. ISBN 9654488787 נשים, הוראות הפעלה (מהדורה לאשה), הוצאת ידיעות אחרונות, 2004 נשים, הוראות הפעלה (מהדורה לגבר), הוצאת ידיעות אחרונות, 2004 פרויקט רחם, הוצאת ידיעות אחרונות, 2009. ISBN 9789655116090 (שם הספר התברר כמטעה ולכן מההדפסה השנייה יצא הספר תחת שם חדש: שתיקתה של סוּף, הוצאת ידיעות אחרונות, 2010. ISBN 9789655116090) אתר האינטרנט הרשמי של קארין ארד אתר האינטרנט הרשמי של קארין ארד קארין ארד, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית קארין ארד, דף שער בספרייה הלאומית קארין ארד, בלקסיקון הספרות העברית החדשה רשימת הפרסומים של קארין ארד, בקטלוג הספרייה הלאומית קארין ארד, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" הטור של קארין ארד, באתר xnet רענן שקד, אמא חולה ואבא חסר אונים, באתר ynet, 12 ביוני 2003 קארין ארד, כמי שנולדה לאב יהודי ואם ערביה אני מודיעה לכם, זוג צעיר: זה מסובך, באתר Xnet‏, 19 באוגוסט 2014 בן עופר, אחרי אינספור טעויות, קארין ארד כותבת: "איך לא להרוג את עצמך", באתר Xnet‏, 4 באפריל 2017 עמוד כותבת של קארין ארד באתר בננות המאמר של קארין ארד איך לא לעצבן לנו את הדגדגן באתר בננות קארין ארד יודעת הכל, בפודקאסט גיקונומי, 1 במאי 2017 איך לא לעצבן לנו את הדגדגן, באתר של אורי ברייטמן ארנה קזין, מדברות על זה, באתר הארץ, 4 בנובמבר 2003 אז מי ייכנס לבית האח הגדול VIP?, באתר Sheee קארין ארד, באתר מפלגת עלה ירוק שתיקתה של סוף (פרק מהספר השני), באתר של קארין ארד: "... מסתבר, שכל מי שהרים את הספר בחנות חשב שמדובר בספר על ילודה ותינוקות. בקיצור, את המהדורה השנייה הוצאנו בשם "שתיקתה של סוף"..." ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יפית

יָפִית היא התנחלות ומושב שיתופי בבקעת הירדן, למרגלות הסרטבה. היישוב, השייך לתנועת המושבים הוא חלק ממועצה אזורית בקעת הירדן. שמו ניתן לו על שמו של סא"ל יוסי יפה – מפקד גדוד בחטיבת הצנחנים, מכובשי העיר העתיקה בירושלים במלחמת ששת הימים, שנהרג בעלות רכבו על מוקש באזור ניצנה שבנגב. היישוב הוקם בספטמבר 1979 על ידי עולים מליון שבצרפת, ובסוף 1980 היו במושב שלוש עשרה משפחות, כולם עולים מצרפת. לכל משפחה היה כרם של חמישה דונם ו-20 דונם של גן ירק. בשנת 1983 עלה מספר המשפחות ל-19. בשנת 1984 שקע המושב לחובות כבדים. ב-1992 הצטרפו למושב עולים מרוסיה. בשנת 2001, בעקבות האינתיפאדה השנייה, עזבו חלק מהתושבים את היישוב. יפית הוקמה כיישוב חקלאי, אך הניסיון לפתח אותה לא צלח, מאחר שהמייסדים עלו לישראל ללא כל רקע באגרונומיה. כיום רוב התושבים עובדים מחוץ ליישוב, למעט מספר מצומצם של תושבים המחזיקים מטע תמרים סמוך, בית אריזה לפרחים ומעט משק חי. בין תושבי היישוב יש חילונים וגם דתיים. מדיה וקבצים בנושא יפית בוויקישיתוף יפית, באתר המועצה האזורית בקעת הירדן אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 ילקוט הפרסומים 2633 (עמ' 1822), ‏10 ביוני, 1980 יוסף אחימאיר, "הקשר הצרפתי' בבקעת־הירדן, מעריב, 14 בדצמבר 1980 חנה לוין, אדמה ללא צל בבקעת הירדן, דבר, 3 באוגוסט 1983 ארגון הקניות יתבע לדין 5 מושבים בבקעת הירדן, מעריב, 6 באפריל 1984 דניאל בן סימון, כביש הרפאים של הבקעה, באתר הארץ, 3 במאי 2001 רחלי מושקוביץ, מה יפית, באתר ערוץ 7, 16 בספטמבר 2015 ערך זה הוא קצרמר בנושא מושבים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גלבר

גלבר הוא שם משפחה אשכנזי ממקור גרמני (Gelber), שפירושו בעל צבע צהוב. האם התכוונתם ל... יואב גלבר – היסטוריון ישראלי, חוקר ההיסטוריה של הציונות, היישוב ומדינת ישראל, פרופסור מן המניין באוניברסיטת חיפה ובמרכז הבינתחומי הרצליה; בנו של עמנואל גלבר ואביה של ענת גלבר נתן מיכאל גלבר – היסטוריון של ראשית הציונות ושל יהדות פולין ופעיל ציוני; אביו של עמנואל גלבר עמנואל גלבר – מפקד חיל ההספקה בצה"ל (1949–1957) ושגריר ישראל; בנו של נתן מיכאל גלבר ואביו של יואב גלבר ענת גלבר – אלופת ישראל ואלופת העולם לאוניברסיטאות בדיבייט; בתו של יואב גלבר רדולפוס גלאבר – נזיר במסדר קלוני וכרוניקן שתיעד את מפנה המילניום הראשון גלובר גלר
אינקובוס

לפי אגדות מימי הביניים, האינקובוס (incubus, ברבים:אינקובי, מהפועל הלטיני incubo שמשמעו "סיוט") הוא שד בעל דמות גברית, שמפתה נשים לשכב עמו, או לחלופין אונס אותן בשנתן. האינקובוס יכול לשכב עם נשים כדי לעבר אותן, כמו באגדה על מרלין, ויכול לעיתים להביאן עד לתשישות או למוות על ידי שניזון מאנרגיית החיים שלהן. לאינקובוס קיימת מקבילה ממין נקבה המכונה סוקובוס (Succubus). לפי מלאוס מלפיקרום (Malleus Maleficarum), או "פטיש המכשפות", הסוקובי אוספות את הזרע מהגברים איתן הן שוכבות, והאינקובי משתמשים בו להפרות נשים. ילדים שנולדו כתוצאה מכך אמורים להיות יותר רגישים להשפעת שדים. דמויות דומות לאינקובי מוזכרות לראשונה ברשימת שמות המלכים השוּמרים ב"כתבי לברטו" משנת 2400 לפנה"ס. נמצאה טבלה ובה נמנים שמו של גילגמש ושמו של אביו המוזכר כשד לילוּ. נאמר כי לילוּ מטריד ומפתה נשים בשנתן, והוא אחד מארבעה שדים שהיו שייכים למעמד ערפדים או סוג של רוחות רפאים. ואילו לילית, מהמיתולוגיה היהודית האזוטרית, היא שדה נשית המטרידה גברים ומופיעה בחלומות ארוטיים שלהם. אפשרות אחת למקור האגדות היא אולי כהסבר לחוויות כגון חלומות בהקיץ או שיתוק שינה. או כתירוץ לעוררות מינית לילית או לקרי לילה. אפשרות נוספת היא שחלק מהקורבנות לכאורה של האינקובי הן קורבנות תקיפה מינית של ממש, והאנסים או קרובי המשפחה ייחסו את מעשי האונס לשדים כדי להימלט מעונש, או כדי לשמור את כבוד המשפחה. אפשרות נוספת היא לשמור סוד כמו גילוי עריות או ניאוף על ידי התערבות של "רוחות". בדומה לשדים, לא קיים תיאור מדויק ואחיד למראם של האינקובי. למרות זאת, לעיתים, בדומה לסוקובוס, האינקובוס מתוארים כגברים יפים ומפתים בעלי מאפיינים חיצוניים המשויכים לשדים (כנפיים, קרניים וכדומה), ולעיתים מתוארים כדמונים שעירים ונמוכים. במיתולגיה הרומנית, דמות האינקובוס הקרוי "זבורטור" ("המעופף") היא של גבר צעיר ויפה תואר. לילית (מיתולוגיה) שיתוק שינה חלום בלהות Valerie I.J. Flint, The rise of magic in early medieval Europe, P.105 מדיה וקבצים בנושא אינקובוס בוויקישיתוף אינקובוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)