laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
דנינו

דַּנִינוֹ הוא שם משפחה יהודי צפון אפריקאי. משמעות המילה בספרדית היא "מזיק". מוצא המשפחה הוא ככל הנראה בשכונה היהודית דנינו הסמוכה לעיר סלמנקה שבספרד. יש הערכות אחרות כי במקורו זהו כינוי גנאי אנטישמי. משפחת דנינו מחזיקה בשושלת יוחסין המגיעה עד הרמב"ם. האם התכוונתם ל... ג'ייסון דנינו-הולט – שחקן ומנחה ישראלי יהונתן דנינו – שחקן ישראלי דוד דנינו – חבר כנסת מטעם המפד"ל וראש המועצה המקומית שלומי לירן דנינו – מוזיקאי ישראלי יוחנן דנינו – היה המפכ"ל ה-17 של משטרת ישראל שלום דנינו – חבר כנסת מטעם הליכוד דנין דנון באתר בית התפוצות
גבינת צ'שייר

גבינת צ'שייר או גבינת צ'שר (באנגלית: Cheshire cheese) היא גבינה אנגלית קשה ומתפוררת, המיוצרת באזור צ'שייר ובמחוזות הסמוכים לו (מחוזות דנבישייר ופלינטשייר בוויילס, ומחוזות שרופשייר וסטרטפורדשייר באנגליה). הגבינה נחשבת לאחד המאכלים האופייניים של המטבח האנגלי. גבינת צ'שייר נקראה בשם זה כבר בשלהי ימי הביניים. הגבינה מוזכרת בשמה בספרו של תומאס מאפט "שיפורי בריאות" משנת 1580 לערך. הגבינה זכתה לפופולריות רבה במהלך השנים, ובשלהי המאה ה-18 הייתה הפופולריות בגבינות אנגליה. בשנת 1758 החליט הצי המלכותי להאכיל את מלחיו בגבינה זו ובגבינת גלוסטר במקום בגבינות אחרות. בשלהי המאה ה-19 ייצרו כ-12,000 טונות מהגבינה מדי שנה. כאשר גבינה קשה זו התאימה לאמצעי התחבורה באותה עת, והצליחה לשרוד את המסע לשווקים של לונדון ומשם לכל רחבי אנגליה. בשלהי המאה ה-19, עם שיפור אמצעי התחבורה, החלו למכור גבינה רכה יותר, שהייתה זולה יותר וזכתה לפופולריות רבה במרכז וצפון אנגליה. בשנת 1960 הגיעו מכירות הגבינה לשיא של כ-40,000 טונות מדי שנה. יי אולד צ'שייר צ'יז – פאב ברחוב פליט שבלונדון גבינת צ'שייר באתר מועצת הגבינה הבריטית גבינות בצי המלכותי כלכלת צ'שייר בשנת 1870
טנדר

טנדר או מטענית הוא כלי רכב קל להובלת מטען, שלפי התקן האמריקאי משקלו אינו עולה על 6,300 קילוגרם. בארצות הברית וקנדה נחשב כלי רכב זה למשאית קלה (Light truck). השימוש במילה "טנדר" לתיאור כלי רכב זה קיים רק בעברית. באנגלית משמשת המילה "tender" לסוגים שונים של כלי תחבורה המיועדים לצרכיהם של כלי תחבורה אחרים, ביניהם קרון מיוחד הרתום לקטר קיטור ונושא עבורו דלק ומים, ואונייה המשמשת למטרות אספקה לאוניות צי. בתקופת מלחמת העולם הראשונה יצרה חברת קרוסלי הבריטית רכב עזר למטוסים עבור ה-Royal Flying Corps (ולימים גם עבור חיל האוויר המלכותי). שמו של הרכב, בדומה לקרון ולאונייה, נקבע לפי תפקידו - "טנדר קרוסלי" (באנגלית Crossley Tender). מאוחר יותר, בשנות ה-20 של המאה ה-20, השתמשה גם המשטרה הבריטית בטנדר קרוסלי, בין השאר בארץ ישראל. שם הדגם חדר אז לשפה העברית כשם עצם והפך לשמו הגנרי של סוג הרכב. באקדמיה ללשון החליטו על שם עברי לטנדר: מטענית. ברוב הארצות דוברות האנגלית מכונה כלי רכב זה פיק-אפ (בארצות הברית ובקנדה: "Pickup Truck", Light Duty Truck" או "Truck"; בבריטניה ובאירופה: "Pickup"). באוסטרליה ובניו זילנד מכונה כלי רכב זה "ute", קיצור של המילה "utility". בדרום אפריקה טנדר נקרא Bakkie, מקור המילה באפריקאנס. הטנדר מורכב מתא נהג (קבינה) שמאחוריו ארגז פתוח או סגור למטען. טנדרים אמריקאים מוצעים גם ללא ארגז מטען בכלל, ועם מרכב אחוד שמהווה חלק בלתי נפרד ממנו בדומה למשאית אחודה (טנדר עם מכלית או מכולה למשל). מקובל לחלק את הטנדרים לקבוצות לפי גודל תא הנהג - בעלי תא נהג ובו שורה אחת של מושבים (חד-קבינה) לעומת בעלי תא נהג שבו שתי שורות מושבים (דאבל-קבינה), ולחלופין לפי הגודל - טנדר גדול, בינוני, או קטן. השם טנדרון משמש לרכב מסחרי קטן יותר, בדרך כלל סגור, שאין בו חלוקה בין תא הנהג למטען. הטנדר משמש בעלי עסקים קטנים, טכנאים, שיפוצניקים וחקלאים. רוב הטנדרים הם גם רכב שטח, בעלי הנעה כפולה ומאפיינים נוספים של רכב שטח כמו נעילת דיפרנציאל, דבר שהופך אותם למתאימים לחקלאות (לצד הטרקטור הייעודי). בישראל, טנדרים בעלי הנעה כפולה, משמשים תכופות לטיולי שטח ולא רק כרכבי עבודה. בארצות הברית וקנדה, טנדרים משמשים בעיקר לחקלאות, כמשאית וכסמל סטטוס (הסיבה השלישית מסבירה מדוע פלח השוק של הטנדרים בארצות הברית וקנדה בכלל ובפרט פורד סדרה F, גבוה מזה של מכוניות הנוסעים). ב-1936 הוקם המשמר הנע ככוח חמוש של משטרת היישובים העבריים, רכוב על טנדרים. ההילה הרומנטית סביב המשמר הנע והשיר שנכתב עליו ב-1939: "הטנדר נוסע" (מילים יעקב אורלנד, לחן משה וילנסקי, הושר במקור בפי אסתר גמליאלית. לאחר מכן ביצעו את השיר עוד זמרות כגון שושנה דמארי, יונה עטרי ועפרה חזה), עיגנו את הטנדר במודעות העברית. כלי תחבורה הטנדר נוסע באתר תחבורה וחברה. חברת קרוסלי במלחמת העולם הראשונה כלי רכב שונים של חברת קרוסלי, ביניהם הטנדר, באתר האינטרנט של החברה טנדר של המשמר הנע וצוותו- מימין הסמל הבריטי - מאחור ניתן לראות את מקלע הלואיס מילות השיר "הטנדר הנוסע" והאזנה לו, באתר זמרשת מילים על גלגלים, באתר האקדמיה ללשון העברית, ‏9 ביוני 2012
בושטינה

העיירה בושטינה (באוקראינית: Буштино, ברוסית: Буштына, בגרמנית: Buschtyno; במקורות היהודיים בושטינא או בישטינע) היא יישוב עירוני במערב אוקראינה במחוז זקרפטיה. באזור טייצ'יב. כ-10 ק"מ צפונית לעיר טייצ'יב. בעיירה מתגוררים כ-8400 תושבים. המקום נזכר לראשונה בשנת 1389. בושטינה שוכנת באזור ההיסטורי של רוזנות מרמורש שהייתה תחת השלטון האוסטרו הונגרי עד סוף מלחמת העולם הראשונה. אז עבר האזור לשליטת הרפובליקה של צ'כוסלובקיה. בשנת 1940 השלטון עבר לידי הונגריה ששלטה בו עד סוף מלחמת העולם השנייה. מאז עבר האזור לשליטת ברית המועצות ומאז עצמאותה השטח בשליטת אוקראינה. רוב תושבי העיירה הם רוסינים עם מיעוט הונגרי. במפקד משנת 1930 נמנו בעיירה 3,496 תושבים, מתוכם 1,042 יהודים. בשנת 1957 הוכרז המקום כישוב עירוני. ישוב יהודי במקום התבסס מאוחר יחסית, עקב התנגדות האצולה המקומית. קהילה מאורגנת הייתה קיימת במקום החל משנות החמישים של המאה ה-19. רוב יהודי המקום היו חסידים שהשתייכו בעיקר לחצרות של חסידות סיגט וחסידות ספינקא. בגלל המתח בין החצרות מעולם לא הוסכם על רב למקום, והקהילה השתייכה לגליל של רב העיר טייצ'ב הסמוכה. המקום התפרסם בעולם עם התיישבותו של האדמו"ר רבי מרדכי מנדבורנה בערך בשנת תר"ל (1870). ר' מרדכי ישב במקום עד פטירתו בשנת תרנ"ה (1894), אליו נהרו אלפים, ושם נקבר. כשלושים שנה לאחר פטירתו התיישב במקום נכדו, האדמו"ר רבי איתמר לייפר שכונה האדמו"ר מבישטינא. הוא ישב במקום עד ימי השואה בה נספה. רבי איתמר גם כיהן כרב העיר הבלתי רשמי והיה מקובל כל תושביה היהודים של העיר. לקראת סוף שנות השלושים של המאה העשרים נוסדו בעיירה התארגנויות של תנועות נוער יהודיות ובהם בית"ר, והחלוץ הצעיר. צעירי החרדים התארגנו במסגרת צעירי אגודת ישראל. יהודי בושטינה עברו את מוראות השואה כמו שאר יהודי המחוז. עם תחילת השלטון ההונגרי, גויסו צעירים רבים לעבודות כפייה בצבא ההונגרי, מהם רובם לא חזרו. בכ"ב בניסן תש"ד (15 באפריל 1944) הוגלו יהודי העיירה לגטו בעיר מאטסלקה, שם הם שוכנו בצפיפות מרובה עם עוד כ-5,000 יהודים מהאזורים הסמוכים. ביום טוב שני של שבועות נשלחו יהודי בושטינה למחנה אושוויץ שם הושמדו רובם. מהשרידים חזרו מעטים לעיירה לאחר השחרור, אך רובם עלו סמוך לאחר מכן לישראל. כיום מגיעים אלפי יהודים לעיירה, כדי לפקוד את קבר רבי מרדכי מנדבורנה ומשפחתו בבית הקברות היהודי, שם הוקם אוהל על מצבתם והכנסת אורחים לעולים ליד. שלמה יעקב גרוס, יצחק יוסף כהן, ספר מארמארוש: מאה וששים קהילות קדושות ביישובן ובחורבנן, תל אביב, תשמ"ג אלכסנדר קראוס, הכפר שלנו: סיפורה של העיירה בושטינה 1800-1944, זכרונותיו של חיימוש מבושטינה. קיבוץ דליה: ארגון יוצאי בושטינה, 1997 בושט'אהאזא (ביטשינע, בושטינה), בתוך: שלמה שפיצר, קהילות הונגריה: הקהילות החרדיות בהונגריה - תש"ד, ירושלים: מכון ירושלים, תשס"ט, עמוד 86. (נתוני האוכלוסין בספר מבוססים על מפקד קהילות הונגריה של המועצה המרכזית של יהודי הונגריה שנערך בפקודת שלטונות הכיבוש הנאצי באביב 1944) מדיה וקבצים בנושא בושטינה בוויקישיתוף דף לקהילה עם תמונות, באתר יהודי קארפטורוס(הקישור אינו פעיל) "בושטינה", באתר JewishGen (באנגלית) בושטינה (אוקראינה), דף שער בספרייה הלאומית
ג'לי צלופחים

ג'לי צלופחים, קריש צלופחים או מקפא צלופחים (באנגלית: Jellied eels) הוא מאכל מסורתי של המטבח האנגלי שמקורו במאה ה-18, ככל הנראה באזור האיסט אנד של לונדון. מאכל זה עשוי מצלופח שהורתח בציר, קורר, והתגבש כג'לי. המאכל נאכל קר או חם. בשלהי המאה ה-18 וראשית המאה ה-19, הביאה המהפכה התעשייתית לנדידה מהכפרים אל העיר לונדון ולבניית שכונות פועלים רחבות. בשכונות אלה הוקמו פאבים אשר מכרו מזון מהיר וזול. אחד ממאכלים אלה היה הצלופח הנפוץ בנהר התמזה, והצלופח הפך למעשה למזון העיקרי של עניי לונדון. הפופולריות של מאכל זה הגיעה לשיאה בתקופת הקיצוב במזון במהלך ואחרי מלחמת העולם השנייה. באותה עת פעלו בלונדון מאות מסעדות שמכרו מאכלי צלופחים. זיהום התמזה במהלך שנות ה-50 הביא להפחתה בדיג הצלופחים ועליית מחירם, ובשל כך לסגירת מסעדות רבות וירידת הפופולריות שלהם. להכנת המאכל הצלופחים נחתכו לפרוסות, הורתחו במים ובחומץ עם אגוז מוסקט ומיץ לימון. לאחר בישולם קוררו הצלופחים. בשל הקולגן שבצלופחים הציר המקורר התגבש למקפא. כיום, לעיתים, מוסיפים ג'לטין כדי להקל על ההתגבשות. מדיה וקבצים בנושא ג'לי צלופחים בוויקישיתוף תיאור המאכל באתר ה-BBC ההיסטוריה של המאכל Jasper Copping, ‏Eels in danger of slipping off the menu, The Telegraph, 17 June 2007
כלבת (סרט)

כלבת הוא סרט אימה ישראלי, אותו כתבו, ביימו וערכו אהרון קשלס ונבות פפושדו. הסרט יצא לאקרנים בבתי הקולנוע בישראל ב-1 בדצמבר 2010 וזכה בפרס אופיר בשנת 2011 בקטגוריית האיפור הטוב ביותר. "כלבת" נחשב לסרט האימה הישראלי הראשון באורך במלא בקולנוע הישראלי. "כלבת" היה הסרט הישראלי החמישי הנצפה ביותר בשנת 2011 כשהביא לקופות 33,000 צופים. ארבעה חברים הולכים לאיבוד עם ג'יפ בפתח יער. הם דורסים צעיר הטוען שאחותו בסכנה. הבנות נשארות לשמור על הג'יפ ובמקביל הבנים מנסים לעזור לצעיר. בעוד הבנים נקלעים לסיוט שלא נגמר בתוך היער, על הבנות נכפה סיוט בצורת שוטר מושחת. הסרט זכה להצלחה בינלאומית גדולה. הוא השתתף בלמעלה מ-50 פסטיבלים בכל רחבי העולם ונמכר להפצה בעשרות מדינות. בפסטיבל הסרטים טרייבקה נבחר הסרט לאחד מחמשת הסרטים הטובים של הפסטיבל על ידי העיתונים לוס אנג'לס טיימס, וראייטי, וול סטריט ג'ורנל ועוד. הסרט זכה בפרס "סרט האימה הטוב ביותר" בפסטיבל האימה שבדנוור, קולורדו (בו שפט ג'פרי רדיק, יוצר סדרת "יעד סופי"); פרס "סרט האימה הטוב ביותר" בפסטיבל אימה בבואנוס איירס; פרס "חביב הקהל" בפסטיבל אדינבורו; פרס המבקרים בפסטיבל פנטספורטו הפורטוגזי, וזכה לציון לשבח ואזכורים מיוחדים בכמה פסטיבלים נוספים. מסווג חריג אני לא מאמין, אני רובוט?! בשר תותחים (סרט) חתולים על סירת פדלים מורעלים מי מפחד מהזאב הרע (סרט) עידו רוזן. פחדים לאומיים בסרטי האימה בקולנוע הישראלי. עבודת גמר לשם קבלת תואר M.A. אוניברסיטת תל אביב, 2017. Ido Rosen. "National Fears in Israeli Horror Films." Jewish Film & New Media 8.1 (2020): 77-103 כלבת, ברשת החברתית פייסבוק "כלבת", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "כלבת", באתר AllMovie (באנגלית) "כלבת", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "כלבת", באתר ספר הקולנוע הישראלי "כלבת", באתר אידיבי "כלבת", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "כלבת", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית אורון שמיר, עכבר העיר אונליין, כלבת: סרט האימה שגורם לקולנוע הישראלי להיראות מגניב, באתר הארץ, 2 בדצמבר 2010 ניב שטנדל, המתת חסד: על הסרט "כלבת", באתר nrg‏, 4 בדצמבר 2010 דני סגל, הנשיכה הקסומה • ביקורת על הסרט "כלבת" , באתר nana10‏, 1 בדצמבר 2010 פיני אסקל, כל כלב בא יומו: 6 קטנות על "כלבת", באתר nana10‏, 2 בדצמבר 2010 אורי קליין, סרט האימה הישראלי הראשון, "כלבת", בעיקר משעשע, באתר הארץ, 3 בדצמבר 2010 nrg מעריב, מחלה מדבקת: "כלבת" התקבל לשני פסטיבלים אמריקאיים, באתר nrg‏, 8 בספטמבר 2011 דורון פישלר, דם אמיתי: ראיון עם יוצרי "כלבת", באתר nrg‏, 5 באוקטובר 2011 "סרט האימה הישראלי הראשון, "כלבת", בעיקר משעשע". הארץ. נבדק ב-2022-09-10. Hays, Matthew (2011-07-27). "Israeli horror film 'Rabies' a cinematic first". The Globe and Mail (בCanadian English). נבדק ב-2022-09-10. עופר מתן, צלילה חוזרת: הכנסות הסרטים הישראליים צנחו ב-2011, באתר nrg‏, 25 בדצמבר 2011 שני גורקביץ'‏, "כלבת" זכה בפסטיבל אימה בדנוור, באתר וואלה, 10 באוקטובר 2011 RABIES (2011) infects the world - המסכם את ההצלחה העולמית של כלבת, סרטון באתר יוטיוב
פנדנגו

פנדנגו (בספרדית: Fandango) הוא מחול זוגות עממי ואנדלוסי (פלמנקו), בדרך כלל במשקל משולש, בליווי מסורתי של גיטרות וקסטנטות, או מחיאות כפיים (פאלמאס בספרדית, פאלמאש בפורטוגזית). פנדנגו מבוצע בשירה או בריקוד. הפנדנגו המושר בנוי על פי רוב בשני חלקים: מבוא אינסטרומנטלי ואחריו וריאסיונס. הפנדנגו המושר נאמן בדרך כלל למבנה הקאנטה, המורכב מארבעה או חמישה פסוקי שיר בני שמונה הברות ("קופלה") או פסוקיות מוזיקליות ("טרסיוס"). לעיתים יש חזרה על הקופלה הראשונה. משקל הפנדנגו דומה לזה של הבולרו והסגווידייה (seguidilla) הפנדנגו הראשונים נכתבו במקצב של 6/8, אך בהמשך ב-3/8 או 3/4. מלודיית הפנדנגו המוקדמת ביותר נמצאת ב-"Libro de diferentes cifras de guitarra" משנת 1705 והתיאור המוקדם ביותר של המחול עצמו נמצא כמכתב של מרטין מארטי, כומר ספרדי, משנת 1712. הפנדנגו הראשון שהוצג על בימת תיאטרון היה בהצגת "Entremés El novio de la aldeana" של פרנסיסקו דה לפאדיאל, בסביליה, בסביבות 1720. בסוף המאה ה-19 היה המחול לאופנתי בחוגי האצולה ונכלל לעיתים קרובות ב"טונאדיאס" (שירים), סרסואלות, בלטים ואופרות, לא רק בספרד אלא גם במקומות אחרים באירופה. מקורות הפנדנגו שנויים במחלוקת, וכוללים השערות לגבי קשריו ל-soleá, jabera וה- petenera; ל-malagueña, granadina, murciana ו-rondeña האנדלוסיים; ל- canario וה-gitano; ל-jota aragonesa. היו שגרסו מקור מורי. הגישה העכשווית נוטה לראות כמקור את איי הודו המערבית או את אמריקה הלטינית. צורת הפנדנגו שימשה מלחינים אירופאים רבים ונכללה לעיתים קרובות ביצירות בימתיות וכליות. דוגמאות חשובות כוללות את "שלוש הידיים" ("Les trois mains") מאת ז'אן-פיליפ ראמו (ב"סוויטות חדשות של קטעים לצ'מבלו"), מ-1729-30 בקירוב); "פנדנגו פורטוגזי" של דומניקו סקרלטי (ק. 492, 1756) ו-"Fandango del SigR Escarlate" בחלק השני של הבלט "דון חואן" מאת גלוק (1761); הפנדנגו מופיע גם בפינאלה למערכה השלישית של נישואי פיגארו של מוצרט משנת 1786; בפינאלה של רביעיית המיתרים אופוס 40 מס' 2 של בוקריני משנת 1798; ופנדנגו לצ'מבלו מאת אנטוניו סולר. מדיה וקבצים בנושא פנדנגו בוויקישיתוף פנדנגו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Flamenco Institute Flora Albaicín. Flamenco dance company and academy (the oldest and biggest of its kind in the world). Flamenco Forms
שמעון הוברבנד

הרב שמעון הוברבנד (כ"ח בניסן תרס"ט, 19 באפריל 1909-אוגוסט 1942) היה רב, סופר והיסטוריון. הוא פעל רבות בגטו ורשה ובין השאר ניהל את המדור הדתי של החברה היהודית לעזרה הדדית ונבחר למועצת הרבנים של גטו ורשה, היה חבר הנהלה של ארכיון עונג שבת בניהולו של עמנואל רינגלבלום. נולד בחנצ'ין ליד קיילצה בפולין. התחנך אצל אבי אמו, האדמו"ר ר' שמואל חיים הלוי הורביץ מחנצ'ין, שהסמיכו לרבנות. כתב כבר בצעירותו סיפורים בעברית וביידיש. לאחר שעבר לפיוטרקוב שבמחוז לודז' ייסד את "החברה למדע יהודי" שבמסגרתה עסק בשאלות על עיקרי האמונה לאור המדע המודרני. בנוסף לימד תולדות ישראל, וכתב מאמרים שונים בתולדות ישראל כמו על חיי היהודים בפולין ורופאים יהודיים, בדת ומדע. בתחילת המלחמה בהיותו בפיוטרקוב הפולנים ריכזו את ספרי התורה מבתי הכנסת בעיר לבית כנסת אחד. בכ"ז בטבת ת"ש (8 בינואר 1940) הרב הוברבנד וחברים נוספים פרצו את דלת בית הכנסת שבו רוכזו ספרי התורה, והצילו כ-300 ספרי תורה. רעייתו ובניו נהרגו בהפצצות על פיוטרקוב וסביבתה באותו זמן, והוא החליט לעבור לוורשה. בגטו ורשה סייע במתן עזרה ומילא תפקידים חשובים. היה מנהל המדור הדתי של חברת 'יס"ס', חברה יהודית לעזרה הדדית, ומאוחר יותר נבחר למועצת הרבנים של הגטו. בנוסף שימש כחבר הנהלה של ארכיון "עונג שבת" בניהולו של ד"ר עמנואל רינגלבלום. תפקידו היה לאסוף עדויות מאנשי הגטו על חייהם בו ולרשום רשימות משלו. בייחוד התייחס לחיים הדתיים בגטו. המשיך בכתיבת העדויות והרשימות גם בתנאים הקשים ביותר, ועל עבודתו זו זכה בפרס מטעם "הארגון היהודי לתרבות". רינגלבלום הטיל עליו גם לרכז את החומר ההיסטורי המופיע בספרות השו"ת של רבני פולין. הוא הספיק לכתוב רק את החלק הראשון שיצא לאור לאחר המלחמה ביידיש, תורגם לעברית בזמן מאוחר יותר והודפס בספר "קידוש השם - כתבים מימי השואה" כמו כתביו האחרים. בגטו חלה בטיפוס הבהרות אך החלים ממנה. זמן די קצר לאחר שקם מחוליו נשלח לטרבלינקה בה' באלול תש"ב (18 באוגוסט 1942) ושם נספה יחד עם רעייתו השנייה. הרב שמעון הוברבנד, קידוש השם - כתבים מימי השואה, בעריכת נחמן בלומנטל ויוסף קרמיש, סקירה ביוגרפית בתחילת הספר. אסתר פרבשטין, בסתר רעם. על הרב הוברבנד באתר "זכור - אמונה בימי השואה על הרב הוברבנד באתר "ההתנגדות היהודית בשואה" שמעון הובערבאנד (1909-1942), דף שער בספרייה הלאומית התאריך האחרון שידוע ממנו הוא יום גירושו לטרבלינקה בה' באלול תש"ב, 18 באוגוסט 1942
ואני קורא לך

ואני קורא לך הוא אלבומו השביעי של הזמר אייל גולן אשר יצא לאור ב-18 באוגוסט 2002. את מרבית שירי האלבום כתב והלחין ארקדי דוכין, אך השתתפו בכתיבה ובהלחנה גם שלמה ארצי, מיכה שטרית, ירון כהן ודני שושן. דוכין גם ביצע עם גולן באלבום את הדואט "תחזרי" שכתב והלחין שלמה ארצי. מלבד שיר הנושא, בלטו עוד באלבום: "אלוהיי", "האור שבעיניים", ו"ים פרחים" שהיה ביצוע מחודש לשיר של תמיר אלקיים. בתחילה, העיבודים וההפקה המוזיקלית של האלבום הופקדו בידיו של ארקדי דוכין, אך לאחר שהוקלטו 3 שירים, החליטו גולן ואמרגנו ישי בן צור להחליף את דוכין ביעקב למאי, מחשש שהעיבודים לא יקלעו לטעם הקהל המזרחי. האלבום נמכר בכ-100,000 עותקים והגיע למעמד של "אלבום פלטינה". עיבוד והפקה מוזיקלית: יעקב למאי (מלבד השירים "ואני קורא לך", "לאהוב אותך" ו"איך" שעובדו והופקו מוזיקלית על ידי ארקדי דוכין) קלידים: יעקב למאי, עמית הראל, גיל פלדמן קלידים ותיכנות מחשב (בשירים - "ואני קורא לך", "לאהוב אותך", "איך"): ארקדי דוכין, שיקו חייק תופים: אשר פדי, מיכאל אבגיל (בשיר "ואני קורא לך"), ניר מנצור (בשיר "לאהוב אותך") גיטרה בס: אבי יפרח ארקדי דוכין, שחם אוחנה - בשירים "ואני קורא לך", "לאהוב אותך", "איך" גיטרות: אבי סינגולדה, יהודה קיסר דרבוקה: רוני דדון, רמזי קטנאני כלי הקשה: אורן בלבן, רוני עברין בשיר "איך", זוהר פרסקו בשיר "לאהוב אותך" אקורדיון: ניצן עין-הבר, בוריס אליאב כלי נשיפה (בשיר "איך"): דורון סילשי, מרסלו זובר, עודד מאיר בוזוקי: אריס נחום כינור: ילמז טשצ'שמה בולבול טרנג (בשיר "לאהוב אותך") אהובה עוזרי הפקת שירה וקולות: יהודה תמיר קולות: טל עמר, חגי מזרחי, ארקדי דוכין, יסמין לוי, יוסי יוסף מידע על האלבום ואני קורא לך באתר MusicBrainz האלבום ואני קורא לך באתר Discogs
T29 (טנק)

ה-T29 היה פרויקט אמריקאי לטנק כבד שהחל במרץ 1944 והסתיים בתחילת 1945. מטרת הפרויקט הייתה לבנות טנק אמריקאי כבד מספיק שיוכל להתמודד עם טנקים גרמנים כבדים כמו הקינג טיגר שמשקלו הגיע לכ-70 טונות, בעוד שהM26 פרשינג, הטנק האמריקאי הכבד ביותר שקל רק כ-45 טונות ונחשב לא חזק מספיק כדי להתמודד עם הקינג טיגר. ה-T29 לא היה מוכן בזמן ולא השתתף במלחמת העולם השנייה והפרויקט בוטל שנתיים לאחר מכן. ה-T29 השתמש בשלדה של הM26 פרשינג, עם תוספת שריון. עובי השריון של התובה הגיע ל-102 מ"מ, 279 מ"מ בחזית הצריח ו-127 מ"מ בצדדי הצריח. החימוש העיקרי של הטנק היה תותח 105 מ"מ T5E1 בעל מהירות לוע גבוהה, 3 מקלעי M2 בראונינג, שניים מקבילים ואחד נוסף על הצריח ועוד מקלע M1919 בראונינג בקוטר 7.62 מ"מ. המנוע של ה-T29 היה מנוע בנזין V12 של פורד עם הספק של כ-770 כ"ס שאפשר לו להגיע למהירות מרבית של כ-35 קמ"ש. T30: פותח במקביל ל-T29 והיה זהה לו בכל מלבד התותח והמנוע. ה-T30 השתמש במנוע חזק יותר, ה-AV-1790 בעל הספק של 810 כ"ס, ותותח 155 מ"מ T7. T34: גרסה נוספת של ה-T29, ה-T34 השתמש בתותח נ"מ 120 מ"מ ומנוע זהה לזה של ה-T30. רק שני אבטיפוסים של ה-T34 נבנו. גם הוא בדומה ל-T29 ול-T30 מעולם לא השתתף בקרב אך הניסיון שצברו המהנדסים האמריקאים הוביל לתכנון טנק M103 ששירת בצבא ארצות הברית מהשנים 1957 עד 1974. שני T29 ו-T30 אחד מוצגים כיום במוזיאון ג'ורג' פטון בפורט נוקס, קנטקי. מדיה וקבצים בנושא T29 בוויקישיתוף United States' T29, T30, T32, T34 Heavy Tanks - World War II Vehicles, Tanks, and Airplanes
פוקר 100

פוקר 100 (באנגלית: Fokker 100) הוא מטוס נוסעים סילוני צר-גוף לטיסות קצרות מתוצרת יצרנית המטוסים ההולנדית פוקר. טיסת הבכורה של המטוס הייתה ב-30 בנובמבר 1986. ייצור המטוס הופסק בשנת 1997, לאחר שנבנו 283 מטוסים. המטוס הוא פיתוח של מטוס אחר מתוצרת פוקר ה-F28. הוא טס לראשונה בנובמבר 1986, ונכנס לשירות בחברת התעופה סוויסאייר בפברואר 1988. בשנת 1993 הציגה פוקר גרסה קצרה יותר למטוס שנקראה פוקר 70. בשנת 1994 החלה בפיתוח מטוס גדול יותר - פוקר 130, וגרסת מטען לפוקר 100 בשם פוקר 100QC, אך תוכניות אלו לא יצאו אל הפועל לאחר שפוקר פשטה את הרגל במרץ 1996. במטוס ישנה קופסה שחורה דיגיטלית שמתעדת 106 פרמטרים מחיישנים שונים של המטוס. באוגוסט 2009 היו 229 מטוסים בשירות מבצעי בחברות הבאות: אוסטריאן ארוז, אוויאנקה, בריט אייר, קרפטאייר, קונטקט אייר, KLM Cityhopper, איראן אייר, מונטנגרו איירליינס, מולדובה איירליינס, אייר ניוגיני, אייר באגאן, קיש אייר, IRS איירליינס, ואיראן אסמאן איירליינס, Tus Airways. ב-5 במרץ 1993 התרסקה טיסה 301 של מקדוניאן איירליינס במהלך ההמראה מנמל התעופה סקופיה בדרכה לציריך, 83 מתוך 97 הנוסעים ואנשי הצוות נהרגו. ב-31 באוקטובר 1996 התרסקה 25 שניות לאחר ההמראה טיסה 402 של TAM איירליינס סמוך לסאו פאולו, 95 הנוסעים ואנשי הצוות ו-4 על הקרקע נהרגו. התקלה נבעה מכך שמהפך הדחף של המנוע הימני, שהוא למעשה בלם אווירודינמי, שנועד לבצע בלימה בשעת נחיתה, נפרש בשל חיישן פגום, והצוות כשל בזיהוי התקלה, ובמקום לתת למערכת להתגבר על התקלה באופן אוטומטי, הגביר מספר פעמים את כוח המנוע שהמערכת הורידה, עד שהכבל של המצערת נקרע. ב-27 בדצמבר 2019 מטוס מסוג זה בשירות "בק אייר" בטיסה 2100 שהמריאה מנמל התעופה הבינלאומי אלמטי לכיוון נור-סולטן, בירת קזחסטן. התרסק לתוך בניין, שניות לאחר שניסה להמריא. מסיבה כלשהי המטוס לא הצליח להתרומם, עבר דרך מחסום בטון והתנגש בבניין בן שתי קומות. על המטוס היו באותה שעה 95 נוסעים ו-5 אנשי צוות. 14 בני אדם נהרגו ועוד עשרות נפצעו באופן אנוש. מדיה וקבצים בנושא פוקר 100 בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פוקר 100 פוקר 100 באתר היצרן מפרט המטוס תמונות המטוס באתר Airliners.net תמונות המטוס באתר "JetPhotos" תעופה בחקירה עונה 14 פרק 10
מרכז איתור נעדרים

מרכז איתור נעדרים (מא"ן) הוא גוף המרכז ושולט במערך איתור נעדרים בצה"ל. בראש מא"ן עומד קצין בדרגת תת-אלוף. המערך מבוסס על אנשי מילואים ומתואם על ידי ענף אית"ן באכ"א. המרכז נפתח ב-23 באוקטובר 1973 כמשרד קשר עם משפחות נעדרי צה"ל במלחמת יום הכיפורים בעקבות ריבוי הנעדרים במלחמה ולחצן של משפחות הנעדרים, שביקשו לדעת מידע על גורל יקיריהן. הוא מוקם בקומת המרתף ברחוב אבן גבירול 68 בתל אביב, אויש על ידי קציני אגף כוח אדם ושימש למסירת מידע למשפחות ולתשאול שלהן. הוא נודע בציבור בעיקר בשל התצלומים המוגדלים של חיילי צה"ל השבויים שהוצגו בו בניסיון לזהותם. תצלומים אלו נלקחו מהעיתונות ומשידורי הטלוויזיה במדינות ערב. בני המשפחות של הנעדרים התאמצו לזהות את המופיעים בתמונות. מקצת התמונות היו ברורות, ובימים הראשונים לפעילות המרכז זוהו בהן 50 חיילים נעדרים. מרביתם של חיילים אלו נשבו בחזית הדרום, והיתר נפלו בשבי הסורי עם נפילת מוצב החרמון. קושי מיוחד עוררו תמונות שלא היו ברורות, ואירע שמשפחות של נעדרים התווכחו ביניהן אודות זהותם של החיילים שהופיעו בהן. לאחר שובם של אחרוני שבויי צה"ל ממצרים ומסוריה, בחודש יוני 1974, נסגר המרכז במרתף, והמרכז לאיתור נעדרים המשיך לפעול תחת אחריות אגף כוח האדם, כשבראש המרכז עומד קצין בדרגת סגן-אלוף. בסוף שנות ה-80 הורחב מערך איתור נעדרים בצה"ל ועבר ארגון מחדש. מרכז איתור נעדרים (מא"ן) אורגן מחדש והופקד על צוותי איתור נעדרים (אית"ן) אשר הוקמו באוגדות ובפיקודים המרחביים. שבויים במלחמת יום הכיפורים איתן הבר, זאב שיף, לקסיקון מלחמת יום הכיפורים, אור יהודה: זמורה-ביתן, דביר, 2003. עדית זרטל, הנעדרים, דבר, 14 בדצמבר 1973 יוסף ולטר, מגלי הנעדרים, מעריב, 28 בפברואר 1986 עד 25 באוקטובר 1973 הוכרזו 417 מחיילי צה"ל כנעדרים ומספרם גדל בהמשך (הבר ושיף, עמ' 294). יוסף ולטר, מגלי הנעדרים, מעריב, 28 בפברואר 1986