laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
בוגדנובקה

בוגדנובקה (ברומנית: Bogdanovca) היה מחנה ריכוז שהקימו שלטונות הכיבוש הרומניים בכפר בוגדנובקה, על נהר בוג, במחוז גולטה (Golta) שבטרנסניסטריה. מחנה בוגדנובקה הוקם באוקטובר 1941 בפקודת הממונה על המחוז אלוף-משנה מודסט איסופסקו. רוב המגורשים לבוגדנובקה, כ-48,000 איש, הובאו מאודסה, וכ-7,000 יהודים היו ממגורשי בסרביה. השיירה האחרונה הובאה לבוגדנובקה ב-18 בדצמבר 1941. בסוף 1941 היו בבוגדנובקה 54,000 יהודים. באמצע דצמבר 1941 נתגלו במחנה כמה מקרים של טיפוס הבהרות. בעצה אחת עם פליישר, היועץ הגרמני שהיה מוצב במינהל הרומני של המחוז, החליט איסופסקו לרצוח את כול העצירים במחנה. ההוראה הועברה למנסקו וסילה, הממונה על המחוז מטעם הממשל הצבאי. ברציחת העצירים השתתפו אנשי צבא וז'נדרמריה רומנים, שוטרים ואזרחים אוקראינים מהעיר גולטה שהובאו למקום, וכן גרמנים מקומיים (פולקסדויטשה), כולם בפיקודו של מפקד המשטרה האוקראינית האזרחית קאזאקייוויץ'. ב-21 בדצמבר 1941 החלו הרציחות. החולים והנכים, כ-5,000 במספר, רוכזו בשתי רפתות, על גגות הרפתות פרשו שכבות קש, שפכו עליהן נפט, הציתון, והכלואים ברפתות נשרפו כולם בעודם בחיים. שאר היהודים סודרו בשורות של 300–400 איש, הובלו ליער שבקרבת המחנה, נדחפו לשפת הואדי שמפקדי המחנה הרומנים כינוהו ה'ואדי הגדול' (Garla Mare), נצטוו להתפשט, לכרוע ברך ולהרכין ראשיהם לעבר הואדי, נורו בעורפיהם בכדורי דום דום והוטלו עליהם רימונים. הרציחות ארכו ארבעה ימים ו-30,000 יהודים נרצחו. הנותרים המתינו על שפת הנהר בקור עז לתורם למות, ובינתיים חפרו בידיהם בורות באדמה, וכיסום בגוויות הקפואות של ההרוגים כמסתור מהקור. אלפי יהודים קפאו למוות. ערב חג המולד הופסקו הרציחות והן חודשו ב-28 בדצמבר. עד 31 בדצמבר 1941 בערב נרצחו 11,000 היהודים הנותרים. איסופסקו ציווה לטשטש את עקבות הפשע ופקד לשרוף את הגופות. בינואר ובפברואר 1942, עסקו 200 היהודים, שנבחרו לשם כך, בשריפת הגופות במוקדים. 150 מבין 200 היהודים שעבדו בשריפת הגופות מתו בקור וברעב, או שנורו בידי השומרים האוקראינים. בעקבות סגירת המחנה בקרבתו הוקם מחנה הריכוז אקמצ'טקה. סך הכול נהרגו במחנה הריכוז 41,000 יהודים פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הרחבה על הנאמר. בראשית 1945 הובאו איסופסקו, מאנסקו ומפקדי המחנה למשפט על פשעם, שהיה המשפט הראשון נגד פושעי המלחמה הרומנים שנערך בבוקרשט. האחראים לרצח ההמונים נשפטו למוות אך עונשם הומתק למאסר עולם, ולשאר הנאשמים נפסקו תקופות מאסר ארוכות. בשנת 1996 במקום הוקמה אנדרטה לזכר הנרצחים. אובידיו קראנגה, בוגנדנובקה, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך III, עמ' 611–613), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) מאמר באנציקלופדיה יהודית (ברוסית) סיפורה של אסירה במחנה בוגדנובקה, באתר יד ושם
זהות כפולה

האם התכוונתם ל... זהות כפולה (ספר מתח) – ספר משנת 1980 שנכתב על ידי הסופר רוברט לדלום זהות כפולה (סרט) – סרט פעולה משנת 2002 המבוסס על ספר באותו שם מאת רוברט לדלום זהות כפולה (ספר) – ספר משנת 2011 שנכתב על ידי הסופר הישראלי רם אורן פיצול אישיות זהות בדויה – הצגה עצמית בצורה כוזבת זהות בדויה (Alias) – סדרת מתח ומדע בדיוני אמריקאית
ממבה ירוקה מערבית

ממבה ירוקה מערבית (שם מדעי: Dendroaspis viridis) הוא מין של נחש מסוג ממבה ממשפחת הפתניים. היא ארוכה, דקה, ארסית ביותר ושוכנת על עצים באפריקה הטרופית. היא קצרה מממבה שחורה וארוכה יותר מהממבה המזרחית וממבה ג'יימסונית, ממבה ירוקה מערבית היא נחש דק וארוך מאוד בעל זנב ארוך. היא הגדולה מבין הממבות שוכני העצים. האורך הממוצע של נחש בוגר הוא בין 2.2-1.8 מטרים. רוב הנחשים באורך 1.8, אך נחשים באורך 2 מטרים נפוצים גם כן. האורך המקסימלי אליו הם יכולים להגיע הוא 3.2 מטרים, דבר שהופך אותם ביחד עם קוברת היערות לנחש הארסי השני הכי ארוך באפריקה (הראשון הוא ממבה שחורה). הראש צר ובעל צורה ייחודית. במקרים נדירים הצוואר עשוי להשתטח כשמציקים לו, אך אין לו עור נמתח כמו לקוברה. למרות שרוב הנחשים ממין זה בצבע ירקרק-צהוב, ירוק זית או ירוק ברקת, לחלק מהפרטים יש צבע שונה. על אף שנדירים, קיימים פרטים בצבע כחול בהיר או צהוב מלא. הקשקשים חלקים, צרים וגדולים בצורה ניכרת בשביל נחש ממשפחת הפתניים. הממבה המערבית נפוצה באפריקה המערבית וניתן למצוא אותה בסנגל, גמביה, גינאה ביסאו, גינאה, סיירה לאון, ליבריה, חוף השנהב, גאנה, בנין, טוגו ודרום מערב ניגריה. כמו כן ניתן למצוא אותה בקצה הדרומי של מאלי בגבול עם חוף השנהב, מערב קמרון וגבון. היא נפוצה בעיקר ביערות גשם באזורי החוף, ובאזורים מיוערים במערב אפריקה. למרות שהם נמצאים בעיקר באזורי יער סבוכים, נחשים אלו מסוגלים להישאר באזורים שכיסוי העצים הוסר, ובלבד שנשארה צמחייה סבוכה שם. באזורים בהם כל הצמחייה חוסלה, הם יעברו לאזורי פרברים בהם קיימת צמחייה רבה. הנחש פעיל בעיקר ביום אך ניתן למצאו צד גם בלילה. הוא שוכן לרוב על עצים, אך ניתן למצוא אותו גם על הקרקע. למעשה הוא צד באופן שווה על העצים ועל הקרקע. כאשר ברצונו לישון, הוא מחפש ענפים שמהווים מחסה סבוך. הוא מהיר מאוד, זריז ביותר, ערני, ומאוד עצבני ותוקפני. כאשר מתעמתים מולו הוא יעדיף לחפש מילוט מהיר ולהימנע מעימות כלשהו. כאשר מכותרת, הממבה המערבית מסוכנת מאוד ותראה תצוגה חסרת פחד של תוקפנות, השמעת קולות חזקים והיא תתקוף ברצף. ממבה ירוקה מערבית ניזונה בעיקר על ציפורים, מכרסמים ויונקים קטנים. כמו כן היא תאכל לטאות, צפרדעים וביצי ציפורים. נחש זה צד ורודף את טרפו באופן אקטיבי, מכיש אותו מספר פעמים עד שהטרף נכנע לארס. אין לממבה המערבית טורפים טבעיים, אך בני האדם ועופות דורסים הם איומיו העיקריים. ארס הממבה המערבית קטלני לאדם ודומה מאוד לארס של שאר מיני הממבות, אך ניכר מהם ברעילותו ובהרכבו. מקרי מוות לאדם כתוצאה מהכשה שלו נדירים, וזאת הודות לעובדה שאזור מחייתו לא חופף עם אזורים מאוכלסים. אולם יש תיעוד של נשיכות ממין זה והרבה מהן היו קטלניות. שיעור התמותה מנשיכה לא ידוע במדויק, אך נחשב לגבוה יחסית. לאחר שהוא מכיש, הסימפטומים של הארס מתחילים להשפיע במהירות, לרוב בתוך 15 דקות או פחות. ללא טיפול, הקורבן יכול למות בתוך שעה, אך לרוב לוקח 4-2 שעות עד למות הקורבן. ממבה ירוקה מזרחית ממבה שחורה מדיה וקבצים בנושא ממבה ירוקה מערבית בוויקישיתוף ממבה ירוקה מערבית, באתר ITIS (באנגלית) ממבה ירוקה מערבית, באתר NCBI (באנגלית) ממבה ירוקה מערבית, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) ממבה ירוקה מערבית, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) ממבה ירוקה מערבית, באתר GBIF (באנגלית) ממבה ירוקה מערבית באתר הרשימה האדומה של IUCN
ולינגטון (ניו זילנד)

ולינגטון (באנגלית: Wellington) היא בירת ניו זילנד, והעיר השנייה בגודלה במדינה אחרי אוקלנד. נכון ליוני 2017 מתגוררים בעיר כ-412,500 תושבים. ולינגטון ניצבת בקצהו הדרום-מערבי של האי הצפוני של ניו זילנד לחוף מצר קוק - המעבר המפריד בין האיים הצפוני והדרומי של ניו זילנד (ומשום כך חשופה לרוחות חזקות ומכאן כינויה "עיר הרוחות"). היא עיר הבירה הדרומית בעולם, בקו רוחב 41 דרום. בקצה הדרומי של העיר נמצא חצי האי מירמר (ובו מפרץ שלי השנוי במחלוקת) המחובר לאי באמצעות מצר היבשה רונגוטאי, בו שוכן שדה התעופה הבינלאומי ולינגטון. כמות המשקעים השנתית הממוצעת בוולינגטון היא 1,270 מילימטרים של גשם. באזור ולינגטון הייתה התיישבות מאורית החל מהמאה ה-10 לספירה. המאורים קראו לאזור טה אופוקו או טה איקה א מאוי, היינו "ראשו של דג המאאוי". ההתיישבות האירופית הראשונה הייתה עם הגעת האוניה "טורי" של חברת ניו זילנד" ב-20 בספטמבר 1839, והאוניה "אורורה" ב-22 בינואר 1840. אוניות אלה הביאו למקום 150 מתיישבים. המתיישבים קראו ליישוב "ולינגטון" על שם ארתור ולסלי - הדוכס הראשון מוולינגטון. במקור, שם העיר במאורית הוא "טה וונאגנוי - א - טרה" או "נמל טרה". לאחר הקמתה סבלה העיר ממספר רב של רעידות אדמה (בשנים 1848, 1855), בשל העובדה שבמרכז העיר נמצא קו שבר גאולוגי. רעידת האדמה של שנת 1855 הייתה כנראה רעידת האדמה החזקה ביותר שהורגשה בניו זילנד מאז תחילת ההתיישבות האירופית, ועוצמתה המשוערת היא 8.2 בסולם ריכטר. בעקבות רעידת אדמה זו הורמו פני המפרץ, וקו הרציף של נמל העיר מצא את עצמו במרכז שטח יבשתי. בשל רעידות האדמה התכופות, המתרחשות בממוצע אחת לשנה, ומאז רעידת האדמה הגדולה של 1855, נהגו המתיישבים לבנות את בתי העיר מעץ, וגם היום ממשיכים לבנות את בתי המגורים מעץ (אף שבתי המשרדים כיום נבנים מפלדה ומבטון). בניין הממשל שנבנה לאחר רעידת האדמה הוא בניין המשרדים עשוי העץ הגדול ביותר בחצי הכדור הדרומי. בשנת 1865 הפכה ולינגטון לבירת ניו זילנד (במקום אוקלנד, שהייתה הבירה החל משנת 1840), אולם הפרלמנט של ניו זילנד התכנס בעיר החל מה-7 ביולי 1862. הסיבה להעברת הבירה לוולינגטון הייתה הרצון לקרב את הבירה לאי הדרומי, מתוך חשש שהאי הדרומי (בו היו מרבית מרבצי הזהב) יהפוך למושבה עצמאית. ולינגטון הפכה לעיר בשנת 1886. אוניברסיטת ויקטוריה היא האוניברסיטה הוותיקה ביותר בוולינגטון. במקור הייתה אוניברסיטת ויקטוריה חלק מאוניברסיטת ניו זילנד, אולם זו התפצלה בשנת 1961. המכון הטכנולוגי של ולינגטון, שנוסד בשנת 1904 הוא המכון הטכנולוגי הגדול ביותר בניו זילנד. הרפובליקה העממית של סין בייג'ינג, הרפובליקה העממית של סין אוסטרליה סידני, אוסטרליה אוסטרליה קנברה, אוסטרליה הרפובליקה העממית של סין שיאמן, הרפובליקה העממית של סין (מ־1987) יפן סאקאי, יפן אחזור קרקע בנמל ולינגטון מועצת העיר ולינגטון בתי קפה, אירועים ומסעדות בוולינגטון משרד התיירות של ניו זילנד - ולינגטון ההיסטוריה של ולינגטון איתן טודרס־וייטהיל, הניו יורק טיימס, היכן שהוביטים גרים: סיור בוולינגטון, ניו זילנד, באתר הארץ, 12 ביוני 2018 נטשה פרוסט, ניו יורק טיימס, קפה, בירות ולא מעט רוחות: 15 המלצות לביקור בוולינגטון, ניו זילנד, באתר הארץ, 29 בינואר 2023 אתר הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה הניו זילנדי
האגודה להפצת אוריינות בקרב הגאורגים

האגודה להפצת אוריינות בקרב הגאורגים (בגאורגית: ქართველთა შორის წერა-კითხვის გამავრცელებელი საზოგადოება) הייתה ארגון צדקה שנוסד על ידי אינטלקטואלים גאורגים מובילים במאי 1879, במטרה לקדם את התחייה התרבותית בקרב איכרי גאורגיה, שהייתה אז חלק ממלכות המשנה של הקווקז של האימפריה הרוסית. הארגון המשיך להתקיים גם בתקופה הסובייטית, עד לשנת 7‏/1926. בהתארגנותם של האצילים איליה צ'בצ'בדזה ודימיטרי קיפיאני והמחנך יעקב גוגבשווילי, הופעלו, רשת של בתי ספר, חנויות ספרים וספריות ברחבי גאורגיה; אימנו מורים ותמכו בעיתונות הגאורגית. הנסיך צ'בצ'בדזה, סופר בולט, המשיך לשחק תפקיד מפתח באגודה, ובשנת 1885, הוא ירש את היושב ראש הראשון של האגודה, דימיטרי קיפיאני, עד שנפטר בהתנקשות בשנת 1907. הארגון, שאושר על ידי השלטונות האימפריאליים, התערב למעשה בכל פעילויות המשכילים הגאורגים, במספר פעולות נדבנות ורשמיות, והיה אחד מהמרכיבים שתרמו להתעוררות הלאומית הגאורגית במחצית השנייה של המאה ה-19. בשנת 1923 נפתחה מחדש ספריית הפרלמנט הלאומית של גאורגיה, ועם פירוק האגודה, מספר שנים לאחר מכן, הועברו הספרים של ספריית האגודה אליה. סטפן ג'ונס (2005), סוציאליזם בצבעים גאורגיים: הדרך האירופית לסוציאל-דמוקרטיה, 1883-1917, עמ' 37, ISBN 0674019024, (באנגלית) דויד מרשל לאנג (1962), ההיסטוריה המודרנית של גאורגיה, עמ' 109
טולואן

טולואן (Toluene), הידוע גם כמתיל בנזן, הוא חומר כימי ארומטי, נוזל בטמפרטורת החדר. טולואן דומה לבנזן, פרט לכך שאחד מאטומי המימן מותמר לקבוצה מתילית. טולואן הוא חסר צבע ובעל ריח חריף. מקור השם טולואן ב-Tolu balsam: שרף המופק מהעץ Myroxylon balsamum ממנו בודד החומר לראשונה. השרף שימש את ילידי מרכז ודרום אמריקה להקלה על שיעול, קצרת וטיפול בפצעים. טולו (Tolú) הוא שמו של שבט שאכלס בתקופה הפרה קולומביאנית את האזור בו שוכנת כיום עיר בשם זה בקולומביה. החומר קיבל את שמו מיונס יעקב ברצליוס. טולואן משתתף בתגובות של התמרה ארומטית אלקטרופילית והקבוצה המתילית הופכת אותו פעיל פי 25 מבנזן בריאקציות כאלו. כך ניתן לקבל בסולפונציה פרה טולואן חומצה סולפונית (p-Toluenesulfonic acid). בתגובה עם כלור Cl2 בנוכחות FeCl3 מתקבלים האיזומרים אורתו ופרה כלורוטולואן. קבוצת המתיל מגיבה עם מחמצנים ומתקבלת חומצה בנזואית או בנז-אלדהיד. טולואן מגיב עם ברום לקבלת בנזיל ברומיד. בדומה לבנזן, גם הטולואן משמש כממס אורגני טוב. הוא משמש להמסת שרפים מלאכותיים, צבעים, דיו, לכה, גומי ועוד. הטולואן משמש גם כחומר מוצא לחומר הנפץ TNT, לחומרים פלסטיים כגון פוליאורטילן, לחומצה בנזואית ובנז-אלדהיד. ניתן להשתמש בטולואן להעלאת מספר האוקטן של דלקים. טולואן בריכוז נפחי של 86% שימש במרוצי פורמולה 1 בשנות ה-80; 14% הנותרים היו הפטאן (C7H16) שנועד להוריד את האוקטן לרמה המותרת בתחרות. ניתן להשתמש בטולואן נקי למנועי 2 פעימות ו-4 פעימות אלא שיש לחמם את הנוזל ל-70°C. טולואן משמש להוצאת הקוקאין מעלי הקוקה לשם הכנת תרכיז קוקה-קולה. שאיפת אדי הטולואן עלולה להיות קטלנית והיא הדרך המהירה ביותר לריכוז מרבי בדם. רמות חשיפה נמוכות גורמות עייפות, בלבול, חולשה, התנהגות הדומה לשכרות, אובדן זיכרון, בחילה, אובדן תיאבון, ואיבוד ראיית צבעים ושמיעה. תופעות אלו חולפות בתום החשיפה. שאיפת כמות גדולה עלולה לגרום אובדן הכרה ומוות. טולואן עלול לגרום פגיעה בתפקוד הכליות. לטולואן מסיסות נמוכה מאוד במים ולכן אינו יכול לצאת מהגוף בשתן; כדי לסלקו יש לחמצן את הטולואן באמצעות cytochrome P450 לבנזיל אלכוהול. בריאקציה נוצרים גם חומרים מסרטנים, למשל בנזאלדהיד. הטולואן כלול ברשימת 189 החומרים המוגדרים מסוכנים על ידי ה־USEPA במסגרת חוק האוויר הנקי שנחקק בארצות הברית בשנת 1990. המוסד לבטיחות ולגיהות קובע את הערכים המרביים לחשיפה: חשיפה משוקללת מרבית מותרת:50 PPM (חלקים למיליון, חל"מ) רמת הפעולה: 25 PPM ‏ (25,000 PPB) כרטיס בטיחות לטולואן, באתר המוסד לבטיחות ולגיהות טולואן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערכים מרביים מותרים לחשיפה תעסוקתית (מעודכן ל-2007), נספח רביעי, עמוד 405 תקנות הבטיחות בעבודה (ניטור סביבתי וניטור ביולוגי של עובדים בגורמים מזיקים), תשע"א-2011, אתר נבו הגדרה: הרמה המשוקללת המרבית של גורמים מזיקים באזור עבודתו של העובד אשר עד אליה מותרת חשיפה במשך יום עבודה של 8 שעות מתוך יממה ערך זה הוא קצרמר בנושא כימיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סירת הצלה

סירת הצלה (באנגלית: lifeboat) היא סירה ייעודית, המהווה חלק מציודה של אונייה, ומשמשת במקרי חירום בהם נשקפת סכנת חיים לאנשים על סיפונה ויש לנטוש אותה. סירת הצלה מצוידת במשוטים ומפרש ולעיתים קרובות גם במנוע. הסירה עמידה במיוחד לשיט בים סוער, ומצויים בה מים, מזון וציוד הצלה. סירות הצלה מודרניות עשויות על פי רוב מפיברגלס, מהן המסוגלות לשאת עד 150 איש, והן נחלקות לכמה סוגים עיקריים לפי צורת המבנה ושיטת ההורדה למים: סירות פתוחות, סירות סגורות, סירות המורדות למים באמצעות כבלי פלדה ממנופים מיוחדים (דוויתות), וסירות המחליקות על גבי מסילה ומגיעות אל המים בנפילה חופשית מן הסיפון. סירת הצלה מתנפחת, העשויה גומי ומשמשת לאותה מטרה, נקראת רפסודת הצלה. בשם "סירת הצלה" נקרא גם כלי שיט ייעודי, המשמש להצלת חיים בים, בדרך כלל במימי החופים, ויוצא מתחנת הצלה בחוף. מדיה וקבצים בנושא סירת הצלה בוויקישיתוף Free-fall lifeboat - הורדת סירת הצלה בנפילה חופשית, סרטון ב-YouTube. ערך זה הוא קצרמר בנושא תחבורה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קוריוליס

האם התכוונתם ל... גספאר גוסטב קוריוליס – מתמטיקאי ופיזיקאי צרפתי שפעל בתחילת המאה ה-19 כוח קוריוליס – אפקט פיזיקלי, המתבטא בכך שביחס למערכת מסתובבת - גופים סוטים מהתנועה בקו ישר, גם כאשר לא פועלים עליהם כוחות חיצוניים
בית הסוהר חרמון

בית הסוהר חרמון הוא בית סוהר של שירות בתי הסוהר שהוקם בשנת 1998 על גדות נחל צלמון בסמוך לעיר מע'אר שבגליל התחתון המזרחי. בית הסוהר חרמון נפתח בשנת 1998 הוא אחד מבין שני בתי הסוהר המרכיבים את אשכול בתי הסוהר באתר "כלנית". הראשון הוא בית הסוהר צלמון שנחנך בשנת 1996. רמת אבטחה בבית הסוהר היא בינונית והוא מאוכלס באסירים שנותרו להם עד 5 שנות מאסר או אסירים בתהליך גמילה מסמים או אלכוהול או שאינם משתמשים כלל בסמים. בית הסוהר קרוי על שמו של נציב בתי הסוהר פרופסור צבי חרמון (במקור נקרא "בית הסוהר רקפת"). בית הסוהר נחשב לפורץ דרך בתחום בתי הסוהר בעולם בכלל ובישראל בפרט, תוכנן על ידי האדריכל שמואל שילה. מרבית בתי הסוהר בישראל ממוקמים במבנים ישנים מתקופת המנדט הבריטי, בית הסוהר חרמון - כחלק ממגמה של שירות בתי הסוהר בישראל, הוקם כמכלול בניינים חדשים בצורת קמפוס ובעלי אופי מודרני ועכשווי. ייחודו של בית הסוהר חרמון הוא בכך שהוא מתפקד כבית סוהר המאכלס אסירים בתהליך שיקום ובדרכם אל החופש, והדבר בא לידי ביטוי הן בעיצוב בעל האופי האזרחי שבו והן במערך ההתנהלות הכללי בתוך המתחם. בית הסוהר חרמון היווה ניסיון חדשני בשירות בתי הסוהר הישראלי לשיפור תנאי המאסר של האסירים, ולהשבת הכבוד והערך העצמי של האסיר על ידי מתן תנאי דיור הולמים וסביבה אסתטית. בבית הסוהר חרמון נכלאו אנשים מפורסמים, בהם שר האוצר לשעבר אברהם הירשזון, ראש עיריית בת ים לשעבר שלומי לחיאני, שר התיירות לשעבר סטס מיסז'ניקוב, הניצב לשעבר ניסו שחם, ראש עיריית אשקלון לשעבר איתמר שמעוני, ראש עיריית נצרת עילית לשעבר שמעון גפסו והשחקן משה איבגי. תוכניות לשיקום אסירים בישראל אתר האינטרנט הרשמי של בית הסוהר חרמון בית סוהר חרמון באתר שירות בתי הסוהר אורי אילון, הייתי אחד מהם: הירשזון, גולדבלט ואני, באתר nrg‏, 12 באפריל 2012 יואב סנטו וגיורא רהב, מסיימי תוכניות השיקום והגמילה בבית הסוהר חרמון, המשרד לביטחון הפנים לשכת המדען הראשי, 2008
רוקי בלבואה

האם התכוונתם ל... רוקי בלבואה (דמות) – דמות קולנועית בגילומו של סילבסטר סטאלון, הופיעה לראשונה בסרט "רוקי" משנת 1976 רוקי בלבואה (סרט, 2006) – סרט קולנוע משנת 2006, השישי בסדרת סרטי "רוקי" רוקי בלבואה
נחל סנסן

נַחַל סַנְסַן הוא נחל אכזב שמסלולו מתחיל מערבית ליישוב הקהילתי צור הדסה, 150 מטר מתחת להר סנסן (ג'בל סנאסין) - פסגה בגובה 733 מעל פני הים - ממנה נשקף מלוא נופו של הנחל. משיפולי הר סנסן הנחל נמשך דרום-מערב, בין שלוחת מטע לבין שלוחת סנסן. הנחל עובר דרך "שמורת רכס סנסן", בה שרידים קדומים באתר "חרבת סנסן" וריכוזי חורש אלון מצוי ואלון התולע. למרגלות חורבת סנסן, על הצלע הדרומית בעמק הרחב של יובל נחל סנסן, פורחות חלמוניות גדולות מדי שנה בחודש נובמבר. הנחל עובר ברובו בנוף של טרשי אבן גיר. כקילומטר דרומית למושב מטע מתחבר לנחל סנסן יובל בשם "נחל גרס" בו יש שני מעיינות "עין גרס עילית" ו"עין גרס תחתית" (כ-400 מטר מדרום מזרח למושב מטע) מי המעיין נובעים מחפירה שנעשתה על ידי האדם. במסלול הזרימה הקצר שלו צמחייה הכוללת נענה משובלת וטיון דביק. אורך הנחל בתחום הרי ירושלים מגיע ל-14 ק"מ, מסלול הנחל מסתיים בחיבורו לנחל האלה בעמק האלה דרומית לקיבוץ נתיב הל"ה, נחל האלה הוא יובל של נחל לכיש המגיע אל הים ליד נמל אשדוד. מנחם מרקוס, הרי ירושלים - סקר נוף ומסלולי טיול, רשות שמורות הטבע, 1993. ענת אביטל‏, מסלול טיול אל פריחת החלמוניות ביובל של נחל סנסן למרגלות חורבת סנסן, באתר "מטיילים עם ענת"
תצורת מוצא

תצורת מוצא היא תצורה גאולוגית בחבורת יהודה. התצורה נחשבת לשכבה החשובה בהרי יהודה שכן היא בנויה משכבות חוואר צהבהב האטום למים. ממנה נובעים מעיינות רבים בהרי ירושלים. מבחינים בה היטב מכביש 1 בקטע מתחת לקריית יערים (קריית טלז-סטון). התצורה נמצאת מעל תצורת בית מאיר. עוביה המשוער כ-16 מטר ולעיתים עשירה במאובנים. הוא יוצרת טרסה של קרקע טרה רוסה ורנדזינה - תלוי במסלע הקרוב. הטרסות האלה מהוות את השטחים הפוריים של הרי יהודה הן בשל שפע המים והן בשל טיבה של האדמה. מחשופים משכבה זו מצויים באזור נס הרים, מבשרת ירושלים ובמדרונות המערביים של הרי ירושלים, כמו בשמורת המסרק. ספי בן-יוסף, מדריך ישראל - יהודה, הוצאת כתר ומשרד הביטחון – ההוצאה לאור מקור: מדריך ישראל
הספר האדום הקטן של התלמידים

הספר האדום הקטן של התלמידים (בדנית: Den Lille Røde Bog For Skoleelever) הוא מדריך זכויות לתלמידים, שנכתב על ידי שני מורים דנים, יספר הנסן וסרן יאן הנסן והודפס לראשונה בדנמרק בשנת 1969. הספר תורגם לשפות רבות בתחילת שנות השבעים. שם הספר מתייחס לפורמט בו הודפס - ספר כיס בכריכה אדומה, ומהווה פרפרזה על שם ספרו של מאו דזה-דונג - "הספר האדום הקטן". הספר מעודד צעירים לאמץ גישה ביקורתית כלפי נורמות חברתיות ומנחה אותם כיצד לעשות כן. מתוך 200 העמודים בספר, 20 עוסקים במין ו-30 עוסקים בסמים, כולל אלכוהול וטבק. הספר מתאר לעיתים את המבוגרים כנמרים של נייר ודן בחובותיהם של המורים, במשמעת, באינטליגנציה ובבתי ספר מסוגים שונים. המהדורה האנגלית נפסלה על ידי הצנזורה בבריטניה ונמכרה במחתרת. בשנת 1979 יצאה המהדורה העברית אותה תרגם וערך יעקב לורך עם בתו רונית לורך-לומברוזו. תרגום הספר ייחודי יחסית בכך שכל מהדורה, כולל זו העברית, עודכנה לפי המצב החוקי והחברתי במדינה בה הוא יצא, כך לדוגמה קיימות גרסאות שונות באנגלית לבריטניה, ארצות הברית ואוסטרליה. ספר זה היה מהפכני ושנוי במחלוקת, בשל גישתו שהתייחסה אל התלמידים כאל אנשים בוגרים הצריכים להיות מודעים לזכויותיהם ולעמוד עליהן. בכל מקום בו הופץ, ניסו גורמים שמרניים לעצור את הפצתו[דרוש מקור] ולעיתים אף הצליחו בכך, אך מבחינה רשמית בלבד, משום שתמיד המשיך להימכר במחתרת. חלק מהרעיונות שהובאו בספר מצאו דרכם לחוק זכויות התלמיד שנחקק בישראל בשנת 2000 ולפנקס זכויות התלמיד שהופץ על ידי משרד החינוך. סרן הנסן, יספר הנסן, יעקב לורך ורונית לומברוזו, הספר האדום הקטן של התלמידים - מהדורה ישראלית מורחבת, ירושלים, יובל, 1979. מאמר על הספר באתר milesago.com (באנגלית) זכויות התלמיד באתר משרד החינוך ערך זה הוא קצרמר בנושא חינוך. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אסכולת הפארנאס

אסכולת הפארנאס (בצרפתית: Parnasse) הייתה תנועה בשירה הצרפתית שהתקיימה במחצית השנייה של המאה התשע עשרה. שמה נגזר מהר פארנאסוס שעל פי המיתולוגיה היוונית היה מקום משכנן של המוזות. שם זה הופיע לראשונה ב-1866 עם פרסום קובץ השירה "הפארנאסוס בן זמננו" על ידי העורך אלפונס למר בפריז. קבצים נוספים הופיעו ב-1871 וב-1876. שלושה קבצים אלה כללו שירים של כ-100 משוררים ובהם: שארל מארי רנה לקונט דה ליל (שהיה אבי אסכולה זו), תאופיל גוטייה, תאודור דה באנוויל, שארל בודלר, פול ורלן, סטפאן מלארמה, סילי פרידום ופרנסואה קופה. כבר במחצית הראשונה של המאה התשע עשרה אמר אלפונס דה למרטין - משורר הרומנטיזם הצרפתי: "אני הראשון שהוריד את השירה מן הפרנאסוס..." אולם משוררי אסכולת הפארנאס התנגדו לגישה הרגשנית המוגזמת של הרומנטיזם וצידדו בהתאפקות ובהתנתקות מנושאים אישיים. הם עשו ניסיונות של כתיבה בסגנון נוקשה, בשימוש במילים נדירות ובשלמות הצורה, בחרו לשם כך בנושאים קלאסיים לא רגילים, ועשו שימוש לעיתים קרובות במטפורה של הפיסול כדי להדגיש את נוקשותה של שירתם. משוררי אסכולת הפארנאס התנגדו להתעסקותה של השירה בנושאים פוליטיים וחברתיים. לדעתם, מטרתה העיקרית של השירה היא היופי. תאוריה זו התבססה על האידיאל של "אמנות לשם אמנות" של התנועה האסתטית שבין מנסחיה היו תאופיל גוטייה ותאודור דה באנוויל. לאסכולה זו נודעה השפעה בין היתר על המשוררים הצרפתיים ארתור רמבו ופרנסיס ז'ם. למרות היותה צרפתית במקורה, אסכולת הפארנאס לא הייתה מוגבלת לצרפת בלבד, ונודעה לה השפעה גם על משוררים בני אומות אחרות ובהם המשורר האנגלי הנודע אלפרד טניסון. אסכולת הפארנאס, דף שער בספרייה הלאומית
קוראל רואן באסקט

קוראל רואן באסקט (בצרפתית: Chorale Roanne Basket) היא קבוצת כדורסל צרפתית מקומונת רואן, המתמודדת בPro B. המועדון נוסד בשנת 1937, בשם מועדון הכדורסל רואן. בשנותיו הראשונות, המועדון התחרה מול קבוצות מחוץ לצרפת, משום שבצרפת לא הייתה ליגה מסודרת. ב-1945 שונה שם המועדון לסיאוריאל רואן על שמו של ראש העיר לשעבר, קלוד סיאוריאל. ב-1961, המועדון התחרה לראשונה במסגרת ליגה מקצועית. תוך מספר שנים המועדון הידרדר לליגות הנמוכות ורק בתחילת שנות ה-70 עלה בחזרה לליגה הראשונה. משנות האלפיים המועדון נחשב לאחד ממועדוני הכדורסל החזקים בצרפת. המועדון זכה פעמיים באליפות צרפת, ופעם אחת הגיע לגמר הגביע הצרפתי. כמו כן, התחיל המועדון להשתתף במסגרות אירופיות, כמו מפעל היורוליג. הקבוצה מארחת בהיכל אנדרה ושרס (Halle André Vacheresse), שעבר הרחבה ביוני 2010, ומכיל כעת 5,000 מקומות. הליגה הצרפתית: אליפות (2): 1959, 2007 מקום שני: 1973, 1979, 1988, 1989, 2003, 2008 הגביע הצרפתי: גמר: 1964 הסופרקאפ הצרפתי: זכייה (1): 2007 יורוליג: שלב הבתים: 2008 יורוצ'לנג': חצי גמר: 2010 רבע גמר: 2003, 2006, 2012 מדיה וקבצים בנושא קוראל רואן באסקט בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קוראל רואן באסקט קוראל רואן באסקט, ברשת החברתית פייסבוק קוראל רואן באסקט, ברשת החברתית אינסטגרם הרחבת האל אנדרה (בצרפתית)
עפרוני עב-מקור

עפרוני עב-מקור (שם מדעי: Ramphocoris clotbey) הוא מין ציפור ממשפחת העפרוניים. שמה ניתן לה בגלל המקור העבה והגדול יחסית לגופה. אורך גופו של העפרוני עב המקור הוא 17-18 ס"מ. העפרוני עב-המקור נפוץ בעיקר במדבריות סהרה ולעיתים נדירות מאוד חולף גם בישראל. בתחילת המאה ה-20 מצא הזואולוג ישראל אהרוני לראשונה עפרוני עב-מקור במדבריות סוריה והיה לתגלית מרעישה בזמנה בתחום הצפרות באירופה. את קינו בונה העפרוני עב-המקור על הקרקע. המקור העבה כנראה משמש להבאת אבנים לבניית סוללת הגנה לקן מתנאי מזג האוויר הקשים והרוחות החזקות במדבריות. לאחר בניית הסוללה העפרוני עב-מקור מביא כמה זרדים לריפוד הקן והנקבה מטילה בו ארבע ביצים בגוון אדום-ורוד. הוא דוגר במדבריות צפון מערב אפריקה, מלוב ועד למאוריטניה, ובתפוצה מקוטעת גם במזרח התיכון - בחצי האי ערב, בירדן ובדרום ישראל. בישראל עד לסוף שנות ה-90 העפרוני עב המקור היה מזדמן נדיר ביותר, עם תצפיות ספורות של פרטים בודדים או קבוצות קטנות, לרוב במעוף. בשנת 1999 נמצא דוגר לראשונה בהרי אילת, בעקבות גשמי חורף יוצאי דופן באזור זה שגרמו להתפתחות כתמי צמחייה עשירים. מאז דוגר לא קבוע, ונצפה כמעט בכל שנה באופן קבוע בנגב הדרומי, בהרי אילת ובערבה. בעקבות גשמים עזים בינואר 2010 בערבה ובנגב הדרומי, התרחש אירוע דגירה המוני ויוצא דופן, וכנראה שאלפי זוגות דגרו בדרום ישראל. בעקבות כך, בשנה שלאחר מכן נצפו ריכוזים של מאות פרטים יחד במספר אתרים בנגב הדרומי. מדיה וקבצים בנושא עפרוני עב-מקור בוויקישיתוף עפרוני עב-מקור, באתר ITIS (באנגלית) עפרוני עב-מקור, באתר NCBI (באנגלית) עפרוני עב-מקור, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) עפרוני עב-מקור, באתר GBIF (באנגלית) עפרוני עב-מקור באתר הרשימה האדומה של IUCN ערך זה הוא קצרמר בנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סלומון לאנגלבן

סלומון לאנגלבן (בגרמנית: Salomon Langleben;‏ 1862 – 8 בפברואר 1939) היה שחמטאי יהודי-פולני. לאנגלבן נולד בוורשה. חי שנים רבות בארצות הברית. בשנת 1894 ניצח בתחרות בופלו, בסוף המאה ה-19 חזר לפולין. בשנת 1900 ניצח בתחרות ורשה, לפני אלכסנדר פלמברג. בשנת 1908 הגיע למקום הרביעי בתחרות ורשה (ניצח: שמעון אלאפין). בשנת 1909 הגיע שני, אחרי עקיבא רובינשטיין בתחרות ורשה. בשנת 1910 הגיע שלישי בתחרות ורשה (ניצח: אלכסנדר פלמברג), חלק מקום 4-5 בתחרות סנקט פטרסבורג בשנת 1911 (ניצח: סטפן לויצקי), הגיע רביעי בתחרות ורשה 1911/12 (ניצח: עקיבא רובינשטיין), חלק מקום 4-5 בתחרות לודז' 1912 (ניצח: יפים בוגוליובוב), חלק מקום 8-10 בתחרות וילנה 1912 (ניצח: קארל הרומאדקה, חלק מקום 4-5 בתחרות סנקט פטרסבורג 1913 (ניצח: אלכסנדר אבנסון) ובתחרות ורשה 1917 סיים במקום השני. סלומון לאנגלבן, באתר צ'סגיימס (באנגלית)