laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מרבו ענק

מרבו ענק (שם מדעי: Leptoptilos dubius), הוא מין עוף גדול ממשפחת החסידתיים המצוי בדרום-מזרח אסיה ובצפון הודו. המרבו הוא עוף ענקי שיכול להגיע לגובה 150 ס"מ, אורך של 136 ס"מ, מוטת כנפיים של 250 ס"מ ומשקל של 8-11 ק"ג. הוא העוף הגדול ביותר בסדרתו אך קרוב למרבו אפריקני, ליאבירו ולחסידת האוכף. למרבו ראש אפרפר-חיוור עם מקור ענקי, צוואר צהוב ארוך וגוף לבן עם כנפיים שחורות ודלדל ורוד מתחת לחזה. הרגליים ארוכות והזנב קצר. עוף זה מצוי ברחבי ביצות, נהרות ומישורים מהודו עד האי בורנאו. הוא נודד בעונת הרבייה לדרום-מזרח אסיה שם הוא מתרבה. הוא אוכל בשר מרשים הניזון מדגים, צפרדעים, חרקים גדולים כמו ארבה, לטאות, נחשים ומכרסמים אך בעיקר מפגרים. הוא קוטל את טרפו עם מקורו הענקי. עופות המרבו חיים לבדם או בקבוצות קטנות. לעיתים נדירות ינועו בלהקות גדולות. מצב השימור של מרבו זה הוא בסכנת הכחדה. מדיה וקבצים בנושא מרבו ענק בוויקישיתוף מרבו ענק, באתר ITIS (באנגלית) מרבו ענק, באתר NCBI (באנגלית) מרבו ענק, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) מרבו ענק, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) מרבו ענק, באתר GBIF (באנגלית) מרבו ענק באתר הרשימה האדומה של IUCN
מרבו קטן

מרבו קטן (שם מדעי: Leptoptilos javanicus), הוא מין עוף גדול ממשפחת החסידתיים השייך לסוג מרבו וקטן מקרוביו מרבו ענק ומרבו אפריקני. אורכו של המרבו 87–93 ס"מ, גובהו 110–120 ס"מ ומשקלו 4-5.7 ק"ג. הוא בעל מקור ענקי ואפרפר וראש גדול עם גוון אפור ובעל מעט נוצות על גולגולתו. הגוף לבן עם כנפיים גדולות ושחורות. הרגליים ארוכות והזנב קצר. הדלדל שלו בצבע צהוב. הוא מצוי בטבע בנהרות ואגמים גדולים וכן בביצות וגדות יערות בהודו, נפאל, סרי לנקה, בנגלדש, מיינמאר, תאילנד, ווייטנאם, מלזיה, לאוס, סינגפור, אינדונזיה וקמבודיה. ייתכן שהוא חי גם בבהוטן. הוא נע בין צמחי המים והביצה וניזון מדגים, צפרדעים, לטאות, נחשים ומכרסמים וגם מעט מנבלות. ראשו העצום מעוצב להגיע לפגרים מבלי להתלכלך. מדיה וקבצים בנושא מרבו קטן בוויקישיתוף מרבו קטן, באתר ITIS (באנגלית) מרבו קטן, באתר NCBI (באנגלית) מרבו קטן, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) מרבו קטן, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) מרבו קטן, באתר GBIF (באנגלית) מרבו קטן באתר הרשימה האדומה של IUCN
שלמה ילוז

הרב שלמה ילוז (8 בינואר 1909–31 באוקטובר 1984) היה אב בית דין ורבה הראשי של לוב, ראש מוסדות "אוצר התורה" בקזבלנקה שבמרוקו, דיין בבית הדין הרבני האזורי בחיפה, אב בית הדין הרבני האזורי באשדוד וחבר הוועד הפועל הציוני. נולד בטבריה ב-8 בינואר 1909 (י"ז בשבט ה'תרס"ט) לשמחה ולרב דוד ילוז, בן למשפחה שמוצאה ממזרח מרוקו. סבו היה הרב רפאל חיים ילוז בן הרב דוד יחיא ילוז. בילדותו למד בתלמוד תורה של עדת הספרדים בעיר, ובגיל 13 עבר יחד עם קבוצת תלמידים מטעם הת"ת ללמוד אצל הרב משה מאיר חי אליקים. כשהתבגר החל ללמוד בישיבת "רבי מאיר בעל הנס" של העדה הספרדית בעיר, ובהמשך אצל הרב אליהו ילוז. לאחר סיום לימודיו נישא לאסתר בת הרב מאיר ועקנין, ובשנת 1928 (ה'תרפ"ח) הוסמך לרבנות ולהוראה על ידי רבני טבריה - הרב יעקב חי זריהן והרב אשר זאב ורנר. בהמשך אותה שנה הוסמך לרבנות גם על ידי הרבנים הראשיים - הרב יעקב מאיר והרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג. בחודש יולי 1946 (ה'תש"ו) עבר להתגורר בטריפולי שבלוב, ומונה לשמש כאב בית הדין והרב הראשי של יהדות לוב בהמלצת הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל ואברהם אלמליח. בתפקיד זה שימש במשך כשלוש שנים, עד לחודש יולי 1949 (ה'תש"ט). בלוב תיקן מספר תקנות לטובת הקהילה היהודית, וחידש בה את מערכת החינוך לאחר שנפגעה במלחמת העולם השנייה. בשנות פעילותו הקים בטריפולי את ישיבת "נווה שלום" וסמינר למורים הראשון מסוגו בצפון אפריקה, והעמיד בראשו את הרב ד"ר משה אוירבך ובנו הרב שמואל. בסוף שנת 1949 (ה'תש"ט) עבר להתגורר בקזבלנקה שבמרוקו, ועמד בראש מוסדות "אוצר התורה" בעיר. בשנת 1954 (ה'תשי"ד) שימש כראש המדרשה הגבוהה לרבנים ודיינים, ור"מ לתלמוד והלכה בעיר רבאט. בין יתר פעילותו במרוקו ובלוב, שימש גם כחבר בוועד הפועל הציוני. בחודש ינואר 1963 (ה'תשכ"ג) עלה לישראל עם אשתו ובנו הקטן והשתכן בחיפה. בחודש יוני 1965 (ה'תשכ"ה) מונה לשמש כדיין בבית הדין הרבני האזורי בעיר, לאחר שנבחן לכך מחדש. בחודש דצמבר 1967 (כסלו ה'תשכ"ז) נשלח על ידי משרד הדתות לטהראן שבאיראן, כדי להקים בעיר בית דין מקומי ולעמוד בראשו, ולסדר מספר תיקים שהמתינו לפתרון. חזר לישראל והמשיך בתפקידו בבית הדין הרבני האזורי בחיפה. בתחילת חודש מרץ 1971 (אדר ה'תשל״א) עבר להתגורר באשדוד ומונה לשמש כאב בית הדין הרבני האזורי, ורב בית הכנסת "אהבה ואחווה" בעיר. נמנה עם עשרת הרבנים שפסקו להיתר בעילום שמם בפרשת האח והאחות, ושעל חוות דעתם ביסס הרב שלמה גורן את ההיתר המפורסם בפרשה הלך לעולמו ב-31 באוקטובר 1984 (ה' בחשון ה'תשמ"ה). מילדיו: ד"ר רפאל ילוז, קרדיולוג; ד"ר אביעזר ילוז, רופא ילדים; ד"ר מיכל דנינו-ילוז, רופאת שיניים; מרים חן-ילוז, הנשואה לד"ר דוד חן. אשר לשלמה - שו"ת על ארבעת חלקי השולחן ערוך במספר חלקים, יצא לאור על ידי הרב יצחק ברדא, בני ברק ה'תשמ"ה חיבורים נוספים שלו הודפסו במספר ירחונים תורניים: קובץ שבילין, בעניין אלמנה וגרושה באיסור בת אחת כיצד, תשרי ה'תשכ"ה;  קובץ נועם, במה לבירור בעיות בהלכה, ירושלים ה'תשל״א;  קובץ לזכרו של הרב אליהו פרדס, בעניין עיכוב נסיעת הבעל למרחקים, בהוצאת המחלקה לתרבות תורנית בעיריית ירושלים, ה'תשל"ד. תולדות חייו בספרו אשר לשלמה, בני ברק ה'תשמ"ה, חלק א' (עמ' 17 - 27) חכם שלמה ילוז, באתר החכם היומי ספרו "אשר לשלמה", באתר HebrewBooks שלמה ילוז, באתר "החכם היומי" לעיתים אילוז הרב איתם הנקין, "זה פאליטיק, לא הלכה" – הרב שלמה גורן, פרשת "האח והאחות" והרב יוסף אליהו הענקין באתר ספריית אסיף
שעוות גבינה

שעוות הגבינה או שעווה לציפוי גבינה הוא חומר המיועד לציפוי גבינות מסוימות. מטרת השעווה היא למנוע התייבשות של הגבינה וכמו כן למנוע היווצרות בקטריות בזמן ההבחלה על גבי הגבינה המיוצרת. מראה השעווה הגולמי הוא בדרך כלל גרגירי ואותו הופכים למצב נוזל על ידי התכה. הצבעים הנפוצים של השעווה הם: אדום, שחור וצהוב שהוא טבעי ולא צבוע. אין לאכול את השעווה, אלא להסירה ולהשליכה. סוגי הגבינות הנפוצות ביותר המצופות בשעווה הן גבינת גאודה וגבינת אדם. אפשר לחלק את אופן הציפוי בשעוות הגבינה לארבעה שלבים עיקריים: ייבוש הגבינה היטב על ידי מטלית סופגת על מנת למנוע התפתחות בקטריאלית. התכת גרגירי השעווה לנוזל בטמפרטורות הנעות בין 92 ועד 95 מעלות צלזיוס. השיטה הרצויה להתכה הנה העמדת צנצנת עם השעווה בתוך סיר מים וחימומו עד לרמה הרצויה. מריחה מהירה של השעווה באמצעות מברשת. הטבלה נוספת של הגבינה בשעווה ללא המברשת. לאחר כלל השלבים הללו הגבינה צריכה לנוח מספר שבועות או חודשים בתנאים של טמפרטורה ולחות מסוימים, המתאימים לכל סוג של גבינה באופן ספציפי, וזאת עד אשר תבחיל ותהייה ראויה למאכל.
אנטולי אנטונוב

אנטולי איוואנוביץ' אנטונוב (ברוסית: Анатолий Иванович Антонов; נולד ב-15 במאי 1955 באומסק) הוא דיפלומט ומדינאי רוסי שכיהן כסגן שר ההגנה הרוסי וכשגריר רוסיה בארצות הברית במשך 7 שנים מאוגוסט 2017 ועד אוקטובר 2024. ב-28 בדצמבר 2016 מונה לכהן כסגן שר החוץ הרוסי. בפברואר 2017 הוכרז כמועמד להחליף את סרגיי קיסליאק בתפקיד שגריר רוסיה בארצות הברית. מועמדותו אושרה בהצבעת הדומה ב-18 במאי 2017 והוא מונה בצו נשיאותי מ-21 באוגוסט 2017. אנטולי אנטונוב נולד ב¯15 במאי 1955 באומסק. בשנת 1978 השלים לימודיו בפקולטה ליחסים כלכליים בינלאומיים של המכון הממלכתי ליחסים בינלאומיים של מוסקבה וב-1984 השלים דוקטורט. ב-1978 החל לעבוד במשרד החוץ ועבד בנציגויות שונות וביחידות הסמך של המשרד. בשנים 2004–2011 ניהל את המחלקה לענייני פירוז וביטחון במשרד החוץ ועמד בראש המשלחת הרוסית לניהול משא ומתן עם ארצות הברית בעניינים צבאיים ופוליטיים לפני החתימה להסכם על מניעת אי הפצת נשק גרעיני והאמנה על איסור שימוש בנשק ביולוגי וכימי. במסגרת תפקידו השתתף במספר אסיפות כלליות באו"ם. בפברואר 2011 נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב מינה אותו לתפקיד סגן שר ההגנה של רוסיה. במסגרת תפקידו היה אחראי לשיתוף פעולה בינלאומי בתחום הטכנולוגיות הצבאיות ולהכנת הסכמים בינלאומיים בתחום הצבאי ובעיקר בתחום צמצום מאגרי הנשק הגרעיני. בשל משבר אוקראינה וסיפוח חצי האי קרים (2014) הוכנס בספטמבר 2015 לרשימת האישים שהוטלו עליהם סנקציות מצד מדינות המערב. בדצמבר 2016 ולדימיר פוטין מינה אותו לתפקיד סגן שר החוץ של רוסיה, האחראי לעניין צבא וביטחון. לאחר הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 הוצב כמועמד להחליף את סרגיי קיסליאק בתפקיד שגריר רוסיה בארצות הברית. במאי 2017 הוצב רשמית כמועמד וזו אושרה על ידי הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית זמן קצר לאחר מכן. מינויו נכנס לתוקף באוגוסט 2017. אנטונוב כיהן בתפקיד עד לאוקטובר 2024. מדיה וקבצים בנושא אנטולי אנטונוב בוויקישיתוף Deputy Foreign Minister Anatoly Antonov Named Russian Ambassador to U.S. Госдума одобрила кандидатуру нового посла РФ в США ערך זה הוא קצרמר בנושא פוליטיקאים ובנושא רוסים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חצי האי דור

חצי האי דור (באנגלית: Door Peninsula) הוא חצי אי במזרח מדינת ויסקונסין שבארצות הברית. חצי האי הוא יעד נופש פופולרי. בתחומו של חצי האי נמצא חלקו הצפוני של מחוז בראון, חלקו הצפוני של מחוז קהוואני, וכל מחוז דור. עם השלמת יצירת תעלת סטורג'ן ביי ב-1882 הקצה הצפוני של חצי האי הפך לאי נפרד. ברחבי חצי האי נמצאו עדויות ארכאולוגיות המעידות על כך שמספר שבטים אינדיאנים גרו לאורך ההיסטוריה בחצי האי. בשנת 1634 החוקר הצרפתי ז'אן ניקולט הגיע לחצי האי בעת שחיפש את הנתיב הימי לאסיה דרך אמריקה הצפונית. ניקולט זכור בפולקלור של ויסקונסין בכך שסבר בתחילה כי השבטים האינדיאנים של חצי האי דור הם אסייתים ובעקבות כך מיהר לחגוג משום שסבר שהוא הצליח להגיע למזרח הרחוק. שמו של חצי האי נובע משמו של מצר קטן הממוקם בסמוך לחצי האי, בין חצי האי והאי וושינגטון, אשר נחשב למסוכן במיוחד בימי קדם, מכיל כיום ספינות טרופות רבות, ועל כן השבטים האינדיאניים נתנו לו את השם ההולם שתורגם מאוחר יותר לצרפתית כ"Porte des Morts" ועל בסיס תרגום זה תורגם בהמשך לאנגלית בשם "Death's Door" (הדלת למוות). חצי האי דור, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
איי צ'טהאם

ארכיפלג איי צ'טהאם (באנגלית: Chatham Islands) ממוקם באוקיינוס השקט כ־680 קילומטרים דרומית־מזרחית לניו זילנד. הארכיפלג מורכב מעשרה איים הממוקמים ברדיוס של 40 קילומטרים. הארכיפלג שייך באופן רשמי לניו זילנד משנת 1842. שניים מהאיים הגדולים ביותר בארכיפלג מיושבים - האי צ'טהאם והאי פיט, אשר לפי מפקד האוכלוסין של שנת 2013 כוללים בסך הכל 600 תושבים. בעיירה וייטאנגי (Waitangi), שהיא היישוב המרכזי בארכיפלג, גרים כ-200 תושבים. תצלום שנלקח בחלק הדרום-מערבי של האי הראשי לעבר מפרץ פטר תצלום רצועת החוף של היישוב פורט האט (Port Hutt) מצפון מזרח במרכז התמונה ניתן להבחין בטארהנואה פוינט ואי הארנב. במרחק רב יותר ניתן להבחין באי שוגר לוף ואיי מאנגר ג'ארד דיימונד. רובים, חיידקים ופלדה. הוצאת עם עובד. ת"א. 2002 . חלק ראשון פרק 2. איי צ'טהאם, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Davis, Denise; Solomon, Māui. "Moriori - The impact of new arrivals". Te Ara: The Encyclopedia of New Zealand. נבדק ב-8 בדצמבר 2018. {{cite encyclopedia}}: (עזרה) ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של ניו זילנד ובנושא איים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נועה זילברמן

נועה זילברמן, היא אתלטית ישראלית בעבר, אלופת ישראל (1956) ושיאנית ישראל בריצת 200 מטר ואלופת ישראל (1956) בקפיצה לרוחק. זילברמן גדלה בקיבוץ גניגר והתאמנה בקבוצה של הקיבוץ. במרוץ הקפת התבור שנערך בנובמבר 1955 זכתה זילברמן במקום הראשון. הריצה הייתה למרחק של 700 מטר (2:30.3 דקות), לפני נעמי צברי מהפועל כפר רופין (2:38.7 דקות). באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בסוף יוני 1956 זכתה זילברמן ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד. מדליות זהב, בריצת 200 מטר בשיא ישראלי חדש של 26.9 שניות, שיפור לשיא בן ה-3 חודשים של רינה ויינרייך (27.0 שניות), לפני אילנה אדיר מברית מכבים עתיד (26.9 שניות). שיא זה החזיק מעמד כשנה ונשבר על ידי אילנה קרשיק (26.6 שניות). ובקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.11 מטר, לפני אהובה קראוס מהפועל רחובות (4.98 מטר) ואסתר רובין ממכבי תל אביב (4.82 מטר). מדליית ארד, בריצת 100 מטר בתוצאה של 13.0 שניות, אחרי רינה ויינרייך ממכבי תל אביב שקבעה שיא ישראלי חדש של 12.6 שניות, שיפור לשיא הטרי בין החודשיים של אילנה אדיר (12.7 שניות). אדיר סיימה שנייה באליפות (12.7 שניות). בתחרות אתלטיקה בין נבחרת ישראל לנבחרת טורקיה שנערכה באנקרה באוגוסט אותה שנה, זכתה זילברמן במקום ראשון בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.08 מטר. במרוץ הקפת התבור שנערך ב-29 בדצמבר אותה שנה היא זכתה שוב במקום הראשון. הריצה הייתה למרחק של 800 מטר (2:29.0 דקות). בתחרויות האתלטיקה במכביה החמישית שנערכו בספטמבר 1957 זכתה זילברמן במדליית ארד בקפיצה לרוחק בתוצאה של 4.89 מטר, אחרי דבורה טרנר מבריטניה (5.06 מטר) וג'. קלרמן מאוסטרליה (5.03 מטר). במרוץ הקפת התבור שנערך בדצמבר אותה שנה היא זכתה פעם שלישית ברציפות במקום הראשון. בתחרויות האתלטיקה של כינוס הפועל השביעי שנערכו במאי 1961 זכתה זילברמן במדליית כסף בקפיצה לרוחק בשיא הפועל חדש של 5.37 מטר, אחרי מרי ביגנאל מאנגליה (5.91 מטר). בתחרויות האתלטיקה של המכביה השישית שנערכו בספטמבר אותה השנה היא זכתה במדליית כסף בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.24 מטר, אחרי אנה מריה נורסה מאיטליה שקבעה שיא מכביה חדש של 5.32 מטר ולפני לאה לוי מישראל (5.15 מטר). 427 רצים במרוץ התבור, על המשמר, 20 בנובמבר 1955 שיא חדש באתלטיקה קלה, מעריב, 25 במרץ 1956 אילנה קרצ'וק הציבה שיא בריצה, מעריב, 19 במאי 1957 2 שיאים לבוגרות באליפות ישראל בא"ק, דבר, 1 ביולי 1956 משה לרר, עוד ניצחונות לישראליים בתורכיה, מעריב, 20 באוגוסט 1956 אסולין זכה בהקפת התבור, דבר, 30 בדצמבר 1956 מעריב לספורטאים - 6, אפריקנים, שבדי ובריטית "כבשו" אתמול את האצטדיון, מעריב, 3 במאי 1961
דבורה טייטלבאום

דבורה טייטלבאום (1941–2008) הייתה ביוכימאית ישראלית, שותפה לפיתוח התרופה קופקסון לטרשת נפוצה. דבורה סביצקי נולדה בתל אביב ב-1941 להורים שעלו מפולין בשנות ה-30. היא גדלה בתל אביב. למדה בבית הספר העממי אחד העם ובתיכון במגמה ביולוגית. בשירותה הצבאי הכירה את חיים טייטלבוים, לימים תא"ל בצה"ל, והם נישאו ב-1962. היו להם שני ילדים: שי ושגית. דבורה טייטלבוים למדה תואר ראשון בביולוגיה באוניברסיטת תל אביב וסיימה ב-1966 את התואר השני. לאחר מכן עברה למכון ויצמן למדע, והחלה בלימודי דוקטורט אצל פרופ' רות ארנון במחלקה לאימונולוגיה. במשך שנים רבות עסקה במחקר בתחום פיתוח תרופה למחלת הטרשת הנפוצה, עליו עבדה יחד עם מיכאל סלע ורות ארנון. המחקר הביא לפיתוחו של החומר קופולימר 1, פולימר סינתטי, שהיה הבסיס לתרופה פורצת הדרך, הקופקסון, המיוצרת על ידי חברת טבע משנת 1995. ב-1974 סיימה טייטלבוים את הדוקטורט, ועד אז הספיקו החוקרים לרשום פטנט על החומר, בחלקים שווים בין שלושתם: סלע, ארנון וטייטלבוים. טייטלבאום נשארה במכון ויצמן והמשיכה לעבוד על הקופקסון כעמיתת מחקר במחלקה לאימונולוגיה. כשהחלה חברת טבע לפתח את הקופקסון כתרופה, שימשה יועצת לחברה, וסייעה לה בתכנון וביצוע המחקרים והניסויים. טייטלבוים יצאה ב-1980 להשתלמות של שנה באוניברסיטת טאפטס בארצות הברית. נפטרה מסרטן ב-2008. לאחר מותה הקימו ילדיה, לזכרה ולזכר אביהם, קרן מחקרים במכון ויצמן, התומכת בשיתופי פעולה בין המכון לבתי חולים. איתי נבו, המדעניות פורצות הדרך שנשכחו: פיתחה את התרופה, לא את הקריירה, במדור "מדע במבט-על" באתר של מכון דוידסון לחינוך מדעי, 8 במרץ 2017 עודד חרמוני, הפרופסורים המיליונרים של מכון ויצמן, באתר הארץ, 4 ביולי 2004 מדענים ישראליים איתרו מאפיינים גנטיים המשפיעים על תגובה של חולי טרשת נפוצה לתרופה קופקסון, באתר מכון ויצמן, 10 באוקטובר 2007 על דבורה טייטלבוים ז"ל, באתר רבדים
עוולת מטרד

בדיני נזיקין, עוולות מטרד היא קבוצה של עוולות המגינות על זכותם של בני אדם ליהנות מרכושם או מהרכוש הציבורי. בפקודת הנזיקין, כולל פרק עוולות המטרד את מטרד ליחיד, מטרד לציבור, הפרעה לאור שמש ועוולת מניעת תמיכה. בסיס האחריות של עוולות המטרד הוא מעורב קנייני-נזיקי. הרעיון הבסיסי שעומד ביסוד עוולות המטרד הוא שיש לפצות את הניזוק על הפגיעה בזכויותיו הקנייניות במקרקעין וההנאה מהם. פועל יוצא מבסיס אחריות קנייני-נזיקי זה הוא משטר אחריות המחמיר יחסית עם הנתבע. משטר אחריות זה, זכה בפסיקה לכינוי "אחריות מוגברת" והוא מבוסס על הדרישה כי הנזק לנתבע היה צפוי על ידי הנתבע כתוצאה ממעשהו של האחרון. מבחן הצפיות הוא מבחן אובייקטיבי. גם אם הנתבע לא צפה את הנזק בפועל, אך לפי מבחן האדם הסביר היה עליו לצפותו - הוא ייחשב כאחראי לנזק. בגדריה של אחריות זו אין כל צורך בקביעה כי הנתבע לא נקט בכל האמצעים הסבירים, בין מצידו ובין מצד הזולת, למניעת הנזק כפי שנדרש כדי לבסס התרשלות בנזיקין. בהתאם לכך, בפרשת שאה נפסק כי בגדרה של האחריות שחלה בפרק המטרדים די בכך שהנתבע היה מודע או צריך היה להיות מודע לעובדה שהמעשה אשר בוצע עשוי לגרום לנזק וכי בהתקיים תנאי זה תחול האחריות על הנתבע גם אם נקט בכל הצעדים הסבירים כדי למנוע את הנזק. ע"א 513/88 ויג'י שאה נ' רחל שני (כרבאסי)(להלן :"פרשת שאה"), סעיף 9 לפסק הדין; דוד קרצ'מר, "דיני נזיקין – העוולות השונות" מטרדים 108 (ג. טדסקי עורך, תש"ם), (להלן : "קרצ'מר - מטרדים") רם וינוגרד, "הזכות לתמיכה במקרקעין" משפטים לג (תשס"ג) 204-202
דניאל כהן

האם התכוונתם ל... דניאל כהן-בנדיט ("דני האדום") - ממנהיגי הסטודנטים בהפגנות מאי 1968 דניאל כהן-שגיא – סופר, משורר ואיש רדיו ישראלי דניאל כהן (מנצח) – מנצח ישראלי דניאל כהן (קלע) – קלע ישראלי בצלחות חרס דניאל כהן (סופר) – במאי, מפיק, שחקן וסופר המתגורר בזכרון יעקב; כתב את הספר "תרמיל הכל כלול" ואת המחזה "מר אפרפר", אותו הפיק וביים. משתתף במפגשי ספרות בעיר חיפה. דניאל כהן (רב) – רב היישוב בת עין, נגן קלרינט, זמר ומנחה סדנאות דן כהן דני כהן
כרוז

כרוז (או "מבשר") הוא במקור שליח שמטרתו למסור הודעה, בדרך כלל מטעמו של מלך או אציל. לעיתים לבש הכרוז מעיל עליון בשם טאבארד (tabard) אשר עליו התנוסס שלט האצולה של אדונו. שיטה זו למסירת הודעות רשמיות נמשכה גם בתחילת המאה ה-20, שכן למרות המצאת הדפוס וקיומה של עיתונות יומית ענפה, כמו גם מכשירי טלגרף וטלפון, יישובים רבים ברחבי אירופה עדיין קיבלו הודעות רשמיות באמצעות כרוז מטעם המדינה. כך למשל קיבלו יהודים במזרח אירופה את הידיעה על פרוץ מלחמת העולם הראשונה ועל חובת הגיוס הכללי שהתלוותה אליה. ייתכן כי בשל התפקידים שמילאו בטורנירים בימי הביניים, החלו הכרוזים לעסוק באסדרתם של שלטי האצולה. מדע זה (אשר נקרא בימינו הרלדיקה) הלך והתפתח לאורך השנים וזכה לחשיבות רבה. עד היום עוסקים כרוזים בחלק ממדינות העולם בפיקוח על השלטים וההתמחות בהרלדיקה הפכה איפוא לתחום עיסוקם העיקרי. עם זאת גם כיום, למשל בממלכה המאוחדת, עדיין מתבקשים כרוזים מדי פעם למסור הכרזות פומביות כאשר הם לבושים (כבכול מאורע טקסי) בטאבארד הנושא את שלט האצולה. קיימות שלוש דרגות של כרוזים: כרוז זוטר (גם - "מעריץ", "חסיד", "תומך") כרוז כרוז בכיר ("מלך השלטים") כרוזים רשמיים פעילים כיום בממלכה המאוחדת, במדינות אחדות בחבר העמים הבריטי, באירלנד ובספרד. רוב הכרוזים באנגליה וסקוטלנד כפופים לרשויות הרשמיות להרלדיקה של המדינה ונקראים "כרוזי שילוט רגילים". דרגות "כרוז מיוחד" ו"כרוז זוטר מיוחד" עשויות להינתן באורח זמני, בדרך כלל כתואר אמריטוס לכרוזים שיצאו לגמלאות או לשם השתתפות בטקס רשמי של המדינה. בסקוטלנד עדיין קיימים אנשי אצולה הממנים לעצמם כרוז זוטר משלהם. כיום, המונח כרוז (או כרזה) מתייחס להודעה מודפסת (בדרך כלל מטעם תנועה, ארגון, מנהיג או מוסד), שמופצת באופן המוני בקרב קהל היעד, בין השאר על ידי תליית כרוזים על לוחות מודעות, חלוקתם ברחוב לעוברים ושבים ועוד. טאבארד כרוז עירוני מדיה וקבצים בנושא כרוז בוויקישיתוף כרוז, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) תיעוד הטלת כרוזים על ידי צה"ל ברצועת עזה, סרטון בערוץ "ערוץ 7", באתר יוטיוב (אורך: 00:54) עינב חלבי, יואב זיתון, "זו אזהרה - התפנו מיד": כרוזים לתושבים בעזה פוזרו בטעות בראש העין ובשומרון, באתר ynet, 21 בדצמבר 2023 עזריאל הירש, נועדים ביום קרב, ירושלים, ראובן מס, 1995, עמ' 78. ערך זה הוא קצרמר בנושא שונות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דני כהן

האם התכוונתם ל... דני כהן (מדען מחשב) (1937–2019) – ישראלי-אמריקאי, שהיה חבר האקדמיה הלאומית האמריקאית להנדסה וחבר כבוד של IEEE דני כהן (מנהל) (אנ') (יליד 1974) – יהודי-בריטי, מנהל בכיר בתחום הטלוויזיה, לשעבר מנהל הטלוויזיה של BBC דני כהן (יליד 1965) – זמר צרפתי המוכר בשם הבמה דני בריאן דני כהן סולָל (יליד 1969) – במאי ותסריטאי ישראלי דני כהן – שחקן ישראלי דני כהן (מתופף) – מתופף ישראלי שהיה חבר בלהקת סנהדרין, ראו סנהדרין (להקה) דן כהן דניאל כהן
ישיבת גרודנא באר יעקב

ישיבת גרודנא באר יעקב היא ישיבה גדולה חרדית-ליטאית השוכנת בבאר יעקב בשכונת נווה דורון. הישיבה היא חלק ממוסדות ישיבת פוניבז' (בנשיאות הרב אליעזר כהנמן) אולם מתנהלת באופן עצמאי. הישיבה הוקמה בשנת ה'תשכ"ו (1966) על ידי הרב יוסף שלמה כהנמן, "הרב מפוניבז'", במסגרת תוכניתו להקמת 18 ישיבות ברחבי הארץ, ונקראה על שמה של ישיבת שער התורה - גרודנא בליטא של רבי שמעון שקופ, בתחילה שכנה הישיבה בבני ברק שנה, ובי"ח בשבט ה'תשכ"ז עברה הישיבה לאשדוד ועמדה תחת חסות מוסדות פוניבז'. בראשות הישיבה כיהנו הרב צבי דרבקין, הרב יצחק הקר (חתנו של הרב שמואל רוזובסקי) והרב דב צבי קרלנשטיין. גם ראשי ישיבת פוניבז', הרב שמואל רוזובסקי והרב אלעזר מנחם מן שך, נחשבו מראשי הישיבה והגיעו בקביעות למסור שיעורים בישיבה. החל משנות ה-80, פסקו ראשי ישיבת פוניבז' למסור שיעורים ובמקביל החלו חיכוכים בין ראשי הישיבה הרב דרבקין והרב הקר לבין הרב קרלנשטיין ובין תלמידיהם הקרובים. במשך השנים היו מספר ניסיונות לגשר על הפערים בין ראשי הישיבה, מצד מנהיגים בציבור החרדי ובהם רבי אהרן לייב שטיינמן ורבי מיכל יהודה ליפקוביץ, ניסיונות אלו לא צלחו. בעקבות החיכוכים הבלתי פוסקים, הורה רבי אהרן לייב לרב דרבקין והרב הקר לעזוב את הישיבה ולהקים ישיבה חדשה. בחנוכה ה'תש"ס (1999) הוקמה הישיבה מחדש בקריית ישמח משה שבגני תקווה, כאשר הרב דרבקין, הרב הקר ושאר הצוות למעט הרב קרלנשטיין, עזבו עם קבוצת תלמידים לישיבה החדשה ואליהם הצטרפו תלמידים נוספים מישיבת פוניבז'. לאחר הקמת הישיבה הגיע הרב שטיינמן למסור שיחות בישיבה מספר פעמים. ישיבת פוניבז' של הרב כהנמן פרסה את חסותה על הישיבה כחלק ממוסדותיה. הישיבה שכנה בקריית ישמח משה במשך 4 שנים ובאותה תקופה הייתה מוכרת כישיבת "גרודנא ישמח משה". בחודש חשוון תשס"ד (2003) עברה הישיבה לבאר יעקב למבנה שנשכר מישיבת נווה ארץ של הרב אליהו רפול, מכאן נגזר שמה "גרודנא באר יעקב". בחודש כסלו ה'תשפ"א (2020) הצטרפו ראשי הישיבה הרב דרבקין והרב הקר למועצת גדולי התורה של דגל התורה . נכון לתשפ"ד מונה הישיבה כ-450 בחורים. ראש הישיבה הרב צבי דרבקין ראש הישיבה הרב יצחק הקר הרב דוד מנחם שניידר - משגיח הרב נחמיה פרידלנדר בנו של הרב חיים פרידלנדר משגיח הרב אברהם צבי סגל - ראש הקיבוץ הרב חנניה פלטיאל שיף - ר"מ שיעור א' בנוסף מנהל הרב שיף את הרישום לישיבה. הרב יעקב יוסף אדלר - ר"מ שיעור ב' הרב יצחק אייזיק פלונצ'ק - ר"מ שיעור א' הרב משה כהנמן (בנו של הרב אליעזר כהנמן) - ר"מ שיעור א' (החל מא' אלול תשפ"ג) בנוסף, הרב יהודה אריה דינר מוסר שיעור שבועי בהלכה בישיבה אחת לשבועיים מדי מוצ"ש. ערוץ היוטיוב על הישיבה מכתב הרב גרשון אדלשטיין לבחורי הישיבה בערוץ 2000 וב-JDN משה ויסברג, אחרי עשור: אלו תשעת חברי ה'מועצת' החדשים של 'דגל התורה', באתר בחדרי חרדים, ‏04.12.20 יעקב מלמד, לאחר שנים ובאופן חריג: מינויים חדשים במועצת גדולי התורה – אלו הם השמות, באתר JDN, ‏04.12.20 מערכת המחדש, פרופילים מיוחדים: חברי המועצת החדשים של 'דגל התורה', באתר המחדש, ‏04.12.20 מנחם קולדצקי, כִּי הֵם חַיֵּינוּ וְאֹרֶךְ יָמֵינוּ > 'המחדש' מציג: מפת הרישום של עולם הישיבות לאלול תשפ"ד, באתר המחדש, ‏7 בספטמבר 2024
מיכאיל וורונצוב

האם התכוונתם ל... מיכאיל אילריונוביץ' וורונצוב – מדינאי רוסי וקנצלר האימפריה הרוסית במאה ה-18 מיכאיל סמיונוביץ' וורונצוב – נסיך רוסי ופילדמרשל בתקופת המלחמות הנפוליאוניות במאה ה-19 מיכאיל יאקובלביץ' וורונצוב – עסקן ספורט רוסי, לשעבר נשיא ארגון הפרמייר ליג הרוסי בכדורגל
לואיס שטיגליץ

לואיס "לו" ניל שטיגליץ (באנגלית: Lewis "Lew" Neal Stieglitz; נולד ב-27 בנובמבר 1935), הוא אתלט יהודי-אמריקאי בעבר, סגן אלוף ארצות הברית (1959) ואלוף המכביות (החמישית 1957 והשישית 1961) בריצת 5000 מטר, שיאן ארצות הברית בריצת 10000 מטר ובעל מדליית ארד מאליפות ארצות הברית בריצת 3000 מטר מכשולים. שטיגליץ גדל בהרטפורד קונטיקט. הוא שרת בצי ארצות הברית ואחר כך למד באוניברסיטת קונטיקט. בתחרות שנערכה בדייטון, אוהיו ב-22 ביוני 1957 קבע שטיגליץ בריצת 3000 מטר מכשולים שיא אישי של 9.24.6 דקות. באליפות ארצות הברית שנערכה באותה שנה הוא זכה במדליית ארד בריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 10.05.6 דקות. בתחרויות האתלטיקה של המכביה החמישית שנערכו בסוף ספטמבר הוא זכה ב-3 מדליות, אחת מכל סוג. מדליית זהב, בריצת 5000 מטר בתוצאה של 15:30 דקות, לפני רמון רוזמן מבריטניה (16:15.4 דקות) וס. הרולד מארצות הברית (16:28.6 דקות). מדליית כסף, בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:55.2 דקות, אחרי ג'ורג' טראוב מדרום אפריקה (1:53.8 דקות) ולפני דוד ריסבורד מארצות הברית (1:55.2 דקות) ומדליית ארד בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:01.8 דקות, אחרי ג'ורג' טראוב (4:00.5 דקות) ואייק מצא מארצות הברית (4:01.1 דקות). באליפות ארצות הברית באתלטיקה שנערכה בשנת 1959 זכה שטיגליץ במדליית כסף בריצת 5000 מטר בתוצאה של 14.48.8 דקות, אחרי ביל דלינג'ר (14.47.6 דקות). בתחרות שנערכה בהלסינקי, פינלנד ב-29 ביוני אותה שנה הוא קבע בריצת 5000 מטר שיא אישי של 14.11.0 דקות. בתחרות שנערכה בוולנאט, קליפורניה ב-23 באפריל 1960 קבע שטיגליץ בריצת 10000 מטר שיא ארצות הברית של 30.19.2 דקות. באליפות ארצות הברית באתלטיקה שנערכה באותה שנה הוא סיים במקום שביעי בריצת 5000 מטר בתוצאה של 14.47.4 דקות. בתחרויות האתלטיקה של המכביה השישית שנערכו בשנת 1961 זכה שטיגליץ בשתי מדליות זהב, בריצת 1500 מטר בשיא מכביה של 3:55.0 דקות, לפני ריי רוזמן מבריטניה (3:57.5 דקות) ורוברט מאק מארצות הברית (3:58.6 דקות) ובריצת 5000 מטר בשיא מכביה נוסף של 14:44.8 דקות, לפני רוברט מאק (15:14.6 דקות) וריי רוזמן (15:20.2 דקות). שטיגליץ הוא רופא אופתלמולוג בקונקורד, ניו המפשייר. ריצת 5000 מטר: 14.11.0 דקות (1959) ריצת 10000 מטר: 30.19.2 דקות (1960), שיא ארצות הברית בעבר ריצת 3000 מטר מכשולים: 9.24.6 דקות (1957) לואיס שטיגליץ, באתר Track and Field Statistics (באנגלית) נא להכיר את אורחיכם, מעריב, 13 בספטמבר 1957 נצחון לאלוף "המכביה", חרות, 5 באפריל 1959 טבלאות ושיאים של השגי 6 המכביות ושל ישראל, מעריב, 22 באוגוסט 1965 גלעד ב-800 מ' ולהב ב-5000 מ' הציבו שיאים ישראלים חדשים, דבר, 4 בספטמבר 1961 Dr. Lewis Stieglitz