laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
כנסיית גבירתנו הדואבת

כנסיית גבירתנו הדואבת (בארמנית: Սուրբ Աստվածածին եկեղեցի) היא כנסייה ארמנית קתולית הניצבת בצומת רחוב הוויה דולורוזה (מזרח) עם רחוב הגיא בעיר העתיקה שבירושלים. בתוך הכנסייה שוכנת התחנה הרביעית בוויה דולורוזה. תחנה זו מנציחה את מפגשה של מרים, אם ישו עם בנה, בראותה אותו נושא את הצלב, ושלאחריו התעלפה. מפגש זה אינו מתואר בברית החדשה, אלא זוהי מסורת מן המאה ה-14. שם התחנה בלטינית: Mater Dolorosa. הכנסייה הוקמה בשנת 1874 על חורבותיה של כנסייה צלבנית. במהלך הכשרת השטח לבנייה נתגלה קטע מרצפת פסיפס ביזנטית, ובו צמד סנדלים או כפות רגליים הפונות לצד צפון. מאחר שמסורת המפגש בין מרים וישו מאוחרת לתקופה הביזנטית, לא ניתן לקשור את הפסיפס לאירוע זה, ונראה שמדובר בסך הכל ברצפת מבוא לחדר רחצה קדום. למרות זאת, מזהים הנוצרים את הפסיפס כציון מקום עמידתה של מרים בעת שראתה את בנה צועד בוויה דולורוזה. בשל כך שולב הפסיפס בקריפטה של כנסיית 'גבירתנו הדואבת' לצד פסל המתאר את המפגש. הכנסייה שוכנת בלב מתחם השייך לארמנים-קתולים, ואשר כולל מוסדות לימוד וחדרי מגורים. עד שנת 2009 הייתה הכנסייה סגורה לקהל שאינו ארמני-קתולי, ולכן צוינה התחנה הרביעית בחדרון קטן סמוך לתחנה החמישית על רחוב הגיא, בה יכלו צליינים לשאת תפילות השייכות לתחנה זו. חדרון זה משמש עתה חנות מזכרות לצליינים, וניתן עוד לראות את הריצוף החצי-עגול שבפתחו. מדיה וקבצים בנושא כנסיית גבירתנו הדואבת בוויקישיתוף דרך הייסורים, באתר goisrael ‏ Church of Our Lady of Suffering - Armenian catholic, באתר http://jerusalem.com/ (באנגלית)
טוקמק (קירגיזסטן)

טוקמק (בקירגיזית: Токмок - טוקמוק; ברוסית: Токмак) היא עיר במחוז צ'וי שבצפון קירגיזסטן. העיר ממוקמת בעמק צ'ו (אנ'), על הגדה הדרומית של נהר צ'ו (אנ'), צמוד לגבול קזחסטן, כ-60 ק"מ מזרחית לבירה בישקק. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2022 אוכלוסיית העיר מנתה 73,433 בני אדם והיא העיר החמישית בגודלה בקירגיזסטן. טוקמק הוקמה בסביבות שנת 1830 על ידי ח'אנות קוקנד. תפקידה היה לשמור על גבולה הצפוני של החאנות. שלושים שנה מאוחר יותר טוקמק נכבשה ונהרסה על ידי הכוחות של האימפריה הרוסית, ב-13 במאי 1864 הוקמה טוקמק המודרנית על ידי הגנרל הרוסי מיכאיל צ'רניאייב (אנ'). ב-1867 טוקמק קיבלה מעמד של עיר והפכה לבירת המחוז, אך ב-1878 איבדה את המעמד של בירת המחוז ועיר. מעמד של עיר הוחזר לה רק ב-1927. מדיה וקבצים בנושא טוקמק בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של טוקמק איגוד העיריות של קירגיזסטן (באנגלית) (ברוסית) טוקמק, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Kyrgyzstan: Administrative Division (Region and Districts) - Population Statistics, Charts and Map, citypopulation.de ערך זה הוא קצרמר בנושא קירגיזסטן ובנושא יישובים באסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נתן נטע אולבסקי

הרב נתן נטע אולבסקי (1881 – 1966) היה רב בברית המועצות, פוסק מחבר ספרי הלכה, בהם, שו"ת חיי עולם נטע. נולד בעיירה שלוושניא בפלך ז'יטומיר (כיום אוקראינה), לאביו שהיה שוחט. מוריו הראשונים היו אביו וסבו שהיה רב העיירה. לאחר מכן נסע ללמוד בישיבת רמיילס בוילנא ושם גם הוסמך לרבנות. שימש כרב באחד מבתי הכנסת בווילנא, אך משנאלץ לעזור בפרנסת משפחתו, למד את מלאכת השחיטה ושימש כשוחט במספר עיירות בסיביר, בהם צ'רמחובה (אנ'). מלחמת העולם הראשונה שיבשה את תוכניותיו לשוב לווילנא, והוא נותר בעיר אירקוטסק בסיביר שם שימש כרב הקהילה המקומית. בהיותו שם התפרסם שמו כאחד מגדולי ה"משיבים" בענייני ההלכה בברית המועצות, והוא ענה לשאלות שהגיעו אליו מכל קצווי המדינה. עמד בקשרי מכתבים עם גדולי הדור באותה תקופה בהם ר' יוסף רוזין ("הרוגצ'ובי") וביותר עם ידידו הרב אבא דוד גולדפיין. כן שלח מאמרים תורניים לכתב העת המאסף שיצא בירושלים. עם התגברות רדיפות הדת, מצד שלטונו של סטלין בסוף שנות העשרים, וסגירתו של בית המטבחיים הכשר באירקוטסק, עקר ר' אולבסקי למוסקבה בשנת 1931, שם גרו בנו וגיסתו. באותו זמן הוא עסק בלימוד משותף עם ידידו הרב אבא דוד גולדפיין, עד פטירתו של הרב גולדפיין בשנת 1937. בשנות מלחמת העולם השנייה שהה הרב אולבסקי עם אשתו בקזחסטן. באותה תקופה בהם שהתה משפחתו שם, שרר עוני ומחסור. גם נייר עליו יוכל להעלות את חידושיו היה קשה למצוא. הרב היה אוסף נייר ממטווח של הצבא האדום ועליו כתב את חידושיו. עם סיום המלחמה חזרו בני הזוג למוסקבה שם שימש כרב בית הכנסת ברחוב מרינה-ראשצה במשך 20 שנה עד יום פטירתו. עם פטירת הרב שליפר – רבה הראשי של מוסקבה ב-1957, שימש הרב אולבסקי כרב העיר תקופה קצרה, אולם פרש מתפקידו זה, משראה את המגבלות שמטיל השלטון הקומוניסטי על תפקידו זה. נפטר ב-1967 ונקבר במלחובקה. לרב אולבסקי היו שני בנים. האחד נעלם בזמן מלחמת העולם השנייה. בנו השני – משה, היה פרופסור למתמטיקה במוסקבה. הוא עלה לישראל בשנות התשעים והביא חלק מכתבי אביו שנדפסו מאוחר יותר. נכדו, פרופ' אלכסנדר אולבסקי, שימש כפרופסור למתמטיקה באוניברסיטת תל אביב. בהיותו רב באירקוטסק נדפס בוילנא בשנת תרצ"א, ספרו הראשון – "חיי עולם נטע" שהוא ספר שו"ת בהלכה. הספר נדפס בליטא העצמאית מכיוון שהיה זה בלתי אפשרי להדפיסו בברית המועצות תחת השלטון הסטליניסטי. הרב שלח את תשובותיו למוציאים לאור במאתיים מכתבים נפרדים. הספר קיבל את הסכמות ר' חיים עוזר גרודזנסקי, הרוגצ'ובר, ר' חנוך אייגש ור' מנחם קרקובסקי מווילנא. אל הרב אולבסקי נשלח הספר המודפס ללא עמוד השער ועמודי ההסכמות למנוע ממנו הסתבכות עם השלטון הקומוניסטי. הספר הוהדר ויצא לאור מחדש על ידי מכון ירושלים בשנת תשנ"ה, ואליו נוסף הספר "נטע רבעי" שיצא מכתב יד המחבר, שכאמור הועלה על ידי בנו ארצה. הרב אולבסקי כתב ספרים נוספים הנמצאים עדיין בכתב יד, והם נמצאים כאמור בכתבי יד בידי מכון ירושלים. ר' נתן נטע אולבסקי, חיי עולם נטע, מהדורת וילנא, תרצ"א, באתר היברובוקס נתן נטע אולבסקי (1881-1966), דף שער בספרייה הלאומית
דיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה-17

דיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה-17 גץ פון ברליכינגן (בגרמנית: 17. SS-Panzergrenadier-Division "Götz von Berlichingen") הייתה דיוויזיית פאנצרגרנדיר (חיל רגלים ממוכן) של הואפן אס אס, כחלק מצבא גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה לחמה בחזית המערבית, והשתתפה במערכה בנורמנדי ובמבצע נורדווינד. אנשי הדיוויזיה ביצעו מספר רב של פשעי מלחמה בעיקר בשלב האחרון של מלחמת העולם, בין קרבנותיהם היו אסירי מחנות ריכוז שניסו להימלט מצעדות המוות, שבויים מחיילי צבא ארצות הברית ואזרחים גרמניים שרצו להיכנע לצבא ארצות הברית. פשע המלחמה האחרון הידוע של הדיוויזיה בוצע ב-2 במאי 1945 יום נפילת ברלין. הדיוויזיה הוקמה ב-15 בנובמבר 1943 בצרפת, על בסיס יחידות מדיוויזיית פאנצר אס אס העשירית. הדיוויזיה נקראה על שם הגיבור הגרמני גץ פון ברליכינגן, והועמדה תחת פיקוד קורפוס הפאנצר אס אס השביעי, ולמפקדה מונה ורנר אוסטנדורף. הדיוויזיה התאמנה בצרפת, וב-10 באפריל 1944 אף זכתה לביקור של היינריך הימלר. בסוף אפריל 1944 הועברה הדיוויזיה לעתודת ה־OKW, על אף שלא סיימה את אימוניה. ביוני 1944 מיד לאחר פלישת בעלות הברית לצרפת, הועברה הדיוויזיה לנורמנדי, ואף נטלה חלק חשוב בקרב על קרנטן. לאחר מכן השתתפה הדיוויזיה בקרב סן-לו ובמבצע קוברה, וספגה אבדות כבדות במבצע ליטיך - מתקפת הנגד לעבר מורטן. בהמשך לחמה הדיוויזיה בקרב פאלז, שממנו נחלצו רק 1,500 מאנשי הדיוויזיה, ולאחר מכן נסוגה הדיוויזיה לעבר הסן. במשך סתיו 1944 לחמה הדיוויזיה במץ ובחבל הסאר, ובינואר 1945 השתתפה הדיוויזיה במבצע נורדווינד, שבו ספגה אבדות כבדות. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות שונים בגרמניה, ובסוף המלחמה נכנעו שרידיה בפרנקוניה לבעלות הברית. ורנר אוסטנדורף (15 בנובמבר 1943 - ינואר 1944) פריץ קלינגנברג (ינואר 1944) ורנר אוסטנדורף (ינואר 1944 - 17 ביוני 1944) אוטו בינגה (17 ביוני 1944 - 20 ביוני 1944) אוטו באום (20 ביוני 1944 - 1 באוגוסט 1944) אוטו בינגה (1 באוגוסט 1944 - 30 באוגוסט 1944) אדוארד דייזנהופר (30 באוגוסט 1944 - ספטמבר 1944) תומאס מילר (ספטמבר 1944) גוסטב מרטש (ספטמבר 1944 - 21 באוקטובר 1944) ורנר אוסטנדורף (21 באוקטובר 1944 - 15 בנובמבר 1944) הנס לינגנר (15 בנובמבר 1944 - 9 בינואר 1945) גרהרד לינדנר (9 בינואר 1945 - 21 בינואר 1945) פריץ קלינגנברג (21 בינואר 1945 - 22 במרץ 1945) יאקוב פיק (22 במרץ 1945 - 26 במרץ 1945) גאורג בוכמן (26 במרץ 1945 - 8 במאי 1945) מדיה וקבצים בנושא דיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה-17 בוויקישיתוף דיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה-17 באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית) The Liberation of Stalag VIIA, web.archive.org, ‏2008-03-04
דיוויזיית הפאנצר ה-25 (ורמאכט)

דיוויזיית הפאנצר ה-25 הייתה דיוויזיה משוריינת של הוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה לחמה בחזית המזרחית בקרבות שונים, ובכלל זה במבצע ויסלה-אודר. הדיוויזיה הוקמה ב-25 בפברואר 1942 בנורווגיה, והועמדה תחת פיקוד יוהאן הארדה. בספטמבר 1943 נשלחה הדיוויזיה לצרפת, ובדצמבר אותה שנה הועברה הדיוויזיה לחזית המזרחית, שם לחמה בקרב דנייפר ובמבצע דנייפר-קרפטי כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית, ולאחר מכן כחלק מארמיית הפאנצר הראשונה. ביוני 1944 נשלחה הדיוויזיה למנוחה בדנמרק, ובאוגוסט אותה שנה נשלחה לוורשה, שם לחמה כחלק מהארמייה התשיעית. בהמשך לחמה הדיוויזיה במבצע ויסלה-אודר כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית, ולאחר מכן לחמה כחלק מהארמייה השמינית באוסטריה, ובכלל זה בקרב על וינה, עד סוף המלחמה. יוהאן הארדה (25 בפברואר 1942 - 1 בינואר 1943) אדולף פון של (1 בינואר 1943 - 15 בנובמבר 1943) גאורג יאואר (15 בנובמבר 1943 - 20 בנובמבר 1943) הנס טרגר (20 בנובמבר 1943 - 1 ביוני 1944) אוסווין גרוליג (1 ביוני 1944 - 18 באוגוסט 1944) אוסקר אאודרש (18 באוגוסט 1944 - 8 במאי 1945) Martin Windrow, The Panzer Divisions, UK: Osprey Publishing, 1972. אודות הדיוויזיה באתר lexikon-der-wehrmacht.
דיוויזיית הפאנצר ה-26 (ורמאכט)

דיוויזיית הפאנצר ה-26 הייתה דיוויזיה משוריינת של הורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה לחמה בחזית האיטלקית עד סוף המלחמה. הדיוויזיה הוקמה ב-14 בספטמבר 1942 בצרפת, על בסיס הדיוויזיה ה-23, והועמדה תחת פיקוד שמילו פון ליטוויץ. באוגוסט 1943 נשלחה הדיוויזיה לחזית האיטלקית, שם לחמה בקרבות השונים, ובכלל זה בנחיתה בסלרנו ובקרב אנציו, כחלק מהארמייה העשירית והארמייה ה-14 לסירוגין, עד סוף המלחמה. שמילו פון ליטוויץ (14 בספטמבר 1942 - 22 בינואר 1944) הנס הקר (22 בינואר 1944 - 20 בפברואר 1944) שמילו פון ליטוויץ (20 בפברואר 1944 - 6 ביולי 1944) אדוארד קרזמן (6 ביולי 1944 - 15 בדצמבר 1944) קרל שטולברוק (15 בדצמבר 1944 - 29 בינואר 1945) אלפרד קוהנרט (29 בינואר 1945 - 19 באפריל 1945) ויקטור לינארץ (19 באפריל 1945 - 2 במאי 1945) Martin Windrow, The Panzer Divisions, UK: Osprey Publishing, 1972. מדיה וקבצים בנושא דיוויזיית הפאנצר ה-26 בוויקישיתוף אודות הדיוויזיה באתר lexikon-der-wehrmacht.
הדיוויזיה ה-23 (ורמאכט)

הדיוויזיה ה-23 (בגרמנית: 23. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה הוקמה ב-1 באוקטובר 1934 בפוטסדאם, והועמדה תחת פיקוד ארנסט בוש, שהוחלף ב-4 בפברואר 1938 על ידי ולטר פון ברוקדורף-אהלפלדט. במהלך המערכה בפולין הייתה הדיוויזיה בעתודת הארמייה הרביעית. במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-3 במסגרת הארמייה ה-12, ובמהלך מבצע ברברוסה ומבצע טייפון לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-7 במסרת הארמייה הרביעית. באוגוסט 1942 הועברה הדיוויזיה לצרפת, וב-14 בספטמבר 1942 פורקה הדיוויזיה והפכה להיות דיוויזיית הפאנצר ה-26. ב-23 באוקטובר 1942 הוקמה הדיוויזיה מחדש בדנמרק, והועמדה תחת פיקוד פרידריך פון שלוויץ. בינואר 1943 הועברה הדיוויזיה לחזית המזרחית, שם לחמה בגזרה הצפונית כחלק מהארמייה ה-16 והארמייה ה-18 לסירוגין. בפברואר 1945 הועברה הדיוויזיה לפרוסיה המזרחית, שם לחמה בקרבות הקשים שהתחוללו שם כחלק מהארמייה השנייה עד סוף המלחמה. מדיה וקבצים בנושא הדיוויזיה ה-23 בוויקישיתוף הדיוויזיה ה-23 באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית)
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-19 (ורמאכט)

דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-19 (בגרמנית: 19. Volks-Grenadier-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הורמאכט במלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה לחמה בחזית המערבית, ובכלל זה במבצע נורדווינד. הדיוויזיה הוקמה ב-8 באוגוסט 1944 בדנמרק בתור דיוויזיית הגרנדיר ה-19, על בסיס דיוויזיית יוטלנד ודיוויזיית הסער של הלופטוואפה ה-19, והיא הועמדה תחת פיקוד אוטו אלפלדט. ב-9 באוקטובר שונה שמה לדיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-19, והיא הועברה תחת פיקוד הארמייה הראשונה בצרפת. בינואר 1945 לחמה הדיוויזיה במבצע נורדווינד כחלק מקורפוס האס אס ה-13, ולאחר מכן השתתפה הדיוויזיה בקרבות בגרמניה. באפריל 1945 פורקה הדיוויזיה, ושרידיה צורפו לדיוויזיה ההררית ה-2. גינטר הופמן (8 באוגוסט 1944 - אוגוסט 1944) ולטר ויסמט (אוגוסט 1944 - פברואר 1945) קרל בריצלמאייר (פברואר 1945 - אפריל 1945) דיוויזיית הגרנדיר ה-19 באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית) דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-19 באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית)
קרפץ'

קרפץ' (בפולנית: Karpacz; בגרמנית: Krummhübel) היא עיירת מרחצאות ונופש, במחוז ילניה גורה בפרובינציית שלזיה תחתית שבדרום-מערב פולין. בתקופת היותה עיירה גרמנית נקראה קרומהיבל (Krummhübel). בתום מלחמת העולם השנייה, בעקבות חילופי האוכלוסין, קיבלה את השם הפולני Karpacz המרמז להרי הקרפטים מהם הגיעו התושבים הפולנים החדשים. קרפץ' נמצאת בלב רכס קרקונושה (Karkonosze), בקרבת הגבול עם צ'כיה. 15 ק"מ דרומית לילניה גורה בירת המחוז, 94 קילומטר דרום-מערבית לוורוצלב ו-122 קילומטר צפון-מזרחית לפראג. המקום מוזכר לראשונה בשנת 1599 כמרכז של כריית ברזל ועופרת. התושבים היו גרמנים והמקום השתייך לאוסטריה עד 1742, בהמשך לפרוסיה ומ-1871 עד סיום מלחמת העולם השנייה לגרמניה. לאחר המלחמה, העיירה הועברה מגרמניה לפולין ושמה שונה לקרפץ'. כל תושבי העיר הגרמנים גורשו והוחלפו במתיישבים פולניים. כנסיית העץ (stavkirke) שהועברה מנורווגיה ב-1841. מבנה תחנת הרכבת הנטוש המשמש כיום מרכז תרבות ויש בו מוזיאון צעצועים. בית הנופש של הסופרת היהודיה אלזה אורי. קטע כביש בעל אשליית שיפוע (בדומה לכביש המכושף שבירושלים). כנסיית העץ. תחנת הרכבת בית הנופש של אלזה אורי. לוח זיכרון לאלזה אורי. ציון קטע "הכביש המכושף". מדיה וקבצים בנושא קרפץ' בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קרפץ' (בפולנית) האתר העירוני (פולנית ואנגלית) קרפץ' באתר תיירות גרמני (בגרמנית) קרפץ' באתר "ויקיפדיה מועשרת" (בגרמנית)
נמל התעופה נובוסיבירסק טולמצ'ובו

נמל התעופה נובוסיבירסק טולמצ'ובו (ברוסית: Аэропорт Толмачёво) הוא נמל התעופה המשרת את העיר נובוסיבירסק, בירת המחוז הפדרלי הסיבירי של רוסיה. זהו נמל התעופה העמוס ביותר בסיביר והשישי ברוסיה בהיקף הפעילות בו. בשנת 2015 עברו בו 3,703,211 נוסעים ו-23,706 טון מטען במסגרת 40,818 תנועות מטוסים. נמל התעופה ממוקם כ-16 קילומטרים ממערב לנובוסיבירסק. הנמל החל לפעול ב-12 ביולי 1957 עם טיסת הנוסעים הראשונה של מטוס מדגם טופולב Tu-104 שהמריא מנמל התעופה אל מוסקבה. ב-1995 עבר נמל התעופה תאגוד (קורפורטיזציה) ו-49% מהמניות שלו הופרטו. בשנת 2006 שופץ הטרמינל לטיסות פנים. ב-29 בנובמבר 2012 בפעם הראשונה בתולדותיו, עבר בנמל הנוסע ה-3 מיליון בשנה אחת. בשנת 2014-2015 אוחד הטרמינל הבינלאומי עם הטרמינל הפנימי במסגרת שיפוץ נוסף, דבר שאפשר את הגדלת מספר הנוסעים העוברים בנמל התעופה כמו גם שיפור ביעילות שלו. ב-21 בדצמבר 2016 עבר לראשונה הנוסע ה-4 מיליון בשנה. כיום (2016) מצויים בו המתקנים הבאים: שני מסלולי טיסה טרמינל נוסעים בשטח של 52,000 מטר רבוע שני טרמינלים למטען 61 רחבות חניה למטוסים. נמל התעופה משרת טיסות של חברות תעופה מרוסיה, ממדינות מרכז אסיה ומטורקיה. הן טסות למגוון יעדים ברחבי רוסיה וכן לקזחסטן, קירגיזסטן, טג'יקיסטן, אזרבייג'ן, גאורגיה, סין, הודו, תאילנד, וייטנאם, טורקיה ודובאי. בנוסף מתקיימות טיסות אל צ'כיה, גרמניה, בולגריה, יוון, קפריסין ותוניסיה. בשנת 2013 היו קווי התעופה העמוסים ביותר מהנמל אל מוסקבה וסנקט פטרבורג (פנים ארציים) וכן אל בנגקוק ואנטליה (בינלאומיים). ב-2 באפריל מתוכננת לצאת הטיסה הישירה הראשונה לתל אביב מאז ביטול הטיסות השירות בין ישראל לנובוסיבירסק לפני כ־15 שנה. טיסות מטען מתקיימות בין הנמל לבין יעדים בסין, יפן, קוריאה, גרמניה, לוקסמבורג, הולנד, אוסטריה ואיטליה. מדיה וקבצים בנושא נמל התעופה נובוסיבירסק טולמצ'ובו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של נמל התעופה נובוסיבירסק טולמצ'ובו (ברוסית) אתר האינטרנט הרשמי של נמל התעופה נובוסיבירסק טולמצ'ובו (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של נמל התעופה נובוסיבירסק טולמצ'ובו (בסינית) נמל התעופה נובוסיבירסק טולמצ'ובו, ברשת החברתית פייסבוק נמל התעופה נובוסיבירסק טולמצ'ובו, ברשת החברתית אקס (טוויטר) נמל התעופה נובוסיבירסק טולמצ'ובו, ברשת החברתית אינסטגרם נמל התעופה נובוסיבירסק טולמצ'ובו, ברשת החברתית VK נמל התעופה נובוסיבירסק טולמצ'ובו, סרטונים בערוץ היוטיוב
זיאמה טלסין

זיאמה (זלמן) טלסין (יידיש: זיאַמע טעלעסין; 1907 או 15 ביולי 1908 קלינקוביץ' פלך מינסק - 1996 ירושלים) היה משורר יידי. הוא נולד למשפחה מרובת ילדים, למד בתלמוד תורה אולם נאלץ לעזוב אותו לאחר שהשלטונות סגרו אותו. לאחר מכן עבד בפחחות יחד עם אביו. ב-1929 הוא נסע למוסקבה ולמד שם ספרות יידיש במכון הפדגוגי. את לימודיו הוא סיים ב-1935 ועבר למינסק יחד עם אשתו, רחל בוימוול שבעצמה הייתה משוררת וסופרת יידית נודעת. במינסק הוא התמנה לעורך של מו"ל והחל לפרסם את שיריו הראשונים. במינסק יצאו לאור שני קובצי שיריו הראשונים, אויף מיין אייגענער ערד ב-1939 ולידער און פאעמען ב-1941. בזמן מלחמת העולם השנייה הוא התנדב לשירות בצבא האדום והשתחרר מהשירות ב-1945 לאחר פציעה קשה בדרגת סרן. לאחר סיום המלחמה הוא עבר למוסקבה, שם יצאו לאור שני קובצי שיריו ביידיש נוספים וחמישה ספרי ילדים מאוירים. בני הזוג, זיאמה ורחל היו הורים לבן יחיד, יוליוס טלסין, דיסידנט ואקטיביסט ציוני בברית המועצות. בשנת 1969 הגיש בנם בקשה לעלות לארץ ישראל, וב-1970 הותר לו לעלות. בשנת 1971 הצטרפו אליו הוריו, והשתקעו בירושלים. ב-1990 הוא קיבל פרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש. געוויין פֿון זכּרן, תל אביב : י"ל פרץ, תשל"ב (1972). דער וועג פֿונעם פֿויגל, תל אביב : פארלאג י.ל. פרץ, תשמ"ח (1988). קמץ־אַלף – אָ, ירושלים : יידישער קולטור-געזעלשאפט, (1980). זיאמה טלסין, במהדורת האינטרנט של האנציקלופדיה היהודית בשפה הרוסית (ברוסית) זיאמה טלסין, באתר MusicBrainz (באנגלית) זיאמה טלסין, דף שער בספרייה הלאומית זיאמה טלסין, במהדורת האינטרנט של האנציקלופדיה היהודית בשפה הרוסית (ברוסית) על זיאמה טלסין באתר בית לייוויק A Number of Soviet Jews, Including Yosif Kazakov, Have Been Granted Exit Visas, JTA, April 28, 1970; באו 2 העולים מברה"מ, דבר, 8 במאי 1970; Russian Jew Allowed to Leave Ussr; Soviet Jewish Woman Seeks Help to Emigrate, JTA, May 8, 1970; דב גולדשטיין, החותם ממוסקבה וחבריו בירושלים, מעריב, 22 במאי 1970; ו. בוריסוב, עם טלסין ליד הכותל, מעריב, 29 במאי 1970, המשך.
הדיוויזיה ה-90 (ורמאכט)

הדיוויזיה ה-90 (בגרמנית: 90. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים קלה של הורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה במערכה בצפון אפריקה, ולאחר מכן הוקמה מחדש כדיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-90 שלחמה בקרבות באיטליה עד סוף המלחמה. הדיוויזיה הוקמה ב-26 ביוני 1941 כהדיוויזיה המיוחדת אפריקה, והועמדה תחת פיקוד מקס צימרמן, וב-26 בנובמבר אותה שנה שונה שמה להדיוויזיה הקלה ה-90. הדיוויזיה נשלחה לצפון אפריקה, ולחמה שם בקרבות השונים, ובכלל זה בקרב אל-עלמיין הראשון ובקרב אל-עלמיין השני. לאחר מכן השתתפה הדיוויזיה בנסיגה לתוניסיה, ולחמה בקרבות הקשים שם, עד לכניעת כל כוחות הציר באפריקה ב-12 במאי 1943. ב-12 במאי 1943 הוקמה בסרדיניה דיוויזיית סרדיניה, וב-6 ביולי 1943 שונה שמה לדיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-90. הדיוויזיה לחמה בחזית האיטלקית, והשתתפה בקרבות השונים בזירה, ובכלל זה בקרב על מונטה קאסינו. בהמשך לחמה הדיוויזיה במתקפת האביב של בעלות הברית בצפון איטליה, ובסוף המלחמה נכנעה לצבא האמריקני על גדות אגם גארדה. הדיוויזיה הקלה ה-90 באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית) דיוויזיית סרדיניה באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית) דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-90 באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית)
מיכאל מלכיאלי

מיכאל משה מלכיאלי (נולד בכ' בתשרי ה'תשמ"ג, 7 באוקטובר 1982) הוא השר לשירותי דת וחבר הכנסת מטעם מפלגת ש"ס. לפני כן שימש כחבר מועצת עיריית ירושלים. מלכיאלי נולד בירושלים לשמואל ומירה. למד בתלמוד תורה יקירי ירושלים ואחר כך בישיבת יקירי ירושלים וישיבת חברון גבעת מרדכי. למד כאברך בישיבת תפארת צבי. למד בבית המדרש "דרכי הוראה לרבנים" ועבר מספר מבחנים ברבנות הראשית. הוא בעל תואר ראשון בחינוך ובמחשבת ישראל ממכללה ירושלים ובעל תואר שני במדיניות ומינהל ציבורי באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנים 2005–2009 לימד בקריית נוער, ובשנים 2008–2015 לימד בישיבת תפארת צבי. הקים את ארגון "נתיבות נועם" לחינוך ללמדנות ישיבתית בישיבות תיכוניות. כתב מאמרים תורניים וגם באתר של ארגון "הידברות". בשנת 2012 מונה ליו"ר המינהל הקהילתי בנווה יעקב. שנה לאחר מכן נבחר למועצת עיריית ירושלים. במסגרת זו החזיק בתיק הספורט החרדי והיה חבר בוועדת התכנון והבנייה בירושלים. מלכיאלי נחשב מקורב לרב דוד כהן, מראשי ישיבת חברון, ולראשון לציון הרב יצחק יוסף. בבחירות לכנסת העשרים הוצב במקום ה-11 ברשימת ש"ס, אך ש"ס זכתה בשבעה מנדטים בלבד. הוא שימש יועץ לשר לשירותי דת דוד אזולאי, ולאחר התפטרות השר אריה דרעי, התמנה לחבר הכנסת, ב-2 בנובמבר 2016. בבחירות לכנסת העשרים ואחת נכנס לכנסת במקום ה-6 לאחר שש"ס זכתה ב-8 מנדטים. בכנסת ה-24 כיהן מלכיאלי בתפקיד יו"ר סיעת ש"ס בכנסת. בבחירות לכנסת העשרים וחמש הוצב במקום ה-4 ברשימת ש"ס לכנסת ונבחר כחבר הכנסת. עם השבעתה של ממשלת ישראל השלושים ושבע, החל לכהן כשר לשירותי דת. זמן קצר לאחר כניסתו לתפקיד, חתם מלכיאלי על צו לעיכוב יישום הרפורמה בתחום הכשרות, שהנהיג קודמו בתפקיד מתן כהנא. ב-24 בינואר 2023 לאחר מתן פסק הדין בבג"ץ דרעי ופיטורו של אריה דרעי מתפקיד שר הפנים, מונה מלכיאלי למ"מ שר הפנים וכיהן בתפקיד ממלא מקום השר עד למינויו של ח"כ משה ארבל לשר הפנים ב-19 באפריל 2023. מלכיאלי מתגורר בשכונת נווה יעקב בירושלים. הוא נשוי לתהילה (לבית ברוך), עובדת הייטק, ואב לשבעה ילדים. מדיה וקבצים בנושא מיכאל מלכיאלי בוויקישיתוף מיכאל מלכיאלי, באתר הכנסת מיכאל מלכיאלי, באתר כנסת פתוחה מיכאל מלכיאלי, באתר ערוץ כנסת משה ויסברג, מסערת 'מתחם התחנה' לכנסת • פרופיל, באתר בחדרי חרדים, 31 באוקטובר 2016 השבעת הח"כ החדש מיכאל מלכיאלי, 2 בנובמבר 2016, סרטון בערוץ "ערוץ כנסת", באתר יוטיוב (אורך: 04:49) ארי קלמן, הח"כ מש"ס בראיון מקפיא: אין אופציה של היום שאחרי אריה דרעי, באתר בחדרי חרדים, 23 בדצמבר 2018 ח"כ מליכאלי: "השר דרעי בנה את גוש ה-55" ארי קלמן, מלכיאלי בנאום הבכורה: "אות ניצחון למהפכה", באתר כל הזמן, ‏2 בנובמבר 2016 דרמה בש"ס: דרעי יתפטר מהכנסת, מלכיאלי יכנס, באתר "כל הזמן", 31 באוקטובר 2016 ישי כהן, ‏דרעי מתפטר מהכנסת, מיכאל מלכיאלי יכהן במקומו, באתר כיכר השבת, 31 באוקטובר 2016 מלכיאלי חתם על צו לדחיית רפורמת הכשרות, באתר זמן ישראל, 29 בדצמבר 2022 מורן אזולאי, סיון חילאי, ynet, צבי זרחיה, דרעי בחר את השרים שימלאו את מקומו במשרדי הבריאות והפנים, באתר כלכליסט, 24 בינואר 2023 כיכר השבת, ‏בת נולדה לחבר-הכנסת מיכאל מלכיאלי, באתר כיכר השבת, 20 באוגוסט 2018
אברהם הופמן

אברהם הופמן (2 באוקטובר 1938 - 26 באפריל 2015) היה כדורסלן אשר שיחק ברוב הקריירה שלו במכבי ירושלים. אברהם הופמן נולד וגדל בשכונת גאולה שבירושלים. ב-1955 התחיל את הקריירה שלו במכבי ירושלים. בעונתו הראשונה קלע הופמן 234 נקודות. אברהם הופמן היה אחד הכישרונות העולים של הליגה וכונה יד שמאל הצולפת. ב-1960 הוביל הופמן את מכבי ירושלים לניצחון מפתיע 67:72 על מכבי תל אביב שנחשבה באותה עת כקבוצה החזקה בישראל. ב-1963 החלה מכבי תל אביב לנהל עמו משא ומתן על צירופו לקבוצה שבסופו חתם הופמן במכבי תל אביב. ב-2005 זכה במקום ה-43 בספר היכל התהילה של הכדורסל הישראלי. קלע 3,641 נקודות ליגה סדירה במהלך הקריירה. אברהם הופמן הוא אביו של שחקן הכדורסל לשעבר דור הופמן שכיום מתגורר בארצות הברית. אברהם הופמן נפטר באפריל 2015 בגיל 76. פרופיל, באתר פיב"א סטטיסטיקות כל הזמנים, אתר המנהלת הופעות אברהם הופמן בנבחרת ישראל בטורניר הקדם-אולימפי 1960, בארכיון פיב"א
שפעת רביבים

שִׁפְעַת רְבִיבִים הוא אחד מפיוטי תיקון הגשם לשמיני עצרת מאת רבי שלמה אבן גבירול. בקרב יהדות ארצות האסלאם נהוג לשיר את הפיוט לפני תפילת מוסף בשמיני עצרת, כפתיחה לתיקון הגשם. הפיוט נכתב כקטע הראשון בקרובה לתפילת מוסף של שמיני עצרת, עבור ברכת מגן אברהם, ובשל כך הוא מסיים במילים "אלף המגן תלוי עליו", המזכירות את חתימת הברכה. במשנה במסכת תענית נכתב כי שמיני עצרת, יומו האחרון של חג הסוכות, הוא הזמן שבו יש להפסיק לומר "מוריד הטל" ולהתחיל באמירת "משיב הרוח ומוריד הגשם". פיוט זה הוא כעין הקדמה להתחלת בקשת הגשם, בפיוט מבקשים את הורדת גשם בשפע לצורך תנובת הגידולים החקלאיים. פרט לבקשה לגשם, מוצגת בפיוט גם בקשה לגאולה. המתפללים מבקשים מהאל שישלח את המשיח המכונה 'עופר' ויביא את הגאולה. המשיח והגשם ישקמו את ירושלים, המוצגת כעיר "בנויה לתלפיות" וכן "פרדס רמונים", וישיבוה לקדמותה. בפיוט נעשה שימוש בדימויים שהושאלו משיר השירים, המשלבים בין הבקשה המיידית, גשם שיוביל לשפע כלכלי, לבין המשאלה הרחבה, גאולה ובניית בית מקדש. הפיוט כתוב באקרוסטיכון: שלמה חזק. רבי אברהם פונטרימולי, רב באיזמיר, כתב קונטרס ארוך ומקיף על פיוט זה. במחזורי ספרד הישנים אומרים את הפיוטים בתוך חזרת הש"ץ של תפילת מוסף, וכן נוהגים בקהילות הפורטוגזים עד היום. ברוב קהילות הספרדים נוהגים היום לומר את הפיוטים קודם תפילת מוסף. הפיוט שפעת רביבים, באתר הפיוט והתפילה הרב אורי שרקי, ירידת גשמים כתיקון עולם - על הפיוט "שפעת רביבים" ביאור הפיוט בספר זכור לאברהם, של הרב אברהם פונטרימולי, באתר hebrewbooks. מידע על שפעת רביבים בקטלוג הספרייה הלאומית הוא נאמר לאחר הפיוט אל חי יפתח בספרו "אשר לאברהם" על הגדה של פסח. לדוגמה, מחזור ויניציה שנ"ח, דף פ"ו עמ' ב, באתר היברובוקס.