אורדת הזהב

אורדת הזהב (בטטרית: Altın Urda; במונגולית: Алтан Ордын улс) הייתה חאנות שנוסדה בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-13 על ידי באטו חאן, נכדו של ג'ינגיס חאן. מרכז המדינה היה במורד נהר הוולגה ובשיא התפשטותה השתרעה על שטח עצום מהמפרץ הפיני ומורד נהר דנובה במערב ועד מעבר להרי אורל במזרח. במהלך המאה ה-15 החל תהליך ההתפוררות של המדינה אשר הסתיים עם פירוקה בשנת 1502. מקור השם במילה הטורקית ordu שפירושה ארמון, מפקדה, או מחנה צבאי (מילה זו עברה גם לאנגלית בצורת "horde" - "שבט נודד", "עדר", והיא גם מקור שם שפת האורדו). אורדת הזהב הוקמה כקונפדרציה של שבטים כתוצאה מפלישת המונגולים מערבה שהחלה בזמנו של ג'ינגיס חאן. לאחר שכבש את ממלכת ח'ווארזם נמסר חלקהּ המערבי כנחלה לבנו הבכור ג'וצ'י חאן, אביו של באטו חאן. באטו חאן המשיך את מדיניות הכיבושים של סבו והנהיג פלישת צבא מונגולי ענק מערבה. בנוסף לשטחי אסיה המרכזית (חלקים מקזחסטן, אוזבקיסטן וטורקמניסטן) שהיו בשליטתו הוא כבש שטחים גדולים במערב סיביר ואזורים שבין הנהרות וולגה ודון והקים בהם מדינה חדשה - אורדת הזהב. את בירתה הראשונה קבע בבולגר שעל גדת הוולגה, אשר שימשה קודם לכן כבירת בולגריה של הוולגה. בין השנים 1237–1242 הוא כבש גם את רוס של קייב והפך אותה למדינה וסאלית והמשיך ופלש למזרח ומרכז אירופה, אך כל השטחים האלה לא נכללו במדינתו החדשה. אורדת הזהב נוסדה כמדינה בשטחים שנכבשו על ידי המונגולים, אך חיו בה מונגולים מעטים בלבד. היא הורכבה מעמים רבים, בהם בלטו השבטים הטורקיים אשר נדדו עם עדריהם על פני הערבה הגדולה. מונגולים היוו את העילית במדינה, אולם תוך זמן קצר יחסית הם נטמעו בתוך האוכלוסייה המקומית. בראש המדינה עמד חאן, שליט מהאצולה הגבוהה, מצאצאיו של ג'ינגיס חאן. בתחילה הכירו שליטי אורדת הזהב בכפיפותם לחאן הגדול של כל המונגולים (החל מקובלאי חאן נשאו הקיסרים משושלת יואן הסינית גם בתואר זה), אולם כפיפות זו הייתה פורמלית בלבד: בתקופות מסוימות עלתה יוקרתו של שליט אורדת הזהב על זו של החאן הגדול. אורדת הזהב הורכבה משני ענפים: האורדה הלבנה במערב, והאורדה הכחולה במזרח. בירת המדינה הייתה סאריי באטו (עיר בשפך הוולגה ליד אסטרחן). בתקופת שלטונו, הכניס ברקה חאן (אחיו של באטו חאן, 1257–1266) שינויים רבים בחיי המדינה: הוא הביא לפירוק המדינה המונגולית המאוחדת בכך שסירב להכיר בעליונותו של החאן הגדול (1266), ואף הכריז מלחמה על צאצאי ג'ינגיס חאן ששלטו באיראן. הכרזת מלחמה זו הביאה לברית עם הממלוכים ששלטו במצרים. ברקה חאן העביר את בירת הממלכה לסאריי ברקה (עיר שהוקמה על גדות הוולגה ליד וולגוגרד של היום). במחצית השנייה של המאה ה-13 החל האסלאם להתפשט בכל רחבי המדינה, עד שאכן הפך בתחילת המאה ה-14 לדת המדינה. אורדת הזהב הגיעה לשיאה בזמן שלטונו של אוזבק חאן, שהקים מדינה ריכוזית מפותחת הנשלטת כולה מעיר הבירה באמצעות פקידים בכל רחבי הארץ. בימיו שררו סדר וביטחון במדינה, הייתה צמיחה כלכלית ופרח המסחר הפנימי והבינלאומי. כן הכריז על האסלאם כדת המדינה ואסר על קיום האמונות המסורתיות, הן של השבטים הטורקיים הן של המונגולים. בשנת 1294, הסתיים תהליך פיצול האימפריה המונגולית ואורדת הזהב נהייתה למדינה עצמאית. אחרי הירצחו של ג'ניבק חאן, בנו של אוזבק חאן, החלה שקיעתה של אורדת הזהב: ב-23 השנים שלאחר מכן התחלפו 25 חאנים בראש המדינה; אזורים גדולים שהיו חלק מאורדת הזהב מרדו ופרקו את עולה: ח'ווארזם, שפך הוולגה ומורד הדנייפר שנכבש בידי הליטאים. בנוסף, תבוסה מידי ברית הנסיכים הרוסיים החלישה את אחיזתה של אורדת הזהב ברוסיה. טוכטמיש חאן שעלה לשלטון ב-1380 עשה ניסיון אחרון לחזק את המדינה המתפוררת: הוא תפס את השלטון בעזרתו של טימור לנג, פעל לחיזוק המדינה ופלש שוב לרוסיה, אך בהמשך הסתכסך עם טימור לנג אשר השתלט על אורדת הזהב, הדיח את טוכטמיש מהשלטון והכתיר תחתיו את אידיגו. אחרי מותו של האחרון הואצה התפוררות המדינה. בשנות ה-20 של המאה ה-15 פרשה סיביר, ועשרים שנה אחר כך גם האורדה של נוגאיים, קאזאן וקרים; בהמשך פרשו מהמדינה גם עמים ממרכז אסיה. בשנות ה-70 של המאה ה-15 התפרקה אורדת הזהב לגמרי ועל חלק משטחיה קמה האורדה הגדולה. בשנת 1480 פרקה רוסיה סופית את עולה של האורדה מעליה, וב-1502 חדלה האורדה מלהתקיים. על שטחה של אורדת הזהב קמו מדינות חדשות של עמים טורקיים: החאנת של קרים, החאנת של קאזאן, החאנת של אסטרחן ואורדת הנוגאיים (קבוצה אתנית טורקית), אשר הוסיפו להתקיים עד שסופחו לאימפריה הרוסית. בין הסיבות להתמוטטותה של אורדת הזהב אפשר לציין אוכלוסייה הטרוגנית, אי יציבות שלטונית, לחץ צבאי מתמיד ממזרח וממערב ומבנה כלכלי לא יציב. שליטי האימפריה המונגולית עד לאורדת הזהב ג'ינגיס חאן (1206—1227) ג'וצ'י חאן (1221—1225) טולוי (1227—1229; עוצר) אוגדיי חאן (1229—1241) גויוק חאן (1246—1248) מונגקה חאן (1251—1259) באטו חאן (1227—1256) סרתק חאן (1256) אוגלצ'י חאן (1256—1257) ברקה חאן (1257—1266) קובלאי חאן (1260—1294; עוצר) שליטי אורדת הזהב מכונים חאן אורדת הזהב. מנגו-טימור (1269—1282) טודה-מנגו (1282—1287) טולא בוגה (1287—1291) טוחטה (1291—1312) אוזבק חאן (1313—1341) טיניבק (1341—1342) ג'ניבק (1342—1357) ברדיבק (1357—1359) קולפה (1359—1360) נאורוז חאן (1360) חיזר-חאן (1360—1361) טימור חוג'ה חאן (1361) אורדומליק (1361) קילדיבק (1361—1362) מוראד חאן (1362—1364) מיר פולאד (1364—1365) עזיז שייח' (1365—1367) עבדאללה חאן (1367—1368) חסן חאן (1368—1369) עבדאללה חאן (1369—1370) מוחמד בולאק חאן (1370—1372) אורוס חאן (1372—1374) צ'רקס חאן (1374—1375) מוחמד בולאק חאן (1375—1375) אורוס חאן (1375) מוחמד בולאק חאן (1375) כגאנבק, אייבק חאן (1375—1377) ארבשאח, קארי חאן (1377—1380) טוכטמיש (1380—1395) טימור קוטלוג (1395—1399) שאדיבק (1399—1407) פולאד חאן (1407—1411) טימור חאן (1411—1412) ג'לאל אדי-חאן (1412—1413) כרימברדי (1413—1414) קפק (1414) צ'וקרה (1414—1416) ג'באר ברדי (1416—1417) דרוויש חאן (1417—1419) כאדיר ברדי (1419) חאג'י מוחמד (1419) אולו מוחמד (1419—1423) באראק חאן (1423—1426) אולו מוחמד (1426—1427) באראק חאן (1427—1428) אולו מוחמד (1428) קיצ'י מוחמד (1428) אולו מוחמד (1428—1432) קיצ'י מוחמד (1432—1459) צ'יוצ'י שושלת יואן צ'אגאטאי (חאנות) אילח'אן קיפצ'אקים הסולטנות הממלוכית טימור לנג חאנות קרים מדיה וקבצים בנושא אורדת הזהב בוויקישיתוף אורדת הזהב, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אורדת הזהב, דף שער בספרייה הלאומית אורדת הזהב, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית)