נזירה (דת)

נזירה היא אישה אשר נשבעת להקדיש את חייה לשירותי הדת ולהתבוננות, בדרך כלל היא חיה תחת נדרים של עוני, צניעות וצייתנות במתחם משותף עם נזירות אחרות תחת המנזר. המונח משמש לעיתים קרובות לסירוגין עם אחיות דתיות שאמנם נודרות נדרים פשוטים אך חיות ייעוד פעיל של תפילה ועבודת צדקה. בנצרות, נזירות קיימות במסורות הקתולית הרומית, האוריינטלית האורתודוקסית, האורתודוקסית המזרחית, הלותרנית והאנגליקנית ובכמה מסורות פרסביטריאניות, ובנוסף גם בעדות נוצריות אחרות. במסורת הבודהיסטית, נזירות נוטלות מספר נדרים נוספים בהשוואה לנזירים גברים. נזירות נפוצות ביותר בבודהיזם מהאיאנה, אך לאחרונה הפכו נפוצות יותר במסורות אחרות. במסורת הקתולית, ישנם מכונים דתיים רבים של נזירות ואחיות, כל אחת עם מתנה רוחנית או אופי מיוחד משלו. באופן מסורתי, נזירות הן חברות במסדרים דתיים סגורים ונודרות נדרים דתיים חגיגיים, בעוד אחיות אינן מתגוררות במתחם האפיפיור ובעבר נשאו נדרים שנקראו "נדרים פשוטים". כנזירות, הן מתגוררות בתוך מתחם המחייב היסטורית לדקלום של ליטורגיית השעות המלאה לאורך רוב היום בכנסייה, ובדרך כלל בצורה חגיגית. בעבר הן נבדלו בתוך קהילת הנזירות כ"נזירות מקהלה", בניגוד לאחיות הדיוטות שביצעו תחזוקה של המנזר או שליחויות מחוץ למנזר. המשימה אחרונה הזו עדיין מופקדת לעיתים קרובות בידי נשים, המכונות "חיצוניות", אשר מתגוררות במנזר, אך מחוץ למתחם הפנימי. הן היו בדרך כלל אובליטים או חברים במסדר השלישי הקשור, ולרוב לבשו הרגל שונה או לבוש האישה הסטנדרטי של התקופה. באופן כללי, כאשר אישה נכנסת למסדר דתי או למנזר היא עוברת תחילה תקופה של חיים מבחנים במשך שישה חודשים עד שנתיים הנקראת פוסטולנטיות. אם היא והצו יקבעו שאולי יש לה ייעוד לחיים, היא מקבלת את ההרגל של הצו (בדרך כלל בשינוי מסוים, בדרך כלל צעיף לבן במקום שחור, כדי להבדיל בינה לבין חברים מוצהרים) ומתחייבת על הטירונות, תקופה (שאורכת שנה עד שנתיים) של חיי המוסד הדתי מבלי שעדיין התחייבו לנדר הקדוש. עם סיום התקופה זו היא עשויה לנשום את נדריה הראשוניים, הזמניים. נדרים זמניים נמשכים שנה עד שלוש שנים, בדרך כלל, ויועברו לא פחות משלוש שנים ולא יותר משש. לבסוף, היא תבקש לעשות את "מקצוע התמידי", תוך נדרים קבועים וחגיגיים. בענפי המסורת הבנדיקטנית, (בנדיקטינים, ציסטרציאנים, קמלדוזלים וטראפיסטים, בין היתר) נזירות נודרות נדרים של יציבות (כלומר, להישאר חברה בקהילה נזירית יחידה), צייתנות (למנזר או קדימון), והמרת החיים (הכוללת עוני ופרישות). במסורות אחרות, כמו הקלרס העניות (תחת המסדר הפרנציסקני) והנזירות הדומיניקניות, הם נודרות נדרים של עוני, צניעות וצייתנות. אלה ידועים בתור 'עצות אוונגליסטיות' בניגוד ל'נדרים נזיריים'. רוב מסדרי הנזירות שאינם רשומים כאן עוקבים אחר אחד משני הדפוסים הללו, כאשר מסדרים מסוימים נוטלים נדר נוסף הקשור לעבודה או לאופי הספציפיים של המסדר שלהם (לדוגמה, לבצע סגנון מסוים של דבקות, להתפלל למען כוונה או מטרה ספציפית). נזירות מסודרות (כרמליטים, למשל) מקפידות על כללי "מתחם האפיפיור", ולנזירות שלהן יש בדרך כלל חומות המפרידות בין הנזירות לעולם החיצון. הנזירות ממעטות לעזוב (למעט צורך רפואי או מדי פעם למטרות הקשורות לחיים המהורהרים שלהן) אם כי הן עשויות לקבל מבקרים בסלון שנבנו במיוחד, לעיתים קרובות עם סורג או חצי קיר המפרידים בין הנזירות למבקרים. כיום הם בדרך כלל עצמאיים, מרוויחים כסף על ידי מכירת ריבות, ממתקים או מאפים בהזמנה בדואר, או על ידי ייצור פריטים ליטורגיים (כגון בגדי לבוש, נרות או מארחים שיקודשו במיסה לקודש). לעיתים קרובות הם לוקחים על עצמם שירותים מהורהרים - כלומר, קהילה של נזירות קשורה לעיתים קרובות לתפילה למען טוב מסוים או לתמוך במשימות של מסדר אחר באמצעות תפילה (למשל, הנזירות הדומיניקניות של מנזר קורפוס קריסטי בברונקס, ניו יורק, מתפללות בתמיכה בכמרים של הארכידיוקסיה של ניו יורק). עם זאת, אחיות דתיות יכולות גם לבצע צורת שירות זו, למשל, לאחיות המיסיונריות מריכנול יש בתים קטנים של אחיות מהורהרות, חלקן במקומות שליחות, המתפללות למען עבודתם של הכוהנים, האחים והאחיות האחרות של קהילתן, ומאז הוותיקן. שני הוסיפו עבודת נסיגה והדרכה רוחנית לשליחתם; האחיות תלמידות של המאסטר האלוהי הן גם אחיות מקובלות שמקבלות מבקרים ומתפללות לתמיכה בקהילה האחות שלהן, בנותיו של סנט פול בשירות התקשורת שלהן. קנונית היא נזירה המקבילה למקבילה הגברית של קאנון, בדרך כלל לפי חוק אוגוסטינוס הקדוש. מקורם וכללי חיי הנזירים משותפים לשניהם. כמו בקנונים, הבדלים בשמירת השלטון הולידו שני סוגים: הקנוניה הרגילה, נטילת הנדרים הדתיים המסורתיים, והחנונית החילונית, שלא נדרה נדרים ולכן נותרה חופשית להחזיק ברכוש ולעזוב להינשא. הם בוחרים. זו הייתה בעיקר דרך לנהל חיים אדוקים עבור נשות משפחות האצולה ובדרך כלל נעלמה בעידן המודרני, למעט המנזרים הלותרניים המודרניים של גרמניה. נזירה שנבחרה לעמוד בראש ביתה הדתי מכונה מנזרת אם הבית הוא מנזר, קודמת אם זה מנזר, או באופן כללי יותר ניתן לכנותה "אמא סופריור" ובסגנון "אמא כבודה". מבחינה טכנית, מנזר הוא כל בית של קהילה של אחיות - או, למעשה, של כמרים ואחים, אם כי מונח זה משמש רק לעיתים רחוקות בארצות הברית. המונח "מנזר" משמש לעיתים קרובות על ידי המשפחה הבנדיקטנית כדי לדבר על הבניינים וה"מנזר" כאשר מתייחסים לקהילה. הם לא מתכוונים למגדר ספציפי. 'מנזר' משמש לעיתים קרובות בבתים של מכונים מסוימים אחרים. הלבוש המסורתי לנשים בקהילות דתיות מורכב מטוניקה, הנקשרת סביב המותניים עם חגורת בד או עור. מעל הטוניקה כמה נזירות לובשות כתף שהיא בגד של חתיכת בד צמר רחבה וארוכה הנלבשת על הכתפיים עם פתח לראש. חלקם לובשות כיסוי לבן וצעיף, ההיבט המשמעותי והעתיק ביותר של ההרגל. חלק מהמסדרים - כמו הדומיניקנים - חובשות מחרוזת תפילה גדולה על החגורה. המנזרות הבנדיקטניות עונדות צלב או צלב על שרשרת סביב צווארן. לאחר מועצת הוותיקן השנייה, מכונים דתיים רבים בחרו בתקנות משלהם בכדי לא ללבוש עוד את ההרגל המסורתי ופטרו מבחירת השם הדתי. החוק הקנוני של הכנסייה הקתולית קובע: "הדתיים צריכים ללבוש את ההרגל של המכון, שנעשה על פי הנורמה של החוק הראוי, כאות להתקדשותם וכעד לעוני". למרות שהשימוש השתנה לאורך ההיסטוריה של הכנסייה, בדרך כלל "נזירה" משמשת לנשים שנדרו נדרים "חגיגיים", ו"אחות" משמשת לנשים שנדרו נדרים "פשוטים" (כלומר, נדרים שאינם נדרים חגיגיים). במהלך האלף הראשון, כמעט כל הקהילות הדתיות של גברים ונשים הוקדשו לתפילה והתבוננות. מנזרים אלו נבנו במקומות מרוחקים או הופרדו מהעולם באמצעות חומת מתחם. מסדרי המנדנט, שנוסדו במאה ה-13, שילבו חיים של תפילה והתמסרות לאלוהים עם פעולות פעילות של הטפה, שמיעת וידויים ושירות לעניים, וחברי מסדרים אלו ידועים כנזירים ולא נזירים. באותה תקופה, ואל תוך המאה ה-17, מנהג הכנסייה לא אפשר לנשים לעזוב את המנזר אם נדרו נדרים דתיים. נשים חברות במסדרי החנוך (נזירות דומיניקניות, אוגסטיניותוכרמליטיות וקלריות עניות) המשיכו לקיים את אותם חיים סגורים כמו חברי המסדרים הנזיריים. במקור, הנדרים שנגרמו במקצועם בכל מוסד דתי שאושר על ידי הכס הקדוש סווגו כחגיגיים. כך הכריז האפיפיור בוניפאציוס השמיני (1235–1303). המצב השתנה במאה ה-16. בשנת 1521, שנתיים לאחר שהמועצה הלטרנית הרביעית אסרה על הקמת מכונים דתיים חדשים, האפיפיור ליאו העשירי הקים כלל דתי עם נדרים פשוטים לאותם שלישונים הקשורים לקהילות קיימות שהתחייבו לחיות חיים דתיים רשמיים. בשנים 1566 ו-1568, האפיפיור פיוס החמישי דחה מעמד זה של קהילה, אך הם המשיכו להתקיים ואף גדלו במספרם. לאחר שבהתחלה רק נסבל, הם קיבלו לאחר מכן אישור. לבסוף, במאה ה-20, האפיפיור ליאו ה-13 הכיר כדתיים בכל הגברים והנשים שנדרו נדרים פשוטים. חייהם לא היו מכוונים לאורח החיים הנזירי הקדום, אלא יותר לשירות חברתי ובישור, הן באירופה והן באזורי השליחות. מספרם גדל באופן דרמטי בתהפוכות שהביאו המהפכה הצרפתית והפלישות של נפוליאון שלאחר מכן למדינות קתוליות אחרות, שללו מאלפי דתיים את ההכנסה שהחזיקו קהילותיהם בגלל ירושות ואילצו אותם למצוא דרך חדשה לחיות את החיים הדתיים. אך חברי האגודות החדשות הללו לא הוכרו כ"דתיים" עד לחוקת האפיפיור ליאו ה-13 "Conditae a Christo" ב-8 בדצמבר 1900. הקוד של החוק הקנוני ב-1917 שמר את המונח "נזירה" לנשים דתיות שנדרו נדרים חגיגיים או שאמנם מותר להן במקומות מסוימים לנדור נדרים פשוטים, אך השתייכו למכונים שנדריהם היו חגיגיים בדרך כלל. החוק השתמש במילה "אחות" אך ורק לחברי מכונים לנשים שסווגה כ"קהילות"; ועבור "נזירות" ו"אחיות" במשותף הוא השתמש במילה הלטינית religiosae (נשים דתיות). אותו מסדר דתי יכול לכלול גם "נזירות" וגם "אחיות", אם חלק מהחברים נשאו נדרים חגיגיים ואחרים נדרים פשוטים. הקוד המשפטי החדש של הכנסייה הקתולית, אשר אומץ ב-1983, נותר דומם בעניין זה. בעוד שבעבר הקוד הבחין בין מסדרים לקהילות, הקוד מתייחס כיום פשוט למכוני דת. מאז הקוד של 1983, הוותיקן התייחס לחידוש החיים המהורהרים של נזירות. הוא הפיק את המכתב Verbi Sponsa ב-1999, החוקה השליח vultum dei quarare בשנת 2016, וההוראה Cor Orans בשנת 2018 "שהחליפה את המסמך "Verbi Sponsa" משנת 1999 וניסתה להעלות את הרעיונות בנוגע לחיים הרהורים שנולדו במהלך מועצת הוותיקן השנייה". נזירות ואחיות מילאו תפקיד מרכזי בדת האמריקאית, בחינוך, בסיעוד ובעבודה סוציאלית מאז תחילת המאה ה-19. באירופה הקתולית, המנזרים זכו בכבדות במשך מאות שנים, וזכו לחסות האצולה. היו מעט מאוד קתולים אמריקאיים עשירים, ובכלל לא אריסטוקרטים. מסדרים דתיים נוסדו על ידי נשים יזמיות שראו צורך והזדמנות, ואוישו על ידי נשים אדוקות ממשפחות עניות. המספרים גדלו במהירות, מ-900 אחיות ב-15 קהילות ב-1840, 50,000 ב-170 מסדרים ב-1900, ו-135,000 ב-300 מסדרים שונים עד 1930. החל משנת 1820, האחיות תמיד עלו במספרם של הכוהנים והאחים. מספרם הגיע לשיא ב-1965 ב-180,000 אך צנח ל-56,000 ב-2010. נשים רבות עזבו את המנזרים שלהן, ומעט נשים הצטרפו. מאז מועצת הוותיקן השנייה האחיות כיוונו את שירותיהן יותר לעניים, ופועלות באופן ישיר יותר ביניהם ואיתם. נזירות מילאו תפקיד חשוב בקנדה, במיוחד בקוויבק הקתולית הכבדה. מחוץ לבית, לנשים קנדיות היו מעט תחומים שהן שלטו בהן. חריג חשוב הגיע עם נזירות קתוליות, במיוחד בקוויבק. מעוררת ההשפעה בצרפת, הדתיות העממית של הרפורמציה הנגדית, החלו להופיע סדרים חדשים לנשים במאה השבע-עשרה. בשלוש המאות הבאות נשים פתחו עשרות מסדרים דתיים עצמאיים, שמומנו בחלקם על ידי נדוניה שסופקו על ידי הורי נזירות צעירות. המסדרים התמחו בעבודות צדקה, כולל בתי חולים, בתי יתומים, בתים לאמהות לא נשואות ובתי ספר. לפני שנשים הפכו לנזירות במהלך ספרד המודרנית המוקדמת, נזירות שאפתניות עברו תהליך. התהליך הובטח על ידי מועצת טרנט, שהמלך פיליפ השני (1556–1598) אימץ בתוך ספרד. המלך פיליפ השני רכש את עזרתו של מסדר ההירונימיטים כדי להבטיח שהמנזרים ימלאו אחר גזירות מועצת טרנט. זה שינה את הדרך שבה יחיו נזירות. צו אחד של מועצת טרנט היה כי מנזרים נשיים יהיו סגורים על מנת להגביל את יחסי הנזירות עם העולם החילוני. סגירת מנזרים בתקופה זו הייתה קשורה לצניעות. צו נוסף שהוציאה מועצת טרנט היה שדבקות דתית תהיה "אמיתית ורצונית". איש דת גבר היה שואל את הנזירות הטירונויות אם הייעוד שלהן הוא "אמיתי ומתנדב" על מנת להבטיח שאין גיור כפוי. כדי להיחשב כנזירה, היא צריכה להיות בעל אמצעים כלכליים להרשות לעצמה את נדוניה במנזר. בתקופה זו נדוני המנזר היו סבירים, בהשוואה לנישואים חילוניים בין גבר לאישה. בדרך כלל בתקופת ספרד המודרנית המוקדמת היו נזירות רבות ממשפחות מובחרות שהיו להן את האמצעים להרשות לעצמם את נדוניה של המנזר ו"קצבאות אחזקה", שהיו דמי אחזקה שנתיים. מנזרים נתמכו כלכלית באמצעות נדוני מנזר. ניתן היה לוותר על נדוני המנזר אם לנזירה השאפתנית הייתה יכולת אמנותית המיטיבה עם המנזר. לאחר שנכנסה למנזר הנזירה הטירונית ויש לה את האמצעים הכלכליים להרשות לעצמה את הנדוניה, היא עוברת את תהליך ההתלמדות המכונה תקופת הנוביציה. תקופת הטירונות נמשכת בדרך כלל 1–2 שנים, ובמהלך תקופה זו הנזירה הטירונית חיה את חייה של נזירה מבלי ליטול את הנדרים הרשמיים. כשהיא גרה במנזר היא מפוקחת מקרוב על ידי הנשים האחרות בקהילה כדי לקבוע אם הייעוד שלה אמיתי. זה ייקבע רשמית בהצבעה של נזירות המקהלה. אם הנזירה הטירונית תעבור את בדיקתן של נשות הקהילה הדתית, היא תוכל לבצע את נדריה. לפני שהיא מבטיחה את הנדרים צפויה משפחת הנזירה לשלם את נדוניה במנזר. כמו כן, ציפו נזירות לוותר על הירושה וזכויות הקניין שלהן. הבדלי מעמדות דתיים: נזירות מקהלה: בדרך כלל ממשפחות מובחרות, הן החזיקו בתפקיד, יכלו להצביע במנזר וקיבלו הזדמנות לקרוא ולכתוב. אחיות הדיוטות: נשים מהמעמד הנמוך, שהוטלו משימות הקשורות לעבודת המנזר, בדרך כלל לא קיבלו הזדמנויות לקרוא ולכתוב, ושלמו נדוניה נמוכה יותר. בכנסייה האורתודוקסית המזרחית אין הבחנה בין מנזר לנשים למנזר לגברים. ביוונית, רוסית ושפות אחרות של אומות אורתודוקסיות נוצריות בעיקר, שני המגורים נקראים "מנזרים" והסגפנים שחיים בהם הם "נזירים". לנזירים אורתודוקסים אין "סדרים" מובהקים כמו בנצרות המערבית. נזירים ונזירות אורתודוקסים מנהלים חיים רוחניים זהים. ייתכנו הבדלים קלים באופן שבו מנזר מתפקד באופן פנימי, אך אלו הם פשוט הבדלים בסגנון התלויים במנזר או אב המנזר. המנזר היא המנהיגה הרוחנית של המנזר וסמכותה היא מוחלטת (אף כומר, בישוף או אפילו פטריארך לא יכולים לעקוף מנזר בין כותלי המנזר שלה). אבות המנזר והמנזרים מדרגים בסמכויות השווה לבישופים במובנים רבים ונכללו במועצות אקומניות. מנזרים אורתודוקסים משויכים בדרך כלל לסינוד מקומי של בישופים לפי תחום השיפוט, אך חוץ מזה הם בעלי שלטון עצמי. המנזרים שומעים וידויים (אך אינם פוטרים) ומחלקים ברכות על חיובם, אם כי הם עדיין זקוקים לשירותיו של מנהיג (כלומר, כומר) כדי לחגוג את הליטורגיה האלוהית ולבצע תפקידים כוהנים אחרים, כגון הפטר של חוזר בתשובה. באופן כללי, לנזירים אורתודוקסים יש מעט או לא מגע עם העולם החיצון, במיוחד המשפחה. המשפחה החסודה שילדה מחליט להיכנס למקצוע הנזירי מבינה שילדה תהפוך ל"מת לעולם" ולכן לא יהיה זמין לביקורים חברתיים. ישנן מספר רמות שונות שהנזירה עוברת במקצועה: טירון - כשאדם נכנס למנזר שלוש עד חמש השנים הראשונות עוברות בתור טירון. טירוניות יכולות או לא (בהתאם לרצון המנזר) להתלבש בגלימה הפנימית השחורה; מי שכן תלבש בדרך כלל את האפוסטולניק או צעיף שחור קשור על הראש (ראה תמונה למעלה). האיסורסה היא החלק הראשון של ה"הרגל " הנזירי שקיים רק סגנון אחד שלו לנזירים אורתודוקסים (זה נכון באופן כללי, היו כמה שינויים אזוריים קלים במהלך מאות השנים, אבל נראה שהסגנון תמיד נובע בחזרה ל סגנון נפוץ במאה ה-3 או ה-4). אם טירון בוחר לעזוב במהלך תקופת הטירונות, לא ייגרם קנס. רסאפור - כאשר המנזר רואה שהטירון מוכן, הטירון מתבקש להצטרף למנזר. אם היא תקבל, היא מטופלת בשירות רשמי שבמהלכו נותנים לה את הגלימה החיצונית והצעיף ללבוש, ו (מכיוון שהיא מתה כעת לעולם) מקבלת שם חדש. נזירות רואות את עצמן חלק מאחוות אחות; עם זאת, נזירות עם טונסורה מטופלות בדרך כלל כ"אמא" (בכמה מנזרים, התואר "אמא" שמור לאלה שנכנסים לשלב הבא של סטברופור). סתאברופור - השלב הבא לנזירות מתרחשת כמה שנים לאחר הטונזור הראשון כאשר המנזר מרגישה שהנזירה הגיעה לרמה של משמעת, מסירות וענווה. שוב, בשירות רשמי הנזירה מועלת ל"סכימה הקטנה" המסומנת על ידי תוספות להרגלה של פריטי לבוש סמליים מסוימים. בנוסף, המנזר מגביר את כלל התפילה של הנזירה, מותר לה תרגול סגפני אישי מחמיר יותר. סכימה גדולה - השלב האחרון, הנקרא "מגלושמוס" או "סכימה גדולה " מגיע על ידי נזירות שהמנזר שלהן מרגיש שהגיעו לרמה גבוהה של מצוינות. במסורות נזיריות מסוימות, הסכמה הגדולה ניתנת רק לנזירים ולנזירות על ערש דווי, בעוד שבאחרות הם עשויים להתרומם לאחר 25 שנות שירות בלבד. לאחר הרפורמציה הפרוטסטנטית, כמה מנזרים בארצות הלותרניות (כגון מנזר אמלונגסבורן ליד נגנבורן ומנזר לוקום ברהבורג-לוקום) ומנזרים (כגון מנזר אבסטורף ליד העיירה אולזן ומנזר בורספלד בבורספלד) אימצו את האמונה הנוצרית הלותרנית. מנזרים אחרים, במיוחד אלה באזורים הרפורמים, נסגרו לאחר הרפורמציה, כאשר כמה אחיות החליטו להתחתן. תחייתה מודרנית של משרד הדיאקונות הנוצרית המוקדמת לנשים החלה בגרמניה בשנות ה-40 של המאה ה-20 והתפשטה בסקנדינביה, בריטניה וארצות הברית, עם כמה מרכיבים מהחיים הדתיים, כגון נדרים פשוטים וחובת תפילה יומיומית. לותרנים היו פעילים במיוחד, ובתוך הלותרניות וגם האנגליקניזם הקימו כמה דיקונסות קהילות דתיות, עם חיי קהילה, ואפשרות לנדרי חיים בדת. התנועה המודרנית הגיעה לשיא בסביבות 1910, ואז ירדה באיטיות כאשר החילון פגעה בדתיות באירופה, וההתמקצעות של סיעוד ועבודה סוציאלית הציעה הזדמנויות קריירה טובות יותר לנשים צעירות. תנועה קטנה עדיין קיימת, ומורשתה נראית בשמות של בתי חולים רבים. הדוגמה של קהילות הדיאקונות הביאו להקמתן של קהילות דתיות של נזירים ונזירות במסגרת מסורות פרוטסטנטיות מסוימות, במיוחד אלו שהושפעו מהרפורמטורים הפרוטסטנטיים הליטורגיים יותר (כגון מרטין לותר) ולא מהרפורמים הקיצוניים יותר (כגון ג'ון קלווין). זה איפשר לקהילות של נזירות (או, במקרים מסוימים, קהילות מעורבות של נזירות ונזירים) להתבסס מחדש בחלק מהמסורות הפרוטסטנטיות. רבים מהם נמצאים במסגרת המסורת הלותרנית האפיסקופלית והקרבה של הלותרניות עם האנגליקניזם באמונתה ובפועלה הובילה להסדרים מקומיים של איחוד בין שתי המסורות, כגון קודש פרובו. יש שפע של מסדרים דתיים בתוך הכנסיות הלותרניות, כמו מסדר הפרנציסקנים הלותרניים ובנות מרי. כמעט כל המסדרים הלותרניים הפעילים נמצאים באירופה. אחוות מריה האוונגליסטית, הוא מסדר של נזירות לותרניות, אשר מפעילות בית הארחה לניצולי שואה בירושלים. קהילות דתיות ברחבי אנגליה נהרסו על ידי המלך הנרי השמיני כאשר הוציא את הכנסייה של אנגליה מסמכות האפיפיור במהלך הרפורמציה האנגלית (ראה פירוק המנזרים). מנזרים ומנזרים נשללו מאדמותיהם ורכושם, והנזירים נאלצו לחיות חיים חילוניים בפנסיה או לברוח מהארץ. נזירות קתוליות רבות נסעו לצרפת. מסדרים דתיים אנגליקניים הם ארגונים של הדיוטות או אנשי דת בקהילה האנגליקנית שחיים תחת שלטון משותף. המונח "מסדרים דתיים" נבדל ממסדרים קדושים (סקרמנט הסמיכה שמקבלים בישופים, כמרים ודיאקונים), אם כי בקהילות רבות יש חברים מוסמכים. המבנה והתפקוד של מסדרים דתיים באנגליקניזם מקבילים בערך לזה שקיים בקתוליות. הקהילות הדתיות מחולקות למסדרים ממש, שבהם חברים נודרים נדרים חגיגיים וקהילות, שחבריהן נודרים נדרים פשוטים. עם עלייתה של תנועת אוקספורד באנגליקניזם בתחילת המאה ה-19 התחילה התעניינות בהחייאת "החיים הדתיים" באנגליה. בין 1841 ל-1855, נוסדו כמה מסדרים דתיים לנזירות, ביניהם החברה של מרגרט הקדושה באיסט גרינסטד. בארצות הברית ובקנדה, ייסודם של מסדרי נזירות דתיים אנגליקניים החלה בשנת 1845 עם אחוות הקודש (שנכחדה כעת) בניו יורק. אמנם אין סמכות מרכזית אחת לכל המסדרים הדתיים, ולכנסיות רבות החברות בקהילה האנגליקנית יש מבנים פנימיים משלהן להכרה והסדרה של מסדרים דתיים, חלק מהפונקציות המרכזיות מבוצעות על ידי המחלקה לקהילות דתיות אנגליקניות בבית הכנסייה, וסנטימטר המטה של נציבי הכנסייה של כנסיית אנגליה, הסינוד הכללי, מועצת הארכיבישופים והחברה הלאומית. מחלקה זו מפרסמת את חיי האנגליקן הקדוש הדו-שנתי, ספרייה עולמית של מסדרים דתיים, וכן מתחזקת אתר אינטרנט רשמי של קהילה אנגליקנית למסדרים דתיים. חיי דת אנגליקניים מגדירים ארבע קטגוריות של קהילה. "מסדרים וקהילות דתיים פרישות מסורתיות": חברים נודרים נדר של פרישות (בין נדרים אחרים) ועוקבים אחר כלל חיים משותף. הם עשויים להיות סגורים ומהורהרים או פתוחים ועסוקים בעבודות שליחים. "קהילות מפוזרות": אלו הם מסדרים או קהילות שחבריהם, תוך התרת נדרים (כולל פרישות), אינם חיים יחד בקהילה. ברוב המקרים החברים מפרנסים את עצמם וחיים לבדם, אך ממלאים אחר אותו כלל חיים, ונפגשים לעיתים קרובות יחד באסיפות המכונה לעיתים קרובות 'מפגשי פרק'. במקרים מסוימים חלק מהחברים עשויים לחלוק חיים משותפים בקבוצות קטנות מאוד של שניים או שלושה. "קהילות מוכרות": קהילות אלו חיות חיים נוצריים מסורתיים, כולל התרת נדרים, אך הנדרים המסורתיים מותאמים או משתנים. במקרים רבים קהילות אלו מקבלות כחברים רווקים ונשואים כאחד, דבר המחייב פרישות מצד הרווקים ומחויבות בלתי נכשלת כלפי בן זוגם מצד חברים נשואים. הם גם משנים את נדר העוני, מאפשרים רכוש אישי, אך דורשים סטנדרטים גבוהים של מעשר לקהילה ולכנסייה הרחבה יותר. בקהילות אלו יש לרוב אלמנטים של מגורים, אך לא חיי קהילה מלאים של מגורים, מכיוון שהדבר אינו תואם מרכיבים מסוימים בחיי המשפחה הנשואים. "קהילות אחרות": קבוצה זו מכילה קהילות שהן אקומניות (כולל אנגליקניות) או ששייכות לכנסיות שאינן אנגליקניות שנכנסו ליחסים של איחוד מלא עם הכנסייה האנגליקנית (במיוחד, אך לא רק, כנסיות לותרניות מסוימות). בארצות הברית (בלבד), יש הבחנה ברורה בין "מסדרים" ו"קהילות", שכן לכנסייה האפיסקופלית יש הגדרה כפולה משלה ל"מסדרים דתיים" (מקבילים לשתי הקבוצות הראשונות לעיל) ו"נוצרי קהילות" (מקביל לקבוצה השלישית לעיל). ספריית חיי הדת האנגליקנית מאשרת זאת, ומציינת "ההבחנה הזו אינה בשימוש בחלקים אחרים של הקהילה האנגליקנית, שבהן 'קהילות' משמשות גם לאלה הנודרים נדרים מסורתיים." בחלק מהמסדרים האנגליקניים, יש אחיות שהוסמנו ויכולות לחגוג את סעודת האדון. האחיות עמנואל בקמרון, אפריקה, היא חלק מהכנסייה הפרסביטריאנית בקמרון. מנזר בנדיקטיני הקדוש של קילדר הוא מנזר כפול מתודיסטי מאוחד עם נזירים ונזירות כאחד. לכל המסורות הבודהיסטיות יש נזירות, אם כי מעמדן שונה בין המדינות הבודהיסטיות. על פי הדיווחים, הבודהה איפשר לנשים להיכנס לסנגהה רק בחוסר רצון רב, וחזה שהמהלך יוביל להתמוטטות הבודהיזם לאחר 500 שנה, ולא ל-1,000 השנים שבהן היה נהנה אחרת. (נבואה זו מתרחשת רק פעם אחת ב-Canon והיא הנבואה היחידה הכוללת זמן ב-Canon, מה שמוביל את חלקם לחשוד שמדובר בתוספת מאוחרת.) לנזירות בודהיסטיות שהוסמכו לחלוטין יש יותר חוקי פטימוקה מאשר לנזירים (בהכוס). עם זאת, הנדרים החשובים זהים. כמו אצל נזירים, יש די הרבה שונות בלבושן של הנזירות ובמוסכמות החברתיות בין התרבויות הבודהיסטיות באסיה. לנזירות סיניות יש את הסמכת הבהיקוני המלאה, לנזירות טיבטיות אין. במדינות תרוואדה מאמינים בדרך כלל ששושלת הסמיכה המלאה של הבהיקוניס גוועה, אם כי במקומות רבים הם לובשים את הגלימות הצבעוניות "זעפרן", ומקיימים רק עשר מצוות כמו טירונים. בתאילנד, מדינה שמעולם לא הייתה לה מסורת של נזירות מוסמכות לחלוטין, התפתח סדר נפרד של נקבות לא מוסמכות בשם מיי צ'י. עם זאת, כמה מהם מילאו תפקיד חשוב בקהילת מתרגלי הדהמה. בתחילת המאה ה-21, כמה נשים בודהיסטיות בתאילנד החלו להציג את הבהיקהוני סנגה גם בארצן, גם אם עדיין אין הסכמה ציבורית. Dhammananda Bhikkuni, לשעבר החוקר האקדמי המצליח ד"ר צ'טסומארן קבילסינג, הקים מנזר שנוי במחלוקת להכשרת נזירות בודהיסטיות בתאילנד. התפקידים הפעילים יחסית של נזירות טייוואניות צוינו על ידי כמה מחקרים. החוקר צ'ארלס ברואר ג'ונס מעריך כי משנת 1951 עד 1999, כאשר האגודה הבודהיסטית של ה-ROC ארגנה הסמכה ציבורית, מספר הנשים המועמדים עלה על מספר הגברים בכשלוש לאחד. Wei-yi Cheng חקר את מסדר האור (Hsiang Kuang 香光) בדרום טייוואן. צ'נג סקרה מחקרים קודמים המצביעים על כך שלמסורת ה-Zhaijiao של טייוואן יש היסטוריה של יותר השתתפות נשית, ושהצמיחה הכלכלית והתרופפות ההגבלה המשפחתית אפשרו ליותר נשים להפוך לנזירות. בהתבסס על מחקרים על מסדר האור, צ'נג הגיע למסקנה שהמסדר הנזירי בטייוואן עדיין צעיר ונתן לנזירות יותר מקום להתפתחות, ומאמינים ניידים יותר עזרו למסדר. הקונגרס הבינלאומי באוגוסט 2007 בנושא תפקיד נשים בודהיסטיות בסנגהה, בתמיכת הדלאי לאמה ה-14, החזיר את שושלת הגלונגמה, לאחר שאבדה בהודו ובטיבט במשך מאות שנים. הסמכת ג'לונגמה מחייבת נוכחות של עשרה אנשים שהוסמכו במלואם המקיימים בדיוק את אותם נדרים. מכיוון שעשר נזירות נדרשות להסמיך אחת חדשה, המאמץ לבסס את מסורת הדהרמגופטקה בהיקו נמשך זמן רב. מותר לנזירה טיבטית לקבל סמיכה בהיקהוני ממסורת חיה אחרת, למשל בווייטנאם. בהתבסס על כך, נזירות מערביות שהוסמכו במסורת הטיבטית, כמו תובטון צ'ודרון, קיבלו הסמכה מלאה במסורת אחרת. הסמכת הנזירים והנזירות בבודהיזם הטיבטי מבחין בשלושה שלבים: rabjung-ma, getshül-ma ו-gelong-ma. הבגדים של הנזירות בטיבט זהים בעצם לאלו של נזירים, אבל יש הבדלים בין גלימות מתחילים לג'לונגים. הוקה-ג'י בשנת 747 הוקם על ידי בת זוגו של הקיסר. היא לקחה אחריות על מנזרים פרובינציאליים, ערכה טקסים להגנת המדינה והפכה לאתר עלייה לרגל. נשים יפניות אריסטוקרטיות הפכו לעיתים קרובות לנזירות בודהיסטיות בתקופה הקדם-מודרנית. במקור חשבו שהן לא יכולות לזכות בישועה בגלל חמשת המכשולים, שאמרו שנשים לא יכולות להגיע לבודהה עד שהן יהפכו לגברים. עם זאת, בשנת 1249, 12 נשים קיבלו הסמכה מלאה ככוהנות. לנזירות תפקיד חשוב בדימוי הציבור לסמליות הדתית. רשימה של יצירות בולטות שבהן נזירות ממלאות תפקיד מרכזי נעה בין "זמן לניסים", שהיא הגיוגרפיה, לתיאורים ריאליסטיים של קתרין האלמה ומוניקה בולדווין, ועד לניצול הנזירות הבוטה של בשר קדוש. יצירות יכולות לכלול כאלה שמציגות נזירות קתוליות או לא-קתוליות כמו נרקיס שחור (אנגליקני). סיפורים רבים שתיארו נזירות זכו לשבחי הביקורת והקהל כגון הנזירות בלוז, הנזירות בלוז 2 ו-צלילי המוזיקה. הסיפורים הללו שוחזרו גם בבמה וגם בסרט. דוגמאות נוספות לנזירות בטלוויזיה ובקולנוע כוללות את טאיסה פרמיגה ב"הנזירה" והנזירה השנייה", סאלי פילד ב"הנזירה המעופפת", סטפני ביצ'אם ב"אחות קייט" ומריל סטריפ בספק. מיס קלאבל בספרי מדליין ובסדרת הטלוויזיה היא נזירה של פנימייה קתולית צרפתית. נזירות אשר שימשו כאנטגוניסטיות בסיפורים כוללים את ג'סיקה לאנג בתור האחות ג'וד בסיפור האימה האמריקאי או ונסה רדגרייב ב"השטנים". Arai, Paula Kane Robinson (1999). Women Living Zen: Japanese Soto Buddhist Nuns. Bechert, Heinz; Gombrich, Richard Francis (1991). The World of Buddhism: Buddhist Monks and Nuns in Society and Culture. Lohuis, Elles (2013). Glocal Place, Lived Space: Everyday Life in a Tibetan Buddhist Monastery for Nuns in Northern India. Chadwick, Owen (1981). The Popes and European Revolution. Clarendon Press. pp. 211–52. ISBN 9780198269199. also online(הקישור אינו פעיל, August 2023) Curtis, Sarah A. (2016). "The Double Invisibility of Missionary Sisters". Journal of Women's History. 28 (4): 134–143. doi:10.1353/jowh.2016.0037. Deals with French nuns in the 19th century. Kennedy, Teresa (1991). Women Religious in the Church: a directory of individual orders / institutes. Southport: Gowland. ISBN 1-872480-14-4. McGuinness, Margaret M. (2013). Called to Serve: A History of Nuns in America. New York University Press. 266 pages McNamara, Jo Ann Kay (1998). Sisters in Arms: Catholic Nuns through Two Millennia. Excerpt and text search O’Brien, Anne (2016). "Catholic nuns in transnational mission, 1528–2015". Journal of Global History. 11 (3): 387–408. doi:10.1017/S1740022816000206. Power, Eileen (1922). Medieval English Nunneries c. 1275 to 1535. Cambridge University Press – via Internet Archive. Roberts, Rebecca (2013). "Le Catholicisme au féminin: Thirty Years of Women's History". Historical Reflections. 39 (1): 82–100. On France, especially research on Catholic nuns by Claude Langlois Shank, Lillian Thomas; Nichols, John A., eds. (1987). Medieval Religious Women: Peaceweavers. Veale, Ailish (2016). "International and Modern Ideals in Irish Female Medical Missionary Activity, 1937–1962". Women's History Review. 25 (4): 602–618. doi:10.1080/09612025.2015.1114330. Williams, Maria Patricia (2015). "Mobilising Mother Cabrini's educational practice: the transnational context of the London school of the Missionary Sisters of the Sacred Heart of Jesus 1898–1911". History of Education. 44 (5): 631–650. doi:10.1080/0046760X.2015.1063711. מדיה וקבצים בנושא נזירה בוויקישיתוף מטריקס נזירי: משאב מלומד לחקר קהילות דתיות של נשים 400–1600 לספירה בארכיון (אורכב 08.06.2007 בארכיון Wayback Machine) טקסט מלא + איורים, הנזירים והעוגנים של אנגליה מאת רוטה מרי קליי נזירות אנגליה של ימי הביניים, טקסט מלא + איורים מסדרים דתיים כולל דתיות נשים, טקסט מלא + איורים מקדשי ימי הביניים של קדושים בריטיים, כולל נשים דתיות קדושות, טקסט מלא + איורים מאמר נזירות מתוך האנציקלופדיה הקתולית הדרכה על החיים המהורהרים ועל המתחם של הנזירות ורבי ספונסה מקהילת הוותיקן למכונים לחיים מקודשים ולאגודות חיים אפוסטוליים ביוגרפיה של נזירה בודהיסטית וג'ריאנה מכתבו של מרטין לותר למספר נזירות, 6 באוגוסט 1524 (שתי סיבות לכך שהחיים במנזר והנדרים עלולים להיפטר) סאקיאדיטה – האגודה הבינלאומית של נשים בודהיסטיות האחיות הכרמלית נזירה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) "Mother Teresa, who becomes a saint on Sunday, began her life as a nun in Dublin". The Irish Times (באנגלית אמריקאית). ארכיון מ-2017-12-06. נבדק ב-2018-02-14. "Nun in iconic Italy quake photo shares her story of survival" (באנגלית). ארכיון מ-2017-12-01. נבדק ב-2018-02-14. "What is a Nun? (with pictures)". www.wise-geek.com (באנגלית אמריקאית). ארכיון מ-2021-09-26. נבדק ב-2021-09-10. The Oxford English Dictionary, vol. X, page 599. "Sister". Merriam-Webster. [A] member of a women's religious order (as of nuns or deaconesses); especially : one of a Roman Catholic congregation under simple vows "What is the difference between a sister and a nun?". anunslife.org. ארכיון מ-2019-05-31. נבדק ב-2019-03-04. Canon 648 (אורכב 12.03.2020 בארכיון Wayback Machine), CIC 1983 Canon 656 (אורכב 06.07.2017 בארכיון Wayback Machine), CIC 1983 Canon 655 (אורכב 06.07.2017 בארכיון Wayback Machine), CIC 1983 Canon 657 (אורכב 06.07.2017 בארכיון Wayback Machine), CIC 1983 Canon 667 (אורכב 12.03.2020 בארכיון Wayback Machine) §3, CIC 1983, SCRIS instruction, "Venite seorsum" August 15, 1969, in AAS 61 (1969) 674–690 "Sister Grace Corde Myerjack – Maryknoll Sisters". Maryknoll Sisters (באנגלית אמריקאית). ארכיון מ-2018-05-24. נבדק ב-2018-05-24. "Vocation: Sister Disciples Of The Divine Master". www.pddm.us. ארכיון מ-2018-05-24. נבדק ב-2018-05-24. "Code of Canon Law – IntraText". www.vatican.va. ארכיון מ-2018-02-20. נבדק ב-2018-02-14. "CATHOLIC ENCYCLOPEDIA: Mary Ward". www.newadvent.org. ארכיון מ-2021-09-04. נבדק ב-2018-02-14. Arthur Vermeersch, "Religious Life" (אורכב 15.01.2012 בארכיון Wayback Machine) in The Catholic Encyclopedia, Vol. 12. New York: Robert Appleton Company, 1911. Accessed 18 July 2011. "Illud solum votum debere dici solemne ... quod solemnizatum fuerit per suceptionem S. Ordinis aut per professionem expressam vel tacitam factam alicui de religionibus per Sedem Apostolicam approbatis" (C. unic. de voto, tit. 15, lib. III in 6, quoted in Celestine Anthony Freriks, Religious Congregations in Their External Relations, p. 17). Constitution "Conditae a Christo" of 8 December 1900, cited in Mary Nona McGreal, Dominicans at Home in a New Nation, chapter 11 (אורכב 27.09.2011 בארכיון Wayback Machine) Cited in Mary Nona McGreal, Dominicans at Home in a New Nation, chapter 11 (אורכב 27.09.2011 בארכיון Wayback Machine) "CIC 1917: text – IntraText CT". www.intratext.com. ארכיון מ-2019-05-15. נבדק ב-2018-02-14. "Verbi Sponsa (13 May 1999)". www.vatican.va. ארכיון מ-2018-12-13. נבדק ב-2018-11-22. ""Cor Orans" – Implementing Instruction of the Apostolic Constitution "Vultum Dei quaerere" on women's contemplative life, of the Congregation for the Institutes of Consecrated Life and the Societies of Apostolic Life (1 April 2018)". www.vatican.va. ארכיון מ-2018-11-02. נבדק ב-2018-11-22. "Contemplative nuns roll with the changes under Pope Francis". Crux (באנגלית אמריקאית). 2018-11-22. אורכב מ-המקור ב-2018-11-22. נבדק ב-2018-11-22. Margaret M. McGuinness, Called to Serve: A History of Nuns in America (2015) excerpt (אורכב 04.02.2017 בארכיון Wayback Machine) O'Toole, James M. (2008). The Faithful: A History of Catholics in America. Harvard University Press. p. 104. ISBN 9780674034884. Margaret M. McGuinness, Called to Serve (2013), ch 8 "Sisters of Mercy: Spirituality, Resources, Prayer and Action". Sisters of Mercy (באנגלית). ארכיון מ-2017-01-31. נבדק ב-2018-02-14. Thomas Carr, Jr., "Writing the Convent in New France: The Colonialist Rhetoric of Canadian Nuns", Quebec Studies (2009), Issue 47, pp 3–23. Schmitz, Timothy J. (2006-01-01). "The Spanish Hieronymites and the Reformed Texts of the Council of Trent". The Sixteenth Century Journal. 37 (2): 375–399. doi:10.2307/20477841. JSTOR 20477841. Lehfeldt, Elizabeth A. (1999-01-01). "Discipline, Vocation, and Patronage: Spanish Religious Women in a Tridentine Microclimate". The Sixteenth Century Journal. 30 (4): 1009–1030. doi:10.2307/2544609. JSTOR 2544609. Lehfeldt, Elizabeth A. (2000-01-01). "Convents as Litigants: Dowry and Inheritance Disputes in Early-Modern Spain". Journal of Social History. 33 (3): 645–664. doi:10.1353/jsh.2000.0027. JSTOR 3789215. ארכיון מ-2020-08-09. נבדק ב-2019-12-14. Evangelisti, Silvia (2007). Nuns: A history of convent life, 1450–1700. Oxford; New York : Oxford University Press. Taggard, Mindy Nancarrow (2000-01-01). "Art and Alienation in Early Modern Spanish Convents". South Atlantic Review. 65 (1): 24–40. doi:10.2307/3201923. JSTOR 3201923. Lavrin, Asuncion (2008). Brides of Christ: Conventual life in colonial Mexico. Stanford, Calif.: Stanford University Press, 2008. p. 49. Lavrin, Asuncion (2008). Brides of Christ: Conventual life in colonial Mexico. Stanford, Calif: Stanford University Press. p. 48. Evangelisti, Silvia (2007). Nuns: A history of convent life, 1450–1700. Oxford: Oxford University Press. p. 30. Archpriest Seraphim Slobodskoy, The Law of God (Printshop of St. Job of Pochaev, Jordanville, NY, מסת"ב 0884650448), p. 618. "Kloster Ebstorf" (באנגלית). Medieval Histories. 8 באוגוסט 2014. ארכיון מ-1 בדצמבר 2017. נבדק ב-20 בנובמבר 2017. The monastery is mentioned for the first time in 1197. It belongs to the group of so-called Lüneklöstern (monasteries of Lüne), which became Lutheran convents following the Protestant Reformation. […] It is currently one of several Lutheran convents maintained by the Monastic Chamber of Hanover (Klosterkammer Hannover), an institution of the former Kingdom of Hanover founded by its Prince-Regent, later King George IV of the United Kingdom, in 1818, in order to manage and preserve the estates of Lutheran convents. {{cite web}}: (עזרה) See CSA history here (אורכב 10.06.2011 בארכיון Wayback Machine). Cynthia A. Jurisson, "The Deaconess Movement", in Rosemary Skinner Keller et al., eds. Encyclopedia of Women and Religion in North America (Indiana U.P., 2006). pp. 821–33 online One example of a Protestant religious order (אורכב 16.07.2014 בארכיון Wayback Machine) Israeli press report concerning one German Lutheran order (אורכב 24.08.2014 בארכיון Wayback Machine) of nuns. Anglican Religious Life 2012–13, published Canterbury Press, Norwich, 2011, מסת"ב 978-1-84825-089-5, pp. iii, iv, 19, 147, 151, 171. See Title III, Canon 24, sections 1 and 2 of the Canons of the Episcopal Church in the United States of America, also quoted at Anglican Communion Religious Communities (אורכב 21.02.2015 בארכיון Wayback Machine). Anglican Religious Life 2012–13, Canterbury Press, Norwich, 2011, מסת"ב 978-1-84825-089-5, p. 151. What We Do (אורכב 16.06.2010 בארכיון Wayback Machine) sisters of St. Margaret, (Episcopal religious community of women) "Ihre Homepage - HOME PAGE". www.emmanuel-sisterhood.org (בגרמנית). נבדק ב-23 באוקטובר 2023. {{cite web}}: (עזרה) Patricia Lefevere. Methodist woman founds monastery. National Catholic Reporter. ארכיון מ-3 בנובמבר 2013. נבדק ב-1 באוקטובר 2011. St. Brigid’s oblate group has grown to 16 members since the dedication of the monastery on St. Brigid’s feast in 2000. Besides Stamps, it counts another 13 United Methodists, one Catholic and one Disciples of Christ member. The ages of group members range from 23 to 82. One-third of them are men; half are ordained. The community continues to grow. {{cite book}}: (עזרה) Hellmuth Hecker, (אורכב 28.03.2007 בארכיון Wayback Machine). "Issues | Authoritarianism of the holy kind". www.buddhistchannel.tv. ארכיון מ-2022-12-14. נבדק ב-2022-12-14. "Bhikkhuni Dhammananda". אורכב מ-המקור ב-2007-09-28. נבדק ב-2007-06-22. Thai Bhikkhunis – Songdhammakalyani Monastery (אורכב 26.12.2008 בארכיון Wayback Machine) Cheng, Wei-yi. "Luminary Buddhist Nuns in Contemporary Taiwan: A Quiet Feminist Movement". Journal of Buddhist Ethics (V. 10 (2003)). ארכיון מ-2016-03-04. נבדק ב-2013-06-05.