laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מעלה עמוס

מַעֲלֵה-עָמוֹס היא התנחלות בעלת אופי חרדי במתכונת של יישוב קהילתי בסגנון הטרוגני עם קהילות חרדיות מגוונות, השוכנת במזרח הרי יהודה, כ-20 קילומטר דרומית לירושלים ומשתייכת למועצה אזורית גוש עציון. ההתנחלות הוקמה בשנת 1981 על ידי קבוצת אברכים, בוגרי ישיבות ליטאיות וחוזרים בתשובה, ובאמצעות תנועת משקי חרות בית"ר. היישוב נקרא על שם עמוס הנביא, איש תקוע הסמוכה. בדצמבר 1989 הונחה אבן הפינה למבני הקבע הראשונים ביישוב. ב-2022 הוכר היישוב איבי הנחל המצוי בתחומה של מעלה עמוס כשכונה של ההתנחלות, אך בפועל הוא מתנהל כיישוב עצמאי. ב-2023 היישוב היה ליישוב הישראלי שגדל בקצב הצמיחה הגבוה ביותר ביהודה ושומרון, 24.5%, וגם חצה את רף 1,000 התושבים. גרעין ההתיישבות הראשון כלל בוגרים של ישיבת חברון כנסת ישראל בירושלים, בהם אריה דרעי שהחל כמזכיר היישוב וכחבר מועצת גוש עציון מטעמו את דרכו הציבורית. ראש הישיבה, הרב הלל זקס שימש כרבו הראשון של היישוב. יתר המתיישבים במקום היו בעיקר משפחות של בוגרי ישיבת "אש התורה" אשר מתמקדת בהחזרה בתשובה בקרב יהדות ארצות הברית. בין בוגרים אלו: אורי זוהר, מראשוני המתיישבים במקום. עם תחילת העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90 נוספו ליישוב כעשרים משפחות הקשורות לישיבת "שבות עמי" בראשות הרב קוגל ובסוף שנות ה-90 היוו דוברי רוסית כמחצית מהאוכלוסייה. בעשור הראשון של המאה ה-21 הצטרפו ליישוב משפחות של בוגרי ישיבות ליטאיות. הצטרפו עשרות משפחות חסידיות חלקן משתייכות לחסידות ביאלא. בסוף 2015 הונחה אבן הפינה להרחבת היישוב. אזור ההרחבה נקרא "קריית נוף". ביישוב, בית ספר אזורי "בית יעקב" לבנות, "תלמוד תורה" לבנים, גני ילדים של זרם ממ"ד, כולל אברכים, בית ספר לבנות ותלמוד תורה. ביישוב קיימים מספר בתי כנסת, בהם בית כנסת אשכנזי-ליטאי, בית כנסת ספרדי, בית כנסת ביאלא, בית כנסת כלל־חסידי. אתר האינטרנט הרשמי של מעלה עמוס מעלה עמוס (יהודה ושומרון), דף שער בספרייה הלאומית אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 חנן שלאין, מעלה עמוס, מעריב, 12 בדצמבר 1989 דו"ח נתוני אוכלוסייה ביהודה שומרון ובקעת הירדן -נכון לינואר 2024, באתר myesha.org.il יעל פז־מלמד, ילד פלא, מעריב, 13 בדצמבר 1985
ביקורת מערכות מידע

ביקורת מערכות מידע היא תחום בעבודת הביקורת שעורך רואה חשבון או מבקר פנים, ומטרתו היא בדיקה עד כמה הוא יכול להסתמך על מערכות המידע בארגון לצורך הביקורת. ביצוע ביקורת מערכות מידע משלבת התמחויות מתחום הפיננסים וראיית החשבון עם התמחויות בתחום מערכות המידע והמחשבים. השימוש בביקורת מערכות מידע נעשה על ידי הביקורת הפנימית או הביקורת החיצונית. כמו בתחום הביקורת בכלל, גם בתחום זה הלקוחות העיקריים לתוצרי הביקורת הם אורגנים של התאגיד ובפרט הדירקטוריון, ועדת ביקורת של הדירקטוריון, המנהל הכללי וגורמים ניהוליים נוספים. במדינות המערב חלה חובה רגולטורית לקיים ביקורת מערכות מידע בחלק מן המגזרים במשק. בישראל דוגמה לכך היא המגזר הבנקאי, בו התאגיד הבנקאי מחויב למנות מבקר מערכות מידע על-פי הוראה 357 של בנק ישראל. מקובל לחלק את ביקורת מערכות המידע לשניים: ביקורת באמצעות מחשב וביקורת על מערכות המחשב. ביקורת באמצעות המחשב, היא השימוש בכלים ובעיבודים ממוחשבים וכן הגישה הבלתי אמצעית למערכות המידע של הארגון כדי לסייע בביצוע ביקורת. ביקורת על מערכות המחשב, היא הבחינה כי תשתיות המחשוב ומערכות המידע של הארגון הן תקינות וכי התהליכים הקשורים למערכות המידע (כגון, ניהול פרויקטי תוכנה, פיתוח, רכישה, אבטחת מידע, היבטי יתירות גיבוי והתאוששות ועוד) פועלים באופן סביר. אתר האיגוד הישראלי לביקורת ואבטחת מערכות מידע מאמרים מקצועיים בנושא ביקורת ואבטחת מערכות מידע קישורים לרגולציה וחוק בישראל (בנק ישראל, המפקח על שוק ההון, ממשל) הוראה 357 של בנק ישראל
תנור מקלה

תנור מַקלֶה (טוסטר אובן, toaster-oven. על-פי האקדמיה ללשון העברית: תנורון) הוא מכשיר חשמלי ביתי המשמש הן לקליית לחם, הן לחימום מזון (בעיקר במקרים בהם תנור מיקרוגל אינו מאפשר זאת) והן למשימות צלייה קלות. תנור מקלה הוא תנור חשמלי קטן בעל דלת ורשת או מגש פנימיים. גופי החימום בתנור ממוקמים בחלקו העליון ובחלקו התחתון, במרחק מה מן הרשת. קליית לחם מתבצעת על ידי הנחתו על הרשת והפעלת התנור. חסרונותיו של תנור המקלה הן מרחק גופי החימום מרשת הקלייה, דבר המגדיל משמעותית את זמן הקלייה, והיותו של תהליך הקלייה ידני בניגוד למקלה אוטומטי. היתרונות של תנור המקלה הם באפשרויות הקלייה הרחבות שלו, הכוללות תוספות על הקלי, כגבינה, ובכך שהוא ממלא כמעט את כל הפונקציות של תנור אפייה גדול, אם כי בקנה מידה קטן. תַּנּוּרוֹן במילון שימוש כללי (תשנ"ה), באתר האקדמיה ללשון העברית ערך זה הוא קצרמר בנושא מזון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
טבעת (טיפוס)

טבעת (בסלנג: טבעת סנפלינג, שאקל) הוא שם כללי לאביזרי מתכת בעלי צורה סגורה ומנגנון נעילה קפיצי או מוברג המשמשים בטיפוס ובגלישת מצוקים לחיבור ויצירת חיכוך בין חבלים. מקור השם האנגלי הנפוץ, Carabiner, הוא במילה הגרמנית "Karabinerhaken" (טבעת לרובה קרבין). גם שמה הצרפתי, Mousqueton, קשור לרובה, למוסקט. טבעות טיפוס מסגסוגת אלומיניום נמצאות בשימוש רחב בענפי ספורט העושים שימוש בחבלים דוגמת טיפוס, חקר מערות, גלישת מצוקים ושייט מפרשיות. טבעות דומות, מאלומיניום אבל גם מפלדה, פח פלדה וחומרים נוספים, משמשות כציוד מגן לאבטחת עובדים בגובה, בעבודה בה קיימת סכנת נפילה. למשל, עובדים הנדרשים להתלות על חבלים במהלך עבודה על מעטפת חיצונית של בניין, איטום או ניקוי חלונות. טבעות המשמשות לספורט הן בדרך כלל קלות יותר ומהירות יותר לשימוש מאשר טבעות המשמשות בתעשייה. לטיפוס ספורטיבי משתמשים באופן כמעט בלעדי בטבעות עשויות סגסוגות אלומיניום. לחילוץ ושימוש תעשייתי בהם משקל הציוד הוא קריטריון חשוב פחות משתמשים בטבעות פלדה המסוגלות לשאת עומס גדול יותר. טבעות שאינן מיועדות לספורט מיוצרות לעיתים ללא קפיץ נועל, ומשתמשות בנעילה עם מנגנון הברגה, לעיתים כזה שפתיחתו מחייבת שימוש בכלי ייעודי. בנוסף, טבעת דומה (או קרבינה) משמשת כוו תליה במגוון שימושים. קרבינות הן חוליות המשמשות לחיבור שרשראות, כך למשל לצורך תליית מאווררים וסגירת שערים ברפתות, רתימת מטען לרכב, ועוד. אמצעי חיכוך (טיפוס) סוגר לובסטר מדיה וקבצים בנושא טבעת בוויקישיתוף הערך "טבעות", ב"טיפוס אורבני - אנציקלופדיית הטיפוס" שאקל (באנגלית - Shackle) הוא למעשה טבעת הנסגרת בהברגה ומיועדת לסגירה קבועה, להבדיל מטבעת טיפוס. ערך זה הוא קצרמר בנושא ספורט ובנושא טכנולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רושטי

רושטי או רשטי (בגרמנית: Rösti, בגרמנית שווייצרית: Röschti) הוא מאכל העשוי תפוחי אדמה בצורת לביבה שטוחה ועגולה. מאכל זה נחשב למאכל הלאומי של האזורים דוברי הגרמנית בשווייץ. מאכל זה היה בעבר מאכל שנאכל לארוחת בוקר בקנטון ברן, אולם כיום המאכל נאכל בכל רחבי שווייץ ובכל שעות היום. מאכל זה מורכב מתפוחי אדמה מגוררים ומטוגנים עם חמאה, שומן או שמן. יש המוסיפים למאכל בשר חזיר, בצלים או גבינה. תפוחי האדמה מטוגנים או נאפים בצורה חלקית ("אל דנטה"), והרשטי מוגש עם רוטב של צלי או עם גבינה. האש בראון לביבה טוץ' מדיה וקבצים בנושא רושטי בוויקישיתוף
.de

de. היא סיומת האינטרנט הלאומית של שמות התחום של גרמניה, קיימת מאז 1986. סיומת זו מבוססת על שתי האותיות הראשונות של המילה "גרמניה" בגרמנית (Deutschland). בספרדית למילה de יש משמעות של המילה "של" ולכן יש ספקי אחסון ספרדיים שרוכשים סיומות de על מנת להציע ללקוחותיהם שם קליט כמו "הפורום של מוטי" elforo.de/moty או הבלוג של מוטי elblog.de/moty. הסיומת de היא הסיומת הנפוצה השנייה (מיד אחרי com). יש עשרות רשמים המורשים לרשום שמות מתחם בסיומת זו. מדיה וקבצים בנושא .de בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של .de אתר הרישום הרשמי .de באתר ה-IANA ערך זה הוא קצרמר בנושא סיומות אינטרנט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אידיר

אידיר (25 באוקטובר 1949 – 2 במאי 2020) היה שם הבמה של חמיד שֶריֶה, זמר ממוצא אלג'יראי-ברברי. הוא נולד ב-Ait lachene, שבקביליה, לאיכר. השם אידיר בקבילית היא "הוא יחיה", שם שניתן על פי המסורת הקבילית לילד שלידתו לוותה בקשיים כדי לעודד אותו לחיות. אידיר למד גאולוגיה ויועדה לו קריירה בתעשיית הנפט האלג'יראית לפני שהחל להתפרסם כאמן. הקריירה שלו התחילה במקרה בשנת 1973 כאשר החליף ברדיו אלג'יר זמרת ששרה אחד משיריו. הביצוע שלו לשיר "Rsed A Yidess" ("שהשינה תיפול") היה ההצלחה הראשונה שלו. ב-1975 הוציא בפריז את האלבום הראשון שלו "a vava inouva" שנחל הצלחה מסחררת. שיר הנושא הושמע ב-77 ארצות ותורגם ל-15 שפות. ב-1979 יצא לאור הדיסק השני שלו: "Ay Arrac-Nneɣ" ("עבור ילדינו"), וב-1999 אידיר הקליט את הדיסק Identités ("זהויות"). אידיר נפטר ב-2 במאי 2020. הסגנון של אידיר נולד מתוך שילוב של כלים שונים, אולם הכלי שהיווה את בסיס הנגינה שלו היה חליל הרועים הקבילי בו הוא למד לנגן בגיל צעיר ביותר. שאר הכלים שליוו אותו היו: גיטרות, חליל, דרבוקות וקסטנייטות. על אף שהוא שר בשפה הקבילית (שפה המדוברת על ידי לא יותר ממיליון וחצי איש בעולם) שיריו הצליחו להישמע קליטים במקומות רבים בעולם ותויגו כ"מוזיקת עולם". שיריו נגעו בנושאים כמו הגלות (A Vava Inouva), חגיגה (Zwit Rwit) וזכרונות (Cfir), והיו גם פופולריים מאוד בחתונות קביליות. מדיה וקבצים בנושא אידיר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אידיר (בצרפתית) אידיר, ברשת החברתית פייסבוק אידיר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אידיר, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) אידיר, באתר ספוטיפיי אידיר, באתר Last.fm (באנגלית) אידיר, באתר AllMusic (באנגלית) אידיר, באתר MusicBrainz (באנגלית) אידיר, באתר Discogs (באנגלית) אידיר, באתר Songkick (באנגלית) "Le chanteur Idir, l'un des principaux ambassadeurs de la chanson kabyle, est mort". Le Monde.fr (בצרפתית). 2020-05-03. נבדק ב-2020-05-03.
דוד (רכב)

דויד הוא רכב שטח קרבי ממוגן שנמצא בשימוש צה"ל. דויד מחליף את הסופה M-240 הממוגנת כרכב קרבי עירוני לאזורי עימות. הדור השני של הדויד הוחלפו מלאנד רובר דיפנדר ל'טויוטה היילקס'. הרכב פותח על ידי חברת מ.ד.ת. (MDT) בשיתוף ענף רכב בחט"ל (חטיבה טכנולוגית לזרוע היבשה) בהתבסס על דגם לאנד רובר דיפנדר תוך יישום לקחים מרכבים ממוגנים קודמים ושיפור הדיגום, בטיחות ומיגון הנוסעים ביחס לרכבים הנמצאים במערך היום. הרכב פותח תוך שילוב מפקדי היחידות הלוחמות בתהליך, כך שהמוצר הסופי יענה על הצרכים המבצעיים. בשנת 2019 נכנס לשימוש "חליף דוד" שפותח באופן דומה על בסיס טויוטה היילקס, שהיווה שיפור משמעותי באמינות הרכב וביכולות העבירות שלו, עקב התאמה טובה יותר לנשיאת המשקל הגדול של המיגון. הדוד הוא רכב ממוגן רב תכליתי הבנוי על שילדת לנד רובר דיפנדר עם תיבת הילוכים ידנית והנעה 4X4 קבועה, עם אפשרות לנעילת הדיפרנציאל המרכזי. בדור השני הרכב בנוי על שלדת טויוטה היילקס. הרכב ממוגן כנגד ירי נק"ל, זריקת אבנים ובקבוקי תבערה. משקל : 3.5 טון מנוע: 2.5 ליטר טורבו דיזל הספק: 122 כוחות סוס תיבת הילוכים: 6 הילוכים ידני ואוטומט בדור השני לרכב מספר גרסאות. ההבדלים ביניהן הם בתצורות ישיבה, דיגום ועיגון ציוד. לדוגמה: רכב נושא לוחמים רכב בט"ש רכב מפקדים בכירים רכב תצפית רכב חפ"ק הרכב נושא ארבעה עד שישה לוחמים עם ציוד מלא, בתלות בגרסה, ומותאם לצורכי הקשר והציוד שלהם. כתבה על הרכב, defense update (אנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא תחבורה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו. אייל לוי, ‏נסיעת מבחן: ג"יפ דוד - רכב פיקוד חיל הרגלים המעניק הגנה היקפית, באתר מעריב אונליין, 12 באוקטובר 2017 סקירת עומק: שוק הרכב הממוגן הישראלי לצרכי בט"ש של צה"ל, באתר Israel Defense, ‏2020-07-23
הסכם גוליסטן

הסכם גוליסטן (ברוסית: Гюлистанский договор, בפרסית: عهدنامه گلستان) היה הסכם שלום שנחתם בין האימפריה הרוסית לבין האימפריה הפרסית (سلسله قاجاریه), ב-24 באוקטובר 1813, בכפר גוליסטן (אנ') שבנגורנו קרבאך, כתוצאה ממלחמת רוסיה-פרס (1813-1804). עם נפילת העיירה האזרית לנצ'ראן לידי הגנרל פיוטר קוטליארייבסקי (Пётр Семёнович Котляревский), ב-1 בינואר 1813, הואץ המשא ומתן לשלום בין האימפריות. טיוטת ההסכם הוכנה על ידי הדיפלומט הבריטי סר. גור אואוסליי, ששימש כמתווך והפעיל השפעה רבה בחצר הפרסית. בסופו של דבר, נחתם ההסכם, בעל 11 פרקים, על ידי ניקולאי פיודורביץ' רטישייב מהצד הרוסי וחאג'י מירזא חסן ח'אן מהצד הפרסי. "רוסיה מאשרת בהסכם זה את החזקה במעמד כל הח'אנויות - קראבך, גנג'ה, שקיין, שירוואן, דרבנט, קואובה ובאקו יחד עם חלק מטאליש ומבצר לנצ'ראן. פרס תוותר על כל טענה על דאגסטן, גאורגיה, מגרליה, אימרתי ואבחזיה." האדמות יכללו: את כל היישובים, הערים והכפרים של גאורגיה, כולל כל הכפרים והערים אשר לחוף הים השחור, כמו: מגרליה אבחזיה אימרתי גוריה כמעט כל היישובים הערים והכפרים של ח'אנויות דרום הקווקז, ובכללם: ח'אנות באקו ח'אנות שירוואן דרבנט ח'אנות קרבאך ח'אנות גנג'ה ח'אנות שאקי ח'אנות קובה (קובה) חלק מח'אנות טאליש פרס מפסידה את כל זכויות השיט במימי הים הכספי שתי המדינות מסכימות לקיים סחר חופשי, כאשר לרוסיה ניתנת כניסה חופשית לנהל מסחר בכל מקום בפרס רוסיה בתמורה מבטיחה לתמוך בעבאס מירזא (عباس میرزا) (1789-1833) כיורש הכתר הפרסי לאחר מותו של פתח עלי שאה קאג'אר (فتح على شاه قاجار) (1771-1834), שהיה עדין על כס המלוכה. איראן באופן רשמי רואה בהסכם זה ובהסכם שבא אחריו, הסכם טורקמנצ'אי, כאחד מההסכמים המשפילים ביותר שנחתמו אי פעם. להסכם זה גם מייחסים האיראנים כסיבה הראשית לנפילתו של פתח עלי שאה קאג'אר, שנזכר בהיסטוריה של איראן כאחד השליטים הלא מוכשרים ביותר. ההיסטוריונים באזרבייג'ן מציינים כי כבר משנת 1795 שאפה הח'אנות קרבאך, המקום בו נחתם ההסכם, לעצמאות במדיניות החוץ שלה. איברהים ח'ליל ח'אן , הואלי (والي) של קרבאך, החושש לעצמאות ארצו, הזהיר את הסולטאן סלים השלישי מבית אע'א מוחמד ח'אן קאג'אר, משאיפתו לכיבוש אזרבייג'ן ומאוחר יותר הקרבאך, ירוואן וגאורגיה. באותה שנה מוחמד ח'אן, החכים של ירוואן, כתב לאע'א מוחמד, והזהיר אותו מה"תוקפנות" שלו, וביקש את הגנת העות'מאנים. — מוחמד רזא נסירי היסטוריונים של האימפריה הרוסית מציינים כי העמקת כיבושי רוסיה בשטחי הקווקז הביאה לאוכלוסייתה, במקום פלישות קבועות של הפרסים והעות'מאנים, שחרור של המדינות הנוצריות מהדיכוי האיסלאמי, ופתיחת עידן של שנות שלום יחסיות ויציבות כלכלית. מדיה וקבצים בנושא הסכם גוליסטן בוויקישיתוף הסכם גוליסטן, ברוסית ג'ון פרדריק באדליי, הכיבוש הרוסי של הקווקז, עמ' 90, באנגלית, מסת"ב 0700706348 נחתם ב-21 בפברואר 1828 ואלי (والي) - היה תוארו של מושל על מחוז גדול באימפריה העות'מאנית הנקרא "וילאית" כגון מחוז סוריה (הכולל גם את ארץ ישראל, ירדן ולבנון של ימינו) או מחוז מצרים, מושלים אלו היו תחת פיקוחו הישיר של "השער הנשגב"- הממשל המרכזי שבאיסטנבול. לרוב היו הוואלים קצינים צבאיים בדרגת פאשה (פחה) חכים - רופא מוסלמי בסיפרו: "Asnad va Mukatabat-i Tarikh-i (Qajariya)‏", טהרן, 1366/1987, עמ' 7-8
שיקו רי

שִיקוֹ רֶי (בפורטוגזית: Chico Rei) הוא גיבור תרבות אפרו-ברזילאי מיתי למחצה. בסביבות שנת 1740 שועבד לעבדות גלנגה (Galanga), מנהיג שבטי מממלכת קונגו (כיום באזור הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו) יחד עם חלק ניכר משבטו. במסגרת סחר העבדים האטלנטי נישאו בני השבט על פני האוקיינוס האטלנטי ונמכרו לעבדות בברזיל. גלנגה הוטבל לנצרות וקיבל את השם פרנסיסקו. בברזיל שועבד שיקו לעבודה במכרה זהב בעיר וילה ריקה (כיום: אורו פרטו), מינאס ז'ראיס. בעל המכרה בו עבד, המייג'ור אאוגוסטו, הבחין בסמכותו על שאר העבדים וכך דבק בו הכינוי "שיקו רי" - המלך שיקו (קיצור ל"פרנסיסקו"). גרסה אחרת טוענת כי הכינוי דבק בו עוד במהלך המסע בספינת העבדים. תוך כדי עבודתו הצפין שיקו רי פתיתי זהב על גופו ובשיערו עד אשר, כעבור כחמש שנים, צבר כמות מספקת על מנת לקנות את חירותו של בנו, ומאוחר יותר את חירותו שלו. לאחר מכן עלה בידו לרכוש את מכרה הזהב בו עבד, ורווחיו מהמכרה אפשרו לו לקנות את חירותם של אחדים מבני שבטו וכן לבנות את כנסיית אפיג'ניה (Santa Efigênia) בעיר. סיפורו של שיקו רי נחשב בברזיל כדוגמה להיתכנותה של מוביליות חברתית בחברה הקולוניאלית. בו בזמן הוא סמל להתנגדות האפריקאים המשועבדים לעבדות. פרנסיסקו מינון (Mignone) הלחין בשנת 1933 סמבה בשם Maracatu do Chico-Rei, המספרת את סיפורו, ואילו בשנת 1985 הופק בברזיל סרט קולנוע אודות שיקו רי, הנושא את שמו. Richard A. Gordon, "The Slave as National Symbol in Cuban and Brazilian Cinema: Representing Resistance and Promoting National Unity in La última cena and Chico Rei", Journal of Latin American Cultural Studies, Volume 15, Issue 3 December 2006, pages 301 - 320 "שיקו רי", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) Edna Cardozo Dias, Muito além da liberdade, as minas dos Campos Gerais Quilombo, the Story that History Did not Tell Chico Rei
צריח (שחמט)

הצריח (נקרא גם 'טוּרָה'; מספרדית: torre) הוא כלי חשוב במשחק השחמט. כל שחקן מתחיל עם שני צריחים, כל אחד בקצוות המערך שלו בשורה האחרונה. הצריח יכול לנוע אופקית או אנכית בתנאי שאין כלים שחוסמים את דרכו. הוא מכה בדומה לכלים אחרים על ידי מעבר לערוגה של הכלי המוכה. הצריח משתתף יחד עם המלך במהלך מיוחד הנקרא הצרחה. הצריח הוא הכלי השני בחוזקו על הלוח ונוהגים להעריכו ב-5 נקודות (כ-2 נקודות יותר מאשר הרץ או הפרש). הכאת הצריח במחיר הקרבת רץ או פרש היא מטרה נאה המכונה "רווח טיב" ששחקנים רבים מנסים להשיג, במיוחד לקראת סיום המשחק. בדרך כלל מעריכים שני צריחים כחזקים מעט יותר מהמלכה. בתחילת המשחק הצריחים אינם מוגנים על ידי כלים אחרים. בדרך כלל נוהגים להעביר את אחד הצריחים למרכז הלוח על ידי הצרחה ואילו את השני מנסים להציב בטור פתוח, כלומר טור שאין בו רגלי או להוציאו שורה אחת או שתיים קדימה על מנת להשתמש בו מאוחר יותר במשחק. כמו כן מקובל להכפיל צריחים, כלומר: להציב שני צריחים באותה שורה או טור כך שהם מגינים אחד על השני. בדרך כלל לא מפתחים את הצריחים בתחילת המשחק בגלל העומס הרב של כלים זוטרים על הלוח. כוחם של הצריחים עולה לקראת סוף המשחק בגלל יכולתם לנוע למרחק גדולים על גבי הלוח. די ביתרון של צריח אחד על מנת לנצח במשחק בעזרת מט. צורתו של הצריח ושמו גזורים ממגדלים מבוצרים ששובצו בביצורי העת העתיקה וימי הביניים. מדיה וקבצים בנושא צריח בוויקישיתוף
איילת לטוביץ'

איילת לטוביץ' (נולדה ב-31 ביולי 1972) היא שפית ומחברת ספרי בישול ישראלית. לטוביץ' נולדה בחולון. בבית הספר היסודי למדה בכיתת מחוננים בבית הספר היסודי א.ד. גורדון בחולון, ולאיר מכן בבית הספר התיכון אילון במגמת קולנוע. לאחר סיום שירותה הצבאי כעורכת ביחידת ההסרטה של צה"ל למדה בבית הספר לבישול של "פרו לית'" בלונדון. בסיום לימודיה החלה לעבוד אצל שגריר בריטניה בישראל ולאחר מכן במסעדת "קרן" של חיים כהן. היא ניהלה את מסעדת "דיאדה", ששמה דגש על אוכל טרי ובריא. משנת 2005 ועד היום משמשת איילת כשפית של ביתא קפה, קפה-מסעדה שלו ארבעה סניפים. לטוביץ' הגישה בצוותא עם גיל חובב את העונה הראשונה של תוכנית הבישול שום, פלפל ושמן זית של הערוץ הראשון בטלוויזיה והופיעה גם בתוכניות הכי טעים שיש בערוץ השני ומדריך האוכל בערוץ עשר. כמו כן היא עורכת ומתרגמת ספרי בישול ואחראית לתרגום ולעריכה של סדרת ספרים בשם "מה אוכלים היום?". ללטוביץ' בת מנישואיה לשף הצרפתי בנואה וינוז. כיום היא בת זוגה של הזמרת אליוט. מדיה וקבצים בנושא איילת לטוביץ' בוויקישיתוף פרופיל של איילת לטוביץ', באתר "שפים" מתכוני וידאו של איילת לטוביץ' מתוך "מדריך האוכל" מיכל גדו, קפה שף, באתר rest.co.il ‏, 16 במרץ 2006 דניאלה רגב, לחצות את הירקון, באתר rest.co.il‏, 26 באוקטובר 2006 דוד רוזנטל, ביתא תפוצות, באתר rest.co.il ‏, 18 בפברואר 2007 תמי שמש-קריץ, איילת מבשלת: ריאיון עם השפית איילת לטוביץ', nrg‏ 24 ביולי 2011 איילת לטוביץ', דף שער בספרייה הלאומית דורון חלוץ וינאי יחיאל, ענייני פנים, באתר הארץ, 14 ביוני 2011 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ווטסון

ווטסון (Watson) הוא שם משפחה אנגלי וסקוטי שמשמעותו "בנו של וולטר". האם התכוונתם ל... ווטסון (מחשב) – מחשב מתוצרת יבמ המסוגל לענות לשאלות הנשאלות בשפה טבעית אמה ווטסון – שחקנית קולנוע בריטית ממוצא צרפתי בארי ווטסון – שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי בובי ווטסון – מוזיקאי ג'אז אמריקאי ג'ון ב. ווטסון – ממיסדי הביהייביוריזם בפסיכולוגיה ג'ון ל. ווטסון – שחמטאי אמריקאי, סופר ותאורטיקן ג'יימס ווטסון – גנטיקאי אמריקאי, שותפו של פרנסיס קריק לגילוי מבנה ה-DNA טום ווטסון – מאמן כדורגל ד"ר ווטסון – דמות מספרי שרלוק הולמס כריס ווטסון (מדינאי אוסטרלי) – ראש ממשלת אוסטרליה השלישי ליונל ווטסון – מהנדס העיר חיפה בשנים 1934–1951. ליליאן ווטסון – אלופה אולימפית אמריקאית בשחייה לורנה ווטסון – קומיקאית ושחקנית אנגלייה מוד ווטסון – טניסאית, אלופת טורניר ווימבלדון הראשונה מוריי ווטסון – שחקן בריטי מילס ווטסון (אנ') – שחקן אמריקאי תומאס ווטסון – מיסד חברת IBM, הנשיא והמנכ"ל הראשון שלה (1874 - 1956) מרכז המחקר תומאס ג'יי ווטסון – מרכז מחקר של חברת IBM, על שמו של תומאס ווטסון תומאס ווטסון הבן – בנו, הנשיא השני של חברת IBM ס. ג'. ווטסון – סופר אנגלי משפחת ווטסון (אנ') - משפחת שחקני ראינוע אמריקאית, ביניהם גארי ווטסון, שחקן הראינוע החי האחרון בעולם
סואץ

האם התכוונתם ל... מקומות תעלת סואץ – התעלה המחברת בין ים סוף והים התיכון. סואץ (עיר) – העיר המצרית השוכנת בפתחה של התעלה. סואץ (מחוז) – מחוז במצרים. מפרץ סואץ – מפרץ ארוך במצרים אשר אליו מתחברת תעלת סואץ. קרבות קרב העיר סואץ – קרב שנערך בתוך העיר במלחמת יום הכיפורים. אישים ששם משפחתם סואץ ליעד סואץ-קרני – כדורסלנית ישראלית
מעדן חלב

מעדן חלב הוא הכינוי בישראל לפודינג תעשייתי מוכן לאכילה במגוון טעמים, הנמכר בגביעי פלסטיק ונאכל קר. טעמים בסיסיים נפוצים הם שוקולד, וניל ותות. ישנם גם מעדנים עם שכבה עליונה של קצפת (מותג מפורסם בתוספת קצפת הוא מילקי) ומעדנים בעלי שניים ושלושה טעמים בשכבות או זה לצד זה. יש המשתמשים בכינוי "מעדן" גם בהקשר של יוגורטים. מעדני חלב הממותקים בסוכר, ובפרט המעדנים בטעם שוקולד, נחשבים כמוצר המיועד לשוק הילדים ולסוג של ממתק. אחד המותגים הוותיקים בתחום הוא "דני" של שטראוס גרופ - פודינג שוקולד, המיוצר משנת 1972. דני נקרא על שם בנו של מייסד דנונה דניאל קראסו. ב-1985 נוהל מסע פרסום שנתמך בתשדיר השירות "מעדן חלב בעונג רב" כדי לקדם צריכת מעדני חלב. כיום משווקים גם מעדני דיאט - בעלי ריכוז שומן מופחת, ולעיתים אף נטולי שומן, וממותקים בממתיק מלאכותי. מוצרים דומים הם מעדני גבינה ממותקים ומעדני סויה המיועדים למי שאינו מעוניין לצרוך מוצרי חלב. קיימים מוצרי קינוח תעשייתיים נוספים, חלביים או פרווה, הנארזים בדומה למעדני חלב, ביניהם: מוס, פנקוטה, טירמיסו, מלבי ועוד. מחירם של מעדני החלב בישראל היה תחת פיקוח עד אוגוסט 2007. החברה הבינלאומית אימצה מוצר מקומי, באתר גלובס, 19 באוגוסט 1997 פיקוח על מוצרי חלב, מאתר פרסומי ממשלת ישראל
צ'באטה

הצַ'בַּאטה (באיטלקית: Ciabatta - נעל בית) היא סוג של לחם לבן איטלקי העשוי מקמח חיטה ומשמרים. כיכר הלחם עצמה שטוחה, רחבה ומוארכת וייתכן כי מכאן נגזר שמה. החל בשנות התשעים המאוחרות נפוץ לחם זה ברחבי אירופה, באמריקה ואף בישראל, שבה נשתרש ההיגוי השגוי גֶ'בֶּטה, ומשמש לרוב להכנת כריכים. את הצ'באטה בצורתה המוכרת לנו הגה וייצר לראשונה הטוחן האיטלקי ארנלדו קאוואלרי ב-1982. מטרתו הייתה למצוא תחליף איטלקי ללחמי הבגט הצרפתיים, שבאותה עת הציפו את איטליה והיו הבחירה הפופולרית להכנת כריכים. הלחם, שהיה שונה מלחמים איטלקיים קלאסיים אך עדיין העניק לטועמיו תחושת מסורת איטלקית, נחל הצלחה ברחבי איטליה. ב-1989 רשם את צ'באטה איטליאנה כסימן מסחר. עד 1999 העביר קאוולארי את המתכון ברישיון למאפיות ב-11 מדינות בעולם. כיום ניתן למצוא לפחות סוג אחד של צ'באטה בכל אחד ממחוזות איטליה. הצ'באטה המצויה באזור אגם קומו, למשל, קלה, בעלת קרום פריך ומרקם רך ואוורירי. בחלקים אחרים באיטליה מקבלת הצ'באטה מאפיינים שונים ומגוונים; מקרום קשיח יותר דרך מרקם דחוס ועד לצ'באטות המכילות מרכיבים נוספים כגון חלב, תבלינים שונים ועוד. פוקאצ'ה יורם מלצר, על מקור ה"ג'בטה", באתר הארץ, 6 ביולי 2005 מתכון לצ'באטה (וללחמים איטלקיים נוספים), באתר האיטלקי של ג'אקומו מתכון להכנת צ'באטה (באנגלית) מתכון להכנת צ'באטה (באיטלקית) דוד שושן, מה מביא אלוף מרוצים איטלקי להמציא את הצ'אבאטה ?, באתר הארץ, 6 במרץ 2023 דוד שושן, כולם אוכלים ג'בטה, אבל לא מבינים שזו בכלל צ'אבאטה, באתר הארץ, 6 במרץ 2023 Guardian Staff, The secret life of ciabatta, the Guardian, ‏April 30, 1999 (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מזון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בין האולם ולמזבח

בין האולם ולמזבח (נקרא גם: בין האולם למזבח ובין האולם והמזבח) הוא אזור בעזרה שבבית המקדש, שהיה בין האולם למזבח העולה. רחבו (ממזרח למערב): בבית ראשון: 26 אמות בבית שני: 22 אמות ארכו היה 135 אמות. בחלק הדרומי של האזור, היה הכיור. בחלקו המערבי היו שתים עשרה מדרגות, שהובילו אל האולם וההיכל. בחלקו המזרחי של האזור, היו שני שולחנות: אחד מכסף ואחד משיש. על שולחן הכסף שמו את כלי השרת, ועל שולחן השיש שמו את האיברים של הקרבן. שטח זה התייחד בקדושה נוספת שהייתה בו יותר מהשטח המזרחי לו, שגם לכהנים בעלי מום, או בעלי שיער ארוך, או קרועי בגדים, אסור להיכנס משם והלאה. אחד הראשונים כתב שלבעלי המומים היה אסור להיכנס למקום רק בעת העבודה. הכניסה של בעלי המומים למקום בהקפת המזבח בסוכות נשנתה במחלוקת. ריש לקיש סבר שבעלי מומים יכולים לעבור דרך המקום בהקפת המזבח. ואילו רבי יוחנן אוסר. ביום יום זרקו מהמזבח על המקום מגרפה. גם על מעלות האולם שבמקום עלו הכהנים לנשיאת כפיים ולברכת כהנים. ביום הכיפורים, הכהן הגדול סמך ידיו על הפר, והתוודה על חטאיו ועל חטאי ביתו במקום זה. בסוכות, כחלק מהקפת המזבח, עברו דרך מקום זה. בספר יואל מובא: "בין האולם ולמזבח יבכו הכהנים משרתי ה'" (יואל, ב', י"ז). הסבר אפשרי למיקום זה של בכי הכהנים, הוא מיקומו הנסתר מעיני העם שהיה נגיש לכהנים. העזרה הערך בין האולם ולמזבח באתר דעת. הערך "בין האולם ולמזבח", במיקרופדיה תלמודית, באתר ויקישיבה בבית ראשון המזבח היה קטן בארבע אמות מהדרום ומהמערב (לפי מידות ג', א'), ולפיכך, בבית ראשון בין האולם ולמזבח היה 26 אמות מידות ה, א' - ב'; ג', ו' ספר "דרשות בית ישי" של הרב שלמה פישר.
קולומבה (מאכל)

הקולומבה, או בשמה המלא "Colomba pasquale", היא מאפה מתוק איטלקי בצורת יונה (באיטלקית "קולומבה" פירושה "יונה") המשמש כקינוח בחג הפסחא. הקולומבה נחשבת למעין "בת משפחה" של הפָּנֶטּוֹנֶה והפַּנְדוֹרו - הקינוחים האיטלקיים המוגשים בחג המולד - על שום מרכיביהם הדומים. אגדה רווחת היא שאלבואינו, מלך איטליה בשנים 568–572, הציע כמנחת שלום עוגה בצורת יונה בזמן המצור על פאביה. אף על פי כן, מקורות הקולומבה אינם עתיקים כל כך; הייתה זו חברת מוטה האיטלקית, הידועה בשל מאפי הפנטונה שלה, שהגתה וייצרה בשנים הראשונות של המאה העשרים קינוח המזכיר את הפנטונה אך מיועד לחג הפסחא. הקולומבה נפוצה עד מהרה באיטליה וכיום היא משמשת כשי נפוץ לחג. רכיבי הקולומבה כוללים קמח, חמאה, ביצים, סוכר וקליפת תפוז מסוכרת. על הקולומבה זיגוג סוכר ושקדים. מדיה וקבצים בנושא קולומבה בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא מזון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.