laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
עוזי אגסי

עוזי אגסי (נולד בשנת 1951) הוא היסטוריון של האמנות, דפס אומן, מו"ל ומייסד ההוצאה לאור "אבן חושן" ועורך כתב העת הספרותי "שבו". אגסי עוסק גם בביקורת אמנות, ברדיו ובעיתונות, בטיפוגרפיה (עיצוב הדפוס והגופנים), ואוצר תערוכות אמנות. עוזי אגסי נולד בצפון תל אביב, ליד תל ברוך וצהלה, לאביו משה אגסי, שהיה ימאי. האב בנה את בית המשפחה במו ידיו, 1947, במקום מבודד, בין שיח מוניס לרמת השרון, וב-1965 פתח בקומה הראשונה של הבית את מסעדת הפיל. למד בבתי הספר אלחריזי ותיכון חדש בתל אביב. עם תום לימודיו התגייס בשנת 1969 לצה"ל לשייטת 13. למד לתואר ראשון במדע כללי, באוניברסיטת תל אביב, בפקולטה למדעים מדויקים, והשלים את התואר הראשון בשנת 1978. בשנת 1982 השלים תואר ראשון נוסף, בהיסטוריה של האמנות. את התואר השני באמנות סיים בהצטיינות יתרה, 1993. נושא עבודתו היה: "השפעת תחריטי אמני הרנסאנס על ויליאם בלייק". עבודתו זו נתאפשרה גם בשל מלגה יוקרתית שזכה בה מהמועצה הבריטית לתרבות, לימודי אמנות בלונדון, 1983 עד 1984. הוא למד בבית הספר Warburg & Courtauld institute of Art, University of London בלונדון אצל פרופ' מ' קיטסון וד"ר ד' בינדמן. עוזי אגסי אצר במשך 12 שנים תערוכות אמנות עם פרופ' מרדכי עומר בגלריה האוניברסיטאית מתחילת דרכה בבניין מקסיקו באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1984 התמנה לאוצר משנה עם הקמת הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר. אגסי גם היה רכז הקורס למוזואולוגיה בשנים 1987–1991. בשנת 1994 הקים אגסי את הוצאת הספרים "אבן חושן", המתמחה בהוצאת ספרים ביבליופיליים (ספרים לאוהבי ספרים). על פי השקפתו, צורה ותוכן בעשיית הספר אינם ניתנים להפרדה. סדרות הספרים של ההוצאה נושאות את שמות תריסר אבני החושן, והן נועדו להיות יצירות אמנות בפני עצמן, בין שהן מודפסות על נייר מיוחד, בטכניקות אומנותיות שונות, ובין שהן משלבות בתוכן עבודות חרסינה, פיסות מתכת וחומרים אחרים. הנרי מור בישראל, גרפיקה ופסלים, 1982 (אצירת תערוכה) אנרי מאטיס, פסלים רישומים והדפסים. Mattise as Printmaker 1983 (מאמר) רומא, וונציה במאה ה-18 הדפסים של פירנזי, קאנאלטו, מריאסקי וטוריני, 1984 (קטלוג תערוכה) מראות וונציה באמנות ההדפס של המאה ה-18, 1988 (קטלוג תערוכה) גרפיקה רומנית בת זמננו, 1989 אצירת תערוכה וקטלוג) יוכבד בת מרים, בעיני עצמה ובעיני אמנים אחרים, 1989 (אצירת תערוכה וקטלוג) תחרות רעיונית לתכנון מתחם סנאט אוניברסיטת תל אביב, 1989 (אצירת תערוכה וקטלוג) פרוגרמה להקמת מרכז אמנותי ברעננה. הצעה ראשונית (יחד עם ד"ר דוד אלכסנדר), 1990 אורה סגליס, גלריה הוראס ריכטר (אצירת תערוכה וקטלוג) השפעת אנדראה מנטניה ותחריטאי הרנסאנס המוקדם על ויליאם בלייק, עבודת מוסמך למדעים, אוניברסיטת תל אביב, 1991 תערוכת תחרות הצעות ארכיטקטוניות ל"בית הירוק" באוניברסיטת תל אביב, 1991 רות שלוס – רטרוספקטיבה 1942-1992, מוזיאון הרצליה, (אצירת תערוכה וספר) 1991 הבריזה הקרירה באה מן המערב, ו.י. ויטקובר, 65 שנות אדריכלות (ספר שליווה תערוכה על האדריכל ויטקובר) 1993 אלם, געגועים ושיח כיסא, שולחן וספר-יוכבד בת מרים חיים גליקסברג. תשעים שנה של אמנות ישראלית, אוסף הפניקס, מוזיאון תל אביב, 1998 הערכים: אברהם נתון, יחיאל קריזה. אתר הוצאת אבן חושן עוזי אגסי, דף שער בספרייה הלאומית עוזי אגסי, בלקסיקון הספרות העברית החדשה
קינת דוד (פירושונים)

האם התכוונתם ל... קינתו המפורסמת של דוד על מות שאול ויהונתן קינתו של דוד על אובדן אבשלום קינת דוד על אבנר
קדד בירותי

קֶדֶד בירותי (שם מדעי: Astragalus berytheus), הוא צמח חד-שנתי מין השייך לסוג קדד גדול מאוד בתת-משפחת הפרפרניים במשפחת הקטניות. הצמח שרוע על פני הקרקע הצמח הוא אנדמי לחופי ארץ ישראל ולבנון, וזהו תחום תפוצתו העולמי. בארץ אפשר למצוא אותו בעיקר באזור של חולות מיוצבים בבתי גידול טבעיים. הצמח הוא נדיר. הצמח פורח בין החודשים מרץ אפריל. הפרח בעל חמישה עלי כותרת, צבע עלי הכותרת הוא שילוב של לבו, ורוד וארגמן, עלי הגביע הם בצבע ארגמן ועליו מנוצים. הפרי של הקדד הבירותי הוא ישר באורך של 4 ס"מ. מדיה וקבצים בנושא קדד בירותי בוויקישיתוף קדד בירותי, באתר NCBI (באנגלית) קדד בירותי, באתר צמח השדה קדד בירותי, באתר צמחיית ישראל וסביבתה קדד בירותי, באתר Tropicos (באנגלית) קדד בירותי, באתר GBIF (באנגלית) קדד בירותי, באתר IPNI (באנגלית)
דומיניק גלאבינה

דומיניק גלאבינה (בקרואטית: Dominik Glavina; נולד ב-12 ביוני 1992 בצ'קובץ) הוא כדורגלן קרואטי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת ואראז'דין מליגת העל הקרואטית. גלאבינה החל לשחק כדורגל בקבוצת הנוער המקומית של העיר צ'קובץ' בקרואטיה. בשנת 2007 עבר למחלקת הנוער של ואראז'דין, ובשנת 2010 הועלה לקבוצת הבוגרים של המועדון. במקביל שיחק גלאבינה בכל הנבחרות הצעירות של קרואטיה. ב-28 באוגוסט 2012 הגיע לישראל והושאל לבית"ר ירושלים. באוגוסט 2013 חזר לקרואטיה וחתם בקבוצת סלובן בלופו מהליגה הבכירה ובחלון ההעברות בעונת 2014/2015 שוחרר מהקבוצה. במרץ 2015 חתם באינטר זאפרשיץ', ולאחר עונה וחצי הצטרף לרודאר ולניה מליגת העל הסלובנית. דומיניק גלאבינה, באתר ההתאחדות לכדורגל בישראל דומיניק גלאבינה, באתר Transfermarkt דומיניק גלאבינה, באתר Soccerway דומיניק גלאבינה, באתר WorldFootball.net דומיניק גלאבינה, באתר FootballDatabase.eu עמוד השחקן באתר בית"ר ירושלים תומר לוי, ‏דומיניק גלאבינה מצטרף לבית"ר ירושלים, באתר ערוץ הספורט, 28 באוגוסט 2012 ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגלנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בית התותחן

בית התותחן הוא מתחם הכולל אנדרטה, מרכז מורשת ומוזיאון של חיל התותחנים, השוכן בזכרון יעקב. המתחם שוכן בתחום אחוזת ניל"י שבדרום מזרח זכרון יעקב, על גבי קרקע שנתרמה למטרה זו על ידי משפחת אהרונסון. בתוכו שוכן בין השאר מבנה המשמש כמוזיאון לזכרו של אלכסנדר אהרונסון. המתחם כולל את המרכיבים הבאים: אנדרטה הנושאת את שמות חללי חיל התותחנים ובצידה רחבת טקסים חדר זיכרון לנופלים מרכז מחקר ומידע וחדר מורשת של החיל, ובהם מידע ומוצגים היסטוריים שונים על תולדות החיל, לרבות חייליו שעוטרו בעיטורי צה"ל בניין אודיטוריום וחדר הרצאות תצוגה בשטח פתוח נרחב של עשרות דגמי כלים ארטילריים ואמצעי לחימה נוספים שנמצאו והנמצאים בשימוש צה"ל וצבאות אחרים. המתחם הוקם בשנות ה-90 של המאה ה-20, ביוזמה משותפת של חיל התותחנים ועמותת יד התותחנים, המאגדת את משפחות חללי החיל וותיקי החיל. בניין האודיטוריום נקרא על שמו של ניר שרייבמן, מחללי אסון המסוקים, והוקם בתרומת משפחתו. המתחם כולו פתוח לביקור לקהל הרחב. מתקיימות בו פעילויות חינוך והדרכה לתלמידי בתי ספר ולחיילי יחידות צה"ל וחיל התותחנים, והוא מארח ערבי מורשת של החיל. במתחם מתקיימים טקסים ביום הזיכרון לחללי צה"ל (בהשתתפות תלמידי בתי הספר במושבה) וטקס אזכרה שנתי לנופלי חיל התותחנים. כן נערכים בו טקסי השבעה וטקסי סיום של קורסי החיל. תוכניות הפיתוח של האתר כוללות הקמת מבני מגורים לחיילים, שיאפשרו עריכת סדרות חינוך בנות ימים אחדים באתר ליחידות צה"ל. מדיה וקבצים בנושא בית התותחן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בית התותחן אתר הנצחה לחללי חיל התותחנים, באתר יזכור אתר מרכז המחקר והמידע בבית התותחן
גלישת מחסנית

גלישת מחסנית (באנגלית: stack overflow) היא שגיאת תוכנה המתרחשת כאשר מנצלים יותר מדי זיכרון על מחסנית הקריאות. מחסנית הקריאות מכילה כמות מוגבלת של זיכרון, הנקבעת בדרך כלל בתחילת הריצה של התוכנית. גודל מחסנית הקריאות תלוי בגורמים רבים, ביניהם שפת התכנות, ארכיטקטורת המכונה, ריבוי תהליכונים (multithreading), וכמות הזיכרון הפנוי. כאשר תוכנה מנסה להשתמש ביותר מקום מאשר זמין על גבי מחסנית הקריאות (כלומר כאשר היא מנסה לגשת לזיכרון אשר מעבר לגבולות מחסנית הקריאות, מה שבעצם גורם לגלישת חוצץ (buffer overflow), נאמר על המחסנית שהיא "עולה על גדותיה" (overflow), מה שבדרך כלל גורם להתרסקות התוכנה. StackOverflow הוא גם שמו של אתר אינטרנט פופולרי לשאלות ותשובות בנושא תכנות. שם האתר נבחר בהצבעת גולשים. הגורם הנפוץ ביותר לגלישת מחסנית היא רקורסיה אינסופית או עמוקה מדי. דוגמה לרקורסיה אינסופית בשפת C: int foo() { return foo(); } כאשר קוראים לפונקציה foo, היא ממשיכה לקרוא לעצמה תוך ניצול מקום על מחסנית הקריאות עם כל קריאה, עד שהמחסנית "גולשת", מה שמביא לשגיאת segmentation fault. שפות תכנות כמו שפת Scheme, אשר מממשות אופטימיזציות לקריאות זנב (tail-call) מאפשרות סוג ספציפי של רקורסיה אינסופית הנקראת רקורסיית זנב, מבלי שתתרחש גלישת מחסנית. זה מתאפשר כיוון שקריאות של רקורסיית זנב אינן תופסות מקום נוסף על המחסנית. פונקציה רקורסיבית שתאורטית אמורה לעצור בשלב מסוים, אבל למעשה גורמת לגלישת חוצץ במחסנית הקריאות, ניתנת לתיקון על ידי החלפת הרקורסיה בלולאה ואחסון הארגומנטים לפונקציה במחסנית. זה תמיד אפשרי בגלל שקבוצת הפונקציות הפרימיטיביות רקורסיביות שקולה לקבוצת פונקציות הלולאה החישוביות. בתור דוגמה נביט על הפסאודו קוד הבא בתחביר דמוי-++C: תמיד ניתן להפוך פונקציה פרימיטיבית רקורסיבית כמו הפונקציה שמצד שמאל ללולאה כמו בצד ימין. גורם משמעותי נוסף לגלישת מחסנית הוא ניסיון להקצות יותר זיכרון על מחסנית הקריאות מאשר היא יכולה להכיל. לדוגמה, זה יכול לקרות כאשר יוצרים מערכים מקומיים גדולים מדי. מסיבה זו, יש הממליצים שמערכים שגודלם הוא יותר מכמה קילו-בייט יוקצו דינמית ולא כמשתנים מקומיים. דוגמה בשפת C למשתנה מחסנית גדול מאוד (מערך מטיפוס double בגודל מיליון): int foo() { double x[1000000]; } הצהרה על מערך כזה צורכת 8 מגה-בייט של נתונים (בהנחה שהגודל של כל double הוא 8 בייט); אם מחסנית הקריאות לא מכילה כמות כזאת של זיכרון פנוי (בהתאם לקבוע בפרמטרים ליצירת תהליכונים או המגבלות של מערכת ההפעלה), תתרחש גלישה מחסנית. הסיכוי לגלישת מחסנית גובר עם כל דבר שמקטין את הגודל האפקטיבי של מחסנית הקריאות של תוכנית מסוימת. לדוגמה, יכולה להיות תוכנית שכאשר היא מורצת על תהליכון אחד היא תעבוד באופן תקין, אבל ברגע שיאופשר ריבוי תהליכונים התוכנית תתרסק. הסיבה לכך היא שבמרבית התוכנות מרובות התהליכונים יש פחות שטח על המחסנית עבור כל תהליכון מאשר בתוכנית שאינה תומכת בריבוי תהליכונים. באופן דומה, ההמלצה לאנשים שאינם מנוסים בפיתוח תוכנה לליבה היא להימנע משימוש באלגוריתמים רקורסיביים או חוצצים גדולים על המחסנית. מחסנית קריאות גלישת חוצץ Heap overflow Stack buffer overflow
Stack overflow

האם התכוונתם ל... גלישת מחסנית – שגיאה נפוצה בעולם התכנות, נובעת לרוב מלולאה אינסופית הקוראת לעצמה Stack Overflow – אתר שאלות ותשובות בעולם התוכנה והמחשבים
אלחנן (גרינברג) בולקינד

אלחנן (גרינברג) בולקינד (1834 - כ"א באב תרס"ה, 1 באוגוסט 1905) היה תעשיין הטקסטיל מהראשונים בארץ ישראל, איש העלייה הראשונה. בולקינד נולד בביאליסטוק. הוא למד בישיבת הרב מרדכי גימפל יפה ברוז'ינוי ולאחר מכן החל לעסוק בייצור ומכירת אריגים. בולקינד נמנה עם קבוצת ה"ביאליסטוקאים" ואנשי קופלמן שעלו לארץ ישראל בשנת 1882, בראשית תקופת העלייה הראשונה. כשהגיעו לחוף יפו, השלטונות העות'מאנים סירבו להכניסם לארץ ישראל. בולקינד ובנו הבכור יעקב הורדו לחוף בהיחבא בחצות הלילה ואשתו ושאר ילדיו הועברו לביירות. לאחר מכן, יהושע שטמפפר, איש פתח תקווה, הגיע למקום מסתורם של אשתו רבקה ושלושת ילדיהם האחרים בביירות, ובהתחפשם כבני משפחתו נסעו עמו ליפו ומשם ליהודיה. בתחילה עבד בולקינד בנגרות, בבניית בתי שאר חברי הקבוצה. כשנסתיימה בניית הבתים החליט שלא לעסוק בחקלאות, בה לא הבין ושדרשה השקעה מכספים שלא היו לו, והחליט לנסות את מזלו במלאכתו הישנה שעברה מדור לדור בקרב יהודי ביאליסטוק - תעשיית אריגים ושמיכות. הוא הזמין את הנולים והחלקים הדרושים להקמת המטווייה באמצעות ידידיו בביאליסטוק. את השאר בנה בבית המלאכה הקטן במקוה ישראל, ותוך פחות משנה נשמע משק הנולים בכל יהודיה. רבקה אשתו וכמה ביאליסטקיאיות עשו במלאכה. היו לו שני "קווי ייצור" עיקריים: טליתות וכפטנים ליהודים ועביות לערבים. ימים רבים עשה בולקינד מכפר ערבי אחד למשנהו, לרכישת צמר הכבשים. לשם כך הגיע עד לעדרי הבדואים הרחוקים בנגב. בולקינד קבל לצורך הקמת בית המלאכה, מהברון רוטשילד, הלוואות של 2500 פרנק. לאחר מכן, בביקורו בארץ ישראל בשנת 1887, הגיע הברון למפעל של בולקינד והזמין כ-180 עביות עבור האיכרים במושבות העבריות שהיו אז תחת חסותו; והטעם שניתן לרכישה: שלא יתגנדרו בלבושם האירופאי ושלא ימשכו את תשומת הלב של שכניהם. לבוש זה - פסק הברון - מתאים מאוד לאקלים המקומי ולצורכי האיכר היהודי[דרוש מקור]. מתוך הסיפורים שנמסרו מפה לאוזן בארץ ישראל ידוע היה כי ביישוב עקרון, השתמשו בעביות. אחד עשר המייסדים לבשו אותן, ואכן זכו לכינוי "אחד-עשר העביות". לא נערכו רכישות רבות נוספות מהמפעל. שודדים התנפלו על אלחנן בולקינד בדרכים וגזלו ממנו חומרי גלם ותוצרת מוגמרת והביאו לחיסולו של המפעל, ובעקבות זאת, שיירת גמלים הובילה את חלקי מפעלו החלוצי של אלחנן בולקינד לירושלים, אל בתי המלאכה של "כל ישראל חברים". אחרי נטישת יהוד עבר לראשון לציון, שם עבד כטכנאי ביקב הברון רוטשילד. בולקינד נפטר ב-1905. רעייתו רבקה נפטרה ב-1940. גרשון גרא, כל ההתחלות, תל אביב: ספרית מעריב, 1984 דוד תדהר (עורך), "אלחנן (גרינברג) בולקין", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ב (1947), עמ' 761 בולקינד (בולקין) אלחנן באתר ראשונים בית המעשה למטוה הצמר ואריגת האדרות (עבא בערבית) במושב יהוד, חלק ראשון, הצבי, 3 במאי 1889 בית המעשה למטוה הצמר ואריגת האדרות (עבא בערבית) במושב יהוד, חלק שני, הצבי, 17 במאי 1889 אמנון הורביץ, מי קדם לדיזנגוף בתעשיה, הַבֹּקֶר, 5 בדצמבר 1946 הכחשה ומחאה, הצבי, 1 במרץ 1895
פרד אוברלנדר

פריץ "פרד" אוברלנדר (בגרמנית: Fritz "Fred" Oberlander;‏ 23 במאי 1911–1996) היה מתאבק יהודי אוסטרי, שהיגר לבריטניה ובהמשך לקנדה, זכה באליפות העולם בהיאבקות ב-1935, במכביה הרביעית (1953) ובתארים שונים נוספים. פרד אוברלנדר זכה בשתי אליפויות נוער בהיאבקות באוסטריה, בחמש אליפויות בהיאבקות במשקל כבד בצרפת ובשבע אליפויות בריטיות בהיאבקות במשקל כבד. פרד אוברלנדר, שייסד את סניף מכבי בקנדה, הגיע בראש המשלחת הקנדית למכביה השלישית וזכה במדליית כסף בהיאבקות במשקל כבד. ב-1991 הוכנס שמו ליד לאיש הספורט היהודי. פרד אוברלנדר, באתר olympedia.org פרד אוברלנדר, באתר United World Wrestling נקודת הכובד ב"מכביה" השלישית, דבר, 13 באוקטובר 1950 תמונה של פרד אוברלנדר נאבק עם פיקין פרד אוברלנדר, באתר "מוזיאון הספורט היהודי העולמי" היום טקס נעילת המכביה, חרות, 8 באוקטובר 1950 ערך זה הוא קצרמר בנושא ספורטאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
איוואן מוסקבין

איוואן מיכאילוביץ' מוסקבין (ברוסית: Иван Михайлович Москвин; ‏6 ביוני (18 ביוני) 1874 - 16 בפברואר 1946), שחקן תיאטרון רוסי וסובייטי. הוא זכה פעמיים בפרס סטלין (1943,1946) והוענק לו תואר אמן העם (1936). על הפעילות בתחום התיאטרון הוענק לשחקן עיטור לנין ועיטור הדגל האדום. איוואן מוסקבין נולד במוסקבה למשפחת מתקן שעונים. למשפחה היו 8 ילדים והיא התקיימה בקושי רב. כבר בגיל צעיר מוסקבין החל לעבוד בעבודות מזדמנות. הוא אהב תיאטרון והשתתף בהצגות חובבנים. בשנת 1893 מוסקבין התחיל ללמוד משחק אצל ולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו. לאחר סיום הלימודים, מוסקבין היה שחקן של מספר תיאטראות במוסקבה וירוסלבל. כאשר בשנת 1898 הוקם התיאטרון האמנותי של מוסקבה, מוסקבין הוזמן לתיאטרון החדש וכבר בצגנתו הראשונה גילם תפקיד ראשי. להצגה הייתה הצלחה רבה ומוסקבין "התעורר מפורסם בבוקר שלאחר ההצגה". בשנת 1904 למוסקבין נולד בן בכור וקיבל שם ולדימיר לכבוד מורו נמירוביץ'-דנצ'נקו. בשנת 1906 התיאטרון יצאה לסבב הופעות באירופה, ברוב ההצגות מוסקבין היה בתפקיד הראשי וזכה להצלחה גדולה. בשנת 1919 מוסקבין לראשונה השתתף בצילומי סרט, בסך הכול במהלך השנים הוא השתתף ב-7 סרטים. בשנת 1919 מוסקבין נעצר כי נחשד בהשתתפות בקשר נגד השלטון. הוא שוחרר תוך זמן קצר בהתאם להוראת פליקס דזרז'ינסקי. בשנים 1922–1924 מוסקבין השתתף בסבב הופעות של התיאטרון באירופה וארצות הברית. בשנת 1936 מוסקבין התגרש מאשתו והתחתן עם שחקנית התיאטרון אלה טרסובה. באותה שנה הוענק לו תואר אמן העם בסבב הראשון של הענקת התארים. כאשר בשנת 1939 וסבולוד מיירהולד נעצר, מוסקבין פנה ליוסיף סטלין עם בקשה לשחררו אך ללא הצלחה. עם תחילת מלחמת העולם השנייה התיאטרון פונה לסראטוב ומוסקבין ניהל את התיאטרון בפועל. לאחר פטירת ולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו הוא מונה למנהל התיאטרון. למרות המינוי, מוסקבין המשיך להופיע בהצגות. בשנת 1943 אלה טרסובה עזבה אותו ומוסקבין חזר לאשתו הראשונה. בשנות ה-40 למוסקבין החלו בעיות לב. בתחילת פברואר 1946 הוא אושפז בבית החולים ובבוקר 16 בפברואר הוא נפטר. מוסקבין נטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה. מדיה וקבצים בנושא איוואן מוסקבין בוויקישיתוף איוואן מוסקבין, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) איוואן מוסקבין, באתר AllMovie (באנגלית) איוואן מוסקבין, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) קורות חיים מפורטים (ברוסית) איוואן מוסקבין, באתר "Find a Grave" (באנגלית) biography/Ivan-Moskvin איוואן מוסקבין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
משה ארצי

משה ארצי (1926 – 29 באוקטובר 2016) היה מתאבק ישראלי במשקל חצי בינוני, היה אלוף ישראל ואלוף המכביה השלישית וזכה במקום השלישי בספורט הפועלים שנערך בליאז'. לארצי יש אחים נוספים שעסקו בהיאבקות, ביניהם אחיו, אברהם ארצי, חבר נבחרת ישראל בהיאבקות במשקל חצי כבד. תמונה של משה ארצי מנצח בהיאבקות באתר של ארכיון הפועל מתאבקי ישראל, על המשמר, 8 באפריל 1953
בית בוש

בית בוש (למפת לונדון מוגדלת)   קנט סארי ברקשייר בקינגהאם הרטפורדשייר אסקס בית בוש (למפת לונדון רגילה)   קנט סארי בר. בקי. הרטפורדשייר אסקס בית בוש (למפת הסיטי של וסטמינסטר רגילה)   הפרלמנט הבריטי בית בוש (למפת הסיטי של וסטמינסטר מוגדלת)   הפרלמנט הבריטי בית בוש בית בוש (באנגלית: Bush House) הוא בניין בין אלדוויץ' והסטרנד בלונדון שבאנגליה, המשמש כמשכן השירות העולמי של ה-BBC. כמו כן הוא משמש את מס ההכנסה של בריטניה. לבניין מספר אגפים, ובנייתו נמשכה כ- 13 שנים: 1923 - האגף המרכזי 1928 - האגף הצפון מערבי 1929 - האגף הצפון מזרחי 1930 - האגף הדרום מזרחי 1935 - האגף הדרום מערבי הבניין הוקם במימון וביוזמה אמריקאיים והיה בבעלות חברות אמריקאיות במשך זמן רב. היוזמה להקמת הבניין הייתה של אירווינג ט. בוש שעל שמו קרוי המבנה. האישורים לבנייה התקבלו בשנת 1919, והבניין נועד לשמש כמרכז סחר. את הבניין תכנן האדריכל הארבי ו. קורבט. טקס פתיחת הבית נערך ב-4 ביולי 1925 - יום העצמאות של ארצות הברית, בנוכחות הלורד ארתור בלפור. במעמד זה נחנכו גם שני הפסלים במבואת המבנה, שנוצרו על ידי הפסלת האמריקאית מלבינה הופמן. הפסלים מסמלים את הידידות בין אנגליה וארצות הברית, ועל מבואת הבניין כתובה הכתובת: "מוקדש למען ידידותם של העמים דוברי האנגלית". הבניין נבנה מאבן פורטלנד ונחשב באותה עת לבניין היקר ביותר בעולם - עלותו הייתה אז 2,000,000 ליש"ט או 10,000,000 דולר. לאחר שנפגע בית השידור במהלך הבליץ ב-8 בדצמבר 1940, נאלץ ה-BBC להעביר לבית בוש את משרדי השידורים לאירופה. גם בית בוש נפגע בהפצצות, ואחד משני הפסלים במבואה איבד את זרועו. הפסל תוקן בשנת 1977. ב-1958 עבר למבנה גם השירות העולמי של ה-BBC. בעלת הבניין כיום היא חברת קאטו קאגאקו היפנית. ה-BBC חכר את המבנה לשימושו עד שנת 2010. מדיה וקבצים בנושא בית בוש בוויקישיתוף בנייני ה-BBC: בית בוש השירות העולמי של ה-BBC: בית בוש מידע על בית בוש
מעבר לנהר ואל בין העצים

מעבר לנהר ואל בין העצים (באנגלית: Across the River and into the Trees) הוא הספר האחרון שכתב ארנסט המינגוויי ויצא לאור בחיי המחבר. הספר נכתב לאחר שבסתיו 1948 ביקר המינגוויי באיטליה, לאחר שנעדר ממנה שלושים שנה. המפגש המחודש עם ונציה, אחת הערים האהובות עליו, וחוויות הלחימה שלו עצמו באירופה במלחמת העולם השנייה. הספר יצא לאור ב-1950, והוא הרומן הארוך האחרון של המינגוויי שיצא לאור בימי חייו. הספר זכה לביקורת פושרת, אולם מבקר הספרים של הניו יורק טיימס, ג'ון או'הרה, כינה את המינגוויי בזכות ספר זה: "הסופר החשוב ביותר מאז שייקספיר". הספר תורגם לעברית על ידי שרון פרמינגר. שם הספר נגזר מן המשפט האחרון שאמר גנרל תומאס ג'ונתן "סטונוול" ג'קסון, מן הבולטים שבמפקדי צבא הקונפדרציה, לפני מותו: "לא, לא, בואו נעבור את הנהר וננוח בצל העצים". הספר מתאר את חופשתו של ריצ'רד קנטוול, קולונל בחיל הרגלים של צבא ארצות הברית, אשר באיטליה בסוף מלחמת העולם השנייה ומחלים מפציעה בשדה הקרב, בוונציה. קנטוול מנהל פרשיית אהבים עם רוזנת איטלקייה כבת תשע עשרה. קנטוול הסובל ממחלת לב, מהרהר לאורך הספר בחוויותיו מן הלחימה במלחמת העולם הראשונה, תחילה בשירות צבא איטליה כמפקד מחלקה בגדוד רגלים, ובהמשך בשירות בצבא ארצות הברית, וכן בחוויות הלחימה באירופה כמפקד חטיבת רגלים במלחמת העולם השנייה, בין היתר בפלישה לנורמנדי, במבצע קוברה ובשחרור פריז. לאורך הספר קורותיו של קנטוול עולים במהלך השיחות שלו ותיאור מחשבותיו. כך מתברר כי קנטוול היה גנרל בצבא ארצות הברית קודם לחופשתו, אשר הורד בדרגה לאחר שחטיבתו ספגה אבדות רבות בקרב על יער הירטגן. דף הספר באתר הוצאת ידיעות ספרים. דף הספר באתר הוצאת פן מילות הספר, באנגלית אריק גלסנר, על "מעבר לנהר ואל בין העצים", המדור לספרות ב"7 לילות" של "ידיעות אחרונות", 4 במאי 2013 Putnam, Thomas. "Hemingway on War and Its Aftermath". The National Archives. Retrieved November 30, 2011 ארנסט המינגוויי, "מעבר לנהר ואל בין העצים", ידיעות ספרים, 2013, עמוד 295. ארנסט המינגוויי, "מעבר לנהר ואל בין העצים", ידיעות ספרים, 2013, עמודים 36-37. ארנסט המינגוויי, "מעבר לנהר ואל בין העצים", ידיעות ספרים, 2013, עמוד 225. ארנסט המינגוויי, "מעבר לנהר ואל בין העצים", ידיעות ספרים, 2013, עמודים 213-216. ארנסט המינגוויי, "מעבר לנהר ואל בין העצים", ידיעות ספרים, 2013, עמודים 136-138. ארנסט המינגוויי, "מעבר לנהר ואל בין העצים", ידיעות ספרים, 2013, עמודים 226-233. ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קליס (פירושונים)

האם התכוונתם ל... קליס – זמרת אמריקנית ג'יימס קליס – שחקן בריטי שרה ויין קליס – שחקנית אמריקנית מבצר קליס – מבצר בקרואטיה
אלה טרסובה

אלה טרסובה (ברוסית: Алла Тарасова; ‏25 בינואר (6 בפברואר) 1898 – 5 באפריל 1973) הייתה שחקנית תיאטרון רוסי וסובייטי. היא זכתה חמש פעמים בפרס סטלין (1941,1946 (פעמיים), 1949,1947) והוענק לה תואר אמן העם (1937). על פעילותה בתחום התיאטרון הוענקו לה מספר עיטורים וכן תואר גיבור העמל הסוציאליסטי בשנת 1973. אלה טרסובה נולדה בשנת בקייב למשפחת פרופסור באוניברסיטת קייב. בשנת 1914 המשפחה עברה למוסקבה. אלה התחילה ללמוד משחק במוסד שבשנת 1916 התפתח ל"סטודיו ה-2 של התיאטרון האמנותי". כבר באות ה שנה אלה טרסובה החלה לשחק על במת התיאטרון האמנותי של מוסקבה. במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה היא השתתפה בסבב הופעות ביחד עם חלק משחקני התיאטרון כולל הופעות באירופה ובארצות הברית. בשנת 1925 היא חזרה למוסקבה והתקבלה לתיאטרון מחדש. תחילה היא גילמה בתפקידים זוטרים אך בשנת 1933 הייתה לה הצלחה גדולה במחזה על פי אלכסנדר אוסטרובסקי ועם הזמן היא גדלה לשחקנים הראשית של התיאטרון. לאלה טרסובה הייתה הצלחה מיוחדת במחזות של אנטון צ'כוב. במקביל לעבודה בתיאטרון טרסובה הצטלמה במספר סרטים. בשנים 1951–1955 היה כהנה כמנהלת של התיאטרון האמנותי של מוסקבה ובשנים 1970–1973 היא הייתה יושב ראש ארגון ותיקי התיאטרון. בשנות ה-60 היא הפסיקה להופיע על הבמה ועברה לבית הספר למשחק ליד התיאטרון. טרסובה נפטרה במוסקבה ב-5 באפריל 1973 ונטמנה בבית העלמין נובודוויצ'יה. טרסובה התחתנה שלוש פעמים. בעלה הראשון היה קצין צי הקיסרי. בשנת 1936 היא עזבה אותו והתחתנה עם איוואן מוסקבין שהיה שחקן תיאטרון לצידה. בשנת 1943 הם התרגשו ובשנת 1945 טרסובה התחתנה לקצין חיל האוויר הסובייטי. היה לה בן מהנישואים הראשונים. מדיה וקבצים בנושא אלה טרסובה בוויקישיתוף אלה טרסובה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) [ https://web.archive.org/web/20130508231920/http://a-tarasova.ru/ אתר המוקדש לזכרה] אלה טרסובה, באתר "Find a Grave" (באנגלית) biography/Alla-Tarasova אלה טרסובה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
ולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו

ולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו (ברוסית: Владимир Иванович Немирович-Данченко; ‏11 בדצמבר (23 בדצמבר) 1858 – 25 באפריל 1943) היה במאי תיאטרון, מחזאי וסופר רוסי וסובייטי. הוא היה מייסד התיאטרון האמנותי, זכה פעמיים בפרס סטלין (1942, 1943) והוענק לו תואר אמן העם (1936). על פועלו בתחום התיאטרון הוענק לו עיטור לנין ועיטור הדגל האדום של העמל. ולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו נולד באוזורגתי אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום בגאורגיה למשפחת קצין בגמלאות יליד אוקראינה ואימו הייתה ממוצא ארמני. הוא למד בגימנסיה בטביליסי ולאחר סיומה למד באוניברסיטת מוסקבה בשנים 1876–1879. בשנת 1877 נמירוביץ'-דנצ'נקו החל לפרסם ביקורות על הצגות תיאטרון. בשנת 1881 הוא פרסם את המחזה הראשון שלו והוא הועלה על במת תיאטרון מלי במוסקבה. במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19 הוא כתב מספר מחזות שהועלו על במות תיאטראות שונים. הוא גם פרסם מספר רומנים. בשנים 1891–1901 נמירוביץ'-דנצ'נקו לימד משחק בבית הספר למשחק ליד הפילרמוניה. בין תלמידיו היו איוואן מוסקבין, וסבולוד מיירהולד ואולגה קניפר (אשתו של אנטון צ'כוב) והוא לקח אותם לתיאטרון אמנותי שהוא יסד ביחד עם קונסטנטין סטניסלבסקי בשנת 1898. בתיאטרון זה נמירוביץ'-דנצ'נקו העלה על במה מספר הצגות ביחד עם סטניסלבסקי ושיתוף פעולה אדוק שה נמשך עד לשנת 1906. במקביל לניהול התיאטרון הם הקימו מספר סטודיות בהם ניסו דרכים לפיתוח תיאטרון. בשנת 1919 נמירוביץ'-דנצ'נקו הקים סטודיו מוזיקלי שבשנת 1926 התפתח לתיאטרון מוזיקלי עצמאי. נמירוביץ'-דנצ'נקו ראה שתיאטרון האמנותי שהוקם עומד לפני משבר ובשנת 1924 פעל לקליטה מספר רב של שחקנים חדשים. בשנים 1925–1926 הוא שהה בארצות הברית וניסה לפתח בהוליווד את הקריירה אך בסופו של דבר חזר למוסקבה. עד יום מותו הוא היה מנהל אמנותי ובמאי ראשי של התיאטרון. במקביל הוא העלה על הבמה מספר הצגות בתיאטרון המוזיקלי. בתחילת מלחמת העולם השנייה הוא נסע לקווקז, אך כבר במהלך שנת 1942 חזר למוסקבה. בשנת 1943 הוא פעל להקמת בית הספר למשחק ליד התיאטרון. ב-25 באפריל 1943 הוא נפטר מהתקף לב ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה. מדיה וקבצים בנושא ולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו בוויקישיתוף ולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו, באתר MusicBrainz (באנגלית) biography/Vladimir-Nemirovich-Danchenko ולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו, באתר "Find a Grave" (באנגלית)