פרובינציית ניו המפשייר

פרובינציית ניו המפשייר הייתה מושבה אנגלית ולאחר מכן פרובינציה בריטית בניו אינגלנד. זה מתאים לטריטוריה שבין הנהרות מרימאק ופיסקטקווה בחוף המזרחי של צפון אמריקה. היא נקראה על שם המחוז האנגלי המפשייר בדרום אנגליה על ידי קפטן ג'ון מייסון בשנת 1629. בשנת 1776 כוננה הפרובינציה מדינה וממשלה עצמאית, מדינת ניו המפשייר, והצטרפה עם שתים עשרה מושבות אחרות כדי ליצור את ארצות הברית. האירופים התיישבו לראשונה בניו המפשייר בשנות ה-20 של המאה ה-17, והפרובינציה הייתה מורכבת במשך שנים רבות ממספר קטן של קהילות לאורך חוף הים, נהר פיסקאטקווה והמפרץ הגדול. בשנת 1641 אורגנו הקהילות תחת ממשלתה של מושבת מפרץ מסצ'וסטס, עד שצ'ארלס השני הוציא צ'רטר קולוניאלי עבור הפרובינציה ומינה את ג'ון קאט לנשיא ניו המפשייר ב-1679. לאחר תקופה קצרה כפרובינציה נפרדת, השטח נקלט בדומיניון ניו אינגלנד ב-1686. לאחר התמוטטות הדומיניון הלא פופולרי, ב-7 באוקטובר 1691 שוב הופרדו ניו המפשייר ממסצ'וסטס והיא אורגנה כמושבת כתר אנגלי. האמנה שלה נחקקה ב-14 במאי 1692, בתקופתם של ויליאם ומרי, המלכים המשותפים של אנגליה, סקוטלנד ואירלנד. בין 1699 ל-1741, מושל המחוז היה לעיתים קרובות במקביל המושל של פרובינציית מפרץ מסצ'וסטס. מנהג זה הסתיים לחלוטין בשנת 1741, כאשר בנינג וונטוורת' מונה למושל. וונטוורת' הגיש תביעה בשם הפרובינציה לאדמות ממערב לנהר קונטיקט, מזרחית לנהר ההדסון ומצפון למסצ'וסטס, והנפיק מענקי קרקע שנויים במחלוקת שהיו שנויים במחלוקת על ידי פרובינציית ניו יורק, שגם תבעה את השטח. מחלוקות אלו הביאו להיווצרותן של רפובליקת ורמונט ומדינת ורמונט בארצות הברית. כלכלת המחוז נשלטה על ידי עצים ודיג. המסחר בעצים, אף על פי שהיה רווחי, היה נושא לעימות עם הכתר, שביקש לשמור את העצים הטובים ביותר לשימוש כתרני אוניות. למרות שהמנהיגים הפוריטנים של מסצ'וסטס שלטו בפרובינציה במשך שנים רבות, אוכלוסיית ניו המפשייר הייתה מגוונת מבחינה דתית, שמקורה בחלקה בשנותיה הראשונות עם פליטים מהאופוזיציה להבדלים הדתיים במסצ'וסטס. משנות ה-80 של המאה ה-17 עד 1760, ניו המפשייר הייתה לעיתים קרובות בחזית של סכסוכים צבאיים עם צרפת החדשה ועם אבנאקי, וראתה התקפות גדולות על קהילותיה במלחמת המלך ויליאם, מלחמת דאמר ומלחמת המלך ג'ורג'. הפרובינציה לא הייתה תחילה בעד עצמאות נחרצות, אך עם פרוץ הסכסוך המזוין בלקסינגטון ובקונקורד הצטרפו רבים מתושביה לעניין המהפכני. לאחר שהמושל ג'ון וונטוורת' ברח מניו המפשייר באוגוסט 1775, אימצו התושבים חוקה בתחילת 1776. עצמאות כחלק מארצות הברית אושרה עם הסכם פריז משנת 1783. לפני הקולוניזציה האנגלית, האזור שנמצא כעת בצפון מזרח ניו אינגלנד היה מאוכלס על ידי להקות של האבנאקי, שחיו בכפרים גדולים לפעמים של בתים ארוכים. בהתאם לעונה, הם נשארו בקרבת כפריהם כדי לדוג, לאסוף צמחים, לייצר סירופ, ולסחור או להילחם עם שכניהם, או לפנות לשטחי עופות וצייד קרובים; מאוחר יותר הם גם גידלו טבק ו"שלוש האחיות": תירס, שעועית ודלעת. חוף הים נחקר בשנים הראשונות של המאה ה-17 על ידי חוקרים אנגלים וצרפתים, כולל סמואל דה שמפלן וג'ון סמית'. ההתיישבות האנגלית הקבועה החלה לאחר שהונפקו מענקי קרקע ב-1622 לג'ון מייסון וסר פרדיננדו גורג'ס עבור השטח שבין הנהרות מרימאק וסגדהוק (קנבק), המקיף בערך את ניו המפשייר של ימינו ומערב מיין. מתיישבים, שמנהיגיהם הראשונים כללו את דייוויד תומסון, אדוארד הילטון ואחיו ויליאם הילטון, החלו ליישב את חוף ניו המפשייר כבר בשנת 1623, ולבסוף התרחבו לאורך חופי נהר פיסקאטקווה והמפרץ הגדול. המתיישבים הללו התכוונו בעיקר להרוויח מהדיג המקומי. מייסון וגורג'ס, שאף אחד מהם לא הגיע מעולם לניו אינגלנד, חילקו את טענותיהם לאורך נהר פיסקאטקווה ב-1629. מייסון לקח את הטריטוריה בין הפיסקטקווה למרימאק, וקרא לה "ניו המפשייר", על שם המחוז האנגלי המפשייר. סכסוכים בין בעלי מענקים שניתנו על ידי מייסון וג'ורג'ס בנוגע לגבולותיהם הובילו בסופו של דבר לצורך בניהול אקטיבי יותר. בשנת 1630 נשלח קפטן וולטר ניל כסוכן ראשי ומושל של ההתיישבויות התחתונות על פיסקאטקווה (כולל סטראוברי בנקה, פורטסמות' של היום), ובשנת 1631 נשלח קפטן תומאס ויגין למשול בהתיישבויות העליונות, הכוללות את דובר, דרהם וסטרתהם של ימינו. לאחר מותו של מייסון ב-1635, המתיישבים והעובדים של מייסון ניכסו לעצמם רבות מנחלותיו. אקסטר נוסד בשנת 1638 על ידי ג'ון וילרייט, לאחר שגורש ממושבת מפרץ מסצ'וסטס השכנה בגלל ההגנה על תורתה של אן האצ'ינסון, גיסתו. בהיעדר הענקת סמכות מכל מי שקשור לבונים החופשיים, מפלגתו של וילרייט רכשה את הקרקע מאינדיאנים מקומיים. מפלגתו כללה את ויליאם ונטוורת', שצאצאיו החלו למלא תפקיד מרכזי בהיסטוריה הקולוניאלית. בערך באותו זמן, אחרים שלא היו מרוצים מהשלטון הפוריטני המחמיר במסצ'וסטס התיישבו בדובר, בעוד שהפוריטנים ממסצ'וסטס התיישבו במה שהפך בסופו של דבר להמפטון. בגלל חוסר ממשל כללי, ההתיישביות בניו המפשייר ביקשו את ההגנה של שכנתן הגדולה מדרום, מושבת מפרץ מסצ'וסטס. בשנת 1641, הם הסכימו באופן קולקטיבי להיות מנוהלים ממסצ'וסטס, בתנאי שהערים ישמרו על שלטון עצמי, ושחברות בכנסייה הקהילתית לא תידרש לבוחריהם (כפי שהיה במסצ'וסטס). ההתיישבויות היוו חלק מאותה מושבה עד 1679, ושלחו נציגים לבית המחוקקים של מסצ'וסטס בבוסטון. יורשיו של מייסון היו בינתיים פעילים באנגליה, וביקשו להחזיר לעצמם את השליטה בשטחם, ומסצ'וסטס הייתה נתונה לביקורת גוברת של המלך צ'ארלס השני. בשנת 1679, צ'ארלס הוציא צ'רטר להקמת פרובינציית ניו המפשייר, עם ג'ון קאט כנשיא הראשון. בינואר 1680, קאט נכנס לתפקיד, וסיים את הממשל במסצ'וסטס. עם זאת, קאט ויורשו, ריצ'רד ולדרון, התנגדו נחרצות ליורשי מייסון ולטענותיהם. כתוצאה מכך, צ'ארלס הוציא צ'רטר שני ב-1682 עם אדוארד קרנפילד כמושל. קרנפילד תמך מאוד ביורשי מייסון, וצבר כל כך הרבה אויבים מקומיים בתהליך שהוא הוחזר ב-1685. בשנת 1686, השטח הוכנס לדומיניון ניו אינגלנד, ניסיון לאחד את כל המושבות של ניו אינגלנד לממשלה אחת. הערים בניו המפשייר לא סבלו תחת שלטונו של סר אדמונד אנדרוס כמו מסצ'וסטס. לאחר שהדברים על המהפכה המהוללת הגיעו לבוסטון, שלטונות מסצ'וסטס קשרו קשר לעצור את אנדרוס ולהחזיר אותו לאנגליה. זה הותיר את הערים בניו המפשייר ללא כל ממשל קולוניאלי, בדיוק כשמלחמת המלך ויליאם פרצה סביבן. כפופים לפשיטות צרפתיות ואינדיאניות משמעותיות, הם פנו למושל מסצ'וסטס, סיימון ברדסטריט, שפיקח עליהם עד שוויליאם השלישי ומרי השנייה הוציאו צ'רטרים חדשים נפרדים ב-1691 עבור מסצ'וסטס וניו המפשייר כאחד. סמואל אלן, איש עסקים שרכש את תביעות מייסון, מונה למושל הראשון על פי אמנת 1691. באותה מידה הוא לא הצליח לממש את תביעות הקרקע של מייסון, והוחלף ב-1699 על ידי רוזן בלומונט. בלומונט היה הראשון בסדרה של מושלים ששלטו הן בניו המפשייר והן בפרובינציית מפרץ מסצ'וסטס. עד 1741 היו המושלים משותפים, כאשר המושל בילה את רוב זמנו במסצ'וסטס. כתוצאה מכך החזיקו סגני המושלים בכוח משמעותי. המושל הכפול הפך לבעייתי בין השאר בגלל תביעות טריטוריאליות בין מסצ'וסטס לניו המפשייר. מכיוון שהגבול הדרומי של מענק מייסון המקורי היה נהר המרימאק, ובאמנת מסצ'וסטס צוין גבול שלושה קילומטרים מצפון לאותו נהר, התביעות התנגשו, ולבסוף הובאו לידיעת המלך. בשנת 1741, המלך ג'ורג' השני קבע את מה שהוא כיום הגבול בין מסצ'וסטס לניו המפשייר, והפריד בין המושלים, תוך הנפקת ועדה לבנינג ונטוורת' כמושל ניו המפשייר. ונטוורת' פירש בצורה רחבה את הטענות הטריטוריאליות של ניו המפשייר, מתוך אמונה ששטחים ממערב לנהר קונטיקט שייכים לניו המפשייר. במסגרת תוכנית שהייתה יעילה בצבירת עושר עבורו, הוא מכר מענקי קרקע בשטח זה במחירים נמוכים יחסית, אך דרש להקצות לו חלקים מהמענקים. מענקים אלו הביאו את ניו המפשייר לסכסוך עם פרובינציית ניו יורק, הטוענת האחרת לשטח. המלך ג'ורג' השלישי בשנת 1764 הכריע לטובת ניו יורק, ופתח מאבק בין בעלי המענקים של ניו המפשייר והרשויות בניו יורק שהביא בסופו של דבר להיווצרותה של מדינת ורמונט. המחלוקת הביאה גם להחלפתו של ונטוורת' באחיינו ג'ון, שיהיה המושל המלכותי האחרון של המחוז. מכיוון שהפרובינציה הייתה על הגבול הצפוני הגובל בצרפת החדשה, הקהילות שלו הותקפו לעיתים קרובות במהלך מלחמת המלך ויליאם ומלחמת המלכה אן, ולאחר מכן שוב בשנות ה-20 של המאה ה-18 במהלך מלחמת דאמר. בגלל מלחמות אלו הצטמצמה האוכלוסייה האינדיאנית בחלקים הצפוניים של המחוז, אך ההתיישבויות רק התרחבו לאט לאט אל פנים המחוז. הפרובינציה חולקה למחוזות ב-1769, מאוחר יותר משאר שתים עשרה המושבות שמרדו נגד האימפריה הבריטית. 12 מושבות נוספות הצטרפו לניו המפשייר בהתנגדות לניסיונות של הפרלמנט הבריטי להטיל מיסים. לאחר תחילת מלחמת העצמאות האמריקאית באפריל 1775, הפרובינציה גייסה רגימנטים ששירתו במצור על בוסטון, והייתה המושבה האירופית הראשונה לשעבר שהקימה רשמית ממשלה עצמאית, כמדינת ניו המפשייר, בינואר 1776. מ-1630 עד 1780, אוכלוסיית ניו המפשייר גדלה מ-500 ל-87,802. ב-1623 הוקמו יישובי הקבע האנגלים הראשונים, דובר וריי, בעוד שפורטסמות' הייתה העיר הגדולה ביותר ב-1773 עם אוכלוסייה של 4,372. אוכלוסיית השחורים במושבה גדלה מ-30 ב-1640 ל-674 ב-1773 (ועלתה מ-1 ל-4 אחוז מהאוכלוסייה), אך ירדה ל-541 (או 0.6 אחוז מהאוכלוסייה) עד 1780. בניו המפשייר, בניגוד לכמה מהמושבות האחרות של ניו אינגלנד, הכנסייה הפוריטנית לא הייתה הכנסייה המבוססת במושבה. בעקבות ההתעוררות הגדולה הראשונה (1730–1755), מספר מקומות הפולחן הקבועים בניו המפשייר גדל ל-46 בשנת 1750 (40 מקומות קהילתיים, חמישה פרסביטריאניים ואחד אנגליקני), ול-125 מקומות פולחן רגילים עד 1776 (78 קהילתיים, 27 פרסביטריאנים, 13 בפטיסטים, ארבעה קווייקרים, שני אפיסקופלים וקהילה אחת של אור חדש). מדיה וקבצים בנושא פרובינציית ניו המפשייר בוויקישיתוף Native Americans in Vermont: the Abenaki (אורכב 14.07.2006 בארכיון Wayback Machine), from flowofhistory.org, a website funded by educational grants "Fast New Hampshire Facts". State of New Hampshire. נבדק ב-2011-07-09. Stackpole, Everett Schermerhorn (1916). History of New Hampshire. New York: The American Historical Society. ISBN 978-1-115-84294-5.