צ'ונסי דפיו

צ'ונסי מיטשל דפיו (באנגלית: Chauncey Mitchell Depew‏; 23 באפריל 1834 – 5 באפריל 1928) היה עורך דין, איש עסקים ופוליטיקאי רפובליקני אמריקאי. הוא זכור בעיקר בזכות שתי כהונותיו כסנאטור ארצות הברית מניו יורק ובשל עבודתו עבור קורנליוס ואנדרבילט, כעורך דין וכנשיא מערכת הרכבות המרכזית של ניו יורק. דפיו נולד בפיקסקיל, ניו יורק, ב-23 באפריל 1834, לאיזק דפיו (1800–1869) ולמרתה מינוט (מיטשל) דיפו (1810–1885). אביו של דפיו היה סוחר ואיכר שהיה חלוץ בהובלת נהרות בין פיקסקיל לניו יורק והיה צאצא של פרנסואה דופוי, הוגנוטי צרפתי שרכש קרקעות מהילידים באתר פיקסקיל הנוכחי. דרך אמו, דפיו היה צאצא של הכומר ג'וזיה שרמן, ששימש כומר בדרגת קפטן במלחמת העצמאות ומי שהיה אחיו של האב המייסד האמריקאי רוג'ר שרמן והכומר צ'ארלס צ'ונסי, הנשיא השני. של מכללת הרווארד. דיו למד באקדמיה הצבאית Peekskill במשך 12 שנים לפני שסיים את לימודיו במכללת ייל ב-1852. בייל, דיפו הצטרף למועדונים רבים וזכה במספר כיבודים. הוא הצטרף למועדון הסירות Thulia, Kappa Sigma Epsilon, Kappa Sigma Theta, Psi Upsilon ו-Skull and Bones . הוא כיהן כנשיא השלישי של החברה הלינוניאנית. בייל, הוא היה חבר לכיתה של שני שופטים עתידיים של בית המשפט העליון של ארצות הברית, דייוויד ג'וזיה ברואר והנרי בילינגס בראון. הוא סיים את לימודיו בשנת 1856. לאחר שסיים את לימודיו בייל, דפיו התלמד במשרדו של אדוארד וולס בפיקסקיל ולמד משפטים עם וויליאם נלסון. הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של מדינת ניו יורק במרץ 1858 ופתח משרד בפיקסקיל, שם עבד עד 1861. במשך כמה חודשים, דיפו עסק בעסקי התיווך בעיר ניו יורק כחבר במשרד Depew & Potter, אך לאחר מכן חידש את עריכת הדין בפיקסקיל. מאוחר יותר עבר דפיו לניו יורק. במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, שימש דפיו כשליש של הרגימנט ה-18 של המשמר הלאומי של ניו יורק, ולאחר מכן קולונל ושופט פרקליט הדיוויזיה ה-5 בצוותו של מייג'ור גנרל ג'יימס וו. הוסטד מהמשמר של ניו יורק. בשנת 1865, דפיו מונה ואושר לתפקיד שגריר ארצות הברית ביפן, אך הוא דחה את המינוי כדי להמשיך את הקריירה שלו כעורך דין רכבות ועסקים. בשנת 1866, דפיו הפך לעורך הדין של ניו יורק והארלם רכבת, בבעלותו של קורנליוס ואנדרבילט. שלוש שנים מאוחר יותר, הוא קיבל את אותו תפקיד עבור הרכבת המרכזית של ניו יורק ו-Hadson River Railroad של ואנדרבילט. לאחר שזכה להכרה על עבודתו עם חברות בת, הפך דפיו ליועץ המשפטי הכללי ולמנהל של "מערכת ואנדרבילט" כולה ב-1876. הוא הצטרף לדירקטוריון של רכבת ניו יורק סנטרל והדסון ריבר ב-1882 והפך לסגן הנשיא השני שלה. בשנת 1885, דפיו נבחר לנשיא הרכבת וכיהן בתפקיד זה עד 1898, כאשר החליף אותו סמואל ר. קאלוויי. לאחר מכן הפך דיו ליו"ר מועצת המנהלים של חברת הרכבות המרכזית של ניו יורק עד מותו ב-1928. בעוד שדפיו היה פעיל בעיקר במסילות הברזל של ואנדרבילט, הוא מילא תפקידים במקביל עם מסילות ברזל וחברות רבות אחרות. הוא היה נשיא West Shore Railroad וכיהן במועצות המנהלים של רכבת ניו יורק והארלם, שיקגו ונורת' ווסטרן, שיקגו, סנט פול, מיניאפוליס ואומהה, קליבלנד, סינסינטי, שיקגו וסנט. רכבת לואיס, מסילת הברזל של דלאוור והדסון, מסילת הרכבת של ניו ג'רזי צומת, מסילת סנט לורנס ואדירונדק, מסילת וולקיל ואלי, ורכבת הדרום של קנדה. מלבד מסילות ברזל, דפיו כיהן גם במועצות המנהלים של וסטרן יוניון, חברת הדסון ריבר ברידג', חברת הניאגרה ריבר ברידג', חברת הנדל"ן והטרמינלים של מדינת ניו יורק, חברת יוניון טראסט, חברת אקוויטי לייף ביטוח וארגון בית הקברות קנסיקו. כסטודנט צעיר ועורך דין, דפיו נאם במדינת ניו יורק עבור ג'ון פרימונט בבחירות 1856 ועבור אברהם לינקולן בבחירות 1860. דפיו ייצג את מחוז וסטצ'סטר באספת מדינת ניו יורק בשנים 1862 ו-1863. במהלך השנה האחרונה, הוא שימש לפעמים כיו"ר אספת מדינת ניו יורק באופן זמני בזמן שיושב הראש תאופילוס קליקוט היה בחקירה. ב-1863 הוא נבחר למזכיר המדינה של ניו יורק מטעם מפלגת האיחוד וכיהן בין השנים 1864–1865. ב-1867 הפך דפיו לפקיד של מחוז וסטצ'סטר אך התפטר לאחר שירות קצר. בשנת 1870, בית המחוקקים של ניו יורק מינה את דפיו לנציב ההגירה, אך הוא סירב לכהן בתפקיד. דפיו היה גם נציב ההסגר ונשיא בית המשפט לתביעות בעיר ניו יורק וכן נציב המיסים והשומות של העיר והמחוז של ניו יורק. דפיו היה אחד הנציבים שמונו לבנות את בירת המדינה ב-1874 וחבר בוועדת הגבולות של המדינה ב-1875. בשנת 1872, דפיו התמודד על תפקיד סגן מושל ניו יורק מטעם הרפובליקנים ליברלים- דמוקרטים אך הובס. בשנת 1886, דפיו נשא נאום עם חשיפת פסל החירות. ב-7 באוקטובר 1897, דפיו חנך את דואר הצינורות הפנאומטי בניו יורק, והכריז: "זהו עידן המהירות. כל מה שגורם למהירות תורם לאושר ומהווה רווח מובהק לציוויליזציה. אנחנו מקדימים את המדינות הישנות כמעט כל כבוד, אבל אנחנו נמצאים בפיגור בשיטות תקשורת בתוך הערים שלנו. מצב זה של תקשורת היה ברברי עד כה שראו ניסו כאן היום יתרחב בקרוב על כל ניו יורק הגדולה." ב-1898 מינה דפיו את תאודור רוזוולט לתפקיד מושל ניו יורק בוועידת המדינה הרפובליקנית. דפיו שימש כציר כללי לכל ועידה רפובליקנית לאומית מ-1888 עד 1904 ונבחר כציר לכל הועידות הבאות, כולל 1928, שבהה נבחר יום לפני מותו. בוועידה ב-1888 קיבל דפיו 99 קולות למועמדות לנשיאות. הוא נשא נאומי מועמדות לנשיאות עבור בנג'מין הריסון ב-1892 ועבור המושל לוי מורטון ב-1896. בשנת 1904, הוא נשא את נאום המינוי מחדש של סגן הנשיא צ'ארלס פיירבנקס. דיפו היה מועמד לסנאטור של ארצות הברית בבחירות מיוחדות ב-1881, אך הסיר את שמו משיקוליו לאחר ההצבעה ה-41. הוא גם סירב למועמדות כסנאטור ב-1885. ב-1899 נבחר דפיו לסנאט מניו יורק ונבחר מחדש ב-1905. הוא כיהן מ-4 במרץ 1899 עד 3 במרץ 1911. בשנת 1906, דייוויד גרהאם פיליפס החל בסדרת זלזול בשם "הבגידה של הסנאט" עבור מגזין הקוסמופוליטן החדש של ויליאם רנדולף הרסט, והתמקד בדפיו במאמר הראשון. ההאשמות המרעישות של המאמר כללו את תיוג דפיו כ"בודלר" בבעלות "נפשית ומוסרית" של אילי הרכבת קורנליוס וויליאם ואנדרבילט. היצירה עוררה זעם מצד הנשיא רוזוולט, הניו יורק סאן והסנאטור הנרי קבוט לודג'. באביב 1928, דיפו חלה כשחזר מפלורידה למנהטן. הוא מת מדלקת ריאות הסימפונות במנהטן ב-5 באפריל 1928. הוא נקבר במאוזוליאום המשפחתי בבית הקברות הילסייד, פיקסקיל. לכבודו, המתחם הענק של תחנת גרנד סנטרל היה עטוף באבל. דפיו התחתן פעמיים. ב-9 בנובמבר 1871 הוא נישא לאליס אן הגמן (1848–1893) בעיר ניו יורק. היא הייתה בתם של ויליאם ואלייזה ג'יין (ניווין) הגמן. לפני מותה ב-7 במאי 1893, נולד להם בן אחד, צ'ונסי מיטשל דיפו ג'וניור (1879–1931), שמת רווק. ב-27 בדצמבר 1901, הוא התחתן מחדש עם מיי יוג'יני פאלמר (1866–1940) בניס, צרפת. היא הייתה בתם של הנרי ואליס (הרמן) פאלמר. ב-1904, הוא היה אחד מכמה משקיעים בעלי פרופיל גבוה שתמכו באוניברסיטת Intercontinental Correspondence, אך המוסד קרס עד 1915. הוא למד בכנסיית סנט תומאס האפיסקופלית בניו יורק. דפיו היה חבר בתאגיד ייל (1888–1906). בשנת 1887 העניק לו ייל תואר דוקטור לשם כבוד לאותיות. הוא היה חבר מייסד של אגודת בוגרי ייל בניו יורק וכיהן כנשיא השלישי שלה בין השנים 1883–1892. הוא גם היה בין החברים המייסדים של מועדון ייל בניו יורק ב-1897. הוא היה סגן יו"ר מסע ההקדשות של 20,000,000 דולר של ייל ונבחר לחבר כבוד בכיתה ייל של 1889 ב-1923. בצוואתו הוא הותיר לייל 1,000,000 דולר ללא הגבלות לגבי השימוש בהם. הוא שימש כנאמן של העלמה שלו, האקדמיה הצבאית Peekskill. בשנת 1877 הפך דפיו לעוצר של אוניברסיטת מדינת ניו יורק וכיהן עד 1904. דפיו הפך לחבר בלשכת המסחר של ניו יורק בשנת 1885 ושימש כסגן הנשיא שלה בין השנים 1904–1908. דיו היה פעיל במספר חברות פטריוטיות ותורשתיות. הוא כיהן כנשיא אגודת האמפייר סטייט של בני המהפכה האמריקאית בין השנים 1890–1899, אגודת הצליינים מ-1918 ועד מותו, וחברת סנט ניקולס. הוא הצטרף לליגת האיחוד ב-1868 ושימש כנשיא שלה במשך שבע שנים. הוא נבחר לחבר כבוד לחיים בתום כהונתו. הוא היה גם חבר באגודת קונטיקט של סינסינטי, באגודת ניו יורק למלחמות קולוניאליות, אגודת הולנד, אגודת ההוגנוטים ובאגודת ניו אינגלנד של ניו יורק. חברות תרבותיות אחרות כללו את מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, האגודה האמריקאית לקידום המדע, החברה הצרפתית-אמריקה, החברה ההיסטורית של ניו יורק, האגודה ההיסטורית של סנט אוגוסטין, פלורידה, החברה האמריקאית לשימור נופים והיסטוריים, מופע סוסים לאומי, לאפייט פוסט של הצבא הגדול של הרפובליקה, וועד האזרחים להשלמת הקתדרלה של סנט יוחנן. דפיו נהג לעשן 25 סיגרים ביום אבל הפסיק לעשן בגיל 65 בעצת מזכירתו. הוא ויתר על שתיית אלכוהול בגיל 88. דיו הצהיר שהוא עבד "כמעט כל יום" בחייו. הוא נמנע מלחץ וישן 7 וחצי שעות ביום. בשנת 1908, דווח בהרחבה בעיתונים שדפיו הפך לצמחוני. בראיון משנת 1925, בן 90, דפיו הבהיר שהוא מעולם לא היה צמחוני, אבל בשנות ה-60 המוקדמות לחייו הסיר בשר אדום מהתזונה שלו אך צרך עופות. הוא ציין כי "סטייק בקר ובשר קצבים צלוי היו יותר מדי בתזונה שלי. הם יצאו מהתפריט, לעולם לא יחזרו. אני לא צמחוני; לא אהיה כזה - זה הולך לקיצוניות - אבל אני לא צריך לאכול בשר אדום ולא אכלתי אותו במשך שלושים שנה הבשר היחיד שאכלתי הוא עופות." דפיו קיבל את לגיון הכבוד הצרפתי בדרגת קצין. דפיו היה חבר כבוד באגודה הגניאלוגית והביוגרפית של ניו יורק. בשנת 1887, דפיו הפך לחבר כבוד בסניף קולומביה של פי בטא קפא. דפיו היה נואם מכובד ופרסם רבים מאותם נאומים. הקלטות של נאומיו הונפקו באופן מסחרי כדיסקי גרמופון על ידי Zonophone Records בסוף שנות ה-90 של המאה ה-19. דפיו נזכר כדובר מופלא שנים לאחר מותו; שנים רבות לאחר מותו, הסנאטור רוברט ס. קר מאוקלהומה ציטט את דיפו בהתקפה על סנאטור מאינדיאנה: "כשאני מתבונן בדמותו הרחבה של חברי מאינדיאנה, וכשאני מקשיב לו, אני נזכר בצ'ונסי דפיו שאמר לוויליאם הווארד טאפט השמן לא פחות בארוחת ערב לפני שהאחרון הפך לנשיא, 'אני מקווה שאם זו בחורה, מר טאפט יקרא לזה על שם אשתו המקסימה'. "על כך הגיב טאפט, 'אם זו ילדה, אני כמובן אקרא לזה על שם שותפתי המקסימה מזה שנים רבות. ואם זה ילד, אתבע את זכותו של האב ואקרא לו ג'וניור. אבל אם, כפי שאני חושד, זה רק שק של רוח, אקרא לו צ'ונסי דפיו.'" בשנת 1929, מיי פאלמר-דיפו תרמה את המסמכים של בעלה המנוח ו-120,000 דולר להקמת מחלקה לדיבור בפני קהל באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון. האוסף מטופל כיום על ידי המרכז לחקר האוספים המיוחדים של האוניברסיטה, הממוקם בספריית אסטל ומלווין גלמן. בשנת 1908, דפיו נתן אדמות ל־Peekskill, ניו יורק, שהפך ל-Depew Park. עשור לאחר מכן הוא הרחיב את התרומה ב-10 acre (40,000 מטרים רבועים) ושילם עבור פסל של עצמו לתצוגה באותו פארק. הכפר דפיו, ניו יורק התאגד בשנת 1894 לאורך הקו הראשי של ניו יורק המרכזית. גם העיירה דפיו, אוקלהומה, נקראת על שמו. הספינה Chauncey M. DePew נבנתה עבור חברת הרכבות המרכזית של מיין בשנת 1913 כדי לשאת נוסעים לבר הארבור. היא עבדה לאורך חוף מיין עד 1925, אז נמכרה ל־Day Line כסירת טיולים בין ניו יורק לאולבני. בשנת 1940 היא גויסה לשאת אנשים ואספקה בין העיר ניו יורק לפורט האנקוק בסנדי הוק. בשנת 1950, היא נמכרה לממשלת ברמודה ובילתה את 20 השנים הבאות כאוניית בסיס, מעבורת נמל, ספינת תענוגות וסירת נתב. בשנת 1971, סערה הכתה אותה בשובר גלים במפרץ צ'ספיק, שם שכבה שלוש שנים. היא שופצה ועגנה בנהר האקנסאק בין הרמון קוב לגשר כביש 3 של נהר האקנסאק, על שמו נקראה גם סירה נוספת, סירת גוררת בבעלות ניו יורק סנטרל. אמנים רבים ציירו את דפיו, כולל ג'ורג' בורוז טורי. האמן האמריקאי יליד שווייץ אדולפו מולר-אורי צייר את דפיו פעמים רבות. דיוקן באורך שלושה רבעים של דפיו יושב על חבילת פרוות הוצג בסלון פריז בשנת 1890 והוא נמצא כעת במועדון ייל של ניו יורק. מספר דיוקנאות נוספים באו בעקבותיו, כולל דיוקן שצויר עבור הקפיטול של מדינת ניו יורק באולבני, המראה את דפיו כפי שהיה בשנת 1863 (כיום מוזיאון מדינת ניו יורק). האמן נתן דיוקן באורך חזה למוזיאון בפיקסקיל ב-1918. עותקים של תחריט של דפיו שנעשה בידי מולר-אורי, חתום על ידי האמן והיושב, נמצאים בגלריית הדיוקנאות הלאומית האמריקאית בוושינגטון הבירה, האוסף של האגודה לשימור ניופורט של רוד איילנד, והמכללה לעיצוב של אוניברסיטת סינסינטי. מולר-אורי צייר גם את אשתו הראשונה של דפיו ב-1893, ואת אשתו השנייה ב-1902 בתלבושת מהמאה ה-18. ב-1896 יצר הפסל ויקטור ד' ברנר לוח קטן לכבוד יום הולדתו ה-60 (שהיה שנתיים קודם לכן). מדיה וקבצים בנושא צ'ונסי דפיו בוויקישיתוף צ'ונסי דפיו, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית)