סאמו

סאמו (בצ'כית: Samo, בפרנקית: Samo או Samon,‏ נולד בסביבות 600 - מת בסביבות 659/658) היה השליט הידוע הראשון של ממלכה סאלבית כלשהי, במקרה זה במרכז אירופה. לפי הכרוניקה של פרדגריוס, המקור היחיד בן זמנו, היה סאמו סוחר פרנקי שאיחד מספר שבטים סלאבים במאבק נגד הפשיטות של שודדים ובאיום האווארים השכנים. בזכות גבורתו וכישורי הפיקוד שהפגין בקרב, נבחר סאמו ל"מלך הסלאבים" (בלטינית: rex Sclavorum). הישות המדינית "ממלכת סאמו" (אנ') (בלטינית: Regnum Samoni), שהקים בערך בשנים 624-623, השתרעה בגבול המזרחי של מרכז אירופה, באזור הדרומי של הנהר מוראבה, שכלל את מוראביה, אוסטריה תחתית ודרום מערב סלובקיה ועד לצפון סלובניה של ימינו. גודלה המדויק של הממלכה שנוי במחלוקת. יש סבורים כי הישות המדינית של סאמו הייתה יותר מעין ברית שבטים או דרגה גבוהה יותר של קונפדרציה של שבטים או קונפדרציה של מספר נסיכויות (ducates) פחות או יותר אוטונומיות. בשנת 631 הגן סאמו בהצלחה על ממלכתו מול מתקפת המלך הפרנקי דגוברט הראשון בקרב וגסטיסבורג (אנ'), שנמשך שלושה ימים. גורל ממלכתו של סאמו אחרי מותו בסביבות השנים 658–659 לוטה בערפל. המקורות הכתובים על סאמו וממלכתו הם דלילים. העדות בת זמנו היחידה המדווחת על האירועים היא הכרוניקה של פרדגריוס (בפרק 48: 4, 48;48). חלקה השני, שבו כתובה ההיסטוריה של הפרנקים בשנים 584 עד 623 או 643, משמש מקור עיקרי לתולדות הפרנקים באותה תקופה. הבעיתיות בכרוניקה זו נובעת מהיותה כתובה אך ורק מנקודת המבט הפרנקית בעוד אירועים שלא נוגעים ישירות לאימפריית הפרנקים אינם זוכים לאזכור ואין בנמצא מקור מתקן כלשהו העשוי לשקף את נקודת המבט הסלאבית. כל המקורות האחרים שואבים השראה ממנה והם מאוחרים יותר. המדובר בכרוניקה "גסטה דגוברטי" (אנ') ("מעשי דגוברט הראשון, מלך הפרנקים", Gesta Dagoberti I. regis Francorum) שחוברה במנזר סן דני ליד פריז בשליש הראשון של המאה ה-9, ובראש ובראשונה הספר "המרת דתם של הבווארים והקרינתים" (Conversio Bagoariorum et Carantanorum) ("קונברסיו בגואריורום אט קאראנטנורום") שנכתב בזלצבורג, מרכז של הכמורה הבווארית, והמושפעת ברוב חלקיה על ידי ה"גסטה דגוברטי". בכרוניקה של פרדגריוס (4,48) מוזכר "אדם בשם סאמו, בן הלאום הפרנקי, מן החבל "סנונאגו" (homo nomen Samo, natione Francos, de pago Senonago). משפט טעון תרגומים ופירושים שונים. בימינו ההנחה הרווחת היא שסנונאגו, מקור משפחתו של סאמו, היא העיירה סנס במחוז יון, דרומית-מזרחית מפריז. השם "סאמו" יכול להיות בעל שורשים קלטים, וייתכן כי האיש היה תושב גאלו-רומאי של הפרובינקיה גאליה, שהיוותה במאה ה-7 את גרעין הממלכה הפרנקית. לפי השערות אחרות, פחות סבירות, היישוב סנונאגו הוא סואני או זאלגאו. לפי כמה מקורות, הביטוי "בן הלאום הפרנקי" עשוי להתפרש במאה ה-7 כתושב של הממלכה הפרנקית הרב-אתנית. יש גם סברות, אמנם מנוגדות לעדות הכרוניקה של פרדגאר, לפיהן היה סאמו האיש או שמו סלבי והמסתמכות על פרטים גאוגרפיים מתוך Conversio Bagoariorum et Carantonorum. המובן של "סאמו" בשפות סלביות יכול להיות של "אדון" או "שליט יחיד", מן השורש סאם – "עצמו". עוד תאוריה קישרה את השם סאמו לשם ממוצא עברי "שמואל", "סמואל". עדיין התאוריה הקלטית נחשבת הסבירה ביותר. הסלבים התיישבו בסלובקיה הדרומית של היום לכל המאוחר בסביבות שנת 500, במהלך המאה השישית התיישבו גם במורסיה, בצפונה של אוסטריה התחתית, בצפון-מערב בוהמיה, בקרינתיה, במזרח טירול, באזור זלצבורגר לונגאו, בשטיריה, בצפון סלובניה ובצפון קרואטיה. הם התפזרו גם ברחבי הונגריה של היום. אזורי הדנובה האמצעית היו אז בשליטת הלונגוברדים והגפידים. מדרום גבלו אזורים אלה עם האימפריה הביזנטית, ממזרח ומצפון להם חיו ללא יוצא דופן אוכלוסיות סלביות, וממערבם נמצאה האימפריה הפרנקית. בשנת 567 הגיעו לאזור השבטים הנוודים של האווארים ופלשו למזרח הונגריה של היום. בברית עם הלונגוברדים הם הכו בגפידים וחיסלו את ישותם המדינית העצמאית. בשנת 568 הם דחפו גם את הלונגוברדים דרומה אל צפון-איטליה, התיישבו במערב הונגריה של היום והקימו שם "קגנות" (ח'אנות). הממלכה האוורית שעבדה בשלהי המאה השישית את התושבים הסלבים בפנים הארץ ובאזורי הספר. הטקסט של הכרוניקה של פרדגאר מתייחס, בין השאר, לשנת 623/624, השנה ה-40 לשלטונו של המלך הפרנקי כלותאר השני. באותה שנה יצא הסוחר (negucians) סאמו למסע אל "הסלבים המכונים ונדים". למרות האיסור של השלטון הפרנקי, בדומה לסוחרים אחרים מגאליה, שיירתו נשאה, ככל הנראה, בעיקר כלי נשק המיועדים לסלבים. השיירה הייתה מוגנת ומלווה בלוחמים. ההשערה שסאמו היה סוחר עבדים ושמטרת מסעו הייתה קניית עבדים סלבים אינה מאוששת במקורות. באותה תקופה מרדו הסלבים בשליטים האווארים. מורת רוחם נבעה מכך שנכפה עליהם להשתתף במלחמות של האווארים תמיד בשורות הראשונות החשופות ביותר, האווארים גבו מהם מיסים כבדים ובימי החורף נהגו מדי שנה ושנה לשהות בקרבתם ולהתעסק עם נשותיהם ולעבר אותן. רבים בקרב המורדים היו בנים לאבות אווארים ולאמהות סלביות. המרד פרץ בדיוק כשהאווארים היו עסוקים בניסיון לכבוש את קונסטנטינופול, בירת האימפריה הביזנטית, בברית עם הפרסים הסאסאנים ועם הסלבים הדרומיים. בסופו של דבר בשנת 626 נחלו האווארים תבוסה ליד קונסטנטינופול. סאמו ואנשיו הצטרפו למרד הסלבים נגד האווארים. לפי הכרוניקה של פרדגאר, הוכיח סאמו יכולות צבאיות והוביל את הסלבים לניצחון. נשאלה השאלה אם תרומתו להצלחה הצבאית של הסלבים הייתה אישית בתור מפקד או לוחם מוכשר או באמצעות הלוחמים שליוו אותו וכלי הנשק שהביא וקשריו עם המלך הפרנקי. לפי הכרוניקה של פרדגאר, מתוך התלהבות על חלקו בקרב, בחרו הסלבים בסאמו כמלכם (rex), כלומר תואר זהה לזה של שליט הממלכה הפרנקית. לא מן נמנע גם שסאמו נשלח לשליחות זו על ידי דגוברט הראשון, בנו של כלותאר, שמילא אז את התפקיד של מלך משנה באוסטרזיה. ייתכן גם כי סאמו היה "מועמד פשרה" שמסביבו התאחדו רוב מנהיגי הסלאבים. על ידי בחירת מנהיג זר אפשר היה להרגיע את היריבויות בין המנהיגים הילידים. סאמו הסתגל מהר למדי לסביבה התרבותית החדשה. לפי הכרוניקה של פרדגאר, נשא 12 נשים סלביות והוליד מהן 22 בנים ו-15 בנות. ייתכן כי דרך "נישואים פוליטיים" דאג להבטיח קשרים טובים עם מנהיגי שבטים שונים. תחת הנהגתו נחלו הסלאבים עוד ניצחונות במאבקם נגד האוורים. הכרוניקה של פרדגאר מזכירה כאמור את הממלכה של סאמו רק בהקשר תולדות הפרנקים. כך למשל, היא מציינת שאחרי שחרור פנוניה משלטון האוורים, הגיעו לאזור סוחרים פרנקים נוספים. בשנת 632/631 קבוצה של סוחרים פרנקים נשדדה ונרצחה על ידי סלאבים. המלך דגוברט ניצל את ההזדמנות על מנת ליזום מדיניות פעילה במזרח-מרכז אירופה. הוא שיגר שליחים אל ממלכתו של סאמו עם דרישה לפיצויים על הגנבה ועל הרציחות. אולם המשא ומתן שניהל בשמו השגריר סיכאריוס לא עלה יפה: סאמו, שלא רצה לקבל את פני סיכאריוס, אסר עליו להיכנס אליו. אז סיכאריוס, לבוש בתלבושת סלאבית, הגיע עם אנשיו בפניו והציג לסאמו את כל מעשיהם (של הסלאבים). אך, באופן אופייני לפגאנים וליהירות הטיפשים, סאמו לא עשה מאומה כדי לתקן את מה שעשו אנשיו, והסתפק פשוט בקביעת עקרונות של צדק הדדי, בנוגע להאשמה זו ואחרות שבין שני הצדדים. סיכאריוס, מצידו, שגריר חסר תחכום, הביע נגד סאמו... לא ראויים ואיומים, לפיהם סאמו והעם של ממלכתו היו חייבים לשרת (servitium) את דגוברט. אז סאמו, נעלב, השיב: "אדמתנו שייכת לדגוברט, כפי שגם אנחנו בעצמנו שייכים לו, בתנאי שמתכוון לשמור על ידידות איתנו". סיכאריוס אמר: לא ייתכן שעובדי האלהים הנוצרי יהיו בידידות עם הכלבים". מצידו, סאמו אמר: "אם אתם עובדי האלהים, ואנחנו כלבי האלהים, כאשר אתם פועלים ללא הרף נגדו, רשאים אנחנו לגזור אתכם לחתיכות בנשיכותינו". ואז הוצא סיכאריוס מן המקום. — הכרוניקה של פרדגאר, ד, 68. באותה שנה יצא דגוברט למסע צבאי נגד הממלכה של סאמו, בראש ברית של שלושה או ארבעה צבאות. הכרוניקה של פרדגאר אינה מתייחסת מאוחר יותר לצבא הרביעי. אלמאנים, ובראשם הדוכס כרודוברט, תקפו את פאתי הממלכה. הלונגוברדים הפריולאנים תקפו, קרוב לוודאי, מדרום, וכבשו את "האזור זליה" (regio Zellia), כנראה עמק גייל (גיילטאל) בקרינתיה. החיל הראשי, של אוסטרזיה, ייתכן בפיקודו של דגוברט עצמו, חדר אל לב לבה של הממלכה. עם זאת כל הצבאות הללו לא הצליחו להתאחד. בעוד שהצבאות השוליים יותר הצליחו בהתחלה להשיג ניצחונות ולתפוס שבויים רבים, הצבא האוסטראזי נוצח אחרי שלושה ימים של מצור על ישוב בשם ווגאסטיסבורג, שמיקומו אינו ידוע בימינו. לוחמיו של דגוברט הצטרכו להימלט והשאיר מאחוריהם את כל נשקם ואוהליהם. תחת הנהגתו של סאמו ביצעו הסלאבים כמה פשיטות בתורינגיה ובמזרח ממלכת הפרנקים. דרוואן (אנ'), מנהיג הסורבים שבאזור אלבה-זאלה, שהיה בן חסות של הפרנקים, נטש אותם לבסוף והצטרף לסאמו. אזכורו זה של דורבן הוא למעשה המקור הראשון המעיד על קיומם של סלאבים מצפון להרי הבצר. ייתכן שגם מערב בוהמיה ואזור "בוואריה סלאביקה" בצפון-מזרח בוואריה היו חלק מממלכתו של סאמו. בגלל הפשיטות הסלאביות לממלכתו, נאלץ דגוברט לנקוט באמצעים להגנת גבולה המזרחי. בשנת 633 הוא מינה את בנו סיגיברט השלישי (אנ') למלך אוסטראזיה. נוכח העדר מידע בהמשך על ממלכתו של סאמו, לא ידוע שוב על עימותים בינה ובין הפרנקים לפני מותו של סאמו. שלטונו ארך כ-35 שנים ולכן משערים כי הוא מת בשנת 658. מפני שב-150 השנים הבאות (633/658-791) לא קיימים מקורות כתובים בצ'כיה וסלובקיה של היום, גורל הממלכה של סאמו אחרי מות המנהיג לוטה בערפל. על סמך ממצאים ארכאולוגיים ידוע כי בסביבות שנת 650 שבו האווארים לדרום סלובקיה של היום ובמאה ה-8 גם לדרום מוראביה שם חיו לצידם של הסלאבים. לעומת זאת הסלאבים באזורים הצפוניים והמערביים היו עצמאיים ביחס לאווארים. אחרי מות דגוברט בשנת 639 ממלכת הפרנקים הייתה שרויה במשבר, כך שהפרנקים הפסיקו אז להוות איום על שכניהם הסלאבים. ייתכן גם שמבנים פוליטיים אחדים של ממלכתו של סאמו נשארו שרירים וקיימים. המקורות הכתובים הראשונים הופיעו בשלהי המאה ה-8 בקשר למאבקם של הפרנקים בהנהגתו של קארל הגדול נגד האווארים (788/791-796/803) שהסתיים בשנים 799 או 802–803 בתבוסת האחרונים. במלחמה זו קיבל קארל הגדול סיוע ישיר מהסלאבים (למשל בשנים 791 ו-795). מצד שני הסלאבים ניהלו גם מאבק עצמאי משלהם (למשל ב-infestationes Sclavorum“ 802–805") בתקופה זו התקיימו במרחב הדנובה האמצעית שתי נסיכויות סלאביות, של מוראביה ושל ניטרה - מוראביה הגדולה. הקשר - המשכיות ההתיישבות והתרבות - ביניהן ובין הממלכה של סאמו נותר עדיין עלום והוא מהווה אתגר חשוב לארכאולוגים המשכיות זו יכלה אולי ליצור את התנאים הכלכליים והחברתיים להקמת שתי הנסיכויות, ולייסודה של מוראביה הגדולה. תומכת בהשערה זו העובדה שהסלאבים במוראביה וסלובקיה - להבדיל מהסלאבים בבוהמיה ובפולין, לא נשאו בימי הקמת מוראביה הגדולה שמות של שבטים אלא נודעו אך ורק כמורבים או סלאבים מורבים או "סלובנים " (slověn). כך לדוגמה, המינוח אצל "הגאוגרף הבווארי" (Geographus Bavarus) מן המאה ה-9, המעיד כי היו קיימים באזור מבני שלטון מספיק איתנים כדי שיוכלו להיות יורשים לממלכה של סאמו. מצד שני, בעיני החוקרים הגרמנים, הישות המדינית של סאמו התפוררה אחרי מותו ולא השאירה מסורת פעילה ארוכת ימים. לפיהם לא היו המבנים הכלכליים והחברתיים באזור מספיק מתקדמים כדי לאפשר השרדותה של ישות פוליטית מסוג הממלכה של סאמו. המיקום המדויק של ממלכת סאמו אינו ברור דיו. זאת מפני המחסור במקורות כתובים ואי אחידות בתיארוך של הממצאים הארכאולוגיים. פרסומיהם של מיכל לוטובסקי ונדיה פרופנטובה, המבוססים בעיקר על המחקרים שנערכו על ידי יאן דקאן ואחרים בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20. מרכז הממלכה נמצאה במוראביה של ימינו ובשטחים הסמוכים מאוסטריה התחתית ובמערב סלובקיה (ראו מפה). הממלכה של סאמו כללה גם את אזור הסורבים שבהנהגת דרבאנוס, בוודאות גם מערב בוהמיה ואולי גם דרום-מערב סלובקיה. היא לא כללה את אזור לאוזיץ הנמצא בימינו בגרמניה ובפולין. חוקרים רבים סבורים שהשתייכו לממלכה גם אזורים מבוואריה ומאוסטריה העילית, הסמוכים לצ'כיה. אין ודאות לגבי חבל קרנטניה. ההשתייכות של בוהמיה מסתמכת קודם כל על הצטרפותם לסאמו של הסורבים מחבל אלב-זאלה, החל משנות ה-630. חוקרים אחרים חושבים כי אין הדבר סביר לגבי מערב בוהמיה, בגלל הריחוק הרב מהאווארים והנושא שנוי במחלוקת. התקוממות הסלאבים נגד האווארים שהביאה להקמת ממלכת סאמו, התרחשה לפי רוב החוקרים הצ'כים והסלובקים בקצה הצפון-מערבי של האימפריה האוורית, כנראה בסביבות ברטיסלאבה של ימינו. זאת מפני שהכרוניקה של פרדגאר מציינת כי בין ילדי המורדים היו בנים לאבות אווארים ולאמהות סלביות. הנחה זו מתבססת על כך שהיה זה מקום שבו שכנו האווארים לפחות מזה דור אחד, ושדובר באזור סלאבי שאליו היו מגיעים האוורים כדי להעביר בו באופן סדיר את החורף. לכן משערים כי היה זה אזור סלאבי בשולי האימפריה האוורית. ערבוב של יסודות תרבותיים סלאבים ואוורים נמצאו רק בחפירות הארכולוגיות שבאזור ברטיסלאבה, במיוחד במערב ברטיסלאבה - ברטיסלאבה–דבינסקה נובה ווס, ברטיסלאבה–זהורסקה ביסטריצה, כלומר בסביבה של ברטיסלאבה–דבין (Bratislava-Devín). זה אזור שבו הנוכחות הסלאבית הייתה הקדומה ביותר במרכז אירופה (מסביבות 500) והייתה לו חשיבות רבה במסחר על הדנובה. מחקרים קודמים הצביעו על קרנטניה כאזור שבו פרצה ההתקוממות. לפי המחקרים הסלובקים, מרכז הממלכה של סאמו הייתה באותו מרחב גאוגרפי, עם דגש על האזור לאורך דרום הנהר מורבה. היא כללה עוד מובלעות בדרום מוראביה של היום ובמזרח אוסטריה התחתית, טענה המסתמכת מעל הכל על התאריך המאוחר יותר של הממצאים האווארים במקומות אלה. לפי טטיאנה שטפאנוביצ'ובה, מרכז הממלכה (להבדיל ממרכז ההתקוממות) לא היה באזור ברטיסלאבה, בגלל הקרבה המידית לאימפריה האווארית. לפי השערות החוקרים בסלובקיה, בוהמיה לא יכלה להיכלל בממלכה בכלל או אולי רק בשנות ה-630. לפי סברות אחרות גם אזור העיר ניטרה השתייך לממלכה של סאמו. בנוגע לקרנטניה, יש חילוקי דעות אם בכלל הייתה חלק מהממלכה, או שהייתה באופן זמני בלבד. בעד הסברה כי סלובקיה השתייכה לממלכת סאמו מעיד התאריך המאוחר שבו, לפי הממצאים, חזרו האווארים לדרום סלובקיה. הנחות מוקדמות שמרכז ממלכת סאמו היה באזור עיי מצודת דבין או שמצודה זו הייתה זהה לווגסטיסבורג, הופרכו על ידי חפירות ארוכות שנים שנערכו על ידי ורוניקה פלאכה ויאנה חלאביצובה, שלא מצאו ממצאים מלפני המאה ה-8. שאלת מקומה של קרנטניה (הכוללת, בערך, את הקרינתיה, דרום טירול, שטיריה וסלובניה של ימינו) ביחס לממלכת סאמו, נשאלת בגלל טענה בספר "התנצרות הבווארים והקרנטנים" (Conversio Bagoariorum et Carantanorum), לפיה סאמו היה שליט הקרנטנים ומרכז ממלכתו היה באזור זה. ייתכן כי בימי הביניים המוקדמים היו מבלבלים תכופות בין השם קרנטניה ובין קרנונטום. כמו כן, ידוע שם של שליט אחר של קרנטניה, דהינו ואלוק. בנוסף לכך, הסלבים של המקום נמצאו עד שנת 630 תחת שלטון הלנגוברדים. לפי וולפגנג פריצה, מרכז ממלכת סאמו נמצא בסביבות וינה, ואילו לפי הסלביסט היינריך קונסטמן, בפרנקוניה מזרחית. החוקר הגרמני מרטין אגרס טען תאוריה שנויה במחלוקת, לפיה הממלכה השתרעה בבוהמיה ובאזור מיין. לפי פירושים חופשיים של הכרוניקה של פרדגאר, לאור הממצאים הארכאולוגיים, הועלו ספקולציות, לפיהן, התקוממות הסלאבים כוונה לא נגד שלטון האווארים אלא נגד הניסיון של האווארים לפלוש לכיוון צפון-מערב. אחת ההנחות (יאן שטייהיבל) טוענת כי ההתקוממות פרצה תחילה באמצע האימפריה האוורית ואחר כך עברה לאזור הצפון מזרחי. במחקרים ישנים יותר, על סמך ממצאים ארכאולוגיים או אחרים, צוינו הערים מיקולצ'יצה, אולומוץ, וינה וברטיסלבה כמרכזים אפשריים. אולם הנחות אלה אינן מקובלות בימינו. 2018 - עלילת הספר "עובדי האש" מאת הסופר הסלובקי ולדימיר אוליי מתרחשת בימי ממלכתו של סאמו., J.J.Mikkola Samo und sein Reich. - ASPh. 1928, Bd. 42. מדיה וקבצים בנושא סאמו בוויקישיתוף סאמו, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית) השערה של החוקר הפיני י. מיקולה, 1928 - ראה ב מאמר של ודים פופובДЕРЖАВА САМО КАК ИДЕОЛОГИЧЕСКИЙ АРГУМЕНТ Samo nolens Sicharium videre, nec ad se eum venire permitteret; Sicharius vestes indutus ad instar Sclavinorum cum suis ad conspectum pervenit, Samoni universa quae injuncta habebat nuntiavit. Sed ut habet gentilitas et superbia pravorum, nihil a Samone quae sui admiserant est emendatum, nisi tantum placita vellens instituere, ut de his et aliis intentionibus, quae inter has partes ortae fuerant, justitia redderetur in invicem. Sicharius, sicut stultus legatus, verba improperii (...), et minas adversus Samonem loquitur, eo quod Samo et populus regni sui Dagoberto deberent servitium. Samo respondens jam saucius [Clar., caucius] dixit: Et terram quam habemus Dagoberti est, et nos sui sumus, si tamen nobiscum disposuerit amicitias conservare. Sicharius dicens: Non est possibile, ut Christiani Dei servi cum canibus amicitias collocare possint, Samo e contrario dixit: Si vos estis Dei servi, et nos sumus Dei canes, dum vos assidue contra ipsum agitis, nos permissum accepimus vos morsibus lacerare. Ejectus est Sicharius de conspectu Samonis Dervanus dux gente Surborium que … ad regnum Francorum iam olem aspecserant. ראו מפה Vladimír Olej Fire Worshipers, 2018 ISBN 9788097235512