laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Hello (שיר של ליונל ריצ'י)

Hello (הֶלוֹ) היא בלדת פופ של ליונל ריצ'י, שיצאה לאור בשנת 1984. השיר נכלל באלבומו Can't Slow Down, ושווק כסינגל השלישי מתוכו. הוא דורג במקום הראשון בשלושה מצעדי בילבורד: בילבורד הוט 100 (במשך שבועיים), מצעד שירי הרית'ם אנד בלוז (במשך שלושה שבועות) ומצעד ה-Adult contemporary music (במשך 6 שבועות). כמו כן דורג השיר במקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי. השיר מזוהה במיוחד עם השורה "Hello, is it me you're looking for?‎" (שלום, האם אני האחד אותו חיפשת?). סולו הגיטרה בשיר נוגן על ידי הגיטריסט לואי שלטון. בתי השיר מנוגנים במפתח לה מינור והפזמון במינור מלודי. הווידאו-קליפ לשיר מציג את אהבתו הנכזבת של ריצ'י לסטודנטית עיוורת לאמנות (בגילומה של לורה קרינגטון). לקראת סוף השיר, מציגה הסטודנטית לריצ'י פרוטומה של ראשו, מעשה ידיה, וריצ'י מבין כי במשך כל הזמן היו רגשות האהבה הדדיים. השיר זכה למספר גרסאות כיסוי, בין הידועות שבהן גרסה אינסטרומנטלית של הצלליות משנת 1986; וביצוע של לותר ואנדרוס משנת 1994. השיר בביצועו של ריצ'י הושמע בפרסומות שונות ובמספר סרטים, בהם ירח מר, בתול בן ארבעים, החיפושית בהילוך גבוה, מת לצעוק 4 ואמא מאוהבת 2. מידע על היצירה "Hello" באתר מיוזיק בריינז גרסאות נוספות ל"Hello" באתר SecondHandSongs סרטון השיר "Hello" באתר יוטיוב
בזיל יוסף

בָּזיל יוסף (9 בנובמבר 1936 – 17 בספטמבר 2010) היה קריקטוריסט ישראלי יליד רומניה. בזיל יוסף נולד בשנת 1936 ביאשי שברומניה. כבר בילדותו החל לצייר וליצור קריקטורות. בתקופת פרעות יאשי הסתתר עם משפחתו במרתף הבית. בשנת 1944 עברה המשפחה לבירה בוקרשט, מחשש לחייהם. לאחר מלחמת העולם השנייה למד אדריכלות בבוקרשט. בשנים אלו החל גם לפרסם קריקטורות בעיתון הרומני "Aurzika",[דרושה הבהרה] שעורכו הגרפי באותה עת היה אדר דריאן. בשנת 1959 עלה לישראל עם משפחתו, שהתיישבה תחילה בקריית בנימין ואחר כך בחולון. בשנת 1960 התגייס לצה"ל ושימש כקצין בחטיבת הצנחנים. השתתף כחייל מילואים בקרבות מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים. בשנת 1974 היה שותף בעריכת הספר "הגדוד במלחמת יום הכיפורים" (1974), שעסק בקרבות גדוד 46 של חטיבה 401, שבלמה את המצרים בסיני. בשנים 1965–1974 היה קריקטוריסט במגזין "העולם הזה", שם פרסם קריקטורות פוליטיות. במקביל פרסם קריקטורות בנושאים תרבותיים בעיתונות הרומנית. משרד העיצוב שהקים, "ביסלה", יצר עבודות לחברות כ"עלית", "תדיראן" ו"קוקה קולה". בשנת 2006 הוציא לאור את הספר "תמונות מצב, ספר מצחיק על אירועים עצובים", ובשנת 2009 את הספר "מבחני תוצאה: כל כך עצוב שזה מצחיק", בהם עבודות בטכניקות של קולאז'. נפטר ב-17 בספטמבר 2010. תמונות מצב: ספר מצחיק על אירועים עצובים, תל אביב: לטרה, תשס"ו 2006. מבחני תוצאה: כל כך עצוב שזה מצחיק, תל אביב: לטרה, 2009. "על פוליטיקה ואמנות קלאסית בקריקטורות של בזיל יוסף", בתוך: עזגר, יבשם (עורך), שירת המדע - שנתון לספרות, אמנות ומדע לזכר עֹפר לידר, מכון ויצמן למדע, עמותת שירת חייו, 2014 רות מקבי (אוצרת תערוכה וירטואלית), "מן הארכיון - חשיפה ראשונה לקריקטוריסט בזיל יוסף", באתר המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס בזיל יוסף, עדות בפרויקט "לדורות" אריה אבנרי, "בזיל חברי היקר (40)", באתר של אריה אבנרי, 29 בספטמבר 2010 ד"ר רון בריימן, על קברו של אמן אמיתי, באתר News1 מחלקה ראשונה, 20 בספטמבר 2010 בזיל יוסף באתר חברה קדישא ת"א–יפו
הלו (פירושונים)

האם התכוונתם ל... הלו – מילת ברכת שלום באנגלית. הפכה למילת ברכה בינלאומית, בעיקר בשימוש כפותחת שיחות טלפון. הלו (חברת תעופה) – חברת שכר שווייצרית hallo 015 – מותג בתחום התקשורת הבינלאומית של חברת היל"ת. Hello – בלדת פופ של ליונל ריצ'י, שיצאה לאור בשנת 1984 Hello – שיר דאנס האוס אלקטרוני של הדי ג'יי הצרפתי מרטן סולבג וסולנית להקת דרגונט מרטינה סורברה הקנדית Hello − בלדת פסנתר וסול של אדל. יצאה לאור בשלהי 2015. Hello − שיר של קרול ג'י. הילו הל
יואכים כספרי

יואכים כספרי (בגרמנית: Joachim Caspari; תרנ"ב, 1892, חבל אוקרמרק, גרמניה, – תשכ"ו, 21 בדצמבר 1966, חיפה, ישראל) היה רופא ילדים ישראלי, יליד גרמניה, מראשוני הרופאים בעיר חיפה בשנות ה-20 של המאה ה-20. יואכים כספרי נולד בברוסו (Brüssow) בחבל אוקרמרק (Uckermark) שבגרמניה, לדוד, רופא, ולאידה לבית מאייר, במשפחה יהודית גרמנית ציונית בת שני ילדים. בהיותו בן ארבע עברה משפחתו לבירה ברלין. לאחר שסיים את לימודי התיכון בברלין, החל ללמוד רפואה באוניברסיטת מינכן[דרוש מקור]. הוא גויס לצבא גרמניה כרופא במהלך מלחמת העולם הראשונה, ולאחריה חזר לברלין, שם שימש כרופא בבית החולים האוניברסיטאי. בשנת 1924 עלה לארץ ישראל והתיישב בחיפה. בתחילה שימש כרופא בית הספר הריאלי בחיפה. לאחר מכן עבד בירושלים, בבית החולים הדסה. בשנת 1926 שב להתגורר בחיפה ושימש כרופא ילדים בבית החולים הדסה, שהוקם שנים מועטות קודם לכן. עוד שימש כספרי כרופא פרטי, ומרפאתו שכנה ברחוב ירושלים, שם גם התגורר. כספרי היה פעיל בהגנה ובטיפת חלב. אביו, דוד, עלה אף הוא לארץ ישראל ב-1933. רעייתו, שושנה לבית ברדינשטין (1900-1977), ילידת העיר ז'יטומיר, אוקראינה, שימשה כאחות. לבני הזוג נולדו שני ילדים. ד"ר יואכים כספרי נפטר ב-1966. על שמו רחוב בחיפה. Das Oberbewusstsein. Essays zu einem aus der Biologie entwickelten existentiellen Humanismus, Haifa: Verlag Carmel, 1969. (גרמנית: העל-מודע) נסים לוי ויעל לוי, רופאיה של ארץ ישראל 1799–1948 (עריכת תוכן, עיצוב וסדר: חדוה רוקח, איתי בחור), זכרון יעקב: איתי בחור - הוצאה לאור, 2008, עמ' 217. אמציה פלד, רחוב כספרי, בתוך "מדריך רחובות חיפה", באתר האינטרנט של עיריית חיפה פרסומת עצמית, דבר, 23 בנובמבר 1928. יותר מאוחר עבר לביתו ברחוב פבזנר הסמוך (ראו עוד פרסומת עצמית, דבר, 3 בפברואר 1933) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
צילה אשר

צילה אשר בן עטר (נולדה בשנת 1969) היא אתלטית ישראלית בעבר, אלופת ישראל בהדיפת כדור ברזל 12 שנים ברציפות (1987–1998), בזריקת דיסקוס (1987), ביידוי פטיש (1998–2000, 2002 ו-2003) ושיאנית ישראל בהדיפת כדור ברזל וביידוי פטיש. אשר, היא האתלטית הישראלית הראשונה שהדפה את כדור הברזל מעבר ל-14 מטר. שיאה הישראלי בהדיפת כדור ברזל, החזיק מעמד במשך 10 שנים ושיאה הישראלי ביידוי פטיש החזיק מעמד במשך 5 שנים. אשר התאמנה בקבוצת מכבי תל אביב. בתחרויות האתלטיקה של המכביה ה-13 שנערכו ב-10 ביולי 1989 היא זכתה בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 13.28 מטר, אחרי סידני דורשלג מארצות הברית (13.48 מטר) ומדליית ארד בזריקת דיסקוס אחרי סידני דורשלג (47.89 מטר) ואילנה בבל-גולדברג מישראל (41.32 מטר). בתחרות שנערכה באולם בשפילד שבאנגליה ב-17 בפברואר 1993 זכתה אשר במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בשיא ישראלי חדש של 14.42 מטר. שיא זה החזיק מעמד 10 שנים ונשבר על ידי סיוון ג'אן (15.02 מטר). בתחרות שנערכה בתל אביב ב-13 ביוני 1999 סיימה אשר במקום רביעי ביידוי פטיש בשיא ישראלי חדש של 46.83 מטר. שיא זה נשבר על ידי יבגניה זבולטני. זריקת דיסקוס: 40.20 מטר (1995) הדיפת כדור ברזל: 14.42 מטר (1993) יידוי פטיש: 46.83 מטר (1999) אלופי ואלופות ישראל באתלטיקה באתר gbrathletics (באנגלית) צילה אשר באתר ההתאחדות הבינלאומית לאתלטיקה (IAAF) (באנגלית) 50 התוצאות הטובות בכל הזמנים - זריקת דיסקוס באתר איגוד האתלטיקה בישראל 50 התוצאות הטובות בכל הזמנים - הדיפת כדור ברזל באתר איגוד האתלטיקה בישראל 50 התוצאות הטובות בכל הזמנים - ידויי פטיש באתר איגוד האתלטיקה בישראל סיון ג'אן שיפרה את השיא הישראלי בכדור ברזל, באתר וואלה, 14 במאי 2003
מפלגת הפטריוטים הלבנים

מפלגת הפטריוטים הלבנים (באנגלית: White Patriot Party) הייתה תנועה נאו-נאצית, אנטישמית וגזענית, אשר פעלה בארצות הברית בין השנים 1987-1980. התנועה נחשבה מבחינה אידאולוגית כממשיכת דרכו של ארגון הקו קלוקס קלאן, יחד עם ארגונים נאו-נאציים נוספים, והייתה בעלת זהות נוצרית מובהקת. התנועה הוקמה בשנת 1980 על ידי גלן מילר, פעיל נאו-נאצי מוכר אשר דגל בעליונות הגזע הלבן. בעת הקמתה, שמה המקורי של התנועה היה אבירי הקו קלוקס קלאן של קרוליינה, שם שנועד לבטא את הסתמכותה על דרכי הקו קלוקס קלאן. בהמשך שנת 1980, התנועה שינתה את שמה לאבירי הקו קלוקס קלאן של הקונפדרציה, ולבסוף, במהלך שנת 1985, התנועה שינתה את שמה למפלגת הפטריוטים הלבנים. התנועה, אשר פעלה בצפון קרוליינה בעיצומה של תקופת משבר כלכלי, זכתה להד ציבורי מסוים הודות להפניית אצבע מאשימה כלפי הבנקאים היהודים, אשר הואשמו באחריות למצב הכלכלי הקשה במדינה. חרף זאת, התמיכה בתנועה בקרב תושבי צפון קרוליינה נותרה זעומה, כאשר מספר החברים בתנועה בשיא גודלה, בסביבות שנת 1986, הוערך בכ-3,000 חברים בלבד. בהמשך, בתאריך ה-6 באפריל 1987, "הכריזה התנועה מלחמה" כנגד הממשל הפדרלי של ארצות הברית, אשר כונה על ידי פעילי התנועה "ממשלת הכיבוש הציונית". בהמשך שנת 1987, גלן מילר, מייסד התנועה, נשפט והורשע על ידי מערכת המשפט בארצות הברית בחברות בארגון צבאי למחצה, וכן בהפרת זכויות האזרח של מוריס דיס, התובע הראשי של ארגון המרכז המשפטי לדרום העני. על מילר נגזר עונש מאסר של שלוש שנים, מה שהוביל להתפרקות התנועה, אשר לא הצליחה להמשיך ולהתקיים ללא מייסדה. בהמשך, התגלה כי מילר קיבל סיוע כספי בסכום של כ-200,000 דולר מטעם ארגון המסדר, וזאת כסיוע לפעילותה של התנועה. האתר הרשמי של גלן מילר, מייסד התנועה White Patriot Party Extremist Ex-Cons Back on the Street
הארנב ממושי

הארנב ממושי הוא ספר ילדים מאת שלומית כהן-אסיף שיצא לאור על ידי הקיבוץ המאוחד בשנת 1988. הספר אויר על ידי אמי רובינגר. הספר זכה לפופולריות רבה והפך לקלאסיקה ישראלית. בשנת 2018 זכה בתואר "ספר הזהב" מטעם התאחדות המו"לים. בחולון נמצא גן סיפור הארנב ממושי ובו פסלים המתארים את המסופר בספר זה. הארנב ממושי מטייל לראשונה לבדו ביער עם שלושה בלונים אדומים שאמו נתנה לו כדי שיהיה לו יום שמח. במסעו הוא מחפש אחר ידיד או שניים שיהפכו להיות חבריו. בעודו מטייל ביער פוגש ממושי בקיפוד, בלטאה, ובצב לשלושתם הוא מעניק בלונים בתמורה לחברותם אך ברגע שהבלונים מתפוצצים, הם עוזבים אותו לנפשו, וכבר לא רוצים להיות חבריו. ממושי נותר עצוב ובודד ללא חברים וללא בלונים, עד שהוא פוגש את לומי הפרפר שחג סביבו ורוצה לשחק עמו. ממושי הארנב אומר לו בצער שלא נותרו לו בלונים לתת לו. אך הפרפר אומר שהוא בכלל לא אוהב בלונים והוא רוצה רק להיות חבר שלו. איציק עזרא, ארנב מזהב: ספר ילדים של שלומית כהן-אסיף זכה בפרס יוקרתי, באתר השקמה חולון ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נטליה גונדרבה

נטליה גונדרבה (ברוסית: Наталья Гундарева; ‏28 באוגוסט 1948, מוסקבה – 15 במאי 2005, מוסקבה) הייתה שחקנית תיאטרון וקולנוע סובייטי ורוסי. היא זכתה במספר פרסים ובשנת 1986 קיבלה את תואר אמן העם. נטליה גונדרבה נולדה במוסקבה למשפחת מהנדסים. כמו אימה, היא אהבה תיאטרון ובגיל 15 החלה להשתתף בהצגות ילדים. היא לא חשבה שתהיה שחקנית ולאחר סיום בית הספר החלה לעבוד כשרטטת. בכל זאת, היא החליטה לנסות להתקבל לבית הספר למשחק שליד תיאטרון וכטנגוב. בשנת 1971 היא סיימה את לימודי המשחק וקיבלה הזמנות למספר תיאטראות בעיר. גונדרבה החליטה להצטרף לתיאטרון מאיאקובסקי. והיא עבדה בתיאטרון זה עד סוף הקריירה שלה. במשך שנים גונדרבה קיבלה תפקידי משנה בלבד. בשנת 1974 היה צורך להחליף את טטיאנה דורונינה ותוך 10 ימים גונדרבה הייתה מוכנה לתפקיד החדש. משחקה היה בולט ומבקרי התיאטרון ציינו את השחקנית החדשה לטובה. במקביל לעבודה בתיאטרון גונדרבה החלה להצטלם בסרטים. ההצלחה הגדולה הראשונה שלה הייתה בסרט "האישה המתוקה" בשנת 1974. בשנת 1977 היא זכתה בתואר שחקנית השנה של ברית המועצות. בשנת 1979 גונדרבה שיחקה תפקיד ראשי במחזה על פי ניקולאי לסקוב מה שנחשב לאחד מתפקידיה הטובים בתיאטרון. הצגה זו הוצגה על במת התיאטרון במשך 13 שנים רצופות. השנים 1979–1984 היו שיא הקריירה של גונדרבה. בתקופה זו היא שיחקה במספר הצגות תיאטרון מוצלחות והמשיכה בקריירה בקולנוע. בשנת 1980 היא הצטלמה בסרט "השלג הלבן של רוסיה". עבור עבודות בקולנוע בשנים 1981 ו-1985 היא זכתה בתואר שחקנית השנה ובשנת 1984 קיבלה את פרס ברית המועצות עבור משחקה בתיאטרון. בשנת 1986 גונדרבה עברה תאונת דרכים קשה. היא השתקמה רק כעבור שנה. בתחילת שנות ה-90 הצטלמה השחקנית לסדרת טלוויזיה "הסודות של סנקט פטרסבורג" שכללה 60 פרקים. בשנים 1993–1995 גונדרבה עסקה בפעילות ציבורית והייתה חברה בדומה כנציגת סיעת "נשי רוסיה". בשנת 1997 גונדרבה שיחקה בתפקיד חדש אחרון בתיאטרון. בשנת 2001 השחקנית עברה ניתוח פלסטי. בקיץ 2001 גונדרבה עברה אירוע מוחי ושוחררה הביתה רק כעבור שנה. למרות מאמצי הרופאים וקרובי המשפחה היא לא השתקמה לגמרי ולא חזרה להופיע. בשנת 2005 היא נפטרה במוסקבה מאירוע מוחי נוסף. גונדרבה הייתה נשואה שלוש פעמים. בשנת 1973 במהלך צילומים היא הכירה במאי לאוניד חייפיץ שהיה מבוגר ממנה ב-14 שנים. לאחר שש שנים הזוג התגרש. כבר באותו שנה גונדרבה התחתנה שנית, אך התגרשה תוך זמן קצר. בשנת 1986 היא התחתנה בפעם השלישית. בעלה היה שחקן תיאטרון בו היא עבדה. מדיה וקבצים בנושא נטליה גונדרבה בוויקישיתוף נטליה גונדרבה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) נטליה גונדרבה, באתר AllMovie (באנגלית) נטליה גונדרבה, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) אתר לזכר השחקנית (ברוסית) נטליה גונדרבה, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
G.U.Y.

"G.U.Y." (ראשי תיבות של "Girl Under You", בעברית: "בחורה תחתיך") הוא הסינגל השלישי והאחרון של הזמרת האמריקאית ליידי גאגא מאלבום האולפן השלישי שלה, Artpop. השיר הופיע לראשונה בתחנת הרדיו האיטלקי כשנאמר שהוא ישמש בתור הסינגל השלישי מהאלבום ב-28 במרץ 2014. השיר היה בשלבי כתיבה עוד כאשר גאגא הייתה בסיבוב ההופעות שלה "The Born This Way Ball" בשנת 2011. השיר נכתב מספר פעמים עד להגעתה של הגרסה הסופית והסגנון שאליו פנתה בו הוא EDM כאשר מכיל אלמנטים של R&B. השיר קיבל ביקורות מעורבות ממבקרי מוזיקה, שהחמיאו על הרכב הסגנון ועל השירה של גאגא, אך מתחו ביקורות על מילות השיר וההפקה שלו. השיר נכנס לראשונה למספר מצעדים של כמה מדינות, אך נכשל מלהיכנס לעשירייה הראשונה ברובם. בארצות הברית, ".G.U.Y" הפך לשירהּ השני הכושל ביותר במצעד הבילבורד הוט 100 לאחר שנכנס למקום ה-76, ונכנס לעשירייה הפותחת במצעד הבולגרי, מצעד השירים הדיגיטליים של יוון, ומצעד שירי המועדונים של בילבורד. הווידאו קליפ לשיר צולם בטירת הרסט בקליפורניה ויצא לאור בערוצה הרשמי של גאגא ב-Vevo ב-22 במרץ. הקליפ מראה את גאגא כמלאך כמו בעטיפת הסינגל שנפל ומורם באוויר על ידי חבורת אנשים. לאחר מכן היא נוקמת בגברים אשר צדו אותה ומחליפה אותם עם שיבוטים מהמכונה השיר הסרטון קיבל ביקורות חיוביות עבור ההפניות שלה מהמיתולוגיה היוונית. לקליפ יצא גם גרסה שונה הכוללת את השיר בלבד. גאגא ביצעה את השיר במהלך מסע ההופעות "ArtRave: The Artpop Ball" שקידם את האלבום. הקליפ לשיר צולם בטירת הרסט שבקליפורניה ויצא לאור ב-22 במרץ. בקליפ לשיר, שאורכו 12 דקות, מופיעים בנוסף לשיר שלושה שירים נוספים מהאלבום: "Artpop", "Venus" ו-"MANiCURE". לקליפ יצאה גם גרסה מקוצרת הכוללת את השיר ".G.U.Y" בלבד. השיר מחולק לכמה נושאים בהתחלה נראית גאגא כמלאך כשהיא בעצומה של מלחמה. לבסוף שטרות עפים באוויר המלחמה כביכול נגמרה וגאגא נשארה חבולה, כשחץ תקוע בבטנה. היא מגיעה לטירה שבכניסה אליה היא מתמוטטת בעוד השומרים מביאים אותה לתוך הטירה ומטבילים אותה במים שנמצאים בתוך בריכה מרכזית שבטירה. לאחר מכן היא לובשת בגדים של "אלה" ורוקדת ושרה בתוך הטירה כשלבסוף ניתן לראות שכפולים של בן אחד בכמויות אדירות כאשר הם משתלטים על בניין משרדים. הקליפ נצפה נכון לחודש אוגוסט 2017 מעל ל-77 מיליון פעמיים באתר Vevo. מידע על הסינגל "G.U.Y." באתר מיוזיק בריינז סרטון השיר "G.U.Y." באתר יוטיוב LadyGagaVEVO (2014-03-22), Lady Gaga - G.U.Y. - An ARTPOP Film, נבדק ב-2017-08-31 Beyonce, Iggy Azalea Rule Billboard.com's 2014 Mid-Year Music Poll, Billboard (באנגלית) Lady Gaga - G.U.Y. (An ARTPOP Film), נבדק ב-2021-04-09 מידע על G.U.Y., באתר המצעד הפיני מידע על G.U.Y., באתר המצעד הצרפתי, ארכיון https://twitter.com/chartsladygaga/status/1078003688126513155/photo/1, Twitter
שאול קנז

שאול קְנָז (22 ביוני 1938 - 14 בפברואר 2022) היה אמן, קריקטוריסט וצייר ישראלי. שאול קנז נולד ב־22 ביוני 1938 בקיבוץ גן שמואל. למד אמנות במכון אבני. בין מוריו היה הצייר משה פרופס. הוא אביו של כדורסלן העבר גל קנז. במהלך שנות השבעים של המאה ה-20 עסק בעיצוב גרפי, לצד עיסוק באיור ובקריקטורה, עבור מגזין עיתון "הארץ" ו-"דבר השבוע", "חותם" וה"הדף הירוק". עבודותיו מאופיינות בשימוש בקו רישום אמורפי ובשימוש חוזר באלמנטים גרפיים. בעקבות חוויותיו כלוחם שריון במלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים פרסם קנז בשנת 1978 את החוברת "מכתבים לטנקים", ובה טקסטים, איורים וקריקטורות שיצר. במשך השנים עסק רבות בתיעוד ההיסטוריה של התנועה הקיבוצית בכלל ושל גן שמואל בפרט. קנז נפטר ב-14 בפברואר 2022, בגיל 83. 1985 - גלריה "המצודה" קיסריה 1984 – גלריה צוותא, תל אביב-יפו 1993 – גלריה "חצר המושבה", חדרה 1993 – גלריית "השלום", גבעת חביבה 1994 – קיבוץ כמשל... ובכלל 1996 – גלריה המגדל תל אביב 2010 – גלריה גן שמואל, גן שמואל 2012 – המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן 2013 - תערוכת קבוצתית "שַׁי לִילָדֵינוּ - תרבות לילדים בקיבוצים", המשכן לאומנות עין חרוד 2013 - גלריה ERMANNO TEDESCHI GALLERY – ROME, ITALY אתר הבית של שאול קנז דן ארקין, שאול קנז כותב מכתבים לטנקים, מעריב, 1 בנובמבר 1978 קרני עם-עד, כול צבעי המשק, הקיבוץ, 18 בדצמבר 2003 אורית פראג, שרה כוכבי, קולטורת אביב, הדף הירוק, 1 באפריל 2004 ארנון לפיד, הצייר שאול קנז: "אני סתם זקן שוויתרו עליו", mynet קיבוץ, 12 ביולי 2012 נחמן גלבוע, בשורה, תקווה או אנדרטה, הדף הירוק, 11 בנובמבר 2004 שאול נגר, "מחר אולי גם אני" - ספר מרתק של שאול קנז שנודע ב"מכתבים לטנקים", אתר יד לשריון, 30 בדצמבר 2012 תמונות מהקיר שעוצב על ידי שאול קנז באתר גן שמואל שאול קנז, דף שער בספרייה הלאומית
מבוכה

מבוכה היא מצב רגשי של מוטרדות מסוימת ואי־נוחות, שאדם עשוי לחוות כאשר נראה לו שאחרים שופטים או עלולים לשפוט אותו (או את אדם אחר) על חלק בגופו או באישיותו שנחשף אליהם, או על פעולה חברתית או מקצועית בלתי מקובלת שלו (או של אדם אחר) שאותם אחרים היו עדים לה. לעיתים מעורבת בכך גם פגיעה בכבוד או ביושרה של האדם שמרגיש מבוכה. יש המגדירים מבוכה כסוג של חרדה עקב התנהגות שאינה מקובלת בחברה; סיבת המבוכה אינה ידועה, לכן זוהי חרדה ולא פחד ספציפי. תחושת מבוכה דומה במידה מסוימת לבושה, אך הן נבדלות בכך שבושה נגרמת לעיתים קרובות בעקבות מעשה לא מקובל מבחינה מוסרית (ולכן קשורה לאשמה) בעוד מבוכה נגרמת בהקשר חברתי; בנוסף, בושה עשויה להיגרם גם בשל מעשה שבוצע וידוע רק לאדם עצמו; לבסוף, בושה היא לרוב רגש עוצמתי וקשה יותר מאשר מבוכה. מצבים אפשריים בהם האדם נבוך בעקבות פעולה שביצע, עשויים להיות למשל מצבים בהם הוא נתפס בשקר שאמר או בטעות שביצע, או כאשר אחרים נחשפים לפעולות גופניות שביצע כגון נפיחה. בתרבויות רבות, מצב בו אדם נתפס בטעות כאשר אינו לבוש כהלכה או ערום בחלקו עשוי להביא למבוכה רבה. גם פעולות של אחרים עשויות לגרום מבוכה לפרט, למשל כאשר הפרט מגלה שהוא נושא לרכילות בשיחה המתקיימת בקבוצה חברתית, או כאשר אחר מעיר לו בזלזול בפני אחרים על התנהגותו או הופעתו. יש הבעות פנים ומחוות גוף אופייניות המופיעות תמיד ומזוהות ללא קשר לתרבות עם מבוכה. תגובת המבוכה מתחילה כחצי שנייה לאחר שהאדם "נתפס בקלקלתו". היא כוללת הסטת מבט למטה ואז לצדדים, "חיוך" מיוחד השונה מההבעה הידידותית בכך שמעורב בו רק שריר אחד (הזיגומטיקוס) המעלה את זוויות הפה כלפי מעלה כששאר המחצית התחתונה של הפנים קפואה ומכווצת. אחר כך מורכן הראש למטה ועמו נשמטות הכתפיים, בשלב זה מופיעה לעיתים קרובות נגיעה של היד בפנים. ילדים בגיל שנתיים כבר מבצעים את רצף הפעולות השלם הזה כשהם נדרשים, למשל, להופיע בפני זרים. לא רק מחוות המבוכה אוניברסליות אלא גם הפענוח שלהן. אנשים מתרבויות שונות זיהו נכון מבוכה אצל בני עמים רחוקים. התרבות משפיעה בהחלט על הסיטואציות שיפעילו את המבוכה אבל לא על דרך ההבעה שלה. הסומק אינו חלק מהותי של תצוגת המבוכה: הפנים מאדימות כ־15 עד 20 שניות מתחילת האירוע ואילו רצף המחוות הטיפוסי אורך כחמש שניות בלבד.[דרוש מקור] נראה כי למבוכה יש תפקיד חברתי חשוב בשיקוף והגדרת גבולות לגבי האופן בו רצוי שיתנהלו קשרים חברתיים, בהתאם לנורמות המקובלות בכל חברה ותרבות. Crozier, W.R.(1990), Shyness and embarrassment: perspectives from social psychology (קריאת הספר בתצוגה מקדימה באתר "גוגל ספרים" ) Goffman, E. (1956), Embarrassment and Social Organization(הקישור אינו פעיל), The American Journal of Sociology, 62 (3): 264-271 Parrott, W.G., Sabini, J., and Silver, M. (1988), The Roles of Self-Esteem and Social Interaction in Embarrassment, Personality and Social Psychology Bulletin, 14, 191–202 יורם שורק, ‏דברים שיורמים יודעים: מהי מבוכה?, באתר "הידען" מבוכה, דף שער בספרייה הלאומית Teichman, 1973 Dacher Keltner, Embarrassment: Its Distinct Form and Appeasement Functions, 1997. Psychological Bulletin. Vol 122. No, 3, 250-270 Purshouse, L. (2001), Embarrassment: A Philosophical Analysis, Philosophy, 76: 515-540
ז'אן-קלוד בריסו

ז'אן-קלוד בריסו (בצרפתית: Jean-Claude Brisseau;‏ 17 ביולי 1944 – 11 במאי 2019) היה יוצר סרטים צרפתי. מוטיבים חוזרים ביצירתו היו אלימות ומיניות, באחדים מסרטיו משולבים אלמנטים פנטסטיים. בין הידועות שביצירותיו: "דברים סודיים" (2002), "מלאכיות בעירום", סרטו הסמי-אוטוביוגרפי משנת 2006, והסרטים מראשית דרכו "חתונה לבנה" (1989), הופעתה הראשונה של ונסה פאראדי בקולנוע ו"המולה וזעם" (1988), שעסק במצוקת הקיום והאלימות בפרברי פריז. ב-1988 זכה בפסטיבל קאן בפרס מיוחד בקטגוריית יוצרים צעירים, בעבור סרטו "המולה וזעם". סרטו משנת 1992, סלין, היה מועמד לפרס דוב הזהב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין. עבור "דברים סודיים" הוענק לו בשנת 2003 פרס התרבות הצרפתית בפסטיבל קאן. בשנת 2012 זכה סרטו "נערה משום מקום" בפרס ברדלס הזהב, הפרס הראשי בפסטיבל הסרטים הבינלאומי לוקרנו שבשווייץ. כיהן כפרופסור בבית הספר לקולנוע "לה-פמי" (La Fémis). בשנת 2005 הורשע בהטרדה מינית של שתי שחקניות, אותן בחן באודישנים. נגזרה עליו שנת מאסר על תנאי. עלילת סרטו "מלאכיות בעירום" מבוססת באופן חלקי על מקרה זה. נפטר בפריז ב-11 במאי 2019. 1975: La Croisée des Chemins 1982: Contes modernes - segment L'échangeur 1983: Un jeu Brutal 1988: המולה וזעם 1989: חתונה לבנה 1992: סלין 1994: המלאך השחור 2000: Les Savates du bon Dieu 2002: דברים סודיים 2006: מלאכיות בעירום 2009: הרפתקאות ארוטיות 2012: הנערה משום מקום ז'אן-קלוד בריסו, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ז'אן-קלוד בריסו, באתר AllMovie (באנגלית) ז'אן-קלוד בריסו, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) שירות גלובס, ‏המולה וזעם, באתר גלובס, 21 בדצמבר 2005 אבנר שביט, עכבר העיר אונליין, הבמאי שחוקר את האורגזמה הנשית, באתר הארץ, 12 במרץ 2009 מלאכיות בעירום באתר וואלה! ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע ובנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סרקת

סרקת היא אלת ריפוי העקיצות והנשיכות הארסיות במיתולוגיה המצרית. במקורה היא האלה של העקרב. היא נתפסת במיתולוגיה המצרית כאלה שיש לה יכולת לרפא את תופעות הלוואי הנובעות מעקיצות עקרב ומהכשות נחש. היא מתוארת לעיתים כאישה עם עקרב המעטר את הכתר שלה. היא מחזיקה ביד אחת ענח' שהוא סמל לחיים וביד השנייה היא מחזיקה מטה המייצג כוח. אלוהויות במצרים העתיקה Zauzich, Karl-Theodor (1992). Hieroglyphs Without Mystery. Austin: University of Texas Press. p. 69. מדיה וקבצים בנושא סרקת בוויקישיתוף סרקת, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) סרקת, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מיתולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יהושע אדרי

יהושע אדרי (איירוייס) (1911 – 17 ביוני 1966) היה קריקטוריסט ישראלי יליד פולין. יהושע אדרי נולד בוורשה, פולין, בשנת 1911. משפחתו הייתה משפחה מסורתית ובני הבית התפרנסו ממלאכת רקמה לתשמישי קדושה כגון פרוכות, כיסויים לחלות וכדומה. אדרי נשלח ללימודים בבית ספר כללי. בנעוריו החל בפעילות בתנועת הנוער "בית"ר". בעקבות נאום של מנחם בגין, החליט אדרי, ביחד עם אחיו ישעיהו, לעלות לארץ ישראל. האח עלה בשנת 1931 ואילו אדרי עלה בעלייה בלתי-לגאלית, דרך איטליה, בשנת 1932. לאחר עלייתו התיישב אדרי בתל אביב ועסק בפרסום קריקטורות בעיתונות הרוויזיוניסטית כגון "הירדן" ו"חרות" ובעיתונים "הבוקר", "הארץ", "המשקיף" ו"תשע בערב". בנוסף, יצר כרזות עבור תנועת החרות. בשנת 1939 ראה אור ספר הקריקטורות שלו "קו לקו", שאיגד קריקטורות שפורסמו בעיתונות. בנוסף, עבד אדרי כגרפיקאי ב"יומני כרמל" וכן עסק ברקמה. בשנות החמישים של המאה ה-20 פרסם קריקטורות בעיתונים "הבוקר", "נוביני" ו"נוביני אי קורייר" ו"צבר". הקריקטורות של אדרי עוסקות בעיקר בנושאים פוליטיים. בשונה מקריקטוריסטים אחרים בני תקופתו, העבודות מאופיינות בקו ביקורתי מאוד כנגד הממסד הציוני, בעיקר כנגד דוד בן-גוריון, חיים ויצמן, "השומר הצעיר" ואחרים. ביצירותיו הרבה לתאר סיטואציות מורכבות, המרובות דמויות ופרטי רקע. בשנת 1977 הוצגה תערוכה מעבודותיו ב"מצודת זאב". יהושע אדרי נפטר בשנת 1966 מהתקף לב ונקבר בבית העלמין הדרום. ויניצקי, יוסף (עורך), קו-לקו, אוסף קריקטורות של יהושע אדרי, שהופיעו בעיתונות העברית בארץ, הוצאת "תעמולה", תל אביב, תרצ"ט [1939] צחוק ודמע, [חמו"ל], ירושלים, תש"ה, 1945 ללא כחל ושרק..., הוצאת "ניב", תל אביב, תש"ך, 1960 נילי פרייז, יהושע אדרי, באתר המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס יהושע אדרי באתר כותר יהושע אדרי באתר GRAVEZ