laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
בז'ה

בז'ה (בפורטוגזית: Beja) היא עיר בדרום פורטוגל, בירת מחוז בז'ה. העיר ניצבת על גבעה ברום של 227 מטרים מעל פני הים, מעל מישור אלנטז'ו (אנ'), וחולשת על צומת דרכים חשוב. במקום התקיימה התיישבות עוד מימי הקלטים. בשנת 48 כבש יוליוס קיסר את המקום מידי הלוסיטנים והפך אותה לאחת משלוש הערים הראשיות של הפרובינקיה לוסיטניה. לפני שנת 530 הפכה העיר למרכז בישופות בשם פאצ'ה (שיבוש של המילה הלטינית Pax, שלום). בשנת 713 נכבשה העיר על ידי המוסלמים מבית אומיה ושם העיר השתנה ל"באג'ה" (باجة). בשנת 1031, עם התמוטטות ח'ליפות קורדובה הפכה העיר למרכז טאיפה (ממלכה מוסלמית קטנה ועצמאית). ב-1150 נכבשה עיר על ידי אל-מוואחידון, שצירפו אותה לח'ליפותם, שהשתרעה על פני צפון אפריקה ואל-אנדלוס. ב-1162 נכבשה העיר על ידי צבאו של אפונסו הראשון, מלך פורטוגל. ב-1175 נכבשה שוב על ידי אל-מוואחידון והייתה בשליטתם עד 1234, אז נכבשה סופית על ידי סנשו השני, מלך פורטוגל וסופחה לפורטוגל. לאורך שנים אלה התדלדלה העיר ורק בשנת 1521 השיב לה מנואל הראשון, מלך פורטוגל מעמד של עיר. ב-1770 הושב לה גם מקומה כבישופות. המצודה על ראש הגבעה הוקמה במאה ה-13 על ידי דיניש, מלך פורטוגל, על יסודות המבצר הרומאי. המצודה שופצה על ידי המוסלמים ומגדל העוז המרובע שלה, בן 40 מטרים (Torre de Menagem), הוא הגבוה ביותר ששרד בפורטוגל. כיום נמצא במקום מוזיאון. קתדרלת יעקב הקדוש (Sé Catedral de São Tiago Maior)‏ -המבנה הנוכחי הוקם ב-1590 על בסיס מבנים קדומים. הקתדרלה, המשמשת כמושב הבישוף, שופצה בין 1937 ל-1946. מוזיאון המלכה לאונור בבניין מנזר הקלריסיות העניות (Convento de Nossa Senhora da Conceição). המבנה הוקם ב-1459 כמנזר פרנציסקני על ידי פרננדו, דוכס ויזאו. המוזיאון נוסד ב-1928 וכולל אוסף אמנות ובו יצירות של הציור הפלמי, הספרדי והפורטוגלי מהמאה ה-15 ועד המאה ה-18, בהן משל חוסה דה ריברה. בשנת 1987 נפתח במקום גם מוזיאון לארכאולוגיה, המציג ממצאים שנמצאו באזור מתקופת הברונזה ואילך. המוסד הפוליטכני של בז'ה (Instituto Politécnico de Beja) - מוסד להשכלה גבוהה ולימודי הנדסה, נוסד ב-1974. בעיר התקיימה קהילה יהודית, שאנשיה התאפיינו בניב ספרדי-יהודי ייחודי ושונה מהשפה הפורטוגלית הכללית. על קיום הרובע היהודי מעיד רחוב ששמו "רחוב היהודים". הידיעות הראשונות על ישיבת יהודים בפורטוגל הן מהמאה ה-12 וכבר אז היו קיימים רבעים יהודיים בליסבון, בז'ה וסנטרן. במאה ה-13 המלך אפונסו השלישי, מלך פורטוגל, הקים חטיבה נפרדת בממשל ליהודים והוא ניסה לנצל את קשריהם הכלכליים הטובים לפיתוח פורטוגל וזאת על אף שהיהודים הואשמו על ידי ההמון בהפצת המגפה השחורה. מקורן של משפחות בג'איו, בז'רנו ובז'ה הוא מהעיר בז'ה ממנה נפוצו בימי גירוש פורטוגל ב-1498. עם זאת, רבים לא ברחו אלא התנצרו והפכו לאנוסים, כולל יהודים שהגיעו מספרד בעת גירוש ספרד. חלק ניכר מהאליטה בעיר הייתה מורכבת מאנוסים, והם שהקימו בה את האוניברסיטה הראשונה לרפואה בפורטוגל. עד הגברת האכיפה על ידי האינקוויזיציה הפורטוגזית במחצית השנייה של המאה ה-17 התקיימה קהילה מובחנת, לאחר מכן אין תיעוד לגבי קיומה וסביר כי חלק מן האנוסים נטמעו כליל בחברה הנוצרית וחלקם עברו למדינות אחרות כגון ארצות השפלה, אנגליה, דרום צרפת, מדינות הבלקן והעיר חברון. מדיה וקבצים בנושא בז'ה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בז'ה מוזיאון המלכה לאונור קתדרלת יעקב הקדוש https://www.ipbeja.pt/EN/Pages/default.aspx משפחת בג'איו מבז'ה לחברון
בית ליפה

בית ליפה (בגרמנית: Haus Lippe) היה בית אצולה גרמני שכלל כמה ענפים, ושניים מהם התקיימו עד המהפכה הגרמנית בשנת 1918. ביאטריקס, מלכת הולנד, אף היא מבנות בית האצולה הזה. בית ליפה יוסד על ידי יובסט הרמן, רוזן ליפה (מת ב-1056), וצאצאו ברנהרד הראשון, הלורד של ליפה היה המייסד של מדינת ליפה בשנת 1123. כמה מבני המשפחה היו השליטים ששלטו למשך הזמן הארוך ביותר באירופה, כולל השליט ששלט במשך הזמן הארוך ביותר, ברנהרד השביעי, הלורד של ליפה. בשנת 1613 חולקה רוזנות ליפה בין בניו של זימון השישי, רוזן ליפה-דטמולד; בנו הבכור זימון השביעי ירש את רוזנות ליפה-דטמולד, בנו השני אוטו ירש את רוזנות ליפה-בארקה, שחזרה והתאחדה בשנת 1709 עם רוזנות ליפה-דטמולד, ובנו הצעיר פיליפ ירש את רוזנות ליפה-אלפרדיסן, שהתאחדה בהמשך עם נסיכות שאומבורג-ליפה. בשנת 1625 העניק זימון השביעי, רוזן ליפה-דטמולד חלק מאדמותיו לבנו הצעיר הרמן יובסט, הלורד של ליפה-ביסטרפלד כלורדות, ששודרגה בשנת 1762 לרוזנות. בשנת 1789 שודרגה רוזנות ליפה-דטמולד לדרגת נסיכות, ולאופולד הראשון, נסיך ליפה קיבל את התואר "נסיך האימפריה". בשנת 1806 הצטרפה נסיכות ליפה לקונפדרציה של הריין, ובשנת 1807 הועלתה גם רוזנות שאומבורג-ליפה למעמד נסיכות והצטרפה לקונפדרציה של הריין. לאחר מפלת נפוליאון הצטרפו הנסיכויות בשנת 1815 לקונפדרציה הגרמנית. בשנת 1870 לחמו כוחות הנסיכויות לצד פרוסיה במלחמת צרפת–פרוסיה, ובשנת 1871 הן הצטרפו לאימפריה הגרמנית. בשנת 1895 מת וולדמאר, נסיך ליפה, ובמקומו עלה לשלטון אלכסנדר, נסיך ליפה שהיה ללא ילדים, ולא היה כל כך שפוי. בעקבות כך פרץ מאבק ירושה בין בית שאומבורג-ליפה לבית ליפה-ביסטרפלד. בשנת 1905 הכריע בית המשפט הקיסרי בלייפציג, שהנסיכות תעבור ללאופולד, רוזן ליפה-ביסטרפלד. בנובמבר 1918 התפטרו לאופולד הרביעי, נסיך ליפה ואדולף השני, נסיך שאומבורג-ליפה מתפקידיהם, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה. לאחר עליית הנאציזם בגרמניה, כל שלושת בניו מאשתו הראשונה של לאופולד הרביעי הפכו לחברי המפלגה הנאצית, ובנו הבכור ארנסט, נסיך הכתר של ליפה שהצטרף למפלגה במאי 1928, היה הנסיך הגרמני הראשון שעשה זאת. בשנת 1937 התחתן ברנהרד, נסיך ליפה-ביסטרפלד עם יוליאנה, נסיכת הכתר של הולנד, אשר עלתה לשלטון בהולנד בשנת 1948, אולם, למרות שבתם ביאטריקס, מלכת הולנד משתייכת לבית ליפה, היא משויכת באופן רשמי לבית אורנז'-נסאו. ליפה (1123–1918), כונתה ליפה-דטמולד משנת 1613 ליפה-בארקה (1613–1709) ליפה-אלפרדיסן (1613–1640, 1681–1777) ליפה-ביסטרפלד ליפה-וייסנפלד שאומבורג-ליפה (1643–1918) הולנד (1980–2013) באופן רשמי נודע כבית אורנז'-נסאו מדיה וקבצים בנושא בית ליפה בוויקישיתוף ליפה
קרחון גוואן

קרחון גׂוָואן או קרחון גוֹאוּאָן (באנגלית: Gowan Glacier) הוא קרחון ברכס הריטג' בהרי אלזוורת' שבאנטארקטיקה. אורכו של הקרחון 28 קילומטרים. גובהו של הקרחון 1,362 מטרים מעל פני הים, והוא זורם לכיוון צפון מפסגת קנינגהאם שבמצוק פאונדרז ונשפך אל קרחון מינסוטה, מזרחית לנונאטאק ולקאם. הקרחון מופה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, באמצעות סקרים על הקרקע ותצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1961–1966. שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים. הקרחון נקרא על שם סגן ג'ימי ל. גוואן (Jimmy L. Gowan), ששירת בחיל הרפואה של צי ארצות הברית, ושימש כמפקד וכרופא של תחנת מישור הקוטב בשנת 1966. קרחון גוואן באתר הסקר הגאולוגי של ארצות הברית קרחון גוואן באתר הגאזט האנטארקטי של ממשלת אוסטרליה מידע גאוגרפי והיסטורי מידע גאוגרפי
אה"מ טיטניה

אה"מ טיטניה (באנגלית: HMS Titania) הייתה אונייה תומכת צוללות אשר פעלה בשרות הצי המלכותי הבריטי בין השנים 1915–1949, ונטלה חלק במאמץ המלחמתי ב-מלחמת העולם הראשונה, ובמלחמת העולם השנייה. משנת 1919 "אה"מ טיטניה" הייתה חלק מ"משט הרביעי" ("4th Flotilla"). מאוקטובר 1919 ועד מרץ 1928 הפליגה להונג קונג. משנת 1930 "אה"מ טיטניה" הייתה חלק מ"משט השלישי" ("3th Flotilla"), משנת 1936 "אה"מ טיטניה" הייתה חלק מ"משט השישי" ("6th Flotilla"), ומשנת 1945 "אה"מ טיטניה" הייתה חלק מ"משט החמישי" ("5th Flotilla"). במהלך שנות פעילותה פיקדו על האונייה 23 רבי חובלים. מפקדה הראשון Capt. Stanley L. Willis, RN פיקד על האונייה בין ה-21 באוקטובר 1915 ל-אוקטובר 1918. הצוללות הן קטנות לעומת רוב כלי השיט של האוקיינוסים, ובדרך כלל אין להן יכולת לשאת כמויות גדולות של מזון, דלק, טורפדו ואספקה אחרת, ולא לשאת מערך מלא של ציוד תחזוקה וכוח אדם. אניות התמיכה בצוללות נושאות את כל הציוד הדרוש לצוללת, וכדי לחדש ומספקת את השירותים האלה בעת עגינה בנמל ליד האזור שבו הצוללות פועלות, או חוברות לצוללות בלב ים. סוג של אניות תמיכה בצוללות קרוי: "Submarine tender" (אנ') או "Depot Ship" אוניית הוד מלכותה מדיה וקבצים בנושא אה"מ טיטניה בוויקישיתוף "טיטניה HMS" hebrideanconnections.com/boats "טיטניה HMS" clydeships.co.uk/view.php?&ref=4428&vessel=TITANIA "טיטניה HMS" שנת 1926 gwulo.com/atom "טיטניה HMS" בשנים 1917–1918 בדרום אפריקה samilitaryhistory.org/vol051gh "טיטניה HMS" -history.net/OWShips-WW1-50-HMS_Titania קפיטן Stanley L. Willis dreadnoughtproject.org/tfs/index.php/Stanley_Lyte_Willis אוניות התומכות בצוללות ("Depot Ship") uboat.net/allies/warships
נונאטאק ולקאם

נונאטאק וֶלְקָאם (באנגלית: Welcome Nunatak) הוא נונאטאק קטן יחסית, אך בולט, בצורת חרוט, הניצב מצפון לנונאטאקי רות'ר (אך בנפרד מהם), בפסגות פאונדרז, ברכס הריטג' שבאנטארקטיקה. גובהו של הנונאטאק 1,476 מטרים מעל פני הים. שמו של הנונאטאק ניתן לו על ידי משלחת החקר הגאולוגית של אוניברסיטת מינסוטה שחקרה את האזור בין השנים 1964–1963. מקור שמו של הנונאטאק ("ולקאם" באנגלית "ברוך הבא") מאחר שבהגיעם ממסעות המחקר כאשר הם ראו את הנונאטאק הם ידעו כי הם סמוכים למחנה המחקר. • Damien Gildea, Ellsworth Moutains - Mountaineering in Antarctica: Travel Guide נונאטאק ולקאם באתר הסקר הגאולוגי של ארצות הברית נונאטאק ולקאם באתר הגאזט האנטארקטי המשווה SCAR של ממשלת אוסטרליה תצלום לוויין של אזור הנונאטאק מידע גאוגרפי והיסטורי ראו ב"לקריאה נוספת" ספרו של Damien Gildea
בורווסטניק לנינגרד (כדורסל נשים)

בורווסטניק לנינגרד הוא מועדון כדורסל נשים שהיווה חלק מאגודת ספורט לסטודנטים. הישג השיא הוא סגנות אליפות ברית המועצות ב-1964. "בורווסטניק" השתתפה באליפות ברית המועצות הראשונה, שנערכה בעונת 1937. באליפויות 1938 ו-1940 הקבוצה סיימה במקום החמישי ובמקום הרביעי בעונת 1939 והייתה אחת הקבוצות החזקות במדינה בענף כדורסל נשים. בשנות ה-50 הכדורסלניות מלנינגרד זכו במדליית ארד באליפות 1953 והיו לקבוצת הכדורסל היציבה ביותר בליגה הסובייטית, עם התבססות במרכז הטבלה ושמרה על מקומות 5 — 9. בשנות ה-60 של המאה העשרים החלה הצמיחה בקבוצה. הקבוצה זכתה במדליית כסף באליפות ברית המועצות 1964 והייתה לסגנית האלופה ולאחר מכן במדליית ארד בעונות 1961, 1968; וסיימה כסגנית אלופה ב-1967. בנוסף, הקבוצה זכתה 4 פעמים בתחרויות המועצה המרכזית למתנדבי ספורט. לאחר שבעונת 1969 הקבוצה סיימה במקום הרביעי החלה הנסיגה והירידה ביכולות המועדון: בעונת 1970 — סיימה במקום וב-1971 סיימה במקום 11 והאחרון וירדה ליגה. אחרי מאזן של הפסד אחד בלבד עונה לאחר מכן היא כבר חזרה לליגה הבכירה, בה סיימה במקום תשיעי בעונת 1973. ב-1975 הקבוצה שוב ירדה ליגה וחזרה בעונת 1978. עונת 1978/79 הייתה האחרונה עבור הסטודנטיות מלנינגרד להתמודד בליגה החזקה בברית המועצות. לאחר מכן, הקבוצה ירדה ליגה, ועד קריסתה של ברית המועצות, שיחקה בליגת המשנה של אליפות ברית המועצות. הקבוצה פורקה בשנת 1991. סגנות אליפות ברית המועצות: 1964 מקום שלישי באליפות ברית המועצות: 1953, 1961, 1968 בורווסטניק לנינגרד
נונאטאקי רות'ר

נונאטאקי רות'ר (באנגלית: Reuther Nunataks) הם רכס של נונאטאקים שאורכו 7 קילומטרים, והוא ממוקם ממערב לפסגת לנדמארק בפסגות פאונדרז ברכס הריטג' שבאנטארקטיקה. הנונאטאקים נמצאים 6 קילומטרים מערבית לפסגת לנדמארק. שמם של הנונאטאקים ניתן להם על ידי משלחת החקר הגאולוגית של אוניברסיטת מינסוטה לחקר האזור, אשר חקרה את הרכס בין השנים 1963–1964. ההרים נקראו על שם צ'ארלס ג'י. רות'ר (Charles J. Reuther), טכנאי מסוקים של יחידת התעבורה ה-62 של צי ארצות הברית בתקופת מחקר הרכס. • G.F.Webers, K.B. Sporli, Palaeontological and Stratigraphic Investigations in the Ellsworth Mountains, West Antarctica, Antarctic Earth Science, p. 261-262 נונאטאקי רות'ר באתר הסקר הגאולוגי של ארצות הברית נונאטאקי רות'ר באתר הגאזט האנטארקטי של ממשלת אוסטרליה מידע גאוגרפי והיסטורי אתרים שנקראו על שם מגלים
ברנהרד השביעי, הלורד של ליפה

ברנהרד השביעי, הלורד של ליפה (בגרמנית: Bernhard VII. zur Lippe; ‏ 4 בדצמבר 1428 – 2 באפריל 1511) היה הלורד של ליפה משנת 1429 עד מותו. בשל הסכסוכים הרבים בהם היה מעורב, הוא זכה לכינוי "המתלהם". הוא היה השליט האירופי ששלט במשך הזמן הארוך ביותר. ברנהרד נולד ב-4 בדצמבר 1428, והיה הבן הבכור של זימון הרביעי, הלורד של ליפה, ומרגרטה מבראונשווייג-גרובנהאגן. בשנת 1429, עוד לפני יום הולדתו הראשון מת אביו, וברנהרד עלה לשלטון במקומו, ועמד תחת העוצרות ואפוטרופסות של דודו אוטו. בשנת 1446 מת אוטו, ודודו הגדול הארכיבישוף דיטריך השני מקלן, מונה לעוצר. דיטריך יוצג על ידי עוזרו בליפה, יוהאן מלנבק. בשנת 1444, ברנהרד חתם על הסכם עם אדולף הראשון, דוכס קלווה, שבו הוא ויתר לאדולף 50% מהשליטה בעיר ליפשטדט, אשר הייתה משועבדת לקלווה. באותו הזמן, הוא הצטרף לברית, במה שנקרא סכסוך זסט, נגד הארכיבישוף דיטריך השני מקלן. בשנת 1447, דיטריך קרא לצבא הבוהמי, אשר הרס את הצד של ליפה ולא החריב את העיר בלומברג על המישור. הצבא הבוהמי גם הטיל מצור על הערים ליפשטדט וזסט, אבל לא הצליח לכובשן. לאחר שיושב הסכסוך בשנת 1449, התיישב ברנהרד בטירת בלומברג. בשנת 1468, הוא עבר לדטמולד, אשר באותה העת הייתה העיר הקטנה ביותר בליפה, עם רק 350 תושבים, והרחיב את טירת דטמולד. ברנהרד היה מעורב במספר רב של סכסוכים נגד אויבים שונים, עם העברת בריתות. בשנת 1469, הוא תמך בלודוויג השני, רוזן הסן התחתית נגד אחיו היינריך השלישי, רוזן הסן העילית. מצד שני, בשנת 1464, הוא תמך באחיו, הנסיך-בישוף זימון השלישי מפאדרבורן נגד לודוויג השני, רוזן הסן התחתית, כאשר הם לחמו בסכסוך הסן-פאדרבורן על טירת קאלנברג. ברנהרד התחתן עם אנה מהולשטיין-שאוינבורג, בתו של הרוזן אוטו השני של הולשטיין-שאוינבורג, ממנה נולדו לו הילדים הבאים: אנה (נולדה ב-1450), התחתנה עם אוטו השישי, רוזן הויה, ולאחריו התחתנה עם יוהאן השני, רוזן נסאו-בילשטיין מרגרט (נולדה ב-1452), התחתנה עם יוהאן הראשון, רוזן רייטברג אליזבת (נולדה ב-1460), התחתנה עם יוהאן השני, רוזן שפיגלברג, ולאחריו התחתנה עם רודולף השביעי, רוזן דיפהולץ ארמנגארדה (1460 – 1524), התחתנה עם יובסט הראשון, רוזן הויה זימון (1471–1536) ברנהרד אגנס https://www.independent.co.uk/news/people/queen-elizabeth-ii-to-become-britains-longest-reigning-monarch-longest-serving-rulers-ever-10477985.html
יוהאן גאורג השני, נסיך אנהלט-דסאו

יוהאן גאורג השני, נסיך אנהלט-דסאו (בגרמנית: Johann Georg II. von Anhalt-Dessau; ‏17 בנובמבר 1627 – 7 באוגוסט 1693) היה נסיך גרמני מבית אסקניה, אשר שלט בנסיכות אנהלט-דסאו בין השנים 1660–1693. כמו כן, הוא היה חבר באגודה מניבת הפירות, ואף שימש כגנרל-פלדמרשל של ברנדנבורג-פרוסיה. יוהאן גאורג נולד ב-17 בנובמבר 1627 בדסאו, ליוהאן קזימיר, נסיך אנהלט-דסאו ולאגנס מהסן-קאסל, בתם של מוריץ, רוזן הסן-קאסל ויוליאנה מנסאו-דילנבורג. ב-9 בספטמבר 1659 התחתן יוהאן גאורג בחרונינגן עם הנרייטה קתרינה מנסאו, בתם של פרדריק הנדריק, נסיך אורנז' ואמליה מזולמס-בראונפלס, ממנה היו לו עשרה ילדים. בשנת 1660 מת אביו, ויוהאן גאורג עלה לשלטון במקומו. הוא גם ירש את תביעת המשפחה על אשרסלבן, אשר הייתה בשליטת ברנדנבורג-פרוסיה מאז 1648. יוהאן גאורג עשה את הקריירה הצבאית שלו בשירות הצבא הפרוסי, ובשנת 1670 העלה אותו פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג לדרגת גנרל-פלדמרשל. אחרי שצרפת פלשה לדוכסות קלווה, שהשתייכה לפרידריך וילהלם, ניהל יוהאן גאורג ביוני 1672, משא ומתן בווינה בין לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ופרידריך וילהלם, שבו התחייב כל אחד לספק 12,000 חיילים לשמור על גבולות שלום וסטפאליה מפני תוקפנות הצרפתים. יוהאן גאורג נבחר להוביל את המערכה, אשר ברובה לא הייתה מוצלחת, ואף הובילה את גאורג פון דרפלינגר להתפטר באופן זמני כמחאה. במהלך המערכה נגד הצרפתים על השליטה אלזס בשנת 1674, רוב הצבא הפרוסי נכנס למחנות חורף בשוויינפורט הפרנקונית. כמשנה לשליט (סטאדהאודר), יוהאן גאורג פיקד על החיילים הנותרים בברנדנבורג. לואי הארבעה עשר, מלך צרפת שכנע את קרל האחד עשר, מלך שוודיה לפלוש לברנדנבורג, אותה לא הצליח יוהאן גאורג למנוע עם כוחותיו הדלים, אולם בקיץ 1675 הוא לחם בקרב פהרבלין, שבו הביסו הפרוסים את השוודים. בשנת 1683 יוהאן גאורג נסע לפסאו, כביכול על מנת לדון במעורבות ברנדנבורג במלחמה נגד העות'מאנים עם הקיסר לאופולד, למרות שמטרתו העיקרית הייתה לייעץ נגד מלחמה נוספת עם צרפת. בנוסף, הנסיך חזר ואישר את הברית של ברנדנבורג עם אוסטריה. ב-7 באוגוסט 1693 מת יוהאן גאורג בברלין, ובנו לאופולד הראשון, נסיך אנהלט-דסאו עלה לשלטון במקומו. ב-9 בספטמבר 1659 התחתן יוהאן גאורג בחרונינגן עם הנרייטה קתרינה מנסאו, בתם של פרדריק הנדריק, נסיך אורנז' ואמליה מזולמס-בראונפלס, ממנה היו לו עשרה ילדים: אמליה לודוביקה, נסיכת אנהלט-דסאו (1660) הנרייטה אמליה, נסיכת אנהלט-דסאו (1662) פרידריך קזימיר, נסיך הכתר של אנהלט-דסאו (1663–1665) אליזבת אלברטינה, נסיכת אנהלט-דסאו (1665–1706), התחתנה עם היינריך מסקסוניה-וייסנפלס, רוזן בארבי. הנרייטה אמליה, נסיכת אנהלט-דסאו (1666–1726), התחתנה עם היינריך קזימיר השני, נסיך נסאו-דיאץ. לואיזה סופיה, נסיכת אנהלט-דסאו (1667–1678) מריה אלאונורה, נסיכת אנהלט-דסאו (1671–1756), התחתנה עם הנסיך ייז'י ראדזיוויל, דוכס אוליקה. הנרייטה אגנס, נסיכת אנהלט-דסאו (1674–1729) לאופולד הראשון, נסיך אנהלט-דסאו (1676–1747) יוהנה שרלוטה, נסיכת אנהלט-דסאו (1682–1750), התחתנה עם פיליפ וילהלם, מרקיז ברנדנבורג-שוודט. מדיה וקבצים בנושא יוהאן גאורג השני, נסיך אנהלט-דסאו בוויקישיתוף
מפצח אגוזים

מַפְצֵחַ אֱגוֹזִים הוא כלי שנועד לשבירת ופיצוח קליפת האגוז על מנת להגיע אל תוכנו. קיימים מפצחי אגוזים בעיצובים שונים, הכוללים מנופים, ברגים ומנגנונים שונים. קיימים גם מפצחים המעוצבים בצורה המדמה אדם אשר שיניו הן אלו המשמשות לפיצוח האגוז, אך מרביתם מיועדים לקישוט. אגוזים פוצחו לאורך ההיסטוריה, באמצעות פטיש וסדן, שלעיתים קרובות היה עשוי מאבן. אגוזים מסוימים, כמו למשל אגוזי מלך, פוצחו על ידי החזקת האגוז בכף היד והפעלת לחץ עם כף היד או האגודל, או באמצעות אגוז נוסף. הכלים הראשונים ששימשו לפיצוח אגוזים הופיעו במאה הרביעית והשלישית לפני הספירה, והיו פרימיטיביים בהרבה מהמפצחים המודרניים. מפצחי האגוזים העתיקים פעלו בצורות שונות, וכללו גם מפצחי בורג, אשר עקרון פעולתם הוא לחץ המופעל על האגוז על ידי סיבוב הבורג. מפצח האגוזים המודרני, הוא בדרך כלל דומה לצבת, אך נקודת הציר נמצאת בקצהו מעבר לאגוז, ולא באמצע. ייצור מפצחים הפועלים על עקרון של לחץ דרך ציר, החל ככל הנראה ביוון העתיקה. החומרים ששימשו לייצור נעו בין כסף, ברזל יצוק, ברונזה, ועץ (בעיקר בצרפת ואיטליה). לעיתים רחוקות יותר, יוצרו גם מפצחים מפורצלן. פעמים רבות מפצחים אלו עוצבו בצורות בני אדם ובעלי חיים. בסיפורי קנטרברי מהמאה ה-14, מוזכרים מפצחי האגוזים. בשנת 1913 רשם איש העסקים הנרי קוואקנבוש פטנט על מפצח אגוזים המבקע את הקליפה בצורה שאינה יכולה לגרום נזק לאגוז עצמו. שימוש נוסף שנעשה בכלי, הוא פיצוח שריונם של סרטנים ולובסטרים על מנת להוציא את בשרם לחוץ. לפחות מאז המאה ה-15, קיימים מפצחי אגוזים מעץ המגולפים בצורת חייל, אביר, מלך או בני אדם בעלי תפקידים דומים. בגרמניה, מפצח אגוזים נחשב כסמל לסימן טוב. אגדת עם מספרת כי יצרנית בובות ניצחה אתגר פיצוח אגוזים, על ידי יצירת בובת מפצח אגוזים, אשר פיה שימש לפצח את האגוזים. מפצלי האגוזים האלה מעוצבים בצורת אדם עם פה גדול, אשר נפתח על ידי הרמת מנוף בחלקו האחורי של הפסלון. האגוז מוכנס לפיו של הפסלון ועל ידי הלחץ המופעל מהורדת המנוף, מתפצחת קליפת האגוז. מפצח אגוזים דומה היה בדמות אריה, שהאגוז הוכנס לפיו וזנבו שימש כמנוף לפיצוח. מפצח האגוזים המודרני בסגנון זה משמש לקישוט, בעיקר בחג המולד, כהוא משמש כחלק מסמלי החג. הבלט מפצח האגוזים של צ'ייקובסקי, קיבל את שמו על שם סמלי החג. לאחר מלחמת העולם השנייה, מפצחי נוי דקורטיביים הפכו פופולריים בארצות הברית, בעקבות ההפקה הראשונה של הבלט " מפצח האגוזים" ב -1940 וחשיפת חיילים אמריקאים לבובות בזמן המלחמה. כמה אמנים ביניהם מייק אולדפילד, השתמשו בצלילים שהושמעו על ידי מפצח אגוזים, כחלק מיצירותיהם. אליעזר בן-יהודה היציע את המילה "מַפְצֵעַ" במקום "מפצח אגוזים", אבל המילה לא נקלטה בשפה. מדיה וקבצים בנושא מפצח אגוזים בוויקישיתוף ההיסטוריה של מפצח האגוזים, באתר www.oktoberfesthaus.com (באנגלית) ההיסטוריה הקצרה של מפצחי האגוזים "מפצח האגוזים - סמל נצחי של חג המולד". Lilburn-Mountain Park, GA Patch (באנגלית אמריקאית). 2011-12-08. נבדק ב-2018-12-02. כתבה על מייק אולדפילד (באנגלית) המילים האובדות של אליעזר בן יהודה, באתר www.ruvik.co.il
ניצוצות בחינוך

ניצוצות היא עמותה שמפעילה תוכנית בשם "ניצוצות" בשיתוף פעולה עם משרד החינוך, ונכללת במאגר התוכניות החינוכיות החיצוניות של משרד החינוך, לצורך יצירת מוטיבציה פנימית אצל תלמידים. ניצוצות הוקמה בשנת 2012 על ידי אורי שנער וד"ר יואב ארמוני, ופעילה בפריסה ארצית. על פי נתוני העמותה, בשנת 2019 השתתפו בתוכנית כ-7,000 תלמידים מכ-38 בתי ספר, מכיתות ז' עד י"א. במסגרת הפעילות נפגשים מנחים מתנדבים בעלי תחומי עניין מגוונים, אשר עברו הכשרה ועומדים בתנאי משרד החינוך. המפגשים מועברים בקבוצות קטנות (ממוצע 14 ילדים), רב-גיליות בימי שישי, אחת לשבוע לאורך כל השנה. התוכנית מפגישה תלמידים עם בוגרים (מנחים) בעלי ניצוץ מתוך מטרה לסייע לתלמידים לגלות את תחומי העניין שלהם. משמעות - ליצור אצל התלמידים מוטיבציה ויכולת לאתר את הפעילויות המשמעותיות עבורם ולהפוך את מימושן לחלק מרכזי מחייהם לאורך כל מהלך החיים. על ידי חשיפת התלמיד לדמויות מעוררות השראה בתחומי דעת שונים, יחלו התלמידים לחפש את הפעילות המשמעותית עבור עצמם. שילוב הקהילה - העמותה דוגלת בשילוב הקהילה של בית הספר בפעילות (40% מהמנחים באים מקהילת בית הספר - מורים, הורים, בוגרים). התנדבות - כל המנחים של ניצוצות מתנדבים, חשיפת התלמידים למתנדבים מטמיעה את ערך ההתנדבות בקרב התלמידים. מתאים לכולם - העמותה פועלת בכל המגזרים (ממלכתי, ממלכתי דתי, ממלכתי ערבי) ובכל הרמות הסוציואקונומיות. מערכת החינוך הפורמלי - העמותה פעילת במסגרת מערכת החינוך הפורמלי במיזם משותף עם משרד החינוך. יו"ר העמותה - אורי שנער מנכ"לית - שרון יהושע אתר האינטרנט הרשמי של ניצוצות בחינוך דף הפייסבוק של עמותת ניצוצות כתבה בערוץ 2 "המנחים שלנו". אורכב מ-המקור ב-2018-12-02. נבדק ב-2018-12-02. "מאגר הניצוצות". אורכב מ-המקור ב-2018-12-03. נבדק ב-2018-12-02.
גרגורי לפס

גריגורי ויקטורוביץ' לפסברידזה (ברוסית: Григорий Викторович Лепсверидзе; נולד ב-16 ביולי 1962, ידוע בשם הבמה שלו גרגורי לפס), הוא זמר אסטרדה רוסי ממוצא גאורגי, אחד הזמרים הבולטים ברוסיה. ידוע בקול הבריטון הנמוך והחזק שלו. גריגורי לפס נולד ב-16 ביולי 1962 בסוצ'י במשפחה ממעמד הפועלים. לאחר הלימודים, בו לא נבדל בציונים גבוהים, גריגורי, המשיך בלימודים בבית הספר למוזיקה. אחר כך שירת בצבא, כשחזר ממנו החל לשיר במסעדות. מאז ומתמיד נבדלו השירים של לפס לא רק על ידי מוזיקת שאנסון, אלא גם על ידי הקול המיוחד של המחבר. לאחר שהבין כי כישרון לא יתפתח במסעדות בסוצ'י, לפס נוסע למוסקבה. בשנת 1995, הוקלט אלבומו הראשון. השיר "נטלי" (Натали) מאלבום זה הפך למאוד פופולרי והביא ללפס פִּרסוּם רחב. הקונצרטים של לפס פופולריים מאוד. האלבומים הבאים יצאו בשנת 1997 - "חיים שלמים", 2000 - "תודה, אנשים." לפס ביצע כמה שירים עם זמרים אחרים. אלגרובה ולפס שרו יחד את השיר "אני לא מאמין לך" (Я тебе не верю), עם סטס פייכה - השיר "היא לא שלך" (Она не твоя), עם ולרי מילדזה השיר - "תסתובב" (Обернитесь), עם אני לוראק - השיר "מראות" (Зеркала), עם טימטי - השיר "לונדון" (Лондон). בשנת 2004 יצא אלבום חדש, "מפרש", שהפך לאחד הטובים של לפס. מיטב שירי האמן שוחררו בשנת 2006. בשנת 2014 בטקס פרסי המוזיקה העולמית זכה לפס בפרס "האמן הרוסי הנמכר ביותר". מדיה וקבצים בנושא גרגורי לפס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של גרגורי לפס (ברוסית) (ברוסית) גרגורי לפס, ברשת החברתית פייסבוק גרגורי לפס, ברשת החברתית אקס (טוויטר) גרגורי לפס, ביישום טלגרם גרגורי לפס, ברשת החברתית אינסטגרם גרגורי לפס, ברשת החברתית VK גרגורי לפס, סרטונים בערוץ היוטיוב גרגורי לפס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) גרגורי לפס, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) גרגורי לפס, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) גרגורי לפס, באתר ספוטיפיי גרגורי לפס, באתר Last.fm (באנגלית) גרגורי לפס, באתר MusicBrainz (באנגלית) גרגורי לפס, באתר דיזר גרגורי לפס, באתר Yandex.Music (ברוסית) גרגורי לפס, באתר Discogs (באנגלית) גרגורי לפס, באתר Songkick (באנגלית) עותק בארכיון (ארכיון) ערך זה הוא קצרמר בנושא רוסיה ובנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מישל קרמרמן

מישל קרמרמן דקל היא מנכ"לית הרשות השנייה. בעבר שימשה כמנכ"לית רדיו אקו 99FM. ב-2007 מונתה למנכ"לית והעורכת הראשית של רדיו אקו 99FM, ואחראית על המיתוג של התחנה כתחנה ירוקה עם העברת הבעלות וקבלת הזיכיון המחודש של הרשות השנייה. ב-15 ביוני 2014 פרשה מהתפקיד (חגית קמין מונתה במקומו). בין היתר, שימשה כסמנכ"לית המיתוג בערוץ 10, סמנכ"לית השיווק והמיתוג בזכיינית ערוץ 2 'רשת מדיה', מנהלת קריאייטיב ראשית במשרד פרסום ראובני פרידן ובטמיר-כהן. ומרצה לשיווק ומיתוג באוניברסיטת אריאל. קרמרמן הייתה חברה במועצת תאגיד השידור הציבורי, שבו כיהנה בוועדת הדיגיטציה, החדשנות והטכנולוגיה. ב-14 באוקטובר 2018 החליט שר התקשורת איוב קרא למנותה למנכ"לית הרשות השנייה, אך הממשלה לא אישרה את המינוי. קרמרמן היא בעלת תואר ראשון בקולנוע וייעוץ חינוכי מאוניברסיטת תל אביב, בוגרת לימודי תעודה בתקשורת ועיתונאות מאוניברסיטת בר-אילן והיא מוסמכת תואר שני במנהל עסקים מהקריה האקדמית אונו. מתגוררת בתל אביב. אביאור אבו, בג"ץ דחה שוב את עתירת מישל קרמרמן-דקל לאישור מינויה למנכ"לית הרשות השנייה, באתר כלכליסט, 29 ביולי 2019 ענת ביין-לובוביץ', ‏אחרי עיכוב של שנתיים: הממשלה אישרה את המינויים של מישל קרמרמן וניר שוויקי, באתר גלובס, 1 ביוני 2021 ענת ביין-לובוביץ', ‏מישל קרמרמן נבחרה לתפקיד מנכ"לית הרשות השנייה, באתר גלובס, 14 באוקטובר 2018 ענת ביין-לובוביץ', ‏בג"ץ דחה שוב את עתירת מישל קרמרמן נגד אי-מינויה למנכ"לית הרשות השנייה, באתר גלובס, 29 ביולי 2019 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים ובנושא תקשורת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נמל התעופה ז'שוב

נמל התעופה ז'שוב - יאסיונקה (באנגלית: Rzeszów–Jasionka Airport; בפולנית: Port Lotniczy Rzeszów-Jasionka) הוא נמל תעופה בינלאומי קטן, הממוקם כ-10 ק"מ ממרכז העיר ז'שוב בפולין. הנמל הוא נמל התעופה השמיני בעומסו בפולין, ומשמש טיסות טראנס אטלנטיות לניוארק. נמל זה הוא הנמל האירופי הקטן ביותר[דרושה הבהרה] אשר מבוצעות בו טיסות מעבר ליבשת. כמו כן הנמל משמש את העולים לקבר הרב אלימלך מליז'ענסק מדי שנה. הנמל נפתח לתנועה מסחרית ב-30 בנובמבר 1945 בעיקר לטיסות פנימיות. בשנת 1949 שופץ ונבנה מחדש. חברת לוט מפעילה טיסות מהנמל לנמל התעופה הבינלאומי ניוארק ליברטי. נמל התעופה ז'שוב - יאסיונקה, הממוקם במרחק של כ-7.8 ק"מ מצפון לעיר ז'שוב, מכיל את מסלול הטיסה השלישי באורכו בפולין: 3,200 מ' × 45 מ' (10,499 רגל × 148 רגל). חברת לוט הפעילה טיסה שבועית מהנמל התעופה לנתב"ג, הקו נסגר בנובמבר 2019. מדיה וקבצים בנושא נמל התעופה ז'שוב בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של נמל התעופה ז'שוב (בפולנית) אתר האינטרנט הרשמי של נמל התעופה ז'שוב (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של נמל התעופה ז'שוב (באוקראינית) (באנגלית) ו(בפולנית)