laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
רעם היופי

רעם היופי הוא ספר הכולל חמישה סיפורים של הסופר מיכה יוסף ברדיצ'בסקי. חמשת הסיפורים המופיעים בספר נכתבו על ידי ברדיצ'בסקי בשנים 1900–1920. את הספר ערך אבנר הולצמן, פרופסור לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב, שגם כתב את אחרית הדבר לספר. הולצמן עוסק במשך שנים ביצירתו של ברדיצ'בסקי. הולצמן ערך את כתבי יוסף מיכה ברדיצ'בסקי, וב-1995 פרסם את "אל הקרע שבלב: מיכה יוסף ברדיצ'בסקי – שנות הצמיחה". הספר יצא לאור בסדרת הספרייה הקטנה של הספריה החדשה, ב-2009. הספר כולל את הסיפור קלוֹנימוֹס ונעמי, מיצירותיו הבולטות של ברדיצ'בסקי. קלוֹנימוֹס ונעמי בית תבנה פרה אדומה קיץ וחורף מחניים יוני ליבנה, חולה אהבה, מוסף שבעה לילות של ידיעות אחרונות, 7 באוגוסט 2009 רעם היופי באתר הספריה החדשה הסיפורים בפרויקט בן-יהודה קלונימוס ונעמי בית תבנה פרה אדומה קיץ וחורף מחניים פותחים ספר: רעם היופי - מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, באתר הארץ, 29 ביולי 2009 אבנר הולצמן, הבית ברחוב גְרַאבְּשֶׁן, אתר הספריה החדשה, 27 ביולי 2009 מנחם בן, ביג בן: הכוכבים נחמדים, המועדון פחות, באתר nrg‏, 31 ביולי 2009 יורם קניוק, פנינים של אפר | "רעם היופי", באתר הארץ, 2 בספטמבר 2009 יצחק לאור, לו היתה יפה רק חלק אחד מעשרה, באתר הארץ, 11 בספטמבר 2009 תגובות, באתר הארץ, 25 בספטמבר 2009 ניסים קלדרון, היהודי המרוסק, באתר ynet, 24 בספטמבר 2009
המצור על עכו (1104)

המצור על עכו בשנת 1104 היה מצור שהסתיים בכיבוש העיר בידי הצלבנים, והפיכתה למעוז צלבני. מצור זה ארך עשרים יום, והוא התרחש כשנה לאחר מצור כושל ב-1103. שליט ממלכת ירושלים הצלבנית, בלדווין הראשון, החליט לכבוש את עכו מאחר שנמל יפו ונמל חיפה, שנמצאו כבר בידי הצלבנים, לא ענו על צרכיה של ממלכת ירושלים, שתלותה בתגבורת מאירופה הייתה רבה. במצור זה נעזר בלדווין הראשון בצי של הרפובליקה של ג'נובה, ובתמורה הוענקו לאנשיה זכויות, שהיוו דגם לזכויות שנתנו הצלבנים לערי הנמל האיטלקיות בנמלי ממלכתם. הצלבנים טבחו והרגו כ-4,000 מאנשי העיר, ובזזו אותה. ממלכת ירושלים הצלבנית נוסדה בשנת 1099 עם כיבושה של ירושלים לאחר מצור, והדיפת הצבא המצרי בקרב אשקלון באותה שנה. הייתה זו מדינה רעועה, שהקיפה את מישור החוף המרכזי ואת פרוזדור ירושלים. גבולותיה היו פרוצים לכל עבר, שודדים שרצו בדרכים, ואיים של התנגדות מוסלמית נותרו משובצים בנוף הצלבני. הכוחות הצלבנים היו דלים ביותר ולא עלו בגיוס מלא על 3,000 חיילים. בראש כוח של כ-5,000 חיילים הטיל בלדווין הראשון את המצור הצלבני הראשון על עכו בשנת 1103. הצלבנים הציבו מגדלי מצור וקטפולטות סביב חומות העיר, ונראה היה כי הגנת העיר עומדת לקרוס. בעוד מגעים על כניעת העיר מתקיימים, הגיעה לנמל עכו תגבורת מוסלמית של 12 ספינות משוטים וספינת משא גדולה מצור ומצידון, ובהן תחמושת וחיילים. בלדווין הראשון החליט להפסיק את המצור והסיג את צבאו. המצור הצלבני התחדש שנה לאחר מכן, ב-6 במאי 1104. הפעם עמדו לרשותו של בלדווין הראשון 70 ספינות של הצי הג'נובזי, שהגיעו זמן מה לפני כן לנמל חיפה, לאחר שהשתתפו בכיבוש גבל בלבנון. בתמורה נאלץ בלדווין הראשון להסכים לדרישות אנשי ג'נובה, כי לאחר סיום המצור, יעניק להם זכויות מסחר ומתחם בעיר. צבאו של בלדווין צר על העיר מצידה היבשתי, והספינות הג'נובזיות סגרו עליה מכיוון הים. מגיני העיר עמדו בתחילה בפרץ, אך בהיעדר סיוע ממצרים, נאלצו לפתוח במשא ומתן לכניעת העיר. במגעים אלה הוסכם כי מגיני העיר ותושביה יוכלו לעוזבה בשלום יחד עם רכושם, והעיר נכנעה לאחר עשרים ימי מצור, ב-25 במאי 1104. אולם כאשר החלו תושבי העיר לעוזבה, הסתערו עליהם חיילי הצי של ג'נובה, טבחו בהם ובזזו את רכושם. החיילים הצלבנים הצטרפו גם הם למעשי הטבח, וכ-4,000 מתושבי העיר ומגיניה איבדו את חייהם. טבח יהודי העיר הביא לסופה של הקהילה היהודית, שהייתה המבוססת והחשובה ביותר בארץ ישראל באותה תקופה, אולם לאחר כמה שנים היא התחדשה וחזרה למעמדה המרכזי. כיבוש עכו הבטיח לממלכת ירושלים נמל מים עמוקים, אשר יכול היה לפעול משך כל ימות השנה ובכל מזג אוויר. אף שנמל יפו היה קרוב יותר לירושלים, מימיו היו רדודים, והוא לא ענה על צורכי הספינות הצלבניות. נמל חיפה היה מוגבל בפעילות בזמן שרוחות צפוניות נשבו במפרץ, ועל כן הייתה עכו עד מהרה לנמל הצלבני החשוב ביותר בארץ ישראל. המצור על עכו (1189-1191) המצור על עכו (1291)
משפט וצבא

משפט וצבא הוא כתב העת של הפרקליטות הצבאית. ככלל, עסק כתב העת בסוגיות משפטיות, בסוגיות צבאיות ובסוגיות המשיקות לשתיהן: משפט צבאי, דיני מלחמה, דין משמעתי בצה"ל, ועוד. כתב העת הפסיק את פעילותו בשנת 2015, ונכון להיום הוא אינו פעיל. כתב העת החל לצאת לאור בדצמבר 1983. לאחר הוצאת הגיליון ה-12, בדצמבר 1991, חלה הפסקה בפעילותו, והוא שב ויצא לאור רק ב-1999. החל משנה זו הוא החל יוצא לאור באמצעות בית הספר למשפט צבאי של הפרקליטות הצבאית, עד שנת 2015 כאמור. חברי המערכת היו קצינים בפרקליטות הצבאית, ולצדם פועלת ועדה מייעצת, בה חברים (נכון לשנת 2009) פרופ' שבתאי רוזן (נשיא כבוד), השופט ד"ר עודד מודריק (יו"ר), פרופ' אריאל בנדור, השופטת פרופ' דפנה ברק-ארז, השופט ד"ר יגאל מרזל, השופט ד"ר מנחם פינקלשטיין, פרופ' יובל שני ופרופ' עמוס שפירא. גיליונות משפט וצבא, באתר הפרקליטות הצבאית ערך זה הוא קצרמר בנושא חוק ומשפט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ויקטור גרבר

ויקטור ג'וזף גרבר (באנגלית: Victor Joseph Garber; נולד ב-16 במרץ 1949) הוא שחקן טלוויזיה, קולנוע ותיאטרון יהודי-קנדי מועמד לפרס אמי. גרבר נולד בלונדון, אונטריו, קנדה למשפחה ממוצא יהודי-רוסי. אימו הייתה הופ גרבר, שחקנית וזמרת. בגיל 12 אובחן כחולה סוכרת. גרבר החל לשחק מגיל 9. ב-1967, הקים להקת פולק שיחסית הצליחה והיא הופיעה בתוכניות אירוח רבות לפני התפרקותה. תפקידו הראשון בסרט קולנוע היה בתור ישו בגרסה הקולנועית של גודספל. לאחר מכן, קיבל עבודות בסדרות טלוויזיה וסרטים שהבולטים בהם הם: "הטיטניק" (1997) ותפקיד אורח בסדרה "E.N.G." במשך 2001 עד 2003. הוא גם הופיע במספר רב של סרטים כמו: "נדודי שינה בסיאטל", "ילד בלתי נראה", "לא רק בלונדינית", "החיים עם מייקי", "אנני" ו"משפחת טאק הנצחית" שבזכותם הוא זכה לחשיפה. בסוף שנות ה-80, היה מועמד לאמי על השתתפותו בסרט הטלוויזיה "Liberace: Behind the Music". בשנות האלפיים, שיחק בסדרה של ג'יי ג'יי אברהמס, "זהות בדויה". על השתתפותו בסדרה היה מועמד לאמי. גם שיחק בסדרה "צדק", בסדרה "הכל יחסי" ובסדרה "איליי סטון". בנוסף, גרבר משתתף במחזות רבים בברודוויי ומחוצה לו. ב-2002 שיחק בסרט "מעיין הנצח". ב-2009 דיבב את דמותו של סינסטרו בסרט האנימציה "גרין לנטרן: טיסה ראשונה" המבוסס על דמויות הגרין לנטרן. ב-2010 שיחק בקומדיה "רק לא את". בשנים 2015-2011 שיחק בתפקיד ראשי בסדרה הקומית "טיפול אונליין" ברשת שואוטיים בכיכובה של ליסה קודרו. בשנת 2013 שיחק בסרט הטלוויזיוני "המרדף אחר האוצר המשפחתי" לצדו של רובי אמל, ושיחק במותחן "אני אעקוב אחרייך". החל משנת 2015 החל לשחק בסדרה "אגדות המחר", סדרה זו היא סדרת הבת של "הפלאש", ושיחק בסרט "נשיא על הכוונת" לצד סמואל ל. ג'קסון. בשנת 2017 התארח בסדרה הקומית של רשת Hulu, "אנשים קשים", בתפקיד ג'ון פסיאס ושיחק בסרט "המורד בשדה השיפון". בשנת 2019 השתתף במותחן הפסיכולוגי "פרשת המים", לצד מארק ראפלו, ושיחק במיני-סדרת הטלוויזיה "סיפורי סן פרנסיסקו", שעלתה בנטפליקס ומבוססת על סדרת הספרים מאת ארמיסטד מופין. בשנת 2023 דיבב בסרט ההנפשה הממוחשבת של כריס באק "המשאלה" את דמותו של סבינו. מדיה וקבצים בנושא ויקטור גרבר בוויקישיתוף ויקטור גרבר, ברשת החברתית אינסטגרם ויקטור גרבר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ויקטור גרבר, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי ויקטור גרבר, באתר AllMovie (באנגלית) ויקטור גרבר, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) ויקטור גרבר, באתר Metacritic (באנגלית) ויקטור גרבר, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ויקטור גרבר, באתר ספוטיפיי ויקטור גרבר, באתר MusicBrainz (באנגלית) ויקטור גרבר, באתר Discogs (באנגלית)
דאלאס (דקוטה הדרומית)

דאלאס היא עיירה במחוז גרגורי בדקוטה הדרומית שבארצות הברית. אוכלוסיית העיירה מונה 120 נפשות על פי המפקד הכללי בארצות הברית משנת 2010. שטחה של העיירה 1.3 קילומטרים רבועים. דרך מספר 18 מקשרת אותה לערים אחרות בדקוטה הדרומית. העיר קרויה על שם דאלאס שבטקסס. בדאלאס הוקם בית דואר ב-1904 שהמשיך לפעול עד 1973. ב-1908 התאגדה כמקום יישוב. דאלאס התפרסמה בשל התמונה המפורסמת של ציוד חקלאי הקבור בחול מתקופת השפל הגדול. בשנים 1930 עד 1936 פקדו את המישורים הגדולים סדרות של סופות חול, שנקראו קערת האבק, שגרמו לאסונות חקלאיים, אקולוגיים ואקונומיים נרחבים. התופעה נוצרה בעקבות מזג אוויר יבש במיוחד ועיבוד של עשרות שנים את האדמה באותם גידולים. חריש עמוק של האדמה הבתולית של המישורים הגדולים חיסל את העשב הטבעי שהגן על המישורים מפני בלייה. הרוחות סחפו את החול ממקום למקום, והוא הגיע עד האוקיינוס האטלנטי ובסך הכל ניזוק שטח של כ-400,000 קמ"ר. התמונה שצולמה בדאלאס ב-13 במאי 1936 המחישה את גורלם המר של תושבי האזור שנפגעו. לא נותרו להם אדמות לעיבוד, כל היבולים נקברו ולא נותר להם מה לאכול. גם הציוד החקלאי אבד. על התקופה כתב הסופר ג'ון סטיינבק את ספרו זוכה פרס פוליצר, ענבי זעם. מדיה וקבצים בנושא דאלאס בוויקישיתוף
שלוש עשרה

שלוש עשרה (באנגלית: Thirteen) הוא סרט דרמה משנת 2003. הסרט בוים ונכתב על ידי קתרין הארדוויק, וגם על ידי ניקי ריד. זהו סרט אוטוביוגרפי שמתבסס על חייה של השחקנית ניקי ריד (אשר משחקת בסרט את "איבי זאמורה") בגילאים 12–13. התסריט של הסרט נכתב תוך שישה ימים בלבד, ובמקור היה מכוון להיות סרט קומדיה. הסרט שנוי במחלוקת בשל יחסו לנושאים כמו מיניות, סמים, אלכוהול ופגיעה עצמית. טרייסי היא ילדה בת 13 החיה עם אמה החד-הורית מלאני, מכורה לסמים לשעבר, ואחיה הבכור מייסון. טרייסי מוזמנת על ידי איבי זאמורה, ילדה פופולרית בבית ספרה לבילוי משותף. השמחה שבקבלה לחברה מוחלפת במהרה בעצב לאחר שטרייסי מגלה שאיבי ביקשה רק ללעוג לה ולא התכוונה לממש את הצעתה. טרייסי מחליטה לצאת לבלות לבד, ובעודה מטיילת בשדרות הוליווד היא רואה את איבי וחברה נוספת גונבות בגדים מחנות. טרייסי, המבקשת לנשוא חן בעיני איבי, מחקה את מעשיה וגונבת ארנק מאישה זרה. תוכניתה מצליחה ועד מהרה איבי הופכת לחברתה ואף עוברת לגור בביתה של טרייסי. עם החשיפה לתרבות הנהנתנות של איבי התנהגותה של טרייסי מתחילה להדרדר. היא מתלוננת בפני הוריה הגרושים על מצבם הכספי, שמונע ממנה לקנות מוצרים ובגדים אופנתיים, זונחת את חברותיה הקודמות, מדרדרת בלימודים, נוהגת בהפקרות מינית, משתמשת בסמים ומתייחסת בגסות לסובבים אותה. מלאני, אמה של טרייסי, שמה לב להידרדרות אשר חלה בבתה ומבינה כי מקור השינוי הוא חברתה החדשה. מלאני מחליטה להוציא את איבי מביתה ובכך לנסות ולהקטין את השפעתה על טרייסי. איבי נשלחת לדודתה ברוק, שם היא טוענת כי דווקא טרייסי היא זו שאחראית להתנהגות השתיים. הסרט מגיע לשיאו בעימות בביתן של מלאני וטרייסי לבין ברוק ואיבי. אלו האחרונות מאשימות את טרייסי בהידרדרות של איבי, בעוד שמלאני מגנה על בתה וטוענת כי הייתה ילדה נורמטיבית בטרם פגשה באיבי. לבסוף מגלה מלאני צלקות על ידה של טרייסי - עדות לניסיון התאבדות שביצעה ומגרשת את ברוק ואיבי מהבית. הסרט מסתיים באופן אופטימי ומראה קרבה חדשה בין האם לבתה ואת טרייסי נהנית וצוחקת כילדה רגילה. הסרט זכה לביקורות חיוביות. באתר Rotten Tomatoes הוא מדורג ב-81 אחוזי טריות, וב-76 אחוזים לפי ביקורות הקהל. הולי האנטר זכתה למועמדות לפרס אוסקר עבור שחקנית המשנה הטובה ביותר. הן האנטר והן אוון רייצ'ל ווד זכו למועמדויות לפרס גלובוס הזהב, כאשר האנטר הייתה מועמדת לפרס שחקנית המשנה ורייצ'ל ווד לשחקנית הראשית בסוגת הדרמה. אתר האינטרנט הרשמי של שלוש עשרה (באנגלית) "שלוש עשרה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "שלוש עשרה", באתר AllMovie (באנגלית) "שלוש עשרה", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "שלוש עשרה", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "שלוש עשרה", באתר Metacritic (באנגלית) "שלוש עשרה", באתר אידיבי "שלוש עשרה", באתר דיסני+ סרטים (באנגלית) "שלוש עשרה", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) יאיר הוכנר, ‏"שלוש עשרה, באתר "סרט" מאת אלוויס מיטשל, קדחת נעורים, באתר הארץ, 27 באוגוסט 2003 אורי קליין, שלוש עשרה, באתר הארץ, 23 בפברואר 2004
ויל פטון

ויליאם "ויל" קורטיס פטון (באנגלית: William Curtis "Will" Patton; נולד ב-14 ביוני 1954) הוא שחקן קולנוע אמריקאי. פטון נולד בצ'ארלסטון, דרום קרולינה ולמד ב"אוניברסיטה לאומנויות של צפון קרוליינה" ובאולפן השחקנים במנהטן. פטון הופיע במחזות אוף ברודוויי. הוא שיחק בתפקיד הראשי במחזה של סאם שפרד “השקר של השכל" וזכה בשני פרסי "אובי" על תפקידיו בהצגות “מה הוא ראה" ו“טיפש בשביל אהבה". ההופעה התודעתית הראשונה של פטון בקולנוע הייתה בשנת 1985 בסרט "סוזאן סוזאן", באותה שנה הופיע פטון בקומדיה השחורה "אחרי השעות". ב-1994 השתתף בסרט "הלקוח", שנה לאחר מכן שיחק במותחן "קופיקאט". ב-1997 פטון שיחק בסרטו של קווין קוסטנר "הדוור", בו גילם את דמותו של גנרל בית לחם. בשנת 1998 השתתף פטון בשובר הקופות של מייקל ביי "ארמגדון", בסרט גילם פטון את דמותו של צ'ארלס "צ'יק" צ'אפל מומחה לקידוחים, חברו הקרוב ועוזרו האישי של הארי סטמפר (ברוס ויליס). ב-1999 שיחק במותחן "מילכוד". ב-2000 שיחק בסרט הפעולה "עקיצה ב-60 שניות" ובדרמת הספורט "לזכור את הטיטאנים". ב-2002 שיחק במותחן האימה "נבואות איש העש". ב-2004 שיחק במותחן הפשע "המעניש" וגילם את איש המאפיה קוונטין גלאס עוזרו האישי של הווארד סיינט (ג'ון טרבולטה). ב-2007 שיחק בדרמה "בכוח הלב". בהמשך השנה שיחק בסרט הפעולה "שם קוד: המנקה" לצד לוסי לו. בשנת 2009 הופיע פטון בסרט המדע בדיוני "הסוג הרביעי", אשר זכה להצלחה ברחבי העולם. ב-2010 שיחק בדרמת הפשע "רחובות ברוקלין" בתפקיד הסוכן הפדרלי ביל הובארטס השומר על זהותו של השוטר הסמי טנגו באטלר (דון צ'ידל). בשנת 2017 החל לשחק לצד הלן האנט וריצ'רד דרייפוס במיני-סדרה "יריית הפתיחה" ברשת FOX. בשנת 2022 שיחק בסדרת המסתורין "המרעה המערבי" מבית פריים וידאו. סוזאן סוזאן (1985) שגעון של לילה (1985) ללא מוצא (1987) פסים וכוכבים (1989) Signs of Life ‏ (1989) זעזועים במערכת (1990) מלאך בהיר (1991) בתוך המרק (1992) רומיאו בן זונה (1993) הלקוח (1994) סיבות טבעיות (1994) קופיקאט (1995) הדוור (1997) ארמגדון (1998) או קיי גראז' (1998) הבן של ישו (1999) ארוחת בוקר של אלופים (1999) מילכוד (1999) עקיצה בשישים שניות (2000) לזכור את הטיטאנים (2000) נבואות איש העש (2002) המעניש (2004) שם קוד: המנקה (2007) בכוח הלב (2007) הרשימה (2007) American Violet‏ (2008) הסוג הרביעי (2009) The Canyon‏ (2009) להעיר את מדיסון (2010) המשלחת של מיק (2010) רחובות ברוקלין (2010) דפוק ת'ראש (2010) The Girl‏ (2012) איש נובמבר (2014) אמריקן האני (2016) מייגן לוי (2017) The Scent of Rain and Lightning‏ (2017) האלווין (2018) An Actor Prepares ‏(2018) Blood on Her Name‏ (2019) מינארי (2021) Shookum Hills ‏(2021) הטיהור לנצח (2021) הורייזון: סאגה אמריקאית (2024) You Can't Win ‏(TBA) סוכנות הביון (אנ') (2003-2001) אל המערב (2005) יריית פתיחה (2017) היצור מן הביצה (2019) המרעה המערבי (2022) סילו (אנ') (2023) מדיה וקבצים בנושא ויל פטון בוויקישיתוף ויל פטון, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ויל פטון, באתר AllMovie (באנגלית) ויל פטון, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) ויל פטון, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ויל פטון, באתר MusicBrainz (באנגלית)
עיר גנים (פירושונים)

האם התכוונתם ל... עיר גנים – גישה בתכנון ערים רמת גן – עיר בגוש דן, ששמה המקורי היה "עיר גנים" עיר גנים (שכונה) – שכונה בירושלים
המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו

המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו (אנגלית: (The Oriental Institute (OI) נוסד ב-1919, משמש כמרכז מחקר ומוזיאון של אוניברסיטת שיקגו ללימודי המזרח הקרוב העתיק. המבנה בו נמצא המכון הוא מבנה מיוחד בסגנון אר דקו/גותי אשר נבנה ב-1930. המכון הוא מרכז פעיל למחקר המזרח הקרוב העתיק. המכון ניהל והיה שותף בחפירות ארכאולוגיות רבות במסופוטמיה. אנשי האקדמיה של המכון תרמו רבות במחקריהם להבנת המקורות להתפתחות התרבות והציוויליזציה האנושית. הכינוי הסהר הפורה הוטבע על ידי מייסד המכון ומנהלו ג'יימס הנרי ברסטד (שיש הטוענים שהוא היה המודל לדמותו של אינדיאנה ג'ונס). אחד הפרויקטים החשובים של המכון היה השלמת מילון מקיף לשפה האכדית, הידוע בשם Chicago Assyrian Dictionary. המילון מקיף 21 כרכים. העבודה על המילון החלה בשנת 1921. בנוסף נמצאים היום בכתיבה המילונים לשפה הדמוטית המצרית והשפה החיתית. המוזיאון של המכון מכיל ממצאים מחפירות המכון שנעשו במצרים, ארץ ישראל, סוריה, טורקיה, איראן ועיראק. אחד הממצאים החשובים אשר מוצגים במוזיאון הם "שנהבי מגידו" שהם תגליפים שנעשו בשנהב ונמצאו בתל מגידו בחפירה שהחלה על ידי המכון בשנת 1925. אוסף המוזיאון כולל גם ממצאים חשובים מפרספוליס אשר הייתה בירת הממלכה הפרסית, אוסף גדול במשקל 40 טון של ראשי פרים מדור שרוכין בירת ממלכתו של סרגון השני מאשור וכן פסל מונומנטלי של המלך המצרי תות ענח' אמון. האוסף נצבר מחפירות המכון במאה ה-19 ובמאה ה-20 רק עד שנת 1930. לאחר מכן המדינות בהן חפר המכון העבירו חוקים אשר אסרו הוצאת ממצאים מהחפירות מהמדינות בהן הם נחפרו ונמצאו. מדיה וקבצים בנושא המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו (באנגלית) המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו, ברשת החברתית פייסבוק המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו, ברשת החברתית אקס (טוויטר) המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו, סרטונים בערוץ היוטיוב תמונה של תגליף שנהב ממגידו
עינוי דין

עינוי דין הוא התמשכות משפטו של אדם לאורך זמן ללא סיבה מוצדקת. דבר זה אסור במדינות רבות בעולם, כולל ישראל, והוא מעוגן במספר אמנות בינלאומיות ומוכר בתור הזכות למשפט מהיר. בהלכה היהודית עינוי הדין אסור. חז"ל אף אמרו כי ”חֶרֶב בָּאָה לָעוֹלָם עַל עִנּוּי הַדִּין”. במשפט העברי נדרש בית הדין לסיים פסיקה משפטית תוך יום אחד בלבד, ובדיני נפשות כשהדין נוטה להרשעה תוך יומיים בלבד. מסיבה זו יש איסור להתחיל דיני נפשות ביום שישי, כדי שהדיון לא יידחה לראשון. בארצות הברית נאסר עינוי הדין על פי התיקון השישי לחוקה הקובע כי "בכל תביעה פלילית, לנאשם תהיה הזכות למשפט מהיר". אך עם זאת התיקון לא קובע זמן שנחשב לסביר לצורך בדיקת הראיות והגשת כתב האישום, ומותיר זאת לשיקול דעת בית המשפט. במקרה Barker v. Wingo (אנ') בית המשפט העליון של ארצות הברית קבע ארבעה קריטריונים לפיהם תיבדק הסבירות של התמשכות ההליכים, המבחן כולל את משך העיכוב, הגורם לעיכוב, יחס הנאשם כלפי זכותו למשפט מהיר וקיומו של נזק מהתמשכות ההליכים. במקרה שהתבצע עינוי הדין עשוי האישום להתבטל. מדינות מסוימות בארצות הברית קבעו זמן מוגדר לצורך הגשת התביעה; ניו יורק, למשל, קבעה בחוק שעל כל עבירה למעט רצח על התביעה להיות מוכנה למשפט תוך שישה חודשים לכל היותר. הערך "ענוי הדין", באנציקלופדיה תלמודית, באתר ויקישיבה עינוי דין, ב"אנציקלופדיה יהודית" באתר "דעת" אביעד הכהן, מניעת עינוי דין וקציבת זמן מרבי להליכי חקירה ומשפט, באתר משרד המשפטים, פרשת השבוע, גיליון 512, ויקרא תשפ"א הרב יהודה זולדן, עינוי דין, עלון ארגון רבני צהר, י"ג בכסליו תשע"ד עו"ד יורם שפטל, ‏עינוי דין: גם לנוער הגבעות מגיעות זכויות אדם, באתר מעריב אונליין, 18 בינואר 2019 * הרב ברוך פז, איסור עינוי דין, אתר פסקים, תמוז תשפ"ג "לא יעלה על הדעת שמשפט העוסק בענייני משפחה יימשך שנתיים ושלוש", אתר אשדוד נט, 15 במאי 2012 בשיתוף עו"ד מעיין אגיב, ‏מה קורה שהגרוש לא מפסיק להגיש תביעות? הכל על התעללות משפטית בסכסוכי גירושים, באתר ‏מאקו‏, 18 בספטמבר 2023 דלית יניב-מסר, ‏כך מנציחה המדינה סחטנות בהליכי גירושים, באתר גלובס, 7 ביוני 2015 חיים אהרנוביץ', עינוי הדין, לשוננו לעם לה, תשמ"ד, עמ' 157–163 משנה, מסכת אבות, פרק ה', משנה ח' ערך זה הוא קצרמר בנושא חוק ומשפט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו. הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית. הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו ייעוץ משפטי.
רכס שיירות

רכס שיירות הוא רכס הרים בהרי ירושלים מדרום לכביש 1 ששולט בעין על הקטע המחבר בין שער הגיא למחלף שורש. ברכס שוכן היישוב בית מאיר, שמורת המסרק ושרידי משלטים ממלחמת העצמאות. הרכס הוא חלק מאזור פארק רבין. מדרום לרכס עובר נחל דרך בורמה, הקרוי על שם דרך בורמה שעולה בתוואי הנחל לעבר רכס שיירות. שמו של הרכס ניתן לו על שמן של השיירות שעלו לירושלים במהלך מלחמת העצמאות. הרכס היה נקודת מפתח באבטחת הדרך לירושלים. על הרכס זה התנהלו קרבות קשים של חטיבת פלמ"ח - הראל, ולוחמים רבים נפלו בהם. אתרי הקרבות המרכזיים היו הכפר בית מחסיר, שמורת המסרק (משלט 17), משלט 16 ומשלט 21. ככלל חיילי הפלמ"ח עסקו בכיבוש היעדים שעל הרכס ולאחר מכן העבירו את האחריות לשמירה עליהם ללוחמי החי"ש מגדוד "בית חורון" של חטיבת עציוני. שמורת המסרק ורכס שיירות בהרי ירושלים, החברה להגנת הטבע דובי זכאי, בעקבות לוחמי תש"ח, באתר ynet, 15 באפריל 2002 אודות סיור אל רכס שיירות ומשלטי באב אל וואד יותם יעקבסון, רכס שיירות ודרך בורמה, מסע אחר ערך זה הוא קצרמר בנושא הרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יוחנן זריז

יוחנן זריז (28 באוגוסט 1924 – 24 בדצמבר 2018) היה ממפקדי הפלמ"ח, יו"ר מועצה אזורית רמת הנגב בשנים 1954–1956. בוגר המחזור הרביעי של בית הספר המחוזי בגבעת השלושה. גויס לפלמ"ח בשנת ה'תש"ב ושובץ בפלוגה ג'. שירת בפלוגות ג' ו-ז' במחלקה הערבית של הגדוד הרביעי. בליל הגשרים פיקד על הכוח שמשימתו הייתה פיצוץ גשר אדם שעל הירדן (המטען לא פעל ופוצץ בטעות למחרת על ידי קצין חבלה בריטי). בהמשך הקים זריז את הגדוד השביעי של הפלמ"ח בחטיבת הנגב והשתתף איתו בין היתר בהתקפה על משטרת עיראק סווידאן. לאחר מכן היה למפקד הגדוד הרביעי, שהשתייך עתה לחטיבת הראל. בהמשך המלחמה שימש כמג"ד גדוד 122 של חטיבת כרמלי, אך הודח מתפקידו עקב השתתפותו בכנס הפלמ"ח, והוחזר לתפקידו על ידי משה דיין. לאחר שירותו הצבאי שימש כיו"ר מועצה אזורית רמת הנגב בשנים 1954–1956, כגזבר קיבוץ משאבי שדה בשנים 1971–1975, ופיקח על הקמת קיבוץ רתמים. היה חבר קיבוץ משאבי שדה. נפטר בדצמבר 2018, ונקבר בקיבוצו משאבי שדה. יוחנן זריז, באתר הפלמ"ח נריה רוזנברג, ‏65 שנה לליל הגשרים (כולל ריאיון עם זריז אודות ליל הגשרים), אתר "מעייני הישועה", תשע"א ממלכתו של יוחנן זריז, מאת פ. יורמו, צילומים א. ירון, דבר, יום שישי, ספטמבר 02, 1955; עמוד 14 מכתבו של רבין ליגאל אלון, 23 באוקטובר 1949 בגנזך המדינה ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר

פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר (באנגלית: Academy Award for Best Supporting Actress) הוא פרס אוסקר הניתן מטעם האקדמיה האמריקאית לקולנוע בגין הופעה של שחקנית בתפקיד משני, והוא מייצג את ההכרה שהשחקנית הופיעה בצורה יוצאת מן הכלל. המועמדות והזוכה בקטגוריה זו נבחרות על ידי חברי האקדמיה, וההודעה על הזכייה מתבצעת בטקס פרסי האוסקר. במשך 95 השנים שחלפו, בהתחשב במצבי שוויון וזכייה נשנית, העניקה האקדמיה האמריקאית לקולנוע 87 פרסי אוסקר ל-85 שחקניות שונות. הזוכות בפרס אוסקר מקבלות פסלון זהב המכונה "אוסקר". קודם טקס האוסקר ה-16 (1943), קיבלו הזוכות שלט. הזוכה הראשונה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, היא גייל סונדרגארד שכובדה בטקס האוסקר ה-9 (1936) בשל הופעתה ב"Anthony Adverse". עד טקס האוסקר ה-8 (1936), מועמדות עבור פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, כללה את כל סוגי השחקנים, אם על הופעה בתפקיד ראשי, ואם על הופעה בתפקיד משני. בטקס האוסקר ה-9 (1937), עקב תלונות על ההעדפה של שחקניות ראשיות משום שהן נמצאות רוב הזמן על המסך, נפתחה קטגוריה נפרדת לשחקניות בתפקיד משנה; פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר. שתי שחקניות זכו בפרס פעמיים, והן: שלי וינטרס (1959, 1965) ודיאן ויסט (1986, 1994). תלמה ריטר אוחזת בשיא של השחקנית עם הכי הרבה מועמדויות, השחקנית עם הכי הרבה מועמדויות שאף פעם לא זכתה, ובנוסף השחקנית היחידה שהייתה מועמדת לפרס ארבע שנים ברציפות (1950–1953). ואחריה, גלן קלוז שהייתה מועמדת לפרס שלוש שנים ברציפות (1982–1984). חמש שחקניות זכו גם בפרס שחקנית המשנה הטובה וגם בפרס השחקנית הטובה, והן: הלן הייז, אינגריד ברגמן, מגי סמית', מריל סטריפ וג'סיקה לאנג. שלוש שחקניות היו מועמדות לפרס עבור משחק אילם: פטי דיוק, סמנתה מורטון ורינקו קיקוצ'י. דיוק היחידה שזכתה על תפקידה. מורטון וקיקוצ'י שחקו את תפקידם בלי לומר מילה, ודיוק רק השמיעה קולות נהמה וצרחות. קייט בלאנשט היא השחקנית היחידה שזכתה באוסקר, על גילום דמותה של שחקנית שזכתה גם היא בפרס - קתרין הפבורן, בסרט "הטייס". המועמדות המוקדמת ביותר של אישה שעדיין חיה, אוליביה דה הבילנד (1939), ואחריה אנג'לה לאנסברי (1944). הזכייה המוקדמת ביותר של אשה שעדיין חיה, אווה מארי סיינט (1954).   הערה: הזוכה מסומן בצהוב פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר מדיה וקבצים בנושא פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר (באנגלית) אתר טקס האוסקר פרס אוסקר במסד הנתונים IMDb
שרי שרי ראווי שנקר

שרי שרי ראווי שנקר (הינדית: श्री श्री रवि शंकर; נולד ב-13 במאי 1956) הוא מורה רוחני וגורו ממוצא הודי. נולד במדינת טאמיל נאדו שבדרום הודו. לפי המסופר, בגיל הגן דקלם כתבים הודיים דתיים (ודות) ושקע במדיטציות עמוקות. לאחר סיום לימודי פיזיקה באוניברסיטה חבר לגורו מהרישי מהש יוגי (מפיץ המדיטציה הטרנסצנדאלית) כמורה למדיטציה ומארגן כנסים. ראווי שנקר נסע עם מהרישי ובשמו למסעות רבים בעולם להפצת המדיטציה הטראצסידנטאלית. בשנת 1982 פרש ראווי שנקר מחסות מהרישי ויצא להתבודדות בת 10 ימים ליד נהר בדרה במדינת קרנטקה בדרום הודו במהלכה פיתח טכניקת נשימות המכונה סודארשן קריה. כאשר שב מההתבודדות הקים שנקר את ארגון ART OF LIVING - אמנות החיים. מטרות הארגון הם קורסים בנשימות ללימוד השיטה ופעילות התנדבותית והומניטארית בהודו ובעולם. במשך כחמש שנים לימד ראווי שנקר את קורס הנשימות בעצמו במהלכן התרחב הארגון והקים אשראם גדול בקרבת בנגלור, הודו וסניפים בכ-140 מדינות ביניהן ישראל. בנוסף יזם שנקר פעילות בינלאומית להשכנת שלום באזורי קונפליקט בעולם (קוסובו, אירלנד, פאקיסטן וקשמיר). עד כה עברו את קורס הנשימות למעלה מ-20 מיליון איש ואשה בעולם. ב-2014, לאחר החלטת האו"ם לאמץ את יום היוגה הבינלאומי, שיבח שנקר את מאמציו של ראש ממשלת הודו, נרנדרה מודי, ואמר ש-"זה קשה לכל פילוסופיה, דת או תרבות לשרוד ללא חסות מדינתית. יוגה הייתה קיימת עד כה כיתום. עתה, ההכרה הרשמית של האו"ם תמשיך להפיץ את היתרונות של היוגה לכל העולם." כשהוא מדגיש את חשיבותה של היוגה אמר שנקר ש-"היוגה הופכת אותך שוב לילד. כאשר קיימות היוגה והודנטה, אין מחסור, חוסר טוהר, בורות וחוסר צדק. עלינו להביא את היוגה לסף הדלת של כולם ולשחרר את העולם מהסבל." בישראל מתקיימת עמותת אמנות החיים מזה מספר שנים ומרכזה בתל אביב. העמותה מציעה קורסים ותרגולי נשימות שבועיים לבוגרי הקורסים, ערבי שירה וידע. מדיה וקבצים בנושא שרי שרי ראווי שנקר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של שרי שרי ראווי שנקר הרצאה של שנקר באוניברסיטה העברית, סרטון באתר יוטיוב Sri Sri Ravi Shankar Speaks on International Yoga Day ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.