לוקה קאראג'אלה

לוקה יון קאראג'אלה, או גם לוקי (Luki או Luchi או Luky) קאראג'אלה (ברומנית: Luca Ion Caragiale‏ 3 ביולי 1893 – 7 ביוני 1921) היה משורר, סופר ומתרגם רומני, שתרומותיו היו סינתזה של סימבוליזם, אסכולת הפארנאס וספרות מודרניסטית. הקריירה שלו, שנקטעה על ידי דלקת ריאות, יצרה בעיקר שירה לירית בעלת מאפיינים קוסמופוליטיים, העדפות מובהקות לתחדישים וארכיאיזמים (אנ'), וטיפול מרצון בקיטש כנושא פיוטי. נושאים אלה נחקרו בצורות פואטיות שונות, החל מהקונבנציונליזם של Formes fixes (אנ') שחלקם היו מיושנים כבר אז, ועד לאימוץ מרדני של שירה מודרנית. שירתו זכתה לאחר מותו לתשומת לב ביקורתית ולבסוף נאספה במהדורה משנת 1972, אך עוררה ויכוחים בין היסטוריונים ספרותיים על חשיבותו ההקשרית של המחבר. בנו של המחזאי יון לוקה קאראג'אלה ואחיו למחצה של הסופר מאטיי קאראג'אלה, לוקה הפך גם לחתנו של הקומוניסט המיליטנטי אלכסנדרו דוברוג'אנו-גריה. היה זה יחד עם אחיו של אלכסנדרו, הפילוסוף יונל גריה (אנ'), שלוקה כתב את יצירת הסיפורת השיתופית (אנ') והרומן היחיד שכתב בשם Nevinovățiile viclene ("הנאיבים הערמומיים"), שבו הוא גרם למחלוקת באופן הצגתו של אהבת מתבגרים. כאן ובשיריו המודרניסטיים השונים הקפיד קאראג'אלה להטיל ספק בתפיסות המקובלות של אהבה ורומנטיקה. לוקה, שנולד למשפחת קאראג'אלה שהייתה ידועה בפעילות בתחומי התיאטרון והספרות, ושהייתה בעלת מורשת יוונית-רומנית (אנ'), היה, באמצעות אמו אלכסנדרינה (Alexandrina), צאצא למשפחת בורלי (Burelly), משפחה מהמעמד הביניים. יפהפייה מפורסמת ואשת חברה בולטת, אלכסנדרינה הייתה המודל של האמן החזותי קונסטנטין ג'יקידי (Constantin Jiquidi) (שציורו שלה בתלבושת לאומית הפך לגלויה הראשונה שהונפקה על ידי רומניה). על פי חקירות גנאלוגיות שערך אביו של לוקה, גם היא הייתה ממוצא יווני. לוקה היה בנו השני של יון לוקה קאראג'אלה, אחרי מאטיי (שהתפרסם מאוחר יותר כמחבר הרומן Craii de Curtea-Veche (אנ') ["המלכים של החצר הישנה"]), שנולד מרומן מחוץ לנישואים של המחזאי עם מריה קונסטנטינסקו. לדברי החוקרת יואנה פרוולסקו (אנ'), בעוד שמאטיי חש אי נוחות תמידית לגבי חוסר הלגיטימיות שלו, לוקה היה "ללא ספק" החביב על אביו, ובניגוד לאחיו הגדול, "ידע ללא מאמץ להפוך את עצמו נאהב". אלכסנדרינה בורלי ילדה מאוחר יותר את אחותו הצעירה של לוקה, אקטרינה (Ecaterina), שבזקנתה עתידה לכתוב תיאור על היחסים המתוחים בין שתי המשפחות של קאראג'אלה. ילדותו והתבגרותו של לוקה, במקביל לחי הנוודות של אביו, עברו מחוץ לרומניה: בעוד לוקה היה ילד צעיר, הוא נלקח על ידי משפחתו לטיול בצרפת, שווייץ, אוסטריה-הונגריה ואיטליה, וכולם התיישבו בסופו של דבר בעיר הבירה של האימפריה הגרמנית, ברלין (1905). גם הוא וגם אקטרינה היו "כמעט מרותקים לביתם" על ידי יון לוקה, שהיה לו פחד מטורף ממחלות ותאונות. בסביבות שנת 1909, קיבל לוקה, בהסכמת אביו, חינוך בנושאים מדעיים על ידי המשורר-פילוסוף פנאיט צ'רנה (אנ'), שהתארח בבית משפחת קאראג'אלה באימפריה הגרמנית בזמן שהשלים את לימודיו. בסופו של דבר, טוען היסטוריון הספרות שרבן צ'וקולסקו (אנ'), רכש לוקה הצעיר "תרבות עצומה, אם כי חסרת סדר", שהוסיפה ל"קלות האלתור" ו"הזיכרון יוצא מן הכלל" הטבעיים שלו. יון לוקה נקט גישה ישירה לחינוכו של בנו המתבגר, והשניים התווכחו לעיתים קרובות על נושאים תרבותיים, או על דעותיו השמאלניות של לוקה, כגון תמיכתו במפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה. יון לוקה ובנו הצעיר טיילו באינטנסיביות ברחבי צפון גרמניה, בילו על חוף הים הבלטי, ופעם אחת עשו את דרכם לדנמרק. לפני מותו של יון לוקה בברלין ב-1912, הם גם חזרו לביקורים קצרים במולדתם, ונפשו באתר הנופש סינאיה בעמק הפרחובה. אלכסנדרינה, אקטרינה ולוקה קאראג'אלה בילו שנתיים נוספות בברלין, וחיו מפנסיה ממדינת רומנית; באמצע 1914, כשהרגישה שמלחמת העולם הראשונה עומדת להתחיל, המשפחה חזרה לרומניה, ולוקה נאלץ לדחות את התוכניות שלו ללמוד בקולג' צרפתי. המשורר הצעיר ערך את הופעת הבכורה שלו בדפוס בתקופת הנייטרליות של רומניה. ב-14 במאי 1916, יצא לאור "Triptic madrigalesc" (טריפטיכון מדריגלי) בכתב העת הספרותי Flacăra (אנ') ("הלהבה"). ההיבט האוונגרדי של טקסטים כאלה עורר את זעמו על הסופר הנאו-קלאסי דויליו זמפירסקו (אנ'), שעם זאת, הערותיו בכל זאת כללו הסכמה שלוקה לא חסר כישרון פיוטי. משנת 1916 ועד מותו, עבד קאראג'אלה גם על אוסף שירים ייחודי, כנראה בהשראת זיכרון נעים מהשהות שלו בסינאיה: Dintr-un oraș de munte. Meditații ("מעיירה הררית. מדיטציות"). לאחר נישואיו לפאני גריה (Fany Gherea) (מתוארכים באופן טנטטיבי ל-1919), חיזק לוקה את הקשרים בין משפחת קאראג'אלה לבין צאצאיו של קונסטנטין דוברוג'אנו-גריה, התאורטיקן המרקסיסטי שהיה ידידו הקרוב של אביו. פאני הייתה נכדתו של קונסטנטין. אביה היה העיתונאי אלכסנדרו דוברוג'אנו-גריה (לימים דמות מייסדת של המפלגה הקומוניסטית הרומנית החשאית), ואימה ילידת בוואריה. לוקה ובנו הנוסף של קונסטנטין, יונל, עבדו יחד על רומן Nevinovățiile viclene. הוא פורסם לראשונה בשנות העשרה של המאה ה-20 בכתב העת הספרותי ויאצה רומניאסקה (אנ') ("חיים רומניים") שבסיסו ביאשי, ומיד עורר מחלוקת על תיאור התשוקות המיניות של הנוער המשכיל. ההאשמות בפורנוגרפיה, מציינת פרוולסקו, העמידו את עורך ויאצה רומניאסקה, גראבט איבריילאנו (אנ'), ב"מצב עדין", אך גם גייסו הגנה פומבית על הטקסט, שנכתב על ידי חברו ומשתף הפעולה של יון לוקה, פאול זריפופול (אנ') (שהצהרותיו, היא מציינת, היו "רוחניות ומשכנעות"). טקסט שיתופי (אנ') זה היה גם היצירה הבדיונית האחרונה שחיבר אי פעם יונל גריה, שלאחר מכן התמקד כמעט אך ורק בתרומתו לוויכוחים פילוסופיים מקומיים (אנ'). כשרומניה הצטרפה במלחמה לצד מדינות ההסכמה והאזורים הדרומיים שלה נכבשו בידי מעצמות המרכז, שהה לוקה בבוקרשט, הבירה לשעבר שנכבשה על ידי הגרמנים. בתקופה זו הייתה מעורבותו השנויה במחלוקת עם הממשל משתף הפעולה, שגויס מקרב מתנגדי המפלגה השמרנית (אנ'). החל מסוף 1916 היה לוקה ראש המטה של וירג'יל אריון (Virgil Arion), שר התרבות (אנ') בממשלת הבובות. היומנים שניהל הפוליטיקאי השמרני אלכסנדרו מרגילומן (אנ'), שהיה בעצמו מקורב ללובי של משתפי הפעולה, טוענים שלוקה מצא חן בעיני המשגיחים הגרמנים: הוזמן לחגיגות בארמון אתנה (אנ') לכבוד המושל הצבאי אוגוסט פון מקנזן (אוקטובר 1917), נאמר כי לוקה משך תשומת לב שלילית של מפקד המשטרה (אנ') שמונה על ידי גרמניה, אלכסנדרו ציגרה-סמורקאש (אנ'), שתהה מדוע נדרשת נוכחותם של "ילדונים" כאלה. מרגילומן תיעד גם תקרית מדצמבר 1917, שבמהלכה השפיל לוקה, כראש המטה של אריון, את ציגרה-סמורקאש כאשר ביקש נוכחות משטרתית באחת מתפקידי משרד התרבות שלו ישירות ממפקדיו הגרמנים. ביוני 1918 קיבל לוקה את ההחלטה השנויה במחלוקת להתגייס בפומבי למען תומכי מעצמות המרכז ברומניה: כנראה ביוזמתו של אחיו החורג מאטיי, לוקה חתם את שמו במכתב גלוי שקרא למנהיג המפלגה השמרנית, פטרה פ. קארפ, להשתלט על המדינה ולהקים ממשלה היפותטית גרמנופילית. במהלך התקופה המוקדמת בין שתי מלחמות העולם, המשיך לוקה קאראג'אלה להתגורר ברומניה, ופקד את החוגים הספרותיים שלה. הוא חיבר זיכרונות מחייו של אביו, שפורסמו בינואר 1920 בכתב העת Ideea Europeană. בכותרת Amintiri despre Caragiale ("זכרונות של קאראג'אלה"), הם כוללים במיוחד פרטים על הסלידה העמוקה של יון לוקה משירה לירית, כמו גם דיווחים על הפלירטוטים השמאלניים של אביו המזדקן (מהזעם שחש כשנודע על האלימות של השלטונות בדיכוי מרד האיכרים ברומניה ב-1907 ועד לידידותו עם הפעיל הסוציאליסטי כריסטיאן רקובסקי). באותה שנה, הוא פרסם עם החברה האחות של ויאצה רומניאסקה תרגום לרומן פאן של קנוט האמסון. עבודות התרגום האחרת שלו כללו את אדגר אלן פו, וכן את שירתו של פרנסואה ויון - הוא היה המתרגם הראשון של ויון ברומניה, כשהתרגום השני היה רק בשנות השלושים על ידי הוריה סטמאטו (אנ'). ב-1921 פעל לוקה קאראג'אלה לפרסום שירתו החדשה ככרך, שהיה אמור להיקרא Jocul oglinzilor ("משחק המראות"). במאי, הוא הופיע גם כעד להולדת בנה של אחותו אקטרינה, ולאד גבלסקו-קאראג'אלה. אלו היו חלק מהרישומים האחרונים שלו על פעילותו. תואר כאדם בעל מבנה "חולני" על ידי היסטוריון הספרות טודוראל אוריאן (Tudorel Urian), לוקה קאראג'אלה חלה בשפעת זמן קצר לאחר מכן, ופיתח במהירות סוג של דלקת ריאות שגרמה למותו ביוני. זריפופול היה עד ל"ייסוריו המטורפים" שחווה חברו הצעיר, ש"שבר לו בקבוק מעל ראשו, קרע בעצמו קווצות משיערו" בניסיון להרגיע את כאבו. קאראג'אלה נקבר בחלקת משפחתו בבית הקברות בלו (אנ'). פאני גריה נישאה בשנית עם ראדו ליפאטי, שהיה קרוב משפחה של הפסנתרן דינו ליפאטי; היא עברה לשווייץ, שם המשיכה לארח את קרוביה ממשפחת קאראג'אלה. אחותו של לוקה, שאחרי כמה נישואים כושלים הפכה לאשתו של הפקיד פטר לוגאדי בשנת 1933. הן היא והן בעלה נעצרו על ידי השלטונות הקומוניסטיים הרומניים בשנים 1951–1952; בשנת 1955, אחיינו הגולה של לוקה, ולאד, הפך לעורך בתחנה האנטי-קומוניסטית רדיו אירופה החופשית. אימו של לוקה, אלכסנדרינה, נפטרה ב-1954, וחולקת את קברו בבלו. עניין מסוים בעבודתו של בנה התעורר מחדש בעשורים הבאים. בשנת 1969, פורסם מחדש Nevinovățiile viclene על ידי הוצאת המדינה למען הנוער, Editura Tineretului. כל שיריו קובצו בתור Jocul oglinzilor על ידי היסטוריון הספרות בארבו צ'וקולסקו (Barbu Cioculescu), לפי בקשתה של אקטרינה, ופורסמו ב-1972. אקטרינה נפטרה בבוקרשט בשנת 1987. בנה ולאד, שגם הוא היה סופר, מת בבוסה (אנ') בצרפת בשנת 2006, האחרון ששרד מצאצאיו של יון לוקה קאראג'אלה. השתייכותם הסגנונית של לוקה ומאטי קאראג'אלה לסימבוליזם המחישה שלב משני בהתפתחות תנועת הסימבוליזם ברומניה (אנ') עצמה. בחירה אידאולוגית זו, ציין היסטוריון הספרות ג'ורג'ה קלינסקו, עימתה את לוקה עם אביו, יריב ידוע של סימבוליסטים מהדור הראשון כמו אלכסנדרו מצ'דונסקי: "[קאראג'אלה האב] תיעב את הסימבוליסטים והוא גרם ללוקי ייסורים כל כך, שהאחרון פרץ בבכי. והכריז על אביו כחסר הבנה ל'שירה אמיתית'". המבקרים מציעים נקודות מבט שונות על תרומתו הכוללת של קאראג'אלה. לפי קלינסקו, הטקסטים הליריים שלו היו בדרך כלל "רבים ויבשים", בעוד שיצירותיו האחרות חסרות את "האמנות של סופר פרוזה". גם יואנה פרוולסקו סבורה שבעוד שמאטיי, שאביו ייחס לו הכי פחות כישרון, הצליח לכפות את עצמו על הספרות הרומנית, השירה "הסימבוליסטית במעורפל" של לוקה הפגינה רק "את כושר ההבעה הבלתי רצוני שמוצאים בכל הניסיונות הראשוניים". חוות דעת זו נפוצה בקרב מחברים אחרים: בארבו צ'וקולסקו והמסאי יון ורטיק (רו') רואים בעיקר ב"לוקי" הצעיר אמן חקייני והיסטריוני. עבור שרבן צ'וקולסקו (אנ'), האופי הכולל של תרומתו של קאראג'אלה הצעיר היה יוצא מן הכלל: "לוקה יון היה למעשה וירטואוז שניסה את כוחו על כל הכלים והקלידים באותה מיומנות, בחיפוש אחר לא רק קיבעון פיוטי, אלא בקיבעון של האדם עצמו. בין הכאוס של זמנו. מעבר לתעתועים שהכישרון הבלתי מעורער שלו מציג בפנינו, אפשר להבחין בתהליך דרמטי של תודעה". חלק גדול מתרומתו של קאראג'אלה לשירה כולל שירים פסטורליים, שקלינסקו מכיר בתיאור ה"תוסס" שלהם של נופים פראיים. שיטות הכתיבה, מציין שרבן צ'וקולסקו, הן אלה של "שלמות פארנאסית", הדומות בקפדנות ובמקצועיות לנטיות הנאו-קלאסיות של קאראג'אלה האב: בעמדה זו, קאראג'אלה העדיף "מינים מיושנים" של שירה, או Formes fixes (אנ') כגון הבלדה, הרונדל והווילאנל. שיר אחד, שכותרתו Ars poetica (בלטינית עבור "אמנות השירה"), מתואר על ידי אותו מבקר כעדות לקשר הפארנאסית של קאראג'אלה, ואף על פי שנכתב ברומנית לא מושלמת (חרוזים בהתאם ל"משקל", אך שאינם מתיישרים עם הדקדוק הרומני (אנ')), בדומה לגישה הטהרנית של הסופר הסימבוליסטי לכאורה מיכאי קודראנו (אנ'). הוא גם מציין שהאסתטיקה המרומזת של אמונה זו יוצרת קישור טבעי בין לוקה למאטיי, ומעמתת את שניהם כנגד אביהם המעשי יותר. סדרת שירים זו מציעה תובנה לגבי נקודת המבט הלירית של לוקה קאראג'אלה על הטבע. לפי צ'וקולסקו Dintr-un oraș de munte ("מעיירה הררית. מדיטציות") ושירים אחרים בנושאי טבע מראים שלוקה ירש את רגשות הייאוש של אביו מול מזג אוויר גרוע, ששניהם מצאו את גשמי הסתיו בלתי נסבלים. המצב הדיכאוני בשירים כאלה מוגבר על ידי העדפתו של קאראג'אלה לאנטיתזה, ובמיוחד על ידי הבנתו את היקום כמדכא, מתעתע וקפוא - על פי צ'וקולסקו, "השקפת העולם שלו נשלטת על ידי גאון שכאשר אינו מרושע, הוא בכל מקרה מועל באמון, בוגדני". לעקרות של הנופים הסתוויים, קאראג'אלה הצעיר התנגד ליקום שנשלט על ידי עיטור פרחוני. לפי צ'וקולסקו, השירים מתייחסים ל"יותר מארבעים מינים" של פרחים, החל מוורד, ציפורן, יסמין או שושן ועד למינים הנפוצים הרבה פחות בשירה קורידלית (אנ') (ברומנית: brebenel), בזיליקום (busuioc), יערה (אנ') (caprifoi), קמומיל (mușețel) או דיקמטנוס לבן (אנ') (frăsinel). לוקה הפך את מיני הפרחים לסמלים של מצבים רגשיים או מדיטטיביים, ולעיתים קרובות מיקם אותם בקשר ישיר עם אזכורים באותיות גדולות לאידיאלים פיוטיים (סתיו, אהבה, פאתוס, מוות, חוסר תקווה וכו'). אלגוריה אחת כזו, נוכחת בסדרה שכותרתה Alte stanțe ("בתים אחרים"), קשורה לאהבה אבודה, אבל וריח של פרחי יסמין. הקטגוריה השנייה של שירים היא בדרך כלל נושאים עירוניים, כשהמשורר בוחר באמצעים מודרניסטיים הן בנושאים והן באוצר המילים. בדיון על הסכסוך של קאראג'אלה הצעיר עם זמפירסקו, סיכם שרבן צ'וקולסקו: "ייתכן שלוקה נראה כמו משורר אוונגרד, מאלה שטיפחו שירה נטולת חריזה וחיקו מרצון כתיבת פרוזה, לצילומי היומיום, בשיטות כמו תמונות שנתפסו מזוויות שונות". הוא הוסיף: "המשורר הוא צלול, מודרני, אשר [...] מבטל את המיתוס ומבטל את הקודש של הנושאים הישנים של השירה". העניין הגנרי של קרגיאלה היה להתאים לשירה את המרכיבים של "טעם רע" בתרבות הפופולרית, של אסתטיקה קיטשית ובנאלית. קשר מיוחד בין קאראג'אלה לספרות ניסיונית (אנ') היה שאיפתו לשנות את אוצר המילים ברומנית (אנ') הסטנדרטי, באמצעות הכנסת תחדישים או חידוש של ארכיאיזמים (אנ') שכוחים. שרבן צ'וקולסקו טען כי על ידי אימוץ "המשטר התאום" הזה, קאראג'אלה האריך את הקשר הסגנוני שלו עם פארנאסיאניזם לתחום השירה האוונגרדית, אך עשה זאת תוך הסכנה שיבלבל את קוראיו. התחדישים, שחלקם תוארו כ"מוזרים מאוד" על ידי המבקר, כוללים מילים שלא התיישבו בשפה הרווחת, כמו perpetrat ("התחולל") ו-sfinctic ("דמוי ספינקס"); בין המילים הארכאיות שבהם השתמש יש כמה מילים שנמצאות באוצר המילים של הכנסייה האורתודוקסית הרומנית - blagoslovenie ("ברכה"), pogribanie ("לוויה") - ותארים מיושנים כגון virhovnic ("מנהיג"). לפי צ'וקולסקו, היה לוקה היה שותף לאהבתו של מאטיי לדברים מיושנים, אך למעשה היה "מורכב יותר" מבחינה סגנונית מאחיו. מאפייני הדיבור הוכפלו בגלל הפנייה לגישות תיאטרוניות, מה שהוביל את בארבו צ'וקולסקו לדבר על גישה סגנונית המחברת מחדש את יצירתו של לוקה לאלה של אבותיו, ובעיקר לגישה ה"חקיינית" של יון לוקה קאראג'אלה לכתיבת קומדיות. בין יצירות כאלה, המבקרים מצאו בלתי נשכח את הטריפטיכון המדריגלי שלו, אשר, לפי קלינסקו, עזר להכניס לספרות המקומית את "התחושה הקוסמופוליטית, המטופחת כל כך על ידי השירה המערבית (ולרי לארבו (אנ'), בלייז סונדרר (אנ'))". מוקדש לאישה צעירה לא ידועה. העיסוק הפרוזאי הזה, מציין קלינסקו, הוביל את קאראג'אלה לתאר את השכונות המכוסות באבק, מעבר של משאיות עמוסות, וקול הרעש של בנות פנימייה הולכות בשדרות. יצירות שונות בסדרה זו מציגות גם את אהדת המחבר שלהן למעמד הנמוך העירוני, ומציגות את הקרב האבוד של הקבצנים עם איתני הטבע, או נשים זקנות לא אהובות שצמצמו לקנאה בזוגות המאושרים שהם פוגשים ברחוב. בשירים שנכללו על ידי צ'וקולסקו בין הטקסטים "מבטלי הקודש", קאראג'אלה בודק גם את גבולות הנאותות, ומטיל ספק בטאבו המיניים של דורו, החל מתלמידות בית ספר המפנטזות על הפיכתן לנשים מופקרות, ועד לחומרה המוסרית שנכפתה על מבקרים קבועים בכנסייה וההשפעה של עכבה מינית על התת-המודע. רגישותו של המשורר לנושאים כאלה נגעה לא רק בבחירת הנושאים שלו, אלא גם בהערכתו לשירים אחרים. במכתב משנת 1922 למבקר טודור ויאנו, נזכר יון בארבו שהתלהבותו של קאראג'אלה מרסטורניקה (Răsturnica), שניתן לקרוא אותה כמחווה גרוטסקית, אך מלאת חמלה לזונה מתה, עלתה בהרבה על שלו: בהגדרתו של בארבו, ראסטוניקה הייתה "הזוהמה הזו שסחטה דמעות מלוקי קאראג'אלה". עם Nevinovățiile viclene, טענה יואנה פרוולסקו, הפיק קאראג'אלה הצעיר יצירה "מעניינת יותר" משיריו, אך אופיו של הטקסט לא איפשר להגדיר "איזה חלק שייך לאיזה מחבר", והוויכוחים סביבו נחשבים "מגוחכים". פרוולסקו מציינת ששני הגיבורים, ראדו בן ה-15 וסנדה בת ה-13, מצליחים לגנוב רק "את הנשיקות הראשונות". הארוטיקה קיימת, אך, לפי אותו פרשנית, היא גם "מפוזרת, מפוקחת ברמת הרמיזות", וניתן להשוות לסגנון הרומנים המאוחרים יותר מאת יונל טודוראנו (אנ'). גילוי האהבה של הילדים בחופשת קיץ יוצר ניגוד לפרקים במערכת היחסים הבוגרת בין דוד ודודה. המחשבה הבסיסית על אובדן התמימות של האדם מוצגת גם על ידי שני המוטו של הספר. האחד הוא ציטוט מאת עמנואל קאנט, המציע שתמימות "קשה לשומרה וקלה לאבדה"; השני "פתגם ספרדי": "השטן יושב בצד ימין של הצלב". בין הטקסטים האחרים של קאראג'אלה היו כמה כתבי יד של פרוזה שהובאו לתשומת לב ביקורתית בעיקר בשל שמותיהם, כפי שנרשמו על ידי קלינסקו: Isvodul vrajei ("קטלוג הכישוף"), Chipurile sulemenite ("הפנים המצוירות"), Balada căpitanului ("בלדת הקפטן"). טקסט יוצא דופן יותר שהותיר המשורר הוא דיוקן עצמי בפרוזה. היצירה משכה את תשומת ליבו של הסופר והיסטוריון האמנות פאבל קיהאיה (אנ') על היותה "כנה מהסוג שאפשר רק לקוות לפגוש בהווה", ועל כך שהעמיד ניגוד לטקסטים האוטוביוגרפיים ה"מתנשאים" של מאטיי עצמו. הטקסט עובר מנושאים הקשורים להופעתו הפיזית של לוקה ("עיניים חסרות חיים", שיער "לא נעים וטיפש") לחולשה מוסרית שהודה בעצמו (השמחה להתעמת עם פגמים של אנשים אחרים, ה"פחדנות" שגורמת לו "להגיד" דברים שאני לא מתכוון אליהם" וכו'). מצרפתית "צורות קבועות", שלוש צורות השירה הצרפתיות של המאה ה-14 וה-15: הבלדה, הרונדל והווירלאי Lucian Nastasă, Genealogia între știință, mitologie și monomanie, at the Romanian Academy's George Bariț Institute of History, Cluj-Napoca Z. Ornea, "Receptarea dramaturgiei lui Caragiale" (אורכב 22.10.2011 בארכיון Wayback Machine), in România Literară, Issue 31/2001 Ioana Pârvulescu, "În numele fiului" (אורכב 26.03.2012 בארכיון Wayback Machine), in România Literară, Issue 10/2001 Barbu Cioculescu, "În exil" (אורכב 26.03.2012 בארכיון Wayback Machine), in România Literară, Issue 4/2002 Laura Pavel, "Gratia interpretandi" (אורכב 26.03.2012 בארכיון Wayback Machine), in România Literară, Issue 4/2004