laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ארביס

אָרַבִּיס (שם מדעי: Arabis) הוא סוג במשפחת המצליבים, עליו נמנים כ-70 מינים, המאופיינים בשעירות של חלקי הצמח, ובפרחים לבנים. בארץ ישראל גדלים בר חמישה מינים מסוג זה, הגדלים בעיקר בצפון הארץ ובחרמון. על סוג זה נמנים כ-70 מיני צמחים, רובם עשבוניים, בעלי שעירות מאפיינת. הצמחים נמוכים או בעלי קומה בינונית. מקור השם העברי בשם הלטיני. השם האנגלי העממי הוא Rockcress, הלחם של המילה rock (סלע) ושל השם cress, שניתן לעלי מאכל שונים ממשפחת המצליבים, לדוגמה גרגיר הנחלים מכונה Watercress. שם זה, Rockcress, מייצג תכונה אופיינית של מיני הסוג, לגדול סמוך לסלעים או ביניהם. קיימות השקפות סיסטמטיות שונות לגבי הסוג, וקיימת ביקורת לפיה הסוג במובנו הישן הוא קבוצה פוליפילטית. על-פי מחקרים גנטיים וציטולוגיים עדכניים, הופרד הסוג לשני סוגים: האחד כולל את מיני הארביס של האזור הפלארקטי ומספר מועט של מינים מצפון אמריקה, בעוד השני, שנקרא Boechera, כולל את רוב המינים שגדלים בצפון אמריקה. מינים אחרים בסוג ארביס הועברו לסוג תודרנית. תפוצת מיני הסוג, במובנו הישן, היא באזורים הממוזגים של חצי הכדור הצפוני. תפוצה צפונית זו באה לידי ביטוי גם במיני הסוג בארץ ישראל, כאשר מספר מיני הארביס עולה בה כלפי צפון. כמו כן, מספר המינים החד-שנתיים הוא גדול יחסית באזור הים-תיכוני, בשל תנאי הגידול היובשניים יחסית באזור זה. רוב מיני סוג זה הם עשבוניים חד-שנתיים או רב-שנתיים, בעוד מינים מעטים הם בני-שיח או שיחים. איברי הצמח מכוסים שערות פשוטות או מסועפות. העלים הראשונים של הצמח לרוב מחולקים לטרף ופטוטרת, בעוד העלים המבוגרים יותר, הקרובים לאיברי הרבייה של הצמח, הם חסרי פטוטרת ('יושבים'), ולעיתים רבות חובקים את הגבעול- כלומר, העלה 'מקיף' את הגבעול מכל צידיו. תכונה זו מבדילה בין סוג זה לבין מלקולמיה. כותרת הפרח לרוב בצבע לבן, אך קיימים מינים שצבע פרחיהם ורוד, סגול או צהוב. הפרי מוארך, דמוי צורת הסרגל. ארביס נאה (Arabis turrita) – נבדל משאר מיני הארביס בארץ בכך שפירותיו נוטים כלפי מטה או לצד. זהו עשבוני רב-שנתי הגדל בצל החורש בגליל העליון ובחרמון. ארביס קווקזי (Arabis alpina) – עשבוני רב-שנתי שמאפיינת אותו צורת גידל כריתית- כלומר, גבעולים רבים וקצרים. צבע הכותרת לבן, עם כתם צהוב בבסיסו. הפריחה אחידה בזמן, ומביאה למראה מרהיב-עין של כר צפוף בפרחים. מין זה נדיר מאוד בארץ ישראל המערבית- וידוע בה רק מאתר אחד, המצוק הצפוני של הר אביתר, הסמוך ליישוב דלתון שבגליל העליון. בחרמון המין נחשב למצוי. ארביס אביבי (Arabis verna) – צמח חד-שנתי בעל כותרת ורודה, הגדל באופן נדיר באזורים רבים בארץ ישראל ארביס אושה (Arabis aucheri) – מין חד-שנתי בעל כותרת לבנה, הגדל באופן נדיר בחבלי הצומח הים תיכוני בישראל. ארביס אזון (Arabis auriculata) – מין חד-שנתי בעל פרי ארוך יחסית. גדל באופן נדיר בחבלים רבים בארץ ישראל. נעמי פינברון-דותן ואבינעם דנין, המגדיר לצמחי בר בארץ-ישראל, ירושלים: הוצאת כנה, 1991, עמ' 242–243. (הספר בקטלוג ULI) אבי שמידע, החי והצומח של ארץ ישראל, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1983, כרך 10, עמ' 107. ארביס, באתר ITIS (באנגלית) ארביס, באתר NCBI (באנגלית) ארביס, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) ארביס, באתר צמחיית ישראל וסביבתה ארביס, באתר Tropicos (באנגלית) ארביס, באתר GBIF (באנגלית) ארביס, באתר IPNI (באנגלית) ארביס באתר הצומח של סין (אנ')
ז'אק פלטייה די-מאן

ז'אק פלטייה די-מאן (בצרפתית: Jacques Pelletier du Mans;‏ 1517, לה מאן – יולי או אוגוסט, 1582, פריז), היה משורר, מתרגם ומתמטיקאי צרפתי. די-מאן נולד למשפחה בורגנית בעיר לה מאן (כיום בחבל פיי דה לה לואר) שבצרפת. למד בקולז' דה נאוואר בפריז, שבו אחיו שימש כפרופסור למתמטיקה ולפילוסופיה. אחר כך למד משפטים ורפואה. הוא נמנה עם חוג המחברים שנהנו מתמיכתה של מרגריט מנווארה. ב- 1541 פרסם את התרגום הראשון לצרפתית של חיבורו של הוראטיוס "אמנות הפיוט". בתקופה זו פרסם גם מאמרים בשטחי המדע והמתמטיקה. ב-1547 כתב הספד על מותו של הנרי השמיני, מלך אנגליה. באותה שנה פרסם קובץ בשם "יצירות פואטיות" שבו תרגם לצרפתית חלק של היצירה "אודיסיאה" של הומרוס, את הספר הראשון של היצירה "גיאורגיה" של ורגיליוס, שתים עשרה סונטות של פטרארקה, שלושה מזמורים של הוראטיוס ואפיגרמה בסגנונו של מארטיאליס. כמו כן, נכללו בקובץ זה שיריהם הראשונים של ז'ואקן די בלה ושל פייר דה רונסאר. הוא בילה את זמנו בערים בורדו, פואטייה וליון (שם השתתף בחוג של משוררים ובהם לואיז לבה) ובאזור פיימונטה. ב- 1555 פרסם מדריך לכתיבת שירה בשם "אהבת האהבות" ובו שירים המתארים את השמים ואת הכוכבים. הוא בילה את שנותיו האחרונות במסעות (סבויה, גרמניה, שווייצריה וייתכן שגם איטליה), וביקר באזורים שונים של צרפת. בתקופה זו פרסם יצירות בשטחי האלגברה, הגאומטריה, המתמטיקה והרפואה. ב-1572 שימש במשך תקופה קצרה כמנהל אוניברסיטת אקוויטניה בבורדו, אך השתעמם והתפטר מתפקידו זה. בתקופה זו היה בקשרי ידידות עם מחבר ספר המסות מישל דה מונטן. ב- 1579 שב לפריז וב- 1581 פרסם את קובץ שיריו האחרון בשם "מזמורים". מדיה וקבצים בנושא ז'אק פלטייה די-מאן בוויקישיתוף ז'אק פלטייה די-מאן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
יוחנן השני (אפיפיור)

האפיפיור יוחנן השני (בלטינית: Ioannes II; נולד בשם מרקוריוס; 475 בערך – 8 במאי 535) היה אפיפיור בין השנים 533 ל-535. הוא היה האפיפיור הראשון שהחליף את שמו לשם מלכותי עם היבחרו לכהונה, מאחר ששמו המקורי, מרקוריוס, היה שם של אל רומי. הוא היה כומר של בזיליקה די סן קלמנטה ברומא, ובתקופה זו הזמין עבודות רבות עבור הבזיליקה, ודאג לתרומות רבות. בבזיליקה ועדיין קיימות אנדרטאות לזכר "יוחנן שמו בלידתו מרקוריוס". הוא קבור בבזיליקת פטרוס הקדוש. על פי הליבר פונטיפיקליס יוחנן קבל מתנות יקרות ערך ומשרת דת מקצועית מקיסר האימפריה הביזנטית יוסטיניאנוס הראשון, הישג משמעותי בהתחשב במעמד המונופיזיטיזם באימפריה הביזנטית באותו עת. מדיה וקבצים בנושא יוחנן השני בוויקישיתוף יוחנן השני, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) יוחנן השני, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אנשי דת נוצרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בניטו סטפנלי

בניטו סטפנלי (באיטלקית: Benito Stefanelli; 2 בספטמבר 1928 – 18 בדצמבר 1999) היה שחקן קולנוע איטלקי. הופיע ביותר מ-60 סרטים בין השנים 1955 ל-1990. סטפנלי מוכר בעיקר בשל התפקידים ששיחק במערבוני הספגטי בבימויו של סרג'ו לאונה: "בעבור חופן דולרים" (1964) "הצלפים" (1965) ו"הטוב, הרע והמכוער" (1966). הוא הופיע גם בסרטו של לאונה "היו זמנים במערב" ב-1968. במהלך הקריירה שלו הופיע סטפנלי בעשרות מערבונים במיוחד בין השנים 1960–1970. בנוסף לתפקידו בטרילוגיה של לאונה שימש סטפנלי גם כמתורגמן של קלינט איסטווד במהלך צילום הטרילוגיה, בשל בקיאותו בשפה האנגלית. השריף (1959) רמוס ורומולוס (סרט) (1961) בנו של ספרטקוס (1962) טבח גרנד קניון (1963) בעבור חופן דולרים (1964) הצלפים (1965) הטוב, הרע והמכוער (1966) האכזרי (1967) קוראים לי אף אחד (1973) השוחד (1978) בניטו סטפנלי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) בניטו סטפנלי, באתר AllMovie (באנגלית) בניטו סטפנלי, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
קרב קמברה (1918)

קרב קמברה של 1918 (נודע גם בשם "קרב קמברה השני") היה קרב התקפי של מדינות ההסכמה במסגרת מתקפת מאה הימים בשלב האחרון של מלחמת העולם הראשונה. הקרב התקיים בסביבות העיר קמברה (בצרפתית: Cambrai) בחבל נור-פה דה קאלה בצרפת. בקרב, שנמשך כיומיים (8 - 10 באוקטובר), נעשה שימוש בטקטיקה חדשה לאותה תקופה במסגרתה שולבו מאות טנקים וכוח מקלעים כבדים ממונע יחד עם מתקפת חיל הרגלים, דבר שהביא לניצחון מוחץ בזמן קצר. העיר קמברה שימשה כבסיס גרמני לוגיסטי חשוב במסגרת קו הינדנבורג. 7 הק"מ של קווי הגרמנים באזור זה, שהוחזקו על ידי כוחות דיוויזיית הלנדווהר ה-20 ודיוויזיית המילואים ה-54, הותקפו אור ל-8 באוקטובר על ידי 324 טנקים. לאחר הפשיטה התקדמו הדיוויזיות הקנדיות ה-2 וה-3 לתוך העיר קמברה וכבשו אותה תוך התמודדות עם התנגדות קלה בלבד. הגרמנים התבצרו מחדש בקווי הגנה מצפון לעיר (סמוך לקווי הפתיחה שלהם מ-1914) והציבו התנגדות שהאטה את התקדמות הכוח התוקף, דבר שהכריח את הקנדים להתחפר בפאתי קמברה הצפוניים. Keegan, John, The First World War, UK Ed (Pimlico edition, London, 1999). ISBN 978-0375700453. pp. 396 - 397 מאה הימים של הקנדים (באנגלית)
ליטיגציה

לִיטִיגַצְיָה (בעברית: הִתְדַּיְּנוּת, הִדַּיְּנוּת) הוא שם מקובל למקצוע הטיעון בבית משפט. תפקיד זה לרוב נעשה באמצעות עורך דין, ובישראל גם על ידי טוען רבני. הליטיגציה עוסקת בתחום המשפט הפלילי, במשפט האזרחי ובמשפט המנהלי. הליטיגציה האזרחית כוללת גם התמחות בליטיגציה מסחרית. תחום הליטיגציה וההופעה בבית המשפט מוסדר בתקנות סדר הדין האזרחי, התשע"ט-2018, בהן מפורטים כללי הפרוצדורה האזרחית, תקנות בתי משפט לעניינים מינהליים (סדרי דין), התשס"א-2000 וכן חוק סדר הדין הפלילי [נוסח משולב], התשמ"ב-1982. תחום הליטיגציה רלוונטי לכל תיק אשר בסופו של דבר מגיע לדיון משפטי, בין אם מדובר בבית משפט, בבית דין או בכל ערכאה שיפוטית אחרת. על עורך דין העוסק בליטיגציה לדעת את סדרי הדין הרלוונטיים להליך המשפטי. במשך שנים רבות, עורכי הדין בישראל לא נהגו להפריד בין הליטיגציה לשאר סוגי הייצוג המשפטי, ועורכי הדין במשרדים השונים התעסקו בשני התחומים. רק בשנים האחרונות חלה מגמה של התמחות מוגדרת בתחום הליטיגציה, ומשרדים רבים הקימו מחלקות מיוחדות בהן עובדים עורכי דין המומחים בעניין. בשל העומס הרב על בתי המשפט, ובניסיון לקצר את משך התנהלות המשפטית, שונו סדרי הדין בהליכים אזרחיים במטרה להמעיט את הטיעונים הנטענים בעל פה בבתי המשפט, ואת משך זמן החקירות, כך שבמקום לבצע חקירה ראשית של עדים, קובעות תקנות סדר הדין האזרחי כי יש להגיש תצהירים בכתב; במקום לסכם את טיעוני הצדדים בסיום הדיון המשפטי, נדרשים הצדדים כיום להגיש סיכומים בכתב; ובמקום לבקש בקשות פרוצדורליות בעל פה, התקנו תקנות לפיהן יש להגיש את הבקשות בכתב. עו"ד איל רוזובסקי, סודות הליטיגציה, הוצאת בורסי, 2015 אלה לוי-וינריב, ‏ברלינר: יש הבדל בין בית משפט לבין התמקחות בשוק, באתר גלובס, 15 בנובמבר 2010 הילה רז, "ליטיגציה היא שואו ביזנס; צריך להציג בפני השופט, הלקוח והעד", באתר TheMarker‏, 29 במרץ 2011 משה גורלי, מרוויחים מצרות וקמים בבוקר כדי לריב: למה לא אוהבים עורכי דין?, באתר כלכליסט, 6 באוקטובר 2024 תביעות והגנות, דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא חוק ומשפט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קרב קאנאל דו נור

קרב קָאנָאל דו נוֹר היה קרב התקפי של מדינות ההסכמה במסגרת מתקפת מאה הימים בשלב האחרון של מלחמת העולם הראשונה. הקרב התקיים לאורך חלק לא גמור של "תעלת הצפון" (בצרפתית: Canal du Nord, תעלה שהחלו לכרות ב-1913 במגמה לחבר את נהר אואז לתעלת דנקרק-שלט) בחבל נור-פה דה קאלה בצפון צרפת, בין 27 בספטמבר ל-1 באוקטובר 1918. בקרב השתתפו הארמייה השלישית (בפיקוד ג'וליאן בינג) והארמייה הראשונה (בפיקוד הנרי הורן) של הצבא הבריטי. ומטרתו הוגדרה כחסימת דרכי העברת תגבורת ועתודה לצבא הגרמני המתמוטט על ידי השתלטות על הגשר החיוני שחצה את התעלה, עליו עברה הדרך מאראס לקמברה. בסיום הקרב התמקמה הארמייה הראשונה כחיפוי להתקדמות הארמייה השלישית לקראת תקיפת קמברה. התעלה, שרוחבה היה כ-30 מטרים, הייתה מלאה מים בחלקה הצפוני אך בחלקה הדרומי הייתה יבשה לאורך של כ-2.5 ק"מ. הגשר שחצה את התעלה נשלט על ידי כוח גרמני בהיקף של שתי דיוויזיות: דיוויזיית המילואים הראשונה של המשמר הפרוסי והדיוויזיה הימית השלישית. התכנון, שבוצע על ידי אדריכלי הניצחון בקרב רכס וימי, ג'וליאן בינג וארתור קורי, היה נועז למדי במונחי הזמן והחזית ונתקל בהסתייגות הפיקוד העליון. לפי התכנון יחצה הגיס הקנדי את התעלה בחלקה היבש (מדרום לגשר ולמחנה הגרמני) ויתפצל לשני כוחות, כאשר הצפוני יאגף את הכוח הגרמני שחנה על גדת התעלה ואיבטח את הגשר ויתקוף אותו מאחור והכוח הדרומי יכבוש ויתבסס ביער בורלון (Bourlon) שנמצא מדרום-מזרח לנקודת החצייה, בדרך לקמברה. בהמשך תפתח הדרך להתקפה על קמברה ועל קו הינדנבורג. במחצית ספטמבר החל גישור התעלה בחלקה היבש, כ-3 ק"מ דרומה מגשר הדרך אראס-קמברה, על ידי כוחות הנדסה של הגיס הקנדי וחיל המשלוח הקנדי שהקימו גשר זמני, בחיפוי הארמייה הבריטית הראשונה שירתה כמיליון פגזים על הקווים הגרמניים. ב-27 בספטמבר עם שחר חצו שתי דיוויזיות של הגיס הקנדי והדיוויזיות ה-4, ה-6 וה-17 של הארמייה השלישית את התעלה, בחסות החשכה ביצעו את האיגוף ותפסו את הכוח הגרמני, בהפתעה מוחלטת מאגפו הבלתי-מוגן. עד הצהריים היו כל חיילי הכוח הגרמני שבויים או פגועים. במהלך יומיים נוספים של קרבות בהם התקדמו לכיוון קמברה הן הכוח שיצא מיער בורלון והן הכוח הצפוני תחת הפגזה קשה מכיוון העיר, נפתחה גם הדרך לקמברה. ערך מורחב – קרב איפר החמישי ב-28 בספטמבר תקף הצבא הבלגי, שתוגבר בכוחות צרפתיים ובריטיים, בפיקודו של אלברט הראשון, מלך הבלגים חזית באורך 17 ק"מ מקו הינדנבורג בגבול צרפת-פלנדריה. הכוחות פרצו קדימה ובמשך 48 שעות פרצו את קו ההגנה הגרמני והתקדמו לתוך בלגיה עד פאתי העיר רולר (פלמית: Roeselare, צרפתית: Roulers) ופתחו את הדרך לשחרור העיר ליל מצפון. בעקבות הקרב הוענקו 12 עיטורי צלב ויקטוריה לחיילים וקצינים בקרב הכוחות הלוחמים, 8 מהם לקנדים. ביער בורלון הוקמה אנדרטה המנציחה את הקרב. Travers, Timothy (1992), How the War Was Won Command and Technology in the British Army on the Western Front: 1917-1918, London: Routledge, ISBN 0415076285 Edmonds, James (1947). Military Operations. France and Belgium, 1918. Vol V. 26 September-11 November. The Advance to Victory. London: Imperial War Museum and Battery Press. מאה הימים של הקנדים (באנגלית) מאה הימים האחרונים(הקישור אינו פעיל) אתר נוסף המפרט את מתקפת מאה הימים האחרונים של הקנדים, בימים ה-51 וה-52 מפורט הקרב ונמצאת מפה מפורטת שלו (באנגלית) יומן אישי של סר פרדריק מוריס Livesay, John Frederick Bligh (1919). Canada's Hundred Days: with the Canadian Corps from Amiens to Mons, Aug. 8—Nov. 11, 1918. Toronto: Thomas Allen. p.217
אאופה, מלך ברניקיה

אֵאוֹפָּה (באנגלית: Eoppa; נפטר בשנת 547 לערך) היה מלך ממלכת ברניקיה בצפונה של אנגליה בין השנים 520 לערך ועד פטירתו. פרטים מועטים ידועים על מלכותו של אאופה. לפי דברי הימים האנגלו-סקסיים, אאופה היה אביו של אידה, והיה בנו של אסה, מלך ברניקיה ונכדו של אינגווי. דברי הימים האנגלו-סקסיים מציינים כי אידה היה מייסד הממלכה, אולם יש היסטוריונים הסבורים כי אאופה היה ראש השבט האנגלי שהתיישב באזור ברניקיה, ואף נשא בתואר "מלך" ("EOPPA REX BERNICIA"). במותו, בשנת 547 לערך עלה לשלטון בנו אידה. מלכי ברניקיה גנאלוגיה ואזכורים
אידה, מלך ברניקיה

אידה (באנגלית: Ida; נפטר בשנת 559 לערך) היה מלך ממלכת ברניקיה בצפונה של אנגליה. אידה מלך משנת 547 ועד פטירתו. פרטים מועטים ידועים אודות שנות מלכותו. אידה היה בנו של אאופה, מלך ברניקיה, ועלה לשלטון לאחר פטירת אביו בשנת 547. על פי דברי הימים האנגלו סקסים היה מייסד שושלת ברניקיה - שושלת המלכים אשר שלטה בממלכה אשר לימים הפכה להיות חלק מממלכת נורת'מבריה. "דברי הימים האנגלו סקסים" וכן ה"היסטוריה בריטונום" מציינים את הגניאולוגיה שלו (היותו בנו של אאופה) ומציינים כי הוא היה ראשון מלכי ברניקיה (אף שכיום יש היסטוריונים הסבורים שאף אביו נשא את התואר "מלך"). על פי ההיסטוריה בריטונום אידה נשא לאישה את בירנוך (Bearnoch) ונולדו להם 12 בנים (ההיסטוריה בריטונום מציין את שמותם של חלק מהבנים, ומזכיר את אחד מהם, תאודוריק, אשר לימים היה מלך ברניקיה, ואשר יצא להילחם כנגד אוריין רגד ובניו). ההיסטוריון בן המאה ה-18 לואיס מוריס מציין כי אידה היה ככל הנראה המקור לדמות המופיעה במיתולוגיה הולשית והנקראת פלאמדווין (Flamdwyn - "נושא האש"). ההיסטוריונית ריצ'ל ברומוויץ' מתנגדת לזיהוי זה, וההיסטוריונים תומאס סטפנס וויליאם פורבס סקין מזהים דווקא את פלאמדווין עם תאודוריק. מלכי ברניקיה מלכי נורת'מבריה ההיסטוריה בריטונום דברי הימים האנגלו סקסים (תרגום לאנגלית) אידה, מלך ברניקיה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אידה

האם התכוונתם ל... אידה (אסטוניה) – עיר באסטוניה אידה (כרתים) – הר בכרתים אידה (טורקיה) – הר בטורקיה, סמוך לחורבות טרויה מישור אידה – מישור במיתולוגיה הנורדית 243 אידה – אסטרואיד אידה (סרט) – סרט קולנוע פולני משנת 2014 שזכה בפרס אוסקר אידה (הולנד) – Yde, כפר בהולנד. אישים אידה, מלך ברניקיה – מלך ממלכת ברניקיה בצפונה של אנגליה אידה, נסיכת ולדק ופירמונט אידה, נסיכת אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים אאידה אישים ששמם הפרטי הוא אידה
גלאפה, מלך ברניקיה

גלאפה או קלאפה (באנגלית: Glappa או Clappa; נפטר בשנת 560) היה מלך ממלכת ברניקיה. גלאפה שלט בממלכה במשך שנה אחת, בין שנת 559 ועד פטירתו. גלאפה היה אחד מ-12 בניו של אידה, קודמו. פרטים מועטים ביותר ידועים אודות מלכותו, וישנה מחלוקת בדבר משכה. ככל הנראה היה בכור בניו של אידה, ולכן עלה לשלטון לאחר מותו. לא ידוע אם נרצח על ידי אחיו, או נהרג בקרב, או נפטר בנסיבות טבעיות, אולם הוא נפטר בגיל צעיר, ולאחריו עלה לשלטון אחיו, אדה, בנו השני של אידה (על פי דברי הימים האנגלו סקסים). מלכי ברניקיה מלכי נורת'מבריה
אלדו סמברל

אלפרדו סנצ'ז ברל (בספרדית: Alfredo Sánchez Brell; ‏ 23 בפברואר 1937 – 10 ביולי 2010) היה שחקן, במאי ומפיק קולנוע ספרדי שהופיע ביותר מ-150 סרטים בין השנים 1961 ל-2003. סמברל הוא אחד השחקנים האיטלקים הבולטים במערבונים. את עיקר פרסומו קנה סמברל על תפקידיו במערבוני הספגטי של סרג'ו לאונה, "בעבור חופן דולרים" (1964) בו גילם את אחד מאנשי חבורתו של רמון, "הצלפים" (1965) בו גילם את אחד מחברי כנופייתו של אינדיו, "הטוב, הרע והמכוער", ו"היו זמנים במערב" (1968). כמו כן שיחק בסרט "בעבור חופן דינמיט" (1971). סמברל הופיע גם בהפקות בינלאומיות, לרוב כשחקן משנה או כניצב. בעבור חופן דולרים (1964) הצלפים (1965) הטוב, הרע והמכוער (1965) נאוואחו ג'ו (Navajo Joe) ‏(1966) האכזרי (1967) 100 רובים (1969) שלגיה ושות' (1982) בשר עדין (1996) מדיה וקבצים בנושא אלדו סמברל בוויקישיתוף אלדו סמברל, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אלדו סמברל, באתר AllMovie (באנגלית) אלדו סמברל, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) אלדו סמברל, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
סמל הונג קונג

סמל הונג קונג הוא הסמל המייצג את הונג קונג - האזור המנהלי המיוחד של הרפובליקה העממית של סין, מאז הועברה השליטה במקום מבריטניה לסין ב-1 ביולי 1997. הסמל מכיל את פרח הבוהיניה על רקע אדום המופיע גם בדגל הונג קונג, במבנה מעגלי שמכיל טבעת חיצונית לבנה ועליה כתוב בכתב סיני מסורתי השם הרשמי של האזור המנהלי המיוחד, ומתחתיו השם המקוצר באנגלית "HONG KONG". מדיה וקבצים בנושא סמל הונג קונג בוויקישיתוף
שורק 4

שורק 4 מתוצרת חברת מנועי בית שמש הוא מנוע טורבו סילון פשוט בקוטר נמוך. המנוע הוא בעל פיר אחד, ציר אחד, מדחס צנטריפוגלי אחד והוא מונע על ידי טורבינה אחת. הנעת המנוע היא פירוטכנית ואפשר להניע אותו בעזרת מתנע פירוטכני מיוחד. המנוע כולל בקרת שליטה דיגיטלית מלאה (FADEC) ואלטרנטור מובנה במנוע מפיק חשמל בהספק של 1.5 קילו-וואט לשעה. המנוע בעל עילוי של 5.6 קילוגרם\שנייה, שוקל 72 קילוגרם, באורך של 42.6 אינץ' ובקוטר מקסימלי של 13 אינץ'. [1](הקישור אינו פעיל) טיל דלילה
חורבת כרך

חורבת כרך (או חרבת כרך; מערבית: ח'רבת אלכַּרַך) היא שרידי יישוב, אולי יהודי, מהמאה השנייה עד השישית לספירה (התקופה הרומית המאוחרת והתקופה הביזנטית) ברכס הכרמל, בסמוך לקרן הכרמל. בתקופה זו ישבו במקום יהודים אשר גורשו במרד הגדול על ידי הרומאים מאזור יהודה[דרוש מקור], שהיה אזור ההתיישבות העיקרי של יהודים באותה עת. התושבים במקום התבססו על חקלאות ומרעה. למרות שלא נמצא בחורבת כרך בית כנסת ייתכן שהאנשים אשר חיו ביישוב זה היו יהודים, וזאת בשל כך שקיימים יישובים דומים באזור אשר בהם נמצא בית כנסת[דרוש מקור]. בחורבת כרך בורות מים רבים שנחפרו כדי לפצות על מחסור במעיינות באזור הכרמל, מחסור במשקעים ובשל סוג הקרקע הסדוק. באתר מערכת חקלאותית מפותחת (שימוש בטרסות) בשל הטופוגרפיה המחייבת זאת וכן שוכנים בה בית בד, מערות קבורה, גת, מספר מאגרי מים מטויחים ומחצבה מקומית. באתר אשר מעולם לא נחפר ניתן למצוא שברי חרסים, זכוכיות עתיקות ואפילו פסיפסים. מנחם מרקוס, הר הכרמל, סקר נוף ומסלולי טיול, ערך "חורבת כרך" עמ' 93-94 מדיה וקבצים בנושא חורבת כרך בוויקישיתוף ספי בן-יוסף, קרן הכרמל: אליהו א', אליהו ב', באתר ynet, 24 במרץ 2005 איתן לשם, האבנים החיות של חורבת כרך, באתר הארץ, 3 בנובמבר 2022 ערך זה הוא קצרמר בנושא ארכאולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ילקוט ראובני

ילקוט ראובני הוא חיבור המכיל לקט מדרשים, בעיקר מספרי קבלה שונים, שנכתב על ידי רבי אברהם ראובן הכהן סופר, מקובל מחכמי פראג במאה ה-17. חלקו הראשון של הספר ערוך לפי סדר הא-ב (ילקוט ראובני הקטן), וחלקו השני ערוך לפי סדר פרשיות התורה (ילקוט ראובני הגדול). מלבד שמו, רמוזים בשם הספר גם ראשי התיבות: ילקוט ראובני: ילקוט רזי אורייתא וקבלה בכתיבה נעימה יהבית. הספר ילקוט ראובני על סדר הא"ב (ילקוט ראובני הקטן) הודפס בשני מהדורות: מהדורה ראשונה הודפסה בחיי המחבר בשנת ת"כ. מהדורה שנייה הודפסה בשנת תע"ב. הספר ילקוט ראובני על התורה (ילקוט ראובני הגדול) הודפס בשש מהדורות: ספר ילקוט ראובני הובא לדפוס בשנת תמ"א (מהדורה ראשונה). מהדורה שנייה בשנת ת"ס באמסטרדם הובאה לדפוס על ידי רבי צבי הירש בר אברהם. במהדורה זו הוסף לספר "שכחת לקט" - הוספות לספר "ילקוט חדש" של רבי ישראל מבלזיץ, חובר על ידי רבי נתן מפרנקפורט. מהדורה שלישית הודפסה בשנת תקע"א באוסטראה ונוספו הסכמותיהם של רבי לוי יצחק מברדיצ'ב ורבי אשר צבי מאוסטראה. מהדורה רביעית הודפסה בשנת תר"כ ונוספה הסכמת רבי יוסף שאול נתנזון. מהדורה חמישית הודפסה בשנת תרמ"ד בוורשה. מהדורה שישית הודפסה בירושלים בשנת תשכ"ב (מהדורת צילום של מהדורת ורשה בתוספת הקדמת המחבר, דברים אחדים על המחבר וספריו וכן הסכמות). ילקוט ראובני נכתב באופן שונה מילקוט שמעוני; בעוד שילקוט שמעוני נכתב כליקוט מספרי פשט (כגון: גמרא, מדרש רבה, מדרש תנחומא), נכתב ילקוט ראובני גם כליקוט מספרי קבלה (כגון: ספרי הרמ"ק, האר"י והרמ"ע מפאנו). על התלבטותו של המחבר ללקט מספרי קבלה כתב: ”סהדי (=עדי) במרומים ועדי בשחקים (כלומר, אלוהים שבשמים מעיד עלי), כי בהא נחיתנא ובהא סליקנא (באמצעות השמות הקדושים שבספר, ירדתי מהשמים ועליתי לשמים) לאמור, מה לך לפרסם דברים עתיקים המכוסים (=הנסתרים) מבני אדם, אשר הראשונים תקנו אותם לאמר בחשאי כי לא כל הרוצה ליטול את השם יבוא ויטול (כלומר, לא לכל אדם מותר להשתמש בשם ה'), והיה הדבר מוטל עלי בספק לימריה או לא לימריה (=לומר או לא לומר), והדעת מכריע אימ"א ואימ"א (=אני אומר ואומר) ואיני בוש, ואדברה נגד מלכים ולא אבוש, וישרים דרכי ה' צדיקים ילכו בם כו' (כלומר, מי שלא ראוי ללמוד את סודות התורה, זאת אשמתו אם הוא יקרא את זה)”. ילקוט ראובני, אמשטרדם תס 1700, באתר היברובוקס ילקוט ראובני א, ורשה תרמ"ד 1884, באתר היברובוקס ילקוט ראובני ב, ורשה תרמ"ד 1884, באתר היברובוקס מרדכי מרגליות (עורך כללי), "ר' ראובן כ"ץ", אנציקלופדיה לתולדות גדולי ישראל, תל אביב: י' צ'צ'יק, תש"ו, עמ' 1232-1231, באתר היברובוקס ילקוט ראובני, ב"אנציקלופדיה יהודית" באתר "דעת" "HOSHKE, REUBEN", במהדורת 1901–1906 של האנציקלופדיה היהודית (באנגלית)
אברהם ראובן הכהן סופר

הרב אברהם ראובן הכהן סופר (נפטר בט"ז בניסן ה'תל"ג, 1673) היה מקובל, מחכמי פראג במאה ה-17. מחבר הספר ילקוט ראובני, ספר ליקוטים קבלי. היה בנו של רבי האשקי (כינוי ליהושע) ונכדו של שלמה אפרים מלונטשיץ. עיקר יצירתו התורנית התבטאה בליקוט מספרי קבלה שונים. במהלך חייו הודפס רק חלקו הראשון של "ילקוט ראובני" (פראג ת"כ). שאר ספריו הודפסו אחר מותו. חיבר גם ספר קבליים נוספים: "עונג שבת" על הלכות שבת, ו"דבר שבקדושה" (זולצבאך תמ"ד) שתוכנו התעוררות לחזרה בתשובה ערוך על פי סדר הא-ב. ערך מורחב – ילקוט ראובני חיבורו המפורסם הוא ילקוט ראובני המכיל ליקוטים מספרי קבלה שונים. חלקו הראשון של הספר ערוך לפי סדר הא-ב (ילקוט ראובני הקטן), וחלקו השני ערוך לפי סדר פרשיות התורה (ילקוט ראובני הגדול). מרדכי מרגליות (עורך כללי), "ר' ראובן כ"ץ", אנציקלופדיה לתולדות גדולי ישראל, תל אביב: י' צ'צ'יק, תש"ו, עמ' 1232-1231, באתר היברובוקס ילקוט ראובני, ב"אנציקלופדיה יהודית" באתר "דעת" "HOSHKE, REUBEN", במהדורת 1901–1906 של האנציקלופדיה היהודית (באנגלית) ספריו ילקוט ראובני, אמשטרדם תס 1700, באתר היברובוקס ילקוט ראובני א, ורשה תרמ"ד 1884, באתר היברובוקס ילקוט ראובני ב, ורשה תרמ"ד 1884, באתר היברובוקס עונג שבת, ורשה תרמ"ד 1884, באתר היברובוקס עונג שבת, מונקאטש תרנ"ד 1894, באתר היברובוקס עונג שבת, פראג ת"ס 1700, באתר היברובוקס עונג שבת, יוהניסבורג תרי"ח, באתר היברובוקס דבר שבקדושה, זולצבך תמ"ד 1684, באתר היברובוקס דבר שבקדושה, לבוב תרכ"ב 1862, באתר היברובוקס ראובן בן השקי כץ (1605-1673), דף שער בספרייה הלאומית במבוא למהדורת תשכ"ב נרשם שרבי האשקי היה חתנו של רבי שלמה אפרים מלונטשיץ. וכן במבוא להספר 'שפתי דעת', לר' שלמה אפרים מלונטשיץ, עמ' כו, הערה 14 כתב יהודה הערשקאוויטש, שזה טעות ידיעה, ולא היה נכדו אלא חתנו
היינריך קוהל

היינריך קוֹהל (בגרמנית: Heinrich Kohl;‏ 4 במאי 1877, קרויצנך – 4 בספטמבר 1914, ליד ריימס) היה אדריכל וחוקר אדריכלות גרמני. בשנת 1905, יחד עם הארכאולוג הגרמני קרל ואצינגר, ערך סקר ארכאולוגי, חפירות ומחקר ראשון מסוגו של בתי הכנסת היהודיים העתיקים בגליל ובגולן. בין השנים 1896–1901 למד אדריכלות. את הנטייה לאדריכלות קדומה קיבל מאביו שעסק בחקר מונומנטים בגרמניה. את הכשרתו כאדריכל בתחום הארכאולוגיה רכש כאשר הצטרף בשנים 1902–1904 אל האדריכל אוטו פוקשטיין שיצא לחקור את שרידי בעלבכ שבלבנון ואחר כך ב-1907 את שרידי חתושש, (בוע'זכוי), בירת החתים. באביב 1905 יצא לארץ ישראל יחד עם קרל ואצינגר, מטעם החברה האוריינטלית הגרמנית (אנ') (Deutsche Orient-Gesellschaft), כדי לערוך סקר בתי כנסת בגליל. בין 28 במרץ ל-17 ביוני סקרו, מדדו ותיעדו בחורבות של תלחום (כפר נחום), אם אל-עמד (חורבת עמודים), ארביד (חורבת ארבל), מירון, אנ-נברתין (כפר נבוריה), כפר ברעם, אל-ג'יש (גוש חלב) – כולם בגליל, חורבת סומקה שבכרמל, ואד-דכה ואום אל-קנאטר שבגולן. כן בדקו קצרות את חירבת כרזה (כורזים), קציון ויארון. בכפר נחום ערכו חפירה ארכאולוגית נרחבת, ברשות המסדר הפרנציסקני, שרכש קודם לכן את האתר. ביתר האתרים החפירות היו מצומצמות. בשנת 1907 יצאו השנים לעונה נוספת. מאחר שהפרנציסקנים מנעו מהם עתה את המשך המחקר בכפר נחום, התרכזו בתיעוד חורבות בית הכנסת בכורזים. את פועלו של קוהל קטעה מלחמת העולם הראשונה. קוהל יצא לחזית המערבית בספטמבר 1914 ולאחר כשבועיים נהרג בקרב. את הספר "בתי כנסת קדומים בגליל", שהיה על סף סיום השלים והוציא לאור, בשנת 1916, עמיתו קרל ואצינגר. מפעלם של קוהל וואצינגר הוא מחקר לדוגמה בתחום האדריכלות הקדומה. הרבה מן הקביעות האדריכליות שקבעו, נתקבלו על חוקרי בתי הכנסת הקדומים שבאו אחריהם. ובכל זאת, במונחים של מתודולגיה ארכאולוגית עכשווית לא היה בחפירה בכפר נחום יותר מאשר ניקוי שפכי עפר ופינוי האבנים הנפולות. אילו הייתה נקוטה בידם מידה מסוימת של חפירה סטרטיגראפית, של איסוף שברי חרסים ולא רק תיעוד של פרטי אדריכלות, הייתה אולי נוצרת אפשרות לסייע בפתרון המחלוקת המרכזית הקיימת בעניין תיארוך בתי הכנסת ובמיוחד תיארוכו של בית הכנסת בכפר נחום. היינריך קוהל וקרל ואצינגר, בתי כנסת עתיקים בגליל, יצא במקור ב-1905, תורגם על ידי פרופסור רוני רייך בהוצאה עצמית של רוני רייך, 2021. Heinrich Kohl und Carl Watzinger, Antike Synagogen in Galilaea, Leipzig, 1916, pp. III-V, 1-3 מדיה וקבצים בנושא היינריך קוהל בוויקישיתוף