laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
Love Changes Everything (שיר)

"Love Changes Everything" (בעברית: "אַהֲבָה מְשַׁנָּה הַכֹּל") הוא שיר מתוך המחזמר "היבטים של אהבה", שהלחין אנדרו לויד ובר, עם מילים שנכתבו על ידי צ'ארלס הארט ודון בלאק. הוא בוצע לראשונה במחזמר על ידי הדמות אלכס דילינגהאם, אותה גילם מייקל בול בליהוק בלונדון וגם בברודוויי. השיר הופץ כסינגל ב-1989, ונשאר במצעד הסינגלים הבריטי במשך 14 שבועות, תוך שהגיע למקום השני והפך לשיר החותם של בול. השיר נכלל מאוחר יותר באלבום הבכורה של בול משנת 1992 ו-Love Changes Everything: The Collection. בפרולוג ל"היבטים של אהבה", צעיר אנגלי, אלכס, חווה שברון לב בגלל שחקנית צרפתייה, רוז. שברון הלב משנה את עולמו, והוא שר על כך ש"אהבה משנה הכל... איך אתה חי ו/איך אתה מת" לטוב ולרע. הוא מציין שאהבה "עושה טיפשים מכולם" ומסיק שברגע שהאהבה מכה, "שום דבר בעולם / לעולם לא / יהיה אותו דבר". מבחינה מוזיקלית, זהו "המנון פשוט בליווי פסנתר בעל שלושה אקורדים". השיר הפך לידוע ביותר מ"היבטים של אהבה" והוא "סיפק הוכחה נוספת לכך שאנדרו לויד ובר יכול ליצור בלדות". "Love Changes Everything" בוצע בטקס פרסי הטוני ה-44. גרסת רמיקס של השיר נכלל באלבום האוסף, Andrew Lloyd Webber Unmasked: The Platinum Collection. בין האמנים שהקליטו אותו ניתן למנות את: ג'ון בארומן Il divo אודרה מקדונלד ננה מושקורי סטינג היילי וסטנרה "Love Changes Everything" (בעברית: "אַהֲבָה מְשַׁנָּה הַכֹּל") הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האנגלייה שרה ברייטמן, מתוך אלבום האולפן השני שלה, As I Came of Age. השיר יצא לאור בשנת 1989, כסינגל המוביל מתוך האלבום, על ידי חברת התקליטים פולידור רקורדס. כאשר הופץ ברחבי העולם, צורף אליו השיר "Anything But Lonely". השיר "Love Changes Everything" בוצע והוקלט על ידי מייקל בול במקור ונכלל באלבום המחזמר,'Aspects of Love. גרסתו של בול זכתה להצלחה באזורים שונים ברחבי העולם, תוך שדורגה במקום השני במצעד הסינגלים הבריטי. לאחר מכן, החליטה ברייטמן להקליט את השיר כחלק מ-As I Came of Age. פרק זמן לצאתה, עלתה גרסתה של ברייטמן לספוטיפיי, שם הצליחה לצבור 0.5 אלף השמעות. "Love Changes Everything" זכה להצלחה נאה כאשר דורג בשיאו במקום ה-45 במצעד השירים העכשוויים למבוגרים. מידע על היצירה "Love Changes Everything" באתר מיוזיק בריינז מידע על הסינגל "Love Changes Everything" באתר מיוזיק בריינז אנדרו לויד ובר, דון בלאק, צ'ארלס הארט Rich, Frank (1990-04-09). "Review/Theater; Lloyd Webber's 'Aspects of Love'". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2022-01-31. Nunn Revives Aspects of Love at Menier, 15 Jul - News - Whatsonstage.com, web.archive.org, ‏2010-02-22 Artists, www.officialcharts.com Nicole Rosky, Michael Ball's LOVE CHANGES EVERYTHING Album Gets January Release, BroadwayWorld.com (באנגלית) Michael Ball, BIC, Bournemouth Echo (באנגלית) Review: Aspects of Love/Theo Ubique Cabaret Theatre | Newcity Stage, ‏2013-03-14 (באנגלית אמריקאית) Dominic Cavendish, ‏Aspects of Love, Menier Chocolate Factory, London, review, The Telegraph, 15 July 2010 1990 Tony Awards Andrew Lloyd Webber - Unmasked: The Platinum Collection (באנגלית), נבדק ב-2022-01-31 Award, BPI (באנגלית) As I Came Of Age, 1990-01-01, נבדק ב-2022-01-31 Sarah Brightman - Love Changes Everything (באנגלית), נבדק ב-2022-01-31 UK Love Changes Everything, 1990-01-01, נבדק ב-2022-01-31 Sarah Brightman, Billboard (באנגלית אמריקאית)
גטו דז'

גטו דז' (ברומנית: Ghetoul Dej) היה גטו נאצי לאירופאים יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה. הגטו היה ממוקם בדז', מחוז סולנוק-דובוקה, ממלכת הונגריה (כיום: בדז', מחוז סולנוק-דובוקה, רומניה) כיוון שהשטח הפך לחלק מהונגריה בעת התרחשות תכתיב וינה בצפון טרנסילבניה עד לסוף מלחמת העולם השנייה. הגטו היה פעיל באביב 1944, לאחר מבצע מרגרטה. ב-30 באפריל 1944 כינס ינוש שילינג, סגן הממונה על מחוז סולנוק-דובוקה, ישיבה לדיון בביצוע הגטואיזציה במחוזו. ב-3 במאי 1944 הורה ראש העיר ינו ורס להקים את גטו דז' ביער בונגור, מרחק של כמה קילומטרים מהעיר. תחילה נאלצו היהודים לשהות בגטו תחת כיפת השמים, ולאחר זמן מה נבנו בגטו בקתות מקורות עץ שהובאו ממנסרות שהיו בעבר בבעלות יהודים מהמחוז. מסילת רכבת שעברה בקרבת הגטו שימשה לאחר מכן לגירושים. בתוך ימים אחדים, רוכזו בגטו דז' כ-7,800 יהודים, ובהם יהודי דז' ויהודי מחוז סולנוק-דובוקה. השמירה על הגטו הייתה בידיהם של שוטרים מקומיים ושל כ-40 ז'נדרמים הונגרים בפיקודו של אמיל טקץ'. נשיא המועצה היהודית שפעלה בגטו היה פרנץ אורדנטליך. רופאים יהודים הורשו להמשיך להתגורר בעיר. ארבעה רופאים טיפלו בתושבי הגטו, והרופא הראשי מביניהם היה ד"ר אוסקר אנגלברג. בגטו פעל בית תמחוי, אך עמדה לרשותו אספקה דלה. מדי יום הוקצו כמה גברים לעבודה בעיר. רבים הועסקו בהסבת בית הכנסת הגדול למחסן. חוקרים עינו את תושבי הגטו כדי שיגלו היכן הסתירו את חפצי הערך שלהם. בימי קיומו של הגטו, כחודש ימים, מתו בו 25 בני אדם. כמה מיושבי הגטו ובהם הרב יוז'ף פנט, רבה של נגילונדה, עם תשעה מבני משפחתו, הצליחו לברוח. תושבי הגטו גורשו לאושוויץ בשלושה טרנספורטים שיצאו ממנו ב-28 במאי וב-6 וב-8 ביוני 1944. יד ושם, דש (Dés), באתר www.yadvashem.org
רונלד ספירס

לוטננט קולונל רונלד צ'ארלס ספירס (אנגלית: Ronald Charles Speirs; ‏20 באפריל 1920 - 11 באפריל 2007), היה קצין בפלוגה ה', גדוד 2, הרגימנט ה-506 של הדיוויזיה המוטסת ה-101 בצבא ארצות הברית בזמן מלחמת העולם השנייה. זכה בעיטור כוכב הארד על שלקח חלק בפשיטה שהשמידה סוללת ארטילריה גרמנית בעת הפלישה לנורמנדי, פעולה שעדיין נלמדת בווסט פוינט, ובכוכב הכסף על סיור שהוביל במהלך מבצע מרקט גארדן. דמותו של ספירס גולמה במיני-סדרה האמריקאית "אחים לנשק" על ידי השחקן מת'יו סטל. ספירס נולד וגדל באדינבורו שבסקוטלנד. ב-1924 היגרה משפחתו לארצות הברית, והתיישבה בבוסטון, מסצ'וסטס. במהלך לימודיו בתיכון השתתף ספירס באימונים צבאיים ולבסוף התגייס לצבא ארצות הברית, עבר הכשרה כלוחם וקורס קציני חיל הרגלים. לאחר מכן התנדב לכוחות המוטסים ושובץ כמפקד מחלקה בפלוגה ד' (המכונה באנגלית "Dog Company") ברגימנט 506 המוצנח שבהמשך הוכפפה לדיוויזיה המוטסת ה-101. ב-6 ביוני 1944, בפלישה לנורמנדי, צנח בראש מחלקתו בחצי האי קוטנטן. ספירס וחמישה מאנשיו הצטרפו לכוח מפלוגה ה' שהוביל המ"פ בפועל, ריצ'רד וינטרס, שתקף סוללת ארטילריה גרמנית שהמטירה אש על חוף יוטה שעה שהפלישה לנורמנדי החלה. על הסוללה הגנה מחלקה בת כ-60 חיילים גרמנים. לווינטרס היו רק 12 לוחמים תחת פיקודו ועוד 10 לוחמים מפלוגה ד'. ספירס כבש את עמדת התותחים האחרונה. על פועלו עוטר בכוכב הארד. במהלך מבצע גן שוק בהולנד הוביל ספירס סיור מעבר לקווי הגרמנים ועוטר על אומץ ליבו בכוכב הכסף. במהלך הקרב על הבליטה, ב-10 בינואר הוטל על הגדוד ה-2 לכבוש את הכפר פואה. בעיצומו של קרב זה העביר מפקד הגדוד, וינטרס, את מפקד פלוגה ה', סגן נורמן דייק, מתפקידו ומינה במקומו את ספירס. ספירס תפס פיקוד על הפלוגה והוביל אותה לכיבוש הכפר. ספירס היה למפקד הפלוגה עד לפירוקה בסיום המלחמה. ספירס החליט להישאר בצבא, לחם כמפקד פלוגה במלחמת קוריאה, ובין היתר לקח חלק בצניחה של צוות הקרב החטיבה ה-187 במבצע "טומהוק". לאחר המלחמה שירת כקצין קישור לצבא האדום בפוטסדם, שבמזרח גרמניה. בשנת 1958 מונה למפקד האמריקני של כלא שפנדאו בברלין, שבו נכלאו נאצים בכירים ובהם רודולף הס ואלברט שפר. בהמשך שירת כקצין קישור לצבא לאוס ולאחר מכן הוצב בפנטגון כקצין תכנון. בשנת 1964 השתחרר מן השירות בדרגת לוטננט קולונל. ב-1944 נשא ספירס לאישה את מרגרט גריפית'ס, אותה פגש בזמן שהוצב באנגליה. הם נפרדו בהמשך. נולד להם בן אחד, רוברט, שהתגייס לצבא הבריטי ועשה קריירה בשורות רגימנט הרובאים והגיע לדרגת לוטננט קולונל. סטיבן אמברוז, "אחים בקרב", תל אביב: כנרת, זמורה ביתן, דביר, 2005. מדיה וקבצים בנושא רונלד ספירס בוויקישיתוף רונלד ספירס, באתר "Find a Grave" (באנגלית) גל פרל פינקל, האדומה הגדולה הראשונה, מקור ראשון, ‏ 11.04.2018. גל פרל פינקל, "יחידה שתוכל להתגנב אל האויב ולהמם אותו בהלם ובהפתעה", מערכות, 25 באוגוסט 2021. גל פרל, "המצב נורמלי – אנחנו מכותרים", הבלוג על הכוונת, ‏ 6 ביוני 2024. גל פרל פינקל, מלחמות שקורות בחורף, מקור ראשון, ‏ 28.07.2017. סטיבן אמברוז, "אחים בקרב", תל אביב: כנרת, זמורה ביתן, דביר, 2005, עמוד 355.
חרושת התרבות

חרושת התרבות (או: תעשיית התרבות), הוא מושג שנטבע על ידי תאודור אדורנו ומקס הורקהיימר, חברי אסכולת פרנקפורט, שטענו כי התרבות הפופולרית היא מעין מפעל שמייצר תכנים סטנדרטיים שמטרתם להביא את ההמון למצב של פאסיביות; ההנאות הקלות המגיעות דרך צריכה של תרבות פופולרית גורמות לאנשים להיות כנועים ומרוצים, ללא תלות ברמת החיים הכלכלית שלהם במציאות. אדורנו והורקהיימר ראו בפס ייצור זה של תרבות, כהגדרתם, סכנה לרמות גבוהות יותר של אמנות. לטענתם, תעשיות תרבות מייצרות צרכים כוזבים - צרכים שנועדו לשמר את הקפיטליזם. צרכים אמיתיים לעומת זאת, הם חופש, יצירתיות ואושר אמיתי. אדורנו והורקהיימר היו חברים בולטים באסכולת פרנקפורט, והושפעו מהמטריאליזם הדיאלקטי ומהמטריאליזם ההיסטורי של קרל מרקס, כמו גם מדבריו של הגל, אשר מתבוננים באירועים כחלק מתהליך של שינוי, ולא כשהם מבודדים. לאחר שהצטרף אליהם יורגן הברמאס, הם היו אחראים כקבוצה על ניסוח התאוריה הביקורתית. בעבודותיהם, כגון דיאלקטיקה של נאורות ודיאלקטיקה נגטיבית, העלו אדורנו והורקהיימר תאוריה הטוענת שלתופעת תרבות ההמון יש השלכות פוליטיות ובמיוחד המגוון הרחב של תרבויות פופולריות, מהוות למעשה תרבות אחת מוסווית שמטרתה לוודא את ציות ההמון לאינטרסים של השוק. במאמרם, הדיאלקטיקה של הנאורות, (1947), הם עיצבו תאוריה מודרנית של לחם ושעשועים - שיטה שהייתה נהוגה ברומא העתיקה כדי לשמר את השלטון והכוח מפני האוכלוסייה. שיטת "הברזל" החדשה הזו מילאה את זמנם הפנוי של אנשים בבידור כדי להסיט אותם מהשעמום הנוצר כתוצאה מעבודתם האוטומטית; הם לעולם לא נשארים לאורך זמן ללא השפעה במצב שבו הם עשויים לזהות את ניצולם ובכך נמנעת התנגדות למערכת החברתית-אקונומית. תצוגה פסימית זו של החברה המוצגת כנוגדת נאורות, שאובה מהמרקסיזם ומבקרת את הקפיטליזם. חרף העובדה שנהוג לחלק את תרבות המערב לשווקים לאומיים ואחר כך למעמדות גבוהים, בינוניים ונמוכים, המבט המודרני על תרבות ההמון הוא כשוק אחיד שבו העבודה הטובה או הפופולרית ביותר מצליחה. ישנה הכרה בחברות התקשורת ככוח מרכזי הפועל בשיתוף עם תאגידים בינלאומיים ששולטים בהפקה ובהפצה של התרבות. התאוריה טוענת שהתרבות, בנוסף להיותה מראה של החברה, היא בעלת תפקיד חשוב בעיצובה דרך תהליך של סטנדרטיזציה וצריכה ויצירת אובייקטים ולא נושאים. תעשיית התרבות טוענת שהיא קיימת לשרת את צרכיו של הצרכן לבידור, אך מסווה את הדרך שבה היא מקבעת את הצרכים הללו וגורמת לצרכנים לחשוק במוצריה. התוצאה היא ייצור המוני שמזין שוק המוני שבו זהותו וטעמו של הצרכן האינדיבידואלי פחות חשוב ודעת הקהל ניתנת לשינוי ממש כמו המוצר עצמו. הרציונל העומד מאחורי תאוריה זו הוא קידום שחרור הצרכן ממרותם של יצרנים, על ידי יצירת ספק אצל הצרכן כלפי אמונות ואידאולוגיות. אדורנו טוען כי נאורות הייתה אמורה להביא פלורליזם ולהסיר את המסתורין, אך למעשה ספגה החברה מכה קשה כאשר היא הושחתה בידי התעשייה הקפיטליסטית ממניעים של ניצול. ת.ו. אדורנו, מ. הורקהיימר, אסכולת פרנקפורט (מבחר), ספרית פועלים, 1993. הערך "חרושת התרבות" באתר אנציקלופדיה של הרעיונות.
ללא כותרת (אל מלא רחמים)

"ללא כותרת" או "אל מלא רחמים" (1996-1995) הוא ציור מאת האמן הישראלי משה גרשוני. הציור, המהווה חלק מסדרה של עבודות דומות, נוצר בין השנים 1995–1996 והוצג לראשונה בין התאריכים 31 במאי-28 ביוני 1996 בתצוגה שכללה שתי תערוכות יחיד - של גרשוני ושל רפי לביא - בגלריה גבעון בתל אביב-יפו. בציור מופיעים שני כתמים שחורים מעוגלים, כמעיין שתי עיניים, על רקע צהוב בהיר. מתחתיהן כתוב בעיפרון טקסט הלקוח מתפילת "אל מלא רחמים": "אֵל מָלֵא רַחֲמִים שׁוֹכֵן בַּמְּרוֹמִים, הַמְצֵא מְנוּחָה נְכוֹנָה". למרות שיש בעבודה ממד אירוני, המתבטא בעימות לוגי בין נוסח התפילה המבקש "מנוחה נכונה", לבין אופן הציור הגופני והגס, המאזכר גם נוזלי גוף. הרי האופן שבו רשום הטקסט - בכתב יד אישי ורועד - מעניקים לו ממד של עדות או של פנייה. העיסוק במוטיב העיניים, אופייני ליצירתו של גרשוני בשנות ה-90 של המאה ה-20. אלו הם עיניים חלולות, חסרות אישונים, המצוירות באקספרסיביות. שרה בריטברג-סמל קשרה את מוטיב העיניים הריקות אל עבודות המוקדמות מסדרת "הנייר נראה לבן מבחוץ אבל בפנים הוא שחור" (1970). וגם טקסטים של המשורר אברהם בן יצחק ואל הגותו של עמנואל לוינס, העוסק בעיצוב ההוויה דרך פניו של האחר הנגלה אל הסובייקט בראיון משנת 2008 תיאר גרשוני את הרקע לדימוי: הדבר היחיד שברור לי הוא, שהעיניים האלה באו מ"שם". לפעמים אני חושב על התמונה של המשפחה שלי מפולין] [...] - כמקור של דימוי העיניים הזה. יש לי גם בראש תמונה של רכבת נוסעת ומבין הרווחים מציץ זוג עיניים שחורות, של ילד או ילדה, והעיניים מנסות להבין מה קורה, אבל הרכבת נוסעת במהירות ואי אפשר לראות כלום. העולם מאבד את צורתו. יש לי ציורים שכתוב עליהם "אסתר'ל על הפסים", שיש להם קשר לדימוי הזה. העיניים הריקות ליוו אותי הרבה זמן לפני שיצרתי אותן, בעקבות תערוכה של פרוטומות רומיות שראיתי במוזיאון לואיזיאנה לפני שנים. העיניים, שכנראה היו עשויות במקור מאבנים טובות, כבר לא היו במקומן, נגנבו כנראה. אבל דווקא החורים, חיסרון העיניים, יצר פתח אל הריק השחור שבתוך הפסל, המחישו את הפנים המפוסלות והיצוקות כקליפה דקה, ריקה. הפרוטומות האלה עשו עלי אז רושם עצום. למרות שצויר לפניו, התגובות לעבודה הושפעו מאוד מרצח יצחק רבין, שאירע כחצי שנה לפני כן. רבים זיהו את סדרת העבודות כעוסקת לא רק בהתמודדות עם המוות, כי אם גם בשבר של מות המנהיג. בשנת 2003 תיאר אורי דסאו תחושות אלו: התערוכה המשותפת של רפי לביא ומשה גרשוני בגלריה גבעון ב-1996 תיזכר לדורות. רבים מקהילת האמנות ייחסו את הממד ההיסטורי שאפף את תערוכת הענקים הזו לרצח רבין שארע חצי שנה לפניה, ולאופן שבו ניתן היה לקרוא את ציוריהם של השניים כהטרמה לרצח, שהופכת לתגובה לרצח כאשר היא מוצגת אחריו. אופן זה של קריאה שחרר רבדים שונים של דיבור על עבודת כל אחד מהם, שעד אז כמו נאסרו. האימה המחרידה שייצגו הכתמים האדומים של לביא שויכה, אמנם לא בבלעדיות, לשלוש היריות של יגאל עמיר. ההופעה המתמדת של השם יצחק אצל גרשוני, מאז שנות השמונים, שויכה פתאום לרבין. ראו: סגולי, אירית, "האדום שלי הוא דמך היקר", סטודיו, כתב עת לאמנות, מס' 76, אוקטובר-נובמבר 1996, עמ' 38 ברייטברג-סמל, שרה, גרשוני*, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 2010, עמ' 340-339 ברייטברג-סמל, שרה, גרשוני*, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 2010, עמ' 346 ראו: סגולי, אירית, "האדום שלי הוא דמך היקר", סטודיו, כתב עת לאמנות, מס' 76, אוקטובר-נובמבר 1996, עמ' 37 אורי דסאו, ‏לביא וגרשוני שוב ביחד, באתר גלובס, 18 בנובמבר 2003
תהילים קט"ו

תהילים קט"ו הוא המזמור המאה וחמשה עשר בספר תהילים. לפי המספור בוולגטה ובתרגום השבעים, המזמור ממוספר כחציו השני של מזמור 113 (פסוקים 9–26). המזמור מתחיל בפסוק ובו תקבולת חוזרת "לא לנו". יש שראו בכך אפיון למזמורים שנכתבו אחרי גלות בבל. בקשה מהאל לעשות טוב לעם ישראל לא לנו כי אם למען כבודו של הבורא עצמו. בפס' ב' – "למה יאמרו הגויים איה אלוהיהם" – מופיע בנוסח זהה בתהילים ע"ט פסוק י', ומרמז על תפלת משה לאחר חטא העגל – "למה יאמרו מצרים לאמר" (ספר שמות לב יב). בפסוקים אלו נאמר שהאל הוא כל יכול ואלהי עובדי האלילים הם הבל. פסוקים אלה מופיעים באופן דומה בפרק קל"ה: ישראל, בית אהרן ויראי ה' – הם הבוטחים ב-ה'. כל שלושת הפסוקים מסתיימים בסיומת זהה – "עזרם ומגינם הוא". כתשובה לכך שעם ישראל בוטח בה' באה התשובה – ה' זכרנו יברך", אכן הביטחון בה' נענה והוא מברך את בית ישראל, בית אהרן ויראי ה' – שלוש הקבוצות שהוזכרו בבית הקודם. השמים – הם לה', והארץ ניתנה לבני האדם לכפקדון לטיפול והשגחה. והפרק מסתיים בהזכרת החובה של בני האדם לברך את ה', שהרי לא המתים מברכים אותו, אלא החיים כאן בארץ. המזמור הוא חלק מ"הלל המצרי". פסוקים א-י"א נאמרים בתפילת הלל ביום שגומרים בו את ההלל. פסוקים י"ב ועד סוף הפרק נאמרים גם כאשר אומרים חצי הלל (כמו בראש חודש). פסוק י"ח החותם את הפרק, חותם גם את פרק אשרי יושבי ביתך הנאמר כל יום בפסוקי דזמרא, בסוף תפילת שחרית ובתפילת מנחה. צליין נוצרי שתיאר את ארץ הקודש במחצית השנייה של המאה ה־12 (בין השנים 1168–1187), כתב כי כאשר הטמפלארים יוצאים לקרב, "עם פקודת ההסתערות נשמעת תרועת החצוצרה, ומזמור התהלים של דוד non nobis Domine non nobis sed nomini tuo da gloriam (וולגטה, 9: 113; קטו, א) מושר בדבקות". למזמור שנאמר תמיד בהלל ממחצית פסוק י"א ועד סופו ("ה' זכרנו יברך") יש ניגון מסורתי שמושר בקהילות רבות בעת אמירת ההלל, וישנם לפרק עוד מנגינות רבות. פסוק ד' ("עצביהם כסף וזהב - מעשה ידי אדם") ישנה יצירת חזנות ידועה של החזן פיליפ ברומר. לפסוק ט' ישנה מנגינה ידועה בלחנו של הרב שלמה קרליבך. לניגון קיימים ביצועים רבים, ביניהם של יגאל בשן, חנן יובל, ואחרים. ישראל בטח - לחן של ר' משה גולדמן באלבום לנצח של מחנה שלווה. לא לנו - אהרלה סמט באלבומו אהר'לע בלחן של הרשי רוטנברגר. מדיה וקבצים בנושא תהילים קט"ו בוויקישיתוף תהילים קט"ו מתוך פרויקט 929 מאיר גרובר, עולם התנ"ך – תהלים ב, 1999, עמ' 173 איריס שגריר, מסעי הצלב: היסטוריה והיסטוריוגרפיה, האוניברסיטה הפתוחה, עמ' 188–189. ה' זכרנו יברך – להקת שלהבת, סרטון באתר יוטיוב בביצוע החזן נפתלי הרשטיק - עצביהם כסף וזהב, סרטון באתר יוטיוב ישראל בטח בה' – ר' שלמה קרליבך, סרטון באתר יוטיוב ישראל בטח בה' – יגאל בשן, סרטון באתר יוטיוב ישראל בטח בה' – חנן יובל, סרטון באתר יוטיוב לא לנו, בביצוע אהרלה סמט, סרטון באתר יוטיוב (אורך: 5:19)
סוניה גסקל

סוניה גסקל (בהולנדית: Sonia Gaskell ‏ 14 באפריל 1904 – 9 ביולי 1974) הייתה רקדנית, כוריאוגרפית, מורה למחול ומנהלת בלט הולנדית ממוצא יהודי-ליטאי. סוניה גסקל נולדה בווילקובישק, רוסיה הצארית (וכיום בליטא), להורים יהודים רוסים. את לימודי הבלט החלה בחרקוב, אוקראינה. בשנת 1921 נשלחה לארץ ישראל מאימת הפוגרומים נגד היהודים. משם עקרה ב-1925 לפריז עם בעלה הראשון, ושם המשיכה את לימודי הבלט אצל ליובוב יגורובה ולאו סטאטס. בשנות ה-30 החלה לרקוד במועדוני לילה ויצאה למסעות הופעות של מופעי קברט. בשנים 1927–1929 רקדה בבלט רוס ובהמשך הייתה מנהלת וכוריאוגרפית ב"בלטים של פריז" עד 1939, אז עקרה לאמסטרדם עם בעלה ההולנדי. היא עבדה כמורה למחול באמסטרדם, וגם כשהסתתרה מפני הנאצים במלחמת העולם השנייה, המשיכה ללמד. היא ייסדה וניהלה להקות בלט, בהן "בלט רסיטל", "בלט סטודיו 45'" והבלט הלאומי ההולנדי. היא הייתה מייסדת האקדמיה ההולנדית לבלט בהאג, וכיהנה כמנהלת אמנותית של הבלט הלאומי ההולנדי בשנים 1961–1968. גסקל פרשה מתפקידה כמנהלת בשנת 1969, ולאחר מכן ישבה במועצת המנהלים של אונסק"ו ועבדה בהפקות טלוויזיה. היא מתה בפריז. בין תלמידיה של גסקל היו אודרי הפבורן והכוריאוגרפים הנודעים הנס ואן מאנן ורודי ואן דנציג. גסקל נישאה פעמיים. בסביבות 1922 נישאה בארץ ישראל למתמטיקאי אברהם גולדנסון, אך נפרדה ממנו ב-1939. אחר נישאה לאדריכל פיליפ היינריך באוכהנס (1948-1894). לא היו לה ילדים. בשנת 2009 הציגו המוזיאון להיסטוריה יהודית והמכון לתיאטרון הולנדי תערוכה המבוססת על חייה ועבודתה. "פרס סוניה גסקל" ניתן על מצוינות בכוריאוגרפיה. מדיה וקבצים בנושא סוניה גסקל בוויקישיתוף אוקספורד רפרנס, ביוגרפיה של סוניה גסקל הבלט ההולנדי, על היסטוריה של הבלט, "סוניה גסקל" סוניה גסקל, הפקות
אף אחד לא יירדם ביער 2

"אף אחד לא יירדם ביער 2" (בפולנית: W lesie dziś nie zaśnie nikt 2) הוא סרט אימה וסלאשר פולני. ביים אותו ברטוס מ. קובלסקי, לפי תסריט שנכתב על ידי מ. קובלסקי ומירלה זרדקביץ'. בסרט מככבים זופיה ויחואץ' (אנ'), ויצ'ך מקוולדובסקי ויוליה ויניאווה-נרקביץ'. את "אף אחד לא יירדם ביער 2" העלו לנטפליקס ב-27 באוקטובר 2021. הסרט הקודם, "אף אחד לא יירדם ביער", הועלה לנטפליקס בשנת 2020. הסרט מתחיל כאשר ניתן לראות את אדם אדמייץ (מתאוש וייצלאבק) חולם על כך שהוא מציל עלמה במצוקה, שלכודה במבנה דמוי ארמון, בו לבושים האנשים בשמלות וחליפות מפוארות. בהמשך לכך, הוא אוחז בשוטגאן ויורה בכל הנוכחים בחדר, פרט לאותה העלמה. מיד לאחר מכן, הוא מתעורר ומגלה שמדובר בחלום בלבד. עלילתו של הסרט מתמקדת באותו מחנה הקיץ שהוצג בסרט הראשון, "אף אחד לא יירדם ביער". כמו כן, מככבת ב"אף אחד לא יירדם ביער 2" השחקנית יוליה ויניאווה-נרקביץ' (זושיה ולסקה) שהייתה לניצולה היחידה מהסרט הראשון. לאורכו של הסרט, היא הופכת למפלצת וטוענת שזה קרה כתוצאה מרעל שהגיע מהירח ונספג בגוף שלה. בסוף הסרט, ניידת מכוחותיה המיוחדים של פולין דורסת את זושיה שבורחת מאדם, שזה עתה שבר את לבה בעקבות כך שסירב לרצוח את ונסה קובלצ'יק (זופיה ויחואץ'). הסרט מסתיים כאשר כל השחקנים מתים, מתאבדים או נרצחים פרט לאדם, שמובל על ידי השוטרים לוורשה, במטרה לחקור אותו ואת כל מה שאירע במחנה הקיץ. מתאוש וייצלאבק – אדם אדמייץ זופיה ויחואץ' (אנ') – ונסה קובלצ'יק יוליה ויניאווה-נרקביץ' – זושיה ולסקה וויצ'ך מצוולדובסקי (פול') – אוליוויר סבסטיאן סטנקיביץ' – מריוש אנדז'יי גרבובסקי (אנ') – סמל ולדק גוויזדלה לך דיבליק – יאנוש איזבלה דוברובסקה (פול') – יאנצ'קה רוברט וואביץ' – סלוואק מיכל זברויה – רוצח מס' 1 / רוצח מס' 2 "אף אחד לא יירדם ביער 2", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "אף אחד לא יירדם ביער 2", באתר נטפליקס "אף אחד לא יירדם ביער 2", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) W lesie dzis nie zasnie nikt 2, 2021-10-27, נבדק ב-2022-01-31 W lesie dzis nie zasnie nikt, 2020-10-28, נבדק ב-2022-01-31
היום היום

"היום היום" הוא שיר עברי שכתב דודו ברק והלחין ועיבד מוני אמריליו. השיר בוצע לראשונה בשנת 1971 על ידי שלישיית פיקוד מרכז עם הסולנית דורית ראובני ולצידה גיא יפה ושלום קוולר, שפעלה פחות משנתיים, אך הקליטה כמה שירים שהפכו לקלאסיקות בזמר העברי. במיוחד בלט השיר "היום היום" שזכה להצלחה גדולה, ואף נבחר כ"שיר השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי תשל"ב של קול ישראל ששודר בתוכנית מקום בצמרת. בנוסף בלטו השירים: "יש פרחים" ו"ציפור בגשם", שלושת השירים הולחנו ועובדו על ידי מוני אמריליו שהיה המנהל המוזיקלי של השלישייה. מילים לשיר "היום היום" - בית לזמר העברי - הספרייה הלאומית היום היום, בביצוע שלישיית פיקוד המרכז - "היום היום", סרטון באתר יוטיוב שלישיית פיקוד המרכז באתר "שרים במדים"
גבעת זמן

גבעת זמן (באנגלית: Zemen Knoll; בבולגרית: Земенска могила) היא פסגה ברמת וידין בחצי האי וארנה באי ליווינגסטון באיי שטלנד הדרומיים, שבאנטארקטיקה. גובהה של הפסגה 453 מטרים מעל גובה פני הים. גבעת זמן מתנשאת מעל קרחון קאליאקרה שמדרום-מזרח לה; גבעת זמן מתנשאת מעל שדה השלג סדינני, שמצפון-מערב וממערב לה. גבעת זמן ממוקמת 280 מטרים צפונית לפסגת ראדנובו; גבעת זמן ממוקמת 840 מטרים דרומית-מערבית לפסגת מיזייה; וכן גבעת זמן ממוקמת 1.59 קילומטרים מערבית לפסגת אחטופול. הגבעה מופתה לראשונה על ידי סוקרים בולגרים בשנים 2005 ו-2009 כחלק מהסקר הטופוגרפי הבולגרי Tangra 2004/05. הגבעה נקראת על שם העיירה זמן שבמערב בולגריה. השם אושר רשמית ב-11 באפריל 1985. הטיפוס הראשון לפסגת הגבעה בוצע על ידי ליובומיר איבנוב (Любомир Иванов) שיצא ממחנה אקדמיה ב-25 בדצמבר 2004, כחלק מסקר Tangra 2004/05. הגאזט האנטארקטי הבולגרי (בבולגרית) גבעת זמן באתר הגאזט האנטארקטי הרשמי של ממשלת אוסטרליה גבעת זמן באתר הגאזט האנטארקטי המשווה SCAR של ממשלת אוסטרליה תצלום לוויין של אזור קרחון אוסלנה, תוך סימון אתרים נוספים באזור באתר copernix גבעת זמן באתר marineregions גבעת זמן באתר mindat גאזט השמות האנטארקטיים הרשמי של בולגריה מידע גאוגרפי והיסטורי הגאזט האנטארקטי הבולגרי
יעקב אפרתי

יעקב אפרתי הוא מנהל ישראלי במגזר הציבורי. אפרתי נולד במושב יד רמב"ם, למד תואר ראשון בכלכלה וסטטיסטיקה ותואר שני במנהל עסקים באוניברסיטה העברית. אפרתי החל את דרכו המקצועית רשות הנמלים ובהמשך באגף התקציבים במשרד האוצר. לאחר מכן שימש סמנכ"ל בחברה למשק וכלכלה. במרץ 1989 החל לעבוד בעיריית ירושלים כגזבר העירייה ובין השנים 1995–1996 כיהן כמנכ"ל עיריית ירושלים תחת ראש העיר, אהוד אולמרט. בשנת 1996 פרש מתפקידו בעירייה ומונה למנכ"ל משרד הפנים עד לשנת 1999, בתקופתו עבד תחת השר אליהו סוויסה מש"ס. עם הקמת הממשלה ה-28 ומינויו של סוויסה לשר התשתיות, מונה אפרתי לתפקיד מנכ"ל המשרד ובשנת 2001 מונה למנכ"ל מינהל מקרקעי ישראל וכיהן בתפקיד זה עד ל-2008. בשנת 2008 מונה ליו"ר דירקטוריון רכבת ישראל, עוד קודם לכן בשנת 2006 הוצג אפרתי כמועמד לתפקיד מטעם ראש הממשלה אהוד אולמרט. באפריל 2010 נעצר על ידי המשטרה בחשד למעורבות בפרשת הולילנד אך בשנת 2014 בית המשפט זיכה אותו מחמת הספק. במאי 2010 השעה את עצמו מתפקיד יו"ר דירקטוריון הרכבת ובהמשך, פרש מהתפקיד. בשנת 2018 אפרתי היה צפוי להתמנות לדירקטור בפארק אריאל שרון, המינוי הצפוי עורר הדים ואפרתי ויתר עליו לבסוף. בשנת 2019 מונה לדירקטור בדואר ישראל. ⁨גזבר עירית ירושלים ⁩ | ⁨מעריב⁩ | 14 מרץ 1989 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il אריק מירובסקי, אפרתי: המנהל הפוליטיקאי ששרד ארבעה ראשי ממשלה, באתר TheMarker‏, 26 באפריל 2010 שירלי ששון-עזר, יעקב אפרתי: מהצמרת - לתא המעצר, באתר כלכליסט, 25 באפריל 2010 נורית פלתר, אפרתי מונה למנכ”ל מינהל מקרקעי ישראל, באתר ynet, 21 באוקטובר 2001 גל ניסים ודליה טל, ‏יעקב אפרתי - מועמדו של אולמרט ליו"ר הדירקטוריון ברכבת ישראל, באתר גלובס, 9 באוגוסט 2006 תומר זרחין, פרשת הולילנד | מנהל מינהל המקרקעין לשעבר חשוד בקבלת שוחד, באתר הארץ, 22 באפריל 2010 נמרוד בוסו, מהולילנד לחירייה: מנהל רמ"י לשעבר יעקב אפרתי מועמד להתמנות לדירקטור בפארק אריאל שרון, באתר כלכליסט, 30 באוגוסט 2018 ליאור גוטמן, בלעדי ל"כלכליסט" - יו"ר הרכבת השעה עצמו מהתפקיד - על רקע פרשת הקרקעות בעתלית, באתר כלכליסט, 16 במאי 2010 ליאור גוטמן, עכשיו זה רשמי – אורי יוגב מונה ליו"ר דירקטוריון רכבת ישראל, באתר כלכליסט, 7 במרץ 2011 חגי עמית, מי ישגיח על הריאה הירוקה של גוש דן? חשוד לשעבר בפרשת הולילנד, באתר TheMarker‏, 22 באוגוסט 2018 החלטות ועדה - חברות