ג'וזף דשה

ג'וזף דשה (באנגלית: Joseph Desha; 9 בדצמבר 1768 – 11 באוקטובר 1842) היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית והמושל התשיעי של מדינת קנטקי בארצות הברית. לאחר ביטול האדיקט של נאנט, אבותיו ההוגנוטים של דשה ברחו מצרפת לפנסילבניה, שם נולד דשה. בסופו של דבר, משפחתו של דשה התיישבה ליד גלאטין של ימינו, שבטנסי, שם היו מעורבים בהתכתשויות רבות עם האינדיאנים. שניים מאחיו של דשה נהרגו בהתכתשויות אלה, מה שהניע אותו להתנדב לקמפיין של אנתוני ויין ה"משוגע" נגד האינדיאנים במהלך מלחמת צפון-מערב הודו (אנ'). לאחר שעד אז התיישב מחדש במחוז מייסון, קנטקי, דשה ביצע את הרקורד הצבאי שלו לכמה קדנציות בבית המחוקקים של המדינה. בשנת 1807, דשה נבחר לכהונה הראשונה מתוך שש קדנציות רצופות בבית הנבחרים של ארצות הברית. מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, הוא נחשב לנץ מלחמה, שתמך במלחמת 1812. ב-1813 הוא התנדב לשרת במלחמה ופיקד על דיוויזיה בקרב התמזה. הוא חזר לקונגרס לאחר המלחמה, והיה החבר היחיד במשלחת הקונגרס של קנטקי שהתנגד לחוק הפיצויים הלא פופולרי משנת 1816. כמעט כל חבר אחר במשלחת הובס לבחירה מחדש לאחר ההצבעה, אך התנגדותו של דשה למעשה סייעה לו לשמור על המושב שלו. לבסוף הוא לא ביקש להיבחר מחדש ב-1818, והתמודד על תפקיד מושל קנטקי ב-1820, והפסיד לג'ון אדייר. ולבסוף נבחר למושל קנטקי ב-1824, הפאניקה של 1819 הרסה את כלכלתה של קנטקי, ודשה ערך קמפיין שני לממשלה שעסק כמעט אך ורק על הבטחות להקלה למעמד החייבים הגדול של המדינה. הוא נבחר ברוב גדול, ופרטיזנים לסילוק חובות כבשו את שני בתי האספה הכללית. לאחר שבית המשפט לערעורים בקנטקי ביטל את חוקי הסעדת החובות המועדפים על ידי דשה על ידי רוב חברי בית המחוקקים, הם ביטלו את בית המשפט ויצרו בית משפט חלופי, אליו מינה דשה כמה פרטיזנים לסילוק חובות. בית המשפט הקיים סירב להכיר בלגיטימיות של המהלך, ובתקופה המכונה מחלוקת בית המשפט הישן – בית המשפט החדש, התקיימו במדינה שני בתי משפט עליונים. אף על פי שהיה פופולרי כשנבחר, המוניטין של דשה נפגע משתי פעולות שביצע בעת כהונתו. הפעולה הראשונה הייתה הדחת הוראס הולי מנשיאות אוניברסיטת טרנסילבניה. בעוד שהשמרנים הדתיים במועצת המנהלים של האוניברסיטה התנגדו להולי מכיוון שהם ראו בו כליברלי מדי, התנגדותו של דשה התבססה בעיקר על ידידותו של הולי עם הנרי קליי, שהיה אחד האויבים הפוליטיים של דשה. לאחר שדשה גינה במרירות את הולי בנאום לבית המחוקקים בסוף 1825, הולי התפטר. והמוניטין של דשה ספג פגיעה נוספת לאחר שבנו, אייזיק ב. דשה, הואשם ברצח. באופן חלקי בגלל השפעתו של דשה כמושל, בוטלו שני פסקי דין. לאחר שדשה הצעיר ניסה להתאבד ללא הצלחה בזמן שהמתין למשפט שלישי, המושל דשה הוציא חנינה לבנו. מחלוקות אלו, יחד עם כלכלה משתפרת, הניעו את אויביו הפוליטיים של דשא לניצחון בבחירות של 1825 ו-1826. הם ביטלו את מה שנקרא "בית דין דשה" על הווטו של דשה, וסיימו את מחלוקת בית המשפט. באקט אחרון של התרסה, דשה איים שיסרב לפנות את אחוזת המושל, אם כי בסופו של דבר הוא הסכים ללא תקלות, ומסר את המושל ליורשו, מהמפלגה הלאומית הרפובליקנית תומאס מטקליף. עם סיום כהונתו כמושל, הוא פרש מהחיים הציבוריים ולבסוף מת בבית בנו בג'ורג'טאון, קנטקי, ב-11 באוקטובר 1842. ג'וזף דשה נולד לרוברט ואלינור (ווילר) דשה במחוז מונרו, פנסילבניה, ב-9 בדצמבר 1768. הוא היה חלק ממוצא ההוגנוטי הצרפתי, ואבותיו נמלטו מצרפת לפנסילבניה לאחר ביטול צו נאנט, שהגן במידה רבה על ההוגנוטים מפני רדיפות דתיות. הוא השיג את השכלתו המוגבלת בבתי הספר הכפריים של המדינה. ביולי 1781, משפחתה של דשה עברה למחוז פאייט, קנטקי, ובשנה שלאחר מכן, הם התיישבו במה שהיה ידוע אז כמחוז קמברלנד ליד העיר גאלאטין כיום, בטנסי. אחיו הצעיר של דשה, רוברט, ייצג מאוחר יותר את טנסי בבית הנבחרים של ארצות הברית. כמו מרבית מתיישבי הגבול, משפחת דשה מצאה את עצמה לעיתים קרובות בסכסוך עם אינדיאנים אמריקאים לאחר שעברו לטנסי, שבין הגילאים 15 עד 22. ג'וזף דשה התנדב בכמה מסעות צבאיים נגדם. במערכה אחת כזו נהרגו שניים מאחיו בזמן שנלחמו לצידו. לאחר המלחמה, דשה גר עם ויליאם וויטלי בעיירה קראב אורצ'רד, קנטקי. הוא התחתן עם מרגרט "פגי" בלדסו בדצמבר 1789. לזוג נולדו שלושה עשר ילדים במהלך נישואיהם. ב-1792 עברה המשפחה למחוז מייסון, קנטקי, שם עבד דשה כחקלאי. ב-1794 לחם במלחמת צפון-מערב הודו תחת פיקודו של סגן ויליאם הנרי הריסון. הוא השתתף בהתקפה של הגנרל אנתוני ויין "המשוגע" על האינדיאנים בקרב העצים הנופלים ב-20 באוגוסט. דשה נכנס לפוליטיקה ב-1797, כשנבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית לבית הנבחרים של קנטקי. כשהבית דן בהחלטות קנטקי ב-1798, הוא עמד בראש ועדת הכלל. הוא כיהן שוב בבית הנבחרים של קנטקי מ-1799 עד 1802, וכיהן בסנאט של קנטאקי מ-1802 עד 1807. במקביל לקריירה הפוליטית שלו, הוא המשיך לשרת במיליציה הממלכתית. ב-23 בינואר 1798 מונה למייג'ור בגדוד ה-29. הוא הועלה לדרגת קולונל ב-23 במרץ 1799 וב-5 בספטמבר 1805 הועלה לדרגת בריגדיר גנרל וקיבל את הפיקוד על הבריגדה ה-7 של המיליציה של קנטקי. ב-24 בדצמבר 1806 הוא מונה לגנרל, ונשאר בבריגדה ה-7. והיו לו עבדים. דשה נבחר ללא התנגדות לקדנציה הראשונה מתוך שש קדנציות רצופות בבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1807. אף על פי שהיה ידוע כנואם מוכשר, הוא לא דיבר לעיתים קרובות, וטען שעדיף "לחשוב הרבה ולדבר אבל מעט." הוא התנגד לחידוש האמנה של הבנק הראשון של ארצות הברית, משום שרוב הזכויות של הבנקים המשקיעים היו זרים. באופן ספציפי, הוא היה מודאג מהעובדה שמלך בריטניה ג'ורג' השלישי היה בעל מניות גדול. (הרבה חשבו שהמלך הבריטי היה על סף שיגעון בזמן זה.) אמנת הבנק לא חודשה בסופו של דבר ב-1811. בתחילת הקריירה שלו, דשה דגל בצבא הולם כדי להגן על השטח האמריקאי מפני בריטניה וצרפת. הוא תמך בחוק האמברגו של הנשיא תומאס ג'פרסון משנת 1807 ובחקיקת אכיפה קשורה. הוא נחשב לנץ מלחמה, ויו"ר בית הנבחרים הנרי קליי, עמית קנטאקי ומנהיג מצי המלחמה בבית, בחר בו לכהן בוועדת בית הנבחרים ליחסי חוץ במהלך הקונגרס ה-12 (1811–1813). בהתאם לציפיותיו של קליי, דשה תמך בעקביות בצעדי המלחמה שהובאו בפני בית הנבחרים, לרבות הצעות חוק לחמש ספינות סוחר, הגדלת מספר החיילים הסדירים בצבא ארצות הברית, והסמכה לנשיא ג'יימס מדיסון לקבל יחידות מתנדבים לשירות צבאי. בהכרז על חוסר שביעות רצונו מהצעת החוק מספר 1 של מייקון, הוא טען כי כל האמברגו והסנקציות ייכשלו כל עוד "לבריטים יש את קנדה או נובה סקוטיה ביבשת אמריקה", אף על פי שהכיר בעלויות הגבוהות בכסף ובחיים. הוא יחייב את סיפוח קנדה. ב-4 ביוני 1812, הוא הצביע בעד הכרזת מלחמה על בריטניה הגדולה, שהחלה רשמית את מלחמת 1812. דשה חזר לקנטקי לאחר מושב הקונגרס. הוא נענה לקריאתו של המושל אייזק שלבי למתנדבים לשרת בקמפיין של ויליאם הנרי הריסון לקנדה. הוא מונה למייג'ור גנרל וקיבל את הפיקוד על הדיוויזיה השנייה של המיליציה של קנטקי. הדיוויזיה הייתה בת 3,500 איש, שהורכבה מהבריגדות ה-2 וה-5 והרגימנט ה-11, היא התאספה על נהר אוהיו בניופורט, קנטקי. הם הצטרפו להריסון בכוח הנסיגה הבריטית מדטרויט והחזיקו את בעלי בריתם ההודיים של הבריטים מהאגף השמאלי שלו במהלך הניצחון האמריקאי בקרב התמזה ב-5 באוקטובר 1813. על פי ההיסטוריון בנט ה. יאנג, לחברו הוותיק של דשה, ויליאם ויטלי, הייתה תחושה מוקדמת על מותו בלילה שלפני הקרב ונתן את הרובה והאבקה שלו לדשה, וביקש ממנו להעביר זאת לאלמנתו, יחד עם מסר על חיבתו. ויטלי אכן נהרג בקרבות למחרת. דשה חידש את שירותו בקונגרס בקדנציה שלו. הוא היה מאוכזב מההחלטה שלא להמשיך בסיפוח קנדה ולהתעלם מההתרשמות הבריטית מים האמריקאים לטובת חתירה לשלום עם הבריטים. בסופו של דבר, הוא לא היה מרוצה מהסכם גנט שסיים את המלחמה. כאשר ויליאם הנרי הריסון נשקל על ידי הקונגרס לתפקיד הגנרל המפקד בסוף 1813 ובתחילת 1814, דשה התנגד לתת לו את התואר מכיוון שהוא טען שהריסון קבע שלא לרדוף אחרי הגנרל הבריטי הנרי פרוקטר בעקבות קרב תמזה ועשה זאת רק לאחר דחיפות נמרצות של אייזק שלבי. האשמה של דשה הייתה גורם תורם בהחלטת הקונגרס להסיר את שמו של הריסון מהחלטת תודה על השירות בצבא הצפון-מערבי ולמנוע ממנו את מדליית זהב של הקונגרס. גם הריסון וגם שלבי הכחישו את חשבונו של דשה, וכשהנושא החל לפגוע בסיכויי הבחירה מחדש של דשה, הוא חזר בו חלקית מהסיפור שלו. הוא טען שסיפר רק לכמה חברים שהריסון חושש מרדיפה במהלך מועצת מלחמה שהתקיימה בסנדוויץ', אונטריו, לאחר הקרב, אך הוא לא היה עד באופן אישי לחילוקי דעות בנוגע למרדף בין הריסון לשלבי. דשה הפך בהדרגה לשמרן יותר לאחר חזרתו לבית, והתנגד בעקביות להרחבת הצי האמריקני. הוא גם התנגד לבקשתו של מזכיר המלחמה ג'יימס מונרו לשמור על צבא קבוע של 20,000 איש בזמן שלום. דשה טען שצבא קבע גדול סיפק לסניגוריה של ממשלה פדרלית גדולה יותר תירוץ להעלות מיסים, והציע שהצבא העמיד יכלול רק 6,000 איש. קואליציה של פדרליסטים ודמוקרטים-רפובליקנים שמרנים בבית התאחדו כדי לאמץ את הצעתו של דשה בהצבעה של 65–75. עם זאת, הגרסה של הצעת החוק שעברה בסנאט דרשה צבא קבע של 15,000 איש. החקיקה הועברה לוועדת ועידה, אשר בסופו של דבר אימצה פשרה של 10,000 איש. במהלך הקונגרס הארבעה עשר (1815–1817), דשה היה החבר היחיד במשלחת הקונגרס של קנטקי בת שנים-עשר שהתנגדה לחוק הפיצויים של 1816. הוא העביר חוק ביחד עם ריצ'רד ג'ונסון אשר שינה את הפיצויים לקונגרס, ושילם לכל חבר משכורת קבועה של 1,500 דולר בשנה במקום 6 דולר ליום בזמן הקונגרס. הצעד התברר כשנוי במחלוקת בקרב ציבור הבוחרים. כל חברי משלחת קנטקי שהצביע בעד הצעת החוק - מלבד ג'ונסון והנרי קליי, ששניהם היו פופולריים ביותר - איבד את מושבם בקונגרס, בין אם הוא לא ביקש להיבחר מחדש או משום שהובס על ידי מועמד אחר. דשה כיהן כיו"ר ועדת הפיקוח והרפורמה במהלך הקונגרס החמישה עשר (1817–1819). ב-14 במרץ 1818, הוא הצביע עם המיעוט נגד החלטה שהוגשה על ידי ויליאם לאונדס מדרום קרוליינה, המצהירה על כוחו של הקונגרס להעניק כספים פדרליים לבניית שיפורים פנימיים. הוא לא התמודד לבחירה מחדש ב-1818. דשה היה אחד מארבעה מועמדים שהתמודדו על תפקיד מושל קנטקי ב-1820. לאחר הפאניקה של 1819 - שהיה המשבר הפיננסי הגדול הראשון בהיסטוריה של ארצות הברית - הנושא העיקרי של הקמפיין היה הקלת חובות. המושל גבריאל סלוטר לחץ על כמה צעדים המועדפים על ידי מעמד החייבים הגדול של המדינה, במיוחד מיסים עונשיים נגד סניפי הבנק השני של ארצות הברית בלואיוויל ובלקסינגטון. מערכת המפלגה השנייה עדיין לא התפתחה, אבל בכל זאת היו שני פלגים מנוגדים שקמו סביב סוגיית ההקלה על החוב. הראשון היה מורכב בעיקר מספסרי קרקע שקנו קרקעות גדולות באשראי ולא הצליחו להחזיר את חובותיהם עקב המשבר הפיננסי - כונה מפלגת הסיוע או סיעה והעדיפו חקיקה טובה יותר לחייבים. מולם עמדה המפלגה או הסיעה נגד הסיוע; והיא הורכבה בעיקר מאצולת המדינה, שרבים מהם היו נושים לספסרי הקרקעות ודרשו לקיים את החוזים שלהם ללא התערבות של הממשלה. הם טענו ששום התערבות ממשלתית לא תוכל לסייע ביעילות לחייבים וכי ניסיונות לעשות זאת רק יאריכו את השפל הכלכלי. אף על פי שדשה היה בבירור מיושר עם סיעת הסיוע, מנהיג הפלג היה ג'ון אדייר, מוותיקי מלחמת 1812 שהפופולריות שלו גדלה בגלל ההגנה הפומבית שלו על הקנטאקים ששירתו תחתיו בקרב על ניו אורלינס נגד האשמות של פחדנות של אנדרו ג'קסון. אדייר זכה ברוב צמוד עם 20,493 קולות, והשיג את 19,947 קולותיו של ויליאם לוגאן, 12,418 קולות של דשה ו-9,567 קולות של אנתוני באטלר. פרטיזני סיוע השיגו גם את השליטה בשני בתי האספה הכללית של קנטקי. חקיקה רבה להסדרת חובות התקבלה במהלך כהונתו של אדייר, אך כאשר כהונתו התקרבה לסופה, בית המשפט לערעורים בקנטקי ביטל חוק אחד פופולרי ומרחיב לסילוק חובות כלא חוקתי, מה שהבטיח שסילוק החוב יהיה שוב הנושא המרכזי בבחירות הקרובות למשרת המושל. כיוון שאדייר לא היה כשיר מבחינה חוקתית לכהונה שנייה ברציפות, דשה היה המועמד הראשון שהכריז בפומבי על כוונתו להחליפו בתפקיד המושל ב-1824. הוא החל את מסע הבחירות שלו בסוף 1823 וניצחונו היה כמעט מובטח, עד שכריסטופר טומפקינס הכריז על מועמדותו במאי 1824. טומפקינס היה שופט לא מוכר ממחוז בורבון, אשר החזיק בתוקף בעקרונות של הפלג נגד הסיוע. גם קולונל ויליאם ראסל, יוצא צבא מזה 50 שנה, ביקש לשאת את המעטפת של הפלג נגד הסיוע. אף על פי שלא היה רהוט או בקיא ברטוריקה של הפלג, היו לו מעט אויבים פוליטיים והקריירה הצבאית שלו הביאה לו כבוד רב בקרב ציבור הבוחרים. בעוד שטומפקינס ותומכיו ניהלו קמפיין בעיקר באמצעות עיתוני המדינה, שרובם תמכו בפלג נגד הסיוע, דשה טייל במדינה בנאומי גדם. ללא פלטפורמה ספציפית, הוא התמקד אך ורק ברעיון שהוא מתנגד ל"גזילה שיפוטית" והאמין ש"כל הכוח שייך לעם". הוא הוכר בדרך כלל כמועמד של מפלגת הסיוע, אך ההיסטוריון ארנדט מ. סטיקלס ציין שהוא השתמש ברטוריקה נגד סיוע בכמה מחוזות. דשה תקף את הרקורד של טומפקינס כשופט, וטען שהוא תמך בעקביות בבנק השני של ארצות הברית ובבית המשפט לערעורים הנוכחי. דבר זה, אמר דשא, העמיד אותו באופוזיציה ישירה וגלויה לחקלאי המדינה והבטיח שאם ייבחר, המדינה תישלט על ידי הרשות השופטת, ולא המושל. דשה טען שעיתוני המדינה רדפו אותו באותו אופן שבו המפלגה נגד הסעד רדפה חייבים. הוא גם טען שטומפקינס לא היה הבחירה האמיתית של המפלגה נגד הסיוע, אלא רק זכה לתמיכתה בכך שהיה המועמד הראשון בעמדה זו שהכריז על מועמדותו. תומכי ראסל, שרץ בעקביות שליש רחוק בתמיכת הבוחרים, הסכימו עם טענה זו, ואמרו שטומפקינס הצטרף למירוץ לפני תאריך שסוכם בעבר בקרב המועמדים נגד הסיוע, מה שהעניק לו יתרון לא הוגן על ראסל. פרטיזנים נגד הסיוע פתחו קווי התקפה רבים נגד דשה. הם אמרו שסירובו לנסח פלטפורמת קמפיין ספציפית הראתה שהוא מנסה לתת הכל לכל האנשים. הם תקפו את הרקורד הצבאי שלו, וטענו שהוא התנדב לשירות במלחמת 1812 רק לאחר שהובטח לו הפיקוד על הדיוויזיה, שהוא נרתע מלחימה והרתיע את המרדף של הגנרל הריסון אחרי הבריטים והאינדיאנים, ושהוא חייב הוצאות מופרזות לממשלה לאחר שירותו. גם הקריירה המחוקקת של דשה הייתה נתונה לביקורת ולהתקפה. פרטיזנים נגד הסיוע טענו כי הוא דגל בעמדות מסוימות במטרה להעמיד את האינטרסים האגראריים של המדינה מול האצולה שלה. הם טענו שהוא העדיף בחשאי את חוק הפיצויים של 1816 ופעל להעברתו, למרות הצבעתו נגדו. בניגוד לרטוריקה שלו בעד צבא וצי חזקים ומצוידים היטב, המתנגדים טענו שהוא דווקא הצביע נגד הגדלת תקציב הצבא. כראיה נוספת לחוסר האמינות שלו, הם הצביעו על הצבעתו עבור ויליאם קרופורד בעת שכיהן כחבר האלקטורים לבחירות 1816, אף על פי שתושבי קנטקי היו כמעט פה אחד בתמיכתם בג'יימס מונרו. אף על פי שדשה זכה להכרה אוניברסלית כמועמד המוביל במהלך החודשים הראשונים של הקמפיין, כשהתקרב יום הבחירות, חלקם החלו לשאול את עצמם אם הוא אכן יכול לעמוד בהתקפות הקמולות של המפלגה נגד הסיוע. העיתון "פרנקפורט ארגוס", עיתון פרו-דשה, נשאר בטוח, עם זאת, הוא חזה שמועמד הסיוע ינצח בהפרש של 4-1. ביום הבחירות, דשה השיג ניצחון נוח, וקיבל 38,378 קולות, שהם כמעט 60% מהקולות, ונשא רוב גדול אפילו בכמה מחוזות שהיו נגד הסיוע. טומפקינס גרף 22,499 קולות, כאשר תמיכתו התרכזה בעיקר במרכז קנטקי. ראסל סיים במקום השלישי עם 3,900 קולות. דשא ובני בריתו באספה הכללית פירשו את הניצחון כמנדט מהבוחרים להמשיך באגרסיביות באג'נדה של שחרור חובותיהם. ב-4 בנובמבר 1824, חודשים ספורים לאחר הבחירות, נהרס בניין קפיטול של המדינה בשריפה. ריהוט ורישומים נשמרו, אבל הבניין בן ארבע הקומות נהרס לחלוטין. כאשר המרקיז דה לה פאייט סייר בארצות הברית בשנת 1825, עדיין לא נבנה קפיטול חדש ואחוזת המושל הייתה קטנה מכדי לארח קבלת פנים ראויה, ולכן המושל נאלץ לארח את המכובד בטברנה של וייזגר. ההישג העיקרי של דשא כמושל היה בתחום השיפורים הפנימיים. ב-1825, הוא שכנע את בית המחוקקים לממן את הקמת תעלת לואיוויל ופורטלנד במפלי אוהיו. התעלה נפתחה ב-1930, והוכיחה את עצמה כרווחית מאוד, עד כדי כך שדשה קונן על כך שהמדינה פיצלה את עלות הפרויקט - וכתוצאה מכך, את רווחיו - עם הממשלה הפדרלית ומשקיעים פרטיים. הוא גם דחק בהשקעה של המדינה בכביש אגרה שמצטרף למייסוויל, ללואיוויל דרך לקסינגטון. הוא דגל בשימוש עודף בכסף המיועד לחינוך לבניית כבישים קשים במדינה, אך העצרת הכללית הייתה פחות מגיבה להצעה זו. ההיסטוריון של קנטקי תומאס ד' קלארק כתב שדשה "הבטיח הבטחות פזיזות להקל על עדר המצביעים פושטי הרגל... הבטחות שעליהן היה לקיים." פנייתו הראשונה לבית המחוקקים הייתה ביקורתית כלפי מערכת המשפט בכלל, במיוחד. ההחלטה האחרונה של בית המשפט העליון בתיק של גרין נגד בידל, שקבעה שתביעות קרקע שניתנו על ידי וירג'יניה במחוז קנטקי לפני שהפיכתה של קנטקי למדינה נפרדת קיבלה עדיפות על פני אלה שניתנו מאוחר יותר על ידי מדינת קנטקי אם השניים היו מסוכסכים. מעודדים מהעמדה החזקה של דשא נגד מערכת המשפט, פרטיזני הסעד החלו להדיח את השופטים בבית המשפט לערעורים שביטלו קודם לכן את חקיקת הסעד שלהם. צעד הענישה הראשון שהוצע נגד השופטים הפוגעים היה להפחית את שכרם ל-25 סנט לשנה, אך מהלך זה נזנח במהירות. לאחר מכן, המחוקקים ניסו להדיח את השופטים לפי כתובת, אך הם גילו שהם חסרים את הרוב הדרוש לשני שלישים בשני הבתים כדי לבצע הסרה זו. לבסוף, ב-9 בדצמבר 1824, הסנאט של קנטקי העביר צעד המבטל את החקיקה שיצרה את בית המשפט לערעורים של קנטקי והקים בית משפט חדש למוצא אחרון במדינה. הצעת החוק נשלחה לבית הנבחרים, וב-23 בדצמבר התפתח דיון נמרץ. במהלך הדיון, שנמשך אחרי חצות, הופיע דשה על רצפת הלשכה כדי לעודד מחוקקים לתמוך בהצעת החוק ולמעשה העביר את השאלה הקודמת לסיום הדיון, שהיה, במילותיו של ההיסטוריון של קנטקי לואל ה. הריסון, " הפרה בוטה של חוקי הבית". הבית העביר את הצעת החוק בהצבעה של 54–43, ודשה חתם עליה מיד. ב-10 בינואר 1825 מינה דשא ארבעה שופטים לבית המשפט החדש. הוא בחר במזכיר המדינה שלו, סנאטור ארצות הברית לשעבר ויליאם ברי, כשופט עליון. שלושת החברים האחרים היו עורך הדין של לקסינגטון ג'יימס האגין, שופט המחוז ג'ון טרימבל (אחיו של שופט בית המשפט העליון רוברט טרימבל), ובנג'מין פאטון. מבין בית המשפט החדש - שנקרא בפי המתנגדים "בית דין דשא" - נראה כי בארי "היה היחיד שהיה לו במידה מסוימת מראה שווה בניסיון, יוקרה ויכולת לדרג כמשפטן עם שופטי בית המשפט הישן", לפי סטיקלס. אכילס סניד, פקיד בית המשפט הישן, סירב למסור את רישומי בית המשפט לפרנסיס פ. בלייר, פקיד בית המשפט החדש, אז בלייר לקח את הרישומים ממשרדו של סניד בכוח, וסניד נקנס ב-10 לירות בגין ביזיון בית המשפט בגלל סירובו לשתף פעולה. בית המשפט הישן המשיך לדון בתיקים בכנסייה בפרנקפורט, בעוד בית המשפט החדש כבש את הלשכות הרשמיות של בית המשפט. שניהם לא הכירו בשני, ושניהם טענו שהם בית המשפט הלגיטימי של המוצא האחרון במדינה. רוב עורכי הדין והשופטים של המדינה היו תומכי בית הדין הישן והמשיכו לעסוק בפניהם ולקיים את המנדטים שלהם, אך אחרים בחרו להכיר בבית הדין החדש כלגיטימי. אף על פי שדשה וכל הממשלה שלו פעלה למען מועמדי בית המשפט החדש במהלך הבחירות לחקיקה של 1825, תומכי בית המשפט הישן חזרו לבית המדינה וחילקו את הסנאט באופן שווה בין תומכי בית המשפט הישן והחדש. המסר של דשה לאספה הכללית שהוקמה מחדש נותרה ביקורתית כלפי הבנקים ומערכת המשפט, אך הפציר במחוקקים לחפש פשרה כדי לפתור את שאלת בית המשפט. ארנדט מ. סטיקלס טוען שדשה היה כנה ברצונו לפשרה, אם כי כזו שתציל פנים למפלגת בית המשפט החדש. הוא הבטיח שאם המחוקק יאשר שוב מינוי של קבוצה חדשה של שופטים, הוא ימנה אותם באופן שווה משני הצדדים. תוכנית אחרת הייתה מרחיבה את בית המשפט לשישה שופטים, כאשר שלושה ימונו מכל צד. אחד המחוקקים הציע שכל חברי שני בתי המשפט יתפטרו, יחד עם דשה, סגן המושל רוברט ב. מקאפי, וכל המחוקקים באספה הכללית, מה שמאפשר בעצם לממשלת המדינה לאפס את עצמה. הצעת חוק זו עברה בבית הנבחרים אך לא עברה בסנאט. הבית העביר צעד להשבת בית המשפט הישן, אך הסנאט תקף את המידה ומקאפי, הקצין היושב בסנאט, הטיל את ההצבעה שובר השוויון כדי להביס אותה. עד 1826, האקלים הכלכלי במדינה השתפר באופן משמעותי. לאחר שראו את העלייה בתמיכה בבית המשפט הישן, שניים מארבעת שופטי בית המשפט החדש התפטרו. דשא הציע את המינויים לשלושה אנשים שונים, שכולם התעלמו או דחו אותם. ג'ון טלמאכוס ג'ונסון קיבל לבסוף את המינוי באפריל 1826, ובית המשפט החדש נפגש עם שלושה שופטים בלבד במהלך כהונתו ב-1826. בבחירות באוגוסט 1826 זכתה מפלגת החצר האולדית ברוב של 56–44 בבית הנבחרים ו-22–16 בסנאט. דשא שוב עודד את המחוקקים להתפשר כדי לפתור את המבוי הסתום של בית המשפט. אולם רוב בית המשפט הישן בשני הבתים דחו לחלוטין את בית המשפט החדש, והעבירו הצעת חוק להשבת בית המשפט הישן ולביטול כל החקיקה הקשורה לבית המשפט החדש. דשא הטיל וטו על הצעת החוק, ונזף במחוקקים על העברת הצעת חוק מפלגתית בוטה בניגוד לצעד פשרה. העצרת הכללית גברה על הווטו של דשא ב-1 בינואר 1827. בצעד פייסני, אישר הסנאט את מינויו של דשה של ג'ורג' מ. ביבב, פרטיזן בית המשפט החדש, לתפקיד בבית המשפט הישן שהוסמכו מחדש לאחר שג'ון בויל התפטר כדי לקבל מעמד שופט פדרלי בנובמבר 1826. Allen, William B. (1872). A history of Kentucky: embracing gleanings, reminiscences, antiquities, natural curiosities, statistics, and biographical sketches of pioneers, soldiers, jurists, lawyers, statesmen, divines, mechanics, farmers, merchants, and other leading men, of all occupations and pursuits. Louisville, Kentucky: Bradley & Gilbert. Bussey, Charles J. (2004). "Joseph Desha". In Lowell H. Harrison (ed.). Kentucky's Governors. Lexington, Kentucky: The University Press of Kentucky. ISBN 0-8131-2326-7. Clark, Thomas D.; Margaret A. Lane (2002). The People's House: Governor's Mansions of Kentucky. Lexington, Kentucky: The University Press of Kentucky. ISBN 0-8131-2253-8. Cisco, Jay Guy (2009). Historic Sumner County, Tennessee: With Genealogies of the Bledsoe, Cage and Douglass Families and Genealogical Notes of Other Sumner County Families. Baltimore, Maryland: Genealogical Publishing Company. ISBN 978-0-8063-5127-8. "Desha, Joseph". Biographical Directory of the United States. United States Congress. Doutrich, Paul E., III (בינואר 1982). "A Pivotal Decision: The 1824 Gubernatorial Election in Kentucky". Filson Club History Quarterly. 56 (1). {{cite journal}}: (עזרה) Geisst, Charles R. (2004). Wall Street: A History: From Its Beginnings to the Fall of Enron. Oxford, New York: Oxford University Press. ISBN 978-0-19-517061-0. Harrison, Lowell H. (1992). "Desha, Joseph". In Kleber, John E (ed.). The Kentucky Encyclopedia. Associate editors: Thomas D. Clark, Lowell H. Harrison, and James C. Klotter. Lexington, Kentucky: The University Press of Kentucky. ISBN 0-8131-1772-0. נבדק ב-1 ביולי 2012. {{cite book}}: (עזרה) Harrison, Lowell H.; James C. Klotter (1997). A New History of Kentucky. Lexington, Kentucky: The University Press of Kentucky. ISBN 0-8131-2008-X. Heidler, David Stephen; Jeanne T. Heidler (2004). "Desha, Joseph". Encyclopedia of the War of 1812. Annapolis, Maryland: Naval Institute Press. ISBN 1-59114-362-4. Johnson, Leland R.; Charles E. Parrish (1999). Engineering the Kentucky River: The Commonwealth's Waterway (PDF). אורכב מ-המקור (PDF) ב-29 באוקטובר 2008. נבדק ב-26 במרץ 2008. {{cite book}}: (עזרה) Johnson, Lewis Franklin (1916). "The Assassination of Francis Baker by Isaac B. Desha, in 1824". Famous Kentucky Tragedies and Trials: A Collection of Important and Interesting Tragedies and Criminal Trials which Have Taken Place in Kentucky. Louisville, Kentucky: Baldwin Law Book Company, Incorporated. Klotter, James C. (באפריל 2005). "What If..." Kentucky Humanities. Kentucky Humanities Council. אורכב מ-המקור ב-16 בינואר 2006. נבדק ב-26 במרץ 2008. {{cite journal}}: (עזרה) "Kentucky Governor Joseph Desha". National Governors Association. אורכב מ-המקור ב-דצמבר 15, 2013. נבדק ב-אפריל 3, 2012. Morton, Jennie C. (בינואר 1904). "Governor Joseph Desha of Distinguished Huguenot Ancestry". Register of the Kentucky State Historical Society. 2 (4). {{cite journal}}: (עזרה) Muir, Andrew Forest (באוקטובר 1956). "Isaac Desha, Fact and Fancy". Filson Club History Quarterly. 30 (4). {{cite journal}}: (עזרה) Parish, John Carl (1909). John Chambers. Iowa City, Iowa: State Historical Society of Iowa. אורכב מ-המקור ב-2005-03-08. Quimby, Robert S. (1997). The U.S. Army in the War of 1812: An Operational and Command Study. East Lansing, Michigan: Michigan State University Press. ISBN 0-585-22081-6. Risjord, Norman K. (1965). The Old Republicans: Southern Conservatism in the Age of Jefferson. New York City: Columbia University Press. OCLC 559308071. Schoenbachler, Matthew G. (2009). Murder & Madness: The Myth of the Kentucky Tragedy. Lexington, Kentucky: The University Press of Kentucky. ISBN 978-0-8131-2566-4. Stickles, Arndt M. (1929). The Critical Court Struggle in Kentucky, 1819-1829. Bloomington, Indiana: Indiana University. Thies, Clifford F. (7 בפברואר 2007). "Murder and Inflation: the Kentucky Tragedy". Ludwig von Mises Institute. נבדק ב-24 בינואר 2008. {{cite web}}: (עזרה) Trowbridge, John M. "Kentucky's Military Governors". Kentucky National Guard History e-Museum. Kentucky National Guard. אורכב מ-המקור ב-27 במאי 2010. נבדק ב-23 באפריל 2010. {{cite web}}: (עזרה) White, Patrick C. T. (1965). A Nation on Trial: America and the War of 1812. New York City: John Wiley & Sons. OCLC 608865759. Wills, Garry (2007). Henry Adams and the Making of America. New York City: Houghton Mifflin Harcourt. ISBN 978-0-618-87266-4. Wright, John D. Jr. (2006). Transylvania: Tutor to the West. Lexington, Kentucky: The University Press of Kentucky. ISBN 0-8131-9167-X. Young, Bennett Henderson (1903). The battle of the Thames, in which Kentuckians defeated the British, French, and Indians, October 5, 1813, with a list of the officers and privates who won the victory. Louisville, Kentucky: J. P. Morton. אורכב מ-המקור ב-8 במרץ 2005. נבדק ב-12 בדצמבר 2008. {{cite book}}: (עזרה) מדיה וקבצים בנושא ג'וזף דשה בוויקישיתוף ג'וזף דשה, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ג'וזף דשה, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית) Harrison, p. 264 ג'וזף דשה, באתר ביוגרפיה הקונגרס של ארצות הברית מושל קנטקי ג'וזף דשה, באתר אגודת המושלים הלאומית Kentucky's Military Governors