laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מלון פקין

פקין (ברוסית: Пекин) הוא מלון בפרסננסקי ראיון שבעיר מוסקבה, רוסיה. הבניין עצמו מוכר כאנדרטה היסטורית לאדריכלות הקלסיציזם הסטליניסטי. הוא ממוקם במרכז העיר בצומת שני כבישים מהירים מרכזיים - טבעת הגנים ורחוב טברסקאיה. הבניין נבנה בשנים 1939–1958 על פי פרויקט של האדריכל דמיטרי צ'צ'ולין. תשומת הלב מופנית לשעון הענק שנמצא בחלק של מגדל הבניין. ואף על פי שעבודות הבנייה של הבניין עצמו נמשכו עד שנת 1955, 1949 נחשבת לתאריך הלידה הרשמי של השעון. מדיה וקבצים בנושא מלון פקין בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מלון פקין מלון פקין, ברשת החברתית פייסבוק מלון פקין, ברשת החברתית אינסטגרם ערך זה הוא קצרמר בנושא רוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קלרה מונטלבה

קלרה פדריקה מונטלבה (באנגלית: Clara Federica Montalba;‏ 1840 – 1929) הייתה אמנית בריטית, הידועה בעיקר בזכות ציורי צבעי המים שלה בוונציה. בהכרה בכישרונה האמנותי, התקבלה לחברה המלכותית לצבעי מים. קלרה נולדה בצ'לטנהאם, אנגליה ב־2 באוגוסט 1840, הבכורה מבין ארבע בנותיו של האמן יליד שוודיה אנתוני רובנס מונטלבה ואמלין. כל הבנות הצליחו מבחינה אמנותית, אם כי קלרה הייתה, ככל הנראה, המוצלחת והמוכרת מבין הארבע. היא ושלוש אחיותיה (אלן מונטלבה, הילדה מונטלבה והנרייטה מונטלבה) הגיעו למוניטין גבוה כאמניות. היא למדה בפריז אצל אז'ן איזבה ובהמשך בוונציה, באקדמיה די בל ארטי בשנות ה-80 וה-1890. במפקד האוכלוסין הבריטי בשנת 1871 ניתן לראות כי אנתוני מונטלבה חי בנוטינג היל, לונדון, עם ארבע בנות, כולן אמניות. האחיות מונטלבה היו תורמות קבועות לתערוכת הקיץ של האקדמיה המלכותית לאמנויות בשנות השבעים של המאה ה-19. היא זכתה להכרה בינלאומית בעקבות תערוכות באירופה ובאמריקה. היא התמחה בצבעי מים, ובמיוחד סצינות מבית משפחתה בוונציה, שם התגוררה בסוף המאה ה-19. קלרה מונטלבה הציגה את עבודתה בארמון האמנויות ובניין האישה בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי. בין השנים 1879 – 1889 היא הציגה את עבודותיה בגלריה גרוסוונור - סדרת סצינות שצוירו בוונציה, אשר תפסו את הלך הרוח והאווירה הייחודית של החיים הוונציאנים. גם קלרה וגם אחותה הנרייטה היו חברות עם הנסיכה לואיז, הדוכסית מארגיל, שהייתה בעצמה אמנית. הם בילו עם הנסיכה בקנדה וציירו נופים. הנסיכה לואיז נישאה למרקיס מלורן בשנת 1878, שנבחר להיות המושל הכללי החדש של קנדה. נראה כי קלרה הייתה חלוצה מוקדמת של התנועה לזכויות נשים, והיא צוינה בשנת 1886 על ידי מיליסנט פוסט כאחת מעשרים הנשים המצליחות והמיומנות שהעניקו "עזרה ותמיכה חמה" לתנועה. קלרה מונטלבה נפטרה בוונציה, איטליה בשנת 1929. מדיה וקבצים בנושא קלרה מונטלבה בוויקישיתוף Who's who, A. & C. Black, 1907. (באנגלית) Biography of the Montalba sisters British Women Painters: 1893 Exposition--page 3, arcadiasystems.org Colleen Denney, Grosvenor Gallery (London), At the Temple of Art: The Grosvenor Gallery, 1877-1890, Fairleigh Dickinson Univ Press, 2000, ISBN 978-0-8386-3850-7. (באנגלית) Deborah Cherry, Beyond the Frame: Feminism and Visual Culture, Britain 1850-1900, Psychology Press, 2000, ISBN 978-0-415-10727-3. (באנגלית)
ח'ורמאבאד

ח'ורמאבאד (בפרסית: ‏خرم‌آباد‏Ⓘ‏) היא בירת פרובינציית לורסתאן במערב איראן. העיר שוכנת על הרי הזגרוס כ-373 ק"מ דרום-מערבית לבירה טהראן. ע"פ מפקד האוכלוסין האחרון של איראן משנת 2016 אוכלוסיית העיר מנתה 373,416 בני אדם. אף על פי שאינה יעד תיירותי מרכזי, היא נופית למדי ויש בה כמה אטרקציות, כמו חמישה אתרי מגורים פלאוליתיים. במרכז העיר שוכנת מצודה גבוהה בשם פלכ אל-אפלאכ (גן עדן השמיים), שריד לאימפריה הסאסאנית, היא כיום מוזיאון פופולרי לאומי. מבחינה כלכלית העיר מהווה הבסיס אזורי לתעשייה חקלאית. לאחר המהפכה האיסלאמית ב-1979 עברה העיר תיעוש מהיר. מדיה וקבצים בנושא ח'ורמאבאד בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ח'ורמאבאד ח'ורמאבאד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Baumler, Mark F. and Speth, John D. (1993) "A Middle Paleolithic Assemblage from Kunji Cave, Iran" pp. 1–74 In Olszewski, Deborah and Dibble, Harold Lewis (editors) (1993) The Paleolithic prehistory of the Zagros-Taurus The University Museum of Archaeology and Anthropology, University of Pennsylvania, Philadelphia, Pennsylvania, ISBN 978-0-924171-24-6 Hiromasa Kano, Urbanization in Post-Revolution Iran. The Developing Economies (December 1996), p. 433 ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים באיראן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
כלא ולדימירסקי צנטראל

כלא ולדימירסקי צנטראל, הוא כלא בעיר ולדימיר שברוסיה, הנחשב לכלא הגדול ביותר ברוסיה, עם קיבולת של 1,220 עצורים והוא מופעל על ידי שירות בתי הסוהר הפדרלי ככלא שמור במיוחד, כאשר מרבית האסירים מרצים עשר שנות מאסר בפועל לפחות. הכלא הוקם על ידי שלטונות האימפריה הרוסית בשנת 1783 על פי צו הקיסרית יקטרינה השנייה, והוא נמצא במרחק של כ-160 ק"מ צפונית-מזרחית למוסקבה. בשנת 1906 נודע בשם ולדימירסקי צנטראל והכיל אסירים פוליטיים. בתחילת 1921, זמן קצר לאחר עליית הבולשביקים לשלטון, הכלא היה לראשון שנועד לאכלס פעילי שמאל רדיקלי ומתנגדי משטר. הכלא היה מאוחר יותר חלק ממערכת "מחנות ובתי כלא מיוחדים" של הגולאג ואכלס פושעי מדינה מסוכנים במיוחד. ההחלטה הרחיבה את מגוון האסירים הפוליטיים ונכלאו בו מרגלים, חבלנים, טרוריסטים, טרוצקיסטים, מנשביקים, סוציאליסטים-מהפכנים, אנרכיסטים, לאומנים אתניים, גולים לבנים, משתתפים בארגונים אנטי-סובייטיים אחרים ובעלי קשרים לארגונים עם פעילויות אנטי-סובייטיות. לאחר פירוק ברית המועצות הוחזר הכלא להיותו מתקן מעצר רגיל. בשנת 1996 נפתח מוזיאון בשטח הכלא. כיום זהו אחד מבתי הסוהר הגדולים ביותר ברוסיה, עם קיבולת של עד 1,220 עצורים לכל היותר. כלא קרסטי 2 שנמצא כעת בבנייה בקולפינו, סנקט פטרבורג צפוי לתפוס את מקומו בתואר בית הכלא הגדול במדינה. וסילי דז'וגאשווילי, בנו של סטלין. יאן סטניסלב ינקובסקי, פוליטיקאי פולני. פול לודוויג אוולד פון קלייסט, פילדמרשל גרמני. יוהאן לאידונר, מפקד צבא אסטוני. יוסף מנדלביץ', דיסידנט ומסורב עלייה יהודי. גרגין נז'דה, גנרל ארמני ופעיל מהפכני של דשנאק. פרנסיס גארי פאוורס, טייס אמריקני, הופל במטוס ריגול U2 ב-1 במאי 1960, היה כלוא כאן עד פברואר 1962. מצ'יסלובס רייניס, הבישוף הליטאי הרומי-קתולי . נתן שרנסקי, דיסידנט ומסורב עלייה יהודי. קלימנטי שפטיצקי, ארכימנדריט של הכנסייה הרוסית-יוונית. סרהי יפרמוב, פדרליסט סוציאליסטי האוקראיני. דושאן לטיצה, פוליטיקאי פשיסטי סרבי. סטפן מקסימוביץ' פיטרינקו, אנרכיסט רוסי, ראש מרד קרונשטאדט אנדראש תומא, חייל הונגרי שנלקח בשבי על ידי הצבא האדום בשנת 1945 ונשאר במעצר עד שנת 2000. מדיה וקבצים בנושא כלא ולדימירסקי צנטראל בוויקישיתוף "Article". Time Magazine. 3 בינואר 1977. נבדק ב-10 בנובמבר 2010. {{cite news}}: (עזרה) "Reset Delegation Visits Vladimir Prison". נבדק ב-10 בנובמבר 2010. {{cite web}}: (עזרה) Mendelevich, Yosef (2012). Unbroken Spirit. Gefen Publishing House. p. 267. ISBN 978-965-229-563-7.
דודג' מייפייר

דודג' מייפייר (באנגלית : Dodge Mayfair) היא מכונית סלון מהודרת מתוצרת חטיבת דודג' באמצעות Chrysler Corporation of Canada (אנ') (שם רשמי: Chrysler Canada) חברת בת של קונצרן הרכב קרייזלר אשר יוצרה בין השנים 1959–1953 בקנדה 6 נוסעים (3 + 3) מנוע קדמי / מנועי בנזין :6 צילינדרים ו-V8 צילינדרים. מנוע הנעה אחורית. מנוע קירור מים. 4 דלתות - סדאן 2 דלתות - סדאן 2 דלתות - הרדטופ 2 דלתות - קבריולה "דודג' מייפייר" שנת 1956 "דודג' מייפייר" "דודג' מייפייר" "דודג' מייפייר", שנת 1954 "דודג' מייפייר", בתצורה 2 דלתות סדאן "דודג' מייפייר", בתצורה 2 דלתות סדאן "דודג' מייפייר" - מבט לתא הנהג ולוח מחוונים דודג' מדיה וקבצים בנושא דודג' מייפייר בוויקישיתוף דודג' מייפייר, סרטון באתר יוטיוב דודג' מייפייר, סרטון באתר יוטיוב דודג' מייפייר, סרטון באתר יוטיוב "דודג' מייפייר" New, Bigger Engine For Dodge Mayfair". Vancouver Sun. May 12, 1953. Retrieved 3 December 2012. "דודג' מייפייר" Luxury Futures In New Dodge Mayfair". Saskatoon Star-Phoenix. April 15, 1953. Retrieved 3 December 2012. "דודג' מייפייר" מנועי V8 צילינדרים Dodge Mayfair V8". Saskatoon Star-Phoenix. January 17, 1956. Retrieved 3 December 2012. "דודג' מייפייר" כולל תמונות vintagecarcollector.com/vehicles "דודג' מייפייר" הרדטופ, שנת 1958 - תמונה pinterest.ca/pin/434878907742585251
Homecoming (מנהג)

המונח "Homecoming" מפנה לכאן. לערך העוסק בשיר של קניה וסט, ראו Homecoming (שיר של קניה וסט). Homecoming (בתרגום חופשי: "שיבה הביתה") הוא מנהג של קבלת פני סטודנטים לשעבר בחזרה וחגיגת קיומו של ארגון מסוים. הוא נהוג בבתי ספר תיכונים, קולג'ים וכנסיות רבות בארצות הברית, ובמידה פחותה יותר גם בקנדה. המסורת של שיבה הביתה מקורה במשחקי כדורגל בוגרים שהתקיימו במכללות ובאוניברסיטאות מאז המאה ה-19. בתי ספר רבים ביניהם אוניברסיטת ביילור (אנ'), סאות'ווסטרן (אנ'), אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין ואוניברסיטת מיזורי טענו כי הם אלה שקיימו את השיבה הביתה המודרנית הראשונה. עם זאת, ה-NCAA, משחק הלוח Trivial Prusuit ואזכורים מסדרת הטלוויזיה NCIS מייחסים את השיבה הביתה הראשונה למשחק כדורגל מ-1911 של אוניברסיטת מיזורי שאליו הבוגרים עודדו להגיע. אירוע זה היה הראשון מסוגו שהתמקד במצעד ובמשחק כדורגל, ובעקבות ההצלחה הפך לאירוע שנתי. מדיה וקבצים בנושא Homecoming בוויקישיתוף Carolyn Twersky, The Real Difference Between Homecoming and Prom, Seventeen, ‏25 ביוני 2020 (באנגלית) Vincent's Views, York News-Times (באנגלית) Michael Cramton, The History of Homecoming, ACTIVE.com, ‏4 באוקטובר 2007 (באנגלית)
מלון קוסמוס

קוסמוס (ברוסית: Космос) הוא מלון בנפת אלכסייבסקי שבעיר מוסקבה, רוסיה. מלון קוסמוס נבנה בשנים 1976–1979 כדי לקבל אורחים זרים שצפויים להתארח במוסקבה במשחקי אולימפיאדת מוסקבה. המלון הפך לניסיון הראשון של העבודה המשותפת בין אדריכלי ברית המועצות וצרפת. ב"קוסמוס" המודרני ישנם 1,777 חדרים. המלון כולל מרכז עסקים עם 7 חדרי ישיבות עבור 10–250 איש ואולם קונגרסים ל-1000 איש, וכן חלל תצוגה של עד 1300 מ"ר. במלון 4 מסעדות, מזכרות, קיוסקי עיתונים ובתי מרקחת, מספרה, מכון יופי ומרכז רפואי. "קוסמוס" היה אחד מארבעה מלונות סובייטים שהיו בעלי מעמד של "מלון ברמה בינלאומית". ה"קוסמוס" שימש כאתר צילומים בסרטו של טימור בקממבטוב, משמר היום (סרט, 2006) מדיה וקבצים בנושא מלון קוסמוס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מלון קוסמוס מלון קוסמוס, ברשת החברתית פייסבוק מלון קוסמוס, ברשת החברתית אינסטגרם ערך זה הוא קצרמר בנושא רוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
עין מזור

עין מַזוֹר (מלשון מרפא) הוא מעיין למרגלות היישוב דולב, בואדי דילב. המעיין נובע מתוך סדק בתחתית מצוק תצורת כיסלון, זורם באמה לבריכה בגודל 2X3מ' בעומק מטר. המים בבריכה צלולים. ליד הברכה פינות חמד בין בולדרים ועצי אלון. המעיין שופץ בקיץ 2017 על ידי נוער דולב, לזכרו של אליישיב טימנס, שנהרג בתאונת טרקטורון. אמת המים שופצה ונבנו פינות ישיבה. במקום הוצבו נדנדות, ספסלים וסככות. אל המעיין ניתן לרדת מהשער הצהוב בדרום היישוב דולב (ליד האולפנה). מהמעיין זורמת אמת מים, המובילה לטחנת הקמח. במרחק כחצי שעת הליכה מזרחה, נמצא מעיין דני (עין בובין), ועשרים דקות הליכה מערבה נמצא מעיין דולב. מפת טיולים וסימון שבילים 7: השרון והשומרון. בהוצאת "הוועדה לסימון שבילים בישראל". בריכת עין מז'ור בנחל מז'ור, באתר מסלולים כל הדרכים מובילות לעין מז'ור בפאתי דולב, באתר נופים & נופשים מעינות בנימין חלק ראשון, סרטון באתר יוטיוב (אורך: 4:50) מבט להתיישבות, יש"ע שלנו, גיליון 105
ושניאקי

נפת וֶשְׁנְיָאקִי (ברוסית: Район Вешняки) היא נפה במחוז המזרחי של העיר הפדרלית מוסקבה שברוסיה. שטחה 10.67[דרושה הבהרה] קמ"ר ואוכלוסייתה מונה 122,419 תושבים (2020). פארק היער "קוסקובו" הוא אחד ממקומות הבילוי האהובים על תושבי ושניאקי, כמו גם על תושבי הנפות הסמוכות נובוגירייבו, פרובו וריאזאנסקי. הפארק פתוח לקהל בכל שעות היממה. המאסיב[דרושה הבהרה] הירוק מבוסס על עצי לבנה, אלון וטיליה נמצאים גם כן (חלק מהעצים בגיל של עד 250 שנה). בפארק חיים 7 מינים של יונקים וכ-60 מינים של ציפורים. מאז 2015 פועל מרכז האקולוגיה של קוסקובו בשטח פארק היער. אחוזת קוסקובו פארק היער "קוסקובו" (רו') פארק ליד הבריכות "רדוגה" (רו') תחנת מטרו "וחינו" (אנ') מדיה וקבצים בנושא ושניאקי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ושניאקי (ברוסית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מוסקבה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פרנטישק יונק

פרנטישק יונק (בצ'כית: František Junek; ‏17 בינואר 1907 – 19 במרץ 1970) היה כדורגלן צ'כוסלובקי ששיחק בעמדת הקיצוני שמאלי. יונק נולד ב-17 בינואר 1907 בקארלין שבאימפריה האוסטרו-הונגרית של אז, ושיחק כנער בקבוצה צ'צ'י קארלין. ב-1925 עלה לקבוצה המקצוענית שלה וב-1928 עבר לסלביה פראג. יונק היה נחשב לשחקן מהיר וזריז וביחד עם פרנטישק סבובודה הם היוו צמד מצוין שעזר לסלביה לזכות ב-6 תוארי אליפות מתוך 7 עונות בין 1929–1935. ב-1935 עבר לקלאדנו וסיים את הקריירה שלו שם ב-1938. בסך הכל ערך יונק 133 הופעות בליגה הצ'כוסלובקית וכבש 48 שערים. יונק ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת צ'כוסלובקיה ב-15 בספטמבר 1929 נגד אוסטריה בווינה. במונדיאל 1934 שיחק בכל המשחקים ונבחרתו הגיעה עד לגמר בו הפסידה למארחת איטליה. אחרי אותו טורניר שיחק יונק רק פעמיים נוספות במדים הלאומיים ומשחקו האחרון היה ב-14 באוקטובר 1934 נגד שווייץ בז'נבה. סלביה פראג אליפות צ'כוסלובקיה (6): 1929, 1930, 1931, 1933, 1934, 1935 צ'כוסלובקיה סגנית גביע העולם: 1934 פרנטישק יונק, באתר Transfermarkt פרנטישק יונק, באתר National Football Teams פרנטישק יונק, באתר FootballDatabase.eu
חסוס גאיארדו

חסוס דניאל גאיארדו ואסקונסלוס (בספרדית: Jesús Daniel Gallardo Vasconcelos; נולד ב-15 באוגוסט 1994) הוא כדורגלן מקסיקני, המשחק בעמדת הקיצוני במונטריי. גאיארדו התחיל את הקריירה שלו לקבוצת הנוער של אונסה הרמאנוס, ובשנת 2011, הצטרף לזו פלינוס 48. בשנת 2013 הצטרף לאוניברסידד נסיונל. ב-17 בספטמבר 2014, גאיארדו ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בתיקו 2-2 נגד דפורטיבו טולוקה במסגרת הגביע המקסיקני בו גם כבש את שער הבכורה שלו בקריירה. ב-23 בנובמבר 2014, גאיארדו ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל המקסיקנית, בניצחון 2–4 נגד מונטריי. ב-21 באוקטובר 2016, כבש את צמד בניצחון 1–8 נגד קונקשיין במסגרת ליגת האלופות של אמריקה הצפונית. ב-29 במאי 2018, גאיארדו חתם במונטריי. ב-21 ביולי 2018, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–1 נגד פצ'וקה. ב-29 בספטמבר כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–3 נגד טיחואנה. באוקטובר 2016, גאיארדו זומן לראשונה סגל נבחרת מקסיקו לקראת משחק הידידות נגד ניו זילנד בו גם ערך את הופעת הבכורה הבינלאומית שלו. ב-28 ביוני 2017, נקרא גלרדו להשתתף בגביע הזהב של CONCACAF 2017, כשהצליח להופיע בכל המשחקים עד הפסד חצי הגמר 0–1 מול ג'מייקה. במהלך המשחק נגד שוודיה במסגרת מונדיאל 2018, קיבל כרטיס צהוב שני בדקה ה-13 של המשחק והפך למורחק המהיר ביותר בתולדות גביע העולם בכדורגל. מונטריי ליגת העל המקסיקנית: אפרטורה 2019 ליגת האלופות של אמריקה הצפונית: 2019 נבחרת מקסיקו גביע הזהב: 2019 אישיים נבחרי ליגת האלופות של אמריקה הצפונית: 2019 נבחרי גביע הזהב: 2019 מדיה וקבצים בנושא חסוס גאיארדו בוויקישיתוף חסוס גאיארדו, באתר Transfermarkt חסוס גאיארדו, באתר Soccerway חסוס גאיארדו, באתר WorldFootball.net חסוס גאיארדו, באתר National Football Teams חסוס גאיארדו, באתר FootballDatabase.eu
בריקלין SV-1

בריקלין SV-1 (באנגלית : Bricklin SV-1) היא מכונית ספורט מתוצרת יצרנית מכוניות הספורט הקנדית Bricklin Canada Ltd. General Vehicles Inc (איט') אשר יוצרה בין השנים 1975–1974 בקנדה יוצרו 2,854 יחידות גוף דגם ה-"בריקלין SV-1" כולל הדלתות יוצרו מחומר מרוכב, חומרי פלסטיק/פולימר מחוזקים (FRP ראשי תיבות של Fibre-reinforced plastic) העשויים ממטריצת פולימר מחוזק עם סיבים. בנויים משרף אקרילי ("Acrylic resin" (אנ')) ספוג צבע המלכד סיבים של פיברגלס 2 דלתות בתצורה דלת בז-כנף ("Gull-wing door" (אנ')) + דלת אחורית 2 מושבים מנוע קדמי מנוע בנזין סוג הנעה: הנעה אחורית 4x2 פנסים קדמיים נשלפים תאוצה בין 100 - 0 היא 9.5 שניות (דגם מנוע פורד בנפח 5,766 סמ"ק המשודך לתיבת הילוכים אוטומטית) תאוצה בין 100 - 0 היא 7.8 שניות (דגם מנוע "AMC" בנפח 5,896 סמ"ק המשודך לתיבת הילוכים ידנית 4 מהירויות) תאוצה בין 100 - 0 היא 8.2 שניות (דגם מנוע "AMC" בנפח 5,896 סמ"ק המשודך לתיבת הילוכים אוטומטית) "בריקלין SV-1" "בריקלין SV-1", שנת 1974 "בריקלין SV-1", שנת 1974 "בריקלין SV-1", שנת 1974 "בריקלין SV-1", שנת 1974 - מבט לתא הנהג ולוח מחוונים "בריקלין SV-1", שנת 1974 "בריקלין SV-1" "בריקלין SV-1", שנת 1974 "בריקלין SV-1" מכונית ספורט מדיה וקבצים בנושא בריקלין SV-1 בוויקישיתוף בריקלין SV-1, סרטון באתר יוטיוב "בריקלין SV-1" - היסטוריה web.archive.org/web/20161020033315 "בריקלין SV-1" bricklin.org/BI_AboutTheBricklin "בריקלין SV-1 פורד" ultimatecarpage.com/car/1766/Bricklin-SV1-Ford דגמי "בריקלין SV-1", שנת 1974 - מפרט automobile-catalog.com/make/bricklin/sv-1/sv-1/1974
פארק ברתולדי

פארק ברתולדי (באנגלית: Bartholdi Park) הוא פארק ציבורי המהווה חלק מהגן הבוטני של ארצות הברית, הפארק ממוקם על גבעת הקפיטול, והוא חלק מקומפלקס הקפיטול בוושינגטון די. סי., בירת ארצות הברית. הפארק ממוקם בפינה של שדרות העצמאות ושדרת וושינגטון (Washington Avenue). הפארק קרוי על שמו של הפסל הצרפתי פרדריק אוגוסט ברתולדי הידוע כמעצב פסל החירות. הפארק הוא חלק מהגן הבוטני של ארצות הברית, אולם ממוקם מחוץ לשטחו של הגן הבוטני. הפארק נבנה בשנת 1932, לרגלי בניין הקפיטול במקום בו עמד קודם לכן הגן הבוטני - מקום זה התפנה לאחר שהגן הבוטני עבר למיקומו הנוכחי בשנת 1927. הפארק הוקם על מנת להציג את הגננות האמריקאית (וממשיך בפעילות זו גם כיום). בעת הקמתו הפארק עוצב בסגנון גינון קלאסי, וזאת על מנת לאפשר הפגנות, אסיפות הציבור ופעילות ציבורית בשטח הפארק. עם השנים עיצוב הגן שונה, ונוספו בו מיני צמחים חדשים, וכן הגן עוצב כמעין "חלון ראווה" המציג לגננים חובבים אפשרויות גינון (בגן חלקות שונות קטנות ובהן גנים ביתיים שונים), במטרה להעניק להם השראה. ב-1985 ניתן לגן שמו הנוכחי. בשנת 2016 שופץ הגן, ועוצב מחדש, בכוונה לשים דגש על גננות בת - קימה. במסגרת השיפוץ הוחלפה התאורה בפארק, והונגשו שבילי הפארק. גולת הכותרת של הפארק, היא מזרקת ברתולדי. המזרקה נרכשה על ידי ממשלת ארצות הברית בשנת 1877, בעלות של 6,000 דולר אמריקאי, ביוזמתו של פרדריך לו אולמסטד. קודם לכן עמדה המזרקה בפארק פיירמונט בפילדלפיה. לאחר הרכישה, הוצבה המזרקה למרגלות גבעת הקפיטול, שם עמדה עד 1926. בשנת 1926 הועברה המזרקה למחסן, שם אוחסנה עד לשנת 1932. בשנת 1932 הותקנה המזרקה במרכז פארק ברתולדי. בשנת 2008 פורקה המזרקה על ידי אדריכל הקפיטול לצורך שחזור מלא, והותקנו בה מערכת משאבות מודרנית, מערכת טיפול במים, ומערכת סינון. המזרקה המשופצת הותקנה בפארק בשנת 2011. גובהה של המזרקה 9 מטרים, ומשקלה 15 טונות. במזרקה שלוש פסלי נימפות שגובהן 4 מטרים; כמו כן מעוטרת המזרקה בפסלי צבי, כרובים, צפרדעים, דגים, וכן עשר מנורות חשמל. מדיה וקבצים בנושא פארק ברתולדי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פארק ברתולדי (באנגלית) פארק ברתולדי - אתר רשמי באתר הגן הבוטני של ארצות הברית מזרקת ברתולדי - אתר רשמי באתר הגן הבוטני של ארצות הברית פארק ברתולדי - אתר רשמי באתר אדריכל הקפיטול תיאור פארק ברתולדי מטרתו של פארק ברתולדי ההיסטוריה של מזרקת ברתולדי ותיאור המזרקה
בית מכתום

שושלת מכתום (בערבית: آل مكتوم; אאל מכתום) היא משפחת המלוכה השולטת באמירות דובאי, ואחת משש המשפחות השולטות באיחוד האמירויות הערביות. המשפחה היא ענף של שבט בני יאס (שושלת שהמשפחה חולקת עם שושלת בית נהיאן של אבו דאבי). משפחת אאל מכתום צמחה במחוז אל-בו פאלאסה (הידוע כיום בשם אל-פאלאסי) של בני יאס, פדרציה שבטית שהייתה הכוח הדומיננטי לאורך רוב מה שכיום הוא איחוד האמירויות. בשנת 1833, כ-800 איש משבט בני יאס, בהנהגתו של מכתום בן באטי, השתלטו על אמירות דובאי והקימו את שושלת אאל מכתום בנסיכות. שושלת אאל מכתום שולטת בדובאי מאז 1833. אמיר דובאי הוא ראש ממשלת איחוד האמירויות הערביות, וסגן נשיא איחוד האמירויות הערביות ושר הביטחון. בני משפחת אאל מכתום הבאים שלטו בדובאי: 9 ביולי 1833 – 1836 שייח' עביד בן סעיד בן ראשיד (מת ב-1836) 9 ביולי 1833 – 1852 שייח' מכתום בן באטי בן סוהיל (מת ב-1852) 1852 – 1859 שייח' סעד בן באטי (מת ב-1859) 1859 – 22 בנובמבר 1886 שייח' אשר בן מכתום (מת ב-1886) 22 בנובמבר 1886 – 7 באפריל 1894 שייח ראשיד בן מכתום (מת ב-1894) 7 באפריל 1894 – 16 בפברואר 1906 שייח' מכתום בן אשר אאל מכתום (מת ב-1906) 16 בפברואר 1906 – נובמבר 1912 שייח' באטי בן סוהיל אאל מכתום (1851–1912 בקירוב) נובמבר 1912 – ספטמבר 1958 שייח' סעד בן מכתום בן אשר אאל מכתום ספטמבר 1958 – 7 באוקטובר 1990 שייח' ראשד בן סעיד אאל מכתום (1912–1990) 7 באוקטובר 1990 – 4 בינואר 2006 שייח' מכתום בן ראשד אאל מכתום (1943–2006 בקירוב) 4 בינואר 2006 שייח' מוחמד בן ראשד אאל מכתום (נולד ב-1949) בית סעוד מדיה וקבצים בנושא בית מכתום בוויקישיתוף ענבל חננאל, נעים להכיר: משפחת המלוכה של דובאי, במדור "פנאי פלוס" באתר ynet‏, 16 באוגוסט 2020 בית מכתום, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) "Al Maktoum". www.sheikhmohammed.co.ae. אורכב מ-המקור ב-15 ביוני 2013. נבדק ב-10 באוקטובר 2013. {{cite web}}: (עזרה) Zahlan, Rosemarie Said (1998). The Making of Modern Gulf States: Kuwait, Bahrain, Qatar, United Arab Emirates and Oman. Garnett & Ithica Press. ISBN 0-86372-229-6.
מוחמד בן מובארכ בן חמד אאל ח'ליפה

השייח' מוחמד בן מובארכ בן חמד אאל ח'ליפה (בערבית: محمد بن مبارك بن حمد آل خليفة; נולד ב-1935) הוא פוליטיקאי בחרייני וחבר משפחת המלוכה של בחריין. הוא כיהן בין השנים 1970 ל-2005 כשר החוץ של בחריין, ומאז 2005 הוא משמש כסגן ראש ממשלת בחריין. ח'ליפה רכש את השכלתו התיכונית בבית הספר הבינלאומי של האוניברסיטה האמריקאית בביירות. הוא בעל תואר ראשון ביחסים בינלאומיים ומשפטים מאוניברסיטת לונדון. הוא החל את דרכו כשופט ובהמשך היה למנהל יחסי ציבור ותקשורת וראש שירות החוץ הבחרייני במהלך הקמתה של בחריין בשנת 1969. הוא כיהן כשר חוץ במשך כמעט 35 שנה, עוד בטרם עצמאותה של בחריין בשנת 1971 עד להחלפת הממשלה ב-29 בספטמבר 2005, אז החליפו בתפקידו, ח'אלד בן אחמד אאל ח'ליפה. מוחמד מונה במקום זאת כאחד משלושה סגניו של ראש הממשלה. באותה תקופה כיהן גם כשר המידע. תוארו הרשמי הוא סגן ראש הממשלה בוועדות השרים. "About his Highness". Deputy Prime Minister's Office. נבדק ב-20 באפריל 2013. {{cite web}}: (עזרה) "New Bahraini cabinet sworn in". 30 בספטמבר 2005. נבדק ב-21 באפריל 2011. {{cite web}}: (עזרה)
ורה קרוז (סרט)

ורה קרוז (באנגלית: Vera Cruz) הוא מערבון אמריקאי משנת 1954 בבימויו של רוברט אלדריץ', עם ברט לנקסטר וגרי קופר בתפקידים הראשיים. הסרט צולם במקסיקו והרקע ההיסטורי הוא תקופתי שלטונו של מקסימיליאן הראשון, קיסר מקסיקו שנשלח למקסיקו על ידי נפוליאון השלישי ושימש קיסר מקסיקו בשנים 1864–1867. בתקופה זו הסתיימה מלחמת האזרחים האמריקאית וחיילים רבים בעיקר מהדרום מצאו עצמם ללא רכוש או תעסוקה וירדו למקסיקו כקבוצות או בודדים כדי להצטרף כשכירי חרב לכוחותיו של הקיסר מקסימיליאן או לכוחות המקסיקנים שלחמו להבסתו בהנהגת בניטו חוארס (ה"חואריסטים"). בן טרן (גרי קופר) הוא חייל משוחרר מצבא הקונפדרציה שאיבד את כל רכושו במלחמת האזרחים האמריקאית. הוא עובר עם סוסו למקסיקו ופוגש שם אקדוחן כמוהו, ג'ו ארין (ברט לנקסטר) שמנהיג חבורת אקדוחנים ובתוכם דונוגן (ארנסט בורגנין) ופיטסבורג (צ'ארלס ברונסון). לאחר התקלות עם פרשים צרפתיים וניסיונות לסדר אחד את השני הם מגיעים לכפר מקסיקני. ושם פוגשים את המרקיז דה לבורדר (סזאר רומרו) שמציע לבן ולג'ו להצרף עם אנשיהם לשירות הקיסר. באותו זמן מגיע למקום גנרל רמירז (מוריס אנקרום) ומציע להם להצטרף למלחמה על עצמאות מקסיקו ללא תשלום ומאיים עליהם כי הכפר מוקף. ג'ון לוקח את ילדי הכפר כבני ערובה ולנוכח זאת נסוג רמירז אך מבטיח כי יפגשו. בכפר פוגש בן את נינה (סריטה מונטייל) שמצליחה לכייס אותו. בארמון הקיסר במקסיקו סיטי נערך נשף מפואר. בן וג'ו מדגימים לפני הקיסר את יכולתם בקליעה והוא מציע להם משימה, ללוות את שיירת הרוזנת (דניס דרסל) לנמל ורה קרוז כי ברצונה לשוב לאירופה. הקיסר מציע להם 25,000 דולר במטבעות זהב והם מכפילים ל-50.000. השיירה יוצאת בליווי המרקיז ופלוגת פרשים והאקדוחנים. באמצע השיירה נמצאת הכרכרה עם הרוזנת. בחצותם נהר בן שם לב כי הכרכרה כבדה מדי. בחנייה הם מוצאים אוצר של מטבעות ומטילי זהב חבוי ברצפת הכרכרה בשווי של 3 מיליון דולר שיש להעבירם לצרפת כדי לקנות נשק ולגייס חיילים. כאן מתחיל רצף של בריתות ובגידות בין בן, ג'ו והרוזנת. כל אחד רוצה את השלל לעצמו. גם המרקיז מודע לכל התככים. השיירה מותקפת על ידי החואריסטים אך מצליחה לחמוק עם מספר הרוגים. בין המתקיפים נמצאת נינה שמצליחה לחמוק לתוך השיירה ולהצטרף אליה בהסכמתו של בן. המרקיז מצליח לברוח עם הכרכרה והרוזנת ולהגיע לוורה קרוז שם הוא שם אותה במעצר ומחכה לספינה שתשיט את האוצר לצרפת. בינתיים מתקיף רמירז את השיירה. הוא טוען שהאוצר שייך למקסיקו. בן אומר לו כי עתה יש לאחד כוחות והם יעזרו לו תמורת 100.000 דולר לכל אחד. כעת הם מתקיפים בקרב דמים את הצרפתים בוורה קרוז. בקרב נופלים המרקיז ורוב חייליו וגם רוב האקדוחנים. ג'ו רוצה כעת לקחת את כל האוצר לעצמו ובן מתנגד לזה. בדו-קרב האקדחים מנצח בן והורג את ג'ו. לאחר מכן הוא הולך בין הגופות לפגוש את נינה. מדיה וקבצים בנושא ורה קרוז בוויקישיתוף "ורה קרוז", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "ורה קרוז", באתר נטפליקס "ורה קרוז", באתר AllMovie (באנגלית) "ורה קרוז", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "ורה קרוז", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "ורה קרוז", באתר אידיבי "ורה קרוז", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) קדימון לורה קרוז, באתר יוטיוב ורה קרוז, באתר TCM ההתקפה על ורה קרוז, באתר יוטיוב הדו-קרב בסיום ורה קרוז, באתר יוטיוב
פארק רוח הצדק

פארק רוח הצדק (באנגלית: Spirit of Justice Park) הוא פארק בעיר וושינגטון די. סי., בירת ארצות הברית. הפארק ממוקם מדרום לרחוב סי (C Street), מצפון לרחוב די (D Street), ממערב לשדרות דלוור דרום-מזרח (Delaware Avenue Southwest), וממזרח לשדרות ניו ג'רזי דרום-מזרח (New Jersey Avenue Southeast), בסמוך מדרום לבניין רייבורן, ומדרום לבניין הקפיטול. הפארק הוא חלק ממתחם הקפיטול. הפארק הוא גג ירוק מעל חניון תת-קרקעי (שגובהו 6 קומות תת-קרקעיות) שנבנה על ידי אדריכל הקפיטול על מנת לשמש את בנייני המשרדים של קונגרס ארצות הברית. הוטחה ביקורת באדריכל הקפיטול על הקמת הפארק ומבנהו, העדרן של כניסות לפארק ממספר כיוונים, שאלות בנחיצות החניון, וכן בכך שלצורך בניית החניון נהרסו מספר מבנים, ובהם אכסניית ג'ורג' וושינגטון (ראו בתמונה משמאל). תצלומי הפארק ותיאור הפארק מפת הפארק והאתרים סביבו ביקורת על הקמת הפארק