laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
קומוץ'

קומוץ' (ברוסית: Комуч,Комитет членов Всероссийского Учредительного собрания) - ממשלה שהוקמה בסמרה ב-8 ביוני 1918 על ידי חברי האספה המכוננת הרוסית ולא הכירה בפיזור האספה שבוצע ב-6 בינואר 1918 על ידי השלטון הסובייטי. הקמת הממשלה בסמרה התאפשרה בעקבות מרד הלגיון הצ'כי והפסקת השלטון הסובייטי באזור. הממשל פוזר בסוף 1918 בעקבות הפיכה שלטונית שבוצע על ידי אלכסנדר קולצ'ק. הוועדה תחילה כללה רק 5 חברי האספה המכוננת מטעם המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית בראשות ולדימיר וולסקי. הם הכריזו על היותם השלטון העליון ברוסיה עד לכינון האספה מחדש. לקראת ספטמבר 1918 בסמרה התווספו כבר 97 חברים של האספה המכוננת. כבר ביום הקמתה, קומוץ' החל בהקמת צבא העם. בראש הצבא הועמד תת-קולונל ולדימיר קאפל. במהלך קיץ 1918 למרות נחיתות מספרית הוא הצליח להביס כוחות הצבא האדום באזור. הצבא בפיקוד קאפל כבש מספר ערים לאורך נהר הוולגה. ב-21 ביולי הוא הגיע עד לאוליאנובסק וכבש אותה. ב-7 באוגוסט, למרות התנגדות חזקה של הצבא האדום קאפל הצליח לכבוש את העיר קאזאן תוך לקיחת מחסני נשק, תחמושת וזהב ממשלתי שאוחסן בעיר עוד בתקופת האימפריה הרוסית. בעקבות הצלחות בשדה הקרב, שלטון קומוץ' התרחב לשטחי מחוז סמרה, בשקיריה, טטרסטן, מחוז אוליאנובסק ומחוז סרטוב. אזורים שהיו מאוכלסים על ידי הקוזאקים באזור אורנבורג והרי אורל הכירו בשלטון קומוץ'. על שטח שבשליטתו, קומוץ' ביטל כל ההנחיות של הסובייטי, החזיר שליטה על מפעלים ובנקים לבעלים הקודמים, והחזיר את האדמות לבעלים הקודמים. את ההצלחות בשדה הקרב, קומוץ' לא הצליח לתרגם לבסיס שלטוני לאורך זמן. ניסיונות לגיוס חובה לא הצליחו. הפועלים והאיכרים שגויסו ערקו משורות הצבא. יחידות שלמות סירבו לצאת לחזית. לעומת זאת, הממשל הסובייטי שלח לאזור תגבורות והצבא האדום החל מתקפת נגד. במהלך ספטמבר 1918 החלה נסיגה כללית של צבא העם של קומוץ'. ב-23 בספטמבר 1918 באופה הוקמה ממשלה זמנית חדשה שאיחדה את קומוץ' וממשלה הזמנית הסיבירית. בעקבות כך, ב-23 בספטמבר 1918 יחידות צבא העם של קומוץ' הפכו לחלק של צבא הממשלה הזמנית החדשה. לאחר שב-18 בנובמבר 1918 אדמירל אלכסנדר קולצ'ק ביצע הפיכה שלטונית, גם הממשלה הזמנית שהוקמה הפסיקה לתפקד. חלק מחברי קומוץ' שהחלו בתעמולה נגד השלטון החדש של קולצ'ק הוצאו להורג. רוב חברי הארגון שנשרו בתחומי ברית המועצות נהרגו במהלך הטיהורים הגדולים. להלן גורל 5 חברי של קומוץ' שהקימו אותה: ולדימיר וולסקי - במהלך הטיהורים הגדולים נעצר והוצא להורג בשנת 1937. בשנת 1991 טוהר מכל אשמה. בוריס פורטונטוב - לאחר נפילת קומוץ' הצטרף לשורות הצבא האדום. בשנות ה-30 נעצר ושוחרר בשנת 1936. שנת פטירתו לא ידוע. בשנת 1957 טוהר מכל אשמה. איוון ברושביט - נמלט לצ'כוסלובקיה. בשנת 1945 גורש לברית המועצות, נשפט ונפטר בכלא בשנת 1946. בשנת 1992 טוהר מכל אשמה. פרוקופי קלימושקין - נמלט לצ'כוסלובקיה. בשנת 1945 גורש לברית המועצות ונשפט ל-10 שנות מעצר. לאחר ריצוי תקופת המעצר חזר לצ'כוסלובקיה ונפטר לאחר מספר שנים. בשנת 1992 טוהר מכל אשמה. איוואן נסטרוב - נמלט לצ'כוסלובקיה. בשנת 1945 גורש לברית המועצות ונשפט ל-10 שנות מעצר. לאחר ריצוי תקופת המעצר חזר לצ'כוסלובקיה ונפטר לאחר מספר שנים. בשנת 1992 טוהר מכל אשמה. תיאור מפורט של פעילות קומוץ' (ברוסית)
זיכרונות אחרי מותי

זיכרונות אחרי מותי: סיפורו של יוסף (טומי) לפיד הוא ספר מאת יאיר לפיד שיצא לאור בהוצאת כתר בשנת 2010. ספרו של יאיר לפיד מבוסס לדבריו על הקלטות של אביו. יאיר לפיד כותב בגוף ראשון על חיי אביו מנקודת מבט אישית, המזכירה במידה מסוימת את תוכנית הרדיו של לפיד האב, "השבוע שלי", ברשת ב'. תחילת הספר במלחמת העולם השנייה אז היה ילד שאביו נרצח וחי חיי פחד מתמיד, ועד עלייתו לארץ והיבחרו לתפקיד שר וסגן ראש ממשלת ישראל. הספר מתאר בהומור את חייו הדמוקרטיים בישראל, מול חיי הפחד בשעות הנוראות בעת המלחמה. לפיד הבן מתאר כיצד, כאשר הצליחו הוא (לפיד האב) ואימו לברוח מידי הגרמנים, איימו הסרבים לרצוח אותם או להסגירם... וכאשר ברחו מהסרבים, תפסו אותם ההונגרים, כאשר השתחררו בכישרון מידי ההונגרים, החלו הפצצות הקומוניסטים והיה עליהם לברוח ולהיחבא, ולאחר מכן הפציצו בעלות הברית האחרות... אולי נס, אולי מקריות כיצד הצליח לפיד לחמוק מכל מכשולי המוות. עוד מתואר בספר בפרטי השתלבותו בישראל, שירותו בצה"ל, ועד תחילת תפקידו ככתב בעיתון ההונגרי Ui-Kelet (מזרח חדש). לאחר מכן תפקידיו השונים בעיתון מעריב והקמת הירחון את. יחסיו הענפים במדינות שונות, בין השאר חזרתו לאותן ארצות בהן נרצחה משפחתו. כמו כן כתיבת ספריו, על הצלחותיו וכישלונותיו וכן עבודתו הענפה עם המיליארדר ההונגרי רוברט מקסוול. הספר משולב בביקורת עצמית חדה, כמה הערות לתיקון ואף כמה בקשות סליחה. ניתן ללמוד כיצד ניהל את רשות השידור והיריבים שהתפקיד הקנה לו. כן מתבררים כמה אירועים אישיים עם שמות שונים ידועי שם. קטע מרכזי בספר הוא פופוליטיקה תוכנית הטלוויזיה הפופולרית בערוץ 1 שארכה כשש שנים, שמעט היו אדישים אליה בישראל. כמו כן חייו הפרטיים והאבל הכבד שנפל על המשפחה עם מותה טרם עת של מיכל, בתו, בתאונת דרכים. גירושיהם של ילדיו מנישואיהם הראשונים ונישואיהם השניים ובספר מתואר בצורה רומנטית סיפורי האהבה הראשונים, התמימים והצעירים של לפיד, לפני נישואיו וחייו עם אשתו הסופרת והמחזאית שולמית לפיד. כניסתו לפוליטיקה, היבחרו לחבר כנסת של מפלגת שינוי ועוד. הספר מדגיש את בחירות 1999, כאשר יוסף לפיד מוביל את מפלגת שינוי לניצחון ומביא שישה חברי כנסת בכנסת ה-15, ונותן פחות מקום לניצחון הגדול של האב לפיד בכנסת ה-16, בה עמד בראש רשימה של 15 חברי כנסת. וכך אנו למדים מהי תפיסת עולמו הפוליטיות המגובשות של האב. להלן דברי טומי לפיד לקראת הבחירות לכנסת ה-16: אחרי דיון ארוך החלטנו להציב את הקמפיין על שלוש רגליים: המאבק בחרדים, המלחמה נגד השחיתות, ומצבו של מעמד הביניים. לבורגנות הישראלית נמאס... להיות היחידה שמשלמת מסים, היחידה שהולכת למילואים, היחידה שמקיימת את החוק, היחידה שמחזיקה את כל המדינה על כתפיה בעוד האחרים מנצלים את שתיקתה כדי להעשיר את קופתם. עינב שיף‏, צדקנות אחרי מותי, באתר וואלה, 10 בפברואר 2010 "זכרונות אחרי מותי" – על יוסף לפיד, יאיר והספר שביניהם, באתר "קפה דהמרקר", 22 בפברואר 2012 פרק 47 עמ' 293 ואילך פרק 52 עמ' 329 דברי לפיד האב בהכנות לבחירות שבהן זכתה מפלגתו ב-15 מושבים בכנסת עמוד 352
הפרויקט הירוק

הפרויקט הירוק היא תוכנית טלוויזיה קומית ישראלית, שיצר אייל B בהשתתפות קומיקאים נוספים. התוכנית שודרה בערוץ הוט קומדי סנטרל. התוכנית מצולמת על רקע מסך ירוק, ומציגה מערכונים פרועים במקומות לא שיגרתיים שמתווספים כרקע אקטיבי לאחר הצילום. התוכנית נוצרה על ידי אייל B ונכתבה על ידי ליאור פריד, אבי בוזגלו, מני אסייג, אייל B, נמרוד אלדאה ועודד סמו. המפיק יואב גרוס ומנכ"ל ערוץ קומדי סנטרל אוהד אשכנזי יצרו את הפורמט שהצליח ונמכר למספר מדינות בעולם. "הפרויקט הירוק", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית קרן נתנזון, חלום ירוק: על הסט של "הפרויקט הירוק", באתר ynet, 14 באוגוסט 2011
איאן פייס

איאן אנדרסון פייס (באנגלית: Ian Anderson Paice; נולד ב-29 ביוני 1948) הוא מוזיקאי אנגלי, אשר נודע בעיקר כמתופף להקת דיפ פרפל. מאז עזיבתו של ג'ון לורד בשנת 2002, הוא החבר המקורי היחיד שהשתתף בכל אלבום שלה. מגזין רולינג סטון מיקם אותו במקום ה-21 ברשימת מאה המתופפים הטובים ביותר בכל הזמנים. פייס קיבל את מערכת התופים הראשונה שלו בגיל 15, הוא התחיל את הקריירה המוזיקלית שלו כמתופף הבית במועדון הריקודים של אביו, בצעירותו היה חבר בכמה להקות זמניות, שלא הצליחו במיוחד. בשנת 1968, התחבר פייס עם הסולן רוד אוונס, ומאוחר יותר התגבשה דיפ פרפל, בהרכבה הראשוני. אחרי התפרקות הלהקה בשנת 1975, הצטרף פייס לסופרגרופ פייס, אשטון ולורד, ביחד עם טוני אשטון וג'ון לורד. לאחר התפרקות ההרכב, דייוויד קוברדייל הציע לו להצטרף ללהקה "וייטסנייק", ופייס הצטרף לסיבוב הופעות שלה. כיום פייס, ממשיך להיות חלק פעיל בלהקה, השתתף באלבומה "Rapture Of The Deep" והופיע בישראל בשנת 2011 עם הלהקה בהרכבה הנוכחי. הוא נוהג להעביר סדנאות תיפוף, בהן הוא מלמד ומספר על חייו לצופים. פייס נשוי עם שלושה ילדים, והוא חי עם משפחתו בבריטניה. הוא תמיד נראה עם משקפי-שמש כחולים. חברת ProMark מייצרת מקלות תיפוף הנקראים על שמו. מדיה וקבצים בנושא איאן פייס בוויקישיתוף איאן פייס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) איאן פייס, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) איאן פייס, באתר ספוטיפיי איאן פייס, באתר AllMusic (באנגלית) איאן פייס, באתר MusicBrainz (באנגלית) איאן פייס, אמן באתר Encyclopedia Metallum (באנגלית) איאן פייס, באתר דיזר איאן פייס, באתר Discogs (באנגלית) איאן פייס, באתר Songkick (באנגלית) איאן פייס, באתר SecondHandSongs אתר חברת ProMark
סבוטז' (סרט)

סבוטז' (באנגלית: Sabotage, נקרא גם The Woman Alone) הוא סרט מתח בריטי משנת 1936 בבימויו של אלפרד היצ'קוק. קארל ורלוק הוא בעלים של קולנוע והוא חלק מכנופיית טרוריסטים ממדינה אירופית ללא שם שמתכננים פיגועים בלונדון. הסקוטלנד יארד מנחה את הבלש טד ספנסר לחקור את הנושא תחת כיסוי. הוא מתחפש לשוליה של ירקן ועובד בסמוך לקולנוע של ורלוק. אשתו של ורלוק ואחיה חיים יחד איתו והיא מתחילה לחשוד בו, כשאחיה נעדר לאחר שנשלח על ידי ורלוק להעביר סלילי פילם, שלמעשה היו פצצה, שהייתה אמורה להתפוצץ במטרו מתחת לכיכר פיקדילי. ורלוק מתוודה בפני אשתו, אבל מאשים את הסקוטלנד יארד ואת ספנסר במות אחיה, כי מנעו ממנו להעביר את הפצצה בעצמו. במהלך ארוחת הערב האישה רוצחת אותו בסכין. ספנסר מגיע לעצור את ורלוק, אבל מבין מה קרה, מפציר באישה לא להתוודות, אבל היא מתחילה לספר לשוטר אחר שהיא אשמה. באותו הזמן אחד משותפיו של ורלוק נכנס לחדרו, כדי לקחת משם את כלוב הציפורים, ששימש להעברת הפצצה, כדי שלא ימצא ויפליל אותו. כשהוא רואה שהבית מוקף שוטרים הוא מתפוצץ עם מעיל הנפץ שלו וכך ההודאה של האישה נפסקת והראיות לרצח שביצעה נעלמות. בסצנה המתרחשת בבית קולנוע נראה סרט מצויר מוקרן על המסך. זה הוא סרט קצר של חברת וולט דיסני בשם Who Killed Cock Robin, שיצא לאקרנים שנה אחת לפני סרטו של היצ'קוק. בסרט ממזרים חסרי כבוד מופיעה סצנה מהסרט שבה נאסר להעלות על הרכבת החשמלית סרטי נייטרית 35 להמחשת אופיו של סרט הצילום כחומר בעירה. "סבוטז'", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "סבוטז'", באתר נטפליקס "סבוטז'", באתר AllMovie (באנגלית) "סבוטז'", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "סבוטז'", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "סבוטז'", באתר Metacritic (באנגלית) "סבוטז'", באתר אידיבי "סבוטז'", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) מודעה עברית על הקרנת הסרט בארץ ישראל, דבר, 20 באפריל 1941 ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הדייר

הדייר (באנגלית: The Lodger) הוא סרט מתח בריטי משנת 1927 בבימויו של אלפרד היצ'קוק. הסרט יצא לאקרנים בלונדון ב-4 בפברואר 1927. הסרט נפתח ברצח שביצע רוצח סדרתי הנוהג לרצוח נשים בלונדיניות. דייזי וחברותיה הדוגמניות הבלונדיניות מכסות את שיערן בפאות. דייזי צוחקת עליהן וחוזרת הביתה אל הוריה ובעלה השוטר ג'ו. מגיע דייר לבית המשפחה ומשכירים לו את החדר, הוא קצת חשאי ומתבודד מה שמדאיג את האישה אבל הוא משלם ומבקש שיעזבו אותו בשקט. כשהיא עולה להביא לו אוכל היא רואה שהוא הפך את כל התמונות של הנשים הבלונדיניות שהיו על הקיר ומבקש להוריד אותן. כשדייזי עולה לחדרו נוצר ביניהם חיבור. במהלך השבוע הקשר ביניהם מתהדק וג'ו, שמונה לחקור את פרשיית "הנוקם" לא אוהב את זה. באחד הלילות גברת באנטינג מתעוררת כי שומעת את הדייר יוצא. היא חושדת בו ובודקת בחדרו, מוצאת ארון נעול. יום למחרת מתברר ש"הנוקם" תקף שוב ואישה בלונדינית נרצחה ממש ליד ביתם. היא ובעלה מתחילים לחשוד שהדייר הוא "הנוקם". ערב אחד הדייר ודייזי מצליחים לחמוק לדייט לילי, ג'ו עוקב אחריהם, תופס אותם ודייזי ואמרת לו שזה נגמר בינם. ג'ו חוזר עצוב הביתה, מהרהר באירועים האחרונים ומשכנע את עצמו שהדייר הוא "הנוקם". הוא מוציא צו חיפוש ומוצא בארון של הדייר אקדח, מפה של כל הרציחות של "הנוקם" ותמונה של בחורה בלונדינית שהוא משער שזו הרציחה הראשונה שלו. הוא עוצר אותו אבל הדייר מצליח לברוח, דייזי מוצאת אותו והוא מסביר לה שהבחורה בתמונה זו אחותו שנרצחה והוא הבטיח לאמו שיחפש את "הנוקם". היא לוקחת אותו לפאב אבל הקהל חושד בהם ומתחילים להרביץ לדייר, בינתיים "הנוקם" האמיתי נתפס וג'ו מגיע כדי לעזור. נער עיתונים מבשר לכולם על החדשות ועוזבים אותו, הוא נופל אל זרועותיה של דייזי. מדיה וקבצים בנושא הדייר בוויקישיתוף "הדייר", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "הדייר", באתר נטפליקס "הדייר", באתר AllMovie (באנגלית) "הדייר", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "הדייר", באתר אידיבי "הדייר", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אריה (בודה) בודנהיימר

אריה (בודה) בודנהיימר (1944 – 20 בנובמבר 2017) היה סופר ומחנך, מנהל בית הספר התיכון האזורי ´ברנר´ בגבעת ברנר, ממייסדי ארגון בינה ומנהלה במשך שנים, מורה בישיבה החילונית בתל אביב. כתב בשנת 2010 את ספרו "בזכות החבר מפלונסק", המגולל את סיפורו של שלמה צמח, ובתוכו גם סיפור הידידות והמחלוקת עם דוד בן-גוריון ובשנת 2017 יצא לאור ספרו "אלם קרב", המגולל את סיפורם של מילואימניקים לאחר מלחמת יום הכיפורים ודרכם את סיפור הישראליות של דור שלם. פרסם 4 חוברות, ביניהן "דיבור המתחיל הולך ונמשך" ו"קריאה אישית בארון הספרים" - המכילות שיחות על ספרות עברית וספרות חז"ל השזורים אלה באלה. זוכה פרס שרת החינוך ליוצרים בתחום התרבות היהודית לשנת תשס"ח. נולד ב-1944, להוריו יעל (ארנה) לבית קונהיים ויצחק (יוליוס) בודנהיימר, בשכונת רמת חן בגבעתיים. כבר בבית הספר היסודי ובתיכון נחשב לתלמיד מצטיין, אריה סיים את לימודיו בגבעתיים והיה חבר בתנועה המאוחדת והנוער העובד במשך כל שנות לימודיו. היה חבר פעיל בגרעין שהתארגן לצאת לקיבוץ צרעה והיה מזכיר הגרעין. שרת בנח"ל והשתתף במלחמת ששת הימים, בקרב על שחרור ירושלים, שם גם נפצע. אחר כך השתתף גם במלחמת יום הכיפורים ובמלחמת שלום הגליל. סיים את אוניברסיטת בר-אילן בתואר ראשון ושני, בלימודי יהדות ופילוסופיה יהודית. את עבודת המוסמך שלו הקדיש לנושא הזהות הישראלית והשואה. עבודתו ניסתה לבחון מיתוסים וערכים בחברה הישראלית. חבר קיבוץ צרעה, שם חי מאז שחרורו מהצבא. עבד שנים רבות ברפת, ריכז את חברת הנעורים והיה מזכיר הקיבוץ. ניהל את בית הספר התיכון האזורי בגבעת ברנר, היה ממקימי ארגון בינ״ה והישיבה החילונית בתל אביב ושימש כמנהל הארגון במשך כחמש שנים. במשך שנים רבות לימד בישיבה החילונית של בינ״ה בתל אביב. בודנהיימר היה נשוי לריקי, אב לשלושה. כתב את הספר "בזכות החבר מפלונסק", ספר שעוסק בחייו של שלמה צמח ויחסיו עם דוד בן-גוריון, ספר שזכה להערכה רבה. ב-2017 יצא לאור ספרו השני "אלם קרב". כתב תוכניות לימוד וחוברות עיון שהתפרסמו בהוצאת בינ״ה, העוסקות במקורות היהדות ובארון הספרים היהודי. כמו כן הפיק ספר מחווה לסופר ולמחנך מוקי צור. נפטר ב-20 בנובמבר 2017, לאחר מאבק במחלת הסרטן. הובא למנוחות בבית העלמין שבקיבוצו צרעה. ארנון לפיד, מסע עם בן גוריון ושלמה צמח, באתר mynet (כפי שנשמר בארכיון האינטרנט), 27 במאי 2010 אריה בודנהימר (1944-2017), דף שער בספרייה הלאומית אריה בודנהיימר, בלקסיקון הספרות העברית החדשה על הספר "בזכות החבר מפלונסק" באתר סימניה על הספר "בזכות החבר מפלונסק" באתר text משה גלעד, "אלם קרב": שיח הלוחמים שהיה כה חסר לבוגרי מלחמת יום הכיפורים, באתר הארץ, 29 בספטמבר 2017 קורות חיים של בודהיימר באתר בינה(הקישור אינו פעיל, 21 בנובמבר 2017) בודה שלנו מאמר על אריה בודנהיימר בדף הירוק במעריב (באתר הקיבוצים)(הקישור אינו פעיל, 21 בנובמבר 2017) פרס החינוך לאיש החינוך - אריה בודנהיימר (בודה) מצרעה זכה בפרס שרת החינוך באתר הקיבוצים(הקישור אינו פעיל, 21 בנובמבר 2017) יחיעם, יץ, "בזכות החבר מפלונסק: מסעותי עם שלמה צמח ודוד בן גוריון" מאת אריה (בודה) בודנהיימר שונאים, סיפור אהבה, באתר הארץ, 18 באוגוסט 2010 משה גלעד, "אלם קרב": שיח הלוחמים שהיה כה חסר לבוגרי מלחמת יום הכיפורים, באתר הארץ, 29 בספטמבר 2017 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
השמות הערביים של חודשי לוח השנה הגרגוריאני

לוח השנה הגרגוריאני (בערבית: تقويم ميلادي; תעתיק מדויק: תקוים מילאדי) נמצא בשימוש כמעט בכל מדינות העולם הערבי, והוא שונה מלוח השנה המוסלמי (בערבית: تقويم هجري; תעתיק מדויק: תקוים הג'רי), שעל פיו נקבעים חגי האסלאם ומועדיו. כל המדינות הערביות, מלבד סעודיה (המשתמשת בלוח השנה המוסלמי לכל צרכיה), משתמשות בלוח השנה הגרגוריאני למטרות אזרחיות. אין גרסה אחידה בכל העולם הערבי לשמות הערביים של חודשי לוח השנה הגרגוריאני. בחלק מהמדינות מדובר בהגייה ערבית של שמות החודשים בלוח הגרגוריאני המקובלים בשפות אירופיות. בלוח השנה הנמצא בשימוש בעיראק ובמזרח התיכון שמות חודשי השנה הם שמות אכדיים של חודשים בלוח השנה האשורי. שמות אלה נמצאים בשימוש בעיקר בעיראק, סוריה, לבנון, הרשות הפלסטינית, וירדן. בקרב ערביי ישראל שמות אלה נמצאים בשימוש לצד השמות המצריים-מפרציים. חודשים אלה נגזרים כנראה מהשמות האכדיים של הלוח האשורי, והשמות "שבאט", "אאד'אר", "ניסאן", "איאר", "תמוז", "אאב", "אילול" ו"תשרין" דומים מאוד לחודשים בלוח השנה העברי: שבט, אדר, ניסן, אייר, תמוז, אב, אלול, ותשרי. חלק משמות אלה התבססו גם בטורקית בהשפעת השפה הערבית: שמות החודשים באלג'יריה ובתוניסיה מבוססים על השמות הצרפתיים של החודשים, והם משקפים את הקולוניזציה הארוכה של צרפת במדינות אלו (1830-1962 - באלג'יריה ,1881-1956 - בתוניסיה). במרוקו מקובלים שמות החודשים הגרגוריאנים שהשתמרו בשפה הברברית:
ולדימיר קאפל

ולדימיר קאפל (ברוסית: Владимир Оскарович Каппель, ‏28 באפריל (16 באפריל לפי הלוח היוליאני שהיה נהוג באותה עת ברוסיה) 1883 - 26 בינואר 1920) היה גנרל רוסי שהשתתף מלחמת העולם הראשונה ומראשי הצבא של אלכסנדר קולצ'ק ולדימיר קאפל נולד למשפחת קצין ממוצא שוודי בעיר פושקין. הוא למד בפנימיה צבאית ובשנת 1903 סיים את מכללת חיל הפרשים והוסמך לקצונה. בשנת 1913 הוא סיים את האקדמיה הצבאית של המטה הכללי. במהלך שרותו קיבל מספר עיטורים ולקראת תחילת מלחמת העולם הראשונה התקדם לדרגת סרן. במהלך מלחמת העולם הראשונה קאפל שירת בצבא הלוחם בתפקידים שונים. ב-18 במרץ 1916 הוא הוצב במטה של אלכסיי ברוסילוב ובקיץ 1916 קודם לדרגת לויטננט קולונל. לאחר מהפכת פברואר, קאפל, שהיה ידוע כתומך המונרכיה היה במצב קשה. חיילים ששרתו במטה חזית הדרום-מערבית הודיעו שצריך להוציא מהצבא את קאפל ומפקדיו במטה אנטון דניקין וסרגיי מרקוב. בניגוד למפקדיו קאפל לא נעצר. ב-2 באוקטובר 1917 קאפל עזב את היחידה מסיבות בריאותיות ונסע לפרם שם התגוררה משפחתו. קאפל סירב להצטרף לשורות הצבא האדום ובשנת 1918 הגיע לסמרה. קאפל קיבל על עצמו את הפיקוד על יחידת מתנדבים של קומוץ'. למרות נחיתות מספרית הוא הצליח להגן על העיר מפני מתקפות הצבא האדום ואף עבר למתקפה. בראש יחידה שכללה בתחילת המסע רק 350 לוחמים קאפל כבש מספר ערים לאורך נהר הוולגה. ב-21 ביולי קאפל כבש את אולינובסק. על הצלחות אלו הוא קודם למפקד צבא העם של קומוץ' וקודם לדרגת קולונל. באוגוסט 1918 קאפל כבש את קאזאן ובה מחסנים גדולים של תחמושת וציוד נוסף. מפקד החזית המזרחית של הצבא האדום יואכים ואצטיס לא היה יכול לעמוד במתקפות ונסוג מערבה. לאחר כיבוש קאזאן, קאפל רצה להמשיך מערבה לכיוון ניז'ני נובגורוד ומוסקבה. אומנם הנהגת קומוץ' לא נתנה לא להתקדם והעדיפה לשמור על הקיים. הפסקת המתקפה איפשרה לצבא האדום להתארגן, להביא תגבורות גדולות ולהתחיל במתקפת נגד. לאור נחיתות מספרית קאפל נסוג מהשטחים שכבש והצליח לשמור על הצבא. בנובמבר 1918 קאפל נשבע אמונים לאלכסנדר קולצ'ק. היחידה של קאפל הייתה בין יחידות העלית של הצבא. היא תמיד הייתה בנקודות החשובות והצליחה להביס את הצבא האדום פעם אחר פעם. בנובמבר 1919 קאפל קודם לדרגת גנרל-לייטננט. במהלך קריסת הצבא הלבן באזור בסוף 1919 קאפל מונה למפקד העליון. הוא הצליח לארגן את הצבא מחדש והחל במסע מזרחה בתנאי החורף הסיבירי מאזור אומסק לאזור באיקל. בעקבות מרד של אחד היחידות והעברתה לצד הצבא האדום, מצבן של היחידות בפיקוד של קאפל היה קשה מאוד, אך הוא הצליח למנוע את כיתורן והמשיך מערבה. במהלך המסע, קאפל חלה. בעקבות התפתחות נמק היה צורך לנתחו ללא כלים מיוחדים וללא חומרי הרדמה. ב-26 בינואר 1920 קאפל נפטר מדלקת ריאות. מחשש לחילול הגופה סוכם לא לקבור אותה ובמשך חודש הגופה עברה מסע עד לעיר צ'יטה. בצ'יטה קאפל הוטמן בקתדרלה של אלכסנדר נבסקי המקומי. כאשר הצבא הלבן עזב את העיר, הגופה הועברה איתם לחרבין. בשנת 1955 בהוראת השלטון הקומוניסטי נהרסה האנדרטה. בשנת 2001 הוקמה במקום פטירתו של קאפל אנדרטה. בשנת 2006 הועברו שרידיו של קאפל למוסקבה והוטמנו בשטח מנזר דונסקוי ליד אנטון דניקין. אשתו נעצרה בתקופת הטיהורים הגדולים ונפטרה בשנת 1960. ילדיו של קאפל התגוררו בברית המועצות ובנו השתתף במלחמת העולם השנייה כלוחם בצבא האדום מדיה וקבצים בנושא ולדימיר קאפל בוויקישיתוף תיאור מפורט של חייו (ברוסית) ספר לזכרו (ברוסית) תיאור חייו משפחתו לאחר המהפכה סרט תעודה משנת 2007, בימוי סטניסלב סולובקין
נורית הלב

נורית הלב (שם מדעי: Fiacria verna), היא מין צמח גאופיט רב-שנתי מסוג נורית. הנורית היא פרח מוגן בישראל. אבר האגירה שלו הוא ציצת שורשים מעובים. הפרח הוא בעל עלי כותרת צהובים מבריקים. מספר עלי כותרת הוא 8 או יותר, והם בעלי מבנה צר. קוטר הפרח נע בין 3-2.5 ס"מ. לפרח 3 עלי גביע. הפרח פורח בין החודשים ינואר-אפריל. ואזור תפוצתו באזורים הים-תיכוניים והאירו-סיביריים. הצמח מעדיף אדמה כבדה ואף ביצתית, וניתן למצוא אותו גם בהרים וגם בעמקים. בארץ ניתן למצוא אותו מהחרמון ועד שפלת יהודה, כולל הרי יהודה ושומרון. בצמח נעשה שימוש גם ברפואה טבעונית. נורית הלב, אנציקלופדיה החי והצומח של ארץ ישראל, כרך 10, עמ' 79 מדיה וקבצים בנושא נורית הלב בוויקישיתוף נורית הלב, באתר ITIS (באנגלית) נורית הלב, באתר NCBI (באנגלית) נורית הלב, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) נורית הלב, באתר צמחיית ישראל וסביבתה נורית הלב, באתר Tropicos (באנגלית) נורית הלב, באתר GBIF (באנגלית) נורית הלב, באתר The Plant List (באנגלית) נורית הלב, באתר IPNI (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא בוטניקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שואוביז ואיי.ג'י.

.Showbiz and A.G (ידועים גם כ .Show and A.G), הם צמד ראפרים מהברונקס, ניו יורק, ארצות הברית. Showbiz הוא המפיק בצמד ו- .A.G (קיצור של André the Giant) הוא הראפר. הצמד התחילו באלבום Funky Technician של Lord Finesse, שיצא לאור ב-1991. .Show and A.G הם חברים בלהקה Diggin' in the Crates Crew. יחד עם הראפרים: Lord Finesse ,Diamond D, פאט ג'ו, Buckwild ,Big L ו-או.סי.. צמד הראפרים הוציאו לאור את הEP הראשון שלהם Soul Clap ב-1992. באותה השנה הם הוציאו לאור את האלבום הראשון שלהם Runaway Slave, האלבום הגיע למקום ה78 במצעד אלבומי הB&R/היפ הופ של בילבורד. ב-1993 Showbiz התחיל להיות פופולרי בציבור בגלל ההפקה שלו לסינגל "Sound of da Police" של KRS-One. בשנת 1994 .Showbiz and A.G התארחו באלבום "Non-Fiction" של הלהקה Black Sheep, בשיר ".E.F.F.E.C.T". באותה תקופה Showbiz קצר את השם שלו ל-Show, ושנו את השם של הצמד ל-.Show & A.G. ב-1995 יצא לאור האלבום השני שלהם Goodfellas, שכלל את האומנים D-Flow,Lord Finesse ,DJ Premier, Roc Raida, Dres ,Diamond D ו-מת'וד מן. השיר הכי מוצלח מהאלבום היה "Next Level" שכלל רימקס של DJ Premier. אחרי שחרור המיני אלבום Full Scale ב-1998. הצמד הפסיקו להוציא לאור הקלטות שלהם והתחילו לעבוד עם הלהקה D.I.T.C, כמו כן הם התחילו לעבוד על קריירת הסולו שלהם. ב-1999 .A.G הוציא לאור את אלבום הסולו הראשון שלו The Dirty Version, שכלל את המפיקים: Buckwild ,showbiz ,Lord Finesse, ו-DJ Premier. ואורחים שונים כמו: פאט ג'ו, דיאמונד די ,או.סי. ,KRS-One, גורו וביג פן. בשנת 2000 .Show & A.G נרתמו לשאר חבריהם בלהקה D.I.T.C והוציאו לאור את האלבום (D.I.T.C. (Worldwide תחת הלייבל טומי בוי רקורדס. Showbiz היה אחד ממפיקי האלבום, ובין היתר הפיק את השירים "Get Yours", "Where You At", "Way Of Life", "Drop It Heavy", "Weekend Nights" ו-"Stand Strong" מהאלבום. .A.G התארח בשירים: "Thick", "Day One", "Foundation", "Drop It Heavy", "Stand Strong", "Weekend Nights" ו-"Tribute" (שיר שנכתב לזכרו של Big L שנפטר ב-1999). 1992 - Runaway Slave 1995 - Goodfellas 1998 - Full Scale 2012 - Mugshot Music 2005 - Street Talk ( עם D.I.T.C) 2011 - Godsville (עם KRS-One) 1999 - The Dirty Version 2006 - Get Dirty Radio 2009 - Oasis (עם או.סי.) 2010 - Everything's Berri שואוביז ואיי.ג'י., באתר Last.fm (באנגלית) שואוביז ואיי.ג'י., באתר AllMusic (באנגלית) שואוביז ואיי.ג'י., באתר MusicBrainz (באנגלית) שואוביז ואיי.ג'י., באתר Discogs (באנגלית)
דייוויד ברקוף

דייוויד צ'ארלס "דייב" ברקוף (באנגלית: David Charles "Dave" Berkoff; ‏נולד ב-30 בנובמבר 1966) הוא שחיין עבר מארצות הברית, אלוף אולימפי בעל 4 מדליות מהן 2 זהב ושיאן עולם במשחה ל-100 מטר גב. היה לשחיין הראשון בהיסטוריה ששחה משחה זה מתחת ל-55 שניות. ברקוף נודע בזכות צלילה ארוכה ומהירה במים לאחר הזינוק (עד 35 מטר), דבר שהיה מותר בסגנון גב משנת 1975 ועד שנת 1991 בה הצלילה הוגבלה ל-15 מטר. ברקוף נולד באבינגטון, פנסילבניה. הוא למד באוניברסיטת הרווארד משנת 1985. באוניברסיאדה שנערכה בזאגרב אז יוגוסלביה ביולי 1987 זכה ברקוף במדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב, אחרי דייצ'י סוזוקי מיפן ולפני בן ארצו ג'יי מורטנסון [1]. חודש לאחר מכן, במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו באינדיאנפוליס, אינדיאנה הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב [2]. במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת סיאול שנערכו באוסטין, טקסס ב-12 באוגוסט 1988 קבע ברקוף במשחה ל-100 מטר גב, כבר בשלב המוקדמות שיא עולם חדש של 54.95 שניות, שיפור של 5 מאיות השנייה לשיאו של איגור פוליאנסקי מברית המועצות ובכך היה לשחיין הראשון בהיסטוריה ששחה משחה זה מתחת ל-55 שניות. בהמשך היום בשלב הגמר הוא שיפר את השיא והעמידו על 54.91 שניות. במשחקים עצמם זכה ברקוף בשתי מדליות, זהב וכסף. הוא שבר את שיאו העולמי במשחה ל-100 מטר גב בשלב המוקדמות והעמיד אותו על 54.51 שניות. לגמר הוא הגיע כמועמד העיקרי לניצחון ואף הוביל ברוב שלבי המשחה, אך נחלש ב-20 המטרים האחרונים, ונעקף על קו הסיום. הוא זכה במדליית כסף בתוצאה של 55.18 שניות, אחרי דייצ'י סוזוקי (55.05 שניות) ולפני איגור פוליאנסקי (55.20 שניות). הוא זכה במדליית זהב במשחה שליחים 4X100 מטר מעורב, ביחד עם ריצ'רד שרדר, מאט ביונדי וכריס ג'ייקובס בשיא עולם חדש של 3:36.93 דקות, לפני קנדה (3:39.28 דקות) וברית המועצות (3:39.96 דקות). במשחה השליחים הוא שחה את סגנון הגב ב-5 מאיות השנייה לאט יותר משיאו העולמי הטרי. באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכה ברקוף בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 54.78 שניות, אחרי מארק טוקסברי מקנדה (53.98 שניות) ובן ארצו שיאן העולם ג'ף ראוס (54.04 שניות). מדליית זהב במשחה שליחים 4X100 מטר מעורב, לאחר ששחה בשלב המוקדמות, כחלק מנבחרת ארצות הברית, שזכתה במדליית הזהב. ברקוף עובד כעורך דין ומאמן במיסולה, מונטנה. בתו קתרין היא שחיינית מצטיינת, שיאנית ארצות הברית במשחה ל-100 יארד גב. בסך הכל קבע ברקוף 4 שיאי עולם, מהם 3 שיאי עולם במשחה ל-100 מטר גב ואחד במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב. בשנת 2005 זכה ברקוף להיכלל בהיכל התהילה של השחייה. [3] התפתחות שיא העולם במשחה ל-100 מטר גב דייוויד ברקוף, באתר olympedia.org