פרובינציית מיין

פרובינציית מיין מתייחס לכל אחת מהמושבות האנגליות השונות שהוקמו במאה ה-17 לאורך החוף הצפון מזרחי של אמריקה הצפונית, בתוך חלקים ממדינות ארצות הברית של ימינו מיין, ניו המפשייר וורמונט, והפרובינציות הקנדיות של קוויבק וניו ברנזוויק. היא התקיימה באמצעות סדרה של זיכיונות קרקעיים שנעשו על ידי מלכי אנגליה בתקופה זו, וכללה את ניו סומרסטשייר, ליגוניה ופאלמות' (כיום פורטלנד, מיין). הפרובינציה שולבה במושבת מפרץ מסצ'וסטס במהלך שנות ה-50 של המאה ה-17, החל מהקמתו של מחוז יורק, מסצ'וסטס, שהשתרע מנהר פיסקאטקווה עד מזרחית לשפך נהר הפרסומפסקוט במפרץ קסקו. בסופו של דבר, השטח שלה גדל והקיף כמעט את כל מיין של ימינו. הזיכיון הראשון על הקמת פרובינציית מיין הוענק ב-10 באוגוסט 1622 לסר פרדיננדו גורג'ס וג'ון מייסון על ידי מועצת פלימות' לניו אינגלנד, שבעצמה הוענק לה זיכיון מלכותי על ידי ג'יימס הראשון לחוף צפון אמריקה בין ה קו הרוחב ה-40 לקו הרוחב ה-48 "מן הים לים". הזיכיון הראשון הזה הקיף את החוף שבין הנהרות מרימאק וקנבק, וחלקת אדמה לא סדירה בין מי השפכים של שני הנהרות. בשנת 1629, ג'ורג'ס ומייסון הסכימו לפצל את הזיכיון בנהר פיסקאטקווה, כאשר מייסון שומר על האדמה שמדרום לנהר פרובינציית ניו המפשייר. ג'ורג'ס קרא לחלק השטח הצפוני יותר שלו, ניו סומרסטשייר על שם מחוז הולדתו סומרסט באנגליה. חוסר מימון והעדר אמנה מלכותית עיכבו את הפיתוח, והוקמו רק כמה יישובים קטנים. ג'ורג'ס ביקש ליצור קהילה נאו-פיאודלית הדומה למערב אנגליה. המושבה הייתה אנגליקנית ומלוכנית, ולכן צידדה במלך במלחמת האזרחים האנגלית (1642–1651). בשנת 1639, גורג'ס השיג זיכיון מחודש על האזור שבין נהרות פיסקאטקווה וקנבק, בצורת אמנה מלכותית של צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה. האזור היה בערך זהה לזה שכוסה בזיכיון משנת 1622 לאחר הפיצול ב-1629 עם מייסון. מאמץ הקולוניזציה המחודש הזה נבלם גם בשל מחסור בכסף ובמתיישבים, אך המשיך לשרוד גם לאחר מותו של ג'ורג'ס ב-1647. החל משנות ה-40 של המאה ה-17, מושבת מפרץ מסצ'וסטס הסמוכה החלה לתבוע שטחים מצפון לנהר המרימאק, מכיוון שהנקודה הצפונית ביותר של המרימאק הייתה צפונה יותר משפכו. זה הביא לניהול של ההתיישבויות המוקדמות של מה שהפך מאוחר יותר לניו המפשייר. לאחר סקר שנערך בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-17, הרחיבה מסצ'וסטס את תביעות הקרקע שלה עד צפונה עד מפרץ קאסקו. עד 1658, מסצ'וסטס השלימה את הטמעת כל הטריטוריה המקורית של גורג'ס בשטח השיפוט שלה. בשנת 1664, העניק צ'ארלס השני, מלך אנגליה מענק לג'יימס, דוכס יורק עבור שטחים מצפון וממזרח לנהר קנבק. על פי תנאי הזיכיון הזה, הטריטוריה שולבה במחוז קורנוול, חלק מפרובינציית ניו יורק הקניינית של הדוכס. השטח שנקבע באמנה זו הקיף את האזורים שבין הנהרות קנבק וסנט קרואה. אזור זה, שנקרא בעבר הטריטוריה של סגדהוק, מהווה את החלק המזרחי של מדינת מיין של ימינו. צ'ארלס התכוון לכלול במענק זה את טריטוריית הגורג'ס לשעבר, אך יורשיהם של הגורג'ס בחרו במקום זאת למכור את שאר התביעות שלהם למסצ'וסטס. בשנים 1674–1675, האזור שבין נהר קנבק ומפרץ פנובסקוט נוהל כמחוז דבונשייר, מחוז מיין, מושבת מפרץ מסצ'וסטס, חופף לטענת ניו יורק. החל משנת 1675, מלחמת המלך פיליפ הביאה לנטישת אזור זה על ידי מתיישבים אנגלים עד המאה ה-18. בשנת 1691, ויליאם השלישי ומרי השנייה הוציאו אמנה למחוז החדש של מפרץ מסצ'וסטס שהקיף (בנוסף לטריטוריות אחרות) את התביעות הקודמות של מושבת מפרץ מסצ'וסטס, ושל הדוכס מיורק. האזור הפך לנפת יורק, מסצ'וסטס ולאחר מכן למחוז מיין, חלק ממסצ'וסטס עד שהפך למדינה עצמאית ב-1820. Colin Woodard (20 דצמ' 2020). "Maine can finally get out of Massachusetts' shadow". The Boston Globe. {{cite news}}: (עזרה)