laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
חיטוי

חיטוי (בלועזית: דיסאינפקציה או דסאינפקציה), הוא חיסול מיקרואורגניזמים מעוררי מחלות (פתוגניים) מחוץ לגוף ובאמצעים כימיים בלבד. אתנול אלדהיד חומצה (אוקסידנטים) פנולים (ליזול) תרכובות אמוניום אקונומיקה אוזון אשלגן פרמנגנט (קלי) מי חמצן המושג אנטיביוטי מתייחס לחיסול מיקרואורגניזמים בתוך גוף חי. הרג מיקרואורגניזמים בתוך הגוף, תוך שימוש בתרופות (אנטיביוטיקה, למשל), אינו נחשב לחיטוי. המושג אַנְטִיסֶפְּטִי (antisepsis) מתייחס בדרך-כלל לחיטוי המתבצע על-גבי הגוף - על העור. סבון אנטיספטי מכיל חומרים המחסלים מיקרואורגניזמים. מטרת החיטוי היא חיסול הפתוגנים, בעוד עיקור מחסל את כל המיקרואורגניזמים (asepsis). בנוסף, עיקור נעשה בשיטות כימיות ופיזיות כאחד, ואילו חיטוי נעשה כמעט תמיד בשיטות כימיות בלבד. חומר חיטוי ידיים חיטוי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) חיטוי וחומרי חיטוי, דף שער בספרייה הלאומית
פנזה

פנזה (ברוסית: Пенза) היא עיר ברוסיה באזור נהר הוולגה, כ־630 ק"מ דרומית־מזרחית למוסקבה. העיר הוקמה בשנת 1663 בהתאם לפקודת הצאר אלכסיי הראשון כמבצר להגנת הגבול הדרום-מזרחי של המדינה. בהמשך, עם התרחבות המדינה והעברת הגבול דרומה, העיר איבדה את חשיבותה כמבצר גבול. בשנת 1796 העיר הפכה להיות מרכז גוברניה שבוטלה בשנת 1797, אך הוקמה מחדש בשנת 1801. גוברניה זו כללה את שטחו של מחוז פנזה של היום ורוב שטח מורדוביה. באותה שנה החלו לבנות בעיר בנייני אבן. לקראת שנת 1809 אוכלוסיית העיר הגיעה לכ-13 אלף תושבים. בתקופת ברית המועצות העיר התפתחה למרכז תעשייתי גדול. העיר ממוקמת על שבע גבעות סביב נהר סורה. בנוסף לכך, בשטח העיר זורמים נהרות נוספות. הטמפרטורה הממוצעת בחורף היא כ-14 מעלות מתחת לאפס. בחודשי הקיץ הטמפרטורה הממוצעת היא כ-26 מעלות. מבחינה מנהלית העיר מחולקת לארבעה אזורים (אוקטייברסקי, לנינסקי, פרבומאייסקי וז'לזנודורוז'ני). העיר ידועה במספר מוסדות להשכלה גבוהה. בסך הכל פועלות בעיר שבע אוניברסיטאות. העיר חוברה למערכת מסילות הברזל כבר בשנת 1874. היא מהווה עתה צומת חשוב של מערכת מסילות הברזל הרוסית. באזור פרבומייסקי בעיר נמצא שדה התעופה של פנזה, שהוא שדה התעופה היחיד במחוז פנזה. במשך כל השנה יוצאות ממנו טיסות למוסקבה. בתקופת החופשות מתווספות טיסות נוספות. לפנזה חמש ערים תאומות: הונגריה בקשצ'בה, הונגריה קוריאה הדרומית פוסן, קוריאה הדרומית הרפובליקה העממית של סין גאנסו, הרפובליקה העממית של סין ישראל רמת גן, ישראל אוקראינה טרנופול, אוקראינה מדיה וקבצים בנושא פנזה בוויקישיתוף place/Penza-Russia פנזה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) פנזה (רוסיה), דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים ברוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הונדורס במשחקים האולימפיים

הונדורס השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968). היא נעדרה מאולימפיאדת מינכן (1972) ושבה והשתתפה באולימפיאדת מונטריאול (1976). ב-1980 הצטרפה לחרם שהובילה ארצות הברית על אולימפיאדת מוסקבה בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן, ומאז אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) היא משתתפת במשחקים ברציפות. לאורך השנים היו רוב הישגיהם של הספורטאים ההונדורנים נמוכים למדי, ואיש מהם לא זכה במדליה אולימפית. נבחרת הכדורגל השתתפה במשחקים 4 פעמים, ובאולימפיאדת לונדון (2012) העפילה לראשונה לשלב רבע הגמר, בו הפסידה 3-2 ליפן. באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) רשמה הנבחרת את הישג השיא שלה, כשסיימה במקום הרביעי, לאחר תבוסה 6-0 לברזיל בחצי הגמר והפסד 3-2 לניגריה במשחק על המקום השלישי. הונדורס השתתפה גם באולימפיאדת חורף אחת, אולימפיאדת אלברוויל (1992), בה ייצג אותה ספורטאי אחד, בסקי למרחקים. הונדורס במשחקים הפאראלימפיים הונדורס במשחקים האולימפיים לנוער מדיה וקבצים בנושא הונדורס במשחקים האולימפיים בוויקישיתוף אתר הוועד האולימפי ההונדורני (בספרדית)
אל סלוודור במשחקים האולימפיים

אל סלוודור השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968). היא נעדרה מהמשחקים פעמיים, מאולימפיאדת מונטריאול (1976) ומאולימפיאדת מוסקבה (1980), אותה החרימה במחאה על הפלישה הסובייטית לאפגניסטן. הישגיהם של הספורטאים האל סלוודורים במשחקים היו נמוכים בדרך כלל, ואיש מהם לא זכה במדליה אולימפית. את ההישגים הגבוהים ביותר רשמו רוכבת האופניים מורין קיילה ורגרה, שסיימה במקום החמישי במרוץ הנקודות באולימפיאדת אטלנטה (1996) והקלעית לואיסה מאידה, שסיימה במקום השמיני בירי באקדח מ-25 מטר באולימפיאדת בייג'ינג (2008). אל סלוודור מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף. אל סלוודור במשחקים הפאראלימפיים אל סלוודור במשחקים האולימפיים לנוער מדיה וקבצים בנושא אל סלוודור במשחקים האולימפיים בוויקישיתוף אתר הוועד האולימפי של אל סלוודור (בספרדית)
מדליית ג'ון בייטס קלארק

מדליית ג'ון בייטס קלארק היא פרס שמעניקה התאחדות הכלכלנים האמריקאית לכלכלן אמריקאי (או שעיקר עבודתו בארצות הברית) מתחת לגיל 40, שלדעת ההתאחדות תרם את התרומה הגדולה ביותר למחשבה ולידע הכלכלי. הפרס מחולק מאז שנת 1947 והוא אחד מהיוקרתיים ביותר בתחומו. עד שנת 2009 קבע תקנון הפרס כי המדליה תחולק מדי שנתיים ומשנת 2010 נקבע שתחולק מדי שנה. המדליה נקראת על שם הכלכלן ג'ון בייטס קלארק שאת מחקריו עשה בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. חלק ניכר מהכלכלנים שזכו במדליה, זכו בהמשך חייהם גם בפרס נובל לכלכלה. הזוכים במדליה: 1947 - פול סמואלסון, זכה בפרס נובל ב-1970 1949 - קנת בולדינג 1951 - מילטון פרידמן, זכה בפרס נובל ב-1976 1953 - לא הוענק 1955 - ג'יימס טובין, זכה בפרס נובל ב-1981 1957 - קנת' ארו, זכה בפרס נובל ב-1972 1959 - לורנס קליין, זכה בפרס נובל ב-1980 1961 - רוברט סולו, זכה בפרס נובל ב-1987 1963 - הנדריק הות'אקר 1965 - צבי גריליכס 1967 - גארי בקר, זכה בפרס נובל ב-1992 1969 - מארק נרלאב 1971 - דייל יורגנסון 1973 - פרנקלין פישר 1975 - דניאל מקפאדן, זכה בפרס נובל ב-2000 1977 - מרטין פלדסטיין 1979 - ג'וזף שטיגליץ, זכה בפרס נובל ב-2001 1981 - מייקל ספנס, זכה בפרס נובל ב-2001 1983 - ג'יימס הקמן, זכה בפרס נובל ב-2000 1985 - ג'רי האוסמן 1987 - סטנפורד גרוסמן 1989 - דייוויד קרפס 1991 - פול קרוגמן, זכה בפרס נובל ב-2008 1993 - לורנס סאמרס 1995 - דייוויד קארד, זכה בפרס נובל ב-2021 1997 - קווין מרפי 1999 - אנדריי שלייפר 2001 - מתיו רבין 2003 - סטיבן לוויט 2005 - דרון אג'מולו 2007 - סוזן אתי, האישה הראשונה שזכתה בפרס 2009 - עמנואל סאז 2010 - אסתר דופלו, זכתה בפרס נובל ב-2019 2011 - ג'ונתן לוין 2012 - איימי פינקלשטיין 2013 - ראג' צ'טי 2014 - מתיו ג'נצקו 2015 - רולנד פרייר 2016 - יוליי סניקוב 2017 - דייב דונלדסון 2018 - פרג פאת'אק 2019 - אמי נקמורה 2020 - מליסה דל 2021 - ישעיה אנדרוז 2022 - אולג יצחוקי 2023 - גבריאל זוקמן 2024 - פיליפ סטראק אתר האינטרנט הרשמי של מדליית ג'ון בייטס קלארק
גואטמלה במשחקים האולימפיים

גואטמלה השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת הלסינקי (1952). היא נעדרה משלוש האולימפיאדות הבאות, ומאז אולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) היא משתתפת במשחקים ברציפות. לאורך השנים, ספורטאים גואטמלים מעטים התבלטו במשחקים. באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) העפילה נבחרת הכדורגל לשלב רבע הגמר, אך הודחה בידי נבחרת הונגריה. באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) העפיל לשלב רבע הגמר המתאגרף קרלוס מוטה. לוחמת הטאקוונדו היידי חוארס הייתה קרובה לזכייה במדליה אולימפית ראשונה באולימפיאדת אתונה (2004), אך הפסידה בקרב על מדליית הארד וסיימה במקום הרביעי. שני לוחמי טאקוונדו גואטמלים נוספים, גבריאל סגאסטומה ואאודה קריאס, סיימו במקום החמישי במשחקים אלה. באולימפיאדת לונדון (2012) היה אריק בארונדו לספורטאי הגואטמלי הראשון שזוכה במדליה אולימפית. בארונדו זכה במדליית הכסף בהליכה ל-20 ק"מ. בנוסף, סיימה לוחמת הטאקוונדו אליסבט סאמורה במקום החמישי, השייט חואן איגנסיו מאגלי סיים במקום התשיעי בדגם לייזר, והמתעמלת אנה סופיה גומס רשמה העפלה היסטורית לגמר הקרב-רב, בו סיימה במקום ה-22. באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) שיפר מאגלי את דירוגו במקום אחד, וסיים במקום השמיני בדגם לייזר, ומרים המשקולות אדגר פינדה סיים במקום העשירי. גואטמלה השתתפה באולימפיאדת חורף אחת, אולימפיאדת קלגרי (1988), אליה שלחה ארבעה גולשי סקי אלפיני ושני גולשי סקי נורדי משולב. איש מהם לא הגיע להישגים משמעותיים. באולימפיאדות הקיץ: בענפי הקיץ: גואטמלה במשחקים הפאראלימפיים גואטמלה במשחקים האולימפיים לנוער מדיה וקבצים בנושא גואטמלה במשחקים האולימפיים בוויקישיתוף אתר הוועד האולימפי הגואטמלי (בספרדית) "Medals by Games" [מדליות לפי משחקים]. Olympic Analytics (באנגלית). נבדק ב-17 במרץ 2022. {{cite web}}: (עזרה)תחזוקה - ציטוט: url-status (link) "Medals by Sports" [מדליות לפי ענפי ספורט]. Olympic Analytics (באנגלית). נבדק ב-17 במרץ 2022. {{cite web}}: (עזרה)תחזוקה - ציטוט: url-status (link)
בורנהולם

בורנהולם (בדנית: Bornholm) הוא אי השייך לדנמרק. הוא שוכן בחלק הדרום-מערבי של הים הבלטי, במרחק של כ-35 ק"מ מחופי שוודיה. בורנהולם הוא השטח הדני המזרחי ביותר. באי מתגוררים כ-43,000 תושבים, העוסקים בעיקר בדיג, בגידול בקר לחלב ובשירותי תיירות. האטרקציה המרכזית באי היא שרידי מבצר האמרסהוס (Hammershus) שנבנה ב-1260 בקצה הצפוני של האי, ונחשב למבצר הגדול ביותר בצפון אירופה מתקופת ימי הביניים. מקומו האסטרטגי של האי מקנה שליטה על נתיב הסחר מהים הצפוני אל הים הבלטי. במהלך ההיסטוריה התרחשו באי מספר קרבות, בהם הדנים, הגרמנים והשוודים נלחמו זה בזה על השליטה באי. במהלך המאה ה-12 היה האי מחולק בין מלכי דנמרק לבין הארכיבישופים של לונד (Lund). המאבק ביניהם על השליטה המלאה באי התנהל עד תחילת המאה ה-16. בשנת 1525 הצליח המלך הדני כריסטיאן השני לכבוש את כל שטחו של האי ולקחת את הארכיבישוף בשבי. אך שליטתו באי נמשכה חודשים ספורים בלבד, צבא שנשכר על ידי העיר הקיסרית החופשית ליבק נחת באי וכבש אותו. הליבקים שלטו באי כ-50 שנה, אז הצליחו הדנים להחזירו לשליטתם. בשנת 1645 נכבש האי על ידי הצבא השוודי, אך הוחזר לדנמרק בהתאם לתנאי הסכם השלום בין המדינות. בשנת 1658, בעקבות מלחמה נוספת בין שוודיה לדנמרק, הועבר האי שוב לשליטת השוודים. בסוף אותה שנה פרץ באי מרד של התושבים המקומיים נגד השוודים. התושבים הצליחו להרוג את המושל השוודי ולסלק את חייליו מהאי. משלחת של התושבים ביקשה ממלך דנמרק פרדריק השלישי לחזור להיות תחת שלטון דני ולהבטיח לא להימסר לשוודיה גם במקרה של הסכם שלום בין המדינות. שליטת דנמרק באי סוכמה בהסכם קופנהגן בשנת 1660. מאז ועד היום נמצא האי בשליטה דנית (למעט בתקופת מלחמת העולם השנייה). ב-9 באפריל 1940 נכבש האי ללא קרב על ידי הוצבא הגרמני. הגרמנים הציבו באי תחנות האזנה וכמה סוללות של תותחי חוף. לא נערכה באי פעילות מלחמתית עד ימיה האחרונים של המלחמה. בתחילת מאי 1945 הופצץ האי על ידי מפציצים סובייטיים כהכנה להנחתת כוחות על האי. מפקד חיל המצב הגרמני, שהצטווה להיכנע רק לכוחות בעלות הברית המערביים, פנה מספר פעמים למפקדת הכוחות הבריטיים בקופנהגן (ששוחררה ב-4 במאי) בבקשה לשלוח לאי כוח בריטי סמלי של כמה חיילים, כדי שיוכל להיכנע להם ולא לצבא האדום הסובייטי. פניותיו לא נענו, וב-7 במאי הוא קיבל אולטימטום ממפקדת הצבא האדום להיכנע ללא תנאי. הוא סירב, והאי הופצץ קשות ב-8 במאי. למחרת הנחיתו הסובייטים חיילים על האי, ולאחר קרב קצר נכנעו הגרמנים. כוח צבאי סובייטי שהה באי עד אפריל 1946, כשאז נמסר האי לדנים. המסירה הותנתה בכך שאף כוח צבאי זר לא יוצב באי. הובהר כי נוכחות צבאית לא דנית באי תחשב כמעשה תוקפנות כלפי ברית המועצות. בכל מהלך המלחמה הקרה התעקשו הסובייטים על כך שהאי יישאר "נקי" מכוחות זרים, אם כי לאחר שדנמרק הצטרפה לברית נאט"ו, הפכו באופן פורמלי יחידות הצבא הדני באי לכוח צבאי עוין לברית המועצות. נאט"ו הציב באי כמה תחנות מכ"ם למעקב אחר פעילות צבאית של כוחות ברית ורשה בים הבלטי ובמזרח גרמניה. התחנות אוישו על ידי חיילים דנים בלבד. שטח האי 588 קמ"ר. למרות גודלו הקטן, המבנה הטופוגרפי שלו אינו אחיד. חופיו הצפוניים סלעיים וקשים לגישה, ולעומתם החופים הדרומיים הם חופי חול מישוריים. החלק הפנימי של האי משופע בגבעות נמוכות (הגבוהה שבהן, 126 מטר). כ-17% משטח האי מכוסה ביערות מחטניים. הטמפרטורה הממוצעת בקיץ היא 13–20 מעלות צלזיוס, ובחורף יורדת עד שתי מעלות מתחת לאפס. מדיה וקבצים בנושא בורנהולם בוויקישיתוף בורנהולם, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא דנמרק. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פרדס הוצאה לאור

פרדס הוצאה לאור בע"מ היא הוצאת ספרים ישראלית העוסקת בהוצאה לאור של ספרי עיון, סיפורת, שירה וספרות ילדים. ההוצאה מוציאה לאור מספר כתבי עת, בהם "סוציולוגיה ישראלית", "חברה אזרחית ומגזר שלישי בישראל", "סדק: כתב העת לנכבה שכאן", "דקה: כתב עת לשירה ולביקורת", "מחברות קולנוע דרום" ו"תו+". ההוצאה לאור נוסדה בשנת 2000 בחיפה על ידי דוד גוטסמן. ההוצאה פרסמה ספרי שירה רבים, בין היתר מאת ערן צלגוב, לאה פילובסקי, ערן הדס, יחזקאל רחמים, מיה טבת דיין, מואיז בן הראש ומיטל נסים. בתחילת דרכה, כדי להגביר את החשיפה שלה לקהל הרחב, איפשרה ההוצאה להוריד בחינם כתריסר כותרים מאתר האינטרנט שלה. בשנת 2014 ייסדה את סדרת "מלח-מים" לספרות עברית מקורית, שבמסגרתה ראו אור ספרים מאת אלי שמואלי, רון דהן, הדס מזרחי, ענבר אשכנזי, ורד זינגר, גליה תנאי ואלקס ריף (זוכת פרס לשנת 2018). ב־2016 זכתה ההוצאה ב"פרס ביכורים להוצאות לאור על הוצאת ספרי ביכורים" כחלק מפרס שרת התרבות בתחומי היצירה הספרותית. אברהם רגלסון מסע הבובות לארץ-ישראל מהדורה חדשה, 2013 יאיר אורון (עורך), מצילי 1929, סיפורי הצלה של יהודים ופלסטינים בחברון ובירושלים, 2017 עליזה שנהר, אהובות ושנואות - נשים במקרא, במדרש ובספרות העברית החדשה, 2011 צ'ארלס פטרסון, כל יום הוא טרבלינקה, תרגום: עודד וולקשטיין, 2006 שמשון ביכלר ויהונתן ניצן, מרווחי מלחמה לדיבידנדים של שלום, 2001 וירג’יניה דניאלסון, קולה של מצרים: אום כולת’ום, שירה ערבית, החברה המצרית במאה העשרים; תרגום: חנה עמית-כוכבי, 2003 בל הוקס, פמיניזם זה לכולם ; תרגום: דלית באום, 2002 מרטין היידגר, השפה, תרגום: דנית דותן, מיכאל פרידמן, מהדורה דו-לשונית בצירוף הערות ומבוא, 2016 אוטוביוגרפיה מאת ניצול השואה שלום וייס, "צלם אנוש: שלושה דורות מנסים להבין", בה הוא מתאר את ילדותו בהונגריה לפני השואה ובתקופת השואה, באושוויץ ובמחנות אחרים (2013). דקה (כתב עת) אתר האינטרנט הרשמי של פרדס הוצאה לאור דוד זונשיין, ביאליק ודרוויש מזהירים: השיר הוא תהום, באתר הארץ, 19 באוקטובר 2007 דוד גוטסמן, שום התייחסות במוספים הספרותיים, באתר הארץ, 30 במאי 2007 אינס אליאס, מיטל נסים לא סגורה על זה שהיא משוררת מזרחית, באתר הארץ, 4 באוגוסט 2016 מכתבים למערכת, באתר הארץ, 13 באוגוסט 2007 שבוע הספר 2017: אז מה כדאי לכם לקנות? מבקרי הספרים ממליצים, באתר הארץ, 7 ביוני 2017 איתמר חדד‏, הוכרזו הזוכים בפרס שרת התרבות ליצירה ספרותית, באתר וואלה, 21 בדצמבר 2016 רן שפירא, ספרים חדשים על דניאל כהנמן, תולדות הפסיכיאטריה ומאורעות תרפ"ט, באתר הארץ, 18 בדצמבר 2017 ניצה בן-דב, לכל אשה יש שם, באתר הארץ, 13 במאי 2011 אבנר שפירא, למרות עמדותיו האנטישמיות, היידגר זוכה לפריחה בארץ, באתר הארץ, 13 במרץ 2017 עלית קרפ, ספרים חדשים על השואה, באתר הארץ, 8 באפריל 2013
טקשי אוקדה

יפן זהו שם יפני; שם המשפחה הוא אוקדה. טקשי אוקדה (ביפנית: 岡田 武史, נולד ב-25 באוגוסט 1956 באוסקה, יפן) הוא כדורגלן ומאמן כדורגל עבר יפני. הוא אימן את נבחרת יפן בשני מונדיאלים (1998 ו-2010). אוקדה שיחק ביפן בתקופה בה הכדורגל היה ספורט חובבני. הוא שיחק בקבוצה אחת, פורוקאווה אלקטריק, בין 1980 ו-1990, בעמדת מגן. ב-1986 קבוצתו זכתה כן בליגה היפנית וכן באליפות אסיה לקבוצות. הוא פרש ב-1990 אחרי 189 הופעות ותשעה שערים. בין 1980 ו-1985 שיחק בנבחרת יפן, ורשם לזכותו 24 הופעות ושער בודד, ללא הישגים מיוחדים. לאחר שפרש ממשחק פעיל, התרחק אוקדה מהכדורגל. במקביל, עלתה רמת ההתעניינות ביפן סביב הענף, הודות לייסוד ליגת הכדורגל המקצוענית ב-1993. כמו כן, הנבחרת היפנית הייתה קרובה להעפיל למונדיאל 1994 אשר נערך בארצות הברית, אך לא הצליחה לגבור על נבחרת עיראק במשחק האחרון במוקדמות. ב-1996 מונה אוקדה למאמן נבחרת יפן לקראת מונדיאל 1998. תחת הדרכתו הצליחה הנבחרת להעפיל לטורניר הגמר, אך בעקבות הופעה מאכזבת (הפסד בשלושת המשחקים בשלב הבתים, עם שער זכות בלבד) פוטר בתום התחרות. מאז מונדיאל 1998 אימן אוקדה שתי קבוצות יפניות. את קונסדולה ספורו (1999‏-‏2001) הצליח להעפיל מליגת המשנה היפנית לליגה הבכירה. את יוקוהמה אף. מרינוס (2003‏-‏2006) הוביל לזכייה בליגה היפנית שנתיים ברציפות ב-2003 ו-2004, הישג שזיכה אותו בפרס מאמן השנה בשנתיים הללו. ב-2007 מונה פעם נוספת למאמן נבחרת יפן, הפעם לקראת מונדיאל 2010, לאחר פרישת המאמן הקודם, איביקה אוסים, עקב שבץ מוחי. תחת שרביטו הצליחה נבחרת יפן להגיע לשלב שמינית הגמר במונדיאל 2010. לאחר הדחתה של יפן מהתחרות, הודיע אוקדה על פרישה מהנבחרת. פורוקאווה אלקטריק הליגה היפנית: 1986 אליפות אסיה לקבוצות: 1986 נבחרת יפן העפלה למונדיאל: 1998 ו-2010 יוקוהמה אף. מרינוס הליגה היפנית: 2003 ו-2004 הישגים אישיים מאמן השנה בליגה היפנית: 2003 ו-2004 מדיה וקבצים בנושא טקשי אוקדה בוויקישיתוף טקשי אוקדה, באתר Transfermarkt טקשי אוקדה, באתר Soccerway טקשי אוקדה, באתר WorldFootball.net טקשי אוקדה, באתר National Football Teams טקשי אוקדה, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגלנים ובנושא מאמני כדורגל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רסטנבורג

רסטנבורג (באנגלית ובאפריקאנס: Rustenburg – "עיר המנוחה" באפריקאנס; נהגה באפריקאנס "רסטנברח"), או בכינוייה "עיר הפלטינה"[דרוש מקור], היא עיר בפרובינציה הצפון-מערבית של דרום אפריקה. העיר ממוקמת למרגלות רכס ההרים מחאליסברג, במרכז שטח חקלאי נרחב. מסביב לעיר שטחי חקלאות נרחבים, לרבות חוותו של פול קרוגר, מתושביה הראשונים ונשיא רפובליקת הרפובליקה הדרום-אפריקאית. באזור מספר מכרות פלטינה, שניים מהם הגדולים בעולם, ושמורות טבע. לפני ההתיישבות המודרנית בעיר האזור שימש את האפריקאנרים, הידועים גם בשם בורים, ובמהלך מלחמת הבורים השנייה האזור היה לשדה קרב. כמו כן, העיר ממוקמת בסמוך לשטחם של בני שבט הרויאל בפוקנג. מדיה וקבצים בנושא רסטנבורג בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של רסטנבורג רסטנבורג, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מפקד 2011 ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של דרום אפריקה ובנושא יישובים באפריקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מחנה העולים בפרדס חנה

מחנה העולים בפרדס חנה היה אחד משני מחנות העולים הגדולים בישראל, שאכלס באופן זמני עולים לישראל בימי העלייה ההמונית. בהמשך הוקמה בחלק משטחו מעברה. בין פרדס חנה לבנימינה התקיימו מחנות צבא גדולים של הצבא הבריטי אשר בשיאם הכילו 20,000 חיילים. בתחילת 1948 הצליחו אנשי ההגנה בפרדס חנה לשכנע את הבריטים להשאיר את המבנים במחנה לצורך קליטת עלייה, ועם נסיגת הבריטים המחנה הוסב לארבעה מחנות עולים. באוקטובר 1948 שכנו במחנה בפרדס חנה כ-4,500 עולים - כמחצית הקיבולת של המחנה, ומתחילת 1949 שכנו במחנה 10,000 עולים שגרו בצריפים ובאוהלים כאשר נעשה מאמץ שהנשים והילדים ישוכנו בצריפים. במחנה הייתה מרפאה עם 200 מיטות, מאה למבוגרים ומאה לילדים. בקיץ 1950 היו מחנה בית ליד (מעברת שבות עם) ומחנה העולים בפרדס חנה שני המחנות אליהם נשלחו העולים שלא הייתה להם זכות מיוחדת להשלח למחנה קרוב לאחת הערים. לקראת סוף שנת 1950 שהו בארבעת המחנות כ-15,000 נפש. בנוסף, הוקמו ליד מחנות העולים שתי מעברות. הסמיכות של מחנה העולים לפרדסים ושדות פרדס חנה הביא למקרים רבים של פגיעה בחקלאות מצד העולים. ב-1 ביולי 1952 הוסב מחנה א' בפרדס חנה למחנה לעולים קשישים ומחנות ב, ג, ד, היו למעברות עבור חולים ונכים. באוגוסט 1954 שהו במחנה כ-1,000 משפחות של חולים וזקנים. הסוכנות היהודית בקשה לפזר את העולים בשיכונים ברחבי ישראל אך העולים העדיפו להישאר במחנה תוך שהקצבה שניתנת להם תוגדל. בשנת 1959 מחנה א' הפך לבית אבות "נווה אבות", ושאר המחנות עדיין התקיימו אך רוב תושביהם עברו לשיכונים. מדיה וקבצים בנושא מחנה העולים בפרדס חנה בוויקישיתוף League for Labor Palestine, Jewish Frontier Association, Jewish frontier, 1949, page 40 י. שיוו, הצילו את רכושינו, דבר, 28 בדצמבר 1950 ברכה חבס, על הסף, דבר, 12 באוקטובר 1948 המצב במחנות העולים, דבר, 28 בנובמבר 1949 כיצד נקבע תור העולים לשיכון?, דבר, 3 באוגוסט 1950 מרים נגבית, מחנה שיושביו מקרים, דבר, 10 באפריל 1953;המשך הפגנת נכים במחנות פרדס חנה, דבר, 24 באוגוסט 1954 אשר לוטן, מאדמת רבייה לפרדס חנה, דבר, 20 באפריל 1959
צייטגייסט (פירושונים)

צייטגייסט (Zeitgeist) הוא מושג בגרמנית שמשמעותו "רוח הזמן". האם התכוונתם ל... צייטגייסט – כינוי לאוסף הרעיונות, המוסכמות, הדעות והשקפות העולם המאפיינים יחדיו תקופה היסטורית כלשהי, ומייחדים או מסמנים את האווירה החברתית, תרבותית, דתית ואתית של אותה התקופה צייטגייסט (סרט) – סרט תיעודי אקטיביסטי משנת 2007, שהופק על ידי פיטר ג'וזף צייטגייסט (תנועה) – תנועה השואפת לשינוי חברתי-כלכלי על ידי מעבר לכלכלה שאין בה שימוש בכסף
ונישיאן (מקאו)

ונישיאן, מקאו (בסינית מסורתית: 澳門威尼斯人; באנגלית: The Venetian Macao) הוא מלון וקזינו במקאו, סין, בבעלות תאגיד לאס וגאס סאנדס של שלדון אדלסון. זהו מבנה בן 40 קומות בשטח כולל של 980,000 מטר רבוע, שהוקם בעלות של $2.4 מיליארד דולר בקוטאי שבמקאו, והיה הראשון באזור המלונות הקרוי כיום Cotai Strip (בעקבות הסטריפ שבלאס וגאס). ונישיאן נבנה לפי הדגם של המלון-קזינו דה ונישיאן בלאס וגאס והוא הקזינו הגדול ביותר בעולם, והמבנה הגדול ביותר באסיה המשמש כבית מלון, נכון ל-2019. שמו של המלון מרמז על העיצוב האדריכלי המיוחד שלו - אזורי המסחר במלון מעוצבים כחיקוי של ונציה, כולל תעלות מים מלאכותיות בהן שטות גונדולות, עיצוב חזיתות מבנים, העתקים של אתרים ידועים, ותקרה מוארת הנראית כשמיים בהירים במשך כל שעות היממה - וכל זאת בשטח פנימי וסגור. בנייתו של מגדל המלון העיקרי הסתיימה ב- 2007 והמלון נפתח רשמית ב-28 באוגוסט 2007. המלון מכיל כ-3,000 סוויטות, מרכז ועידות בשטח של כ-111,000 מטר רבוע, 149,000 מטר רבוע של חנויות קמעונאיות, קזינו עם 3,400 מכונות מזל ו-800 שולחנות הימורים וזירה בת 15,000 מקומות ישיבה לאירועי בידור וספורט. המלון מפעיל את Cotai Water Jet - שירות מעבורת מהיר המקשר אותו עם ארבעה יעדים אחרים במקאו ובהונג קונג הסמוכה. הקזינו הוא אחד הגדולים ביותר בעולם ושטחו 51,000 מטר רבוע. הוא מחולק לארבעה שטחי הימורים הקרויים דג הזהב (Golden Fish), הבית המלכותי (Imperial House), דרקון אדום (Red Dragon) ופניקס (Phoenix). הקזינו מורכב מלמעלה מ-3,400 מכונות מזל ו-800 שולחנות הימורים. המלון מציע מועדון אחמ"ים הקרוי Paiza Club שמארח מהמרים כבדים ואורחים נכבדים. למועדון יש כניסה, לובי, קבלה, וצוות משרתים, מעליות אורחים וסוויטות מיוחדים לו. שטח ההימורים ל- Paiza Club מחולק לחדרי הימורים פרטיים שכל אחד מהם קרוי על שם עיר או אזור אסיאתי מרכזית כמו יונאן, גואנגג'ואו, הונג קונג, סינגפור וקואלה לומפור. לאורחים המועדון יש גישה מיוחדת למסעדת המועדון, the Paiza Club Dining & Lounge שפתוחה 24 שעות ביממה. מגדל המלון מציע 3,000 סוויטות שכוללות סוויטות מרובות חדרים למהמרים כבדים. קומות המגורים נמצאות בין קומה 7 לקומה 38. בקומות אלו יש 250 מעליות לאורחים. סוויטת Paiza: סוויטה מסוג זה משרתת מהמרים כבדים ואח"מים. הגדולה והמפוארת ביותר היא הסוויטה הנשיאותית. זוהי סוויטה בת תריסר חדרים, 4 חדרי שינה שבכל אחד מהם מקלחת, חדר תקשורת, סלון רחב ידיים וחדר אוכל וחדר משרתים. לשניים מחדרי השינה מצורפים חדרי עיסוי פרטיים. Zaia, מופע של סירק דו סוליי, נפתח ב-27 ביולי 2008. ההפקה בת ה-90 דקות של 75 אמני קרקס תוכננה במיוחד עבור המלון. נושא המופע היה חלומה של נערה על מסע אל החלל והגעה אל כוכבי לכת מאוכלסים בידי יצורים שלא מן העולם הזה. הכותרת, Zaia, באה מהמילה היוונית שמשמעה "חיים", והיא מזכירה את הרעיון של Gaia. למופע היה חוזה להפעלה למשך 10 שנים, אך הוא סבל מהפסדים מתחילת דרכו, וכתוצאה מכך הפעלתו הופסקה בפברואר 2012. ב-12 בנובמבר 2008, Stephen Weaver, מנהל Sands של אסיה הכריז שקרוב ל-11,000 עובדים יאבדו את עבודתם במקאו אחרי שהחברה הפסיקה לבנות את הפרויקטים בעיר. מדיה וקבצים בנושא ונישיאן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ונישיאן ונישיאן, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מידע על מלון ונישיאן, מקאו Venetian Macao press release, 08/28/2007 Sands: Up to 11,000 Macau workers to lose jobs Fort Worth Star-Telegram
אוטל דה פארי

אוטל דה פארי (בצרפתית: Hôtel de Paris) הוא מלון במונטה קרלו, מונקו, הוא נפתח ב־1863 כחלק מפיתוחה של מונטה קרלו בידי Société des Bains de Mer‏ (SBM) בבעלות אלבר השני, נסיך מונקו. זהו מלון פאר בלב מונטה קרלו. הוא בבעלות ומתופעל בידי Société des Bains de Mer‏ (SBM), ביחד עם מלון הרמיטז', מלון מונטה קרלו ביץ' ומונטה קרלו ביי ביץ' ורסורט. מלונות אחרים במונקו כוללים את מלון מטרופול ומלון פיירמונט (Fairmont, הידוע יותר כ-Loews). הוא בדרך כלל נכלל ברשימת הזהב השנתית של קונדה נאסט טראבלר. באוטל דה פארי שוכנות מספר מסעדות, מהן שתיים המופיעות במדריך מישלן האדום: לואי ה-15 ולה גריל, בקומה ה-8, לצד מה שהיה חדר האוכל והעישון של וינסטון צ'רצ'יל. פרט להן מצויות בה מסעדת לה טראס דה לה סאל אמפייר ומסעדת קוטה ז'רדן. מסעדת לואי ה-15 (Le Louis XV), של השף אלן דיקאס, השף הראשי הוא פרנק צ'רוטי, שלה שלושה כוכבים במדריך מישלן והיא נכללה מספר שנים במדריך 50 המסעדות הטובות בעולם. תפריט האוכל הוא פרובנסאלי יצירתי והיא משלבת חומרי גלם פשוטים ועיליים. למסעדה מטבח נפרד מהמלון ומשרתים בה 20 טבחים ו-20 מלצרים. תפריט היין של המסעדה מכיל 1,100 סוגי כוהלים ויין ומרתף המסעדה, השייך גם ליתר המלונות והמסעדות השייכים לחברת SBM, הוא מהעשירים בעולם והוא מכיל כרבע מיליון בקבוקי יין. המלון מכיל 106 חדרים המחולקים ל-4 קבוצות לפי סוג הנוף, העיצוב וההדר. The Exclusive City View מכילה 20 חדרים, the Superior Courtyard מכילה 29 חדרים, the Exclusive Sea View מכילה 59 חדרים ו- the Exclusive Casino מכילה 6 חדרים. בנוסף לכך יש 74 סוויטות שמחולקות בצורה דומה, המציעות חדרים מפוארים יותר מהחדרים הרגילים. יש סוויטות לבודד ולזוג כמו גם סוויטות Courtyard וסוויטות Sea/Casino.‏ יש גם סוויטה נשיאותית אחת. אוטל דה פארי, בתוך: אביטל ענבר, התענוגות של פרובאנס,2000. עמ' 18, 378, 380, 388, 394, 397. מסעדת לואי ה-15. שם, עמ', 20, 91, 321, 364, 380, 397-388. מסעדת לואי ה-15. שגיא כהן, מדריך מפה למסעדות הטובות בעולם, הוצאת מפה, תשס"ג 2003, עמ' 76. מדיה וקבצים בנושא אוטל דה פארי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אוטל דה פארי אוטל דה פארי באתר מונקו אוטל דה פארי - חדרים אוטל דה פארי - סוויטות אודות אוטל דה פארי