מיקלוצו

מיקלוצו די ברתולומאו מיקלוצי (באיטלקית: Michelozzo di Bartolomeo Michelozzi;‏ 1396–1472) המכונה בקצרה מיקלוצו, היה אדריכל ופסל איטלקי שפעל במאה ה-15 ונחשב לאחד מחלוצי האדריכלות הגדולים בתקופת הרנסאנס. מיקלוצו היה האדריכל המועדף על משפחת מדיצ'י, ששלטה בפועל בעיר פירנצה, והועסק רבות על ידי קוזימו דה מדיצ'י. הוא היה תלמידו של לורנצו גיברטי בשנותיו הראשונות, ובהמשך שיתף פעולה עם דונטלו. הוא ידוע בעיקר כמתכנן פאלאצו מדיצ'י-ריקארדי בפירנצה. לעיתים קרובות מאפילים עליו בני דורו, דונטלו בפיסול וברונלסקי באדריכלות. "הוא נשאר עבור הביוגרפים שלו דמות מדרגה שנייה, מעורפלת, פעילה ומוכשרת, המסתובבת סביב התהילה הזוהרת של שני האומנים הדומיננטיים". מיקלוצו נולד בפירנצה בשנת 1396. הוא היה בנם של ברתולומאו די גררדו בורגוניונה (Bartolomeo di Gherardo Borgognone) ואנטוניה. בורגוניונה היה ממוצא צרפתי והגיע לפירנצה מבורגון במועד לא ידוע. בורגוניונה התגורר ועבד ברובע סנטה קרוצ'ה בפירנצה כחייט, והיה לאזרח פירנצה ב-9 באפריל 1376. למיקלוצו היו שלושה אחים: לאונרדו (נולד 1389/90), צנובי (1391) וג'ובאני (1403). ב-1391 עקרה משפחתו של מיקלוצו לרובע סן ג'ובאני, שבו המשיכו להתגורר בכל תקופת חייו. מעט מאוד ידוע על ילדותו של מיקלוצו, מלבד העובדה שהוא קיבל השכלה מקיפה בקריאה, כתיבה וחשבון, ושהוא החל לעבוד כצבע-חרט עבור המטבעה של פירנצה בשנת 1410. כחרט, למד מיקלוצו כיצד ליצוק ולהזהיב נחושת וברונזה, שתיים מהמתכות העיקריות שאיתן עבדו הצורפים בימי הביניים והרנסאנס. הוא גם הפך מיומן בעבודה מדויקת ושליטה בפיסול בזעיר אנפין. החל בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-15 הפך מיקלוצו לחבר ב-Arte dei Maestri di Pietra e Legname, אחת מגילדות פירנצה שייצגה את סתתי האבן, מגלפי העץ והפסלים. בהמשך הוא שימש כאחד מבכירי הגילדה בשנת 1430. לאורך כל חייו שמר מיקלוצו על בית המגורים המשפחתי ברחוב Via Larga, שהיה בסמוך לארמון מדיצ'י, והיה שכן של ההומניסט ברתולומאו סקאלה. בנוסף, החזיק מיקלוצו בית וגן בסן דומינו א ברוצי (פרוור של פירנצה). אביו של מיקלוצו מת מתישהו לפני שנת 1427, ואימו מתה מתישהו בין 1433 ל-1442. החל משנת 1420 למד מיקלוצו אצל לורנצו גיברטי. הפרויקטים הראשונים של מיקלוצו עם גיברטי היו הדלת הצפונית של הבפטיסטריום של פירנצה בין השנים 1417 ו-1423/4, בהם האחריות של מיקלוצו "יכולה הייתה להיות רק בהזהבה של הפנלים, אולי ביציקת ארבעת התבליטים המאוחרים ... ובמסגרת .... לרוב עבודותיו על הדלתות לא ניתן קרדיט, כמו לאלו של העוזרים האחרים, בהתחשב שהעיצוב היה של גיברטי". מתקופה זו למד מיקלוצו כיצד לנהל סדנה בפיקוח הדוק, כיצד לארגן אותה ביעילות, כיצד להכשיר ולפקח על עוזרים, וכיצד להתמודד באופן שנון ומחוכם עם עניינים עסקיים וכלכליים. "הוא נחשף לשימוש של גיברטי במוטיבים עתיקים. הוא ספג את יכולתו של גיברטי להציב זה לצד זה אלמנטים עתיקים וגותיים, והוא ללא ספק הושפע מסגנונו ומושגיו האמנותיים של גיברטי". תוך כדי עבודה תחת גיברטי, יצר מיקלוצו את פסלו של יוחנן כותב הבשורה הצעיר על דלת כנסיית סנטה מריה דל פיורה בפירנצה, מול הבפטיסטריום. יחד עם פסלון הכסף של יוחנן המטביל על חזית המזבח של סן ג'ובאני. תחת דונטלו סייע מיקלוצו בבניית לשכת כלי הקודש בכנסיית סנטה טריניטה, שם "גיברטי התחיל למזג צורות עתיקות וגותיות מאוחרות". גם דונטלו וגם מיקלוצו התחילו כפסלים עם מסירות בלתי מתפשרת לעת העתיקה, והדבר ניכר כאשר דונטלו גייס את עזרתו של מיקלוצו לקישוט המשכן של לואי הקדוש מטולוז בכנסיית סנטה קרוצ'ה. מיקלוצו הפך גם לשותף האחראי למסגרות האדריכליות של פסליו של דונטלו כמו אנדרטת הקבורה של האנטי-אפיפיור יוחנן העשרים ושלושה. יחד עם דונטלו, הקים מיקלוצו ב-1428 דוכן מטיף תחת כיפת השמיים בפינה של קתדרלת סנטו סטפנו בפראטו, המיועד לתצוגות הציבוריות הסדירות של השריד המפורסם שלהם, ה"סקרה צ'ינטולה" (Sacra Cintola "האבנט הקדוש"). אף על פי שדונטלו הוא הידוע יותר מבין השניים, "זו תהיה טעות להמעיט בערך חלקו של מיקלוצו ביצירה, שכן במקומות שבהם דונטלו היה המעצב היחיד של הקישוט האדריכלי, הסגנון שלו שונה לגמרי. הוא הכפיף לחלוטין את התפאורה האדריכלית לפסלו והופך את האדריכלות, כביכול, לשפחתו. פסל הקישוט היפהפה בלשכת כלי הקודש הישנה בבזיליקת סן לורנצו בתכנונו של ברונלסקי מראה עד כמה רחוק היה דונטלו מוכן ללכת על מנת לספק לפסליו מסגרת מרשימה". מעטים מההיסטוריונים חולקים על קיומה של מערכת היחסים הקרובה בין קוזימו דה מדיצ'י למיקלוצו, שהיה אדריכל של משפחת מדיצ'י כמעט ארבעים שנה. "מיקלוצו היה מוכן ומזומן ונגיש יותר לדרישותיו ורצונותיו של קוזימו מאשר ברונלסקי הסוער, והיה מוכן לנהוג על פי טעמו האישי העז של פטרונו". מערכת היחסים שלהם תוארה בצורה הטובה ביותר על ידי אנג'לו פברוני בשנת 1789, שאמר: "קוזימו אהב את מיקלוצו מאוד והסתמך עליו, לא רק בגלל כישוריו הטבעיים (הוא לא החשיב אף אחד, אפילו לא את ברונלסקי, כנעלה ביותר בכל השיקולים בנושא אדריכלות), אלא גם בגלל תכונותיו הטובות ואופיו הראוי". מיקלוצו נהנה ממערכת יחסים קרובה לקוזימו דה מדיצ'י במהלך כל חייו, ועל פי הצייר והאדריכל ג'ורג'ו וזארי בספרו חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר, הונע על ידי אהבתו הגדולה והנאמנות שלו לקוזימו עד כדי כך שליווה אותו לגלות בוונציה משנת 1433 עד 1434. היסטוריונים ציינו זאת כדוגמה להערכה בין אמן לפטרון שאין דומה שלה. וזארי גם טען כי מיקלוצו בנה את ספריית מנזר סן ג'ורג'ו בוונציה בשנת 1434 עבור קוזימו, אם כי טענה זו עומדת בסתירה לתיאור המקורי ולמסמכים של הספרייה, המעידים כי אף על פי שבניית הספרייה החלה על ידי קוזימו, היא נבנתה ברובה בניהולו של מנהל בנק מדיצ'י ג'ובאני ד'אורינו לנפרדיני בין השנים 1467–1478, וזה היה הרבה אחרי שמיקלוצו עזב את ונציה. ארמון פאלאצו מדיצ'י-ריקארדי הגדול בפירנצה, שנבנה במימונו של קוזימו, תוכנן על יד מיקלוצו. מבנה זה הוא אחת הדוגמאות הנאצלות ביותר של האדריכלות האיטלקית מהמאה החמש עשרה, שבה טעמו ומיומנותו הרבה של האדריכל שילבו בין הקלילות העדינה של האדריכלות הגותית האיטלקית לבין הפאר המסיבי של הסגנון הקלאסי. במיומנות הנדסית רבה, חיזק מיקלוצו את פאלאצו וקיו, שהיה אז חרב ובנה אותו מחדש, והוסיף לו חדרים וגרמי מדרגות רבים וחשובים. כאשר דאג קוזימו בשנת 1437 להעביר המנזר של סן מרקו בפירנצה לידי הדומיניקנים מפייזולה, הועסק מיקלוצו כדי לבנות מחדש את המגורים ולבנות מחדש את הכנסייה. עבור קוזימו תכנן מיקלוצו מספר מבנים אחרים, רובם בעלי חשיבות ראויה לציון. בין אלה היו בית הארחה בעיר ירושלים לצליינים מפירנצה, וילה מדיצ'י בקרג'י, מעון הקיץ של קוזימו, וה"קסטלו" המבוצר שאותו בנה משנת 1452 כווילה מדיצ'י בקפאג'ולו באזור מוג'לו. עבור ג'ובאני די קוזימו דה מדיצ'י, בנו של קוזימו, הוא בנה גם את הווילה הגדולה בפייזולה. בין השנים 1445–1451 הוא גם הרחיב את כנסיית סן ג'ירולמו ליד וילה מדיצ'י בפייזולה, לבקשתו של קוזימו. מיקלוצו התחתן עם פרנצ'סקה, בתו של פיירו די אמברוג'יו קאליגרי, בסוף ינואר או פברואר 1441. בזמן נישואיהם, היא הייתה בת 20, והוא היה בן 45. הנדוניה של פרנצ'סקה הייתה 425 פלורינים, בערך בממוצע למשפחה מהמעמד הבינוני-גבוה. גודל נדוניה מעיד על עלייה ניכרת במצבו החברתי של מיקלוצו. בשנת 1441 יזם מיקלוצו תביעה משפטית לבטל את אחריותו לחובותיהם של שני אחיו הגדולים. אנדראה די בנוצו, הנציג מטעם ג'ובאני, צנובי ומיקלוצו, בחר בבוררים לבדיקת התלונות. לאחר עיון במסמכים ועדויות במשך שישה שבועות, גילו הבוררים כי שני האחים הם הגורם העומד מאחורי רוב חובותיו של מיקלוצו, והם נדרשו לוותר על ירושתם כפיצוי חלקי עבור הסכומים שהם היו חייבים. מנישואיו של מיקלוצו לפרנצ'סקה נולדו ארבעה בנים ושלוש בנות, מהם חמישה היו בחיים כשאביהם מת. ברתולומאו, שהפך לפסל, נולד בשנת 1442; פיירו בשנת 1443; אנטוניה בשנת 1445; ניקולו בשנת 1447; מריאטה בשנת 1453; ברנרדו בשנת 1455; וליזבטה בשנת 1459. שניים מבניו, ניקולו וברנרדו, חונכו חלקית על ידי משפחת מדיצ'י וייתכן שחיו בפאלאצו מדיצ'י בצעירותם. בהמשך הם הצטיינו בחוגים ההומניסטיים הגבוהים ביותר של פירנצה. ברנרדו הפך בן משק בית של לורנצו דה מדיצ'י כמורה של פיירו דה מדיצ'י. בשנת 1500 הוסמך לכמורה בפירנצה והועסק על ידי האפיפיור לאו העשירי (במקור ג'ובאני דה מדיצ'י), תחילה בתפקיד חצרן, ואחר כך כמזכירו. כמו ברנרדו, ניקולו למד אצל מרסיליו פיצ'ינו מגיל צעיר, והשתתף באקדמיה האפלטונית, שם יצר חברויות עם הומניסטים אחרים מפירנצה שחלקו את אהבתו לעת העתיקה. הוא הצטיין בספרות ובפילוסופיה, ובהמשך הפך למזכיר של פיירו די קוזימו דה מדיצ'י והמשיך בתפקיד תחת פיירו די לורנצו דה מדיצ'י. בשנת 1469 התחיל ניקולו את הקריירה הפוליטית שלו כנוטריון בגנזך של פירנצה, ולעיתים קרובות נשלח למשימות חשובות כשגריר הרפובליקה של פירנצה בין 1489 ל-1494. בעקבות גירוש משפחת מדיצ'י מהעיר, הוא נכלא לתקופה קצרה לפני שניקה את שמו בשנת 1496, ובהמשך החליף את ניקולו מקיאוולי בתור המזכיר השני של הרפובליקה בשנת 1513. כאשר קוזימו החל לבנות את פאלאצו מדיצ'י בשנת 1444 הוא פסח על ברונלסקי והעדיף את מיקלוצו. החלק החיצוני של פאלאצו מדיצ'י ממשיך את המסורת של הפאלאצו המאוחר משלהי ימי הביניים של טוסקנה, אך ללא סמלי העוצמה האזרחית המושכים את העין יותר, מה שלא היה עולה בקנה אחד עם הגדרתו של קוזימו כ"אבי המולדת" (pater patriae). החלק החיצוני של הארמון לא מיישם את העקרונות של ויטרוביוס, והקשתות הגדולות שלו בקומת הקרקע אינן מיושרות עם החלונות של הקומות העליונות. במקום זאת, מיקלוצו התמקד בניגודיות בין המרקמים של החיפוי החיצוני. השפעתו של ברונלסקי על מיקלוצו ניכרת בעיצובו של הפאלאצו, במיוחד בחלונות הביפוריים של שלהי ימי הביניים, בסימטריה ובדומיננטיות של ציר הכניסה ובשילוב של אלמנטים מסורתיים ומתקדמים. הארקדות והאנטבלטורות של חצר הארמון מחקים את הדגם של הלוג'יה של מבנה בית החולים אוספדלה דלי אינוצ'נטי, הבניין המוקדם ביותר של ברונלסקי והחורג ביותר מעקרונותיו של ויטרוביוס. כאחד הפרויקטים האדריכליים הידועים ביותר של מיקלוצו הוביל הארמון להתפתחות של סוג אדריכלי חדש: ארמון הרנסאנס הפלורנטיני. מבין החידושים הרבים של מיקלוצו בחזית, הבולטים שבהם כוללים: "השימוש בבוגנאטו דיגראדנטה (אבנים גדולות מסותתות בצורה לא אחידה שנעשות קלות יותר עם העלייה לקומות העליונות), העמודים הקלאסיים והכותרות המחורצות בחלונות הביפוריים, כרכוב קלאסי נהדר המכתיר את הבניין וכרכובים קטנים המחלקים את הקומות, והסידור של מיקום החלונות, שאינם סימטריים ביחס לדלתות". הבסיס היסודי של כל מתחמי הנזירים שנבנו על ידי אדריכלים בתקופת הרנסאנס, זה היה אחד הפרויקטים האדריכליים הראשונים והמשפיעים ביותר של מיקלוצו בפירנצה. הפרויקט, שהוקם במימונו של קוזימו די מדיצ'י, החל מתישהו בין השנים 1437 ל-1438. השיפוץ כלל את הכנסייה, לשכת כלי הקודש, הקלויסטר, מגורי הנזירים והספרייה. סן מרקו נקראה כנסיית הרנסאנס הראשונה, אם כי נראה שהיא פשרה בין מסורת המאה ה-14 לרוח הרנסאנס. הקירות הלבנים הפשוטים ללא ציורי פרסקו נבדלים מהמסורת הצבעונית של המאה ה-14 והיו חיוניים לתפיסות האדריכליות של מיקלוצו והעדפתו למשטחים גדולים ולא מעוטרים, שאליהם מתחברים במומחיות רכיבי מבנה הכרחיים באבן חול אפורה מהסוג המכונה פייטרה סרנה (pietra serena). כמו רבים מהפרויקטים שלו, סן מרקו נבנה במהירות מדהימה. בניגוד לברונלסקי, הצליח מיקלוצו לסיים את מה שהוא התחיל, בעיקר בגלל היעילות של מיקלוצו, ובשל זמינות המימון ההולם מצד קוזימו לאורך כל הקמפיין. החלק הראשון שביצע מיקלוצו היה בנייה מחדש של חדר האוכל הישן, בו נבנה קמרון נמוך, שנתמך על ידי בליטות אבן מקושטות בדומה לאלה שנמצאו בלשכת כלי הקודש בסנטה טריניטה, על מנת לתמוך בתאים שלמעלה. העבודות החלו על הכנסייה בשנת 1438 והושלמו ככל הנראה שלוש שנים לאחר מכן, אם כי בוודאות עד שנת 1443, כאשר נחנכה על ידי האפיפיור אאוגניוס הרביעי. תוך שימוש בגבולות של כנסיית טרצ'נטו לשעבר הוסיף מיקלוצו אפסיס מצולע. הוא היה מואר בעזרת שלושה חלונות קשתיים ארוכים מפייטרה סרנה שעדיין ניתן לראות בקומה העליונה של המנזר. קשת הכניסה המחודדת נשענה על שני פילסטרים עם כותרות קורינתיות קלאסיות גדולות שמעליהם עיטורים של כדורי מדיצ'י, עיטור שנלקח משלט האצולה של המשפחה (עדיין קיימים). לפני האפסיס היה בית המקהלה. הספינה הייתה חלל פתוח יחיד ללא סיטראות, מעוטר באדיקולה (היכלית) או מזבחות (שלושה מכל צד), שתקרתו עשויה מקורות עץ. בין הספינה לבין בית המקהלה הפריד קיר גבוה (טרמצו) עם שתי דלתות. בשיפוץ המאוחר יותר של הכנסייה, הוסרה המחיצה והדלתות הועברו לאפסיס המצולע בו הם נמצאים כעת. הפילסטרים המחורצים שלהם מסתיימים בכותרות מורכבות זהות לאלה שבקפלה של ברבדורי בסנטה פליצ'יטה של ברונלסקי, ומעל הארכיטרב עם עיטורים קלאסיים, האפריז מקושט עם כדורי מדיצ'י. הוזמן על ידי לודוביקו גונזגה, המרקיז של מנטובה ומצביא בצבא של פירנצה, בית המקהלה הוקם להנצחת אביו של גונזגה ול"חגיגות של ההמונים לזכר נשמתו". קוזימו כבר הזמין את מיקלוצו בבניית חדר הכניסה והאטריום של הכנסייה כדי להמשיך רעיון של ברונלסקי. בעיצוב הסנטיסימה אנונציאטה עקב מיקלוצו אחר המודל של מינרווה מדיקה ברומא, הפך את התכנון הפנימי לעגול, ויצר כיפה שהייתה כמו חצי כדור כמו הפנתאון ברומא. אף על פי שסנטיסימה אנונציאטה היה הניסיון של מיקלוצו לעלות על ברונלסקי "די בהשוואה בין שתי תוכניות קומת הקרקע כדי להראות עד כמה ברונלסקי משכמו ומעלה". מיקלוצו הוסיף חלקים שונים לכנסייה ולמנזר של סנטה קרוצ'ה, כולל "הלוג'יה מול בית המעונות והספרייה לשעבר (עמודים מתומנים עם כותרות של "עלי מים") שהשתרעו במקור על פני הקלויסטר עד לוג'יה מוגבהת בצד הדרומי של הכנסייה, ולאורך האגף המזרחי של קפלת סן ג'וליאנו (מליני) ... שחילק את הקלויסטר הראשון לשני חלקים לפני חורבנו במאה התשע עשרה. נוסף על כך, הוכנסה כנראה הקפלה של צ'רקי בקומת הקרקע של אגף הספרייה לשעבר בקצה הסמוך לחדר האוכל לשעבר לשני קירות היקפיים ישנים יותר ששרדו את שרפה משנת 1423. שפת הפרטים (פילסטרים בפתח אל תוך בית המקהלה המרובעת הקטנה, כותרות קמרונות הלונטה של האולם מול בית המקהלה - החופפות חלונות ישנים יותר בקירות הצדדיים) היא מבית היוצר של מיקלוצו" מ-1461 עד 1464 הוא היה אחראי על בניית החומות של סטון (דוברובניק) בדלמטיה, החומה הארוכה ביותר מימי הביניים באירופה, וכיום אתר מורשת עולמית של אונסק"ו. למרות הטענה של ג'ורג'ו וזארי כי מיקלוצו מת בגיל שישים ושמונה, נראה שהוא חי עד שנת 1472. הוא קבור במנזר סן מרקו בפירנצה. כאחד מהאדריכלים המשפיעים ביותר, אך הפחות ידועים, של הרנסאנס המוקדם, סללו העיצובים של מיקלוצו את הדרך להתפתחות מהירה של סוג הפאלאצו במרכז איטליה. הוא פיתח את הכנסייה חסרת הסיטראות, ושינה את הבניין החילוני. יכולת ההסתגלות שלו בשימוש בצורות מסורתיות אפשרו לו לפתח פתרונות פשרה טובים באזורים רחוקים, כמו לומברדיה ודלמטיה. בטיפול הקפדני שלו בעיטור אדריכלי "הצליח מיקלוצו לאמץ רעיונות ולהפוך אותם ליתרון כמו גם לייצר חדשים. לא ניתן להעלות על הדעת את הסגנונות של מנטי, ברנרדו רוסלינו, ג'וליאנו דה מאיאנו ואפילו של ג'וליאנו דה סנגאלו בלי התמיכה וההשפעה של הביטוי האמנותי של מיקלוצו בנוסף לאלו של ברונלסקי, ומאוחר יותר, של דונטלו". Caplow, Harriet McNeal. Michelozzo, 2 vols. New York: Garland, 1977. Ferrara, Miranda, and Francesco Quinterio. Michelozzo di Bartolomeo. Florence: Salimbeni, 1984. Lightbown, Ronald W. Donatello and Michelozzo: an artistic partnership and its patrons in the early Renaissance. London: H. Miller, 1980. Michelozzo: scultore e architetto (1396–1472). Florence: Centro Di, 1997. Maria Carchio, Roberto Manescalchi, La scoperta di un Michelozzo inedito: una scala dimenticata nel convento dell’Annunziata, Firenze, Ananke n°43, settembre, 2004. מדיה וקבצים בנושא מיקלוצו בוויקישיתוף מיקלוצו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Firenze by Net Artist Biography site Michelozzo di Bartolommeo, Catholic Encyclopedia Fabroni, Angelo (1789). Magni Cosmi Medicei Vita. p. 154.