laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אפי אונגר

אפרת (אפי) אונגר (כ"ח בתשרי תשל"ב, 10 באוקטובר 1971 - כ"ג בסיוון תשנ"ו, 9 ביוני 1996) הייתה מאיירת וסופרת ילדים ישראלית. נרצחה עם בעלה בפיגוע ירי. נולדה בירושלים ליהודית והרב אורי דסברג. בילדותה עברה משפחתה להתגורר באלון שבות שבגוש עציון. למדה באולפנת "צביה" בירושלים, ולאחר מכן שירתה במסגרת השירות הלאומי בעפולה. למדה במכללת אמונה בירושלים, והוכשרה כגרפיקאית. בשנת תשנ"ג (1993) נישאה לירון אונגר. הזוג התגורר בקריית ארבע, שם שימש בעלה כמחנך בישיבה התיכונית קריית ארבע. לזוג נולדו שני בנים – דביר וישי. במשך חמש שנים שימשה אונגר כמאיירת והגרפיקאית של מדור הילדים של העיתון "הצופה" ובו פרסמה סדרות של סיפורי קומיקס. ערך מורחב – רצח ירון ואפי אונגר בכ"ג בסיוון תשנ"ו נסעה עם בעלה ותינוקם ישי בכביש קריית מלאכי-בית שמש (כביש 383). ליד מושב גפן ירו בהם מחבלים פלסטינים מרכב ונמלטו. השניים נהרגו במקום, והתינוק ישי ניצל ללא פגע. אפי וירון אונגר נקברו בבית הקברות בכפר עציון ובמקום הרצח הוצבה אנדרטה לזכר השניים, בסיוע הקרן הקיימת לישראל. באוניברסיטת בר-אילן הוקמה קרן מלגות על שם השניים. שני ילדיה דביר וישי, שהיו אז בני שנה ושנתיים, עברו לגור בבית סבם וסבתם דסברג והם שימשו להם כהורים. בשנת 2000 הגישו בני משפחתה תביעה בבית המשפט הפדרלי בארצות הברית כנגד החמאס והרשות הפלסטינית. בשנת 2004 חייב בית המשפט הפדרלי בארצות הברית את החמאס והרשות הפלסטינית בתשלום פיצויים בסך 116 מיליון דולר על רצח בני הזוג. הרשות הפלסטינית ערערה על פסק הדין אך ערעורה נדחה. בשנת 2008 אישר בית המשפט המחוזי בירושלים את פסק הדין של בית המשפט הפדרלי וקבע כי הוא אכיף גם בארץ. שלושה מהמרצחים ב"חוליית צוריף" נהרגו בעת פיגועים נוספים בהם השתתפו. שניים נוספים, רחמן איסמעאיל גנימאת (שנתפס בשנת 2005 וגמל פתח צביח אל-הור, שוחררו בעסקת שליט תוך מחאת משפחת דסברג. הוריה של אפי אונגר מחו גם נגד הזמנתו של שמעון פרס לטקס הראשון להנצחת חללי פעולות האיבה, לאחר שהוחלט שיום הזיכרון לחללי צה"ל יכלול גם את חללי התקפות המחבלים, מפני שפרס היה שותף להחלטה על העברת רובים אל הרשות הפלסטינית. היישוב שערי תקוה, בו מתגוררים הוריו של ירון, הנציח את שמם של בני הזוג בגן השעשועים "גן-אור". אביה, הרב אורי דסברג, אשר תפקד מאז מותה כאבי שני ילדיה, נהרג בתאונת דרכים בגוש עציון בכ' באייר התשע"א 24 במאי 2011. אחרי מותה הוציאה המשפחה את סדרת ספריה: דביר - הספר נכתב בעקבות הולדת בנה ונקרא על שמו. פורסם בחייה ב"הצופה" בהמשכים. דוקטור טטנוס מחכים למשיח רן הרחפן עכבר היזהרה - קובץ סיפורי קומיקס קצרים. כמו כן הוציא אביה הרב אורי דסברג את מגילת רות מאוירת באיורים שלה והוסיף עליהם פירושים מן המקורות. רשימת הפרסומים של אפי אונגר, בקטלוג הספרייה הלאומית סרט הזיכרון על ירון ואפי אפי אונגר באתר אזרחים חללי פעולות איבה. הפעוט שניצל חגג בר-מצווה, באתר חב"ד ישראל. ירון אונגר היה בעל אזרחות אמריקאית. הרש"פ תשלם כ-116 מיליון דולר למשפחת נפגעי טרור, באתר ערוץ 7, 2 באפריל 2004 נדב שרגאי, אם שכולה: שחרור של אסירים - אישור של אריאל שרון לרצח, באתר הארץ, 7 ביולי 2003 המסתערבים לכדו את אחרון חוליית צוריף, ט' בתשרי תשס"ו 12 באוקטובר 2005 (אתר ערוץ שבע) אחד ממנהיגי חוליית צוריף: אנו מתגאים במה שעשינו, באתר גלובס, 8 בפברואר 1998 זה יגמר בבכי ובדם 20 באוקטובר 2008 (חדשות המחלקה הראשונה) ההורים השכולים נגד הנשיא רועי שרון, 6 במאי 2008 (אתר מעריב) ברוך דיין האמת: הרב אורי דסברג נהרג בתאונת דרכים, באתר "סרוגים", 24 במאי 2011
אריק חזן

אריק חזן (בצרפתית: Éric Hazan;‏ 23 ביולי 1936 – 6 ביוני 2024) היה סופר, מתרגם, עורך ופעיל שמאל יהודי צרפתי. חזן נולד בפריז להורים יהודיים, אמו הגיעה לצרפת מארץ ישראל ואביו פרננד חזן, שהיה מוציא לאור ממוצא מצרי. חזן היה מעורב בפעילות פוליטית מצעירותו, היה פעיל תקופה קצרה במפלגה הקומוניסטית, אך פרש ממנה באמצע שנות החמישים. הוא היה פעיל למען ה-FLN באלג'יר ובסוף שנות השישים התנדב כרופא באלג'יר. בשנת 1975 סיים את לימודיו כרופא מנתח. היה חבר ומייסד של ההסתדרות הרפואית הפרנקו-פלסטינית, ונסע לשמש כרופא מתנדב במחנה פליטים בלבנון, בזמן מלחמת האזרחים. במשך ארבע עשרה שנים ניהל את הוצאת הספרים – Éditions Hazan, שהקים אביו שפרסם בעיקר ספרי אמנות. הוא עזב את ההוצאה לאחר שקבוצת האשט רכשה אותה ארבע שנים לאחר מותו של אביו. בשנת 1998 ייסד את הוצאת הספרים "לה פאבריק" – La Fabrique, בה מתפרסמים ספרים ומאמרים היסטוריים או פילוסופיים. חזן הוא גם תרגם (בעיקר יצירות מאת אדוארד סעיד וטניה ריינהרט). בשנת 2006, פרסם את הספר "רשימות על הכיבוש", בעקבות ביקור שערך בשטחים במאי–יוני 2006. הספר מתעד משפחה פלסטינית המתגוררת בפרברי שכם, שאצלה התארח. מארחו היה צעיר בן 15, שאמו שוחררה אז מהכלא הישראלי. אחיו נידון לעשרים שנות מאסר ואביו נהרג על ידי כוחות צה"ל. חזן גם כתב מאמרים עבור הרבעון של ההתאחדות הצרפתית היהודית למען השלום. במרץ 2009, מונה כחבר בועדת ראסל לעניין פלסטין. בשנת 2011 ביחד עם אלן באדיו חיבר ספר על האנטישמיות בצרפת. L'Invention de Paris, Seui, coll. « Fiction et Cie », 2002, Chronique de la guerre civile, La Fabrique, 2004 Faire mouvement, Recueil d'entretiens avec Mathieu Potte-Bonneville, L'Échappée, 2005 LQR : la propagande du quotidien, Liber-Raisons d'agir, 2006 Notes sur l’occupation : Naplouse, Kalkilyia, Hébron, La Fabrique, 2006 Changement de propriétaire, la guerre civile continue, Seuil, 2007. Paradis infernaux : Les villes hallucinées du néo-capitalisme (coll.), Mike Davis et Daniel Monk (direction), Éric Hazan pour Les Prairies Ordinaires, 2008 Les articles d'Eric Hazan L'Antisémitisme partout. Aujourd'hui en France, avec Alain Badiou, 2011 Paris sous tension, La Fabrique, 2011 אריק חזן, ברשת החברתית אקס (טוויטר) האתר הרשמי של הוצאת "לה פאבריק" UNDER NEW MANAGEMENT: Sarkozy’s First Hundred Days, אריק חזן ספרים חדשים, באתר הארץ, 14 במאי 2002 בני ציפר, הצד המרוח של הבגט, באתר הארץ, 18 במרץ 2008
קנקן התה (מודל)

קנקן התה (באנגלית: Utah teapot, Newell teapot או OpenGL Teapot) הוא דגם תלת־ממדי של קנקן תה שעוצב בשנת 1975 על ידי מרטין ניואל בזמן עבודתו באוניברסיטת יוטה, ומשמש מאז כדגם בסיסי להדגמה ועיצוב של תוכנות עיצוב תלת מימד. קנקן התה הפך להיות המקביל לתוכנית Hello world בעיצוב תלת מימד, וניתן בתוכנות רבות כדגם בסיסי (פרימיטיב) שניתן לשלוף מספריית הבסיס של התוכנה לשימוש מיידי, בדומה לפאונים ארכימדיים ואפלטונים שונים. היותו של קנקן התה כה זמין לעריכה הפך אותו במרוצת השנים לבדיחה פנימית בתחום, והוא שובץ כפי שהוא בסרטי אנימציה בתלת מימד, שומרי מסך ואיורים. מרטין ניואל ואשתו סנדרה ישבו לשתות תה בביתם, כשניואל העלה בעיה בעבודתו בעיצוב תלת מימד - הוא נדרש להדגים את העקרונות המתמטיים בהקשר לתאורה על חפץ מצוי ובר-זיהוי, שאינו טריוויאלי כמו כדור. אשתו הציעה לעצב דגם של קנקן התה בו השתמשו (קנקן פורצלן מתוצרת Mellita). ניואל החל לרשום את צורת הקנקן על דף נייר, ולאחר מכן מיפה את הצורה באמצעות נקודות. לצורת הקנקן מספר יתרונות בהדגמת תאורה, השתקפות והשתברות: הצורה קמורה, בעלת קימורי אוכף, גנוס בודד (תודות לידית), ויכולת להטיל צל עצמי (תודות לידית ולזרבובית). ניואל פרסם את מפת נקודות השטח של קנקן התה, ובמהרה חוקרים אחרים בתחום ניצלו את הקנקן למטרות הדגמה דומות. הדגם יובא שוב ושוב וזכה לפופולריות. בהמשך חלקים ממנו שופצו קלות כדי להפכו ליותר שימושי (למשל, נבנה לו בסיס כך שניתן להביט בו מלמטה), אך הדגם המקורי כמעט ולא שונה בצורתו. במהלך שני עשורים טכנולוגיות חדשות בתחום התלת-מימד הודגמה על קנקן התה: הצללות, מרקמים, מפות הגבהה, שקיפויות ועוד. קנקן התה הופיע בפרסומים רבים (כגון הרבעון ACM SIGGRAPH) כאמת מידה להתקדמות התחום. קנקן התה האמיתי היה גבוה בכשליש מדגם הקנקן שצייר ניואל. חלק מהשונות נבע מהעתקת יד, ורובו מהעובדה שניואל רינדר את הקנקן המקורי בתצוגה גרפית שכללה פיקסלים מלבניים ולא מרובעים. הדגם מעולם לא תוקן לגובהו המקורי. בין התוכנות הכוללות דגם בסיס של קנקן התה נמנות: 3ds Max, Maya, ואוטוקאד. קנקן התה הוא חלק מחבילות הדגמים של OpenGL ו-Direct3D, ועל כן זכה לעיתים לכינוי קנקן התה של OpenGL. קנקן התה הופיע בסרטים שונים, בין השאר בסצנה בסרט צעצוע של סיפור. הוא הופיע בשומר המסך "צינורות" של חלונות 95 וחלונות 98, והופיע בסדרה משפחת סימפסון בפרק Treehouse of Horror VI (פרק מיוחד לליל כל הקדושים) בו הומר נופל אל המימד השלישי. בתמונה שהדגימה עיצוב ורינדור תלת-ממדי בשנת 1987, תוארו שישה עמודי שיש ועליהם פאונים אפלטוניים קלאסיים: ארבעון, קובייה, תמניון, תריסרון, עשרימון וקנקן תה. התמונה פורסמה במאמרים ובעמוד השער של פרסומים רשמיים בתחום עיצוב תלת-מימד, ובמהרה זכה קנקן התה לכינוי Teapotahedron (קנקניון). מדיה וקבצים בנושא קנקן התה בוויקישיתוף
כרית נפיחה

כרית נפיחה ("כרית פלוצים/נאדים/פוקים") היא אביזר לתעלולים ומתיחות בצורת כרית המשמיעה קול נפיחה בעת שיושבים עליה. בדרך כלל מניחים את הכרית על כיסא או כורסה כשהיא מוסתרת על מנת להפתיע את האדם שיישב עליה. כרית הנפיחה מוכרת כאחד מאביזרי המתיחות המפורסמים ביותר. הכרית מורכבת משתי שכבות מהודקות של גומי שבקצה שבו הן מחוברות ישנו פתח צר שהאוויר היוצא דרכו גורם להיווצרות הקול המזכיר נפיחה. האזכור הקדום ביותר לכרית-מתיחה, המזכירה את כרית הנפיחה, נמצא בהיסטוריה אוגוסטה, שם מתוארת מתיחה של קיסר רומא, אשר הושיב את אורחיו על כריות אשר מהן יצא בהדרגה האוויר, עד שלבסוף מצא העצמו האורח מתחת לגובה השולחן. היסטוריונים שונים רואים בתיאורים אלו של ההיסטוריה אוגוסטה, המציגים את קיסרי רומא באופן ילדותי וגחמתי, כסימן לכך שהספר איננו מהימן מבחינה היסטורית, אלא למעשה תיעוד בעל אג'נדה המכיל ביקורת סמויה על מוסד הקיסרות. בתחילת המאה ה-20 פותחו מכשירי מתיחות אשר היה ניתן להטמין מתחת לכרית, וברגע שמישהו היה מתיישב על הכרית, הייתה נשמעת מוזיקה. הדגם הראשון של כרית הנפיחה בגרסתה המוכרת ביותר פותחה לראשונה בשנת 1930 על ידי חברת הגומי JEM מקנדה. חברת JEM פיתחו את הכרית יחד עם סמואל סורנסון, שהיה בעל חברה קטנה שהתמחתה במשחקי חידות, קסמים ואביזרי מתיחות. JEM הציעו לסורנסון להפוך למשווק הבלעדי של המוצר, אך הוא דחה את ההצעה מאחר שחשב שהכרית איננה מעודנת דיה. מי שלקחה על עצמה את השיווק וההפצה הייתה חברת ג'ונסון-סמית' (אנ'), ולאחר הצלחת הכרית, הבין סורנסון את טעותו, ויצר גרסה מתחרה והשיג את זכויות היוצרים עבורה. לאורך השנים פותחו גרסאות שונות של הכרית על ידי מגוון חברות, כולל גרסאות אלקטרוניות אשר מרחיבים את אפשרויות המתיחה. אלפרד היצ'קוק היה חובב מתיחת "כרית הנפיחה" - לקראת הגעת אורחים נהג להניח כריות נפיחה במגוון מקומות. לדבריו, שום דבר לא העניק לו הנאה כמו צפייה בהבעת בפניו של מפיק סרטים הוליוודי מתנשא, שיהירותו נעלמת לצליל הנפיחה. בממשק טסלה מודל 3 ניתן להגדיר מושבים שכאשר יושבים עליהם יישמע קול נפיחה. ניתן לבחור במספר צלילים שונים של קול הנפיחה. הומור בתי שימוש אבישי מרום, ‏הידעת? נאדים הם מצחיקים, באתר ‏מאקו‏, 17 במרץ 2009 Whoopee Cushion got first airing here, The Star Boys will be Boys: The Portrayal of Youthful Emperors In Roman Imperial Histories and Biographies (עמ' 80-79), אוניברסיטת קווינסלנד, אוסטרליה Martin Chilton, ‏Alfred Hitchcock: a sadistic prankster, The Telegraph, 13 August 2016 ערך זה הוא קצרמר בנושא תרבות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ויליאם דיוור

ויליאם ג'פרי דיוור (באנגלית: William G. Dever; נולד ב-27 בנובמבר 1933) הוא ארכאולוג אמריקאי המתמחה בהיסטוריה של המזרח התיכון, הלבנט וישראל בתקופת המקרא. הוא שימש כפרופסור באוניברסיטת אריזונה בטוסון בין השנים 1975 ל-2005. כיום מלמד ב-Lycoming College בפנסילבניה. אביו של דיוור היה מטיף נוצרי אוונגליסטי וממנו קיבל את האהבה למקרא אולם עם הזמן איבד את האמונה, התגייר ליהדות הרפורמית אולם כיום רואה את עצמו כהומניסט חילוני. הוא למד לתואר ראשון ב-Milligan College שבטנסי (1955), תואר שני ב-Butler University (1959), וסיים דוקטורט בארכאולוגיה סורית-ארצישראלית מאוניברסיטת הרווארד. הוביל מספר משלחות מחקר וחפירות בישראל ובירדן ובקפריסין. הוא שימש כמנהל של המוזיאון השמי באוניברסיטת הרווארד. בין השנים 1966 ל-1971 הוביל את החפירות בגזר מטעם ההיברו יוניון קולג' ובין השנים 1968–1971 הוביל חפירות בחורבת אל כום שליד חברון. בין השנים 1971 ל-1975 שימש כמנהל מכון אולברייט לארכאולוגיה (אנ') בירושלים. בשנת 1982 קיבל, יחד עם הארכאולוג יוסף אבירם, את פרס פרשיה שימל. הפרס ניתן לו על ניהול מכון אולברייט לארכאולוגיה. דיוור טען בספרו משנת 2005, "האם לאלוהים הייתה אישה? ארכאולוגיה ודת עממית בישראל העתיקה" (Did God Have a Wife?: Archaeology and Folk Religion in Ancient Israel), שפולחן האלה אשרה היה נפוץ ביותר בפולחן העממי בדת הישראלית הקדומה של תושבי ממלכת יהודה וממלכת ישראל בתקופת הברזל, זאת על בסיס עדויות ארכאולוגיות נרחבות ממגוון אתרים בארץ ישראל, שתוארכו בין המאות ה-12 וה-8 לפנה"ס. דיוור טוען כי דת 'עממית' זו, עם המזבחות המקומייות וחפצי הפולחן, הקמעות והמנחות, מייצגת את השקפת רוב האוכלוסייה, וכי "דת הספרים" שבמרכזה ירושלים של החוג הדויטרונומיסטית, המופיעה בתנ"ך, הייתה רק נחלתה של אליטה, אידיאל דתי "לא מעשי ברובו". דעותיו של דיוור על פולחן האלה אשרה מבוססות במידה ניכרת על כתובות חורבת תימן (מחורבת תימן שבסיני) וכתובת מחורבת אל-כום המזכירות את אשרה וכני פולחן מטרקוטה שנמצאו בתענך, וכן על אלפי פסלוני אשרה, שארכאולוגים מצאו במקומות שונים בארץ ישראל, כולל מטמנה ליד מיקום בית המקדש הראשון (מטמנה שהוא מייחס למאמצי הרפורמה האיקונוקלסטית של יאשיהו). ויליאם ג' דיוור, גזר: צומת דרכים בארץ ישראל הקדומה; תרגמה אביבה טאפט; עורך הספר: יצחק כפכפי, תל אביב: הקיבוץ המאוחד; החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, 1998. What Did the Biblical Writers Know and When Did They Know It? What Archaeology Can Tell Us about the Reality of Ancient Israel, Eerdmans, 2001 Who Were the Early Israelites and Where Did They Come from?, 2003 Did God Have a Wife?: Archaeology and Folk Religion in Ancient Israel, Eerdman, 2005 קורות חיים (באנגלית) מגן ברושי, בין מונותאיזם טהור לאשתו של אלוהים, באתר הארץ, 29 בינואר 2008 פרס ליוסף אבירם וויליאם דיוור באתר Biblical Archaeology Society Dever, William G. (2008) Did God Have a Wife? Archaeology and Folk Religion in Ancient Israel (paperback edition). Cambridge: Eerdmans, page 90 Dever, William G. (2008) Did God Have a Wife? Archaeology and Folk Religion in Ancient Israel (paperback edition). Cambridge: Eerdmans, pages 153-54, 219-21. William G. Dever, Archaeology and the Ancient Israelite Cult: How the Kh. El-Qôm and Kuntillet ʿajrûd 'Asherah' Texts Have Changed the Picture, Eretz-Israel 26, 1999, עמ' 9*–15*
מקליין

האם התכוונתם ל... לואיס מקליין (McLane) – מזכיר האוצר העשירי ומזכיר המדינה השנים עשר של ארצות הברית שירלי מקליין (MacLaine) – שחקנית אמריקנית מקלין
בית הזכוכית (קונטיקט)

בית הזכוכית הוא בית מגורים שעוצב על ידי האדריכל האמריקאי הנודע פיליפ ג'ונסון ונבנה בעיירה ניו כנען שבקונטיקט בשנת 1949. הבית שימש כבית מגוריו במהלך סופי שבוע משנת 1960 במשך כ-58 שנה. הבית, שקירותיו עשויים זכוכית שקופה, נבנה בסגנון מינימלסטי ונחשב לאחד מהמבנים הראשונים למגורים שנעשה בהם שימוש בחומרים שקודם לכן נחשבו למיועדים לתעשייה בלבד כמו זכוכית וברזל. מדיה וקבצים בנושא בית הזכוכית בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא אדריכלות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ולנטינו

האם התכוונתם ל... פארק ולנטינו רודולף ולנטינו – שחקן קולנוע איטלקי ולנטינו גאראווני – מעצב אופנה, ידוע בשם ולנטינו ולנטינו (בית אופנה) – בית אופנה ומותג יוקרה שנוסד על ידי ולנטינו גאראווני ולנטינו מאצולה – כדורגלן איטלקי ולנטינו (מחזה) – מחזה שכתב וביים רמי דנון (בשיתוף עם אמנון לוי) נסיך החלומות (שיר) – שיר של גלי עטרי שידוע גם בשם ולנטינו ולנטינוס
מושונוב

האם התכוונתם ל... אלמה מושונוב – זמרת אופרה ישראלית, בתו של מוני הוד מושונוב – מוזיקאי ישראלי מוני מושונוב – קומיקאי, שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ישראלי מיכאל מושונוב – שחקן, זמר ומוזיקאי ישראלי, בנו של מוני רחמים מושונוב – קולונל יהודי בצבא ממלכת בולגריה בן משה
ג'יין אייזנר

ג'יין אייזנר (אנגלית: Jane Eisner; נולדה ב-31 בדצמבר 1955) היא עורכת ועיתונאית יהודית-אמריקאית, ומיולי 2008 עורכת העיתון היהודי-אמריקאי "The Forward". אייזנר שימשה כעורכת וכתבת בפילדלפיה אינקוויירר במשך 25 שנים. בשנת 2006 הצטרפה למרכז הלאומי לחוקה (National Constitution Center) בפילדלפיה שם היא משמשת כסגן נשיא לענייני תוכניות ארציות ויוזמות. קיבלה תואר ראשון מאוניברסיטת וסליאן (Wesleyan University) בשנת 1977 ותואר שני מאוניברסיטת קולומביה. היא שימשה כעמיתת קופל לחקר העיתונות באוניברסיטת וסליאן והיא מלמדת שם כתיבה עיתונאית. בשנת 2009 הצטרפה כעמיתה לתוכנית מנהיגות למנהלי תקשורת בבית הספר לעיתונאות באוניברסיטת קולומביה. בשנת 2004 פורסם ספרה, "Taking Back the Vote: Getting American Youth Involved in our Democracy", אשר בחן את הירידה בשיעור ההצבעה בקרב הצעירים בארצות הברית. משנת 2009 מגישה תוכנית אירוח לנשים בשם "The Salon" בערוץ היהודי בכבלים (The Jewish Channel). ג'יין אייזנר, ברשת החברתית אקס (טוויטר) פרטים באתר ה-Forward דפנה מאור, "ישראל והיהודים מאוד מאוד אהודים באמריקה, צריך להפסיק את הגישה הקורבנית", באתר TheMarker‏, 1 ביולי 2013
הערוץ היהודי

הערוץ היהודי (The Jewish Channel) הוא ערוץ טלוויזיה בכבלים ייעודי לציבור יהודי אמריקאי המשודר באמצעות הספקים: Cablevision, Time Warner Cable, Verizon FiOS, and Cox Cable. לערוץ כ-20,000 מנויים. הערוץ הוקם ביוזמתו של אלי זינגר והוא משדר משנת 2007. אתר האינטרנט הרשמי של הערוץ היהודי (באנגלית) הערוץ היהודי, ברשת החברתית פייסבוק הערוץ היהודי, סרטונים בערוץ היוטיוב ערך זה הוא קצרמר בנושא טלוויזיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
No Angel

No Angel (בעברית: לא מלאכית) הוא אלבומה הרשמי הראשון של דיידו, לאחר אלבום הדמו Odds & Ends. האלבום יצא באופן רשמי ב-1 ביוני 1999 וכבר ב-2001 נרכש על ידי מיליוני מאזינים ברחבי העולם. נכון ל-2005, האלבום מכר יותר מ-21 מיליון עותקים ברחבי העולם. כבר ב-1999 מכר האלבום בארצות הברית יותר ממיליון עותקים. בשנת 2000. האלבום יצא בגרסה שנייה בשנת 2001, וכלל גרסאות מיקס לשירים "Here with Me",‏ "Hunter",‏ "Thank You" ו-"Take My Hand". גרסת האלבום השני כללה גם את השיר "Christmas Day". האלבום זכה להצלחה חסרת תקדים כאשר הפך לנמכר ביותר בבריטניה בשנת 2001. כמה משירי האלבום הוקלטו בגרסאות דמו שונות, שנים רבות לפני צאת האלבום. השיר "Take My Hand" הוקלט בשנת 1987 ועליו דיידו מספרת בהופעתה משנת 2005 בבריקסטון, אנגליה ששימש אותה ל"התחיל עם בנים". השיר הוקלט בפעם השנייה כ-"Believe" בשנת 1995 בגרסה שונה לחלוטין מן הגרסה האחרונה שהופיע ב-1999 כ-Take My Hand. גרסת Believe נכללה באלבום הדמו. השיר "Don't Think of Me" הוקלט בשנת 1995 ונכלל באלבום הדמו Odds & Ends תחת השם "Sweet Eyed Baby". השיר הופק מחדש עבור No Angel. השיר "My Life" הוקלט בשנת 1994 עבור פיית'לס. בין השנים 1995–1999 דיידו נהגה לבחון את שיריה בפורום שנקרא "Ask dido" וכמו כן בהופעות קטנות בלונדון וכך יצא ששירים כגון "Afraid to sleep" ו-"Paris" לא מצאו את מקומם באלבום. לימים הפורום נגנז ועבר לגרסה פחות אינטראקטיבית באתר הבית הרשמי של דיידו. הזמר אמינם סימפל את השיר "תודה" ("Thank You") לאלבומו The Marshall Mathers LP בשיר "Stan" וזה הפך ללהיט ענק שהזניק את מכירות האלבום ברחבי העולם. הקליפ ל-Stan צולם בסמוך לצאת הסינגל ובו מופיעה דיידו כבת זוגו של סטן. הקליפ מגולל סיפור הערצה אובססיבי שבסופו דיידו נחטפת, ננעלת בתא-מטען ונרצחת בטביעה. הקליפ נגנז לשידור בגרסתו המלאה בערוצי טלוויזיה בעולם אולם תרם להזנקת האלבום לראש מצעדי המכירות העולמיות. הקליפ הראשון בו הופיעה דיידו, צולם לשיר "Here With Me". גרסת הקליפ הראשונה צולמה על ידי החברה האמריקאית BigTV בשנת-1999 בשחור לבן. הגרסה כללה רמיזות הומוסקסואליות במהלך חציו האחרון של הקליפ בו נראית דיידו מחליפה את בן-זוגה באישה בדמותה. הקליפ נגנז על ידי דיידו ובשנת 2000 צולמה גרסה שנייה לשיר על ידי הבמאית ליז פרידלנדר (אנ'). דיידו טענה שהגרסה השנייה צולמה בעקבות האיכות הירודה של הקליפ הראשון. רמיזות הומוסקסואליות נוספות נצפו גם בקליפ שצולם ב-2001 ל-"Hunter" ובתכני השיר "Isobel". הקליפ השלישי והאחרון לאלבום זה צולם לשיר "Thank You" ובו ביקורת סמויה על גורדי שחקים ועל החיים בעיר מודרנית. מידע על האלבום No Angel באתר MusicBrainz מידע על האלבום No Angel באתר AllMusic האלבום No Angel באתר Discogs האלבום No Angel באתר ספוטיפיי דיידו, רולו, ריק נוול, סיסטר בליס, ג'יימי קאטו מכירות האלבום באתר Sunday times Ask Dido | Ask Dido |Ask dido here with me |#1 here with me |#2 Hunetr מורשה לצפייה ב-DidoVEVO |DidoVEVO דיידו ב-VEVO |רשימה
רפאל נג'ארי

רפאל נג'ארי (בצרפתית: Raphaël Nadjari;‏ נולד ב-1971 במרסיי) הוא במאי קולנוע ישראלי-צרפתי. נג'ארי נולד במרסיי לאם ילידת מצרים ולאב יליד יוון. הוא למד אמנות חזותית ועבד בטלוויזיה, בין השאר כתסריטאי. בסוף שנות ה-90 עבר לניו יורק. בשנת 1999 הוציא את סרטו הראשון, "הצל", שהשתתף בפסטיבל קאן באותה שנה. בשנת 2001 הוקרן סרטו, "אני האח של ג'וש פולונסקי" בפסטיבל ירושלים. בשנת 2002 יצא סרטו, "דירה 5 סי", בו השתתפו בין השאר טינקרבל ואורי פפר והוא עוסק בזוג חברים העוזבים את ישראל לנסות את מזלם בניו יורק. הסרט הוקרן בפסטיבל קאן 2002 במסגרת "שבועיים של במאים". בשנת 2004 יצא לאקרנים סרטו "אבנים", בו השתתפו אסי לוי, דני שטג ואורי גבריאל. הסרט שודר בערוץ הטלוויזיה הצרפתי TV5 והוא עוסק בסיפורה של בחורה ישראלית צעירה אשר פיגוע חבלני משבש את שיגרת חייה. הסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע והטלוויזיה Tout Ecran בז'נבה, ובציון לשבח בפסטיבל הקולנוע הים תיכוני במונפלייה. השחקנית אסי לוי הייתה מועמדת לפרס השחקנית הטובה ביותר של האקדמיה האירופית לקולנוע, על תפקידה בסרט. בשנת 2007 יצא סרטו "תהילים" הוקרן בפסטיבל קאן, במסגרת "שבועיים של במאים". בשנת 2009 ביים את סרט התעודה "היסטוריה של הקולנוע הישראלי". בשנת 2013 ביים את סרטו "מעל הגבעה" (A Strange Course of Events), הסרט הוקרן גם בפסטיבל קאן במסגרת "שבועיים של במאים". "הסרט, שהופק בשיתוף עם קרן הקולנוע הישראלי ופרויקט ניו מדיה של משרד הכלכלה והמסחר הוא התוצר הראשון של "תוכנית חיפה". התוכנית, שמתקיימת בשיתוף פעולה בין עיריית חיפה למשרד הכלכלה והמסחר, מחלקת מענקים בסך 5 מיליון שקל לפרויקטים בתחומי הקולנוע, הטלוויזיה והמדיה החדשה המופקים בעיר". נג'ארי נשוי לשחקנית שרה אדלר, אותה הכיר על סט צילומי הסרט "אבנים". בשנת 2006 נולדה להם בת. נג'ארי זכה בעיטור אביר מסדר האמנויות והספרות הצרפתי בשנת 2010 משגריר צרפת בישראל. רפאל נג'ארי, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית רפאל נג'ארי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) רפאל נג'ארי, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי רפאל נג'ארי, באתר ספר הקולנוע הישראלי רפאל נג'ארי, באתר AllMovie (באנגלית) רפאל נג'ארי, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) רפאל נג'ארי, באתר ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים נחום מוכיח, "סרט בשבילי זו הזדמנות לשאול", ראיון באתר "הבמה", 21 באוקטובר 2007 שני ליטמן, הבמאי רפאל נדג'ארי מתעקש לשבור סטריאוטיפים, באתר הארץ, 9 באפריל 2014 - ריאיון אמיר בוגן, תסריט אילם: רפאל נדג'ארי על "מעל הגבעה", באתר ynet, 16 באפריל 2014 מרב יודילוביץ', "אבנים" ממשיך לגרוף פרסים, באתר ynet, 7 בנובמבר 2004 גואל פינטו, שחקנית-טבחית-סופרת, באתר הארץ, 11 בינואר 2005 ביקורות: אורי קליין, סוד האב הנעלם, באתר הארץ, 10 באוקטובר 2007 אורון שמיר, עכבר העיר, ייסורי מושונוב הצעיר, באתר הארץ, 15 באוקטובר 2007 אורי קליין, עכבר העיר, מה לבמאי יליד צרפת ולסרט תיעודי על ההיסטוריה של הקולנוע הישראלי?, באתר הארץ, 23 באפריל 2010 נירית אנדרמן, סרטו החדש של רפאל נדגארי התקבל לפסטיבל קאן, באתר הארץ, 23 באפריל 2013 ביקורות: שמוליק דובדבני, "מעל הגבעה": גבר הולך לאיבוד בלי סיבה, באתר ynet, 13 באפריל 2014 אורי קליין, הבמאי רפאל נדג'ארי בעקבות עוד גבר אבוד, באתר הארץ, 22 במאי 2013 דובי לנץ ורפאל נג'ארי יקבלו תואר אבירות משגריר צרפת, באתר הארץ, 26 באפריל 2010
Beacon Press

Beacon Press היא הוצאת ספרים אמריקאית אשר הוקמה בשנת 1854 ומושבה בבוסטון. ההוצאה מופעלת על ידי הארגון הדתי ליברלי "איגוד היוניטרים האוניברסיליסטים" כארגון ללא מטרות רווח. ההוצאה חברה באגודה האמריקאית של הוצאות לאור של אוניברסיטאות (Association of American University Presses). ההוצאה מפרסמת במגוון של סוגות בהן שירה, פרוזה, היסטוריה, ביוגרפיות, חינוך, פילוסופיה, פסיכולוגיה ועוד. בין הכותבים שפרסמו בהוצאה נמנים: מרי דיילי, ג'יימס בולדווין, ויקטור פראנקל, קורנל וסט, הרברט מרקוזה וג'יין אייזנר. אתר האינטרנט הרשמי של Beacon Press (באנגלית) Beacon Press, ברשת החברתית אקס (טוויטר) Beacon Press, סרטונים בערוץ היוטיוב Beacon Press, הבלוג הרשמי Beacon Press, באתר פינטרסט
עמנואל דבו

עמנואל דבו (בצרפתית: Emmanuelle Devos; נולדה ב-10 במאי 1964) היא שחקנית קולנוע ותיאטרון צרפתייה זוכת שני פרסי סזאר. עמנואל נולדה להורים שחקני תיאטרון. בילדותה ליוותה אותם לעיתים קרובות מאחורי הקלעים ומהם קיבלה את אהבתה למשחק. עמנואל למדה בבית הספר הידוע למשחק קור פלוראן. לאחר מכן השתתפה בסדנאות למשחק במסגרת בית הספר הלאומי היוקרתי FEMIS בצרפת. בשנת 1996 שיחקה בסרט הדרמה "חיי הסקס שלי"; תפקיד שבעבורו הייתה מועמדת לפרס סזאר לשחקנית המבטיחה. אחד מתפקידיה המוכרים של דבו היה בסרט "על שפתיי" של ז'אק אודיאר שעליו זכתה בפרס סזאר לצדו של השחקן וינסנט קאסל. היא זכתה בפרס זה ב-2002 כאשר גברה על כוכבת אותה שנה, השחקנית אודרי טוטו (על משחקה בסרט אמלי). סרטים ידועים אחרים הם "האישה של ז'יל", "מלכים ומלכות" (עליו זכתה בפרס לומייר), "הנשים שבחיי", "להיות מספר אחת", "במקור" (2009), "פרנק ולולה" ועוד. בשנת 2017 כיכבה בסרט הדרמה "להיות מספר אחת" מאת הבמאית טוני מרשל; עבור תפקידה בסרט הייתה דבו מועמדת לפרס לומייר לשחקנית הטובה ביותר. לשנת 2018. בשנת 2020 שיחקה בקומדיה הצרפתית "הבשמים" מאת הבמאי גרגורי מנייה; עבור תפקידה בסרט הייתה דבו מועמדת לפרס לומייר לשחקנית הטובה ביותר לשנת 2021. בשנת 2021 שיחקה לצדה של לאה סדו בסרט "הונאה" של הבמאי ארנו דפלשן. מדיה וקבצים בנושא עמנואל דבו בוויקישיתוף עמנואל דבו, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) עמנואל דבו, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי עמנואל דבו, באתר AllMovie (באנגלית) עמנואל דבו, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) עמנואל דבו, באתר Discogs (באנגלית)