אה"מ טרור (1813)

אוניית הוד־מלכותו "טֶרוֹר" (באנגלית: HMS Terror) הייתה ספינת הרעשה של הצי המלכותי הבריטי. האונייה, שהושקה ב-1813, הייתה חמושה בשתי מרגמות, אחת בקוטר 13 אינץ' (330 מ"מ) והשנייה בקוטר 10 אינץ' (250 מ"מ). אוניות מפרשים מלחמתיות מסוגה נועדו להרעשת מטרות בחוף כשהן עוגנות. בשל המבנה החסון שלהן בחרו בהן לעיתים להוביל משלחות חקר אל אוקיינוס הקרח הצפוני והדרומי. "טרור" השתתפה בשלוש משלחות, שהאחרונה והמפורסמת ביניהן היא המשלחת האבודה של פרנקלין ב-1845. היא ואחותה למסע, אה"מ "ארבוס", נלכדו בים הקרח, ננטשו ואבדו. חברי המשלחת מתו כולם ברעב ובקור. ב־12 בספטמבר 2016 הודיעה "קרן המחקר הארקטי" הקנדית (Arctic Research Foundation), כי שרידי האונייה נמצאו במפרץ טרור, בנונאווט, ליד החוף הדרום מערבי של אי המלך ויליאם. הטרופת התגלתה במרחק 92 קילומטרים (52 מייל) דרומית למקום שבו ננטשה, ובמרחק של כ־50 קילומטרים (31 מייל) מאה"מ "ארבוס", שהתגלתה ב־2014. אה"מ "טרור" השתתפה במלחמת 1812 בין ארצות הברית לבריטניה. תחת פיקודו של ג'ון שרידן היא נטלה חלק בהרעשה של סטונינגטון, קונטיקט, ב-9–12 באוגוסט 1814 ושל פורט מק-הנרי במהלך קרב בולטימור ב-13–14 בספטמבר 1814. בינואר 1815 השתתפה בקרב פורט פיטר ובהתקפה על סנט מריז, ג'ורג'יה. בסיום המלחמה הוצאה "טרור" משירות פעיל והושמה בעתודה. ב-1828 הוחזרה לשירות פעיל ונשלחה אל הים התיכון תחת פיקודו של דייוויד הופ. ב-18 בפברואר 1828 נדחפה האונייה על ידי הרוח ועלתה על החוף ליד ליסבון בפורטוגל בעיצומה של סערת הוריקן; היא חולצה, תוקנה והוצאה מן השירות. ספינות הרעשה נבנו חסונות במיוחד, כדי שיוכלו לספוג את הרתע העצום שיצרו המרגמות בשעת ירי. בשל כך התאימו במיוחד לשיט באוקיינוס הארקטי. ב-1836 יצאה האונייה להפלגת חקר אל חלקו הצפוני של מפרץ הדסון תחת פיקודו של ג'ורג' בק. משימתה הייתה להיכנס אל מפרץ ריפאלס, ולהנחית בחוף משלחת שתבדוק האם חצי האי בות'יה הוא אומנם חצי אי או אולי אי מוקף מים. "טרור" לא הצליחה להגיע אל מפרץ ריפאלס ובקושי שרדה את החורף ליד האי סאות'המפטון; באחת הפעמים נדחפה על ידי הקרח למרחק 12 מטרים בלבד ממרגלותיו של מצוק וכמעט שאבדה. באביב 1837 ניזוקה האונייה בהתנגשות עם קרחון; היא התמלאה מים ונשקפה לה סכנת טביעה, אך בק הצליח להעלותה על חוף אירלנד סמוך ללוך סולי. "טרור" תוקנה ויצאה יחד עם "ארבוס" להפלגה אל הקוטב הדרומי כחלק ממשלחת בראשותו של ג'יימס קלארק רוס. מפקד ה"טרור" בהפלגה זו היה פרנסיס קרוזייה. המסע נמשך שלוש עונות, מ-1840 עד 1843, ובמהלכו ערכו "טרור" ו"ארבוס" שלוש גיחות אל הקוטב הדרומי, כשהן חוצות פעמיים את ים רוס ומפליגות דרך ים וודל דרומית-מזרחית מאיי פוקלנד. הר הגעש טרור באי רוס נקרא על שם האונייה. לקראת הפלגתן אל האוקיינוס הארקטי במשלחתו של ג'ון פרנקלין ב-1845, צוידו "ארבוס" ו"טרור" במנועי קיטור וגופן כוסה בלוחות ברזל. מפקדה של "טרור" היה שוב קפטן פרנסיס קרוזיר. המשלחת נתבקשה לאסוף נתונים מגנטיים באזור הארקטי הקנדי ולהפליג דרך המעבר הצפון-מערבי שכבר מופה קודם לכן הן מצדו המערבי הן מצד המזרחי, אך מעולם לא עברה בו אונייה. המשלחת הפליגה מגרינהיית' שבאנגליה ב-19 במאי 1845, והאוניות נראו לאחרונה כאשר נכנסו אל מפרץ באפין באוגוסט 1845. לאחר היעלמות המשלחת הושקעו מאמצים רבים בחיפוש אחריה באוקיינוס הארקטי, והנסיבות הכלליות הנוגעות לאובדנה התגלו בסדרת משלחות שיצאו לאזור בין השנים 1848 ו-1866. שתי האוניות נלכדו בקרח וננטשו, וכל אנשי צוותן מתו בסופו של דבר בקור וברעב במהלך נסיונותיהם להגיע ברגל אל פורט רזולושן, מוצב של חברת מפרץ הדסון 600 מייל דרומית-מזרחית משם. משלחות נוספות, שהאחרונה שבהן יצאה בשלהי שנות השמונים של המאה העשרים, וכן ניתוח לאחר המוות של שרידי גופות אנשי הצוות, גילו גם כי שימורי המזון שלהם היו מורעלים בעופרת ובבוטולינום. עדויות בעל פה של אינואיטים מקומיים אשר העלו כי כמה מאנשי המשלחת פנו בצר להם לקניבליזם אוששו, בחלקן לפחות, על ידי ממצאים פורנזיים של שרידי עצמות אנשי הצוות שנתגלו באי המלך ויליאם בשלהי המאה ה-20. האונייה "רנוביישן" הבחינה בשתי אוניות ליד גוש קרח גדול ליד חוף ניופאונדלנד באפריל 1851. זהות שתי האוניות לא נבדקה. ישנה סברה כי שתי האוניות הללו היו "ארבוס" ו"טרור", אך מדובר ככל הנראה בשתי אוניות לווייתנים שננטשו. ב-15 באוגוסט 2008 הכריזה רשות הגנים הלאומיים של קנדה על מבצע חיפוש בן שישה שבועות ובתקציב של 75,000 דולר קנדי אחר שתי האוניות. החיפוש נערך על ידי שוברת הקרח "סר וילפריד לורייה" של משמר החופים הקנדי, ונועד בין השאר לתת תוקף לטענות הריבונות של קנדה על חלקים נרחבים של האזור הארקטי. שרידי האונייה נמצאו ב-2016. טרופת האונייה הוכרזה על ידי רשות הגנים הלאומיים הקנדית כאתר היסטורי לאומי עוד במהלך החיפושים אחריה, טרם שהתגלתה. Beardsly, Martyn (2002). Deadly Winter: The Life of Sir John Franklin. US Naval Institute Press. Beattie, Owen and John Geiger (2017). Frozen in Time: The Fate of the Franklin Expedition. Pierre Berton, Pierre (1989). The Arctic Grail. New York, Penguin Books. Cookman, Scott (c. 2000). Ice Blink: The Tragic Fate of Sir John Franklin's Lost Polar Expedition. New York, Wiley. McGregor, Elizabeth (c 2001). The Ice Child (fiction). New York, Dutton. Simmons, Dan (2007). The Terror (Fictionalized account of the Franklin expedition). New York : Little, Brown and Co. Smith, Michael (2006). Captain Francis Crozier: The Last Man Standing?. Wilton, Cork, Ireland : Collins Press. מדיה וקבצים בנושא אה"מ טרור בוויקישיתוף אחרי 170 שנה: אותרה ספינת החוקר פרנקלין, באתר ynet, 9 בספטמבר 2014 גיאטרי ויידיאנתן, וושינגטון פוסט, "נפתרה התעלומה: מה קרה לספינות שנעלמו". תרגום לעברית באתר nrg‏ 2 בדצמבר 2016. Bourne, John. A treatise on the screw propeller: with various suggestions of improvement.. Appendix, Table I. 1852. ספינות הרעשה בצי הבריטי נקראו בדרך כלל על שמם של הרי געש או נשאו שמות הקשורים באש, בתופת או בעולם המתים. ראו: Lavery, Brian (1989). Nelson's Navy: The Ships, Men and Organisation, 1793–1817. p. 54. כלי שיט מסוגים אחרים שהוסבו לספינות הרעשה הוסיפו בדרך כלל להחזיק בשמותיהם המקוריים. Paine, Lincoln P. Ships of Discovery and Exploration. Houghton Mifflin, 2000. pp. 139–140. Arctic Blue Books - British Parliamentary Papers Abstract, 1852k. University of Manitoba Libraries - Archives and Special Collections. Parks Canada to lead new search for Franklin ships National Historic Sites of Canada System Plan National Historic Sites of Canada System Plan map