laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אריה כנרתי

אריה כִּנַרתי (קליס) (19 באפריל 1917 – 17 במאי 2012) היה עיתונאי ישראלי. אריה כנרתי, בן גיטל וצמח קליס, נולד בשנת 1917 בליטא. למד בגימנסיה עברית, ובשנת 1933 עלה לארץ ישראל. את דרכו בעיתונות החל במלחמת העולם השנייה, כשהתנדב לשירות בצנזורה הבריטית. לאחר מכן היה חבר מערכת עיתון הערב של מפא"י, "חדשות הערב". עם קום המדינה שירת בצה"ל בשנים 1948–1949. לאחר מכן עבד כעורך חדשות בלשכת העיתונות הממשלתית. בהמשך קיבל אותו העורך-המייסד של "מעריב", ד"ר עזריאל קרליבך, כעיתונאי בעיתון. בשנת 1954 נמנה עם מייסדי "למרחב", ביטאונה של מפלגת אחדות העבודה - פועלי ציון. הוא כתב בו עד סגירתו ב-1971, אז הצטרף עם עיתונאים נוספים לעיתון "דבר" שבעריכת חנה זמר, ועבד בו עד פרישתו לגמלאות באמצע שנות ה-80. במקביל, כתב בעיתון "אומר", העיתון המנוקד לעולים שעל יד "דבר". היה מראשוני אגודת העיתונאים בתל אביב ופעל בה במשך שנים רבות. גם לאחר פרישתו לגמלאות המשיך לכתוב מאמרים, דיווחים עיתונאיים וראיונות בעיתונים שונים, עד כשלוש שנים לפני מותו. לאורך כ-70 שנות עבודתו העיתונאית סיקר תחומים רבים: פוליטיקה, תיירות, תרבות ואמנות (כתב גם ביקורת על מופעי תיאטרון, מוזיקה ותרבות). היה נשוי לרות סיבּוֹש (איתן) (1925–2008) עד מותה, ואב לשלושה בנים. התגורר כל השנים בתל אביב, לאחרונה ברחוב פרוג. כנרתי נפטר באביב 2012, בגיל 95. נקבר בבית העלמין ירקון. 'Kinarti, Arieh,' in: Who's who, Israel, 1952, p. 383. אריה כנרתי באתר "נשמה" אריה כנרתי – חתן פרס בן-דור תש"ם, דבר, 19 במאי 1980 אריה כנרתי שהיה מותיקי ומייסדי אגודת העיתונאים בת"א, נפטר בסוף השבוע בבית החולים "איכילוב" בת"א(הקישור אינו פעיל), באתר אגודת העיתונאים בתל אביב אלי אלון, נפטר העיתונאי אריה כנרתי, מותיקי העיתונאים בארץ, דה מרקר, 21 במאי 2012 אריה כנרתי באתר חברה קדישא ת"א–יפו. ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נזיאה בידואן

נזיאה בידואן (בערבית: نزهة بدوان בתעתיק מדויק: נֶזְהַה בִּדְוַאן; נולדה ב-18 בספטמבר 1969) היא אתלטית עבר ממרוקו. היא בעלת מדליית ארד אולימפית (סידני 2000) ופעמיים אלופת עולם (אתונה 1997 ואדמונטון 2001) בריצת 400 מטר משוכות. בידואן נולדה ברבאט. באליפות העולם שנערכה בטוקיו, יפן בשנת 1991 סיימה בידואן במקום 16 בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 56.62 שניות. בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 56.35 שניות. באולימפיאדת ברצלונה (1992) סיימה בידואן במקום 11 בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 55.08 שניות. באליפות העולם שנערכה באתונה, יוון בשנת 1997 זכתה בידואן במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 52.97 שניות, דון המינגס מג'מייקה (53.09 שניות) וקים באטן מארצות הברית (53.52 שניות). באליפות העולם שנערכה בסביליה, ספרד בשנת 1999 זכתה בידואן במדליית כסף בריצת 400 מטר משוכות בשיא אפריקה חדש של 52.90 שניות, במאית השנייה בלבד אחרי דיימי פרניה מקובה (52.89 שניות) ולפני דון המינגס (53.16 שניות) ולא הצליחה להגן על תוארה. באולימפיאדת סידני (2000) זכתה בידואן במדליית ארד בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 53.57 שניות, אחרי אירינה פריבלובה מרוסיה (53.02 שניות) ודיון המינגס (53.45 שניות). באליפות העולם שנערכה באדמונטון, קנדה בשנת 2001 זכתה בידואן בפעם השנייה במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 53.34 שניות, יוליה פצ'ונקינה מרוסיה (54.27 שניות) ודיימי פרניה (54.51 שניות). באולימפיאדת אתונה (2004) סיימה בידואן במקום 18 בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 55.69 שניות. בידואן נשואה לעבד אל עזיז סאהיר, אתלט שהשתתף בשתי אולימפיאדות (סיאול 1988 ובאטלנטה 1996) וסיים במקום שישי באליפות העולם באתלטיקה (טוקיו 1991) בריצת 3000 מטר מכשולים. ריצת 100 מטר: 11.78 שניות (1995) ריצת 200 מטר: 23.29 שניות (1998) ריצת 400 מטר: 51.67 שניות (1998) ריצת 800 מטר: 2:09.8 דקות (1996) ריצת 100 מטר משוכות: 13.55 שניות (1990) ריצת 400 מטר משוכות: 52.90 שניות (1999) שיא אפריקה נזיאה בידואן, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי נזיאה בידואן, באתר olympedia.org נזיאה בידואן, באתר התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית נזיאה בידואן, באתר Track and Field (נשים)
שכונת נחל עשן

נחל עשן (מכונה גם נווה-מנחם) היא שכונה במערב באר שבע. השכונה קרויה על שם הנחל העובר מצפון מערב לה. השכונה גובלת במזרחה בשכונה י"א. היא נבנתה בשנות ה-90, כחלק מפרויקט בנייה לצורך שיכון עולים מברית המועצות. בשכונה נמצאים בית הספר התיכון מקיף טוביהו, שני בתי-הספר היסודיים נווה מנחם והיובל, מספר גני ילדים, מרכז לזהירות בדרכים ומתנ"ס, בו שוכן מוזיאון הילדים לונדע. ביולי 2017 נפתח במקום פארק הילדים. הפארק כולל מתחם אמפיתיאטרון, מתחם מתקני משחקים, מתחם בעיצוב של אוניית פיראטיים ואגם מלאכותי בשטח כ־5,500 מ"ר. כמו כן נסללו במקום שבילי אופניים על מנת לאפשר גישה נוחה יותר לתושבי העיר. מדיה וקבצים בנושא שכונת נחל עשן בוויקישיתוף נפתח "פארק הילדים" של באר שבע, ‏19 ביולי 2017 ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נבחרת בלארוס בכדורגל

נבחרת בלארוס בכדורגל היא נבחרת הכדורגל הלאומית של בלארוס. נבחרת בלארוס הוקמה בתחילת שנות ה-90 לאחר שבלארוס הכריזה על עצמאותה, בעקבות פירוק ברית המועצות. הנבחרת שיחקה את משחקה הרשמי הראשון ב-20 ביולי 1992 נגד ליטא. המשחק הסתיים בתוצאה 1:1. לפני כן, הכדורגלנים הבלארוסים שיחקו במדי נבחרת ברית המועצות. הדירוג הנוכחי של נבחרת בלארוס ברשימת הדירוג של פיפ"א, הוא המקום ה-97 בעולם, נכון ל-19 בספטמבר 2024; הניקוד הוא 1,229.07 – עלייה של 2 נקודות לעומת ניקוד קודם. דירוג השיא 36 נמדד לראשונה בפברואר 2011, והדירוג הנמוך ביותר 142 נמדד לראשונה במרץ 1994. 1930 עד 1994 – לא נרשמה. הייתה חלק מברית המועצות. 1998 עד 2022 – לא העפילה. 1960 עד 1992 – לא נרשמה. הייתה חלק מברית המועצות. 1996 עד 2024 – לא העפילה. משחקי תיקו כוללים גם משחקים שהוכרעו בבעיטות הכרעה אלכסנדר חלב ולנטין בלקביץ' מקסים רומשצ'נקו סרגיי אלייניקוב סרגיי גורנקו אלכסנדר קולצ'י טימופיי קלאצ'וב אנדריי אוסטרובסקי יגור פיליפנקה נכון ל-26 במרץ 2024. שחקנים מודגשים הם שחקנים שעדיין פעילים בנבחרת. מדיה וקבצים בנושא נבחרת בלארוס בכדורגל בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של נבחרת בלארוס בכדורגל (ברוסית) דירוג לנבחרות לאומיות לגברים באתר פיפ"א החל מאוגוסט 1993 – אז החל דירוג פיפ"א לנבחרות גברים בכלל
ערכת פיתוח תוכנה

ערכת פיתוח תוכנה (באנגלית: Software development kit; נקרא בקיצור SDK או devkit) היא סט של כלים לפיתוח תוכנה ולהעשרת יכולות תוכנה. זו נעשית בשירות יישומים עבור פלטפורמה מסוימת, כגון סביבת עבודה, פלטפורמת חומרה, מחשב, קונסולת משחקים, או מערכת הפעלה. במרבית המקרים, המושג - SDK מתייחס לתוספי קוד עבור אפליקציות מובייל. SDK יכול להיות פשוט כמו ממשק תכנות יישומים (API) בצורה של קבצים מסוימים לשפת תכנות ספציפית או לכלול חומרה מתוחכמת כדי לתקשר עם מערכת משובצת מחשב מסוימת. כלים נפוצים כוללים עזרי איתור באגים ושירותים אחרים המוצגים לעיתים קרובות בסביבת פיתוח משולבת (IDE).‏ SDK כולל לעיתים קרובות קוד לדוגמה והערות טכניות או תיעוד אחר לתמיכה. SDK עשוי להכיל רישיון שהופך אותו למתאים לבניית תוכנה המפותחת תחת רישיון תואם. לדוגמה, SDK קניינית לרוב לא תתאים לפיתוח תוכנה חופשית, ואילו SDK-GPL המכילה את הרישיון הציבורי הכללי של גנו לא תתאים לפיתוח תוכנה קניינית. לעומת זאת, SDK-LGPL תחת הרישיון הציבורי הכללי המוקטן של גנו בדרך כלל תתאים לפיתוח כזה. מהנדס תוכנה בדרך כלל מקבל SDK ממפתחי מערכת היעד. לעיתים קרובות ניתן להוריד את ה-SDK ישירות דרך האינטרנט. ערכות רבות ניתנות בחינם על מנת לעודד מפתחים להשתמש במערכת או בשפה מסוימת, באופן שמשמש ככלי שיווק או כחלק ממודל עסקי המבוסס על מידע. לדוגמה, חברה המפתחת ערכת פיתוח תוכנה להוספת יכולות מיקום לאפליקציות, יכולה להציע את הערכה בחינם תמורת אישור מפתח האפליקציה לעשות שימוש במידע הנאסף (מיקום המשתמשים). לעיתים מפותחת SDK למטרה יותר ספציפית, כגון למערכות או תת-מערכות. לדוגמה, גם מיקרוסופט ואפל יספקו ערכות פיתוח של מנהל התקנים (DDK) לפיתוח מנהל התקן. ממשק תכנות יישומים ערכת כלים (מחשוב) תוכנה - מונחים
בית התה של ירח אוגוסט

בית התה של ירח אוגוסט (באנגלית: The Teahouse of the August Moon) הוא מחזה משנת 1952 מאת ג'ון פטריק לפי ספרו של וורן סניידר, המציג באופן סאטירי את הכיבוש האמריקאי ביפן. עלילת המחזה מתרחשת בכפר קטן באי אוקינאווה. המחזה ידוע במיוחד בשל מונולוג הפתיחה שלו הקובע כי "פורנוגרפיה היא עניין של גאוגרפיה". סניידר שירת כאיש הממשל הצבאי של כוחות הכיבוש האמריקאי ביפן ב-1945. סאקיני, כפרי המשמש כמתורגמן קפטן פיסבי, איש הממשל הצבאי בכפר, מורה במקצועו האזרחי קולונל פורדי, מפקד הממשל הצבאי באוקינאווה קפטן מקלין, פסיכולוג היחידה פרח הלוטוס, גיישה העלילה מתרחשת כולה בכפר טוביקי, כפר קטן באוקינאוונה, המייצג את כל יפן תחת הכיבוש האמריקאי. מוביל העלילה הוא המתורגמן סאקיני, כפרי זריז וסתגלן המפרש את המציאות באופן הדדי בין היפנים לאמריקאים ולהפך ובין הבמה לקהל, תוך פניות ישירות, בלשון חדה והומוריסטית, אל הקהל. תפקיד סאקיני הוא התפקיד המרכזי במחזה מבחינת תשומת הלב ו"כוכבות" השחקן המגלם אותה. הקולונל פורדי, המאמץ את הערכים האמריקאים של דמוקרטיה וקפיטליזם ואת הצורך להנחלתם המהירה על העם היפני, שולח את הקצין הצעיר פיסבי לכפר טוביקי על מנת ללמד את "האנשים האלה דמוקרטיה גם אם נצטרך לירות בהם אחד אחד". פיסבי מגיע לכפר, נוטל את סאקיני כמתורגמן ועורך בכפר בחירות דמוקרטיות למשרות ממשל מקומיות ו"לליגת הנשים הדמוקרטית" הוא אף מתחיל לארגן מיד בניית בית ספר מקומי וחוקר אחר אפשרויות עשיית הון. כל תפיסה של הקצין, הבטוח בצדקת בדמוקרטיה והתרבות המערבית, נתקלת בקיר של תרבות מקומית הרואה את הדברים באופן שונה ומורכב. הכפריים מנסים לקרב את הקצין ומעניקים לו מתנה, את הגיישה היפה פרח הלוטוס. בהחלטת ועד דמוקרטית מסבים הכפריים את בניין בית הספר ההולך ונבנה לבית תה עבור הגיישה. עד מהרה נכבש פיסבי על ידי התרבות המקומית ומפסיק להאבק בה. הקולונל פורדי שולח לאי את קפטן מקלין, אותו מקבל פיסבי לבוש בקימונו במקום במדים. גם מקלין נשבה בקסם הכפרי. כאשר מגיע אל הכפר הקולונל פורדי עצמו הוא נדהם מכשלונו העצום של פיסבי, שוויתר על הכיבוש והנחלת הערכים האמריקאים בתמורה לחיי שקט ורווחה. הוא משליך את פיסבי לכלא ומורה על הריסת בית התה, אך אז נודע כי השלטון הכריז על הכפר השקט כעל מופת להצלחת תוכנית הכיבוש האמריקאי. פורדי משחרר את פיסבי ומורה למקומיים להקים מחדש את בית התה ואף זוכה הן באהדת המקומיים והן בדרגת הגנרל לה ייחל. המחזה הועלה לראשונה בברודוויי ב-15 באוקטובר 1953, הוצג 1027 פעמים וזכה בפרס טוני ובפרס פוליצר. בשנת 1956 עובד לסרט בכיכובו של מרלון ברנדו בתפקיד סאקיני. בישראל הועלה המחזה לראשונה בתיאטרון הבימה, בבימויו של יוליוס גלנר, ב-5 במרץ 1955, בכיכובו של רפאל קלצ'קין כסאקיני, עם יוסי בנאי, חנה'לה הנדלר, ארי קוטאי ושמואל רודנסקי (מתחלפים בתפקיד הקולונל פורדי), מישא אשרוב (מקלין), מרים זוהר (פרח הלוטוס) ודליה פרידלנד (נערה), עם מוזיקה מקורית מאת גארי ברתיני. ב-1970 עלה בברודוויי המחזמר "Lovely Ladies, Kind Gentlemen" ("גבירות נחמדות ואדונים חביבים"), המבוסס על המחזה. מדיה וקבצים בנושא בית התה של ירח אוגוסט בוויקישיתוף תקציר המחזה באתר שוונג(הקישור אינו פעיל) המחזה באתר הבימה בית התה של ירח אוגוסט במסד הנתונים IBDB (באנגלית) "בית התה של ירח אוגוסט", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מיכאל הנדלזלץ, ברכט = פטריק, באתר הארץ, 15 בינואר 2008 י. מ. ניימן, בית התה של ירח אוגוסט, דבר, 18 במרץ 1955 מ. ז. טל, בית התה של צבא הכיבוש, על המשמר, 11 במרץ 1955 בית התה של ירח אוגוסט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Lovely Ladies, Kind Gentlemen במסד הנתונים IBDB (באנגלית)
איציק אלשיך

איציק אלשיך (נולד ב-11 בנובמבר 1952) הוא מנכ"ל חברת התקליטים "הליקון", יו"ר פדרציית יצרני המוזיקה הישראלית (סניף של הפדרציה הבינלאומית של יצרני המוזיקה) משנת 2009. דור שני בתעשיית המוזיקה הישראלית. מנהל את חברת "ישראפון" שעסקה בייצור תקליטי ויניל וכיום בעלת קטלוג ישראלי ותיק (שלישיית גשר הירקון, איש חסיד היה, בוסתן ספרדי). אלשיך הוא בנם של נפתלי ונלי אלשיך. אביו הקים עם דודו את חברת התקליטים ישראפון ב־1953. בוגר אוניברסיטת תל אביב בתואר מהנדס אלקטרוניקה. ב-1985 הקים ביחד עם רוני בראון את חברת המוזיקה "הליקון". הם בחרו לקרוא לה על שם ההר "הליקון" שביוון, "אשר על פי המיתולוגיה היוונית שכנו בו תשע המוזות – אלות היצירה, האמנויות והמדעים, שעיקר תפקידן היה להעניק השראה ליוצרים ובעיקר למשוררים, למוזיקאים ולפילוסופים". השניים שותפים בחלקים שווים ומנהלים את החברה יחדיו. חברת "הליקון" התפתחה עם השנים והפכה לאחת מחברות המוזיקה המובילות בישראל, עם נתח שוק של כ-35%. בין האמנים הישראלים הבולטים שהפיקה: ריטה, רמי קלינשטיין, אתניקס, יהודית רביץ, ארקדי דוכין, אביב גפן, עידן רייכל, יהודה פוליקר, עברי לידר, קובי אוז, נינט טייב, שירי מימון. "הליקון" מייצגת בישראל את החברות הבינלאומיות Universal Music ,EMI. ל"הליקון" מספר חטיבות לייצוג אמנים ביניהן ניתן למצוא את "הליקון סונגס" - ייצוג כותבים ומלחינים. "הליקון כנען" - ניהול והפקה של אמנים ומופעים כגון: שלומי שבת, אתניקס, שירי מימון ושמעון בוסקילה, מתי כספי וריקי גל. כמו כן, הליקון שותפה במועדון רדינג 3 במתחם נמל תל אביב. האתר הרשמי של הליקון האתר הרשמי של הליקון סונגס האתר הרשמי של הליקון כנען אודות הליקון
מרכז עסקים שורק

מרכז עסקים שורק (נקרא גם "מעוין שורק") הוא אזור תעשייה בשטח של 475 דונם, השוכן בדרום-מערבה של ראשון לציון, בין כביש 4 לכביש 4311. עם החברות הפועלות באזור התעשייה נמנות איקאה, קוקה-קולה, הבנק הבינלאומי (מת"ף), קניוני ישראל, אלבר, ומספר יבואני רכב הכוללים את קבוצת לובינסקי (יבואנית פז'ו וסיטרואן), קבוצת מאיר (וולוו, יגואר והונדה), טלקאר (דייהטסו, קיה וסניונג), צ'מפיון מוטורס (פולקסווגן, סקודה סיאט וקופרה), UTI (משאיות איסוזו), Freesbe (יבואנית דאצ'יה, רנו, ניסאן, אינפיניטי, צ'רי ואקספנג) וקבוצת מכשירי תנועה (סוזוקי, מאן, ברידגסטון, ייל, ליגונג, קובוטה). עד לשנת 2025, מתוכננת הקמת תחנת הרכבת ראשון לציון - מעוין שורק באזור. ראשון לציון - מרכז העסקים החדש של ישראל, עמ' 13 (הקישור אינו פעיל) אתר יבואן רשמי UTI (משאיות איסוזו) ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
המוזיאון הלאומי של איראן

המוזיאון הלאומי של איראן (פרסית: موزه ملی ایران) הוא מוזיאון הממוקם בטהראן, בירת איראן. המוזיאון מהווה שילוב של שני מוזיאונים, "המוזיאון הארכאולוגי של איראן", ומוזיאון האמנויות הלאומי, שנחנך בשנת 1972. מבנה המוזיאון הלאומי לאמנות, נבנה בחצרו של המוזיאון הארכאולוגי, ועבר לא מעט שינויים, בעיקר במהפכה האיראנית בשנת 1979. במוזיאון שני מבנים: מבנה המוזיאון לארכאולוגיה ובו שלושה אולמות תצוגה המכילים חפצים מהתקופה הפלאוליתית, הנאוליתית, הכלקוליתית, תקופת הברונזה, ותקופות הברזל I-III, השושלת האחמנית, הסלווקית, התקופה הפרתית, והתקופה הסאסאנית. מבנה המוזיאון לאמנות שנחנך בשנת 1996 ושוב שלוש קומות. במבנה זה מוצגים כלי חרס, טקסטיל, ספרים, יצירות אמנות ועוד. במוזיאון קיימים מספר מחלקות קבע, וכן מוצגות בו תצוגות מתחלפות. מחלקה זו החלה את עבודתה כאשר המוזיאון נחנך. במחלקה זו למעלה מ-10,000 פריטים, המייצגים את ההתפתחויות של תרבויות פרהיסטוריות איראניות. חלק מהאוספים מקורם בחפירות ארכאולוגיות שנעשו על ידי הרשויות באיראן, וחלק מקורם באוספים פרטיים כגון אוסף פורגאי. במחלקה זו מוצגים כ-9,000 ממצאים, ובהם מוצגים מתקופת השושלת האח'מנית, האימפריה הפרסית ומהתקופה הסאסאנית. המחלקה מוקדשת לשימור מטבעות וחותמות. מאז הקמתו של המוזיאון על ידי אנדרה גודאר הוקדשה הקומה הרביעית לתקופה האסלאמית. במחלקה זו 2400 פריטים בתחומים שונים, ובעיקר בחקר אמנות אסלאמית, באולם התצוגה תערוכת חפצי זהב וכסף. בשנים הראשונות של המהפכה האסלאמית האולם שימש גם כגלריית הקוראן. מדיה וקבצים בנושא המוזיאון הלאומי של איראן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של המוזיאון הלאומי של איראן (באנגלית) אודות המוזיאון באתר tripadvisor (באנגלית) אודות המוזיאון באתר iranvisitor.blogspot (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיאונים ובנושא איראן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מוחמד רזה מירזאי

מוחמד רזה מירזאי ג'בארי הוא אתלט המתחרה במשחקים הפאראלימפיים עבור המשלחת האיראנית. מירזאי מתמחה בהטלת כידון ובעל ארבע זהב מדליות פאראלימפיות במקצוע. מירזאי התחרה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים אטלנטה (1996) בשני מקצועות. בתחרות יידוי הפטיש (קטגוריה F56) הוא סיים במקום החמישי, ואילו בתחרות הטלת הכידון זכה במדליית הזהב כשקבע שיא פאראלימפי חדש של 40.42 מטרים. במשחקים הפאראלימפיים סידני (2000) עבר מירזאי להתחרות בקטגוריה F57, והתמקד בתחרויות הטלת הכידון בלבד. הוא זכה במדליית זהב נוספת בתחרות כשקבע שיא עולם בקטגוריית הנכות שלו עם הטלה למרחק של 38.64 מטרים. במשחקים הפאראלימפיים אתונה (2004) הוא זכה במדליית זהב פעם נוספת, כשהטיל את הכידון למרחק של 40.71 מטרים, ובמשחקים הפאראלימפיים בייג'ינג (2008) זכה במדליית זהב רביעית ברציפות. Atlanta 1996 Paralympic Games Athletics Men's Shot Put F56 Atlanta 1996 Paralympic Games Athletics Men's Javelin F56 Sydney 2000 Paralympic Games Athletics Men's Javelin F57 ATHENS 2004 Paralympic Games Athletics Men's Javelin F57 Beijing 2008 Paralympic Games Athletics Men's Javelin F57/58 ערך זה הוא קצרמר בנושא ספורטאים ובנושא איראן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נחבת

נֶחבֶּת הייתה אלה במיתולוגיה המצרית בתקופה הקדם-שושלתית במצרים העתיקה. בתקופה הקדם-שושלתית הייתה נחבת האלה המגינה על העיר נחב (כיום אל-קאב). לאחר מכן התפשט פולחנה, והיא הפכה לאלה המגינה על מצרים העליונה ולאלה המגינה על הפרעונים. בתקופה מאוחרת עת סודרו האלים המצריים בזוגות ובשילושים קדושים, נחשבה האלה לרעייתו של חפי. האלה מתוארת בדמות של נשר מצרי (המצרים הקדמונים האמינו כי נשרים אלה היו נקבות בלבד, ולא זכרים). דמותה, שהופיע בכתב חרטומים סימלה טוהר, וכאשר דמות האלה הופיעה כמרחפת מעל דמותו של פרעה בציורים מצריים, היא סמלה את שלטונו על כל הארץ. מרכז פולחנה של נחבת בעיר נחב כלל את האורקל הקדום ביותר במצרים. הכהנת של האלה נקראה "מו" (אמא במצרית עתיקה) ולבשה בגדים טקסיים העשויים נוצות נשר מצרי. אלוהויות במצרים העתיקה מדיה וקבצים בנושא נחבת בוויקישיתוף מצרים - דתות ותרבויות נחבת, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
התערוכה הבין-לאומית להיגיינה

התערוכה הבין-לאומית להיגיינה הייתה תערוכה עולמית שהתמקדה ברפואה ובבריאות הציבור ונערכה בעיר הגרמנית דרזדן ב-1911. היוזם והמממן הראשי שלה היה איש העסקים והפילנתרופ הגרמני קרל אוגוסט לינגנר, שהתעשר ממכירת ברנד שטיפת פה "אודול". לפני כן ארגן לינגנר תערוכה לבריאות הציבור כחלק מהתערוכה העירונית של דרזדן ב-1903. עבור התערוכה נבנו 100 מבנים. היא נפתחה ב-6 במאי 1911 והשתתפו בה 30 מדינות. מספר המבקרים בה הגיע ל-5 מיליון איש. התערוכה התמקדה בגוף האדם, והציגה למבקרים תצוגת איברים פנימיים, ששומרו כך שיהיו שקופים לפי שיטתו של ורנר שפלטהולץ. לאחר סגירת התערוכה הועבר תוכנה למוזיאון ההיגיינה הגרמני בדרזדן. הצלחתה הביאה לקיום לתערוכות נוספות. המפורסמת שבהן הייתה "גיזוליי" בדיסלדורף, שנערכה ב-1926. מדיה וקבצים בנושא התערוכה הבין-לאומית להיגיינה בוויקישיתוף
ברנרד בולצאנו

ברנרד פלאסידוס יוהאן נפומוק בולצאנו (Bernhard Placidus Johann Nepomuk Bolzano‏; 5 באוקטובר 1781 – 18 בדצמבר 1848) היה מתמטיקאי, לוגיקן, פילוסוף, תאולוג וכומר קתולי מבוהמיה (כיום בצ'כיה). נודע בתרומותיו למתמטיקה, לוגיקה ופילוסופיה של המדע, שזכו ברובן להערכה והשפעה לאחר מותו, וכן בהשקפותיו הליברליות והרדיקליות לתקופתן. הוא כתב בגרמנית, שפת אמו. בולצאנו תואר כ"אחד מאחרוני אנשי האשכולות הגדולים בהיסטוריה של הרעיונות." ברנרד בולצאנו נולד בפראג. אביו, ברנרד פומפיוס בולצאנו, סוחר אומנות שנולד בצפון איטליה ועבר לפראג, שם נישא למריה ססיליה מאורר, בתו של סוחר גרמני. ברנרד היה הרביעי מתוך שנים עשר ילדים, ורק הוא ואחיו יוהאן הגיעו לבגרות. בין השנים 1791 ל-1796 למד ברנרד בגימנסיה הפיאריסטית בפראג, בשנת 1796 החל בולצאנו את לימודיו באוניברסיטת קארל בפראג, שם למד מתמטיקה, פילוסופיה ופיזיקה. בשנת 1800 החל ללמוד גם תאולוגיה והוסמך ככומר בשנת 1804. בשנת 1805 מונה למרצה לפילוסופיה של הדת. בולצאנו התגלה כמרצה אהוד לא רק בלימודי דת אלא גם בפילוסופיה, ונבחר לראש המחלקה לפילוסופיה בשנת 1818. בולצאנו היה פציפיסט ושאף לשנות את החינוך, החברה והכלכלה כדי להניע את העולם לכיוון של שלום ולהפסקת המלחמות. עקב סירובו למתן את דעותיו פוטר מהאוניברסיטה בשנת 1819. הוא הוגלה מחוץ לפראג, אליה חזר רק ב-1842. הוא נפטר בפראג ב-1848. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. בולצאנו קידם גישה פורמלית ומדוקדקת לחשבון אינפיניטסימלי, שבימיו היה מושתת על גישה אינטואיטיבית והסתמך על המושג אינפיניטסימל המעורפל. כתחליף לאינפיניטסימל הוא הגדיר בצורה מדויקת את המושג גבול, באופן דומה להגדרה הנהוגה כיום. גישה זו אפשרה לו להוכיח באופן פורמלי את משפט ערך הביניים ב-1817. כמו כן הוכיח לראשונה את המשפט היסודי של האלגברה באופן אנליטי לחלוטין, ללא שימוש בטיעונים גאומטריים המופיעים בהוכחה המקורית של גאוס. במהלך הוכחת משפט ערך הביניים הוכיח בולצאנו את משפט בולצאנו-ויירשטראס. המשפט נשכח, ורק כחמישים שנה לאחר מכן הבין ויירשטראס את חשיבותו של המשפט והוכיח אותו מחדש באופן בלתי תלוי. ב-1851, שלוש שנים לאחר מותו של בולצאנו, התפרסם ספר שלו שעסק באינסוף. בספר מופיעים כמה רעיונות מתורת הקבוצות, שהקדימו את המחקרים של גאורג קנטור. מדיה וקבצים בנושא ברנרד בולצאנו בוויקישיתוף ברנרד בולצאנו, באנציקלופדיה לפילוסופיה של סטנפורד ברנרד בולצאנו, ברשת החברתית Goodreads ברנרד בולצאנו, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה ברנרד בולצאנו, באתר MacTutor (באנגלית) ברנרד בולצאנו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Edgar Morscher, "Bernard Bolzano", The Stanford Encyclopedia of Philosophy, Edward N. Zalta (ed.), ‏Winter 2018 Edition (באנגלית)
שעון 400 יום

שעון 400 יום (בגרמנית: Jahresuhr – "יהרסאור", מילולי: שעון שנה) הוא שעון מכני שפעולתו מבוססת על מטוטלת פיתול הנעה בסיבוב על צירה במקום תנועת המטוטלת הרגילה. השעון קיבל את שמו מהעובדה שאינו זקוק למתיחה פעם ביום או פעם בשבוע כשעון מכני רגיל, אלא רק פעם בשנה, וזאת בזכות המטוטלת שפועלת באופן שונה ממטוטלת רגילה. מטוטלת הפיתול הומצאה בשנת 1793 ושעון 400 יום הראשון הומצא בשנת 1841 על ידי הממציא האמריקני אהרון קריין. לרוע מזלו של קריין הוא הצליח למכור רק ארבעה שעונים כאלו. השעון "הומצא מחדש" בצורה עצמאית על ידי אנטון הארדר הגרמני ב-1879–1880, אך השעונים שלו היו מאוד לא מדויקים ונזקקו לכיוון באופן תמידי. בשנת 1884 הוא מכר את הפטנט לאדם שלא עשה בו דבר. לבסוף פג תוקפו של הפטנט בשנת 1887 ולאחר מכן החל ייצור המוני של השעון על ידי חברות כגון גוסטב בקר. למרות הצלחתם השיווקית עדיין לא היו השעונים מדויקים דיים כדי להיות יותר מקישוט, עד שצ'ארלס טרוויליג'ר הוסיף לתכנון מנגנון המפצה על שינוי בטמפרטורה, ששיפר את הדיוק משמעותית. לאחר מלחמת העולם השנייה נלקחו שעוני 400 יום רבים מגרמניה הכבושה, וזוהי הסיבה לפופולריות היחסית של השעונים בארצות הברית. שעון 400 יום הוא כלי עדין ומעוצב שמונע על ידי קפיץ, וגודלו הוא כגודל שעון אח. שעוני 400 יום מוצגים לראווה עם כיפת זכוכית, כדי להראות את אופן הפעולה המיוחד של השעון. דוגמה לעדינותו של השעון היא העובדה שרעידת אדמה חלשה מאוד (שייתכן שאדם כלל לא ירגיש בה) המזיזה מעט את המדף עליו נמצא השעון, עלולה לגרום לו להפסיק לפעול ולהניע את המטוטלת. לפיכך, הם עלולים להתקלקל בקלות. כיום אין כמעט שענים שמתקנים שעוני 400 יום משום שכבר לא מייצרים אותם. רק כמה עשרות שענים בכל העולם יודעים לתקנם, רובם בארצות הברית. שעון אח – שעון בגודל דומה הפועל בטכניקה שונה. מדיה וקבצים בנושא שעון 400 יום בוויקישיתוף
ג'ורג' פלאצ'ק

ג'ורג' פלאצ'ק (Georg Placzek;‏ 26 בספטמבר 1905, ברנו – 9 באוקטובר 1955, ציריך) היה פיזיקאי תאורטי יהודי צ'כי, שנודע בעיקר בזכות ניסוח קבועי פלאצ'ק המתארים הצגה בלתי פריקה של רכיבי טנזור הפולריזביליות. קבועים אלו משמשים לחישוב פיזור רמאן, שיטה ספקטרוסקופית חשובה. פלאצ'ק נולד בעיר ברנו שבמוראביה, אז חלק מהקיסרות האוסטרו הונגרית, הוריו אלפרד ומריאן היו בני המעמד הבינוני-גבוה והיה בבעלותם מפעל טקסטיל, הרב ד"ר ברוך פלאצ'ק סבו היה הרב הראשי של העיר ברנו ושל מחוז מוראביה. הוריו, ואחיו פרדריק ואדית נספו בשואה. פלאצ'ק השלים את לימודי הדוקטורט באוניברסיטת וינה, לאחר מכן השתתף במחקרים שונים באוניברסיטאות החשובות באירופה, באוטרכט חבר להנס קרמרס במשך 3 שנים, לאחר מכן שהה תקופה קצרה בלייפציג שם עבד עם פטר דביי וורנר הייזנברג, לאחר מכן שיתף פעולה במסגרת קבוצת חוקרים בהובלת אנריקו פרמי, בין השנים 1932 עד 1938 עבד בקופנהגן עם נילס בוהר, בזמן זה בילה תקופות באוניברסיטאות נוספות ברחבי העולם ובכללן באוניברסיטה העברית בירושלים שם הוצע לו להתמנות למשרת פרופסור לפיזיקה תאורטית. במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחריה עבד פלאצ'ק בפרויקט מנהטן, שם הוביל מספר צוותים ואף החליף את הנס בתה בראש קבוצת המחקר התאורטי. בתקופה זו שינה את שמו מגיאורג לג'ורג'. מדיה וקבצים בנושא ג'ורג' פלאצ'ק בוויקישיתוף על חייו של ג'ורג' פלאצ'ק דף העד של אלפרד פלאצ'ק, אביו, מאתר יד ושם. http://db.yadvashem.org/names/nameDetails.html?itemId=1097023&language=iw#!prettyPhoto דף העד של מריאן פלאצ'ק, אימו, מתוך אתר יד ושם. http://db.yadvashem.org/names/nameDetails.html?itemId=1036411&language=iw#!prettyPhoto על הרב ברוך פלאצ'ק http://www.rationalistjudaism.com/2011/07/most-fascinating-rabbi-youve-never.html דף העד של אדית פלאצ'ק, אחותו, מאתר יד ושם. http://db.yadvashem.org/names/nameDetails.html?itemId=1097024&language=iw#!prettyPhoto Alexander Weissberg, The Accused, Pickle Partners Publishing, 2016-07-26, ISBN 978-1-78625-965-3. (באנגלית) The Genesis of Physics at the Hebrew University of Jerusalem http://www.springerlink.com/content/jy87n037k7eb1vx5/
שילוני

שילוני הוא מונח מהמקרא שפירושו "תושב שילה". האם התכוונתם ל... שילוני: בן-עמי שילוני – פרופסור ללימודי מזרח אסיה לנה שילוני – פרופסור לספרות צרפתית, אשתו של בן-עמי רותי שילוני – עיתונאית ישראלית שושנה שילוני – סופרת ילדים ואשת חינוך ישראלית שמחה שילוני – ממפקדי הפלמ"ח השילוני: אחיה השילוני – נביא בתקופת התנ"ך טל השילוני – ממקימי תחנת הרדיו 88FM שילון שילה
שילון

שילון הוא שם נוסף לעיר שילה, וכן שם משפחה ישראלי. האם התכוונתם ל... זיו שילון – פעיל חברתי, שירת כקצין בחטיבת גבעתי אבי שילון – היסטוריון וביוגרף ישראלי משפחת שילון: דן שילון – שדרן, עיתונאי, ואיש טלוויזיה ישראלי מירי שילון – שחקנית, מנחת טלוויזיה ועורכת ישראלית, גרושתו של דן שילון ואמה של עדי שילון עדי שילון – אשת טלוויזיה ורדיו ישראלית, בתם של דן ומירי שילון יגאל שילון – איש טלוויזיה וקולנוע ישראלי, אחיו של דן שילון שילוני
מכתש ליוביל

מכתש ליוביל הוא מכתש פגיעה קטן על פני הירח הממוקם בגפו המזרחי. נקרא על שם המתמטיקאי הצרפתי ז'וזף ליוביל על ידי האיגוד האסטרונומי הבינלאומי בשנת 1973. המכתש נמצא דרום-מזרחית למכתש דובייגו ובעבר נקרא דובייגו S לפני ששונה שמו. קוטר המכתש 16.12 ק"מ ועומקו 2,910 מטר. המכתש מעוגל וצורתו כקערה עם רצפה שטוחה במרכזו. גבולו המערבי והצפון-מערבי נושק לשקע באדמת הירח הגורם לצורתו להראות מעוותת. מערבית למכתש קיים מכתש רספיג'י, מכתש פגיעה בעל גודל זהה. גאולוגיה של הירח מדיה וקבצים בנושא מכתש ליוביל בוויקישיתוף