laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
גזה ד. ברקו

גזה ד. ברקו (במקור דוד ברקוביץ', בהונגרית: Berkó D. Géza; שאטוראליאויהיי, 17 באוקטובר 1870 – ניו יורק, 8 בנובמבר 1927) היה מומחה דפוס יהודי-הונגרי, בעל עיתון, עורך עיתון יהודי-הונגרי-אמריקאי. דוד ברקוביץ' נולד במשפחה יהודית כבנם של אברהם ברקוביץ' ושל לני ברקוביץ'. הוא היה בן 18 כשהיגר עם הוריו לארצות הברית. שם הצטרף כמדפיס ל"משמר הלאומי ההונגרי" שיצא בשפה ההונגרית ושם למד את כל רזי הדפוס ואת הכנת ועריכת עיתון. משם עבר להציל ולהחיות את עיתון הנפסבה (בהונגרית: קול העם) האמריקאי שיצא בשפה ההונגרית בניו יורק. השבועון תחילה, שנוסד בדצמבר 1899 על ידי מדפיסים הונגריים בניו יורק, בחר בכוונה את השם בהקבלה לשם של הנפסבה (קול העם) היומון ההונגרי בהונגריה ובכך סימן את גם את מחויבותם לאידיאל הסוציאל-דמוקרטי. גזה ד. ברקו הפך אותו לעיתון יומי ב-1904. משנת 1899 ועד מותו ערך ברקו את העיתון במשך כ-28 שנים. היה צורך גדול בעיתונים בשפה ההונגרית, שכן משנת 1870 גדל בהתמדה מספר המהגרים ההונגרים באמריקה, שפנו לעיתונים בשפה ההונגרית לעזרה ולהדרכה ב'עולם החדש' הלא נודע. גזה ד. ברקו ידע זאת היטב, הוא היה גם בעד חיזוק חיי הקהילה. הוא היה משוכנע שההונגרים ישגשגו באמריקה רק אם ההונגרים יעזרו להונגרים בכלל והיהודים ההונגרים זה לזה בפרט. מנהיגי חוג החינוך העצמי של ניו יורק, שנוסד ב-1888, שהוקדש ברובו לטיפוח התרבות ההונגרית, כללו את מור צוקור, וילמוש פרקש, ארתור קוזמה, לאיוש קליין, הרמן שיפוש, ינה קולוז'י, מיקלוש וינטר, ינה האקר, ז'יגמונד קליין (רובם ככולם יהודים). בנוסף לגזה ד. ברקו. בשנת 1910 הוא פרסם את כרך יום השנה ה-10 של הנפסבה ההונגרית האמריקאית, עם מיטב הכתבות והאיורים של הכתבים. בין השנים 1915 לבין 1921 פרסם גם את ה"עיתון בתמונות" (Képes Újság). לאחר חוזה טריאנון, גזה ד. ברקו ארגן הפגנה שקטה ועלייה לרגל של הונגרים אמריקאים לוושינגטון די. סי, מעולם לא היו כל כך הרבה הונגרים בבירת ארצות הברית לפני או מאז. תהלוכת ההונגרים ביטאה בכבוד את הצער על גורל מולדתם. האמריקנים שמו לב לתחושה זו של ההונגרים בהבנה ובכבוד. גזה ד. ברקו יזם וארגן גם את הקמת הפסל של לאיוש קושוט בניו יורק. ב-15 במרץ 1928 (לאחר מותו) נחנך הפסל באופן חגיגי. יצירת חייו המרכזית של ברקו, הנפסבה ההונגרית האמריקנית, חיה עד היום, וכתבותיהם של הונגרים מפורסמים הופיעו ומופיעים בה, בין השאר מפי פרנץ מולנר, שנדור מאראי, פרנץ פייטה, ג'ורג' פאלודי וכו'. אלבום הכבוד של הנפסבה האמריקאי בהונגרית: 1899-1909 / עורך גזה ד. ברקו. בודפשט, דורנר-היימברג, 1910 האמריקאי בהונגרית: 1899-1909 / עורך גזה ד. ברקו. ניו יורק [NY]: Berko DG, שוטר. 1910. עיתון התמונות של ברקו. ניו יורק: 1916-1920 המשך: עיתון עולמי בתמונות. ניו יורק 1921 לקסיקון ביוגרפי הונגרי. כרך תוספת שלישי, עורכת ראשית אגנש קניירש. בודפשט, 1985. Géza D. Berkó אדן ואשווארי: לזכרו של Géza D. Berkó. בתוך: אדן ואשווארי: אמריקה ההונגרית. סגד, 1988, 164-165. עלינו, חופש נפסבה ההונגרי האמריקאי "Születési bejegyzése a sátoraljaújhelyi izraelita hitközség születési akv. 207/1871. folyószáma alatt". Vasváry Ödön: A New York-i Kossuth szobor 25 éves jubileuma, Vasváry-gyűjtemény, Szeged
הכביש האמריקאי

האם התכוונתם ל... כביש הטבעת המזרחי – כביש בירושלים הכביש הפאן-אמריקאי – מערכת כבישים רציפה המחברת את אמריקה הצפונית ואמריקה הדרומית
ג'וזף ואנס

ג'וזף ואנס (באנגלית: Joseph Vance;‏ 21 במרץ 1786 – 24 באוגוסט 1852) היה פוליטיקאי אמריקאי מאוהיו, שכיהן כמושל אוהיו ה-13, הראשון מבין חברי המפלגה הוויגית שכיהן בתפקיד זה. ג'וזף ואנס נולד בקאטפיש (כיום וושינגטון) שבפנסילבניה. ב-1788 הוא עבר יחד עם אביו, ג'וזף ק. ואנס, ותיק מלחמת העצמאות של ארצות הברית, לואנסבורג שבקנטקי, וב-1805 לאורבנה שבאוהיו. בשל מגוריו באזורים הפחות מיושבים של ארצות הברית, היו לו מעט מאוד הזדמנויות ללמוד בבית ספר. העדר החינוך הפורמלי הטריד אותו במידת מה במשך כל ימי חייו. עם זאת, על אף שלא למד בבית ספר הוא נחל הצלחה. שאיפתו לעבודה קשה, גם בגיל צעיר, תרמה להצלחתו. כאיש צעיר, עבד ואנס כסוחר במלח. הוא נדד באזורים מרוחקים של אוהיו ומכר מלח למתיישבים המקומיים. ב-1807 נשא ואנס לאישה את מרי למון, שמשפחתה התגוררה באורבנה. ב-1809 כאשר מת אביו, לקח ואנס על עצמו את ניהול החווה המשפחתית. מכאן והלאה, עד יומו האחרון, עבד ואנס בניהול החווה במקביל לתפקידיו הפוליטיים. כניסתו הראשונה של ואנס לפוליטיקה הייתה כאשר הוא מונה כמזכיר מועצת הנציבים של המחוז. הוא גם הקים חברה לייצור כלי נשק, שהייתה חלק מהמיליציה של אוהיו במלחמת 1812. רבים רחשו לו הערכה רבה ובזמן המלחמה הוא התקדם במהירות מדרגת מייג'ור לדרגת מייג'ור גנרל. בשנים 1812–1813, 1815–1816 ו-1818–1819 הוא היה חבר בבית הנבחרים של אוהיו. ב-1820 הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן בו שבע תקופות כהונה עד שהפסיד בבחירות של 1834 לכהונתו השמינית. כחבר בית הנבחרים הוא הצביע בעד חקיקה שבמסגרתה אושר מימון לעבודות ציבוריות במערב. הוא גם נודע בתמיכתו בביטול העבדות בארצות הברית. ב-1836 נבחר ואנס כמושל אוהיו וכיהן בתפקיד תקופת כהונה אחת של שנתיים. ואנס היה מושל המדינה הראשון מהמפלגה הוויגית. בתקופת כהונתו כמושל תמך ואנס במימון המדינה להקמת בתי ספר ציבוריים וכריית תעלות. הוא גם פעל לביטול עונש המוות באוהיו. הוא רכש לו מוניטין כמושל אהוד עד שתמך בהסגרתו של אדם שהואשם בסיוע לעבדים נמלטים כדי שיעמוד למשפט בקנטקי. אף על פי שקודם לכן הוא נודע בעמדותיו נגד העבדות, הסגרה זו השפיעה באופן משמעותי על מסע הבחירות שלו לבחירה מחדש ב-1838. בסופו של דבר נבחר תחתיו וילסון שאנון. פרישתו מהפוליטיקה לא ארכה זמן רב. בשנים 1839–1841 הוא כיהן כחבר הסנאט של אוהיו מטעם מחוז הבחירה העשירי. ב-1842 הוא נבחר שוב לבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן בו עוד שתי תקופות כהונה. הוא היה דמות בולטת ומוערכת בקונגרס, ונודע בשל השקפותיו נגד סיפוחה של טקסס ונגד מלחמת ארצות הברית-מקסיקו. בבחירות של 1846 הוא לא התמודד פעם נוספת. ואנס היה נציג לוועידה הארצית של המפלגה הוויגית של 1848 ונציג בוועידה החוקתית של אוהיו של 1851. בשובו לביתו מהוועידה החוקתית לקה ואנס בשבץ מוחי. ג'וזף ואנס נפטר בביתו ב-24 באוגוסט 1852, ונטמן בבית הקברות אוק דייל שבאורבנה. מדיה וקבצים בנושא ג'וזף ואנס בוויקישיתוף ג'וזף ואנס, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית) ג'וזף ואנס, באתר "Find a Grave" (באנגלית) Joseph Vance - Ohio History Central - A product of the Ohio Historical Society, Ohio History Connection, ‏(אורכב מהמקור ב-21 במרץ 2013) ג'וזף ואנס, באתר אגודת המושלים הלאומית, ‏(אורכב מהמקור ב-27 באוקטובר 2017)
שורש 160

שורש 160, או שׁין בּוּ (בסינית: 辛部, פיניין: Xīn bù) הוא השורש המאה ושישים של הכתב הסיני. פירושו "מריר" והוא אחד מתוך 20 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משבעה קווים. במילון קאנגשי יש 36 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה. במערכת הספרות המחזורית הסינית העתיקה טיאן-גאן, 辛 מייצג את הגזע השמימי השמיני. השורש בכתב עצמות הניחוש, (甲骨文, גְ'יָאגוּוֶן, פיניין: Jiǎgǔwén) מלפני 3,500 שנה השורש בכתב כתובות הברונזה, (גִ'ין וֶן; 金文; פיניין: Jīn wén) מלפני 2,500-3,000 שנה השורש בכתב החותם הקטן (שְׂיָאוגְ'ווָאן, 小篆, xiǎozhuàn) Fazzioli, Edoardo (1987). Chinese calligraphy: from pictograph to ideogram: the history of 214 essential Chinese/Japanese characters. calligraphy by Rebecca Hon Ko. New York: Abbeville Press. ISBN 0-89659-774-1. Lunde, Ken (5 ינו' 2009). "Appendix J: Japanese Character Sets" (PDF). CJKV Information Processing: Chinese, Japanese, Korean & Vietnamese Computing (Second ed.). Sebastopol, Calif.: O'Reilly Media. ISBN 978-0-596-51447-1. {{cite book}}: (עזרה) מדיה וקבצים בנושא שורש 160 בוויקישיתוף מסד נתונים של Unihan - U+8F9B
דסק

דסק (בהונגרית: Deszk; בסרבית: Деска, בקרואטית: Deska, דסקה) הוא כפר בסמוך למשולש הגבולות הונגריה-רומניה-סרביה, ליד העיר סגד, במחוז צ'ונגראד-צ'נאד בדרום הונגריה. בדסק יש מיעוט סרבי בעל חשיבות היסטורית שהיווה 4.9% מכלל האוכלוסייה ב-2001. שמו של הכפר מופיע ברשומות מסוף המאה ה-15, עת היה בידי אצילים. הוא היה מחולק לשני חלקים; האחד בבעלות משפחת אסטארי ממחוז ביהאר, והשני - של משפחת בודו מטימישוארה. בשנת 1490 המלך אולסלו השני, מלך בוהמיה והונגריה, לקח את חלקו של באלינט אסטארי משום שזה הצטרף לנסיך אלברט מפולין, והעניק שטח זה ללאסלו לושונצי (László Losonczi). בתחילת המאה ה-16 הזכיר איש הדת, הסופר וההיסטוריון מיקלוש אולה (Oláh Miklós) (אנ') את המקום ביצירתו. במאה ה-16 נכבש הכפר על ידי האימפריה העות'מאנית, אך תושבי דסק שילמו מיסים למלך הונגריה דרך פקידיו בגיולה ב-1558. כעבור שנתיים כבר נרשם דסק בין המקומות שלא ניתן היה לגשת אליהם עקב הכיבוש. ב-1746 היה המקום אתר קרב בין ההונגרים לבין מיליטריסטים סרבים. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. לאחר מלחמת העולם השנייה פעל בעיר בית יתומים לילדים יהודים ניצולי השואה. לאקלים באזור זה יש הבדלים קלים בין שיא לשפל, ויש גשמים כל השנה. סיווג האקלים לפי שיטת קפן הוא "Cfb": אקלים ימי מערבי. לדסק ברית ערים תאומות עם: רומניה דאלו (אנ'), רומניה צרפת דונרי (אנ'), צרפת רומניה דומברבה (אנ'), רומניה גרמניה קניגשטיין (אנ'), גרמניה סרביה נובי קנז'באץ, סרביה בלגיה נינובה (אנ'), בלגיה אוקראינה רחיב, אוקראינה גרמניה ויזנבאך (אנ'), גרמניה מדיה וקבצים בנושא דסק בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של דסק תערוכה על בתי ילדים לאחר השואה, באתר יד ושם
אקואי

אקואי (בצרפתית: Écouis) היא קומונה של מחוז אר בצפון צרפת ובה כ-760 תושבים. במקור נקראה אקואי "ריטומאגוס" (Ritumagos). הייתה זו תחנה על הדרך הרומית העוברת מגרביל (Graville) לטרואה, המוזכרת באיטינראריום אנטונינוס (נתחבר סביב שנת 300 לספירה) ובמפת פויטינגר. בשנת 1141, אלפרד, אדון גמאש (Gamaches-en-Vexin), נתן את כנסיית סנט-אובן (Saint-Aubin) למנזר בק (Abbaye Notre-Dame du Bec). בשנת 1307, המלך פיליפ היפה הציע את השלטון על אקואי לאנגרה דה מריני (Enguerrand de Marigny) שייסד הוספיס וכנסייה שהתקיימה עד המהפכה הצרפתית. בשנת 1800 איבדה אקואי את מעמדה כבירת הקנטון. בשנת 1843 סופחה אליה העיירה וילרס (Villerest). במאה התשע עשרה כללה העיירה 9 בתי משקאות, 2 מסעדות בתי מלון, 3 חנויות מכולת, 2 בעלי מוסכים, יצרן גלגלים, יצרן אוכפים, סנדלר, יצרן זרעים, חנות לחומרי בניין, 2 גגנים (יצרני גגות), 3 בנאים, מספר נגרים וצלם. העירייה בנתה את בית העירייה הנוכחי בשנת 1903, בעזרת עזבון של נדבנית. בספטמבר 1914, בשלביה הראשונים של מלחמת העולם הראשונה, חצה את העיירה קומנדו גרמני שפוצץ גשר באואסל (Oissel). לאחר מלחמת העולם השנייה פעל בעיר בית יתומים לילדים יהודים ניצולי השואה. שימוש הקרקע של העירייה, כפי שעולה ממאגר המידע האירופי של שימוש בקרקע (CLC), כולל בעיקר קרקע חקלאית (80.8% ב-2018), למרות ירידה בהשוואה ל-1990 (83.2%). החלוקה המפורטת בשנת 2018 היא כדלקמן: אדמות עיבוד (78.9%), יערות (13.6%), שטחים עירוניים (5.6%), שטחי דשא (1.9%). אתר האינטרנט הרשמי של אקואי (בצרפתית) מדיה וקבצים בנושא אקואי בוויקישיתוף L'Andelle et ses plateaux, octobre 2010, Charleval: Éditions du Bois. תערוכה על בתי ילדים לאחר השואה, באתר יד ושם
נסר א-דין דינה

נַסְר א-דִּין דִינֶה (בצרפתית: Nasreddine Dinet‏; 28 במרץ 1861 – 24 בדצמבר 1929) היה צייר אוריינטליסט צרפתי ואחד ממייסדי אגודת הציירים האוריינטלים בצרפת. הוא הוקסם מצפון אפריקה ותרבותה והתאסלם ושינה את שמו. בנוסף לציוריו, הוא תרגם ספרות ערבית לצרפתית. הוא נולד בפריז, כאלפונס-אטיין דינה, היה בנם של שופט צרפתי חשוב, פיליפ לאון דינה ומארי אודיל בוצ'ר. בשנת 1865 נולדה אחותו ז'אן, שתהפך לביוגרפית שלו. עם סיום לימודיו ב-1881 הוא נרשם לבית הספר לאמנויות היפות ונכנס לסטודיו של ויקטור גאלנד. בשנה שלאחר מכן למד אצל ויליאם אדולף בוגרו וטוני רובר-פלרי באקדמיה ז'וליאן. הוא גם הציג לראשונה בסלון האמנים הצרפתי. דינה ערך את הטיול הראשון שלו לדרום אלג'יריה בשנת 1884, עם צוות של אנטומולוגים. בשנה שלאחר מכן הוא ערך טיול שני במלגה ממשלתית, הפעם ללאגוואט. באותה תקופה הוא צייר את שתי התמונות האלג'יריות הראשונות שלו. הוא זכה במדליית הכסף לציור בתערוכה העולמית ב-1889, ובאותה שנה היה בין מקימי האגודה לציירים הצרפתית לצידם של רודן, פייר פובי דה שאבאן ואחרים. בשנת 1887 הוא הקים יחד עם מנהל מוזיאון לוקסמבורג בפריז, את אגודת הציירים האוריינטליים הצרפתית. בשנת 1903 הוא קנה בית באלג'יר ובילה שם שמונה חודשים כל שנה. הוא הוקסם מהתרבות הערבית ובסופו של דבר התאסלם. הוא הודיע על ההתאסלמות במכתב פרטי משנת 1908, והשלים את המרתו הרשמית ב-1913, וכן שינה את שמו לנסר א-דין דינה. בשנת 1929 הוא ואשתו יצאו לחג' למכה. ביולי 1896, הוא זכה בתואר אביר לגיון הכבוד והשתתף בתערוכה הבינלאומית של המאה בפריז. הכבוד שזכה מאנשי אלג'יר בא לידי ביטוי באלפי האנשים שהשתתפו בהלווייתו ב-12 בינואר 1930 בעיירת מגוריו, שם הספיד אותו המושל הכללי לשעבר של אלג'יריה מוריס ויולט. בהשוואה לציירים מודרניים כמו אנרי מאטיס, שביקר אף הוא בצפון אפריקה בעשור הראשון של המאה ה-20, ציוריו של דינה הם שמרניים ביותר. הם קרובים לתיעוד אתנוגרפי בתיאור הנושאים שלהם. הבנתו של דינה את התרבות והשפה הערבית מבדילה אותו מאמנים אוריינטליסטים אחרים, משום שכדובר ערבית, הוא הצליח למצוא דוגמניות עירום באלג'יריה הכפרית שבה "תרבות הצעיף" הייתה פחות קשיחה. לפני 1900, ניתן לאפיין את רוב יצירותיו כ"סצנות ז'אנר אנקדוטיות". ככל שהתעניין יותר באסלאם, הוא החל לצייר נושאים דתיים לעיתים קרובות יותר. הוא גם היה פעיל בתרגום ספרות ערבית לצרפתית, ופרסם תרגום של שיר אפוס ערבי בשנת 1898. כתבי נסר א-דין דינה בפרויקט גוטנברג (באנגלית) מדיה וקבצים בנושא נסר א-דין דינה בוויקישיתוף Benjamin, Roger (2004). "Chapter 3: Orientalism, modernism and indigenous identity". In Edwards, Steve; Wood, Paul (eds.). Art of the Avant-Gardes. New Haven: Yale University Press in association with The Open University Jeanne Dinet Rollince, La Vie de E. Dinet, GP. Maisonneuve, 1938 Bloom, J.M. and Blair, S., The Grove Encyclopedia of Islamic Art and Architecture, Volume 2, 2009, p.5 Pierre Prier, Étienne Dinet, peintre français, orientaliste et musulman, Orient XXI, ‏2014-07-25 (בצרפתית) Pouillon, François (1997) Les deux vies d’Étienne Dinet, peintre en Islam: L’Algerie et l’heritage colonial. Editions Balland, Paris
פייר דאק

אנדרה איזאק המכונה פייר דאק (15 באוגוסט 1893 - 9 בפברואר 1975) היה הומוריסט וקומיקאי יהודי צרפתי. נולד למשפחה יהודית בעיר שאלון-סור-מארן (כיום שאלון-אן-שמפאן, בירת חבל שמפאן-ארדן) בצרפת. בניה של המשפחה, שמוצאה היה מחבל אלזס, לחמו למען צרפת בצבא המהפכה ובמלחמת צרפת–פרוסיה ב-1870. אחיו הבכור של איזאק נהרג במלחמת העולם הראשונה בהגנה על צרפת נגד הגרמנים. אביו היה קצב במקצועו, ואיזאק השתמש בהמשך בשפת הקצבים בפזמוניו. איזאק נודע כפזמונאי פייר דאק מאז שנות השלושים של המאה העשרים. ב-1938 יסד את העיתון ההומוריסטי "עצם עם לשד". הוא הופיע בקברטים של פריז ושם ללעג את המצבים המגוחכים של חיי יום-יום. בתקופת הכיבוש הנאצי של צרפת, שימש כאחד מדוברי רדיו לונדון. באחד השידורים אמר: "רדיו פריז משקר, רדיו פריז הוא גרמני". בתגובה, קריין רדיו פריז פיליפ אנריו, שעבד בשירות התעמולה הנאצית, הציג את פייר דאק כפליט יהודי שכלל אינו צרפתי. הוא השיב: "כאשר תמות, ייכתב על קברך (אם יהיה לך קבר כלל), 'מת למען היטלר אחרי שהוצא להורג בירייה על ידי הצרפתים'". אחרי המלחמה שב פייר דאק לפריז וב-1949 פגש בפרנסיס בלאנש. הם הגישו סידרה רדיופונית בהמשכים ברדיו אירופה 1 מ- 1956 עד 1960. סידרה זו זכתה להצלחה רבה בצרפת. לפני מותו ב-1975 אמר: "המוות הוא חוסר ידע לחיות". Jacques Pessis, Pierre Dac, mon maître 63, François Bourin, 1992 (בצרפתית) פייר דאק, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) פייר דאק, באתר AllMovie (באנגלית) פייר דאק, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) פייר דאק, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) פייר דאק, באתר Last.fm (באנגלית) פייר דאק, באתר MusicBrainz (באנגלית) פייר דאק, באתר Discogs (באנגלית) אדגר וייל, פייר דאק (בצרפתית) פייר דאק, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
הסדר

האם התכוונתם ל... הֶסְדֵּר הסדר חוב – אירוע משפטי המשנה את תנאי החוב של חייב כלפי נושיו כאשר השינוי הוא לטובת החייב הסדר חובות (גם: בוררות חוב, משא ומתן בענייני חוב או הסדרי אשראי) - גישה להפחתת חוב שבה החייב והנושה מסכימים - תוך התפשרות - לצמצם את החוב שביניהם, וצמצום זה ייחשב כאילו החוב שולם במלואו הסדר טיעון – הסכם שנערך במסגרת משפט פלילי בין רשויות התביעה לנאשם, ובו הנאשם מודה בחלק מן האישומים המיוחסים לו, ובתמורה התביעה מסירה חלק מן האישומים מתוך כתב האישום הסדר מותנה – הסכם בין רשויות התביעה השונות של מדינת ישראל לבין החשוד. במסגרת ההסדר וכתנאי לחתימתו, מודה החשוד בביצוע העובדות המהוות עבירה פלילית ומתחייב לקיים את התנאים שפורטו בהסדר. מנגד, רשות התביעה מתחייבת שלא להגיש כתב אישום נגד החשוד. הסדר מרכז (שתי המילים מבוטאות במלעיל) - מסגרת השירות הצבאי המקוצר של תלמידי ישיבות גבוהות ציוניות שאינן ישיבות הסדר הסדר ראייה – הסדר הקובע, בעקבות גירושים או פרידה, את המסגרת לפגישה של הילדים עם ההורה שאתו אין הם מתגוררים הסדר שלילי – מצב משפטי בו נושא מסוים לא הוכנס לדין באופן מודע ובכוונת תחילה על ידי המחוקק ישיבת הסדר – ישיבה המשלבת לימודים תורניים גבוהים ושירות צבאי במסגרת דתית הַסֵּדֶר ליל הסדר – טקס יהודי בסעודת הלילה הראשון של חג הפסח הסדר החדש (בגרמנית: Neue Ordnung) - מערכת פוליטית, מדינית, כלכלית וחברתית שהנאצים שאפו להקים באירופה משטרת הסדר (בגרמנית: Ordnungspolizei; בראשי תיבות: ORPO אורפ"ו) - ארגון-על שריכז כוחות משטרה, ז'נדרמריה וכוחות משטרתיים למחצה וצבאיים למחצה בגרמניה הנאצית סדר קלאסי – סגנון בנייה באדריכלות הקלאסית שהיה קרוב לתקן בנייה מפורט הסדר האיוני – אחד משלושת הסדרים הקלאסיים באדריכלות יוון העתיקה הסדר הדורי – אחד משלושת הסדרים הקלאסיים באדריכלות יוון העתיקה הסדר הקורינתי – אחד משלושת הסדרים הקלאסיים באדריכלות יוון העתיקה הסדר המשולב – סדר שהתפתח באדריכלות הרומית בנוסף לאלו שהרומאים אימצו מהאדריכלות היוונית הסדר הענק (באיטלקית Ordine gigante) - סדר שהתפתח באדריכלות הרנסאנס בנוסף לסדרים הקלאסיים מהעת העתיקה
מיקלוש מרקוש

מיקלוש מרקוש (במקור מרקוביץ', בהונגרית: Markos Miklós; שארבוגארד, 15 ביולי 1924 – 7 ביוני 2000) היה במאי קולנוע יהודי-הונגרי, תסריטאי, היסטוריון ספרות ואחיה הצעיר של היסטוריונית הספרות והספרנית ג'רג'י מרקוביץ' (1919–1985). מיקלוש מרקוביץ' נולד במשפחה יהודית כבנם הצעיר ביותר של אהרון מרקוביץ' (1885–1944) וטרינר ושל ארז'בט דויטש (1891–1944). הוריו גורשו למחנה ההשמדה אושוויץ בשנת 1944 ונרצחו שם. הוא סיים ארבע כיתות חטיבת הביניים בעיר הולדתו ולאחר מכן נשלח על ידי הוריו לגימנסיית סנט אישטוואן בבודפשט (כי הגימנסיה בעיר הולדתו נסגרה). בשנים 1942 עד 1945 למד צילום ועבד כעוזר צלם. בדרך נס הצליח להתחמק גם השרות העבודה וגם מהרדיפות בבירת הונגריה. אחותו התחתנה ועברה לגור בטימישוארה שלא עברה לשליטה הונגרית במלחמה וכך ניצלה. בשנים 1949 עד 1953 היה סטודנט בקולג' הכל-פדרלי לקולנוע במוסקבה. מ-1951 עשה סרטים דוקומנטריים. משנת 1953 היה הבמאי והתסריטאי של אולפני הסרטים Mafilm. היו לו שני ילדים: קטלין מרקוש (1965–) וגאבור מרקוש (1968–). גור (1959) (גם במאי) אני עולה לשר (1962) הנוכלת (1963) המזל של מרצי קאקוק (1966) (גם במאי) מים מסריחים (1966) פלפל (1968) (גם במאי) מעבורת התופת (1969) (גם במאי) מר פיצק (1974) ספן הדנובה (1974) (גם במאי) בעל עיני הכוכב (1977) (גם במאי) בניו של אסיר (1979) (גם במאי) ברק (1981) (גם במאי) השובבים (1984) (גם במאי) הדודה הפנטסטית (1986) הילד מקומארום (1987) (גם במאי) מיציקה והמלאכים (1987) (גם במאי) בשקה (1955) ליל העין השחורה (1959) חשמלית ישנה (1960) שבעה בשלג (1962) קריקט (1963) רבותי, דברו! (1974) בעקבות החטא (1977) רוץ איתי (1983) זיכרונות ראש העיר (1984) למען תרבות סוציאליסטית (1979) פטר הרמן: מי ומי הונגרי ובינלאומי תקליטור 1998, בודפשט, 1997 ISBN 963-9051-195 "Visszaemlékezés - Markovits Pál". centropa.org. נבדק ב-2021-07-26. מיקלוש מרקוש, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) Filmkataluház.hu "Gyászjelentése". Művelődési közlöny, 1979. április 18. (23. évfolyam, 8. szám)
דיוויזיית הטנקים הראשונה (האימפריה היפנית)

דיוויזיית הטנקים הראשונה (ביפנית: 戦車第1師団) הייתה דיוויזיית שריון של הצבא היפני הקיסרי אשר השתתפה במלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה הוקמה במנצ'וקוו ב-24 ביוני 1942, ונקראה בתחילה בריגדת השריון ה-1. בעת הקמתה כללה הבריגדה ארבעה רגימנטים משוריינים: ה-1, ה-3, ה-5 וה-9. בהמשך צורף לבריגדה רגימנט נוסף של חיל רגלים ממוכן (ה-1), ולפיכך שודרגה היחידה למעמד של דיוויזיה. הדיוויזיה הוצבה בנינג'אן שבצפון מנצ'וקוו, והייתה כפופה לארמייה האזורית הראשונה. משימתה של הדיוויזיה הייתה אבטחת הגבול עם ברית המועצות. עם התקדמות המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט לרעת היפנים, החליט המטה הכללי הקיסרי להפקיע מהדיווזיה את רגימנט הטנקים ה-9, שהועבר לארמייה השלישית בסאיפאן. הרגימנט הושמד בקרב סאיפאן וקרב גואם. הרגימנטים הנותרים השתתפו במבצע איצ'י-גו, סדרה של מתקפות גדולות, שערך הצבא היפני הקיסרי מאפריל עד דצמבר 1944, נגד כוחות הצבא הלאומי המהפכני של הרפובליקה הסינית במרכז ובדרום סין. לאחר המבצע הופקע מהדיוויזיה רגימנט הטנקים ה-3 אשר הועבר לארמייה ה-11. במרץ 1945 הועברו יחידותיה הנותרות של הדיוויזיה בחזרה לאיי הבית היפניים כהכנה לקראת הפלישה הצפויה של בעלות הברית. הדיוויזיה הייתה חלק מהארמייה ה-36 והייתה אמורה להגן על השטח שבין הר צוקובה לנהר הטאמא. בסופו של דבר נכנעה יפן לפני הפלישה, והדיוויזיה פורקה בספטמבר של אותה שנה יחד עם שאר הצבא הקיסרי. לוטננט גנרל טושימוטו הושאינו (1 בספטמבר 1942 - 15 ביוני 1945) לוטננט גנרל נובו הוסומי (15 ביוני 1945 - 30 בספטמבר 1945) מדיה וקבצים בנושא דיוויזיית הטנקים הראשונה בוויקישיתוף ההיסטוריה של חיל השריון היפני (באנגלית) אתר העוסק בחיל השריון היפני (באנגלית)
דיוויזיית הטנקים השנייה (האימפריה היפנית)

דיוויזיית הטנקים השנייה (ביפנית: 戦車第2師団) הייתה דיוויזיית שריון של הצבא היפני הקיסרי אשר השתתפה במלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה הוקמה במנצ'וקוו ב-24 ביוני 1942, והייתה כפופה לארמייה האזורית הראשונה. משימתה של הדיוויזיה הייתה אבטחת הגבול עם ברית המועצות. בפברואר 1944 אחד הרגימנטים של הדיוויזיה הועבר לאיי קוריל. עם התקדמות המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט לרעת היפנים, החליט המטה הכללי הקיסרי להציב את הדיוויזיה באיי הפיליפינים, במסגרת הארמייה האזורית ה-14. בסיסה היה בלוזון. בינואר 1945 החלו כוחות בעלות הברית לתקוף את לוזון. מפקד הכוחות בפיליפינים, הגנרל טומיוקי יאמאשיטה, החליט לא להטיל את דיוויזיות השריון לקרב מיד בתחילתו, ותחת זאת הורה להן לסגת צפונה. למרות זאת, ספגו יחידות הדיוויזיה נזקים כבדים בהפצצות אוויריות. עד שהדיוויזיה סיימה להיערך מחדש סביב סן חוסה, היא כבר איבדה כמעט מחצית מהטנקים שלה. מה שנותר מהדיוויזיה הושמד מהר מאוד בידי בעלות הברית בקרב יבשתי. הדיוויזיה הוקמה מחדש בצפון איי קוריל, והייתה חלק מהארמייה האזורית החמישית. חיילי הדיוויזיה נאבקו בצבא האדום במהלך מבצע סערת אוגוסט. הדיוויזיה פורקה יחד עם שאר הצבא הקיסרי ב-30 בספטמבר 1945. לוטננט גנרל טאסוקו אוקאדה (20 בספטמבר 1942 - 7 בדצמבר 1943) לוטננט גנרל יושירו לוואנקה (7 בדצמבר 1943 - 30 בספטמבר 1945) ההיסטוריה של חיל השריון היפני (באנגלית) אתר העוסק בחיל השריון היפני (באנגלית)
בלטון (כפר)

בלטון (בהונגרית: Balaton) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה. עד לשואה הייתה בו קהילה יהודית. כמו יישובים רבים באירופה גם בבלטון מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 1,371 תושבים ובשנת 2023 רק 943 תושבים. האזור מיושב מסביבות המאה ה-15 ומאז הוא מיושב לסירוגין. שמו הוזכר לראשונה בתעודות משנת 1437. יהודים חיו בבלטון במאה ה-18 ובמאה ה-19. בשנת 1901 הפכו יהודי הכפר להיות כפופים לקהילת אוזד. בשנת 1944 נרצחו יהודים מהכפר בשואת יהודי הונגריה. מדיה וקבצים בנושא בלטון בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בלטון (בהונגרית) נתוני הכפר באתר הלמ"ס ההונגרי תיעוד יהודי בלטון שנרצחו בשואה מפקדי האוכלוסין של יהודי הונגריה, 1993
דיוויזיית הטנקים השלישית (האימפריה היפנית)

דיוויזיית הטנקים השלישית (ביפנית: 戦車第3師団) הייתה דיוויזיית שריון של הצבא היפני הקיסרי אשר השתתפה במלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה הוקמה 1942, במונגוליה הפנימית. ונקראה בתחילה בריגדת השריון ה-1, והיא כללה ארבעה רגימנטים משוריינים: ה-1, ה-3, ה-5 וה-9. בהמשך צורף לבריגדה רגימנט נוסף של חיל רגלים ממוכן (ה-1), ולפיכך היא שודרגה למעמד דיוויזיה. הדיוויזיה הוצבה בנינג'אן שבצפון מנצ'וקוו, והיא הייתה כפופה לארמייה האזורית צפון-סין אשר הייתה חלק מחיל המצב במונגוליה. משימתה של הדיוויזיה הייתה אבטחת הגבול עם ברית המועצות. באפריל 1944 השתתפה הדיוויזיה במבצע איצ'י-גו. ביוני הועבר אחד הרגימנטים של הדיוויזיה לארמייה האזורית השמינית ברבאול ורגימנט נוסף הועבר לארמייה האזורית ה-17 בסיאול. יחידות הדיוויזיה נאבקו כנגד הצבא האדום במבצע סערת אוגוסט, והיא פורקה באופן רשמי יחד עם שאר הצבא הקיסרי בספטמבר 1945. לוטננט גנרל איסאקו נישאירה (1 בדצמבר 1942 - 7 בינואר 1944) לוטננט גנרל הידיו יאמאג'י (7 בינואר 1944 - 30 בספטמבר 1945) מדיה וקבצים בנושא דיוויזיית הטנקים השלישית בוויקישיתוף ההיסטוריה של חיל השריון היפני (באנגלית) אתר העוסק בחיל השריון היפני (באנגלית)
דיוויזיית הטנקים הרביעית (האימפריה היפנית)

דיוויזיית הטנקים הרביעית (ביפנית: 戦車第4師団) הייתה דיוויזיית שריון של הצבא היפני הקיסרי אשר השתתפה במלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה הוקמה ב-6 ביולי 1944 על בסיס תלמידים ומורים מבית הספר לשריון של הצבא הקיסרי בטוקיו. היא נכללה במסגרת הארמייה ה-36 והייתה אמורה להגן על איי הבית היפניים במהלך הפלישה הצפויה של בעלות הברית. הדיוויזיה הוצבה בקיושו וצוידה בנשק מתקדם מהעתודות של הצבא הקיסרי. היא פורקה יחד עם כל הצבא הקיסרי ב-30 בספטמבר 1945 בלי שנלחמה מעולם. לוטננט גנרל שיורי נגורה (8 ביולי 1944 - 12 באוגוסט 1945) מייג'ור גנרל הנסיך קאנין הארוהיטו (12 באוגוסט 1945 - 16 באוגוסט 1945) לוטננט גנרל שיורי נגורה (16 באוגוסט 1945 - 30 בספטמבר 1945) ההיסטוריה של חיל השריון היפני (באנגלית) אתר העוסק בחיל השריון היפני (באנגלית)
נילי (אפגניסטן)

נילי (בפשטו, פרסית ודארי: نیلی) היא עיר במרכז אפגניסטן ובירת מחוז דאיכונדי. על פי אומדן רשמי מתאריך 21 בספטמבר 2020, התגוררו בעיר 42,832 תושבים. העיר שוכנת בגובה ממוצע של 2,022 מטר, ולכן מתאפיינת בתנאי מזג אוויר קשים, במיוחד במהלך חודשי החורף. בסמוך לעיר שוכן נמל תעופה קטן, הקרוי על שם העיר. במהלך חודש דצמבר 2008, עזרא ג'עפרי מונתה על ידי הנשיא חאמיד כרזאי לתפקיד ראש עיריית נילי, ובכך הפכה לאישה הראשונה באפגניסטן שקיבלה מעמד ראש עירייה. ב-14 באוגוסט 2021, נילי נכבשה על ידי הטליבאן והפכה לבירת המחוז העשרים וארבע שנפלה לידי הטליבאן, כחלק מהשתלטות הטליבאן על אפגניסטן ב-2021. מדיה וקבצים בנושא נילי בוויקישיתוף Afghanistan: Administrative Division (Provinces and Districts) - Population Statistics, Charts and Map, citypopulation.de Uzra Jafari - Mayor of Nili - Whois - xwhos.com, xwhos.com Azra Jafari, four years of hard work as Afghanistan’s first female mayor | Club de Madrid, clubmadrid.org ערך זה הוא קצרמר בנושא אפגניסטן ובנושא יישובים באסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.