פוטיומקין (אוניית מערכה, 1900)

פוטיומקין (ברוסית: Князь Потёмкин Таврический) הייתה אוניית מערכה של הצי הרוסי, אשר השתייכה לצי הים השחור. היא ידועה מסרטו של סרגיי אייזנשטיין "ספינת הקרב פוטיומקין" על מהפכת 1905. כדי למחוק את זיכרון המרד, שונה שם הספינה לפנטלימון. האונייה נבנתה על ידי המספנה הממלכתית בניקולאייב והוכנסה לשירות ב-1904/1905. היא נקראה על שם הפילדמרשל הרוסי גריגורי אלכסנדרוביץ' פוטיומקין, נסיך טאוריה (1739–1791). תחת השם פנטלימון, היא השתתפה במלחמת העולם הראשונה. היא הוצאה משירות מ-1923 עד 1925. באוקטובר 1898 הונחה שדרת הספינה במספנת הים השחור בניקולאייב שהוקמה ב-1897. הספינה הייתה פיתוח של הספינה הבודדת טרי סוויאטיטליה וחזרה על כמה אלמנטים של אוניות המערכה מסדרת פרסבט בבנייה עבור הצי הבלטי. השריון התבסס על אוניית המערכה הבריטית אה"מ מג'סטיק. תוכנית האונייה שימשה גם בסיס להזמנת אוניית המערכה הרוסית רטוויזאן בארצות הברית, שהייתה אמורה לשמש במזרח הרחוק. באוקטובר 1900 הושקה הספינה ונקראה על שם הפילדמרשל הרוסי גריגורי אלכסנדרוביץ' פוטיומקין, שהקים ב-1789 את המספנה הראשונה בניקולאייב לבניית ספינות מלחמה נגד הטורקים. באוקטובר 1903 החלו בדיקות הספינה. זו הייתה ספינת הקרב הרוסית הראשונה עם בקרת אש מרכזית והנעה מבוססת נפט, אשר, עם זאת, הוחלפה בהנעה מבוססת פחם טהור לאחר הניסויים עקב שריפה. שיפורים רבים והשריפה עיכבו את המעבר לשירות הצי עד לאביב 1905. ערך מורחב – המרד על אוניית הקרב פוטיומקין במהפכת 1905 מרדו מלחי הספינה נגד קציניהם ונגד שלטון הצאר הרוסי. המרידה פרצה בעקבות הגשת בשר מקולקל למלחים, ובמהלכה הרגו המלחים את רוב הקצינים והאחרים נאסרו בידי המלחים. לאחר ההשתלטות על הספינה היא הפליגה, תחת דגל אדום, אל נמל אודסה, שבו שררה שביתת פועלים כללית. הלווייתו של מנהיג המורדים ואלינצ'וק, שנהרג בעימותים עם קציני האונייה, הפכה להפגנה פוליטית גדולה באודסה, ובמהלכה ירתה האונייה שני פגזים אל מפקדת הצבא הצארי בעיר. הממשלה הצארית דרשה מצוות האונייה להיכנע, שאם לא כן תוטבע הספינה, ושלחה שייטת לעצור את פוטיומקין. המלחים סירבו להיכנע והפליגו לקונסטנצה שברומניה היישר דרך השייטת, שבסופו של דבר לא פתחה עליהם באש. שלטונות רומניה סירבו לתדלק את האונייה, והיא ננטשה לידיהם ב-25 ביוני. רוב אנשי הצוות חזרו לרוסיה רק לאחר מהפכת 1917. הבמאי סרגיי אייזנשטיין צילם בשנת 1925 את הסרט "אוניית הקרב פוטיומקין", המספר את סיפור המרד. הסרט זכה להצלחה גדולה, ונחשב עד היום אבן דרך בתולדות הקולנוע. כדי למחוק את זיכרון המרד, שם הספינה שונה לפנטלימון על שם סנט פנטלימון. היא פעלה תחת השם הזה עד אפריל 1917 והשתתפה במלחמת העולם הראשונה. כאשר היו צרות נוספות בצי בסבסטופול בנובמבר 1905, הספינה שוב הייתה מעורבת. ב-1910 נערך שיפוץ גדול ומודרניזציה של האונייה בסבסטופול. ב-2 בנובמבר 1911, היא עלתה על שרטון בזמן שעזבה את קונסטנצה, הנזק שנגרם לקרקעית הספינה תוקן ב-1912 בסבסטופול. במלחמת העולם הראשונה, הפנטלימון שימשה יחד עם אוניות מערכה ישנות אחרות. חטיבת אוניות המערכה כללה חמש ספינות: אבסטאפי, יואן זלאטוסט, פנטלימון, טרי סוויאטיטליה ורוסטיסלאב. הרוסים ניסו לעבוד יחד כדי לקבל כוח חזק יותר נגד התקפה של סיירת המערכה יעבוז סולטן סלים. שבועיים לאחר שהכריזה רוסיה מלחמה על האימפריה העות'מאנית ב-2 בנובמבר 1914, הפליג צי הים השחור להפגזת טרבזון ב-15 בנובמבר עם אוניות המערכה אבסטפי, יואן זלאטוסט, פנטלימון, רוסטיסלאב, טרי סוויאטיטליה, הסיירת אלמאס והספינות האחיות פמיאט מרקוריג'ה וקגול, שלוש משחתות ואחת עשרה טרפדות. בבוקר 17 בנובמבר החלה ההפגזה והשייטת הרוסית פנתה מערבה כדי להטביע ספינות טורקיות מול חופי אנטוליה לפני שהחלה לחזור לסבסטופול אחר הצהריים. למחרת, בסביבות הצהריים, נתקלה השייטת הרוסית בסיירת המערכה יעבוז סולטן סלים ובסיירת מידילי (לשעבר ברסלאו) בתנאי ערפל זמן קצר לפני נמל הבית, אשר ביקשה ליירט את הצי הרוסי. ב-9 בינואר 1915, הצי הרוסי נתקל בסיירות הטורקיות מידילי וחמידייה במזרח הים השחור, כשחזרו מגיחה. המידילי פגעה באבסטפי עם פגז של 10.5 ס"מ על הצריח הקדמי, והשביתה אותו זמנית. בשל המהירות הגבוהה שלהם הצליחו שתי הסיירות הטורקיות להימלט. בין 18 במרץ ל-9 במאי 1915, הצי הרוסי ביצע שלוש התקפות על ביצורי הבוספורוס. במהלך המתקפה השלישית ב-9 במאי, הגיבה סולטן יעבוז סלים וניסתה ליירט את ספינות המערכה "אבסטפי ויואן זלאטוסט" שהתגלו על ידי המשחתת הטורקית Numune-i Hamiyet. שני הצדדים שטו במקביל ופתחו את הקרב במרחק של 16 ק"מ. המפקד הרוסי, אדמירל אנדריי אברהרדט, העביר את שתי ספינותיו באיטיות ובזיגזג כדי לאפשר לאוניות המערכה טרי סוויאטיטליה ופנטלימון להדביק את הפער. יעבוז סולטן סלים לא הצליחה להגיע מול הכוח הרוסית למרות מהירותה הגבוהה. הפנטלימון הצליחה לפגוע עם שני פגזים בסיירת המערכה לפני שנפסק הקרב לאחר 22 דקות. ניסיונו של אברהרדט לעקוב אחרי סיירת המערכה לא צלח. ב-1 באוגוסט 1915, כל אוניות המערכה הרוסיות אורגנו לחטיבה שנייה לאחר שאוניית המערכה החדשה, אימפרטריצה מריה, הוכנסה לשירות. כעת הם שימשו בעיקר להפגזות חופים. ב-1 באוקטובר הפגיזה הפנטלימון, יחד עם יואן זלאטוסט את זונגולדאק, אולם הן נכשלו בהפגזת קוזלו הסמוכה, למרות שהשתמשו ביותר מ-1,000 פגזים ועם האבסטפי, בעוד שהאימפרטריצה מריה נתנה להן חיפוי מכיוון הים. ב-18 באוקטובר הותקפה פנטלימון על ידי הצוללת הגרמנית UB-7 ללא הצלחה בזמן שהייתה מעורבת במבצע דומה נגד החוף הבולגרי. לאחר שיפוץ נוסף, הפנטלימון השתתפה במבצע מ-5 בפברואר 1916 עד 18 באפריל 1916 בהפגזת החוף הטורקי ותמכה בכיבוש טרביזונד על ידי כוחות רוסים. במאי היא הועברה עם שתי אוניות המערכה האחרות אבסטפי ויואן זלטוסט לבאטומי, שם שלוש הספינות היו בשימוש מתמיד לתמיכה בכוחות היבשה בקיץ 1916. באפריל 1917, לאחר שהצוות שלה הצטרף למהפכה, שונה שם הפנטלימון לפוטיומקין טבריצ'סקי ובסתיו 1917 שונה שמה תחת דגל אוקראינה ל-Borez sa Svobodu ("לוחמי החופש"). ב-29 בדצמבר 1917, הספינה הצטרפה לכוחות צי הים השחור האדום, אך שהתה תמיד בנמל סבסטופול. מאפריל 1918 הספינה החליפה ידיים מספר פעמים. היא נכבשה לראשונה על ידי הצבא האדום, והפכה לרכושה של הרפובליקה העממית האוקראינית. ב-1 במאי 1918 נכבשה סבסטופול על ידי חיילים גרמנים. אחריהם באו הבריטים ב-24 בנובמבר 1918, שיחד עם הצרפתים הפכו את הספינה לבלתי שמישה כשיצאו מהאזור באפריל 1919. במהלך מלחמת האזרחים הרוסית הוא הפך לחלק מהחזית האוקראינית של הצבא האדום ב-29 באפריל 1919, נכבש על ידי חייליו של דניקין ב-24 ביוני 1919 ולאחר הכיבוש מחדש ב-15 בנובמבר 1920 הוא הפך לבסוף לחלק מהצי הסובייטי. הספינה הוצאה משירות משנת 1923 ונמחקה מרשימות הצי הסובייטי ב-21 בנובמבר 1925. מדיה וקבצים בנושא פוטיומקין בוויקישיתוף