laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
סיגפריד אדסטרם

יוהנס סיגפריד אֶדסטְרֶם (בשוודית: Sigfrid Edström,‏ 21 בנובמבר 1870 – 18 במרץ 1964) היה תעשיין שוודי והנשיא הרביעי של הוועד האולימפי הבינלאומי (1942–1952). סיגפריד אדסטרם נולד בנובמבר 1870 בכפר קטן במורלנדה שבחבל בוהוסלן. בנעוריו היה אדסטרם אצן מצטיין, והיה מסוגל לסיים ריצת 100 מטר ב-11 שניות בלבד. ב-1891, הוא סיים את לימודיו במרכז הטכנולוגי של גטבורג, ומשם המשיך ללימודים במכון הטכנולוגי של ציריך ובארצות הברית. בין השנים 1900 ל-1903, עבד אדסטרם כמנהל חשמל בצי החשמליות של גטבורג, ומשם עבר לתפקיד ברשת החשמל, ASEA. ב-1934, מונה לנשיא החברה - תפקיד בו החזיק עד שנת 1939. כבר מגיל צעיר השתלב אדסטרם בתעשיית הספורט, וב-1912 שימש כראש הוועדה המארגנת של האולימפיאדה שנערכה באותה שנה בסטוקהולם. בזמן המשחקים, נוסדה התאחדות האתלטיקה הבינלאומית על ידי נציגים משבעה עשר ארגוני אתלטיקה לאומיים (ארצות הברית, יוון, נורווגיה, דנמרק, גרמניה, רוסיה, בלגיה, אוסטרליה, אוסטריה, מצרים, אנגליה, צ'ילה, קנדה, פינלנד, צרפת, הונגריה ושוודיה), ואדסטרם נבחר לנשיא ההתאחדות הראשון. הוא החזיק בתפקיד זה עד שנת 1946, אז החליפו לורד ברגלי. ב-1920, הפך אדסטרם לחבר בוועד האולימפי הבינלאומי, ואחרי שהחזיק במספר משרות מפתח, הפך לסגן-נשיא הוועד ב-1931. אחרי מותו של אנרי דה באיה-לאטור ב-1942, התמנה אדסטרם לנשיא בפועל של הוועד האולימפי הבינלאומי, ועם סיום מלחמת העולם השנייה הפך לנשיא הרשמי של הוועד. מתוקף תפקידו, הייתה לאדסטרם תרומה חשובה בתחיית המשחקים האולימפיים אחרי מלחמת העולם השנייה. ב-1952, פרש אדסטרם מתפקידו ובמקומו מונה אייברי בראנדייג' האמריקאי. ב-1931 היה אדסטרם שותף להחלטה מעוררת המחלוקת של התאחדות האתלטיקה הבינלאומית, שהחליטה להחרים את האצן הפיני פאבו נורמי, מהשתתפות באולימפיאדת לוס אנג'לס 1932, משום שראתה בו ספורטאי מקצועני - דבר שהיה אסור באותם ימים במשחקים האולימפיים. כתוצאה מההחלטה חלה התדרדרות של ממש ביחסים בין שתי המדינות הסקנדינביות, לפחות בכל האמור לשיתוף פעולה ספורטיבי. אדסטרם נפטר ב-1964 בסטוקהולם, כשהוא בן 93. מדיה וקבצים בנושא סיגפריד אדסטרם בוויקישיתוף פרשת אדסטרם ופאבו נורמי ביוגרפיה באתר הוועד האולימפי הבינלאומי
תת הכרה נפתחת כמו מניפה

תַּת הַכָּרָה נִפְתַּחַת כְּמוֹ מְנִיפָה הוא ספר שיריה של המשוררת יונה וולך, שראה אור לאחר פטירתה, בעריכתה של הלית ישורון. הספר ראה אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד בסדרת "סימן קריאה" (בעריכתו של מנחם פרי), בתל אביב בשנת תשנ"ב 1992. בספר כונס מבחר משירתה של וולך בשנים 1963–1985, שראתה אור בכותרים: "דברים", "שני גנים", "שירה", "אור פרא", "צורות" ו"מופע", אליהם נוספה החטיבה: "רציתי יותר", אשר כוללת שירים שנותרו בעיזבונה, מהם פורסמו כתב העת "חדרים". שלושה מנושאי שירתה של וולך מופעים בהרחבה בספר שירתה זה: הקיום האנושי ומצבי התודעה של האדם, או האמן, כמסמנים את משמעות החיים וכיווני החיים. המיניות והחוויה המינית, וולך מתארת שלל צורות של מיניות שלא בהכרח חוותה אותם, אלא שהיא טוענת להמצאם כחלק מהמיניות האנושית, וממקדת בשירתה את משמעותם בתוך התודעה העצמית וחוויית "האני". בין קשת החוויות המיניות שמתארת וולך נמצאות הטרנס-מיניות, ההתעמרות בשותף או השותפה למעשה המיני, ובקצהּ האַל-מיניות. בנוסף, וולך מנסה לצלם את המיניות מבעד להווייה היהודית-הישראלית כגון הדת והלכה. מצבי הנפש, הטירוף והשפיות. אם השפיות היא מצב הנפש הנכון או בריאות הנפש, הרי וולך מערערת על הקונקרטיות של כלליה המקובלים בתרבות המערב, או בכל תרבות אחרת, כאשר היא עלול לפרוץ ניגוד בינה לבין האוטונומיה של חיי הנפש הפנימיים-העצמיים. כותר הספר נלקח משירה ללא כותרת, שהתפרסם בקובץ שיריה: "שירה", המתחיל במילים: ”תַּת הַכָּרָה נִפְתַּחַת כְּמוֹ מְנִיפָה עֲדַיִן הִיא סוּס כֵּהֶה עֲדַיִן לֹא לְבָנָה הַמֹּחַ צָף בִּי כְּמוֹ עַל מַיִם, שׁוֹשַׁנָּה לְבָנָה וּבָאֹפֶק מִזְדַּמְּרִים כַּמָּה רוֹפְאִים, סִטְרָא אַחְרָא תָּמִיד לִוְּתָה אוֹתִי, הִתְגַּלְּמוּת שֶׁל חֲבֵרָה קוֹלוֹת שִׁבְרָהּ, שׁוּב בָּאַתְנִי אוֹתָהּ צָרָה, אֶצְבָּעָהּ זִכָּרוֹן שֶׁל מַשֶּׁהוּ בִּי, עֲדַיִן חַיָּה עֲצֵלָה, מִתְנוֹדֵד, רוֹשֵׁם חַיִּים אֲחֵרִים בִּי, גַּם בָּאַהֲבָה עוֹשֶׂה מֵחַיַּי חַיִּים אֲחֵרִים, אֲבָל גְּבוּרָה וְשֵׂכֶל מִתְמוֹדְדִים עָלַי – כְּבָר מֵעֵבֶר לַבֶּהָלָה וְרֵיחָהּ כְּמוֹ שְׂדֵה קֶטֶל בִּי, חֶלְקִי כְּמוֹ צְוָחָה, עוֹפוֹת טוֹרְפֵי נְבֵלוֹת, כְּאִלּוּ שֶׁבָּאָה הַשָּׁעָה ...” בקטע שירי זה מבטאת וולך רצף תחושות וחוויות הקשורות למוות ולמה שנתפס על ידי סביבתה כמחלת נפש והטיפול בה באמצעות נזעי חשמל. הסגנון השירי משוחח עם ספרות יהודית קדומה: הביטוי "סטרא אחרא", והפיוט העברי, בחריזה בקמץ באות שלפני האחרונה, והאותיות ה"א או אל"ף לאחריה. רפי וייכרט, אין שליטה על הדם : על מבחר שיריה של יונה וולך "תת הכרה נפתחת כמו מניפה", מאזניים, 10, תשנ"ב-תשנ"ג, עמ' 35-32. תת הכרה נפתחת כמו מניפה, באתר OCLC (באנגלית) רן יגיל, יונה וולך ב"סדנת הקריאה" של המשורר יובל גלעד. (על "איי החיים"), באתר nrg. על השיר, ראו:תת-הכרה נפתחת כמו מניפה, באתר newlibrary.
פינוציטוזה

פינוציטוזה (באנגלית: Pinocytosis), שתיית תא או גמענות היא מכניזם שבו התא מעכל נוזל חוץ תאי ומומסים, על ידי אינבגינציה של ממברנת התא החיצונית. בדרך זו נוצרת שלפוחית קטנה, שתוכנה עובר פירוק בתוך התא החי כך שיוכל לשמש אותו לצרכיו הביולוגיים. כמעט כל תא חי מבצע פינוציטוזה לשם שימוש במומסים מהנוזל החוץ תאי. פינוציטוזה היא צורת אנדוציטוזה שאינה סלקטיבית של נוזל חוץ תאי. בניגוד לאנדוציטוזה הסלקטיבית, שבה מתרחשת אינבגינציה של חומרים לתוך התא בתיווך קולטנים על פני הממברנה, בפינוציטוזה הנוזל החוץ תאי נבלע כשהוא, מבלי שקולטנים יבררו את החומר המבוקש. ישנם שני מנגנונים אפשריים ליצירת שלפוחיות פינוציטוזיות. מנגנון ראשון הוא בתיווך חלבונים שעל ממברנת התא, כדוגמת חלבוני קלתרין. החלבונים, שנפוצים במעין בורות על פני הממברנה החיצונית (coated pits), "צובטים" את הממברנה ויוצרים גומחה שלבסוף מתאחה לשלפוחית בבסיסה. שניות לאחר יצירת השלפוחית, מעטה החלבונים מוסר והיא מתאחה עם האנדוזום המוקדם, כך שתוכן השלפוחית מפורק לאבני בניין בליזוזום. אבני הבניין נשפכים לציטופלזמה מהליזוזום, ומשמשים את התא החי. חלבוני הקלטרין עובדים ללא קולטנים מקשרים, כך שתוכן השלפוחית שנוצרת אינו ספציפי. מנגנון נוסף לפינוציטוזה נפוץ בתאים אנדותלאליים שבכלי הדם וכן בתאי שריר חלק, פיברובלסטים ואדיפוציטים. מדובר בפינוציטוזה בעזרת מערוניות (Caveolae), שמופיעות כמעט בכל סוגי התאים. בממברנת התא החיצונית, ישנם מבנים עשירים במולקולות הידרופוביות כגון כולסטרול וגליקוספינגוליפידים, שהם שומנים רוויים ולכן רמת נוזליותם נמוכה מאשר שאר הממברנה. מסיבה זו קיבלו את שמם: רפסודות ליפידים (lipid rafts). קיימים שני סוגים של רפסודות ליפידים: מישוריות ושקועות. הרפסודות השקועות, שנקראות גם מערוניות (caveolaes), מכילות חלבונים ייחודיים בשם קייבאולינים (caveolins), שיכולים להתאגד בקבוצות. המערוניות נוצרות במערכת הגולג'י וייחודן הוא שהן יכולות להינתק מהממברנה החיצונית ולחזור לפנים התא, למיחזור, כשהן נושאות עמן את התוכן החוץ תאי שהוכנס באינבגינציה. קצב היווצרות שלפוחיות בצורת פינוציטוזה משתנה מתא לתא, בהתאם לתפקידו. למשל, מקרופאג מעכל נוזל חוץ תאי שנפחו כ-25% מנפח התא השלם בכל שעה. מאחר שממברנת התא החיצונית צריכה לשמור על היקף מסוים, האזורים שהופרדו ממנה על ידי אינבגינציה, צריכים להיווסף על ידי אקסוציטוזה. מסיבה זו, אנדוציטוזה מכל סוגיה ואקסוציטוזה נחשבים לתהליכים משלימים. אנדוציטוזה אקסוציטוזה Bruce Alberts, Alexander Johnson, Julian Lewis, Martin Raff, Keith Roberts, Peter Walter, Molecular Biology Of The Cell, Garland Science, Taylor & Francis Group, Fifth edition, 2008 פינוציטוזה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
יצחק ישעיה הלברשטאם

רבי יצחק ישעיה הלברשטאם (ר' שעי'לה טשכויבער, תרכ"ד, 1864 - ג' באלול תש"ג, 1943) היה בנו הצעיר של רבי חיים הלברשטאם מצאנז, כיהן באדמו"רות ורבנות בעיירה צ'כוב שבגליציה, על שמה התפרסם. נולד לרבי חיים ולרכיל דבורה, בת רבי יחיאל צבי אונגר מטורנה. נישא לפריידא (נפטרה בשנת תרנ"ב), בתו של רבי יחיאל מקרילוביץ (בנו של רבי משולם זוסיא השיל מאפטא-זינקוב). לאחר חתונתו התגורר בבלז שם אכל "קעסט" אצל חמיו של חמיו, רבי יהושע רוקח מבעלז. בהיותו בבעלז התחבר לדודו רבי ישכר דב רוקח לימים האדמו"ר מבעלז. בגיל 19 מונה לרב בצ'כוב. לאחר עשר שנים, בשנת תרנ"ג (1893) עבר לסאטמר ולאחר מכן עבר לקרקוב. נישא בשנית לאסתר, בתו של רבי יעקב צבי מפוריסוב. התאלמן בשנית ונישא להינדא, בת הרב מנחם מנדל. צדיקי דורו הפליגו בקדושתו ובנשמתו הגדולה. התפרסם במופתים. נשרף בבוכניה בעודו עטוף בטליתו של אביו. מאשתו הראשונה פריידא: רעכיל דבורה אשת רבי (חיים) יצחק טברסקי מלויעב. בנה רבי משולם זושא, כיהן כאדמו"ר מצ'רנוביל. הרב חיים (תרמ"ב – תשט"ז), כיהן כאדמו"ר מטשכויב בניו יורק. היה חתנו של רבי מנשה מרופשיץ. הענא אשת הרב מנחם מנדל הלברשטאם (בנו של רבי אריה לייב ממושינא). מאשתו השנייה אסתר: הרב יעקב צבי (בערך תרנ"ו – תש"ג), רב בסוכא וראש ישיבות "דברי חיים" בקרקוב ובקשאנוב. הרב יחזקאל שרגא מקרקוב. חתן רבי בן ציון הלברשטאם מבאבוב. נרצח בשואה יחד עם חמיו, בלבוב בד' באב תש"א. צבי בריננער, רבינו הקדוש מטשחויב, מכון "זיכרון משה", בני ברק תשנ"ט. אנציקלופדיה לחכמי גליציה, מאיר וונדר. בתוך י"ג אורות (פשעווארסק). המנהג היה שחתן מתגורר אצל חמיו וחמיו דואג למזון ומגורים. אלמנת רבי ירחמיאל טיילבוים. בנו של רבי משה יוסף מאויהל. הרב מנחם מנדל היה בנו של רבי נפתלי צבי בנו של רבי נתן נטע פרנס מישינצה. חמיו של רבי מנחם מנדל, רבי אלימלך טארים היה נכדו של רבי מנחם מנדל מרימנוב וחמיו הרביעי של רבי חיים הלברשטאם.
לילה מוטרף במוזיאון 2

לילה מוטרף במוזיאון 2 (באנגלית: Night at the Museum: Battle of the Smithsonian) הוא סרט הרפתקאות קומי אמריקאי משנת 2009, שבוים על ידי שון לוי. זהו סרט המשך לסרט מ-2006 לילה מוטרף במוזיאון. לארי דיילי (מגולם על ידי בן סטילר), אשר עבד בעברו כשומר במוזיאון, הוא כעת איש עסקים מצליח. הוא חוזר למוזיאון ומגלה כי חבריו הפסלים הועברו אל מרתפיו של מוזיאון הסמית'סוניאן שבוושינגטון משום שהם היו מיושנים וכי הם הוחלפו בהולוגרמות אינטראקטיביות וחדשניות. בהמשך לארי טס למוזיאון הפדרלי בוושינגטון על מנת להציל את חבריו, לאחר שג'דדיה סמית הקאובוי המיניאטורי (מגולם על ידי אוון וילסון) יוצר עמו קשר ומדווח לו ששליט הפירמידות האכזר חאמונרע [(אחיו הגדול של אחמנרע) (מגולם על ידי האנק עזריה)], יחד עם איוון האיום, נפוליאון בונפרטה ואל קפונה, חברו יחדיו וכי זוממים להשתלט על מוזיאון הסמית'סוניאן. במוזיאון הסמית'סוניאן הוא פוגש בפסל השעווה של הטייסת אמיליה ארהארט (מגולמת על ידי איימי אדמס) שמסייעת לו להציל את חבריו. לארי פוגש את חאמונרע, שמכריח אותו למצוא את הקוד ללוח המחייה את הדמויות עד הזריחה ואם לא הוא יהרוג את ג'דדיה שנמצא ברשותו. אחרי הרבה תהפוכות מתרחש קרב סופי שבמהלכו לארי וחבורתו מנצחת בפיקודו של ג'ורג' ארמסטרונג קסטר (מגולם על ידי ביל היידר), סוגרת את שער השאול והורגת את הרעים. בסוף הסרט כל המוצגים חוזרים בחזרה למוזיאון בניו יורק. לארי דיילי (בן סטילר) אמליה ארהארט (איימי אדמס) תאודר רוזוולט (רובין ויליאמס) חאמונרע (האנק עזריה) ג'ורג' ארמסטרונג קסטר (ביל היידר) איואן האיום (כריסטופר גסט) נפוליאון (אלין צ'אבט) אל קאפונה (ג'ון ברנטל) אטילה ההוני (פטריק גליגצ'ר) ג'דדיה סמית (אוון וילסון) אקטאביוס (סטיב קוגן) לילה מוטרף במוזיאון מדיה וקבצים בנושא לילה מוטרף במוזיאון 2 בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של לילה מוטרף במוזיאון 2 (צרפת) "לילה מוטרף במוזיאון 2", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "לילה מוטרף במוזיאון 2", באתר נטפליקס "לילה מוטרף במוזיאון 2", באתר AllMovie (באנגלית) "לילה מוטרף במוזיאון 2", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "לילה מוטרף במוזיאון 2", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "לילה מוטרף במוזיאון 2", באתר Metacritic (באנגלית) "לילה מוטרף במוזיאון 2", באתר אידיבי "לילה מוטרף במוזיאון 2", תסריט הסרט באתר Scripts.com (באנגלית) "לילה מוטרף במוזיאון 2", באתר דיסני+ סרטים (באנגלית) "לילה מוטרף במוזיאון 2", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
מטע (מושב)

מטע הוא מושב ליד העיר בית שמש השייך למועצה אזורית מטה יהודה. היישוב הוקם על ידי עולים מתימן וקלט מאוחר יותר עולים מצפון אפריקה. בשנים האחרונות עבר המושב הרחבה וקלט אוכלוסייה חדשה, בעיקר ילידי הארץ בעלי מקצועות חופשיים שעובדים בערים ירושלים ובית שמש. המושב נמצא באזור הררי מיוער, כשמונה קילומטר דרומית מזרחית לבית שמש בסמוך לכביש 375 בקטע שבין צור הדסה לבין קיבוץ נתיב הל"ה. המושב הוקם בשנת 1950 באדמות הכפר הערבי עלאר שהיה במקום עד למלחמת העצמאות. בתחילה השתייך המושב למועצה אזורית האלה, עד שזו התמזגה בשנת 1964 לתוך מועצת מטה יהודה. המושב משתייך לזרם הפועל המזרחי אך כיום רוב אוכלוסייתו חילונית. השם ניתן למושב על שם המטעים בסביבה ומבוסס על הפסוק (ספר יחזקאל, פרק ל"ד, פסוק כ"ט): "והקימותי להם מטע לשם, ולא יהיו עוד אסופי רעב בארץ ולא ישאו עוד כלימת הגויים". המושב ממוקם בגובה 625 מטר מעל פני הים, את השם הציע זאב וילנאי. המושב הוקם על ידי עולים מתימן, אשר נטשו אותו כעבור שנתיים, וקלט מאוחר יותר עולים מצפון אפריקה. בעבר, המושב התבסס על מטעי נשירים ועל לול, אך כיום רוב תושביו אינם עוסקים בחקלאות. ביישוב פועל מאז 2002 "יקב נבו" שענביו מגודלים ביישוב. במטע שלושה גני ילדים. בחלקו הנמוך של מושב מטע, בלב גרעין המושב מצוי "גן המעין" שהוקם סביב מעיין הכפר הערבי הקדום, עין עלאר. המעיין זורם במשך כול השנה לתוך בריכת בטון רדודה. יובל ראשי של נחל זנוח מתחיל כ-2.5 ק"מ מזרחית למושב מטע, עובר סמוך למעין וממשיך בדרכו מערבה. כ-1 ק"מ ממערב למושב מטע בוקעים עוד שני מעיינות חשובים נוספים המזינים את נחל זנוח: עין מטע ועין תנור. בשני המעיינות נביעות פעילות בכל מהלך השנה, המשמשות חלק משבילי טיולים חשובים על 'שביל ישראל' העובר באזור. לא רחוק מעין מטע מצוי שביל מטיילים חשוב נוסף: דרך הקיסר, המתחיל בחורבת חנות. באזור המושב קיים מגוון של חיות בר מקומיות כגון צבאים. נוסף עליהם, חזירי בר וצבועים יובאו לאזור מהגולן. כל מקום ואתר תשל"ח - 1978, משרד הביטחון – ההוצאה לאור והוצאת כרטא, עמ' 276 זאב וילנאי, אריאל אנציקלופדיה לידיעת ארץ ישראל הוצאת עם עובד 1977, עמ' 4347 מדיה וקבצים בנושא מטע בוויקישיתוף מטע (ישראל), דף שער בספרייה הלאומית אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 יקב נבו, באתר "על היין"
סאו טומה (פירושונים)

האם התכוונתם ל... סאו טומה ופרינסיפה – הרפובליקה הדמוקרטית של סאו טומה ופרינסיפה סאו טומה (אי) – האי הגדול שבאיי הרפובליקה הדמוקרטית של סאו טומה ופרינסיפה סאו טומה (עיר) – בירת הרפובליקה הדמוקרטית של סאו טומה ופרינסיפה
גאוגרפיה של סאו טומה ופרינסיפה

סאו טומה ופרינסיפה היא מדינת איים המשתרעת בחלקו המזרחי של מפרץ גינאה שבאוקיינוס האטלנטי. המדינה מורכבת משני איים עיקריים, האחד הוא "סאו טומה" (דרומי יותר) והשני "פרינסיפה" (צפוני יותר). אלה ממוקמים כ-300 קילומטר וכ-250 קילומטר בהתאמה, מהחוף הצפון מערבי של גבון שבמערב אפריקה. המרחק בין האיים מצפון לדרום, הוא כ-140 קילומטר. לאיים 209 קילומטר של קו החוף. סאו טומה הוא האי הגדול מבין השניים - אורכו 50 קילומטר ורוחבו עומד על 30 קילומטר. פרינסיפה הוא קטן יותר מעמיתו סאו טומה - אורכו 20 קילומטר ורוחבו עומד על 6 קילומטר. שני האיים הם חלק מהרכס הגעשי של קמרון (Cameroon volcanic mountain line). זהו רכס הרים געשי, אשר כולל גם את האי ביוקו שבגינאה המשוונית השוכן ממערב לחופי קמרון, במרחק של כ-210 קילומטר מן האי פרינסיפה ומתמשך לתוך שטח מדינת קמרון, שם הוא יוצר רכס הרי געש. שני האיים הם הרי געש שהתרוממו מתוך האוקיינוס. באי פרינסיפה פסקה הפעילות הגעשית לפני כ-15.7 מיליון שנים ומאז נשחקו פני השטח. האי מתנשא לגובה של 946 מטרים מעל פני הים, אולם קרקעית האוקיינוס נמצאת בעומק של כ-3,000 מטרים. האי סאו טומה צעיר יותר ונמצאו בו סלעים שגילם כ-100,000 שנה. האי הוא חרוט מגן המתנשא לגובה של כ-2,000 מטרים מעל פני הים (גם במקרה זה בסיסו נמצא בעומק של כ-3,000 מטרים). הנקודה הגבוה ביותר באי סאו טומה היא ההר פיקו דה סאו טומה (Pico de São Tomé), המגיע לגובה של 2,024 מטר. האי פרינסיפה הוא נמוך יותר מסאו טומה, ופסגתו הגבוהה ביותר מגיעה לגובה של 948 מטר (פסגתו של ההר פיקו דה פרינסיפה - Pico de Principe). בגובה פני הים ישנו אקלים טרופי, חם ולח עם טמפרטורות שנתיות ממוצעות של כ-27 מעלות צלזיוס. ככל שעולים מגובה פני הים לגבעות ולהרים, הטמפרטורות השנתיות הממוצעות יורדות, ומגיעות לכ-20 מעלות צלזיוס. הלילות קרירים באופן כללי. כמות המשקעים השנתית נעה בין 5,000 מ"מ. עונת הגשמים נמשכת מחודש אוקטובר ועד חודש מאי. סאו טומה ופרינסיפה מדיה וקבצים בנושא גאוגרפיה של סאו טומה ופרינסיפה בוויקישיתוף
פריץ זקסל

פריץ זקסל (בגרמנית: Friedrich Fritz Saxl;‏ 8 בינואר 1890, וינה – 22 במרץ 1948, דאליץ') היה היסטוריון של האמנות ממוצא אוסטרי. הוא היה הכוח המניע בהעברת ספרייתו של אבי ורבורג העוסקת במחקר התרבות מהמבורג לאנגליה. בנוסף הוא נחשב כעובד של ורבורג שהמשיך ופיתח את התאוריות שלו במלואן. הוא בנו של התובע איגנץ זקסל. הוא גדל במשפחה אמידה ממשפחה יהודית בת המעמד הגבוה הוינאי. סבו היה יהודי אדוק אבל אביו התנצר אבל לא התכחש למקורותיו. הילדים גדלו בבית חילוני ותרבות יהודית זקסל למד ארכאולוגיה והיסטוריה בווינה, ברלין ורומא. מורו העיקרי בברלין היה היינריך ולפלין. כבר בגיל 22 הוא הגיש את הדיסרטציה שלו על רמברנדט בהדרכת מקס דבוז'ק (Max Dvořák ). זמן קצר לפני כן נפגש עם ורבורג ונמנה בין תלמידיו. ב-1912/13 הוא השלים שנת לימודים אקדמית ברומא בה התרכז במיוחד בניתוח טקסטים מימי הביניים על מיתולוגיה ואסטרולוגיה. שהות זאת התאפשרה הודות למלגה נדיבה של המכון האוסטרי למחקר היסטורי ברומא (Instituts für österreichische Geschichtsforschung zu Rom). ב- 1913 התחתן זקסל עם אליזה ביננפלד Elise Bienenfeld ועבר להמבורג שם החל לעבוד בספרייה למחקרי התרבות של אבי ורבורג. בהמשך הוא קיבל על עצמו לטפל בתזות של ורבורג שעסק בהיסטוריה של האמנות, בנושאים של מיתולוגיות עתיקות הממשיכות להתקיים ובנוסחאות חזותיות ועזב את נושאי ההתעניינות המקוריים שלו על אמנות הבארוק. במלחמת העולם הראשונה הוא שירת כקצין בצבא האוסטרו-הונגרי. הוא התמקם באיטליה ובשנתיים האחרונות של המלחמה שימש כמדריך ומורה בצבא. ב- 1919 חזר זקסל לוורבורג שחלה, בינתיים, בצורה קשה והיה מאושפז עד 1924 בסנטוריום לחולי נפש בקרויצלינגן. לכן נטל זקסל יחד עם שותפתו לעבודה גרטרוד בינג את הניהול וארגון הספרייה. בשנות העשרים עבד, בתחילה, כפריבט-דוצנט ועד 1933 כפרופסור חבר באוניברסיטת המבורג. זקסל צפה את השתלטותם של הנאצים ואת האיום מצדם לחיים האקדמיים בגרמניה. לכן הוא יצר קשר עם המצנט סמואל קורטו (Samuel Courtauld) כדי שספריית ורבורג תישמר. גם הוא הצליח להגר לאנגליה. מ- 1940 הייתה לו אזרחות בריטית. ב- 1944 נעשתה הספרייה, באופן רשמי, לחלק מספריית אוניברסיטת לונדון (מכון ורבורג). היא שולבה למכון קורטו לאמנויות Courtauld Institute of Arts ושם היא מצויה עד היום. המאמצים לאחזקת מכון ורבורג באו על חשבון המחקר העצמאי שלו שהיה מוגבל, בעיקר, למאמרים והרצאות. Verzeichnis astrologischer und mythologischer illustrierter Handschriften des lateinischen Mittelalters. Vol. 1, Heidelberg: C. Winter, 1915, Vol. 2, Heidelberg: C. Winter, 1927, [Vols. 3 & 4, Meier, Hans, and Bober, Harry, and McGurk, Patrick.] A Heritage of Images: A Selection of Lectures by Fritz Saxl. Introduction by E. H. Gombrich. 2 vols. Harmondsworth, Middlesex: Penguin, 1970 The History of Warburg's Library. in: Gombrich, Aby Warburg. 2nd ed. Oxford : Phaidon Press, 1986, pp. 325-38 Gebärde, Form, Ausdruck, vorgestellt von Pablo Schneider, Zürich-Berlin: diaphanes, 2010, ISBN 978-3-03734-131-5 English sculpture of the 12th century. 1954 Lectures. 1957. פריץ זקסל (1890-1948), דף שער בספרייה הלאומית "Dictionary", Saxl, Fritz. in the Dictionary of Art Historians Lee Sorensen, ed. Fritz Saxl
תגובת פרידל-קרפטס

תגובות פרידל-קרפטס הן קבוצת תגובות שפותחו על ידי שארל פרידל וג'יימס קרפטס בשנת 1877 המאפשרות לקשור מתמירים לטבעת ארומטית. שני הסוגים העיקריים של תגובות פרידל קרפטס: תגובות אלקילציה - הוספת מתמיר אלקילי תגובות אצילציה - הוספת מתמיר אצילי התגובות מלוות בהתמרה אלקטרופילית ארומטית. תרשים כללי של תגובת פרידל-קרפטס: אליקלצית פרידל-קרפטס היא אלקילציה של טבעת ארומטית באמצעות אלקיל-הליד ושימוש בחומצת לואיס חזקה כזרז. התגובה נעשית בנוכחות FeCl3, והקבוצה האלקילית נקשרת לטבעת הארומטית במקום שבו היה הכלור: בעיה בתגובה זו היא שהתוצר הוא יותר נוקלאופילי (ריאקטיבי) מהמגיב עקב המתמיר האלקילי הנוסף לטבעת הארומטית, ומימן נוסף עשוי לעבור התמרה עם אלקיל וכך המולקולה עשויה לעבור אלקילציה נוספת. כמו כן אם הכלור לא מצוי על פחמן שלישוני, מתרחשים שחלופים של הקרבוקטיון (בשלב הראשון). שחלופים אלו קורים בשל היציבות היחסית של קרבוקטיון שלישוני על פני קרבוקטיון שניוני או קרבוקטיון ראשוני. דוגמה לשימוש באלקילציית פרידל-קרפטס היא בייצור אתילבנזן, באמצעות בנזן ואתן בתגובות המבוססות על אלקיציה זו. לאתילבנזן חשיבות בתעשייה הפטרוכימית בהיותו תוצר ביניים בתהליך ייצור סטירן (Styrene), המשמש בהמשך לייצור פוליסטירן. אצילציית פרידל-קרפטס היא אצילציה של טבעות ארומטיות עם אציל כלוריד ובעזרת חומצת לואיס חזקה כזרז. אצילציית פרידל-קרפטס אפשרית גם עם אנהידרידים. התנאים הדרושים לתגובה דומים לאלו של אלקילציית פרידל-קרפטס. לתגובה זו מספר יתרונות על אלקילציית פרידל-קרפטס: הודות לקבוצת הקרבוניל המושכת אלקטרונים, הקטון הנוצר הוא פחות ריאקטיבי מהמולקולה המקורית, ולכן לא קורות אצילציות נוספות. כמו כן אין שחלופים של קרבוקרטיון, הודות לייצוב רזונטיבי. קיומה של אצילציית פרידל-קרפטס תלויה ביציבותו של האציל כלוריד המגיב. פורמיל כלוריד למשל לא יציב מספיק, ולפיכך ליצירה של בנזאלדהיד דרך פרידל-קרפטס נדרשת תגובת גטרמן קוך (Gattermann-Koch) שבה הפורמיל כלוריד יסונתז יחד עם פחמן חד-חמצני וחומצה הידרוכלורית (HCl) תחת תנאי לחץ גבוה, המזורזת על ידי אלומיניום כלוריד ו-CuCl. השלב הראשון מורכב מניתוק יון כלוריד ליצירת קטיון של אציל: בהמשך יון האציליום מותקף נוקלאופילית על ידי הטבעת הארומטית: לבסוף אניון כלוריד (או AlCl4-) עושה דה-פרוטונציה לטבעת ליצירת HCl, והזרז AlCl3 נוצר מחדש: את הקטון בסוף התגובה ניתן לחזר ולהפוך לאלקאן מתאים באמצעות חיזור וולף-קישנר (Wolff–Kishner) או חיזור קלמנסן (Clemmensen). התוצאה הסופית תהיה דומה לאלקילציית פרידל-קרפטס. מדיה וקבצים בנושא תגובת פרידל-קרפטס בוויקישיתוף Jim Clark, FRIEDEL-CRAFTS REACTIONS OF BENZENE AND METHYLBENZENE Friedel-Crafts Acylation, organic-chemistry.org
נווה מיכאל

נווה מיכאל הוא מושב דרומית לעיר בית שמש בחבל עדולם, השייך למועצה אזורית מטה יהודה, שנוצר מאיחוד היישובים: נווה מיכאל ורוגלית. המושב נמצא בעמק האלה, בסמוך למפגש נחל גדור עם נחל האלה. המושב רוגלית הוקם בשנת 1958 על ידי עולים מאיראן ועיראק שהגיעו ממעברת בנימינה ומבית שאן. אליהם הצטרפו מאוחר יותר עולים מכורדיסטן וממרוקו. המושב השתייך להתאחדות האיכרים שהייתה מזוהה עם הציונים הכלליים. טקס העלייה על הקרקע התקיים ב-31 ביולי 1958. הבתים היו בשטח של 45 מ"ר עם שירותים בחצר. המושב שכן בסמוך לגבול שביתת הנשק שסיימה את מלחמת השחרור וסבל מגניבות באופן קבוע וחדירות תכופות מהישובים הערבים הסמוכים. רק מחצית מהבתים היו מאוכלסים בגלל המחסור במים. בשבע השנים הראשונות קיבל המושב מים מהבאר של נתיב הל"ה ועל כן הם היו מצומצמים ולא אפשרו חקלאות. על פי התוכנית, היו אמורים התושבים להתפרנס ממרעה בקר ועבודה לקרן קיימת. התושבים התפרנסו מעבודה מחוץ למושב. נעלמו כספי מועצה בהלוואות על חשבון המושב כך נוצרו מספר משפחות עשירות ע"ח הרבה משפחות עניות. החוב הענק לא פסח גם על יישובים אחרים שאותו המדינה החליטה לסגור על ידי חלוקת החוב לפי יכולת החזר של התושב. הפעילות החקלאית של גידול כבשים ולולים פסקה. בשנת 1974 קבע שר האוצר שרוגלית חדלה להחשב יישוב ספר. בשנת 2017 חיו ביישוב כ-200 משפחות, והמושב עדיין בהרחבה שעתידה לאכלס עוד משפחות. מקור השם "רוגלית" הוא על-שם גידול ענבים הגדל קרוב לאדמה. בתקופת המקרא ובתקופת בית המקדש, היו מכינים מגידול ענבים זה יין שהיה משמש לטקס ניסוך היין בחג שמיני עצרת (היום השמיני בחג הסוכות). המושב רוגלית התאחד יחד עם המושב הסמוך נווה מיכאל, ובכך מותג המושב בשם זה נווה מיכאל. נווה מיכאל הוקם כמרכז אזורי עבור מושבי חבל עדולם. הוקמו בו 25 בתים, אולם בתחילת 1961 שבעה-עשר מתוכם היו ריקים. השם ניתן על שם מיכאל וייס, פעיל ציוני מארצות הברית. המושב רוגלית התאחד עם מושב זה וקיבל את שמו נווה מיכאל. מדיה וקבצים בנושא נווה מיכאל בוויקישיתוף אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 רשימת שמות מאת ועדת השמות הממשלתית, ילקוט הפרסומים 3165, 24 בפברואר 1985, עמ' 1495 רוגלית - מושב רביעי בעדולם, דבר, 1 באוגוסט 1958 דויד מושיוב, אין מים - אין מתיישבים, דבר, 4 בפברואר 1963 מפעל מים חדש בחבל עדולם, דבר, 2 במרץ 1964 מושב רוגלית חובר לרשת המים, מעריב, 10 ביוני 1965 מושב חדש מוקם בחבל עדולם, מעריב, 28 ביולי 1958 מתיישבי רוגלית הפגינו בירושלים, דבר, 5 ביולי 1966 הודעה בדבר יישובי ספר, ילקוט הפרסומים 2078, 26 בדצמבר 1974, עמ' 750 יחידות דיור ריקות ב"נוה מיכאל", מעריב, 2 בינואר 1961 ערך זה הוא קצרמר בנושא מושבים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.