laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
תחנת הרכבת ההיסטורית של עפולה

תחנת הרכבת עפולה (אשר כונתה גם "פוּלֶה") הייתה תחנת רכבת שפעלה משנת 1905 עד לשנת לסוף שנת 1951, היא התחנה הרביעית משמונה התחנות המקוריות שנבנו לאורך השלוחה של מסילת הרכבת החיג'אזית המכונה רכבת העמק על שמו של עמק יזרעאל אותו חצתה, ומאוחר יותר תחנת הקצה של מסילת השומרון. התחנה נקראה בתחילה על שם הכפר הערבי הקטן שבתחומו הוקמה, ואשר התפתח במרוצת השנים לעיר עפולה של ימינו וזאת הודות לרכבת העמק. בסמוך לתחנה נבנו מחנות צבא ושדות תעופה הן על ידי העות'מאנים והן על ידי הבריטים. התחנה הוכרזה כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל. במשך שנים הייתה התחנה מרכזה המסחרי של העיר, ובשנת 1922 הוקם בתחומי התחנה סניף דואר ששימש את כל יישובי העמק. במתחם התחנה נמצא מגדל מים. המגדל הוקם בשנת 1933, בקומת הקרקע של המגדל שכנה תחנת כיבוי אש. המגדל שימש בעבר כנקודת תצפית וקשר. במהלך מלחמת העולם השנייה, ב-14 בנובמבר 1942, הגיעה לתחנת עפולה רכבת שיצאה מווינה וחלפה דרך הונגריה, בולגריה, טורקיה וסוריה ובה קבוצה של נתינים ארץ-ישראליים בעלי דרכון בריטי, שהוחלפו על ידי הנאצים כנגד טמפלרים מארץ ישראל שהושבו על ידי הבריטים לגרמניה. הקבוצה כללה 69 יהודים ו-45 בריטים. אנשי קבוצה זו הביאו לראשונה עדויות מפי עדי ראייה בדבר ההשמדה ההמונית של היהודים בידי הנאצים, היא הפתרון הסופי. בשנת 1945 נפגעה התחנה במסגרת פעולות "ליל הרכבות" ופעילותה של התחנה הושבתה לזמן מה. לאחר חידוש הפעילות, המשיכה התחנה לשרת את נוסעי רכבת העמק וזאת עד לראשית מלחמת העצמאות, עת ב-2 במרץ 1948 חובלה המסילה בפעולת ההגנה נגד רשת מסילות הברזל בארץ ישראל, במסגרת ההכנות לפלישת מדינות ערב. בשנת 1962 התדיינו ראש מועצת עפולה יואש דובנוב ומנהל רכבת ישראל מנחם סבידור לגבי חידוש פעולתה של רכבת העמק. בפגישה שנערכה ב-13 ביוני הכריז סבידור כי אם יצליחו יישובי הסביבה להבטיח את ריכוזם של 400,000-500,000 טון סחורה בשנה שישונעו על ידי הרכבת, יהיה הפרויקט כדאי והחברה תתמוך בביצועו. על אף הסיכום, יוזמתו של דובנוב נכשלה לבסוף והרכבת לא חידשה את פעילותה בעמק. למרות פירוק הציוד והפסקת תפעול הרכבות בקו חיפה-צמח, נשאר השטח עליו עברו פסי המסילה בידי רכבת ישראל אשר התעקשה במשך כל השנים לאסור על בניה בתוואי בו עברה המסילה מתוך תקווה שיבוא היום וקו הרכבת יחזור לפעול במתווה המקורי. על קו הרכבת המקורי של רכבת העמק אשר עוברת דרך מרכז עפולה התחתית הקימה עיריית עפולה מוזיאון בתחנה המקורית עצמה, המנציחה את ההיסטוריה של רכבת העמק ואף הוקם פארק מסילה שכולל גם מתחם תחנה (וזאת בדומה למתחם התחנה בתל אביב), בית קפה ושוקמו מספר מבנים שהיו במקום. פארק ציבורי על תוואי המסילה המקורי אשר חוצה את עפולה כיום מגדל המים תחנת הרכבת ההיסטורית במרכז העיר עפולה תחנת הרכבת עפולה – תחנת הרכבת המודרנית של עפולה מדיה וקבצים בנושא תחנת הרכבת ההיסטורית של עפולה בוויקישיתוף חיפה-דמשק: 100 שנה לרכבת העמק, באתר ynet, 14 באוקטובר 2005 דוד הכהן, רכבת העמק חולמת על שלום, באתר ynet, 16 באוקטובר 2000 מיכאל יעקובסון, גם עפולה קיבלה "מתחם התחנה", והוא אפילו יכול להועיל למרכז העיר, באתר Xnet‏, 23 באוקטובר 2018 מיכאל יעקובסון, גם עפולה קיבלה "מתחם התחנה", והוא אפילו יכול להועיל למרכז העיר, באתר Xnet‏, 23 באוקטובר 2018 אלי אלון, מי ישמור על תחנת הרכבת עפולה ההיסטורית?, באתר News1 מחלקה ראשונה, 9 במרץ 2016
באופק אחר

באופק אחר הוא אלבום האולפן התשיעי של זמר הרוק הישראלי אהוד בנאי. האלבום כולל שירים ישנים ומוכרים של בנאי, בעיבודים חדשים של פסנתר וכלי מיתר. האלבום הופק על ידי עמי רייס אשר היה אחראי על העיבודים באלבום ובהופעות שקדמו לאלבום. רייס נודע בעבודתו עם כנסיית השכל. למרות שהאלבום כולל שירים ישנים, האלבום גם כולל שני שירים חדשים: "הסביבה הזמן והמצב״ ו״עד הפעם הבאה״. בתחילת 2013 הגיע האלבום למעמד של אלבום זהב. אביא לך מלנכולי בלוז כנעני נגעת בצמרות העצים בוא הביתה הופעת מילואים דוד ושאול הכוכב של מחוז גוש דן על דרך שיר אבן ספיר עיר מקלט מהרי נא הסביבה הזמן והמצב עבודה שחורה היום עיירה בדרום עגל הזהב אודה לאל עד הפעם הבאה אסתר מידע על האלבום באופק אחר באתר MusicBrainz מערכת וואלה! NEWS‏, צפו: אהוד בנאי בקליפ חדש, באתר וואלה, 26 בפברואר 2013 השיר משתמש בלחן האירי של השיר, The High Kings - "Star of the County Down" - YouTube, www.youtube.com
דיוקן האמן כלוחם צעיר

"דיוקן האמן כלוחם צעיר" הוא פסל מאת האמן הישראלי יגאל תומרקין. הפסל מציג דמות של לוחם קטוע גפיים. הפסל הוא חלק מסדרה של עבודות, שנוצרה במחצית שנות השישים של המאה ה-20, העושות שימוש בחלקי נשק פגומים. בין יצירות אלו בולטת הקרבה לפסל "דיוקן האמן כפילוקטטס צעיר" (1965-6). דמות הלוחם מתוארת ביצירה כקטועת רגל. היא יושבת זקופה ומבטנה מגיחה כף יד האוחזת באקדח, ואילו אל חזה צמוד תת מקלע. ראשה של הדמות, ובמיוחד הכובע, מאזכר את הרליקוואריום של פואה הקדושה (Sainte Foy), מכנסיית סן פואה בקונק (Sainte Foy à Conques) בצרפת. אביגדור פוסק מצא דמיון גם לכדי קבורה אטרוסקיים ולדיוקנאות נפטרים מפיום וליצירות אמנות נוספות מתרבויות שונות. פניה של הדמות הם תווי פניו של האמן. גם שמו של הפסל, המהווה פרפרזה על שם הספר "דיוקן האמן כאיש צעיר" מאת ג'יימס ג'ויס מעידה על תפיסה של הפסל כביטוי של הזדהות עצמית של תומרקין הפסל עם סבל ומחאה כנגד המלחמה. פוסק קובע כי "מרמז על תלאותיו המוסריות של אמן הפועל בחברה השרויה דרך קבע בסכנה והנאבקת על עצם קיומה, ולפיכך מפגינה קוצר רוח כלפי האמנים". העבודה נכללה בתערוכה הרטרוספקטיבית של תומרקין במוזיאון תל אביב לאמנות (1992) וכן בתערוכה "יגאל תומרקין - 50 שנות יצירה" (2009) שהוצגה בגלריות אופאל וזיסמן בתל אביב. בשנת 2011 הוצגה בגלריה חזי כהן עבודה נוספת, מאוחרת יותר, של תומרקין תחת השם "דיוקן עצמי של האמן כלוחם". הרליקוויום של פואה הקדושה דיוקן עצמי של האמן כלוחם (בקדמת התצלום) ברזל צבוע, גובה 252 ס"מ מראה הצבה בגלריה חזי כהן (2011) ראו: צלמונה, יגאל, 100 שנות אמנות ישראלית, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2010, עמ' 239. ראו: פוסק, אביגדור, ו. ג., "שפת הדימויים של תומרקין", בתוך: גינתון, אלן, תומרקין, פסלים 1957-1992\ מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 1992, ללא מספרי עמודים. פוסק, אביגדור, ו. ג., "שפת הדימויים של תומרקין", בתוך: גינתון, אלן, תומרקין, פסלים 1957-1992, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 1992, ללא מספרי עמודים.
מחלף תל קשיש

מחלף תל קשיש הוא מחלף בצפון-מערב עמק יזרעאל, המחבר בין הכבישים 6, 77 ו-66 (כביש 66 מסומן בתוואי שסומן בעבר ככביש 70, וראה להלן), מצפון לצומת התשבי ומדרום למחלף העמקים, ממערב וסמוך לתל קשיש שעל שמו הוא קרוי. לפי התכנון המקורי של חברת כביש חוצה ישראל והחברה הלאומית לדרכים, הכביש היה אמור להתפצל במחלף זה לשתי זרועות. האחת לכיוון צומת עמיעד במזרח והשנייה לכיוון שלומי בצפון. בסופו של דבר, הזרוע למזרח אינה נחשבת כחלק מכביש חוצה ישראל, והיא מסומנת ככביש 77, שהוארך דרומה עד למחלף תל קשיש, במקביל לכביש 722. הזרוע לצפון נחשבת כחלק מכביש חוצה ישראל, וכביש 70 מתלכד עמהּ בין מחלף תל קשיש לבין מחלף העמקים ובין צומת זבולון לבין מחלף סומך (בקטעים אלו מסומן הכביש ככביש 6, ומהווה כביש מהיר ללא תשלום אגרה), ועובר בסמוך לה, ליד מחלפי אבליים, יאסיף, כברי ושלומי המתוכננים. בשלומי שבו מסתיים כביש 70, יסתיים גם כביש 6. לפי התכנון, כביש 70 מחליף סימון משני צידיו של המחלף: מדרום, תוואי הכביש בין צומת התשבי לבין מחלף תל קשיש, מסומן ככביש 66. מצפון, כפי שכבר נאמר, תוואי הכביש בין מחלף תל קשיש לבין מחלף העמקים, מסומן ככביש 6. מדרום מקשר המחלף בין הכבישים 66 (על התוואי שסומן בעבר ככביש 70) ו-6 (המגיע במנהרה, מערבית לאזור תעשייה יקנעם) לבין כביש 77. ממזרח מקשר המחלף בין כביש 77 לבין הכבישים 66 ו-6. מצפון מקשר המחלף בין כביש 6 (על התוואי שסומן בעבר ככביש 70) לבין הכבישים 77 ו-66. הקישור מדרום, בין הכבישים 66 צפונה ו-6 צפונה לבין כביש 77 מזרחה, מתבצע באמצעות רמפה ימנית קצרה. הקישור ממזרח, בין כביש 77 מערבה לבין הכבישים 66 דרומה ו-6 דרומה, מתבצע באמצעות רמפה שמאלית ארוכה, שחלקה הראשון ממונהר. באמצע הרמפה השמאלית, מתפצלת התנועה לכיוון כביש 6 דרומה ולכיוון כביש 66 דרומה: הנהגים שפונים לכביש 66 דרומה עולים על גשר שעולה מעל לכביש 6 דרומה. הקישור מצפון, בין כביש 6 דרומה לבין כביש 77 מזרחה, מתבצע באמצעות רמפה שמאלית קצרה. רמפה ימנית קצרה יוצאת מכביש 6 דרומה ומחברת אותו לכביש 66 דרומה, דרך הגשר שהוזכר לעיל. היציאה הצפונית ממנהרות תל קשיש, ספטמבר 2022 היציאה הצפונית ממנהרות תל קשיש, ספטמבר 2022 היציאה הצפונית ממנהרות תל קשיש, ספטמבר 2022 מחלף תל קשיש כבישי ישראל החברה הלאומית לדרכים חברת כביש חוצה ישראל "חוצה ישראל", הארכת כביש 6 בצפון, בעמוד הפייסבוק של שבתשתיות, 27 בספטמבר 2018
ביערות פולין

ביערות פולין (ביידיש: אין פוילישע וועלדער, בפולנית: W lasach polskich) הוא סרט קולנוע אילם בשפת היידיש תוצרת פולין משנת 1929. לסרט נבחר הנושא העוסק ביחסים שבין פולנים ליהודים. הסרט היה עיבוד של הספר ביערות פולין של יוסף אופטושו. היועץ המדעי של הסרט היה ההיסטוריון הנודע מאיר באלאבן. סרט זה היה הסרט האילם היהודי האחרון, ואיתו בא הקץ של הקולנוע היהודי האילם. הנושא המרכזי של הסרט הוא המרד הפולני של 1863 והשתתפות היהודים בו. גיבור הסרט הוא מרדכי, בנו של מנהל עסקי היערות של נסיך פולני. הוא חונך במסורת יהודית, אך ספג גם אגדות עם פולניות. אחד הסיפורים מהם הושפע מאוד היה על ברק יוסלביץ. כדי להרחיק את מרדכי מאהובתו רחל הוא נשלח לחצר צדיק מקוצק. שם הוא פוגש קבוצה של יהודים המשתפים פעולה עם הפולנים נגד הרוסים, זה קורה לפני המרד של 1863. מרדכי מצטרף אל הכוחות הלוחמים נגד הרוסים. בקרב הראשון הוא נפצע, בזמן טיפולו בבית החולים האחות המטפלת בו היא רחל אהובתו. נתן גרוס, תולדות הקולנוע היהודי בפולין, ירושלים: הוצאת מאגנס, 1990, עמ' 40-36, 124-123. "ביערות פולין", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
ישעיהו פרס

ישעיהו פְּרֵס (2 במרץ 1874, ז' באדר ה'תרל"ד – 11 ביוני 1955, כ"א בסיוון ה'תשט"ו) היה מחנך וחוקר ארץ ישראל. פרס נולד בירושלים, בנם של חיים פרס, בלשן ממחיי השפה העברית ומבוני העיר ירושלים, ושרה, שהייתה מורה בבית הספר לבנות שייסד מונטיפיורי. בית המשפחה בילדותו היה בעיר העתיקה בירושלים, בחצר ר' נחום משקלוב ברחוב הכרי, בצמוד לחצר רייסין. לאחר מכן, התגורר רוב חייו בשכונת זיכרון משה, בקרבת בית הספר למל, שאותו ניהל במשך כ-40 שנה. הרחוב הקטן בו גר, המחבר בין רחוב ישעיהו ורחוב בליליוס, נקרא על שמו עוד בחייו. הוא יזם והקים גופים וארגונים שונים, בהם הסתדרות המורים (פרס היה מזכירה הראשון); ועדת השמות הממשלתית, החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, והלשכה הירושלמית של בני ברית, שאותה ניהל. פרס חיבר כמה ספרי-מסע, גאוגרפיה וטופוגרפיה, אך יצירתו הגדולה היא אנציקלופדיה גאוגרפית-היסטורית של ארץ ישראל בארבעה כרכים. לאחר פטירתו הוקם ועד-ציבורי להוצאת כתביו, בראשות פרופ' יוסף יואל רבלין. מושב גבעת ישעיהו שבעמק האלה ורחוב בירושלים על-יד בית הספר למל נקראים על שמו. היה נשוי למרים (בתו של אהרן פפירמייסטר, אחיו של ברוך פפירמייסטר) ונולדו להם שלושה ילדים: חיה ברונשטיין, חיים פרס, וד"ר אהרון פרס ארץ-ישראל וסוריה הדרומית: ספר-המסעות הוצאת בנימין הרץ, תרפ"א מאה שנה בירושלים - ספר זיכרונות אישי המתאר את התפתחות ההשכלה והמודרנה בירושלים בראשית המאה ה-20; אנציקלופדיה גאוגרפית-היסטורית של ארץ ישראל, א' - ד', תש"ח - תשט"ו; אלה תולדות בית הספר להאציל לבית למל בירושלים; ספר פרס, מחקרים בידיעת הארץ וטופוגרפיה מקראית, כרך יא, ירושלים: הועד-ציבורי להוצאת כתבי ישעיהו פרס ז"ל, החברה לחקר המקרא בישראל ע"י הוצאת קריית ספר, תשכ"א, פרסומי החברה לחקר המקרא בישראל קובץ-זיכרון: מוקדש לזכר האגרונום חיים פרס; מ' רבינזון, ממניחי היסודות - ליובל השבעים של ישעיהו פרס, מאזניים א' (צ"ט), תש"ד, עמ' 56 – 57‏, JSTOR 23824539 מ' אבי-יונה, ישעיהו פרס ז"ל, ידיעות החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה יט (ג/ד), ינואר 1955, עמ' 145 – 146‏, JSTOR 23729601 מדיה וקבצים בנושא ישעיהו פרס בוויקישיתוף ישעיהו פרס, בלקסיקון הספרות העברית החדשה דוד תדהר (עורך), "ישעיהו פרס", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך א (1947), עמ' 153 ישעיהו פרס איננו, דבר, 12 ביוני 1955 יורם אלמכיאס, "להחזיר לירושלים את עטרת יושנה...": מפת האגודה העברית למען ירושלים 1942–1953, אופקים בגאוגרפיה 96, אוניברסיטת חיפה, תש"ף, עמ' 41-61 (מידע בקטלוג רמב"י)‏, JSTOR 27163773 כתביו רשימת הפרסומים של ישעיהו פרס, בקטלוג הספרייה הלאומית מידע על ישעיהו פרס בקטלוג הספרייה הלאומית כתבי ישעיהו פרס בפרויקט בן-יהודה רשימת המאמרים של ישעיהו פרס באתר רמב"י הספרים של ישעיהו פרס, באתר "סימניה" איילת רובין, "אמבטאות די נקיות" בירושלים ו"בתי המרחץ התורכים" בדמשק, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, 02.10.2018 ארץ ישראל וסוריה הדרומות, ‏ירושלים - ברלין - וינה, 1921, באתר היברובוקס ישעיהו פְּרֵס, "מאה שנה בירושלים - מזכרונות איש ירושלים" בפרויקט בן-יהודה ישעיהו פרס (1874-1955), דף שער בספרייה הלאומית מוזיאון ראשון-לציון, פרס (פפירמייסטר) מרים, באתר אלבום משפחות ממוחשב ראו דוד תדהר (עורך), "אהרן פפירמייסטר", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ב (1947), עמ' 888 מוזיאון ראשון-לציון, פרס ישעיהו, באתר אלבום משפחות ממוחשב
חוק יובש

חוק יובש הוא שם כללי לכל חוק האוסר על ייצור, הובלה, ייבוא, ייצוא ומכירה של משקאות אלכוהוליים. לעיתים, מאפשר החוק שימוש במשקאות אלכוהוליים לצרכים דתיים, רפואיים ומדעיים. בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, רווחה התפיסה לפיה המדינה אחראית לרווחתם וטובתם של האזרחים ובין השאר עליה לחוקק חוקים אשר יגנו על האזרחים מפני הרעות שהם גורמים לעצמם. בעקבות הנזקים הרבים הנגרמים משתייה עודפת של משקאות חריפים, כשכרות ואלכוהוליזם, עלה בתחילת המאה ה-20 הרעיון לאסור מכירת משקאות חריפים ובכך לפתור את הבעיות הללו. בארצות הברית הרעיון קודם על ידי מפלגת האיסור, שעיקר מצעה נגע לאיסור מכירת משקאות אלכוהוליים. בעקבות זאת, נחקקו חוקי יובש במספר מדינות. אולם החוקים הללו בוטלו, ומאז אמצע המאה ה-20 אין מדינות חופשיות בהן יש חוקי יובש. הדעה הרווחת היא שחוקי יובש בוטלו מכיוון שהם כשלו ולא הצליחו למנוע שתיית משקאות חריפים. אך יכולות להיות סיבות אחרות לביטול החוקים, כמו התפשטות הדעה המתירה לאדם לנהוג כרצונו גם כאשר הוא גורם לעצמו נזק, התגברות "השוק השחור" של האלכוהול והגדלת הפשיעה (בארצות הברית לדוגמה החלו ארגוני המאפיות לתפוס מקום משמעותי ומסוכן) וסיבה נוספת היא השפעתם של בעלי הון על המחוקקים (אשר היו מעוניינים בהחזרת הסחר במשקאות אלכוהוליים). במאה ה-20 נחקקו חוקי יובש במספר מדינות: 1901 עד 1948 באי הנסיך אדוארד (פרובינציה קנדית) 1914 עד 1925 ברוסיה 1915 עד 1928 באיסלנד 1916 עד 1927 בנורווגיה 1919 עד 1932 בפינלנד 1920 עד 1933 בארצות הברית ערך מורחב – התיקון ה-18 לחוקת ארצות הברית ב-16 בינואר 1919 נחקק בארצות הברית התיקון ה-18 לחוקתה, אשר אסר על "ייצור, הובלה ומכירה של משקאות חריפים" בכל ארצות הברית. עם כניסתו של התיקון לתוקף כשנה מאוחר יותר (ב-16 בינואר 1920) החלה בארצות הברית תקופת היובש. חוק זה בוטל על ידי התיקון ה-21 לחוקת ארצות הברית מ-17 בפברואר 1933, שאפשר מחדש מכירת משקאות אלכוהוליים. עד היום, זהו המקרה היחיד בחוקת ארצות הברית שבו תיקון אחד לחוקה ביטל תיקון אחר. מדיה וקבצים בנושא חוק יובש בוויקישיתוף חוק יובש, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) איסור משקאות אלכוהוליים, דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא מדע המדינה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
לייזר וולף

לייזר וולף (במקור אליעזר מקלר, ביידיש: לייזער וואָלף; ברוסית: Лейзер Вольф;‏ 1910 וילנה – 1943 ליד סמרקנד) היה משורר יידי, אחד ממייסדי קבוצת יונג ווילנע. שמו המקורי של וולף היה משה-לייזר מקלר (יידיש: מעקלער). הוא נולד בווילנה למשפחה ענייה, הוא כילד רביעי במשפחה. אביו היה צבע, ואילו אמו הייתה עקרת בית. מורהו הראשון שלימד אותו קרוא וכתוב היה רב שהגיע לווילנה כפליט בזמן מלחמת העולם הראשונה. אחרי אותה מלחמה המשיך את לימודיו בבית הספר. בגיל 16 פרסם את שירו די גרינע פרייד בשבועון ליטערארישע בלעטער (ורשה, 1926). החל מסוף שנות העשרים ועד תחילת שנות ה-40 שירים ופרוזה מפרי עטו התפרסמו כמעט כל שבוע בווילנער טאג. הוא היה חבר מערכת בפרסומיה של קבוצת המשוררים והסופרים היהודים יונג ווילנע. עד 1939 גר בווילנה ולאחר מכן נדד ברחבי ברית המועצות עד שלבסוף הגיע לאוזבקיסטן. ברפובליקה האוזבקית עבד במפעלים ובקולחוזים. הוא נפטר בזמן מלחמת העולם השנייה, ב-1943, מרעב. כתבי לייזר וולף בפרויקט בן-יהודה מיכאל אסטור, לייזר וולף, חוליות 3, אביב 1996 לייזר וולף, במהדורת האינטרנט של האנציקלופדיה היהודית בשפה הרוסית (ברוסית) אוטוביוגרפיה של לייזר וולף (ביידיש) לייזר וולף, באנציקלופדיית ייִוואָ ליהודי מזרח אירופה (באנגלית) לייזר וולף, הפואמה "אוויגינגו", מקור ביידיש ותרגום לעברית, חוליות 3, אביב 1995 לייזער וואלף (1910-1943), דף שער בספרייה הלאומית לייזר וולף, במהדורת האינטרנט של האנציקלופדיה היהודית בשפה הרוסית (ברוסית).
פלורנטין (פירושונים)

האם התכוונתם ל... שם משפחה של יהודים, יוצאי העיר קסטיון פלורנטיני, שבצפון איטליה: דוד פלורנטין – עיתונאי יהודי, ממייסדי התנועה הציונית בסלוניקי, על שמו נקרא רחוב פלורנטין שבדרום תל אביב משה פלורנטין – בלשן ופרופסור בחוג ללימודי התרבות העברית באוניברסיטת תל אביב, נכדו של דוד פלורנטין שלמה פלורנטין – קבלן ויזם ממוצא סלוניקאי שהקים בשנות ה-30 של המאה ה-20 את שכונת פלורנטין בתל אביב פלורנטין – שכונה בדרום תל אביב, הקרויה על שם שלמה פלורנטין פלורנטין (סדרת טלוויזיה) – סדרת טלוויזיה ישראלית העוקבת אחר חייהם של צעירים הגרים בשכונת פלורנטין שמואל פלורנטין (דף פירושונים) רוביק רוזנטל, הזירה הלשונית: הכל נשאר במשפחה, באתר nrg‏, 7 באוקטובר 2010
המינריאדה הראשונה

המינריאדה הראשונה או המינריאדה של ינואר 1990 הם השמות המקובלים לאירועים האלימים שהתרחשו בימים 28 ו-29 בינואר 1990, בבוקרשט, בירת רומניה. המהפכה הרומנית פרצה לאחר שכמעט כל מדינות הגוש הקומוניסטי באירופה החליפו את השלטון הקומוניסטי בשלטון דמוקרטי יותר. החלפת השלטון ברומניה הייתה כרוכה בשפיכות דמים וראשי השלטון הקודם, הזוג צ'אושסקו, הוצאו להורג לאחר משפט חפוז. השלטון הקומוניסטי לא איפשר קיומה של אופוזיציה, לכן, כשהשלטון הקודם נפל, השלטון החדש, שהוקם תחת השם חזית ההצלה הלאומית (Frontului Salvării Naționale), היה מורכב מאנשי עלית שהיו חלק מהשלטון הישן וחברים במפלגה הקומוניסטית. חברות במפלגה הקומוניסטית, בתקופת השלטון הקומוניסטי, הייתה תנאי מוקדם להתקדמות מקצועית ולקבלת תפקידי ניהול, כך שכל בעל ניסיון ניהולי היה חבר במפלגה הקומוניסטית. המוני העם ברומניה, שרבים מהם שנאו את השלטון הקומוניסטי וראו בו אחראי לכל צרותיה של רומניה, לא היו מרוצים מכך שחברים לשעבר במפלגה הקומוניסטית מנהלים את המדינה וראו בכך שלטון "נאו-קומוניסטי". זה היה למעשה שלטון שמינה את עצמו ולא עבר תהליך בחירות כלשהו, שהיה עשוי להעניק לו לגיטימציה. חברי המפלגות החדשות, שהוקמו ברומניה לאחר המהפכה הרומנית, סטודנטים ואינטלקטואלים תססו והפגינו נגד שלטון חזית ההצלה הלאומית. הם ארגנו מצעד מחאה גדול, אליו הצטרפו אלפי אזרחים. המחאה הופנתה כנגד כוונת חזית ההצלה הלאומית להירשם כמפלגה ולהישתתף בבחירות הצפויות. המוחים רצו לפסול מהשתתפות בבחירות ובהנהגה את כל החברים לשעבר במפלגה הקומוניסטית. המפגינים התרכזו בכיכר ויקטוריה, מול מושב מוסדות השלטון ומולם התארגנה הפגנת נגד של פועלים מבתי חרושת, שהוזעקו על ידי השלטונות. בין משתתפי שתי ההפגנות פרצו קטטות וכוחות הביטחון היו מהוססים ולא נקטו עמדה ברורה. חלק מהמפגינים נגד הממשלה ניסו להתפרץ לתוך בניני הממשל. בעקבות קריאותיו של יון איליאסקו נזעקו אל בוקרשט, בבוקרו של 29 בינואר, כחמשת אלפים כורים. הכורים הגיעו מעמק הז'יו ברכבות ובמשאיות, כשהם מצוידים באלות עץ או בכלי עבודה, דוגמת אתים, מכושים ומקדחים. הכורים, שהוזעקו כדי לעזור בהשבת הסדר על כנו, סיעו לכוחות הביטחון ויחד איתם פיזרו בכוח את ההפגנות, וסיוע במעצרים. האירועים הסתכמו בכמה עשרות פצועים. בסיום פעולתם שבו הכורים למקומותיהם. יון איליאסקו הודה להם על פעולתם. הרגעת הרוחות הייתה זמנית ובחודש פברואר פרצה המינריאדה השנייה. תולדות המינריאדות בשנים 1990-1991 (ברומנית) המינריאדות של שנת 1990 - דמוקרטיה תחת אלות (ברומנית)
החוב (סרט, 2011)

החוב (באנגלית: The Debt) הוא סרט דרמה אמריקאי בבימויו של ג'ון מאדן המבוסס על תסריט שנכתב על ידי מתיו ווהן, ג'יין גולדמן ופיטר סטראוגהאן. הסרט הוא רימייק לסרט ישראלי באותו השם משנת 2007. בסרט מככבים הלן מירן, סם וורת'ינגטון, ג'סיקה צ'סטיין, קירן היינדס, טום וילקינסון, מרטון צ'וקאש ויספר כריסטנסן. עלילת הסרט מתחילה בשנת 1965 כאשר שלושה סוכני מוסד צעירים, רייצ'ל זינגר (מגולמת על ידי ג'סיקה צ'סטיין), דייוויד פרץ (מגולם על ידי סם וורת'ינגטון) וסטפן גולד (מרטון צ'וקאש), נשלחים לברלין המזרחית כדי ללכוד את פושע המלחמה הנאצי האכזרי דיטר פוגל (מגולם על ידי יספר כריסטנסן), המכונה "המנתח מבירקנאו", שערך אלפי ניסויים קטלניים ביהודים שבמחנות הריכוז במהלך מלחמת העולם השנייה. הסוכנים מצליחים לאתר את פוגל אשר כעת חי תחת זהות בדויה ועובד כגינקולוג. הסוכנים לוכדים את פוגל ומנסים להבריחו לגרמניה המערבית, אך נכשלים ונאלצים להסתתר בדירה עד שיאורגן מבצע להעבירו לישראל. פוגל מצליח לפצוע את רייצ'ל ולהמלט, בעקבות כך מחליטים הסוכנים לשקר ולדווח כי הם נאלצו לחסלו. הם שבים לישראל כגיבורים לאומיים. בהווה (שנת 1997) מתפרסם מאמר בעיתון אוקראיני שולי בו מסופר על קשיש המאושפז בבית אבות בעיירה באוקראינה, הטוען כי הוא דיטר פוגל וכי הוא מוכן להודות בפשעיו נגד האנושות. בעקבות כך משכנע סטפן את רייצ'ל (מגולמת על ידי הלן מירן), אשר כעת בשנות השישים לחייה, לטוס לאוקראינה, לאתר את פוגל ולחסלו על מנת שאף אחד לא יגלה שפוגל למעשה הצליח להימלט. בבית האבות מגלה רייצ'ל שהקשיש אינו פוגל ומחליטה להשאיר וידוי כתוב על האירועים בחדרו. בדרכה החוצה נתקלת בפוגל שפוצע אותה בטרם היא מצליחה להורגו. הלן מירן – בתפקיד רייצ'ל זינגר (1997), סוכנת מוסד לשעבר. ג'סיקה צ'סטיין – בתפקיד רייצ'ל זינגר (1965, 1970) קירן היינדס – בתפקיד דייוויד פרץ (1997), סוכן מוסד לשעבר. סם וורת'ינגטון – בתפקיד דייוויד פרץ (1965, 1970) טום וילקינסון – בתפקיד סטיבן גולד (1997), סוכן מוסד ובעלה לשעבר של רייצ'ל מרטון צ'וקאש – בתפקיד סטיבן גולד (1965, 1970) יספר כריסטנסן – בתפקיד דיטר פוגל (1965, 1997) רומי אבולעפיה – בתפקיד שרה גולד, בתם של סטיבן ורייצ'ל. אתר האינטרנט הרשמי של החוב "החוב", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "החוב", באתר נטפליקס "החוב", באתר AllMovie (באנגלית) "החוב", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "החוב", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "החוב", באתר Metacritic (באנגלית) "החוב", באתר אידיבי "החוב", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) הקדימון הרשמי, סרטון באתר יוטיוב אבנר שביט‏, "החוב": הלן מירן עושה חסד למוסד, באתר וואלה, 21 באוקטובר 2011 מאיר שניצר, שקועים בחובות: איך הגרסה האמריקאית של "החוב"?, באתר nrg‏, 24 באוקטובר 2011 החוב (סרט ישראלי), באתר הארץ
פרארי 360

פרארי 360 (באיטלקית: Ferrari 360) היא מכונית ספורט, בעלת 2 מושבים, אשר יוצרה בין השנים 1999–2005 על ידי החברה האיטלקית פרארי. הדגם החליף את הפרארי F355 והוחלף בהמשך על ידי פרארי F430. שלדת הרכב נבנתה מאלומיניום והייתה חזקה ב-40%, בהשוואה ל-F355 שהייתה עשויה מפלדה. משקל הרכב ירד ב-28%, למרות שממדי הרכב גדלו ב-10%. הדגם הראשון זכה לכינוי 360 מודנה, ע"ש עיר הולדתו של מייסד החברה, אנצו פרארי, אחריו יצא דגם ה-360 ספיידר הפתוח ולבסוף נוסף דגם "Challenge Stradale" – גרסת ביצועים קיצונית, המתאימה גם לנסיעה בכבישים. בכל הדגמים הותקן מנוע 3.6 ליטר הכולל גל ארכובה במישור שטוח וטלטלים עשויים מטיטניום, שסייעו למנוע להפיק 400 כוח סוס. למרות שעל הנייר הנתונים צנועים יחסית, הרכב הציג ביצועים גבוהים בהשוואה ל-F355 בשל השילוב של ירידה במשקל הרכב ועלייה בכוח המנוע. שנתיים לאחר יציאת המודנה הוציאה פרארי את דגם הקבריולה 360 ספיידר, שהיה לדגם הקבריולה ה-20 שמוציאה החברה. למעט המשקל, שאר הנתונים של הספיידר היו זהים למודנה. בינואר 2003 הציגה פרארי את גרסת "Challenge Stradale", שמה של המכונית נגזר מליגת מרוצי פרארי (Ferrari Challenge) והמילה "כביש" באיטלקית (Stradale). מהירות מרבית: 189 מייל לשעה (304 קמ"ש). תאוצות: 0–30 מייל לשעה (48 קמ"ש): 1.8 שניות. 0–40 מייל לשעה (64 קמ"ש): 2.3 שניות. 0–50 מייל לשעה (80 קמ"ש): 3.1 שניות. 0–60 מייל לשעה (97 קמ"ש): 4.2 שניות. 0–70 מייל לשעה (110 קמ"ש): 5.9 שניות. 0–80 מייל לשעה (130 קמ"ש): 7.0 שניות. 0–90 מייל לשעה (140 קמ"ש): 8.6 שניות. 0–100 מייל לשעה (160 קמ"ש): 9.8 שניות. בלימה מ-60 ל-0 מייל לשעה: 117 רגל (36 מטר). מדיה וקבצים בנושא פרארי 360 בוויקישיתוף פרארי 360 באתר חברת פרארי פרארי 360, ועוד קצת, באתר ynet, 20 בינואר 2003 ערך זה הוא קצרמר בנושא כלי רכב. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.