מרקיזות ורונה

מרקיזות ורונה ואקוויליה הייתה מרקיזות נרחבת (מחוז גבול) של האימפריה הרומית הקדושה בצפון מזרח חצי האי האיטלקי במהלך ימי הביניים, ובמרכזה הערים ורונה ואקוויליה. היא נתפסה על ידי אוטו הראשון, מלך גרמניה בשנת 952, הוחזקה בידי דוכסי בוואריה; משנת 976 הייתה באיחוד אישי עם דוכסות קרינתיה. משטר המארקגראף הסתיים עם הופעת הליגה הלומברדית ב-1167. המרקיזות כללה בערך את אזורי פריולי וונטו ההיסטוריים מהגבול עם לומברדיה ונהר ה-Chiese במערב ועד הטאגלימנטו והאיזונצו (סוצ'ה) במזרח, עמק סוצ'ה העליון בתוך האלפים היוליאניים הוא היום חלק מאזור גורישקה הסלובנית. בתחילה היא כללה גם את טרנטינו של ימינו בעלייה עד לנהר אדיג'ה בצפון מערב. מלבד הלגונות שבשליטת ונציה, היא השתרעה מהים האדריאטי ועד לפסגת הדולומיטים והאלפים הקרניים בצפון, שם גובל אזור קרניה ההררי עם קרינתיה. האדמות המערביות סביב ורונה כללו את עמק הפו, גבעות יוגניאן ובריצ'י, הקדם-אלפים הוונציאניים ואגם גארדה. לצד הבירה ורונה ליד הגבול הדרום-מערבי עם טוסקנה, המרקיזות כללה את המושב האפיסקופלי של אקוויליה, את הבירה ההיסטורית של פריוליה אודינה עם Cividale הסמוכה ונמל גראדו במזרח, כמו גם את הערים הגדולות ויצ'נצה, טרוויזו ופדובה, שמילאה תפקיד חיוני בהקמת הליגה הלומברדית. מרקיזות ורונה היה פרובינציה בעלת חשיבות אסטרטגית, ששלטה בגישות הדרומיות למעברי האלפים המובילים לגרמניה, ומשמעותית בניסיונותיהם - שכשלו בסופו של דבר - של קיסרי האימפריה הרומית הקדושה לשמור על השלטון על איטליה. ה-Marca Veronensis et Aquileiensis הוקמה על ידי המלך ברנגר הראשון מפריולי בערך בשנת 890 כחלק מארגון מחדש כללי של ממלכתו, כאשר הוא החליף את מרקיזות פריולי הקרולינגית לשעבר, שהוחזקה לאחרונה על ידי איש אמונו של ברנגר, וולפרד. היא הופרדה מהממלכה האיטלקית לאחר שהמלך הגרמני אוטו הראשון יצא למסע נגד ברנגר השני, מלך איטליה ב-951. בישיבת הרייכסטאג באוגסבורג בשנה שלאחר מכן, ברנגר השני שמר על איטליה, אך נאלץ לוותר על מרקיזות ורונה, שהוצמדה לדוכסות הגזע של בוואריה תחת אחיו של אוטו, הדוכס היינריך הראשון . באותה תקופה מרקיזות איסטריה הוצמדה לוורונה כרוזנות. משנת 952 עד 975, הן קרינתיה והן ורונה היו תחת שליטתם של דוכסי בוואריה, ויצרו אגודה איטלקית, גרמנית וסלאבית ענקית שנשלטה על ידי קרובי משפחה של השושלת האוטונית הסקסית. לאחר מספר מרידות בראשות בני דודיו הבוואריים, הדיח הקיסר אוטו השני בשנת 976 את היינריך השני, דוכס בוואריה והקים את דוכסות קרינתיה תחת הווסאל הלויטפולדינגי הנאמן היינריך הצעיר בשטחים הדרום-מזרחיים. הוא גם קיבל את ורונה כמרקיזות קרינתית ומאותו זמן, היא הייתה בשליטת הדוכסים הקרינתיים ובפעמים אחרות לא. כבר בשנת 975 הושכרה קומונה בעיר הבירה, כאשר אוטו השני העביר לורונה את סמכויות המרקיזות. מזמן זה ורונה וכמה ערים אחרות במרקיזות התפתחו בהדרגה לערי מדינה עצמאיות, ובתמורה התואר מארקגראף ורונה הפך לתואר תורשתי ריק מעיקרו בשושלות הדוכסים של בוואריה וקרינתיה. מעתה והלאה החלו קיסרי האימפריה הרומית הקדושה למנות ויקארים שייצגו אותם, במקום מרקיזים, בוורונה. משנת 1004, היינריך השני, מלך גרמניה, לאחר שכבש את ממלכת איטליה, הקצה מספר שטחים ורונזים בעמק אדיג'ה סביב טרנטו (טריינט) לבישופים של טרנט . יורשו הסלאני, הקיסר קונרד השני, עם הכתרתו בשנת 1027 הפריד את הארצות הללו מהממלכה האיטלקית והעניק לבישופים של טרנט סמכות מיידית, והעלה אותם לדרגת נסיך-בישופים אימפריאליים. טרנטינו נשאר תחת שלטון אפיסקופלי - בו התמודדו רוזנות טירול - עד לחילונו ב-1803. בשנת 1061 תקפה הקיסרית אגנס את הרוזן השוואבי ברטולד מבית צרינגן עם קרינתיה וורונה. אף על פי שלא יכול היה לנצח, לא כדוכס קרינתי ולא כמרקיז ורונזי, הוא הוריש את התואר לצאצאיו מבית באדן, שהמשיכו לשלוט בשטחים השוואביים שלהם כ"מרקיזות". באותו זמן בשנת 1070, איסטריה הפכה שוב למרקיזות וניתקה מוורונה, בעוד שבמהלך מאבק האינווסטיטורה בשנת 1077 הופרדו שטחי פריולי במזרח, סביב העיר האפיסקופלית אקוויליה מהמרקיזות כדי להעמיד תחת הפטריארכיה הכנסייתית של אקוויליה, כמו טריינט, וסאל מיידי של היינריך הרביעי, מלך גרמניה. בשנת 1151, קונרד השלישי, מלך גרמניה מבית הוהנשטאופן סילק סופית את היינריך החמישי, דוכס קרינתיה ממרקיזות ורונה שנותרה והתקיף את הרמן השלישי, מרקיז באדן. עם זאת, בשנת 1164, הערים החשובות ביותר הקימו את ליגת ורונז, אגודת שטדטבונד שמטרתה להגן על עצמאותן מפני המדיניות האיטלקית של אחיינו של קונרד, הקיסר פרידריך ברברוסה . את הליגה הובילה ונציה; חברות נוספות היו ורונה, פדובה, ויצ'נצה וטרוויזו. ב-1167 הצטרפו ערי ורונה לליגה הלומברדית; זה היווה את הסוף דה פקטו של המרקיזות, שאושר על ידי הניצחון הלומברדי בקרב לגנאנו ב -1176. הקיסרים המשיכו לנקוב בשמות ויקארים, אם כי עד אז התפקיד היה נומינלי בלבד, שכן מהמאה ה-13 ואילך האדונים האמיתיים של ורונה היו הפודסטאסים משושלת סקאליגר (דלה סקאלה). בשנת 1405 נכנעו אזרחי ורונה לוונציה, שעד 1420 לערך כבשה את רוב שטחה של המרקיזות הקודמת ושילבה אותה בדומיני די טראפרמה. מדיה וקבצים בנושא מרקיזות ורונה בוויקישיתוף