laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מיכאיל טאניץ'

מיכאיל טאניץ' (ברוסית: Михаил Исаевич Танич;‏ 15 בספטמבר 1923, טגנרוג - 17 באפריל 2008, מוסקבה) היה משורר רוסי וסובייטי, זוכה תואר אמן העם (2003). מיכאיל טאניץ' (טנחילביץ') נולד בטגנרוג. בהתאם לעדויות של טניץ' סבו מצד אביו היה יהודי דתי אדוק. אביו של המשורר במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה לחם בחזית ולאחר שחרור מהצבא נקלט בצ'קה. לאחר מספר שנים הוא התמנה למפקד ניהולי במנגנון העירוני. במהלך הטיהורים הגדולים הוא הוצא להורג ב-6 באוקטובר 1938. גם אימו של המשורר נעצרה והוא התגורר אצל סבו מצד אימו ברוסטוב על דון. ביולי 1942, במהלך מלחמת העולם השנייה, טאניץ' גויס לצבא האדום ונשלח לבית הספר לתותחנים. לאחר סיום ההכשרה הוא נשלח לחזית ולחם כמפקד צוות תותח. את המלחמה סיים את הלחימה בשטח גרמניה. על אומץ ליבו בלחימה עוטר בעיטור כוכב האדום ועיטור התהילה מדרגה השלישית על גבורה בקרב. לאחר שחרור מהצבא הוא חזר לרוסטוב על דון והחל לימודי הנדסה. בשנת 1947 הוא נעצר באשמת "תעמולה אנטיסובייטית" - בשיחת חברים הוא סיפר על כך שכבישים ומקלטי רדיו בגרמניה טובים יותר מאלו מתוצרת ברית המועצות. בעקבות האישום הוא נשלח למחנות גולג לתקופה של 6 שנים. לאחר השחרור טאניץ' התמקם בסחלין ועבד בחברת בנייה המקומית. באותן השנים הוא החל לפרסם שירים בעיתונות המקומית תחת שם עט "טאניץ'" והתגרש מאשתו הראשונה. בשנת 1954 הוא התחתן בפעם השנייה. בשנת 1956 טאניץ' זוכה מכל אשמה והזוג הצעיר עבר למוסקבה. בשנת 1959 יצא לאור ספר שירים הראשון של המשורר. בתחילת שנות ה-60 אחד משירי טאניץ' ("עיירת הטקסטיל") הולחן על ידי יאן פרנקל וזכה לפופולריות רבה. מפגש זה של המשורר עם המלחין היה פריצת דרך בקריירה של טאניץ'. לאור ההצלחה מלחינים נוספים (ניקיטה בוגוסלובסקי, אוסקר פלצמן, ולדימיר שאינסקי החלו להלחין שירים לפי מילים של טאניץ'. בשנת 1963 הולחן שירו "החתול השחור" שזכה להצלחה רבה, אף על פי שהשמעתו בטלוויזיה נאסרה תוך זמן קצר. בשנות ה-80 טאניץ' שיתף פעולה עם ריימונד פאולס ודוד טוכמנוב ושיריו בוצעו על ידי אדיתה פייכה, ולנטינה טולקונובה ולריסה דולינה. אחד השירים המפורסמים היה שיר "קומרובו" בביצוע איגור סקלייאר. בשנת 1990 טאניץ' הקים את להקת "לסופופל". במהלך השנים הלהקה הוציאה מעל 20 תקליטים בהם ביצעה מעל ל-300 שירים של טאניץ'. הזמר והמלחין הרוסי איגור ניקולייב, יליד סחלין, התיידד עם טאניץ' כאשר הגיע למוסקבה, ומילים של המשורר היו בסיס לשירים ראשונים של הזמר. מאז תחילת תחרות שירים טלוויזיונית "שיר השנה" בשנות ה-70, פזמונים עם מילים של טאניץ' זכו בתחרות כל שנה. במהלך כל התקופה טאניץ' המשיך להוציא לאור ספרים עם שיריו ובסך הכול פרסם כ-20 ספרים. בשנת 2000 הוא פרסם ספר זכרונות. מדיה וקבצים בנושא מיכאיל טאניץ' בוויקישיתוף ביצוע שיר של טאניץ' בעברית, סרטון באתר יוטיוב אתר להקת לסופובל קונצרט של מיכאיל טאניץ', סרטון באתר יוטיוב מיכאיל טאניץ', באתר "Find a Grave" (באנגלית) מיכאיל טאניץ', במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מיכאיל טאניץ', באתר MusicBrainz (באנגלית) מיכאיל טאניץ', באתר Discogs (באנגלית)
זוהר שרון (מלחין)

זוהר שרון (נולד ב-23 בפברואר 1978) הוא מלחין, מעבד מוזיקלי, מורה למוזיקה ישראלי, מייסד תזמורת המהפכה וזוכה פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים לשנת 2012. זוהר שרון נולד בראשון לציון ב-1978. הוא למד נגינה בפסנתר בקונסרבטוריון העירוני למוזיקה שבראשון לציון ובהמשך אצל עינת לנדה, אסתר נרקיס ואטי חודין. למד קומפוזיציה בתיכון הישראלי למדעים ולאמנויות אצל אנדרה היידו ובאקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים אצל ינעם ליף, ולדימיר שקולניק וארי בן שבתאי. במקביל למד מדעי המדינה והוראה באוניברסיטה העברית יצירותיו ועיבודיו בוצעו על ידי תזמורת המהפכה, התזמורת הסימפונית חיפה, סימפונט רעננה, התזמורת הקאמרית הישראלית, הסינפונייטה הישראלית באר שבע, אנסמבל מיתר, אנסמבל קפריזמה והרכבים נוספים. בנוסף הוא גם מלחין ומעבד בלהקת הרוק "רווח-כפול" יחד עם גלעד כהן. בשנת 2004 ייסד יחד עם רועי אופנהיים את תזמורת המהפכה והוא משמש בתפקיד מלחין הבית והמנהל האמנותי שלה. נכון ל-2017, הוא מרצה למוזיקה באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ובמסגרות נוספות. בשנת 2012 זכה בפרס יצירה לקומפוזיטורים מטעם ראש הממשלה. מנימוקי ועדת הפרס: המלחין זהר שרון נע בעולם הטונליות המורחבת: הוא מצליח להלחין מוסיקה שהיא גם טונלית וגם עכשוית ועדכנית... המלחין מצליח לשלב השפעות מקומיות של הים-תיכוניות הישראלית עם השפעות של אגן הים-התיכון כולו, ושפה טונלית עם נגיעות של הטרופוניה... זוהר שרון מתגורר ברחובות, נשוי ואב לשניים. 9/2012 – "פעימות" – יצירה לתזמורת קאמרית, שחקן וסרט אנימציה אשר הולחנה במסגרת תחרות "קלאסילייק" מיוזמת מפעל הפיס. 5/2012 – "תמונות מארמון הקרח" – יצירה להרכב קאמרי (קלרינט, כינור, ויולה, צ'לו, פסנתר ונבל) בהשראת ספרו של טאריי וסוס – ארמון הקרח". 3/2012 – "Beetljuke" - מוזיקה מקורית לסרט אנימציה מאת אנה שבצ'נקו ויואב בריל לתזמורת קאמרית. 1/2012 – "סוויטה למכונת קצב ותזמורת" – יצירה תזמורתית לילדים שנכתבה במסגרת תחרות "קלאסי-לייק" של מפעל הפיס. 8/2010 – "אוברטורה ים-תיכונית" (במקור "אדמה-חמה-לבנה") – פתיחה סימפונית שנכתבה לקונצרט הפתיחה של אירועי חג המוזיקה ב-2010. 3/2010 – "הסלנג הוא השירה של האדם הפשוט" – יצירה לרביעייה קולית מעורבת, תזמורת קאמרית וחטיבת קצב. 4/2008 – "סימני דרך" – יצירה לפסנתר ותזמורת סימפונית. 5/2006 – "ארבע דקות בירושלים" – מוזיקה מקורית לסרט אנימציה מאת טל אנמוט לתזמורת סימפונית קטנה. 1/2005 - "Uncertain Certainty' - שמינייה מעורבת (חליל, אבוב, קלרינט, כינור, ויולה, צ'לו, פסנתר, כלי הקשה). 5/2004 – "מודוס בלסמי" - יצירה למנדולינה ותזמורת קאמרית. פרס יצירה לקומפוזיטורים מטעם ראש הממשלה לשנת 2012. זוכה תחרות "קלאסילייק" של מפעל הפיס להלחנת יצירה תזמורתית לילדים לשנת 2012. זוהר שרון, דף שער בספרייה הלאומית זוהר שרון, באתר "הבמה" חגי חיטרון, יצירתו של זהר שרון תפתח את קונצרט פתיחת העונה של תזמורת סימפונט, באתר הארץ, 12 בספטמבר 2012 משרד התרבות הכריז על הזוכים לשנת 2012 בפרס היצירה לקומפוזיטורים מטעם ראש הממשלה. הפרס היוקרתי יוענק לשישה יוצרים
אסתר נרקיס

אסתר נרקיס (נולדה ב-6 בנובמבר 1930) היא מורה ישראלית לפסנתר. נרקיס נולדה ב-1930 בחיפה. אביה, דוד הכהן, היה ממנהיגי היישוב בתקופת טרום המדינה, חבר הכנסת, מדינאי ודיפלומט. נרקיס למדה בבית הספר הריאלי. באפריל 1948 התגייסה לפלמ"ח במסגרת הכשרת הצופים. נרקיס שרתה בגדוד השביעי של חטיבת הנגב. היא סיימה קורס קשרים והייתה קשרית של מפקד הגדוד ולאחר מכן מזכירה גדודית. היא נטלה חלק בכיבוש באר שבע, במבצע חורב ובמבצע עובדה. בתקופה זו הכירה גם את בעלה, עוזי נרקיס. לאחר תום שירותה הצבאי ב-1949 החלה ללמוד באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ולאחר מכן בפריז. בשנים 1996-1979 ניהלה את הקונסרבטוריון שליד האקדמיה למוסיקה בירושלים. נרקיס לימדה תלמידים רבים במשך שישים שנה. בין תלמידיה: אסנת נצר, זוהר שרון, בנג'מין הוכמן וליאור קרצר . פורום דוסטרובסקי, ארגון ון ליר אסתר נרקיס, באתר הפלמ"ח
חכם על קטנים

חכם על קטנים הוא אלבומו השלישי של דני סנדרסון, שיצא ביוני 1987. אלבום זה התאפיין במוזיקה אלקטרונית שתוכנתה על ידי סנדרסון בשיתוף יואב גרא וראובן מנצ'רוב. האלבום מתאפיין במפנה סגנוני של סנדרסון, ברוח התקופה, למוזיקה אלקטרונית. לקראת הכנת האלבום בנה סנדרסון אולפן חצי-מקצועי, המשלב בין מחשב ומכונת הקלטה של 16 ערוצים. הוא התנסה בעבודה עם סמפלרים, סינטיסייזרים, מכונות תופים ותוכנות מחשב. בעזרתו של הטכנאי יואב גרא, סנדרסון ניגן ותכנת את כל התפקידים. אחד הלהיטים שיצאו מאלבום זה הוא "אצל הדודה והדוד", ששילב אלמנטים מהמוזיקה האלקטרונית. לשיר זה הופק קליפ בבימויו של מוטי קירשנבאום ובהשתתפות ירון לונדון וצחי בוקששתר. הקליפ זכה בתואר "קליפ השנה". ב-2017 הקליטו אגם בוחבוט ונועה קירל גרסת כיסוי של השיר (שהייתה למעשה פרסום לבזק) שזכתה גם היא להצלחה. האלבום זכה להצלחה רבה ומכר למעלה מ-30,000 עותקים. יצאו מתוכו הלהיטים "אצל הדודה והדוד" (שזכה במקום ה-6 במצעד השנתי של רשת ג' בשנת תשמ"ז) ו"חתונה" (שזכה במקום ה-34 באותו מצעד). בעקבותיו עלה המופע המצליח "חכם על קטנים", שרץ במשך שנתיים ברחבי הארץ. למרות הצלחתו של האלבום, באלבומו הבא בחר סנדרסון לחזור לשיטת ההקלטה המסורתית. בשנת 2008 יצא האלבום בהוצאה מחודשת לראשונה על גבי קומפקט דיסק בהוצאת הד ארצי, יחד עם אלבומיו הקודמים של סנדרסון: "גודל טבעי" ו"חף מפשע". כל השירים נכתבו והולחנו על ידי דני סנדרסון. דני סנדרסון - מילים, לחנים, שירה, תכנות ונגינת כל התפקידים יואב גרא, ראובן מנצ'רוב - סיוע בתכנות מידע על האלבום חכם על קטנים באתר MusicBrainz האלבום חכם על קטנים באתר Discogs רן בוקר, נועה קירל, אגם בוחבוט וגידי גוב מזמינים אתכם למסיבה אצל הדודה והדוד, באתר ynet, 28 באוגוסט 2017 "אצל הדודה והדוד" גרסת 2017, באתר mako, ‏27.8.17 אהרון גולדברג, "אצל הדודה והדוד": ככה הופכים להיט שהתיישן לפצצת פופ חדשה, 29 באוגוסט 2017, באתר Time Out תל אביב.
Medal of Honor

Medal of Honor הוא משחק יריות בגוף ראשון שפותח על ידי DreamWorks Interactive והופץ על ידי Electronic Arts. המשחק יצא לפלטפורמות הפלייסטיישן וה-PlayStation Network. הוא יצא בתאריכים 31 באוקטובר 1999 (ל-צפון אמריקה), ב-1999 (ל-אירופה) וב-2 ביוני 2009 לפלטפורמת ה-PlayStation Network. ב-Medal of Honor, השחקן לוקח את התפקיד של הסגן הבדיוני "ג'ימי פטרסון", טייס לשעבר במטוס Douglas C-47 Skytrain בפיקוד התובלה האווירית שגויס מאוחר יותר ל-OSS. המשחק מתרחש בסמוך לסיום מלחמת העולם השנייה (באמצע 1944 ובאמצע 1945), המטרה של השחקן היא להשלים את היעדים, כמו הרס עמדות אויב, ולהרוג את הכוחות הגרמניים בתהליכים. המוזיקה למשחק הולחנה על ידי מלחין הסרטים מיכאל גיסחינו. Medal of Honor זכה בציונים מרשימים מאוד, הוא קיבל ציון של 87.31% מהאתר GameRankings, וציון של 92/100 מהאתר Metacritic. בנוסף לכך, בגיליון האחרון של מגזין הפלייסטישן הרשמי של בריטניה, המשחק נבחר במקום 8 בפרס של 10 המשחקים הטובים ביותר של אותה השנה, וב-IGN המשחק היה במקום 21 בפרס "25 המשחקים הטובים ביותר של השנה לקונסולות". Call of Duty Day of Defeat המשחק ב-MobyGames (באנגלית) המשחק ב-Internet Movie Database (באנגלית) Medal of Honor, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
הקונסרבטוריון העירוני באר שבע

הקונסרבטוריון העירוני באר שבע (בשמו הרשמי: הקונסרבטוריון והאקדמיה למוזיקה ע"ש סמואל רובין) הוא קונסרבטוריון בבאר שבע. הוא נוסד בשנת 1961 על ידי רות הילמן ונסים אלשיך. מנהל הקונסרבטוריון הוא נועם מלכה. ראש עיריית באר שבע דוד טוביהו פנה אל המורה רות הילמן בבקשה להקים בית ספר ללימודי מוזיקה בעיר, והילמן, עם בן-זוגה ישראל הילמן ועשרה מורים נוספים, החלו בהקמת הקונסרבטוריון, שנוסד בשנת 1961. הוא פעל בניהולה של רות הילמן עד שנת 1983. נסים אלשיך, שהיה שותף לייסוד הקונסרבטוריון וכיהן במשך שנים רבות כסגן המנהלת, החליף אותה כמנהלו עד לפרישתו לגמלאות בשנת 1993. בראשית פעילותו פעל הקונסרבטוריון בצריפים בשכונה א'. בשנתו הראשונה למדו בו 80 תלמידים. בשנות ה-70 כבר עלה מספר תלמידיו על 1,000. בשנת 1970 נחנך המבנה החדש של הקונסרבטוריון, בדרך המשחררים 10. המבנה, בסגנון הברוטליסטי, תוכנן על ידי האדריכלים יעקב רכטר ומשה זרחי. אולם הקונצרטים שלו, הנקרא כיום על שם רות הילמן, היווה במשך עשרות שנים משכנה של הסינפונייטה הישראלית באר שבע, שנוסדה 3 שנים לאחר מכן. רבים מבין נגני התזמורת עבדו כמורים בקונסרבטוריון. באולם זה נערכו כמעט כל האירועים התרבותיים המרכזיים של העיר. במשך שנים רבות הייתה תזמורת כלי הנשיפה לנוער חוד החנית של הקונסרבטוריון. היא השתתפה בקונצרטים רבים ברחבי הארץ ובחו"ל. בקונסרבטוריון התפתחה "אסכולת נגני באר שבע במנדולינה", על ידי שמחה נתנזון, בין היתר, שייסד, ניהל וניצח על תזמורת המנדולינות לנוער. כיום לומדים בקונסרבטוריון על כל כלי הנגינה, לומדים תורת המוזיקה, ספרות המוזיקה, הלחנה ואלתור. פועלות בו שש תזמורות לנוער. המוסד מקיים קיים מסלול לבגרות במוזיקה ועבודת גמר במוזיקה וכן הוראת טרום-כלי לגילאי חמש. ישנה בו ספרייה מוזיקלית גדולה, השוכנת בספרייה העירונית הנמצאת בסמוך. מחלקות הדגל של הקונסרבטוריון הן מחלקת המנדולינה ומחלקת האקורדיון. אבי אביטל שמואל אלבז מיכה דוד עומר מאיר ולבר גבריאל חסון אריאל טושינסקי תום כהן זיו קוז'וקרו אורי קריב יעקב ראובן אתי תבל אייל סילברשטיין תזמורת כלי הנשיפה באר שבע קטגוריה:בוגרי הקונסרבטוריון העירוני באר שבע יהודה גרדוס ואליהו שטרן (עורכים), ספר באר שבע, ירושלים: כתר, 1979, עמ' 247 הקונסרבטוריון ע"ש רובין בבאר שבע: סיפורו של מוסד; סיפרה רות הילמן; ראיינה וערכה: חיה לוסקי, באר שבע: אוניברסיטת בן-גוריון בנגב – הפקולטה למדעי הרוח והחברה – הארכיון לתולדות התיישבות בנגב ע"ש דוד טוביהו, תשמ"א 1981 (22 עמ') אתר האינטרנט הרשמי של הקונסרבטוריון העירוני באר שבע הקונסרבטוריון העירוני ע"ש רובין - באר שבע, באתר "קונסרבטוריונים ובתי ספר למוזיקה" ש. גבעון, מתרחב חוג הלומדים בקונסרבטוריון באר שבע, מעריב, 15 בפברואר 1962 מיכאל יעקובסון: סיבוב בקונסרבטוריון בבאר שבע בתכנון יעקב רכטר, באתר 'חלון אחורי', 15 בפברואר 2024 הקונסרבטוריון, בפרויקט "ברוטליזם ישראלי". תזמורת הנוער של באר שבע למסע בגרמניה, דבר, 20 במאי 1973 תזמורת הנוער - שגרירת הנגב, דבר, 25 בפברואר 1979 עודד בר־מאיר, תולה את המנדולינה: יקי ראובן פורש מתפקיד מנהל הקונסרבטוריון העירוני בבאר־שבע, באתר mynet באר שבע והנגב, 13 בינואר 2020, בדיקה אחרונה ב־6 באפריל 2022
סטארפייר

סטארפייר (באנגלית: Starfire, "אש הכוכב") היא דמות בדיונית של גיבורת-על המופיעה בחוברות הקומיקס הטיטאנים הצעירים ביקום DC של DC קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת DC Comics Presents #26 מאוקטובר 1980 ונוצרה על ידי הכותב מארב וולפמן והמאייר ג'ורג' פרז. סטארפייר היא האלטר אגו של קוריאנד'ר, היא נסיכת כוכב הלכת הבדיוני טמאראן במערכת הכוכבים וגה, והיא הייתה הבאה בתור לשלוט בעולמה כמלכה. קומנד'ר, אחותה הבכורה, נמצאת ביריבות מרה עימה בשל מחלה נדירה אותה קיבלה בינקות ואשר גזלה ממנה את היכולת לשאוב אנרגיה סולארית, לעוף, ובשל כך גם את זכותה מלידה לרשת את כס המלכות. יריבות זו התגברה כאשר השתיים נשלחו להתאמן בלחימה אל שרי המלחמה של אוקארה. תרגיל קרב בין השתיים הסתיים בחטף כאשר קומנד'ר ניסתה להרוג את אחותה. בשל כך, היא גורשה מכוכב הלכת ונשבעה לנקום בה. נקמה זו הגיעה לכדי ביטוי כאשר קומנד'ר סיפקה מידע חיוני על ההגנות של כוכב הבית לאויביהם, שכבשו את טמאראן בקלות ושיעבדו את קוריאנד'ר כחלק מתנאי הכניעה. היא לא הורשתה לחזור לעולם בית, היות שמעשה זה יפר את ההסכמים וישמיד את טמאראן. לחרדתה של קוריאנד'ר, היא גילתה שקומנד'ר הפכה לאדוניתה. בהמשך, קוריאנד'ר הצליחה להימלט לכדור הארץ ופגשה את רובין הראשון ואת חבריו. היא הצטרפה לקבוצת הטיטאנים הצעירים והייתה חברה בה למשך שנים רבות. כוכב אש - דמות בדיונית דומה של חברת מארוול קומיקס המתחרה מדיה וקבצים בנושא סטארפייר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סטארפייר (באנגלית) דף הדמות באתר הרשמי של DC קומיקס דף הדמות בפרויקט ויקיה של DC קומיקס ערך זה הוא קצרמר בנושא קומיקס. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
כוכב אש

כוכב אש (באנגלית: Firestar) היא דמות בדיונית של גיבורת-על מוטאנטית שמופיעה בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס. דמותה הוצגה לראשונה בסדרת ההנפשה "ספיידרמן וחבריו המדהימים" מספטמבר 1981, ולאחר מכן הופיעה בהמשכיות יקום מארוול בחוברת Uncanny X-Men #193 ממאי 1985. הדמות נוצרה על ידי הכותבים דניס מרקס וכריסטי מרקס והמאיירים ג'ון רומיטה הבן ודן שפיגל. כוכב אש היא האלטר אגו של אנג'ליקה ג'ונס, ילדה בודדה שגדלה בידי אביה וסבתה. היא גילתה שהיא מוטאנטית, ולאחר מות סבתה היא נשלחה לאקדמיית מסצ'וסטס. אמה פרוסט, המלכה הלבנה המקורית של מועדון הלפייר, החלה לאמן את אנג'ליקה בשימוש בכוחותיה וצירפה אותה לקבוצת המוטאנטים הצעירים ההליונס. אולם, היא מעולם לא נשלחה למשימות שטח בשל חוסר שליטתה בכוחה הקטלני ובשל רצונה של המלכה הלבנה להטביע באישיותה סממני אכזריות וחוסר רגישות. המלכה הלבנה הפעילה עליה מניפולציות כדי לגרום לה להיראות כדמות אם אוהבת לאנג'ליקה, וזו האחרונה כלל לא חשדה שפרוסט מתכוונת להשתמש בה כמתנקשת וכשומרת ראש. אולם, חרף ניסיונותיה של פרוסט למנוע מאנג'ליקה חיי חברה, הצעירה פגשה בקבוצת המוטנטים החדשים והתאהבה בקאנונבול. אנג'ליקה למדה אודות כוונותיה האמיתיות של פרוסט והביסה אותה בקרב. היא חזרה לחיות עם אביה משום שהייתה עדיין קטינה, אך שמרה על תלבושתה וזהותה הסודית. היא הייתה לאחת מחברי ההליונס היחידים ששרדו את מתקפתו של הנבל טרבור פיצרוי, ומאוחר יותר הפכה לחברה מייסדת של "הלוחמים החדשים". בנקודה מסוימת היא חברה לקבוצת האוונג'רס, ובעקבות אירועי "בית אם" - בהם מספרם של המוטאנטים צנח באופן דרמטי - הייתה בין הבודדים ששמרו על כוחותיהם המוטאנטים. כאשר חוק רישום העל-אנושיים הצית מלחמת אזרחים בקרב גיבורי-העל, אנג'ליקה בחרה לפרוש מחייה כגיבורת-על. לאחרונה, אנג'ליקה שבה לפעילותה כגיבורת-על כחלק מקבוצות "הדיוות של מארוול" (הגרסה של חברת מארוול לסקס והעיר הגדולה) ו"בני הברית הצעירים". היא הצטרפה לקבוצת האקס-מן של וולברין בחיפושם אחר נייטקרולר. סטארפייר - דמות בדיונית דומה של חברת DC קומיקס המתחרה דף הדמות באתר הרשמי של מארוול קומיקס דף הדמות בפרויקט פאנדום של מארוול קומיקס Firestar #1, March 1986 Firestar #2, April 1986 Firestar #4, June 1986 Civil War: Front Line #2, August 2006 ערך זה הוא קצרמר בנושא קומיקס. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הלל הילמן

הלל הילמן (28 באוגוסט 1892, דובלה, לטביה (אז חלק מהאימפריה הרוסית) – 17 ביולי 1968, רמת גן) היה תעשיין ישראלי. המייסד והמנהל של מפעל "פלאלום" לכלי מטבח מאלומיניום ברמת גן. למד בבית ספר תיכון בעיר ריגה, ואחר-כך נסע ללמוד במחלקה למטלורגיה בבית הספר הגבוה להנדסת מכרות בעיירה לאובֶּן שבאוסטריה (אנ'), וכששב לרוסיה עבר את הבחינות במכון הממלכתי לכרייה בסנקט פטרבורג(אנ') וקיבל שם את התואר מהנדס מטלורגי. נשא את גיטה לבית בנימינוביץ' מריגה, ובני הזוג היו הורים לבן ובת, ישראל הילמן ופליה ברר. בשנת 1932 עלה לארץ ישראל והשתקע בשדרות רוטשילד בתל אביב. בשנת 1933 יסד ברמת גן את מפעל "פַּלאָלוּם" (Palalum; השם הוא הלחם של 'פלשׂתינה' ו'אלומיניום') לייצור כלי מטבח ובית מאלומיניום עם שני שותפים, בעלי מפעל לייצור מוצרי אלומיניום בריגה, וניהל אותו במשך עשרות שנים. בסוף שנות ה-30 הצטרף אליו בהנהלת המפעל בנו ישראל הילמן. הילמן היה מעסקני התאחדות התעשיינים, וכן היה מיוזמי ומייסדי המועדון המסחרי והתעשייתי וכיהן כנשיאו הראשון. בבחירות לכנסת השנייה (1951) נכלל ברשימת הציונים הכלליים. בשנת 1946 התאלמן מאשתו גיטה. כעבור שנים ספורות נשא את יוליה שיינברג. בשנת 1957 נקלע מפעל פלאלום לחובות, ועבר הליך של פירוק וכינוס נכסים. מפעל פלאלום נמכר לבסוף לשלמה הלטרף שהיה מנהל העבודה של מפעל, והוא המשיך לפעול ברחוב שפירא ברמת גן. לאחר שהמפעל נסגר סופית, נמכר המגרש בשנת 2000 תמורת כ-17 מיליון דולר, ונבנה עליו פרויקט מגורי היוקרה "אלוני בורוכוב" נפטר בבית החולים תל השומר ביולי 1968, בסמוך למלאת לו 76. נקבר בבית העלמין קריית שאול. הותיר את אשתו יוליה, את שני ילדיו ונכדיו. בנו ישראל הילמן נשא את רות פרידמן-לבוב, פסנתרנית ומורה למוזיקה, מייסדת ומנהלת הקונסרבטוריון העירוני באר שבע (בתו של אריה פרידמן-לבוב, זמר, מורה לזמרה ומנצח מקהלות). אחד מאחיה של אשתו, המהנדס זאב בנימינוביץ', יסד בשנות ה-30 את המפעל הראשון בארץ למדחסים. אחותה אסתר שרה (טינה) נישאה לליאופולד שן (Schen;‏ 1891–1968), ממנהיגי הקהילה היהודית בבריטניה ומראשי קק"ל שם, ולאחר עלייתו לישראל נשיא ומנכ"ל חברת "קֶרֶת" לשיכון ולמשכנתאות, שבנתה שכונה ליוצאי ארצות אנגלו-סקסיות בקריית טבעון. 'Hillman, Hillel,' in: Who's Who, Israel, 1952, p. 341. מי ומי ברשימת הציונים הכלליים: הלל הילמן, דבר, טור 2, 30 ביולי 1951 מת הילל הילמן, מעריב, 17 ביולי 1968 על בית החרושת פלאלום ראו: בתעשיות המתכת פלאלום, רמת-גן, דבר, 26 בפברואר 1936; ביה"ח פלאלום ברמת-גן, דבר, 28 באפריל 1937. מי ומי ברשימת הציונים הכלליים: הלל הילמן, דבר, טור 2, 30 ביולי 1951. גיטה הילמן, דבר, מודעת אבל, 30 בספטמבר 1946. על סופו של המפעל ראו: תיערך חקירה נגד בעלי "פלאלום" לשעבר, דבר, 22 באוקטובר 1958; ח. קדמון, מקבל הנכסים הרשמי ומפרק פלאלום בע"מ בפרוק, בבית המשפט המחוזי בתל-אביב–יפו, דבר, 6 בפברואר 1959. מחזור "פלאלום"- מיליון ל"י, דבר, 9 באוקטובר 1960 גבור וב.ס.ר קנו את מיתחם פלאלום ברמת-גן ב-17.25 מיליון דולר, באתר גלובס, 10 בינואר 2000 30 אנשי עסקים קנו דירות בפרוייקט "אלוני בורכוב" בר"ג, באתר גלובס, 10 באוגוסט 2000 הלל הילמן באתר חברה קדישא ת"א–יפו. ראו: מוצר מושלם – מהווה שם דבר, דבר, 28 במרץ 1977; "בנימינוביץ ובנו" – איכות וטיב תוצרת הארץ, דבר, 7 במרץ 1979.
ישראל הילמן

ישראל הילמן (30 ביולי 1915 – 2 ביוני 1973) היה תעשיין ומנהל ישראלי. הילמן נולד בסנקט פטרבורג שברוסיה, בנם של גיטה לבית בנימינוביץ' והמהנדס הלל הילמן, שניהם ילידי לטביה. למד בבית ספר תיכון רפורמי בנירנברג שבגרמניה. בעל תואר בוגר בכלכלה מלונדון. בשנת 1932 עלתה משפחתו לארץ ישראל. ב-1933 ייסד אביו ברמת גן את מפעל "פַּלאָלוּם" (Palalum) לייצור כלי מטבח ובית מאלומיניום והיה מנהלו ומהשותפים בבעלות עליו. בשנת 1937 הצטרף להנהלת "פלאלום" לצד אביו. בשנים 1940–1943 כיהן כמנהל מפעל השימורים "פְּרימן". אחר-כך כיהן כמנהל "פלאלום" עד סגירתו ב-1957, ובשנים 1957–1958 כמנהל "חירם". אחר כך כיהן כמזכ"ל חברת מפעלי ים המלח. בחודש ספטמבר 1940 נשא את רות לבית פרידמן-לבוב (1917–2010), פסנתרנית ומורה למוזיקה (בתו של אריה פרידמן-לבוב, זמר, מורה לזמרה ומנצח מקהלות, ואחייניתו של דוד בן-גוריון). המשפחה השתקעה ברמת גן, ובני הזוג היו הורים לבן ובת, איתן הילמן ועירית פיין (נולדה ב-1945). בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 עברה המשפחה לבאר שבע, שם ייסדה אשתו רות הילמן את הקונסרבטוריון העירוני וניהלה אותו במשך שנים. הילמן כיהן כחבר הנהלת איגוד תעשיות מתכת בהתאחדות התעשיינים. בבאר שבע היה חבר לשכת התעשייה והמסחר בעיר. נקבר בבית הקברות הישן בבאר שבע. 'Hillman, Israel,' in: Who's Who Israel, vol. 6, 1956, p. 219. 'Hillman, Israel,' in: Who's Who in Israel, 1961, p. 317. רות פרידמן-לבוב – ישראל הילמן: באים בברית הנשואין, דבר, 3 בספטמבר 1940. הקבר של ישראל הילמן בבית הקברות ראשון בבאר שבע, באתר BillionGraves.
ויאצ'סלב איוואנוב (ספורטאי)

ויאצ'סלב איוואנוב (ברוסית: Вячеслав Иванов;‏ 30 ביולי 1938 – 5 באוגוסט 2024) היה חותר סובייטי. 3 פעמים ברציפות אלוף אולימפי (מלבורן 1956, רומא 1960 וטוקיו 1964) ואלוף עולם (1962). ויאצ'סלב איוואנוב נולד במוסקבה. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא פונה עם אימו לברנאול. אביו והאח הבכור נהרגו במלחמה. בשנת 1943 הוא חזר למוסקבה. בהיותו ילד איוואנוב התאמן בענפי ספורט שונים ובשנת 1952 הגיע לחתירה. בשנת 1955 זכה באליפות ברית המועצות ונכלל בנבחרת שנסעה לאולימפיאדה. סגנונו של איוואנוב התאפיין בהתחלה איטית וסיומת מהירה במיוחד. בשנת 1959 היה איוואנוב החותר הראשון שהצליח לרדת מ-7 דקות בחתירה ל-2,000 מטר. בשנת 1962 נערכה לראשונה אליפות העולם ואיוואנוב זכה במדליית זהב. הוא לא נכלל במשלחת שנסעה לאולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968), ובעקבות כך, הוא עזב את הספורט ולא חזר להתחרות. בגיל 18 איוואנוב נסע לאולימפיאדה ובאופן מפתיע זכה במדליית זהב. בתחרות הגמר הוא עבר את המתחרה שהוביל מתחילת המרוץ, רק במטרים אחרונים. במהלך הענקת המדליה איוואנוב החליק והמדליה נפלה לאגם. למרות המאמצים היא לא נמצאה והועד האולימפי סיפק לו מדליה חלופית. בשנת 1960 הגיע למשחקים האולימפיים בפעם השנייה וזכה במדליית זהב נוספת תוך שהוא מקדים את המקום השני ב-8 שניות. בשנת 1964 זכה במדליית זהב שלישית והפך לשחקן הראשון שזכה ב-3 מדליות זהב אולימפיות בענף. איוואנוב ציפה שהוא יהיה חלק בנבחרת של משחקי 1968 במקסיקו. אומנם לאור ירידה בתוצאות (מקום שישי בלבד באליפות העולם בשנת 1966 ומקום שני באליפות אירופה בשנת 1967) פעילי המנגנון החליטו לשלוח למשחקים חותר חדש שלא הצליח להתברג לתחרות הגמר. מדיה וקבצים בנושא ויאצ'סלב איוואנוב בוויקישיתוף ויאצ'סלב איוואנוב, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי ויאצ'סלב איוואנוב, באתר olympedia.org ויאצ'סלב איוואנוב, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אורי (ספר)

אוּרי הוא ספר מאת הסופרת הישראלית אסתר שטרייט-וורצל שיצא בשנת 1976. הספר מתאר את התבגרותו של הנער אורי בן פורת, יליד מושבה עברית בארץ ישראל וסמל לדור שגדל בה. אורי הוא נער הלומד בכיתה ח' במושבה עברית בארץ ישראל. הספר מלווה אותו במהלך התבגרותו. תוך כדי גם מספר את סיפורה של המושבה ואנשיה ואת סיפורה של מדינת ישראל בשנים שלפני הקמתה. הספר נפתח בגירושו של אורי מבית הספר, על לא עוול בכפו. אורי פוגש את שלמה שומסקי, מעשירי המושבה והם הופכים להיות חברים טובים. שומסקי אוהב את אורי ומנסה לעזור לו. לאחר שמתגלה שאורי אכן לא עשה דבר, בזכותו של שומסקי, אורי חוזר לבית הספר. הוא אינו תלמיד מצטיין אך לומד, תוך כדי הסיפור, להכיר בערכם של הלימודים. שומסקי נעזר באורי כדי שיסייע לירוחם, לוחם אצ"ל בן המושבה- שמוצא מקלט במושבה. אמו של אורי, אשה טובת לב ונדיבה חולה בדלקת ריאות וכמעט מתה. היא מסכימה להחביא את ירוחם התארח בביתה כאשר הבריטים מחפשים אותו תוך סיכון חייה וחיי המשפחה. בזכותה ירוחם נישא לבחירת ליבו. במהלך הספר ירוחם הופך לאב, ואז נתפס על ידי הבריטים. הוא נידון להוצאה להורג בתלייה, אך בעזרת אורי וחבריו, שנוסעים לירושלים ומדברים עם הנציב, גזר הדין מומר למאסר עולם. אורי גם עוזר לשאול, אלמן שאיבד את אשתו ובנו הקטן בשואה ושסובל ממחלת נפש. שאול ניצל מגוויעה ברעב בזכות אורי, שמוצא אותו מעולף בביתו. בזמן החלמתו אורי וחבריו מגיעים לביתו הרעוע ומשפצים אותו. שאול מחלים ואורי מסייע לו להחזיר את חייו למסלול. שאול נישא שנית ומוצא עבודה. לאורי ידידה החולה במחלת פוליו ששמה דליה. אורי הוא היחיד שמבקר את דליה כאשר היא חולה ומרותקת לביתה, והוא למעשה חברה היחיד. בשל כך דליה ומשפחתה רוחשים לאורי חיבה גדולה. דליה טסה לארצות הברית כדי לעבור ניתוח שאמור לשפר את מצבה, אך לאחר הניתוח מצבה הורע. חנה, חברתו הראשונה של אורי נפרדת ממנו בטענה כי הוא אוהב את דליה. בהמשך מתברר כי דליה אכן אהבה את אורי והוא חלק לה רגשות מאוד עמוקים. לבסוף, לאחר מותה של דליה ותקופת האבל אורי מבין כי הוא אוהב את עפרה, בתו של שומסקי, והיא אוהבת אותו. מערכת יחסיו עם חבריו משתנה עם התבגרותו, במיוחד עם חברו הטוב עוזי. עוזי יצא עם עפרה ולאחר שנפרדה ממנו בשביל להיות עם אורי, עוזי מאשים את אורי בפרידה ומפסיק להיות חבר שלו. אורי הוא נער טוב, חזק ואהוב. ישנם נערים בכיתתו אשר רוחשים לו טינה על כך ועל הצלחתו הרומנטית עם חנה ועפרה. הספר גם מתאר את המתרחש בארץ באותו הזמן דרך עיניו של אורי. את המאבק של ארגוני ההגנה האצ"ל והלח"י נגד הבריטים. אורי וחבריו רוצים להצטרף לשורות ההגנה, לסייע בשמירה על המושבה. אורי מצטיין בפעילותו ולבסוף אף עובד קורס מדריכי כיתות. אביו של אורי נאסר פעם אחת אך משוחרר בעזרתו של שומסקי. ראש המועצה נאסר אף הוא, ושומסקי עצמו נבגד על ידי הפועל הערבי שלו ויושב בכלא בלטרון. יחס ערביי האזור למושבה מדרדר עד שלבסוף מגיע להתקפה על המושבה. הספר מסתיים בהתנדבותו של אורי לעלות לשיירה לירושלים במלחמת העצמאות, ותפילתה של עפרה שישוב בשלום. הדר בן-יהודה, אסתר שטרייט-וורצל: "לא היה לי לב להרוג את אורי", בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, 25.07.2018 אסתר שטרייט-וורצל ; עיבדה לעברית קלה רות פרגאי, אורי, המחלקה לחינוך ולתרבות בגולה של ההסתדרות הציונית העולמית ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.