הכומר יוחנן

הכומר יוחנן (באנגלית: Prester John; מכונה גם "פרסטר ג'ון" או "הכוהן יוחנן"), הוא דמות בדיונית עליה נפוצו אגדות וסיפורים באירופה של ימי הביניים וראשית העת החדשה - בין המאה ה-12 למאה ה-17. על פי הסיפורים, הכומר-המלך יוחנן הוא מלך נוצרי, השולט על ממלכה נוצרית אבודה, בין ארצות האסלאם והפגאניות במזרח. קיימים דיווחים שונים על החיים בממלכתו של הכומר יוחנן, אשר מהווים חלק מספרות הפנטזיה בימי הביניים. על פי סיפורים אלה, הכומר יוחנן הוא צאצאו של אחד משלושת האמגושים, מלך חכם ונדיב, אשר ממלכתו מלאה בעושר וביצורים מופלאים. בין היתר, חי בממלכתו השליח תומאס הקדוש. בממלכה הקסומה נמצאים גם מעיין הנעורים, שערי אלכסנדר ואפילו גן עדן עלי אדמות. לכומר יוחנן יש מראה, שדרכה הוא יכול לחזות במתרחש בכל אחד מחלקי ממלכתו. דמות היסטורית אחרת שזוהתה בימי הביניים עם הכומר יוחנן הייתה טוגרול חאן או ואנג חאן, מנהיג החריידים במרחב המונגולי, שהוא ונתיניו אימצו את הנצרות הנסטוריאנית בערבוב עם מנהגים שמאניסטיים. האמונה בדבר אמיתותה של האגדה, והרצון של הממלכות האיבריות לאתר את הכומר יוחנן ובכך להכריע את המוסלמים, היו אחד המניעים לעידן התגליות האירופי. אף על פי שראשיתה איננה ברורה, האגדה של הכומר ג'ון נשענת על דיווחים מוקדמים מהמזרח ועל מסעות אנשי המערב לשם. בעיקר השפיעו סיפורי השליח תומאס בהודו, שתועדו במיוחד ביצירה של המאה ה-3 המכונה "מעשי תומאס". טקסט זה יצר דימוי של "הודו" כמקום של פלאים אקזוטיים והציע את התיאור המוקדם ביותר של סנט תומאס שהקים שם כת נוצרית - מוטיבים שהתגלגלו על פי דיווחים מאוחרים יותר של פרסטר ג'ון. באופן דומה, גם הדיווחים על כנסיית המזרח באסיה דיברו על האגדה. כנסייה זו, המכונה גם הכנסייה הנסטוריאנית ומרכזה בפרס, זכתה לתפרושת רחבה במדינות המזרח והעסיקה את הדמיון המערבי כמכלול אקזוטי וכנוצרי מוכר. מעוררי השראה במיוחד היו ההצלחות המיסיונריות של הנסטוריאנים בקרב המונגולים והטורקים של מרכז אסיה. ההיסטוריון הצרפתי רנה גרט מציע שאחד ממקורותיו של הסיפור אולי הגיע מהשבט המונגולי חריידים, אשר אלפי חבריו התנצרו לנצרות הנסטוריינית זמן קצר לאחר שנת 1000. עד המאה ה-12 שליטי החריידים עדיין נהגו לתת שמות נוצריים, אשר אולי הזינו את האגדה. בנוסף, ייתכן שהמסורת שאבה את הדמות הנוצרית המוקדמת "ג'ון המשפיע" מסוריה, שעל קיומו הוסק לראשונה על ידי ההיסטוריון הכנסייתי והבישוף אוסביוס מקיסריה על סמך קריאתו באבות הכנסייה הראשונים. עם זאת, מעטים מקשרים בין דמות זו, הפעילה כביכול בסוף המאה ה-1, לאגדת פרסטר ג'ון מעבר לשמה. הכינוי "Prester" היא עיבוד של המילה הלטינית המאוחרת "presbyter", שמשמעותה "זקן" ומשמשת כתואר של כהנים בעלי תפקיד גבוה. הדיווחים המאוחרים של פרסטר ג'ון הגיעו מטקסטים ספרותיים הנוגעים למזרח, כולל הגוף הגדול של ספרות מסעות גאוגרפית מימי הביניים. הפרטים הועלו לרוב בטקסטים ספרותיים ופסאודו-היסטוריים, כמו סיפורו של סינבד המלח. רומן אלכסנדר, סיפור מדהים של כיבושי אלכסנדר הגדול, שהשפיע במיוחד בהקשר זה. אגדת פרסטר ג'ון ככזו החלה בראשית המאה ה-12 עם דיווחים על ביקורים של ארכיבישוף הודו בקונסטנטינופול, ושל הפטריארך של הודו ברומא בזמן האפיפיור קליקסטוס השני. לא ניתן לאשר את הביקורים הללו, ייתכן וזאת עדות לכך ששניהם דיווחים מיד שנייה. הכרוניקן הגרמני אוטו מפרייזינג דיווח בכרונייקון שלו משנת 1145 כי בשנה הקודמת הוא פגש את יו הבישוף של ג'בלה בסוריה, בחצר של האפיפיור יוג'ין השלישי בוויטרבו. הבישוף יו היה שליח של הנסיך ריימונד מאנטיוכיה, שנשלח לבקש עזרה מערבית נגד הסרצנים לאחר המצור על אדסה. בא-כוחו נתן השראה ליוג'ין לקרוא לצאת למסע הצלב השני. יו אמר לאוטו, בנוכחות האפיפיור, כי פרסטר ג'ון, הוא נוצרי נסטוריאני שכיהן בתפקיד הכפול של כומר ומלך, השיב את העיר אקבטנה מהמלכים של מדי ופרס, בקרב גדול "לפני לא הרבה שנים". לאחר מכן, לכאורה, פנה פרסטר ג'ון לירושלים להציל את ארץ הקודש, אך הגאות של החידקל אילצה אותו לחזור לארצו. שרביט המלוכה שלו הוא הוכחה לעושרו המופלא. רוברט סילברברג מחבר תיאור זה לאירועים היסטוריים משנת 1141, כאשר הח'אנאט קרע חיתאי תחת ילו דאשי הביס את הטורקים בסלג'וק בסמוך לסמרקנד. הסלג'וקים שלטו באותה תקופה על פרס והיו הכוח החזק ביותר בעולם המוסלמי. התבוסה בסמרקנד החלישה אותם באופן משמעותי. הקארא חיתאי באותה תקופה היו בודהיסטים, לא נוצרים, ואין שום סיבה להניח שילו דאשי נקרא אי פעם פרסטר ג'ון. עם זאת, כמה וסאלים מקארה חיתאי ניסו את הנצרות הנסטוריאנית, מה שאולי תרם לאגדה. ייתכן גם שהאירופאים שלא היו מודעים לבודהיזם, הניחו שאם המנהיג אינו מוסלמי, עליו להיות נוצרי. התבוסה עודדה את הצלבנים והעניקה השראה לתפיסת הגאולה מהמזרח. ייתכן שאוטו תיעד את הדו"ח המבולבל של יו כדי למנוע שאננות בקרב תומכי הצלב האירופי - לפי דבריו לא ניתן היה לצפות לעזרה ממלך עוצמתי מהמזרח. רק מעט מהסיפור הזה מתועד עד שנת 1165, אז החלו להתפשט עותקים של מה שהוצג כמכתב אבוד של פרסטר ג'ון ברחבי אירופה. סיפור המרמז כי מחברו הכיר את הספרים "הרומן של אלכסנדר" ואת "מעשי תומאס" הנזכרים לעיל. המכתב נכתב כביכול לקיסר הביזנטי מנואל הראשון קומנוס על ידי פרסטר ג'ון, צאצא של אחד משלושת המגים ומלך הודו. תיאורי העושר והקסם שהכיל המכתב, הציתו את דמיונם של האירופאים, והמכתב תורגם למספר שפות, כולל עברית. המכתב נפוץ מאוד, גם בליווי עיטורים במשך מאות שנים בכתבי יד, שחלקם קיימים עדיין. המצאת הדפוס הנציחה את הפופולריות של המכתב שהיה עדיין מפורסם בתרבות הפופולרית בתקופת הגילויים האירופית. חלק ממהותו של המכתב היה שממלכה אבודה של נוצרים נסטוריים עדיין הייתה קיימת במרחבי מרכז אסיה. האמינות שניתנה לדיווחים הייתה כזו שהאפיפיור אלכסנדר השלישי שלח מכתב לפרסטר ג'ון באמצעות רופאו פיליפ ב-27 בספטמבר 1177. אין יותר פרטים על פיליפ, אך סביר להניח שהוא לא חזר עם תשובה מפרסטר ג'ון. המכתב המשיך להסתובב, וצבר איורים נוספים בכל עותק. בזמנים מודרניים, ניתוח טקסטואלי של גרסאות העברית השונות של המכתב הצביע על מקור בקרב יהודי צפון איטליה או לנגדוק. כמה מילים איטלקיות נותרו בטקסטים העבריים. כך או כך, ככל הנראה מחבר המכתב היה מערבי. ref>Michael Uebel, Ecstatic Transformation: On the Uses of Alterity in the Middle Ages, Palgrave/Macmillan (2005), contains a full English translation and a discussion of the Letter. בשנת 1221 חזר ז'אק דה ויטרי, בישוף עכו, ממסע הצלב החמישי עם חדשות טובות: דוד המלך מהודו, בנו או נכדו של פרסטר ג'ון, גייס את צבאותיו נגד הסרצנים. הוא כבר כבש את פרס, והמשיך הלאה לעבר בגדאד. צאצא זה של המלך הגדול שהביס את הסלג'וקים בשנת 1141 תכנן לכבוש את ירושלים ולבנות אותה מחדש. ההיסטוריון והאתנולוג הסובייטי לב גומילב העלה השערה כי ממלכת ירושלים הצלבנית המצומצמת בהרבה בלבנט החייאתה את האגדה הזו כדי לעורר תקוות נוצריות ולשכנע מלכים אירופאים שאיבדו עניין באותה תקופה להסתבך במסעי צלב יקרים באזור מרוחק. הדבר היה רחוק ממדינותיהם ומענייניהם. בישוף עכו צדק שמלך גדול כבש את פרס, אולם לא "דוד המלך", כפי שהתברר, אלא השליט המונגולי של טנגריסט, ג'ינגיס חאן. מלכותו לקחה את סיפורו של פרסטר ג'ון לכיוון חדש. אף על פי שג'ינגיס חאן נראה בהתחלה כאוהד את אויבי הנצרות, הוא הוכיח שהוא סובלני לאמונות דתיות. הוא נהיה השליט הראשון במזרח אסיה שהזמין אנשי דת משלוש דתות מרכזיות (נצרות, אסלאם, ובודהיזם) לסימפוזיון כדי שיוכל ללמוד יותר על אמונותיהם. השליט המונגולי נחשב גם כחביב הנוצרים הנסטוריאנים דרך נשותיו הרבות, שהאירופאים דמיינו כמשפיעות בפוליטיקה שנוצרה בבגדאד. עלייתה של האימפריה המונגולית נתנה לנוצרים המערביים את ההזדמנות לבקר בארצות שמעולם לא ראו לפני כן, והם יצאו למספר של מסעות, לרוב בדרכים מאובטחות של האימפריה. האמונה שממלכה נסטוריאנית אבודה הייתה קיימת במזרח, או שישועת המדינות הצלבניות הייתה תלויה בברית עם מלוכה מזרחית, הייתה אחת הסיבות לשליחת שגרירים ומיסיונרים נוצרים רבים שנשלחו אל המונגולים. אלה כוללים חוקרים פרנסיסקנים ג'ובאני דה פיאן דל קרפין בשנת 1245 ויליאם מרוברוק בשנת 1253. הקשר בין פרסטר ג'ון לג'ינגיס חאן הוארך כאשר התגלה הקשר עם טוגרול, מלך שבט החריידים, שקיבל את התואר ג'ין אונג חאן טוגרול. היסטוריונים וחוקרים אמיתיים כמו מרקו פולו, ההיסטוריון הצלבני ז'אן דה ג'וינוויל, והנוסע הפרנציסקני "אודוריק מפורדונה" הקטינו את דמותו פרסטר ג'ון מהדימוי העולמי שלו, והציגו אותו כמונרך ארצי יותר ומציאותי. אודוריק מיקם את ארצו של ג'ון מערבית לקתאי בדרך לאירופה, והזכיר את בירתה כקאזאן. אולי כטטר הסמוכה למוסקבה. ג'וינוויל מתאר את ג'ינגיס חאן בכרוניקה שלו כ"איש חכם" שמאחד את כל שבטי הטטארים ומוביל אותם לניצחון נגד אויבם החזק ביותר, פרסטר ג'ון. ויליאם מרוברוק אומר ש"ווט" מסוים, אדון החריידים ואחיו של המלך הנסטוריאני ג'ון, הובס על ידי המונגולים בפיקודו של ג'ינגיס חאן. ג'ינגיס חאן חיתן בנו לאשה את בתו של ווט, והאיחוד שלהם ייצר את מנגקה, החאן באותה תקופה שויליאם כתב. על פי מסעותיו של מרקו פולו, המלחמה בין פרסטר ג'ון לג'ינגיס חאן החלה כאשר ג'ינגיס חאן, השליט החדש של הטטרים המורדים, ביקש את ידו של בתו של פרסטר ג'ון לנישואים. פרסטר ג'ון ענה בשום פנים ואופן לא. במלחמה שלאחר מכן ניצח ג'ינגיס חאן, ופרסטר ג'ון נספה. הדמות ההיסטורית שמאחורי סיפורים אלה, טוג'רול, הייתה למעשה של מלך נוצרי נסטוריאני שהובס על ידי ג'ינגיס חאן. הוא טיפח את החאן העתידי לאחר מות אביו יסאוגי והיה אחד מבני בריתו המוקדמים. לאחר שטוג'רול דחה את ההצעה להשיא את בנו ובתו לילדיו של ג'ינגיס חאן, השבר ביניהם גדל עד שפרצה מלחמה בשנת 1203. ג'ינגיס חאן שבה את סורגהטני בקי, בת אחיו של טוג'רול ג'קה גמבו, והשיא אותה לבנו טולי. נולדו להם כמה ילדים, בהם מונגקה, קובלאי, הוגלו ואריק בוקה. המאפיין העיקרי של מעשיותיו של פרסטר ג'ון מתקופה זו הוא הצגתו של המלך לא כגיבור בלתי מנוצח, אלא סתם כיריב אחד מבין היריבים שהובסו על ידי המונגולים. אולם עם התמוטטות האימפריה המונגולית, האירופאים החלו להתרחק מהרעיון שפרסטר ג'ון היה אי פעם מלך במרכז אסיה. [34] בכל אופן לא הייתה להם תקווה למצוא אותו שם, מכיוון שהנסיעות באזור הפכו למסוכנות ללא הביטחון שהאימפריה סיפקה. ביצירות כמו מסעות סר ג'ון מנדוויל ו"היסטוריה טריום רגום" מאת ג'ון מהילדסהיים, הנושא של פרסטר ג'ון נוטה להחזיר את עצמו לצדדים הפנטסטיים. מאחר שהוא לא נמצא בערבות מרכז אסיה, לקחו את הסיפור חזרה להודו, או מקום אקזוטי אחר. וולפרם פון אשנבאך קשר את ההיסטוריה של פרסטר ג'ון לאגדת הגביע הקדוש בשירו Parzival, בו ה"פרסטר "הוא בנו של ילדת הגביע ואביר הסראסן פיירפיז. תאוריה הועלתה על ידי המלומד הרוסי, פ. ברון, בשנת 1876, שהציע כי ייתכן כי פרסטר ג'ון יימצא בקרב מלכי גאורגיה, שבזמן מסעי הצלב חווה תחייה צבאית מאתגרת את הכוח המוסלמי. עם זאת, תאוריה זו, אף שנחשבה כבעלת משמעות מסוימת על ידי הנרי יול וכמה היסטוריונים גאורגים מודרניים, הודחה בסיכום על ידי פרידריך זרנקה. פרסטר ג'ון נחשב לשליט הודו מאז ראשית האגדה, אך "הודו" הייתה מושג מעורפל עבור האירופאים. סופרים דיברו לעיתים קרובות על "שלוש הודו" אך היו חסרים כל ידיעה אמיתית על האוקיינוס ההודי, הם חשבו לעיתים את אתיופיה כאחד מהשלושה. מערביים ידעו כי אתיופיה היא אומה נוצרית רבת עוצמה, אך הקשר היה ספורדי מאז עליית האסלאם. שום פרסטר ג'ון לא ניתן היה למצוא באסיה, ולכן הדמיון האירופי הניע אותו סביב הגבולות המטושטשים של "הודו" עד שמצאה עבורו ממלכה חזקה כראוי באתיופיה. עדויות הראו כי איתור ממלכתו של פרסטר ג'ון באתיופיה נכנס לתודעה הקולקטיבית בסביבות 1250. מרקו פולו דן באתיופיה כארץ נוצרית מפוארת ולנוצרים אורתודוקסים הייתה אגדה שהאומה תקום יום אחד ותפלוש לערב אך הם לא מיקמו שם את פרסטר ג'ון. בשנת 1306 הגיעו לאירופה 30 שגרירים אתיופים מהקיסר וודם ארד, ופרסטר ג'ון הוזכר כפטריארך של הכנסייה שלהם ברשומה של ביקורם. תיאור נוסף של כהן אפריקני ג'ון נמצא בספר 'מיראביליה דקריפטה' של המיסיונר הדומיניקני יורדנוס, בסביבות 1329. בדיון ב"הודו השלישית ", יורדנוס מתעד מספר סיפורים מפוארים על הארץ ומלכה, שלדבריו האירופאים מכנים אותו פרסטר ג'ון. לאחר זמן זה, המיקום האפריקני הפך לפופולרי יותר ויותר. ייתכן שהדבר נבע מגידול הקשרים בין אירופה לאפריקה, כאשר בשנת 1428 מלכי אראגון ואתיופיה ניהלו משא ומתן באופן פעיל על אפשרות לנישואין אסטרטגיים בין שתי הממלכות. ב־7 במאי 1487 נשלחו שני שליחים פורטוגזים, פרו דה קובילה ואפונסו דה פאיבה, שנסעו בחשאי על פני היבשה כדי לאסוף מידע על נתיב ימי אפשרי להודו, אך גם לברר על פרסטר ג'ון. קובילה הצליח להגיע לאתיופיה. אף על פי שהתקבל יפה, נאסר עליו לצאת. שליחים נוספים נשלחו בשנת 1507, לאחר שהאי סוקוטרה נכבש על ידי הפורטוגזים. כתוצאה ממשימה זו, וכנגד התפשטות מוסלמית, שלחה המלכה הלני מאתיופיה את מטאוס כשליח למלך מנואל הראשון מפורטוגל ולאפיפיור בחיפוש אחר קואליציה. מטאוס הגיע לפורטוגל דרך גואה, יחד עם הכומר פרנסיסקו אלווארס בשנת 1520. ספרו של פרנסיסקו אלווארס, שכלל את עדותו של קובילה, היה התיאור הישיר הראשון של אתיופיה, והגדיל מאוד את הידע האירופי באותה עת, כפי שהוצג לאפיפיור, שפורסם וצוטט על ידי ג'ובאני בטיסטה ראמוסיו. עד שהקיסר לבנה דינגל והפורטוגלים יצרו קשר דיפלומטי זה עם זה בשנת 1520, היה פרסטר ג'ון השם שבאמצעותו הכירו האירופאים את הקיסר של אתיופיה. האתיופים, עם זאת, מעולם לא כינו את הקיסר שלהם כך. כששגרירים מהקיסר זרע יעקב השתתפו במועצת פירנצה בשנת 1441, הם היו מבולבלים כשאנשי המועצה התעקשו להתייחס למלך שלהם ככומר ג'ון. הם ניסו להסביר כי בשום מקום ברשימת השמות הממלכתיים של זרע יעקב לא מצוי כינוי כזה למלך. עם זאת, ההצהרות שלהם לא מנעו מהאירופאים לקרוא למלך אתיופיה פרסטר ג'ון. חלק מהכותבים שהשתמשו בכנוי הבינו שלא מדובר בשם ילידי אתיופי. אתיופיה נטען במשך שנים רבות היא המקור לאגדת פרסטר ג'ון, אך מרבית המומחים המודרניים מאמינים כי האגדה פשוט הותאמה כך שתתאים לאומה האתיופית באותה צורה שהיא הותאמה על אונג חאן ומרכז אסיה במהלך המאה ה-13. חוקרים מודרניים לא מוצאים דבר על פרסטר ג'ון או ארצו בטקסטים מוקדמים שיהפוך את אתיופיה לזיהוי מתאים יותר מכל מקום אחר. יתרה מכך, מומחים בהיסטוריה של אתיופיה הוכיחו כי הסיפור לא היה מוכר שם בהרחבה עד לאחר שנוצר הקשר האירופי. הפרנציסקני צ'מדי רמדיוס פרוטקי שאל את הקיסר אייאסו השני על כך בשנת 1751, ופרוטקי קובע כי האיש "נדהם, ואמר לי שמלכי אטיופיה מעולם לא היו רגילים לקרוא לעצמם בשם הזה". בהערת שוליים לקטע זה, ריצ'רד פנקהורסט קובע כי זו ככל הנראה ההצהרה המתועדת הראשונה של המלוכה האתיופית על סיפור הכומר, וככל הנראה לא היו מודעים לתואר עד לבירורו של פרוטקי. אנשי אקדמיה מהמאה השבע-עשרה כמו המזרחן הגרמני איוב לודולף הדגימו כי אין קשר ממשי בין פרסטר ג'ון למלכי אתיופיה, והחיפוש אחר המלך האגדי הופסק בהדרגה. אולם האגדה השפיעה כמה מאות שנים על ההיסטוריה האירופאית והעולמית, במישרין ובעקיפין, על ידי עידוד חוקרי אירופה, מיסיונרים, חוקרים וציידי אוצרות. הסיכוי למצוא את פרסטר ג'ון נעלם מזמן, אך הסיפורים המשיכו לעורר השראה לאורך המאה העשרים. מחזהו של ויליאם שייקספיר משנת 1600 " מהומה רבה על לא דבר" מכיל התייחסות מודרנית מוקדמת למלך האגדי, וכך גם אל בורלדור דה סווילה של טירסו דה מולינה. בשנת 1910 השתמש הסופר והפוליטיקאי הסקוטי ג'ון בוכן באגדה בספרו השישי, פרסטר ג'ון, כדי להוסיף עלילה על התקוממות זולו בדרום אפריקה. ספר זה הוא דוגמה ארכיטיפית לרומן ההרפתקאות המוקדם של המאה העשרים, והיה פופולרי מאוד בימיו. לאורך שארית המאה הופיע פרסטר ג'ון באופן ספורדי בספרות בדיונית וקומיקס. צ'ארלס ויליאמס, חבר קבוצת האינקלינגס של המאה העשרים, הפך את פרסטר ג'ון למגן משיחי על הגביע הקדוש ברומן המלחמה בגן עדן. פרסטר ג'ון וממלכתו מקבלים תפקיד בולט ברומן של אומברטו אקו משנת 2000, "באודולינו", שבו הגיבור הטייטרלי מגייס את חבריו לכתוב את המכתב של ג'ון לאביו המאמץ פרדריק ברברוסה, אך הוא נגנב לפני שהם יכולים לשלוח אותו החוצה. Baring-Gould, Sabine, Curious Myths of the Middle Ages. Public domain. הפרק השני עוסק בהכומר יוחנן במלואו. Arrowsmith-Brown, J. H. (translator), Prutky's travels to Ethiopia and other countries. London: Hakluyt Society, 1991. The section concerning Prester John is pp. 115–117. Bowden, John (2007). A Chronology of World Christianity. Continuum Books. ISBN 978-0-8264-9633-1. Grousset, René (1970). The Empire of the Steppes. Rutgers University Press. ISBN 978-0-8135-1304-1. Jackson, Peter (2005). The Mongols and the West: 1221–1410. Longman. ISBN 978-0-582-36896-5. Rossabi, Morris (1992). Voyager from Xanadu: Rabban Sauma and the first journey from China to the West. Kodansha International Ltd. ISBN 4-7700-1650-6. Hiob Ludolf of Germany. History of Ethiopia. 1681 Jordanus of Serevac. Mirabilia Descripta. 1340 מרקו פולו, "מסעותיו של מרקו פולו". Silverberg, Robert, The Realm of Prester John, Ohio University Press, 1996 (paperback edition) ISBN 1-84212-409-9 Uebel, Michael, Ecstatic Transformation: On the Uses of Alterity in the Middle Ages, Palgrave/Macmillan, 2005. ISBN 1-4039-6524-2. כולל דיון במכתבו ותרגום מלא לאנגלית. אומברטו אקו, תולדות האגדות - סיפורם של מקומות אגדיים, כנרת זמורה-ביתן דביר, 2016, עמ' 99–111, 130–135. מדיה וקבצים בנושא הכומר יוחנן בוויקישיתוף אלי אשד, המסע המופלא אל הכוהן יוחנן "המלך הדמיוני ששינה את העולם האמיתי" (שיחה בערוץ TED מתומללת לעברית) הכומר יוחנן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) פרסטר ג'ון (דמות אגדית), דף שער בספרייה הלאומית Silverberg, pp. 17–18 Silverberg, p. 20. Grousset, p. 191 Eusebius of Caesarea. Historia Ecclesiastica, III, xxxix, 4 Silverberg, pp. 35–39. Harper, Douglas. "Prester John". Online Etymology Dictionary. Rosenberg, Matt (2016). "Prester John". geography.about.com. about. Silverberg, pp. 16, 49–50 Silverberg, pp. 46–48 Silverberg, pp. 29–34. Halsall, Paul (1997). "Otto of Freising: The Legend of Prester John". Internet Medieval Sourcebook. Retrieved June 20, 2005. Silverberg, pp. 3–7 Bowden, p. 177 Rossabi, p. 5 Silverberg, pp. 12–13 Jackson, pp. 20–21 Silverberg, p. 8 Silverberg, pp. 40–73 Michael Uebel, Ecstatic Transformation: On the Uses of Alterity in the Middle Ages, Palgrave/Macmillan (2005), contains a full English translation and a discussion of the Letter. Silverberg, pp. 58–60 Bar-Ilan, Meir (1995). "Prester John: Fiction and History". In History of European Ideas, vol. 20 (1–3), pp. 291–298. Retrieved June 20, 2005. Jacques de Vitry; Huygens, R. B. C. (Ed.) (1970). Lettres de Jacques de Vitry. Leiden Silverberg, pp. 71–73. Chua, Amy (2007). Day of Empire: How Hyperpowers Rise to Global Dominance Silverberg, p. 86 Polo, Marco; Latham, Ronald (translator) (1958). The Travels, pp. 62–65. New York: Penguin Books ean de Joinville; Geffroy de Villehardouin; and Shaw, Margaret R. B. (translator) (1963). Chronicles of the Crusades. New York: Penguin. Odoric of Pordenone; Yule, Henry (translator); Chiesa, Paolo (introduction) (December 15, 2001). The Travels of Friar Odoric. Grand Rapids, Michigan: Wm. B. Eerdmans Publishing Company. William of Rubruck; Jackson, Peter; Ruysbroeck, Willem van; Morgan, David (editors) (1990). The Mission of Friar William of Rubruck. London: Hakluyt Society. Marco Polo, pp. 65. Halsall, Paul (March 1996). "Mandeville on Prester John". Internet Medieval Sourcebook. Retrieved June 20, 2005. Mosely, C. W. R. D. (1983). The Travels of Sir John Mandeville, pp. 167–171. New York: Penguin Books John of Hildesheim (1997). The Story of the Three Kings. Neumann Press Wolfram von Eschenbach; Hatto, A. T. (1980). Parzival, p. 408. New York: Penguin Arthur Percival Newton, E. D. Hunt (1996), Travel and travellers of the Middle Ages, p. 190 Silverberg, pp. 163–164. hornton, Joe (2012). A Cultural History of the Atlantic World, 1250–1820. Cambridge University Press. pp. 16–17 Marco Polo, pp. 303–307. Silverberg, pp. 176–177. Silverberg, pp. 164–165 Jordanus Catalani, Mirabilia, chapter VI (2) Cecil H. Clough, David B. Quinn, Paul Edward Hedley Hair, "The European outthrust and encounter: the first phase c.1400-c.1700", p.85-86, Liverpool University Press, 1994 Silverberg, pp. 188–189. Silverberg, p. 189 Silverberg, p. 166–167 Salvadore, Matteo. "The African Prester John and the Birth of Ethiopian-European Relations (Introduction)" Arrowsmith-Brown, p. 115. Arrowsmith-Brown, p. 115 n 24. Ludolf, Hiob (1681). Historia Aethiopica. Shakespeare, William (1600). Much Ado About Nothing, act II, scene 1, line 225. '...bring you the length of Prester John’s foot...' de Molina, Tirso (1630). El Burlador de Sevilla y convidado de piedra, jornada II.