קרס (מיתולוגיה)

במיתולוגיה הרומית, קרס (בלטינית: Ceres) הייתה אלת החקלאות, גידולי התבואה, והפוריות. במקור היא הייתה האלוהות המרכזית במה שמכונה הטריאדה הפלבאית או האוונטית של רומא, ואז זוגתה לבתה פרוסרפינה במה שהרומאים תיארו כ"טקסים היווניים של קרס". פסטיבל קראליה (אנ'), שנמשך שבעת הימים באפריל, כלל את לודי קריאלס (אנ') הפופולרי (משחקי קרס). היא זכתה לכבוד גם בברקת מאי (lustratio) של השדות בפסטיבל אמברוואליה: בזמן הקציר: ובזמן נישואים וטקסי הלוויה רומיים. בדרך כלל היא מתוארת כאישה בוגרת. קרס היא היחידה מבין האלים החקלאיים הרבות של רומא שנכללה ברשימה בין הדי קונסנטס (אנ'), המקבילה של רומא לשנים עשר האולימפיים של המיתולוגיה היוונית. הרומאים ראו בה את המקבילה של האלה היוונית דמטר, שהסיפורים עליה פורשו מחדש עבור קרס באמנות ובספרות הרומית. קרס יוחסה לגילוי חיטת הכוסמין (לטינית רחוקה), עול השוורים והחרישה, הזריעה, ההגנה וההזנה של הזרע הצעיר ומתנת החקלאות למין האנושי; לפני כן, נאמר, התקיים האדם על בלוטים, ונדד ללא הסדר או חוקים. היה לה הכוח להפרות, להרבות ולהפרות זרעים של צמחים ובעלי חיים, והחוקים והטקסים שלה הגנו על כל פעילויות המחזור החקלאי. בינואר הוצעה לקרס (לצד אלת האדמה טרה) חיטת כוסמין וזריעה הרה, בפריה (אנ') סמנטיבים (אנ') הניתנת לתנועה. זה נערך כמעט בוודאות לפני הזריעה השנתית של תבואה. החלק האלוהי של ההקרבה היה הקרביים (אקסטה) שהוצגו בסיר חרס (אולה (אנ')). בהקשר כפרי, חקלאי, קאטו הזקן מתאר את ההצעה לקרס של porca praecidanea (חזיר, המוצע לפני הקטיף). לפני הקטיף, הוצע לה דגימת דגן פרופיטיום (פראמטיום). אובידיוס מספר שקרס "מסתפק במועט, בתנאי שהמנחות שלה קסטה" (טהור). הפסטיבל המרכזי של קרס, קראליה (אנ'), נערך מאמצע עד סוף אפריל. הוא אורגן על ידי איידיל הפלבאים וכלל משחקי קירקוס (לודי קירקנסס). הוא נפתח במרוץ סוסים בקירקוס מקסימוס, שנקודת ההתחלה שלו הייתה מתחת וממול למקדש האוונטינו שלה; עמדת הפנייה בקצה המרוחק של הקרקס הייתה קדושה לקונסוס, אל אחסון התבואה. לאחר המירוץ שוחררו שועלים לקרקס, זנבותיהם בוערים בלפידים דולקים, אולי כדי לנקות את היבולים הגדלים ולהגן עליהם מפני מחלות ושרצים, או כדי להוסיף חום וחיוניות לצמיחתם. מסביבות 175 לפנה"ס, פסטיבל הקראליה כלל את לודי סקאניסי (אירועים דתיים תיאטרליים) מ-12 עד 18 באפריל. ב-sacrum cereale העתיק כומר, כנראה הפלאמן קריאליס (אנ'), הזמין את קרס (וכנראה את טרה) יחד עם שנים-עשר אלים עוזרים מיוחדים, זוטרים כדי להבטיח עזרה והגנה מהאלים בכל שלב של מחזור התבואה, החל זמן קצר לפני הפריה סמנטיבים. וילהלם היינריך רושר (אנ') מפרט את שמות האלים הללו בין האינדיגיטאמנטה (אנ'), שמות המשמשים להפעלת פונקציות אלוהיות ספציפיות. ואלו הם: ורבאקטור, "החורש" רפאראטור, "מי שמכין את הארץ" אימפורקיטור, "החורש בתלם רחב" אינסיטור, "מי ששותל זרעים" אובארטור, "מי שעוקב אחר החריש הראשון" אוקאטור, "מי שצורר" סריטור, "מי שחופר" סוברונקינאטור, "מי שמעשב עשבים" מסור, "מי שקוצר" קונווקטור, "מי שנושא את התבואה" קונדיטור, "מי ששומר את התבואה" פרומיטור, "מי שמחלק את התבואה" המקורות המורכבים והרב-שכבתיים של הטריאדה האוונטין ושל קרס עצמה אפשרו פרשנויות מרובות של יחסיהם, מעבר לדפוס ההומני של היחסים בתוך הטריאדה; בעוד שקיקרו טוען שקרס היא אם גם לליבר וגם לליברה, בהתאם לתפקידה כאלה אימהית, התאולוגיה המורכבת יותר של וארו מקבצת אותה באופן פונקציונלי עם טלוס, טרה, ונוס (ולכן ויקטוריה) ועם ליברה כהיבט נשי של ליבר. לא ידועים מיתוסים רומיים מקומיים של קרס. לפי אינטרפרטטיו רומאנה (אנ'), שבאמצעותו זוהו אלי רומא עם עמיתיהם היוונים, היא הייתה מקבילה לדמטר, אחד משנים עשר האולימפיים של המיתולוגיה היוונית; זה הפך את קרס לאחת משנים-עשר הדי קונסנטס של רומא, בתם של סטורן ואופס, אחותו של יופיטר, אמה של פרוסרפינה (אנ') מאת יופיטר ואחותם של יונו, וסטה, נפטון ופלוטו. לא ניתן להבחין במיתולוגיה הידועה של קרס מזו של דמטר: כשקרס חיפשה בכל הארץ בלפידים דולקים אחר פרוסרפינה, שנתפסה על ידי פלוטו, היא קראה לה בצעקות היכן שנפגשות שלוש או ארבע דרכים; מכאן נמשך בטקסיה שבימים מסוימים מועלית קינה בצומת בכל מקום על ידי המטרונות. — סרוויוס על ורגיליוס, אינאיס, 4.609. מצוטט ב-Spaeth, 107 אובידיוס משווה את מסירותה של קרס לצאצאיה לזו של פרה לעגל שלה; אבל היא גם המוצאת של קורבן חיות עקוב מדם, הכרח בחידוש החיים. יש לה איבה מיוחדת כלפי חיית הקורבן שלה, החזיר. חזירים פוגעים בה על ידי השתרשותם ההרסנית של גידולי שדה תחת חסותה; ובמיתוס חטיפת פרוסרפינה במישורי חינה (אנה), עקבותיה הוסתרו ברמיסתם. אלמלא הם, ייתכן שקרס הייתה נחסכת מהעמל והצער של החיפוש והפרידה הממושכים שלה, והמין האנושי היה נחסך מהרעב הנובע מכך. המיתוס הוא גם תזכורת לכך שמתנת החקלאות היא חוזה, ויש לה מחיר. זה מביא לרווחה אבל גם לתמותה. לאנה, בסיציליה, היו קשרים מיתולוגיים חזקים עם קרס ופרוסרפינה, והיא הייתה האתר של המקדש העתיק ביותר של קרס. אמרו כי פרחים פורחים לאורך כל השנה ב"מישור המופלא שלה". מדיה וקבצים בנושא קרס בוויקישיתוף "קרס". מילון המורשת האמריקאית של השפה האנגלית (אנ'). 2014 "קרס". מילוני אוקספורד. בארכיון מהמקור חדר, אדריאן, מי זה מי במיתולוגיה הקלאסית, עמ'. 89-90. NTC Publishing 1990. ISBN 0-8442-5469-X אנציקלופדיית העזר לשולחן של לאורוס, אנשי הספר, היידוק, 1995, עמ' 215 ג'ון שייד (אנ'), בתוך יורג רופקה (אנ') (עורך), בן לוויה לדת הרומית, ווילי-בלאקוול, 2007, עמ' 264; ווארו, לינגואה לטינה, 5.98 Spaeth, 1996, עמ' 35: "הקורבן ההרה היא הצעה נפוצה לאלוהות הפוריות הנשית וככל הנראה נועדה, על עיקרון הקסם הסימפתי, להפרות ולהרבות את הזרעים המחויבים לאדמה". ראה גם קאטו הזקן, On Agriculture, 134, עבור porca praecidanea Spaeth, 1996, עמ' 35–39: ההצעה של פרמטיום לצרס נחשבת לתרגול נטוי עתיק. בפסטוס, "פרמטיום [הוא] מה שנמדד לפני כן למען [האלה] תטעום ממנו מראש" Linderski, J., בתוך Wolfgang Haase, Hildegard Temporini (עורכים), Aufstieg und Niedergang der römischen Welt, Volume 16, Part 3, de Gruyter, 1986, p. 1947, מצטט את אובייד, פאסטי, 4.411 - 416 ויסמן, 1995, עמ' 137 Spaeth, 1996, עמ' 36–37. אובידיוס מציע מיתוס בדרך של הסבר: לפני זמן רב, בקרליאולי העתיקה, ילד חווה תפס שועל גונב תרנגולות וניסה לשרוף אותו בחיים. השועל נמלט ושרף את השדות ויבוליהם, שהיו קדושים לקרס. מאז (אומר אובידיוס) נענשים שועלים בפסטיבל שלה איידיל פלבאי, C. Mmmius, טוען לזכותו של ה-ludi scaeneci הראשון של קרס. הוא חגג את האירוע בכבוד של דנאריוס חדש להנצחה; טענתו שנתן "את הקראליה הראשון" מייצגת את החידוש הזה. ראה Spaeth, 1996, עמ' 88 12 האלים העוזרים של קרס מופיעים בסרוויוס, על הגאורגיקה של ורגיליוס, 1.21. מצוטט ב-Spaeth, 1996, עמ'. 36. סרוויוס מצטט את ההיסטוריון פאביוס פיקטור (סוף המאה ה-3 לפנה"ס) כמקור שלו וילהלם היינריך רושר, Ausführliches Lexikon der griechischen und römischen Mythologie (לייפציג: Teubner, 1890–94), כרך א. 2, נקודה. 1, עמ' 187-233 מרי בירד; ג'ון נורת'; סיימון פרייס (אנ') (1998). דתות רומא: כרך 1: היסטוריה. קיימברידג': הוצאת אוניברסיטת קיימברידג'. עמ' 11. ISBN 978-0521316828 דניס פיני, "טקס הקרבה בשירה הרומית", ב-Barchiesi, Rüpke, Stephens, Rituals in Ink: A Conference on Religion and Literary Production in Ancient Rome שנערך באוניברסיטת סטנפורד בפברואר 2002, Franz Steiner Verlag, 2004, עמ' 14, 15 Spaeth, 1996, p. 129