laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ג'ון פאוול

ג'ון פאוול (באנגלית: John Powell;‏ 25 ביוני 1947 – 19 באוגוסט 2022) היה אתלט אמריקאי במקצוע זריקת דיסקוס שזכה ב-2 מדליות ארד אולימפיות (מונטריאול 1976 ולוס אנג'לס 1984) ובמדליית כסף באליפות העולם באתלטיקה (רומא 1987) וכן החזיק בשיא העולם (1975). ג'ון פאוול נולד ב-1947 בסן פרנסיסקו, קליפורניה. למד באוניברסיטת סן חוזה (אנ') ובסיום הלימודים התגייס למשטרת סן חוזה (אנ') ולאחר 7 שנים החליט לפרוש ממשרה זו כדי להתמקד בספורט. את הקריירה הספורטיבית החל ב-1968 בתקופת לימודיו באוניברסיטה כשהשתתף בתחרויות ארציות בארצות הברית כשבהמשך השתתף בתחרויות בינלאומיות וזכה בשתי מדליות אולימפיות עד פרישתו ב-1987. בנוסף להישגיו הבינלאומיים זכה פאוול שבע פעמים באליפות ארצות הברית בזריקת דיסקוס (1974, 1975, 1983, 1984, 1985, 1986, 1987). התוצאה הטובה ביותר שהשיג בזריקת דיסקוס ב-1984 (71.26 מטר) היא התוצאה התשיעית בטיבה בעולם. ב-1981 מונה למאמן ההודפים באוניברסיטת סטנפורד עד 1990. נפטר ב-2022 באליפות התאחדות ספורט הקולג'ים הלאומי סיים פאוול במקום ה-11 בזריקת דיסקוס. באליפות איגוד האתלטים החובבים סיים פאוול במקום ה-16 בזריקת דיסקוס. באולימפיאדת מינכן סיים פאוול במקום הרביעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 62.82 מטר. בהמשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו במקסיקו סיטי, מקסיקו זכה פאוול במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 62.36 מטר לפני ג'וליאן מורינסון (אנ') מקובה (59.88 מטר) וג'י סילבסטר (אנ') מארצות הברית (59.82 מטר) בתחרות שנערכה במאי בלונג ביץ', קליפורניה שבר פאוול את השיא העולמי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 69.08 מטר תוך שיפור ב-60 ס"מ של השיא בקודם אותו החזיק ג'ון ואן רנן (אנ') מדרום אפריקה. שיאו של פאוול נשבר באפריל 1976 על ידי מק וילקינס מארצות הברית שקבע תוצאה של 69.18 מטר בתחרות שנערכה בואלנט, קליפורניה. באולימפיאדת מונטריאול זכה פאוול במדליית ארד בזריקת דיסקוס בתוצאה של 65.70 מטר אחרי מק וילקינס מארצות הברית (67.50 מטר) וולפגנג שמידט (אנ') ממזרח גרמניה (66.22 מטר). פאוול היה מועמד להתחרות באולימפיאדת מוסקבה אולם החרם שהוטל על רוסיה מנע את השתתפותו. לספורטאי נבחרת ארצות הברית הוענקה הטבה מיוחדת של מדליית הזהב של הקונגרס. באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד התחרה פאוול בזריקת דיסקוס אולם התוצאה שהשיג (58.96 מטר) לא הספיקה למקצה הגמר. באולימפיאדת לוס אנג'לס זכה פאוול במדליית ארד בזריקת דיסקוס בתוצאה של 65.46 מטר אחרי רולף דננברג (אנ') ממערב גרמניה (66.60 מטר) ומק וילקינס מארצות הברית (66.30 מטר). ב"גביע העולם באתלטיקה" (אנ') סיים פאוול במקום החמישי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 62.82 מטר. באליפות העולם באתלטיקה שנערכה ברומא, איטליה זכה פאוול במדליית כסף בתוצאה של 66.22 מטר אחרי יורגן שולט ממזרח גרמניה (68.74 מטר) ולפני לואיס דליס (אנ') מקובה (66.02 מטר). 1980 - מדליית הזהב של הקונגרס 2019 - היכל התהילה של ספורטאי ארצות הברית (אנ') ג'ון פאוול, באתר olympedia.org ג'ון פאוול, באתר התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית ג'ון פאוול, באתר olympics.com ג'ון פאוול, באתר sports-reference.com (אורכב) ג'ון פאוול, באתר trackfield.brinkster.net ג'ון פאוול, באתר usatf.org ג'ון פאוול מבקר באמרילו, טקסס, באתר amarillo.com,‏ 7 ביולי 2016 פטירתו של ג'ון פאוול, באתר thespearsjsu.com‏, 25 באוגוסט 2022 - ג'ון פאוול, באתר usatf.org
בן עמי ברבדו

בן עמי ברבדו (19 ביולי 1933 – 26 באפריל 2023) היה פרופסור בפקולטה לחקלאות, מזון וסביבה ע"ש רוברט ה. סמית של האוניברסיטה העברית בירושלים, מומחה לויטיקולטורה (אנ') (מדע הגידול, הטיפוח והבציר של ענבים) ואונולוגיה (המדע והמחקר של יין וייצור היין), מהחוקרים הבולטים בחקר חקלאות היין בעולם. בן עמי ברבדו נולד בשנת 1933, בן ליפה (לבית הכטמן) וזאב ברבדו, חקלאים ממושב אביחיל. בשנים 1952–1955 שירת בצה"ל. בשנת 1957 קיבל תואר ראשון, בשנת 1960 קיבל תואר שני, על עבודת גמר שכותרתה "מחקר במחלת העלעלת בהדרים", ובשנת 1966 קיבל תואר דוקטור, על עבודה שכותרתה "יעילות ניצול המים על ידי הגפן", כולם מהאוניברסיטה העברית בירושלים. בשנים 1966–1967 שהה בפוסט-דוקטורט בתחנת הניסיונות החקלאית של קונטיקט בניו הייבן. בשנת 1967 מונה למרצה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1972 עלה לדרגת מרצה בכיר. בשנת 1979 מונה לפרופסור חבר במכון וולקני וב-1984 עלה לדרגת פרופסור מן המניין. משנת 1970 היה חבר במועצת המנהלים של מכון היין הישראלי. שימש כיושב ראש וחבר בוועדת המומחים של הארגון הבין-לאומי של הגפן והיין (OIV), ויושב ראש ענף הגפן של החברה הבינלאומית להורטיקולטורה (ISHS). בשנת 2001 הקים יחד עם תלמידו, פרופ' עודד שוסיוב, את יקב כרמי יוסף, שבהמשך שונה שמו ליקב ברבדו. ביוני 1958 נישא לרות קירשנבאום, ולהם ארבעה ילדים. נפטר ב-26 באפריל 2023, והובא לקבורה בבית הקברות ברחובות. בן עמי ברבדו, ברשת החברתית פייסבוק בן עמי ברבדו, ברשת החברתית LinkedIn בן עמי ברבדו, באתר ResearchGate Prof. Ben Ami Bravdo, The Robert H Smith Faculty of Agriculture, Food and Environment Ben-Ami Bravdo, Prabook שי שגב, נפטר היינן והחוקר הנחשב פרופ' בן עמי ברבדו, באתר ynet, 27 באפריל 2023 מידע על בן עמי ברבדו בקטלוג הספרייה הלאומית העלאות ומינויים באוניבר' העברית, למרחב, 19 בפברואר 1968 מודעה, דבר, 9 ביוני 1958
יהדות קלדוניה החדשה

יהדות קלדוניה היא הקהילה היהודית בקלדוניה החדשה, קבוצת איים בדרום מערב האוקיינוס השקט, אחת מחמש הטריטוריות של צרפת מעבר לים. בשנת 1987, הוקמה הקהילה היהודית לראשונה כשהיא מנתה כ-50 חברים. מרבית יהודי קלדוניה גרים בעיר הבירה נומאה. שם גם ממוקם בית הכנסת ומרכז קהילתי יהודי, "האגודה לתרבות ישראלית בקלדוניה החדשה". כמעט כל היהודים בקלדוניה החדשה הם יהודים ספרדים ממוצא צרפתי ופליטים יהודיים שהתיישבו בצרפת שעודדה את הגירתם לקלדוניה החדשה בשל שתי סיבות, הרחקתם של היהודים ואחיזה על ידי התיישבות של צרפתים בקלדוניה החדשה שתחת שליטתה. מרבית חברי הקהילה הם אנשי עסקים ועובדי ממשל. אוכל כשר מיובא מאוסטרליה. בשנת 2017 נפתח בית חב"ד בנומיה. באותה השנה מנתה האוכלוסייה יהודית של קלדוניה החדשה כ-250 חברים. קלדוניה החדשה, באתר הספרייה היהודית המקוונת צרפת מתכננת יישוב של 25,000-40,000 פליטים במדגסקר, קלדוניה החדשה "בית חב"ד נפתח בארכיפלג השקט של קלדוניה החדשה". סוכנות הידיעות היהודית.
יהדות גואם

יהדות גואם היא הקהילה היהודית בגואם, טריטוריה של ארצות הברית במערב האוקיינוס השקט. פעילותה קיימת לפחות מ-1899. והיא הגיעה לשיא בתקופת מלחמת העולם השנייה. יהודים המשיכו לגור בה מאז, אם כי בנוכחות מצומצמת יותר. נכון לשנת 2009 נמצאים בגואם כ-150 יהודים, מתוכם כשליש פעילים מבחינה דתית. בסוף המאה ה-19, המושבה הספרדית גואם נכבשה - כחלק מהמלחמה הספרדית-אמריקאית - על ידי ארצות הברית וסופחה אליה. בשנת 1899, שנה לאחר הסיפוח, שימש קצין הצי היהודי אדוארד ד' טאוסיג כמושל גואם. הוא היה הקצין האמריקאי הראשון שכיהן בתפקיד זה. במהלך כהונתו הקצרה ביצע טאוסיג מספר פעולות, ביניהן הקמת ממשלה מקומית המורכבת מילידים בני הצ'מורו. ב-1941 הובסה ארצות הברית בקרב על גואם על ידי האימפריה היפנית, אולם ב-1944 כוחות אמריקאים כבשו מחדש את גואם. בעקבות זאת, נפרסו כמויות גדולות של כוחות צבאיים באזור - בין אם מהצבא, חיל הים או זרועות אחרות. חלק מהצוותים שנפרסו היו ממוצא יהודי, חילוני ודתי כאחד. דוגמה אחת לכך הייתה סגן מרים מילר, מחיל האחיות של הצי של ארצות הברית שסייעה לחיילים שנפצעו ברחבי האוקיינוס השקט. מספר עובדים יהודים בגואם היו פעילים פוליטית. הם הקימו את האגודה הציונית של גואם. האגודה הוציאה לחבריה עיתון במימאוגרפיה, ופרסמה את פעילותה בפרסומים צבאיים רגילים. בספרו "The Jews' Secret Fleet", מתאר הסופר מורי גרינפילד את השתתפותם של מלחים מצפון אמריקה בהעפלה, ומציין כיצד אדם אחד בא במגע עם המבצע החשאי באמצעות עלון לאנשי שירות יהודים בעת שהוצב בגואם. בשנת 1945, 1,500 אנשי שירות חגגו את ראש השנה בגואם, בהאנגר בואינג B-29 סופרפורטרס שהוסב לשם כך על ידי אנשי חיל האוויר העשרים לא יהודים. ההאנגר צויד במושבים, דוכן, ארון קודש, תאורה מיוחדת ומערכות כריזה. כמו כן הודפס ספר תפילה למזכרת. דוד א' צדרבוים ניהל את הטקס, בעוד אחרים הובילו את המקהלה ותקעו בשופר. פעם היה קיים בית כנסת יהודי בגואם. אולם הוא נהרס בשנת 1962, במהלך סופת טייפון חזקה במיוחד. למרות זאת, חברי הקהילה המשיכו להתאסף. בשנת 1976 הוקדשה קפלה צבאית לשימושם של היהודים על ידי הצי וחיל האוויר האמריקאי. הפעילות הדתית נמשכה גם במאה ה-21, ויהודים יוצגו בוועדה הבין-דתית של גואם שהחלה את פעילותה ב-2005 מדי פעם, רבנים מניו יורק מגיעים לעזור לקהילה היהודית בגואם עם פעילויות כדוגמת בר ובת מצווה. יהדות ארצות הברית גואם, באתר היהודים היו כאן לוינגר, לי (2007). היסטוריה של היהודים בארצות הברית. p. 342. ISBN 978-1-4344-8698-1. רוג'רס, רוברט פ (1995). נחלת הגורל: היסטוריה של גואם. p. 116. ISBN 978-0-8248-1678-0. נשים בצבא: בפרספקטיבה יהודית. 1975. pp. 19–20. גרינפילד, מורי (2010). הצי הסודי של היהודים: הסיפור שלא סופר על מתנדבים בצפון אמריקה שניפצו את המצור הבריטי. הוצאת גפן. p. 41. ISBN 978-965-229-517-0. "1,500 אנשי תעופה יהודים בארה"ב מקיימים את ראש השנה בגואם; הדפס ספר תפילה מיוחד". סוכנות הידיעות היהודית. 10 בספטמבר 1945. {{cite news}}: (עזרה) וולקר, לני. "צויין יום התפילה הלאומי".
בית הכנסת בביטום

בית כנסת ביטום היה בית כנסת בביטום, במחוז הפרוסי, פרובינציית שלזיה (היום ביטום, פולין), עיירת גבול בין גרמניה לרפובליקה הפולנית השנייה לפני פלישת גרמניה לפולין במלחמת העולם השנייה. לאחר משאל עם בשנת 1922, עבר הגבול מעט מזרחה לביטום, כך שקטוביץ שכנתה של ביטום נכללה אף היא בשטחה של פולין. ערך מורחב – קהילת יהודי ביטום בית הכנסת נבנה בשנת 1869 ברחוב פרידריך-וילהלם-רינג (כיום פלאק גרונוולדצקי), במקום בית כנסת ישן יותר. אבן הפינה נקבעה ב-25 במאי 1868, והבנייה הסתיימה ב-2 ביולי 1869. מקס קופשטיין (1856–1924) מבאד אמס הפך לרב ומורה לדת שם ב-1889. הרב הראשי משנת 1919, השתתף במשא ומתן על הסכם ורסאי כמומחה בעניינים הנוגעים לאוכלוסייה היהודית בשלזיה עילית. בית הכנסת נשרף על ידי חיילי אס אס ו- אס אה במהלך ליל הבדולח ב-9–10 בנובמבר 1938. ב-7 בנובמבר 1938 נשא ג'וזף גבלס נאום אנטישמי לוהט בביטום ובו קרא לנקמה ביהודים. יהודים רבים נאלצו לעמוד שעות מול בית הכנסת בזמן שבער לאחר שהוצת. הקהילה היהודית בביטום הייתה הראשונה שנשלחה בטרנספורט הראשון אי פעם שהושמד בגז בתוך "בונקר I" במחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו, כולם נרצחו ב-15 בפברואר 1942, עם תחילתה של שואת יהודי פולין. לוח זיכרון במקום הוצב ב-9 בנובמבר 2007. הקהילה היהודית של ביתן מדיה וקבצים בנושא בית הכנסת בביטום בוויקישיתוף Jews deported from Beuthen (Bytom), list prepared in 1942(אורכב 15.07.2009 בארכיון Wayback Machine) Elsa Drezner, Yizkor Book Project Manager Avraham Groll, Names of Jews deported from Beuthen (אורכב 26.07.2011 בארכיון Wayback Machine) Translations: deportation (אורכב 26.07.2011 בארכיון Wayback Machine)
קווין קרגל

קווין קרגל (באנגלית: Kevin Richard Kregel;‏ נולד ב-16 בספטמבר 1956, אמיתוויל, ניו יורק) הוא טייס קרב ואסטרונאוט לשעבר בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א. קווין קרגל נולד בעיירה בניו יורק. בשנת 1978 הוא סיים לימודי תואר ראשון בהנדסת אווירונאוטיקה באקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית. באותה שנה הוא סיים קורס טיס והחל לשרת כטייס בחיל האוויר של ארצות הברית. בשנים 1980–1983 הוא היה טייס "F-111 ארדוורק" בבסיס של חיל האוויר המלכותי. בהמשך הוא שירת בנושאת מטוסים USS Kitty Hawk (CV-63). הוא קיבל הסמכה כטייס ניסוי והשתתף במספר פרויקטים. בשנת 1988 קרגל סיים לימודי תואר שני במנהל ציבורי באוניברסיטת טרוי. בסך הכול הוא עשה 5,000 שעות טיסה. בשנת 1990 קרגל נקלט בנאס"א כמהנדס וטייס. בשנת 1992 הוא נבחר ליחידת האסטרונאוטים של נאס"א. הוא ביצע מספר תפקידים במערכות קרקעיות. במשימת STS-70 בשנת 1995 (טרנס הנריקס היה מפקד צוות) הוא היה טייס של מעבורת החלל דיסקברי. המטרה העיקרית הייתה להציב לוויין TDRS במסלול וביצוע ניסויים בתחום מדעי החיים. בשנת 1996 קרגל היה טייס צוות של STS-78 במעבורת החלל קולומביה (טרנס הנריקס היה מפקד צוות). המטרה העיקרית הייתה המשך חקר חוסר כבידה, מדעי החיים והכנות לפרויקט תחנת החלל הבין-לאומית. בנובמבר 1997 קרגל טס לחלל כמפקד צוות של STS-87 על מעבורת החלל קולומביה. צוות עסק בניסויים בתחום חוסר כבידה ושחרר למסלול לוויין מדגם SPARTAN-201. בשנת 2000 קרגל טס לחלל בפעם החמישית כמפקד צוות של STS-99 על מעבורת החלל אנדוור. מטרתה העיקרית של משימה זו הייתה מיפוי טופוגרפי. לאחר טיסה זו קרגל שירת במרכז החלל ג'ונסון עד שפרש בשנת 2003. בשנת 2003 קרגל השתלב בחברת סאות'ווסט איירליינס כטייס. בשנת 2018 הוא יצאה לגמלאות. מדיה וקבצים בנושא קווין קרגל בוויקישיתוף קורות חיים
STS-87

STS-87 הייתה משימתה ה-24 של מעבורת החלל קולומביה. במשימה זו לראשונה שוגר לחלל אזרח אוקראינה. צוות המעבורת עסק בעיקר בניסויים בתחום חקר חוסר כבידה. מפקד המשימה - ארצות הברית קווין קרגל טייס - ארצות הברית סטיבן לינדזי מומחה משימה 1 - ארצות הבריתהודו קלפנה צ'אולה מומחה משימה 2 - ארצות הברית וינסטון סקוט מומחה משימה 3 - יפן טקאו דוי (סוכנות החלל הצרפתית) מומחה מטען 1 - אוקראינה לאוניד קדניוק המשימה שוגרה ב-19 בנובמבר 1997 מכן שיגור LC-39B במרכז החלל קנדי. על המעבורת הייתה מערכת Microgravity Payload (USMP-4) לביצוע ניסויים בתחום חוסר כבידה. ביום השני של המשימה שוחרר למסלול לוויין Spartan-201. לא הייתה אפשרות להתחיל בביצוע ניסויים עם הלווין וגם ניסיון להחזיר אותו לתא המטען בעזרת זרוע רובוטי לא הצליח. הוא הוחזר לתא המטען במהלך פעילות חוץ רכבית. לאוניד קדניוק ביצע ניסוי שהוכן על ידי סוכנות החלל האוקראינית שחקר השפעת חוסר כבידה על גידול צמחים. במהלך הטיסה פעמיים בוצע פעילות חוץ רכבית בה השתתפו סקוט ודוי. מטרת פעילויות אלו הייתה לבדוק יכולת חדשות של פעילות מחוץ למעבורת והחזר לתא המטען של לוויין Spartan-201. נחיתה המעברות בוצע ב-5 בדצמבר במסלול נחיתה מס' 33 במרכז החלל קנדי. משימות מעבורות החלל מדיה וקבצים בנושא STS-87 בוויקישיתוף סיכום המשימה באתר נאס"א תיאור המשימה דיווח לעיתונות סרטון על המשימה
שארפלס

האם התכוונתם ל... אלן שארפלס – ציירת אנגליה, אשתו של ג'יימס שארפלס ג'יימס שארפלס – צייר אנגלי קרל בארי שארפלס – כימאי אמריקאי רולינדה שארפלס – ציירת אנגליה, בתם של ג'יימס ואלן שארפלס
ויליאם לייטון ליטץ'

ויליאם לייטון ליטץ' (באנגלית: William Leighton Leitch;‏ 2 בנובמבר 1804 – 25 באפריל 1883) היה צייר ומאייר אקוורל סקוטי. הוא היה סגן נשיא המכון המלכותי לציירים בצבעי מים, בלונדון, במשך עשרים שנה. ליטץ' נולד בגלאזגו, בנו של חייל שהיה בעבר ימאי. ליטץ' פיתח עד מהרה נטייה חזקה לאמנות, ונהג לתרגל רישום בלילה עם דייוויד מקני, לאחר מכן נשיא האקדמיה הסקוטית. לאחר השכלה כללית טובה, מצא עבודה במשרד עורך דין, אחר כך כאורג, בהמשך כשוליה של מר חרבוט, צייר בית וקישוט. בשנת 1824 עבד כצייר תפאורות בתיאטרון רויאל, גלאזגו, והתחתן עם סוזנה סמלי, שילדה לו חמישה בנים ושתי בנות. התיאטרון נכשל, הוא בילה שנתיים כצייר קופסאות הרחה, ולאחר מכן עבר ללונדון, שם הכיר את האמנים דייוויד רוברטס וקלארקסון סטנפילד, והשיג עבודה כצייר תפאורה בתיאטרון המלכה ברחוב שרלוט. הוא קיבל כמה שיעורים מקופלי פילדינג, והועסק על ידי מר אנדרדן, סוכן מניות, כדי ליצור רישומים לעבודה שהוא כותב. לאחר שהציג שני רישומים באגודת האמנים הבריטיים ב-1832, הוא נסע לאירופה ב-1833, עבר דרך הולנד, גרמניה, שווייץ לאיטליה. בהיותו בוונציה פגש והתיידד עם הצייר ההונגרי, מיקלוש בארבאס; הם סיירו וציירו באזור לאגו מאג'ורה בשנת 1834, וליטץ' השפיע רבות על יצירתו העתידית של בארבאס. לאחר היעדרות של ארבע שנים, שבמהלכן ליטץ' פרנס את עצמו בעיקר בהוראה, וביקר בערים העיקריות של איטליה, ערך מספר רב של סקיצות שם ובסיציליה, הוא חזר ללונדון ביולי 1837. הוא הקדיש את עצמו כמעט כולו להוראה ולעבודה בצבעי מים. הוא זכה להצלחה רבה כמורה והשיג חברים רבים באצולה שהיו בין תלמידיו. הוא הוצג למלכה ויקטוריה על ידי ליידי קנינג והפך למאסטר הרישום של הוד מלכותה ושל משפחת המלוכה במשך 22 שנים. הנסיכה מוויילס הייתה התלמידה האחרונה שלו. ליטץ' הציג מדי פעם באקדמיה המלכותית בין 1841 ל-1861, וב-1862 נבחר כחבר במכון הציירים בצבעי מים. מאותה תקופה תרם דרך קבע לתערוכותיה אך לא הציג במקומות אחרים. הוא שימש כסגן נשיא החברה במשך 20 שנה. ליטץ' מת באפריל 1883 בביתו בסנט ג'ון ווד. אוסף יצירותיו לאחר מותו הוצג בגלריה של המכון לציירים בצבעי מים בפיקדילי. רק שניים מילדיו שרדו אחריו. בנו הבכור, ריצ'רד ליטץ' (1826–1882), היה גם אמן. ליטץ' היה אמן יסודי, שיצירתו התבססה על מחקר מעמיק של הטבע ושל הציירים המאסטרים הגדולים, במיוחד טרנר. יצירותיו מאופיינות בקומפוזיציה חיננית, בצבען הטהור, ובאפקטים המבריקים של האווירה. בין הספרים המאוירים בתחריטיו ניתן למנות את "קונסטנטינופול והאימפריה הטורקית" של הכומר רוברט וולש (1838); "הריין, איטליה ויוון" של ג'ורג' ניואנהאם רייט (1840), ו"חופי הים והאיים של הים התיכון" (1841), "איטליה" של ויליאם ברוקדון (1843), "אנדרטת ההתקדמות המלכותית בסקוטלנד" של סר ט.די. לאודר ( 1843) ואחרים. הסקיצות שהיו ברשותו במותו, עם מעט מאוד רישומים גמורים ותמונות שמן, נמכרו בכריסטי'ס במרץ 1884, והכניסו למעלה מ-9,000 פאונד. מדיה וקבצים בנושא ויליאם לייטון ליטץ' בוויקישיתוף "Leitch, William Leighton". Dictionary of National Biography. London: Smith, Elder & Co. 1885–1900. MacGeorge, Andrew. William Leighton Leitch, landscape painter (London, Blackie, 1884) Tooley, Sarah A. Lives, Great and Simple (Walter Scott, 1887) pp. 237–246.
מיקלוש בארבאס

מיקלוש בארבאס (בהונגרית: Miklós Barabás;‏ 10 בפברואר 1810 – 12 בפברואר 1898) היה צייר הונגרי. הוא ידוע בעיקר בזכות ציורי הדיוקן שלו, כולל דיוקן מפורסם של פרנץ ליסט צעיר שנעשה ב-1847 ודיוקן של הקיסר פרנץ יוזף הראשון ב-1853. מיקלוש בארבאס התחנך בבית ספר פרוטסטנטי. הוא צייר מגיל צעיר, ובשנת 1829 היה תלמידו של יוהאן אנדר בווינה. ב-1830 למד ליטוגרפיה מגאבור בארה (1799–1837). בשנים 1834–1835 הוא נסע לאיטליה, שם למד ציור בצבעי מים אצל הסקוטי ויליאם לייטון ליטץ' שהיה מבוגר ממנו בשש שנים; הם התיידדו וסיירו וציירו באזור לאגו מאג'ורה ב-1834, וליטץ' הייתה השפעה רבה על יצירתו העתידית של בארבאס. לבסוף הוא התיישב בפשט ב-1855. הוא זכה לתמיכה גדולה של המנהיגים הספרותיים והפוליטיים של העידן הרפורמי, ואין ספק שהיה חלוץ האמנות הלאומית ההונגרית. הוא היה מייסד וחבר פעיל בחיי האמנות בהונגריה. ראשיתו של ציור הז'אנר ההונגרי קשור בשמו. "המשפחה הרומנית הולכת ליריד" שלו (1844) נחשב לציור הז'אנר העממי היפה ביותר של זמנו. הוא זכה להצלחה רבה בתערוכת 1844 של האגודה לאמנות וינה, ואחר כך בפשט. הוא בילה את רוב חייו בפשט. במהלך תקופת האבסולוטיזם, הוא נאלץ להתמודד עם בעיות כלכליות, מה שאילץ אותו צייר ולצבוע מזבחות במשך זמן מה. כתוצאה ממאבקו, הוקמה בשנת 1859 אגודת האמנות, אשר היה נשיאה משנת 1862 ועד מותו. החל משנות העשרים לחייו צייר מספר רב של אנשי האליטה ההונגרית, אוסטרית ורומנית בפורטרטים רשמיים. הנושאים כללו גברים ונשים מהפוליטיקה, מוזיקה וספרות, מנהיגים דתיים, אנשי צבא מהחברה הגבוהה, אך הוא גם צייר סצנות של חיי הכפר ודיוקנאות משפחתיים של איכרים. סגנונו הריאליסטי היה באופנה באמצע המאה ה-19 באירופה, בעשורים שלפני המצאת הצילום והמהפכה האמנותית של האימפרסיוניזם. הוא הפך לחבר בפרלמנט של הונגריה ב-1867, וייצג את פשט. הוא מת בבודפשט. מדיה וקבצים בנושא מיקלוש בארבאס בוויקישיתוף מיקלוש בארבאס, באתר "Find a Grave" (באנגלית) מיקלוש בארבאס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Constantin von Wurzbach: "Barabás, Nikolaus." In: Biographisches Lexikon des Kaiserthums Oesterreich (Biographical Lexicon of the Empire of Austria). Part 1 Universitäts-Buchdruckerei L. C. Zamarski (formerly J. P. Sollinger), Vienna 1856, p. 147 f. Edith Hoffmann: Barabás Miklós. Pantheon, Budapest 1923 "Barabás Nikolaus". In: Österreichisches Biographisches Lexikon 1815–1950 (ÖBL). Vol. 1, Austrian Academy of Sciences, Vienna 1957, p. 48 f
מקס צ'ורניצקי

מקס צ'ורניצקי (בגרמנית: Max Tschornicki ‏ 9 באוגוסט 1903 - 20 באפריל 1945) היה עורך דין ופוליטיקאי יהודי גרמני, פעיל ההתנגדות הגרמנית לנאציזם. הוא ווילהלם פוגל היו שני האסירים היחידים שהצליחו להימלט ממחנה הריכוז אוסטופן. מקס צ'ורניצקי נולד ב-1903 ברוסלסהיים, בן למהגרים יהודים-אורתודוקסים מרוסיה, . כסטודנט, הוא השתייך למספר אגודות נוער יהודיות והצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית העצמאית של גרמניה. מאוחר יותר הוא היה חבר במפלגה הסוציאל-דמוקרטית וברייכסבאנר. לאחר שלמד בתיכון במיינץ, המשיך ללמוד משפטים ועסק כעורך דין במיינץ, והגן בעיקר על חברי סוציאל-דמוקרטים וחברי רייכסבאנר. צ'ורניצקי היה פעיל בהתנגדות לנאציזם . ב-24 במאי 1933 הוא נעצר בעקבות צו שרפת הרייכסטאג ונכלא באוסטהופן, אחד ממחנות הריכוז הנאצים הראשונים. בסיוע ארוסתו ושני אסירים נוספים, פיליפ וואהל וכריסטוף וייץ, הוא הצליח להימלט מהמחנה ב-3 ביולי 1933. כתוצאה ממנוסתו, הוחמרה משמעותית האבטחה במחנה, מספר אסירים נענשו בחומרה ומשפחתו נלקחה ל-"מעצר מגן ". הוא ברח לאזור הסאר, שהשתייך אז למנדט של חבר הלאומים, ואחר כך לטולוז ולליון. לאחר הכיבוש הגרמני של צרפת ב-1940 הוא הצטרף לתנועת התנגדות הצרפתית. הוא נעצר ב-1944 ונשלח לאושוויץ ב-11 באוגוסט 1944. לאחר מכן, הוא הועבר למחנות אחרים. ב-20 באפריל 1945, הוא מת מדיזנטריה באלך-אונטרמנזינג, במחנה לווין של מחנה הריכוז דכאו, תשעה ימים לפני שחרור המחנה על ידי כוחות בעלות הברית. צ'ורניצקי סיפר את חוויותיו כגולה בצרפת לאנה זגרס, שהשתמשה בהן ברומן שלה הצלב השביעי. תיאטרון צ'וורוש בהרקסהיים עיבד את הביוגרפיה של צ'ורניצקי כמחזה ב-2013, עיבוד של טקסטים של סגרס, סטפן הסל, ולטר בנימין וולף ביירמן לשיר הפועלים ביידיש Sol sajn . ההצגה הוצגה, בין היתר, באתר ההנצחה במחנה הריכוז אוסטופן. Müller, Rolf (2 במרץ 2013). "Der Weg nach Auschwitz". Badische Zeitung. {{cite news}}: (עזרה) "Max Tschornicki". Förderverein Projekt Osthofen. נבדק ב-2013-06-18. Benz, Wolfgang (2005). Frühe Lager. Geschichte der nationalsozialistischen Konzentrationslager. Vol. 2. pp. 181–184. ISBN 3-406-52962-3. Drobisch, Klaus; Wieland, Günther (1993). System der NS-Konzentrationslager. 1933–1939. Akademie-Verlag. p. 163. ISBN 3-05-000823-7. Langhammer, Sven (בנובמבר 2008). "Fluchten aus Konzentrationslagern von 1933 bis 1937" (PDF). Informationen. Widerständige Wege (68). אורכב מ-המקור (PDF) ב-2015-12-14. נבדק ב-2013-06-18. {{cite journal}}: (עזרה) Drobisch/Wieland, p. 169 Spies, Bernhard (2000). Kommentar, zu: Anna Seghers: Werkausgabe. Das siebte Kreuz. Aufbau. pp. 445–496. Ulrike Schäfer (2013-06-04). "Gedenkstätte KZ Osthofen erinnert an jüdischen Rechtsanwalt". Wormser Zeitung. אורכב מ-המקור ב-2013-06-26. נבדק ב-2013-07-22.
Alane

"Alane" הוא סינגל של המוזיקאי הקמרוני וס, שיצא ב-13 במאי 1997, כסינגל הבכורה מאלבום האולפן הראשון שלו, Welenga. נכון למאי 2023, השיר הושמע למעלה מ-32 מיליון פעמים בספוטיפיי. המגזין הפאן-אירופי, מוזיקה & מדיה, כתב כי: "מזמורים אפריקאים פוגשים מקצבי ריקוד חדישים ברצועת הדאנס הלוהטת הזו, שכבר נמצאת היטב בראש המצעדים הצרפתיים כבר כמה שבועות. הרמיקסים של טוד טרי (אנ') הם בין פשוטים למדי להרפתקנים רגילים, ובכך מבטיח שהרצועה תפנה למגוון רחב של פורמטים." הסאנדיי מירור (אנ') דירג את השיר בשבעה מתוך עשרה כוכבים, והוסיף כי: "האירו-סטומפר הזה עם הרבה קולות אפרו יללות ופזמונים בטוח יהיה להיט ענק במועדוני הלילה - ובמופע של טרי ווגן". הדי ג'יי והמפיק המוזיקלי הגרמני, רובין שולץ, הוציא גרסה מחודשת לשיר ב-19 ביוני 2020. השיר נכלל באלבום הרביעי של שולץ, IIII. שולץ יצר קשר עם וס, דרך חברת התקליטים וורנר מיוזיק גרופ, ושניהם נפגשו בפריז, ולאחר מכן הקליטו מחדש את השיר בגרמניה. הווידאו קליפ של הגרסה המחודשת בוים על ידי רוברט וונש. בווידאו קליפ, ניתן לראות את וס ושולץ, יחד עם 30 רקדנים מ-12 מדינות ברחבי העולם. נכון למאי 2023, הגרסה מחודשת הושמעה למעלה מ-155 מיליון פעמים בספוטיפיי. מידע על היצירה "Alane" באתר מיוזיק בריינז מידע על הסינגל "Alane" באתר מיוזיק בריינז מידע על היצירה "Alane" באתר Discogs סרטון השיר "Alane" באתר יוטיוב Alane - Radio Version, 1996-09-17, ארכיון מ-2023-03-23, נבדק ב-2023-05-06 "Airborne" (PDF). Music & Media: 17. 19 ביולי 1997. נבדק ב-22 בדצמבר 2019. {{cite journal}}: (עזרה) "Best singles". Sunday Mirror. January 11, 1998. "Wes, le chanteur légendaire d'Alane lance une nouvelle tournée mondiale à... Alençon !". L'Orne Hebdo (בצרפתית). 20 ביולי 2020. ארכיון מ-2022-11-28. נבדק ב-28 בפברואר 2021. {{cite web}}: (עזרה) "Robin Schulz & Wes Make the World Dance with "Alane"". Warner Music Australia. 22 ביוני 2020. נבדק ב-28 בפברואר 2021. {{cite web}}: (עזרה) "Robin Schulz & Wes - Alane (Official Music Video)". 19 ביוני 2020. ארכיון מ-2023-04-15. נבדק ב-28 בפברואר 2021 – via YouTube. {{cite web}}: (עזרה) "[Video] Watch Saigon Shine in New MV 'Alane' by German DJ Robin Schulz". Saigoneer. 25 ביוני 2020. ארכיון מ-2022-06-24. נבדק ב-28 בפברואר 2021. {{cite web}}: (עזרה) Alane, 2020-06-19, ארכיון מ-2022-10-19, נבדק ב-2023-05-06 "Alane - Single by Robin Schulz & Wes on Apple Music". Apple Music. ארכיון מ-2020-12-16. נבדק ב-28 בפברואר 2021. {{cite web}}: (עזרה) "Alane (Don Diablo Remix) - Single by Robin Schulz & Wes on Apple Music". Apple Music. ארכיון מ-2022-06-04. נבדק ב-28 בפברואר 2021. {{cite web}}: (עזרה) "Alane (Yves V Remix) - Single by Robin Schulz & Wes on Apple Music". Apple Music. ארכיון מ-2022-08-17. נבדק ב-28 בפברואר 2021. {{cite web}}: (עזרה)
רחוב ניזאמי

רחוב ניזאמי (באזרית: Nizami Küçəsi) הוא מדרחוב היסטורי ותוסס הכולל חנויות ומסעדות, הממוקם בלב באקו, עיר הבירה של אזרבייג'ן. הרחוב נקרא על שמו של המשורר חכים ג'מאל א-דין נזאמי, שחי במאה ה-12 ונחשב לאחד מגדולי המשוררים הפרסים. רחוב ניזאמי ידוע בארכיטקטורה היפה שלו ובמבנים ההיסטוריים כשהבולט ביניהם הם תיאטרון האופרה והבלט ומוזיאון ניזאמי לספרות אזרבייג'נית, המוקדש לחייהם וליצירותיהם של חכים ג'מאל א-דין נזאמי וסופרים אזרבייג'נים אחרים. מרכז הקניות נרגיז תיאטרון אזרבייג'ן הכנסייה הארמנית מרכז סחר העיתון הראשי של באקו הספרייה הראשית מדיה וקבצים בנושא רחוב ניזאמי בוויקישיתוף קניות באזרבייג'ן, באתר למטייל באקו: אוכל, קניות ובילויים, באתר מסע אחר Nizami Street (Most popular street Baku, Azerbaijan), Azerbaijan Travel International (באנגלית)