laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
סם בסקוב

סמואל (סם) בֶּסֶקוֹב (בדנית: Sam Besekow (לעיתים נכתב Besekov);‏ 26 בינואר 1911 – 21 באפריל 2001) היה במאי תיאטרון ושחקן דני-יהודי. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. בסקוב (בשמו המקורי: שמואל בית יעקב) נולד ב-1911 בקופנהגן בירת דנמרק, בנם של הורים יהודים שהיגרו מרוסיה. בסקוב נולד בקופנהגן. בגיל חמש החל לנגן בפסנתר, בבית הספר למד בחוגים לדרמה ושיחק בתפקידים ראשיים. בגיל העשרה זכה במלגה ונסע ללמוד בגרמניה תיאטרון אצל ארווין פיסקטור ומקס ריינהרדט. למד תיאטרון, היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטת מינכן. כשהיה ברטולט ברכט בגלות בדנמרק, בסקוב הצעיר היה נוסע לעיירה סוואמבורג, על מנת לקחת חלק בחוג הדרמה שהנחה ברכט. לאחר שובו לדנמרק למד במשך שנתיים בבית הספר לדרמה שליד התיאטרון המלכותי בקופנהגן. לאחר סיום לימודיו החל לעבוד בתיאטרון. תחילה היה רקדן, אחר-כך שחקן ובמאי. המחזה הראשון שביים היה "ירמיהו" מאת שטפן צווייג. בגיל עשרים ושלוש עזב את התיאטרון והצטרף לקרקס שנדד ברחבי סקנדינביה, בו שהה במשך כמה חודשים. בסקוב היה הבמאי והמנהל האמנותי של התיאטרון הממלכתי בקופנהגן. הרבה לביים בשוודיה, בנורווגיה ובפינלנד. בתחילת דרכו נהג לשחק בהצגות שביים, אחר-כך רק ביים. לישראל הגיע לראשונה ב-1962 כדי לביים את המחזה "גלילאו", פרי עטו של ברטולט ברכט, בכיכובו של זלמן לביוש בתפקיד הראשי של גליליאו גליליי. אחר-כך ביים במהלך השנים הצגות נוספות בתיאטרון חיפה. נפטר בקופנהגן, בגיל 90. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. Niels Barfoed [et al], Til Sam Besekow, København: Borgen, 1981. (למלאת לו 70) רשימת הצגותיו: "Niels Peder Jørgensen, 'Fortegnelse over Sam Besekows iscenesættelser 1934-1981,' in: Til Sam Besekow (1981), pp. 162-210. סם בסקוב באתר WorldCat Identities סם בסקוב, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) סם בסקוב, באתר Dansk Biografisk Leksikon (הלקסיקון הביוגרפי הדני) סמ(ואל) בסקוב באתר Dansk film og teater (קולנוע ותיאטרון דניים) סם בסקוב באתר Geni מיכאל אוהד, סם בייסקוב מקופנהאגן, דבר, 18 במאי 1962, המשך שלמה בן-נון, הבמאי סאם בייסקוב והתיאטרון שלנו, דבר, 25 במאי 1962 י. לפיד, מדברים עליהם השבוע: נגד שיגרה, מעריב, טור 3, 20 ביולי 1962 אריאלה ראובני, "להאמין בתיאטרון זה כמו להאמין בבני אדם": שיחה עם הבמאי-האורח סם ביסיקוב, דבר, 2 ביולי 1976 עדית זרטל, אחרי בכורה: מפגש על חוף הים, דבר, 16 בספטמבר 1976 מיכאל הנדלזלץ, שעור מאלף במציאות, דבר, 22 ביולי 1977 Per Nørgård, Sam, Genkenderen. Til Sam Besekov (70 år). (1981), באתר הספרייה המלכותית של דנמרק התוכן באתר bibliotek.dk.
אדולפו גרסיה אורטגה

אדולפו גרסיה אורטגה (בספרדית: Adolfo García Ortega; נולד בוואיאדוליד ב-22 במאי 1958) הוא סופר ומתרגם ספרדי. מאז שנות ה-80 של המאה ה-20 הוא מבקר תרבות וספרות בעיתונים כמו אל פאיס בו הוא גם בעל טור, דיאריו 16 ולה ונגארדיה ובעיתוני ספרות. עסק בעריכה ספרותית בהוצאות הספרים "אגילר" ו"סייש באראל", ותרגם ספרים רבים, ביניהם של הסופרים רולאן בארת ומיקל מרטי אי פול. משנת 2000 עוסק כעורך ראשי וכיועץ בחברת המדיה הספרדית Grupo Planeta. אורטגה כתב 11 נובלות, 6 מסות ו-9 ספרי שירה. הוא זכה בפרס המבקרים של קסטיליה ולאון ב-2007 על ספרו Automaton, וב-2008 זכה בפרס על שם הסופרת דולסה צ‘אקון על ספרו "האיש שקנה ימי הולדת". הספר יצא לאור ב-2003, תורגם לעברית על ידי עינת טלמון ויצא בהוצאת אבן חושן ב-2007. הוא מתגורר מאז 1982 במדריד. רועי בית לוי, גם קתולי, גם יהודי. כזהו הסופר הספרדי אדולפו גרסיה אורטגה, באתר הארץ, 27 בפברואר 2009 אסתי סגל, ‏"בגיל 13 הכרזתי על עצמי כיהודי", באתר גלובס, 17 בפברואר 2009 [1] הספר באתר הוצאת חושן
תרנגולות כחיות מחמד

גידול תרנגולות כחיות מחמד הוא החזקה של תרנגולות או תרנגולים בחצר הבית או בתוכו, לשם צרכים שאינם כלכליים בלבד. הסיבות לכך יכולות להיות פרגמטיות כגון אספקת ביצים שוטפת, חינוך לאהבת בעלי חיים, דישון הקרקע וכיוצא באלה; או לא תועלתניות כגון גידול תרנגולות לשם הנוי בלבד. ברוב המקרים, אדם המגדל תרנגולות בחצר ביתו, צורך את הביצים שהן מטילות. על ידי האכלת יד וטיפול נכון, ניתן להרגיל תרנגולות לקרבת בני אדם. גם ההתנהגות הכוחנית האופיינית לתרנגולים זכרים ניתנת למיתון על ידי טיפול נכון. גזעים כגון משי וגזעי בנטם הם לרוב כנועים וצייתנים, ולכן הם אידיאליים לגידול בקרבת ילדים וטף. במדינות מסוימות באסיה ישנה מסורת ארוכת שנים של החזקת תרנגולות מגזעים מקומיים, בעלות ניצוי מרשים (דוגמת גזע המשי, קוצ'ין ועוד), למטרות נוי. במאה ה-19 גזעים אלה הובאו לבריטניה ולארצות הברית, ושם פותחו גזעים חדשים, שהתבססו על הגזעים האסייתים. ערך מורחב – לול לול ביתי לרוב יהיה מיועד למספר תרנגולות מצומצם, והוא שונה מאוד מלול תעשייתי. התנאים הבסיסיים להם זקוקה תרנגולת הם תא הטלה מרופד ויחסית מבודד, אזור שינה (תא ההטלה ואזור השינה יכולים להיות חופפים) ושטח לשוטטות, ליקוט זרעונים וציד חרקים. ישנם מגדלים שבוחרים שלא לספק תנאים אלו לעופותיהם, אך זהו בבחינת חסך לעוף. מגדלי עופות רבים נוהגים לשחרר את עופותיהם במשך חלק או כל היום, אך בלילה על העופות לשוב לאזור השינה המסוגר, וזאת בשל החשש מטריפת התרנגולות בידי טורפי בר או כלבים. חתולים אינם מסוגלים לצוד תרנגולת בוגרת. עברית חגי עזר, לגדל תרנגולת בחצר, באתר nrg‏, 27 בספטמבר 2010 אלינור פוקס, ‏טרנד חדש בישראל: חוזרים לגדל תרנגולות בחצר הפרטית, באתר ‏מאקו‏, 20 במרץ 2012 גידול תרנגולות בחצר (אורכב 14.08.2013 בארכיון Wayback Machine) באתר "לולי חופש". אריאל צבל, 'חיית משק' או 'חיית מחמד'?: על גידול תרנגולות בערי ארצות-הברית באתר אנימלס אנגלית עשר סיבות להחזיק תרנגולות כחיית מחמד בחצר האחורית שלכם היום Back Yard Chickens - אתר המכיל פורומים, גלריות, ומידע רב נוסף למגדלי תרנגולות מתחילים או מנוסים. וידאו החיים הפרטיים של תרנגולות - סרט דוקומנטרי באתר YouTube (באנגלית) סרטון שמציג דוגמה לניצול תרנגולות לטיוב קרקע לגינון, באתר YouTube (באנגלית)
ארתור האניקאט

ארתור לי האניקאט (באנגלית: Arthur Lee Hunnicutt ;‏ 17 בפברואר 1910 – 26 בספטמבר 1979) היה שחקן קולנוע אמריקאי. היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1952 על הופעתו בסרט "השמיים הגדולים". נולד וגדל בגרייבלי, ארקנסו ולמד ב"אוניברסיטת מרכז ארקנסו". לאחר שנשר נסע למרתה'ס ויניארד שבמסצ'וסטס, שם הצטרף להרכב משחק מקומי. החל להתעסק באופן מקצועי במשחק ובתיאטרון רק לאחר שעבר להתגורר בניו יורק. האניקאט החל את דרכו בשנת 1950 במערבונים "חץ שבור" ו"כרטיס לטומהוק". ב-1951 שיחק במערבון של ראול וולש "תופים מרוחקים" בתור הנזיר ובסרט המלחמה של ג'ון יוסטון "אות האומץ האדום". בשנת 1952 היה האניקאט מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו בתור זב קלאווי במערבון של הווארד הוקס "השמיים הגדולים". בהמשך שנות ה-50 הופיע האניקאט במערבונים "הפקודה האחרונה" של פרנק לויד בתפקיד דייווי קרוקט, "הטי הגבוה" של באד בוטיצ'ר ו"קט בלו". בשנת 1966 חזר האניקאט לשתף פעולה עם הווארד הוקס במערבון "אל דוראדו", בו שיחק בתפקיד בול האריס. את תפקידיו האחרונים עשה האניקאט בדרמה "הארי וטונטו" בתור איש המכירות ווייד קרלטון, במערבון "כנופיית ספייק" לצידם של לי מרווין ורון הווארד ובקומדיית "הדיוקס קורעים את האזרד", "רצי הירח" בתור הדוד ג'סי דיוק. האניקאט נפטר ב-26 בספטמבר 1971 בוודלן הילס שבלוס אנג'לס בגיל 69 מסרטן שהתגלה בלשונו. הוא נקבר בבית הקברות קופ פריירי שבעיר מנספילד, ארקנסו. דן פאטץ' הדגול (1949) חץ שבור (1950) אות האומץ האדום (1951) תופים מרוחקים (1951) האיש הבריא (1952) השמיים הגדולים (1952) הקו הצרפתי (1953) שנייה חצויה (1953) קניון השטן (1953) היא לא יכלה לומר לא (1954) הפקודה האחרונה (1955) הבקר באוזרקס (1955) הטי הגבוה (1958) קט בלו (1965) אל דוראדו (1966) ברווז השווה מיליון (1971) כנופיית ספייק (1974) הארי וטונטו (1974) רצי הירח (1975) מדיה וקבצים בנושא ארתור האניקאט בוויקישיתוף ארתור האניקאט, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ארתור האניקאט, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
עת להרוג

עת להרוג (באנגלית: A Time to Kill) הוא עיבוד קולנועי משנת 1996 לרומן מאת ג'ון גרישם משנת 1989 הנושא את אותו השם. הסרט בוים על ידי ג'ואל שומאכר, והשחקנים הראשיים בו הם: מתיו מקונוהיי, סנדרה בולוק, סמואל ל. ג'קסון וקווין ספייסי. הסרט מתאר את האירועים שקרו בעיר קנטון במדינת מיסיסיפי שבארצות הברית, על פי ספרו של ג'ון גרישם. טניה היילי, ילדה שחורה בת 10 נאנסת ומוכה באכזריות על ידי שני בחורים לבנים. האנסים נעצרים על ידי השריף והמשטרה המקומית, אולם טרם העמדתם למשפט, אבי הילדה, קארל לי היילי (סמואל ל. ג'קסון) לוקח את החוק לידיו ורוצח את השניים על מדרגות אולם הדיונים בהארכת מעצרם. מרבית הסרט מתאר את האירועים שמתרחשים בתוך כותלי בית המשפט עת מועמד האב הרוצח לדין בגין הרצח, ואם יימצא אשם, הוא צפוי לגזר דין מוות. אנשי העיר חלוקים בין אלה שרוצים להוציא אותו להורג, לבין אלה שחושבים שעשה את הדבר הנכון. חלוקה זו מונעת על רקע אפליה גזעית. עד מהרה המשפט הופך להיות קרקס תקשורתי וחברתי. עורך הדין ג'ייק בריגאנס (מתיו מקונוהיי), פרקליט צעיר וחסר ניסיון עם עזרתה של אלן רוארק (סנדרה בולוק), מתמחה למשפטים, עמלים קשה על מנת להביא לזיכויו של האב, תוך שהם ומקורביהם סובלים מאיומים ואלימות מצד אנשי ה'קו קלוקס קלאן'. מת'יו מקונוהיי - ג'ייק בריגאנס, פרקליטו של קארל לי היילי סמואל ל. ג'קסון - קארל לי היילי, אביה של טניה, הנאשם קווין ספייסי - רופוס באקלי, התובע המחוזי סנדרה בולוק - אלן רוארק, מתמחה למשפטים העוזרת להגנה פטריק מקגוהן - השופט עומר נוס אוליבר פלאט - הארי רקס, עו"ד לענייני משפחה וחברו של ג'ייק בריגאנס צ'ארלס ס. דאטון - אוזי וולס, השריף המחוזי אשלי ג'אד - קרלה בריגאנס, אשתו של ג'ייק רוון לארימור קלי - טניה היילי, הילדה בת ה-10 שנאנסה דונלד סאת'רלנד - לושן ווילבנקס, עו"ד לשעבר ומורו הרוחני של ג'ייק בריגאנס קיפר סאת'רלנד - פרדי לי קוב, חבר ב'קו קלוקס קלאן' ואחיו של אחד האנסים ג'ון דיל - טים נאנלי, חבר ב'קו קלוקס קלאן' ומודיע משטרתי דאג הוצ'יסון - ג'יימס לואיס ווילארד, אחד האנסים ניקי קאט - בילי ריי קוב, אחד האנסים ב'ת גראנט - קורה קוב, אמו של בלי ריי קוב, אחד האנסים כריס קופר - דוויין לוני, ידידו של קארל לי היילי, השוטר שאיבד חצי מרגלו הימנית כתוצאה מהירי של היילי על האנסים קורטווד סמית' - סטאמפ סיסן, המנהיג המחוזי של ה'קו קלוקס קלאן' ברנדה פריקר - את'ל טוויטי, מזכירתו לשעבר של ווילבנקס, ומזכירתו בהווה של ג'ייק בריגאנס אנתוני הילד - ד"ר רודהיוור, הפסיכיאטר המחוזי, עד מטעם התביעה אלכסנדרה קייל - חנה בריגאנס, בתו של עו"ד ג'ייק בריגאנס מ. אמט וולש - ד"ר ווילארד טירל בס, פסיכיאטר, עד מטעם ההגנה "עת להרוג", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "עת להרוג", באתר נטפליקס "עת להרוג", באתר AllMovie (באנגלית) "עת להרוג", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "עת להרוג", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "עת להרוג", באתר Metacritic (באנגלית) "עת להרוג", באתר אידיבי "עת להרוג", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
ז'יל ויסנטה (כדורגל)

ז'יל ויסנטה פוטבול קלוב (בפורטוגזית: Gil Vicente Futebol Clube) הוא מועדון כדורגל מהעיר ברסלוש שנמצאת במחוז בראגה. המועדון נוסד בשנת 1924, ובשנת 1990 המועדון העפיל לראשונה לליגה הבכירה. בשנת 1997 המועדון נשר לליגת המשנה, אך לאחר שנתיים חזר לליגה הבכירה. מיקום השיא של הקבוצה היה בעונת 1999/00, כאשר סיימה במקום החמישי. בעונת 2006/07 הואשמה הקבוצה בחוזים לא חוקיים עם כמה משחקני הקבוצה. כתוצאה מכך הורדה לליגת המשנה והושעתה ממשחקי הגביע באותה העונה. רק בשנת 2011 הצליחה הקבוצה להעפיל חזרה לליגה הבכירה, אך בשנת 2015 ירדה הקבוצה לליגת המשנה. המועדון קרוי על שם המחזאי הפורטוגזי ז'יל ויסנטה. מעודכן ל-2 בפברואר 2024 אתר האינטרנט הרשמי של ז'יל ויסנטה (בפורטוגזית) ז'יל ויסנטה, ברשת החברתית פייסבוק ז'יל ויסנטה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ז'יל ויסנטה, ברשת החברתית אינסטגרם ז'יל ויסנטה, ברשת החברתית טיקטוק ז'יל ויסנטה, סרטונים בערוץ היוטיוב פרופיל, באתר אופ"א פרופיל, באתר Transfermarkt פרופיל, באתר Soccerway פרופיל, באתר WorldFootball.net פרופיל, באתר FootballDatabase.eu ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגל פורטוגזי ובנושא מועדוני כדורגל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קוקו (גורילה)

קוקו הגורילה (באנגלית: Koko; ‏נולדה בשבי ב-4 ביולי 1971 – 19 ביוני 2018) הייתה נקבת גורילה שהשתתפה בניסויים בלשניים בקופי אדם. על פי פרנסין פטרסון (Dr. Francine 'Penny' Patterson), וחוקרים נוספים, מאוניברסיטת סטנפורד שבקליפורניה, קוקו הבינה יותר מ-1,000 מילים בשפת הסימנים האמריקאית, והבינה כ-2,000 מילים באנגלית מדוברת. כמו בניסויי שפה נוספים עם קופי אדם, רמת השליטה של קוקו בסימנים אלו נמצאה במחלוקת ונטען שהיא למדה להשתמש במחוות מסוימות בדרך של התניה אופרנטית. קוקו נולדה בגן החיות בסן פרנסיסקו וגרה רוב חיה בוודסייד, קליפורניה. השם קוקו הוא קיצור של "הנביקו" (花火子 - "ילד זיקוקין" ביפנית), הניתן לה בגלל תאריך לידתה, 4 ביולי. קוקו נצפתה מפגינה רגשות המיוחסים בדרך כלל לאדם. במהלך צפייה בסרט הקולנוע האהוב עליה "תה עם מוסוליני" ישנה סצנה עצובה שבה ילד קטן נפרד ממשפחתו הנוסעת ברכבת. בסוף בסצנה היא נצפתה מסמנת בשפת הסימנים את המילים: "צרות", "עצוב", "אמא" ו-"קוקו אוהבת" כאשר ישנן דמעות בעיניה. כשהודיעו לקוקו על מותו של השחקן רובין ויליאמס, אותו היא פגשה ב-2001 ומיד נקשרה אליו, היא התעצבה מאוד ואף סימנה בשפת סימנים את המילה בכי, דבר המראה על אינטליגנציה רגשית גבוהה. קוקו מתה ב-19 ביוני 2018. קוקו הייתה אחת מבעלי החיים היחידים בעולם הידועים כמי שמגדלים חיית מחמד. לכבוד חג המולד 1983, קוקו ביקשה ממטפליה מתנה חתול. כאשר נקנה לה בובת חתול, קוקו סירבה לשחק עמה והמשיכה לבקש חתול. ליום הולדתה ב-1984 קיבלה קוקו גור חתולים זכר מסוג מנקס, שנקרא אול בול ("All Ball"). קוקו טיפלה בגור בחמלה, כאילו היה צאצאה. כמה חודשים לאחר מכן, גור החתולים ברח ונדרס על ידי רכב. על פי דיווחי פטרסון, קוקו התאבלה על מותו של הגור. מאוחר יותר גידלה קוקו שני גורי חתולים נוספים, אף הם מזן מנקס. ב-1977 נעשה עליה סרט תיעודי שנקרא "קוקו - גורילה מדברת" (Koko – A Talking Gorilla). בסדרת הטלוויזיה "המפץ הגדול", שלדון קופר מנסה ללמד את פני פיזיקה ומשווה את הניסיון ללימוד קוקו את שפת הסימנים. שלדון טוען שלקוקו יכולות לימוד העולות על אלו של פני. באחד מפרקי "סיינפלד", ג'ורג' קוסטנזה זוכה לכינוי "קוקו" על שם הגורילה, מאחר שכשהוא כועס הוא "קופץ מעלה ומטה כמו קוף". ניסויים בלשניים בקופי אדם מדיה וקבצים בנושא קוקו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קוקו (באנגלית) קוקו, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) Koko Responds to a Sad Movie, סרטון באתר יוטיוב עדי כץ, חירות, שוויון, אחווה, באתר nrg‏, 28 באוקטובר 2005 מצא מין את מינו, באתר nrg‏, 9 באוגוסט 2004 ד"ר יונת אשחר, הגורילה שלמדה שפת בני אדם, במדור "חדשות מדע" באתר של מכון דוידסון לחינוך מדעי, 26 ביוני 2018 בעלי חיים - בעלי רגשות, באתר מבזקון מתה הגורילה קוקו, שלמדה את שפת הסימנים, באתר ynet, 21 ביוני 2018 הלוס אנג'לס טיימס מדווח על המקרה. "Koko, le gorille qui parle", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
בן ש"ך

האם התכוונתם ל... בן ש"ך הוא שם משפחה עברי המעיד שנושאו הוא צאצא של הרב שבתי הכהן שזכה לכינוי "שפתי כהן" על שם חיבורו הידוע. אהוד בן ש"ך – יזם ואיש עסקים ישראלי גלעד בן ש"ך (יליד 1941) – מלחין ועורך מוזיקלי בקול ישראל מרדכי (מודי) בן ש"ך – יזם ואיש עסקים ישראלי
קאזה (פירושונים)

האם התכוונתם ל... קאזה – תוכנה לשיתוף קבצים באינטרנט קאזה (האימפריה העות'מאנית) – תת-חלוקה של סנג'ק באימפריה העות'מאנית; בראש הקאזה עמד קאדי אישים ג'ובאני דלה קאזה (1503–1556) – משורר, סופר איטלקי ג'ירולאמו דלה קאזה (מת ב-1601) – מלחין איטלקי מן האסכולה הוונציאנית ליזה דלה קאזה (1919–2012) – זמרת סופרן שווייצרית ז'אן-מישל קאזה – דיפלומט צרפתי ששימש, בין השאר, בשנים 2006–2009, שגריר צרפת בישראל
החתונה (מחזה)

החתונה (בגרמנית: Die Kleinbürgerhochzeit) הוא מחזה מסוגת הפארסה, פרי עטו של המחזאי הגרמני ברטולט ברכט. המשמעות המילולית של שם המחזה בגרמנית הוא "חתונה זעיר בורגנית". "החתונה" שייך לאסופה של חמישה מחזות קצרים שכתב ברכט בצעירותו, ב-1919 והוא היחיד מביניהם שהוצג בחייו. הצגת הבכורה נערכה בשאשפילהאוס של פרנקפורט, בבימויו של מלכיוור ווישר, ב-11 בדצמבר 1926. המחזות ראו אור בדפוס לראשונה ב-1966. המחזה הנדפס נקרא בשם "חתונה זעיר בורגנית", אולם ככל הנראה לא היה זה הנוסח הסופי, מכיוון שהוא חסר את רעש המיטה הנשברת בסיום המחזה. מסיבת הכלולות של זוג צעיר נערכת בדירה זעיר בורגנית. המסיבה שמתחילה ברוח טובה, ממשיכה בלעג, עוקצנות ורכילות בין המשתתפים השונים. במקביל, כסמל חיצוני לעלילה, מתפרקים הרהיטים בדירה, רהיטים אותם בנה החתן. חתונה מבית טוב, ת"א: נאמנות התיאטרון הלאומי "הבימה", תרגם אהוד מנור, 1975. החתונה, רמת גן: מרכז ישראלי לדרמה, תרגם אברהם עוז, 1988. 1. תיאטרון הקאמרי, הצגת בכורה: 10 במרץ 1980, מספר הצגות: 80 יוצרים: נוסח עברי – אברהם עוז, בימוי – עמרי ניצן, תפאורה – אלי סיני, תלבושות – רות דר, מוזיקה – משה זורמן, ריקודים – רות מוטס, תאורה – אבי צברי. משתתפים: אבי הכלה – יהודה פוקס, אם החתן – אסתר גרינברג—שבק, הכלה – תיקי דיין, אחות הכלה – אסתי קוסוביצקי, החתן – שלמה וישינסקי, החבר – דב רייזר, האשה – עדנה פלידל, הבעל – יוסי גרבר, הבחור הצעיר – ששי סעד. 2. תיאטרון החאן, הצגת בכורה: 1995, מספר הצגות: 24 יוצרים: בימוי – אופירה הניג, תפאורה – יוסי בן-ארי. משתתפים: החתן – ניר רון, הכלה - פלורנס בלוך, אחות הכלה - ענת פדרשניידר, אחות הכלה - נעמי פרומוביץ'-פנקס. תוכניית המחזה החתונה מאת ברטולט ברכט, התיאטרון הקאמרי, 1980.
אולג יאנקובסקי

אולג יאנקובסקי (ברוסית: Олег Янковский; ‏ 23 בפברואר 1944 - 20 במאי 2009) היה שחקן ובמאי תיאטרון וקולנוע רוסי וסובייטי. הוא זכה בפרס ברית המועצות ובשנת 1987 ופעמיים בפרס הפדרציה הרוסית (בשנים 1996 ו-2002). בשנת 1991 הוענק לו תואר אמן העם של ברית המועצות. על פעילותו בתחום התיאטרון והקולנוע הוא קיבל מספר עיטורים. אולג יאנקובסקי נולד בעיר ג'זקזגן (אז בברית המועצות, היום בקזחסטן) למשפחה בעלת שורשים פולנים-בלארוסים. אביו היה קצין בצבא האימפריה הרוסית ונפצע במהלך מלחמת העולם הראשונה. הוא שירת לצד מיכאיל טוכאצ'בסקי. בתחילת שנות ה-30 נעצר ושוחרר. בשנת 1937 נעצר שנית ושוחרר תוך זמן קצר. בשנת 1953 הוא נפטר בעקבות פציעה ישנה. בשנת 1951 המשפחה עברה לעיר סראטוב. בשנת 1957 אולג הצעיר עבר לאחיו שהיה שחקן בתיאטרון העירוני במינסק. לאחר מספר שנים אולג יאנקובסקי חזר לאימו לסראטוב. לאחר סיום לימודי בית הספר הוא התקבל ללימודי משחק בבית הספר למשחק העירוני. בהיותו בשנת הלימודים השנייה אולג יאנקובסקי נישא לסטודנטית למשחק. לאחר סיום הלימודים הזוג הצעיר התקבל לתיאטרון העירוני. אשתו זכתה לפופולריות גדולה על במת התיאטרון העירוני, בעוד שהוא שיחק במספר הצגות ללא הצלחה יתרה. בסוף שנות ה-60 יאנקובסקי הוזמן לראשונה לשחק בקולנוע. הוא התקבל לתפקיד ראשי בסרט המגן והחרב על פעילות המודיעין הסובייטי במהלך מלחמת העולם השנייה. הסרט זכה לפופולריות רבה, ולאחריו השתתף במספר סרטים נוספים. באחד הסרטים הוא הצטלם לצד יבגני לאונוב. בהמלצת יבגני לאונוב הוא התקבל לתיאטרון לנקום במוסקבה בו מארק זכארוב היה הבמאי הראשי. במקביל לעבודה בתיאטרון, ינקובסקי המשיך להשתתף בסרטים. בתחילת שנות ה-70 השתתף בסרטו של אנדריי טרקובסקי "המראה". בשנת 1979 הוא שיחק בתפקיד הראשי בסרט על ברון מינכהאוזן, תפקיד זה נחשב לאחד הטובים של השחקן. בשנת 1982 יאנקובסקי שיחק תפקיד ראשי בסרט של אנדריי טרקובסקי "נוסטלגיה". אחרי שסרט לא זכה בפרס בפסטיבל הקולנוע בקאן, אנדריי טרקובסקי לא חזר לברית המועצות וסרט נאסר להקרנה במדינה. בשנת 1991 יאנקובסקי שיחק בסרט על הריגת הצאר ניקולאי השני. בשנת 1991 הוא נסע לצרפת ועבד שם מספר שנים. בהיותו בצרפת ליאנקובסקי הוענק תואר אמן העם של ברית המועצות, בין האחרונים. בשנת 1992 יאנקובסקי חזר לרוסיה והמשיך לשחק בקולנוע ובתיאטרון במוסקבה בו התחיל את הקריירה שלו אצל במאי מארק זכארוב. בשנת 2008 יאנקובסקי חלה ותוך זמן קצר התברר כי הוא סובל מסרטן. למרות כל המאמצים כולל ביצוע ניתוחים בגרמניה, השחקן נפטר ב-20 במאי 2009 במוסקבה. הוא הוטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה. מדיה וקבצים בנושא אולג יאנקובסקי בוויקישיתוף אולג יאנקובסקי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אולג יאנקובסקי, באתר AllMovie (באנגלית) אולג יאנקובסקי, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) אולג יאנקובסקי, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) אולג יאנקובסקי, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
תקופה קריטית

תקופה קריטית היא פרק זמן מוגבל שבו חלק כלשהו של אורגניזם המתפתח נמצא בשלב חשוב בהתפתחותו. תקופות קריטיות הן פרקי זמן שרק במהלכן יכולים גירויים מסוימים להשפיע על התפתחות מערכת העצבים. לגירויים אלו לא תהיה השפעה מחוץ לתקופות אלו. בהתאם לכך, התקופה הקריטית היא הזמן שבו האורגניזם רגיש ביותר לתנאים הסביבתיים. התפתחות האדם מושפעת מגורמים תורשתיים וסביבתיים. האינטראקציה בין גורמים אלו היא הבסיס להבדלים בין אישיים בתחומים רבים. המטען הגנטי של האדם נקבע בשעת ההתעברות ועל פי רוב אינו נוטה לעבור שינויים. לעומת זאת, תנאי הסביבה בהם גדל האדם יכולים להשתנות מרגע לרגע. הפלסטיות של מערכת העצבים היא המנגנון המאפשר למידה ושינוי בהתנהגות בעקבות מפגשים עם הסביבה. מכיוון שהיא משתנה לאורך החיים, התגובה שלה לגירויים סביבתיים מסוימים יכולה להשתנות מתקופה לתקופה. למשל, מנגנונים עצביים מסוימים מעוצבים על ידי הניסיון בשנות החיים הראשונות בלבד. כאשר מספקים את התנאים המתאימים בתקופה הקריטית, ההתפתחות היא מהירה. עם זאת, בתקופה קריטית עלול להיגרם נזק בלתי הפיך למערכת העצבים המרכזית, אפילו בעקבות פגיעה לא חמורה. זאת משום שאם תמנע מהאורגניזם סביבה מתאימה בתקופה זו, ייתכן ותפגע ההתפתחות של יכולות מסוימות ללא דרך חזרה. יכולת הסטריאואופסיס המאפשרת למוח לגבש תפיסת עומק מתוך ההבדלים בין התמונות המתקבלות על הרשתית של שתי העיניים יכולה להתפתח רק אם הפעוט התנסה במיקוד עיניו בתקופה מסוימת. אצל חתולים קיימת תקופה קריטית בהתפתחות הראייה בגיל 3–5 שבועות. אם בתקופה זו לא מאפשרים לעין אחת לראות, קשרי עצב מרכזיים שלה משתנים, כך שהיא לא תוכל לתפקד בהמשך. רכישה מלאה ושוטפת של שפת אם יכולה להתבצע בשנות הינקות והילדות המוקדמות בלבד. לאחר מכן תהליכי רכישת השפה הופכים להיות מאומצים ומוגבלים יותר במידת היעילות שלהם. החתמה (או הטבעה) הוא התהליך שבו צאצא נקשר להוריו והם אליו, והיא מתרחשת מיד לאחר בקיעתו או לידתו של הצאצא. ברגעים ראשונים נמצאים החושים במצב של רגישות יתר, ויש קליטה משופרת של כל הסביבה, דרך מלוא החושים, דבר המאפשר החתמה. כיוון שהצאצא נולד כ"טאבולה ראסה", החתמה יכולה להתבצע על ידי כל מי שעונה לקריטריונים הנדרשים על ידי הצאצא במהלך התקופה הקריטית, אפילו בני מין אחר או בני אדם. התפתחות קוגניטיבית הוארד גארדנר (1995). מוח חשיבה ויצירתיות. רעננה: ספרית פועלים. Neil R. Carlson, (2013). Physiology of Behavior. Boston: Pearson. Hensch, T. K. (2003). Controlling the critical period. Neuroscience research,47(1), 17-22.
מיכאיל וורונין

מיכאיל יאקובלביץ' וורונין (ברוסית: Михаил Яковлевич Воронин; ‏26 במרץ 1945 – 22 במאי 2004) היה מתעמל סובייטי. אלוף אולימפי (מקסיקו סיטי 1968), בעל 9 מדליות, מהן 2 זהב ואלוף עולם (דורטמונד 1966). מיכאיל וורונין נולד במוסקבה. עוד בילדות החל להתאמן במועדון דינמו. בשנת 1964 הוא זכה באליפות ברית המועצות ונכלל בנבחרת לאולימפיאדה, אך בסופו של דבר לא השתתף בתחרויות. באליפות העולם שנערכה בדורטמונד, גרמניה בשנת 1966 זכה וורונין ב-4 מדליות, 2 זהב ו-2 כסף. את מדליות הזהב קיבל בתחרות קרב רב אישי ובתרגיל טבעות. את מדליות הכסף – בתרגיל סוס סמוכות ובתרגיל מקבילים. בשנת 1968 הוא התחתן עם זינאידה וורונינה גם היא אלופה אולימפית בהתעמלות. הם התגרשו כעבור שנתיים. לזוג נולד ילד. במקסיקו סיטי 1968 היה וורונין כוכב נבחרת ברית המועצות וזכה ב-7 מדליות, 2 זהב, 4 כסף ו-1 ארד. מדליות זהב – בתרגיל קפיצות ובתרגיל מתח. בתחרות קרב רב אישי הוא הוביל, אך בתרגיל אחרון עשה טעות וכתוצאה מכך זכה במדליית כסף בתוצאה של 115.85 נק', אחרי סוואו קאטו (115.90 נק') ולפני אקינורי נקיאמה (115.65 נק'), שניהם מיפן. במינכן 1972, למרות פציעתו זכה וורונין בשתי מדליות כסף – בתחרות הקבוצתית ובתחרות טבעות. לאחר מינכן 1972 וורונין עזב את התחרויות והיה מאמן במועדון בו הוא התחנך. במשך עשור (1978–1988) הוא היה יושב ראש פדרציה סובייטית להתעמלות. לאחר התפרקות ברית המועצות וורונין נכנס לעסקים אך ללא הצלחה יתרה. הוא חלה בסרטן ונפטר בשנת 2004 בגיל 59 בלבד. מדיה וקבצים בנושא מיכאיל וורונין בוויקישיתוף מיכאיל וורונין, באתר olympedia.org מיכאיל וורונין, באתר התאחדות ההתעמלות הבין-לאומית מיכאיל וורונין, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
סינאמאלדהיד

סינאמאלדהיד (Cinnamaldehyde) הוא תרכובת אורגנית ארומטית שנוסחתה C9H8O. זהו נוזל שמנוני צמיג צהבהב המעניק לקינמון את הארומה האופיינית. המולקולה מורכבת מקבוצת פניל הקשור לאלדהיד דרך שרשרת לא רוויה. החומר נמצא באופן טבעי בקליפת עץ הקינמון ועצים נוספים מהסוג Cinnamomum. החומר דומה לליגנין ובדומה לו מסונטז בצמח מפנילאלנין. קימנאלדהיד מופק מקליפת העץ על ידי מיצוי בקיטור. השימוש העיקרי בחומר הוא כתוסף מזון לממתקים, מסטיק, גלידה ומשקאות קלים בריכוזים של פחות מ-0.5%. החומר משמש גם בבשמים, כקוטל פטריות (פונגציד) בחקלאות לרוב להגנה על מערכת השרשים של הצמח. סינאמאלדהיד משמש גם כקוטל חרקים ואמצעי לדחיית בעלי חיים כולל כלבים וחתולים. משתמשים בחומר גם להגנה על פלדה וסגסוגות ברזל אחרות מקורוזיה. מדיה וקבצים בנושא סינאמאלדהיד בוויקישיתוף
דיסוננס

דִּיסוֹנַנְס (צְרִימָה, או צְרִיר) (Dissonance - בלטינית, dis: חוסר, sonus: קול) הוא שילוב של שני תווים או יותר, היוצר מצב של חוסר הרמוניה, וצורם לאוזן. הדיסוננס שואף "להיפתר" לקונסוננס, משמע לעבור ממצב לא-הרמוני, מתוח, למצב הרמוני מאוזן, בו הצלילים משלימים זה את זה, מגבירים את התהודה אחד של השני ואינם צורמים לאוזן. המרווחים הדיסוננטיים הם הסקונדה, הטריטון והספטימה. במוזיקת ימי הביניים נתפסו גם קונסוננטים בלתי-מושלמים (טרצה וסקסטה) כמרווחים צורמים ודיסוננטיים. ברנסאנס ובבארוק נחשבה הקוורטה אף היא לדיסוננטית, וזו נאלצה להיפתר לקונסוננס. במהלך ההיסטוריה, הגדרת הדיסוננס נעשתה יותר ויותר מצומצמת. המוזיקה הרומנטית של המאה ה-19 התבלטה בהרמוניה כרומטית, שטשטשה את הגבול בין הדיסוננס לקונסוננס. במאה ה-20 נעשה שימוש רב בשפות מוזיקליות חדשות, שונות מההרמוניה הממוסדת; השיטה הסריאלית של ארנולד שנברג ראתה את המרווחים הדיסוננטיים כ"שווי ערך" לקונסוננטיים, ללא צורך בפתירתם. אתנומוזיקלוגים כבלה בארטוק וזולטאן קודאי השתמשו ביצירותיהם בסולמות עממיים מן הבלקן, שהיו בעלי בסיס הרמוני זר. אלה ואחרים תרמו ל"אמנציפציית הדיסוננס" (כפי שהגדיר זאת שנברג) – שחרור הדיסוננס מיחסי הגומלין עם הקונסוננס ויצירת השפה האטונאלית. השימוש במרווחים הדיסוננטים נפוץ מאוד בג'אז. הופעתם של הדיסוננטים הנזכרים לעיל בו-בזמן לא הייתה בהכרח תקפה גם במקרים בהם הופיעו הצלילים בזה אחר זה. קפיצות שנחשבו דיסוננטיות היו קפיצות של טריטון ושל ספטימות. קפיצות של טרצות בימי הביניים לא נחשבו לדיסוננטיות, וכמו כן קפיצות של קוורטות לא נחשבו לדיסוננטיות בתקופת הבארוק וברנסאנס. ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.