אמין אל-ריחאני

אַמִין אַל-רִיחַאנִי (בערבית: أمين الريحاني; 24 בנובמבר 1876 – 13 בספטמבר 1940) היה סופר, פעיל אינטלקטואלי ופוליטי לבנוני אמריקאי (אנ'). הוא גם היה דמות מרכזית בתנועה הספרותית של אל-מהג'ר שהוקמה על ידי מהגרים ערבים באמריקה הצפונית, ותאורטיקן מוקדם של הלאומיות הערבית. הוא הפך לאזרח אמריקאי ב-1901. אמין אל-ריחאני נולד ב-24 בנובמבר 1876 בפריכּה (ער'), בסנג'ק הר הלבנון (אנ') של האימפריה העות'מאנית, ריחאני היה אחד משישה ילדים ובנו הבכור של יצרן משי גולמי לבנוני מרוני, פארס ריחאני. ב-1888 שלח אביו את אחיו ואת אמין לעיר ניו יורק; הוא הצטרף אליהם שנה לאחר מכן. אמין, אז בן אחת עשרה, הוכנס לבית ספר שבו למד את יסודות השפה האנגלית. אביו ודודו, לאחר שהתבססו כסוחרים במרתף קטן במנהטן תחתית, הרגישו עד מהרה צורך בעוזר שיודע לקרוא ולכתוב באנגלית. לכן, הילד נלקח מבית הספר כדי להיות הפקיד הראשי, המתורגמן ומנהל החשבונות של העסק. במהלך תקופה זו, ערך אמין היכרות עם סופרים אמריקאים ואירופים. בסופו של דבר הוא הכיר, בין השאר, את כתביהם של שייקספיר, הוגו, דרווין, האקסלי, ספנסר, ויטמן, טולסטוי, וולטר, תורו, אמרסון ולורד ביירון. לאמין היה כישרון טבעי בדיבור רהוט, ובשנת 1895, הנער נסחף על ידי קדחת הבמה והצטרף לחברת שחקנים נודדת בראשות הנרי ג'ווט (שלאחר מכן היה התיאטרון שלו בבוסטון). במהלך הקיץ של אותה שנה, הלהקה נתקעה בקנזס סיטי, במיזורי וכך חזר הבן האובד לאביו. עם זאת, הוא חזר לא כדי להצטרף שוב לעסק, אלא כדי להתעקש שאביו יעניק לו השכלה קבועה לקריירה מקצועית. הם הסכימו שהוא צריך ללמוד משפטים. לשם כך הוא למד בבית ספר לילה במשך שנה, עבר את בחינות הבגרות של ניו יורק וב-1897 החל ללמוד בבית הספר למשפטים של ניו יורק (אנ'). דלקת ריאות קטעה את לימודיו, ובתום שנתו הראשונה נאלץ אביו לשלוח אותו חזרה ללבנון כדי להחלים. לאחר שחזר למולדתו, הוא החל ללמד אנגלית בבית ספר של הכנסייה בתמורה ללימודים של ערבית קלאסית (אנ') רשמית. ריחאני הכיר לראשונה משוררים ערבים (אנ') בשנת 1897. בין המשוררים הללו היו אבו אל-עלאא אל-מערי, שאמין גילה שהוא קדם לעומר חיאם. ב-1899 חזר לניו יורק, לאחר שהחליט לתרגם כמה מהמרובעים של אל-מערי לאנגלית. הגרסה הראשונה של התרגום יצאה לאור בשנת 1903. הוא החל לכתוב באנגלית, והפך, לדברי ההיסטוריון הלבנוני סמיר קסיר (אנ'), "לערבי הראשון שפרסם באנגלית מבלי לוותר על שפתו שלו". במהלך תקופה זו, הוא הצטרף למספר אגודות ספרותיות ואמנותיות בניו יורק, כגון חברת השירה של אמריקה (אנ') ומועדון הפליאדות (אנ'), וגם הפך לתורם קבוע בעיתון יומי ערבי, "אל-הודא", שיצא לאור בניו יורק. הוא כתב על מסורות חברתיות, דת, פוליטיקה לאומית ופילוסופיה. כך, הוא החל את הקריירה הספרותית הענפה שלו, כשגישר בין שני עולמות. הוא פרסם את שני ספריו הראשונים בערבית ב-1902 וב-1903. בשנת 1905 חזר להרי מולדתו. במהלך תקופה של שש שנים של בדידות לאחר מכן, הוא פרסם, בערבית, שני כרכים של מסות, ספר אלגוריות וכמה סיפורים ומחזות קצרים. ריחאני, שהושפע מהמשורר האמריקאי וולט ויטמן, הכניס את שירת הפרוזה (אנ') לספרות הערבית. סגנון השירה החדש שלו פורסם כבר בשנת 1905. מושג חדש זה שגשג בעולם הערבי והמשיך להוביל את השירה הערבית המודרנית לאחר מותו של ריחאני ב-1940 ולאורך המחצית השנייה של המאה ה-20. בנוסף, הוא הרצה במכללה הסורית הפרוטסטנטית (לימים האוניברסיטה האמריקאית בביירות) ובכמה מוסדות נוספים בלבנון ובעולם הערבי, וכן בערים חלב, קהיר, דמשק, ירושלים ואחרות. הוא גם פעל, יחד עם מנהיגים לאומיים אחרים, לשחרור ארצו מהשלטון הטורקי. ב-1910 פרסם את "אל-ריחנאייט", הספר שביסס אותו כהוגה דעות וכבעל חזון. כתוצאה מ"אל-ריחנאייט", התקשורת המצרית כינתה אותו כ"הפילוסוף של פריכה". באותה תקופה של בדידות הרים נכתב "הספר של חאליד" ופורסם מאוחר יותר ב-1911 לאחר שחזר לניו יורק. האיורים לספר זה, שהיה הרומן האנגלי הראשון שנכתב אי פעם על ידי לבנוני/ערבי, סופקו על ידי ג'ובראן ח'ליל ג'ובראן. נערכה קבלת פנים לכבודו של ריחאני לרגל יציאתו של "ספר חאליד" ונשיא מועדון הפליאדות של ניו יורק הכתיר אותו בזר עלי דפנה. במהלך התקופה שבין 1910 ל-1922 הפך ריחאני מעורב בצורה בולטת בחיי הספרות תוך כדי המשך עיסוק פוליטי פורה. במישור הספרותי המשיך לכתוב ולהוציא לאור באנגלית ובערבית. בין הספרים שפרסם באותה תקופה היו: "השושן של אל-רור", רומן באנגלית, ו (שכתוב מחדש) בערבית, המתאר את דיכוי האישה (מיוצגת על ידי מרים) בתקופת האימפריה העות'מאנית, "ג'יהאן", רומן באנגלית על תפקידן של הנשים מהלבנט במלחמת העולם הראשונה, "הלוזומיאט", תרגום השירה הערבית של אל-מערי לאנגלית עם הקדמה של ריחאני המדגישה את חשיבותו של משורר זה לתודעה המערבית, "נתיב החזון", מאמרים באנגלית על מזרח ומערב, "מזמור של מיסטיקנים", שירה באנגלית, "השתלשלות הבולשביזם", ניתוח פוליטי באנגלית על מקורות ערביים של התנועות הסוציאליסטיות, "כרכים חדשים של אל-ריחנאייט", חיבורים פילוסופיים וחברתיים בערבית. בשנת 1916 אמין נישא לברטה קייס (Bertha Case), אמנית אמריקאית, שהייתה חלק מקבוצת מאטיס, פיקאסו, סזאן ודרן בפריז, והצטרפה אליהם בהצגת עבודותיה בסלון דה מאי. ברטה ביקרה בלבנון בשנת 1953 (שלוש עשרה שנים לאחר מותה של אמין), שהתה עם משפחתו של אחיו של ריחאני, אלברט, בפריכה. ב-29 ביולי 1970 נפטרה ברטה בניו יורק בגיל 91. היא ביקשה לשרוף את גופתה ושאפרה יישלח לפריכה כדי להיקבר ליד בעלה. אחייניתה של ברטה, סאלי סטורץ' הפכה גם היא לאמנית מקצועית. אמין ורעייתו ברטה ביקרו את האפיפיור בנדיקטוס החמישה עשר בשנת 1917. האפיפיור היה מעוניין בכל ליבו לסיים את מלחמת העולם הראשונה ולכונן שלום שוויוני בין הצבאות הלוחמים. במהלך אותה שנה, אמין נפגש עם תאודור רוזוולט, נשיא ארצות הברית לשעבר בנוגע למקרה הפלסטיני. בשנת 1919 התבקש ריחאני לייצג אינטרסים ערביים בוועידת השלום בהאג. בשנת 1921 שימש כחבר היחיד מהמזרח התיכון בוועידת צמצום החימוש בוושינגטון הבירה. במהלך אותן שנים הצטרף למספר חוגים ספרותיים נוספים בניו יורק, ביניהם מועדון הסופרים (אנ') וליגת העט של ניו יורק. במישור המדיני הוא דגל במספר מטרות ופעל ללא לאות למען מטרות אלו: ההתקרבות בין מזרח למערב כצעד מרכזי לקראת דיאלוג תרבותי עולמי, שחרור לבנון משלטון האימפריה העות'מאנית והסברה ללאומיות ערבית. מקדם את מה שהוא כינה "ארצות הברית של ערב". בשנת 1922 סייר ריחאני ברחבי ערב, נפגש והכיר טוב יותר את שליטיה. הוא היה הנוסע היחיד באותה תקופה, אירופי או ערבי, שכיסה את כל השטח הזה בטיול אחד. הוא רכש תיאור בלתי יסולא בפז וממקור ראשון על אופיו, החזון והאמונה של כל אחד מהשליטים הללו. הוא פיתח ידידות עם אבן סעוד, שליט ממלכת המדבר שתהפוך בקרוב לממלכת ערב הסעודית. בשנים 1924–1932 כתב והוציא לאור שישה ספרים באנגלית ובערבית הקשורים לשלושת המסעות שערך לערב. דיווחים אלה זכו להצלחה ביקורתית וציבורית ניכרת. מוציאים לאור בלונדון פרסמו חוזר על ספרי הנסיעות של ריחאני בתור רבי מכר. הוא נחשב על ידי כמה חוקרים כדמות מרכזית בהתפתחות האינטלקטואלית של הלאומיות הערבית. בכתביו בנושאים לאומיים, הוא הדגיש את חשיבותה של מדינה חילונית וחינוך חילוני והצביע על כך שאסור שיהיו מיעוטים או רוב, אלא רק אזרחים שווים. ריחאני שם את העדיפות הגדולה ביותר להפצת רגשות לאומנים ובעד-אחדות בקרב ההמונים, וטען שהשליטים יצטרכו ללכת בעקבותיהם. באותה תקופה, הוא גם פרסם עוד ארבעה ספרים בערבית, ונשא נאומים רבים בלבנון, בעולם הערבי, בחוף המזרחי והמערבי של ארצות הברית, ובקנדה, החל בנושאים מרפורמות חברתיות ועד פוליטיקה, פאן-ערביזם, לכידות מזרח ומערב, שירה ופילוסופיה. ריחאני השתתף גם בתנועה הערבית-אמריקאית למען המטרה הפלסטינית הערבית. חלק גדול מפעילות זו התמקד במאבק נגד ההשפעה הגואה של השדולה הציונית האמריקאית, שתמכה במדינה יהודית נפרדת בארץ ישראל. הוא נפגש עם פקידים אמריקאים שונים בהקשר זה, ובמהלך שנות ה-20 וה-30, היה פעיל מטעם האגודה הערבית-אמריקאית, האנטי-ציונית של פלסטין (ששמה שונה מאוחר יותר לליגה הלאומית הערבית). ריחאני התווכח בפומבי עם דמויות מובילות בתנועה הציונית האמריקאית, ופרסם מאמרים רבים ביקורתיים על הציונות המדינית. במהלך שמונה השנים האחרונות לחייו, כתב אמין ריחאני כתב את שאר ספריו, המשיך להיות פעיל במאמציו הפוליטיים, הספרותיים והפילוסופיים, ושמר על קשרים הדוקים עם כמה מנהיגים פוליטיים, משוררים, סופרים, חוקרים ואמנים. סמיר קסיר מצביע על תפקידו של ריחאני בהבאת ביירות למגע אינטלקטואלי עם "הסביבה התרבותית שלה כמו גם עם העולם הרחב". אמין ריחאני מת בגיל 64 ב-13 בספטמבר 1940, בשעה 13:00, בעיר הולדתו פריכה, בלבנון. סיבת מותו הייתה תאונת אופניים שגרמה לפציעות זיהומיות משברים מרובים בגולגולת. הידיעה על מותו שודרה למקומות רבים בעולם. זה עורר רגש רב לא רק בלבנון אלא בכל העולם הערבי. בטקס ההלוויה השתתפו נציגים של מלכים ושליטים ערבים ושל נציגויות דיפלומטיות זרות, יחד עם משוררים, סופרים ואנשי רוח מובילים מלבנון ומהעולם הערבי. הוא הובא למנוחות במאוזוליאום של משפחת ריחאני בפריכה. 13 שנים לאחר מותו, בשנת 1953, הקים אחיו אלברט את מוזיאון אמיין ריחאני בפריכה כדי לכבד את מורשתו. ריחאני הוא האב המייסד של ספרות ערבית אמריקאית (אנ'). כתביו המוקדמים באנגלית מסמנים את תחילתה של אסכולה לספרות ערבית בעיסוקה, בתרבותה ובמאפייניה, אנגלית בשפתה ואמריקאית ברוחה ובפלטפורמה. הוא הערבי הראשון שכתב מסות באנגלית, שירה, רומנים, סיפורים קצרים, ביקורות אמנות וכרוניקות מסע. הוא פרסם את יצירותיו בארצות הברית במהלך ארבעת העשורים הראשונים של המאה העשרים. במובן זה, הוא המבשר של הספרות האמריקאית שנכתבה על ידי סופרים ידועים במזרח התיכון. ריחאני נחשב גם למייסד "אדב אלמהג'ר" (ספרות מהגרים). הוא הערבי הראשון שכתב יצירות ספרותיות שלמות, בערבית או באנגלית, וראה אור בארצות הברית (ניו יורק). כתביו היו חלוצים בתנועת הספרות הערבית המודרנית שמילאה תפקיד מוביל ברנסאנס הערבי ובהגות הערבית בת זמננו. ספר החיבורים הערבי של ריחאני בשם "אל-ריחנאייט" (1910), אישר את אמונותיו וערכיו הפילוסופיים והחברתיים העיקריים שבאו לידי ביטוי ביצירותיו העתידיות. אמונות אלו טופלו במאמרים של עבודה זו כגון: מי אני, סובלנות דתית, מגשר ברוקלין, העיר הגדולה, רוח זמננו, רוח השפה, באביב הייאוש, עמק פריכה, על בדידות, אתיקה, ערך החיים, התנהלות חיים, אופטימיות, האמת המפוזרת, חוכמה משולשת, הנביא הנעלה ביותר, מצב העתיד... ספר זה מקדש את ריחאני כסופר שנוי במחלוקת שסלל את הדרך למודרנה בספרות ערבית והגות ערבית של תקופתו. הרומן הגדול הראשון של ריחאני (באנגלית), The Book of Khalid ("ספר חאליד", 1911), נחשב ליצירה ספרותית חלוצית שסללה את הדרך לספרות ערבית-אמריקאית. הרומן שילב מציאות ובדיה, מזרח ומערב, ספיריטואליזם ומטריאליזם, הערבים והאמריקאים, פילוסופיה וספרות, בסגנון שפה שבו מטאפורות ערביות ומבני שפה אנגלית הולכים יחד בניסיון ליצור קו מופשט שבו שתי השפות יכולות כמעט לגעת. חאליד, גיבור הרומן, יוצא מבעלבכ, משורשי הארזים בלבנון ומהגר כל הדרך לניו יורק שם הוא מתמודד עם כל הסתירות של הרקע המזרחי הרך שלו ועם חומרת המציאות הקשה של המערב. הוא חולם על העיר הגדולה הווירטואלית, חושב על האימפריה האידיאלית, ומחפש את סופרמן המשלב בתוכו את הרוחניות של המזרח, אמנות אירופה ומדע אמריקאי. לפי מספר חוקרים, ספר חאליד הוא הבסיס למגמה ספרותית חדשה של חוכמה ונבואה המבקשת ליישב בין חומר ונשמה, שכל ואמונה, יחד עם המזרח והמערב בניסיון להסביר את אחדות הדתות. ומייצג את אחדות היקום. ספריו על ערב, שנכתבו במקור בערבית ובאנגלית, מייצגים פרספקטיבה חלופית לתנועה האוריינטליסטית בכך שהם מעניקים לעולם, לראשונה, תיאור אובייקטיבי ואנליטי של ערב מנקודת מבט ערבית. אלה הם: Maker of Modern Arabia ("יוצר ערב המודרנית", 1928), Around the Coasts of Arabia ("סביב חופי ערב", 1930), ו-Arabian Peak and Desert ("פסגת ערב ומדבר", 1931). הטרילוגיה הערבית הזו נחשבה על ידי המוציאים לאור בארצות הברית ובאירופה כרבי מכר באותה תקופה. המחבר כתב דיווחים על מסעותיו לערב, תחילה בערבית, ושפורסמו תחת הכותרות של ملوك العرب ("מלכי הערבים"), تاريخ نجد الحديث ("תולדות נג'ד המודרנית"), قلب العراق ("לב עיראק") ויצירות אחרות על ערב שנחשבו להצלחה ביקורתית וציבורית. חוקרים, עם שחר המאה העשרים ואחת, מכירים בתפקידו של ריחאני בשיח בין הציוויליזציות: נתן ס. פאנק טוען כי "גישתו של ריחאני לפיוס בין-תרבותי צצה בהדרגה, ומשקפת את הבשלת זהותו האישית. אף על פי שהוא מיהר לפתח גישה ביקורתית אינטלקטואלית כלפי כל צורות חוסר הסובלנות המושרשות בתרבויות מסורתיות, ריחאני לא הפסיק עם חגיגת החשיבה החופשית והחגיגות של צורות של אחדות לאומית שמתנערת מהדבקות הדתית המוחלטת". טרי דה-יונג משווה את ריחאני עם וולט ויטמן ומדגישה את העובדה ש: "וולט ויטמן ניסה לחשוף את הסתירות בתוך פילוסופיה... שקראה לחירות וחופש הפרט ובו בזמן התירה עבדות... כך גם כתביו של ריחאני על השאלות האם עקרונות דמוקרטיים מוקרנים באופן שווה על שתי החברות - אמריקאיות ומזרח תיכוניות - שבהן הוא חי ועבד, ממשיכות לאתגר את ההנחות האהובות ביותר שלנו לגבי עצמנו". ג'פרי פ. נאש, לעומת זאת, מדגיש את רוח המודרניות ביצירותיו של ריחאני, שם כתביו: "הובילו למעבר תוך שינוי תרבותי לתחילת המאה העשרים, התקופה שבה ריחאני, שגם הוגדר כנביא, היה מחבר את חיבוריו הראשונים על נושאים ספרותיים ופוליטיים בין-תרבותיים". מדיה וקבצים בנושא אמין אל-ריחאני בוויקישיתוף אמין אל-ריחאני, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כתבי אמין אל-ריחאני בפרויקט גוטנברג (באנגלית) Ebooks by Ameen Rihani Works by or about Ameen Rihani at Internet Archive שיר או בית בשיר בן ארבע שורות "Sally Storch Biography". www.kennebeck.com. Hassan, W. S. (23 בינואר 2008). "The Rise of Arab-American Literature: Orientalism and Cultural Translation in the Work of Ameen Rihani". American Literary History. 20 (1–2): 245–275. doi:10.1093/alh/ajm039. {{cite journal}}: (עזרה)