דקוטה הצפונית (BB-29)

אוניית המערכה דקוטה הצפונית (BB-39) (באנגלית: USS North Dakota (BB-29)) הייתה אוניית מערכה דרדנוט של צי ארצות הברית, האונייה השנייה בסדרת דלאוור, האונייה האחות שלה היחידה הייתה דלאוור. דקוטה הצפונית הונחה במספנת נהר פור בדצמבר 1907, הושקה בנובמבר 1908 ונכנסה לשירות בצי האמריקני באפריל 1910. היא הייתה חמושה בסוללה ראשית של עשרה תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים) והייתה מסוגלת להגיע למהירות מרבית של 21 קשרים (39 קמ"ש). דקוטה הצפונית הייתה כלי השיט הראשון של הצי האמריקני שנקרא על שם המדינה ה-39. לדקוטה הצפונית הייתה קריירה שלווה; היא נכחה במהלך הכיבוש של וראקרוס על ידי ארצות הברית ב-1914, אך לא השתתפה בפעולה. לאחר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה באפריל 1917, דקוטה הצפונית נשארה בארצות הברית, והכשירה אנשי צוות לצי המתרחב במהירות בזמן המלחמה, ולכן לא השתתפה בקרב. היא נשארה בשירות פעיל עד תחילת שנות ה-20 של המאה ה-20, עד שהושבתה על פי תנאי הסכם הצי של וושינגטון בנובמבר 1923, והוסבה לספינת מטרה מבוקרת רדיו. היא שירתה בתפקיד זה עד 1930, אז הוחלפה בתפקיד זה על ידי יוטה. ב-1931 היא נמכרה לגריטה ולאחר מכן פורקה. שתי אוניות המערכה מסדרת דלאוור הוזמנו בתגובה לאוניית המערכה הבריטית אה"מ דרדנוט, הראשונה שכללה רק תותחים גדולים שנכנסה לשירות. הדרדנוטים האמריקאיות הקודמות, סדרת קרוליינה הדרומית, תוכננו לפני שנודעו הפרטים של אה"מ דרדנוט. הצי החליט שיש לבנות עוד זוג אוניות מערכה כדי להתמודד עם העליונות הנתפסת של דרדנוט על פני קרוליינה הדרומית, ולכן אדמירל משנה וושינגטון ל. קאפס הכין עיצוב לאונייה עם צריח תותחים נוסף בסוללה הראשית שיתאים לעשרת התותחים של דרדנוט. אבל שלא כמו דרדנוט, כל עשרת התותחים של דקוטה הצפונית יכלו לירות מטח דופן. בזמן בנייתה, דקוטה הצפונית הייתה אוניית המערכה הגדולה והחזקה ביותר שנבנתה אז בעולם. דקוטה הצפונית הייתה באורך כולל של 518 רגל (158 מטר), רוחב של 85 רגל 3 אינץ' (26 מטר) ושוקע של 27 רגל 3 אינץ' (8 מטר) . הדחק האונייה היה 20,380 טון ארוך (20,707 טון) בתפוסה סטנדרטית ועד 22,400 טון ארוך (22,759 ט) במעמס מלא. האונייה הונעה על ידי טורבינות קיטור של קרטיס עם גלי הנע כפולים וארבעה עשר דוודי פחם של Babcock & Wilcox, שיצרו מהירות מרבית של 21 קשר. לספינה היה טווח שיוט של 6,500 מיל ימי (12,000 קילומטרים; 7,500 מיל) במהירות של 12 קשרים (22 קמ"ש). היה לה צוות של 933 קצינים ומלחים. לחרטום שלה היה דוגמה מוקדמת של חרטום בולבוסי. האונייה הייתה חמושה בסוללה ראשית של עשרה 12 אינץ' (305 מ"מ)/45 קליבר בחמישה צריחי תותחים תאומים Mark 7 על קו האמצע, שניים מהם הוצבו בזוג ירי-על קדימה. שלושת הצריחים האחרים הוצבו מאחורי המבנה. הסוללה המשנית כללה 21 תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ)/50 קליבר Mark 6 המורכבים על תושבות Mark 9 ו-Mark 12 ב קזמטים לאורך צד הגוף. כפי שהיה סטנדרטי עבור אוניות ראשה של התקופה, היא נשאה זוג צינורות טורפדו בקוטר 21 אינץ' (533 מילימטרים), שקועים בגוף שלה בצד הרחב. חגורת השריון הראשית של דקוטה הצפונית הייתה בעובי 11 אינץ' (279 מ"מ) עובי, בעוד הסיפון המשוריין היה בעובי 2 אינץ' (51 מ"מ). בצריחי התותחים היו מגני תותחים בעובי 12 אינץ' (305 מ"מ) ומגדל הניווט היה מוגן עם דפנות בעובי 11.5 אינץ' (292 מ"מ). השדרית של דקוטה הצפונית הונחה במספנת נהר פור בקווינסי, מסצ'וסטס, ב-16 בדצמבר 1907. היא הושקה ב-10 בנובמבר 1908, והושלמה ב-11 באפריל 1910, ולאחר מכן הוכנסה לצי. ב-8 בספטמבר 1910, האונייה סבלה מפיצוץ מכלי נפט ואש בזמן שהותה בים. שישה אנשי צוות - אחראי מסיקים אוגוסט הולץ ופטריק ריד, חבריו של המכונאי הראשי תומאס סטנטון וקרל וסטה, חברו של המכונאי מהכיתה הראשונה צ'ארלס סי רוברטס, המסיק הארי ליפקומב - כל אחד מהם קיבל את מדליית הכבוד "על גבורה יוצאת דופן במקצועו. "בזמן השריפה. לאחר כניסתה לשירות, הוקצתה דקוטה הצפונית לצי האטלנטי; היא השתתפה בשגרת השלום הרגילה של הפלגות אימונים, תמרוני צי ותרגילי ירי באוקיינוס האטלנטי ובים הקריבי. ב-2 בנובמבר 1910, היא חצתה את האוקיינוס האטלנטי בפעם הראשונה, בביקור של רצון טוב בבריטניה ובצרפת. תמרוני הצי התרחשו בקריביים באביב הבא. הפלגות הכשרה לצוערים מהאקדמיה הימית מילאו את זמנה של דקוטה הצפונית בקיץ של 1912 ו-1913. ב-1 בינואר 1913 הצטרפה לליווי הכבוד של הסיירת המשוריינת הבריטית אה"מ נטאל, שנשאה את שרידיו של ויטלו ריד, שגריר ארצות הברית בבריטניה. ארצות הברית נותרה נייטרלית כשפרצה מלחמה באירופה באוגוסט 1914; ביבשת אמריקה, הפרעות פוליטיות במקסיקו במהלך המהפכה של אותה מדינה העסיקו את הצי האמריקני באותה שנה. דקוטה הצפונית יצאה מוראקרוס, לשם הגיעה ב-26 באפריל 1914, חמישה ימים לאחר שהימאים האמריקאים כבשו את העיר. היא הפליגה לחוף מקסיקו כדי להגן על האמריקאים במדינה עד אוקטובר, אז שבה לנורפוק, וירג'יניה, והגיעה ב-16 באוקטובר. כשהמלחמה פרצה, הצי האטלנטי החל באימונים אינטנסיביים כדי להתכונן לכניסה אמריקאית אפשרית לסכסוך. דקוטה הצפונית ערכה אימוני ירי במפרץ צ'ספיק כאשר ארצות הברית הכריזה מלחמה על גרמניה ב-6 באפריל 1917. בניגוד לאחותה דלאוור, דקוטה הצפונית נשארה במימי אמריקה במשך המלחמה, ולא השתתפה באף פעולה. היא התבססה מנהר יורק, וירג'יניה וניו יורק, והוטלה עליה משימה להכשיר תותחנים ואנשי חדר מכונות עבור הצי המתרחב במהירות בזמן המלחמה. אדמירל יו רודמן ביקש שדקוטה הצפונית תישאר מאחור מכיוון שהוא לא סומך על אמינות המנועים שלה. בשנת 1917 הוחלפו המנועים שלה בטורבינות חדשות עם גיר, והותקן ציוד חדש לשליטה באש. ב-13 בנובמבר 1919, דקוטה הצפונית עזבה את נורפוק, כשהיא נושאת את שרידיו של שגריר איטליה בארצות הברית, Vincenzo Macchi di Cellere, שמת ב-20 באוקטובר בוושינגטון די.סי.. הספינה עצרה באתונה, קונסטנטינופול, ולנסיה וגיברלטר בזמן השייט בים התיכון. לאחר מכן חזרה לארצות הברית, והשתתפה בתמרוני צי בקריביים באביב 1920. ביולי 1921, היא נכחה במהלך ניסויי ההפצצה המשותפים של הצבא והצי, שם אוניית המערכה הגרמנית לשעבר SMS אוסטפריזלנד והסיירת SMS פרנקפורט הוטבעה בהפגנת כוח אווירי. דקוטה הצפונית חזרה לשגרה הרגילה של אימונים בזמן שלום, כולל שני הפלגות ביניים בקיץ 1922 ו-1923; השייט האחרון יצא למימי אירופה, שם ביקרה בספרד, סקוטלנד וסקנדינביה. בשנים מיד לאחר סיום המלחמה, ארצות הברית, בריטניה ויפן פתחו כולן בתוכניות בנייה ימיות ענקיות. כל שלוש המדינות החליטו שמרוץ חימוש ימי חדש לא יהיה מומלץ, ולכן כינסו את ועידת הצי של וושינגטון כדי לדון בהגבלות הנשק, שהוליד את הסכם הצי של וושינגטון, שנחתם בפברואר 1922. לפי תנאי סעיף II של בהסכם, דקוטה הצפונית ואחותה דלאוור היו אמורות להתבטל ברגע שאוניות המערכה החדשות קולורדו ווירג'יניה המערבית, שהיו אז בבנייה, יהיו מוכנות להצטרף לצי. דקוטה הצפונית הושבתה ב-22 בנובמבר 1923 בנורפוק בהתאם לתנאי האמנה. היא פורקה מנשקה וסווגה מחדש כספינה "לא מסווגת" ב-29 במאי 1924, ולאחר מכן הוסבה לספינת מטרה מבוקרת רדיו. הטורבינות שלה הוסרו לשימוש מאוחר יותר על סיפון אוניית המערכה נבדה כאשר עברה מודרניזציה בשנות ה-30. היא שירתה בתפקיד זה עד 1930, אז הוחלפה באוניית המערכה יוטה. היא נמחקה מרשימת כלי השיט של הצי ב-7 בינואר 1931 ונמכרה לחברת Union Shipbuilding Co of Baltimore ב-16 במרץ 1931 לצורך פירוק. מדיה וקבצים בנושא דקוטה הצפונית בוויקישיתוף