laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
בלתי נשכחים 2

בלתי נשכחים 2 (באנגלית: The Expendables 2) הוא סרט פעולה אמריקאי אשר יצא ב-17 באוגוסט 2012 ובוים על ידי סיימון וסט. זהו סרט המשך ל"בלתי נשכחים" אשר יצא בשנת 2010. הסרט מספר על עלילות חבורת שכירי חרב בהנהגת ברני רוס (סילבסטר סטאלון), יוצא הכוחות המיוחדים והאגף לפעולות מיוחדות. לאחר שרוס ואנשיו חילצו מן הכלא הנפאלי את חברם, טרנט "טרנץ'" מאוזר (ארנולד שוורצנגר), יצא הצוות למשימה מיוחדת מטעם מר צ'ארץ', איש סוכנות הביון המרכזית לאתר פריט מסווג באלבניה. הצוות איתר את הפריט אולם נאלץ למוסרו לקבוצת שכירי חרב בראשות ז'אן וילאן (ז'אן-קלוד ואן דאם), סוחר נשק ושכיר חרב חסר רחמים. וילאן רצח את בילי "הילד" טימונס (ליאם המסוורת'), הצלף של החבורה בטרם נמלט. על ברני ואנשיו מוטל להשיב את הפריט ולחסל את וילאן. סילבסטר סטאלון - ברני רוס, יוצא הכוחות המיוחדים והאגף לפעולות מיוחדות. ג'ייסון סטיית'האם - ליי כריסמס, יוצא יחידת הקומנדו הבריטית SAS. ג'ט לי - יאן יאנג רנדי קוטור - טול רווד דולף לונדגרן - גאנר ג'נסן טרי קרוז - הייל סיזר כריזמה קרפנטר - לסי ברוס ויליס - מר צ'ארץ', איש סוכנות הביון המרכזית ארנולד שוורצנגר - טרנט "טרנץ'" מאוזר צ'אק נוריס - בוקר ז'אן-קלוד ואן דאם - ז'אן וילאן, הנבל הראשי של הסרט. סקוט אדקינס - הקטור, סגנו של וילאן. ליאם המסוורת' - בילי "הילד" טימונס נובאק ג'וקוביץ' - בתפקיד עצמו הסרט הופק על ידי מספר מפיקים ובראשם המפיק הישראלי אבי לרנר. צילומי הסרט נעשו בבולגריה ובארצות הברית. דירוג הסרט הוא R כמו הסרט הקודם (ילדים עד גיל 17 חייבים הורה מלווה). מדיה וקבצים בנושא בלתי נשכחים 2 בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בלתי נשכחים 2 "בלתי נשכחים 2", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "בלתי נשכחים 2", באתר נטפליקס "בלתי נשכחים 2", באתר AllMovie (באנגלית) "בלתי נשכחים 2", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "בלתי נשכחים 2", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "בלתי נשכחים 2", באתר Metacritic (באנגלית) "בלתי נשכחים 2", באתר אידיבי "בלתי נשכחים 2", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ארז דבורה, "בלתי נשכחים 2": זה לא סרט, אבל זה לא רע, באתר ynet, 17 באוגוסט 2012 אבנר שביט‏, "בלתי נשכחים 2": מצחיק, אבל לא מספיק, באתר וואלה, 17 באוגוסט 2012 מאיר שניצר, קשקשנות טסטוסטרונית: כוכבי "בלתי נשכחים 2" מזכירים חבורה של זקני סיירת, באתר nrg‏, 22 באוגוסט 2012
סיוע בין-לאומי

סיוע בין־לאומי או סיוע חוץ, הוא העברת משאבים (בדרך כלל העברה של כסף) ממדינה למדינה. המניעים להענקת סיוע הם מגוונים: זולתנות וסולידריות עם מדינות הסובלות מעוני או מדינות שנפגעו באסון טבע רצון לרכוש השפעה מדינית, כלומר להשפיע על ההחלטות שמקבלות מדינות שונות, לאו דווקא המדינה שמקבלת את הסיוע. רצון לחזק את מעמדן של בעלות ברית צבאיות. מניעים כלכליים של גופים בתוך המדינה המסייעת: כך למשל תאגידים אמריקניים המייצרים נשק יוצאים נשכרים מהענקת סיוע צבאי אמריקני למדינות שונות. סיוע בין-לאומי עשוי להוות פתרון קצר-טווח בלבד אך בהחלט היו מקרים בהם העזרה לשיקום הכלכלה הייתה מהותית, למשל במקרה של תוכנית מרשל. לעיתים גורם הסיוע למקבלי ההטבות להימנע מליטול אחריות על שינוי מצבם. סיוע החוץ עשוי לפגוע במדינות נתמכות, בכך שהוא מדכא פיתוח תעשיות ושירותים. כספי סיוע יכולים להיות מועברים לתקציב המדינה המקבלת לשימוש כללי, או לממן מטרות שנקבעו מראש. למשל, מדינה עשירה יכולה לממן פרויקט של סלילת כביש מהיר במדינה מתפתחת. הצד המסייע והצד המקבל של סיוע חוץ יכולים להיות ממשלות, ארגונים לא-ממשלתיים או פרטים. אפרת רם טיקטין, קביעת קדימויות בין מטופלים בתנאים של מחסור חמור במשאבים - משלחת צה"ל להאיטי כמקרה מבחן, משפט רפואי וביו אתיקה, כרך 4 עמוד 116, 2011 ד"ר אבי נוב, פרשת שבוע כלכלית - הסיוע מהמערב מזיק, באתר ynet, 8 ביולי 2011 סיוע בין-לאומי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מדע המדינה ובנושא כלכלה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אדריאנוס הראשון

אדריאנוס הראשון (לטינית: Hadrianus I, הדריאנוס) היה אפיפיור מ-1 בפברואר 772 עד יום מותו ב-25 בדצמבר 795. הוא היה בן למשפחת אצולה רומאית (קולונה מטוסקולום), ושם אביו היה תאודור. יותר מכך לא ידוע על חייו שלפני האפיפיורות. זמן קצר לאחר כניסתו של אדריאנוס לתפקיד, פלש דסידריוס מלך הלומברדים לשטח מדינת האפיפיור, ואדריאנוס נאלץ לבקש את עזרתו של קרל הגדול מלך הפרנקים, שהגיע לסייע בראש צבא גדול. קרל כיתר את כוחותיו של דסידריוס וצר על עיר הבירה הלומברדית, פאביה. ב-774 הכניע את העיר, הגלה את המלך למנזר בצרפת ונטל לעצמו את התואר "מלך הלומברדים". קרל הגדול אישר את מתת פפין והעניק למדינת האפיפיור את האקסרכיה של רוונה, שכללה את הפנטאפוליס ("חמש ערים" ברצועת החוף של הים האדריאטי בין רימיני לאנקונה). אדריאנוס חגג את המאורע בהטבעת מטבעות על שמו ובהתאם למגמת ההתנתקות מהאימפריה הביזנטית ששלטה אז במערב אירופה, לא חתם עוד על מסמכיו במניין השנים של שנות שלטון הקיסר המזרחי, אלא של קרל הגדול. כמו כן, בנה אדריאנוס אחוזה מפוארת בצפון ויי, שממנה הנהיג את דוכסות רומא, והיא נקראה Domusculta Capracorum. האחוזה מתוארת בליבר פונטיפיקליס, אך שרידיה נמצאו רק בשנות ה-60 של המאה ה-20. בתחרות שהתנהלה כל העת בין קרל הגדול לבין האימפריה הביזנטית ולבין דוכסות בנוונטו הלומברדית, נותר אדריאנוס בעל ברית נאמן לקרל, למרות חילוקי הדעות בנושא הסגידה לאיקונין שהיו ביניהם. אדריאנוס תמך בגישתה של הכנסייה המזרחית להתיר את האיקונין, ואף הביע את דעתו בעניין באמצעות נציגיו בוועידת ניקיאה השנייה ב-787. אדריאנוס תחזק את אמות המים הרומיות שהובילו מים לרומא, ושיפץ כנסיות רבות, בהן בזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו, כנסיית סן מרקו וכנסיית מריה הקדושה בקוסמדיני. במותו, בגיל 95, היה האפיפיור בעל הכהונה הארוכה ביותר, עד שפיוס השישי שבר את שיאו זה. רק שלושה אפיפיורים, פיוס התשיעי, לאו השלושה-עשר ויוחנן פאולוס השני, כיהנו זמן רב יותר מאז. מדיה וקבצים בנושא אדריאנוס הראשון בוויקישיתוף אדריאנוס הראשון באנציקלופדיה הקתולית אדריאנוס הראשון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אדריאנוס הראשון, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
משפט המיניסטריונים

משפט המינסטריונים (באנגלית: Ministries Trial) ובשמו הרשמי ארצות הברית נגד ארנסט פון וייצזקר ואח' (באנגלית: The United States of America vs. Ernst von Weizsäcker, et al.) היה המשפט האחרון מתוך שנים-עשר משפטי נירנברג הנוספים, אשר נערכו בפני בית דין צבאי של ארצות הברית בהיכל הצדק בנירנברג, גרמניה, לאחר תום מלחמת העולם השנייה. הנאשמים במשפט היו בעיקר בכירי ממשל בגרמניה הנאצית, חלק ניכר מהם עסקו ביחסי החוץ של המדינה הנאצית, כגון שרים, שגרירים, ופקידי ממשל אחרים. משפט המיניסטריונים מכונה אף "משפט וילהמשטראסה", כיוון שלשכת הקנצלר ומשרד החוץ הגרמני ניצבו בוילהלמשטראסה בברלין. הנאשמים במשפט היו עובדים בנציגויות שונות של הרייך הגרמני והואשמו על מעשיהם בתקופת גרמניה הנאצית, בהשתתפותם ובאחריותם לפשעים שונים שבוצעו בגרמניה ובמדינות שכבשה במהלך המלחמה. שופטי בית הדין היו ויליאם כריסטיאנסן ממינסוטה, רוברט מגווייר מאורגון, ולאון פאוארס מאיווה. התובע הראשי במשפט היה טלפורד טיילור. האישומים הוגשו ב-15 בנובמבר 1947 ואילו הליכי המשפט התנהלו החל מ-6 בינואר 1948 ועד 18 בנובמבר 1948. פסק הדין, אשר הכיל 833 עמודים, נכתב במשך חמישה חודשים וניתן ב-11 באפריל 1949. גזרי הדין ניתנו ב-13 באפריל 1949. היה זה המשפט הארוך ביותר מבין שנים-עשר משפטי נירנברג הנוספים. מתוך 21 הנאשמים, שניים זוכו, והאחרים הורשעו לפחות באישום אחד מכתב האישום וקיבלו עונשי מאסר הנעים בין שלוש ל-25 שנים. גזר דינם של חלק מהנאשמים, שהורשעו במשפט, הומתק זמן קצר לאחר סיומו, וכולם שוחררו מהכלא עד סוף שנת 1951. מדיה וקבצים בנושא משפט המיניסטריונים בוויקישיתוף The Ministries Trial, מסמכי המשפט ב-Mazal Library. (באנגלית)
רוג'ר הרגריבס

צ'ארלס רוג'ר הרגריבס (באנגלית: Charles Roger Hargreaves;‏ 9 במאי 1935 – 11 בספטמבר 1988) היה סופר ילדים ומאייר בריטי, הידוע בזכות סדרת ספרי "מר וגברת" (Mr. Men) שכתב, המיועדים לגיל הרך. ספרי סדרה זו וסדרות נוספות של הרגריבס תורגמו בין השאר לעברית. בשנות ה-90 של המאה ה-20 הופקו גם סדרות טלוויזיה על פי הספרים. בנוסף, הרגריבס כתב סדרה קצרה של "גברת אישה" (ובה: גב' שובבה, גב' פגע, גב' נהדרת). הרגריבס נולד בבית חולים פרטי בעיירה קלקהיטון שבמערב יורקשייר לאפלרד רג'ינלד ואת'ל מארי הרגריבס. הרגריבס עבד במשך שנה בעסק הכביסה וניקוי יבש של אביו לפני שהחל לעסוק בפרסום. שאיפתו המקורית הייתה להיות צייר קומיקס. בשנת 1971, במהלך עבודתו כמנהל קריאייטיב של חברה לונדונית, הוא כתב את ספרו הראשון בסדרת הספרים מר איש, ספר בשם מר דגדוג. בתחילה התקשה למצוא מוציא לאור, אך מיד עם שמצא הפכו הספרים להצלחה מיידית, עם מכירות של מעל מיליון עותקים במהלך שלוש שנים. ב-1974 הומרה סדרת הספרים לסדרת טלוויזיה ב-BBC, אשר קוריינה על ידי ארתור לואו. ב-1976 עזב הרגריבס את עבודתו היומית. ב-1981 יצאה לאור סדרת הספרים גברת אישה, אשר ב-1983 הומרה גם היא לסדרת טלוויזיה מצוירת אשר קוריינה על ידי פאולין קולינס ובעלה ג'ון אלדרטון. אף על פי שכתב עוד ספרי ילדים רבים, הרגריבס ידוע בעיקר בזכות 46 ספרי מר איש ו-33 ספרי גברת אישה. לאחר מותו של הרגריבס משבץ מוחי ב-1988 אייר בנו אדם הרגריבס ספרים נוספים בסדרה, בהם הופיעו 10 דמויות חדשות. באפריל 2004 מכרה אלמנתו של הרגריבס, כריסטין, את הזכויות על הסדרה לתאגיד הבידור הבריטי "כוריון" תמורת 28 מיליון לירות שטרלינג. אתר האינטרנט הרשמי של רוג'ר הרגריבס רשימת הספרים שכתב הרגריבס, מתוך אתר סימניה רוג'ר הרגריבס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) רוג'ר הרגריבס (1935-1988), דף שער בספרייה הלאומית רוג'ר הרגריבס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) רוג'ר הרגריבס, באתר MusicBrainz (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא סופרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בת-שבע חייקין

בת-שבע חייקין (חייקינה; לעיתים נכתב חיקין; 23 בפברואר 1895 - 21 באפריל 1946) הייתה אשת חינוך עברייה, מפעילות הקיבוץ המאוחד ותנועת הפועלות, חברת מרכז מפא"י, ומראשי אחדות העבודה ומנהלת מחלקת החינוך של הסתדרות העובדים הכללית. חייקין נולדה בפולטבה שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (אוקראינה), בת לאברהם חייקין, ואמה לבית לוריא, ציונים-סוציאליסטים שגידלו את ילדיהם על ערכי חיבת ציון והתרבות היהודית. בשנת 1912, בטרם פרצה מלחמת העולם הראשונה, עלתה יחד עם אחותה לארץ ישראל כדי ללמוד בבית המדרש למורות ביפו. בקיץ 1914 נסעה לחופשה באוקראינה, אך בשל פרוץ המלחמה לא יכלה לשוב. חייקין סיימה בהצלחה את לימודיה בפקולטה למדעי הטבע באוניברסיטת חארקוב. בתום המהפכה הרוסית, השתתפה בייסוד המפלגה הציונית-סוציאליסטית (צ"ס) במטרה לארגן הגנה על היהודים לאחר פרעות פטליורה. בסוף 1921 הפכה תנועת צ"ס לבלתי חוקית ברוסיה, ובשנת 1923 נאסרה חייקין במוסקבה וישבה בכלא מספר חודשים במהלך החורף בתנאים קשים ונידונה לגירוש. בשלהי 1923 הומתק הגירוש, לה ולכ-2,000 אסירי ציון, ובמקום זאת נשלחה לארץ ישראל, הודות לפועלה של אשתו של מקסים גורקי. עם הגיעה לארץ, עבדה חייקין בהוראה ופעלה בהסתדרות הנוער העובד והלומד בתור חברת ועדת התרבות המרכזית של ההסתדרות וחברת מועצת הפועלות, ודאגה לשיפור בתנאי העבודה של הנוער. הייתה ממייסדי בית הספר הראשון לנוער העובד וראשונת המורות. בשנת 1928 עברה להתגורר בקיבוץ יגור, שם פתחה את ענף המכוורת ומונתה למרכזת ועדת החינוך של הקיבוץ. מאוחר יותר, יצאה לשליחות בליטא מטעם החלוץ והייתה חברה במרכז החקלאי, שם גם פעלה במחלקת ההתיישבות. משנת 1938 חייקין הייתה חברה בוועד הפועל של אחדות העבודה, וחברת מרכז במפא"י. מיום היווסדות תנועת אחדות העבודה, הייתה חברת מרכז וחברה באספת הנבחרים וציר לקונגרסים. הייתה חברה במספר מוסדות מרכזיים של ההגנה, ועד למחלתה ניהלה את מחלקת החינוך והנוער בהסתדרות וייצגה אותה בוועד החינוך של כנסת ישראל. באספת הנבחרים הרביעית כיהנה כממלאת מקום בוועד הלאומי, הייתה חברת נשיאות וחברה בוועדות ההגנה והחינוך. בשנת 1946 נפטרה בבית החולים הדסה בירושלים בתום מחלה ממושכת. לאחר מותה הוקם לזכרה "בית בת שבע" - בית תרבות ונוער ביגור. בת שבע חיקין: משלה ועליה (הביא לדפוס: שלמה אבן שושן), תל אביב: הקיבוץ המאוחד ומשק יגור, 1965. החברה הקיבוצית, יחידה 10, אפרים יער, ואליעזר בן-רפאל, האוניברסיטה הפתוחה, עמ' 102–110. דוד תדהר (עורך), "בת-שבע חייקינה", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ט (1958), עמ' 3350 נדב מן, משפ' חייקין: ציונות סוציאליסטית אינה מילה גסה, באתר ynet, 24 ביוני 2011 בת שבע חייקין, באתר קיבוץ יגור בת–שבע חייקין, משמר, 23 באפריל 1946 (עם פטירתה) בת–שבע חייקין, דבר, 23 באפריל 1946 מידע על בת-שבע חייקין בקטלוג הספרייה הלאומית שביט בן-אריה, חברות הכנסת: נשים מובילות בישראל, תשע"א, ע' 27-26.
אמיגורומי

אַמִיגוּרוּמי (ביפנית: 編みぐるみ) היא האמנות היפנית של סריגה וקרושה של בובות פרווה, חיות שונות, פרחים וקישוטים. המילה נגזרת משילוב של המילים ביפנית "אַמִי" - 包み - סריג/קרושט, ו"נוּיגוּרוּמי" - 縫い包み - בובת פרווה. טכניקת הסריגה המקובלת באמיגורומי היא שיטת סריגה מעגלית (ספירלה), כאשר בכל שורה מוסיפים עיניים או מצמצמים עיניים כדי ליצור את הדמות הרצויה. הדמויות נסרגות בחלקים וממלאים אותם במילוי, לרוב עשוי אקרילן, שאריות בד, או ניילון, תוך כדי דחיסה כדי לתת לדמות נפח וחוזק ומראה אנושי, ולאחר מכן מחברים את כל החלקים. לסיום מחברים פריטים כמו עיניים, שיער, שפתיים ובגד. אמיגורומי נעשה בדרך כלל בסריגה במסרגה אחת, ועושה שימוש בחוטים דקים יחסית שנסרגים במסרגה שעוביה קטן מעובי החוטי כדי ליצור סריג מוצק ולהימנע מאובדן חומר המילוי. מדיה וקבצים בנושא אמיגורומי בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא יפן ובנושא אמנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
המסגד הגדול של פריז

המסגד הגדול של פריז (בצרפתית: Grande Mosquée de Paris) הוא המסגד הגדול ביותר בצרפת והשלישי בגודלו באירופה. הוא ממוקם ברובע החמישי של פריז. בהקמתו ביטאה צרפת הכרת תודה לחיילים המוסלמים ששירתו בצבאה במלחמת העולם הראשונה, ולכמאה אלף מהם שנהרגו בה. באולם הגדול שבו יש מקום לאלף מתפללים ובנוסף, הוא כולל חדרי תפילה, ספרייה, חנות מתנות, מסעדה, בית קפה וגם חדר ללגימת תה עם נענע. בחוק שחוקקה צרפת לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה הקצתה צרפת סכום בסיס של 500 אלף פרנקים לפרויקט זה ומהגרים בעלי ידע מאלג'יריה ומרוקו נרתמו למלאכת הבנייה. סולטאן מרוקו כונן ווקף אסלאמי שליווה את תהליך ההקמה עד לסיום העבודות. ביום חמישי 15 ביולי 1926 (בלוח המוסלמי: ב-4 לחודש הראשון מוחרם, שנת 1345) נערך טקס חנוכת המסגד בהשתתפות מוזמנים רבים ובנוכחות גסטון דומרג, הנשיא של הרפובליקה השלישית של צרפת וגם בנוכחות סולטאן מרוקו מאוולה יוסף בן חסן שהגיע בלוויית פמליה גדולה של מלומדים מארצו, והשייח' סופי אחמד אלעלווי ניהל את תפילת החנוכה. למחרת נישאה דרשת יום השישי הראשונה במסגד מפיו של אחמד סקריג', איש הלכה, היסטוריון וגם משורר, שחיבר בתי שיר לכבוד המסגד אשר נחקקו על גבי קירותיו. המסגד הוקם על שטח בגודל 7500 מ"ר, שטח ששימש עד לשנת 1911 כבית חולים למעשי צדקה. צמוד למבנה המסגד ישנו גן המסגד שמשתרע על פני שטח 3500 מ"ר. מראה הגן מזכיר את גני ארמון אלהמברה ששימש את המלכים המוריים בגרנאדה שבספרד. צריח המסגד (המינרט) נישא לגובה 33 מטר. באולם הכניסה יש מרפסות מקושטות בירוק ובמרכזו מזרקה מהודרת. דוכן הדרשן (המינבר) ניצב מימין לגומחה (קיבלה) שפונה למכה והוא הוענק למסגד על ידי פואד מלך מצרים. מנהל המתחם מאז הקמתו היה סי קאדור בן גבריט, אשר שימש בתפקיד כ-30 שנה, עד מותו ב-1954. צרפת נכבשה במלחמת העולם השנייה על ידי הצבא הגרמני וקמה בה ממשלת וישי ששיתפה עמו פעולה ברדיפת היהודים והסגרתם. בעת הזו עשה מנהל המסגד בן גבריט שימוש במתקני המסגד ובאמצעיו להסתרת יהודים מאלג'יריה, שמספרם נע בין 100 איש ל-1600. הוא גם סיפק להם תעודות לידה מוסלמיות מזויפות, ובכך הצליח להגן עליהם מרדיפות הגרמנים. לאות הוקרה על פועלו זה העניקה לו ממשלת צרפת את עיטור לגיון הכבוד. בשנת 2005 הוגשה בקשה ליד ושם להכיר בו כחסיד אומות העולם, אך הבקשה לא נענתה מכיוון שלא נמצאו ניצולים שיעידו על פעילותו. האסלאם באירופה אתר האינטרנט הרשמי של המסגד הגדול של פריז המסגד הגדול של פריז, ברשת החברתית פייסבוק המסגד הגדול של פריז, ברשת החברתית אקס (טוויטר) המסגד הגדול של פריז, ברשת החברתית אינסטגרם המסגד הגדול של פריז, ברשת החברתית טיקטוק המסגד הגדול של פריז, סרטונים בערוץ היוטיוב צרפת אתר הבית של המסגד (בצרפתית) The Holocaust's Arab Heroes, באתר הוושינגטון פוסט, ‏8 באוקטובר 2006 (באנגלית). ערך זה הוא קצרמר בנושא מסגדים ובנושא פריז. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
האוניברסיטה על-שם ג'ון גראנג

האוניברסיטה על-שם ג'ון גראנג (באנגלית: John Garang Memorial University) היא אחת משש אוניברסיטאות ציבוריות הפועלות בדרום סודאן. הקמפוס המרכזי של האוניברסיטה נמצא בעיר בור במחוז ג'ונגליי על גדות הנילוס הלבן. נכון ל-2012 האוניברסיטה היא אחת משש אוניברסיטאות ציבוריות הקיימות בדרום סודאן. האוניברסיטה הלאומית של ג'ובה, 1977. אוניברסיטת רומבק בעיר רומבק, 2010. אוניברסיטת בחר אל-ע'זאל בעיר ואו. אוניברסיטת צפון בחר אל-ע'זאל בעיר אבייל, 2011. אוניברסיטת הנילוס העליון במלקאל, 1991. האוניברסיטה על-שם ג'ון גראנג בעיר בור, 2006. האוניברסיטה נוסדה בשנת 2006 בתור מכון למדע וטכנולוגיה על-שם ג'ון גראנג. המכון הפך בשנת 2008 לאוניברסיטה ציבורית. נכון לספטמבר 2009 קיימות באוניברסיטה 4 פקולטות: הפקולטה לחקלאות הפקולטה ללימודי הסביבה הפקולטה למשפטים הפקולטה למדע וטכנולוגיה אוניברסיטאות בדרום סודאן בור ג'ונגליי אתר האינטרנט הרשמי של האוניברסיטה על-שם ג'ון גראנג מיקום האוניברסיטה על-שם ג'ון גראנג בגוגל מפות Partial Liating of South Sudan's Public Universities Vice Chancellor of Rumbek University is Professor Professor Matthew Atem Aduol List of Medical Schools in Sudan & South Sudan University of Northern el Ghazal Opening In 2011 History of John Garang Memorial University John Garang Institute Elevated To University Status Academic Faculties of JGMU
קוז'ון קורה

קוז'ון קורה (בספרדית: Collón Curá) הוא נהר בפרובינציית נאוקן בצפון-מערב פטגוניה הארגנטינאית. ראשיתו של הנהר במפגש הנהרות אלומינה וצ'ימווין, והוא זורם דרום-מזרחה לאורך 70 ק"מ, בחלקו הגדול לאורך כביש 40, עד שנשפך לנהר לימאי. הצמחייה האופיינית לאורך הנהר כוללת עצי ערבה, שהם מין פולש שמקורו באירופה. הנהר עשיר בדגי סלמון, שמהווים מקור משיכה לדייגים רבים. גם צפרים מוצאים עניין בנהר, שבסביבתו ניתן לצפות בכ-200 מיני עופות, בהם ברווז ארוד כנף, חופמי זרעים, ננדו הפונה ועקב עיטי שחור חזה. לאורך הנהר, במיוחד באזור בו נשפך אליו נהר קלאופו, הייתה בעבר קהילת מפוצ'ה גדולה, שעזבה בעקבות כיבוש המדבר ב-1879. מדיה וקבצים בנושא קוז'ון קורה בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של ארגנטינה ובנושא נהרות ונחלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
לטראנו

לטראנו (באיטלקית: Laterano) הוא מתחם ברומא השוכן על גבעת צ'ליו, דרומית-מזרחית למרכז ההיסטורי של העיר. האזור קרוי על שמה של משפחת לטראני הפלבאית, שבניה נשאו במשרות ממשלתיות בימי כהונתם של מספר קיסרים. המשפחה איבדה את שליטתה בשטח בשנת 311, כאשר הקיסר קונסטנטינוס מסר אותו לרשות הכנסייה. בלטראנו שוכנים מספר מבנים ידועים, המוכרים כנכסים אקס-טריטוריאליים של הוותיקן: בזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו - הקתדרלה של הדיוקסיה של רומא ומקום מושבו הרשמי של בישוף רומא, הוא האפיפיור. הבזיליקה היא העתיקה ביותר מבין ארבע הבזיליקות הפטריארכליות בעיר, והיא הכנסייה הראשית (כנסיית אם) של הכנסייה הקתולית. ארמון הלטראנו - ארמון שראשיתו באימפריה הרומית, ובהמשך שימש את האפיפיורים. בארמון נערכו חמש ועידות הלטראנו, וכן נחתמו ב-1929 ההסכמים הלטרניים בין איטליה הפשיסטית והכס הקדוש. סקלה סנטה - "המדרגות הקדושות", הן גרם המדרגות בוויה דולורוזה בירושלים, דרכן עלה ישו מהרחוב אל הפרטוריום כדי להישפט בפני פונטיוס פילטוס. על פי המסורת הנוצרית הועברו המדרגות לרומא בשנת 326 על ידי פלאוויה יוליה הלנה, אמו של הקיסר הביזנטי קונסטנטינוס, ולימים מוקמו בלטראנו. טריקלינום לאונינום - שריד יחיד בדמות אפסיס לטריקלינום (טרקלין רומי) בארמון שהקים האפיפיור לאו השלישי. הבפטיסטריום - הבפטיסטריום של הבזיליקה הוא הבפטיסטריום הראשון שנבנה במיוחד למטרה זו, והכניסה אליו ממוקמת מול הבזיליקה. אובליסק הלטראנו ניצב, מאז 3 באוגוסט 1588, בכיכר סן ג'ובאני אין לטראנו (Piazza San Giovanni in Laterano) שממערב לארמון הלטראנו. אוניברסיטת הלטראנו (איטלקית Pontificia Università Lateranense; לטינית Pontificia Universitas Lateranensis). מדיה וקבצים בנושא לטראנו בוויקישיתוף
נקמת המרובעים

נקמת המרובעים (או: נקמת היורמים; במקור: Revenge of the Nerds) הוא סרט קומדיה-סאטירית משנת 1984, אודות חיי החברה בקמפוס מכללה בארצות הברית. את הסרט ביים ג'ף קאנו ומככבים של רוברט קאראדין, אנתוני אדוארדס, קורטיס ארמסטרונג, טד מק'גינלי, ג'וליה מונטגומרי, בריאן טוצ'י, לארי ב. סקוט, מישל מיירינק, ג'ון גודמן ודונלד גיב. עלילת הסרט מתארת את קורותיה של קבוצת חנונים שמנסים להפסיק את מסכת ההטרדות שהם סופגים מקבוצת הסטודנטים האתלטיים שבקמפוס. הסרט נבחר למקום 91 ברשימת "100 הסרטים המצחיקים ביותר" של ערוץ הטלוויזיה בכבלים "בראבו". לואיס שקולניק (מגולם על ידי רוברט קאראדין) וגילברט לואל (מגולם על ידי אנתוני אדוארדס) הם חנונים מגושמים וחביבים שעוברים ללמוד בקולג'. בתחילה הם עוברים להתגורר באופן זמני ביחד עם קבוצת סטודנטים חנונים אחרים שמעוניינים גם הם להצטרף לאחווה כלשהי. לבסוף לאחר שכל החנונים נדחו על ידי האחוות השונות הם מחליטים לעבור לבית נטוש ולהקים אחווה משלהם. שקולניק ולולאל וחבריהם החנונים מהווים בתחילה מושא ללעג ומוטרדים באופן תדיר על ידי הסטודנטים מאחוות אלפא ביתא שכוללת צעירים ספורטאים, עשירים ופופולריים בלבד, והופכים במהרה לאויביהם המשובעים של החנונים. שקולניק מתאהב בהמשך בבטי צ'יילדס הפופולרית (מגולמת על ידי ג'וליה מונטגומרי), חברה באחוות פיי דלתא פיי וחברתו של גייבל סטן (מגולם על ידי טד מקגינלי), המנהיג הפופולרי של אחוות אלפא ביתא. לאחר שהספורטאים של אחוות אלפא ביתא מעלים באש את מגוריהם של החנונים, החנונים המושפלים מחליטים לעמוד על זכויותיהם ולצאת למלחמה נגד הספורטאים של אחוות אלפא ביתא. הסרט קיבל ביקורות מעורבות באופן כללי ולציון 77% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 26 ביקורות. "נקמת המרובעים", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "נקמת המרובעים", באתר נטפליקס "נקמת המרובעים", באתר AllMovie (באנגלית) "נקמת המרובעים", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "נקמת המרובעים", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "נקמת המרובעים", באתר Metacritic (באנגלית) "נקמת המרובעים", באתר אידיבי "נקמת המרובעים", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "נקמת המרובעים", קדימון הסרט באתר יוטיוב "Field Marshal". Newsweek. נבדק ב-2010-12-22. "Bravo's "100 Funniest Movies" on Lists of Bests". Listsofbests.com. 2006-06-02. אורכב מ-המקור ב-2009-03-22. נבדק ב-2010-11-24. "Revenge of the Nerds‎", באתר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes (באנגלית)
אובליסק הלטראנו

אובליסק הלטראנו (איטלקית Obelisco Lateranense) הוא אובליסק מצרי הניצב בכיכר סן ג'ובאני אין לטראנו ברובע לטראנו ברומא. האובליסק מתוארך למאה ה-15 לפנה"ס, לתקופתו של תחותמס השלישי, ובמקור הוא ניצב במקדש אמון בכרנך שבמצרים. זהו האובליסק המצרי הגדול ביותר הניצב כיום, גובהו 32.18 מטרים, ומשקלו כ-455 טונות. לפי כתובת ההירוגליפים הרשומה על האובליסק, חציבתו החלה בימיו של תחותמס השלישי ופסקה עם מותו. היא חודשה והושלמה מקץ 35 שנים בידי נכדו תחותמס הרביעי, אשר שימר את הכיתוב המקורי של סבו והוסיף עליו. אובליסקים הוקמו במצרים העתיקה בזוגות, אך לאובליסק הלטראנו לא היה בן זוג, אם כי נמצא אובליסק סדוק ובלתי גמור במחצבה באסוואן ויכול שזה יועד לתפקיד. אמיאנוס מארקלינוס ציין כי אוגוסטוס ביקש להעביר את האובליסק לרומא אך ויתר על המשימה בשל הקשיים בהוצאתה לפועל. תחת זאת הסתפק אוגוסטוס באובליסק מצרי צנוע ממנו שהוצב בקירקוס מקסימוס. הקיסר קונסטנטינוס העביר את האובליסק מתבאי לאלכסנדריה בשנת 337, במטרה להביאו בסופו של דבר לקונסטנטינופול, אולם באותה שנה הוא מת ולא הספיק להשלים את המשימה. בנו, קונסטנטיוס השני ששלט בין השנים 337–361, העדיף לשלוח את האובליסק לרומא, ובשנת 357 הוא הוצב בספינה (Spina), המחיצה במוארכת במרכזו של הקירקוס מקסימוס, לצידו של האובליסק הקטן יותר שהביא אוגוסטוס למקום (אובליסק זה ניצב כיום בפיאצה דל פופולו ברומא). במועד בלתי ידוע, ככל הנראה בשל רעידת אדמה, האובליסק התמוטט, נקבר בקרקע ואבד. בשנת 1587 נמצא האובליסק בקירקוס מקסימוס כשהוא קבור בעומק של שבעה מטרים בקרקע ושבור לשלושה חלקים. האפיפיור סיקסטוס החמישי שכר את שירותיו של האדריכל דומניקו פונטנה כדי שישפץ את האובליסק, ובקצהו העליון נקבע צלב. האובליסק הועמד על פדסטל במקומו הנוכחי ברובע לטראנו ביום 3 באוגוסט 1588. בראשית המאה ה-21 שופץ האובליסק פעם נוספת. באוקטובר 2014 יצא המגזין Dabiq עם עמוד שער שעליו תמונה של כיבוש אסלאמי של הוותיקן, עם דגל המדינה האסלאמית המונף מעל האובליסק בכיכר פטרוס. האובליסק עשוי גרניט אדומה, ככל הנראה מהמחצבה הצפונית באסוואן. גובהו המקורי מוערך ב-36 מטרים, אך במהלך שיפוצו בשנת 1588 נחתך ממנו חלקו התחתון באורך של כארבעה מטרים. גובהו של המונומנט יחד עם הפדסטל שעליו הוא ניצב מגיע ל-42 מטרים. אורך כל אחת מצלעות האובליסק הוא כ-2.70 מטרים בבסיסו וכ-1.90 מטרים בבסיס הפירמידה שבראשו. משקלו של האובליסק מוערך ב-455 טון, ולפי הערכות, נדרשו 5,000 עד 10,000 פועלים, כדי להזיזו ממקומו. מדיה וקבצים בנושא אובליסק הלטראנו בוויקישיתוף The Lateran Obelisk Nova The Lateran Obelisk