אינגה דויטשקרון

אינגֶה דוֹיטשקרוֹן (בגרמנית: Inge Deutschkron;‏ 23 באוגוסט 1922 – 9 במרץ 2022) הייתה עיתונאית וסופרת גרמנייה-ישראלית. דויטשקרון נולדה ב-1922 בפינסטרוואלדה (אנ') שבברנדנבורג, גרמניה, בתו של מורה בבית ספר תיכון יהודי. ב-1927 עברה המשפחה עם אביה לבירה ברלין. ב-1933, עם עליית הנאצים לשלטון וחקיקת חוק לשיקום שירות המדינה המקצועי, פוטר אביה מעבודתו ונמלט לבריטניה, בעוזבו את אינגה ואמה בברלין. עד אפריל 1940 עבדה דויטשקרון בבית הוריו של קונרד כהן כעוזרת בית. בין השנים 1941 ו-1943 עבדה דויטשקרון בחנות המכחולים של אוטו ויידט, שתמך בעיקר בעובדים עיוורים וחירשים (חלק ניכר מהם היו יהודים), ובעזרתו הצליחה דויטשקרון להתחמק מן הגירוש. מינואר 1943 התגוררה דויטשקרון בברלין באופן בלתי-חוקי, והסתתרה עם אמה כדי לשרוד, בין היתר בעזרת חסידת אומות העולם אמה גומץ. בשנת 1946, לאחר המלחמה, עברה דויטשקרון עם אמה ללונדון, שם למדה שפות זרות והייתה למזכירה בארגון האינטרנציונל הסוציאליסטי. בשנת 1954 נסעה להודו, לבורמה, לנפאל ולאינדונזיה, וב-1955 שבה לגרמניה ועבדה בבון כעיתונאית עצמאית. לאורך השנים ביקרה בבתי ספר כדי לספר לדור הצעיר על הזוועות שחוותה תחת הנאצים. בשנת 1958 שכר העיתון הישראלי "מעריב" את שירותיה ככתבת, והיא פעלה כמשקיפה מטעם העיתון במשפט אושוויץ השני, שנערך בפרנקפורט החל ב-1963. בשנת 1966 התאזרחה בישראל. בשנת 1972 עברה לתל אביב, והתמנתה לעורכת פוליטיקה בינלאומית והמזרח התיכון ב"מעריב", תפקיד שבו שימשה עד 1988. מאז 1992 ועד למותה פעלה דויטשקרון כסופרת עצמאית בתל אביב ובברלין. בחייה הוקמה "קרן אינגה דויטשקרון" על שמה ב-2013 השתתפה בטקס זיכרון בפרלמנט הגרמני, במסגרת יום השואה הבינלאומי וציון 80 שנים לעליית אדולף היטלר לשלטון על ידי גרמניה בדצמבר 1988 חזרה לברלין עבור עיבוד לבמה של האוטוביוגרפיה שלה, "לבשתי את הטלאי הצהוב", בתיאטרון גריפס (Grips). 1979 פרס רודולף קיסטרמאייר (Rudolf-Küstermeier-Preis) 1994 פרס משה מנדלסון ומדליית רחל וארנהאגן פון אנזה דויטשקרון חזרה ודחתה את מסדר ההצטיינות הפדרלית הגרמנית 2002 עיטור ההצטיינות של העיר ברלין, שהוענק לה ב"הכרה והערכה על תרומתה היוצאת דופן בעיר ברלין" 2008 פרס קרל-פון-אוסייצקי להיסטוריה בת זמננו ופוליטיקה; לדברי השופטים, "מפעל חייה הוא הסימן של המחויבות המתמשכת, דמוקרטיה וזכויות אדם והוא נגד כל צורות הגזענות". 2008 מדליית לואיז שרדר, המוענקת מדי שנה לאנשים ש"הביאו תרומה מיוחדת ויוצאת דופן לדמוקרטיה, שלום, צדק חברתי ושוויון". דויטשקרון כתבה מספר ספרים בגרמנית: את יהודייה!: סיפור תלאותיי כנערה יהודייה במסתור בברלין הנאצית בתקופת המלחמה. 1987 בדמי ילדותם: ילדים בגיטאות ובמחנות ריכוז. 1979 Ich trug den gelben Stern - קלן 1978 Israel und die Deutschen: Das schwierige Verhältnis - קלן 1983 ... denn ihrer war die Hölle: Kinder in Gettos und Lagern - קלן 1985 Milch ohne Honig: Leben in Israel - קלן 1988 Ich trug den gelben Stern': - מינכן 1992 Mein Leben nach dem Überleben - קלן 1992 "Sie blieben im Schatten: Ein Denkmal für "stille Helden - ברלין 1996 Mein Leben nach dem Überleben - מינכן 2000 Emigranto: Vom Überleben in fremden Sprachen - ברלין 2001 Papa Weidt: Er bot den Nazis die Stirn': - קוולר 2001 Offene Antworten: Meine Begegnungen mit einer neuen Generation - ברלין 2004 מדיה וקבצים בנושא אינגה דויטשקרון בוויקישיתוף AP, 80 שנה לעליית היטלר: ניצולת שואה ברייכסטאג, באתר ynet, 30 בינואר 2013 אינגה דויטשקרון, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אינגה דויטשקרון, דף שער בספרייה הלאומית זיכרון כמשימת חיים: שורדת השואה הברלינאית הלכה לעולמה בגיל 99, באתר ynet, 9 במרץ 2022 "עדותה של אינגה דויטשקרון", ארכיון יד ושם על גומץ, במאגר המקוון של חסידי אומות העולם אתר יד ושם זיכרון כמשימת חיים: שורדת השואה הברלינאית הלכה לעולמה בגיל 99, באתר ynet, 9 במרץ 2022 "איגנה דויטשקרון, חברת מערכת...", מעריב, 23 בנובמבר 1979 את יהודיה!: סיפור תלאותי כנערה יהודיה במסתור בברלין הנאצית בתקופת המלחמה, 1987, באתר הספרייה הלאומית בדמי ילדותם : ילדים בגיטאות ובמחנות ריכוז. 1979, באתר הארכיון הלאומי אני ענדתי את הטלאי הצהוב ישראל והגרמנים: היחסים הקשים ילדים בגטאות ומחנות חלב ללא דבש: החיים בישראל אני ענדתי את הטלאי הצהוב החיים שלי אחרי הישרדות הם שרויים בתוך הצללים: פסל לזכר גיבורים שותקים החיים שלי אחרי הישרדות ISBN 3-88747-159-8 ISBN 3-7666-0210-1 תשובות להרחבה: המפגשים שלי עם דור חדש