laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
המאורעות בוואחאקה (2006)

המאורעות בוואחאקה שבמקסיקו החלו במאי 2006 והתעצמו ונמשכו עד דצמבר של אותה שנה. מנהיגיה דרשו את התפטרותו של המושל אוליסס רואיס אורטיס בטענה שזייף את הבחירות. ואחאקה היא אחת מ-32 מדינות מקסיקו, שטחה כ-94,000 קמ"ר ומספר התושבים בה בשנת 2006 היה כשלושה וחצי מיליון איש. זו מדינה חקלאית ברובה. היא נמצאת בדרומה של מקסיקו וגובלת לאוקיינוס השקט. אוכלוסייתה דומה למדינה השכנה צ'יאפס, וגם התפתחות השביתה הושפעה מהמרד בצ'יאפס. כבשנים רבות, דרשו המורים באמצעות האיגוד המקצועי שלהם ב-1 במאי העלאה של המשכורות, שיפור התנאים הפיזיים בבתי הספר ותוספות נוספות כמו ארוחת בוקר לילדים, שמגיעים רעבים לבית הספר. המושל רואיס הסית ותקף את המורים. ב-22 במאי פרצה שביתת המורים הגדולה. המורים התבצרו בכיכר המרכזית של ואחאקה, עיר הבירה של המדינה. ב-14 ביוני, בשעה שלוש וחצי לפנות בוקר ניסו 3,000 שוטרים בעזרת מסוקים ואנשי כיבוי אש לכבוש את הכיכר, כשמולם עומדים 30,000 מפגינים. בעקבות הקרבות הוקם "ארגון הגג של העמים של ואחאקה" (APPO) שהרחיב את הביצורים ברחבי העיר. אחת הססמאות הבולטות הייתה: "איננו זקוקים למנהיגים בשביל לפתור את הבעיות שלנו." האופוזיציה טענה לזיוף הבחירות. ב-1 באוגוסט כבשו השובתים את תחנות הרדיו והטלוויזיה. באוגוסט הגיע העימות להסלמה עם הרוגים. ב-20 בספטמבר יצאה שיירה לכיוון מקסיקו סיטי כדי לדון עם הממשלה המרכזית. אחרי שבועיים של דיונים הגיעו הצדדים להסכמות שהיו יכולות להפסיק את השביתה. אך באוקטובר הסלים העימות ביוזמת המשטרה המקומית, דבר שהוביל להתערבות של המשטרה הפדרלית של מקסיקו. העימות הגיע למקסיקו סיטי. מה-14 בנובמבר עד ה-17 בנובמבר ערכה ה-APPO הפגנה במטרה לייסד חוקה חדשה לוואחאקה. החל מה-27 בנובמבר פתחה המשטרה הפדרלית של מקסיקו במתקפה מאסיבית, שדיכאה את ההתקוממות לבסוף. בעימות נהרגו יותר מ-100 בני-אדם עם אלפי פצועים ואלפי עצורים. אחרי רצח העיתונאי האמריקאי בראד ויל ב-27 באוקטובר התעורר עניין בינלאומי במהומות, ואישים רבים חתמו על עצומה התומכת ב-APPO, ביניהם נועם חומסקי, אדוארדו גלאנו, מייקל הרט, נעמי קליין, מייקל מור, אנטוניו נגרי, ארונדהטי רוי, הווארד זין ואחרים. מדיה וקבצים בנושא המאורעות בוואחאקה בוויקישיתוף
פאלאצו דיי נורמני

פאלאצו דיי נורמני (באיטלקית: Palazzo dei Normanni) או גם הארמון המלכותי (Palazzo Reale) הוא ארמון מהתקופה הנורמנית בעיר פלרמו, במחוז סיציליה באיטליה. הארמון שימש כמקום מושבם של מלכי סיציליה (אנ') בזמן שלטון הנורמנים. לאחר מכן שימש כמושב השלטון העיקרי לשליטי סיציליה הבאים. מאז שנת 1946 הוא משמש כמקום המושב של בית המחוקקים האזורי של סיציליה (אי'). הבניין הוא בית המלוכה העתיק ביותר באירופה; והיה מקום מגוריהם הפרטי של שליטי ממלכת סיציליה, והמושב הקיסרי של פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה וקונראד הרביעי, מלך גרמניה. הארמון עומד במה שהיה המקום הגבוה ביותר במרכז עיר העתיקה, במרחק קצר מעל ההתיישבות הפונית הראשונה. הבניין הראשון, אל-קאסר (בערבית القصر, טירה או ארמון), ככל הנראה, התחיל במאה התשיעית על ידי האמיר של פלרמו. חלקים מהבניין המוקדם הזה עדיין נראים ביסודות ובמרתפים, בהם יש קמרונות ערביים טיפוסיים. לאחר שהנורמנים כבשו את סיציליה בשנת 1072 (6 שנים בלבד לאחר שכבשו את אנגליה) וייסדו את פלרמו כבירת רוזנות סיציליה החדשה, נבחר הארמון כמקום מגוריהם העיקרי של המלכים. המלכים הנורמנים הפכו את הארמון הערבי לשעבר למתחם רב תכליתי ששימש למטרות מנהל ומגורים כאחד. כל הבניינים נקשרו זה לזה באמצעות ארקדות והוקפו בגנים, שתוכננו על ידי מיטב הגננים של המזרח התיכון. בשנת 1132 הוסיף המלך רוג'רו השני למתחם את קפלה פלאטינה המפורסמת. בתקופת שלטונם של הקיסרים השוואבים, הארמון שמר על תפקידיו הניהוליים, והיה מרכז האסכולה הסיצילאנית (אנ') לשירה סיציליאנית, אך לעיתים רחוקות שימש כמקום מושב קבוע לשלטון, במיוחד בתקופת פדריקו השני, מלך סיציליה (אנ'). המלכים מבית אנז'ו (אנ') וממלכת אראגון העדיפו מקומות אחרים. הארמון חזר לתפקיד אדמיניסטרטיבי חשוב במחצית השנייה של המאה השש-עשרה, כאשר המושלים מטעם ספרד בחרו בו כמקום מגוריהם הרשמי, ובצעו שיפוצים חשובים, המכוונים לצרכיהם הייצוגיים והצבאיים, תוך יצירת מערכת של באסטיונים. השליטים מטעם בית בורבון הספרדי (אנ') בנו חדרי קבלה נוספים (לה סאלה רוסה, לה סאלה ג'אלה ולה סאלה ורדה, בהתאמה האולם האדום, הצהוב והירוק) ושחזרו את סאלה ד'ארקולה (אולם הרקולס), שנקרא כך על שם ציורי הפרסקו המתארים את הגיבור המיתולוגי הרקולס. משנת 1946 משמש הארמון כמקום המושב של בית המחוקקים האזורי של סיציליה (אי'). האגף המערבי (עם הפורטה נואבה) הוקצה לצבא איטליה והוא מקום מושבה של מפקדת האזור הצבאי הדרומי. במהלך שנות השישים בוצע בארמון שיקום מקיף בניהולו של רוזריו לה דוקה (Rosario La Duca). הארמון הוא גם מקום מושבו של המצפה האסטרונומי של פאלרמו (אנ'). הארמון מכיל את קפלה פלאטינה, ללא ספק הדוגמה הטובה ביותר ל"סגנון הערבי-נורמני-ביזנטי (אנ')" שהיה נפוץ בסיציליה של המאה ה-12. הפסיפסים הנפלאים, גג העץ, מהוקצע ומצויר בפרוטרוט, וציפוי השיש בחלק התחתון של הקירות והרצפה בוצעו בקפדנות. מהארמון עצמו החלק הגדול נבנה מחדש והורחב בתקופת שלטון ממלכת אראגון, אך נותרו כמה חלקים מקוריים מהבניין של רוג'רו השני, במיוחד האולם שנקרא סאלה נורמנה ("האולם הנורמני"). מדיה וקבצים בנושא פאלאצו דיי נורמני בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פאלאצו דיי נורמני Cappella Palatina Palermo
האיגוד האמריקאי למחקר מעבר לים

האיגוד האמריקאי למחקר מעבר לים (באנגלית: The American Society of Overseas Research; בראשי תיבות: ASOR) נקרא בעבר בית הספר האמריקאי לחקר המזרח (באנגלית: American Schools of Oriental Research), הוא איגוד אמריקאי ללא מטרת רווח, שבסיסו בעיר אלכסנדריה, וירג'יניה שבארצות הברית. מטרת האיגוד היא ליזום, לעודד ולתמוך במחקר והבנה ציבורית של התרבויות וההיסטוריה של המזרח הקרוב הקדום מן הזמנים הקדומים ביותר ועד ימינו. האיגוד מעניק לחוקרים ולסטודנטים, מלגות ומענקי מחקר להשתתפות בעבודת שטח ופרסי הוקרה בתחומי המחקר השונים. האיגוד נוסד בשנת 1900 בשם "בית הספר האמריקאי למחקר ולימודי המזרח בפלשטינה" (The American School of Oriental Study and Research in Palestine), ומטהו הראשון היה בירושלים. עשרים ואחד קולג'ים, אוניברסיטאות ובתי ספר תאולוגיים הקימו את ASOR, בעוד שלושה ארגונים תמכו ופיקחו על ייסודו: המכון לארכאולוגיה של אמריקה (Archaeological Institute of America), האגודה לספרות מקראית (Society of Biblical Literature) והאגודה האוריינטלית האמריקאית. בשנת 1921 הארגון התאגד בארצות הברית והחל להשתמש בשם "בתי הספר האמריקאים לחקר המזרח" (The American Schools of Oriental Research). בשנת 2021, האיגוד קיבל את שמו הנוכחי. באיגוד חברים כ־60 מוסדות וכ־2,100 חברים בודדים והוא תומך בשלושה מוסדות מחקר מחוץ לארצות הברית: מכון אולברייט למחקר ארכאולוגי (Albright Institute of Archaeological Research) היושב בירושלים. המכון נוסד בשנת 1900 בתחילה בשם בית הספר האמריקאי לחקר המזרח, בשנת 1970 שונה לשמו הנוכחי לכבודו של הארכאולוג האמריקאי ויליאם פוקסוול אולברייט. תפקיד המכון לחקור את ההיסטוריה, הספרות, והתרבות של המזרח הקרוב מהעת העתיקה ועד ראשית התקופה האִסלאמית הקדומה. המכון סייע בפרסומים הראשונים של מגילות מדבר יהודה. המכון האמריקאי למחקר ארכאולוגי של קפריסין (Cyprus American Archaeological Research Institute), שמושבו בניקוסיה. המרכז האמריקאי לחקר המזרח (American Center of Oriental Research) שמושבו בעמאן. המכונים מעבר לים תומכים בחוקרים הפועלים במזרח התיכון המתמקדים בארכאולוגיה של המזרח הקרוב, שפות שמיות, היסטוריה, לימודי מקרא ומגוון תחומים אחרים. המכונים חברים במועצת מרכזי המחקר האמריקאים מעבר לים (Council of American Overseas Research Centers). אחת לשנה מקיים האיגוד בארצות הברית כנס שנתי. הכנס מתחיל שמונה ימים לפני חג ההודיה. בשנת 1997, התקיים הכנס הראשון בעיר נאפה, קליפורניה. בשנת 2008 התקיים הכנס בבוסטון והשתתפו בו 730 חוקרים מרחבי העולם. הכנס ב־2020 נערך באורח מקוון והכנס ב־2021 התקיים בשיקגו. האיגוד מפרסם שלושה כתבי עת מדעיים, שניים מתוכם הם כתבי עת אקדמאים. הוצאת אוניברסיטת שיקגו החלה לפרסם את כל שלושת כתבי העת בשנת 2019: Bulletin of the American Schools of Oriental Research – הידוע בשם BASOR - מפרסם מאמרים העוסקים בארכאולוגיה, היסטוריה ואפיגרפיה של המזרח הקרוב. Journal of Cuneiform Studies - נוסד בבגדאד בשנת 1947 ומפרסם מאמרים באנגלית, בגרמנית ובצרפתית, העוסקים בשפה ובהיסטוריה של מסופוטמיה בעת העתיקה. הרבעון Near Eastern Archaeology – כתב עת המיועד לקהל הרחב. אתר האינטרנט הרשמי של האיגוד האמריקאי למחקר מעבר לים (באנגלית) האיגוד האמריקאי למחקר מעבר לים, ברשת החברתית פייסבוק האיגוד האמריקאי למחקר מעבר לים, ברשת החברתית אקס (טוויטר) האיגוד האמריקאי למחקר מעבר לים, סרטונים בערוץ היוטיוב אתר מכון אולברייט לארכאולוגיה (באנגלית) אתר המרכז האמריקאי לחקר המזרח (באנגלית) אתר המכון לארכאולוגיה של קפריסין (באנגלית)
קוצן (כריש)

קוצן (שם מדעי: Squalus) הוא סוג טקסונומי של דגים המשתייכים לעל-הסדרה דמויי כריש. הקוצנים הם מהנפוצים שבכרישי חופי הים התיכון, מאזור החוף ועד לעומק של כ-100 מטר. שמם ניתן להם בשל קוץ גדול המזדקר לפני שני סנפירי הגב. צבעו של הקוצן חום בהיר, וגחונו בהיר. גודלו מגיע עד 1.2 מטרים. הקוצן הוא דג קרקע, הניזון מבעלי חיים אחרים. לזכר הקוצן איבר חיצוני מיוחד, המשמש להעברת הזרע אל תוך פתח המין של הנקבות. הפריית הביצים הבשלות היא אפוא פנימית, והריון הנקבה נמשך 22 חודשים. מספר הולדות המתפתח ברחמה של נקבה אחת הוא 6-11, וגודלם בעת ההשרצה 25-35 ס"מ. רביית הקוצנים מתרחשת כל חודשי השנה, ואינה מוגבלת לעונה מסוימת. לקראת ההשרצה מתקרבת הנקבה למים הרדודים שליד החוף. בארצות רבות השוכנות לחופי הים התיכון נאכל בשר הקוצנים, ומכבדיהם מכינים שמן דגים. קוצן נקוד (Squalus acanthias) Squalus acutipinnis Squalus albicaudus Squalus albifrons Squalus altipinnis Squalus bahiensis קוֹצָן חַדְגּוֹנִי (Squalus blainville) Squalus brevirostris Squalus bucephalus Squalus chloroculus Squalus crassispinus Squalus cubensis Squalus edmundsi Squalus formosus Squalus grahami Squalus griffini Squalus hemipinnis Squalus japonicus Squalus lalannei Squalus lobularis Squalus megalops Squalus melanurus Squalus mitsukurii Squalus montalbani Squalus nasutus Squalus notocaudatus Squalus quasimodo Squalus rancureli Squalus raoulensis קוצן פסיפי (Squalus suckleyi) מדיה וקבצים בנושא קוצן בוויקישיתוף קוצן, באתר ITIS (באנגלית) קוצן, באתר NCBI (באנגלית) קוצן, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) קוצן, באתר GBIF (באנגלית)
ארנה פונטה נובה

ארנה פונטה נובה (בפורטוגזית: Arena Fonte Nove), הוא אצטדיון כדורגל השוכן בעיר סלבדור, בירת באהיה שבברזיל. ארנה פונטה נובה שימש כאחד מ-12 האצטדיונים שלקחו חלק באירוח משחקי מונדיאל 2014 שנערכו בברזיל. הוא גם נבחר לקחת חלק באירוח משחקי גביע הקונפדרציות 2013, וכן לאחד מארבעת האצטדיונים מחוץ לריו דה ז'ניירו אשר אירחו את משחקי הכדורגל באולימפיאדת 2016. כמו כן נערכים באצטדיון משחקי הקופה אמריקה 2019. האצטדיון מכיל כ-50,000 מקומות ישיבה, כאשר בטורנירי פיפ"א גדלה תכולת האצטדיון לכ-55,000 מקומות ישיבה על ידי הוספת יציע זמני. האצטדיון משמש כמגרשה הביתי של קבוצת הכדורגל באהיה. האצטדיון כולל מסעדה, מוזיאון, חנויות ומרכז עסקים אשר פועלים ללא קשר לאירועי הספורט. האצטדיון נחנך ב-7 באפריל 2013 במשחקה באהיה מול ויטוריה שהסתיים בתוצאה 5-1 לטובת ויטוריה. האצטדיון נבנה באתר בו עמד אצטדיון פונטה נובה הישן (נקרא גם "אצטדיון אוקטביו מנגביירה"), אשר נסגר בשנת 2007 לאחר התמוטטות חלק מהמפלס העליון של אצטדיון. האצטדיון הישן נהרס כליל בשנת 2010, במקביל לבניית האצטדיון החדש. לפונטה נובה הישן הייתה היסטוריה ענפה של משחקי כדורגל. במהלך המאה ה-20 והעשור הראשון של המאה ה-21 שימש במה מרכזית לאליפות באהיה ואירח מספר רב של משחקי ליגת העל הברזילאית וכן משחקי הנבחרת הברזילאית, ביניהם חלק מהופעותיה בקופה אמריקה 1983 ובקופה אמריקה 1989. האצטדיון נבחר לקחת חלק באירוח גביע הקונפדרציות 2013. במסגרת הטורניר אירח האצטדיון שני משחקים משלב הבתים, וכן את המשחק על המקום השלישי. להלן רשימת המשחקים שנערכו באצטדיון בזמן הטורניר. שעות המשחקים הן בזמן UTC-03. האצטדיון נבחר לקחת חלק באירוח משחקי מונדיאל 2014. במסגרת הטורניר נבחר האצטדיון לארח ארבעה משחקים משלב הבתים, וכן משחק משלב רבע הגמר ומשלב חצי הגמר. שעות המשחקים הן בזמן UTC-03. מדיה וקבצים בנושא ארנה פונטה נובה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ארנה פונטה נובה (בפורטוגזית) ארנה פונטה נובה, ברשת החברתית פייסבוק ארנה פונטה נובה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ארנה פונטה נובה, ברשת החברתית אינסטגרם תיאור האצטדיון באתר פיפ"א (באנגלית) יאיר קטן ואליסף דעואל, הערים המארחות: סלבדור במונדיאל, באתר ynet, 20 במאי 2014
קורייר ואייבס

קורייר ואייבס (באנגלית: Currier & Ives) הייתה החברה המצליחה ביותר להדפסי ליתוגרפיה בארצות הברית. החברה פעלה בין השנים 1834 עד 1907 וייצרה למעלה ממיליון הדפסים. ההדפסים, שהיו זולים יחסית לציורי שמן, היו תמונות מקובלות שנתלו על קירות בבתים רבים בארצות הברית ובבריטניה. ההדפסים כללו שכפול (רפרודוקציה) של ציורי שמן ויצירות מקוריות בשלל נושאים, בהם סצנות היסטוריות (הידועה בהן היא סדרת מלחמת האזרחים האמריקנית ותמונת רצח אברהם לינקולן), תמונות מחיי הכפר (מראות של עבודות חקלאיות, ציד, דיג וכו'), חיי הים והספנות (ציד לווייתנים, ספינות שונות), מראות מן המערב הישן של אמריקה (נהר מיסיסיפי, מסילות ברזל בערבה, כריית זהב), ניו יורק וסביבתה (חיים עירוניים, נופי נהר הדסון), תמונות קומיות (קריקטורות פוליטיות, בדיחות מצוירות), כרזות (כולל כרזות בחירות) ועוד. בתחילה היו ההדפסים בשחור-לבן ונצבעו ידנית, אך עם התקדמות הטכנולוגיה החלה החברה להפיק גם ליטוגרפיות צבעוניות. נתנאל קורייר החל לעבוד כבר בגיל 15 כפועל בסדנת הדפסים בבוסטון. ב-1833 עבר לפילדלפיה ושנה לאחר מכן הצטרף לסדנה בשותפות עם מדפיס ניו יורקי בשם סטודרט (Stodart). השותפות, שנקראה Stodart & Currier, שרדה כשנה. בין השנים 1835–1856 ניהל קורייר את סדנת ההדפסים "N. Currier, Lithographer", שיצרה בעיקר ליטוגרפיות של אירועים חדשותיים ומן ההיסטוריה הקרובה. ההדפס "התבערה האיומה בספינת הקיטור לקסינגטון, 13 בינואר 1840" (Awful Conflagration of the Steam Boat Lexington) זיכה את קורייר בדף שבועי בעיתון הסאן הניו יורקי. ב-1857 הזמין קורייר את מנהל החשבונות של החברה, ג'יימס מריט אייבס James Merritt Ives (1824–95), להיכנס עמו לשותפות ומינה אותו למנכ"ל החברה, תוך יצירת המותג Currier & Ives. אייבס היה בעל תפיסה עסקית והבנה של טעם הקהל. הוא הוביל מודרניזציה הן בתחום הניהול והן בתחום ההפקה המתועשת של ההדפסים, על ידי הכנסת טכנולוגיות ייצור המוני ומכונות הדפסה המופעלות בקיטור, ובכך הוזיל את המוצר והפך אותו למוצר צריכה. כך הפכה החברה ליצרנית ומשווקת הדפסים לציבור ושיווקה את עצמה תחת הסיסמה "המרכז להדפסים זולים ועממיים" (The Grand Central Depot for Cheap and Popular Prints)‏. החברה העסיקה אמנים, שעשו להם שם לאחר מכן. בשנת 1866 שכרו שלוש קומות בבנין בפילדלפיה. קורייר נפטר ב-1888 ואייבס שבע שנים אחריו, אך בניהם המשיכו להפעיל את החברה, עד שחוסלה ב-1907, עקב כניסת טכנולוגיית דפוס אופסט ועליית הפופולריות של הצילום. LeBeau, Bryan F., Currier and Ives: America Imagined, Smithsonian, 2001 ISBN 978-1560989905 מדיה וקבצים בנושא קורייר ואייבס בוויקישיתוף אתר קרן קורייר ואייבס סנדת ההדפס של פילדלפיה "Currier & Ives" Opens at Kennedy Museum of Art (אורכב 27.09.2011 בארכיון Wayback Machine) Currier & Ives, Popular Masters of 19th-Century Lithography, הניו יורק טיימס, 7 ביוני 1998 קורייר ואייבס, Answers.com מאמרים(הקישור אינו פעיל) באתר Traditional Fine Arts Organization קורייר ואייבס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) רשימת יצירותיהם, ספריית הקונגרס גלריית יצירותיהם גלריה קטנה מיצירותיהם 5 עד 20 סנט לעבודה קטנה, 1 עד 3 דולר לגדולה. לפי Currier & Ives Prints Acquired by the Springfield Museums Currier & Ives, Printmakers to the American People באתר The Long Island Museum of American Art, History and Carriages Currier & Ives: An American Panorama James Merritt Ives (1824-1895) אוסף הנרי פורד Behind the Scenes: The Artists Who Worked for Currier & Ives
המכון לחקר המשפט העברי

המכון לחקר המשפט העברי ע"ש ישראל מץ הוא מרכז למחקר והוראה של המשפט העברי הפועל ליד הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, על פסגת הר הצופים. המכון נוסד בשנת 1963, ביוזמת המשנה לנשיא בית המשפט העליון (בדימוס) פרופ' מנחם אלון, והוא פועל לשילוב דרכי המחקר במשפט העברי עם המחקר הקלאסי במדעי היהדות. בהוצאת המכון פורסמו ספרים ומחקרים רבים, ביניהם מפעל מפתוח ספרות השו"ת בתקופת הראשונים ושנתון המשפט העברי המשמש במה למחקרים בנושא. בראש המכון עומד כיום פרופ' בני פורת. אתר האינטרנט הרשמי של המכון לחקר המשפט העברי אתר האינטרנט הרשמי של המכון לחקר המשפט העברי (באנגלית) האוניברסיטה העברית בירושלים, המכון לחקר המשפט העברי, דף שער בספרייה הלאומית
ארכף אדום-ראש

ארכף אדום-ראש (שם מדעי: Rhynchocyon petersi) קרוי גם סנג'י שחור הוא מין של חדף פיל במשפחת חדפי פיל (Macroscelididae) ובסוג ארכף גדול החי במזרח אפריקה. זהו הארכף הססגוני ביותר במשפחת חדפי הפיל. הארכף אדום-הראש הוא מהגדולים שבחדפי הפיל: אורך ראשו וגופו 22–27 ס"מ, אורך זנבו 25 ס"מ, ומשקלו 482–595 גרם. רגליו האחוריות ארוכות יותר מהקדמיות. צבע פרוותו שחור, ראשו ופלג גופו הקדמי בצבע חום אדמדם-ערמוני וחוטמו דק וארוך וצבעו כתום. יש לארכף זה עיגול לבן מסביב לעיניו ואילו אוזניו, זנבו וקצה חוטמו בצבע ורדרד-לבן. כשאר החדפי פיל, הארכף אדום-הראש נמצא רק ביבשת אפריקה, והוא תת-אנדמי (מוגבל לאזור מסוים המצוי בטריטוריה של מספר מדינות) לטנזניה ולדרום מזרח קניה. בית גידולו כולל יערות נשירים ויערות טרופים, ולעיתים גם שטחים חקלאיים נטושים. שני בני הזוג מגינים על שטחם המשתרע על 1-1.7 דונם, ובונים עד כ-עשרה קינים המשמשים למקלט. אף על פי שהארכפיים הם בעלי חיים מונגמיים, בדרך כלל הם יחיו בנפרד והזכר גם אינו משתתף בטיפול הצאצאים. הארכף אדום-הראש פעיל בשעות היום ומבלה את זמנו בחיפוש אחר מזון. בעזרת חוטמו הארוך הוא מחטט בפסולת וצמחייה כדי להגיע למזונו האהוב - חיפושיות, נמלים, זבובים וחסרי חוליות אחרים. לארכף חוש ריח טוב, ומדי כמה שניות הוא עוצר ומרחרח את האוויר כדי לוודא שלא נשקפת לו סכנה. בין טורפיו נמנים עופות דורסים ונחשים, ולכן מדי פעם הוא יביט למעלה או למטה כדי לראות אם נשקף לו איום. כאשר הארכף חש בסכנה הוא ימלט במהירות למאורתו או לקן אחר שהכין למקרה חרום, ולעיתות צרה הוא גם מכין מראש רשת שבילים מסועפת על ידי ניקוי פסולת ועלים. מצבו של הארכף אדום-הראש מוגדר על ידי IUCN בקטגוריית השימור "פגיע" (VU), בשל הרס בית גידול למטרות חקלאיות. באזורים מסוימים בהם יש מחסור באוכל הארכפיים אדומי-הראש עלולים להיות ניצודים לאכילה. עד שנת 2006 מצבו היה מוגדר כמין בסכנת הכחדה (EN). קיימים גרעיני רבייה בגני חיות בצפון אמריקה המשחררים ארכפיים לטבע, וכמו כן קיימים מספר אזורים מוגנים בהם הוא יכול לחיות ללא הפרעה. תוחלת חייו של הארכף אדום-הראש 4–5 שנים. ארכף אדום-ראש מחטט באדמה כדי למצוא מזון. ארכף אדום-ראש בגן חיות. ארכף אדום-ראש, באתר ITIS (באנגלית) ארכף אדום-ראש, באתר NCBI (באנגלית) ארכף אדום-ראש, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) ארכף אדום-ראש, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) ארכף אדום-ראש, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) ארכף אדום-ראש, באתר GBIF (באנגלית) ארכף אדום-ראש באתר הרשימה האדומה של IUCN
לזולה

לזולה (שם מדעי: Cercopithecus lomamiensis) הוא מין מקופי העולם הישן, שנתגלה בשנת 2007 (אושר בשנת 2012) בלומאמי באסין שבקונגו. זהו מין הקוף החדש הראשון שנמצא מאז שנת 1984. הלזולה חי ביערות הגשם של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, טווח המחיה שלו הוא בין הנהרות לומאמי וטשופה שבמרכז המדינה. הוא נתפס לראשונה בשנת 2007 בסמוך לכפר אופלה. מאז הלכידה הראשונה הוא נצפה שוב בבר. הקוף נמצא בסכנת הכחדה עקב בירוא יערות. הלזולה ניזון בעיקר מפירות, עלים ופרחים. John A. Hart, Kate M. Detwiler, Christopher C. Gilbert, Andrew S. Burrell, James L. Fuller, Maurice Emetshu, Terese B. Hart, Ashley Vosper, Eric J. Sargis & Anthony J. Tosi (2012). "Lesula: A new species of Cercopithecus monkey endemic to the Democratic Republic of Congo and implications for conservation of Congo's central basin". PLoS ONE. 7 (9): e44271. doi:10.1371/journal.pone.0044271.{{cite journal}}: תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link) מדיה וקבצים בנושא לזולה בוויקישיתוף לזולה, באתר ITIS (באנגלית) לזולה, באתר NCBI (באנגלית) לזולה, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) לזולה, באתר GBIF (באנגלית) לזולה באתר הרשימה האדומה של IUCN הסי.אן.אן מדווח על התגלית ערך זה הוא קצרמר בנושא יונקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דרק שולמן

דרק שולמן (באנגלית: Derek Shulman; נולד ב-11 בפברואר 1947) הוא מוזיקאי, מלחין, רב נגן, משורר וזמר בריטי-יהודי. שולמן ידוע בעיקר כסולן להקת הרוק המתקדם ג'נטל ג'ייאנט אותה ייסד עם אחיו ריי ופיל שולמן. שולמן נולד בעיר גלאזגו שבסקוטלנד, לאב שהיה חצוצרן בהכשרתו ועבד כאיש מכירות, ועבר עם משפחתו לפורטסמות' כשהיה בן שנה. על אף שהוריו אילצו אותו ואת אחיו להתאמן בנגינה שעה מדי יום, דרק ואחיו מעולם לא קיבלו הכשרה מוזיקלית מסודרת. כשהיה דרק בן 16 הקים דרק עם ריי אחיו להקת רית'ם אנד בלוז בשם Howling Wolves. לאחר הצטרפותו של ריי, שקנה סקסופון לצורך כך, ללהקה, שכרו האחים אמרגן שאילץ אותם לשנות את שם הלהקה ל-Simon Dupree and The Big Sound, השיג להם חוזה לחמש שנים בחברת התקליטים EMI, ואת האפשרות להתלוות לסיבוב הופעות של להקת הביץ' בויז. הלהקה הצליחה באופן יחסי, ואף הופיעה בתוכנית הטלוויזיה Top Of The Pops בטרם התפרקה בשנת 1969. לאחר שנת הפסקה גייסו האחים את הקלידן קרי מיניר והקימו את להקת ג'נטל ג'ייאנט. הסכם חדש עם חברת התקליטים ורטיגו נחתם, ועם דרק שולמן כסולן הוציאה הלהקה את אלבום הבכורה שלה. שולמן נשאר בלהקה עד לפירוקה בשנת 1980, בטרם פנה לקריירה מוצלחת כמפיק מוזיקלי ובשנת 1998 מונה למנכ"ל חברת התקליטים Atco. מדיה וקבצים בנושא דרק שולמן בוויקישיתוף דרק שולמן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) דרק שולמן, באתר MusicBrainz (באנגלית) דרק שולמן, באתר Discogs (באנגלית) ג'נטל ג'יינט - דברי הימים באתר המדריך העברי לרוק מתקדם ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אלפבית קשובי

אלפבית קשובי הוא האלפבית של השפה הקשובית (kaszëbsczi alfabét, kaszëbsczé abecadło), צורת כתב המבוססת על האלפבית הלטיני וכוללת כ-34 אותיות. 34 האותיות באלפבית הקשובי הן: A, Ą, Ã, B, C, D, E, É, Ë, F, G, H, I, J, K, L, Ł, M, N, Ń, O, Ò, Ó, Ô, P, R, S, T, U, Ù, W, Y, Z, Ż קשובית אלפבית לטיני הסבר על האלפבית הקשובי, באתר Omniglot (באנגלית)
יונקרס Ju 52

יונקרס JU 52 (בגרמנית - Junkers Ju 52) הוא מטוס תובלה גרמני שיוצר בין 1931 ל-1945. המטוס היה בשימוש אזרחי וצבאי. בשימוש האזרחי שימש כ-12 חברות תעופה, ובין היתר את חברות סוויסאייר ולופטהאנזה כמטוס נוסעים ומטוס מטען. בתפקידו הצבאי שימש בעיקר את הלופטוואפה כמטוס תובלה ללוחמים וציוד, ולעיתים אף כמפציץ קל. המטוס הגיע למהירות של 350 קמ"ש ויכל לשאת 20 לוחמים. גם לאחר המלחמה המשיכו חברות תעופה וחילות אוויר להשתמש במטוס, והשימוש בו נמשך עד אמצע שנות ה-80. מדיה וקבצים בנושא יונקרס Ju 52 בוויקישיתוף חלומותיו הרעים של היטלר, הצופה, 21 ביוני 1940 ערך זה הוא קצרמר בנושא מטוסים ובנושא כלי טיס צבאיים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ארכף זהוב-גב

ארכף זהוב-גב או סנג'י זהוב-גב (שם מדעי: Rhynchocyon chrysopygus) הוא מין של חדף פיל גדול למדי במשפחת חדפי פיל ובסוג ארכף גדול החי במזרח אפריקה. ארכף זהוב-גב הוא החדף הגדול ביותר במשפחת חדפי הפיל עד כדי כך שהוא דומה בגודלו לארנב. אורך ראשו וגופו 23-26 ס"מ, אורך זנבו 21-23 ס"מ, ומשקלו עד 540 גרם, פרוותו רכה ובצבע חום אדמדם כהה-שחור ואילו צווארו ובטנו כתמתמים. המאפיין הבולט ביותר שלו הוא כתם זהוב גדול הנמצא על פני חלקו האחורי, וזהו גם המקור שמו. אוזניו קטנות ושחורות, רגליו הדקיקות שחורות והאחוריות ארוכות יותר מהקדמיות. זנבו ארוך וחלק ובצבע לבן באמצעו. חוטמו דק וארוך ומשמש אותו לחיפוש אחר מזון. בדומה לאיילונים העור בעכוזו של הארכף עבה פי שלושה משאר הגוף, ואצל הזכרים הוא עבה יותר מאשר אצל הנקבות ומספק להם הגנה מנשיכות בקרבות עם זכרים אחרים. הארכף זהוב-הגב הוא בעל חיים אנדמי באופן מלא לחופים המזרחיים של קניה. הוא חופף בתפוצתו לזו של צביון אדרס - אף הוא יונק נדיר. בית גידולו של הארכף כולל: יערות נשירים, שיחים וחופים. הארכפיים זהובי הגב הם מונגומים (כלומר בני הזוג נמצאים ביחד לאורך חייהם), אם כי ברוב הזמן הם יהיו פעילים בנפרד. במשך היום הארכפיים יחפשו מזון ובלילה ישנו בקן העשוי מפסולת, הם מכינים לעצמם כ-שישה קינים למקרה חרום. ההריון נמשך כ-42 ימים לאחריהם נולד ולד אחד, שמסוגל להיות עצמאי לאחר חמישה ימים בלבד, ונגמל אחרי שבועיים. תזונתו של הארכף זהוב-הגב כוללת שלשולים, מרבי-רגל, נמלים, חיפושיות, וכדומה. בין אויביו נמנים נחשים כמו ממבה שחורה, ועופות דורסים כמו זרון. כאשר הארכף מבחין בסכנה הוא יכה בזנבו על האדמה כדי להזהיר ארכפים אחרים שבסביבה, וייתכן כדי להראות לטורף שהוא התגלה. הארף זהוב-הגב מסוגל לרוץ במהירות של 25 קמ"ש. הארכף זהוב-הגב מאוים בעיקר על ידי אובדן בתי גידול למטרות חקלאות, כריתת עצים וכדומה, אם כי הוא מקבל הגנה חלקית על ידי "שירות חיות הבר של קניה". מצב שימורו מוגדר על ידי IUCN כמין בסכנת הכחדה (EN). הארכף זהוב-הגב הוא אחד מעשרת "המינים הפוקליים" שהוכרזו על ידי פרויקט "מינים ייחודיים הנמצאים בסכנת הכחדה גלובלית" (EDGE). הפרויקט מזהה מינים ייחודיים מבחינת מבנה גופם הזקוקים להגנה מפני הכחדה. הארכף נמצא יחד עם ההירולה, היפופוטם גמדי, גמל דו-דבשתי, דולפין נהרות סיני, לוריס שלוח אדום, סולנודון היספניולי, קיפודן חרטומני אטנבורו, עטלף דבורה, וירבוע ארוך אוזניים. מדיה וקבצים בנושא ארכף זהוב-גב בוויקישיתוף ארכף זהוב-גב, באתר ITIS (באנגלית) ארכף זהוב-גב, באתר NCBI (באנגלית) ארכף זהוב-גב, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) ארכף זהוב-גב, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) ארכף זהוב-גב, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) ארכף זהוב-גב, באתר GBIF (באנגלית) ארכף זהוב-גב באתר הרשימה האדומה של IUCN