laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
קראס

קראס או רמת קראס (סלובנית Kras; איטלקית Carso; גרמנית Karst) הוא חבל ארץ בדרום מערב סלובניה ובצפון מזרח איטליה שהעניק את שמו הגרמני לתופעת הקרסט. בשל כך לעיתים מכונה האזור בכינוי "הקרסט המקורי" או "הקרסט הקלאסי". האזור עשיר בתופעות קרסטיות כבולענים, פירים אנכיים, מגדלי קרסט ומערות. הקראס הוא רמה עשויה אבן גיר לחופיו המזרחיים של מפרץ טריאסטה, המתרוממת בתלילות ביחס לאזורים המקיפים אותה, למעט בצידה הדרום-מזרחי, וגובהה הממוצע כ-330 מטר. הרמה אינה מושפעת כמעט מהאקלים הימי של הים האדריאטי וכשליש ממנה מכוסה בחורש של עצי אורן. שטחו של חבל הקראס בסלובניה הוא 429 קמ"ר, ומתגוררים בו כ-19,000 תושבים, אך קיימות מספר הגדרות לגבולות החבל ולפיהן משתנים הנתונים. מרכזו של החבל בעיר סז'נה (Sežana) שעל גבול איטליה ובה כ-12,000 תושבים. הקראס מפורסם בנופיו בכלל ובמערות שבו בפרט, והידועות שבהן הן: מערת וילניצה (Vilenica) - אורכה כ-1,300 מטר ועומקה 180 מטר. המערה היא המערה התיירותית הראשונה בעולם. מערת ליפיצה (Lipica). מערת דיוואצ'ה (Divača). מערת פוסטוינה (Postojna) - המערה באורך של כ-20.5 ק"מ, היא הארוכה בסלובניה. כרבע מאורכה פתוח למבקרים ובשל כך היא נחשבת גם למערה הארוכה בעולם הנגישה לביקור. בחלק ממערה עוברת רכבת תיירים. המערה ידועה בזן ייחודי של דו חי, פרוטיאוס מצוי, המכונה "הדג האנושי". מערות שקוציאן (Škocjan) - אחד האתרים המפורסמים בעולם ללימוד תופעת הקרסט. המערות הוכרזו בשנת 1986 כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו. כמו כן, המערות מהוות "שמורה ביוספרית קראס" שהוכרזה על ידי הארגון ב-2004. גרוטה ג'יגאנטה (Grotta Gigante) - מערת ענק בקראס האיטלקי. האולם המרכזי במערה משתרע לאורך של 130 מטר, רוחב של 65 מטר, וגובהו 107 מטר. נוסף על המערות באזור מספר אתרים ידועים נוספים: חווה להרבעת סוסים בליפיצה (Kobilana Lipica) - מקורם של הסוסים הליפיצנים (Lipicanec). טירת פרדיימה (Predjamski grad "מעל המערה") הבנויה בתוך סלע ומעל מערה. כנסיית השילוש הקדוש (Cerkev sv. Trojica) בהרסטובלייה (Hrsatovlje). קרסט פויבה מדיה וקבצים בנושא קראס בוויקישיתוף האתר הרשמי של הפארק הלאומי "מערות שקוציאן" האתר הרשמי של מערת פוסטוינה וטירת פרדיימה גרוטה ג'יגנטה - האתר הרשמי (איטלקית) האתר הרשמי - חוות ליפיצה אתר אודות הרסטובלייה ירדן גור, ‏סלובניה – טיול בארץ הקארסט, באתר GoTravel
תחנת הרכבת בר גיורא

תחנת הרכבת בר גיורא (השם הקודם, בערבית, עד 1948: دير الشيخ, תעתיק: דיר א-שייח', באנגלית: Deir Esh Sheikh Rail Station‏) היא תחנת רכבת תפעולית על מסילת הרכבת יפו–ירושלים. מיקום התחנה בערוץ נחל שורק כשני קילומטר צפונית למושב בר גיורא. התחנה הוקמה בשלהי המאה ה-19 לאחר שמסילת הרכבת יפו–ירושלים החלה לפעול. נחל קטלב הסמוך שימש כמקור מים לדודי הקיטור של הרכבות שהיו עוצרות בתחנה בזמן השלטון העות'מאני ובימי המנדט הבריטי. עד קום המדינה נקראה התחנה על שם הכפר הערבי הסמוך דיר א-שיח'. בשנות ה-50 שימשה כתחנה תפעולית של רכבת ישראל, גם לאחר שקטרי הקיטור הוחלפו בקטרי דיזל. בשנות האלפיים, כאשר חודשה מסילת הרכבת יפו–ירושלים, נותר מבנה התחנה ההיסטורי על תילו בסמוך לתוואי המחודש. המועצה לשימור מבנים ואתרי התיישבות דרשה מרכבת ישראל להכליל בפרויקט חידוש המסילה את שחזור מבני התחנה ואלמנטים היסטוריים אחרים בסביבתה (עמודי איתות, עמודי טלגרף, מוטות ויסות המסילה ומתקני מילוי, אחסון והעברת מים), אך הרכבת סירבה. המבנים ההיסטוריים של התחנה מתחלקים לשתי תקופות: למרגלות המסילה, בסבך הצמחייה של נחל שורק, ישנם המבנים הקדומים יותר של התחנה שנבנו ונעשה בהם שימוש בשלהי התקופה העות'מאנית. לצד המסילה נמצא המבנה הבולט ביותר במתחם התחנה, שהוקם בימי המנדט הבריטי כמה שנים לאחר מלחמת העולם הראשונה. בסביבות התחנה נמצאים גם שני פילבוקסים שמהם הגנו החיילים הבריטיים על מסילת הרכבת יפו–ירושלים - האחד ממזרח לתחנה והשני ממערב לה. מתחם התחנה ההיסטורית מיועד לשימור, אך נכון לשנת 2007 המבנה העיקרי של התחנה (מימי המנדט הבריטי) נעול ואטום בלבנים. לאור היעדר הפעילות בתחום השחזור, המועצה לשימור מבנים יוזמת בשיתוף עם המועצה האזורית מטה יהודה תוכנית שבמרכזה תחנות הרכבת ההיסטוריות נחל שורק ובר גיורא. לפי התוכנית, תושבי טל שחר יאמצו את תחנת הרכבת נחל שורק ותושבי בר גיורא יאמצו את תחנת בר גיורא במטרה לפתחן כנקודות משיכה לתיירים. התחנה משמשת כתחנה תפעולית קטנה של רכבת ישראל כחלק מהקו המחודש לירושלים. בתחנה הוקם מבנה שליטה ובקרה בקרבת התחנה ההיסטורית, ובצמוד לה הונחה מסילה כפולה המאפשרת מפגש רכבות בקו ירושלים-בית שמש. מסילת הרכבת יפו–ירושלים הרכבת המנדטורית מדיה וקבצים בנושא תחנת הרכבת בר גיורא בוויקישיתוף תמונות של התחנה - תמונת לוויין עכשווית של תחנת בר גיורא בתוואי נחל רפאים ותמונה מימי המנדט הבריטי, אתר wikimapia.org
Christina Aguilera

Christina Aguilera (בעברית: כריסטינה אגילרה) הוא אלבום הבכורה של זמרת הפופ כריסטינה אגילרה משנת 1999. האלבום הושק ב-24 באוגוסט 1999 בארצות הברית. בתוכו נכלל להיט פריצת הבכורה של אגילרה "Genie in a Bottle", וכמו כן גם את הלהיטים הבאים "What a Girl Wants", ‏"I Turn to You" ו-"Come on Over Baby (All I Want Is You)". בנוסף, הוא מכיל גם את השיר שלה שהוקלט שנה לפני כן לפסקול של הסרט אנימציה של וולט דיסני, "Reflection". אלבום הבכורה שלה זיכה אותה בשלוש מועמדויות בפרסי גראמי, שמשלושתן היא זכתה ב"תגלית השנה" בשנת 2000. האלבום מכר 360,000 עותקים בבריטניה, 600,000+ בקנדה, 9.1 מיליון בארצות הברית, ומעל ל-17 מיליון בעולם כולו. ב-2007 האלבום נכנס שוב למצעד האלבומים בבריטניה כשהוא מגיע למקום ה-82. בשנת 2000, מהדורה חדשה של האלבום אורגינל הושקה בתוספת גרסאות הרדיו והקליפ של הסינגלים"What A Girl Wants" ו "Come on Over Baby (All I Want Is You)". הגרסאות הללו החליפו את גרסאות האלבום במהדורה. מידע על האלבום Christina Aguilera באתר MusicBrainz מידע על האלבום Christina Aguilera באתר AllMusic האלבום Christina Aguilera באתר Discogs האלבום Christina Aguilera באתר ספוטיפיי מידע על Christina Aguilera, באתר המצעד האוסטרי, ארכיון מידע על Christina Aguilera, באתר המצעד הגרמני מידע על Christina Aguilera, באתר המצעד הנורווגי מידע על Christina Aguilera, באתר המצעד של ניו זילנד מידע על Christina Aguilera, באתר המצעד הפיני מידע על Christina Aguilera, באתר המצעד הצרפתי, ארכיון מידע על Christina Aguilera, באתר המצעד השוודי
סוחר רחוב

סוחרי רחוב הם סוחרים שמוכרים את סחורתם ברחוב, ללא חנות או דוכן קבוע בשוק. יש ביניהם בעלי דוכנים ניידים או קבועים, ואחרים הפורשים סחורתם על הקרקע. בשונה מרוכלים, לרוב אין הם ניגשים לבתי או משרדי הלקוחות אלא ממתינים ללקוחות שיגיעו אליהם. מגוון מוצרים נמכרים על ידי סוחרי רחוב, בין השאר מזון בדוכנים שהם מזנונים קטנים, תכשיטים, חפצי אמנות ואומנות, סדקית וסחורה פיראטית. בישראל דוגמה לסוחרי רחוב המוכרים מאכלי רחוב הם מוכרי תירס חם, אשר דוכנם כולל דוד מים גדול עם קלחי התירס. באזורי בילוי של ילדים ונוער ובמסיבות נמצאים לעיתים סוחרי רחוב בעלי דוכן שערות סבתא או תפוחים מסוכרים. בחופים מצויים סוחרי שלגונים, המוכרים את סחורתם מתוך ארגז קלקר, עמו הם מהלכים בחוף. תכשיטים נמכרים על ידי סוחרים המציבים דוכן או פורשים על הקרקע את מרכולתם באזורי תיירות כגון הטיילת באילת, בפסטיבלים כגון פסטיבל הסרטים ובאירועים שונים, למשל אירועי יום הסטודנט. במקומות אלו נמכרים לעיתים גם מוצרי אמנות ואומנות ואף ביגוד. בחלק מהמקומות נדרש רישוי להצבת דוכן או תשלום למארגני האירוע בגין הצבתו. מגוון דומה של סחורות נמכר באירועי מדרחוב (הלחם של מדרכה ורחוב), שחלקם מתקיימים בקביעות, כמו למשל מדרחוב נחלת בנימין בתל אביב, המתקיים בימי שלישי ושישי. בשנות ה-90 נמצאו בשולי שווקים סוחרי רחוב מקרב עולי ברית המועצות לשעבר שמכרו באופן מאולתר, ללא דוכנים, מוצרים אופייניים שנמצאו ברשותם כגון "בבושקות", עבודות רקמה וסריגה, כלים שונים ועוד. ישנם סוחרי רחוב המוכרים מוצרים מזויפים, בין השאר סיגריות, בשמים, משקאות חריפים, תקליטורי מוזיקה וסרטי די.וי.די., גאדג'טים ומכשירי חשמל. בעיר התחתית בחיפה, שבה מצוי גם נמל חיפה, ישנו אזור המפורסם בסוחרי רחוב מסוג זה, המכונים "ימאים" משום שזהו לכאורה עיסוקם ואת הסחורה הנמכרת הביאו עמם כביכול מארצות הים. ישראלים צעירים הנוסעים לטיול ממושך בחו"ל מתפרנסים לעיתים כסוחרי רחוב. התופעה נפוצה בין השאר בקרב מטיילים ביפן ובארצות הברית. סוחרי רחוב בפארק ביפן סוחר רחוב המוכר תקליטורים מזויפים סוחרי רחוב המוכרים מזון באירוע שנתי באיטליה הקטנה בניו יורק ליטל לוין, 19.01.1961 / עיריית תל אביב נאבקת ב"רוכלות הפרועה", באתר הארץ, 19 בינואר 2012
אמנטל

אמנטל (גרמנית: Emmentaler) היא גבינה קשה שמקורה בשווייץ. בצפון אמריקה, באוסטרליה ובניו זילנד מכונה גבינה זו גבינה שווייצרית, על אף שקיימים סוגים רבים של גבינות שווייצריות שונות. הגרסה הרומנית של גבינת אמנטל קרויה Șvaițer (שווייצר). גבינה הולנדית דומה "מאסדאם". אמנטל במקור הגיעה מעמק אמה (אנ') המצוי בקנטון ברן שבשווייץ. הגבינה מיוצרת גם במדינות נוספות אולם רק גבינות שיוצרו בקנטון ברן וכן ה- Allgäuer Emmentaler המיוצרת בגרמניה, בעלות סטטוס ה AOC. גבינות מצרפת, הולנד ומגרמניה נפוצות במיוחד. אפילו פינלנד היא יצואנית של גבינת אמנטל. בישראל מיוצרות גבינות דומות המשווקות תחת משפחת נעם של טרה, כגבינה חצי קשה. ובשם המסחרי "טל העמק" של תנובה כגבינה קשה. שם זה שומר על הדמיון לצליל השם המקורי ועל מותג "עמק". אמנטל היא גבינה צהובה, קשה באופן בינוני, המאופיינת בחורים גדולים. לגבינה טעם פיקנטי, אך לא באופן מאוד בולט. שלושה סוגי בקטריות משמשים לייצור הגבינה: Streptococcus, Lactobacillus וכן Propionibacter shermani. בשלב המאוחר של ייצור הגבינה צורכת הבקטריה Propionibacter shermani את החומצה הלקטית המופרשת על ידי בקטריות אחרות ומשחררת פחמן דו-חמצני, אשר יוצר באיטיות את הבועות מהן ייווצרו החורים. הגבינה שכיחה במאכלים בארצות הברית ובאירופה, שם היא משמשת בכריכים. בעת בישול, שמים את הגבינה על גבי גרטנים ומכניסים לתנור על מנת להמיס את הגבינה וכך להזהיב את המנה ולהפכה לפריכה. הגבינה גם משמשת לפונדו. גבינה שווייצרית מדיה וקבצים בנושא אמנטל בוויקישיתוף גבינות חצי קשות אמנטל, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אינדיגו (צבע)

אִינְדִּיגוֹ הוא צבע של אור בעל אורך גל בתחום שבין 420 ננומטר ל־440 ננומטר, גוון בין סגול לכחול. האינדיגו אינו צבע יסוד ואפילו אינו צבע יסוד הופכי. שמו ניתן על ידי אייזק ניוטון (על שם צמח האינדיגו) כאשר הוא חילק את הספקטרום האופטי לשמות. הוא בחר בשבעה צבעים כדי לקשר לשביעיות אחרות: כוכבי לכת (שהיו ידועים עד אז), שבעה ימים בשבוע ושבעה תווים במוזיקה. באופן יחסי העין האנושית אינה רגישה לתדירות של האינדיגו, וישנם אנשים רבים בעלי ראייה חדה שאינם מבחינים בין האינדיגו לבין הכחול או הסגול. החוקרים סבורים שהצבע שאייזק ניוטון קרא לו אינדיגו הוא הצבע שהיום מקובל לקרוא לו כחול, והצבע שאייזק ניוטון קרא לו כחול הוא הצבע שהיום מקובל לקרוא לו ציאן. הצובען אינדיגוטין (Indigotin) נמצא במספר סממני צביעה שמהם הפיקו צבע כחול בתקופה העתיקה: צמח האיסטיס (Isatis tinctoria), מיני ניל (Indigofera) ומיני חלזונות הארגמן (Murex). הפיגמנט הטבעי ניחן ביציבות רבה, אינו נשחק ואינו דוהה בקלות ונצמד היטב לסיבי טקסטיל, למעשה היה זה הפיגמנט היציב ביותר בעולם העתיק ובימי הביניים. לפי מסורת הזיהוי מתקופת הגאונים ולפי מספר חוקרים, ניתן לזהות את הצבען אינדיגו שהופק מהצבעים המכילים צבען זה, עם 'קלא אילן' הנזכר בספרות חז"ל. התהליך המסורתי להפקת הצבע מן הצמח היה ארוך ומסורבל והתקיים הרחק מאירופה, בעיקר בהודו ובצפון אפריקה. לפיכך היה הצבע יקר המציאות לפני העת החדשה. נוסף על כך, הפקת הצבע הייתה תהליך מצחין, הן בשל ריחו של צמח הניל עצמו בעת מעיכתו והתססתו והן בשל שימוש בשתן על מנת להפוך את הפיגמנט ליציב. העבודה אף צבעה את חלקי גופם, שיערם וציפורניהם של העוסקים במלאה בכחול יציב, שלא נשטף בקלות. הדבר הפך את הפועלים שעסקו בהפקת הפיגמנט למנודים והעוסקים במלאכה נחשבו לקאסטה טמאה. צבע האינדיגו מסמל את הצ'אקרה השישית, הכוללת, לטענת המאמינים, את העין השלישית. נטען כי צ'אקרה זו אחראית לאינטואיציה וללוגיקה. על שם הצבע הזה נטבע המונח ילדי אינדיגו המכוון, לפי אמונת אנשים מסוימים, לקיומם של ילדים בעלי יכולות על טבעיות ויכולת לנבא את העתיד. מונח זה נטבע מאחר שלטענת המאמינים בכך, ילדים אלה מוקפים בהילה בצבע אינדיגו. באירועי הלילה האפל ביותר של חוברות הקומיקס גרין לנטרן מופיעים שבעה חילות פקחים שונים, השואבים את כוחם מתוך הספקטרום הרגשי. אחד מאותם חילות הוא שבט אינדיגו, הפועל לפי רגש החמלה. מדיה וקבצים בנושא אינדיגו בוויקישיתוף חיה מאיר הר, כמה עבדים צריך כדי לצבוע את השמלה הזו בכחול?, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, 21 ביוני 2017 פרק כחול: ממלתחות האצולה וכורי הפחם ועד לבגדי העבודה של אתא, הסכת הספרנים, 5 במאי 2024 להרחבה: דוד אילוז וזהר עמר, "מתקן התעשייה בעין בוקק: מפעל להפקת אינדיגו מהצמח ניל?", 'מחקרי יהודה ושומרון יח, אריאל, תשס"ט, עמ' 223-230
30

שנת 30 היא השנה ה-30 במאה ה-1. זוהי שנה רגילה, שאורכה 365 ימים. באותה תקופה הלוח הגרגוריאני עוד לא היה קיים, ולכן שנה זו קיימת בלוח היוליאני בלבד. ספירת הנוצרים, המקובלת כיום, החלה בשנת 525, ולכן המספר הסודר של שנת 30 ניתן לה בדיעבד. כל התאריכים שלהלן הם לפי הלוח היוליאני. הרומאים מקימים את העיר טורנה (בבלגיה של ימינו) ראשית הנצרות: תארוך של הדרשה על ההר (אם כי חלק מן החוקרים שוללים תארוך זה); תחילת כהונתו של פטרוס הקדוש (עד שנת 67 או 64) תרגום ראשון של משלי איזופוס ללטינית הופעת סימנים מקדימים לחורבן בבית המקדש ותחילת 40 שנה של תעניות רבי צדוק גלות הסנהדרין הראשונה יוחנן המטביל (מוערך) 6 באפריל / 7 באפריל - ישו (מוערך) 7 באפריל – תאריך אפשרי לצליבת ישו (נולד ב-4 לפנה"ס) להלן לוח שנה יוליאני. הלוח העברי לפני שנת ד'קי"ט (359), נקבע על פי הראייה, ומכיוון שלא הייתה אז שיטה קבועה - לא מוצג כאן לוח עברי. ילידי 30‎ נפטרים ב-30‎ מדיה וקבצים בנושא 30 בוויקישיתוף תלמוד בבלי, מסכת יומא, דף ל"ט, עמוד ב'. תלמוד בבלי, מסכת גיטין, דף נ"ו, עמוד א'. תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף ט"ו, עמוד א'.
גוטפריד היינריך שטלצל

גוטפריד היינריך שטלצל (גרמנית: Gottfried Heinrich Stölzel;‏ 31 בינואר 1690, גרינשטדטל – 27 בנובמבר 1749, גותה) היה מלחין גרמני במאה ה-18. משנת 1707 היה סטודנט בלייפציג, שם למד בין השאר אצל מלכיור הופמן. למד, עבד ויצר בברסלאו ובהאלה ואחר, בשנת 1713, יצא לשנה וחצי לאיטליה, שם פגש בוונציה את אנטוניו ויולדי והתוודע אל הטעם המוזיקלי השולט באופנה. אחרי שעבד שלוש שנים בפראג, היה לזמן קצר לקאפלמייסטר בגרה. בשנת 1719 נשא אישה וכעבור שנה התמנה למשרה בגותה, שם עבד עד מותו. ב-1731 התפטר הקאפלמייסטר של החצר בשטרסבורג ויצא לדנציג, ושטלצל סיפק מספר רב של יצירות לאירועים חגיגיים ואריות לביצוע בחצר; בארכיב בטירת זונדרסבורג שמורים כתבי היד שלו אבל מחצית ממכלול יצירתו של שטלצל, שלא נחרתה, אבדה. שטלצל נהנה ממוניטין יוצאי דופן בתקופת חייו: לורנץ מיצלר דירג אותו כשווה במעלה ליוהאן סבסטיאן באך. יצירותיו החשובות ביותר הן: ארבעה קונצ'רטי גרוסי, סינפוניות רבות, קונצ'רטו לאבוב ד'אמורה, אופרות ואורטוריות: "נרקיסוס", "ואלריה", "ארטמיסיה" ו"אוריון"; שנים-עשר מחזורי קנטטות שלמים וכן קנטטות לטקסטים חילוניים. מוריס אנדרה ביצע קונצ'רטו של שטלצל ברה מז'ור לחצוצרה, כלי מיתר וקונטינואו. ספרו "אמנות הרצ'יטטיב" (Abhandlung vom Recitativ), שנכתב ב-1739, יצא לאור רק ב-1962. Bist du bei mir: האריה של שטלצל הועתקה על ידי יוהאן סבסטיאן באך באחד מספרי התווים שלו לאנה מגדלנה באך. מדיה וקבצים בנושא גוטפריד היינריך שטלצל בוויקישיתוף גוטפריד היינריך שטלצל, באתר AllMusic (באנגלית) גוטפריד היינריך שטלצל, באתר MusicBrainz (באנגלית) גוטפריד היינריך שטלצל, באתר Discogs (באנגלית) Gottfried Heinrich Stoelzel (in German) Gottfried Heinrich Stölzel
אש יוונית

אש יוונית (ביוונית: Πῦρ ῥωμαϊκόν, "אש רומית") היא אמצעי לחימה שהיה בשימוש האימפריה הביזנטית, ועל פי המסופר הומצאה בידי פליט יהודי מסוריה, אדריכל בשם קליניקוס (אנ') מהליופוליס. האש היוונית הייתה חומר הצתה נוזלי מסוכן והרסני מאוד, שניתן היה להתיזו ביבשה ובים, והוא בא לידי שימוש בעיקר בים. אוניות ביזנטיות היו מצוידות בכלים שמתוכם נורו סילוני אש יוונית על האויב. ספינות אויב נמנעו מלהתקרב לצי הביזנטי, משום שהאש היוונית העניקה לו יתרון בלתי מעורער. כשקליניקוס (אנ') הגיע לביזנטיון, המציא את האש כדי להגן על ביתו מהצבאות שברח מהם. באש זו, גירשו הביזנטים את הצי הערבי והסירו את המצור מעל קונסטנטינופול. האש הייתה קולנית, עם להבות ירוקות, ואי אפשר היה לכבותה ללא תערובת נכונה של שתן, חול וחומץ. האש נורתה מצינורות בחרטומים של ספינות אש שתוכננו במיוחד לשם כך ובערה במים. רק משפחת הקיסר ומשפחה בשם למפרוס הכירו את הנוסחה לאש, ומרכיביה נותרו סודיים עד היום. גם ידיעת הנוסחה לא הספיקה כדי לשחזר את השפעות האש ההרסניות, כי צריך לדעת להפעיל אותה, לבנות את הציוד לשאוב אותה, לאחסן אותה בבטחה, ועוד הרבה סודות. אף אחד לא ידע את כל הסודות, משום שהביזנטים מידרו את הידע על המערכת שלהם, כך שלא יהיה אף אחד שייפול בשבי האויב ויידע יותר משבריר מהסוד. מידור זה גרם לנפילת האימפריה הביזנטית, בגלל שהידע היה מפוצל כל כך, עד שזה היה רק עניין של זמן עד שכל הטכנולוגיה אבדה. תהליך הכנתה של האש היוונית נשמר בסודיות רבה, ועד היום לא יודעים בוודאות מה היו מרכיביה, אך ניתן לשער שהייתה מורכבת מנפט, עטרן וגופרית, מעורבבים בסיד חי וחומרים אחרים. לפי מקור אחר זו הייתה תערובת של גופרית, זפת, אשלגן חנקתי (מלחת) נפט וכנראה גם סיד חי. מרכיבים אלה העניקו לאש היוונית את היכולת לבעור כמעט בכל תנאי, ועל-פי השמועה – אפילו מתחת למים (ליכולת שלה תרם מרכיב משוער נוסף – מגנזיום). קליניקוס העביר את הנוסחה לקיסר הביזנטי קונסטנטינוס הרביעי בשנת 673, במהלך המצור הערבי הראשון על קונסטנטינופול, בירת האימפריה הביזנטית. האש היוונית תרמה לרבים מניצחונותיהם של הביזנטים, והיא מסבירה את משך החיים הממושך של האימפריה הביזנטית, במיוחד בסוף ימיה, כאשר היו לה מעט מאוד לוחמים. לראשונה נעשה בה שימוש בשנת 672 כנגד צי ערבי, ומהר מאוד הפכה לאחד מכלי הנשק המאיימים ביותר של ימי הביניים. מפעילי האש היוונית סבלו מבעיות בטיחות, ולעיתים עלו באש הספינות הביזנטיות עצמן. המתקנים להתזת אש יוונית נחשבים ללהביורים הראשונים. בספרי פרסי ג'קסון של ריק ריירדן אש יוונית היא כלי נשק המשמש את החצויים במלחמותיהם. גם בסרט "ספיידרמן ברחבי ממדי העכביש" גוון נלחמת באויב המשליך עליה אש יוונית. נפאלם ברנרד ופאון ברודי, מרובה הקשת ועד פצצת המימן, מערכות, 1966 אש יוונית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אש יוונית, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית) מהי האש היוונית?, באתר אנציקלופדיה אאוריקה ירון זילברשטיין‏, הנשק הכי קטלני של ימי הביניים הוא תעלומה גדולה עד היום, באתר וואלה, 27 ביולי 2023 ערך זה הוא קצרמר בנושא צבא. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יהדות קזאלה מונפראטו

יהדות קזאלה מונפראטו נוסדה במאה ה-15 בעיר קזאלה מונפראטו שהייתה מרכז יהודי חשוב. היחס ליהודים בתקופת שלטונם של בית פלאולוג'י (Paleologi) ובית גונזגה (Gonzaga) היה סובלני. בשנת 1708 עברה העיר לשליטת בית סבויה ויהודי העיר הצטוו לעבור לשכונה מיוחדת. תקופת הזוהר של הקהילה היהודית בקזאלה מונפראטו הייתה במאה ה-19; בתקופה זו מנתה הקהילה כ-850 חברים. היהודים עסקו בבנקאות ובמסחר של חיטה, תכשיטים, בדי תחרה ותבלינים. נכון לשנת 2011 גרים בעיר שמונה יהודים. את השירותים הדתיים מקבלים היהודים מקהילת יהודי טורינו. בית הכנסת ממוקם במקום שהיה מרכז ה"גטו", כיום רחוב "מונטרונה" (Via Montarone). ניתן להבחין במבנים מקוריים של הגטו בין הרחובות "בלבו" ו"אלסנדריה". ברחוב אלסנדריה 16 אפשר להבחין ב"מתלה" שהיה בשימוש בעת סגירת הגטו. בית מספר 20 היה בגבול הגטו. לקהילה שני בתי קברות: האחד, הופסקה בו הקבורה בשנת 1932 והשני פעיל עד היום. בית הכנסת נחשב כיום למונומנט איטלקי לאומי. הוא נבנה בשנת 1595 ונקרא: "Oratorio Israelitico". התפללו בו לפי נוסח אשכנז. המבנה, המשתרע על שטח נרחב, הוא בן קומה אחת, ובו חצר פנימית, עדות לכך שהקהילה לא סבלה מחוסר מקום. מהחזית לא ניתן לזהות את בית הכנסת, אך כתובת בעברית מעל אחת הכניסות מעידה על ייעודו. האומנות החזקות והחלונות הגדולים בקומה השנייה, נותנים למבנה מראה מיוחד. אולם בית הכנסת המקורי היה מלבני. כאשר הגיעו לעיר יהודים מעיר שכנה, הורחב האולם וקיבל צורה של מלבן מוארך. האולם מקבל את אורו משבעה חלונות ושורה ארוכה של עמודי תאורה מצופים זהב. ההיכל לפני ארון הקודש מרווח, כמעט רבע האולם, עולים אליו בשלוש מעלות מפוארות. בינו לבין אולם הקהל יש שבכת ברזל רקוע, עשירה בעיטורים ומוזהבת. מבנה ארון הקודש, משנת 1765 הוא בסגנון קלאסי. האולם כולו וגם קמרונותיו השטוחים מקושטים עיטורים של סטוקו מוזהב בסגנון הרוקוקו. את הרבגוניות והערך שבעיטורים מגבירים האפקטים של אור וצל בין צלעות הקמרונות הבולטים. המוזיאון כולל את הארכיב של "ליוויה פביה וולמבורג" (Livia Pavia Wollemborg). בארכיב מסמכים על תולדות יהודי העיר ועל השינויים שנעשן במבנה בית הכנסת. אוסף תשמישי הקדושה המצוי במוזיאון היה בשימוש בטקסים הדתיים של יהדות קזאלה מונפראטו. תשמישי הקדושה הם מכסף, חלקם מהתקופה שעל היהודים נאסר להיות צורפים בכסף ואלו נעשו עבורם על ידי לא-יהודים. "מוזיאון האורים" משלב תצוגה של חנוכיות עתיקות וחנוכיות מודרניות. במקום מוצגות חנוכיות שנוצרו על ידי אומנים בינלאומיים. קזאלה מונפראטו לאו לוי אסטי אריחי חרס עם כיתובי שואה ושלום, במוזיאון האורים. יונת שלום עם עלה של זית וחנוכייה, מוזיאון האורות בקזאלה מונפראטו. רעשני פורים צבעוניים בתצוגת המוזיאון היהודי. חנוכיית זוג ידיים וחנוכיית כינורות. במוזיאון אוסף משמעותי של חנוכיות. שתי חנוכיות, אחת מהן חנוכייה מחוטי תיל. חנוכייה עם הכיתוב:"את האור שהדליק אינו יכול לכבות" מתוך תצוגת תשמישי הקדושה של מוזיאון האורות. טבלת פריטים שבתצוגת המוזיאון. אולם תצוגה של תשמישי קדושה במוזיאון. יעקב פינקרפלד, בתי הכנסת באיטליה, מוסד ביאליק, ירושלים, תשי"ד In Piedmont Sixteen Synagogues, בהוצאת הקהילה היהודית בטורינו. Annie Sacerdoti, Guida All'Italia Ebraica, Marietti, Casale Monferrato,1986 אתר קהילת קזאלה מונפראטו לפי אחד מפרסומים "יהדות מונפרטו" לפי שיחה עם האחראית לביקורים בבית הכנסת 1.5.11
שלמה אבן וירגה

שלמה אבן וירגה (ה'ר"כ, 1460 – ה'שי"ד 1554) היה היסטוריון ורופא יהודי ספרדי בדור גירוש ספרד, מחבר הספר ההיסטוריוגרפי "שבט יהודה". שלמה אבן וירגה נולד בספרד למשפחת חכמים נכבדת. הוא נולד ככל הנראה בסוויליה שבאל-אנדלוס וחי רוב חייו בקסטיליה. היה ידוע כרופא וכחכם. כחמש שנים לפני גירוש ספרד נשלח לאסוף ממון לשחרור היהודים שנשבו בעיר מאלגה שנכבשה על ידי המלכים הקתוליים. בתעודה משנת 1491 הוא נזכר כנציג של ציבור היהודים בתעודה בעניינו של יהודי שהוחזק במעצר בעיר טולדו. מהתעודה עולה כי היו לו קשרים בחצר המלכות. בזמן גירוש ספרד עבר לפורטוגל שם חי כאנוס ובשנת 1506 עבר ממנה לאיטליה. בהמשך נס לטורקיה, ככל הנראה לאדירנה. לפי מקור אחר הוא מת בפלנדריה, בעודו בדרך לטורקיה, מעט לאחר יציאתו מפורטוגל. ערך מורחב – שבט יהודה (ספר) בהיותו בטורקיה, חיבר אבן וירגה את הספר "שבט יהודה", וזאת כעשרים שנה לאחר גירוש יהודי ספרד. חיבור זה הוא דיווח על רדיפות היהודים בארצות ובתקופות שונות, וגם דיון בתופעת שנאת ישראל באמצעות דיאלוגים או 'שיחות' מדומיינות בין מלך נוצרי לבין חכם נוצרי וחכם יהודי. בהקדמה קצרה מספר שלמה אבן וירגה שהוא מצא את הדיווח של מספר רדיפות בסיום עבודתו של יהודה אבן וירגה, שהוא העתיק, ועל אלו הוא הוסיף את סיפורם של הרדיפות בני זמנו; האוסף הושלם אחר כך והוצא לאור בידי בנו יוסף אבן וירגה. הכותרת "שבט יהודה" מרמזת ליהודה אבן וירגה ("שבט" היא המילה העברית המקבילה ל-"Verga" בספרדית), אך זוהי גם רמיזה למשמעותה האחרת של המילה 'שבט'=מקל חובלים, כי תוכנו של הספר ברדיפות שהוטחו על ראשי היהודים. העבודה מתארת שישים וארבע רדיפות יהודים, וכן סיפורם של פולמוסים רבים והתוויית מנהגי היהודים בארצות השונות. אבן וירגה השתדל לפתור את החידה: מדוע היהודים בכלל, והיהודים הספרדים בפרט, סבלו מהרדיפות יותר מאשר כל עם אחר. הוא נותן לכך הסברים שונים, בהן עליונותם של היהודים, בעיקר ההבדלות מהנוצרים בענייני אוכל; טרדותיהם היו גם עונש על חטאיהם. בהכללה, אבן וירגה אינו מתאמץ להסוות את האשמות שהנוצרים טפלו על היהודים ובמקרים רבים אף מדגישם ביתר שאת. היות שעבודה זו היא מצבור מאמציהם של שלושה מחברים, היא מאורגנת בסדר כרונולוגי. אין כל קשר בין שלושת הסופרים, אולם הסגנון העברי ניכר. אבן וירגה שלט בלטינית, והביא סיפורים רבים ממקורות לטיניים. ספרו אף מכיל מסה אודות תקופת בית ראשון. ספר שבט יהודה: יומן תעודי של מאורעות הגרוש מפי עד ראייה / לרבי שלמה אבן וירגא. ירושלים: הספרייה הספרדית, מכון בני יששכר, תשנ"ב. ספר שבט יהודה / לרבי שלמה ן' וירגא, הגיה וביאר עזריאל שוחט, ערך והקדים מבוא יצחק בער, ירושלים: מוסד ביאליק, תש"ז. ספר שבט יהודה ויכוח יהושע הלורקי – השמד הארבעים (שבט יהודה, ורשה תרפ"ח), באתר "דעת" תבנית בית המקדש – השמד הששים וארבע (שבט יהודה, ורשה תרפ"ח), באתר "דעת" מרדכי מרגליות (עורך כללי), "שלמה אבן וירגה", אנציקלופדיה לתולדות גדולי ישראל, תל אביב: י' צ'צ'יק, תש"ו, עמ' 1278–1279, באתר היברובוקס פרופסור דוד פלוסר, אנטומיה של שנאת ישראל, דבר, 1 באפריל 1977 שלמה בן יהודה וירגא (1460–1554), דף שער בספרייה הלאומית פיטר ש' לנגרד, ‏לשבט ולמשען, פעמים 139–140, עמ' 155–186
משה לימא

רבי משה לימא (1604 - כ"ב בחשון ה'תי"ז, 1656) היה מגדולי האחרונים, מחבר הפירוש חלקת מחוקק על שולחן ערוך חלק אבן העזר. נולד בפולין בשנת 1604 לרבי יצחק יהודה סופר מייזלס, למד בישיבת קראקא אצל רבי יהושע בן רבי יוסף מקראקא בעל שו"ת "פני יהושע" וספר "מגיני שלמה", שימש ברבנות של קהילת סלונים משנת 1631 עד שנת 1650 לערך, ולאחר מכן נתמנה לרב בקהילת ווילנא. ר' שבתי הכהן (הש"ך) היה אחד מן הרבנים בבית דינו בווילנא. היה ידידו של הרבי רבי השיל מקראקא, וחילופי תשובות שלהם נדפסו בספר "אספת גאונים". בסוף ימיו התמנה לרב בבריסק, ליטא, שם נפטר. היה מגדולי האחרונים, חיבורו המפורסם "חלקת מחוקק" על השו"ע אבן העזר, עד סימן קכ"ט יצא לאור לאחר פטירתו על ידי בנו הרב רפאל מייזלס. החיבור נחשב לאחד החשובים בנושאי כליו של השולחן ערוך, ומודפס ברוב הדפוסים הנפוצים של שו"ע אבן העזר יחד עם פירושו של הרב שמואל מפיורדא "בית שמואל", בשם המשותף "אפי רברבי". מרדכי מרגליות (עורך כללי), "משה לימא", אנציקלופדיה לתולדות גדולי ישראל, תל אביב: י' צ'צ'יק, תש"ו, עמ' 1109-1108, באתר היברובוקס 'לימא, ר' משה ב"ר יצחק־יהודה', בתוך: דב ליפץ (מרכז המערכת), נתן גורן [ואחרים] (מערכת), יהדות ליטא, כרך ג, ספר א: "אישים", תל אביב: עם הספר, תשכ"ז, עמ' 63 (ספר יזכור לקהילת ליטא, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 1261). דוד הלחמי, רבי משה ברבי יצחק יהודה ליווא (בעל „חלקת מחוקק”), חכמי ישראל, תל אביב תשי"ח, חלק א', עמ' ע"ה, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום)