laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
שאול כרמל

שאול כרמל (ברומנית: Shaul Carmel; נולד בשם המשפחה קרויטורו, ברומנית: Croitoru; ‏6 ביולי 1937 - 31 במרץ 2011) היה משורר, סופר, מתרגם ומחזאי ישראלי בשפה הרומנית, יהודי יליד רומניה. שאול כרמל נולד ביישוב שטפנשט, על יד בוטושאן. מצד אמו היה צאצא למשפחה של זמרים וחזנים. סבו, רב יוסלה שפירא היה חזן ידוע באזור, ואחיו ז'אן סספירו הפך לטנור אופרה בארצות הברית. בשנת 1940 אביו שגויס כקצין בצבא ברומני, נזרק מהרכבת על ידי חסידי התנועה הלגיונרית ונפצע. בהמשך ראש היישוב שטפנשט ליווה את האם המחופשת בבגדי איכרה רומניה על מנת שתבקר את בעלה הפצוע בבית החולים "גלרטר" ביאשי. שאול כרמל, אז קרויטורו, למד בתיכון "אוגוסט טרבוניו לאוריאן" בבוטושאן, והיה פעיל בק'נקולום (חוג) הספרותי על שם אמינסקו. בעידוד מזכיר המפלגה הקומוניסטית המקומי, ובניגוד לדעת אביו, נסע לבוקרשט כדי ללמוד בבית הספר לספרות ולביקורת הספרות על שם מיכאי אמינסקו. את שירו הראשון פרסם במדור הספרותי של העיתון "קלופוטול" ("הפעמון") בבוטושאן, שבבעלותו של סקרלט קלימאכי. מקבץ שיריו הראשון "קרני שמש" („Raze de soare”) הוצא לאור בשנת 1956 בכתב העל "יאשול ליטראר" ("יאש הספרותית"). שאול כרמל עלה לישראל בשנת 1965. היה בין מייסדי התאחדות הסופרים הישראלים בשפה הרומנית ונשיאה. שיריו תורגמו לעברית, רוסית, סלובקית וסינית. בשנת 1985 פרסם בישראל מחזה שנכתב בעברית בשם "כוחו של הערפל". שאול כרמל תרגם לעברית שירים של משוררים רומנים, בהם מיכאי אמינסקו ואנה בלנדיאנה. בשנת 1988 זכה שאול כרמל בפרס מיכאי אמינסקו לשירה רומנית. 1996 הפרס לשירה על שם מיכאי אמינסקו של האקדמיה הרומנית 1956 Raze de soare "קרני שמש" 1958 Întâia făclie ("הלהבה הראשונה") 1967 Jurnal de front "יומן קרב" 1968 Florile nisipului "פרחי חול" 1970 Răspântii "צמתים" 1977 Cu mâna pe inimă "עם היד על הלב" 1981 Războiul sărmanilor "מלחמת האומללים" 1984 Târziu "מאוחר" 1985 - המחזה ``כוחו של הערפל`` 1988 Poezii de nerostit "שירים שלא לדקלום" 1993 Fuga din rai 2002 "חיוך אבוד" "מצלע חלום" (2002 Vânzătorul de zăpadă (מוכר השלג) שאול כרמל (1937-2011), דף שער בספרייה הלאומית "חיוך אבוד" באתר בסימניה "מצלע חלום" באתר סימניה ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אלכסנדרו סבר

אלכסנדרו סבר (22 בינואר 1921 - 13 במאי 2010) היה סופר ומחזאי רומני- ישראלי, יהודי יליד רומניה שכתב ברומנית. סבר נולד במוינשט בשם סולומון (סולו) זילברמן. ב-1948 סיים את הפקולטה לפילוסופיה וספרות של אוניברסיטת בוקרשט ובשנת 1990 עלה לישראל. משנת 1955 היה לחבר באיגוד הסופרים של רומניה ובהמשך, בישראל, היה חבר בהתאחדות הסופרים הישראלים בשפה הרומנית. נפטר בבאר שבע ב-13 במאי 2010. 1955 "Boierii şi ţăranii" (הבויארים והאיכרים), טרגדיה מבוססת על אירועי מרד האיכרים ברומניה. 1957 "Cezar Dragoman" (צ'זר דרגומן). 1957 "Regele, spionul şi actorul" (המלך, המרגל והשחקן). 1966 "Uciderea pruncilor" (הריגת התינוקות). 1968 "Cercul" (המעגל). 1973 "Noaptea Speranţelor" (ליל התקוות), כרך הכולל את המחזות "Divorţul" (הגירושין) ו-"Întoarcerea" (השיבה). 1977 "Impostorul" (המתחזה). 1982 "Descăpăţînarea" (העריפה), כרך הכולל את המחזות "Menajera" (סוכנת הבית) ו-"Descăpăţînarea". המחזה "Descăpăţînarea" תורגם לכמה שפות ובהן אנגלית תחת השם "The fallen oak gree". 1982 "Îngerul bătrîn" (המלאך הזקן), אסופה של מחזות הכוללת את "Îngerul bătrîn", Noaptea e parohia mea (הלילה הוא קהילתי), "Un os pentru un cîine mort" (עצם בשביל כלב מת) ו-"Minunile lui Frochi Hirsch" (הניסים של פרוכי הירש). 1984 "Don Juan Apocalipticul" (דון חואן האפוקליפטי), אסופת מחזות הכוללת את "Don Juan Apocalipticul", הטרילוגיה "Leordenii" וגם את "Îngerul slut" (המלאך המעוות) ו-"Memoria durerii" (זיכרון הכאב). 1995 "Cartea morţilor" (ספר המתים), הופיע בתל אביב בהוצאת פפירוס. 1999 "Inventarul obsesiilor circulare" (ספירת המלאי של הטרדונות המעגליים), הופיע בקלוז'-נפוקה בהוצאת Apostrof. 2000 "Insomniacii" (חסרי השינה), הופיע בבוקרשט בהוצאת Hasefer. 1977 פרס איגוד הסופרים של רומניה. 1983 פרס למחזאות מטעם התאחדות סופרי בוקרשט. 1986 פרס למחזאות של איגוד הסופרים של רומניה. 1991 פרס מטעם הסוכנות היהודית. 1993 פרס התאחדות הסופרים הישראלים בשפה הרומנית. 1995 פרס הקרן על שם שרה וחיים ינקולוביץ'. 1996 פרס "נ. פאלטי". 1999 פרס "סבסטיאן קוסטין". 2003 פרס "פליקס אדרקה". ריאיון עם אלכסנדרו סבר ותצלום שלו (אורכב 15.03.2008 בארכיון Wayback Machine) ברומנית
הארי רקנאטי

הארי רקנאטי (1918 – 18 בדצמבר 2011) היה בנקאי, איש עסקים, אספן אמנות ובעל רשת מוזיאונים. מייסד מוזיאון ראלי. הארי רקנאטי נולד בסלוניקי. באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20 עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה בתל אביב. ב-1935 הקים אביו ליאון את בנק דיסקונט. בגיל צעיר מאוד הצטרף לעבודה בבנק, לצדו של אביו, וכאשר מת האב בפתאומיות ב-1945, התמנה הארי הבכור למנהל הבנק. כעבור שבע שנים הודח על ידי שלושת אחיו מניהול הבנק על רקע סכסוכים משפחתיים. הסכסוך הביא לקרע משפחתי שניתק את הארי מהמשפחה, הוא עבר להתגורר בז'נבה וניהל שם את הסניף האירופי הראשון של הבנק, שנקרא "דיסקונט אוברסיז" ובמקביל החל להקים במסגרת המשפחתית רשת של בנקים פרטיים באירופה ובדרום אמריקה. ב-1960 רכש את "בנק ראלי" הבריטי, ועבר להתגורר בלונדון עם אשתו פאולינה גולדברג, ממנה התגרש לאחר מכן, ובתם היחידה. ב-1970 רכש מאחיו את השליטה בשני בנקים באירופה וניתק כליל את קשריו העסקיים עם המשפחה. לדבריו "החליט לפרוש מהקבוצה לאור התעקשותם של אחיו להפוך את בנק דיסקונט לישראל לחברה ציבורית עם מניות נסחרות בבורסת תל אביב". כמו כן הוא חשש מאוד מהיקף הפעולות הפיננסיות ובמקרקעין שהתרחשו בניו יורק ושחמקו מעיניו. הפרידה מאחיו הוגשמה בשנת 1970. כאשר פרצה השערורייה של משבר מניות הבנקים בה היה מעורב גם בנק דיסקונט, הביע הארי רקנאטי בפומבי את סלידתו מהדרך בה ניהלו אחיו את הבנק, ובמיוחד התבטא בחריפות נגד אחיו רפאל רקנאטי, מנהל הקבוצה. ב-1995 אף תבע באמצעות בג"ץ לחייב את האח להתפטר מניהול עסקי הבנק לאחר שערוריית ויסות המניות. הארי רקנאטי היה אספן אמנות נלהב, שהחל לעסוק בכך כתחביב כבר ב-1943. במשך שנים אסף יצירות אמנות רבות, ביניהן אוסף אמנות אירופאית ענק ואוסף עצום של אמנות לטינו אמריקנית (לטענתו האוסף הגדול ביותר בעולם של אמנים חיים). את היצירות אחסן במחסניו באירופה ולאחר שפרש מעסקי הבנקאות עבר לעסוק באמנות. מ-1987 ועד 2000 הקים את רשת המוזיאונים ראלי, באורוגוואי, צ'ילה, ספרד ואף בקיסריה יש שני מוזיאונים: מוזיאון ראלי 1 הוותיק ומוזיאון ראלי 2, מוזיאון לזיכרון ספרד שנפתח ב-2007. כל המוזיאונים שהקים רקנאטי הם ללא מטרות רווח ולא מתאפשרת בהם פעילות מסחרית. הסיפור המשפחתי של הקרע במשפחת רקנאטי מוצג לציבור המבקרים במוזיאון ראלי בקיסריה בדפי הסבר המחולקים לכל מבקר, וכן בשלטים גדולים הניצבים בכניסה למוזיאון. באחד השלטים נכתב: "ישנם אלה המזהים בטעות מצערת את מוסדנו עם החבורה אשר העיתונות ושאר אמצעי התקשורת מכנים משפחת רקנאטי. אין לי כל קשר לאנשים אלה או למפעליהם מאז שנת 1970. הסיבה לכך מפורטת בשני השלטים הסמוכים". רקנאטי נפטר ב-18 בדצמבר 2011 בישראל. הוא אחיהם הבכור של דניאל, רפאל ויעקב. רקנאטי, אב ובנו – הוצאת כנה. 1983. אוטוביוגרפיה. מדיה וקבצים בנושא הארי רקנאטי בוויקישיתוף האתר הרשמי של מוזיאון ראלי לאמנות בקיסריה טלי חרותי-סובר, קיסריה: מוזיאון ראלי לאמנות בינלאומית, באתר ynet, 9 בדצמבר 2003 דוד רפ, כשהארי פגש את ראלי, באתר הארץ, 21 ביוני 2005 אודות הארי רקנאטי באתר מוזואוני ראלי על פי דף הסבר המחולק במוזיאון ראלי בקיסריה דיאנה בחור ניר, הארי רקנאטי נפטר בגיל 92, באתר כלכליסט, 23 בדצמבר 2011
רחוב (פירושונים)

האם התכוונתם ל... רחוב – חלק ממקום יישוב רחוב (מושב) – מושב מדרום לבית שאן תל רחוב – יישוב קדום בעמק בית שאן רחֹב – עיר מקראית בנחלת שבט אשר ראחוב – העיירה Rachów באוקראינה רחובות (פירושונים) רכוב
מוצאי חג (אלבום)

מוצאי חג הוא אלבום של המוזיקאית והזמרת הישראלית חוה אלברשטיין, שיצא לאור בשנת 2003. "מוצאי חג" יצא ארבע שנים לאחר יציאתו של אלבום האולפן המלא האחרון עד אז של אלברשטיין בעברית, "תיכף אשוב", ושנתיים לאחר "Foreign Letters" שכלל גם שירים ביידיש. חמשת השירים הפותחים של האלבום, כמו גם השיר "יום שישי בלילה", נוגעים במישרין או בעקיפין בהווי חייהם של העובדים הזרים בישראל. כל שירי האלבום נכתבו בידי בעלה של אלברשטיין, נדב לויתן, והולחנו על ידי אלברשטיין. זהו שיתוף הפעולה המוזיקלי הראשון בין בני הזוג, שנמשך גם באלבומה הבא של אלברשטיין, "קוקוס". האלבום, שהוקלט ב"אולפני די.בי" על ידי אורי ברק והופק מוזיקלית בידי עובד אפרת, זכה לביקורות משבחות בישראל ובעולם ולהצלחה מסחרית. שמו של האלבום בא משיר הנושא, המספר על זונות זקנות שחוזרות למקום עבודתן במגרש החניה בחוף הקאנטרי במוצאי ראש השנה, ומדליקות מדורה מן הפסולת שהשאירו החוגגים. השיר "צל", בו התארח ברי סחרוף בגיטרה ובשירה, יצא כסינגל ראשון והשתמש בדימוי הצל לשם תיאור היחס לעובד הזר ("כשהלבן סועד בחופזה חטיף צהריים עם שותפים לעבודה, שוטף הצל את כליו"). "תהילים קטנים" ו"אהבת חסד" עוסקים בחוויותיהן של דמויות מן העולם היהודי הדתי. האלבום הפך לאלבומה המצליח ביותר של אלברשטיין בישראל מזה זמן רב לאחר ש-14 אלף עותקים ממנו נמכרו ממנו תוך שלושה חודשים. ההצלחה נתפסה כהפתעה, בין השאר מכיוון שהאלבום נחשב לעגמומי וביקורתי יותר מהמקובל בזמר העברי של התקופה. בעקבות הצלחתו של האלבום ושל "קוקוס" ו"לעמעלע" שיצאו אחריו חזרה ב-2007 אלברשטיין להופיע בישראל לראשונה מזה שבע שנים. אבי אפרתי מ"ידיעות תל אביב" כתב על האלבום: "במדינה שקברניטיה מנהלים מדיניות של רדיפת זרים, 'מוצאי חג', שנגע לעומק ובכאב בסוגיית העובדים הזרים, הוא בבחינת מצפן מוסרי. בלדות יפות ונוגות, המייצגות את אלברשטיין במיטבה, חברו לאמירה הברורה, ליצירת אחד האלבומים האמיצים שנוצרו כאן השנה". באתר הביקורות הבינלאומי "allmusic" נכתב: "זוהי הקלטה מבריקה ומרגשת ששוחרי הפופ האלטרנטיבי יתהפכו באוויר בשבילה". "נחל גוסס" הוא שיר מחאה נוקב העוסק בזיהום הנחלים על ידי מפעלים תעשייתיים ("אם נתחיל בסלקציה, מי יתקע לידינו שלא יבוא יומנו?!"). אסף הראל כתב על השיר "הוא אולי אחת הזעקות הסביבתיות הבודדות שנשמעו במוזיקה הישראלית בשנים האחרונות". כל השירים נכתבו על ידי נדב לויתן והולחנו על ידי חוה אלברשטיין מוצאי חג נדל"ן וורה מבוקרשט וידאו שחור צל תהילים קטנים אהבת חסד מרתיחים מים יום שישי בלילה נחל גוסס פליני בניו יורק מילות השיר "מוצאי חג", באתר שירונט אבי אפרתי, נתנו בראש, ידיעות תל אביב אסף הראל, בלדה למלפפון ממוחזר, ידיעות תל אביב
מוצאי חג

ביהדות, מוצאי חג או מוצאי יום טוב הוא הזמן שבין צאת החג לבין עלות השחר שלאחר מכן. בדומה ליציאת השבת, גם הדרך הבסיסית לזיהוי יציאת החג היא הסתכלות בשמים, וחיפוש אחר שלושה כוכבים (כוכבים בולטים מאוד, כגון נוגה, אינם נחשבים בקביעת יציאת השבת). כאשר אכן ישנם שלושה כוכבים, הרי שהחג יצא. בימים מעוננים, שבהם לא ניתן היה להבחין בכוכבים, חיכו עד שהחשיכה הבטיחה שבוודאות הופיעו שלושה כוכבים. בימינו מחשבים מראש את זמני יציאת החג בעזרת מומחי אסטרונומיה. בדומה למוצאי שבת, גם במוצאי יום טוב עורכים הבדלה, אך אם החג לא חל בשבת מדלגים על ברכת "מאורי האש" (מכיוון שהיא נבראה במוצאי שבת), וכן על ברכת "בשמים" שכן ביום טוב אין נשמה יתירה כמו בשבת. יש נוהגים לדלג גם על הפסוקים שנהוג לומר לפני הבדלה. במוצאי היום הראשון של פסח ושל סוכות מתחיל חול המועד. לעיתים משמשים מוצאי חג לחגיגות משלהם, תוך ניצול העובדה שבזמן זה לא חלים הכללים של קדושת החג: במוצאי שמחת תורה נחגגות הקפות שניות. במוצאי שביעי של פסח מתחילות חגיגות המימונה. מוצאי יום הכיפורים מתאפיינים בסעודה המסיימת את הצום, ויש המתחילים בהם את בנייתה של סוכה.
מרדכי זר

מרדכי זר (14 בינואר 1914 - 16 בדצמבר 1982) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם מפא"י. נולד במשהד שבאיראן, צאצא למשפחת אנוסים מפרס (אנוסי משהד). בפרס עבדה המשפחה במשך דורות בעבודות, שכללו שימוש בחוטי זהב. על שם מלאכה זו נקראה המשפחה: 'זַר', שבפרסית פירושו חוטי זהב. עלה לארץ ישראל בשנת 1935. בשנותיו הראשונות בישראל עבד בבניין ובסלילת כבישים. בשנת 1942 עבר לעבוד בלשכת העבודה של הסתדרות העובדים הכללית. בשנת 1946 מונה זר למנהל המחלקה לעדות המזרח בהסתדרות בירושלים. לאחר מכן, בהיותו חבר מועצת פועלי ירושלים, נבחר למנהל המחלקה לתרבות של המועצה. ביולי 1962 נבחר לחבר מזכירות המועצה. במקביל עסק בפעילות ציבורית ונבחר לשמש יו"ר ועד העדה הספרדית בעיר ונשיא התאחדות עולי פרס בישראל. בשנת 1949 הוא הציע להקים ארגון של בני עדות המזרח בתוך מפא"י. בשנים 1955–1965 כיהן כחבר מועצת עיריית ירושלים. בשנים 1960–1963 היה יו"ר ועדת התחבורה העירונית. זר הוצב במקום ה-46 ברשימת מפא"י לכנסת הרביעית ונכנס לכנסת לאחר שמפא"י הפתיעה וקבלה 47 מנדטים. לקראת הבחירות לכנסת החמישית הוצב במקום ה-45 ברשימת מפא"י, אולם ירידה בכוחה של מפא"י הביא לכך שלא נבחר לכנסת. לאור זאת, ניסה זר להתמנות לסגן ראש עיריית ירושלים בשכר, אך ללא הצלחה. בשנת 1963 שב זר לכנסת בעקבות פטירתו של עמי אסף. סך כהונתו בכנסת כ-12 שנים (1959–1961, 1963–1974), במהלכן היה חבר ועדת הכנסת וועדת הפנים. בכנסת הרביעית היה חבר ועדת החינוך והתרבות ובכנסות לאחריה חבר ועדת העבודה והרווחה. בכנסת השביעית נבחר לסגן יושב ראש הכנסת. ביוני 1960 קבע המוסד לביקורת של מפא"י שזר שגה בטעות חמורה על שסיפר לעיתונאים פרטים על סכסוכים בתוך המפלגה. הוא אביהם של השחקן דודו זר מפרפר נחמד וגידי זר מצוותי הווי פיקוד צפון. קרוב משפחתו הוא סוחר הקרקעות איש השומרון משה זר. רחוב בשכונת פסגת זאב בירושלים נקרא על שמו. מרדכי זר, באתר הכנסת מרדכי זר, באתר כנסת פתוחה מוסדות ההסתדרות נוקו מספרדים, הד-המזרח, 3 בדצמבר 1948 מרדכי זר, חבר מזכירות מ. פ. ירושלים, על המשמר, 23 ביולי 1962 מפא"י מייסדת מפלגה ספרדית, הד-המזרח, 1 ביולי 1949 ב. יהושע, מוציאים את העז מירושלים, מעריב, 30 באוקטובר 1960 העיריה; תושבים לא יכתיבו את סדרי קווי האוטובוס, מעריב, 23 באוקטובר 1961 מ. זר התפטר מתפקידו כיו"ר ועדת התחבורה של עירית הבירה, הַבֹּקֶר, 12 בנובמבר 1963 מפא"י קבעה מועמדיה לעירית ירושלים, הַבֹּקֶר, 23 בספטמבר 1959 יהושע ביצור, שבעה סגני ראש - לאחד, מעריב, 22 במאי 1962 פירושים מוטעים לפרסומים על דיונים פנימיים במפא"י, דבר, 16 ביוני 1960 מ. מייזלס, ש..ש..ש.. מפא"י מתווכחת, מעריב, 19 ביוני 1960
אשר חסין

אשר פרוספר חסין (7 ביולי 1918 – 27 במרץ 1995) היה מורה לעברית, ואיש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם מפא"י, המערך, העבודה. חסין נולד בשנת 1918 בקזבלנקה שבמרוקו. הוכשר להוראה בסמינר למורים במרוקו ושימש יו"ר חבר המורים העבריים במדינה. במסגרת פעילותו הציבורית היה חסין מראשי הפדרציה הציונית במרוקו ונבחר ליו"ר ארגון "חובבי השפה" להפצת השפה והתרבות העברית וליו"ר המועדון העברי בקזבלנקה. בשנת 1948 עלה ארצה. בשנים 1959–1969 כיהן כחבר הכנסת בכנסת הרביעית, החמישית והשישית. בשנות כהונתו היה חבר בוועדות הכנסת השונות. וכן עמד בראש התאחדות עולי צפון אפריקה. בשנת 1944 כתב חסין בעברית את "מגילת היטלר" ("מגילת היטליר" בכתיב המקורי). המגילה מתארת בשבעה פרקים את סיפור עלייתו של היטלר לשלטון, תכנון וביצוע השמדת היהודים, לחימתם של "כוחות הברית" כנגד הנאצים ונפילתו של היטלר. הכותב היה מודע לכך שהסוף במגילתו אינו חיובי כבמגילת אסתר ולכן ציין שיש לקרוא כל שנה את המגילה בכובד ראש תוך זיכרון הנרצחים. תוכנה וצורתה של המגילה כמגילה יהודית טיפוסית. התוכן בעל אופי דתי וכולל ברכות, קטעי פסוקים ואף מניין עשרת בני המן אקטואליים. אחר סופה של המגילה וברכת ״הרב את ריבנו והלוחם לוחמינו״ מופיעה פרפרזה ל ״ארור המן וברוך מרדכי״, לפיו ארורים כל הרשעים (צורת הכתיבה כבמקור): היטליר, מוסוליני, טויו, הימליר, גורניג, גובילס, היץ, דארקיי דו פילפוא, וברוכים כל הצדיקים, מקביליהם של מרדכי ואסתר: רוזווילט, סורסיל, סתאלין, דו גול, גירו, תשאנג קיי שיק, וכן "מקביל" לחרבונה: "גיניראל קאתרו זכור לטוב" המגילה המקורית הייתה מגילה של ממש, מגולגלת. להלן פתיחת המגילה: (א) וַיְהִי בִּימֵי הִיטְלֶיר הַצַּבָּע הוּא הַקָּאפּוֹרָאל הַמּוֹשֵׁל עַל כָּל גֶּרְמָנְיָא שְׁבַע עֶשְׂרֵה מְדִינוֹת. (ב) בַּיָּמִים הָהֵם בַּעֲלוֹת הָאַכְזָר הַזֶּה עַל כִּסֵּא מֶמְשַׁלְתּוֹ אֲשֶׁר בְּבֶּרְלִין הַבִּירָה. (ג) שָׁכַח עָנְיוֹ וְדוּד הַצְּבָעִים שֶׁהָיָה עַל שִׁכְמוֹ לֶחֶם עוֹנִי וּבְגָדִים קְרוּעִים וְחַצְרוֹת הַבָּתִּים שֶׁשָּׁם הָיָה לָן. (ד) זָכוֹר לֹא זָכַר יְמֵי הַצּוֹם וְחַיֵּי נְדוּדִים בַּיּוֹם אֲכָלָהוּ חֹרֶב וְקֶרַח בַּלַּיְלָה וַאֲנָשִׁים טוֹבִים לְבֵיתָם סְחָפוּהוּ. (ה) גַּם הָאֲנָשִׁים הַדַּלִּים אוֹתוֹ רִחֲמוּ וְחֶמְלָה זוֹ הוּא לֹא לָמַד וַיִּתְאַכְזֵר וַיִּשְׁמַן וַיִּבְעַט כַּחֲזִיר. (ו) מִסְפַּר צָרוֹתָיו הָרַבּוֹת שָׁכַח וּמִלִּבּוֹ הֱסִירָן וְנִקְמַת אֲבוֹתָיו הָמָן וַעֲמָלֵק יִמַּח שְׁמוֹ כִּשְׁמָם זָכַר וְעַל לִבּוֹ חֲרָטָהּ רָאָה הַהַתְחָלָה וְנִסְתַּמָּא לְבַסּוֹף. (ז) אָמַר בְּלִבּוֹ זְקֵנַי נֻוצְּחוּ מִמִּעוּט חָכְמָתָם וַאֲנִי אִישׁ דַּעַת וּמָלֵא תְּבוּנָה עֲצָתִי נְכוֹנָה וּזְרוֹעִי חֲזָקָה וּבָזֶה אֶכְבֹּשׁ אֶת כָּל הָעוֹלָם. — מתוך: 'מגילת היטליר', דחק ג' מגילת היטלר בצפון אפריקה מאת מיכל שרף, מכון הברמן למחקרי ספרות, 1988. פ' חסין – 'מגילת היטליר' (העירו והקדימו מבוא: אפרים חזן ורחל חיטין-משיח), דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ג', 2013. מגילת היטלר מאת אשר פ׳ חסין - מהדורה מוערת מאת יצחק ומלכה מלאכי, מכון הברמן למחקרי ספרות, 2021. אשר חסין, באתר הכנסת אשר חסין, באתר כנסת פתוחה דוד טברסקי, ‏ליבי במזרח - הסופרים המרוקאים שכתבו על חורבן יהדות אירופה בזמן השואה, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 23 באפריל 2017 ערך זה הוא קצרמר בנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דיבל

דִּיבֶּל או מֵיתָד (בגרמנית: Dübel) הוא תושבת קטנה המיועדת לתיאום וחיבור בורג לרכיב מבנה כגון קיר או תקרה העשויים לרוב בטון, לבנים או גבס. קיימים סוגים שונים של דיבלים העשויים פלסטיק, עץ או מתכת. דיבל הפלסטיק הנפוץ בזמננו, הומצא על ידי ארתור פישר ב-1958. דיבל מחדירים לתוך קידוח באלמנט מבני ולתוכו מבריגים את הבורג. הבורג מרחיב את הדיבל ומהדק אותו בחוזקה דלפנות החור הקדוח ובכך מושג חוזק הידוק על ידי התפשטות פנימית הדרגתית. דיבל מיועד לחיבור אלמנטים למשטח במקרים שבהם העומס רב מכדי להשתמש בהידוק באמצעות מסמר, שעלול להיתלש תחת העומס. בעזרת דיבל ניתן לתלות תמונות כבדות, מדפים, גופי תאורה, ארונות, מתלים וכדומה. במקרה של אלמנטים כבדים במיוחד, כגון ארונות קיר במטבח, יוצר משקל הגוף התלוי מומנט כח הפועל על הקיר וגורם למתיחה בחיבורו העליון אל הקיר. במקרים כאלו נהוג להשתמש בדיבלים חזקים וגדולים יותר לתלייה העליונה של האביזר על מנת שזה לא ייתלש מן הקיר. עבור קיר גבס קיימים דיבלים מיוחדים הנקראים "דיבל גבס" (מיועדים לתשתית חלולה/חלשה) בעזרתם ניתן לתלות פריטים קלים. במקרים של קירות חלשים, דיבל גדול וחזק יותר אינו בהכרח הפתרון לתליית אלמנטים כבדים משום שחומר הקיר עצמו אינו מסוגל לשאת את העומס. דיבל כוח (ממתכת) המכונה "דיבל ג'מבו" או "בורג ג'מבו" הוא דיבל המיועד לתלות פריטים כבדים ביותר או לתמוך בכבלים הנמשכים מן המבנה ונושאים משקל. בורג ג'מבו הוא מוצר הכולל בורג, מעטפת ואום משולבים. סיבוב הבורג מושך את האום, ומקצר את המעטפת, ובכך מרחיבה, התרחבות הלוחצת על דפנות הקידוח.
דאנסטן הקדוש

דאנסטֶן (באנגלית: Dunstan;‏ 909 לערך - 19 במאי 988) הוא קדוש נוצרי. דאנסטן היה אב מנזר במנזר גלסטונברי, הבישוף של ווסטר (Worcester), הבישוף של לונדון והארכיבישוף מקנטרברי. בנוסף שימש כיועץ לבית המלוכה. הוא שיקם את המנזרים באנגליה וביצע רפורמות בכנסייה האנגלית. במאה ה-11 כתב אוסברן את קורותיו ותיאר את דאנסטן כאמן וקליגרף. דאנסטן נולד בגלסטונברי. על פי האגדה, החל את חייו כמפרזל, והיה זה שהצליח לכפות על השטן שלא לפקוד את אלה אשר משתמשים בפרסה. מאז, משמשת למאמינים פרסה כסגולה למזל. בשנת 988 מת בקנטרברי. יום חגו מתקיים ב-19 במאי. מדיה וקבצים בנושא דאנסטן הקדוש בוויקישיתוף דאנסטן הקדוש, באתר "Find a Grave" (באנגלית) דאנסטן הקדוש, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אנשי דת נוצרים ובנושא קדושים נוצרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יומן מסע (אלבום)

"יומן מסע" הוא אלבום האולפן התשיעי של הזמר אביב גפן. האלבום יצא בספטמבר 2000 והוא כולל את הלהיטים "עורי עור" ו"יומן מסע", בדואט עם אריק איינשטיין. באלבום מארח גפן גם את הזמר שלום חנוך בשיר "חצר המלך". במהדורה מאוחרת של האלבום צורף השיר "גשם כבד עומד ליפול", גרסת כיסוי לשירו של בוב דילן, "A Hard Rain's a-Gonna Fall" מ-1962. השיר תורגם על ידי יהונתן גפן שאף משתתף בו. אלבום זה היה האחרון בו גפן שיתף פעולה עם משה לוי כמפיק מוזיקלי. באלבום בא לידי ביטוי קו מאופק יותר של גפן, לעומת הצווחות והדיסטורשנים שהיו נהוגים באלבומיו הקודמים. ניתן להבחין באלבום בחיבתו של גפן לבלדות רכות בשיר "מגיע לך יותר", שבו בולטת נגינת הפסנתר. עם זאת, נושאים בהם עסק גפן בעבר, כצבא, אבדון ומוות, שבים גם באלבום זה. באופן כללי, יש באלבום עידון מוזיקלי, כאשר הרגש לא מתבטא בצווחות אלא במילים ובמנגינה. מרבית השירים באלבום בעלי מבניות טקסטואלית ואורך ממוצע (כשלוש עד ארבע דקות), אך ישנם יוצאים מן הכלל: "הכּל נרשם" הוא שיר קצר בן פחות משתי דקות המכיל רעיונות מכמה וכמה שירים באלבום. ניתן לראות בשיר, שבמפתיע זכה לקליפ, חלק מן השיר "יומן מסע". בנוסף, בשיר "צלקות" מופר עיקרון המבניות כאשר הבית השני אורכו כחצי מאורך הבית הראשון. אמצעי שגפן ממעט להשתמש בו מופיע באלבום - הקלטות ממקורות חיצוניים: בשיר "מטוסים", בפתיחה ואל תוך הבית הראשון, נשמעת קריאה במערכת כריזה בנמל תעופה. הגיטרות, התופים והקלידים באלבום בעלי צליל רך יחסית לגפן. ב"צלקות", התופים מנגנים מקצב מהיר יותר מהאחרים באלבום. ב"הסתכלו לשמיים" ישנם קטעי גיטרה בעלי צליל מעט יותר רועש מבשאר השירים בדיסק. פרט לאלו, לא ניתן להבחין מחריגות מיוחדות. האלבום יצא לחנויות בתחילת ספטמבר 2000 והגיע למעמד אלבום זהב (20,000 עותקים) פחות מחודש מיום צאתו, ובהמשך הגיע למעמד אלבום פלטינה (40,000 עותקים). הסינגלים אשר ליוו את יציאת האלבום היו: "עורי עור", "יומן מסע" (דואט עם אריק איינשטיין), "צלקות", "אקדחים שלופים" ו"גשם כבד עומד ליפול". בשלב מאוחר יותר יצא הסינגל "תמונה לשעת ערביים", שלא זכה להשמעות רבות. לשיר "עורי עור" הופק קליפ שהורכב מקטעי וידאו אשר תואמים את תוכן השיר. אמן הקומיקס ניר מטרסו יצר קליפ מונפש לשיר "צלקות" (שנכלל מאוחר יותר במארז המשולש של אלבום ההופעה "Live").
סגרש

סגרש (בפורטוגזית: Sagres) היא עיירה בפורטוגל הנחשבת כיום לחלק מן המועצה המקומית של וילה דו בישפו במערב אלגארבה; ליד קאבו דה סאו ויסנטה, שהיא הנקודה הדרום-מערבית ביותר ביבשת אירופה. סגרש ידועה בעיקר כעיר שבה הקים אנריקה הספן את בית הספר הפורטוגזי לספנות (escola náutica) במהלך המאה ה-15. בעיירה מתגוררים 1,939 תושבים ושטחה הוא 34,28 קמ"ר. מיקומה של סגרש בקצה יבשת אירופה ועל חוף האוקיינוס האטלנטי הפכה אותה לנקודה נוחה להפלגה ואכן, מספר מסעות התחילו ממנה. עם זאת, ככל הנראה מקור הטענה כי אנריקה הספן (שהיה אז מושל אלגרבה) הקים בה את האקדמיה לספנות היא פרי סיפורים שפותחו במאות מאוחרות יותר, כפי שהוכיחו היסטוריונים פורטוגזיים כבר בתחילת המאה ה-20. ההכשרה המעשית של הספנים הייתה בליסבון ובלאגוש. מצודת סגרש (Fortaleza de Sagres) שוכנת דרומית-מערבית לעיר על צוק שאורכו כקילומטר. המצודה היא אתר לאומי והיא ידועה במשטח אבן בקוטר של 43 מטר הנמצא בחצר הפנימית שלה ומייצגת את "שושנת הרוחות" (Rosa dos Ventos). אתר האינטרנט הרשמי של סגרש אודות סגרש Instituto Nacional de Estatística
נפח (מקצוע)

נַפָּח הוא אדם היוצר חפצים מברזל או מפלדה באמצעות "עיצוב" המתכת, כלומר, משתמש בכלים כדי לעקם, לחתוך ולשנות את צורת המתכת כשהיא במצב מוצק. לרוב, הדבר נעשה באמצעות חימום המתכת עד לשלב שבו היא בוהקת בצבע אדום או כתום. נפחים מייצרים חפצי נוי (למשל פסלים או רהיטי ברזל מעוצבים); כלי עבודה, בישול וכלי נשק; וכן תשתיות כשערים, רשתות אסכלה, פסי רכבת וכולי. נפחים עובדים עם "מתכות שחורות", בדרך כלל ברזל. צבען השחור מגיע משכבת התחמוצת הנוצרת על פני המתכת כשהיא מחוממת. הם מחממים את המתכת עד שהיא הופכת רכה מספיק לעיצוב עם כלי העבודה של הנפחים, כמו למשל פטיש ואזמל. את החום משיגים באמצעות חימום בגז, פחם ואמצעים דומים. למרות שהמקצוע עתיק היומין הוחלף במדינות המתועשות במידה רבה במפעלים תעשייתיים, קיימת כיום תחייה (בעיקר באירופה) של נפחים-אומנים, אשר רואים עצמם כחלק ממקצועות העיצוב היצירתי ומספקים חפצי נוי ברמת עיצוב וגימור ממתכות "שחורות". בשפות שונות נפוצים שמות משפחה המעידים כי נושאם הוא נפח או צאצא של נפחים. באנגלית: Smith (סמית') – הוא שם המשפחה הנפוץ ביותר במדינות דוברות אנגלית. זהו שם משפחתם של כחצי מיליון בריטים וכשלושה מיליון אמריקאים. בגרמנית Schmidt, Schmid, Schmidl, Schmidtke, Smid (שמידט, שמיד, שמיט) ו-Smidt הם שמות נפוצים; ברוסית Кузнецов, (קוזנצוב), Кузнецов הוא שם משפחה נפוץ ברוסיה. ביידיש שמידע וגולדשמידט; בערבית حداد (חדאד); באיטלקית ובלאדינו פררו (Ferrero, Ferreres), ובאיטלקית גם פרארי; ברומנית: פרארו (Feraru). מסגר מדיה וקבצים בנושא נפח בוויקישיתוף נפחות – שימור ותאוריה של ברזל מילון מסגרות ונפחות (תש"ב), באתר האקדמיה ללשון העברית נפח, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)