laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
נקודת טרור

האם התכוונתם ל... אנטארקטיקה נקודת טרור (אנטארקטיקה) – לשון יבשה במזרח האי רוס שבאנטארקטיקה קנדה נקודת טרור (קולומביה הבריטית) – לשון יבשה במחוז סקינה-המלכה שארלוט בפרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה נקודת טרור (נונאווט, פרימרוז) – לשון יבשה הממוקמת מצפון לאי פרימרוז בטריטוריית נונאווט שבקנדה נקודת טרור (נונאווט, סאות'המפטון) – לשון יבשה בצפון האי סאות'המפטון בטריטוריית נונאווט שבקנדה
רוזמרין רפואי

המונח "רוזמרין" מפנה לכאן. אם הכוונה למשמעות אחרת, ראו רוזמרין (פירושונים). רוזמרין רפואי (שם מדעי: Salvia Rosmarinus) הוא שיח תרבות רב-שנתי ירוק-עד ממשפחת השפתניים, שפרחיו תכולים, גבעוליו מוציאים ענפים עמוסים בעלים מחטניים, ששוליהם מקופלים לאחור וצבעם ירוק כהה בצדם העליון ואפור בצדם התחתון. מרבים את הצמח מחלוקת שורשיהם של צמחים מפותחים, מייחורים הנלקחים מצמיחה חדשה ומושרשים או מזרעים. הצמח נפוץ ביותר כצמח נוי בישראל, בין השאר בשל עמידותו הגבוהה ליובש ולזיהום אוויר. צמח הרוזמרין סווג מחדש כמין בסוג מרווה, כאשר כעת מכונה המין "מרווה רוזמרינית", אך השימוש בשם רוזמרין הוא הנפוץ והמקובל. על פי הסברה, שם הצמח מקורו במילים הלטיניות Ros (טל) ו-Marinus (ים), בשל פרחיו התכולים המזכירים את הים, או בשל העובדה שלעיתים קרובות הוא גדל ליד הים. אגדה נוצרית מספרת שבעת בריחתה התרעננה מרים אם ישו בצמח, ופרחיו הלבנים הפכו למחרת לתכולים, ומכאן שמו "ורד" (Rose) "מרים" (Mary). בבישול מוסיפים את ענפי הרוזמרין כתבלין לתבשילים רבים. במטבח הצרפתי הוא משמש אחד המרכיבים בתערובת התבלינים הרב דה פרובאנס. במספר ארצות באירופה משרים ענפי רוזמרין ביין אדום ליצירת יין רוזמרין. בעבר השתמשו בתכונות האנטי-בקטריליות של הצמח לשימור בשר לאחר שעיסו אותו ברוזמרין. במסורות עממיות מסמל הרוזמרין זיכרון ונאמנות ונחשב למסייע בגירוש שדים. לכן נהגו בימי הביניים להניח ענפי רוזמרין בין המצעים כדי לגרש חלומות רעים ותלו אותו בספריות לשם סילוק מזיקים. במלחמת העולם השנייה נתלו ענפי רוזמרין בבתי חולים כחומר מחטא. לפי כתבי הרמב"ם נחשב הרוזמרין ל"מטאטא גן עדן".[דרוש מקור] הצמח מכיל את הפנולים חומצה קרנוסולית (Carnosol) וחומצה קרנוסית (Carnosic) שהן חומרים נוגדי חמצון. לשמן האתרי המופק מהצמח שימושים בתעשיות התמרוקים והתרופות. שמן רוזמרין טהור בריכוז 0.6 אחוז מתקבל מאידוי ראשי הפרחים והעלים. מאידוי כל הצמח מתקבל שמן באיכות פחותה. מרכיביו העיקריים של שמן זה הם צינאול (Cineole), קאמפור (Camphor) ובורנאול (Borneol). השמן משמש בתעשיית התמרוקים בסבונים, בדאודורנטים ובתכשירים לשיער, בשל היותו דוחה כינים. ניתן גם ליצור שמן לעיסוי על ידי שריית נצרי רוזמרין בשמן צמחי למשך שבוע. ברפואה העממית משתמשים בצמח מושרה במי אמבט כנגד תשישות, מיובש כאבקה לעצירת דימום בזרייה על המקום או לשתייה בחליטת הנצרים, הפרחים והעלים. יש המאמינים שהצמח יעיל לטיפול בכאבי ראש, במיגרנה, בתשישות כללית, בחולשה של מחזור הדם, ובבעיות עיכול הקשורות להפרעות רגשיות. כמו כן, משמש הצמח גם להרחקת נמלים. צולם בקדומים. הקשה על התמונה לשם הגדלתה מאפשרת להתבונן בדבורים האוספות את צוף הפרחים. פרחים עלים ופרי של רוזמרין תקריב של זוג פרחי רוזמרין רפואי מדיה וקבצים בנושא רוזמרין רפואי בוויקישיתוף רוזמרין רפואי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) רוזמרין Rosmarinus officinalis Rosemary - הסבר על שימוש רפואי רוזמרין רפואי, באתר NCBI (באנגלית) רוזמרין רפואי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) רוזמרין רפואי, באתר Tropicos (באנגלית) רוזמרין רפואי, באתר GBIF (באנגלית) רוזמרין רפואי, באתר IPNI (באנגלית) המדריך השלם להרחקת נמלים בשיטות טבעיות (פחות או יותר)
תאודוטיון

תאודוטיון (ביוונית: Θεοδοτίων; נפטר סביב שנת 200 לספירה) היה מלומד יהודי הלניסטי, אשר בשנת 150 לספירה לערך תרגם את התנ"ך ליוונית. יש מחלוקת לגבי השאלה אם הוא תיקן את תרגום השבעים או תרגם מתוך כתבי יד עבריים שייצגו מסורת מקבילה שלא שרדה. על פי בן דורו, אירנאיוס, תאודוטיון היה יהודי גר, כמו עקילס, ומהעיר אפסוס. במאה ה-2 צוטט הטקסט של תיאודוטיון ב"רועה של הרמאס" (אנ') וב"דיאלוג עם טריפון יהודי" של יוסטינוס מרטיר. הגרסה המוגמרת שלו, אשר מלאה כמה חוסרים בגרסת השבעים של ספר ירמיהו וספר איוב, יצרה טור אחד בהקספלה של אוריגנס, סביב 240 לספירה. ההקספלה, ששרדה רק בפרגמנטים, הציגה שישה טקסטים בעברית וביוונית זה לצד זה: שתי גרסאות יווניות מאת עקילס וסימכוס (אנ'), וגרסת תאודוטיון בעקבותיה, שככל הנראה משקפת הבנה בת זמנו של הרצף ההיסטורי שלהם. תרגומו של תאודוטיון הועתק כל כך הרבה בכנסייה הנוצרית הקדומה, עד שגרסתו לספר דניאל גברה למעשה על גרסת תרגום השבעים. ספר דניאל של השבעים שרד בשני כתבי יד ידועים בלבד, קודקס כיסיאנוס 88 (אנ') (שהתגלה מחדש בשנות ה-70 של המאה ה-18) ופאפירוס 967 (אנ') (התגלה בשנת 1931). הירונימוס, בהקדמתו לדניאל (407 לספירה), מתעד את דחיית גרסת השבעים של אותו ספר בשימוש נוצרי: "אני גם רוצה להדגיש בפני הקורא את העובדה שזה לא היה על פי גרסת השבעים אלא על פי גרסת תאודוטיון עצמו שהכנסיות קוראות בפומבי את דניאל". הקדמתו של הירונימוס מציינת גם שבתוך ההקספלה היו הערות, מה שמעיד על מספר הבדלים גדולים בתוכן בין דניאל של תאודוטיון לבין הגרסאות המוקדמות יותר ביוונית ובעברית. עם זאת, דניאל של תאודוטיון קרוב יותר לנוסח המסורה העברי ששרד, הטקסט שהוא הבסיס לרוב התרגומים המודרניים. דניאל של תאודוטיון הוא גם זה שנמצא בגוף במהדורה הרשמית של תרגום השבעים שפורסמה על ידי האפיפיור סיקסטוס החמישי בשנת 1587. זהירותו של תאודוטיון בתעתוק מילים עבריות לצמחים, בעלי חיים, מלבושים ובגדים פולחניים, ומילים בעלות משמעות לא ברורה, במקום לאמץ תרגום יווני, העניקו לו מוניטין של "לא מלומד" בקרב עורכים בטוחים יותר לאחר הרנסאנס, כמו ברנאר דה מונפוקון (אנ'). תאודוטיון, האנציקלופדיה היהודית (באנגלית) ספר בראשית, פרק ב, פסוק ז – דוגמה לנוסח תאודוטיון לצד נוסחים אחרים תאודוטיון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אירנאיוס, נגד כפירות (אנ'),‏ ספר 3, פרק 21, פסקה 1 (באנגלית). הירונימוס, הקדמה לפירוש לספר דניאל (באנגלית). האנציקלופדיה הקתולית (1913), הערך "ספר דניאל", פרק 5 (באנגלית)
בית ליסין

בית ליסין היה מבנה ששימש לאירועי תרבות ולמופעי תיאטרון. המבנה, בפינת הרחובות ויצמן וזכרון יעקב בתל אביב, תוכנן על ידי האדריכלים (לימים שניהם זוכי פרס ישראל) בנימין אידלסון ואריה שרון. על תכנון המבנה זכו האדריכלים בפרס רוקח. אבן פינה לבית ליסין הונח במאי 1949 ובדצמבר 1953 נחנך הבית כ"בית תרבות לפועלים" על שם מנהיג הפועלים וידיד הציונות, המשורר והעיתונאי היידי אברהם ליסין. הקמתו התאפשרה בעזרת תרומה בסך 100 אלף דולר שהרים ועד הפועלים היהודי באמריקה. בבית ליסין פעל אולם בו התקיימו הרצאות, סימפוזיונים, רסיטלים והקרנות של סרטי קולנוע. בצדו השני של הבניין פעלו ארכיון העבודה, הספרייה על שם סירקין, מכון אבשלום, ספרייה מוניציפלית וספרייה פדגוגית. במקום שכנה מסעדת פועלים אשר הגישה אוכל מבושל במחיר מסובסד. בין השנים 1980–2003 שכן בו תיאטרון בית ליסין. בקומה העליונה של המבנה שכן שנים רבות מועדון הופעות בשם "המרתף העליון", שאמנים רבים הופיעו בו לפני קהל מצומצם. המבנה היה בבעלותה של ההסתדרות הכללית, עד שמכרה אותו באוקטובר 2000 לקבוצת רחמים-ביתן תמורת 14.2 מיליון דולר. הרוכשים קיבלו אישור להקמת בניין בן שבע קומות מגורים על מגרש החניה של בית ליסין. בדצמבר 2006 נמכרו 52 אחוזים מהמתחם לחברת "אזורים". ב-19 בפברואר 2018 נהרס "בית המלין" ובו ציור הקיר הענק (50 מ"ר) שיצר האמן שלום סבא לטובת הקמת מגדל מגורי יוקרה בשם "מגדל בית ליסין". תיאטרון האהל בתל אביב, תוכנן גם הוא על ידי אריה שרון. האתר של תיאטרון בית ליסין מרב יודילוביץ', תיאטרון בית ליסין עובר דירה, באתר ynet, 20 ביולי 2003 מרב יודילוביץ', קולנוע "הוד" יוסב לאולמות תיאטרון, באתר ynet, 24 במרץ 2010 מיכאל יעקובסון, המאבק המשפטי שבדרך: חידוש תיאטרון בית ליסין, באתר Xnet‏, 29 בדצמבר 2011 מאיה נחום שחל, ציפי פינס: "אולי היינו טובים מדי", באתר כלכליסט, 9 במאי 2012 מיכאל יעקובסון: הריסה חסרת תרבות: ציור קיר חשוב ייחרב לטובת עוד מגדל מגורים, 19 בפברואר 2018, xnet 40 שנה לתיאטרון בית ליסין, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 3 באפריל 2021 הונחה אבן פינה לבית פועלים ע"ש אברהם ליאסין, דבר, 23 במאי 1949 בית תרבות ע"ש לאסין יתחיל בפעולתו, על המשמר, 25 בדצמבר 1953 בית ליאסין נפתח ומתחיל בפעולה, דבר, 25 בדצמבר 1953 חיים ברנשטיין, דבר, 14 ביולי 1977 ג. שמעון, עבר והווה בבית ליסין, דבר, 14 בפברואר 1956 בית ליסין, דבר, 28 באפריל 1960 אלעזר לוין, אזורים קנתה את בית ליסין בעסקה לפי 52%, חדשות מחלקה ראשונה, 21 בדצמבר 2006
100 הזמרים הגדולים בכל הזמנים (רולינג סטון)

100 הזמרים הגדולים בכל הזמנים היא רשימה שנוצרה ופורסמה במגזין המוזיקה והתרבות האמריקאי רולינג סטון בנובמבר 2008 המהווה ניסיון ליצור רשימה מקיפה של הכישרונות הווקאליים המשפיעים ביותר בהיסטוריה של המוזיקה הפופולרית. את הרשימה בחרו 179 מומחי מוזיקה אשר כללו מוזיקאים, מפיקי מוזיקה, ומבקרי מוזיקה שלקחו בחשבון גורמים שונים כמו מנעד ווקאלי, השפעה על תעשיית המוזיקה והתרומה הכללית לעולם המוזיקה. הרשימה של הרולינג סטון כוללת מגוון רחב של אמנים מז'אנרים שונים, לרבות רוק, מוזיקה נשמה, פופ, רית'ם אנד בלוז ומוזיקת קאנטרי. הרשימה עוררה ביקורת רבה במשאלי גולשים באינטרנט ובטוויטר. בין הטענות השכיחות היו אי הכללתם של זמרים כמו פרנק סינטרה, אוזי אוסבורן, דיאנה רוס, פול סיימון, סטינג, ביונסה, סלין דיון, מדונה, קייט בוש, אלה פיצג'רלד, דונה סאמר ועוד. ביקורות שכיחות נוספות היו על ערבוב לא מוצדק בין איכות הזמרה וההשפעה כאמנים, ערבוב שגרם למיקום גבוה מדי של זמרים כמו ג'ון לנון ובוב דילן, לעומת מיקום נמוך מדי של זמרים כמו פרדי מרקיורי, ויטני יוסטון, דולי פארטון ומריה קארי. 500 השירים הגדולים בכל הזמנים 100 האמנים הגדולים בכל הזמנים 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים האמנים הנעקבים ביותר בספוטיפיי ‏100 הזמרים הגדולים בכל הזמנים (2008), באתר רולינג סטון, ‏3 בדצמבר 2010, בדיקה אחרונה 20 בדצמבר 2020 Rolling Stone Magazine Is Getting Dragged Hard For Their ‘100 Greatest Singers Of All-Time’ List, באתר brobible-com.cdn.ampproject.org, ‏2019 Rolling Stone’s Top ‘100 Greatest Singers of All Time’ List Sparks Twitter Uproar, באתר balleralert.com, ‏21 באוקטובר 2019
תחנת ויטבסק (סנקט פטרבורג)

תחנת ויטבסק (ברוסית: Ви́тебский вокза́л) היא תחנת רכבת בסנקט פטרבורג, רוסיה. בעבר הייתה ידועה בשם תחנת סנקט פטרבורג-צארסקוסלסקי והיא הייתה תחנת הרכבת הראשונה שנבנתה בפטרבורג ובאימפריה הרוסית כולה. התחנה, שנמצאת במעבר שדרת זגורודני ותעלת וובדנסקי שנעלמה כעת, נחנכה בנוכחות ניקולאי הראשון ב־30 באוקטובר 1837, כאשר הרכבת הרוסית הראשונה, ששמה היה פרובורני, יצאה מהרציף שלה למעון הקיסרי בצארסקויה סלו. ניתן לראות העתק של רכבת זו כמוצג קבוע בתחנה. הבניין הראשון של תחנת פטרבורג (כפי שהייתה ידועה אז) נבנה מעץ באוגוסט ובספטמבר של אותה שנה לפי תכנון של קונסטנטין תון. מכיוון שהתברר שהוא קטן מדי, הוא נהרס תוך שתים עשרה שנה ומבנה גדול בהרבה הוקם בפיקוחו של תון בשנים 1849–1852. נעשו הרחבות נוספות בשנות 1870. התחנה נעשתה יותר ויותר רעועה ועמוסה ככל שהמאה ה־19 נמשכה, עד שהתקבלה ההחלטה לקרוע את כל העניין ולהתחיל מחדש. הבנייה החלה בשנת 1901 ונמשכה שלוש שנים. סטניסלב ברזוזובסקי הוסיף לתחנה שתי קומות חדשות, חזית מצועצעת במגוון רחב של סגנונות היסטוריים, עם תבליטים דקורטיביים, עם מפרט יוגנדסטיל, חלונות בצורת חצי עיגול חריגה ושתי תכונות רגילות של תחנות רכבת מהמאה ה־19: כיפה בעלת מראה פסבדו-רנסאנס ומגדל שעון. עם זאת, עיצובו של סימה מינאש (Минаш, Сима Исаакович (Si')) פנים אר-נובו מפואר שהפך את הבניין למקושט ביותר מבין תחנות הרכבת של פטרבורג. מינאש היה אחראי על גרם המדרגות, מבואה עם ויטראז'ים ואולמות מרווחים המתהדרים בסדרת לוחות מצוירים המתעדים את ההיסטוריה של הרכבת הראשונה ברוסיה. הקשתות המתנשאות של הבניין ומרחבי הזכוכית הראו את היכרותו של האדריכל עם טכניקות בנייה מתקדמות מהמערב. בתחנת הרכבת ויטבסק, בניגוד למסופי רכבת אחרים, אין כיכר תחנה לפניה: חזיתה הראשית משקיפה אל פרוספקט זגורודני. בחריגה מהנוהג הרגיל בשנים הסובייטיות, תחנת ויטבסק שימרה את סככת הרכבות המוגבהת שלה, חמישה רציפים ומעליות המזוודות כמעט ללא פגע, מה שהפך אותה למיקום אידיאלי לצילומי העיבודים הסובייטים של אנה קארנינה, סיפורי שרלוק הולמס וקלאסיקות אחרות מהמאה ה־19. מצד שני, פרטים ארכיטקטוניים רבים הוסרו מהחזית והאולמות במהלך שיפוצים סובייטים חסרי רגישות. רגע לפני חגיגות הרבע של שנת 2003, התחנה עברה שחזור מדוקדק של חלל הפנים המקורי ועיצוב יוגנדסטיל. מלבד ההעתק של הרכבת הרוסית הראשונה, תחנת ויטבסק כוללת ביתן נפרד עבור הצאר ומשפחתו ופסל חזה שיש של ניקולאי הראשון. שירותי התחנה עוברים למרכז אירופה, למדינות הבלטיות, אוקראינה, בלארוס והפרברים הדרומיים של סנקט פטרבורג, כמו פושקין ופאבלובסק. התחנה מחוברת לתחנת פושקינסקאיה של הרכבת התחתית של סנקט פטרבורג. צארסקויה סלו פושקין, סנקט פטרבורג רכבת צארסקויה סלו Богданов И.А. Витебский вокзал Ц Царскосельская железная дорога . // Новый журнал. 2002. מדיה וקבצים בנושא תחנת ויטבסק בוויקישיתוף מראה חוץ של תחנת ויטבסק מראה פנים של תחנת ויטבסק 1
תחנת ורשה (סנקט פטרבורג)

תחנת ורשה (ברוסית: Варша́вский Вокза́л), היא תחנת רכבת נוסעים לשעבר בסנקט פטרבורג, רוסיה, הממוקמת מדרום למרכז העיר, והייתה פעילה בשנים 1853–2001. משנת 2001 עד 2017 שימשה כביתו של מוזיאון הרכבות הרוסי (הידוע גם כמוזיאון התחבורה המסילתית המרכזי של הפדרציה הרוסית). התחנה נבנתה במקור בשנת 1851 עבור קו רכבת שהושלם בשנת 1858 מהעיר למעון הצאר בגטצ'ינה. הקו הורחב בשנת 1859 לפסקוב ובשנת 1862 לוורשה, שהייתה באותה תקופה חלק מפולין הקונגרסאית ומהאימפריה הרוסית. קו משני חיבר מהקו הראשי לגבול פרוסיה בוויראבליס (כיום ליטא) שחיבר את פטרבורג לבירות אחרות באירופה. הבניין הנוכחי תוכנן על ידי פיוטר סלמנוביץ' בתערובת של סגנונות היסטוריים. הוא נבנה בשנים 1857–1860. כנסייה הוקמה בחזית התחנה בשנת 1908; מאוחר יותר נהרסה ופסל לנין של הפסל הסובייטי ניקולאי טומסקי הוצב בשנת 1949. בשנת 2001, התחנה נסגרה, כאשר שירות רכבות למרחקים ארוכים הופנו אל תחנת ויטבסק ושירות נוסעים אל התחנה הבלטית, והפסל של לנין הוסר. על המסילה, מוזיאון הרכבת נהג להציג 80 תערוכות של מנועי קיטור, קטרי חשמל ודיזל. המוזיאון סגור והתערוכות הועברו למוזיאון הרכבות הרוסי הסמוך לתחנת הרכבת הבלטית, שנפתח ב־1 בנובמבר 2017. מחסן ומוסך הרכבות של תחנת לדוגה מתוכנן לעבור לתחנת ורשה לשעבר. תחנת פינלנד, סנקט פטרבורג רכבת צארסקויה סלו מדיה וקבצים בנושא תחנת ורשה בוויקישיתוף שיפוץ תחנת ורשה (ברוסית) אתר התחנה עם תמונות רבות דיווח על ביקור בתחנת ורשה מוזיאון תצלומי הרכבת במוסקבה צילומי רכבת הלוויות של לנין תחנת הרכבת פאבלצקי אתר רשמי מוזיאון הרכבת של מוסקבה בתחנת הרכבת ריגה, מוסקבה 156 תמונות של מוזיאון הרכבת של תחנת ורשה 59°54′28″N 30°18′26″E﻿ / ﻿59.9077°N 30.3072°E﻿ / 59.9077; 30.3072
התחנה הבלטית (סנקט פטרבורג)

התחנה הבלטית היא תחנת רכבת בסנקט פטרבורג, אחת מתחנות הרכבת העמוסות ביותר ברוסיה לפי נפח התנועה הפרברית. את התחנה עיצב האדריכל אלכסנדר קרקאו בהשראת גאר דה ל'אסט בפריז. הבנייה החלה בשנת 1854. התחנה נפתחה ב־21 ביולי 1857 כתחנת הרכבת פטרהוף. התחנה שומרת על גג זכוכית מעל פלטפורמות המסוף ומוקפת שוליים דו קומתיות. המבנה השמאלי היה אמור להיות שמור לבני משפחת המלוכה הרוסית שנסעו לארמונותיהם בסטרלנה, פטרהוף ואורניינבאום. לוח זכוכית בחזית עדיין מציג את השעון המקורי שתוכנן על ידי פאבל בור, שען מהולל של הצאר ואביהם של שחקני הוקי קרח. בשנת 1872, לאחר שהוארך קו הרכבת לרוול (טאלין), שונה שם תחנת הרכבת פטרהוף לשם הנוכחי. בשנים 1931–1932 שופצה התחנה. מבוא סמוך לתחנת הרכבת התחתית הבלטית נפתח בשנת 1955. מאז 1933 שימשה התחנה לטיפול ברכבות פרבריות בלבד. בשנת 2009 יצאה הרכבת ההיברידית המרובת יחידות DT1 לנסיעת הבכורה שלה מתחנה זו. אולם ההמתנה רציפים בתחנה התחנה בשנת 1909 מדיה וקבצים בנושא התחנה הבלטית בוויקישיתוף "Первая "гибридная" дизель-электричка выходит на линию" [The first 'hybrid' a diesel engine-electric train leaves on a line]. 47 news.ru (ברוסית). 2009-05-28. נבדק ב-2009-08-10.
הלובי הארמני בארצות הברית

הלובי הארמני בארצות הברית (באנגלית: Armenian lobby in the United States) הוא קבוצה של חברות יחסי ציבור, עורכי דין ולוביסטים מקצועיים ש שמועסקים ישירות על ידי הממשלה הארמנית על מנת לרתום את המדיניות והממשל האמריקאי על מנת שיהיה מותאם לאינטרסים של ממשלת ארמניה. אחת המטרות העיקריות של הלובי היא שארצות הברית תכיר ברצח העם הארמני אך בינתיים לאור השפעת הלובי הטורקי (אנ') הכרה זו עדיין לא הוכרזה. הלובי הארמני הוקם כמעט אך ורק על ידי ארגונים מקומיים כמו הוועד הלאומי ארמני של אמריקה (ה-ANCA) (אנ') וכן ארגון האספה הארמנית של אמריקה (ה-AAA) (אנ'), מה שמותיר את ממשלת ארמניה במידה רבה מחוץ לתהליך הקמתו של הלובי, לשני הארגונים הללו יש מטרות לובי דומות, בעיקר סביב שיפור יחסי ארמניה–ארצות הברית, קידום ההכרה ברצח העם הארמני ומנגד חסימת הסיוע לאיובותיה של ארמניה – טורקיה ואזרבייג'ן. עם זאת הגישות בהן נוקטות שתי הקבוצות שונות ולכן הם מתחרות האחת בשנייה, כך למשל ה-AAA פועלים בגישה שדומה לגישתו של הארגון המרכזי בלובי הישראלי, איפא"ק אך ה-AA דוגל בגיוס תרומות גדולות מארמנים בעלי השפעה בארצות הברית. חלק מההישגים של הלובי מחצית השנייה של המאה ה-20 היו אישור של העברת סכום סיוע לארמניה שמוערך ב-90 מיליון דולר מדי שנה, בנוסף לכך הלובי הארמני הצליח לקדם את סעיף-חוק שאוסר על ממשלת ארצות הברית לתת לממשלת האזרית סיוע ישיר ובעקבות אזרבייג'ן היא המדינה היחידה ממדינות ברית המועצות לשעבר שעדיין לא קיבלה סיוע אמריקאי כלשהו. ב-2000 הודיע יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית דניס הסטרט שהוא יתמוך ב"תיקון שיף", שנקרא על שמו של המחוקק אדם שיף. שיף יזם תיקון לחוק סיוע, שעתיד היה למנוע מטורקיה להשתמש בכספי סיוע החוץ האמריקאי שמקבלת טורקיה מדי שנה, ובו היא שוכרת שירות שדלנות פוליטיים בוושינגטון הבירה על מנת למנוע הכרה אמריקאית ברצח העם הארמני. הלובי הארמני אמנם היה אפקטיבי עד סוף המאה ה-20, אך עם חלוף השנים הוא מסורס באופן כמעט מוחלט על ידי הלובי הטורקי שרוצה למנוע את המשכיות ההשפעה הארמנית בארצות הברית לצד האינטרסים הטורקים. Paul, David (2009). Ethnic Lobbies & U.S. Foreign Policy. Bakalian, Anny P. Armenian-Americans: From Being to Feeling Armenian. New Brunswick (U.S.A.): Transaction, 1993. Print. ANCA press release נתן גוטמן,ואשינגטון, טבח הארמנים? זה עניין להיסטוריונים, באתר הארץ, 12 באוגוסט 2004 ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "הלובי הארמני בארצות הברית".
תחנת הרכבת קולפינו

תחנת הרכבת קולפינו היא תחנת רכבת הממוקמת בעיר קולפינו(אנ'), בנפת קולפינו בסנקט פטרבורג, רוסיה. התחנה ממוקמת במרחק 24 ק"מ מתחנת הרכבת מוסקבה. התחנה משרתת רכבות פרבריות מסנקט פטרסבורג, מלאיה וישארה, שאפקי, וליקי נובגורוד. רכבות חשמליות כמו לסטוצ'קה ES1, ‏ED4M, ET2M ו־ER2T נוסעות מקולפינו. רכבות למרחקים ארוכים לא עוצרות בתחנת קולפינו. התחנה ניצבת במרחק של כ־1.2 ק"מ ממרכז קולפינו. תחנת קולפינו נפתחה ב־9 במאי 1843 עם הקמת הרכבת הראשונה באימפריה הרוסית וקו הרכבת פטרבורג – מוסקבה. בניין התחנה הראשון היה בן קומה אחת ועשוי עץ. התחנה נבנתה מחדש בראשית שנות 1890 ונפתחה מחדש ב־1 בספטמבר 1893. החלק המרכזי היה מקושט בגילוף מעץ. היו הרחבות, שבהן שכנו חדרי ההמתנה של המחלקה הראשונה והשנייה והמשרד של מנהל התחנה. תחנת הטלגרף תפסה את אחד החדרים. בניין התחנה נהרס במהלך מלחמת העולם השנייה. התוכנית להקמת קולפינו לאחר המלחמה, כולל תחנת הרכבת, פותחה בוועדת התכנון העירונית. הפרויקט של הרכב התחנות נוצר בבית המלאכה של האדריכל מ. קלימנטוב בשנת 1949. ההרכב של כיכר פריבוקזלניה שתוכנן על ידי קלימנטוב לא מומש במלואו. בניין התחנה החדש לא נבנה לבסוף בשל ההחלטה שלא לממש תוכניות גרנדיוזיות מתקופת סטלין בשנת 1953. במקום הבנייה המתוכננת נבנה בית תחנות עץ קטן בן קומה אחת. בתחילת שנות התשעים של המאה העשרים, הוקמו שני בנייני אבן משני צידי פסי הרכבת עם משרדי כרטיסים, חדר המתנה ושירותים. במהלך השיפוץ האחרון הם פורקו. בתקופת ברית המועצות, משנת 1932 ועד אמצע שנות השישים של המאה העשרים, התקיים קו רכבת ייעודי בין תחנת קולפינו לתחנת הרכבת ההיסטורית בפושקין השכנה. לקו הייתה תחנה אחת באמצע, ומטרתה העיקרית הייתה הובלת פועלים למתחם התעשייה של מפעל איז'ורה של קולפינו. הקו פורק זמנית במהלך המלחמה הפטריוטית הגדולה. תחנת הרכבת קולפינו, 2017. נוף לתחנה מככר פריבוקזלניה קטר חשמלי מדגם סקודה CHS2T-1044 עם רכבת פרברית בקולפינו רכבת חשמלית ET2M מגיעה לתחנת קולפינו חצר מטענים המחברת את התחנה לרשת הרכבות של מפעל איז'ורה מדיה וקבצים בנושא תחנת הרכבת קולפינו בוויקישיתוף "Расписание электричек по вокзалу Колпино" (ברוסית). Яндекс-расписания. נבדק ב-2018-07-01. "История города Колпино" (ברוסית). Колпино Ru. נבדק ב-2018-07-04. "Кто лишил колпинцев вокзала? Вначале — Хрущёв, затем Октябрьская дорога..." (ברוסית). Колпино-сити. נבדק ב-2018-07-04.
גיגה שאנגחאי

גיגה שאנגחאי או גיגה-מפעל 3 (בסינית: 上海超级工厂) הוא גיגה-מפעל של חברת טסלה בשאגנחאי, סין. במפעל פס ייצור של טסלה דגם 3 וטסלה דגם Y. קצב הייצור המתוכנן של המפעל הוא 250,000 מכוניות חשמליות בשנה. דגם 3 הראשון יוצר בדצמבר 2019, 12 חודשים בלבד לאחר שטסלה החלה בבניית המפעל בדצמבר 2018. אתר המפעל נמצא במחוז פודונג, כאשר קצהו המערבי נושק למחוז פנגשיאן. @ (25 בינואר 2020). "Going with nomenclature of Giga [most widely understood location name] vs Giga #, so Giga Shanghai, Giga Nevada, Giga New York & Giga Berlin" (Tweet) – via Twitter. {{cite web}}: (עזרה)תחזוקה - ציטוט: numeric names: authors list (link) Missing or empty |user= (help); Missing or empty |number= (help) Alan Ohnsman (10 יולי 2018). "How Is Musk Going To Pay For Tesla's Chinese Gigafactory?". Forbes.com. אורכב מ-המקור ב-18 ביולי 2018. {{cite web}}: (עזרה) Li, Fusheng (31 באוקטובר 2019). "Shanghai helps fuel Tesla's electric car dreams - Chinadaily.com.cn". global.chinadaily.com.cn. {{cite news}}: (עזרה) 上海达恩贝拉环境科技发展有限公司 (24 באוקטובר 2018). "特斯拉上海超级工厂项目(一期)环境影响评价公示" [Tesla (Shanghai) Gigafactory Project (Phase 1) Environmental Impact Assessment Publicity] (בסינית). 上海市环境保护宣传教育中心. אורכב מ-המקור ב-24 באוקטובר 2018. {{cite web}}: (עזרה) China, Tesla (2019-12-29). "Tesla will deliver the first China-made Model 3 at Gigafactory 3 plant in Shanghai TODAY. The 15 customers who are slated to get their Model 3s first are Tesla employees.pic.twitter.com/bOTeR8wjUL". @teslacn (באנגלית). Alvarez, Simon (17 בדצמבר 2018). "Tesla Gigafactory 3 construction in China begins with rapid buildout of perimeter fence". אורכב מ-המקור ב-19 בדצמבר 2018. {{cite web}}: (עזרה)
דושקו טרייצ'בסקי

דושקו טרייצ'בסקי (במקדונית: Душко Трајчевски; נולד ב-1 בנובמבר 1990 בסקופיה) הוא כדורגלן ממקדוניה הצפונית המשחק בעמדת הקשר בליגת העל הקפריסאית בקבוצה דוקסה קאטוקופיה ובנבחרת מקדוניה הצפונית. דושקו טרייצ'בסקי למד כדורגל בעירו סקופיה והחל קריירה מקצועית בשנת 2010. בשנת 2011 הוא חתם על חוזה עם טטקס טטובו וכעבור שנה עבר לרבוטניצ'קי בה שיחק מספק עונות. בתקופה זו הוא זכה עם קבוצתו באליפות הליגה בעונת 2013/14 ופעמיים בגביע בעונות 2013/14 וב-2014/15. בשנת 2018 הוא עבר לשחק בקפריסין ובעונת 2019 נקלט בדוקסה קאטוקופיה הקפריסאית. דושקו טרייצ'בסקי ערך את הופעת הבכורה בנבחרת הבוגרת במשחק ידידות נגד נבחרת אוסטרליה במרץ 2015. דושקו טרייצ'בסקי, באתר Transfermarkt דושקו טרייצ'בסקי, באתר Soccerway דושקו טרייצ'בסקי, באתר WorldFootball.net דושקו טרייצ'בסקי, באתר National Football Teams דושקו טרייצ'בסקי, באתר FootballDatabase.eu ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגלנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו. ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "דושקו טרייצ'בסקי".
נימרוז

נימרוז (בפרסית/דארי: ولایت نیمروز, בפשטו: نيمروز ولايت) הוא מבין 34 מחוזות אפגניסטן. המחוז ממוקם בדרום אפגניסטן וגובל במחוזות פארה מצפון והלמנד ממזרח כמו גם בגבולות בינלאומיים עם מחוז סיסתאן ובלוצ'סתאן באיראן ומחוז בלוצ'יסטן בפקיסטן. נימרוז הוא מבין המחוזות המדבריים יותר של אפגניסטן ובכללו מאוכלס בדלילות יחסית עם 156,600 איש בלבד. הטופוגרפיה של המחוז היא שטוחה ברובה עם שטח מדברי ניכר. אגם מרכזי, המון סאברי ממוקם בנפת קאנג, בדרום המחוז ומשמש בתור מקור המים המרכזי של המחוז כמו גם בתור נווה מדבר. עיר הבירה המחוזית היא זרנג' הגובלת עם איראן. העיר נמצאת בגובה של 476 מטר מעל פני המים ואוכלוסייתה 49,851, לערך שליש מכלל אוכלוסיית המחוז. לאורך העשור השני של המאה ה-21, פליטים בלוצ'ים שנלחמו על עצמאותם מפקיסטן וגורשו בידי הכוחות המזוינים של פקיסטן, ברחו ומצאו מקלט במחוז נימרוז, מה שהגדיל את אוכלוסיית המחוז מ-118,000 ל-156,000 איש בתוך פחות מעשור. המושל המחוזי מוחמד סמיאללה קיבל את תואר ההנדסה שלו מאוניברסיטת קאבול. לטענתו, אין לו שום זיקה פוליטית. הוא מונה למושל על ידי אשרף גאני אחמדזאי במאי 2016. לממשלה האפגנית ישנה החזקה יציבה יחסית על המחוז ופעולות הטליבאן נראות לרוב בצפון המחוז, בקירוב למחוז הבעייתי והלא יציב פראה. ההשפעה של איראן במחוז גבוהה. סכסוכים מתמידים סביב מקורות מים ותמיכה חשאית בטליבאן מצד גורמים פקיסטנים החמירו את המתיחות הקיימת במחוז. כאמור רוב ההתנגשויות נגד ארגוני הטרור מתרחשות בצפון המחוז. ישנה פעילות מועטת של אל-קאעדה כמו גם ארגונים המפוצלים מהטליבאן עצמו. רוב הנפות במחוז מסווגות כמחלוקות בין כוחות, למעט נפת בירת המחוז, זרנג', שמסווג תחת שליטה ממשלתית לגמרי. 65 אירועים הקשורים למורדים התרחשו בתקופת ינואר 2018 – פברואר 2019 (ממוצע של 1.1 אירועים בשבוע). דוגמאות לתקריות כוללות פעולות צבאיות נגד אל-קאעדה ותקיפות אוויריות נגד הטליבאן ומפעלי הייצור הנרקוטיים שלהם בכשרוד, שכן ישנה תעשיית אופיום במחוז. כן דווח על עימותים מזוינים בין כוחות הביטחון האפגניים לטליבאן בצפון המחוז. כמו כן דווח על תקיפה של טליבאן במחסומים משטרתיים אפגנים. דווח על 82 נפגעים אזרחיים (18 הרוגים ו-64 פצועים) בשנת 2018, המייצגים 45 קורבנות אזרחיים לכל 100,000 תושבים. מדובר על ירידה של 17% בהשוואה לשנת 2017. בתקופה שבין 1 בינואר 2018 – 28 בפברואר 2019 נעקרו 86 אנשים ממחוז נימרוז. באותה תקופה עקרו 617 אנשים למחוז נימרוז עקב השקט היחסי בתוכו. השפעה נוספת על האוכלוסייה האזרחית כוללת, למשל, מחסומי טליבאן לגביית מיסים על כלי רכב הנושאים סחורות. באוקטובר 2018 דווח גם על חסימות דרכים בידי מורדים להשפעה על הבחירות המחוזיות. כמו כן מדווחים על התקפות טליבאן נגד פרויקט ממשלתי לבנות סכר. מחוזות אפגניסטן מחולקות ליחידות שלטוניות בשם "נפות", להלן הנפות של מחוז נימרוז ואוכלוסייתן. צ'האר בורג'כ – 8,080 צ'חאנסור – 11,165 גנג – 13,514 ח'אש רוד – 35,381 זרנג' – 49,851 בלוצ'ים פראה (מחוז) מדיה וקבצים בנושא נימרוז בוויקישיתוף נימרוז - תוכנית ללימוד תרבות ומאבקים נימרוז - EASO