אה"מ ונראבל (1899)

אה"מ "ונראבל" הייתה אוניית מערכה פרה-דרדנוט של הצי המלכותי הבריטי, הראשונה בסדרת האוניות מדגם "לונדון", שנבנתה בסוף המאה ה-19. יש הרואים את אוניות הסדרה כתת-סדרה של סדרת פורמידבל, אך עם הגנת שריון שונה. שדרית האונייה הונחה בינואר 1899, האונייה הושקה בנובמבר אותה שנה, והיא הוכנסה לשירות בנובמבר 1902. "ונראבל" שירתה בצי הים התיכון עד 1908 ולאחר מכן הועברה לצי התעלה. לאחר שיפוץ גדול ב-1909 הוצבה בצי האטלנטי ובצי מימי המולדת. לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, היא השתתפה בפעולות הגנתיות והתקפיות עם צי התעלה, והפגיזה עמדות גרמניות בבלגיה עד מאי 1915. לאחר מכן הועברה לים התיכון, היא ראתה שירות במערכת הדרדנלים באמצע 1915, ולאחר מכן בים האדריאטי עד 1916. בדצמבר 1916, היא חזרה לאנגליה והוסבה לאוניית בסיס ב-1918. היא נמכרה ב-1921 ונגרטה ב-1922. חמש אוניות הסדרה הוזמנו בשנת 1898 בתגובה לבנייה ימית מוגברת עבור הצי הרוסי הקיסרי. העיצוב לסדרת לונדון הוכן ב-1898; זה היה חזרה וירטואלית על סדרת פורמידבל הקודמת, אם כי עם עדכון משמעותי לתוכנית ההגנה על השריון הקדמי. במקום מחיצה רוחבית מסורתית עבור הקצה הקדמי של חגורת השריון הראשית, החגורה נישאה קדימה והצטמצמה בהדרגה בעובי. גם שריון הסיפון חוזק. ונראבל הייתה באורך 400 רגל (120 מטרים) בין הניצבים ואורך כולל של 431 רגל 9 אינץ' (131.60 מטרים). הייתה להם רוחב של 75 רגל (23 מטרים) ושוקע של 26 רגל (7.9 מטרים). הדחק האונייה היה 14,500 טונות ארוכות (14,700 טונות) בתפוסה סטנדרטית ועד 15,700 טונות ארוכות (16,000 טונות) במעמס מלא. לאונייה היה גובה מטאצנטרי של 4.46 רגל (1.36 מטרים). הצוות שלה מנה 714 קצינים ומלחים. אוניות הסדרה הונעו על ידי זוג מנועי קיטור תלת דרגתיים עם 3 צילינדרים שהניעו שני מדחפים הפוכים פנימה. קיטור למנועים סופק על ידי עשרים דוודי בלוויל. הדוודים של כל אונייה חולקו לשלושה חדרי דוודים והם חולקו לשתי ארובות הממוקמות באמצע האונייה. לאוניות הסדרה הייתה מהירות מרבית של 18 קשרים (33 קמ"ש) מ-15,000 כוחות סוס (11,000 קילוואט). האוניות נשאו 900 טונות ארוכות (910 טונות) של פחם עבור הדוודים, אם כי הקיבולת המרבית שלהם הייתה 2,000 טונות ארוכות (2,000 טונות); זה העניק להן טווח שיוט של 5,550 מיילים ימיים (10,280 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש). הסוללה הראשית של סדרת לונדון כללה ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ)/ 40 קליבר Mark IX מותקנים בצריחי תותחים לפני ומאחורי המבנה העילי. החימוש המשני שלהם כלל שנים עשר תותחי 6 אינץ' (152 מילימטרים)/ 45 קליבר Mark VII שהותקנו בקזמטים בדפנות הגוף. הגנה מפני סירות טורפדו ניתנה על ידי 16 תותחי ירי מהיר (QF) 12 פאונד (3 אינץ', 76 מ"מ) 12 cwt, שמונה מהם הותקנו במבנה העילי המרכזי ושמונת התותחים הנותרים הוצבו על הסיפון הראשי מקדימה ומאחורה וירו דרך חרכי ירי לא משוריינות בגוף האונייה. כל אחד משני צמרות הלחימה סופק עם שלושה תותחי הוצ'קיס QF 3 פאונד 47 מ"מ (1.9 אינץ'). מקובל באוניות מערכה של התקופה, הן צוידו גם בארבע צינורות טורפדו 18 אינץ' (457.2 מ"מ) שקועים בגוף; אלה הונחו על צד הרוחב, שניים לצד כל ברבטה. לאוניות הסדרה הייתה חגורת שריון בעובי 9 אינץ' (229 מילימטרים); המחיצות הרוחביות בקצה האחורי של החגורה היו בעובי 9–12 אינץ' (229–305 מילימטרים). חזיתות הצריחים הראשיים שלהן היו מוגנים על ידי לוחות שריון בעובי 8 אינץ' (203 מילימטרים), על גבי ברבטות בעובי 12 אינץ', ותותחי הקזמטים היו מוגנים עם שריון בעובי 6 אינץ' של פלדת קרופ. במגדל הניווט היו דפנות בעובי 14 אינץ' (356 מילימטרים). האוניות הותקנו בשלושה סיפונים משוריינים, בעובי שנע בין 1–2.5 אינץ' (25–64 מילימטרים) כל אחד. ונראבל הונחה במספנת צ'טם ב-2 בינואר 1899, הושקה ב-2 בנובמבר 1899 והושלמה בנובמבר 1902. לאחר עיכובים רבים עקב קשיים עם קבלני המכונות שלה, היא נכנסה לשירות ב-12 בנובמבר 1902 תחת פיקודו של קפטן ג'ורג' אדווין פאטי לשירות כאוניית הדגל של סגן המפקד, אדמירל משנה, צי הים התיכון. היא עזבה את צ'טם ב-20 בנובמבר, עצרה בשירנס כדי להתאים מצפנים, והגיעה לים התיכון בחודש שלאחר מכן. בשנת 1903, ניתן לה מערכת בקרת אש ניסיונית להערכה. במהלך שירותה בים התיכון, היא עלתה על שרטון מחוץ לנמל אלג'יר, ספגה נזק קל לגוף, ועברה שיפוץ במלטה בשנים 1906–1907. ב-12 באוגוסט 1907 היא הוחלפה כאוניית דגל על ידי אוניית המערכה פרינס אוף ויילס, ושירותה בים התיכון הסתיים ב-6 בינואר 1908, כאשר היא הושבתה במספנת צ'טם. ונראבל הופעלה מחדש ב-7 בינואר 1908 לשירות צי התעלה. היא הושבתה בצ'טם לשיפוץ מקיף בפברואר 1909, שבמהלכו הוסרו תותחי ה-3 פאונד שלה והותקן מד טווח על התורן הקדמי שלה. השיפוץ הושלם, והיא הופעלה מחדש ב-19 באוקטובר 1909 לשירות בצי האטלנטי. ב-13 במאי 1912 היא עברה לצי הבית השני בנור, ונכנסה למילואים עם צוות שלדי כחלק שייטת אוניות המערכה החמישית. ב-1913 הוסרו הרשתות נגד טורפדו שלה וזוג זרקורים הותקן על הגשר הקדמי שלה. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, שייטת אוניות המערכה החמישית הוקצתה לצי התעלה ובסיסה בפורטלנד. כשחזרה לשירות מלא, סיירה ונראבל בתעלת למאנש, וב-25 באוגוסט 1914 חיפתה על תנועת גדוד הנחתים של פורטסמות' לאוסטנדה, בלגיה, באוקטובר 1914, ונראבל צורפה לסיירת דובר לצורך הגזות ותמיכה בכוחות מדינות ההסכמה הנלחמים בחזית. היא הפגיזה עמדות גרמניות לאורך החוף הבלגי בין וסטנדה ללומברדסייד מ-26 עד 30 באוקטובר 1914 במהלך מתקפה גרמנית על הגנות בלגיות בקרב על האיזר; היא גם שימשה כאוניית הדגל של המפקד העליון, סיירת דובר, אדמירל משנה סר הוראס הוד, בין 27 ל-29 באוקטובר. ב-27, תותחי השדה הגרמניים הוזזו קרוב לחוף, מה שאילץ את רוב כלי השיט הקלים לסגת, אם כי ונראבל המשוריינת בכבדות נשארה בעמדה עד שדיווחים על צוללת גרמנית באזור הניעו את הוד לסגת לדנקרק. ונראבל חזרה לעמדה ב-28 באוקטובר, יחד עם סירת התותחים באסטנד ושלושה מוניטורים, כדי להקהות מתקפה גרמנית נוספת. מאוחר יותר באותו יום, היא עלתה על שרטון על גדת חול לא ידועה, אך הייתה באותה עת מחוץ לטווח התותחים הגרמניים והצליחה להשתחרר בעזרת בריליאנט בשעת הגאות. עד סוף החודש, ההצפות מהסכרים שנפתחו סביב ניופורט חסמו את ההתקדמות הגרמנית, והסיטו את ההתקפות הגרמניות יותר פנימה, מחוץ לטווח התותחים של ונראבל. התותחים הגרמנים לאורך החוף הוסתרו עד כה, מה שהקשה בהרבה על השמדתם בירי ימי, ובעקבות כך חזרה וראבל לבסיסה. ב-3 בנובמבר היא נותקה כדי לתמוך בסיורי החוף המזרחי במהלך הפשיטה הגרמנית על ירמות', למרות שלא ראתה פעולה עם ספינות מלחמה גרמניות. ב-14 בנובמבר, שייטת אוניות המערכה החמישית הועברה לשירנס בגלל חשש שפלישה גרמנית לבריטניה הגדולה עומדת בפתח. השייטת חזרה לפורטלנד ב-30 בדצמבר 1914. ונראבל, יחד עם אוניית האספקה אקסלנט ובליווי משחתות ושולות מוקשים, הפגיזה שוב עמדות גרמניות ליד וסטנדה ב-11 במרץ 1915. ההפגזה נועדה להסיט את תשומת הלב הגרמנית במהלך המתקפה הבריטית בקרב נוב שאפל. היא חזרה שוב ב-10 במאי בניסיון לדכא את הארטילריה הגרמנית שהפגיזה את דנקרק, אך אש נגד-סוללות גרמנית מנעה מונראבל להטיל עוגן או להשיג הצלחה כלשהי. ב-12 במאי 1915, נצטוותה ונראבל להפליג לדרדנלים להחליף את אוניית המערכה קווין אליזבת במערכת הדרדנלים. היא יצאה לים התיכון עם אוניית המערכה אקסמות'; הבריטים קיוו לנצל את הניסיון שצברו שני צוותי האוניות בהפגזת עמדות חוף בבלגיה. מ-14 באוגוסט 1915 עד 21 באוגוסט 1915, היא תמכה בהתקפות של מדינות ההסכמה על עמדות עות'מאניות במפרץ סובלה. עד 21 באוגוסט, תנאי מזג האוויר החמירו משמעותית, מה שמנע מהאוניות את היכולת לצפות במטרות. באוקטובר, ונראבל הגיעה לגיברלטר לשיפוץ. כשהיא יצאה מהשיפוץ בדצמבר 1915, היא עברה לים האדריאטי כדי לתגבר את הצי האיטלקי נגד הצי האוסטרו-הונגרי, ושירתה שם עד דצמבר 1916. לאחר מכן חזרה ונראבל לבריטניה, והגיעה למספנת פורטסמות' ב-19 בדצמבר 1916, שם היא הושבתה. בפברואר ובמרץ 1918 היא שוחזרה שם כספינת בסיס, והיא עברה לפורטלנד ב-27 במרץ 1918 כדי לשמש כספינת בסיס לספינות מכמורת ומקשות. היא צורפה לסיורים הצפוניים עד אוגוסט 1918, ולאחר מכן לסיורים הדרומיים מספטמבר עד דצמבר 1918. ונראבל הושבתה לטיפול ואחזקה בפורטלנד בסוף דצמבר 1918. היא הוכנסה לרשימת הפירוק שם במאי 1919 ולרשימת המכירה ב-4 בפברואר 1920. היא נמכרה לגריטה לחברת Stanlee Shipbreaking Company ב-4 ביוני 1920. היא נמכרה מחדש לחברת Slough Trading, ואז שוב נמכרה לחברה גרמנית באמצע 1922. היא נגררה לגרמניה לצורך גריטה בהמשך השנה. מדיה וקבצים בנושא אה"מ ונראבל בוויקישיתוף