laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אהרון קרון

אהרון קרון (8 בינואר 1881 קובנה, ליטא – 1954 ראשון לציון) היה איש חינוך עברי, מנהל בית הספר חביב בראשון לציון בין השנים 1921–1947. אהרון קרון נולד בקובנה שבליטא, אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית, ב-8 בינואר 1881 (תרמ"א) לאלה ודב, סוחר. קיבל חינוך מסורתי בחדר, בישיבת טלז, וב"קיבוץ" הרב חיים עוזר גרודזנסקי בווילנה. לכשנוסדו הקורסים הפדגוגיים על ידי אהרן כהנשטם, למד בהם, וכשסיים מונה למורה ולמזכיר הקורסים. בשנים 1906-7 היה פעיל במרכז ציוני רוסיה. משנת 1909 שימש כמורה. בשנת 1911 נשלח על ידי כהנשטם לארץ ישראל. בשנים 1919–1912 היה מנהל בית הספר במושבה יבנאל, וכן מפקח על בתי הספר ומדריך למורים במושבות הגליל התחתון. סביב החינוך ביבנאל התנהל מאבק בין אלה שחפצו בחינוך דתי לאלה שחפצו בחינוך חילוני, ובשלב מסוים הוקם ביישוב תלמוד תורה, אך בית הספר שבניהולו של קרון גבר עליו. ביוזמתו של קרון הועברו בתי הספר של פיק"א בגליל לרשת החינוך של ההנהלה הציונית. טיפל במגורשי תל אביב שהגיעו ליבנאל. בשנת 1921 עבר לנהל את בית הספר חביב בראשון לציון, והתמיד בכך 26 שנה, עד פרישתו לגמלאות. עשה רבות לטיפוח ערכי היהדות והציונות בין תלמידיו. אחותו פסיה ואמו אלקא ניצלו בעת טבח חברון (תרפ"ט) במאורעות תרפ"ט, כשערבי תושב חברון הסתירו אותן בביתו. הוא לא הספיק להוציא לפועל את חיבורו, ספר על תולדות החינוך בארץ ובגולה. קרון נפטר בראשון לציון בשנת 1954. על שמו נקראו בעיר רחוב וחטיבת ביניים שנסגרה. בתו הבכורה, ישראלה כהן, למדה בבית הספר חביב ולימדה בו כיתות א' ו-ב' במשך כארבעים שנה. בתו הצעירה, תמר אבן, למדה בבית הספר "חביב" לימדה בו, וניהלה אותו בשנים 1975–1985 עד צאתה לגמלאות. בשנת 1941 נישאה ליעקב אבנר קפניס, בנם של ישראל קיפניס (אחיינו של דוד צבי קיפניס) ורוזה (בתו של ישראל דב פרומקין ואחייניתם של מנהל בתי הספר של "עזרה" בארץ אפרים כהן-רייס והאגרונום חיים (שארל) כהן-רייס), שנהרג ב-1942 בתאונה בעת ששירת כקצין זוטר בצבא הבריטי. מרדכי טביב, 'דברים אחרי מטתו של אהרן קרון', הד החינוך, 4 בנובמבר 1954. אהרון קרון (אורכב 22.11.2010 בארכיון Wayback Machine), באתר מוזיאון ראשון-לציון דוד תדהר (עורך), "אהרון קרון", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יא (1961), עמ' 3854 דוד תדהר (עורך), "אהרון קרון", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יד (1965), עמ' 4548 א. קרון למנוחות, דבר, 6 באוקטובר 1954 א. שלמון, אהרן קרון (שלושים לפטירתו), דבר, 2 בנובמבר 1954 מרדכי אליאב, מסע הרבנים למושבות הגליל בשנת תרע"ד אהרון קרון באתר GRAVEZ דוד תדהר (עורך), "ישראל קפניס", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יח (1969), עמ' 5460. דוד תדהר (עורך), "רוזה קפניס", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יח (1969), עמ' 5463. דוד תדהר (עורך), "יעקב אבנר קפניס", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יח (1969), עמ' 5470.
גבי קדוש

גבריאל (גבי) קדוש (נולד ב-11 בנובמבר 1953, ד' בכסלו ה'תשי"ד) הוא איש ניהול ישראלי. שימש כראש העיר השביעי של אילת, בשנים 1993–2003. קדוש נולד במושב רינתיה למאיר ואסתר, יהודים יוצאי מרוקו, ממקימי המושב. קדוש נשוי ואב לשניים. הוא סיים לימודיו בפנימייה הצבאית "אונים". עם סיום הלימודים התגייס לצה"ל והתנדב לשרת בסיירת חרוב, סיירת שהשתייכה לפיקוד מרכז, וקיימה מרדפים אחרי מחבלים בשטחי בקעת הירדן. השתחרר ב־1974, לאחר מלחמת יום-הכיפורים, והגיע לאילת בעקבות אביו שהתגורר בעיר משנת 1964 הודות לעבודתו בחברת "מקורות". ב-1979 סיים קדוש את לימודיו בתחום התיירות ולימודי ידיעת הארץ, עסק בהדרכת תיירים, ומילא תפקידי ניהול בבתי מלון. הקים וניהל את עמותת התיירות באילת, את עמותת "נווה מדבר" באמצעותה נבנו שכונת מגורים באילת, וכיהן כנשיא רוטרי. בין השנים 1986–1989 כיהן כסגן ראש עיריית אילת, ממונה על השירותים העירוניים ויו"ר ועדת תחבורה. ב-11 בנובמבר 1993 נבחר לראשות העיר אילת. במהלך כהונתו שם דגש רב על קידום נושא החינוך בעיר, והיה ממקימי קמפוס בן-גוריון, האוניברסיטאות באילת. העיר קיבלה את פרס החינוך הארצי לשנת 2003. במהלך כהונתו השנייה, קידם קדוש את רעיון הקזינו באילת, בשיתוף מפעל הפיס בנובמבר 2003 סיים קדוש את כהונתו השנייה כראש העיר אילת. לאחר ניצחונו של בנימין נתניהו בבחירות 2009, מונה קדוש לשמש בסגל משרד ראש הממשלה, כיועץ ראש הממשלה לענייני התיישבות, במקביל לתפקידו זה, בשנת 2011 מונה ליועץ פוליטי של נתניהו. בהמשך עבר קדוש לחריש והתמודד בבחירות 2018 על ראשות המועצה המקומית, וזכה ב-10% מהקולות. בשנת 2021 התמודד מול אלי לנקרי על ראשות עיריית אילת, אך לא נבחר. הוא התמודד פעם נוספת בבחירות 2024. הוא מנהל חברת קיי. אר. קאפיטל גרופ בע"מ. לא נולדתי לאמא פולנייה, הוצאת משכל (חמד וידיעות אחרונות) ראש העיר אילת 1993–2003 יו"ר דירקטוריון החברה הכלכלית לאילת 1993–2003 יו"ר קרן אילת לחינוך, תרבות ואומנות 1993–2003 יו"ר העמותה לקידום ופיתוח התיירות באילת 1993–2003 יו"ר ההנהלה הציבורית של פסטיבל "ג'אז בים האדום" 1993-2003 חבר דירקטוריון בית הספר הממשלתי למלונאות – תדמור 1989–1992 חבר דירקטוריון חברת "תמנע" 1987-1990 חבר דירקטוריון החברה לפיתוח חוף אילת 1993–2003 חבר דירקטוריון חברת מבני תעשייה 1987–1990 יועץ ראש הממשלה לענייני התיישבות 2010 - יועץ פוליטי של ראש הממשלה 2011 - מדיה וקבצים בנושא גבי קדוש בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של גבי קדוש גבי קדוש, ברשת החברתית פייסבוק קדוש: 10 שנות עשייה ושאף אחד לא יעז לקחת את זה ממנו (אורכב 03.03.2016 בארכיון Wayback Machine), ב"אילתי" ריאיון עם גבי קדוש - במדור אנטי-פתי 'ערב ערב באילת' 2444 6.5.10 רינה פטילון, גבי קדוש: "לחריש יש את כל הנתונים להצליח למעט נתון אחד, אין לה ראש עיר מקצועי", 9 במאי 2018, באתר חריש סיטי. גבי קדוש, שנכשל בבחירות בחריש, יתמודד על ראשות העיר אילת מאיר אוחיון, ראש עיר חדש לאילת: המועמד של נתניהו הפסיד בבחירות, באתר ynet, 11 באוגוסט 2021
בין הקירות

בין הקירות (בצרפתית: Entre les murs) הוא סרט קולנוע צרפתי שיצא לאקרנים בשנת 2008 בבימויו של לורן קאנטה בהתבסס על ספרו האוטוביוגרפי באותו שם מאת פרנסואה באגודו. באגודו הוא מורה תיכון בבית ספר ברובע ה-20 של פריז. הסרט עוקב אחרי באגדו (המשחק את דמותו שלו בסרט) לאור שנת הלימודים ומציג את התמודדותו עם הכיתה הקשה אותה הוא מנסה ללמד את השפה הצרפתית. התלמידים, שלרוב מסרבים להבין את מטרת השיעור, העוסק בדקדוק הצרפתי הארכאי. מרבית התלמידים הם בני מהגרים, שלרוב הוריהם אינם דוברים צרפתית, דבר המקשה מאוד על המורים המנסים להבהיר להורים שהתלמידים אינם מגיעים ללימודים ואינם משתפים פעולה. התלמידים מעדיפים את נבחרות מדינות אפריקה השונות על מדינות צרפת, ואף התלמידה הצרפתייה בכיתה מעדיפה שלא להזדהות עם זהותה הצרפתית. הסרט עוקב אחרי קשיי התלמידים בגיל ההתבגרות להתמודד עם סביבתם, אחד עם השני ועם מערכת ההוראה הנוקשה. הסרט זכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן בשנת 2008, בפרס לומייר לסרט הטוב ביותר ונבחר למועמד של צרפת לפרס אוסקר לסרט הבינלאומי הטוב ביותר. מדיה וקבצים בנושא בין הקירות בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בין הקירות "בין הקירות", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "בין הקירות", באתר נטפליקס "בין הקירות", באתר AllMovie (באנגלית) "בין הקירות", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "בין הקירות", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "בין הקירות", באתר Metacritic (באנגלית) "בין הקירות", באתר אידיבי "בין הקירות", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ביקורות אבנר שביט, עכבר העיר תל אביב, בין הקירות: את הסרט הזה כבר ראינו, באתר הארץ, 22 באוקטובר 2008 ענת טוריסקי, ‏מי מכיר את המורה שבקיר?, באתר גלובס, 23 באוקטובר 2008 אורי קליין, בין הקירות: לא מציע גאולה, באתר הארץ, 31 באוקטובר 2008 רויטרס, הכתובת על קיר הכיתה, באתר הארץ, 25 בספטמבר 2008
האובליסק של בואנוס איירס

האובליסק של בואנוס איירס (בספרדית: El Obelisco de Buenos Aires או, בקיצור, "El Obelisco") ניצב במרכזה של כיכר הרפובליקה, במפגש השדרות 9 ביולי וקוריינטס. האובליסק הוא אחד הסמלים המזוהים עם העיר. גובהו של האובליסק 67.5 מטר, כאשר 4.5 המטרים הגבוהים יותר מהווים את הפירמידה שבראשו. רוחבו של האובליסק 6.8 מטר בבסיסו, ו-3.5 מטר בבסיס הפירמידה. לאחר הקמתו, הפך ליעד מועדף למרססי כתובות גרפיטי, וכשבשנות ה-80 נשפך עליו צבע, הוחלט על גידורו. האובליסק הוצב ב-1936, לציון 400 שנים לייסודה של בואנוס איירס, במקום בו הונף לראשונה דגל ארגנטינה על אדמת העיר, ב-23 באוגוסט 1812. האובליסק תוכנן בידי האדריכל אלברטו פרביש, והעבודות בוצעו בידי חברה גרמנית. העבודות הסתיימו בתוך חודש, והאובליסק נחנך ב-23 במאי 1936. עלויות הקמתו נאמדו בכ-200 אלף פסו ארגנטינאי. שנתיים בלבד לאחר הקמתו, החליטה מועצת עיריית בואנוס איירס על הריסתו, משיקולים כלכליים, אסתטיים ושלום הציבור, אך ההחלטה בוטלה תוך זמן קצר. בשל מרכזיותו וסמליותו של האובליסק, הוא נעטף לעיתים ביריעות בד גדולות, לציון אירועים שונים: ב-1 בדצמבר 2005 נעטף ביריעה אדומה דמוית קונדום, לציון יום האיידס העולמי, ב-16 בספטמבר 2006 עוצב כעיפרון, לציון 30 שנים לליל העפרונות, וב-20 בספטמבר 2007 נעטף האובליסק בדגלי ארגנטינה וגרמניה, לציון 150 שנים ליחסים בין המדינות. הכיכר אף נבחרה לארח את טקס הפתיחה של אולימפיאדת הנוער ב-2018. מדיה וקבצים בנושא האובליסק של בואנוס איירס בוויקישיתוף
ראס סודר

ראס סודר (בערבית راس سدر) היא עיירה בדרום־מערב סיני, הנמצאת על חוף מפרץ סואץ במחוז דרום סיני (גנוב סינאא جنوب سيناء). העיירה נמצאת בסמוך לשפכו של ואדי סודר למפרץ סואץ ומכאן שמה. ב-2006 מנתה אוכלוסיית העיירה, כולל היישובים הסמוכים אליה, 17,221 נפש. מצפון מזרח לעיר נמצא שדה הנפט של עסל שהוא אחד הגדולים בחוף המזרחי של מפרץ סואץ. הנפט במקום נתגלה לראשונה ב-1947. במלחמת סיני נכבש המקום לאחר שגדוד 890 נע רכוב על הדרך ממצבת פרקר (ממזרח למעבר המיתלה) לכיוון דרום מערב אל ראס סודר. במלחמת ששת הימים הונחת כוח מחטיבת הצנחנים במקום, השתלט על העיירה (יש עדויות על מקרה של רצח שבויי מלחמה מצריים במקום), והחל לנוע דרומה לכיוון אבו רודס, שם חבר עם כח צנחנים שהונחת בא-טור ונע צפונה. לפני שנסוגו מהאזור, העלו המצרים באש את מתקני הנפט. מספטמבר 1968 ועד נובמבר 1975 הייתה ראס סודר בסיסה של יחידה 838 - יחידה של חיל הים הישראלי שהפעילה כלי שיט מסוג "צרעה" ומאוחר יותר מסוג "דבור" ותחנת מכ"ם. במלחמת יום הכיפורים תקפו את אזור ראס סודר יחידות קומנדו מצריות מוסקות. חלק מהמסוקים הופלו על ידי חיל האוויר הישראלי ויחידות ישראליות פגעו בשאר הכוחות. בהמשך הקרבות הוכפפה ראס סודר למרחב שלמה שעבר לפיקודו של ישעיהו גביש והתקיימו באזור קרבות בין כוחות מצריים שניסו לנוע מכיוון עיון מוסה ובין כוחות ישראלים. חיל הים הישראלי מנע ניסיונות נחיתה מצריים על ידי תקיפת בסיסים מצריים במערב מפרץ סואץ. באמצע נובמבר 1975, בעקבות הסכם הביניים בין ישראל למצרים 1975, נסוגה ישראל מהאזור והוא עבר חזרה לשליטת מצרים. מאז תחילת שנות ה-2000 מנסה מצרים לפתח את התיירות באזור. הוקמו מספר בתי מלון לאורך החוף ובמיוחד מפותח ספורט גלישת הקיט. מדיה וקבצים בנושא ראס סודר בוויקישיתוף כיבוש ראס סודר על ידי חטיבת הצנחנים במלחמת סיני נתוני אוכלוסייה בערי מצרים (הקישור אינו פעיל, 24 בספטמבר 2019) מנשה הראל, מסעי סיני, עמ' 238, הוצאת עם עובד, 1968 זאב וילנאי, סיני עבר והווה, עמ' 240, הוצאת אחיעבר, 1969 נורית גרץ, זכרו של הרועה הזקן נהפך לרוח רפאים רעה, באתר הארץ, 14 באפריל 2009 דרור איסמן ועופר רז, נווי מדבר על גדות מפרץ סואץ, 'בין גלים' 157, אפריל 1982 עמ' 28. מלחמת יום הכיפורים, אתר דובר צה"ל ג'ק פוייסי, דגל מצרי בראס סודאר, מעריב, 17 בנובמבר 1975 Gone with the wind, מאמר באתר אל-אהראם
אניבאלה זואילו

אניבאלה זויאלו (באיטלקית: Annibale Zoilo, נולד ב-1537 בקירוב, מת ב-1592) היה מלחין וזמר איטלקי מן האסכולה הרומאית של שלהי תקופת הרנסאנס. הוא היה בן זמנו של פלסטרינה וכתב מוזיקה בסגנון דומה מאוד לשלו, מלחין בולט ומנצח מקהלה ברומא בסוף המאה ה-16. זואילו נולד ברומא, אבל אין תיעוד רב לשנות חייו הראשונות. ב-1558 הוא מופיע ברשומות כזמר ב"קאפלה ג'וליה" (הקאפלה היוליאנית) וב-1561 כבר כיהן כמאסטרו די קאפלה של "סן לואיג'י דה' פראנצ'זי"; העובדה, שהתקדם במהירות רבה כל כך למשרת חשיבות כזאת מלמדת, שכנראה היה זמר עוד לפני האזכור הראשון שלו בקאפלה ג'וליה. הוא המשיך להחזיק במשרתו בסן לואיג'י דה' פראנצ'זי עד 1566, ומשנת 1567 עד 1570 היה מאסטרו די קאפלה בסיינט ג'ון לאטרן, אחת המשרות המוזיקליות היוקרתיות ביותר ברומא. ב-1570 החליף אותו הצרפתי ברתולומאו רוי וזואילו עבר לשיר בקול אלט במקהלת הקאפלה הסיסטינית, שם נשאר עד יולי 1577, אז פרש עקב מחלה. באוקטובר, מכל מקום, החלים די הצורך לקבל את מינוי האפיפיור גרגוריוס השלושה-עשר, יחד עם פלסטרינה, לעריכה ותיקון המוזיקה לספר התפילות הרשמי, לצד מוזיקה ליטורגית אחרת של הכנסייה. זואילו תפס עוד משרות עם תום הקריירה שלו בקאפלה הסיסטינית, ביניהן מאסטרו די קאפלה בקתדרלת טודי, משנת 1581, מינויו המתועד הראשון מחוץ לרומא; ב-1584 תפס משרה דומה ב"סאנטה קאזה, בלורטו. נוסף לתעסוקה כמנצח מקהלה במקומות שונים, נקשר שמו ב-Oratorio di SS Trinità dei Pellegrini e Convalescenti ברומא, ארגון ששילם לו בכמה הזדמנויות, אולי בעד יצירות מוזמנות. זואילו מת בלורטו. הסיבה לעזיבתו את רומא, עיר הולדתו ומחוז הצלחתו כזמר ומנצח מקהלות, אינה מופיעה ברשומות, אבל הוא המשיך לחבר מוזיקה בשביל מקהלת הקאפלה הסיסטינית עד 1582. המוזיקה של זואילו דומה בסגנונה לזו של פלסטרינה בשימוש שהיא עושה בקווים קונטרפונקטיים זורמים בשופי, עם טקסט מבטא ברורות, כמעט ללא זכר לכרומטיות הנסיונית והיסודות המרקמיים המופיעים במוזיקה של צפון איטליה או נאפולי באותה תקופה. מוזיקת הקודש שלו כתובה לארבעה ולשמונה קולות וכוללת מיסות, מוטטים, מזמורים, רספונסורות (תשובות העדה בתפילה), תחינות, סופראג'ה (תפילת הכומר) ושאר מוזיקת קאפלה ווקאלית. נוסף למוזיקת הקודש שלו, הוציא זואילו לאור שני ספרי מדריגלים. אחד המדריגלים שלו,Chi per voi non sospira, זכה לפרסום בלתי מבוטל כשהודפס בקבצים רבים; נוסף לכך, הוא שימש את וינצ'נצו גליליי ב- Fronimo: dialogo ... sopra l'arte del bene intavolare בטבלטורה ללאוטה. Harry B. Lincoln: "Annibale Zoilo", Grove Music Online, ed. L. Macy (Accessed June 24, 2006), (subscription access) Gustave Reese, Music in the Renaissance. New York, W.W. Norton & Co., 1954. ISBN 0-393-09530-4 הארי ב. לינקולן: "אניבאלה זואילו", מילון גרוב המקוון בעריכת ל. מייסי. גוסטב ריז, "מוזיקה ברנסאנס", ניו יורק, נורטון ושות' 1954. אניבאלה זואילו, באתר MusicBrainz (באנגלית) אניבאלה זואילו, באתר Discogs (באנגלית)
יהואחז

יְהוֹאָחָז (גם יוֹאָחָז) הוא שמם של שני מלכים יהודים מתקופת המקרא. האם התכוונתם ל... יהואחז (מלך ישראל) – יואחז בן יהוא, אשר מלך על ממלכת ישראל בשנים 814–800 לפנה"ס יהואחז (מלך יהודה) – יהואחז בן יאשיהו, אשר מלך על ממלכת יהודה בשנת 609 לפנה"ס
גורגנידזה

האם התכוונתם ל... גורגנידזה (שם משפחה) (გურგენიძე) - שם משפחה גאורגי אישים: בוחוטי גורגנידזה – רב אמן גאורגי בשחמט (2008-1933) גורגנידזה (אצולה) – משפחת אצולה גאורגית מקאחתי שקיבלו תואר הנסיכי קניאז מהאימפריה הרוסית דוד גורגנידזה – רב אמן גאורגי בשחמט (נולד ב-1953) לאדו גורגנידזה – ראש ממשלת גאורגיה לשעבר (2008-2007)
אליאנסה לימה

אליאנסה לימה (בספרדית: Alianza Lima; נוסדה ב-15 בפברואר 1901) היא קבוצת כדורגל פרואנית. המייסדים אימצו את השם של אורווה בבעלותו של אוגוסטו לגיה נשיא פרו, שבה השתמשו כדי לקיים את המשחקים הראשונים שלהם. הקבוצה נחשבת לאחת משלושת הגדולות של הכדורגל הפרואני, יחד עם אוניברסיטריו דה דפורטס וספורטינג קריסטל. אצטדיונה הביתי של הקבוצה הוא אצטדיון אלחנדרו ויינואבה אשר מכיל 35,000 מקומות ישיבה. הקבוצה זכתה ב24 אליפויות ליגת העל הפרואנית. ההופעה הבינלאומית הטובה ביותר שלה הייתה ב-1976 כשזכתה בגביע סימון בוליבר. פרו פאולו דה לה האסה פרו ג'וניור ויסה פרו ג'פרסון פרפאן פרו קלאודיו פיסארו פרו תיאופילו קוביאס ליגת העל הפרואנית (25) - 1918, 1919, 1927, 1928, 1931, 1932, 1933, 1948, 1952, 1954, 1955, 1962, 1963, 1965, 1975, 1977, 1978, 1997, 2001, 2003, 2004, 2006, 2017, 2021, 2022 מדיה וקבצים בנושא אליאנסה לימה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אליאנסה לימה (בספרדית) אליאנסה לימה, ברשת החברתית פייסבוק אליאנסה לימה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אליאנסה לימה, ברשת החברתית אינסטגרם אליאנסה לימה, סרטונים בערוץ היוטיוב פרופיל, באתר Transfermarkt פרופיל, באתר Soccerway פרופיל, באתר FootballDatabase.eu אתר הקבוצה הרשמי La difusión del futbol en Lima - el fútbol en Lima, web.archive.org, ‏2004-09-05 NOTICIAS DEPOR, Los 116 años de Alianza Lima: el equipo del barrio que se mudó al corazón del pueblo | FUTBOL-PERUANO, Depor, ‏2017-02-15 (בספרדית) DePeru.com, Los tres Grandes del Fútbol Peruano, DePeru.com (בספרדית) Los equipos peruanos con mas hinchas y seguidores en Redes Sociales., Rivera Sport, ‏2021-08-15 (בספרדית) Redacción Líbero, Alianza Lima: ¿Con qué nombre fue inaugurado el Estadio Alejandro Villanueva hace 47 años?, libero.pe (בספרדית) Redacción Líbero Fútbol Peruano, ¡Matute es blanquiazul! Se declaró infundada la demanda del Aposento Alto contra Alianza Lima, libero.pe (בספרדית) Alianza Lima: un 5 de diciembre ganó su único título internacional, la Copa Simón Bolívar que organizaba la federación venezolana de fútbol | FOTOS | Deportes | LaRepublica.pe, web.archive.org, ‏2018-12-06 [http://www.rsssf.com/sacups/simonbolivar76b.html Copa Sim�n Bol�var 1976 (2nd tournament)], www.rsssf.com Defensor Lima 1975: El granate del Libertador - De Chalaca Copa Peru | Toda la cobertura del futbol de la Copa Peru, dechalaca.com ערך זה הוא קצרמר בנושא מועדוני כדורגל ובנושא פרו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מנחם פיינרו

מנחם פיינרו הוא פרופסור חבר בפקולטה לרפואה שבאוניברסיטת תל אביב, דקאן הפקולטה לשעבר, העומד מאז שנת 2007 בראש הוועדה הממשלתית להרחבת סל הבריאות הפועלת לפי חוק ביטוח בריאות ממלכתי. פרופסור פיינרו כיהן בעבר כיו"ר החברה הישראלית לרפואה פנימית כיו"ר ועדת התרופות בשרותי בריאות כללית, וכמנהל חטיבת הבריאות של קופת חולים מכבי שירותי בריאות. כן כיהן במשך למעלה מ-20 שנה כמנהל מחלקה לרפואה פנימית בבית החולים בילינסון. כיום משמש הפרופ' פיינרו כחבר ההנהלה וכחבר במועצה המדעית המייעצת של האגודה לזכויות החולה בישראל. הוא הנחה כמה דוקטורנטים לרבות מונה בועז. ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קתדרלת וסטמינסטר

קתדרלת וסטמינסטר (באנגלית: Westminster Cathedral) היא קתדרלה הממוקמת בשכונת ויקטוריה ברובע הסיטי של וסטמינסטר בלונדון בירת הממלכה המאוחדת. קתדרלה זו היא הכנסייה הראשית (כנסיית אם) של הקהילה הנוצרית קתולית באנגליה וויילס, הכנסייה הקתולית הראשית של העיר לונדון, ומקום מושבו של הארכיבישוף מווסטמינסטר. כמו כן מבנה הקתדרלה הוא מבנה הכנסייה הקתולית הגדולה ביותר באנגליה ובויילס. יש להבדיל בין קתדרלה קתולית זו לבין מנזר וסטמינסטר הסמוך, השייך לכנסיית האנגליקנית. רק באמצע המאה ה-19 התאפשר לכנסייה הקתולית לפעול באנגליה באופן סדיר וההיררכיה הכנסייתית הוסדרה. הקתדרלה הוקמה בכספים שנאספו לזכרו של הקרדינל וייסמן - הארכיבישוף הראשון מווסטמינסטר אשר כיהן בין 1850–1865. האדמות עליהן הוקמה הכנסייה נרכשו בשנת 1884 על ידי יורשו של ויסמן, הקרדינל הנרי אדוארד מאנינג (באתר היה ממוקם קודם לכן כלא שדות טוטהיל בריידוול. עבודות הבנייה החלו בשנת 1892 אולם הופסקו, והחלו בשנית בשנת 1895 בתקופת יורשו של מאנינג - הקרדינל הרברט ווגין, על פי תוכניותיו של האדריכל ג'ון פרנסיס בנטלי. הכנסייה החלה לפעול בשנת 1903 אף שטרם הושלמה (בשל קשיים תקציביים). טקס הפתיחה נערך לאחר השלמת המבנה ב-28 ביוני 1910. ב-28 במאי 1982 במהלך ביקור בן שישה ימים בממלכה המאוחדת, ערך האפיפיור יוחנן פאולוס השני מיסה בקתדרלה. בשנת 1995, בהזמנת הקרדינל באזיל יום, ביקרה אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת בכנסייה ונכחה בתפילה בה - הפעם הראשונה שמונרך בריטי נכח בתפילה כזאת מאז הקמת הממלכה המאוחדת. אתר האינטרנט הרשמי של קתדרלת וסטמינסטר הקתדרלה באנציקלופדיה הקתולית פסיפסים בקתדרלת וסטמינסטר
מרילבון

מרילבון או סנט מרילבון (באנגלית: Marylebone או St. Marylebone ובכיתוב ארכאי Mary-le-bone "מרי - לה -בון") היא שכונה ברובע הסיטי של וסטמינסטר בלונדון, בירת הממלכה המאוחדת. לעיתים נהגה שם השכונה בצורה "מאריבון" (Marribun) או "מאר לי בון" (Mar-lee-bone). השכונה ממוקמת צפונית לרחוב אוקספורד, דרומית לדרך מרילבון, מזרחית לרחוב אג'וור ומערבית לרחוב פורטלנד הגדול. לעיתים נכלל בשטח השכונה ריג'נטס פארק וכן שטח שכונת ליסון גרוב. השכונה היא, במרביתה, שטחי מגורים יוקרתיים, ונחשבת לאחת השכונות היקרות ביותר בלונדון. השכונה נקראת על שם הכנסייה המקומית הקהילתית שניקראה בעבר כנסיית "מריה הקדושה", וכיום נקראת הכנסייה הקהילתית סנט מרילבון. הכנסייה נבנתה על גדת פלג קטן (באנגלית: "בורן" - bourne) שנקרא בשם טייבורן, ובהתאם שם הכנסייה היה "כנסיית מריה הקדושה שעל הפלג" - "סנט מרי לה בון" ולימים קוצר השם לשם הנוכחי (ולא, כמו שמקובל לחשוב קיצור של "מרי הטובה" - Marie la Bonne בצרפתית). חלק גדל משטח השכונה היה שייך למשפחת פורטמן וכונה אחוזת פורטמן, וחלק אחר מהשכונה (אזור רחוב הארלי) היה שטח של אחוזת משפחת דה ואלדן. בין השנים 1899–1965 היה האזור חלק מהרובע המטרופוליני של סנט מרילבון (רובע מטרופוליני במחוז לונדון). בשנת 1965 אוחד הרובע עם הרובע המטרופוליני של פדינגטון והרובע המטרופוליני של וסטמינסטר וכיום השלושה יחדיו מהווים את רובע הסיטי של וסטמינסטר. בשכונה עובר רחוב בייקר ובו בניין 221 B אשר, על פי ספריו של ארתור קונן דויל התגורר בו הבלש שרלוק הולמס. מוזיאון שרלוק הולמס נמצא בסמוך. בשכונה ממוקמים בית השידור (בניין הנהלת ה-BBC), כנסיית כל הנשמות בתכנונו של האדריכל ג'ון נאש, כנסיית השילוש הקדוש מרילבון בתכנונו של ג'ון סואן, קפלת מרילבון בתכנונו של ג'יימס גיבס, מלון לנגהאם, מוזיאון מאדאם טוסו, אוסף וולאס, אולם ויגמור, מארבל ארץ' (קשת השיש), אוניברסיטת וסטמינסטר, האקדמיה המלכותית למוזיקה, המכון המלכותי לאדריכלים בריטים, יש הכוללים בשטח השכונה גם את ריג'נטס פארק (ובו גן החיות של לונדון), חנות הכולבו סלפרידג'ס, מכללת ריג'נטס ואת הייד פארק. כמו כן בשכונה נמצאות הכיכרות מנצ'סטר, מונטאגו ורחוב הארלי. מפת השכונה ההיסטוריה של השכונה (אורכב 17.08.2009 בארכיון Wayback Machine) הערך על השכונה באנציקלופדיה בריטניקה משנת 1911 מרילבון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
פילוסופיה של המשפט

פילוסופיה של המשפט הוא ענף בפילוסופיה העוסק בטבעו של החוק, ויחסי הגומלין שלו עם תחומים משיקים למערכות נורמות נוספות, במיוחד עם האתיקה והמדיניות. עיסוק זה מוביל לשאלות ותהיות בסיסיות על מהותו של החוק, תקפותו, ומוסריותו. פילוסופיה של החוק בפרט ושל המשפטים כתחום כללי הן דומות, אם כי בעיסוק במשפטים לעיתים נכללות צורות חשיבה שמתאימות לכלכלה ולסוציולוגיה. ניתן לחלק את הפילוסופיה של המשפט למשפטנות אנליטית, ומשפטנות נורמטיבית. המשפטנות האנליטית שואפת להגיע למהות החוק באמצעות זיהוי מאפייניו המהותיים. לעומתה, המשפטנות הנורמטיבית עוסקת לא רק בנורמות המשפטיות שמתוות את החוק, אלא גם בנורמות החברתיות שמתאפשרות מהחוק, ומעצבות את הפעילות האנושית. קווי יסוד לפילוסופיה של המשפט פוזיטיביזם משפטי משפט הטבע מדיה וקבצים בנושא פילוסופיה של המשפט בוויקישיתוף אלון הראל, מבוא לפילוסופיה של המשפט, מיזם "כדאי לדעת" של אוניברסיטת תל אביב פילוסופיה של המשפט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) משפט - פילוסופיה, דף שער בספרייה הלאומית philosophy of law | Definition, Examples, History, & Facts | Britannica, www.britannica.com (באנגלית) Law, Philosophy of | Internet Encyclopedia of Philosophy (באנגלית אמריקאית) ערך זה הוא קצרמר בנושא חוק ומשפט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גריפון (כלב)

גריפון הוא גזע של כלב לוויה זעיר, שמוצאו מבריסל בבלגיה. הגריפון מונה שלושה גזעים של כלבים: גריפון בריסלי (בצרפתית: Griffon Bruxellois; באנגלית: Brussels Griffon), גריפון בלגי (Griffon Belge) וברבסון זעיר (Petit Brabançon). שלושת הגזעים זהים בממדי גופם ובצורתם, להוציא את סוג הפרווה וצבעה. בחלק מן הארגונים הבינלאומיים לכלבנות שלושת גזעים אלה נחשבים לואריאציות של אותו הגזע. כל שלושת הגזעים קטנים במידותיהם, עם פנים פחוסות, לסת בולטת ועיניים גדולות ומרוחקות המעניקות לפניו של הגריפון מראה כמעט אנושי. לעיתים מזכיר מראה פניו של כלב זה את דמותו של הבדיונית של אִיווֹק (Ewok) בסדרת הסרטים מלחמת הכוכבים, ויש הטוענים כי כלב זה שימש השראה ליוצר הסרטים ג'ורג' לוקאס. כל שלושת הגזעים הם כלבי לוויה חסונים במראם עם גוף מאוזן, המעניק להם מראה מרובע במבט צידי. גריפון המתאים לתקן הגזע חייב להיות שרירי, קומפקטי, בעל מערכת עצמות מפותחת ואסור שיראה עדין למראה, או גוצי יתר על המידה. הגריפון לעיתים מפתיע במשקלו ביחס למראהו הזעיר. כיוון שהשיפוט באשר לגזע הגריפון נעשה על פי משקלו ולא על פי גובה כתפו, יחסים נכונים של מידות הגוף חיוניים כדי לקבוע האם הכלב שמן מדי, או רזה מדי, גבוה או נמוך מדי. תקני המשקל של הגזע אינם קבועים ומשתנים מעט בין הארגונים הכלבניים השונים. אולם, משקל אידיאלי של גריפון נע בין 3.6 ק"ג ל-4.5 ק"ג לשני המינים. אורכו של הצוואר בינוני והוא כפוף מעט. החזה עמוק והגב ישר. הזנב קצוץ לכדי שליש מאורכו הטבעי, או שיש המותירים את הזנב. הזנב מורם ובתערוכות כלבים, נשפטת ערנותו של הכלב בין היתר על פי תנוחת זנבו. זנבות מעוקלים אינם מקובלים, אלא אם כן ניתן לקצץ את הזנב באופן שאינו מותיר עיקול (דהיינו העיקול בשני השליש החיצוניים של הזנב). הראש הוא המאפיין החשוב ביותר בגזע כלבים זה. ראשו של הכלב עגלגל במראהו וחייב להיות גדול ביחס לגוף, אולם אסור שיראה כאילו הוא מוציא את הכלב מאיזון. מצחו של הכלב מעוגל, או "כיפתי". הגולגולת חייבת להיות עגלגלה (להוציא את החלק החזיתי של האף). אוזני הכלב חייבות להיות גבוהות, מופרדות, קטנות וחצי מושפלות. בארצות הברית נהוג לקצץ את אוזני הכלב, אולם ברוב מדינות אירופה חל איסור על קיצוץ אוזניים. עיניו כהות, מרוחקות, גדולות מאוד ומלאות הבעה. האף שחור, רחב עם נחיריים גדולים, והוא מונח בגובה העיניים. מדיה וקבצים בנושא גריפון בוויקישיתוף גריפון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
סבן

האם התכוונתם ל... שם המשפחה סָבָּן סָבָּן הוא שם משפחה ממקור ערבי, שפירושו "עושה סבון". אישים ששם משפחתם סָבָּן גדי סבן – שחקן חיים סבן – איש עסקים ישראלי-אמריקני יצחק סבן – חבר הכנסת מטעם מפלגת ש"ס מאיר סבן – היסטוריון ותאולוגיון יהודי מארגנטינה. ספיר סבן – זמרת ישראלית, זוכת העונה הרביעית של תוכנית המציאות "The Voice ישראל" קלמי סבן – כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת המגן רפאל סבאן – רב טורקי מוסדות על שם סָבָּן מרכז סבן לרפואת ילדים במרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה על שם חיים וד"ר שריל סבן סֶבֶן (תעתיק עברי ל-Seven‏, המספר 7 באנגלית) סבן אפ (7 Up) – משקה קל מוגז בטעם לימון של חברת פפסיקו סבן נטוורק (אנ') – רשת שידור טלוויזיה (אנ') אוסטרלית סבן (זמר) (אנ') – זמר דרום קוריאני צבאן (פירושונים) Seven (פירושונים) שבע (פירושונים) מקור השם סבן, באתר "אנו – מוזיאון העם היהודי"