laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
דרך התערוכות

דרך התערוכות (באנגלית: Exhibition Road) היא דרך בדרום קנזינגטון ברובע קנזינגטון וצ'לסי שבלונדון שבאנגליה. הדרך קרויה על שם התערוכה הגדולה של 1851 שנערכה בהייד פארק, צפונית לה, שבעבורה נבנתה הדרך. הדרך מקשרת בין תחנת דרום קנזינגטון של הרכבת התחתית של לונדון לבין המקום בו עמדה התערוכה. לאורכה של הדרך ממוקמים כמה מהמוזיאונים החשובים ביותר בלונדון ובהם: המוזיאון להיסטוריה של הטבע, מוזיאון ויקטוריה ואלברט ומוזיאון המדע. על הדרך ממוקמים גם מבני אימפריאל קולג' בלונדון והחברה הגאוגרפית המלכותית. אלברטפוליס דרך קרומוול מדיה וקבצים בנושא דרך התערוכות בוויקישיתוף היסטוריה של דרך התערוכות באתר הרובע המלכותי של קנזינגטון וצ'לסי פרויקט דרך התערוכות באתר הרובע המלכותי של קנזיגטון וצ'לסי תוכניות לשיפוץ דרך התעורוכות דרך התערוכות באתר מוזיאון ויקטוריה ואלברט פרויקט דרך התערוכות
המוזיאון לגאולוגיה (לונדון)

המוזיאון לגאולוגיה (באנגלית: Geological Museum), שנקרא במקור "המוזיאון לגאולוגיה מעשית (באנגלית): The Museum of Practical Geology) הוא מוזיאון לגאולוגיה שהוקם בשנת 1835 בלונדון שבאנגליה, והיום הוא חלק מהמוזיאון להיסטוריה של הטבע בלונדון. המוזיאון היה אחד המוזיאונים למדע הראשונים בעולם. בשנת 1935 עבר המוזיאון מדרך ג'רמין למשכנו הרשמי בדרך התערוכות בדרום קנזינגטון (כיום ברובע קנזינגטון וצ'לסי), והפך פופולרי ביותר בשל הדיורמות הרבות בו, שהציגו הסברים על תופעות גאולוגיות ועל שיטות כרייה. בשנת 1971 יצר המעצב ג'יימס גרדינר תצוגה בשם "סיפורו של כדור הארץ" (The Story of the Earth) שהייתה פופולרית ביותר, והפכה את המוזיאון לאחד המוזיאונים הגאולוגיים המפורסמים בעולם. התערוכה נפתחה בנוכחות המלכה אליזבת השנייה. צוות העיצוב של המוזיאון יצר מספר רב של תערוכות בין השנים 1974–1988 ובהם: "ימיה הראשונים של הגאולוגיה בבריטניה", "מסע אל הכוכבים", "הזהב השחור", "בריטניה לפני האדם", "מאובנים בבריטניה", "חלוקי נחל", "אוצרות כדור הארץ" והאחרונה שבהם הייתה "נפט וגז לחופי בריטניה". התערוכה "אוצרות כדור הארץ" הייתה התערוכה הראשונה אי פעם שהשתמשה במחשבים כחלק מהתצוגה. בשנת 1985 הפך המוזיאון לחלק מהמוזיאון להיסטוריה של הטבע. מדיה וקבצים בנושא המוזיאון לגאולוגיה בוויקישיתוף מידע על המוזיאון
אוטו מאירהוף

אוטו פריץ מאירהוף (בשם מלא בגרמנית: Otto Fritz Meyerhof ;‏12 באפריל 1884 – 6 באוקטובר 1951) היה רופא וביוכימאי יהודי-גרמני, זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה בשנת 1922 על תגליתו בדבר חילוף החומרים בתאי השריר והיחס הקבוע שבין צריכת החמצן ורמת חומצת חלב. אוטו מאירהוף נולד בהנובר לפליקס ובטינה מאירהוף. אביו, פליקס, היה סוחר אמיד. בשנת 1884 עברה משפחתו להתגורר בברלין, שם סיים אוטו את לימודיו בבית הספר התיכון על שם וילהלם. כנער, חלה בכליותיו ונאלץ לבלות את רוב זמנו במיטה. הוא למד רפואה באוניברסיטאות פרייבורג, ברלין, שטרסבורג (אשר הייתה עדיין בתחום גרמניה) והיידלברג. מאירהוף סיים את לימודי הרפואה בשנת 1909. אחר סיום לימודי הרפואה עסק לזמן מה בלימודי פילוסופיה ופסיכולוגיה, תחומים בהם המשיך להתעניין לשארית חייו. הוא שב לאוניברסיטת היידלברג וחקר שם בתחום הפיזיולוגיה של התא. בשנת 1912 עבר לעיר קיל, שם נתמנה כעוזר במכון הפיזיולוגי, ולאחר שנה קיבל שם תעודת מרצה בפיזיולוגיה. בשנת 1914 התחתן עם הדוויג, לזוג נולדו שלושה ילדים. בשנת 1924 הוזמן מאירהוף לכהן כראש המחלקה הביולוגית של מכון הקייזר וילהלם בברלין, שהוקמה במיוחד עבורו, ובשנת 1929 הוא התמנה למנהל מכון הקיסר וילהלם בהיידלברג. בשנת 1938, לאור קשיי חייו בגרמניה כיהודי, עזב את מולדתו. בין השנים 1938- 1940 שהה בפריז וניהל את שם המכון לביולוגיה פזיולוגית וכימית. בחודש יוני, 1940, בשל הפלישה הנאצית לצרפת, מאירהוף נמלט תחילה לטולוז ומשם, דרך ספרד, בעזרת וריאן פריי (הוועד לסיוע לשעת חירום) לארצות הברית, שם נתמנה לפרופסור מחקר בתחום הכימיה הפיזיולוגית באוניברסיטת פנסילבניה ובקרן רוקפלר. עיקר מחקרו המוקדם של מאירהוף הוקדש להבנת מנגנוני החימצון בתא ולהרחבת היישום בשיטות של אנליזת גז לצורך מדידה קלורימטרית של תפוקת הלב. הישגו המחקרי החשוב ביותר של מאירהוף הוא בהוכחה כי חומצת החלב הנוצרת בשריר של צפרדע הופכת לפחמימות בנוכחות חמצן. בשנת 1922 הוא קיבל פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה על תגליתו כי קיים יחס קבוע בין צריכת החמצן לבין מטבוליזם של חומצת חלב בשריר. את הפרס חלק עם הפיזיולוג האנגלי ארצ'יבלד ויויאן היל. תגליתו גרמה להבנת מנגנון התכווצות השרירים ולהבנת מנגנון המטבוליזם בתאים באופן כללי. בין תוארי הכבוד להם זכה, מאירהוף נבחר לחבר באקדמיה הלאומית למדעים בארצות הברית ולחברה המלכותית בלונדון. בשנת 1944 הוא סבל מהתקף לב, התקף לב נוסף בשנת 1951 הביא לפטירתו. אמיל פוירשטיין, יהודים מפורסמים במדע, 1956. עמ' 170–180. מדיה וקבצים בנושא אוטו מאירהוף בוויקישיתוף אוטו מאירהוף, באתר פרס נובל (באנגלית) אוטו מאיירהוף, אנשי סגולה - יהודים זוכי פרס נובל, באתר בית התפוצות. אוטו מאירהוף, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אוטו מאירהוף (1884-1951), דף שער בספרייה הלאומית
אליעזר הגר (סרט ויז'ניץ)

רבי אליעזר הָגֶר (י' בתשרי יום כיפור ה'תרפ"ה, 8 באוקטובר 1924 – כ' בתמוז ה'תשע"ה, 7 ביולי 2015) מכונה ה"חכמת אליעזר", היה האדמו"ר השני מחסידות סערט ויז'ניץ. נולד בגרוסוורדיין שברומניה לרבי ברוך הגר, האדמו"ר מסערט ויז'ניץ, ולרבנית צירל. בשנת תש"ז (1947) עלה לישראל באוניית מעפילים, נעצר בנמל חיפה ונכלא במחנה המעצר בעתלית. לאחר שחרורו בהיותו אברך בחיפה התגייס לפלוגה הדתית של ההגנה בעיר. הוא השתתף בין השאר בקרבות מלחמת העצמאות ברמת יוחנן שבהם נפצע ברגלו מקליע, וגם היה שותף לכיבוש הגבעה בחיפה, בה התגורר עם קהילתו לימים. כמו כן היה חשמלאי בהשכלתו המקצועית. חבר הכנסת אביגדור ליברמן הזכיר בנאום שנשא מעל בימת הכנסת בקשר לחוק הגיוס את שירותו הצבאי של הרב הגר. בשנת תשי"א (1951) נישא לרבנית חיה צירל, בתו של הרב שלום עוזר ברוין (ה'תרצ"ג - כ' באלול ה'תשס"א). בתשכ"ה, כשנה לאחר פטירת אביו, מונה ליורשו. אחיו, הרב משה הגר, מונה במקביל לתפקיד ראש ישיבת "יחל ישראל – סערט ויז'ניץ". רבי אליעזר הרבה לדבר בדרשותיו על חומרת איסור לשון הרע. בחודש תמוז ה'תשע"ג (2013) אושפז בבית חולים לאחר בעיות בגבו ומאז נחלש, הוא מיעט להופיע בציבור והנהגת החסידות עברה בפועל לידי בנו היחיד רבי יעקב הגר. שני גיסיו התחילו במאבקי שליטה שלא עלתה בידם. נפטר בביתו בכ' בתמוז ה'תשע"ה לאחר דום לב פתאומי. הישיבה הקטנה של חסידי סערט ויז'ניץ בבני ברק נקראה לאחר פטירתו "חכמת אליעזר" על שמו. בתו הגדולה רחל נשואה לרב נפתלי ראובן קורנרייך. היה רב קהילת סערט ויז'ניץ בבני ברק. בתשס"א מונה בעזרת חותנו לרב של תל ציון, שם פתח את ישיבת קוסוב ויזניץ. בתשע"ג עבר עם בני קהילתו לבית שמש. לאחר פטירת חותנו הוכתר לאדמו"ר מקוסוב-ויזניץ, והקים קריה ברמה ג'2 בבית שמש. בנו רבי יעקב הגר, האדמו"ר הנוכחי מסערט ויז'ניץ. נשוי לרבנית חוה בת רבי דוד מתתיהו רבינוביץ מביאלה. בתו הצעירה מרים נשואה לרב אהרן טוביה שפיטץ, בנו של רבי משה אב"ד ביסטריץ. הרב אהרן טוביה כיהן בעבר כרב חסידי סערט ויז'ניץ בארצות הברית, לאחר פטירת חמיו פתח קהילה עצמאית בשם "סערט ויז'ניץ-ארצות הברית" בארצות הברית, וכיהן כרבה. בשנת תשפ"א עבר להתגורר בלייקווד שם פתח ישיבה, והחל להשתמש בכינוי "האדמו"ר מסערט ויז'ניץ לייקווד". הרב יצחק ליבוביץ, "בהגיגי תבער אש", ה'תשע"ז. מדיה וקבצים בנושא אליעזר הגר בוויקישיתוף חגי הוברמן, האדמו"ר שלחם לשחרור חיפה והגליל(הקישור אינו פעיל), פורסם במקור בעלון השבת "מצב הרוח" חיים קליגר‏, האיש שנישק את המזוזה של חיפה, באתר וואלה, 8 ביולי 2015 אדמו"ר של כלל ישראל, באתר ערוץ 7, 29 ביולי 2015 כְּמַרְאֵה מַלְאַךְ הָאֱלֹקִים • גלריית ענק מכ"ק האדמו"ר מסערט ויז'ניץ זצ"ל, באתר JDN‏ אליעזר בן ברוך הגר (1924-2015), דף שער בספרייה הלאומית צדוק אשל, מערכות ההגנה בחיפה, עמוד 398 יעל רון, עיתון שביעי, ‏עדויות לוחמי תש"ח: כך שיחררנו את העיר עכו, באתר "סרוגים", 9 במאי 2011 יאיר אטינגר, מת האדמו"ר מסערט-ויז'ניץ, הרב אליעזר הגר, מוותיקי המנהיגים החסידיים, באתר הארץ, 7 ביולי 2015 בעריש פילמר, הרה"צ רבי נפתלי ראובן קורנרייך הוכתר לאדמו"ר החדש מקוסוב ויז'ניץ, כ"ח בתמוז תשע"ה, באתר קול חי שלמה כהן, מרן אדמו”ר מויז’ניץ שליט”א ביקר בבית אב”ד סערט ויז’ניץ ארה”ב, כ"ט במרחשוון תשע"ג, באתר JDN משה ויסברג, בסערט ויז'ניץ נרגשים המשגיח הוציא ספר על הרבי זצ"ל, באתר בחדרי חרדים, ד' באב ה'תשע"ז (2017)
חטיפת הדיפלומטים האיראנים

חטיפת הדיפלומטים האיראנים התרחשה ב-4 ביולי 1982, בזמן מלחמת האזרחים בלבנון. באירוע נחטפו שלושה דיפלומטים משגרירות איראן בלבנון ועיתונאי, ועקבותיהם נעלמו. הדיפלומטים הם מוחסן אלמוסאווי, הממונה על השגרירות, אחמד מותוואסליאן, הנספח הצבאי האיראני בלבנון, ותקי רסתגאר, נהג השגרירות. אליהם נלווה כאזם אח'וואן, צלם ועיתונאי שטח של סוכנות העיתונאים האיראנית אירנ"א. על פי הגרסה המקובלת, הארבעה היו בדרכם משגרירות איראן בדמשק ללבנון על כביש ביירות-דמשק, נעצרו במחסום של הכוחות הלבנוניים מצפון לביירות ב-4 ביולי 1982 והועברו למטה הפלנגות בביירות, שם נרצחו. האיראנים טוענים כי בשנת 1990 הארבעה הועברו חיים לישראל. מאז הם משמשים כטיעון קבוע שמועלה על ידי איראן וארגון חזבאללה בכל דיון על עסקה לחילופי שבויים, ובכלל זה בנושא רון ארד. ישראל הכחישה טענה זו. יו"ר הכוחות הלבנוניים סמיר ג'עג'ע, שהיה מפקד בכוחות בזמן מלחמת האזרחים, סתר את הטענה האיראנית כשטען בריאיון לעיתון הלבנוני "א-ספיר" בשנת 2006, לאחר ששוחרר מן הכלא, כי הכוחות הלבנוניים עומדים מאחורי רציחתם של הדיפלומטים. בשנת 2007 יצא באיראן משחק מחשב שעיקרו שחרור בדיוני של ארבעת הדיפלומטים מהשבי בישראל. רועי נחמיאס, "ארבעת הדיפלומטים האיראנים נהרגו בלבנון", באתר ynet, 18 במאי 2006 עמוס הראל, הערכה: ישראל תצטרך לשחרר את הרוצח קונטאר תמורת שחרור גולדווסר ורגב, באתר TheMarker‏, 17 באוקטובר 2007 יוני מנדל‏, משחק מחשב אירני: להסתנן לישראל, באתר וואלה, 17 ביולי 2007 ערך זה הוא קצרמר בנושא לבנון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יום העלייה

יום העלייה הוא יום ציון ממלכתי במדינת ישראל המצוין בז' בחשוון. זהו יום ציון שנתי להכרה בחשיבות העלייה לארץ ישראל כבסיס לקיום מדינת ישראל כמדינה יהודית. בנוסף, החוק הוא יום ציון של י' בניסן, המועד בו על פי המקרא בני ישראל עברו את הירדן ונכנסו לארץ ישראל. החג נקבע בחוק יום העלייה משנת 2016. יום ציון זה נועד ”להכרה בחשיבותה של העלייה לארץ ישראל כבסיס לקיומה של מדינת ישראל, להתפתחותה ולעיצובה כחברה רב-תרבותית ולציון מועד הכניסה לארץ ישראל שאירע ביום י' בניסן”. חג זה נקבע בחוק יום העלייה, התשע"ו-2016, שאושר בכנסת ב-21 ביוני 2016. למרות שהחג מציין בין היתר את י' בניסן, הוא נקבע לז' בחשוון. זאת בשל הקרבה לחג הפסח, בו בתי הספר בחופשת חג והכנסת בפגרה. ז' בחשוון נמצא כתאריך מתאים בשל סמיכותו לקריאת פרשת לך לך, בה מצווה אברהם ללכת לארץ ישראל. מדיה וקבצים בנושא יום העלייה בוויקישיתוף חוק יום העלייה, התשע"ו-2016, באתר ויקיטקסט חג חדש: יום העלייה, באתר ynet, 19 ביוני 2016 חזקי ברוך, אושר סופית: ז' בחשוון - יום העלייה, באתר ערוץ 7, 21 ביוני 2016 עומרי אפרים, עולה אחד מאיי סיישל. תולדות העלייה ארצה, באתר ynet, 6 בנובמבר 2016 סופה לנדבר, דעה: יום העלייה: שבט אחים בישראל, באתר ישראל היום, 7 בנובמבר 2016 הצעת חוק יום העלייה, התשע"ו–2016, ה"ח הכנסת 632 מ-28 במרץ 2016 סעיף 1 לחוק יום העלייה, התשע"ו-2016
מנאנדרוס

מנאנדרוס (ביוונית: Μένανδρος;‏ 342 – 291 לפנה"ס) היה מחזאי ביוון העתיקה בתקופה ההלניסטית. נולד באתונה העתיקה ונחשב אבי "הקומדיה החדשה", סוג הקומדיה שהתפתח ביוון אחרי הקומדיה הקלאסית. בקומדיות של מנאנדרוס ואחרים מכותבי הקומדיה החדשה, השתנה הנושא המרכזי, מן הכלל - נושאי מדינה וחברה שהיו מרכז הקומדיה הקלאסית, אל הפרט, האינדיבידואל וחייו, שמחותיו וצרותיו - אהבה וידידות, תמונות מחיי היומיום, יחסים בתוך המשפחה, יריבות בין שכנים וכו'. מנאנדרוס היה המחזאי הראשון בספרות העולם המערבי שהאהבה הייתה לו לנושא ראשי למחזותיו, אהבה לא ככוח דמוני כמו אצל אוריפידס, אלא כרגש המסוגל להתגבר על מכשולים ולנצח. נושא היחסים שבינו לבינה הפכו אותו לחלוץ בסוג זה של קומדיה ולמשפיע על הדורות הבאים (ראו להלן). מנאנדרוס העריץ וחיקה את אוריפידס ודמה לו בהתבוננותו החדה בחיי המעשה וביכולת הניתוח שלו את חיי הרגש. מחזותיו התמקדו בתיאור אירועי היומיום והוא שרטט במבט סאטירי ומלגלג, מגוון תכונות אנוש כמו חנופה, גסות, פטפוט, סכלות, קמצנות וקונדסות ועוד. את עלילותיו בנה ברוב כישרון והמצאה, כפי שאפשר לראות בעיבודים של משוררים רומאים למחזותיו, אך בניית דמויותיו לוקה במידה מסוימת של חדגוניות. ברוב מחזותיו מופיעות אותן דמויות ארכיטיפיות של הנאהבים הצעירים, האב הנוקשה והמחמיר, הבן ההולל והפוחז והעבד התככן ורוקם המזימות. מתוך רכיבי הקומדיה הקלאסית הוא ויתר על המקהלה ושמר על "אחדות המקום"; הצגותיו התרחשו תמיד ברחוב העיר, מסביב לשניים שלושה בניינים, שהיו המרכז לכניסות ויציאות מרובות, שתרמו לתחושת הקצב והפעילות התזזיתית על הבמה. מנאנדרוס נולד למשפחה אתונאית מיוחסת. אביו היה מצביא ומושל בחצי האי כרסונסוס (גליפולי של היום) ליד הלספונטס, דודו היה אלקסיס, משורר קומדיות ידוע במאה הרביעית לפנה"ס, ממנו הושפע בראשית דרכו הספרותית. הקומדיה הראשונה של מנאנדרוס עלתה על הבמה כשהיה בן 21, ומאז ועד מותו, 30 שנה מאוחר יותר בטביעה בנמל פיראוס, הוא כתב למעלה מ-100 קומדיות. רק שמונה ממחזותיו זכו בפרס וגם זה בתחרויות הלנאיה הפחות יוקרתיות. הוא לא זכה אף פעם בפרס בתחרויות הדיוניסיה, בהן זכה פילֶמוֹן, שהיה כותב הקומדיות הפופולרי בתקופתו. למרות הצלחתו הבינונית בחייו, לאחר מותו הוא נעשה אחד המחזאים הפופולריים של הזמן העתיק וידוע שבמאה ה-16 שרדו עדיין 23 מחזות שלמים מכלל יצירתו. הוא זכה להערכתו של פלוטרכוס בהשוואה שערך בינו לבין אריסטופאנס. למחזותיו הייתה השפעה גדולה על הדורות הבאים, מהרומאים ועד התיאטרון המודרני. עיבודים חופשיים לכמה ממחזותיו נעשו בידי המשוררים הרומאים פלאוטוס וטרנטיוס במאות השלישית והשנייה לפני הספירה, עד כדי שיוליוס קיסר כינה את טרנטיוס "חצי מנאנדרוס". השפעתו ניכרת גם בקומדיה דל'ארטה, בקומדיות של קרלו גולדוני, מולייר ועד ג'ורג' ברנרד שאו. עד אמצע שנות החמישים רק חלק קטן מיצירותיו של מנאנדרוס היה ידוע, אך בחפירות באוכסירינכוס שבמצרים, התגלו מספר רב של מקטעים מתוך מחזותיו. כיום ידוע בשלמותו מחזה אחד "קשה לב" או "הנרגן" (ὁ Δύσκολος), ועוד ארבעה מחזות כמעט בשלמותם (להוציא כמה קטעים חסרים): "בת-סאמוס","מגן", "מתבוררים" ו"גזוזת שער". יצחק זילברשלג תרגם מיוונית את כל החמישה, וצירף הקדמה לכל אחד מהמחזות. אחרית דבר הוסיף לאיונל קאסון. הקומדיה החדשה של מנאנדרוס טקסט המחזה "קשה לב" בתרגום לאנגלית מנאנדרוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מנאנדרוס, באתר "Find a Grave" (באנגלית) מנאנדרוס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
משה הגר

הרב משה הגר (ה' בתמוז ה'תרפ"ו, 22 ביוני 1926 - ט' באייר ה'תשנ"ט, 25 באפריל 1999) היה ראש ישיבת יחל ישראל של חסידות סרט ויז'ניץ בחיפה במשך כשלושים וחמש שנה. מכונה לאחר פטירתו על שם ספרו, "הברכת משה". נולד בגרוסוורדיין שברומניה, לרבי ברוך הגר, האדמו"ר מסרט ויז'ניץ, שהיה בנו הרביעי של רבי ישראל הגר, מנהיג חצר ויז'ניץ. נקרא על שם דודו רבי משה הגר שכיהן באדמו"רות בשאץ, שנפטר חודשיים לפני כן. בילדותו למד יחד עם אחיו אליעזר, עם אביהם. בבחרותו למד בישיבת "בית ישראל ותמכין דאורייתא" בסירט. בשנות השואה הוגלה יחד עם משפחתו ושאר יהודי האזור לטרנסניסטריה שהפכה למחנה ריכוז גדול. עלה לארץ ישראל בשנת 1947 (ה'תש"ז) באנית המעפילים "כנסת ישראל", נעצר בנמל חיפה וגורש למחנות המעצר בקפריסין, שם שהה כשנה ולאחר מכן עלה ארצה למחנה המעצר בעתלית. שימש כרב ורשם נישואין במועצה הדתית של חיפה. כשנה אחרי פטירת אביו הוכתר אחיו הבכור לאדמו"ר מסרט ויז'ניץ ואילו הוא מונה לראש ישיבת "יחל ישראל - סרט ויז'ניץ". בישיבה נהג לתת שיעורים בעיון בגמרא ובשולחן ערוך, כמו כן נהג לערוך בחינות שבועיות לתלמידי הישיבה. במשך עשרות שנים נהג לנסוע לחו"ל למשך כחודשיים מדי שנה (חודש בקיץ וחודש בחורף) לצורך גיוס כספים להחזקת המוסדות. שלא כבמקרים אחרים בחסידות ויז'ניץ, שבהם מונו כמה אחים לאדמו"רים, ביטל הרב משה את דעתו לאחיו האדמו"ר. האחים נהגו להתייעץ זה בזה. הרב משה ייצג את החצר באירועים שונים, בישראל ובחו"ל. הרב הגר נהג לקום מדי יום בהשכמה וללמוד שעות רבות לפני תפילת שחרית. שמר על סדרי לימוד קבועים במשך היום. תמך בבחורים ואברכים נזקקים בשיכון על ידי נתינת הלוואות ומענקים (חלקם כ"מתן בסתר") מקרן גמ"ח שניהל. בחורף שנת ה'תשנ"ט חלה הרב הגר והוטס לטיפולים רפואיים בארצות הברית. בט' באייר של אותה שנה נפטר. נטמן באוהל אדמו"רי בית ויז'ניץ בבית העלמין זיכרון מאיר בבני ברק. לאחר פטירתו הודפסו חלק מחידושיו ודרשותיו בספר "ברכת משה". רחוב השילוח בחיפה המוביל לקריית החסידות "רמת ויז'ניץ", נקרא אף הוא "ברכת משה" על שמו. הרב הגר נישא לבת דודתו, אלטע פעריל (נפטרה ב' בטבת ה'תשע"ה, 24 בדצמבר 2014), בתו של הרב חיים מנחם דוד הורוביץ, רבה האחרון של דז'יקוב ונכדו של רבי ישראל הגר. לזוג נולדו שני בנים ושתי בנות. בנו הבכור הוא הרב מנחם דוד הגר, האדמו"ר משאץ ויז'ניץ. נשוי לבלומא מלכה, בתו של הרב חיים אלתר פנט, רבה של שייך מוניס (כיום רמת אביב) (משושלות דעש-קוסון). בנו הרב ישראל אליעזר הוא רב ביהמ"ד של חסידי סרט-ויז'ניץ בירושלים. נשוי לדבורה, בתו של האדמו"ר רבי שמואל שמעלקי רובין מסוליצא. בתו רבקה נשואה לרב מאיר כ"ץ, ראש הכולל ברמת ויז'ניץ. בתו חוה נשואה לרב אהרן אליהו, בנו של חיים משה פלדמן מלונדון, נגיד ואיש חסד, מראשי העסקנים בחצר חסידות ויז'ניץ. אמציה פלד, רחוב ברכת משה, בתוך "מדריך רחובות חיפה", באתר האינטרנט של עיריית חיפה.
קיצביל

קיצביל (בגרמנית: Kitzbühel; נהגה: 'kɪtsbyːl) היא עיר במדינת טירול שבאוסטריה, על גדות נהר קיצבילר אכה. בירת מחוז קיצביל. גובה העיר הממוצע הוא 762 מטר מעל גובה פני הים. העיר משתרעת על פני 58.02 קמ"ר ואוכלוסייתה מונה כ-8,000 תושבים נכון ל-2013. פירוש השם בתרגום חופשי הוא תל (Bühl) עופר (Kitz). המתיישבים הראשונים באזור היו האילירים, שהתיישבו באזור בין המאה ה-11 לפנה"ס למאה ה-8 לפנה"ס לצורך כריית נחושת מהגבעות הסמוכות לעיר. בסביבות שנת 15 לפנה"ס, תקופת שלטונו של אוגוסטוס קיסר, כבשו הרומאים את האלפים והקימו את פרובינציית נוריקום שכללה את אזור קיצביל. לאחר שקיעת האימפריה הרומית, התיישבו הבווארים באזור והחלו בכריתת יערות. במאה ה-12 העיר הוזכרה לראשונה במסמך ממנזר כימזה כ-"Chizbuhel". בעקבות היותה עיר גבול ידעה קיצביל פעמים רבות מעבר מיד ליד בין אוסטריה לבוואריה. ב-1255 הפכה העיר חלק מבוואריה. לודוויג השני, דוכס בוואריה העניק לקיצביל זכויות של עיר ב-6 ביוני 1271. עקב כך בוצרה העיר בחומה. מכיוון שבמשך המאות הבאות שימשה העיר כמרכז מסחר אזורי, פרחה ביציבות, אוכלוסייתה גדלה והיא לא נפגעה במלחמות, נהרסו חומות העיר מעל לגובה של קומה אחת ושמשו לבניית בתים חדשים. כשמרגרטה מאולטש נישאה לדוכס הבווארי לודוויג החמישי ב-1342 שבה קיצביל להיות חלק מטירול, אך לאחר שלום שרדינג ב-1369 העיר הוחזרה לבוואריה. ב-30 ביוני 1504 כבש מקסימיליאן הראשון את קיצביל ואת קופשטיין הסמוכה, וכך העיר שבה להיות חלק מטירול. במאה ה-16 עברה העיר כפיקדון לידי דוכס בית למברג, עד 1 במאי 1840, אז שבה העיר לשליטת אוסטריה. המלחמות במאה ה-18 לא הגיעו לתחום העיר, אך מספר תושבים מטירול השתתפו בהתקוממות נגד נפוליאון. בחוזה פרסבורג משנת 1805 נאלץ הקיסר פרנץ הראשון למסור את העיר לבוואריה, אולם לאחר מפלתו של נפוליאון הושבה העיר לטירול, כפי שסוכם בקונגרס וינה. בשנת 1875, כשבניית מסילת הרכבת זלצבורג טירולר באן נסתיימה, המסחר והתעשייה בעיר שגשגו. במלחמות העולם הראשונה והשנייה העיר לא נפגעה, בזכות היותה רחוקה מאזורי הלחימה. קיצביל היא עיר תאומה של הערים: ארצות הברית גריניץ', קונטיקט, ארצות הברית ארצות הברית סאן ואלי, איידהו, ארצות הברית גרמניה באד זודן, גרמניה יפן יאמאגאטה, יפן איטליה שטרצינג, דרום טירול, איטליה צרפת רויל מאלמאיסון, צרפת מדיה וקבצים בנושא קיצביל בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קיצביל אתר הסקי של קיצביל כרמית וייס, ‏קצביל - גן עדן בלב הטירול, באתר GoTravel קיצביל, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
מזכיר ההגנה של ארצות הברית

מזכיר ההגנה של ארצות הברית (באנגלית: United States Secretary of Defense) הוא תוארו של האדם העומד בראש מחלקת ההגנה של ארצות הברית, משרד ממשלתי המפקד על הכוחות המזוינים של ארצות הברית. מזכיר ההגנה, החבר בקבינט, ממונה לתפקידו על ידי נשיא ארצות הברית, באישור הסנאט. המשרה נוצרה ב-1947 כשכוחות היבשה, הצי האמריקני וחיל האוויר שהיה אז בתחילת דרכו, מוזגו לגוף צבאי לאומי אחד. במסגרת אותה רפורמה, בוטלה משרת מזכיר המלחמה והוחלפה במשרת מזכיר הצבא. משרה זו, כמו גם משרת מזכיר הצי ומשרת מזכיר חיל האוויר הטרייה, הפכו לתפקידי מזכירים שאינם משתתפים בקבינט וכפופים ישירות למזכיר ההגנה. מזכיר ההגנה ונשיא ארצות הברית מהווים יחד את רשות הפיקוד הלאומי (National Command Authority - NCA), הפורום היחיד היכול להורות על שימוש בנשק גרעיני. שימוש בנשק גרעיני אינו אפשרי בלא תיאום בין הנשיא לבין מזכיר ההגנה. מזכיר ההגנה הוא השישי בסדר הירושה של נשיא ארצות הברית. למזכיר מסייעים בתפקידו תת-מזכיר ההגנה וחמישה תתי-מזכירים שכולם ממונים על זרוע בצבא. כולם זקוקים לאישור הסנאט קודם להצבתם בתפקיד. במסגרת תפקידו, מפקח מזכיר ההגנה על ששת ראשי המטות המשולבים של ארצות הברית ועל מפקדי תשעת הפיקודים הקרביים המאוחדים. בקרב הכוחות המזוינים המזכיר לעיתים קרובות מכונה The SecDef. מזכיר ההגנה המכהן הוא לויד אוסטין. מדיה וקבצים בנושא מזכיר ההגנה של ארצות הברית בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מזכיר ההגנה של ארצות הברית (באנגלית) מזכיר ההגנה של ארצות הברית, ברשת החברתית אקס (טוויטר)
ממלכתיות

ממלכתיות הייתה כינויה של גישת דוד בן-גוריון - בתמיכת מפא"י ומפלגות הימין והמרכז - שצידדה בהעברת מרכז הכובד של ההכרעות שעניינן אופייה והתנהלותה של המדינה, ממוסדות המפלגות, התנועות וההסתדרות אל מוסדות מדינת ישראל. הכוונה היא להתקנתה של מדינה מסודרת מודרנית - לאחר ההשתחררות מהכיבוש הבריטי, וזאת ע"ב סדרה של סטייט-ריפורמס, כמו בפרוסיה שאחרי המלחמות הנפוליאוניות. הגישה העניקה למעשה ביטוי אידאולוגי להעברת מרכזי השליטה במדינה מהמוסדות החברתיים שניהלו את היישוב לממשלה ולביסוס ריבונותה של המדינה. שורשיה של הגישה נעוצים בתפיסה שדגלה במעבר "ממעמד לעם" והדגישה את תפקידיה הלאומיים של מפא"י על חשבון תפקידיה התנועתיים. פירוק הפלמ"ח, חקיקת חוק חינוך ממלכתי שביטל את שיטת הזרמים בחינוך והלאמת לשכות העבודה נתנו ביטוי למעבר מתנועתיות לממלכתיות. בשנות ההנהגה של לוי אשכול, גולדה מאיר ויצחק רבין בכהונתו הראשונה, 1963-1977 אושררו ובוצרו עקרונות ממלכתיים אחדים, בעיקר כאלה הנוגעים לפן המשפטי של הממלכתיות וכאלה הנוגעים לזכויות אדם. כך למשל בוטל הממשל הצבאי, נחקקו חוקי יסוד שהסדירו את מעמד רשויות השלטון, כונן מוסד ועדת החקירה הממלכתית ומעמדם של בג"ץ ושל היועץ המשפטי לממשלה התעצם. בתחום הבריאות נשמר מעמדם של הגופים התנועתיים והמפלגתיים, ורק בשנת 1995 חל שינוי בתחום זה, עם כניסתו לתוקף של חוק ביטוח בריאות ממלכתי, שניתק את הקשר ההדוק בין ההסתדרות הכללית (ובעקיפין מפלגת העבודה) לקופת חולים כללית, ואת הקשר הדומה בין הסתדרות העובדים הלאומית לקופת חולים לאומית. צעד זה הרים תרומה חשובה להקניית מעמד ממלכתי לשירותי הבריאות, אם כי נמשכת אספקתם מטעם גופים עצמאיים (קופות החולים), ולא ישירות מטעם המדינה. קבלת שירותי בריאות מקופת חולים מסוימת חדלה להיות תלויה בחברות בארגון העובדים השולט בקופה. אספקת השירותים מטעם גופים עצמאיים אין בה כדי לפגוע בעקרון הממלכתיות, כל עוד ניהול של גופים אלה כפוף לשיקולים ממלכתיים ולא לשיקולים תנועתיים. ניר קידר, ממלכתיות: התפיסה האזרחית של דוד בן-גוריון, יד יצחק בן-צבי ומכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, 2009. עופר שיף ותמר הרמן (עורכים), כ"א מחשבות על ממלכתיות ישראלית, האוניברסיטה הפתוחה ומכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, 2023. אדם רז, משטר היד הקשה: דוד בן-גוריון, פולמוס הממלכתיות והמחלוקת הפוליטית על תוכנית הגרעין הישראלית, כרמל, ירושלים, 2019. אבי בראלי, מפא"י בראשית העצמאות: 1948-1953, יד יצחק בן-צבי, ירושלים 2007. אבי בראלי וניר קידר, ממלכתיות ישראלית, המכון הישראלי לדמוקרטיה, ירושלים 2011. ניר קידר, בן-גוריון והחוקה: חוקתיות, משפט ודמוקרטיה במשנתו של ראש הממשלה הראשון. אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן 2015. ניר קידר ואבי בראלי, ממלכתיות ישראלית, באתר המכון הישראלי לדמוקרטיה, 2011 אליעזר דון יחיא, Changes and Developments in Israeli Civil Religion: 1982–2017. ‏Israel Studies, Vol. 23, No. 3. סתיו 2018. שיחה בין איתן דוניץ, ניר קידר וטליה גורודס בפודקאסט של קטעים בהיסטוריה והמכון למורשת בן-גוריון - מה יקרה בלי ממלכתיות, יולי 2023. ריאיון של עדי שרצר בפודקאסט של עושים היסטוריה ומרכז זלמן שזר - איך בונים ישראליות? ספטמבר 2023. עדי שרצר, The Place of Israel’s Palestinian Citizens in Mamlakhti Culture. ‏Israel Studies, Vol. 27, No. 3. סתיו 2022. עדי שרצר, Mamlakhtiyut from Across the Ocean: Ben-Gurion and the American-Jewish Community. ‏Contemporary Review of the Middle East, Vol. 6, No. 3. 2019.
האהבה פנים רבות לה

האהבה פנים רבות לה הוא האלבום ה-13 של הזמר אריק איינשטיין, אלבום שנוצר עם המוזיקאי יוני רכטר ויצא לאור בשנת 1976. האלבום מהווה את שיתוף הפעולה הראשון של איינשטיין עם רכטר, יוצא להקת כוורת. רכטר הלחין ועיבד את מרבית שירי האלבום, למעט השירים "עוד יהיה", שכתב והלחין איינשטיין, והשירים "זה לא בושה להיות עצוב" ו"לא היה מה שהיה", שהולחנו על ידי רכטר יחד עם שותפו הקודם של איינשטיין ושל רכטר עצמו, המוזיקאי אבנר קנר. האלבום כולל גם גרסה עברית לא מלאה לשירו של אלביס פרסלי "Love Me Tender", שעוברת לשם "נגמרו לי המילים" וכולל גם שירה באנגלית. איינשטיין כתב 6 מ-10 שירי האלבום. ארבעה שירים הולחנו למילים של לאה גולדברג, רכטר וגידי רוזנטל. לצד רכטר מנגנים באלבום יוצאי להקת כוורת נוספים: יצחק קלפטר, מאיר פניגשטיין ואלון אולארצ'יק (התקליטון הראשון שהוציא איינשטיין בשנת 1960 כלל שיר שנכתב לו על ידי אביו של אולארצ'יק, אדוארד: "היא הייתה בת 17"). את עטיפת האלבום ציירה בתו של איינשטיין, שירי, שציירה שנתיים קודם (ב-1974) גם את עטיפת האלבום "סע לאט". את שיר הנושא של האלבום כתב גדעון (גידי) רוזנטל (אחיו הצעיר של הלשונאי רוביק רוזנטל) שנהרג במלחמת יום הכיפורים והיה בן 23 במותו. אריק איינשטיין: שירה יוני רכטר: עיבודים, הפקה מוזיקלית, פנדר רודס, פסנתר, אורגן וסינתיסייזר אלון אולארצ'יק: גיטרה בס, קולות רקע יצחק קלפטר: גיטרות מאיר פניגשטיין: תופים וכלי הקשה שם טוב לוי: חליל (שירים 1,5) מורטון קם: סקסופון טומי פרידמן: טכנאי הקלטה לואי להב: טכנאי הקלטה שמוליק בורנשטיין: מפיק שירי איינשטיין: ציור העטיפה לחנים - יוני רכטר (חוץ מהיכן שצוין) עיבודים והפקה מוזיקלית - יוני רכטר מידע על האלבום האהבה פנים רבות לה באתר MusicBrainz