הקיפוסים של מלקרת

הקיפוסים של מלקרת הם שני קיפוסים פיניקיים עשויים שיש שנחשפו במלטה בנסיבות לא מתועדות ומתוארכים למאה ה־2 לפנה"ס. על הקיפוסים כתובות זהות, דו־לשוניות פיניקיות־יווניות המוקדשות לאל מלקרת־הרקלס. הם התגלו בסוף המאה ה־17, ופענוח הכתובת במכתב מ־1694 הפך אותם לפענוח הראשון של הכתב הפיניקי הראשון שזוהה ופורסם בעת החדשה בעולם המערבי. מקובל לחשוב, על סמך הקדשתם, שהקיפוסים הגיעו ממקדש הרקלס במלטה עליו העיד תלמי; עם זאת, מיקומו של אותו מקדש לא ודאי. מסורת ארוכת שנים, שראשיתה עוד ברנסאנס, זיהתה אותו עם המקדש בתַס־סִילְג' (אנ'), אולם ללא נתונים מוצקים בבסיסה, והממצא הארכאולוגי בתס־סילג' מאז שנות השישים של המאה ה־20 הראה שהמקדש באתר הוקדש לעשתרת. נגיד מסדר ההוספיטלרים עמנואל דה רוהאן־פולדוק, העניק את אחד הקיפוסים ללואי ה־16 בשנת 1782. קיפוס זה נמצא כיום במוזאון הלובר, והשני נמצא במוזאון הארכאולוגי הלאומי בוולטה. קיפוס הוא סוג של מצבה קלאסית. קיפוסים שימשו כאבני מיל, מצבות קבורה, סמני גבול או מנחות פולחניות. שני הקיפוסים של מלקרת עשויים שיש לבן, שאינו מצוי במלטה. מכיוון שלא סביר שאמני שיש מיומנים היו זמינים במלטה, הקיפוסים כנראה יובאו במצבם המוגמר, אולם הכתובות, ככל הנראה, נחרתו במלטה מטעם שני המקדישים הצוריים, עבדאסר (עֶבֶד־אוֹסִיר) ואסרשמר (אוֹסִיר־שָׁמַר). הוספת תקציר ההקדשה ביוונית, עם הגרסאות ההלניסטיות של שמות מלקרת המקדישים, היא ביטוי להשפעתה של התרבות ההלניסטית. בכתובות היווניות מובאת גרסה מקוצרת של הכתובת הפיניקית; תופעת קיצור זאת מאפיינת כתובות קבורה וכתובות נדר שמיות־יווניות. בנוסף, בעוד שמלטה יושבה על ידי הפיניקים מאז המאה ה־8 לפנה"ס, עד המאה השנייה, היא הייתה תחת כיבוש רומי בתקופת חקיקת הכתובות. השימוש בשפה ובכתב פיניקי מאשר את הישרדות התרבות והדת הפיניקיות במלטה. אחד הקיפוסים נמצא כיום במלטה, והשני בצרפת. גובהו הקיפוס שבמלטה הוא כ־96 ס"מ כיום, והוא שבור בחלק העליון. גובה הקיפוס שבצרפת הוא כ־105 ס"מ, רוחבו כ־34 ס"מ, ועוביו כ־31 ס"מ. "צורתם קלילה וחיננית" וחקוקה עליהם "כתובת יוונית על הכַּן, [ו]אפיגרפיה פיניקית מופתית". הכתובות ידועות בסימונים KAI 47 ו־CIS I 122, 122BIS. הכתובות הן כתובות נדר פיניקיות. מהכתובות עולים זיהויים בין מלקרת להרקלס ובין אוסיר לדיוניסוס וסרפיס (אנ') (הוא צורה הלניסטית לאל המצרי אוסיר־חפי). רשימת כתובות כנעניות וארמיות Anthony Bonanno, Quintinus and the location of the temple of Hercules at Marsaxlokk, Melita Historica 8 (3), 1982, עמ' 190–204 מדיה וקבצים בנושא הקיפוסים של מלקרת בוויקישיתוף תיאור הקיפוס של צרפת באתר מוזאון הלובר (AO 4818 או N III 2298) הנאורות והכתבים העתיקים במוזיאון הבריטי Lehmann, Reinhard G. (2013). "Wilhelm Gesenius and the Rise of Phoenician Philology". Beihefte zur Zeitschrift für die alttestamentliche Wissenschaft. Berlin/Boston: Walter de Gruyter GmbH. 427. ISBN 978-3-11-026612-2. To the original file. At the Forschungsstelle für Althebräische Sprache und Epigraphik, University of Mainz. p. 210 and 257 האל הפיניקי מלקרת זוהה עם הרקלס במיתולוגיה היוונית. María Giulia Amadasi Guzzo, "Astarte a Malta: il santuario di Tas Silġ", in: Antonio Caballos Ruﬁno et al. (ed.), El Carambolo, Universidad de Sevilla, 2010, Historia y Geografía 165, עמ' 466–467 María Giulia Amadasi Guzzo, "Astarte a Malta: il santuario di Tas Silġ", in: Antonio Caballos Ruﬁno et al. (ed.), El Carambolo, Universidad de Sevilla, 2010, Historia y Geografía 165, עמ' 469 "Phoenician and Punic remains in Malta - the Malta Independent". Markoe, Glenn (2000). Phoenicians. Peoples of the Past. University of California Press. p. 135. ISBN 0520226135. P. M. Fraser, Greek-Phoenician Bilingual Inscriptions from Rhodes, The Annual of the British School at Athens 65, 1970, עמ' 32 Ring, Trudy; Salkin, Robert M.; La Boda, Sharon (1995). Southern Europe. International Dictionary of Historic Places. Vol. III. Chicago: Fitzroy Dearborn. p. 413. ISBN 1884964052. Maurice Sznycer, Antiquités et épigraphie nord-sémitiques, Annuaires de l'École pratique des hautes études 107, 1975, עמ' 191–208: "en plein période dite 'punicò-romaine' (II siècle av. J.-C.), des Maltais restent Phéniciens, attachés à la religion et à la culture phéniciennes." "The Illustrated Catalogue of the Industry of All Nations". The Art Journal. Virtue. 2: 224. 1853. נחום סלושץ, אוצר הכתובות הפניקיות, דביר, 1942, עמ' 125 ע. ג. חורון, קדם וערב, דביר, 2000, עמ' 204