laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
חופני כהן

חופני כהן (17 בדצמבר 1946 – 3 ביולי 2023) היה זמר ובדרן ישראלי. זכה לכינוי "סולימאן הקטן" כממשיך דרכו בזמר העברי של אביו, שלמה כהן (שנודע בכינוי "סולימאן הגדול"). כהן נולד בתל אביב, בנם הבכור של הזמרים שלמה ושרה כהן. אחיו הצעירים הם הזמרים פיני, יזהר וורדינה כהן. מגיל צעיר התלווה להופעות ולקומזיצים שארגנו הוריו, ומשם ספג את אהבתו לשירה. מאחר שהחל לשיר כמו אביו, כונה "סולימאן הקטן". ב-1976 הופיע כהן בפסטיבל הזמר בסגנון עדות המזרח - "למנצח שיר מזמור", שם ביצע את שירם של אליעוז רבין וג'ו עמר "בת הזמן" (מוכר גם כ"כשהשמש עולה"). שיר זה, שהיה להיטו הראשון של כהן כסולן, זכה להצלחה רבה, וגרם לפרסומו העיקרי של כהן. לאחר מכן הקליט את השיר "בחיק הטבע" (מוכר גם כ"שיר המסטול" ובוצע במקור על ידי הנשמות הטהורות), וב-1978 הוציא אלבום בכורה בשם "חברים כותבים ל...". בשנת 1984 שיחק בתפקיד הראשי בסרט הקולנוע של חיים גיל, "כאסח", שם ביצע יחד עם הזמר דקלון את שירו של אביהו מדינה, "לשיר בקול ערב". השיר זכה להצלחה רבה. ב-1991 ביצע יחד עם כוכבה הררי דואט לשיר "רוצה רוצה", שהופיע באלבומה של הררי ומאוחר יותר גם באלבומו של כהן, "כולם אותו דבר", שיצא בשנת 1993. גם באלבום זה ביצע כהן את "בחיק הטבע", מחרוזת משירי החלונות הגבוהים ושני שירים שכתב והלחין ניסן פרידמן - "בלי עין הרע" ו"אל אל ישראל", ההמנון הרשמי של נבחרת ישראל בכדורגל. במשך שנים רבות שימש כהן כמנחה הטקסים שנערכו לפני משחקי הנבחרת, וכן משנת 1989 עד 2008, שר את ההמנון הלאומי, "התקווה", לפני תחילת המשחקים. ב-1994 הקליט את השירים "בחולות" ו"טיול לילי" לאלבום "זמרת הארץ עם משפחת סולימאן הגדול", בו השתתפו גם הוריו ושלושת אחיו של כהן. בשנת 1997 ביצע יחד עם אורן חן את הדואט "ברכנו", ושנה לאחר מכן חידש את השיר "כבר עברו השנים" של זוהר ארגוב, לאלבום המחווה "חברים שרים זוהר", שהוקלט לזכרו של ארגוב. ב-2015 הוענק לו פרס מפעל חיים מטעם אמ"י. בשנת 2017, עקב סיבוכים כתוצאה ממחלת הסוכרת, עבר בהצלחה השתלת כליה. עם זאת, שפתות הקול שלו נפגעו בעקבות ההליכים הרפואיים שעבר. כהן היה נשוי לדיאנה, ממנה התגרש ב-1982, ולשניים נולדו בן ובת. ב-1992 נישא לסימה והתגרש ממנה ב-2004, וממנה נולדו לו שתי בנות נוספות. ב-3 ביולי 2023 נפטר בבית החולים תל השומר מסיבוך נדיר של דלקת גרון. נקבר בבית הקברות נחלת יצחק. חופני כהן, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי חופני כהן, באתר שירונט חופני כהן, דף שער בספרייה הלאומית חופני כהן, באתר MOOMA (בארכיון האינטרנט) שגיא בן נון, עין רעה: חופני כהן מתגעגע להצלחה, באתר nrg‏, 2 במרץ 2012 ערן סויסה, התקווה של חופני, באתר ישראל היום, 6 ביולי 2017 בעקבות השתלת כליה: הזמר חופני כהן כבר לא מסוגל לשיר, באתר וואלה, 7 בדצמבר 2017 עדי חשמונאי, "זו הרגשה נפלאה ועצומה לתרום משהו שאתה לא חייב למען מישהו אחר", באתר ישראל היום, 5 בינואר 2018 חופני כהן: "לא האמנתי שלא אשיר שוב", סרטון בערוץ "חדשות 13", באתר יוטיוב (אורך: 11:56) דודי פטימר, ‏הראיון האחרון עם חופני כהן: “חייתי את החיים הטובים ונהניתי מכל רגע”, באתר מעריב אונליין, 5 ביולי 2023 רן בוקר, הזמר חופני כהן הלך לעולמו בגיל 76, באתר ynet, 3 ביולי 2023
מיכאל טרנאט

מיכאל טרנאט (בגרמנית: Michael Tarnat, נולד ב-27 באוקטובר 1969 בהילדן שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני, המועסק כיום בבאיירן מינכן כמאמן קבוצות ילדים ונוער. כינויו של טרנאט הוא Tanne, שפירושו הוא אשוח. טרנאט היה שחקן מגוון, ששיחק בעמדות המגן השמאלי, הבלם והקשר האחורי. הוא נודע בבעיטות החופשיות המסוכנות שלו ובבעיטה חזקה במיוחד ברגל שמאל. טרנאט החל את הקריירה בקבוצת הנוער של הילדן-נורד, מועדון ספורט מעיר הולדתו הילדן. בשנת 1990, בגיל 21, עבר לדיסבורג מליגת הבונדסליגה, שם צבר 132 הופעות בארבע עונות, וכבש 12 שערים. לקראת עונת 1994, עבר טרנאט לקרלסרוהה, והפך לאחד מכוכבי הקבוצה, יחד עם תומאס הסלר וטורסטן פינק. טרנאט החל לצבור מוניטין כבועט בעיטות חופשיות אימתניות, וזומן לראשונה לנבחרת גרמניה בשנת 1996. בשלוש עונותיו של טרנאט בקרלסרוהה, צבר 81 הופעות והבקיע שבעה שערים. בשנת 1997, עבר טרנאט לבאיירן מינכן, ביחד עם חברו טורסטן פינק. באותה עונה חתם בבאיירן מינכן גם המגן השמאלי הצרפתי ביצ'נטה ליזארזו, שהרבה לשבת על הספסל בעקבות הצלחתו ההתחלתית של טרנאט. עם הגעתו של אוטמאר היצפלד כמאמן לבאיירן מינכן, השתנה המערך ושני השחקנים פתחו בהרכב יחדיו. טרנאט הצליח מאוד בבאיירן מינכן, זכה עמה בארבע אליפויות הבונדסליגה, בשלושה גביעים, בליגת האלופות, לאחר ניצחון בגמר על ולנסיה בשנת 2001, בו ישב על הספסל, ובטורניר הגביע הביניבשתי בשנת 2001, בו זכתה באיירן מינכן לאחר ניצחון על בוקה ג'וניורס. כמו כן, טרנאט פתח בהרכב בגמר ליגת האלופות 1999, בו הפסידה באיירן מינכן למנצ'סטר יונייטד משני שערים בתוספת הזמן. טרנאט נודע בכך שבמשחק ליגה מול איינטרכט פרנקפורט בעונת 2000, נאלץ לעמוד בשער למשך חצי שעה, לאחר פציעה של השוער הראשי אוליבר קאן, שהוחלף בשוער המשנה ברנד דרהר שנפצע גם הוא, ובאיירן מינכן סיימה כבר את מכסת החילופים שלה. באיירן פיגרה 0–1 באותו משחק, אך הצליחה להשיג מהפך עם שער ניצחון של סמואל קופור, אף על פי שטרנאט עמד בשער לאורך זמן רב ואינו שוער בתפקידו המקורי. סך הכל שיחק טרנאט בבאיירן מינכן במשך שש עונות, צבר 122 הופעות והבקיע שמונה שערים. בשנותיו האחרונות בבאיירן מינכן סבל טרנאט מפציעות רבות, והן היו מוצלחות הרבה פחות מהשנים הראשונות מבחינה אישית, ולכן נאלץ לעזוב את המועדון בשנת 2003. בשנת 2003 חתם טרנאט במנצ'סטר סיטי. טרנאט הופיע 32 פעמים בפרמייר ליג, והבקיע שלושה שערים. בתום עונה אחת, בחר טרנאט לחזור לבונדסליגה, וחתם בהנובר 96. טרנאט העביר חמש עונות מוצלחות יחסית בהאנובר, צבר 102 הופעות והבקיע שמונה שערים. בתום עונת 2009, פרש טרנאט ממשחק פעיל, וחזר לבאיירן מינכן כסקאוט. כיום טרנאט מאמן את קבוצות הנוער של באיירן מינכן, מגיל 12 עד גיל 16. לטרנאט 19 הופעות במדי נבחרת גרמניה. טרנאט היה חלק מהסגל למונדיאל 1998, בו הודחה גרמניה ברבע הגמר מול נבחרת קרואטיה. טרנאט שיחק בארבעה משחקים באותו מונדיאל. לאחר מונדיאל 1998, טרנאט לא זומן יותר לנבחרת. עם באיירן מינכן: אליפות הבונדסליגה (4): 1998/99, 1999/00, 2000/01, 2001/03 הגביע הגרמני (3): 1997/98, 1999/00, 2002/03 גביע הליגה הגרמנית (4): 1997, 1998, 1999, 2000 ליגת האלופות: 2001 אליפות העולם לקבוצות כדורגל 2001 מיכאל טרנאט, באתר Transfermarkt מיכאל טרנאט, באתר Fussballdaten.de (בגרמנית) מיכאל טרנאט, באתר Soccerway מיכאל טרנאט, באתר BDFutbol מיכאל טרנאט, באתר WorldFootball.net מיכאל טרנאט, באתר National Football Teams מיכאל טרנאט, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt
סקי דובאי

סקי דובאי (בערבית: سكاي دبي) הוא אתר סקי מקורה בגודל 22,500 מטרים רבועים בדובאי, איחוד האמירויות הערביות. האתר הוא חלק מקניון מירויות, אחד הקניונים הגדולים ביותר בעולם. האתר נבנה על ידי קבוצת מג'יד אל פוטיים, יזם מוכר מדובאי של קניונים במזרח התיכון, שגם מפעיל את קניון האמירויות. האתר נפתח לציבור בנובמבר 2005 וכולל הר מקורה בגובה 85 מטר, בעל 5 מסלולים תלולים ברמות קושי שונות, בהם מסלול שאורכו 400 מטרים ומסלול הסקי השחור המקורה הראשון בעולם. האתר כולל גם מעלית סקי ומעלית גרירה, המעלות גולשים במעלה ההר. באתר גם פארק-סקי בגודל 3,000 מטרים רבועים, הכולל מקום משחקים למזחלות ומגלשות, מגדלי סקי, כדורי שלג ומערת קרח. בסקי דובאי חיים גם מספר פינגווינים; ניתן לקבוע מפגש עם הפינגווינים שבאתר. במתקן קיימת מערכת בידוד המסייעת בשמירה על טמפרטורה של 1- מעלות צלזיוס בבוקר ו-6- מעלות צלזיוס בערב, כאשר השלג מיוצר. בשנת 2007 זכה סקי דובאי בפרס TEA. פארק הסקי תוכנן ונבנה על ידי קבוצת פינקוול. מדיה וקבצים בנושא סקי דובאי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סקי דובאי (באנגלית) סקי דובאי, ברשת החברתית פייסבוק סקי דובאי, ברשת החברתית אינסטגרם סקי דובאי, סרטונים בערוץ היוטיוב תמונות מבניית "סקי דובאי" בואו לראות: אתר סקי באמצע המדבר, באתר ynet, 5 בדצמבר 2005 "13th Annual Thea Awards - Award for Outstanding Achievement - Ski Dubai" (pdf). Themed Entertainment Association. ארכיון (PDF) מ-2012-05-11. נבדק ב-2015-11-28.
שייח'ה אל-בחר

שייח'ה אל-בחר (בערבית: شيخة البحر) היא מנכ"לית הבנק הלאומי של כווית. היא גם מכהנת במועצת המנהלים של הבנק הלאומי של קטר. אל-בחר היא גם דירקטורית בחברת התקשורת הסלולרית KSC. אל-בחר דורגה במקום ה-85 ברשימת הנשים הכי חזקות בעולם על ידי מגזין פורבס ב-2012. בנוסף דורגה כאישה הערביה ה-8 הכי חזקה על ידי מגזין ארביין ביזנס. אל-בחר למדה בבית הספר לעסקים של הרווארד, באוניברסיטת סטנפורד ובאוניברסיטת דיוק. "Shaikha Al-Bahar". World's Most Powerful Women. Forbes. נבדק ב-24 באוגוסט 2012. {{cite web}}: (עזרה) "Shaikha Al-Bahar". Revealed:100 Most Powerful Arab Women 2012. נבדק ב-24 באוגוסט 2012. {{cite web}}: (עזרה) Arabian Business article on Al-Bahar
מוזיאון א-רקה

מוזיאון א-רקה (בערבית: متحف الرقة) הוא מוזיאון לארכאולוגיה ולאמנות, השוכן בעיר א-רקה בצפון סוריה. המוזיאון שוכן ליד כיכר מרכזית בעיר ששמה הוא "כיכר ערפאת". המוזיאון נוסד בשנת 1981 במבנה סראייה ישן מהתקופה העות'מאנית שהיה מועמד להריסה (סראייה הוא שמו של בית הממשל העות'מאני בשפות הטורקיות ופירושו ארמון). מנהל העתיקות והמוזיאונים בסוריה עצר את ההריסה והציע לשפץ את המבנה ולהפכו למוזיאון שבו יוצגו ממצאים שנמצאו בחפירות ארכאולוגיות במחוז א-רקה, תצוגות הקשורות במסורות מוסלמיות ואמנות מודרנית. המבנה הוא בעל שתי קומות. בקומה הראשונה הוצגו ממצאים מהעת העתיקה, התקופות הרומית והביזנטית ואמנות מודרנית. בקומה השנייה התצוגה הוקדשה לממצאים מתקופתו של הארון א-רשיד, אמנות ערבית ואמנות מוסלמית. בכניסה למוזיאון הוצג פסיפס מהמאה ה-15 לספירה. המוזיאון השתתף במשלחות של חפירות ארכאולוגיות של אתרים במחוז, למשל החפירה בתל זיידאן, אתר מתקופת עובייד השוכן 5 ק"מ ממזרח לעיר א-רקה. חלק מאוסף המוזיאון הם לוחות בכתב יתדות מאתרים באזור כגון: תל סבי אבייד, תל ביה, בה שכנה העיר העתיקה תותול, תל חוארה (Tell Chuera) (אנ'), תל חמאם א-טורקמן (Tell Hammam et-Turkman) ותל מונבקה (Tel Munbaqa) (אנ'). הלוחות כוללים טקסטים משנת 2800 לפנה"ס ועד 1000 לפנה"ס. באביב 2012, קבוצת אחראר א-שאם (אנ'), שהיא אחד הצדדים המורדים במלחמת האזרחים בסוריה, הוציאה מהמוזיאון 527 פריטים, בטענה שמטרת הוצאתם הייתה להגן עליהם. ביוני 2013 נכנסו שודדים למוזיאון ושדדו שש מכולות של ממצאים שאוחסנו במוזיאון. בסיוע אוכלוסייה מקומית ושיתוף פעולה נמצאו מאוחר יותר שלוש מכולות בטאבאקה (Tabaqa), תחת שליטתה של קבוצה שקוראת לעצמה "Cham free people". בחודש נובמבר 2014, דיווח מנהל העתיקות והמוזיאונים של סוריה, שפצצה שהוטלה בכיכר ערפאת במסגרת המלחמה, פגעה במבנה המוזיאון וגרמה נזק לחזיתו, לדלתות ולחלונות. מדיה וקבצים בנושא מוזיאון א-רקה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מוזיאון א-רקה Raqqa is Being 'Slaughtered' Silently באתר mwcnews Ar-Raqqah Museum in Syria continues to Suffer דיווח באתר art-crime.blog ב-26 בנובמבר 2016
מגלן חום-צוואר

מגלן חום-צוואר (שם מדעי: Theristicus caudatus) הוא מין של מגלן גדול, שמצוי באזורים הפתוחים של מזרח וצפון אמריקה הדרומית. בעבר הוא מוין כתת-מין של המגלן שחור-פנים, אך כיוון שהוא חי באזורים קרירים ובטנו חומה, בשונה מהמגלן שחור-הפנים, הוא נחשב כיום כמין נפרד. אורכו כ-75 ס"מ. הצוואר חום-צהבהב, הכנפיים והגב אפורים, הבטן ונוצות התעופה שחורות, ועל הכנפיים יש כתם לבן. המקור וקטע העור החשוף שמקיף את העיניים שחורים. הרגליים אדומות. מגלן חום-צוואר מצוי במגוון רחב של בתי גידול: בין השאר שדות, ביצות, סוואנה וערבות. במגלן זה זוהו שני תת-מינים החיים באוכלוסיות שונות: תת-המין T. c. caudatus מצוי בצפון ומרכז אמריקה הדרומית, במדינות קולומביה, ונצואלה, גיאנה הצרפתית, גיאנה, ברזיל וסורינאם. תת-המין T. c. hyperorius מצוי בדרום-מרכז אמריקה הדרומית: דרום ברזיל, מזרח וצפון בוליביה, פרגוואי, אורוגוואי וצפון ארגנטינה. מגלן חום-צוואר חי בעיקר באזורי שפלה סובטרופיים, אך עשוי להגיע גם לאזורי רמה (אם כי, מעולם לא נצפה בגבהים בהם מצוי המגלן שחור-הפנים). מגלן זה הוא עוף יציב, כלומר, כמעט ואינו נודד. מכיוון שאוכלוסייתו גדולה (לפי ההערכות האחרונות, היא עומדת כיום על כ-25,000 עד כ-100,000 פרטים), המגלן הוכרז במצב ללא חשש ברשימה האדומה של ארגון IUCN. מגלן חום-צוואר ניזון בעיקר מחרקים, עכבישים, צפרדעים, זוחלים, שבלולים וחסרי-חוליות אחרים. הנקבה מטילה 2-4 ביצים, בקן שבנוי מזרדים וענפים, ומוקם על עץ. מדיה וקבצים בנושא מגלן חום-צוואר בוויקישיתוף מגלן חום-צוואר, באתר ITIS (באנגלית) מגלן חום-צוואר, באתר NCBI (באנגלית) מגלן חום-צוואר, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) מגלן חום-צוואר, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) מגלן חום-צוואר, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) מגלן חום-צוואר, באתר GBIF (באנגלית) מגלן חום-צוואר באתר הרשימה האדומה של IUCN
הלמר הנסן

הלמר יוליוס הנסן (בנורווגית: Helmer Julius Hanssen ‏ 24 בספטמבר 1870 - 2 באוגוסט 1956) היה חוקר קטבים נורווגי ואחד מחמשת האנשים הראשונים שהגיעו אל הקוטב הדרומי במשלחת הקוטב הדרומי של רואלד אמונדסן. הלמר הנסן נולד בביירנסקין, על האי אנדויה בחלקה הצפוני של נורווגיה. הוא היה נווט קרח מנוסה, מיומנות שלמד כצייד כלבי-ים בסביבות שפיצברגן. מ-1903 עד 1905 השתתף הלמר הנסן כקצין שני באונייה Gjøa במסע המוצלח של רואלד אמונדסן לגילוי המעבר הצפון-מערבי. במשלחת למד מן האינואיטים איך לנהוג כלבי מזחלת. ב-1910 נלווה אל אמונדסן במשלחתו לכיבוש הקוטב הדרומי, הפעם כנוהג כלבים מומחה. כמו כן היה ממונה על הניווט ונשא את המצפן הראשי על מזחלתו. הלמר הנסן היה בין חמשת האנשים הראשונים שהגיעו אל הקוטב הדרומי ב-14 בדצמבר 1911, יחד עם רואלד אמונדסן, אולאף ביאלאנד, אוסקר ויסטינג וסוורה האסל, קבוצת הקוטב של משלחת הקוטב הדרומי. במהלך שהותם בקוטב הדרומי, היה זה ככל הנראה הנסן שעבר כמטחווי 180 מטרים מנקודת הקוטב הדרומי המתמטי, זאת בעת אחת מתרוצות הסקי, שאמונדסן הורה לבצע לשם הקפת הקוטב במסגרת שלמה, כאמצעי לשלול כל ספק בכך, שהמשלחת אכן הגיעה אל הקוטב הדרומי. על השתתפותו במשלחת, הוענקה להלמר הנסן מדליית הקוטב הדרומי (Sydpolsmedaljen), אות ההוקרה של בית המלוכה הנורווגי, שהמלך הוקון השביעי קבע בשנת 1912 לכבוד משתתפי משלחת הקוטב הדרומי של רואלד אמונדסן. בשנת 1912 יצא שוב צפונה, הפעם כרב החובל של האונייה "מוד" במשלחת המעבר הצפון-מזרחי של רואלד אמונדסן. בשנת 1936 פרסם הנסן את האוטוביוגרפיה שלו, "מסעותיו של ויקינג בן-ימינו" (The Voyages of a Modern Viking, London: Rutledge, 1936) הלמר יוליוס הנסן התמנה לאביר מסדר אולאף הקדוש של הכתר הנורווגי על הצטיינות ימית במשלחות של רואלד אמונדסן אל קצות העולם, הצפוני והדרומי. מדיה וקבצים בנושא הלמר הנסן בוויקישיתוף הלמר הנסן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) Rainer. K Langner, Scott & Amundsen, Duel on Ice, English translator Timothy Beech, Haus Publishing, London, 2007, P 45
דיטר הנס

דיטר הנס (בגרמנית: Dieter Hoeneß, נולד ב-7 בינואר 1953 באולם שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת החלוץ בעיקר בבאיירן מינכן. הנס ייצג את גרמניה המערבית במונדיאל 1986 והגיע עמה למשחק גמר, בו הוא נכנס לשחק כמחליף, ונבחרתו הפסידה לארגנטינה. לאחר פרישתו עסק הנס בתפקידים ניהוליים בקבוצות שונות. הנס הוא אחיו הצעיר של אולי הנס, כדורגלן העבר ונשיאה הנוכחי של באיירן מינכן, ואביו של מאמן הכדורגל סבסטיאן הנס. הנס החל את הקריירה במועדוני נוער בעירו אולם, ובשנת 1973, בגיל 20, החל לשחק בקבוצת הבוגרים של VFR אאלן, בה שיחק 103 משחקים והבקיע 46 שערים. בשנת 1975 עבר לשטוטגרט, ששיחקה אז בליגת הבונדסליגה השנייה. בעונתו השנייה של הנס בשטוטגרט, סייע לה להעפיל אל הבונדסליגה. הנס שיחק ארבע עונות בשטוטגרט, בהן הופיע ב-105 משחקים והבקיע 44 שערים, כשבעונתו האחרונה בשטוטגרט, 1979, סייע לה לסיים במקום השני בבונדסליגה אחרי המבורג, כשהוא מבקיע 16 שערים. בקיץ 1979 חתם הנס בבאיירן מינכן, בדיוק עם פרישתו של אחיו, אולי. הנס זכה עם הקבוצה הבווארית בחמש אליפויות ובשלושה גביעים מקומיים. בחמש מתוך שמונה עונותיו של הנס בבאיירן מינכן, כבש מספר שערים דו ספרתי. הנס הגיע עם באיירן מינכן פעמיים לגמר גביע אירופה לאלופות, ובשתיהן הפסיד. ב-1982 הפסידה באיירן מינכן לאסטון וילה, וב-1987 הפסידה לפורטו, במשחק האחרון של הנס בקריירה. בתום עונת 1987, פרש הנס מכדורגל. הנס שיחק 224 משחקים במדי באיירן מינכן, וכבש עבורה 102 שערים, עובדה המציבה אותו במקום הרביעי בדירוג המבקיעים של באיירן מינכן בכל הזמנים, לאחר גרד מילר, קרל היינץ רומניגה ורולאנד וולפארט. הנס משתייך להיכל התהילה של באיירן מינכן. להנס שש הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית, בהן הבקיע ארבעה שערים. בפעם הראשונה שיחק הנס בנבחרת בשנת 1979, ומאז, לא נקרא אל הדגל במשך שבע שנים. הזימון הבא הגיע לקראת מונדיאל 1986, בו הנס החליף במשחק הגמר את פליקס מגאת, והפך לשחקן המבוגר ביותר על המגרש, בגיל 33 ו-173 ימים. נבחרת מערב גרמניה הפסידה באותו גמר לנבחרת ארגנטינה. לאחר פרישתו של הנס ממשחק פעיל, החל לעבוד בהנהלה של חברת המחשבים קומודור אינטרנשיונל, ששימשה כספונסור של באיירן מינכן. בין השנים 1990-1995 הנס עבד כמנכ"ל במועדון הכדורגל של שטוטגרט. לאחר מכן שימש כסגן נשיא במועדון הרטה ברלין, שם עבר לאחר מכן לתפקיד ניהולי, עד לעזיבתו בשנת 2009. בהמשך ביצע את אותם תפקידים גם בוולפסבורג. דיטר הנס, כמו אחיו אולי, חובב גולף מושבע. מדיה וקבצים בנושא דיטר הנס בוויקישיתוף דיטר הנס, באתר Transfermarkt דיטר הנס, באתר Fussballdaten.de (בגרמנית) דיטר הנס, באתר WorldFootball.net דיטר הנס, באתר National Football Teams דיטר הנס, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt
יוסף הרמלין

יוסף הַרְמְלִין (19 באפריל 1922 – 12 בספטמבר 1994) היה ראש שירות הביטחון הכללי בשתי קדנציות, ושגריר ישראל באיראן ובדרום אפריקה. הרמלין נולד ב-19 באפריל 1922 בווינה שבאוסטריה והיה חבר בתנועת הנוער המכבי הצעיר ובאגודת הכח וינה. הוא עלה לארץ ישראל ב-17 באפריל 1939 במסגרת עליית הנוער, חצי שנה לאחר ליל הבדולח. היה חניך כפר הנוער בן שמן וחבר בגרעין גורדוניה מעפילים שהקים את קיבוץ נוה ים. הרמלין הצטרף לארגון ההגנה וסיים קורס מפקדי כיתות. ב-1942 התנדב לצבא הבריטי ושירת בשורותיו במשך חמש שנים. עם שובו לארץ ישראל גויס שוב להגנה על ידי חיים לסקוב ועסק בהדרכה והכשרה צבאית. במלחמת העצמאות השתתף במבצע נחשון ופיקד על הפלוגה המסייעת של גדוד 58 בחטיבת גבעתי. בפברואר 1949 גויס הרמלין לשב"כ על ידי איסר הראל. הוא התקדם בשירות, מונה לסגן ראש השב"כ ב-1960, ועמד בראשו בשנים 1964–1974. לאחר פרישתו היה שגריר ישראל באיראן (1978–1979), אך לא הספיק להגיש את כתב האמנתו לפני סגירת שגרירות ישראל בטהראן בעקבות המהפכה האיראנית. בשנים 1979–1981 שימש כשגריר ישראל בדרום אפריקה. כמו כן כיהן כממונה על ביקורת מערכת הביטחון במשרד מבקר המדינה. עם התפטרותו של אברהם שלום מראשות השב"כ, בעקבות פרשת קו 300, נקרא הרמלין לעמוד בשנית בראש הארגון, בשנים 1986–1988. לאחר פרישתו מהשב"כ עבד בעיריית ירושלים כממונה על קליטת עלייה בעיר. הרמלין שימש כיו"ר חברת תשתיות נפט ואנרגיה. מאשתו הראשונה נולדו לו שתי בנות. אשתו השנייה, שרה (שריקה) גרבר, אחותו של השחקן יוסי גרבר, הייתה יקירת תל אביב ואלמנתו של סא"ל אשר דרומי (פופובסקי) שנהרג יחד עם אלוף אסף שמחוני בהתרסקות מטוס. הרמלין אימץ את בנם של שריקה ואשר, אלון, ששינה את שם משפחתו להרמלין. אלון הרמלין הוא פרופסור לביולוגיה במכון ויצמן למדע, ומכהן נכון ל-2023 כסגן נשיא המכון למנהל וכספים. רעייתו של אלון, מיכל, היא בתו של אברהם ארנן. לזכרו של יוסף הרמלין הוקמה קרן מלגות לאנשי שב"כ. בניין הנהלת של חברת תשתיות נפט ואנרגיה בהרצליה קרוי על שמו. חילוץ הישראלים מאיראן (1979) אפרים לפיד, לוחמי הסתר - המודיעין הישראלי מבט מבפנים, ידיעות ספרים, 2017. יוסף הרמלין באתר השב"כ פתרון החידה מהגיליון הקודם, מבט מל"מ 43, דצמבר 2005, עמ' 43 Harmelin Josef, ארכיון המדינה גדעון צור, הנציגות הישראלית, מעריב, 23 בפברואר 1979 שלום ירושלמי, הרמלין קולט עלייה מרוסיה, כל העיר, 9 בפברואר 1990 פרופ' אלון הרמלין, באתר מכון ויצמן למדע חתונה מודיעינית, באתר העולם הזה, ‏21 בספמבר 1977
יובל דניאלי

יובל דניאלי (נולד ב-1943) הוא צייר, פסל מבקר אמנות, חוקר תרבות וארכיונאי ישראלי. דניאלי נולד במחנה הזמני ששכן לצד בית חרושת נעמן במפרץ חיפה והורכב מקבוצת החברים שהקימה מאוחר יותר את קיבוץ המעפיל ומאז חי ופועל בקיבוץ. בין השנים 1957 ו-1960 למד ציור אצל האמן משה פרופס בבית הספר התיכון במוסד החינוכי "מעיין" שבקיבוץ עין החורש. בתום לימודי התיכון שירת במסגרת הנח"ל ביחידת בני המשקים. בתום שירותו למד במכון לציור ופיסול ע"ש אבני בתל אביב. במקביל, שיחק כדורעף בהפועל המעפיל בשנים 1960–1974, בשנים בהן הייתה הפועל המעפיל הקבוצה הבולטת בישראל בכדורעף וזכתה ב-9 אליפויות וב-8 גביעי המדינה. ספרו הראשון של יובל דניאלי,"רקויאם לברוש", (ספרית פועלים, 1987), משלב ציורים משלו עם שירים משל המשורר עלי אלון. מאז שנת 1997 פועל דניאלי כארכיונאי בארכיון השומר הצעיר "יד יערי" בגבעת חביבה ובמסגרת זו הוא חוקר ומתעד את אמני הקיבוצים ואוצר הארכיון. כחוקר תרבות פרסם דניאלי במשותף עם מוקי צור שלוש מונוגרפיות על בכירי האדריכלים שפעלו במסגרת המחלקה הטכנית של תנועת הקיבוץ הארצי - השומר הצעיר: שמואל מסטצ'קין, חיליק ערד ומנחם באר. הספרים חשפו רובד נשכח ונסתר באדריכלות הישראלית שכמעט ולא נחשפה עד פרסום הספרים ועוררה מחדש עניין באדריכלות בקיבוצים בכלל ובמבנים שתכננו האדריכלים בפרט. ב-2020 פרסם דניאלי את הספר "גבעה ורוח בא" (הוצאת יד יערי) שיצא לאור לציון 70 שנה לגבעת חביבה. בספר מחקרי זה חושף דניאלי את סיפור הקמתה וקורות המוסד. ב-2022 פרסם דנאילי את הספר "רועה צבעים - דיוקנו של אלף 2001-1910" (הוצאת מוסד ביאליק), המסכם את עבודתו כארכיונאי שהקים ומרכז את חטיבת האמנים בתנועה הקיבוצית. דניאלי מרבה להציג תערוכות יחיד וקבוצתיות במוזיאונים וגלריות ולפרסם סקירות ומאמרי ביקורת בתחומי האמנות והתרבות עם דגש על הזירה הקיבוצית. ב-2009 נערכה לו תערוכת יחיד מקיפה "דרכי זיכרון" (אוצר: יניב שפירא) במשכן לאמנות עין חרוד. רקויאם לברוש (במשותף עם עלי אלון), ספרית פועלים, 1987 מוזה בשחור לבן: עשר השנים הראשונות של ארגון הציירים והפסלים בקיבוץ הארצי, יד יערי, 1999 בשנה הבאה, שנות טובות מן הקיבוץ (במשותף עם מוקי צור), יד יערי, המרכז למורשת בן-גוריון, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2001 יוצאים בחודש האביב, פסח ארץ ישראלי בהגדות מן הקיבוץ (במשותף עם מוקי צור), יד בן צבי, מכון בן-גוריון, יד טבנקין, יד יערי, 2004 לבנות ולהיבנות בה, ספר שמואל מסטצ'קין – אדריכלות הקיבוץ בישראל (במשותף עם מוקי צור), הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2008 הבית, המקום: מתיקיו של המתכנן חיליק ערד (במשותף עם מוקי צור), יד יערי, 2013 אבני דרך - אבני בניין, על דרכו האדריכלית של מנחם באר (במשותף עם מוקי צור), יד יערי, 2015 גבעה ורוח בא: שבעים שנה לגבעת חביבה, הוצאת יד יערי, 2020 רועה צבעים - דיוקנו של אלף 2001-1910, הוצאת מוסד ביאליק, 2022 עבודת עץ על קיר הסטודיו של דניאלי עבודה בגבעת חביבה דניאלי לצד עבודה שיצר לתערוכה המוקדשת לציון 70 שנה לגבעת חביבה, 2021 "קיבוץ שוכב, קיבוץ עובד" - עבודה משותפת עם יוסי וסיד, גדת נחל אלכסנדר, 2017 יובל דניאלי: אופוריה מלוא המשכן, הזמן הירוק, 7.9.2017 מוקי צור ויניב שפירא (עורכים): רק אשר אבד לי קנייני לעד, יובל דניאלי אמן ארכיונאי, המשכן לאמנות ע"ש חיים אתר, עין חרוד, 2009. האתר של יובל דניאלי יובל דניאלי באתר תנועת העבודה הישראלית יובל דניאלי, דף שער בספרייה הלאומית רחל אנגל, תערוכת סיום של מכון אבני, מעריב, 26 בספטמבר 1969 יובל דניאלי, חגיגות ה-80: השנים המופלאות של "הפועל המעפיל", הזמן הירוק 15.3.2012
סוכי שחור

סוכי שחור (שם מדעי: Sericulus chrysocephalus) הוא מין של סוכי שגודלו בינוני, בעל דו-צורתיות זוויגית. אורכו כ-25 ס"מ. הזכר שחור; הכיפה וחלק מהגוף זהובים. המקור וקשתית העין צהובים; הרגליים שחורות. לעומתו, ניצוי הנקבה חום, והיא מנוקדת בכתמים לבנבנים או חומים בהירים. מקורה אפור; הרגליים והכיפה שחורים. מין זה אנדמי למזרח אוסטרליה, בה הוא מצוי ביערות גשם. תחום תפוצתו מתפרש מקווינסלנד לניו סאות' ויילס. הוא ניזון בעיקר מפירות, פירות יער וחרקים. מין זה פוליגמי. זכר הסוכי השחור בונה מבנה חיזור מיוחד, המכונה "סוכה" (כמו אצל שאר מיני הסוכיים). אצל הסוכי השחור, הסוכה בנויה בצורת שדרה: נוצר מעין "מסדרון" חסר גג, שמוקף ב"קירות" בנויים מזרדים. הסוכות נבנות בדרך כלל על ידי זכרים בוגרים, אך לעיתים גם זכרים צעירים מתאמנים בבנייתן. בניית הסוכה נמשכת מספר שעות, בשונה מרוב מיני הסוכיים, אצלם בניית הסוכה נמשכת מספר ימים. לרוב, זכר אחד בונה סוכה אחת, ורק לעיתים רחוקות פרט יחיד בונה שתי סוכות. הזכרים מבלים כ-3% מיומם בתחזוק הסוכה. בסמוך לסוכה, הזכר ממקם חפצים שונים, בין השאר קונכיות, זרעים, עלים ופירות יער. במהלך החיזור, הנקבה מתקרבת לסוכה; הזכר מציג בפניה את אחורי צווארו, פותח וסוגר את כנפיו לסירוגין, ומביא לה קישוטים מהסוכה שלו. אם הנקבה מעוניינת, היא צופה בזכר מציג כ-20 דקות נוספות לפני ההזדווגות. הקן נבנה מזרדים ועלים, וממוקם בדרך כלל מעל הקרקע (בין השאר, על משטחי דבקון טפילי או על ענפים). הנקבה מטילה עד 2 ביצים, בהפרש של יומיים. הזכר אינו מעורב כלל בגידול הגוזלים ובדגירה. הנקבה דוגרת על הביצים כ-25 ימים, והגוזלים עוזבים את הקן בגיל כ-22 ימים. מדיה וקבצים בנושא סוכי שחור בוויקישיתוף סוכי שחור, באתר ITIS (באנגלית) סוכי שחור, באתר NCBI (באנגלית) סוכי שחור, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) סוכי שחור, באתר GBIF (באנגלית) סוכי שחור באתר הרשימה האדומה של IUCN
צ'ר ואנג

צ'ר ואנג (בפין-יין: Wáng Xuěhóng‏; נולדה ב-15 בספטמבר 1958) היא יזמת ופילנתרופית טאיוואנית. היא המייסדת והיו"ר של חברת HTC, ושל חברת VIA Technologies, ונחשבת לאחת מהנשים המצליחות ביותר בעולם הטכנולוגיה. ואנג נולדה בטאיפיי, טאיוואן. אביה היה מייסד של חברת הפלסטיק Formosa Plastics Group, ואחד מהאנשים העשירים ביותר בטאיוואן. היא למדה בתיכון "College Prep" בעיר אוקלנד במדינת קליפורניה ובשנת 1981 סיימה תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. בשנת 1982 הצטרפה לחברת ייצור המחשבים FIC. הייתה חלק ממייסדי חברת VIA Technologies בשנת 1987, ובשנת 1997 ייסדה את חברת HTC. החל משנת 2007 היא מכהנת כיו"ר החברה. במאי 2011 דורגה על ידי מגזין פורבס כאדם העשיר ביותר בטאיוואן, עם רווח נקי של 8.8 מיליארד דולר. באוגוסט 2012 ואנג דורגה כמספר 56 ברשימת מאה הנשים החזקות ביותר בעולם של פורבס. נכון לשנת 2014, היא מדורגת ברשימה במספר 54. ואנג פעילה בקהילה העסקית הבינלאומית, ומשתתפת בפורום הכלכלי העולמי. בשנת 2010 ייסדה פורום בינלאומי לשיפור ההזדמנויות של נשים בעסקים. ואנג נשואה למנכ"ל VIA Technologies, ולשניים שני ילדים. מדיה וקבצים בנושא צ'ר ואנג בוויקישיתוף ביוגרפיה של צ'ר ואנג (אורכב 13.06.2017 בארכיון Wayback Machine) (באנגלית)