laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מספר CAS

מספר CAS registry number) CAS), הוא מספר זיהוי יחיד במינו הניתן על ידי שירות התקצירים בכימיה (Chemical Abstracts Service – CAS) של האגודה האמריקנית לכימיה, לכל חומר שתואר בספרות המקצועית. סוגי החומרים הממוספרים הם יסודות, איזוטופים, חלקיקים תת-אטומיים, מתכות, סגסוגות, מינרלים, אורגנומתכות, חלבונים, חומצות גרעין, פולימרים, תרכובות ותערובות נוספות. מטרת המספור להקל על חיפושים במסדי נתונים, שכן אותו חומר מופיע לעיתים קרובות בשמות שונים. מרבית מסדי הנתונים של מולקולות בעולם תומכים היום בחיפוש לפי מספר CAS. נכון לנובמבר 2013, המרשם של CAS כולל מעל 75 מיליון חומרים. כ-50 אלף מספרים חדשים נוספים בממוצע כל שבוע. מספר CAS בנוי משלושה חלקים המופרדים במקפים. בחלק הראשון עד שש ספרות ובחלק השני שתי ספרות; שני חלקים אלה ניתנים לחומרים באופן עוקב, ללא משמעות למספרים. החלק השלישי הוא ספרת ביקורת, המחושבת כך: מסכמים את הספרה האחרונה, עם הספרה הלפני אחרונה כפול 2, עם הספרה שלפניה כפול 3, וכן הלאה. ספרת הביקורת היא השארית מחלוקת הסכום ב-10. לדוגמה, מספר ה-CAS של מים הוא 7732-18-5; ספרת הביקורת היא 5, שכן: 8×1 + 1×2 + 2×3 + 3×4 + 7×5 + 7×6 = 105 השארית מחלוקת 105 ב-10 היא 5. יסוד 7440-02-0 ניקל (Nickel) תרכובות 67-66-3 כלורופורם (Chloroform) 75-07-0 אצטאלדהיד (Acetaldehyde) 302-01-2 הידראזין (Hydrazine) תערובות 8007-40-7 שמן חרדל, שהוא תערובת של חומצה אולאית (oleic acid), חומצה לינולאית (linoleic acid) וחומצה ארוקית (erucic acid) 8052-42-4 ביטומנים (Bitumens) מספר או"ם הסברים קצרים בנוגע למספרי CAS באתר האגודה האמריקנית לכימיה. מספר החומרים במאגר
אלכסנדר הגדול (סרט)

אלכסנדר הגדול הוא אפוס היסטורי שבוים, נכתב והופק על ידי רוברט רוסן בשנת 1956. הסרט הופק על ידי "יונייטד ארטיסטס" ומככב בו ריצ'רד ברטון בתפקיד אלכסנדר. הסרט עוקב אחרי חייו של אלכסנדר הגדול, מלך מוקדון שיצא בראש הליגה הקורינתית לכיבוש ממלכת פרס ולמעשה, לכיבוש רוב העולם שהיה ידוע אז ליוונים והקים אימפריה שהשתרעה מחבל הבלקן ועד הודו. ריצ'רד ברטון – אלכסנדר הגדול פרדריק מארץ' – פיליפוס השני קלייר בלום – בארסין דניאל דארייה – אולימפיאס בארי ג'ונס – אריסטו הארי אנדרוס – דריווש השלישי ניאל מק'גיניס – פרמניון מייקל הורדרן – דמוסתנס במאי הסרט, רוברט רוסן קיבל מועמדות לאיגוד הבמאים האמריקני. באופן מפתיע, הסרט לא קיבל ולו מועמדות אחת לפרס האוסקר, זאת אף על פי שידוע כי חברי האקדמיה האמריקנית לקולנוע אוהבים אפוסים מרשימים (כדוגמת "לורנס איש ערב", "גנדי" ו"לב אמיץ"). מדיה וקבצים בנושא אלכסנדר הגדול בוויקישיתוף "אלכסנדר הגדול", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "אלכסנדר הגדול", באתר נטפליקס "אלכסנדר הגדול", באתר AllMovie (באנגלית) "אלכסנדר הגדול", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "אלכסנדר הגדול", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "אלכסנדר הגדול", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
פייר אמין ג'ומאייל

פייר אמין ג'ומאייל (בערבית: بيار أمين الجميل; 23 בספטמבר 1972 – 21 בנובמבר 2006), פוליטיקאי לבנוני, נוצרי-מרוני, פעיל במפלגת הפלנגות, נרצח בעת שכיהן כשר התעשייה בממשלת לבנון. פייר אמין ג'ומאייל הוא נצר למשפחה הנמנית עם האליטה הפוליטית של לבנון זה מספר דורות: אביו אמין ג'ומאייל היה נשיא לבנון, דודו בשיר ג'ומאייל שירת אף הוא כנשיא לבנון עד שנרצח, וסבו פייר ג'ומאייל, שעל שמו הוא נקרא, הוא מייסד תנועת הפלנגות, המפלגה שייצגה שנים רבות את העדה הנוצרית מרונית בלבנון. ג'ומאייל למד משפטים בביירות ובפריז והחל בקריירה משפטית בלבנון, כאשר הוא נוטל לידיו את ניהול ענייניו המשפטיים של אביו אמין ג'ומאייל. בשנת 2000 נבחר לפרלמנט הלבנוני כנציג מחוז אל-מתן מטעם תנועת הפלנגות. במהלך הקריירה הפוליטית שלו נודע ג'ומאייל בדעותיו האנטי-סוריות ובתמיכתו בעצמאות לבנון. בין היתר היה מתנגד חריף לנשיא לבנון הפרו-סורי אמיל לחוד ותמך במהפכת הארזים. לאחר בחירות מאי-יוני ב-2005, בה התמודדה מפלגת הפלנגות בתוך האיחוד "מפגש קורנת שהוואן", הצטרפה המפלגה לקואליציה של "כוחות ה-14 במרץ".[דרושה הבהרה] ביולי מונה ג'ומאייל לשר התעשייה בממשלתו של פואד סניורה. ב-21 בנובמבר 2006, ערב יום העצמאות הלבנוני, פתחו שלושה חמושים באש על מכוניתו של ג'ומאייל לאחר שהתנגשו בה, וזמן קצר מאוחר מכן נקבע מותו בבית חולים מקומי. אנשי ממשל לבנונים, בכללם סעד חרירי ווליד ג'ונבלאט, מאשימים גורמים סוריים או פרו-סוריים בתכנון הרצח ובביצועו, אחרים מאשימים את מישל עאון (הנוצרי הפרו-סורי), הרמטכ"ל לשעבר של לבנון. ממשלת סוריה הכחישה את מעורבותה ואף גינתה את הרצח. בעקבות הרצח הוכרזו בלבנון שלושה ימי אבל וחגיגות העצמאות בוטלו. מדיה וקבצים בנושא פייר אמין ג'ומאייל בוויקישיתוף פייר אמין ג'ומאייל, באתר "Find a Grave" (באנגלית) תעתיק מדויק: ביאר אמין גֻ'מַיל; ידוע גם כפייר ג'ומאייל הבן או פייר ג'ומאייל
פנחס עשת

פנחס עשת (10 ביוני 1935 – 19 בנובמבר 2006) היה אמן, דפס פסל ומורה לפיסול ישראלי. עשת נולד ביאשי שברומניה ועלה לישראל אחרי מלחמת העולם השנייה. בשנותיו הראשונות בארץ התגורר בקיבוץ שדות ים שליד קיסריה. בשנות ה-50 למד פיסול תחילה בישראל ואחר כך באיטליה, אצל מרינו מריני. בשנת 1965 נמנה עם מייסדי קבוצת+10, יחד עם רפי לביא והציג מיצירותיו בתערוכות עם הקבוצה. בשנת 1966 זכה בפרס דיזנגוף על יצירתו "במפורש 16". בשנת 1968 זכה בפרס איקה לאמנות צעירה מטעם מוזיאון ישראל. רבות מיצירותיו הן פסלי מתכת גאומטריים בסגנון מופשט, אולם הוא פיסל גם בקרמיקה (קיר אמנותי בבית אסיה, תל אביב), שיש וחומרים אחרים. עבודותיו מוצגות, בין היתר, במוזיאון ישראל ובמוזיאון תל אביב. עשת היה פרופסור בבית הספר לאמנות בצלאל בירושלים וכן במכון אבני לאמנות. כמו כן לימד במגמת פיסול במדרשה לאמנות ברמת השרון. פנחס עשת נפטר ב-2006, בגיל 71, והובא לקבורה בבית הקברות תל רגב. הותיר שלוש בנות. עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון על ביתו של פנחס עשת ברחוב צבי פרץ חיות 5 בתל אביב. בשנת 2021 פורסם הספר "פנחס עשת - דיוקן" על ידי מוזיאון ינקו דאדא בעין הוד בעריכתה של אירית מלר. "טורסו" (שנות השישים), המשכן לאמנות על שם חיים אתר פסל רחוב של פנחס עשת בתל אביב מסתורי כביסה בחזיתות בתי שכונת מגורים בטבריה, שנות ה-70 מדיה וקבצים בנושא פנחס עשת בוויקישיתוף פנחס עשת, באתר מרכז המידע לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל א. מן, תערוכת-יחיד של פסל: פנחס עשת – בגלריה כ"ץ בת"א, מעריב, 11 ביוני 1959 אריה לרנר, תערוכות: אמנים צעירים: הפסל פנחס עשת, דבר, טור 1, 5 ביוני 1959 מיכאל אוהד, דיוקן בעץ וגבס, דבר, 19 ביוני 1959, המשך תערוכת-יחיד לפסל פ. עשת ב"גלריה גורדון", דבר, 5 בדצמבר 1968 "פגישה 102", דבר, 18 בדצמבר 1968; פסל של עשת – להיכל התרבות, מעריב, 18 בדצמבר 1968 עלי מוהר, דברים חמים בחומר קר, דבר, 7 במאי 1971, המשך (עם תערוכתו בגלריה גורדון בתל אביב) מינה זיסלמן, פנחס עשת (גלריה גורדון, ת"א), דבר, 28 במאי 1971 שרה בריטברג, הדפסי משי (פנחס עשה, גאלריה גורדון, תל-אביב), דבר, 5 בינואר 1973 ש. ב., פיסול מצוייר (פנחס עשת, בית האמנים, ירושלים), דבר, 16 בפברואר 1973 תערוכת פסלי הפורצלן של פנחס עשת, דבר, 5 במרץ 1980 דנה גילרמן (הארץ), מת הפסל פנחס עשת(הקישור אינו פעיל), וואלה!, 21 בנובמבר 2006 גדעון עפרת, פנחס עשת: עיבורים, המחסן של גדעון עפרת, 1 ביולי 2020 רות אלמוג, פנחס עשת — דיוקן", במלאות 15 שנה למותו, באתר הארץ, 9 באוגוסט 2021 פנחס עשת באתר חברה קדישא חיפה נקבעו הזוכים ב"פרס דיזנגוף", דבר, 3 באוקטובר 1966; "פרס דיזנגוף" יוענק לשני ציירים ושני פסלים, מעריב, 3 באוקטובר 1966; "פרס דיזנגוף" יוענק ל-4 אמנים, דבר, 23 באוקטובר 1966; 2 ציירים ו-2 פסלים זכו בפרס דיזנגוף, דבר, 25 באוקטובר 1966. תצלום היצירה שזיכתה אותו בפרס: א. עבר-הדני, סיפורו של פורש, דבר, 18 בנובמבר 1966. הפסל פנחס עשת זכה ב"פרס איקה" לאמנות, מעריב, 2 בדצמבר 1968.
איבי-סין

איבי-סין, מלך שומרי בסוף האלף השלישי לפני הספירה, האחרון בשושלת השלישית של אור. על פי הכרונולוגיה התיכונה, איבי-סין נולד בשנת 2028 לפני הספירה והיה הדור החמישי לשושלת השלישית של אור, השושלת שהקימה את האימפריה המפוארת בשומר של סוף האלף השלישי, ושבמסגרתה פרחה ושגשגה הספרות והתרבות השומרית. בשנתיים הראשונות לשלטונו התנהלו ענייני הממלכה על מי מנוחות, אולם החל משנתו השלישית החל כרסום חמור בשלטונו. האמורים, שבטי נוודים שהגיעו ממזרח, החלו לפלוש אל תוך האימפריה. הם חדרו את החומה העצומה שהקים שו-סין, אביו של איבי-סין, כחיץ בפניהם, והחלו במסעות רצח וביזה ברחבי האימפריה. התוצאות ההרסניות של פלישותיהם לא היו רק פוליטיות וצבאיות אלא גם כלכליות: החקלאות חדלה מלפעול כסדרה והדרכים נחסמו, עובדה שהפריעה לייבוא תבואה מחוץ לאור. באופן זה נוצר מצב של מחסור, שהגיע במהרה לאינפלציה קשה. מחירי התבואה נסקו פי שישים ובזו אחר זו חדלו הערים בפריפריה, אשר היו משועבדות לאור הבירה, להכיר בשלטונו של איבי-סין, ובכך פוררו את האימפריה עד שנשארה רק הבירה אור לבדה. עדות חשובה להתפוררות האימפריה הם המסמכים הכלכליים שנמצאו בערי שדה אלו, אשר מציינים פחות ופחות את תאריך כתיבת המסמך על פי שמות השנים שקבע איבי-סין. כמו כן, ישנן עדויות על הפסקת תשלומי מס הקרבן למקדש הראשי באור. בחולשתו, שלח איבי-סין את הפקיד הבכיר אישבי-ארה כדי לקנות תבואה בצפון, וזה השיב לו במכתב בו הוא מפרט את קשיי העברת התבואה לאור כיוון שליטתם של האמורים על המצודות והדרכים. בסופו של המכתב, מציע אישבי-ארה למנותו לשליט של שתי ערים חשובות: איסין וניפור. איבי-סין הסכים להצעה זו, שייתכן ונאמרה אף בנימה של איום, ובכך סלל את הדרך לאישבי-ארה להיות המלך החשוב הבא במסופוטמיה שיבוא תחתיו. לאחר זמן לא רב, פלשו אף העילמים לאימפריה המפוררת, החריבו את הבירה אור ואת מקדשה, הרגו את תושביה והגלו את המלך איבי-סין לעילם, שם מצא את מותו. אירוע זה התרחש בשנת 2004 לפני הספירה, ועם נסיגת הפולשים מילא אישבי-ארה את הוואקום השלטוני שנוצר והקים שושלת מלוכה חדשה וחזקה, שושלת איסין. נפילתו של איבי-סין היא גם נפילתה של ממלכת אור III, אשר תחת שלטונה זכתה התרבות השומרית לפריחה חסרת תקדים שהניבה את רוב היצירות השומריות הקלאסיות המוכרות לנו כיום. אמנם, בתקופות שבאו אחר כך המשיכו לכתוב בשומרית, אך השפה הלכה והתנוונה ואת מקומה דחקה השפה האכדית, שהפכה במהרה לשפה העיקרית של המסופוטמים ושל המרחב כולו. חורבנה של העיר אור ועימה הממלכה כולה מתועד בחמש קינות שומריות פיוטיות, שכל אחת מהן מוקדשת לחורבנה של עיר אחרת: הקינה על חורבן אור, הקינה על חורבן שומר ואור, הקינה על חורבן ניפור, הקינה על חורבן ארידו והקינה על חורבן ארך. רשימת המלכים השומרית ש. שפרה ויעקב קליין (מתרגמים, עורכים ומבארים), בימים הרחוקים ההם: אנתולוגיה משירת המזרח הקדום, עם עובד, 1996. נתן וסרמן ויגאל בלוך, האמורים: מסופוטמיה בראשית באלף השני לפנה"ס, כרמל, 2019 הקינה על חורבן אור בתרגום לאנגלית.
סנטה יוספטל

סֵנֶטָה יוספטל (5 בדצמבר 1912 – 26 ביולי 2007) הייתה ממנהיגי התנועה הקיבוצית וחברת הכנסת מטעם מפא"י והמערך. סנטה פונדוב גדלה בפירת שבגרמניה. בשנת 1933 סולקה מלימודיה האקדמיים, משפטים וכלכלה, והחלה לפעול במסגרת תנועת הנוער הציונית הבונים. בשנת 1936 נישאה לגיורא יוספטל, חברהּ לתנועה. יחד עלו לארץ ישראל בשנת 1938 ועסקו בעבודה חקלאית ובקליטת עלייה. בשנת 1945 היו בין מייסדי קיבוץ גלעד. סנטה התאלמנה מגיורא יוספטל ב-23 באוגוסט 1962, באמצע כהונתו כשר הבינוי והשיכון. לאורך השנים החזיקה בתפקידים מרכזיים בקיבוץ ובתנועה הקיבוצית: גזברית קיבוץ גלעד (1945–1952), מנהלת מחלקת הקליטה והפיתוח בהסתדרות (1956–1960), מזכירת איחוד הקבוצות והקיבוצים (1962–1965, 1967–1970), יו"ר חברת המים מקורות (1972–1974), מנהלת האגף הכלכלי במרכז החקלאי (1974–1978). כיהנה תקופות קצרות בכנסת השלישית והשמינית מטעם מפא"י ומפלגת העבודה. לאחר שעזבה את העשייה הציבורית השתלבה יוספטל כעובדת ייצור במפעל הקיבוצי, תמה, המשותף לקיבוצה ולקיבוץ משמר העמק. סנטה יוספטל הלכה לעולמה בגיל 94 ביום חמישי 26 ביולי 2007, י"א באב ה'תשס"ז, ונקברה לצד בעלה בבית העלמין בקיבוץ גלעד. סנטה יוספטל, קיבוץ גלויות וקליטת עליה, תל אביב: ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בא"י - הועד הפועל: מרכז לתרבות ולחינוך - המחלקה להסברה, [תש"ך?]. מדיה וקבצים בנושא סנטה יוספטל בוויקישיתוף סנטה יוספטל, באתר הכנסת סנטה יוספטל, באתר כנסת פתוחה אסתר כרמל-חכים, סנטה יוספטל, באנציקלופדיה לנשים יהודיות (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קרימינולוגיה

במדעי החברה, קְרִימִינוֹלוֹגְיָה (בעברית: חֵקֶר פְּשִׁיעָה; באנגלית: Criminology; מלטינית: crīmen – האשמה; מיוונית: λογία – תורה) הוא תחום ידע תאורטי, מחקרי ובין תחומי, שעניינו חקר הסטייה החברתית וההתנהגות הפלילית, סיבותיהן ומאפייניהן, ויחסי הגומלין ביניהן ובין שורת משתנים, המשפיעים על הקרימינולוגיה כתחום דעת, בהם משתנים ביולוגיים, פסיכולוגיים, סוציולוגיים ומשפטיים. האדם העוסק בקרימינולוגיה נקרא קרימינולוג, אם כי חקר הסטייה והעיסוק בה נעשה במשך השנים גם על ידי סוציולוגים, משפטנים ופסיכולוגים. באופן טבעי, חקר הסטייה, הגדרותיה ומאפייניה הם יחסיים לחברה ולתרבות. כך, בעוד כי בחברות מערביות (ואף בינן ובין עצמן) מוגדרות ומוסכמות נורמות מסוימות כ"נורמליות" לעומת אחרות "אבנורמליות", הרי שההגדרה בחברות שבטיות להתנהגויות אלה היא שונה בתכלית. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. בין האסכולות ותחומי הדעת המרכזיים, בתאוריה ובמחקר, אשר אפיינו את הקרימינולוגיה לאורך השנים, ניתן למנות מספר תאוריות מרכזיות: האסכולה הקלאסית והנאו-קלאסית – גישה זו עוסקת בעיקר בתגובה לפשע ובשאלות של ענישה, כיצד להרתיע עבריינים, איזה עונש הוא היעיל והצודק ביותר. לפי התאוריה הזו, אדם עובר עבירה משום שהחליט שהוא מבצע את העבירה. כל התנהגות של אדם היא רציונלית ונעשית מתוך בחירה. האסכולה הפוזיטיבית – לא הסכימה לתפיסת האדם כפי שהוגדרה בגישה הקלאסית ולכן הפוזיטיביסטיים טענו שהתנהגות אנושית אינה נובעת מבחירה חופשית אלא נגרמת מתוך גורמים ביולוגיים, פיזיולוגיים, פסיכולוגיים, חברתיים וגורמים נוספים; הדגש צריך להיות בגורם לפשע ויש לפתור את הבעיה לא בענישה אלא בהעלאת רמת החיים או שיפור מערכת החינוך. בגישה זו מתמקדים במבצע העבירה ופחות במעשה, יש חשיבות לנסיבות שהביאו אותו לביצוע העבירה. האסכולה הרדיקלית – תאוריה חדשה יחסית, מתמקדת בעיקר בהגדרות החוקים הפליליים, ובשאלה מדוע נחקקו חוקים פליליים כאלה ולא אחרים. הרדיקלים קראו תיגר על ההגדרות הבסיסיות של הפשע ושאלו מדוע התנהגויות מסוימות נחשבות לפשע, והתנהגויות אחרות שהן די דומות, ולעיתים אף גורמות לאותו נזק או גדול יותר, לא מוגדרות כפשע. תאוריות התיוג תאוריות הקונפליקט תאוריות העוסקות בפשיעה מצבית, ניהולה ומניעתה תאוריית השיקום של קרייסי מדעי המשטרה ויקטימולוגיה סטייה חברתית משפט פלילי שילוש מקדונלד קרימינולוגיה חיובית חגית לרנאו, עבריינות ואכיפת חוק: תיאוריה, מדיניות וביקורת, הוצאת פרדס, 2023. אברהם נ. טננבוים, על שוטרים וגנבים: סוגיות בקרימינולוגיה סדרת האוניברסיטה המשודרת - משרד הביטחון, 2003 שהם, א', החצר הסגורה, הוצאת הספרים של יד-טבנקין והמכללה האקדמית אשקלון, 2006 אדלשטיין, א', קריירה פלילית ועבריינות סדרתית, הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון, 2005 גוד, א', על הסטייה, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2002 שוהם, ש"ג, רהב, ג' ואדד, מ', קרימינולוגיה, הוצאת שוקן, 2017 שוהם, ש' ושביט, ג', עבירות ועונשים, הוצאת עם עובד, 1990 ד"ר ענת אשד‏, בערב אני עם הילדים, בבוקר עם פדופילים, באתר וואלה, 8 במרץ 2017 ביקורת על הספר קרימינולוגיה ירוקה: מאבק בפשיעה נגד הסביבה, באתר אקולוגיה וסביבה, גיליון 3, (עמ' 8–9), ‏3 באוקטובר 2010 קרימינולוגיה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) קרימינולוגיה, דף שער בספרייה הלאומית חֵקֶר פְּשִׁיעָה במילון סוציולוגיה (תשע"ו), באתר האקדמיה ללשון העברית
757

שנת 757 היא השנה ה-57 במאה ה-8. זוהי שנה רגילה, שאורכה 365 ימים. באותה תקופה הלוח הגרגוריאני עוד לא היה קיים, ולכן שנה זו קיימת בלוח היוליאני בלבד. כל התאריכים שלהלן הם לפי הלוח היוליאני. 757 - הסופרים מקימים את העיר סיג'ילמסה במגרב, שתהפוך למוקד חשוב בסחר הזהב מגאנה 757 - גיזלה, בתו של פפין הגוץ, שהפכה לאם מנזר (נפטרה ב-810) 29 בינואר – אן לושאן, מצביא בכיר של שושלת טאנג (נולד ב-703) להלן לוח שנה יוליאני – עברי משולב עם ימים בינלאומיים. חגים ומועדים עבריים: Nothing. ילידי 757‎ נפטרים ב-757‎ מדיה וקבצים בנושא 757 בוויקישיתוף
עיצוב מידע

עיצוב מידע הוא אחד ממקצועות התקשורת. מעצבי המידע מתכננים כיצד להציג מידע חזותי בדרך המותאמת לקהל היעד תוך התחשבות באנשים בעלי מוגבלויות ואנשים עם צרכים מיוחדים אחרים. למשל, בעלי אוריינות מדיה נמוכה או דוברי שפה זרה המתקשים בשפה המקומית. למעצבי מידע דרוש ידע בעיצוב, בגרפיקה, בממשקי משתמש, בהנדסת אנוש ובשימושיות והכרת דפוסי הפעילות ברשת. הצגת מידע חזותי (אינפוגרפיקה), נעשית בעיתונים, במפות, במערכות מידע, במערכות ממוחשבות אחרות ובעיקר באתרי אינטרנט. בבניית אתרים - מעצבי המידע מכינים תרשים (סקיצה) של מבנה דפי האתר, של הקשרים ביניהם ודרך הניווט באתר האינטרנט. האתר יכול להיות מתוכנן במבנה ליניארי, היררכי, רשת, מטריצה ועוד. מעצבי האתר מחלקים את המידע לקטגוריות, קובעים מה יהיה סדר החשיבות של הצגת הנושאים ועל דרך הצגתם. הנתונים יכולים להיות מוצגים בסדר אלפביתי, כרונולוגי ועוד. מעצבי המידע מתכננים את הניווט באתר, כך שהגולשים יגיעו למידע הרצוי בצורה הנוחה ביותר. עיצוב אתר אינטרנט עיצוב גרפי נגישות מידע היצף מידע
סוף השבוע האבוד

סוף השבוע האבוד (באנגלית: The Lost Weekend) הוא סרטו משנת 1945 של בילי ויילדר בהפקת אולפני סרטי פרמאונט ובכיכובם של ריי מילאנד, ג'יין ויימן ופיליפ טרי. הסרט מספר את סיפורו של דון בירמן (ריי מילאנד), במהלך סוף שבוע של שכרות, בו הוא מבלה בשתיית אלכוהול מופרזת. הוא מבלה בפאבים, מבצע פשעים ואף יושב זמן מסוים במחלקת אשפוז. הסרט מבוסס על הרומן באותו השם של צ'ארלס ג'קסון העוסק בסופר המוצא נחמה בבקבוק האלכוהול בשל האשמה שהיה לו רומן עם אחד מחבריו בקולג'. חלק מאירועי הסרט מתרחשים ב"Nat's bar" וצולמו במסעדה פי. ג'יי. קלארק'ס בניו יורק. ההתייחסות לרומן ההומוסקסואלי הוסרה מן התסריט. כשהתמכרותו לטיפה המרה של הדמות הראשית מוצגת בסרט כמחסום בכתיבה. בשלב מסוים הוא מנסה למשכן את מכונת הכתיבה שברשותו על מנת לקבל כסף מזומן. הוא מגלה שכל בתי העבוט סגורים בגלל שהיום הוא יום כיפור. זהו אחד הסרטים הראשונים בו השתמשו בכלי נגינה אלקטרוניים לפסקול הסרט, לשם יצירת הפתוס, והעוצמה בתיאור ההתמכרות לאלכוהול. הסרט זכה בארבעה פרסי אוסקר: הסרט הטוב ביותר - צ'ארלס בראקט הבמאי הטוב ביותר - בילי ויילדר השחקן הטוב ביותר - ריי מילאנד התסריט הטוב ביותר - צ'ארלס בראקט ובילי ויילדר ובנוסף קיבל שלוש מועמדויות נוספות: הצילום שחור-לבן הטוב ביותר - ג'ון פ. סיינז הפסקול הטוב ביותר - מיקלוש רוז'ה העריכה הטובה ביותר - דואן האריסון בנוסף הסרט זכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל הקולנוע בקאן 1946, ובכך היה לאחד משני הסרטים היחידים (יחד עם "מרטי") שזכו הן בפרס האוסקר לסרט הטוב ביותר והן לפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן. ובנוסף הסרט זכה בשלושה פרסי גלובוס הזהב, בשלוש הקטגוריות איתם גם זכה לאחר מכן באוסקר: סרט הדרמה, הבימוי והשחקן הראשי. מדיה וקבצים בנושא סוף השבוע האבוד בוויקישיתוף "סוף השבוע האבוד", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "סוף השבוע האבוד", באתר נטפליקס "סוף השבוע האבוד", באתר AllMovie (באנגלית) "סוף השבוע האבוד", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "סוף השבוע האבוד", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "סוף השבוע האבוד", באתר אידיבי "סוף השבוע האבוד", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) קטע הסרט כאן
טקומה

טקומה (באנגלית: Tacoma) היא עיר במדינת וושינגטון שבארצות הברית, והשלישית בגודלה בה. העיר ממוקמת במרחק של כ-51 ק"מ דרומית לסיאטל וכ-50 ק"מ צפון-מזרחית לבירה אולימפיה. העיר שוכנת על חצי אי בקצהו הדרומי של מפרץ פיוג'יט, והיא העיר השנייה בגודלה באזור המפרץ. היא משתרעת על שטח של 162.2 קמ"ר ואוכלוסייתה מונה 219,346 תושבים נכון ל-2020. העיר היא בירת מחוז פירס ובה נמצא מושב ממשלת המחוז. אתרים ידועים בעיר הם הגשרים המרשימים על הנהר, נמל טקומה, פארק פוינט דפיאנס (Point Defiance Park), מבנים היסטוריים כגון תחנת כיבוי האש מספר 9 (Engine House No. 9) ואניית הכיבוי מס' 1 (Fireboat No. 1), מוזיאון האמנות בעיר ומוזיאון הזכוכית. עיר תאומה שלה היא קריית מוצקין אשר בישראל. ישראל קריית מוצקין, ישראל נמל התעופה הבינלאומי סיאטל-טקומה אתר האינטרנט הרשמי של טקומה טקומה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מאיר-סיקו סמילנסקי

מאיר-סיקו סמילנסקי (ט' באדר תרל"ו, 5 במרץ 1876, טֶלֶפִּינוֹ, פלך קייב (אוקראינה), האימפריה הרוסית – יום הכיפורים תש"י 3 באוקטובר 1949, תל אביב, ישראל) היה סופר ופובליציסט עברי. סמילנסקי נולד בכפר טֶלֶפִּינוֹ שבפלך קייב, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום במחוז צ'רקאסי באוקראינה). היה אחיו הצעיר של משה סמילנסקי, ודודם של דוד סמילנסקי וזאב סמילנסקי, ודוד רבא של הסופר ס. יזהר. עלה לארץ ישראל לראשונה בשנת 1891, בעקבות אחיו משה. הוא עבד תחילה במושבה ראשון לציון, ועם ייסודה של המושבה חדרה התיישב עם המשפחה במושבה. בשל סיבות שונות הוא שב לאחר שנה, בשנת 1892, לרוסיה, יחד עם אחיינו דוד. הוא עסק במסחר וניהל את עסקיו של אביו. בשנת 1915 לקה בעיניו והתעוור. הוא חי ברוסיה במהלך הפרעות, הפוגרומים והמהפכה הבולשביקית, ולאחר שש שנים חזר לארץ, בשנת 1921. הוא שיקם את עצמו ועסק בכתיבה בחברת בני המשפחה. הוא נפטר בתל אביב ונקבר ברחובות. מאיר-סיקו החל לפרסם את סיפוריו בראשית המאה העשרים, וחתם עליהם בשם העט "מ. סיקו". חונכיו הספרותיים היו ח"נ ביאליק ונחום סוקולוב. נושאי סיפוריו של מאיר-סיקו היו חיי הכפר באוקראינה, וחיי יהודי הכפרים באוקראינה. ראשית פרסומיו הייתה בכתבי העת "הצפירה" ו"לוח אחיאסף". בארץ פרסם את דבריו בעיקר ב"הפועל הצעיר" וב"בוסתנאי". בארץ הרבה לכתוב מזיכרונותיו בשנות הפרעות והמהפכה ברוסיה. אבן תזעק: מחרוזת סיפורים (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2006) חתונות: שני סיפורים (אודסה, 1910) מופת: סיפור (אודסה, 1910) כתבי מ. סיקו (הפועל הצעיר, 1927) אמי: ציור (אודסה: הוצאת אחיאסף, 1923) כתבי מאיר-סיקו סמילנסקי בפרויקט בן-יהודה נורית תמיר-סמילנסקי, "מ. סיקו (מאיר סמילנסקי) 1876–1949, סופר שנשכח", החינוך וסביבו, 1992. משה אונגרפלד, "מ. סיקו, משורר העיירה היהודית באוקראינה", למרחב, טבת תש"ל, 1970. מרדכי המפל, "סיקו, עשרים שנה למותו", הפועל הצעיר, 50, 1970. מאיר-סיקו סמילנסקי, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" דוד תדהר (עורך), "מאיר סיקו סמילנסקי", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך א (1949), עמ' 272 מאיר סיקו (1876-1949), דף שער בספרייה הלאומית מאיר-סיקו סמילנסקי, בלקסיקון הספרות העברית החדשה ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ריי מילאנד

ריי מילאנד (באנגלית: Ray Milland;‏ 3 בינואר 1905 - 10 במרץ 1986) היה שחקן קולנוע ולשי מצליח ובמאי קולנוע שעבד בעיקר בארצות הברית. הוא נולד בשם רג'ינאלד טרסקוט ג'ונס, בוית', ויילס, ואימץ את השם של אחד הרחובות באזור מגוריו כשם משפחה. לפני שהיה לשחקן שירת מילאנד בחיל הפרשים המלכותי בארצו במשך שלוש שנים. בספטמבר 1932 התחתן עם מלוויניה וורנר והם נשארו נשואים עד מותו של מילאנד ב-1986. לזוג היו ילד בשם דניאל ובת מאומצת בשם ויקטוריה. לאחר מותה של הנסיכה גרייס ממונקו נודע על רומן שהיה ביניהם. את הופעת הבכורה הקולנועית שלו ערך מילאנד בסרט האילם "הסקוטי המעופף" (1929). ומשהגיע הפריצה של הטלוויזיה (מאמצע שנות החמישים) החל להופיע בה לעיתים קרובות, כמו גם בסרטי טלוויזיה ובנוסף הִרבה לביים סדרות טלוויזיה בחצי השני של שנות החמישים. פסגת הקריירה שלו הייתה ב-1945 כשכיכב בתפקיד הראשי בסרטו של בילי ויילדר, "סוף השבוע האבוד", בה גילם אלכוהוליסט בעל יצר הרסנות כלפי עצמו. על תפקידו זה זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, כשהוא נושא את נאום הזכייה הקצר ביותר בתולדות האוסקר: הוא פשוט קד קידה וירד מן הבמה. בנוסף הוא היה הראשון שזוכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל קאן ובפרס האוסקר על אותו תפקיד וכמו כן היה לשחקן הוולשי הראשון שזוכה בפרס האוסקר. מילאנד זכה בתפקיד רק כברירת מחדל, לאחר שאולפני סרטי פרמאונט הטילו וטו על הבחירה הראשונה של הבמאי ויילדר לתפקיד, שהיה השחקן חוזה פרר. כל השחקנים הגדולים של אותה תקופה סירבו להשתתף בסרט, שהיה עבורם סיכון מקצועי וכך נבחר לבסוף השחקן היחסית אלמוני - מילאנד. אחד מתפקידו הנודעים ביותר היה בסרטו של היצ'קוק -"אליבי" בו גילם את שחקן הטניס השוקע המתכנן את חיסולה של רעייתו העשירה. יש לו שני כוכבים בשדרת הכוכבים של הוליווד (כמו לברודריק קרופורד): אחד על הישגיו הקולנועיים והשני על הישגיו הטלוויזיוניים. "הסקוטי המעופף" (1929) "רק ג'יגולו" (1931) "בלונד משוגע" (1931), עם ג'יימס קאגני "האיש ששיחק את אלוהים" (1932), עם ג'ורג' ארליס ובטי דייוויס. "Payment Deferred" (שנת 1932), על פי ספרו של סי. אס. פורסטר "אנחנו לא לבושים" (1934), עם בינג קרוסבי, על פי המחזה מאת ג'יימס מתיו ברי "בו ג'סט (1939) "Reap the Wild Wind" (שנת 1942), סרטו של ססיל ב. דה-מיל, בו כיכב לצד ג'ון ויין "הקצין והקטינה" (1942), סרטו של בילי ויילדר "Ministry of Fear" (שנת 1943), של הבמאי פריץ לאנג "סוף השבוע האבוד" (1945) - פרס אוסקר "עגילי זהב" (1947), עם מרלן דיטריך "השעון הגדול" (1948) "זה קורה כל קיץ" (1949), סרטו של לויד בייקון "הגנב" (1952) - מועמדות לפרס גלובוס הזהב, שחקן דרמה "אליבי" (1954), סרטו של אלפרד היצ'קוק "X" (שנת 1963), סרטו של רוג'ר קורמן "סיפור אהבה" (1970), בו גילם את אביו של ראיין אוניל "היצור בעל שני הראשים" (1972) "זהב" (1974), עם רוג'ר מור "הטייקון האחרון" (1976), סרטו של איליה קאזאן "איש עשיר, איש עני" (1976), מיני סדרה - מועמדות לפרס אמי, שחקן משנה מדיה וקבצים בנושא ריי מילאנד בוויקישיתוף ריי מילאנד, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ריי מילאנד, באתר AllMovie (באנגלית) ריי מילאנד, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) ריי מילאנד, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ריי מילאנד, באתר MusicBrainz (באנגלית) ריי מילאנד, באתר Discogs (באנגלית) ריי מילאנד, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ריי מילאנד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)