laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ויליאם ראסל (מושל)

ויליאם יוסטיס ראסל (באנגלית: William Eustis Russell; ‏6 בינואר 1857 – 16 ביולי 1896) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושל מסצ'וסטס ה-37. ראסל נולד וגדל בקיימברידג' שבמסצ'וסטס, בנו של פרקליט. הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים ובמכללת הרווארד (המכללה ללימודי תואר ראשון של אוניברסיטת הרווארד), שם סיים את לימודיו בשנת 1877. לאחר מכן למד משפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת בוסטון. לאחר לימודיו שם החל לעבוד כעורך דין לצד אביו בקיימברידג'. בשנת 1884 נבחר ראסל הצעיר לתפקיד ראש עיריית קיימברידג'. הוא כיהן בתפקיד זה עד שנת 1887. בסמוך לסיום תפקידו הצליח לגייס סכומי כסף גבוהים עבור העיר, תרומה מהיורש הצעיר פרדריק הסטינגס רינדג', חברו לספסל הלימודים בהרווארד. כספיו של רינדג' הופנו לבניית ספרייה, בית עירייה חדש ובית ספר. שמו של רינדג' הונצח בעיר; בית הספר שמימן, שדרה, דרך ופרויקט מגורים ציבורי נקראו על שמו. ראסל התמודד פעמיים בחוסר הצלחה על משרת מושל מסצ'וסטס, הוא הובס על ידי אוליבר איימס (מושל מסצ'וסטס ה־35) וג'ון קווינסי אדמס בראקט (המושל ה־36). בבחירות 1890 הביס ראסל את בראקט ונבחר למושלה ה־37 של מסצ'וסטס מטעם המפלגה הדמוקרטית. המושל הצעיר ביותר בהיסטוריה של המדינה באותה עת וגם כיום (2008). בעת כהונתו כמושל קידם ראסל חוקים להגנת זכויות עובדים, ביטל את מסי הגולגולת במדינה והנהיג מס ירושה. הוא עודד את שימורן של שמורות טבע ושטחים ציבוריים אחרים. ראסל הצליח לקדם את מדיניותו על אף שליטתם של הרפובליקנים בבית המחוקקים של המדינה באותה עת. הוא כיהן כמושל במשך שלוש קדנציות בנות שנה אחת ולא התמודד על קדנציה רביעית. לאחר שעזב את כיסא המושל שב לעיסוקו כעורך דין. ראסל נפטר בגיל 39. בנו, ריצ'רד מנינג ראסל, הלך בעקבותיו לפוליטיקה וכיהן גם הוא כראש עיריית קיימברידג'. הוא ייצג את המחוז התשיעי של מדינת מסצ'וסטס בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנות השלושים של המאה העשרים. על שמו של ויליאם ראסל נקרא בית ספר ציבורי בבוסטון. מדיה וקבצים בנושא ויליאם ראסל בוויקישיתוף הביוגרפיה הרשמית של ראסל באתר של מדינת מסצ'וסטס ויליאם ראסל, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
עכסנים

עַכְסָנִים היא קבוצת צפעיים מתת-המשפחה צפעוני גומה הכוללת 2 סוגים: עכסן (Crotalus) ועכסן גמדי (Sistrurus). כאשר עכסן חש מאוים הוא מרשרש ב"עכסן" שבקצה זנבו ולכן מכונה גם "עכסן פעמונים". בסוג Crotalus מצויים 29 מינים ולהם 52 תת-מינים (רק ל-15 מהמינים ישנם תת-מינים), ובסוג Sistrurus שלושה מינים, שבכל אחד מהן שלושה תת-מינים. העכסנים מצויים ברחבי צפון אמריקה ובמרכזה, והוא העכסן הנפוץ ביותר בארצות הברית. עונת הרבייה של מרבית מיני העכסנים מתרחשת באביב. בניגוד לצפעיים רבים נקבת העכסן לא מטילה ביצים; היא משריצה ולדות חיים העצמאיים מרגע היוולדם. העכסן ניזון לרוב ממכרסמים, מעופות, מביצים ומבעלי חיים קטנים אחרים. ככל שהעכסן גדל הוא מסוגל לטרוף חיות יותר גדולות. ברגע שהעכסן מאתר את הטרף הוא מתנפל עליו, מכיש אותו במהירות ומזריק לגופו ארס המוטוקסי. הארס מהמם או הורג מיד את הקורבן ואז העכסן בולע אותו בשלמותו. גופם של העכסנים מורכב מסדרה של טבעות חלולות שמונחות זו בתוך זו מתחת לעור. בקצה הזנב יש טבעות שאינן מכוסות בעור, כאשר העכסן חש מאוים, הוא משפשף אותן בקשקשים בעורו, דבר המשמיע רשרוש מרתיע. מטרתה של התנהגות זו להזהיר טורפים פוטנציאליים ולהודיע להם על נוכחותו באזור. בכל פעם שהעכסן משיל את עורו טבעת חדשה נוספת, ולכן ניתן למנות את גיל העכסן על-פי מספר הטבעות שבזנבו. העכסנים הצעירים לא יכולים להשמיע את צליל הרשרוש לפני שישילו את עורם לראשונה. לאחר שהשילו את עורם נוצרת טבעת חדשה וכך הם יכולים להשמיע את צליל הנקישה. עכסנים בוגרים יכולים לאבד את הרשרוש במקרים שונים אך לאחר השלת עורם בפעם הבאה נוספת טבעת חדשה והיכולת לרשרש חוזרת. לא תמיד העכסן משמיע את צליל הרשרוש, ולפעמים הוא מעדיף לתקוף בפתאומיות מבלי להודיע לאויביו על נוכחותו. במזג-אוויר גשום אין העכסן מסוגל להשמיע את הרשרוש מזנבו. העכסנים נולדים עם ניבים בתפקוד מלא, והוא מסוגל להכיש כבר מרגע לידתו. לרוב, העכסן מזריק כמות מלאה של ארס לטרף אבל במקרים של התגוננות מפני תוקף העכסן יכול להכיש ללא הזרקת-ארס או להזריק כמות מעטה של ארס ולברוח. עכסנים צעירים אינם יודעים לכמת את כמות הארס שהם מזריקים, כך שברוב המקרים הם מכישים ומזריקים את כל כמות הארס. מסיבה זו הם יותר מסוכנים מהפרטים הבוגרים. כך או כך בעת הכשה של העכסן על המוכש לקבל מידית טיפול רפואי ולהגיע לבית חולים במהירות האפשרית. לרוב מיני העכסנים יש ארס שבמקרה של הכשה משפיע על הגוף מידית על ידי הריסת הרקמות, ניוון שרירים, שיבוש בקרישת דם וקריסה של המערכת המוטורית בגוף. במקרה שהמוכש לא מקבל את הטיפול הדרוש עלול להיגרם נזק חמור כנמק ואיבוד האיבר המוכש, ולבסוף מוות. במקרה של הכשה, יש להרגיע את המוכש, להושיבו או להשכיבו במקום מוצל, לקבע את האיבר המוכש ולפנותו במהירות לבית החולים. מיני העכסנים כלולים בשני סוגים: עכסן קטן - בו 2 מינים ועכסן - בו 48 מינים. מדיה וקבצים בנושא עכסנים בוויקישיתוף עכסנים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
שכונות הטבעת

שכונות הטבעת הן חמש שכונות בירושלים: נווה יעקב, גילה, תלפיות מזרח, רמות אלון ופסגת זאב, שהוקמו מעבר לקו הירוק, על שטחים שנכבשו על ידי צה"ל במלחמת ששת הימים וסופחו מוניציפלית לעיר. מטרת הקמת השכונות הייתה יצירת רצף שכונות מגורים יהודיות סביב מרכז העיר. כיום מתגוררים בשכונות אלה כ-181,000 איש. בעקבות מלחמת ששת הימים ב-1967 שונתה מפת העיר ירושלים. שני חלקיה, המערבי והמזרחי, אוחדו תחת שלטון ישראל, ובנוסף סופחו עוד כ-63 קמ"ר של כפרים ושטחים פתוחים מיהודה ושומרון לישראל, כולם לשטחה המוניציפלי של ירושלים. שטחה הורחב ל-108 קמ"ר, למעשה פי שלושה משטח העיר המערבית לפני מלחמת ששת הימים. בתום המלחמה הוחל במדיניות ממשלתית לפיה יש להקיף את מרכז העיר בשכונות מגורים גדולות, שבהן יתגוררו אלפי יהודים, תוך ניצול כל שטח פנוי לבניית דירות רבות בזריזות מרבית. מדיניות הבינוי שמה דגש על שכונות לוויין שיעבּו את ירושלים ומדיניות האכלוס ייעדה את השכונות החדשות כפתרונות דיור לזוגות צעירים, עולים חדשים, ובני המעמד הבינוני. שכונות הטבעת הן הביטוי הבולט ביותר למדיניות זו. בשנים הראשונות התאכלסו השכונות במהירות רבה. גם לאחר סיום שלב אכלוס הדירות החדשות המשיך גידול האוכלוסייה בשכונות אלו, משום שרבים מהתושבים החדשים היו זוגות צעירים שילדיהם נולדו בשכונה. עם השנים התבגרה האוכלוסייה, והילדים שבגרו לרוב עברו להתגורר מחוץ לשכונה. כתוצאה מכך הואט קצב הגידול של האוכלוסייה. האוכלוסייה בשכונות מסוימות, כמו נווה יעקב ורמות אלון, התחלפה במהלך השנים, ואחוז החרדים בהן עלה משמעותית. שכונות הטבעת בנויות על שטחים שנכבשו על ידי צה"ל במלחמת ששת הימים. מוסדות האומות המאוחדות, האיחוד האירופי, הרשות הפלסטינית, וחלק מהשמאל בישראל, רואים בשכונות אלו התנחלויות, אולם מדינת ישראל מתייחסת אליהם כאל שכונות של ירושלים, עקב חוק ירושלים (ראו מעמדה החוקי של ירושלים). שכונת נווה יעקב, שהיא שכונת-המגורים העברית הצפונית ביותר בירושלים, הוקמה ב-1970. נכון לשנת 2022 מתגוררים בה 29,114 נפשות. השכונה הוקמה בסמיכות להריסות יישוב יהודי שננטש במלחמת השחרור. שכונת גילה בדרום-מערב העיר, שהיא השכונה הגבוהה בירושלים, הוקמה ב-1971. נכון לשנת 2022 מתגוררים בה 32,522 נפשות. שכונת תלפיות מזרח, בדרום-מזרח העיר, השוכנת על-יד ארמון הנציב, הוקמה ב-1973. נכון לשנת 2022 מתגוררים בה 19,115 נפשות. שכונת רמות-אלון בצפון-מערב העיר, מצפון לכביש 1, השכונה הגדולה בירושלים, והשנייה בגובהה (בהבדל קטן מגילה) הוקמה ב-1974. נכון לשנת 2022 מתגוררים בה 56,086 תושבים, רמות היא אחת השכונות המאוכלסות בישראל. שכונת פסגת זאב בצפון-מזרח העיר, הוקמה ב-1982. נכון לשנת 2022 מתגוררים בה 44,816 נפשות. שכונת הר חומה, שאף היא מחוץ לקו הירוק, נבנתה בשנות ה-90, ולכן אינה נחשבת משכונות הטבעת. שכונות הבריח ההתיישבות היהודית במזרח ירושלים מפה מפורטת של שכונות ירושלים המזרחית והר הצופים בספריית הקונגרס SECRETARY-GENERAL DEPLORES ISRAEL'S SETTLEMENT EXPANSION DECISION EU rebukes Israel for Jerusalem settlement expansion The War Within East Jerusalem המספרים של השכונות - נתונים סטטיסטיים מאתר עיריית ירושלים
גאורגי גונגדזה

גאורגי רוסלנוביץ' גונגדזה (אוקראינית: Георгій Русланович Ґонґадзе או גאורגי ר'ונר'אדזה גאורגית: გიორგი ღონღაძე‏ 21 במאי 1969 – 16 בספטמבר 2000) היה עיתונאי אוקראיני ממוצא גאורגי. התפרסם, בין השאר, כמייסדו של אתר החדשות האינטרנטי "אוקראינסקה פרבדה"(אנ') יחד עם אולנה פריטולה(אנ'). עקב פעילותו העיתונאית נחטף ונרצח בשנת 2000 ליד קייב. אתר החדשות שייסד פעיל עד היום בעריכתה של סבגיל מוסאייבה. נסיבות מותו הפכו לסקנדל לאומי באוקראינה והובילו להפגנות נגד ממשלת אוקראינה ונשיאה באותם הימים, ליאוניד קוצ'מה. זהות רוצחיו של גונגדזה נחשפה במשפטים שנערכו בשנים 2008 ו-2013. הם היו עובדי שירותי הביטחון וקיבלו עונשים כבדים. אלמנתו, מירוסלבה גונגדזה, ושני ילדיה, קיבלו מקלט מדיני בארצות הברית, והתגוררו שם עד שנת 2001. גונגדזה נולד בטביליסי שבגאורגיה, בן לפוליטיקאי גאורגי ולאחות אוקראינית. הוא קיבל את השכלתו באוניברסיטת לבוב שבלבוב במערב אוקראינה, שהיא גם מקום הולדתה של אמו, לסלי. תחילה התפרסם כעיתונאי בגאורגיה בדיווחיו על הקונפליקט באבחזיה, ולאחר מכן באוקראינה. הוא עבד בתחנת הרדיו "קונטיננט", שבסיסה היה בקייב, והייתה לו תוכנית משלו, "סיבוב ראשון עם גוגנדזה". גישתו העצמאית והנחושה עוררה עליו עד מהרה את עוינותו של לאוניד קוצ'מה, נשיא אוקראינה. ב-2005, אחרי מותו, עוטר בעיטור גיבור אוקראינה (אנ'). מדיה וקבצים בנושא גאורגי גונגדזה בוויקישיתוף איי.פי, שר הפנים לשעבר של אוקראינה זומן לחקירה והתאבד, באתר ynet, 4 במרץ 2005 אלי ברדנשטיין ואילאיל שחר, "החשוד ברצח נמלט לישראל", באתר nrg‏, 26 ביוני 2005 גאורגי גונגדזה, באתר "Find a Grave" (באנגלית) גאורגי גונגדזה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) 16 בספטמבר הוא תאריך משוער, ידוע בוודאות כי מת בספטמבר 2000 מירוסלבה גונגדזה (אנ') - עיתונאית אוקראינית בעצמה, הובילה מסע ציבורי נגד התרבות הפוליטית שהביאה לרציחת בעלה
היפוגאום

היפוגאום (לטינית Hypogeum או Hypogaeum, רבים Hypogea; מיוונית "היפו" - תחתי ו"גאה" - קרקע) הוא מבנה תת-קרקעי, בדרך כלל קבר או מקדש, מהתקופה שקדמה לנצרות (מבנה זהה מהתקופה הנוצרית מכונה קטקומבה). בדרך כלל ישנן בהיפוגאום גומחות לשם הטמנת אפר או שרידי אדם, אם כי המושג עשוי להתייחס לכל מבנה עתיק או לחלק ממבנה כזה הבנוי מתחת לקרקע. ההיפוגאום הידוע ביותר הוא ההיפוגאום של חל-ספליני בפאולה שבמלטה.
פשתה

פשתה (שם מדעי: Linum) הוא סוג צמח ממשפחת הפשתיים הנפוץ באירופה, אסיה, אמריקה הצפונית, אוסטרליה וניו זילנד. בארץ ישראל צומחים שמונה מינים בסוג זה, בהם פשתה תרבותית ופשתה שעירה. מדיה וקבצים בנושא פשתה בוויקישיתוף פשתה, באתר ITIS (באנגלית) פשתה, באתר NCBI (באנגלית) פשתה, באתר Tropicos (באנגלית) פשתה, באתר GBIF (באנגלית) פשתה, באתר IPNI (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא בוטניקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ההיפוגאום של חל-ספליני

ההיפוגאום של חל-ספליני (מלטית Ħal-Saflieni) הוא מבנה תת-קרקעי בשטח של כ-500 מ"ר בעיר פאולה במלטה. ההיפוגאום מחולק לשלושה מפלסים - העליון מתוארך ל-3600 עד 3300 לפנה"ס, המרכזי ל-3300 עד 3000 לפנה"ס, והתחתון שעומקו המרבי 10.6 מטר מתחת לפני הקרקע, מתוארך ל-3150 עד 2500 לפנה"ס. ההיפוגאום הוא מבוך הבנוי מחדרים, אולמות ומעברים חצובים בסלע, בגדלים ובאיכויות גימור שונים. הסברה היא כי שימש כמקדש, ובשלב כלשהו הפך לאתר קבורה שהכיל את שרידיהם של כ-7,000 בני אדם. האתר הוא המקדש התת-קרקעי הפרה-היסטורי היחיד בעולם. הממצא המפורסם ביותר באתר הוא פסל האשה הנמה המוצג כיום במוזיאון הארכאולוגי של מלטה. המבנה התגלה באקראי ב-1902 על ידי בנאי שחצב יסודות לבתים ופער פתח בתקרת המבנה. הכומר מנואל מגרי הופקד על חקירת האתר אך הוא מת ב-1907 ורישומיו אבדו. לאחר מכן מונה סיר טמי זמיט לתפקיד, וחפירותיו הניבו ממצאים רבים, ובכלל זה חרסים, עצמות אדם, תכשיטים ופסלוני חיות. עם הכרזתו של המקום כאתר מורשת עולמית בשנת 1980 נופקו בולים לציון האירוע. ההיפוגאום היה סגור לקהל לצורכי עבודות שימור משנת 1992 ועד 1996, עת נפתח לביקור שוב. מאז מבוקרים הטמפרטורה, הלחות והרכב האוויר שבו, ובכל יום רשאים 80 איש לכל היותר לבקר באתר. המפלס העליון מגיע לעומק של כשלושה מטרים וחלק מחדריו הם מערות טבעיות שהורחבו מאוחר יותר באופן מלאכותי. מפלס זה הוא הקדום ביותר והוא כולל מעבר מרכזי עם אולמות קבורה משני צידיו ובור מים בעומק של שמונה מטרים. המפלס האמצעי נחצב לאחר שהמפלס העליון שוב לא ענה על הצרכים ועומקו 4 עד 6 מטר. מפלס זה הוא הגדול מבין השלושה ובו אולם מרכזי עגול עם מספר שערי טריליתון, חלקם מובילים לאולמות אחרים וחלקם חסרי מוצא. רוב קירותיו של האולם המרכזי נצבעו באוכרה, ובחדר זה נמצא פסל האשה הנמה. חדר האורקל נמצא מערבית לחדר המרכזי וצורתו מלבנית. אחד המאפיינים המעניינים של חדר זה הוא שקול גברי יוצר בו הד ואילו קול נשי לא. במרכזו של המפלס נמצא בור הנחשים אשר שימש ככל הנראה לאחסנת נחשים או לאחסון זבחים. בצידו הדרומי של המפלס נמצא חדר האורקל. המפלס התחתון בעומק של 8 עד 10.6 מטר קטן בהרבה מקודמו ומאחר ולא נמצאו בו עצמות או ממצאים אחרים, הסברה היא כי שימש כמחסן בלבד, אולי לתבואה. היפוגאום מדיה וקבצים בנושא ההיפוגאום של חל-ספליני בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ההיפוגאום של חל-ספליני דגם של ההיפגאום אדריכלות אקוסטית קדומה – כשהחדר מתוכנן ליצירת תהודה אופטימלית (אורכב 18.10.2010 בארכיון Wayback Machine) - כתבה על האקוסטיקה של ההיפוגאום מאת קאט פייפר, אפוק טיימס
ארמייה

ארמייה (או מחנה) היא אחת היחידות הצבאיות הגדולות ביותר, השנייה לאחר קבוצת ארמיות. היא קיימת בדרך כלל בצבאות של מדינות גדולות/מעצמות, או במדינות קטנות יותר בתקופות מלחמה (דוגמת שתי מלחמות העולם במאה ה-20, מלחמת איראן–עיראק ועוד). הארמייה כפופה בדרך כלל ישירות למטה הכללי של הצבא, או לפיקוד של זירת לחימה (למשל, בצבא ארצות הברית בתקופת מלחמת העולם השנייה). הארמיות בצבאות המעצמות היריבות (ארצות הברית, בריטניה, גרמניה וברית המועצות) הוצבו תחת פיקוד של קבוצת ארמיות, או חזית (במקרה של הצבא הסובייטי). ארמייה מורכבת בדרך כלל משניים עד ארבעה קורפוסים וכוללת בין 60,000 ל-120,000 חיילים. היא יחידה בעלת יכולת פעולה עצמאית לחלוטין, הכוללת מספר חיילות (שריון, חי"ר ממונע, ארטילריה, חיל אוויר וכו') וכן יחידות תומכות לחימה, כגון הנדסה קרבית, לוגיסטיקה ועוד. מפקד ארמייה הוא קצין בדרגת גנרל. בצה"ל היחידה הקרובה ביותר לסדר גודל של ארמייה, היא הפיקוד המרחבי, שבדרך כלל גודלו אינו עולה על סדר גודל של גיס (קורפוס). מקרה יוצא דופן הוא מלחמת לבנון הראשונה, בה לחמו תחת פיקוד צפון שבע אוגדות (דיוויזיות) ישראליות, כוח שהיה שווה ערך לארמייה קטנה. בנוסף לזה אפשר לומר שכלל כוח האדם בצה"ל בזמן שגרה שווה בגודלו לארמייה מורחבת. ערך זה הוא קצרמר בנושא צבא. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קבוצת ארמיות

קבוצת ארמיות היא היחידה צבאית הגדולה ביותר שקיימת רק בצבאות גדולים. קבוצת ארמיות מוקמת בדרך כלל רק בעימותים גדולים דוגמת מלחמת העולם השנייה. קבוצת ארמיות היא יחידה הכפופה ישירות למטה הכללי של הצבא או למפקדת הזירה. המונח הסובייטי לקבוצת ארמיות הוא חזית. לרוב, קבוצת ארמיות מורכבת משתיים או שלוש ארמיות וכוללת בין 400,000 ל־1,500,000 חיילים. קבוצת ארמיות היא למעשה צבא עצמאי לכל דבר ובעלת יכולת פעולה עצמאית לחלוטין. דרגתו של מפקד קבוצת ארמיות היא גנרל או פילדמרשל, תלוי בצבא המדינה. ערך זה הוא קצרמר בנושא צבא. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ולשים

וולשים (בוולשית: Cymry) הם קבוצה אתנית ועם המזוהים עם ויילס והשפה הוולשית שהיא ענף בשפות הקלטיות. הוולשים מהווים כ-90 אחוזים מתושבי ויילס, אחת האומות המרכיבות את הממלכה המאוחדת. האזכור הראשון של הוולשים במקורות מגיע מהרומאים ששלטו בבריטניה בסוף העת העתיקה. הם נתקלו בשבטים ולשים בשם ארדווקים, דמטאי וסילורים. השבטים האלה דיברו בניב של השפה הברטונית והדעה המקובלת היא שהשבטים האלה הגיעו לבריטניה מאירופה היבשתית במאות השנים הקודמות למפגש עם הרומאים. עם זאת, יש ארכאולוגים הטוענים שאין עדות להגירה גדולה לבריטניה בתקופה הנדונה (תקופת הברזל). כמו כן, יש טענה שהשפות ההודו-אירופאיות היו שגורות בבריטניה כבר בתקופה הנאוליתית המאוחרת וייתכן שהשפה הברטונית התפתחה בבריטניה ולא יובאה לשם מאירופה היבשתית. התהליך שבמהלכו השבטים השונים החלו לזהות את עצמם כעם ולשי אחד איננו נהיר די הצורך. האזכור הראשון של המילה "קאמרי" (השם שבו הוולשים קוראים לעצמם) הוא מפואמה המתוארכת לשנת 633. בפואמה זו, המילה מתייחסת לשטח של ויילס ואולי גם לשטח של צפון בריטניה, ולא לעם הוולשי. בהדרגה, שם הטריטוריה היה מזוהה עם העם היושב עליו. במחצית הראשונה של המאה ה-19 אירע גידול ניכר באוכלוסייתה של ויילס מכחצי מיליון בני אדם ליותר ממיליון נפשות. המספר עבר את שני מיליון בשנת 1911. הגידול בוויילס התרחש במקביל לגידול באוכלוסייה בכל האיים הבריטיים והסיבות שתרמו לכך היו פיתוח התעשייה, שיפור הרפואה, הקטנת תמותת תינוקות ועוד. מבין 2.96 מיליוני תושביה של ויילס (נכון ל-2006), מעריכים כי הוולשים מהווים קרוב ל-90 אחוזים, כ-2.6 מיליון. עוד כ-900,000 ולשים חיים בשאר חלקי הממלכה המאוחדת, רובם הגדול באנגליה, ובסך הכל חיים בה 3.5 מיליון וולשים מתוך כ-60 מיליון תושבים. בארצות הברית חיים 1.7 מיליון תושבים ממוצא ולשי, על-פי מפקד האוכלוסין של 2000, ובקנדה כ-350,000. אוכלוסיות קטנות יותר ממוצא וולשי קיימות גם באוסטרליה, ניו זילנד וארגנטינה. על-פי סקר משנת 2001, כ-20 אחוז מתושבי ויילס שולטים שליטה מלאה בשפה הוולשית, ועוד כ-28 אחוזים מבינים את השפה. השפה המסורתית של הוולשים היא הוולשית. שפה זו היא ענף של השפות הקלטיות. היא נפוצה בוויילס, עמק צ'ובוט, קהילת מהגרים ולשים בפטגוניה אשר בארגנטינה ובמקומות נוספים. במפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2001 נמצא כי 20.5% מתושבי ויילס דוברים ולשית - גידול מהתוצאה שהתקבלה במפקד שנערך בשנת 1991 שלפיו רק 18.5% דיברו ולשית. רב הוולשים הם נוצרים פרוטסטנסטים המבקרים בכנסייה הוולשית (ענף שהתפצל מהכנסייה האנגליקנית) או בכנסייה הפרסביטריאנית. כנסיות נוספות פועלות בוויילס, אך רק ולשים מעטים מבקרים בהן. לפי המפקד של שנת 2001, בערך 10% מהוולשים מבקרים באופן קבוע בכנסייה, אם כי כ-70% הגדירו את עצמם כמאמינים בנצרות בדרגה זו או אחרת. מקורה של המוזיקה המסורתית בוויילס בתרבות הקלטית, והיא קרובה למוזיקה המסורתית של אירלנד וסקוטלנד. למוזיקה המסורתית הוולשית יש כמה מאפיינים ייחודיים בכלים מוזיקליים וסוגי שירים. מוזיקאים ולשים נאלצים להתמודד עם סוגות מתחרות דוגמת הרוק והפופ הנפוצים גם הם בוויילס. לעיתים, יש לשחזר מסורות נשכחות על מנת להפיק את הצלילים הישנים. לצד המוזיקה המסורתית יש פריחה של מוזיקה מודרנית (הן בוולשית והן באנגלית). מדיה וקבצים בנושא ולשים בוויקישיתוף מפקד האוכלוסין משנת 2001 Census shows Welsh language rise
Lost and Found (אלבום)

לוסט אנד פאונד (Lost and Found) הוא האלבומם הרביעי באורך מלא של מאדווין. האלבום יצא לאור ב-12 באפריל 2005, זכה להצלחה בארצות הברית ומכר 800 אלף עותקים נכון לאוגוסט 2006. Determined" - 2:39" Pushing Through" – 3:28" Happy?" – 3:37" IMN" – 5:51" Fall Into Sleep" – 3:51" Rain. Sun. Gone" – 4:35" Choices" – 8:05" Forget to Remember" – 3:35" TV Radio" – 3:26" Just" – 3:00" All That You Are" – 6:11" Pulling The String" – 5:05" צ'אד גריי - סולן גרג טריבט - גיטרה מתיו מקדונג - תופים ריאן מרטיני - באס דייב פורטמן - הקלטה, הפקה, מיקסינג ג'רמי פרקר - מיקסינג מידע על האלבום Lost and Found באתר MusicBrainz האלבום Lost and Found באתר Discogs
זמפר-אופרה

זמפר-אופרה (גרמנית: Semperoper), הידוע גם בשם "האופרה הממלכתית הסקסונית של דרזדן", הוא בית אופרה בדרזדן שבגרמניה, מן המפורסמים ביותר בעולם. את הבית בנה בשנת 1841 האדריכל גוטפריד זמפר בסגנון הרנסאנס המוקדם. הבניין נהרס בשריפה בשנת 1869 ונבנה מחדש. האזרחים דרשו שזמפר יבצע את מלאכת השחזור והשיקום, אם כי בתקופה זו שהה בגלות בגלל פעולותיו בהתקוממות של מאי בשנת 1849. בנו, מנפרד זמפר, השלים איפוא את בית האופרה השני על פי התוכניות של אביו. הבניין השני נבנה בסגנון נאו-רנסאנס בשנת 1878. בתקופת הבנייה, התקיימו ההצגות ב-Gewerbehausall, שנפתח בשנת 1870. הבניין נחשב לדוגמה ראשונה במעלה לאדריכלות "הבארוק של דרזדן". הוא ניצב בכיכר התיאטרון במרכז דרזדן על גדת הנהר אלבה. מעל הפתח מתנוססת מרכבת ארבעה הנושאת את דיוניסוס. את פנים הבניין עיצבו אדריכלים מפורסמים באותה תקופה, ביניהם יוהנס שילינג. על גג הבניין עומדים פסליהם של יוצרים כמו יוהאן וולפגנג פון גתה ופרידריך שילר, ויליאם שייקספיר, סופוקלס, מולייר ואאוריפידס. עוד יש בבניין מיצירות ארנסט ריצ'ל וארנסט יוליוס הנל. בשנים שלפני המלחמה, עלו על בימת בית האופרה הצגות בכורה של רבות מיצירות ריכרד שטראוס. בחלק מהם כסולנית הופיע זמרת ממצוה יהודי מרגיט בוקור שעזבה את האופרה לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933. בשבועות האחרונים של מלחמת העולם השנייה, בשנת 1945, נהרס הבניין שנית - הפעם בהפצצת דרזדן על ידי בעלות הברית ושריפות הענק שהשתוללו בעקבותיה. בדיוק כעבור 40 שנים, ב-13 בפברואר 1985, נבנה בית האופרה מחדש כמעט כפי שהיה לפני המלחמה. הוא נפתח מחדש בהצגת האופרה, שהייתה האחרונה לעלות על בימתו לפני החורבן ב-1945: "הקלע החופשי" של ובר. בשיטפון של שנת 2002, כשנהר האלבה עלה על גדותיו, סבל הבניין נזקים כבדים מן המים. הודות לעזרה נכבדה מרחבי העולם, נפתח בית האופרה מחדש בדצמבר 2002. כיום מלווה את רוב האופרות התזמורת הסקסונית הממלכתית של דרזדן. האולם מלא כמעט תמיד עד אפס מקום. המנצח הראשי המיועד של התזמורת הוא דניאלה גאטי. מנהל מחלקת האופּרה מ־2010 הוא איתן פּסן. המנצחים הישראלים אשר פיש, עומר מאיר ולבר ורני קלדרון מופיעים בּדרזדן לעיתים קרובות. קרל מריה פון ובר ארנסט פון שוך פריץ בוש ג'וזפה סינופולי קרל בהם כריסטיאן תילמן עומר מאיר ולבר ברונהילד פרידלנד אליזבת הנגן אליזבת רייכלט אליזבת רטברג ארנסטינה שומאן-היינק ארנה זאק אירנה אבנדרות ג'ני ברדה-ניי תרזה מאלטן זמרת האלט הישראלית מיכל דורון "אלקטרה" (ריכרד שטראוס) "הכמיהה לאש" (ריכרד שטראוס) ההולנדי המעופף (ריכרד וגנר) "ריאנצי" (ריכרד וגנר) "אביר הוורד" (ריכרד שטראוס) "סאלומה" (ריכרד שטראוס) "האישה השתקנית" (ריכרד שטראוס) טנהויזר (ריכרד וגנר) "הלנה המצרית" (ריכרד שטראוס) מדיה וקבצים בנושא זמפר-אופרה בוויקישיתוף ליהוק הבּית(הקישור אינו פעיל) תמונה פנורמית של בית האופרה על מנהל האופּרה איתן פּסן (בגרמנית)
יוסי דורה

יוסי דורה (נולד ב-25 באוגוסט 1981) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר האחורי ומזוהה בעיקר עם קבוצת הפועל חיפה בה גדל ושיחק במשך רוב הקריירה. דורה, בוגר מחלקת הנוער של הפועל חיפה, ערך את הופעתו הראשונה בקבוצה הבוגרת של הפועל חיפה בעונת 1999/2000 במשחק מול מ.ס. אשדוד. בעונת 2000/2001 הושאל להפועל צפרירים חולון ששיחקה אז בליגת העל, אך ירד איתה בסיום העונה לליגה הלאומית. לאחר מכן שיחק גם בבני סכנין ובבני יהודה. בעונת 2005/2006 היה דורה שותף לעלייתה של הכח עמידר רמת גן לליגת העל. את עונת 2006/2007 פתח בקבוצת הפועל פתח תקווה, ובינואר 2007 עבר לעירוני קריית שמונה, איתה עלה בסיום העונה לליגת העל לראשונה בתולדות המועדון. ביוני 2008 חזר דורה להפועל חיפה ועלה איתה לליגת העל. בעונת 2012/2013 זכה עם הקבוצה בגביע הטוטו. בקיץ 2014 חתם בהפועל עכו, ולאחר עונה אחת במדי הקבוצה חזר להפועל חיפה. בנובמבר 2016, בשלבי הפתיחה של עונת 2016/2017 בה הספיק לערוך שתי הופעות ליגה בלבד, נפצע בצורה קשה. הוא סבל משלושה שברים בכתף וקרע ברצועות, שהשביתו אותו עד לתום העונה. לאחר שלא הצליח להתאושש מהפציעה, ב-12 בספטמבר 2017 הודיע דורה על פרישה ממשחק פעיל בגיל 35. דורה הוא אחיו של המאמן שלומי דורה, תחתיו שיחק בהפועל חיפה ובהפועל עכו, ובן דודו של המאמן טל בנין. נשוי לאירית, ולזוג יש שני ילדים, בן ובת. יוסי דורה, באתר ההתאחדות לכדורגל בישראל יוסי דורה, באתר Transfermarkt יוסי דורה, באתר FootballDatabase.eu עינת הירש, ‏יוסי דורה פרש: הכדורגל היה כמעט כל חיי, באתר ערוץ הספורט, 12 בספטמבר 2017 ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגלנים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ליגת העל האקוודורית

ליגת העל האקוודורית (בספרדית: Serie A de Ecuador, "סרייה A דה אקוודור"; נקראת מסיבות מסחריות: Copa Pilsener, "קופה פילסנר") היא ליגת הכדורגל הבכירה של אקוודור. הליגה היא שנתית מאז הקמתה בשנת 1957, אך היא לא פעלה בשנים 1958 ו-1959. בשנת 2005 הוחלט לשנות את מבנה הליגה למבנה של אפרטורה וקלאוסורה, אך מבנה הליגה שב להיות שנתי בשנה שלאחריה. כיום ישנם שלושה שלבים בליגה. בשלב הראשון כל קבוצה מתמודדת מול כל השאר במשחקי בית וחוץ, כשהראשונה בטבלת הנקודות מעפילה לגמר הטורניר. השלב השני זהה לחלוטין לשלב הראשון. השלב השלישי הוא גמר הטורניר בין שתי הקבוצות שהעפילו אליו, והוא משוחק בשיטת בית וחוץ. 3 קבוצות (הפינאליסטיות ובעלת הניקוד השנתי המצטבר הטוב ביותר) מעפילות לגביע ליברטדורס ו-4 הקבוצות (האלופה ו-3 הקבוצות הבאות בטבלת הניקוד השנתי שלא העפילו לליברטדורס) מעפילות לגביע סודאמריקנה. כמו כן, שתי הקבוצות שסיימו אחרונות בסוף העונה בליגה הבכירה יורדות לליגת המשנה ובמקומן עולות שתי הקבוצות שסיימו בראש טבלת ליגת המשנה בסוף העונה. ב-2008 הייתה ליגה דה קיטו הקבוצה הראשונה מהליגה שזוכה בגביע ליברטדורס. אתר האינטרנט הרשמי של ליגת העל האקוודורית ליגת העל האקוודורית, ברשת החברתית פייסבוק ליגת העל האקוודורית, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ליגת העל האקוודורית, ברשת החברתית אינסטגרם ליגת העל האקוודורית, סרטונים בערוץ היוטיוב
עירור

בפיזיקה, עירוּר (אקסיטציה) הוא תהליך של עלייה של חלק במערכת ממצב היסוד (כלומר מצב האנרגיה המינימלית האפשרית) למצב מְעוֹרָר (כלומר מצב בעל אנרגיה גבוהה יותר). בדרך כלל, המונח משמש לתיאור מצב אטומים, מולקולות, יונים, גרעיני אטום ועוד. לעירור תפקידים חשובים בתהליכים פיזיקליים רבים מספור. בין היתר, הוא ממלא תפקיד מרכזי ביצירת קרני לייזר ובאפקט הפוטואלקטרי. עירור אלקטרון הוא הגדלת האנרגיה שיש לאלקטרון קשור לאטום מעל לרמה הבסיסית שלו, כלומר לאחת מרמות העירור הקבועות שלו. המונח עירור מתייחס בפיזיקה לאנרגיה של כל חלקיק אשר נמצא מעל למינימום הקבוע שלו בטבע. דרגת החום (הטמפרטורה) של חומר עשויה להורות על רמת העירור שלו. "אורך החיים" של אלקטרון במצב מעורר הוא בדרך כלל קצר, כאשר עם חזרתו למצב הבסיסי משתחררת אנרגיה: בצורה של פוטון אור במקרה של אטום סתמי (נייטרלי ללא מטען חשמלי), או על ידי עירור ואף שחרור אלקטרונים נוספים מרמות עירור אחרות באותו אטום במקרה של יונים. כימיה של מצב מעורר, דף שער בספרייה הלאומית מידע אודות עירור מסוכנות החלל האמריקאית תיאור של אטום מימן משנה צורתו ממצב יסוד למצב מעורר ערך זה הוא קצרמר בנושא פיזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.