laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
דייגו ריביירו

דייגו מאטוס ריביירו (בפורטוגזית: Diogo Matos Ribeiro; נולד ב-27 באוקטובר 2004) הוא שחיין פורטוגזי, אלוף העולם (דוחה 2024) במשחים ל-50 מטר פרפר ול-100 מטר פרפר. סגן אלוף העולם (פוקואוקה 2023), זוכה מדליית ארד באליפות אירופה (רומא 2022), אלוף עולם לנוער (לימה 2022) ושיאן עולם לנוער במשחה ל-50 מטר פרפר. אלוף עולם לנוער במשחה ל-50 מטר חופשי ובמשחה ל-100 מטר פרפר. לריביירו קעקוע של מגן דוד באזור הקדמי של כתף ימין. ריביירו נולד וגדל בקוימברה. הוא התאמן בקבוצת בנפיקה ליסבון בהדרכתו של אנדרה וכיום בהדרכתו של אלברטו סילבה מברזיל. במשחקי הים התיכון שנערכו באוראן, אלג'יריה בתחילת יולי 2022 הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב במשחה ל-50 מטר פרפר בשיא משחקים חדש של 23.38 שניות, לפני מטאו ריוולטה מאיטליה (23.59 שניות) וכריסטיאן גולומייב מיוון (23.61 שניות) ומדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 49.02 שניות, שתי מאיות השנייה אחרי פיליפו מיי מאיטליה (49.00 שניות). נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.40 שניות. באליפות אירופה שנערכה ברומא באוגוסט אותה שנה הוא זכה במדליית ארד במשחה ל-50 מטר פרפר בשיא לאומי חדש של 23.07 שניות, אחרי תומאס צ'קון מאיטליה (22.89 שניות) ומקסים גרוסה מצרפת (22.97 שניות). כבר בשלב המוקדמות הוא קבע שיא לאומי חדש של 23.24 שניות, אותו שיפר בשלב חצי הגמר והעמיד אותו על תוצאה של 23.18 שניות. הוא סיים במקום שמיני במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 52.28 שניות, בשלב חצי הגמר קבע שיא לאומי חדש של 51.61 שניות ועלה חמישי למשחה הגמר. נוסף לכך, הוא סיים במקום תשיעי במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא לאומי חדש של 48.52 שניות ובמקום 11 ביחד עם מירון חירותי מישראל בתוצאה של 22.07 שניות. כשלושה שבועות לאחר מכן, באליפות העולם לנוער שנערכה בלימה, פרו בתחילת ספטמבר אותה שנה הוא זכה ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 21.92 שניות, במשחה ל-50 מטר פרפר בשיא לאומי ובשיא עולם לנוער חדש של 22.96 שניות, שיפור לשיא בן השנתיים של אנדריי מינקוב מרוסיה (23.05 שניות) ובמשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 52.03 שניות. באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה, יפן ביולי 2023 הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-50 מטר פרפר בשיא לאומי חדש של 22.80 שניות, אחרי תומאס צ'קון מאיטליה שקבע שיא לאומי חדש של 22.68 שניות ולפני מקסים גרוסה מצרפת (22.82 שניות). נוסף לכך, הוא סיים במקום 13 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 51.54 שניות ובמקום 16 במשחה שליים 4x100 מטר מעורב בשיא לאומי חדש של 3:35.63 דקות, כשחיין שלישי הוא שחה את סגנון הפרפר ב"זינוק שליחים" בתוצאה של 51.76 שניות. באליפות העולם שנערכה בדוחה, קטר בפברואר זכה בשתי מדליות זהב במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 22.97 שניות, לפני מייקל אנדרו מארצות הברית (23.07 שניות) וקמרון מקאבוי מאוסטרליה (23.08 שניות) ובכך היה לשחיין הראשון מפורטוגל שזכה במדליית זהב באליפות העולם ובמשחה ל-100 מטר פרפר בשיא לאומי חדש של 51.17 שניות, לפני זימון בוכר מאוסטריה (51.28 שניות) ויקוב מיירסקי מפולין (51.32 שניות). כבר בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא לאומי חדש של 51.30 שניות. 50 מטר חופשי: 21.87 שניות (2023), שיא פורטוגל 100 מטר חופשי: 47.98 שניות (2023), שיא פורטוגל 50 מטר פרפר: 22.80 שניות (2023), שיא פורטוגל 100 מטר פרפר: 51.17 שניות (2024), שיא פורטוגל 50 מטר חופשי: 21.87 שניות (2022) 100 מטר חופשי: 46.65 שניות (2022), שיא פורטוגל מדיה וקבצים בנושא דייגו ריביירו בוויקישיתוף דייגו ריביירו, באתר Swimrankings עם קעקוע של מגן דוד: השחיין שעשה היסטוריה באליפות העולם, באתר ynet ‏, 12 בפברואר 2024
חונדוארה

חונדוארה (או הונדוארה, ברומנית: Hunedoara, בהונגרית: Vajdahunyad -ויידאהוניאד, בגרמנית: Eisenmarkt) היא עיר במחוז חונדוארה שברומניה בחבל טרנסילבניה. העיר ממוקמת בעמק צ'רנה (Cerna) ליד הרי פויאנה רוסקה (Poiana Ruscă) שברכס הקרפטים. בעיר ישנו אחד המבנים החשובים ביותר ברומניה אשר נבנה בעיצוב גותי: טירת הוניאדי, שקשורה למשפחת הוניאדי (Corvin, ברומנית). הטירה שימשה כמצודה מלכותית קטנה וניתנה לוואיק (הונגרית: Vajk; רומנית: Voicu) על ידי המלך זיגמונד של הונגריה ב-1409. בנו של ואיק, יאנוש (ברומנית: יוֹאן), החל בתהליך הרחבת הטירה למבנה מגורים גותי ב-1446. הטירה נפגעה משלוש שריפות, אך שופצה בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. אוכלוסיית חונדוארה מורכבת בעיקר מרומנים, הונגרים וגרמנים. כמו כן, ישנה אוכלוסיית צוענים בכפר האסדאט (Hasdat) אשר נמצא בסמוך לעיר. בעיר ישנן גינות ירוקות רבות ועצים עתיקים. טירת הוניאדי הפכה למוזיאון לאחר ששופצה לאחרונה. סכר גדול ממוקם כמה קילומטרים בסמוך לעיר באזור ההרים. במהלך המאה ה-20, אוכלוסייתה של חונדוארה גדלה לכ-86,000 איש. העיר הייתה ידועה בתור המרכז השני בגודלו בתעשיית הפלדה של רומניה, אך המפעלים נסגרו ברובם. עם זאת, כלכלת העיר נהנית מהשקעות חיצוניות חדשות. הונגריה סומבטהיי, הונגריה מתיאש הוניאדי מדיה וקבצים בנושא חונדוארה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של חונדוארה חונדוארה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים ברומניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
וודו דאדי

יותם ג'ונתן רבינו (נולד ב-23 ביוני 2000), הידוע בשם הבמה "וודו דאדי", הוא זמר, ראפר, מוזיקאי, מפיק מוזיקלי ושחקן ישראלי. רבינו נולד בתל אביב-יפו, בן בכור לארנת וקינן. בילדותו למד בבית הספר הדמוקרטי ביפו, ובתיכון א' לאמנויות תל אביב. במקביל ללימודים, שיחק יותם במערכונים של קבוצת הסטנד-אפ "כל מה שמצחיק בעולם", וביניהם בסרט הקצר "המחברת הסגורה" אשר זכה לפופולריות רבה. לא שירת בצה"ל. בשנת 2015, בזמן שהיה בתיכון, החל להוציא מוזיקה ב-SoundCloud תחת השם "וודו דאדי". בשנת 2020 הוציא יחד עם אביה את המיני-אלבום "אוסף שירים שכבדים מידי לענן", שבו התארח גם שי טרא ליטמן. בהמשך השנה הוציאו השניים עוד שני סינגלים, אשר אחד מהם כלל שני שירים. בשנת 2021 הוציא את הסינגל "הלו!" אשר כלל דגימה מהשיר "הכל זהב". כחודש לאחר מכן, הוציא את הסינגל "המקסימום" אשר עסק במשבר הקורונה מנקודת מבטו. בהמשך לקו הדגימות משירי משוררים, "המקסימום" כלל דגימה מהשיר "השר משה מונטיפיורי" שגם הוא נכתב על ידי חיים חפר. שני השירים הללו תחמו את האלבום אשר הוציא בשנה העוקבת. בשנת 2022 הוציא את הסינגל "3:39", אשר נכלל באלבום "תן בראש וודו דאדי" שיצא כחודש לאחר מכן. אלבום זה היה אלבום הסולו הראשון של וודו דאדי, והתארחו בו אביה ושי ליטמן. גם השירים באלבום זה אופיינו בדגימות משירי משוררים. בסוף השנה הוציא את הסינגל "פריטי בוי". בשנת 2023 הוציא את האלבום "עד כדי כך". משנת 2022 בזוגיות עם השחקנית אלונה סער. וודו דאדי, ברשת החברתית אינסטגרם וודו דאדי, סרטונים בערוץ היוטיוב וודו דאדי, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) וודו דאדי, באתר ספוטיפיי וודו דאדי, באתר סאונדקלאוד (באנגלית) וודו דאדי, באתר Genius תחיה ברק, דדי קול, באתר ynet, 8 בפברואר 2024 כל מה שמצחיק בעולם, המחברת הסגורה, באתר יוטיוב וודו דאדי, באתר SoundCloud אוסף שירים שכבדים מדי לענן - וודו דאדי ואביה, באתר Genius הלו! - וודו דאדי (Ft. אביה), באתר Genius המקסימום - וודו דאדי, באתר Genius תן בראש וודו דאדי - וודו דאדי, באתר Genius 3:39 - וודו דאדי, באתר Genius
הבן-דוד

הבן-דוד הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2017 בבימויו של צחי גראד שגם כתב את התסריט והשתתף בהפקה. עם צחי גראד, עלא דקה ואסנת פישמן בתפקידים הראשיים. העלילה מתארת את היחסים השברירים בין הישראלים לפלסטינים ובמרכז פועל פלסטיני מוסלמי (הבן-דוד) שנחשד בתקיפת נערה יהודית ומעורר את כל היצרים הגזעניים נגדו עד כמעט לינץ' עד שמתבררת חפותו. הסרט צולם בכפר סירקין וילדיו של צחי גראד, בן ועלמה, משתתפים כילדיו בסרט. צחי גראד היה מועמד לפרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר, לפרס אופיר לתסריט המקורי הטוב ביותר, לפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של ונציה וזכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה. עלא דקה היה מועמד לפרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר. נפתלי (צחי גראד) מתגורר במושב במרכז הארץ ביחד עם אשתו יעל (אסנת פישמן) וילדיו תומר (בן גראד) ודנה (עלמה גראד). הוא יוצר בתקשורת תוכניות להתקרבות בין ישראלים לפלסטינים וזקוק כעת לשיפוץ של הסטודיו הקטן בו הוא עובד. הוא קובע עם קבלן שיפוץ פלסטיני ונוסע להביא אותו אך הקבלן שולח במקומו את אחיו פאהד (עלא דקה) שטוען שהוא מומחה בכל מקצועות השיפוץ ונפתלי מקבל אותו מחוסר ברירה. אנשי המושב מביטים בפאהד בחשדנות. המושבניק פריצקי (חיים שריר) מצייד אותם בכלים וחומרים ופאהד מתחיל בשיפוץ. נפתלי נקרא בדחיפות למשרדי הטלוויזיה כדי להציג את תוכניתו שמתקבלת בחוסר נחת מהבוס (עמית ליאור). באמצע הישיבה הוא נקרא לחזור דחוף למושב. הנערה יערה (מאי סטמקר) הותקפה מינית ליד ביתו של פריצקי והאשם נופל מיד על פאהד שביקר שם כדי לקחת ציוד. למקום מוזעקים שוטרים שלוקחים מיד את פאהד לחקירה בלי לחקור את הנערה. הרוחות במושב מתלהטות והתושבים זועמים על נפתלי שהביא למושב ערבי. נפתלי משוכנע שפאהד לא אשם. הוא מגיע לתחנת המשטרה ובעצת עורך דין (אלי בן דוד) הוא משחרר אותו בערבות של 30,000 ש"ח בלי להודיע על כך לאשתו יעל. פאהד חוזר למושב ורוצה להמשיך בשיפוץ אך התושבים מפריעים לו. נפתלי לוקח אותו בינתיים לדירתו כדי לעשות תיקונים בחשמל אבל מתברר לו שפאהד אינו מתמצא בתיקוני חשמל וגרם לקצר חשמלי בכל הבית. כאן מתפרץ עליו נפתלי ה"ליברל" ומטיח בו האשמות גזעניות. כל זה גורם למתיחות בין נפתלי ויעל בייחוד שנודע לה על הערבות שנתן לפאהד וכאשר היא עולה במדרגות הוא דוחף אותה ללא כוונה והיא נופלת, נפצעת בראש ומתפנה לבית חולים. בבוקר מגיעים התושבים לבית נפתלי, תופסים את פאהד, מביאים אותו למסדר זיהויו של יערה כשהוא קשור. נפתלי רץ לשחרר אותו ואז בורח פאהד על אופניים כשהתושבים ובראשם עמרם (יוסי עיני) רודפים אחריו לאחר שעמרם הכריז על "נוהל חניבעל". פאהד מצליח להתחמק ולחזור לבית הסטודיו במושב שם מוצא אותו נפתלי עם יערה. היא אומרת שפאהד אינו אשם אך מסרבת לגלות את התוקף. כאשר היא שומעת קול אופנוע היא נבהלת ואז מסתבר נפתלי כי התוקף הוא אחיינו של פריצקי, נתן, שנוהג באופנוע ברחבי המושב. בינתיים התושבים צרים על הבית ועמרם קורא לפאהד לצאת. נפתלי יוצא בידיים מורמות ויערה מגלה את האמת. נפתלי חובט בפריצקי וחושב שהפרשה נגמרה אלא שלפתע מגיעים שני שוטרים (יוסי מרשק וליאור אשכנזי) ולוקחים אותו למעצר באשמת תקיפת אשתו יעל. "הבן-דוד", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "הבן-דוד", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "הבן-דוד", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) הבן-דוד, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית קדימון להבן-דוד, באתר יוטיוב הבן-דוד, בספר הקולנוע הישראלי הבן-דוד, בקרן הקולנוע הישראלי שמוליק דובדבני, ביקורת סרט - "הבן דוד": במקום לטלטל, רק עושה נעים בגב, באתר ynet, 3 במאי 2018
אויגן הרמן-פרידה

אויגן הרמן-פרידה (בגרמנית: Eugen Herman-Friede;‏ 23 באפריל 1926, ברלין - 6 באוקטובר 2018) היה יהודי גרמני, איש מחתרת אנטי נאצי בגרמניה בתקופת השואה. נודע בכתיבתו האוטוביוגרפית. הרמן-פרידה גדל ברחוב מרינגדם (Mehringdamm) בברלין. הוריו היהודיים נפרדו בילדותו ואמו נישאה ליוליוס פרידה, נוצרי. רק בתקופת לימודיו בבית הספר התוודע לעובדת יהדותו והחל לחוות אפליה והדרה. אחרי 1943, ההגנה שקיבל מאביו החורג, הנוצרי, כבר לא הספיקה לשם מניעת התייחסות אליו כאל יהודי. עד תום המלחמה הסתתר עם חברים וקרובים בברלין, ועם פעיל ההצלה הנס וינקלר בלוקנוואלדה (Luckenwalde). שם הצטרף הרמן-פרידה לקבוצת ההתנגדות "קהילה לשלום ובנייה" (Gemeinschaft für Frieden und Aufbau) (גר'). הוא שכפל והפיץ עלונים שקראו להתנגד למשטר וסייע במציאת מסמכים מזויפים ומקומות מקלט לנרדפים. אחרי תום מלחמת העולם השנייה הצטרף הרמן-פרידה למפלגה הקומוניסטית של גרמניה. ועבר למפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה שהוקמה באיחוד כפוי של המפלגה הסוציאליסטית לתוך המפלגה הקומוניסטית בגרמניה המזרחית הקומוניסטית. הוא הלך לבית הספר של המפלגה והפך לעיתונאי בעיתון Märkischen Volksstimme בפוטסדאם. בסוף 1948 נעצר עקב מעורבות במה שכונה "פשעים כלכליים" (Wirtschaftsverbrechen). לאחר שחרורו בתחילת 1949 התגורר במערב ברלין. ב-1953 עבר עם משפחתו לקנדה ופתח מסעדה גרמנית בטורונטו. לאחר שלוש שנים חזר לגרמניה ועבד בחברת טקסטיל ובחברת כימיה.  בספרו "Abgetaucht! Als U-Boot im Widerstand" (מסתתר! מעל פני השטח) תיאר את זכרונותיו מתקופת השואה.  בסרט "הבלתי נראים" תיאר הרמן-פרידה את קורותיו בתקופת השואה. את הרמן-פרידה שיחק בסרט אהרון אלטרס. Für Freudensprünge keine Zeit. Erinnerungen an Illegalität und Aufbegehren 1942–1948, 5. Aufl. Metropol, Berlin 2002, ISBN 3-926893-11-7 (Erstauflage 1991). Abgetaucht! Als U-Boot im Widerstand. Tatsachenroman, 2. Aufl. Gerstenberg, Hildesheim 2009, ISBN 978-3-8369-5241-5 (Erstauflage 2004). Als Schüler kämpfte ich dafür, Hitlerjunge zu sein, später gegen Hitler. In: Tina Hüttl; Alexander Meschnig (Hrsg.): Uns kriegt ihr nicht : als Kinder versteckt – jüdische Überlebende erzählen. München : Piper 2013, ISBN 978-3-492-05521-5, S. 269–285 (Kurzbiografie auf Seite 285). Eugen Herman-Friede erzählt aus seinem Leben: „Ich war kein Widerstandskämpfer. Mir hat es Spaß gemacht, etwas gegen die Nazis zu tun“. Paul Lazarus Stiftung, Wiesbaden 2012, ISBN 978-3-942902-05-2 (2 CDs) (ספר אודיו) perlentaucher.de Margarita Erbach: Als „U-Boot“ im Kampf gegen die Nazis. In: „Frankfurter Allgemeine Zeitung“, 7. Mai 2012 ערך זה הוא קצרמר בנושא השואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סטניסלב ברצקי

סטניסלב ולרייביץ' ברצקי (ברוסית: Станислав Валерьевич Барецкий; נולד ב־8 במרץ 1972) הוא מוזיקאי ואיש בידור רוסי. בשנים 2005–2008 חבר בלהקת לנינגרד (אנ'). הוציא שבעה אלבומי סולו ואלבום אחד משותף עם להקת EU (אנ'). סטניסלב ברצקי נולד ב-8 במרץ 1972 בעיר לומונוסוב. סיים בית ספר מקצועי עם מקצוע נהג. בשנת 2005 הביע את כוונתו להיכנס לפקולטה למינהל עירוני. בסוף שנות ה-80 - תחילת שנות ה-90, בזמנו הפנוי מלימודים בבית ספר מקצועי, עבד כקברן בבית קברות, שם סידר אותו דודו. מכיוון שלדברי ברצקי שילמו יפה, הוא פתח בכסף שנצבר בית קפה-בר. עובד כאדמיניסטרטור בסוכנות לשירותי הלוויה. על פי דבריו הוא מבלה את רוב זמנו בבית קברות. ברצקי החל לכתוב שירה בגיל 14, רק ב-2002 החליט לכתוב שירים על פיהם. בתקופה שבין 2003 עד 2004 הקליט שני אלבומי סולו, חלק מהשירים נוגנו ברדיו "פטרוגרד - שאנסון רוסי". בשנת 2004, הצמד האלקטרוני "EU", מעיר הולדתו לומונוסוב, התעניין בעבודתו. הם הזמינו אותו להקליט אלבום ולבצע קונצרטים במועדונים. בנוסף לקונצרטים עם "צעצועי חג המולד" במוסקבה ובסנט פטרסבורג, סטס הצטרף להרכב הקונצרטים של להקת לנינגרד, כתב את המילים לשירים "נבסני טניס" ו"קרדיט" מאלבום "Hleb" (אנ'). מדיה וקבצים בנושא סטניסלב ברצקי בוויקישיתוף ‏סטניסלב ברצקי, סרטונים בערוץ היוטיוב סטניסלב ברצקי, ברשת החברתית פייסבוק סטניסלב ברצקי, ברשת החברתית אקס (טוויטר) סטניסלב ברצקי, ביישום טלגרם סטניסלב ברצקי, ברשת החברתית אינסטגרם סטניסלב ברצקי, ברשת החברתית טיקטוק סטניסלב ברצקי, ברשת החברתית VK סטניסלב ברצקי, סרטונים בערוץ היוטיוב סטניסלב ברצקי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) סטניסלב ברצקי, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) סטניסלב ברצקי, באתר Last.fm (באנגלית) סטניסלב ברצקי, באתר MusicBrainz (באנגלית) סטניסלב ברצקי, באתר Yandex.Music (ברוסית) סטניסלב ברצקי, באתר Discogs (באנגלית) Стас Барецкий, 24SMI (ברוסית) БАРЕЦКИЙ Станислав Валерьевич - биография, новости, фото, дата рождения, пресс-досье. Персоналии ГлобалМСК.ру., globalmsk.ru ערך זה הוא קצרמר בנושא רוסיה ובנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שאנדור גאל

שאנדור גאל (במקור גולדארבייטר בהונגרית: Gál Sándor; מוהאץ', 21 באפריל 1901 – בודפשט, 12 באוקטובר 1966) היה שחקן תיאטרון וקולנוע יהודי-הונגרי, זוכה פרס האמן המצטיין. שאנדור גולדארבייטר נולד במשפחה יהודית, בנם של אלאיוש גולדארבייטר, מתווך, ושל קרולין ביין. ב-1916, יחד עם אביו, באישור משרד הפנים ההונגרי, שינה את שם משפחתו לגאל. הוא סיים את בית הספר למשחק של סידי ראקושי עם מלגה והחל את הקריירה שלו בנג'קרש ב-1917. בשנים 1919–1920 שיחק בבקשצ'בה. בשנת 1919 הצטרף לתנועת הפועלים, בה נשאר לוחם פעיל. הוא ברח לרומניה בשל תפקידו ברפובליקה הסובייטית ההונגרית. שיחק בטרנסילבניה עד 1925 (שעברה לריבונות רומניה בשנת 1920 על פי חוזה טריאנון), ולאחר מכן חזר להונגריה שיחק בגיור, בבקשצ'בה ובמישקולץ. גאל שיחק לאחר מכן במספר תיאטראות בבירת הונגריה: תיאטרון קיראי התיאטרון ההונגרי תיאטרון עירוני (Városi Színház) תיאטרון פשט (Pesti Színház) תיאטרון קאמרי (Kamara Színház) תיאטרון רויאל (Royal Színház) חוג התיאטרון בודה (Budai Színkör) רויאל אורפיאום (Royal Orfeum) רויאל רביו אורפיאום (Royal Revü Orfeum) להקתו של מיהאי ארדאי לאחר 1941 הוא לא יכול היה להופיע בגלל החוקים היהודיים ובמיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי. הוא שרד את השואה. אחרי מלחמת העולם השנייה הופיע ב: תיאטרון הקומדיה של בודפשט ב-1946 בימת מדיאסאי (Medgyaszay) בשנים 1946–1947 רויאל רביו וריאטה (Royal Revü Variete) ב-1948. מ-1947 עד 1950, הוא היה הנשיא ארגון התעשיינים הארצי של תעשיית הדפוס והנייר (Nyomda- és Papíripari KIOSZ). הוא שיחק לאחר מכן ב: התיאטרון העליז (Vidam Szinhaz) בשנים 1950–1951 התיאטרון על שם אימרה מדאץ' בין 1951–1959 הבמה העליזה מ-1959 פרש ב-1965. שאנדור גאל החל את הקריירה שלו בתפקידי "רודף תענוגות" (bon vivant) באופרטות, ואז התבגר בהדרגה לשחקן אופי מכובד מהשורה הראשונה. הוא היה תחילה מזכיר ואחר כך נשיא "איגוד עובדי התיאטרון". ב-1965 קיבל את פרס האמן המצטיין. אשתו הראשונה הייתה השחקנית מאריה שויוק, ממנה התגרש ב-1932. ב-24 בפברואר 1938, נשא לאישה את מרגיט ארז'בט טוט, איתה חי עד מותו. ינה הוסקה : הברונית לילי . . . פרדי מיהאי אייזמן : אני ואחי הקטן . . . ד"ר סאס מיקלוש ברודסקי: האישה בורחת . . . אנדרו יון לוקה קאראג'אלה : ליל סערה . . . בַּעַל גרגיי צ'יקי : החיים על חשבון . . . באלינט מאקוני ג'ון סטיינבק : של עכברים ואנשים . . . ממתק מרסל אמה : לא הראש שלי . . . גורין סאבולץ' פנייש : אביר החלומות . . . מר גאון אימרה שרקדי : דרך מהחוות . . . נַפָּח אהבת ספורט (1938) מותר לדרוך על הדשא (1960) פרס האמן המצטיין (1965) שאנדור גאל באתר Arcanum שאנדור גל באתר WhoMarried.com לקסיקון התיאטרון, הוצאת גונדולה, בודפשט 1969. מאגר התיאטרון. המוזיאון והמכון לתולדות התיאטרון הלאומי. לקסיקון אמנות התיאטרון ההונגרי מדמות של "רודף תענוגות" (bon vivant) לשחקן אופי שאנדור גאל, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "Goldarbeiter (Gál) Sándor születési bejegyzése a mohácsi polgári születési akv. 151/1901. folyószáma alatt". "Halotti bejegyzése a Budapest VII. kerületi polgári halotti akv. 1858/1966. folyószáma alatt". "Házasságkötési bejegyzése a Budapest VIII. kerületi polgári házassági akv. 247/1938. folyószáma alatt". ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "שאנדור גאל".
לנגסטוניה

לנגסטוניה (שם מדעי: Langstonia) הוא סוג נכחד של דמוי-תנין הולך על ארבע שהתקיים באמריקה הדרומית שלפני 13 עד 12 מיליון שנה במשך אמצע המיוקן, כשהמאובנים החלקיים שלו התגלו בקבוצת הונדה (אנ') הסמוכים למדבר תטקואה (אנ') שבקולומביה. הסוג תואר למדע ב-2007 בידי החוקרים אלפרדו פאולילו ועומר לינארס (Paolillo & Linares) והוא קרוי על שם החוקר וון לנגסטון (אנ'), אשר תיאר את המין לראשונה ב-1965, אף שהוא תיאר אותו כשייך לסוג סבכוס. הלנגסטוניה היה קטן יחסית לדמוי-תנין והגיע לאורך של 2.7 מטרים ולמשקל 50 עד 140 ק"ג בממוצע. במראהו היה דומה לסבכוס או הפריסטיכאמפסוס והיה שונה מהתנינאים המודרניים במבנה גופו המתאים לתנועה יבשתית ובמבנה הלסתות המשופעות והשיניים הקטנות אך המחודדות ששימשו לקריעת בשר, באופן שמזכיר את שיני דרקון הקומודו. ככל הנראה היה ניזון מיונקים או זוחלים קטנים שתפס באמצעות ריצה ממארב. מדיה וקבצים בנושא לנגסטוניה בוויקישיתוף
כאשר החתול איננו

כאשר החתול איננו (באנגלית: When the Cat's Away) הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי של מיקי מאוס שיצא לראשונה בשנת 1929, כחלק מסדרת הסרטים "מיקי מאוס". הוא בוים על ידי וולט דיסני והונפש על ידי אב אייוורקס ובן שרפסטין. זהו הסרט השישי של מיקי מאוס והשלישי שיצא באותה השנה. בסרט זה, מיקי ומיני הם בגודל של עכברים רגילים בעוד טום קאט בגודל של אדם. טום קאט עוזב את ביתו שיכור מאלכוהול בכדי לצוד, לא לפני שהשאיר פתק על הדלת שמציין שהוא ייעדר להיום. מיקי מארגן את כל חבריו העכברים לפרוץ לביתו של החתול. כשהם נכנסים, מיקי ומיני מנגנים בפסנתר על ידי ריקוד על הקלידים. מאוחר יותר מצטרף תוכי המחמד ומתחיל לשיר ועכברים אחרים מנגנים בכמה מכלי הנגינה והתקליטים של החתול (משתמשים בעצמם כרמקול ומחט של פטיפון). בסופו של דבר, לאחר ריקוד משותף, מיקי ומיני מתנשקים. מיקי מאוס - וולט דיסני מיני מאוס - מרסלייט גארנר טום קאט - לא ידוע תוכי - לא ידוע הסרט הוא גרסה מחודשת רופפת לסרטו של דיסני משנת 1925, "Alice Rattled by Rats" מסדרת "קומדיות אליס". זו הפעם האחרונה שמיקי מוצג כגודל של עכבר, אף על פי שהוא נשאר קטן למדי בסרט המצויר הבא שלו, "קרב החצר". החתול חותם על הפתק את שמו "טום קאט", שם אשר שימש לזמן קצר לדמות שזוהתה מיד לאחר מכן בתור פיט רגל-עץ. בתסריט מוקדם, הסרט הסתיים בכך שתוכי המחמד התקשר למשטרה, מה שגרם לעכברים להימלט. ב-8 ביוני 1929 כתב העת "Motion Picture News" פרסם: "זה אחד מסדרת הסרטים המצוירים של מיקי מאוס. הוא מסונכרן לשמע, הגורם לחלק הגדול של הצחוקים. החתול יוצא לציד והעכברים משחקים כאשר החתול איננו. הם מנגנים בהכול, מהפסנתר ועד לשאר כלי הנגינה". ב-28 ביולי 1929 עיתון חדשות הקולנוע "The Film Daily" פרסם: "משעשע. מיקי וקרוביו פורצים לביתו של החתול בזמן שהאחרון במסע ציד. התוצאות הן פסטיבל מוזיקה שמתגלה כמשעשע במיוחד. כרגיל בסדרה זו של דיסני, עבודת הסרט המצויר מחושבת היטב ומוצגת בצורה חכמה ומבדרת. בטוח שיצליח לכל קהל". מדיה וקבצים בנושא כאשר החתול איננו בוויקישיתוף "כאשר החתול איננו", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "כאשר החתול איננו", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "כאשר החתול איננו", באתר דיסני+ סרטים (באנגלית) "כאשר החתול איננו", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) Kaufman, J.B.; Gerstein, David (2018). Walt Disney's Mickey Mouse: The Ultimate History. Cologne: Taschen. pp. 39–40. ISBN 978-3-8365-5284-4. Grob, Gijs (2018). "When the Cat's Away". Mickey's Movies: The Theatrical Films of Mickey Mouse. Theme Park Press. ISBN 978-1683901235. Lenburg, Jeff (1999). The Encyclopedia of Animated Cartoons. Checkmark Books. pp. 108–109. ISBN 0-8160-3831-7. נבדק ב-6 ביוני 2020. {{cite book}}: (עזרה) "Opinions on Pictures: Sound Shorts". Motion Picture News: 1969. 8 ביוני 1929. נבדק ב-23 בפברואר 2020. {{cite journal}}: (עזרה) "Short Subjects". The Film Daily: 9. 28 ביולי 1929. נבדק ב-23 בפברואר 2020. {{cite journal}}: (עזרה)
מפלי יוסמיטי

מפלי יוסמיטי (באנגלית: Yosemite Falls) הם מפלי המים הגבוהים ביותר בצפון אמריקה. המפלים נמצאים בעמק יוסמיטי, האתר המרכזי בפארק הלאומי יוסמיטי ברכס הרי סיירה נבדה, במזרח-מרכז קליפורניה, ארצות הברית. המפלים הם אתר תיירותי חשוב בפארק, במיוחד בסוף האביב שבו כמות המים הזורמים במפלים מגיעה לשיאה. הגובה הכללי של המפלים - 739 מטר מתחילת הנפילה הראשונה ועד תחתית הנפילה האחרונה - העניק למפלי יוסמיטי את התואר של המפל השביעי בגובהו בעולם. המפלים נחלקים לשלושה חלקים עיקריים: החלק העליון, שנפילת המים הרציפה של 436 מטרים העניקה לו לבדו מקום ברשימת 20 המפלים הגבוהים בעולם. צורתו של חלק זה עוצבה על ידי זרם המים המהיר המגיע מאפיק יוסמיטי, שלאחר התפתלות על אחו הערוץ, זורם מעבר לגבול המצוק. החלק האמצעי, שהוא בעצם סדרה של מפלים קטנים, נמצא בין החלק העליון והחלק התחתון של המפל. אם מחשיבים את כל המפלים הקטנים ונפילות המים הזעירות שבו לחלק רציף אחד גובהו יהיה 205 מטרים, יותר מפי שניים מן החלק התחתון. בשל העדר כמות מים משמעותית וגישה לציבור הרחב, לעיתים קרובות מתעלמים לחלוטין מחלק זה של המפל. מרוב נקודות התצפית בעמק בלתי אפשרי להבחין בו. החלק התחתון, גובהו 97 מטרים, וקרוב אליו קיימת נקודת תצפית טובה לכל המפלים. אפיק יוסמיטי מגיח מבסיס המפל וזורם אל הנהר מרסד הסמוך. מדיה וקבצים בנושא מפלי יוסמיטי בוויקישיתוף נתוני מפלי יוסמיטי, באתר World Waterfall Database (באנגלית) מפלי יוסמיטי, באתר "טריפי". מפלי יוסמיטי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Highest Waterfalls of the World
הולדת הטרגדיה

הולדת הטרגדיה (בגרמנית: Die Geburt der Tragödie aus dem Geiste der Musik) הוא ספר אשר נכתב על ידי הפילוסוף הגרמני פרידריך ניטשה. הספר פורסם בשנת 1872, ותרגום שמו המלא הוא הולדת הטרגדיה מתוך רוחה של המוזיקה. הספר יצא בעברית בשנת 1976 בתרגומו של ישראל אלדד בהוצאת שוקן, לצד מסה אחרת של ניטשה: המדע העליז. בספר הולדת הטרגדיה מנתח ניטשה, שבסיס השכלתו הוא בלימודים קלאסיים, את ההיסטוריה של הטרגדיה היוונית, ומציג דיכוטומיה אינטלקטואלית בין היסוד הדיוניסי ליסוד האפולוני (בחלוקה גסה: דיוניסי - מציאות שלא מובדלת על ידי צורות והבחנות דומות. ומנגד מציאות המובדלת על ידי צורות, או הצורות עצמן - אפולוני). ניטשה טוען כי החיים תמיד עוסקים במאבק בין יסודות אלה, אשר נלחמים לשלוט על קיומו של האדם. במילותיו של ניטשה: "היכן שהדיוניסי ניצח, האפולוני נבלם והושמד … אך מתקפת הדיוניסי הראשונה נשרדה בהצלחה, הסמכות והתפארת של האל אפולו מדלפי מציגה עצמה כיותר קשוחה ומאיימת מאי פעם." אך איש מהצדדים לעולם לא מנצח כיוון שכל צד מכיל את השני בשיווי משקל הפנימי שלו. ניטשה טוען שהטרגדיה של יוון העתיקה הייתה הצורה הגבוהה ביותר של אומנות בגלל שבה יש מיזוג של היסוד האפולוני והיסוד הדיוניסי לאחד, דבר המאפשר לצופה לחוות את מלוא היקפה של החוויה האנושית. היסוד הדיוניסי נמצא בשירת המקהלה, והיסוד אפולוני נמצא בדיאלוג, המהווה סימול מוחשי, אשר מאזן את החגיגיות שבדיוניסי. בקיצור, רוח האפולונית נתנה צורה למופשטות הדיוניסית. ניטשה מציג את העידן שקדם לטרגדיה כעידן הנייח, בו אידיאל האומנות היה הפיסול, אשר יצג ההשקפה העולם האפולונית. היסוד הדיוניסי יוצג על ידי החגיגיות הפרועה של הפסטיבלים והשיכרות, ובראש ובראשונה על ידי מוזיקה. השילוב של שני יסודות אלה לאחד הוא שהביא להולדת הטרגדיה. ניטשה כותב כי לאחר זמנם של אייסכילוס וסופוקלס, הגיע עידן בו הטרגדיה מתה. והוא קושר זאת להשפעתם של מחזאים טרגיים כגון אוריפידס, ולהתחזקות ההיגיון המיוצגת על ידי סוקרטס. אוריפידס הפחית את השימוש במקהלה, והציג בצורה יותר מציאותית את הדרמה האנושית, הופך אותה לקרובה יותר למציאות היום יומית. סוקרטס מצידו שם דגש על ההגיון ברמה שפגעה בחשיבותם של המיתוס והסבל לידע האנושי. שני משכילים אלה עזרו לרוקן את יכולתו של היחיד לקחת חלק באומנות, כיוון שהם ראו את הדברים באופן מפוכח והגיוני מדי. "קסם ההשתתפות", שהיה חלק מהאומנות והמיתולוגיה אבד, ואיתו הרבה מיכולתו של אדם לחיות באופן יצירתי ובהרמוניה אופטימית עם הסבל שבחיים. ניטשה מסכם באומרו כי ייתכן ודרך האופרות של ריכרד וגנר (חברו הטוב אשר לו הקדיש ניטשה את הספר) נוכל לשוב לאיזון בין דיוניסי ואפולוני באומנות המודרנית, ולהביא מחדש להולדת הטרגדיה. עם הזמן היחס של ניטשה לוגנר עבר מהפך כפי שבא לבידי ביטוי בספרו פרשת וגנר. פרידריך ניטשה, הולדת הטרגדיה [1872]; המדע העליז [1882, 1887], ירושלים ות"א: הוצאת שוקן, מגרמנית ישראל אלדד, 1969. מדיה וקבצים בנושא הולדת הטרגדיה בוויקישיתוף הטקסט המקורי בגרמנית הולדת הטרגדיה, באתר OCLC (באנגלית) הולדת הטרגדיה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)