חליפת צלילה

חליפת צלילה היא בגד המיועד להגן על צוללן מהסביבה התת-מימית. החליפה היא חלק מציוד צלילה ועשויה לכלול גם אמצעים לאספקת גז נשימה. ניתן לחלק חליפות לחליפות צלילה רטובות, שאינן מפרידות לגמרי בין הצוללן למים ולא מגינות מפני הלחץ בצלילה. וחליפות צלילה יבשות שמגנות על הצולל גם מפני הלחץ האטמוספירי בכל עומק בטווח הפעולה של החליפה. חליפות הצלילה הראשונות הופיעו בתחילת המאה ה-18. שני ממציאים אנגלים פיתחו חליפת צלילה העומדת בפני לחץ. בשנת 1710, ג'ון לטברידג' בנה חליפה סגורה לחלוטין כדי לסייע בעבודות הצלה במים. המכשיר היה מורכב מחבית אטומה ללחץ עם חלון זכוכית ושני שרוולים אטומים למים. החליפה העניקה לצוללן יכולת תמרון לביצע עבודות הצלה מתחת למים. במקביל, אנדרו בקר יצר חליפת צלילה מכוסה עור עם קסדה ובה חלון. בקר השתמש במערכת צינורות לשאיפה ונשיפה, והדגים את חליפתו בנהר התמזה, לונדון, במהלכה נשאר שקוע במשך שעה. המהנדס הבריטי יליד גרמניה, אוגוסטוס סייב פיתח את שמלת הצלילה הסטנדרטית בשנות ה-30 של המאה ה-20. בהרחבה על השיפורים שכבר ביצע מהנדס אחר, ג'ורג' אדוארדס, ייצר סייב עיצוב משלו ובו קסדת צלילה המותאמת לחליפת הצלילה שעשויה מבד אטום למים באורך מלא. חליפות מאוחרות יותר נעשו מבד אטום למים שהומצא על ידי צ'ארלס מקינטוש. החליפה העתיקה ביותר מוכרת בשם "Wanha herra" (בפינית עתיקה פירושו ג'נטלמן זקן) ניתן למצוא במוזיאון ראאהה בפינלנד. היא עשויה מעור עגל ומתוארכת למאה ה-18. מקורה המדויק אינו ידוע אך חלקי כף הרגל מעידים על מקור פיני. החליפה, ששימשה לעבודה תת-מימית קצרה כמו בדיקת תנאי קרקעית הספינה, נתרמה למוזיאון ראאה על ידי קפטן יוהאן ליופסטדיוס שהיה סוחר ובעל ספינות. חליפות יבשות עשויות גומי לטקס שימשו במלחמת העולם השנייה אנשי קומנדו ימי איטלקים. הם נוצרו על ידי פירלי ופטנטו בשנת 1951. ישנם חמישה סוגים עיקריים של חליפות צלילה: עורות צלילה, חליפות צלילה רטובות, חליפת צלילה חצי יבשה, חליפות מים חמים וחליפות יבשות. החליפות אינן משמשות רק צוללנים אלא משמשות לרוב להגנה תרמית גם לאנשים העוסקים בפעילויות ספורט ימי אחרות כמו גלישת גלים, שיט מפרשיות, גלישת רוח, גלישת עפיפונים, סקי מים, ושחייה. עורות צלילה משמשות את הצוללן כאשר הוא צולל במים בטמפרטורה של מעל ל-25 מעלות צלזיוס הן עשויות לייקרה ומספקות מעט הגנה תרמית, ובעיקר מגנות על העור מפני עקיצות מדוזות, חיכוך וכוויות שמש. סוג זה של חליפה מכונה גם "חליפת סטינגר". יש צוללנים שלובשים עורות צלילה מתחת לחליפת צלילה, מה שמאפשר ללבוש את החליפה בקלות ומונעת מבעלי עור רגיש לפגיעה מהניאופרן(אנ'). עורות הצלילה הומצאו במקור כדי להגן על צוללנים בקווינסלנד אוסטרליה מפני מדוזות. בשנת 1978, טוני פארמר היה מעצב ויצרן בגדי ים שהיה בעל עסק שייצר בגדי ים, תחתונים ובגדים אירוביים שכללו חליפה מלייקרה. הפיכתו לצוללן היווה זרז להמצאת "עורות הצלילה" כפי שאנו מכירים אותו כיום. חליפות צלילה הן חליפות העשויות מניאופרן והן זולות יחסית. החליפות משמשות בדרך כלל צוללנים הצוללים במים בטמפרטורה שבין 10 ל-25 מעלות צלזיוס. הניאופרן המוקצף של החליפה מבודד תרמית את הלובש. אף על פי שמים יכולים להיכנס לחליפה, החליפה צמודה מונעת אובדן חום מכיוון שמעט מהמים שחוממו בתוך החליפה יוצאים מהחליפה ומתחלפים באיטיות במים קרים, תהליך המכונה "שטיפה". התאמה נכונה של החליפה לגוף הצוללן היא קריטית לוויסות חום הגוף. חליפה משוחררת מדי תאפשר לכמות גדולה של מים להסתובב על עור הצולל, ומקררת את חום הגוף. חליפה צמודה מדי היא מאוד לא נוחה ועלולה לפגוע במחזור הדם, מצב מסוכן מאוד שעלול לגרום להתקלות. מסיבה זו, צוללנים רבים בוחרים להתאים אישית חליפות צלילה במקום לקנות אותם "מהמדף". חברות רבות מציעות שירות זה. חליפות צלילה מוגבלות ביכולתן לשמור על הצוללן משלושה גורמים: הלובש עדיין חשוף למים, החליפה נדחסת על ידי הלחץ הסביבתי, החליפה מפחיתה את היעילות בעומק ואת הניאופרן המבודד ניתן להכין רק עד לעובי מסוים שממנו והלאה היא הופכת למוצר שלא מעשי ללבוש. חליפות הצלילה העבות ביותר הזמינות מסחרית הן בדרך כלל בעובי 10מ"מ. עוביים נפוצים אחרים הם 7 מ"מ, 5 מ"מ, 3 מ"מ ו- 1מ"מ. כאשר חליפת 1 מ"מ מספקת מעט מאוד חום ונחשבת בדרך כלל ל"עור צלילה" ולא לחליפת צלילה. חליפה חצי יבשה היא למעשה חליפת צלילה עבה וכמעט אטומה. היא משמשת בדרך כלל כאשר טמפרטורת המים היא בין 10 ל-20 מעלות צלזיוס. האטמים מגבילים את נפח המים הנכנסים ויוצאים מהחליפה, והתאמה צמודה ממזערת את פעולת השאיבה הנגרמת כתוצאה מתנועת הגפיים. הלובש נרטב בחליפה יבשה למחצה אך המים שנכנסים מתחממים במהרה ולא עוזבים את החליפה בקלות, ולכן הלובש נשאר חם. שכבת המים הלכודה לא מוסיפה ליכולת הבידוד של החליפה וזרימת מים מעבר לה עדיין גורמת לאובדן חום, אך חליפות יבשות למחצה זולות ופשוטות בהשוואה לחליפות יבשות, הן עשויות מניאופרן עבה המספק הגנה תרמית טובה, אך מאבדים את הציפה וההגנה התרמית כאשר בועות הגז הכלואות בקצף הניאופרן נדחסות בעומק. חליפות יבשות למחצה מיוצרות בדרך כלל כחליפה מלאה יחד עם אטם לפרקי כף היד, חפתים ואטמי צוואר. לרוב החליפה באה בסטים של שני חלקים בתוספת אביזרים ללבישה מעל, מתחת או עם החליפה. חליפות יבשות למחצה אינן כוללות בדרך כלל ברדסים, מגפיים או כפפות, ולכן נלבשים מכסי ברזל, מגפיים וכפפות נפרדים. חליפות מים חמים משמשות בצלילה באספקת שטח מסחרי. צינור בקו הטבור של הצולל מחבר את הצולל לתומך על פני הקרקע ונושא את המים החמים מחימום על פני השטח אל החליפה. הצוללן שולט בקצב הזרימה של המים על ידי שסתום ליד מותניו, ומאפשר לו לשנות את חום החליפה בתגובה לשינויים בתנאי הסביבה ובעומס העבודה. צינורות בתוך החליפה מפיצים את המים לגפיים, לחזה ולגב. מגפיים מיוחדים, כפפות ומנדף נלבשים כדי להאריך את החימום לגפיים. חימום גז הנשימה בקסדה זמין באמצעות מעטה מים חמים מעל צנרת כניסת הקסדה. חליפות אלה עשויות גם הן מניאופרן מוקצף ודומות לחליפות צלילה רטובות, אך אינן דומות להן מבחינה עיצובית, ואינן צריכות להיות עבות במיוחד, מכיוון שתפקידן העיקרי הוא לשמור באופן זמני את זרימת החימום. פרקי הידיים והקרסוליים של החליפה פתוחים, ומאפשרים למים לצאת החוצה מהחליפה כשהם מתמלאים במים חמים טריים מפני השטח. חליפות מים חמים משמשות לרוב לצלילות עמוקות כאשר משתמשים בתערובות נשימה המכילות הליום. הליום מוליך חום בצורה יעילה הרבה יותר מאוויר, מה שאומר שהצולל יאבד כמויות גדולות של חום גוף דרך הריאות בעת נשימה. זה מגביר את הסיכון להיפותרמיה שקיימת בטמפרטורות הקרות שנמצאות בעומק זה. בתנאים אלה חליפת מים חמים היא עניין של הישרדות, ולא נוחות. אובדן אספקת מים מחוממים לחליפות מים חמים יכול לסכן חיים. כשם שנדרש מקור גיבוי לשעת חירום של גז נשימה, דוד גיבוי הוא גם אמצעי זהירות חיוני בכל פעם שתנאי הצלילה מצדיקים חליפת מים חמים. אם תנור החימום נכשל ולא ניתן להעלות מיד יחידת גיבוי, צולל בתנאים הקרים ביותר יכול למות תוך דקות ספורות. מים מחוממים בחליפה מהווים מחסום בידוד פעיל לאובדן חום, אך יש לווסת את הטמפרטורה בגבולות קרובים למדי. אם הטמפרטורה יורדת מתחת ל־32 מעלות בערך, עלולה להיווצר היפותרמיה, בטמפרטורות מעל 45 מעלות עלולים להגרם כוויות לצולל. הצוללן ילבש בדרך כלל משהו מתחת לחליפת מים חמים להגנה ולטובת היגיינה אישית. מכיוון שחליפות מים חמים עשויים להיות משותפים לצוללים בתורנויות שונות, וחלקה הפנימי של החליפה עשוי להעביר זיהומים פטרייתיים אם לא ינוקה מספיק בין משתמשים. לטובת ניקיון החליפות בין צוללנים משתמשים מוסדות רבים ב"קולב בולי" חליפות יבשות משמשות בדרך כלל כאשר טמפרטורת המים היא בין 2- עד 15 מעלות צלזיוס. בחליפה יבשה אין כניסה של מים והצוללן נשאר יבש מתחת לחליפה. מניעת כניסת המים נעשית על ידי אטימה באזור הצוואר ובפרקי הידיים והיא נסגרת בדרך כלל על ידי רוכסן עמיד למים. החליפה מבודדת את הלובש על ידי שמירה על שכבת אוויר מבודדת בבין הגוף לבין מעטפת החליפה, באופן שבו בגדי בידוד תרמי עובדות בדיוק מעל למים. חליפה יבשה ניתנת להתאמה רבה יותר לטמפרטורות המים המשתנות מכיוון שניתן ללבוש בגדים שונים מתחתיה. עם זאת, הם מגושמים למדי וזה גורם להגברת מאמצי הגרירה והשחייה. החומרים הארוגים הם יחסית לא אלסטיים ומגבילים את תנועתיות המפרקים. בנוסף, אם החליפה היבשה תקולה, היא מאבדת כמעט את כל תכונות הבידוד שלה. חליפות יבשות מיוחדות העשויות מבד בעל גומי חזק חיצוני נלבשות על ידי צוללנים מסחריים העובדים בסביבות מזוהמות כגון ביוב או כימיקלים מסוכנים. קל יותר לטהר את המשטח החיצוני החלק. בחליפה היבשה יש מגפיים אינטגרליים והיא אטומה ובעלת קסדת צלילה וכפפות יבשות כדי למנוע כל מגע עם חומר מסוכן. בחליפות יבשות בנפח קבוע יש מערכת המאפשרת לנפח את החליפה כדי למנוע "סחיטת חליפה" הנגרמת על ידי לחץ גובר וכדי למנוע דחיסה מוגזמת של בגדי הבידוד. יש להם גם פתחי אוורור המאפשרים לעודף האוויר לצאת מהחליפה במהלך העלייה ממעמקי הים. כפפות נלבשות לרוב בעת צלילה כהגנה תרמית או כהגנה מפני הסביבה ומפגעי העבודה. קיימות כפפות יבשות ורטובות. הגנה על כף הרגל נלבשת בדרך כלל בעת צלילה, מתחת לסנפירים או כהגנה על כפות הרגליים בעת צלילה כבדה, כאשר הצוללן מסתובב בעיקר בהליכה. מגפיים הן חלק בלתי נפרד מרוב החליפות היבשות. מגפיים שאינם אטומים למים עשויים ללבוש מעל מגפיים אינטגרליות או גרבי ניאופרן להגנה מפני הסכנות במקום העבודה כאשר הצוללן לובש חליפת צלילה או חליפת מים חמים. ברדס נלבש בדרך כלל להגנה תרמית אם הצוללן אינו משתמש בקסדה. ברדסים יבשים קיימים, אך נדירים יחסית. חליפת צלילה אטמוספירית היא צוללת קטנה של אדם אחד המובנית בצורת אנתרופומורפית הדומה לחליפת שריון, עם מפרקי לחץ משוכללים תוך שמירה על לחץ פנימי של אוויר. החליפות יכולות לשמש לצלילות עמוקות מאוד לתקופות ארוכות ללא צורך בשחרור לחץ, ולמנוע את רוב הסכנות הפיזיולוגיות הקשורות לצלילה עמוקה. צוללנים אפילו לא צריכים להיות שחיינים מיומנים. הניידות והמיומנות מוגבלים בדרך כלל על ידי אילוצים מכניים, והארגונומיה של התנועה בעייתית. הטיפול בחליפות הצלילה הוא קריטי לטובת שמירה על אפקטיביות החליפה והשימוש בה לטווח ארוך. במהלך השימוש בחליפה היא נספגת ומתלכלכת בחומרים רבים הפוגעים בהן, חול, מי מלח ושתן של המשתמשים. מאחר ששטיפה במים חמים הורסת את ההדבקות וההלחמות של מרבית החליפות ופוגעת בניאופרן עצמו שממנה עשוי החליפה ובנוסף מחלישה את החליפה וגורמת לה לאבד מצורתה המקורית משתדלים גולשים רבים שלא לשטוף במים חמים. ולכן צוללנים פרטיים, מועדונים ומוסדות ללימוד ולהשכרת ציוד שטפו בעבר את החליפות בעזרת אלפי ליטרים של מים. כיום שטיפת החליפות ברוב מוסדות הצלילה נעשית על ידי קולב שטיפה ייעודי המונע בזבוז מים וחוסר יעילות ומאפשר שטיפה מהירה, קלה ויסודית המונעת בזבוז מים וחוסר יעילות, הנקרא קולב בולי. מדיה וקבצים בנושא חליפת צלילה בוויקישיתוף המרכז ההיסטורי של Scuba America - פיתוח חליפת הצלילה הראשונה. (באנגלית) LA Times: גלישת whodunit - היסטוריה של חליפת הצלילה.(באנגלית) מדריך חליפות צלילה (באנגלית) מדריך ציוד צלילה (באנגלית) מוזיאון ההיסטוריה של הצלילה (באנגלית) חליפת צלילה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) חליפות צלילה יבשות באתר התאחדות הצוללנים הישראלית Meet MasBully: The World's First Wetsuit Washer - Magicseaweed, Magicseaweed.com (באנגלית)