laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מפרק (שבת)

מפרק הוא הגדרה תלמודית הלכתית לפעולה האסורה בשבת, מכיוון שהיא תולדה של אחת מל"ט מלאכות שבת. בתלמוד לא מובהר תולדה של איזו מלאכה זו, וישנן בכך כמה שיטות של הראשונים; שיטה רווחת בקרב הראשונים משייכת פירוק למלאכת דש, ושיטות נוספות משייכות את פירוק למלאכת קוצר, ואף למלאכת טוחן וגוזז. גדיד הוא קטיף־תמרים. במסכת שבת, מובאות מספר דוגמאות לאיסור זה: האחת היא אמרתו של רב פפא, כי אדם שזרק חתיכת אדמה על דקל תמרים כדי לגרום להפלת תמרים מהעץ עובר על שתי מלאכות. מלבד ההנחה הפשוטה שהוא עבר על מלאכת תולש, עבר הזורק גם על "מפרק". רש"י במקום מפרש בשם רבינו לויה ורבינו משולם גאון, כי איסור זה הוא תולדה של מלאכת דש, שהדש, גם הוא מפרק את שיבולי התבואה מקניהם. ערך מורחב – חליבה בשבת חליבה היא פעולה האסורה בשבת, ובתלמוד נאמר כי בסיס האיסור הוא מכיוון שחליבה היא פעולה של פירוק. בקרב הראשונים מועלות כמה אפשרויות להסביר מדוע פעולה זו של פירוק אסורה: רש"י (וכך גם פרשנים נוספים) מסביר שהאיסור הוא תולדה של מלאכת דש; כלומר, הדישה היא פעולה של מיצוי האוכל מתוך דבר המכסה אותו, וחליבה היא פעולה מקבילה לכך. אפשרות נוספת שמובאת בתלמוד הירושלמי היא שפעולת הפירוק במקרה זה אסורה מכיוון שהיא תולדה של מלאכת קוצר. במסכת שבת חלוקים רבי יהודה וחכמים אודות הפוצע חילזון, רבי יהודה טוען שעובר על מלאכת דש, שכן פציעת בעל חיים הגורמת לחלק מדמו שיצא ממנו, ולכן היא תולדה של מלאכת דש הגורמת לשיבלים להתפרד מהתבואה. לעומתו חכמים טוענים ש”אין דישה אלא בגידולי קרקע”. הרמב"ם פוסק כרבי יהודה, שפציעת בעל חיים היא תולדה של איסור דש, בד בבד - באותו סעיף עצמו - הוא פוסק כחכמים, שאין פציעה אלא בגידולי קרקע. מפרשי הרמב"ם מתייגעים לפרש את הסתירה שבדבריו. לדעת רבי אברהם בן הרמב"ם החילוק הוא בין האב, מלאכת דש, בו "אין דישה אלא בגידולי קרקע", לבין תולדתו, המפרק, שישנה גם שלא בגידולי קרקע. ולדעת המגיד משנה החילוק הוא בין חילזון שנחשב לעניין זה שלא כגידולי קרקע, לבין בהמה, שנחשבת לעניין זה כגידולי קרקע. הרבנים דוד גולינקין, ראובן המר וטוביה פרידמן, תשובה בעניין חליבה בשבת, אתר התנועה המסורתית בעניין מלאכת מפרק ודש ובעניין סחיטת פירות מאתר פניני הלכה. רש"י במספר מקומות. שיטה שרש"י מביא ושולל. הנחה שרב אשי חלוק עליה, כי הוא סבור שתלישה על ידי זריקת רגב אדמה איננה כדרך המלאכה, ולכן היא נקראת תלישה כלאחר יד שאסורה רק מדרבנן. תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף ע"ג, עמוד ב'. תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף צ"ה, עמוד א'. רש"י בפירושו לתלמוד בבלי, מסכת שבת, דף צ"ה, עמוד א', בפסקה מפרק, כותב כך: "כמו מפרק משאוי שפורק אוכל ממקום שנתכסה בו והוי תולדת דש". תלמוד ירושלמי, מסכת שבת, פרק ז', הלכה ב'. משנה תורה לרמב"ם, ספר זמנים, הלכות שבת, פרק ח', הלכה ז'. ראו כסף משנה שם, ופרשנים נוספים.
יוסף נחמיה קורניצר

יוסף נחמיה קורניצר (י' בטבת תרמ"א, 12 בדצמבר 1880 - ב' באייר תרצ"ג, 28 באפריל 1933) היה רבה של קרקוב. יוסף נחמיה קורניצר נולד בשנת 1880, בנם של הרב עקיבא קורניצר ורייזל, בת הרב שמעון סופר, רבה של קרקוב. היה נינו של החתם סופר הן מצד אביו והן מצד אמו. ביום הברית שלו נפטרה אמו, ובשנת 1882, בהיותו בן אחת עשרה, התייתם מאביו. גדל אצל דודו, אחי אמו, הרב שלמה אלכסנדרי סופר-שרייבר. למד אצל הרב יהודה גרינוולד אב"ד בוניהד. בשנת תרס"א (1901) נישא לבריינדל, בת הרב פנחס חיים קליין, רבה של עיר סעליש. הוא סירב לכהן ברבנות, ולמחייתו עבד כמנהל מפעל לסבון. רק לאחר שהמפעל נשרף נעתר לקבל עליו את הרבנות. הוא התמנה לראש הישיבה בסעליש, ובשנת תרע"ב (1912), לאחר פטירת חותנו, התמנה תחתיו כרבה של סעליש. בשנת תרפ"ה (1925) עבר לקרקוב והתמנה כרב העיר, משרה שמילא אביו ושנותרה פנויה במשך שלושים ושלוש שנים. כיהן ברבנות במשך שמונה שנים, עד פטירתו בשנת 1933. לאחר פטירתו התמנה תחתיו בנו, הרב שמואל שמלקה קורניצר. בן נוסף הוא הרב שמעון. חתנו, שנישא לבתו חנה שיינדל, הוא שבתי פרנקל. חתן נוסף, הרב מנחם צבי אייזנשטט, נישא למרים, היה חבר מועצת עיריית קרקוב ולאחר מלחמת העולם השנייה היגר לארצות הברית וייסד בה ישיבה. חתן נוסף, שנישא לבתו חיה-שרה, הוא הרב שלמה שפירא שהתגורר בברזיל. שו"ת וחידושי רבי יוסף נחמיה, בני ברק תשמ"ו חידושי רבנו יוסף נחמיה, בני ברק תשמ"ז ותשנ"ט דרשות רבנו יוסף נחמיה, בני ברק תשמ"ז ותשנ"ט ותשע"ד דוד הלחמי, חכמי ישראל, תל אביב תשי"ח, עמ' שפח שו"ת וחידושי רבי יוסף נחמיה, בני ברק תשמ"ו, עמ' ג-טז (אקדמות מילין מאת בני המחבר) מדיה וקבצים בנושא יוסף נחמיה קורניצר בוויקישיתוף יוסף נחמיה קורניצר (1880-1933), דף שער בספרייה הלאומית
מועצה אזורית מטה אשר

מועצה אזורית מטה אשר היא מועצה אזורית במחוז הצפון שבישראל, נפת עכו, בהרי הגליל המערבי. נקראת על שם שבט אשר שישב באזור בתקופה הישראלית. המועצה הוקמה בשנת 1982 על ידי איחוד של שלוש מועצות אזוריות - מועצה אזורית געתון, מועצה אזורית נעמן ומועצה אזורית סולם צור. המועצה משתרעת על שטח של כ-220,000 דונם ובה כ-27.5 אלף תושבים. תושבי הקיבוצים מהווים כ-54% מכלל תושבי המועצה. כמו כן כלולים בה הכפר הבדואי ערב אל עראמשה והכפר הערבי שייח דנון. גבולותיה הגאוגרפיים של המועצה האזורית הם: בצפון - הגבול בין ישראל ללבנון, שלומי בדרום - הקריות, מועצה אזורית זבולון במערב - ים התיכון, הערים נהריה עכו והקריות במזרח ובדרום מזרח - מועצה אזורית משגב, מועצה אזורית מעלה יוסף וכפר יאסיף. לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס) נכון לסוף יולי 2024 (אומדן), מתגוררים במועצה אזורית מטה אשר 32,445 תושבים (מקום 71 בדירוג רשויות מקומיות בישראל). האוכלוסייה גדלה בקצב גידול שנתי של ‎2.1%‏. אחוז הזכאים לתעודת בגרות מבין תלמידי כיתות י"ב בשנת ה'תשפ"ב (2021-‏2022) היה 84.0%. השכר החודשי הממוצע של שכיר במשך שנת 2021 היה 11,984 ש"ח (ממוצע ארצי: 11,330 ש"ח). המבנה הארגוני של המועצה מוגדר מ-3 אשכולות - אשכול חברתי, אשכול כספי ואשכול הנדסי. במועצה האזורית ישנם 5 בתי ספר תיכונים, חלקם מקיפים, ביניהם בית חינוך אופק ומנור כברי ומספר בתי ספר יסודיים, ביניהם גוונים שבעין המפרץ. ענף הספורט המוביל במועצה הוא הכדורעף. קבוצת הפועל מטה אשר/עכו היא אלופת המדינה ומחזיקת גביע המדינה (2019) ולזכותה 15 תוארי אליפות (12 ברציפות) ו-12 זכיות בגביע המדינה (7 ברציפות). היא מדורגת במקום הראשון בישראל במספר הזכיות. חצרות יסף (נסגר ב-2004) געתון: חייקה גרוסמן מעברון- 1950–1952 מאיר אורקין - מעברון 1952- סולם צור: ברוך מצנע ממצובה אריה לוטן מחניתה שמואל אילן מראש הנקרה (1968 - 1965, 1971 - 1970) דוד קורן מגשר הזיו - ראש מועצת סולם צור (1968–1969, 1979-1981) יחזקאל בריט מכברי יהודה שביט מכברי - (1994 - 2013) יורם ישראלי מגעתון - (2013 - 2018) משה דוידוביץ מבוסתן הגליל - (2018 - הספרייה האזורית מטה אשר אתר המועצה האזורית מטה אשר פרופיל מועצה אזורית מטה אשר נכון לשנת 2020 באתר הלמ"ס אתר עמותת הוותיק גליל מערבי אבשלום קור, באופן מילולי במלחמה: שני קיבוצים ושני מושבים - סיפורי גבורה בשרשרת, גלי צה"ל, 3.7.2024 לטבלת הדירוג המלא. אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. מאזן מפוני מלחמת חרבות ברזל: מספר מפונים שנקלטו במועצה האזורית פחות מספר מפונים שפונו ממנה, מבוטא באלפי תושבים. מתוך אתר למ"ס, המתבסס על מערכת "יחד" (של מערך הדיגיטל הלאומי) נכון ל-סוף יולי 2024 (אומדן). הנתונים לפי טבלת רשויות מקומיות של למ"ס עבור סוף 2022 הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 פרופיל מועצה אזורית מטה אשר באתר הלמ"ס כדורעף: הפועל מטה אשר זכתה באליפות ה-15 והפכה לשיאנית החדשה, באתר וואלה, 21 באפריל 2019 בפעם השביעית ברציפות: מטה אשר/עכו מחזיקת גביע המדינה, באתר ynet, 12 בפברואר 2019
נדרים

האם התכוונתם ל... נדר – התחייבות של אדם לעשות או שלא לעשות דבר כלשהו נדר (יהדות) נדר (קרבן) – התחייבות להבאת קרבן מבלי לקבוע בהמה מסוימת להקרבה מסכת נדרים – המסכת השלישית בסדר נשים נדרים פלוס – עמותה ישראלית המסייעת לסליקת אשראי בבתי כנסת התרת נדרים הפרת נדרים נדרי נישואין
הפוכי מטרתא

הפוכי מטרתא למה לי היא סברא במשפט העברי ובהלכה על פיה במקום לבצע שתי פעולות שתוצאתן תהיה זהה למצב בטרם נעשתה הפעולה - אין לבצען כלל. תרגומן של המילים "הפוכי מטרתא" הוא הפיכת שתי שקי עור. הדוגמה נלקחה ממקרה בו אדם נושא על שתי כתפיו שתי שקי עור גדולות וכבדות במידה שווה ורוצה להקל על אחת מידיו. אם יחליף בין שתי שקי העור, את זו שהייתה עד עכשיו על כתפו הימנית יעביר לכתפו השמאלית, ואת זו שהייתה בכתפו השמאלית יעביר לכתפו הימנית. יבצע פעולה חסרת תועלת, שכן בסופו של דבר המשא המוטל על שתי כתפיו, הוא שווה. על פי סברה זו, נפסקת ההלכה במשפט העברי, כי שני אנשים החייבים כסף זה לזה, אין טעם שיפרעו זה לזה את כספו של השני, אלא כל אחד יחזיק לעצמו את הכסף שברשותו בשווי הכסף שהשני חייב לשלם לו, ורק את העודף ישלם מי שעליו להשלים את התשלום. במסכת נדרים מובא דיון באדם שאסר על חברו ליהנות מנכסיו עד שיתן לו סכום מסוים. לאחר מכן אמר האוסר:, ”הריני כאילו התקבלתי”, כלומר מבחינתי - אני מוותר על כך שאדם זה יתן לי סכום מכספו, ואני מרוצה כאילו כבר התקבלתי ממנו כסף. הרשב"א מסביר, כי גם אמירה זו, פועלת לפי הסברא של "הפוכי מטרתא", שכן איסור הקונם שאסר האדם על חבירו, לא מתנתק עד שהשני יקיים את התנאי להפרת האיסור, אלא שבכך שהאוסר אומר "כאילו התקבלתי", כי מכיוון שגם אם היה אדם זה מביא לו את הכסף הוא היה יכול להחזיר לו, הוא יכול לומר כי מבחינתו נחשב הדבר כאילו קיבל ממנו את הכסף והחזיר לו. הכלל "אי שתקת שתקת ואי לא מהדרנא שטרא למרא" הוא כלל במשפט העברי, כי אם לאדם יש כוח משפטי לסלק את בעל דינו בפעולה עוקפת, יכול הוא להכריחו להסכים לכך גם ללא הפעולה. דעת הרשב"א והמאירי שמדובר בטענה משפטית שמועלת תמיד. לשון הרשב"א: ”דכל היכא דמצי למיהדר דינא כאילו אהדר”, לשון המאירי: ”כל מה שבידו לעשותו אף הוא מכריחו לקבלו עד שלא נעשה כן”. רבי נחום פרצוביץ מסביר כי מדובר בדין דומה להפוכי מטרתא תלמוד בבלי, מסכת כתובות, דף ק"י, עמוד א'. תלמוד בבלי, מסכת נדרים, דף כ"ד, עמוד א'. בסוגיא בבבא קמא חידושי המאירי על בבא קמא חידושי רבי נחום על מסכת בבא קמא עמ' קפ"ז.
חיים אריה לייב מישקובסקי

הרב חיים אריה לייב (רוטנבורג) מישקובסקי (ידוע בכינויו: ר' חיים לייב סטוויסקר; תקצ"ו, 1836 – כ"ח בסיוון תרנ"ח, 1898) היה הרב של סטוויסק. נודע כצדיק ו"בעל מופת". נולד לרב יוסף שכיהן כדיין בסטוצ'ין. מילדותו נהג בהנהגות יוצאות דופן של פרישות. בגיל שמונה עשרה נסע לאיישישוק ושהה בה חמש שנים בחברת תלמידי החכמים הפרושים במקום. בשנת תרי"ט (1859), בגיל עשרים ושלוש, התמנה כרב באורלובה. בהמשך התמנה כרב ואב"ד העיר סטוויסק שבמחוז ביאליסטוק שבליטא הפולנית וכיהן בה עד פטירתו. היה מ"בעלי המופת" המפורסמים בליטא. החפץ חיים היה בא אליו ולומד עמו ביחידות, וכשהיה שב לעירו ראדין נהג לספר באוזני בני הישיבה על צדקותו. לפני שהוציא את ספרו משנה ברורה פנה אליו החפץ חיים בבקשה שיוציא לאור ספר הלכתי המרכז את הדינים הנחוצים ליום-יום שיתאים לבני דורנו, אולם הוא התחמק והחזיר את ההצעה לחפץ חיים עצמו. במהלך חיבור הספר נסע החפץ חיים מספר פעמים לסטוויסק כדי להתייעץ עמו בנושאים הלכתיים. היה אוסר להכניס עיתונים לביתו, אך כאשר נזקק משום "תקנת עגונה" לראות מודעה שנדפסה ב"הצפירה", ציווה להוציא את העיתון לחצר ביתו, כשהוא עוצם את עיניו וקוראים באוזניו את המודעה הדרושה. בפולמוס סביב תנועת המוסר, היה בצד התומכים במוסריים. היה נשוי בזיווג שני לגיטל, בת ר' אריה לייב קרצ'מר מביאליסטוק. אחותה, הנדל, הייתה אשת הרב יוסף זונדל הוטנר. מזיווגו זה נולד בנם הרב חזקיהו יוסף מישקובסקי. בזיווג שלישי נישא ליוכבד בת הרב יהושע סגל מוורשה - בנו הצעיר של הרב יחזקאל הלוי אב"ד בוברויסק, ממנה נולדו לו שני בנים ובת. נפטר בכ"ח בסיוון תרנ"ח ונקבר בסטוויסק. לאחר פטירתו באו ראשי קהילתו אל הרב מאיר שמחה כהן כדי שימליץ על מועמד חלופי, אך הוא דחה אותם באומרו כי לשווא יחפשו לו תחליף, שכן "לא הניח אחריו כמותו". פני הארי' החי הספר יצא לאור לראשונה בוורשה בשנת תרס"ב (1902), על ידי הרב יהודה לייב הוטנר, בתוספת הערות משלו. כעבור שנים יצא במהדורות נוספות על ידי נכדיו. 'מישקובסקי (רוטנברג), ר' חיים־לייב ב"ר יוסף ("ר' חיים־לייב מסטאוויסק")', בתוך: דב ליפץ (מרכז המערכת), נתן גורן [ואחרים] (מערכת), יהדות ליטא, כרך ג, ספר א: "אישים", תל אביב: עם הספר, תשכ"ז, עמ' 68 ספר יזכור לקהילת ליטא, בספריית העיר ניו יורק מובא בהקדמת ספרו "פני הארי החי" (ראו קישור חיצוני). בספר הביוגרפי על החפץ חיים - "החפץ חיים חייו ופעלו" (חלק א' עמ' 207) מובא, שכאשר נודע לו כי ר' חיים לייב נוטה להחמיר בשיעור המים המותר ביין לעניין ברכת "בורא פרי הגפן", נסע אליו כדי לדון עמו בעניין, וכשנוכח החפץ חיים כי ר' חיים לייב עומד על דעתו, אמר: הן לא כל יהודי הוא רבה של סטוויסק המשתכר עשרים וחמישה רובל לשבוע ויכול להרשות לעצמו לקנות לקידוש יין מהודר שאינו מזוג בהרבה מים, אך מה יעשה יהודי עני שאין באפשרותו לקנות יין כזה והוא רוצה לזכות ולקיים מצוות קידוש? "מווולוז'ין עד ירושלים", מאת מאיר בר-אילן - עמ' 208 דב כץ, פולמוס המוסר, עמ' 144-148 בן גיסו של ר' חיים לייב, הרב יוסף זונדל הוטנר מאיישישוק, ואביהם של הרב יהושע הוטנר וחוה-לאה שנישאה לרב צבי יהודה הכהן קוק.
אלן רובר

אלן רוֹבֵּר (בצרפתית: Alain Robert; נולד ב-7 באוגוסט 1962 כאלן רובר פיליפ), מחבל דיז'ון שבצרפת, הוא מטפס הרים וקירות שזכה לפרסום רב בשל טיפוסיו הרבים על גורדי שחקים. רובר מכונה "הספיידרמן הצרפתי". רובר טיפס על 85 מבנים ענקיים ברחבי העולם, כולל רבים מהמבנים הגבוהים ביותר בעולם, כאשר על רובם הוא טיפס רק בעזרת ידיו החשופות ונעלי טיפוס. כנער צעיר החל רובר לטפס על הרים בקרבת ביתו. את הקריירה שלו התחיל כאשר בגיל 12 הוא איבד את המפתחות לדירת הוריו שבקומה השמינית וננעל מבחוץ. במקום לחכות לשובם, הוא טיפס על קיר הבניין מבחוץ. בשנת 1982 נפגע רובר בשתי תאונות, הראשונה בינואר והשנייה בספטמבר. בשתיהן הוא נפל מגובה 15 מטר. הוא סבל משברים רבים ומאז הוא סובל מורטיגו קבוע. הרופאים קבעו לו 60 אחוזי נכות ואי יכולת לטפס עוד, אך התחזית התבדתה וכחצי שנה בלבד לאחר מכן חזר לטפס ומאז התמיד בנטילת אתגרים גדולים יותר ויותר. לפני שפנה לטיפוס על גורדי שחקים הוא שיפר את מיומנויות הטיפוס שלו על צוקים באלפים הצרפתיים. מכיוון שהוא יודע שהרשויות לא יתנו לו רשות לנטילת סיכונים שכזו, רובר מופיע בדרך כלל, עם שחר, באתר גורד השחקים שבו בחר לטפס. מעלליו מושכים סקרנים רבים שנעצרים כדי לצפות בו מטפס. כתוצאה מכך, רובר נעצר פעמים רבות, במדינות שונות, על ידי גורמי אכיפת החוק שמחכים לו בדרך כלל בסוף הטיפוס שלו. המעצרים וההליכים המשפטיים נגדו הם בדרך כלל מקוצרים והוא תמיד משתחרר בסופם. השילוב בין יכולותיו הפיזיות של רובר ומומחיותו בטכניקות הטיפוס מאפשר לו לטפס באמצעות בליטות קטנות בקירות המבנה ובחלונות (כגון אדני החלונות ומסגרות). במהלך קריירת הטיפוס שלו, הוא התרגל כל כך לדחיקת אצבעותיו לתוך סדקים בקירות ולהיתלות עליהם עד שלמעשה הוא לא מסוגל ליישר את אצבעותיו לחלוטין. רבים מהטיפוסים שלו לא מאפשרים לו לנוח ויכולים להימשך למעלה משעה. לעיתים הוא נושא איתו שקית קטנה של אבקת גיר טיפוס המשמשת מטפסים כדי לספוג זיעה. הקריירה של רובר בטיפוס עירוני מתאפיינת ברשימה המתרחבת והולכת של ציוני דרך מפורסמים הכוללים את מגדל אייפל, בית האופרה של סידני ומגדל מונפרנאס בפריז, כמו גם הגבוהים שבגורדי השחקים בעולם כמו בניין אמפייר סטייט. בשנות ה-90, כשמעלליו הביאו לו חשיפה תקשורתית נרחבת, החלו ספקולציות האם הוא ינסה או לא לטפס על הבניין הגבוה ביותר בעולם באותה תקופה: מגדלי פטרונס שבקואלה לומפור, מלזיה. למרות שרשויות מלזיה צפו שהוא ינסה לעשות זאת, הם עדיין נדהמו כאשר יום אחד בשנת 1997 הוא הופיע פתאום מספר קומות למעלה בצד אחד המגדלים. הוא נעצר בסופו של דבר בקומה ה-60, 28 קומות לפני ראש המגדל. כשטיפס על מגדל סירס, בשיקגו, אילינוי, בשנת 1999, הוא נתקל בתנאי הטיפוס המאתגרים ביותר בקריירה שלו. קרוב לקצה הבניין בן 108 הקומות, ערפל סמיך כיסה את קיר הזכוכית והמתכת של 20 הקומות האחרונות בלחות, מה שהפך אותו לחלקלק ומסוכן. למרות שהטיפוס הפך לאיטי, מייסר, ומאמץ במיוחד, גבר רובר על הקשיים והשלים את הטיפוס. פעלולן אתר האינטרנט הרשמי של אלן רובר (בצרפתית ובאנגלית) אוסף צילומים מטיפוסיו של רובר על שבעת המגדלים הגבוהים בעולם באתר youTube אלן רובר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
חזקיהו מישקובסקי

הרב חזקיהו יוסף מישקובסקי (נולד בשנת תש"ח, 1948) הוא דרשן חרדי-ליטאי, והמשגיח של ישיבות ארחות תורה וגאון יעקב בבני ברק ועוד. נולד בחיפה לפנינה (נהרגה בתאונת דרכים ב-1985) בת יהושע מאיר שוירץ מחסידי גור ולרב שלמה מישקובסקי (נפטר 1989), בנו של הרב חזקיהו יוסף מישקובסקי. הוריו היו עסקני חינוך והקימו מוסד חינוכי בשם "אחיעזר". למד בישיבת חברון בירושלים. בשנות ה-90 מונה למשגיח ומנהל רוחני בישיבת "גאון יעקב" שבראשות הרב אהרון לייב שטיינמן. בשנת תש"ס מונה לכהן כמנהל רוחני בישיבת "אורחות תורה", אף היא בראשותו של הרב שטיינמן. כמו כן הוא מוסר שיחות בסניף של ישיבת אורחות תורה - ישיבת רנה של תורה בכרמיאל. הרב מישקובסקי היה ממקורביו של הרב שטיינמן, חבר הנהלת החינוך העצמאי, ובעל השפעה מאחורי הקלעים במהלכים הציבוריים החרדיים. קונטרסים ובהם שיחותיו ודרשותיו מוצאים לאור על ידי תלמידיו. בעבר התפרסם בקביעות עלון חודשי בשם "מתיקות המוסר" ובו דברי תורה שהשמיע. החל משנת תשע"ח מתפרסם עלון בשם "ארחות חיים" ובו שיחתו השבועית. נשוי לחיה, בתו של הרב יחזקאל טויב. מתגורר בבני ברק ואב לשישה ילדים. בנו, הרב יהושע מאיר, חתנו של הרב יקותיאל כהן, אב"ד בירושלים, הוא ראש ישיבת אמרי משה בירושלים ומחבר סדרת הספרים "בארות מים". משיעורי הרב חזקיהו מישקובסקי, לצפייה באתר בינינו ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פארק קאולון

פארק קאולון (באנגלית: Kowloon Park; בסינית: 九龍公園) הוא פארק ציבורי באזור צים שא צוי שבחצי האי קאולון בהונג קונג. הפארק מנוהל על ידי מחלקת הפנאי והתרבות של ממשלת הונג קונג. הפארק ממוקם בו עמדו קודם לכן באזור "מחנה ויטפילד" (Whitfield Camp) - קסרקטינים של הצבא הבריטי, מחנה שהוקם בשנת 1860 לאחר שקאולון הפך לחלק מהמושבה הבריטית. בשנת 1970 החליטה המועצה העירונית של הונג קונג להפוך את המחנה הצבאי לפארק ציבורי, והפארק נפתח לציבור ב-24 ביוני 1970 בנוכחות מושל הונג קונג דאז, סר דייוויד טרנץ'. בשנות ה-80 של המאה ה-20, החל הפיתוח המואץ של דרך נייתן הגובלת בפארק ממזרח, ובעקבותיו אישרה מועצת העיר הונג קונג בשנת 1982 לבנות מבני חנויות בחלקו המזרחי של הפארק. תוכנית זו ספגה ביקורת רבה, בין היתר על ידי האוכלוסייה המוסלמית של הונג קונג (בשל מיקומו של מסגד קאולון הממוקם בחלקו המזרחי של הפארק). בשנת 1989 עבר הפארק שיפוץ נרחב. בשטחו של הפארק ממוקמים מסגד קאולון, וכן מספר מבני קסרקטין אשר שומרו כמבנים היסטוריים, והמנוהלים על ידי המוזיאון להיסטוריה של הונג קונג. במבנים אלה, שנבנו בשנת 1910 לערך, ממוקם כיום המרכז לגילוי המורשת של הונג קונג (ובין השנים 1983–1998 שימשו את המוזיאון להיסטוריה של הונג קונג, בטרם עבר זה למשכנו הנוכחי). בשטח הפארק מספר מתקני ספורט ובהם מתחם בריכות שחייה הכולל שלוש בריכות מקורות: בריכת שחייה אולימפית (שאורכה 50 מטרים), בריכת אימונים (25 מטרים), ובריכת קפיצה למים, ובנוסף שלוש בריכות נופש שאינן מקורות. מרכז השחייה נפתח ב-12 בספטמבר 1989 ומסוגל להכיל 1,469 נופשים. במתחם מבקרים מדי שנה למעלה ממיליון נופשים. ביתן בריכת השחיה בפארק מדיה וקבצים בנושא פארק קאולון בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פארק קאולון (בסינית מסורתית) אתר האינטרנט הרשמי של פארק קאולון (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של פארק קאולון (בסינית מפושטת) מתחם הבריכות בפארק קאולון
מסגד קאולון

מסגד קאולון והמרכז האיסלמי (באנגלית: Kowloon Masjid and Islamic Centre; בסינית: 九龍清真寺暨伊斯蘭中心) הוא הגדול שבארבעת המסגדים הנמצאים בהונג קונג. המסגד ממוקם בצידה המערבי של דרך נייתן, בצמוד לפארק קאולון באזור צים שא צוי של חצי האי קאולון שבהונג קונג. המסגד מסוגל להכיל כ-3,500 מתפללים. המסגד והמרכז האיסלמי הוקם בשנת 1896 באתר סמוך (בו ממוקמת כיום תחנת המשטרה של צים שא צוי) ונועד לשרת את החיילים ההודים אשר התגוררו בקסרקטין ויטפילד הסמוך (כיום - פארק קאולון). בשל עבודות הקמת קו צואן ואן של הרכבת התחתית של הונג קונג בשנות ה-70 של המאה ה-20 נגרם נזק למבנה. פיצויים אשר שילמה חברת הרכבת התחתית, וכן תרומות של הקהילה המוסלמית איפשרו את בניית המסגד החדש בשנת 1984 במיקומו הנוכחי. המבנה תוכנן על ידי האדריכל י. מ. קאדרי, בסגנון אדריכלות אסלאמית מסורתית. בארבע קצות המבנה, ארבעה מינרטים שגובהם 11 מטרים, ובמרכזו של המבנה כיפה גדולה, שקוטרה 5 מטרים וגובהה 9 מטרים. המבנה, המינרטים והכיפה מצופים שיש לבן. המבנה כולל שלושה אולמות תפילה, אולם לאירועים קהילתיים, מרפאה קהילתית וספריה. אולם התפילה העיקרי יכול להכיל 1,000 מתפללים. בקומה השנייה של המבנה אולם תפילה המיועד לנשים. מדיה וקבצים בנושא מסגד קאולון בוויקישיתוף
יחיעם פריאור

יחיעם פריאור (נולד ב-1947) הוא פרופסור לפיזיקה כימית ולשעבר דקאן הפקולטה לכימיה במכון ויצמן למדע. מחקריו עוסקים בספקטרוסקופיית לייזרים לא ליניארית ואינטראקציות בין אור לחומר. פריאור שירת כקצין בצנחנים. סיים בשנת 1971 תואר ראשון במתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטה העברית, ובשנת 1977 סיים דוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בברקלי בנושא "Optical Rotary Saturation". משנת 1977 ועד לשנת 1979 שהה באוניברסיטת הרווארד במסגרת מחקר בתר-דוקטוריאלי בהנחיית ניקולס בלומברגן, לימים חתן פרס נובל לפיזיקה. בשנת 1979 הצטרף למכון ויצמן, וב-1992 מונה לעמוד בראש קתדרת שרמן. בין התפקידים שמילא במכון ויצמן: ראש המחלקה לפיזיקה כימית, דקאן הפקולטה לכימיה, יושב ראש המועצה המדעית. במקביל כיהן בשנות ה-90 כראש האגף הראשון של האגף למערכות מידע, והחל מ-1 בינואר 2020 מכהן בשנית בתפקיד זה. בשנת 2002 היה ממייסדי תנועת ח"ץ, להיפרדות חד-צדדית מהפלסטינים והקמת גדר ביטחון. פריאור הוא חבר בהנהלת המועצה לשלום ולביטחון. על תלמידיו לאורך השנים נמנים פרופ' שר-לי פליישר מאוניברסיטת תל אביב, ופרופ' עדי סלומון מאוניברסיטת בר-אילן. נשוי לדרורה ואב לענת, הילה, נעמה ואיילת. מתגורר ברחובות. דף הקבוצה של פריאור באתר מכון ויצמן למדע טוריו של פריאור באתר ynet ראש אגף חדש לאגף מערכות מידע, באתר מכון ויצמן למדע
מושל הונג קונג

מושל הונג קונג (באנגלית: Governor of Hong Kong; בסינית: 香港總督) היה תוארו של נושא המשרה שכיהן כמושל המושבה הבריטית הונג קונג, ועמד בראש ממשלת המושבה בין השנים 1843–1997. תפקידו וסמכויותיו של המושל נקבעו במכתב ההרשאה של הונג קונג ובהנחיות המלכותיות. לאחר העברת השליטה במושבה לידי הרפובליקה העממית של סין בשנת 1997 הועברו סמכויותיו האזרחיות לידי ראש הרשות המבצעת של הונג קונג וסמכויותיו הצבאיות לידי מפקד כוחות הצבא העממי של סין בהונג קונג. תפקידו וסמכויותיו של המושל נקבעו במכתב ההרשאה של הונג קונג ובהנחיות המלכותיות שהוצאו בשנת 1843. המושל מונה על ידי המונרך הבריטי (על פי עצתו של ראש ממשלת בריטניה) ועמד בראש הרשות המבצעת של המושבה בין השנים 1843–1997 (למעט בתקופת מלחמת העולם השנייה עת שלטה יפן במושבה). ברוב שנותיה של המושבה, המושל מינה את כל חברי המועצה המחוקקת של הונג קונג, ורק בשנותיה האחרונות של המושבה, החל משנת 1985, חלק ממושבי המועצה המחוקקת היו מושבים נבחרים. כמו כן מינה המושל את כל חברי המועצה המבצעת של הונג קונג. מרבית מושלי הונג קונג היו דיפלומטים מקצועיים, למעט המושל האחרון, כריס פאטן שהיה פוליטיקאי. נכון לדצמבר 1996 משכורתו השנתית של המושל הייתה 3 מיליון דולר הונג קונגי והוא היה פטור ממסים. בהיעדרו של מושל המושבה, המזכיר הראשי של המושבה כיהן כמושל בפועל. מושל הונג קונג הראשון, סר הנרי פוטינגר התגורר בבניין המסיון הצרפתי הישן בין השנים 1843–1846 (כיום המבנה משמש את בית המשפט העליון לערעורים של הונג קונג). המושל השני, ג'ון פרנסיס דייוויס התגורר זמן קצר באותו המבנה בטרם עבר לבית המושל שנבנה בדרך קיין. מאז כהונתו של מושל הונג קונג הרביעי, סר ג'ון בורינג התגוררו המושלים בבית הממשלה. תצלומי מושלי הונג קונג
ליאון אנגלסברג

ליאון אנגלסברג (1919 ורשה - 1998 ירושלים) היה אמן וצייר ישראלי. אנגלסברג נולד בוורשה בשנת 1919 למשפחה יהודית בורגנית והוא אחד מארבעה ילדים. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נהרג אחיו הבכור בהפצצות הנאצים וליאון ברח עם אחיו הבוגר ללבוב ומשם לברית המועצות. בשנת 1943 הוא התגייס ליחידת חיל הרגלים הפולני שסופחה לצבא הסובייטי. הוא השתתף במלחמה ונפצע בעינו בקרב. הוריו ואחותו התאומה שנותרו בורשה נספו בשואה. עם סיום המלחמה חזר לוורשה, ולמד באקדמיה לאמנות של ורשה, וסיים את לימודיו בשנת 1950. הוא עלה לישראל בשנת 1957, תקופה קצרה התגורר במעברה ליד חיפה ואחר כך עבר לירושלים לשכונת אבו תור, שם התגורר עד יום מותו. בחייו לא זכה להכרה רבה, אלא מצד קומץ מצומצם של יודעי חן. בעלי גלריות שבקשו להציג תערוכת יחיד מיצירותיו נענו בשלילה. לפיכך לא הציג בחייו ולו תערוכת יחיד אחת ותערוכה מקפת של יצירותיו שכללה עשרות רבות של תמונות שמן ועבודות על נייר הוצגה רק לאחר פטירתו במוזיאון תל אביב לאמנות בשנת 2006 (באצירתה של תמר מנור-פרידמן). רבים מציוריו מתארים את נופי ירושלים וסביבותיה וחלקם עוסקים בנושא השואה. צייר גם מספר לא מבוטל של דיוקנאות עצמיים. נפטר בשנת 1998 מדלקת ריאות והוריש את רכושו למדינה. הוא ביקש בצוואתו להפוך את הסטודיו שלו למרכז תרבות, ואת אוסף הכינורות שלו ביקש למסור לנגנים צעירים. לטיפול ברכושו הקים האפוטרופוס הכללי את "הקדש ליאון אנגלסברג" ומרבית יצירותיו הועברו לאוספי מוזיאון ישראל בירושלים, מוזיאון תל אביב לאמנות ומוזיאון יד ושם. תמר מנור-פרידמן, ליאון אנגלסברג: רטרוספקטיבה, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2006. בנימין תמוז (עורך), יונה פישר, אמנות ישראל, הוצאת מסדה, 1963, 1966. יונה פישר, מהנוף אל ההפשטה ומההפשטה אל הטבע, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1972. בנימין תמוז (עורך), דורית לויטה, גדעון עפרת, סיפורה של אמנות ישראל, הוצאת מסדה, 1980. מרדכי עומר, על אחד ההרים - ירושלים באמנות הישראלית, הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר, אוניברסיטת תל אביב, 1988. מאירה פרי-להמן, טובל במים, טובל באור - מאה שנות צבעי-מים בישראל, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1998. יונה פישר, תמר מנור-פרידמן, לידת העכשיו, בתוך: 60 שנות אמנות בישראל, מוזיאון אשדוד לאמנות, מרכז מונארט, 2008. גליה בר אור. אמנות ישראלית מאוסף גבי ועמי בראון, המשכן לאמנות עין חרוד, 2009. משה כהן, אחרי מות הצייר התברר: ציוריו שווים מיליונים, באתר nrg, 12/4/2006, מעריב מידע על אנגלסברג, לאון, 1919-1998 בקטלוג הספרייה הלאומית על אנגלסברג באתר יד ושם ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.