laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ספרוס מצוי

סְפָּרוּס מָצוּי (שם מדעי: Pagrus caeruleostictus) המוכר בשמו העממי פארידה, הוא דג טורף ממשפחת הספרוסיים שתפוצתו בים התיכון ובמזרח האוקיינוס האטלנטי, מפורטוגל ומיצרי גיברלטר ועד אנגולה. ספרוס מצוי נפוץ באורך 50 ס"מ ועשוי להגיע עד 90 ס"מ ולמשקל מקסימלי של 11.6 ק"ג, אולם המשקל השכיח הוא כ-1-2 ק"ג. נפוץ בעומקים של בין 20–50 מטר אולם עשוי להימצא בעומקים של עד כ-200 מטר. צבעו של ספרוס מצוי הוא ורדרד-כסף, לגופו נקודות כחלחלות מעל ומתחת למערכת קו הצד. שיניו הפנימיות חזקות מאוד דמויי שיני הכלביים, 4 בלסת העליונה ו-7 בתחתונה ואחריהן שיניים כהות יותר הדומות לשיניים טוחנות. סנפיר הגב מתחיל בשני קוצים קצרים מאוד ואחריהם שלושה קוצים בולטים באופן ניכר מהיתר כשהראשון הוא הארוך ביותר. בפרטים מבוגרים וגדולים מתפתחת תפיחה גדולה באזור המצח, והשפתיים הופכות לבשרניות ובולטות יותר. ספרוס מצוי נמצא באזור הסובטרופי, בדרך כלל נמצא בסביבת קרקע קשה (שוניות, סלעים, שברי אבנים וספינות טרופות) כשהוא יעדיף את האזור החולי המקיף אותם בזמן הרבייה. פרטים בוגרים יימצאו באזורים עמוקים יותר והצעירים בקרבת החוף. ספרוס מצוי מגיע לבגרות מינית בגיל שנתיים ובאורך של בין 17–23 ס"מ, ולרוב מתקיים בשלב זה שינוי הזוויג מנקבה לזכר. הגירת הדג לצורך השרצה מתרחשת במקביל לחוף ולסירוגין בין האביב לסתיו מעל קרקע רכה במים רדודים. אצל הזכרים בתקופת החיזור צבע הראש מסביב לאזור הפה ישתנה לצהבהב. ספרוס מצוי הוא דג טורף הניזון בעיקר מצדפות אותן הוא מפצח באמצעות שיניו החזקות, מסרטנאים דיונונים, ודגים קטנים. כדג מאכל נחשב מבין הדגים הטעימים בים התיכון בשל בשרו המשובח והעדין, נמכר כדג טרי ומחירו גבוה יחסית. השם הנפוץ של הדג בקרב דייגים, מסעדות וחנויות לממכר דגים הוא פארידה, אם כי נעשה שימוש בשם זה גם לגבי מינים נוספים ממשפחת הספרוסיים כגון שינן הניבים (Dentex dentex)(אנ'). ספרוס מצוי נידוג בארצנו באופן מסחרי ועל ידי חובבי דיג. ספרוס מצוי, באתר ITIS (באנגלית) ספרוס מצוי, באתר NCBI (באנגלית) ספרוס מצוי, באתר FishBase (באנגלית) ספרוס מצוי, באתר GBIF (באנגלית) גיל ססובר, הפארידה: חבר של כבוד בשילוש הקדוש של הים, באתר הארץ, 9 ביולי 2015 ספרוס מצוי באתר הרשימה האדומה של IUCN
מצודת סנטו אנטוניו

מצודת סנטו אנטוניו (בפורטוגזית: Forte de Santo António) היא מצודה השוכנת ליד העיר אשים (Axim) שבדרומה של גאנה, לחופי האוקיינוס האטלנטי. במקום שכנה תחנת מסחר פורטוגזית שהחלה לפעול בשנת 1503, ואשר עסקה בעיקר בסחר עבדים ובמסחר בזהב ובשנהב. ב-1515 הקימו הפורטוגזים את המצודה והציבו בה מספר תותחים. ב-1641 תקפה חברת הודו המערבית ההולנדית את המצודה אך לא הצליחה לכובשה. בהתקפה השנייה שהתחוללה שנה לאחר מכן הצליחו ההולנדים לכבוש את המצודה, והם החזיקו בה עד שנת 1872, למעט תקופת כיבוש בריטית ב-1664. בשנת 1872, בעקבות הסכם סומטרה שנחתם בין הולנד ובריטניה בשנת 1871, נמסרה המצודה, יחד עם כל חוף הזהב, לידי האימפריה הבריטית. ב-1979 הוכרזה המצודה, יחד עם עשר מצודות נוספות ברחבי המדינה, כאתר מורשת עולמית. מדיה וקבצים בנושא מצודת סנטו אנטוניו בוויקישיתוף
סטיבן נייט

סטיבן נייט (באנגלית: Steven Knight; נולד ב-1959) הוא תסריטאי ובמאי קולנוע וטלוויזיה בריטי. נייט כתב תסריטים עבור סדרות טלוויזיה בריטיות רבות, כגון הסדרה הבריטית של מי רוצה להיות מיליונר?, "הבלשים", ואחרות. הוא ידוע בעיקר בשל עבודתו בסרטים דברים יפים ומלוכלכים וסימנים של כבוד. עבודתו בסרט דברים יפים ומלוכלכים זיכתה אותו בפרס אדגר ובפרס המבקרים האנגלים עבור "התסריטאי הבריטי של השנה". התסריט היה גם מועמד עבור מספר פרסים אחרים ביניהם פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר ולפרס באפט"א לתסריט המקורי הטוב ביותר. בשנת 2017 היה שותף לכתיבת תסריט הסרט "פושעי נובמבר" בכיכובם של אנסל אלגורט וקלואי גרייס מורץ, שביים סשה גרבסי ולקח חלק בכתיבה. הבלשים - 1993–1997 (תסריטאי ראשי; ביים 4 פרקים) מי רוצה להיות מיליונר? - 1998-2010 (כתב 4 פרקים, יוצר השעשועון) כנופיית ברמינגהאם - 2013-הווה (יוצר, תסריטאי ומפיק) טאבו - 2017-הווה (יוצר, תסריטאי ומפיק) לראות - 2019-הווה (יוצר, תסריטאי ומפיק) מזמור חג המולד - 2019 (יוצר, תסריטאי ומפיק) SAS: Rogue Heroes‏ (2022) (יוצר, תסריטאי ומפיק) תקוות גדולות - 2023 (תסריטאי ומפיק) כל האור שאיננו רואים - 2023 (יוצר ותסריטאי) הכיסוי (אנ') (2024) - (יוצר, תסריטאי ומפיק) (This Town‏ - (2024 (יוצר, תסריטאי ומפיק) A Thousand Blows‏- (2025) (יוצר, תסריטאי ומפיק) דברים יפים ומלוכלכים - 2002 - תסריט רוחות של חופש - 2006 - תסריט סימנים של כבוד - 2007 - תסריט הגאולה - 2013 - בימוי ותסריט מעגל סגור - 2013 - תסריט לוק - 2013 - בימוי ותסריט מסע של מאה צעדים - 2014 - תסריט הבן השביעי - 2014 - תסריט שובר את הכלים - 2014 - תסריט משחק באש - 2015 - תסריט בעלי ברית - 2016 - תסריט והפקה אישה צועדת קדימה - 2017 - תסריט פושעי נובמבר - 2017 - תסריט והפקה הנערה ברשת העכביש - 2018 - תסריט מים שקטים - 2019 - בימוי, תסריט והפקה בסגר - 2021 - תסריט ספנסר - 2021 - תסריט מריה (אנ') (2024) - תסריט מדיה וקבצים בנושא סטיבן נייט בוויקישיתוף סטיבן נייט, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) סטיבן נייט, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי סטיבן נייט, באתר AllMovie (באנגלית) סטיבן נייט, באתר Box Office Mojo (באנגלית) סטיבן נייט, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
אליעזר רובינזון

אליעזר רובינזון (נולד בשנת 1931) הוא רופא אונקולוג ישראלי אשר כיהן בעבר כיושב ראש האגודה למלחמה בסרטן וכמנהל המכון האונקולוגי במרכז הרפואי רמב"ם. רובינזון נולד בווינה שבאוסטריה. ב-1940 עלה לארץ ישראל והיה בין הניצולים בטביעת אניית הגירוש פאטריה. לאחר סיום לימודיו התיכוניים בירושלים יצא ללמוד רפואה במונטווידאו שבאורוגוואי, וסיים את לימודי הרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים. הוא התמחה באונקולוגיה בבית החולים הדסה בירושלים ועבד בו כרופא קבוע. בשנת 1968 עבר לחיפה וייסד את המכון האונקולוגי במרכז הרפואי רמב"ם, שבראשו עמד עד לפרישתו לגמלאות. רובינזון כיהן כיושב ראש האיגוד הישראלי לאונקולוגיה קלינית ורדיותרפיה, כנשיא הכינוס האירופאי לסרטן (ECCO 7) וכנשיא איגוד הסרטן העולמי (International Union Against Cancer) וחבר בוועד המנהל של איגוד זה. הוא פרסם למעלה מ-200 מאמרים מקצועיים. בשנים 1971-1995 היה רובינזון סגן יושב ראש האגודה למלחמה בסרטן וכיהן כיו"ר האגודה בשנים 1996-2018, בהתנדבות. כמו כן הוא מכהן כיושב ראש המועצה הלאומית לאבחון וטיפול במחלות ממאירות. בין השנים 2000-2005 שימש כחבר בועדה לענייני החולה הנוטה למות. בשנת 2003 הוענק לרובינזון אות המופת על מפעל חיים של משרד הבריאות וב-2009 – פרס ההסתדרות הרפואית בישראל. בשנת 2012 העניק לו האיגוד לאונקולוגיה קלינית ורדיותרפיה אות הוקרה על פעילותו. בשנת 2002 ניתן לו אות יקיר העיר חיפה. רובינזון, מתגורר בחיפה, נשוי, אב לשלושה. כאדם דתי הוא רואה ברפואה מצווה. שי חורב, אליעזר רובינזון, בלקסיקון החיפאים אישים ודמויות בחיפה, דוכיפת הוצאה לאור, עמ' 333, 2018. אליעזר רובינזון באתר המרכז הרפואי רמב"ם ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פטר סושיצקי

פטר סושיצקי (באנגלית: Peter Suschitzky;‏ נולד ב-6 באפריל 1941) הוא צלם קולנוע יהודי-בריטי. סושיצקי נולד בלונדון, בנם של אילונה הבריטית וצלם הקולנוע האוסטרי ממוצא יהודי, וולפגנג סושיצקי. בין עבודותיו הידועות ביותר כצלם קולנוע ניתן למנות את מלחמת הכוכבים - פרק 5: האימפריה מכה שנית ואת סרטיו המאוחרים של דייוויד קרוננברג. סושיצקי הוא היורש של מרק ארווין כצלם הקבוע של קרוננברג. סושיצקי זכה ב-2007 בפרס ג'יני לצילום הטוב ביותר עבור עבודתו בסרטו של קרוננברג, סימנים של כבוד. פטר סושיצקי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) פטר סושיצקי, באתר AllMovie (באנגלית) פטר סושיצקי, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מצודת פרדנבורך

מצודת פרדנבורך (בהולנדית: Fort Vredenburg) היא מצודה הרוסה בחלקה, השוכנת על גדת נהר קומנדה, סמוך לחופי האוקיינוס האטלנטי, בדרומה של גאנה. המצודה הוקמה בין השנים 1688-1689 בידי חברת הודו המערבית ההולנדית במקום בו שכנה תחנה מסחר הולנדית נטושה בתחילת המאה ה-17, כ-15 ק"מ ממערב לאלמינה. המצודה שמשה בעיקר לסחר עבדים ולמסחר בזהב. בשנת 1695 הקימו הבריטים את מצודת קומנדה על הגדה הנגדית של נהר קומנדה. המצודה ההולנדית הייתה גדולה למדי והיא יכלה להכיל 32 תותחים וחיל מצב שמנה כשישים איש. למצודה נודע תפקיד מרכזי במאבקי השליטה בין הבריטים וההולנדים על השליטה בחוף הזהב. הבריטים כבשו את המצודה בין השנים 1781 ו-1785; ולבסוף, בעקבות הסכם סומטרה מ-1871, הועברה לידי הבריטים בשנת 1872, יחד עם כל מושבת חוף הזהב ההולנדית. בשנת 1979 הוכרזה המצודה, יחד עם עשר מצודות נוספות לאורך חופי גאנה, כאתר מורשת עולמית. מדיה וקבצים בנושא מצודת פרדנבורך בוויקישיתוף
סטירת לחי

סטירה (נקראת לפעמים בסלנג כַּפָה או זָפּטָה) היא מכה הניתנת באמצעות כף היד, בדרך כלל על לחיו של אדם. יותר מהכאב הפיזי הכרוך בסטירה, בעיקר כאשר היא ניתנת בעוצמה רבה, עיקר הפגיעה בה היא ההשפלה, בפרט כאשר היא ניתנת בפומבי. בתנ"ך מתוארת סטירת לחי שנתן צדקיהו בן כנענה, נביא שקר מממלכת יהודה, לנביא מיכיהו בן ימלה, כתגובה על כך שהעז לנבא רעות על תוצאות מלחמה עתידית באוזני המלך אחאב: ”וַיִּגַּשׁ צִדְקִיָּהוּ בֶן כְּנַעֲנָה וַיַּכֶּה אֶת מִיכָיְהוּ עַל הַלֶּחִי” (ספר מלכים א', פרק כ"ב, פסוק כ"ד). פעמים רבות מוצגת הסטירה בקולנוע ובספרות כדרך שבה אישה מגיבה לפגיעה של גבר בכבודה, ובפרט בפגיעה בדרך של הטרדה מינית. בכך מהווה הסטירה בעיקר מסר שעניינו כבוד, ופחות צעד של אלימות. סטירה של גבר לאישה, לעומת זאת, נחשבת כמעשה מובהק של אלימות. הדגשת העלבון שבקבלת סטירה ניכרת בביטוי "סטירה מצלצלת", שבנוסף לתיאור של סטירה רבת עוצמה, משמש בהשאלה לתיאורו של עלבון צורב. על פי המשפט העברי, סטירה באמצעות גב היד נחשבת למעליבה יותר מאשר סטירה באמצעות כף היד; ולכן בהקשר של תשלומי בושת, על סטירה באמצעות גב היד משלמים פי שניים מאשר על סטירה רגילה. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. בעבר היה נהוג להכות ילדים בכל צורה שהיא ואף בסטירת לחי. עם השנים התחדדה התפיסה כי סטירת לחי היא אקט משפיל וכיום נאסרה הכאה כוללת ברוב מדינות העולם. עם זאת, גם היכן שמותר להכות ילדים סטירה בלחי כבר לא מקובלת ונהוג להעניש באמצעות מכות בישבן. בישראל, חוק זכויות התלמיד, משנת 2000 אוסר נקיטת אמצעי משמעת גופניים כלפי תלמיד. עוד קודם לחקיקתו של חוק זה נקבע בפסיקה כי אין לנקוט אמצעי משמעת גופניים כלפי תלמיד. קודם לקביעות אלה, היה מותר למורים בבתי ספר להשתמש במתן סטירה כאמצעי ענישה המעביר מסר חינוכי, לחינוכו של תלמיד סורר. בדיון שנערך בישיבת הממשלה בנושא האלימות הציע השר מאיר שטרית להתיר מתן סטירה לתלמיד, ואמר: ”בתקופתי לא היה קורה כלום אם ילד היה מקבל סטירה כשהיה חוצה את הגבול”. ערך מורחב – הפניית הלחי השנייה אחת האמירות הנודעות ביותר של ישו, המופיעה בספר הבשורה על-פי מתי היא: "אל תתקוממו לרשע, והמכה אותך על הלחי הימנית, הטה לו גם את האחרת" (לרעיון שורשים במקרא, במגילת איכה (ג, ל): ”יִתֵּן לְמַכֵּהוּ לֶחִי, יִשְׂבַּע בְּחֶרְפָּה”). מקור זה התגלגל לביטויים "להפנות את הלחי השנייה" או "להגיש את הלחי השנייה", המתארים מצב שבו אדם מוכן לספוג פגיעה בהבלגה גמורה ומופגנת, ולאפשר את המשכה. נוסח הביטוי באנגלית: turn[ing] the other cheek או offering [one's] cheek. בדרך כלל הוא משמש על דרך השלילה, כלומר בפי אדם המדגיש שאין בכוונתו להפנות את הלחי השנייה, ובכוונתו להגיב בחומרה על פגיעה בו. ד"ר בנימין שמואלי, סטירה לתלמיד - האם בסתירה לחוק?, באתר News1 מחלקה ראשונה, 12 ביוני 2005 דיאנה בחור-ניר, שטרית על האלימות: לא מזיק לתת לילד פליק, באתר ynet, 6 ביוני 2005
החלטה 138 של מועצת הביטחון של האו"ם

החלטה 138 של מועצת הביטחון של האו"ם הייתה החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם שנתקבלה במועצת הביטחון של האו"ם ב-23 ביוני 1960 בעקבות תלונתה של ארגנטינה נגד ישראל בשל הפרת ריבונותה על ידי לכידתו של הפושע הנאצי אדולף אייכמן בבירתה בואנוס איירס. בהחלטתה קבעה המועצה כי ישראל אכן הפרה את ריבונותה של ארגנטינה במעשה וכי הוא נוגד גם את עקרונות מגילת האומות המאוחדות וכי מעשים כאלו עשויים לסכן את השלום והביטחון בעולם. כמו כן מוזכרים בהחלטה מעשיו הנפשעים של אדולף אייכמן והצורך להעמידו לדין. בסיכום ההחלטה מביעה המועצה את תקוותה כי "יחסי הידידות המסורתיים בין ארגנטינה לישראל ילכו וישתפרו". נוסח ההחלטה הייתה פשרה שהציג נציג ארצות הברית במועצה לאחר שנציגי ארגנטינה דרשו נוסח חריף יותר שיכלול דרישה להשבת אייכמן למשפט בארגנטינה. בסופו של דבר קיבלו נציגי ארגנטינה את נוסח הפשרה, וההחלטה התקבלה ללא התנגדות ועברה בתמיכתן של 8 מדינות, כאשר פולין וברית המועצות נמנעו. ישראל דחתה את ההחלטה וטענה כי אופי הפשעים של אייכמן חייבו את ביצוע המעשה וכי היא כבר התנצלה בפני ארגנטינה על "ההפרה הבודדת" כלשון שרת החוץ גולדה מאיר בישיבת המועצה. ישראל טענה עוד כי זהו עניין שבינה לבין ארגנטינה ולא עניין למועצה. מדיה וקבצים בנושא החלטה 138 של מועצת הביטחון של האו"ם בוויקישיתוף נוסח ההחלטה(הקישור אינו פעיל), באתר האומות המאוחדות נתקבלה הצעת־ההחלטה הארגנטינית עם תיקוני ארצות הברית, דבר, 24 ביוני 1960 חנה זמר, נאום שרת החוץ בישיבת המועצה, דבר, 23 ביוני 1960 ערך זה הוא קצרמר בנושא האומות המאוחדות ובנושא ארגנטינה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יחסי ארגנטינה – ארצות הברית

היחסים הדיפלומטיים בין ארצות הברית לארגנטינה הם יחסים ידידותיים, אשר כוננו ב-27 בדצמבר 1823. היחסים החלו בשנת 1823 כאשר השגריר האמריקאי הראשון הגיש את כתב האמנתו לממשלת ארגנטינה בבואנוס איירס, היחסים בין המדינות נקלעו למשבר בשנות מלחמת העולם השנייה כאשר הגנרל פדרו פאבלו רמירז שתפס את השלטון במדינה בהפיכה צבאית בשנת 1942 התעקש לשמור על נייטרליות במלחמה ובתגובה לכך סירבה ארצות הברית לבקשות סיוע מצד ארגנטינה, בסופו של דבר נכנעה ארגנטינה ללחץ האמריקאי וניתקה את קשריה עם גרמניה ויפן. בינואר 1944 התפטר רמירז מתפקידו ובמקומו מונה סגנו אדלמירו פארל. ארצות הברית לא הכירה במשטרו של פארל בשל סירובו להתייצב לצידה במלחמה העולמית ושגרירה בבואנוס איירס נקרא לשוב לוושינגטון. בתחילת שנת 1945 הכריזה ארגנטינה מלחמה על מדינות הציר ובכך התייצבה לימינה של ארצות הברית במלחמה. ב-19 באפריל 1945 התקבלה החלטה בכינוס של הוועידה הבין-אמריקנית במקסיקו סיטי שבו הסכימו המשתתפים פה אחד לחדש את היחסים עם ארגנטינה. בתחילת שנות ה-80 פרץ משבר בין המדינות בעקבות סירובם של חברי החונטה הצבאית ששלטה בארגנטינה לתמוך במורדי הקונטראס בניקרגואה שנתמכו על ידי ארצות הברית, ארצות הברית הטילה אז עיצומים כלכליים על ארגנטינה שהוסרו רק לאחר ביטול השלטון הצבאי במדינה. היחסים בין המדינות מבוססים על קשרים מסחריים ושיתוף פעולה בתחומי הרפואה, חקלאות, איכות הסביבה וטכנולוגיות בתחומים שונים. כמו כן מקיים צבא ארצות הברית קשרים צבאיים עם הכוחות המזוינים של ארגנטינה. היחסים בין המדינות התערערו לאחר המשבר המוניטרי בארגנטינה (אנ'). בפברואר 2022 נפגש נשיא ארגנטינה אלברטו פרננדס עם ולדימיר פוטין, נשיא רוסיה, וציין את הצורך הדחוף של ארגנטינה להשתחרר מהסתמכות על ארצות הברית, ובמקומה לפתח שיתוף פעולה כלכלי עם רוסיה. מדיה וקבצים בנושא יחסי ארגנטינה – ארצות הברית בוויקישיתוף היסטוריה של היחסים בין ארצות הברית וארגנטינה (באנגלית) Argentina's Fernandez, in Russia, says must end economic 'dependence' on U.S., IMF, באתר רויטרס, ‏3 בפברואר 2022 (באנגלית).
אצבע הגליל

אצבע הגליל היא אזור גאוגרפי בצפון-מזרח ישראל. אזור אצבע הגליל כולל את עמק החולה ורצועה מזרחית מהרי נפתלי של הגליל העליון. גבולות האזור: במערב ובצפון גבול ישראל-לבנון, במזרח רמת הגולן ונהר הירדן, ובדרום קו דמיוני בין קיבוץ מלכיה במערב לגונן במזרח. אצבע הגליל היא שלוחה של הגליל העליון הישראלי ועמק החולה, שצורפה לשטח המנדט הבריטי על ארץ ישראל בשנת 1924, בהסכם בינו לבין המנדט הצרפתי על סוריה ולבנון, בין השאר בעקבות ייסוד היישובים מטולה, תל חי וכפר גלעדי באזור. כינויה ניתן לה בשל צורתה הצרה והמוארכת, כמעין אצבע יבשה הפולשת לתחום לבנון. עם תחילתה של ההתיישבות הציונית בארץ ישראל, החלה הקמת יישובים בגליל, לרבות באצבע הגליל, שם הוקמו מטולה, כפר גלעדי ותל חי. מאורעות תל חי סימלו בראשית תקופת המנדט את מאבקם של הערבים נגד יהודים על ארץ ישראל במהלך מאורעות תר"פ. בעקבות המאורעות, נערכו דיונים דיפלומטיים בין בריטניה לצרפת, ובסופם נכלל השטח בתחום המנדט הבריטי כחלק מקביעתו הסופית של הגבול בשנת 1924, בשונה מהסכם סייקס–פיקו משנת 1916, שלפיו נועד להיכלל בתחום המנדט הצרפתי. בשנות ה-30 וה-40, הוקמו באזור קיבוצים ומושבים על מנת ליצור ריכוז התיישבות שיבטיח את השליטה בו, והאזור אכן נכלל בשטח המדינה היהודית בתוכנית החלוקה. במהלך מלחמת העצמאות, לאחר כיבוש צפת, ב-10 במאי 1948, הפעיל הפלמ"ח "תעמולת לחש" – שמועה שהופצה בקרב הכפריים הערבים ולפיה כוח רב של יהודים עומד לפשוט על העמק ולבער את הכפרים הערביים. תעמולה זו צלחה, וחלק ניכר מהכפריים נמלט מאימת הצבא. לאחר קום המדינה הוקמו באצבע הגליל מספר יישובים נוספים, בהם העיר קריית שמונה. עד כיבוש הגולן במלחמת ששת הימים ספג האזור פגיעות קשות מצד סוריה. בשנים שלאחר מכן הוא נפגע לא אחת מכיוון לבנון, הן בחדירות מחבלים והן בהתקפות קטיושות ומרגמות. מאז הנסיגה הישראלית מלבנון בשנת 2000, וביתר שאת לאחר מלחמת לבנון השנייה ב-2006, החל ארגון חזבאללה להעלות דרישות טריטוריאליות לאזור תוך שימוש בשמות הכפרים הערביים שהיו בסביבה, חלק מ"שבעת הכפרים". ההתיישבות היהודית המתחדשת בצפון הגליל העליון שראשיתה בסוף המאה ה-19, ולימים נודעה בשם "אצבע הגליל", התעבתה במהלך מלחמת העולם הראשונה. לאחר נפילת האימפריה העות'מאנית,הסכם סייקס–פיקו ייעד את אצבע הגליל להיות תחת השפעה צרפתית. בפועל, לאחר שהכוחות הבריטים נסוגו האזור בראשית 1919, הצרפתים לא קיימו בו נוכחות צבאית מתמדת, הלאומנים הסורים שאפו לספחו לממלכה הערבית של סוריה ושבטים מקומיים גם הם בחשו בקדירה. לאור זאת האזור הפך לשטח הפקר ומריבה עד לסימונו הסופי של הגבול – הסכם ניוקומב-פולה מ-1924 והוא התוואי המוכר כיום כגבול הבינלאומי בין ישראל, סוריה ולבנון. באצבע הגליל חיים כ־50,000 תושבים[דרוש מקור] בצורות יישוב שונות: עיר, קיבוץ, מושב ומושבה. הבעיות שהתושבים מתמודדים איתן הן בעיות המאפיינות פריפריה גאוגרפית. 'אצבע הגליל' — תיחומים גאוגרפיים־פוליטיים גדעון ביגר - כותר רועי צ'יקי ארד, הצעירים שבוחרים לעזוב את המרכז לטובת מגורים בין מטולה לראש פינה, באתר הארץ, 3 ביולי 2019 בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949 רועי נחמיאס, חיזבאללה רוצה כפרים שבשטח ישראל, באתר ynet, 4 בנובמבר 2008
רדיה פרלמן

רדיה ג'וי פרלמן (Radia Joy Perlman; נולדה ב-1951) היא מהנדסת תוכנה ורשתות, יהודית-אמריקאית, שהתפרסמה בזכות המצאות חלוציות שפיתחה בתחום טכנולוגיית האינטרנט. היא אף זכתה לכינוי "אם האינטרנט". פרלמן נולדה בווירג'יניה למשפחה יהודית, אם מתכנתת ואב מהנדס תעופה. יש לה תואר ראשון ושני במתמטיקה ודוקטורט במדעי המחשב מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT). כסטודנטית לתואר ראשון ב-MIT היא בחרה ליטול חלק בתוכנית "UROP" (תוכנית הזדמנות למחקר), לשם השלמת נקודות לתואר, וזאת במסגרת מעבדת בינה מלאכותית. בהנחייתו של סימור פאפרט היא פיתחה גרסה "מצומצמת" בשם TORTIS, לשפת התכנות לוגו ששימשה ליישומי רובוטיקה חינוכיים. במהלך מחקרה בשנים 1974–1976, שישה ילדים — הצעיר בהם בן שלוש וחצי – תכנתו רובוט לוגו חינוכי. בשל פרויקט זה נחשבת פרלמן לחלוצה בהוראת תכנות מחשבים לילדים. עבודת הדוקטורט שלה, משנת 1988, נכתבה בנושא ניתוב בנוכחות של הכשלות רשת זדוניות (malicious network failures). ב-1980 החלה פרלמן לעבוד בחברת DEC, שם התפרסמה כממציאת פרוטוקול העץ הפורש (spanning-tree protocol), שמהווה אבן פינה בניהול תקשורת בין גשרים ברשת. בשנת 1993 עברה לעבוד בחברת נובל וב-1997 עברה לסאן מיקרוסיסטמס. במהלך עבודתה בסאן רשמה על שמה מעל 50 פטנטים. היא תרמה תרומות משמעותיות בתחומים נוספים בניהול מבנה הרשת ובגיבוש תקנים מקובלים, כגון גיבוש פרוטוקולי link-state, לרבות פרוטוקול TRILL, שאותו המציאה כדי לשפר כמה מהמגרעות של עצים פורסים. ב-1999 הוציאה ספר בנושא תקשורת ברשת - Interconnections: Bridges, Routers, Switches, and Internetworking Protocols, וב-2002 הוציאה ספר לימוד בתחום אבטחת רשתות - Network Security: Private Communication in a Public World. שימשה פרופסור באוניברסיטת הרווארד ובאוניברסיטת וושינגטון. נכון ל-2017עובדת פרלמן כיועצת טכנולוגית בכירה בחברת Dell EMC. Interconnections: Bridges, Routers, Switches, and Internetworking Protocols, 2nd ed., 1999 Network Security: Private Communication in a Public World, 2nd ed., 2002 (עם צ'רלי קאופמן ומייק ספסינר) פרס SIGCOMM מטעם ACM ‏(2010) פרס על מפעל חיים של אגודת USENIX ‏(2006) פרס מכון אניטה בורג לנשים בעלות חזון (2005) פרס ממציא השנה של עמק הסיליקון (2004) תואר דוקטור לשם כבוד של ה-Royal Institute of Technology ‏(2000) נכללה פעמיים ברשימת 20 האנשים המשפיעים ביותר בתעשייה של Data Communications magazine ‏(1992, 1997) נבחרה ל-National inventors hall of fame‏ (2016) מדיה וקבצים בנושא רדיה פרלמן בוויקישיתוף רדיה פרלמן, ברשת החברתית אקס (טוויטר) רדיה פרלמן, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה רדיה פרלמן, באתר dblp ארכיב ממציאת השבוע באתר MIT שירי דובר, ‏"אני לא אוהבת גאדג'טים, ואפילו לא יודעת להשתמש באייפון. כשאני מתכנתת, אני מתכנתת לאנשים כמוני" - ראיון, באתר גלובס, 2 באפריל 2015 במאמר בכתב העת Network World. Inventor of the Week: Archive, web.archive.org, ‏2007-12-08 https://israel.emc.com/video-collateral/demos/microsites/mediaplayer-video/congratulating-radia-perlman-induction.htm
דומניקו מונטאניאנה

דומניקו מונטאניאנה (באיטלקית: Domenico Montagnana;‏ 24 ביוני 1686 - 6 במרץ 1750) היה רב-אומן בבניית כינורות, איטלקי שמקום מושבו בוונציה, איטליה. הוא נחשב לאחד מבוני הכינורות והצ'לו המעולים בעולם בתקופתו. לכלים שבנה, בעיקר הצ'לי שלו, יש ביקוש עצום מצד תזמורות, נגנים ידועי-שם ואספנים, ורבים מהם נמצאים באוספים פרטיים או במוזיאונים. המחירים הנדרשים תמורת כלים מקוריים יכולים להגיע למיליוני דולרים אמריקאיים במכירות פומביות. מונטאניאנה נולד בלנדינארה שבאיטליה בשנת 1686. הוא החל לבנות כלי מיתר (כינורות, ויולות וצ'לי) בשנת 1701. במהלך הקריירה שלו כבונה כינורות מומחה הרבה לבקר כמה מבוני הצ'לי האיטלקים החשובים של זמנו, בהם פייטרו גוארנרי ומטאו גופרילר. הסדנה שלו, שהייתה פעילה כבר בשנת 1711, שכנה בקאלה דלה סטאניירי בוונציה. בשנת 1730 עיצב מונטאניאנה סוג מיוחד של כינור, אבל עיקר פרסומו בא לו מן הצ'לי שבנה, הנחשבים למצוינים בטיבם לביצוע קונצ'רטי. למעשה, מונטאניאנה נודע בכינוי "איל סונורו ונציאנו" . דומניקו מונטאניאנה מת בוונציה בשנת 1750. רבים מן הכלים שבנה נמצאים עדיין בשימוש וירטואוזים מפורסמים או שמורים באוספים, אם ציבוריים ואם פרטיים. בין המוזיקאים המנגנים או ניגנו בעבר בכלי מונטאניאנה סטיבן קייטס, ליונל טרטיס, לין הארל, מישה מייסקי, אלפרד ואלנשטיין, יוסף רויזמן, סטיבן איסרליס, יו-יו מה, מוריס אייזנברג, עמנואל פויירמן, דניאל זיידנברג, אורלנדו קול, נתניאל רוזן, גילהרמינה סוג'ה, לואיס פרסינג'ר וראלף קירשבאום. "פטוניה" (1733) - שייך ליו-יו מה "אסקווייר" (1723) - שייך לטרולס מרק "פויירמן" (1735) - אוסף שווייצרי "אקס-סרוויי" (1738) - שייך לנתניאל רוזן "הוונציאני האדיר" (1738) - שייך לנתניאל רוזן, לפני כן היה רכושו של אדריאן-פרנסואה סרוויי (1807-1866) "קייטס-האנקוק" (1739) - היה שייך לסטיבן קייטס עד 2003 "היפהפייה הנמה" (1739) - שייך להיינריך שיף "ברון שטיינהייל" (1740) - (לא ידוע) "דוכסית קליבלנד" (1740) (לא ידוע) "מונטאניאנה" (1710) - שייך לגילהרמינה סוג'ה פסטיבל בינלאומי, שבקונצרטים המושמעים בו נעשה שימוש בכמה מכלי מונטאניאנה, מתקיים מדי שנה בעיר הולדתו, לנדינארה. דומניקו מונטאניאנה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
יוגנדסטיל

יוגנדסטיל, או יוגנדשטיל (בגרמנית: Jugendstil - "סגנון הנעורים"), הוא סגנון אמנותי, בעיקר בתחומי האדריכלות והאומנות הדקורטיבית, שהיה נפוץ בגרמניה בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. היוגנדסטיל היה חלק מתנועת האר-נובו והוא התקיים במקביל לסגנון הזצסיון הווינאי, שנפוץ באותה התקופה באוסטריה, ולסגנון ליברטי (Liberty style) באנגליה. הוא נקרא כך על שם כתב העת הגרמני "יוגנד", שהתפרסמו בו איורים רבים בסגנון זה. הערים המפורסמות ביותר בהן קיימים בניינים בסגנון אדריכלי של היוגנדסטיל הן וינה, ברצלונה (שבה נקרא הסגנון מודרניסטה), פראג, מנהיים, בריסל וריגה. אר נובו הזצסיון הווינאי מודרניזם קטלאני יוגנדסטיל, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אמנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מקס ברסלר

מקס (מנהם) בּרֶסלֶר (Max Bressler;‏ 26 בספטמבר 1901, רוסיה (אוקראינה) - 16 בפברואר 1966, מיאמי, פלורידה) היה עסקן ציבור יהודי אמריקאי, ממנהיגי הציונים בארצות הברית. נשיא קק"ל בארצות הברית. נשיא ארגון ציוני אמריקה ונשיא המגבית היהודית המאוחדת. היה נשיא הקונגרס היהודי העולמי בשיקגו, נשיא ההסתדרות הציונית בשיקגו, סגן נשיא וגזבר של ארגון ציוני אמריקה וחבר הוועד הפועל הארצי של המגבית היהודית המאוחדת. הוגה ויוזם הקמת האתר יד קנדי. על שמו הוקמו בירושלים השכונה קריית מנחם, ומשכן המלאכה הנקרא "משכן מנחם ברסלר" שתרם כספים להקמתם. דוד תדהר (עורך), "מכס (מנחם) ברסלר", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ח (1957), עמ' 3085 Max Erissler (הטעות במקור), President of Jewish National Fund, Dies in Miami, JTA, February 17, 1966 אנדרטת זיכרון לנשיא קנדי, למרחב, 10 ביוני 1966 קרית מנחם - שכונה חדשה בירושלים, על המשמר, 5 באפריל 1959 נורתה אבן הפינה למשכן המלאכה, הצופה, 4 במאי 1955 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.