laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק (ירושלים)

הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק (ידוע כהגרי"ד או כרבי יושע בער, ובצורת ההקטנה ר' בֶּרְל; תמוז ה'תרע"ו, 1916 - ב' באדר א' ה'תשמ"א, 6 בפברואר 1981) היה ראש ישיבת בריסק בירושלים, בנו של הרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק. נולד בבריסק דליטא לרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק ולהענדל, נינתו של רבי מאיר אוירבך. למד אצל אביו. העיד על עצמו כי מיד לאחר בר מצווה למד את ספרו של סבו חידושי הגר"ח על הרמב"ם והיה בקיא בספר בעל פה. בצעירותו החל למסור שיעורים בבריסק ובוורשה. בתקופת מלחמת העולם השנייה ברח עם אביו לוורשה ולבסוף הגיעו לארץ ישראל. נישא לעטיל בת הרב יצחק ויינשטיין ונכדת הרב יהושע צימבליסט. בהוראת אביו הוא החל למסור שיעורים בביתו. לאחר פטירת אביו פתח ישיבה בביתו של אביו ובה למדו תלמידים מישראל ומחוצה לה. מסר גם שיעורי חומש, בהם עסק גם בענייני השקפה. כאביו התנגד לציונות, אך לא התנגד לאגודת ישראל. לאחר המהפך ב-1977 יצא באופן תקיף נגד הרב שך, בשל הכרעתו בעד כניסה לקואליציה. בתקופה זו החל נתק בין הרב שך לבית בריסק. נפטר ביום שישי ב' באדר א' ה'תשמ"א, 6 בפברואר 1981, ונקבר בהר המנוחות. ממלא את מקומו בראשות הישיבה בנו הרב אברהם יהושע סולובייצ'יק. בן נוסף, הרב משה ("מוישל") מכהן כר"מ בישיבה. הרב סולובייצ'יק לא הדפיס את חידושי תורתו, וגם בניו לא הוציאו את חידושיו אחרי פטירתו, שיעורי בנו הרב אברהם יהושע מבוססים על חידושיו. תורתו מובאת רבות בספרי תלמידו, כגון בספרי מנחת אברהם של הרב אברהם נח גרבוז או בחידושי הרב אברהם גורביץ כגון בספר ענפי ארז הלכות גזילה ואבידה. החל משנת תשס"ב החלו לצאת משיעוריו על מסכתות זבחים, מנחות,תמורה ובכורות. חידושים נוספים מתורתו נדפסו בסוף ספר חידושי הגרי"ז על מסכת סוטה, ובכמה מכרכי המאסף התורני "ישורון". בנו הרב אברהם יהושע סולובייצ'יק - ממלא מקומו בישיבת בריסק הרב ירחמיאל אונגרישר - ראש ישיבת בית מדרש עליון בבני ברק הרב אברהם אטיק - ראש ישיבת באר שלמה בירושלים הרב אברהם ארלנגר - מראשי ישיבת קול תורה הרב אברהם גורביץ - ראש ישיבת גייטסהד הרב דוד יצחק שפירא - ראש ישיבת באר יעקב הרב אברהם נח גרבוז - בעבר ראש כולל בית יוסף-נובהרדוק וכיום ראש כולל "הר אפרים", מחבר הספרים "מנחת אברהם". הרב ברוך שמואל דויטש - ראש ישיבת באר מרדכי. בעבר ר"מ בישיבת קול תורה הרב אליהו דב וכטפוגל - ראש ישיבת זיכרון משה בסאות' פולסברג ארצות הברית הרב אפרים זורייבין - ראש ישיבות "כנסת בית אהרן" וישיבת הנגב הרב זרח אפרים זלזניק הרב שלמה כץ - ראש ישיבת חברון הרב אברהם יצחק לנאל - אב"ד רחובות הרב יצחק סורוצקין (ראש ישיבת טלז-קליוולנד ומתיבתא דלייקווד) הרב יצחק יחיאל עהרנפלד - ראש ישיבת 'בית שמואל' ורבה של קריית מטרסדורף הרב שמשון פינקוס - רב הקהילה החרדית אופקים הרב שמחה קסלר - רב העיר מודיעין עילית קונטרס "שירת הלוי" - אודותיו ומדברי תורתו, בכתב העת ישורון, כרך ח, ירושלים תשס"א "שירת הלוי" חלק שני, דברים לזכרו, שיעורים על ענייני סת"ם, מסכת חלה, וקונטרס בענייני מלכות בית דוד בכתב העת ישורון (מאסף תורני), כרך ט, ירושלים תשס"א "שירת הלוי" חלק שלישי, דברים לזכרו וחידושים מתורתו בכתב העת ישורון (מאסף תורני), כרך י, ירושלים תשס"ב יוסף דוב בן יצחק זאב סאלאווייציק (1916-1981), דף שער בספרייה הלאומית כיהן ברבנות בהורודישץ, וישנובה ומשגיח במספר ישיבות, בהן ישיבת וולוז'ין. מחבר ספרי המוסר "אמרי דעת", "אמרי בינה" ו"אמרי חכמה". מת הרב יוסף־דב סולובייצ'יק, דבר, 8 בפברואר 1981.
אלבה (אי)

אֶלבָּה (באיטלקית: Elba) הוא אי איטלקי ליד חופי טוסקנה, במרחק 20 ק"מ מעיר החוף פיומבינו. שטחו של האי 224 קמ"ר והוא הגדול ביותר בארכיפלג הטוסקני והשלישי בגודלו באיטליה, אחרי סיציליה וסרדיניה. באלבה חיים 30,000 תושבים. אלבה, כמו איים אחרים בארכיפלג הטוסקני, מוגן במסגרת הפארק הלאומי של הארכיפלג הטוסקני. האי מחולק לשמונה קומונות: הבירה פורטופראיו, קמפו נל'אלבה, קאפוליברי, מרצ'יאנה, מרצ'יאנה מרינה, פורטו אזורו, ריו מרינה וריו נל'אלבה. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. בעקבות אמנת פונטנבלו הוגלה הקיסר הצרפתי נפוליאון בונפרטה לאלבה, לאחר הדחתו הראשונה. נפוליאון נשאר באי 9 חודשים ו-21 יום וניתן לו התואר קיסר אלבה. אף כי נפוליאון היה שליטה הרשמי של אלבה, סיורים של הצי הבריטי קיימו תצפיות על האי. במהלך חודשים אלו, הן כדי להעביר את הזמן והן מתוך דאגה כנה לרווחת התושבים, הנהיג נפוליאון שורה של רפורמות כלכליות וחברתיות במטרה לשפר את איכות החיים באלבה. נפוליאון ברח מאלבה בסופו של דבר ושב לצרפת ב-26 בפברואר 1815. במהלך מלחמת העולם השנייה האי היה בשליטת איטליה. לאחר כניעת ממשלתו של פייטרו באדוליו לבעלות הברית בספטמבר 1943, עלו כוחות גרמניים על האי ופרקו את החיילים האיטלקים מנשקם. במאי 1944 הופצץ האי על ידי בעלות הברית. כוחות צרפתיים נחתו על האי ב-17 ביוני 1944 ושחררו אותו מידי הכיבוש הגרמני הנאצי שהיה תחתיו בקרב שנמשך 78 שעות, כלומר שלושה ימים, ארוך מן המתוכנן. בעת האחרונה החל האי להתפרסם כאתר תיירות מבוקש בזכות יינותיו. מדיה וקבצים בנושא אלבה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אלבה (באיטלקית) אתר האינטרנט הרשמי של אלבה (בצרפתית) א. י. בראוור, האי אֶלבה, הארץ, 21 ביוני 1944 יוסף ג'קסון, האי של נפוליאון, באתר ynet, 21 במרץ 2002 אלבה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) נסיגה כללית של הגרמנים באזור סאלרנו, דבר, 19 בספטמבר 1943 הופצץ אי אלבה, דבר, 23 במאי 1944 נחיתה צרפתית באי אלבה, דבר, 18 ביוני 1944 רוב האי אלבה בידי הברית, הַבֹּקֶר, 19 ביוני 1944 האויב נסוג לקוו פיזה - פלורנץ, משמר, 21 ביוני 1944
אהרן טברסקי

רבי אהרן טברסקי (תקמ"ד 1784 - ח' בכסלו תרל"ב 1871) היה האדמו"ר השלישי של בית צ'רנוביל, ומייסד ענף חסידות צ'רנוביל. נולד לרבי מרדכי מצ'רנוביל וחיה שרה בתו של רבי אהרן הגדול מקרלין שעל שמו הוא קרוי. היה חתנו של רבי גדליה מליניץ בעל תשואות חן, ובזיווגו השני היה חתנו של בן דודו רבי צבי מקריסצ'וב, בן רבי אברהם מקריסצ'וב ולגרסה אחרת נישא בשנית לבתו של רבי אהרן מטיטיוב. בצעירותו הכריחו אביו לכהן באדמו"רות, ומאז הרבה בנסיעות לערי הסביבה. עם פטירת אביו מילא את מקומו בהנהגת עדתו ובמגידות צ'רנוביל ושאר הקהילות ובכך היה לאדמו"ר המרכזי של בית צ'רנוביל ולראש משפחת טברסקי. הוא נודע בצדקתו וקדושתו ואלפים היו מחסידיו. רוב אחיו האדמו"רים התייחסו בכניעה והערצה לפניו. היה נשיא של קופת הצדקה רבי מאיר בעל הנס של כולל ווהלין, ופעל רבות לחיזוק ישוב ארץ ישראל. השפעתו במרחב הרוסי הייתה גדולה. נהג להכתיר את בניו ונכדיו לאדמו"רים עוד בחייו. נפטר בח' בכסלו תרל"ב ונקבר על פי בקשתו בחלקת סבו רבי מנחם נחום. הותיר אחריו ששה ילדים: מזיווג ראשון: חיה שרה, שהייתה אשת רבי ישראל, בן רבי יצחק אייזיק, חתן רבי נחמן מברסלב, ובזיווג שני אשת רבי שלמה מלודמיר נכדו של רבי שלמה מקרלין. פערל, אשת רבי יצחק הלוי פיצ'ניק מברזנה מזיווג שני: רבי מנחם נחום השני מצ'רנוביל. בנו היה רבי מרדכי מלויעב-שדה לבן, אבי שושלת צ'רנוביל כיום. רבי ישעיה משולם זוסיא מצ'רנוביל, חתן דודו רבי מנחם נחום ממקארוב ובזיווג שני חתן רבי פינחס מסלוויטא, ובזיווג שלישי חתן רבי מרדכי זאב רבינוביץ, נכדו של הבעל שם טוב. חתנו היה רבי ישכר דב מבעלז. רבי ברוך אשר מצ'רנוביל, חתן דודו רבי משה מקריסצ'וב. פייגא, אשת רבי דוד משה פרידמן מצ'ורטקוב. מידע על אהרן טברסקי בקטלוג הספרייה הלאומית אהרן בן מרדכי טברסקי (1784-1871), דף שער בספרייה הלאומית כך על פי "מאורי אור" (צר'נוביל), ו"תורת החסידות" (אלפסי). אהרן דוד טווערסקי, ספר היחס מטשרנוביל. למשל את נכדיו ר' גדליה ממאלין ור' מרדכי מלויעב.
מיכאיל סטורדזה

מיכאיל סטורדזה (סטורזה) (ברומנית: Mihail Sturdza‏, 24 באפריל 1794 - 8 במאי 1884) היה שליט נסיכות מולדובה מאפריל 1834 ועד יוני 1849. מיכאיל סטורדזה, שנולד ביאשי, היה בנו של הלוגופט הגדול גריגורה סטורדזה (Grigore Sturdza) ומצד אימו היה נכד של שליט. הוא זכה להשכלה, היה מתומכי האימפריה הרוסית ומבקר חריף של ניצול איכרי מולדובה על ידי הבויארים. גם לאחר שהועלה לכס השלטון במולדובה על ידי האימפריה העות'מאנית התמיד בנטייתו לכיוון הרוסי. בתקופת כהונתו של סטורדזה הוקמה ביאשי, בתמיכתו הפעילה, אקדמיה מיכאיליאנה, המוסד הראשון להשכלה גבוהה בנסיכות מולדובה, שהתפתחה ממנו בהמשך אוניברסיטת יאשי. סטורדזה היה מנהיג בעל כישורי ניהול ניכרים ובתקופתו, בנוסף להגדלת רכושו, דאג גם לסלילת 250 קילומטרים של דרכים ולבניית 400 גשרי אבן קטנים. סטורדזה ריסן את מעשי העוולה של הפקידות המנהלתית ושל הבויארים כנגד האיכרים והצוענים. הוא שחרר מהשיעבוד את הצוענים שהיו שייכים לו ואת אלה שהיו משועבדים למנזרים, מעשה שבעקבות הדוגמה שלו הלך גם שליט נסיכות ולאכיה, גאורגה ביבסקו. תחילה הגביל את הגירת היהודים אל נסיכות מולדובה, אך בהמשך עודד אותה והעדיף להושיב את היהודים על אדמותיו הפרטיות. סטורדזה טיפח צעירים מוכשרים, דוגמת מיכאיל קוגלניצ'אנו, מאטיי מילו ועוד, הקציב להם מלגות לימודים מחוץ למולדובה ובשובם דאג להם למשרות המאפשרות קיום מכובד. סטורדזה חשש מהרוח המהפכנית של התקופה ופעל נגד כל אדם או כתב עת שנחשד בניסיון להטיף לשינוי השלטון. הוא עצר, היגלה וכלא חשודים במהפכנות וסגר כתבי עת שמתוכן המאמרים המתפרסמים בהם אפשר היה לחוש ברוח מהפכנית. גם מחברי מחזות ביקורתיים נענשו. הוא דיכא את מהפכת 1848 במולדובה, אולם זה לא עזר לו ולאחר הכיבוש הטורקו-רוסי של הנסיכויות הרומניות הוחלפו השליטים. סטורדזה שאף להתעשרות רבה ככל האפשר ולשם כך מכר תוארי אצולה, כך שאם בתחילת שלטונו היו בנסיכות מולדובה 853 בויארים, בסיום שלטונו מספרם הגיע ל-3,750. הוא אילץ את ונימין קוסטקה (Veniamin Costache), המיטרופוליט האהוד של יאשי, להתפטר וקומם נגדו את דעת אוהדיו. ב-1815 נשא מיכאיל סטורדזה את אליסאבטה (Elisabeta), בתו של וסילה רוסטי (Vasile Rosetti). לשניים היו שלושה ילדים, שני בנים ובת. מאוחר יותר נפרד סטורדזה מרעייתו ונשא אשה נוספת. עם רעייתו החדשה היו לו שני בנים שמתו בילדותם. מיכאיל סטורדזה מת בגיל 90 בפריז. מדיה וקבצים בנושא מיכאיל סטורדזה בוויקישיתוף מיכאיל סטורדזה, שליט נסיכות מולדובה באתר "איסטוריה" מרפובליקה מולדובה, בניהולו של רומן קוזלובסקי (ברומנית)
משה הופנקו

משה דב הופּנקו (כ"א בחשוון תרמ"א; 26 באוקטובר 1880 - י"ב בניסן תש"ט; 11 באפריל 1949) היה כנר, מוזיקאי ומורה למוזיקה ישראלי, מנהל קונסרבטוריון שולמית. הופנקו נולד בליאדי שבפלך מוהילב לחיים ושרה-ריישא הופנקו, משפחה מחסידות חב"ד. למשפחתו הייתה נטייה מוזיקלית והיא עברה בירושה מדור לדור. לפי המסורת המשפחתית, שם המשפחה נלקח משמו של ריקוד חסידי עממי בשם 'הופינקו'. סבו היה מנהל המקהלה של האדמו"ר מחב"ד בעל הצמח צדק, ואף אביו שלט בכלי נגינה. הופנקו למד מוזיקה בפטרבורג, ובתחילת המאה ה-20 נסע לרכוש השכלה מוזיקלית בברלין ובז'נבה. בהיותו בז'נבה הכיר את חיים ויצמן, ובעקבותיו הוא נמשך לציונות. בשנת 1910 ייסדה שולמית רופין את בית הספר הראשון למוזיקה בתל אביב הקטנה. הכנר הנודע מז'נבה אנרי מארטו המליץ לה להביא את הכנר משה הופנקו ללמד בבית הספר, שהיה היחיד מסוגו במזרח התיכון. הופנקו, שבינתיים נעשה כנר בעל מוניטין באירופה, נענה להצעה ועלה לארץ ישראל. בבואו לתל אביב, בשנת 1910, התגורר הופנקו בבית המורה מרדכי אזרחי (אז: קרישבסקי), ושם ערך את הקונצרט הראשון שלו. בתו של אזרחי, לינה, הייתה תלמידתו הראשונה, ולימים נישאה לו. תחילה שימש הופנקו מנהל מחלקת מיתרים וכלי נשיפה של בית הספר, ובתוך זמן קצר מינתה אותו רופין לעוזרה בניהול בית הספר. בשנת 1912 מתה רופין כתוצאה בסיבוך בלידה, והופנקו נותר לבדו לנהל את בית הספר. לאחר מותה נקרא בית הספר לזכרה "שולמית", ובשנת 1925 הוא הפך לקונסרבטוריון. הופנקו גם ייסד בית מסחר לכלי נגינה, הראשון מסוגו בארץ. את המחסן בירושלים ניהל דוד-אשתו אלברט עמיאל, שהיה נשוי לציפורה צילה עמיאל, אחות מרדכי אזרחי. הופנקו תרם תרומה גדולה לחיי המוזיקה בתל אביב הצעירה. מלבד כינור הביא הופנקו לארץ כלי נגינה נוספים, ויולה וצ'לו, והקים תזמורת סימפונית ראשונה בתל אביב. התזמורת נהגה לערוך קונצרטים פומביים באירועים שונים בחיי העיר, כגון קבלות פנים חגיגיות, בהם נוגנה בהתאם לאירוע מוזיקה קלאסית או קלה. כשביקר אלברט איינשטיין בתל אביב בחברת הנציב העליון הרברט סמואל ערכה התזמורת קונצרט לכבודם. בין הנגנים היה גם גיסו יריב אזרחי. המשוררת רחל, שהתגוררה בתל אביב, כתבה במכתב לבן אחותה משה שיפוני: "ואל תשכחו כי גם תענוגות 'תרבותיים' ישנם פה בעיר הבירה, הצגת טראביאטה, ותזמורתו של הופנקו". בביתו, שהיה בסמטת בית השואבה, ערך הופנקו קונצרטים, והקהל היה מתגודד ברחוב ומאזין לצלילי המוזיקה. הצייר נחום גוטמן הנציח את הקונצרט הראשון שבקע מביתו של הופנקו בספרו "עיר קטנה ואנשים בה מעט", שיצא לאור ב-1959, לרגל יובל ה-50 של העיר. הופנקו סייע למרדכי גולינקין בארגון התזמורת והמקהלה של בית האופרה שהקים בתל אביב. בסקירה על בית הספר מציין הופנקו כי בית הספר "שולמית" תרם להתקרבות בין תל אביב לבין השלטונות העות'מאנים, ולאחריהם והאנגלים, ואף עם השכנים הערבים. בתקופת המנדט נהגו הופנקו ואשתו לינה לערוך קונצרטים לחיילי הצבא הבריטי ולחיילי הגדודים העבריים. גם בתקופת מלחמת העולם השנייה הוא ערך קונצרטים עם תלמידיו במחנות הצבא של בעלות הברית בארץ ובמחנות המתנדבים היהודים. הופנקו ניהל את "שולמית" עד מותו בשנת 1949. לאחר מותו המשיך בנו, יובל, לנהל את הקונסרבטוריון. הופנקו נקבר בבית הקברות נחלת יצחק. לאחר מותו הנציחה עיריית תל אביב את זכרו בקריאת רחוב על שמו. 'הופנקו, משה', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 171. (הספר בקטלוג ULI) דוד תדהר (עורך), "משה הופנקו", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ב (1947), עמ' 621 מנשה רבינא, משה הופנקו, דבר, 11 באפריל 1949 (נקרולוג) רחל: שירים, מכתבים, רשימות, עמ' 69 משה הופנקו באתר GRAVEZ
אורה (פירושונים)

האם התכוונתם ל... אורה – מושב דרומית־מערבית לירושלים אורה (שם פרטי) – שם פרטי עברי אורה (Öre) - מטבע שוודי, מאית הקרונה השוודית "אורה" - מין סיגריות שיוצר על ידי סיגריות מספרו בארץ ישראל אורה הכפולה – ספר מאת הסופר הגרמני אריך קסטנר אורה (זן קלמנטינות) – זן קלמנטינות דרקון קומודו – הלטאה הגדולה ביותר. מכונה "אורה" (Ora) בפי האינדונזים המקומיים הר אורה – הר בפרוזדור ירושלים בדרום מערבה של העיר ירושלים הר אורה (הרי אילת) – הר באזור הרי אילת מכון אורה – מדרשה בירושלים ללימודי יהדות לבנות ריטה אורה – זמרת בריטית אורה (יצרנית רכב) – יצרנית מכוניות חשמליות סינית אור אישים ששמם הפרטי הוא אורה
לינה הופנקו

לינה (רחל לאה) הופנקו (א' בחשוון תרמ"ח; 19 באוקטובר 1887 - ז' בכסלו תש"ד; 14 בדצמבר 1943) הייתה מוזיקאית, פסנתרנית ומורה למוזיקה. הייתה רעייתו של משה הופנקו, מנהל קונסרבטוריון שולמית. נולדה בפולטבה בשם רחל לאה קרישבסקי לבתיה ולמרדכי אזרחי-קרישבסקי. היא נקראה על שם סבתה רחל לאה קרישבסקי, שנפטרה ברוסיה בשנת תרמ"ג (1883). סבה חיים יעקב קרישבסקי, חסיד חב"ד, עלה לבדו לארץ ישראל בשנת 1886 והתיישב בראשון לציון. בשנת 1897 עלתה לינה עם הוריה לארץ ישראל, ובתקופתם הראשונה התיישבו בירושלים. לינה למדה בבית הספר אוולינה דה רוטשילד בירושלים. לאחר לימודיה הצטרפה ל"במת החובבים" ביפו, בראשותו של מנחם גנסין, והייתה השחקנית הראשית של אגודה זו. בין השאר, היא שיחקה את "יהודית" בהצגה "אוריאל אקוסטה" לקרל גוצקוב, הכלה ב"נישואין" לניקולאי גוגול, והנערה ב"מזל טוב" לשלום עליכם. בשנת 1910 עלה לארץ ישראל משה הופנקו כדי לשמש מורה בבית הספר למוזיקה שהקימה שולמית רופין. בבואו לתל אביב התגורר הופנקו בבית המורה מרדכי אזרחי (אז: קרישבסקי), ושם ערך את הקונצרט הראשון שלו. בתו של אזרחי, לינה, הייתה תלמידתו הראשונה, וכעבור זמן קצר נישאה לו. בשנת 1912 נפטרה שולמית רופין, והופנקו נקרא לנהל את בית הספר, ששמו הוסב ל"שולמית" על שם המייסדת. באותה שנה גם נולד בנם הבכור של משה ולינה, יובל-חיים הופנקו (עמידרור), שלאחר פטירת אביו ניהל את "שולמית". לינה נסעה לווינה להשתלם בהוראת מוזיקה, וכשחזרה החלה ללמד ב"שולמית". ביתם של בני הזוג הופנקו היה מוקד לקונצרטים, כשבני תל אביב הקטנה היו מתגודדים סביבו ומאזינים לצלילי המוזיקה שבקעו ממנו. לאחר כיבוש הארץ בידי הבריטים נהגו משה ולינה הופנקו לערוך קונצרטים לחיילי הצבא הבריטי ולחיילי הגדודים העבריים. לינה נפטרה בשנת 1943, בהיותה בת 56. נקברה בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב, לצד אמה בתיה אזרחי. אחיה הוא הכנר והמוזיקאי יריב אזרחי, שניהל את קונסרבטוריון רון. דוד תדהר (עורך), "לינה (רחל-לאה) הופנקו", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ב (1947), עמ' 820 אתר החברה קדישא
S&M (אלבום)

S&M הוא אלבום הופעה של להקת המטאל האמריקאית, מטאליקה. האלבום הוא התשיעי במספר של הלהקה, והוא הוקלט בשיתוף פעולה עם התזמורת הסימפונית של סן פרנסיסקו, מה-21 באפריל עד ה-22 באפריל 1999. מטאליקה הוציאה למכירה את ההופעה גם על גבי וידאו ו-DVD. מטאליקה ניגנה יחד עם התזמורת שירים מהאלבומים Ride the Lightning ועד ל-Reload, בנוסף לשני שירים חדשים שלא נכללו באלבומיה הקודמים של הלהקה: "No Leaf Clover" (תלתן חסר עלים) ו-"- Human" (פחות אנושי), שמעולם לא נוגן ללא התזמורת, בניגוד ל-"No Leaf Clover" שנוגן גם בהופעות חיות ללא התזמורת. עטיפת האלבום כוללת תמונה מתוך ההופעה, כשבחלק התחתון של התמונה מופיע הכיתוב S&M: האות S משמעותה האות הראשונה של המילה Symphony, והיא מעוצבת בדומה למפתח סול. האות M משמעותה האות הראשונה של שם הלהקה Metallica, והיא מעוצבת בדומה לעיצובה בלוגו הלהקה. בנוסף, שם האלבום כולל משחק מילים: S&M באנגלית הוא גם קיצור מוכר של הביטוי סאדו-מזוכיזם (Sadism and Masochism). במשך חודשים עמלו הגיטריסט והסולן ג'יימס הטפילד, המתופף לארס אולריך ומנצח התזמורת מייקל קיימן על התאמת יצירותיה של מטאליקה, מכל תקופותיה, לכלי התזמורת. לאחר חודשים של עבודה משותפת, הוחלט להוציא לפועל את ההופעה, וכרטיסים החלו להימכר. ביום ההופעה, אולם התזמורת של סן פרנסיסקו היה מלא עד אפס מקום. ההופעה נערכה באולם התזמורת, על כן חברי הלהקה התבקשו להימנע מניבולי פה במהלך האינטראקציה עם הקהל, מתוך כבוד למקום ולנגנים. הגיטריסטים, קירק האמט וג'יימס הטפילד, אשר עמדו בחזית הבמה, אף לבשו חליפות לכבוד ההופעה המיוחדת והמכובדת. במיוחד חששו נגני התזמורת מהקהל של מטאליקה, אשר במהלך שנים של הופעות רכש תדמית של קהל מופרע ונטול רסן. על כן, גם הקהל התבקש לנהוג באיפוק במהלך ההופעה. ההופעה נפתחה כשחברי התזמורת בלבד נמצאים על הבמה. התזמורת פתחה את ההופעה בנגינת הנעימה הנאו-קלאסית הקצרה The Ecstasy of Gold ("הבהלה לזהב") מתוך הסרט "הטוב, הרע והמכוער". הקהל הגיב בתשואות וחברי מטאליקה עלו לבמה, תוך שהם ממשיכים לנגן מוזיקה אטית, מלודית ועדינה. בבת אחת נוספו התופים וה-Distortion של הגיטרות, והקהל נוכח לדעת כי אותה פתיחה מלודית ועדינה, אשר נשמעה כמו יצירה קלאסית וממשיכה את היצירה הקודמת, הייתה למעשה הפתיחה לגרסה הסימפונית ליצירה האינסטרומנטלית The Call of Ktulu מהאלבום Ride the Lightning של מטאליקה משנת 1984. היצירה נוגנה תוך שכלי התזמורת מוסיפים לה נופך הרמוני עמוק, ומיד לאחר מכן, סופו של השיר The Call of Ktulu התחבר להתחלה של השיר Master of Puppets. בשלב זה, הקהל כבר לא יכל להתאפק ונעמד על רגליו. ההופעה של מטאליקה עם התזמורת הסימפונית הייתה ארוכה במיוחד, וכללה כעשרים משירי הלהקה מהאלבומים הישנים והחדשים כאחד. מלבד המחרוזת הנ"ל, במיוחד בלטו הגרסאות החדשות לשיר האקוסטי Nothing Else Matters, לקטע הסולו של One ולפתיחה האקוסטית של השיר Battery, אשר חתם את ההופעה. בגרסה התזמורתית, הגיטרה האקוסטית של הפתיחה הוחלפה בכלי נשיפה. ג'יימס הטפילד - גיטרה ושירה קירק האמט - גיטרה לארס אולריך - תופים ג'ייסון ניוסטד - בס התזמורת הסימפונית של סן פרנסיסקו אתר האינטרנט הרשמי של S&M (באנגלית) S&M, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מידע על האלבום S&M באתר MusicBrainz מידע על האלבום S&M באתר AllMusic האלבום S&M באתר Discogs S&M באתר הרשמי של מטאליקה May 2024 Albums Accreds.PDF, Dropbox
משמרת לילה

משמרת לילה הוא האלבום השני והאחרון של להקת בנזין. האלבום יצא לאור באוגוסט 1984 בחברת CBS, שנתיים לאחר יציאת אלבום הבכורה של הלהקה, "עשרים וארבע שעות". כל שירי האלבום נכתבו והולחנו על ידי יהודה פוליקר ויעקב גלעד. חברי הלהקה החלו לעבוד על התקליט בקיץ 1983. בזמן הקלטת האלבום עזב יחיאל 'קיטש' אמסלם את הלהקה עקב חילוקי דעות על רקע מקצועי עם יתר חברי הלהקה. אמסלם רצה שהלהקה תבצע מוזיקה בסגנון יותר מלודי שהוא כתב, ולא רק בסגנון רוק גיטרות, והחליט לעזוב את ההרכב. באלבום נותרו שני שירים שבהם הוא השתתף בנגינה: "משמרת לילה", ו"בית משותף". אמסלם אף השתתף בעיבוד חלק משירי האלבום. לאחר שעזב פוליקר ניגן את כל תפקידי הגיטרה ושר גם קולות רקע בחלק מהשירים. את רוב השירים עיבדו יעקב גלעד וחברי הלהקה, ובחלקם השתתף בעיבוד גם טכנאי ההקלטה יעקב מורנו. במהלך הקלטת האלבום סבלו חברי הלהקה מקשיי פרנסה, הם חזרו לגור בקריות (הם עברו לגור בתל אביב, בעקבות הצלחת האלבום הראשון), ובנג'ו קמחי ואמסלם שהיו נשואים גם עבדו במקביל. פוליקר חזר לגור עם הוריו. למימון ההקלטות אף לקחו הלוואות. האלבום זכה להצלחה מסחרית קטנה יותר מהאלבום הראשון של הלהקה ומכר קצת פחות מ-20,000 עותקים, בשנתיים לאחר שיצא. הוא כלל את הלהיטים "משמרת לילה", "קחי אותי הביתה", "בית משותף", "אחרי הטלוויזיה (האש נמשכת)", "שוטרים וגנבים ו"פנים אל מול פנים". לאחר יציאת האלבום, יצאה הלהקה לסיבוב הופעות, שכלל הופעה משותפת עם אריאל זילבר בפסטיבל עיר הבירה באילת, לפני הקהל של כ-50,000 צופים, בספטמבר 1984. כמה חודשים לאחר צאת האלבום פוליקר החל לעבוד על תקליטו "עיניים שלי" ועל הפקת תקליט לגידי גוב, והלהקה הגיעה לסוף דרכה. כל השירים נכתבו והולחנו על ידי יהודה פוליקר ויעקב גלעד.  בשנת 2006 ביצעו רפאל מירילא, מאיה רוטמן וג'קו אייזנברג גרסת כיסוי לשיר במסגרת הגמר הגדול של התכנית "כוכב נולד 4". עמוד האלבום באתר מומה ביקורות גידי אביבי, ביקורת - נוסעים העירה - 'משמרת לילה' - תקליט חדש של להקת בנזין, כותרת ראשית, 29 באוגוסט 1984 מישל אופטובסקי, תקליטים - פוליקר בעל הבית, חדשות, 10 בספטמבר 1984 יוסי חרסונסקי, הבנזין אזל ל"בנזין", מעריב, 31 באוגוסט 1984 איציק יושע, בנזין: הדמעות שבשיר- עכשיו בחיים, חדשות, 23 באוגוסט 1984 איציק יושע, אחרי שנתיים, חדשות, 12 בדצמבר 1986 חיים נגיד, וודסטוק על חוף אילת, מעריב, 25 בספטמבר 1984 איציק יושע, בנזין לא נוסעים, חדשות, 18 בפברואר 1985
האסכולה הפריפטטית

האסכולה הפריפטטית (περιπατητικός) הייתה אסכולה פילוסופית שנוסדה על ידי אריסטו באתונה בשנת 335 לפנה"ס. אריסטו נהג ללמד כשהוא מתהלך בחברת תלמידיו בשבילים מכוסים (peripatoi ביוונית). שבילים אלה הקיפו את בנייני הליקיאון. המונח היווני (peripatein) מתייחס למי שמתהלך ומשוחח בעת ובעונה אחת, ומכאן הכינוי "פריפטטים", שדבק בתלמידי אריסטו בליקיאון. הפריפטטים היו מדענים ומלומדים שהקדישו את זמנם למחקר ועסקו בזואולוגיה, בוטניקה, ביוגרפיה, היסטוריה של המדע, פילוסופיה, ספרות ומשפטים. אחרי מות אריסטו בשנת 322 לפנה"ס תלמידו תאופרסטוס עמד בראש אסכולה זו. אחרי מות תאופרסטוס בשנת 287 לפנה"ס ירש את מקומו סטראטון מלאמפסאקוס, אך האסכולה הפריפטטית לא שרדה זמן רב, ולימוד המדעים עבר מאתונה המתרוששת לאלכסנדריה שבמצרים, והליקיאון הלך ונשכח. בראש בית הספר עמדו: אריסטו (334-322) לפנה"ס תאופרסטוס (322–288) לפנה"ס סטראטון מלאמפסאקוס (288-269) לפנה"ס ליקו מטוראס (269-225) לפנה"ס אריסטו מכיוס (225-190) לפנה"ס קריטולאוס (190-155) לפנה"ס דאודורוס מצור עד 140 לערך לפנה"ס ארימנאוס עד 110 לערך לפנה"ס לאסכולה זו השתייכו אודמוס מרודוס, אריסטובולוס מאלכסנדריה, אריסטוקסנוס, דיקארכוס וקליארכוס. מדיה וקבצים בנושא האסכולה הפריפטטית בוויקישיתוף פריפטטים, דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גליקריוס

גליקריוס (בלטינית: Glycerius; נולד בערך 420, נפטר אחרי 480) היה אחד הקיסרים הרומיים האחרונים. שלט במשך 8 חודשים בין השנים 473 ו-474 ומאוחר יותר שימש בישוף קתולי. גליקריוס החזיק בתואר ראש הארמון בחצר הקיסרית ברוונה כאשר הועלה לכס הארגמן על ידי המגיסטר מיליטום (אדון החיילים) החדש של האימפריה המערבית, גונדובאד הבורגונדי בערך ב-3 במרץ 473. כשליט בובה של גונדובד, שירש את הקיסר הנבחר הלגיטימי אנתמיוס שנרצח, הוא לא זכה להכרה מטעם חצר האימפריה הביזנטית של הקיסר ליאו הראשון. פעולתו העיקרית הייתה משלוח כוחות צבא רומיים לגאליה בסוף שנת 473 כדי לבלום את הכוחות האוסטרוגותים המתקדמים. פעולה זו, עם זאת, לא תרמה לחיזוק הלגיטימיות שלו בעיני האימפריה הביזנטית ובתוך זמן לא רב מונה במקומו יוליוס נפוס, שהפליג מדלמאטיה לנמל אוסטיה וביוני 474 כפה על גליקריוס לעזוב את רומא. כתמורה על שיתוף הפעולה שלו, הוא קיבל מינוי כבישוף בסלונה שבדלמאטיה, ארץ מולדתו של נפוס. על–פי טענותיו של ההיסטוריון מלקוס, גליקריוס היה מעורב בקשר שהביא לרציחתו של נפוס מאוחר יותר, ככל הנראה ב-25 באפריל 480. מי שהורה על הרצח, המלך הברברי של איטליה אודואקר העניק לגליקריוס תמורה הולמת במנותו אותו לבישוף מדיולנום, מילאנו של היום, שהייתה כבר אחת הערים החשובות באירופה (מידע זה אינו ידוע בוודאות ושנוי במחלוקת[דרושה הבהרה]). מדיה וקבצים בנושא גליקריוס בוויקישיתוף גליקריוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
מצר סן ברנרדינו

מצר סן ברנרדינו (San Bernardino) הוא מצר ים בפיליפינים, המפריד בין חצי האי ביקול שבאי לוזון לאי סאמאר. האזכור הראשון לספרדים ולמצר סן ברנרדינו הוא ממשלחתו של רוי לופס דה וייאלובוס, בין השנים 1543–1545, אשר נשלח על ידי המשנה למלך במקסיקו בפקודת קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, על מנת לייסד מושבה ספרדית בקרבת איי מאלוקו הפורטוגזים. במהלך משלחת זו, ספינה אחת בלבד, "סן חואן דה לטרן", עם צוות מצומצם של 20 אנשים בלבד, הפליגה יותר מ-5,000 ק"מ במים מסביב לפיליפינים, בכללם מצר סן ברנרדינו ומצר סן חואניקו בין סאמאר ללייטה. הסן חואן אף הקיפה את האי מינדנאו וניסתה לשוב למקסיקו, אך נאלצה לעגון באיי מריאנה בשל סערה בצפון האוקיינוס השקט. היא הפליגה בחזרה ל"פיליפינאס" (השם שניתן לסאמאר וללייטה על ידי וייהלובוס), וב-3 בינואר 1544 עלתה על שרטון בשל הזרמים במצר סן ברנרדינו. במלחמת העולם השנייה, במהלך קרב מפרץ לייטה, העביר האדמירל היפני טקאו קוריטה את הצי שלו דרך המצר על מנת להגיע לאוניות התובלה אשר עגנו במפרץ לייטה. מדיה וקבצים בנושא מצר סן ברנרדינו בוויקישיתוף Wiliam Henry Scott (1985) Cracks in the Parchment Curtain, ISBN 971-10-0074-1, p 49 ערך זה הוא קצרמר בנושא גופי מים ובנושא הפיליפינים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
תעלת בונגו

תעלת בּוּנְגוֹ (ביפנית: 豊後水道) היא מצר המפריד בין האיים היפניים קיושו ושיקוקו. תעלת בונגו, מחברת בין האוקיינוס השקט לים הפנימי סטו כשהנקודה הצרה ביותר בתעלה זו היא מצר הוֹיוֹ. מדיה וקבצים בנושא תעלת בונגו בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של יפן ובנושא גופי מים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.