laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
זמביה במשחקים האולימפיים

זמביה השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת טוקיו (1964), עוד בהיותה מדינת חסות בריטית בשם רודזיה הצפונית. היא נעדרה מאז מהמשחקים פעם אחת, כשהשתתפה בחרם שהובילו מדינות אפריקה על אולימפיאדת מונטריאול (1976), במחאה על סירובו של הוועד האולימפי הבינלאומי להשעות את ניו זילנד בעקבות משחק שקיימה נבחרת הרוגבי שלה עם נבחרת דרום אפריקה. זמביה מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף. הספורטאי הזמבי הראשון שזכה במדליה אולימפית היה המתאגרף קית' מווילה, שזכה במדליית ארד באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984). באולימפיאדת סיאול (1988) הפתיעה נבחרת הכדורגל לאחר שסיימה בראש הבית בשלב המוקדמות, ובין היתר הביסה 0-4 את נבחרת איטליה, אך ברבע הגמר הובסה באותה תוצאה על ידי גרמניה המערבית, והודחה. שחקן הנבחרת קלושה בוואליה הבקיע שישה שערים, והיה סגן מלך השערים של הטורניר, אחרי רומאריו. באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכה האתלט סמואל מטטה במדליית כסף בריצת 400 מטר משוכות. ארבע שנים מאוחר יותר היה מטטה ראשון בשלב המוקדמות, אך בחצי הגמר סיים רק במקום העשירי, ולא העפיל לשלב הגמר. במשחקים הבאים רשמו הספורטאים הזמבים הישגים נמוכים. את ההישג הטוב ביותר רשם האצן ג'רלד פירי, שהעפיל לשלב חצי הגמר בריצת 100 מטר באולימפיאדת לונדון (2012), וסיים במקום החמישי במקצה שלו וה-15 הכללי. באולימפיאדות הקיץ:
סויוז TMA-15

סויוז TMA-15 (ברוסית: Союз ТМА-15) היא חללית סויוז ששוגרה ב-27 במאי 2009 מקוסמודרום בייקונור. החללית שוגרה למפגש עם תחנת החלל הבינלאומית כשעל סיפונה 3 אנשי צוות - הקוסמונאוט רומן רומננקו, והאסטרונאוטים פרנק דה ווין הבלגי מסוכנות החלל האירופית, ורוברט ת'ירסק מסוכנות החלל הקנדית. החללית הגיעה אל תחנת החלל הבינלאומית ב-29 במאי, ולראשונה צוות תחנת החלל מונה שישה אסטרונאוטים קבועים. גודל זה התאפשר עם התקנת מתקן מיחזור מים, שהובא במשימת STS-126, הממחזר שתן ולחות מן האוויר ומייצר מהם מי שתייה. במשימה זו לראשונה היה ייצוג לחמש סוכנויות החלל המפעילות את התחנה - הרוסית, האמריקאית, הקנדית, האירופית והיפנית. כאשר מפקד התחנה, גנאדי פדאלקה, חזר לכדור הארץ באוקטובר 2009, היה פרנק דה ווין המפקד האירופי הראשון של התחנה. סויוז TMA-15 נשארה על תחנת החלל עד 1 בדצמבר 2009. צוות ששוגר: רוסיה רומן רומננקו - מפקד בלגיה פרנק דה ווין - מהנדס טיסה קנדה רוברט ת'ירסק - מהנדס טיסה צוות שחזר: רוסיה רומן רומננקו - מפקד בלגיה פרנק דה ווין - מהנדס טיסה קנדה רוברט ת'ירסק - מהנדס טיסה רוסיה דמיטרי קונדרטייב - מפקד הולנד אנדרה קוייפר - מהנדס טיסה קנדה כריס הדפילד - מהנדס טיסה חללית "סויוז TMA-15" שוגרה ב-27 במאי 2009 מקוסמודרום בייקונור הנמצא בשטח קזחסטן ומנוהל על ידי רוסיה. השיגור בוצע באחריות רוסקוסמוס בעזרת משגר מדגם "סויוז FG". החללית נבנתה על ידי תאגיד הטילים והחלל אנרגיה. החללית הגיעה אל תחנת החלל הבין-לאומית ב-29 במאי והתחברו למודול "זאריה". באותה עת בתחנת החלל שהה משלחת מס' 19 בפיקוד גנאדי פדאלקה. ביחד עם צוות "סויוז TMA-15" הם הרכיבו משלחת מס' 20 לתחנת החלל בין-לאומית שלראשונה מונה שישה אסטרונאוטים קבועים. גודל זה התאפשר עם התקנת מתקן מיחזור מים, שהובא במשימת STS-126, הממחזר שתן ולחות מן האוויר ומייצר מהם מי שתייה. הישג נוסף של משימה זו הוא שבעקבות הגעתה לתחנת החלל, היה בה לראשונה ייצוג לחמש סוכנויות החלל הראשיות המפעילות את התחנה - הרוסית, האמריקאית, הקנדית, האירופית והיפנית. כאשר מפקד התחנה, גנאדי פדלקה, חזר לכדור הארץ באוקטובר 2009, היה פרנק דה ווין המפקד האירופי הראשון של התחנה. "סויוז TMA-15" נשארה על תחנת החלל עד 1 בדצמבר 2009 כחללית חירום כאשר היא חזרה לכדור הארץ עם צוות זהה לצוות ההמראה. מדיה וקבצים בנושא סויוז TMA-15 בוויקישיתוף אשכול כתבות בנושא סויוז TMA-15, באתר "הידען" מידע על הטיסה תיאור המשימה אבי בליזובסקי, ‏צוות תחנת החלל יוכפל לאחר שיגור הסויוז היום, באתר "הידען", 27 במאי 2009 אבי בליזובסקי, ‏הסויוז הגיעה לתחנה, באתר "הידען", ,30 במאי 2009 יומן המשימה, באתר שגרירות רוסיה בבלגיה אבי בליזובסקי, ‏הסויוז הגיעה לתחנה, באתר "הידען", ,30 במאי 2009
גאיה (להקה)

גאיה היא להקה ישראלית שנוסדה בשנת 1998 על ידי גילי ליבר, והוציאה עד כה חמישה אלבומים. גילי ליבר – סולן וגיטרה עדי לביא – שירה דורון דנגור – קלידים נמרוד לכיש – בס רונן ציוני Rony Zee – תופים איילת ציוני – מנהלת סימה דן – נגנית כלי הקשה עמוס פרידמן – בסיסט דין דין אביב – סולנית גאיה (1999) – מתוכו הצליח "שיר לאהבה" רוקדים ושרים (2000) – מתוכו הצליח "מה אני יודע" נולדנו להמשיך חיים (2002) – מתוכו הצליח "חגיגאיה" חופשי (2008) – מתוכו הצליח "מי הלוחש" יפים הלילות בכנען (2009) גאיה, באתר MusicBrainz (באנגלית) גאיה, דף שער בספרייה הלאומית גאיה, באתר MOOMA (בארכיון האינטרנט) אור ברנע, גאיה מציגה: "דבקה רפיח", באתר ynet, 10 ביוני 2009 ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
STS-38

STS-38 הייתה המשימה ה-37 בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א, ששוגרה ב-15 בנובמבר 1990, ונמשכה קרוב לחמישה ימים. במקור המשימה תוכננה לחודש יולי באותה שנה, אך דליפת מימן נוזלי, שנתגלתה במעבורת החלל קולומביה בעת ההכנות לשיגור STS-35, הביאה את נאס"א לבצע בדיקות תדלוק חוזרות במעבורת אטלנטיס, שעיכבו את שיגורה. הבדיקות אישרו שהדליפה קיימת גם במעבורת זו, וחייבו את החזרת המעבורת מכן השיגור לבניין הרכבת המעבורת, לתיקונים. המעבורת חנתה מחוץ לבניין במשך יממה, בזמן שהקולומביה מועברת אל כן השיגור, וכתוצאה מכך נפגעה קלות מברד. תוך כדי הכנסתה לבניין, נפלה עליה קורה שהייתה אמורה להיות מוסרת, וגרמה גם היא לנזק קל שתוקן. מפקד: ריצ'רד קובי טייס: פרנק קלברטסון מומחה משימה: רוברט ספרינגר מומחה משימה: קארל מיד מומחה משימה: צ'ארלס גימר משימת STS-38 הייתה המשימה השביעית שבוצעה בעזרת מעבורות החלל עבור משרד ההגנה של ארצות הברית. המעבורת שיגרה את הלוויין USA-67, ששימש להאזנה לתשדורות. ככל הנראה, הלוויין שוגר על מנת לסייע לכוחות ארצות הברית במלחמת המפרץ. הנחיתה התעכבה ביום אחד, עקב רוחות צד שחרגו מן העוצמה המותרת בבסיס הנחיתה המתוכנן, בסיס חיל האוויר אדוארדס. בסופו של דבר המעבורת הונחתה במרכז החלל קנדי. זאת הייתה הפעם הראשונה שאטלנטיס נוחתת במרכז קנדי מאז 1985. משימות מעבורות החלל מדיה וקבצים בנושא STS-38 בוויקישיתוף דף המשימה באתר נאס"א תיאור המשימה סרטון על המשימה USA 67, באתר נאס"א
מנפטה

מנפטה (באנגלית: ‏Cotton gin, הלחם של כותנה ומנוע) היא כלי חקלאי המשמש לתעשיית הכותנה. מנפטה (ולעיתים נקראת גם ג'ין) היא גם כינוי למפעל שבו מתבצע תהליך הניפוט. בתהליך הניפוט מופרדים סיבי הכותנה מהגרעינים ועוברים ניקוי ראשוני. הסיבים נדחסים לכריכות נפרדות, והגרעינים נשלחים לשימוש תעשייתי, לזריעה מחדש ולמאכל לבקר. תהליך הניפוט, שבעבר נעשה ביד, צרך כוח אדם ושעות עבודה רבות. יצירה של מנפטה מכנית קיצר את התהליך. ממציא המנפטה המודרנית הוא איליי ויטני. ויטני המציא את המנפטה בשנת 1793 לאחר שראה את הצורך בה בעת שהתגורר בחוות שונות שגידלו כותנה והם נכללים ברשימת X-פטנט. המנפטות הראשונות, שהופעלו באופן ידני על ידי ארכובה, הגיעו ליעילות גדולה מאוד, פי 50 מהניפוט הידני. דגמים גדולים יותר של מנפטות הגיעו להספק גדול יותר והופעלו על ידי בהמות. המצאתו זו של ויטני הביאה להרחבה משמעותית בייצור כותנה, והיוותה גורם עקיף למלחמת האזרחים האמריקאית כאשר הגבירה באופן משמעותי את הביקוש לעבדים. המצאת המנפטה הוזילה את תהליך ייצור הכותנה ובד זה תפס את קדמת הבמה בתעשיית הטקסטיל. מנפטות מודרניות פועלות על עקרונות דומים למכונה שהמציא ויטני. המילה "מנפט" מופיעה במשמעות זו של ניקוי סיבי הכותנה בתלמוד בבלי. מדיה וקבצים בנושא מנפטה בוויקישיתוף מנפטה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף ע"ג, עמוד ב' ערך זה הוא קצרמר בנושא טכנולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דנה לפידות (אלבום)

דנה לפידות הוא אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת הישראלית דנה לפידות. האלבום יצא לאור ב-27 באוגוסט 2008, על ידי חברת התקליטים הד ארצי. מתוך האלבום יצאו הסינגלים; "מוניות", "משוגעת", "בובת קברט" ו-"הפוכים". במרוצת השנים זכה האלבום למעמד זהב על סך מכירות של כ-20,000 עותקים בסך הכל. 1. מוניות 2. הפוכים 3. תחנות החיים 4. מוצ"ש 5. מרחב אחר 6. כולך 7. משוגעת 8. חצות 9. רוחות של קיץ 10. בובת קברט 11. מילים קטנות 12. ברגע מוניות (בימוי: אביב קוזלוב) בובת קברט (בימוי: לליב סיוון) הפוכים (בימוי: רותי מאירי) משה דעבול- גיטרות, כלי הקשה, טאר פרסי, תכנותים ניר מנצור- תופים עמוס פרידמן - גיטרה בס ערן מיטלמן- קלידים, פסנתר אוהד חיטמן- כלי קשת - עיבוד וניצוח חן שנהר, קרן טננבאום - כינורות גליה חי - ויולה מאיה בלזצמן - צ'לו דוד סגל - קונטרה בס יוסי שטרית - גיטרה חשמלית ארז יולביץ - גיטרת ניילון, גיטרה אקוסטית דורון בראון - מילים, לחן יובל דעבול, דנה לפידות - ביקורת האלבום, פרשן טל פרי, מסע הלפיד, Mooma עינב שיף‏, כבויה, באתר וואלה, 1 בספטמבר 2008 דנה לפידות – פזמונט, באתר pizmonet.co.il לבנת אלפסי, ‏דנה קמה: דנה לפידות סוגרת שבע שנים רעות עם אלבום חדש, באתר מעריב אונליין, 13 בינואר 2016 ערך זה הוא קצרמר בנושא אלבומים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נוירופסיכולוג

נוירופסיכולוג הוא אדם העוסק בנוירופסיכולוגיה. בפועל עוסקים נוירופסיכולוגים (באקדמיה) בחקר תהליכי עיבוד מידע במוח האנושי בבריאים ובחולים, אבחון, טיפול ושיקום חולים עם אבדנים קוגניטיביים נרכשים וכשלים קוגניטיביים התפתחותיים (נוירופסיכולוגיה קלינית) ומעורבים בתכנון סביבות אינטראקטיביות אדם - מכונה עתירות מידע. למרות ההתפתחות המואצת בתחום בעשורים האחרונים, אין עדיין בישראל חקיקה או חקיקת משנה המסדירה את הרישוי לעיסוק קליני ויישומי בנוירופסיכולוגיה. יש הגורסים כי הנוירופסיכולוגיה היא ענף של מקצוע הפסיכולוגיה וכי יש להגדירה כהתמחות פסיכולוגית דוגמת התמחויות קיימות (קלינית, שיקומית, חינוכית וכדומה) ובמסגרת חוק הפסיכולוגים. אחרים מציעים חקיקה רחבה יותר אשר תאפשר הכרה כנוירופסיכולוגים גם בבוגרי תוכניות לימודי המוח או לימודי התנהגות לתארים מתקדמים גם ממסלולים שאינם שייכים למחלקות לפסיכולוגיה. כך או כך, בהיעדר חקיקה כלשהי אין כיום דרך להגדיר נוירופסיכולוג על בסיס רישיון/הליכי רישוי מעוגנים בחוק אלא על פי השכלה ורקע מקצועי כפי שנעשה הדבר על ידי האקדמיה הלאומית של ארצות הברית לנוירופסיכולוגיה. למרות שיסודות הנוירופסיכולוגיה המודרנית הונחו לפני למעלה מ-120 שנה, התפתחות ההכשרה האקדמית בתחום זה, כתחום אשר יוחדה לו תוכנית לימודים והכשרה משל עצמו, התנהלה בעצלתיים. בארצות הברית, שבה ההתפתחות בתחום היא המהירה ביותר, לא ניתן היה למצוא ולו תוכנית הכשרה אקדמית ייעודית אחת עד סוף שנות ה-60 של המאה ה-20. בשנות ה-70 נפתחו בארצות הברית מספר תוכניות לימוד בתחום זה, ובישראל נפתחה באותה עת תוכנית בפקולטה לרפואה הטכניון. אם כי לתוכנית זו לא היו ייעודים קליניים מובהקים, זו הייתה התוכנית היחידה שמוקדה היה נוירופסיכולוגי. מאז ועד היום חל גידול מהיר במספר תוכניות ההכשרה לתארים מתקדמים ופוסט דוקטורט. בארצות הברית קיימים כיום כמה עשרות מסלולי הכשרה ובישראל שלושה. מסלולים ייעודיים אלה נפתחו בסוף שנות ה-90. ארתור ל. בנטון (Arthur L. Benton) אנטוניו דמסיו (Antonio Damasio) דונלד הב (Donald Olding Hebb|Donald Hebb) אלכסנדר לוריא (Alexander Luria) רוזלין מק'קרתי (Rosaleen McCarthy) קרל פריברם (Karl Pribram) וילינור ס. רמצ'נדראן (Vilayanur S. Ramachandran) טים שליס (Tim Shallice) אליזבת וורינגטון ([Elizabeth Warrington) אוליבר ל. זנגוויל (Oliver L. Zangwill) שלמה בנטין (Shlomo Bentin) תיאור המגמה הקלינית במסלול נוירופסיכולוגי באוניברסיטת חיפה, על ידי ראש המגמה: ד"ר רחל תומר
רונית רפאל

רונית רפאל (נולדה ב-6 במאי 1966), היא אשת עסקים הפעילה בתחום הקוסמטיקה והאסתטיקה. מייסדת רשת מרכזי היופי "רונית רפאל" והמותג הבינלאומי L.RAPHAEL. רפאל נולדה וגדלה במושב פדיה, למשפחה בת 7 ילדים. למדה ארבע שנים בבית ספר עמל א' ברמלה. את דרכה בתחום הקוסמטיקה החלה בגיל 18, כקוסמטיקאית במספרה, בעקבות טיפול קוסמטי בלתי מקצועי שגרם לכווייה כימית בפניה. ב-1986, לאחר סיום שירותה הצבאי, הקימה בתל אביב את מכון הקוסמטיקה הראשון שלה, שהציע טיפולים קוסמטיים ומיטת שיזוף. ב-1998 נכנסה לתחום הניתוחים הפלסטיים. רשת מרכזי היופי שהקימה, הנושאת את שמה, היא הגדולה בתחומה בישראל, עם שישה סניפים ומחזור פעילות המוערך בעשרות מיליוני ש"ח בשנה. בנוסף, ב-2005 פתחה שני סניפים בשווייץ, תחת המותג הבינלאומי L.RAPHAEL. ב-2009 נבחרו רפאל והמותג הבינלאומי שבבעלותה להיות הגורם הרשמי שהעניק את טיפולי היופי לכוכבי הקולנוע הבינלאומיים שהגיעו להשתתף בפסטיבל קאן. בשנים שלאחר מכן פתחה מכוני ספא תחת המותג שלה במלון "ארבע העונות" בפריז ובמלון היוקרה "מרטינס" בקאן. בשנת 2021 רכשה רונית רפאל את רשת סטודיו סי, רשת ישראלית שהוקמה בשנת 1990 ומתמחה במגוון חוגים ופעילויות ספורטיביות לנשים בתחום החיטוב, התעמלות אחרי לידה, כושר ודיאטה. רפאל גרושה ואם לשלושה ילדים. הבן לי מנישואיה הראשונים וג'וליאן ושרה מנישואיה השניים ליונתן לייטרסדורף, אדריכל והבעלים של קרן ההון סיכון "אל קפיטל", שהחזיק יחד עמה במותג היופי L.RAPHAEL בז'נבה, שווייץ. רונית רפאל באתר המותג "רונית רפאל" אסנת כותן, נכנסת לורידים - ריאיון עם רונית רפאל, באתר allcareers, ‏2 במאי 2007 רונית צין-קרסנטי, פותחת עוד עונה, באתר כלכליסט, 1 באוגוסט 2010 רוית נאור, יופי לה: רונית רפאל בדרך למלונות פאר באירופה, באתר nrg‏, 29 בנובמבר 2011 מירב קריסטל, רונית רפאל פתחה ספא בקאן: "יזמית בנשמה", באתר ynet, 30 במרץ 2012 אילנה שטוטלנד, חוות רונית: ביקור בספא החדש של רונית רפאל בקאן, באתר nrg‏, 31 במרץ 2012 ניר קיפניס, ‏רונית רפאל: "הצלחתי בזכות הוריי שבנו אצלי ביטחון עצמי", באתר גלובס, 13 באפריל 2013 רותה קופפר, רונית רפאל: "הדימוי של אחת מחוג הסילון לגמרי לא נכון. להצלחה יש מחיר", באתר כלכליסט, 2 ביולי 2018 ערן גפן, ‏"הייתי בדיכאון בקורונה, זה הדבר היחיד שהוציא אותי מזה": רונית רפאל על רכישת סטודיו סי, באתר גלובס, 28 בספטמבר 2023 ענת ביין, ‏ראובני פרידן זכה בתקציב רונית רפאל בהיקף של עד 1.5 מיליון דולר, באתר גלובס, 30 בנובמבר 2004 רחלי מימון, רונית רפאל כובשת את פסטיבל קאן, באתר "יופי", 12 במאי 2009 אפרת נוימן, אושר: רונית רפאל תרכוש את סטודיו סי לאחר ששיפרה את הצעתה, באתר TheMarker‏, 15 באוגוסט 2021 יעל ולצר, רונית רפאל: "כל בוקר אני קמה למלחמה, לא ל'איזה כיף, אני אבלה היום ביאכטה'", באתר ynet, 6 באפריל 2023
מרחב נורמלי

בטופולוגיה, נורמליות ותכונת   T 4 {\displaystyle \ T_{4}} הן דוגמאות לסוג חזק יחסית של תכונות הפרדה. מרחב נורמלי הוא מרחב טופולוגי המפריד בין קבוצות סגורות זרות, באמצעות סביבות פתוחות. מרחב נורמלי שבו כל נקודה מהווה קבוצה סגורה, נקרא מרחב   T 4 {\displaystyle \ T_{4}} . מרחב טופולוגי הוא נורמלי, אם לכל שתי קבוצות סגורות וזרות A ו- B, קיימות קבוצות פתוחות וזרות המכילות אחת את A ואחת את B. תכונה זו נקראת 'הפרדה בין קבוצות סגורות בקבוצות פתוחות'. ניסוח שקול: לכל קבוצה סגורה F וקבוצה פתוחה G כך ש   F ⊂ G {\displaystyle \ F\subset G} , קיימת קבוצה פתוחה V שעבורה   F ⊂ V ⊂ V ¯ ⊂ G {\displaystyle \ F\subset V\subset {\overline {V}}\subset G} . אם מתקיים גם   T 1 {\displaystyle \ T_{1}} אז כל מרחב   T 4 {\displaystyle \ T_{4}} הוא מרחב T3, שבו אפשר להפריד באמצעות קבוצות פתוחות בין קבוצה סגורה לנקודה, ולכן גם מרחב האוסדורף, שבו אפשר להפריד בין נקודות. הלמה של אוריסון קובעת שבמרחב נורמלי אפשר להפריד בין קבוצות סגורות וזרות באמצעות פונקציה רציפה, כלומר: לכל A ו- B סגורות וזרות, קיימת פונקציה רציפה מן המרחב לקטע היחידה [0,1], כך ש-   f ( A ) = 0 {\displaystyle \ f(A)=0} ו-   f ( B ) = 1 {\displaystyle \ f(B)=1} . מכאן נובע שמרחב   T 4 {\displaystyle \ T_{4}} הוא מרחב טיכונוף (הקרוי גם מרחב   T 3 1 2 {\displaystyle \ T_{3{\frac {1}{2}}}} ), ובפרט מרחב רגולרי לחלוטין. את הלמה של אוריסון ניתן לראות כאילו היא מאפשרת להרחיב את הפונקציה המקבלת את הערך 0 בקבוצה A ואת הערך 1 בקבוצה B, לפונקציה רציפה המוגדרת על כל המרחב. משפט טיטצה מהווה הכללה של למה זו, בכך שהוא מאפשר להרחיב כל פונקציה רציפה: אם M קבוצה סגורה במרחב נורמלי, אז לכל פונקציה רציפה   f : M → [ 0 , 1 ]   or   R {\displaystyle \ f:M\to [0,1]\ {\mbox{or}}\ \mathbb {R} } קיימת   ϕ : X → [ 0 , 1 ]   or   R {\displaystyle \ \phi :X\to [0,1]\ {\mbox{or}}\ \mathbb {R} } כך ש   ∀ x ∈ M : ϕ ( x ) = f ( x ) {\displaystyle \ \forall x\in M:\phi (x)=f(x)} . כל מרחב האוסדורף קומפקטי הוא מרחב   T 4 {\displaystyle \ T_{4}} . חשיבותם הרבה של מרחבי   T 4 {\displaystyle \ T_{4}} נובעת מן המשפט של אוריסון: כל מרחב   T 4 {\displaystyle \ T_{4}} המקיים את אקסיומת המנייה השנייה, הוא מטריזבילי (כלומר: הטופולוגיה שלו מושרית על ידי מטריקה מתאימה). הישר של סורגנפריי S הוא מרחב לינדלף נורמלי, ועם זאת מרחב המכפלה S × S {\displaystyle \,S\times S} אינו נורמלי. בעיית Dowker (מ-1951) שאלה האם ייתכן מרחב נורמלי X כך ש- X × [ 0 , 1 ] {\displaystyle X\times [0,1]} אינו נורמלי. דוגמה למרחב כזה ניתנה על ידי M.E.Rudin ב-1971. עדיין לא ידוע מה העוצמה המינימלית של דוגמה נגדית. אקסיומות ההפרדה מרחב נורמלי לחלוטין מרחב נורמלי באופן מושלם
מחוזות טובאלו

מבחינה מנהלית כוללת טובאלו 9 איים בהתאם למספר האיים המיושבים. מדיה וקבצים בנושא מחוזות טובאלו בוויקישיתוף אתר סטטויד
מחוזות טונגה

מבחינה מנהלית טונגה מחולקת ל-5 מחוזות. אתר סטטויד Tonga Department of Statistics - Census 1996, web.archive.org, ‏2008-11-18 (ארכיון) Tonga Divisions, www.statoids.com ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של אוקיאניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פורטמן רוד

פורטמן רוד (אנגלית: Portman Road) הוא אצטדיון כדורגל בעיר איפסוויץ' שבמחוז סאפוק שבאנגליה. פורטמן רוד הוא אצטדיונה הביתי של קבוצת איפסוויץ' טאון, החל משנת 1884. תכולתו של האצטדיון כוללת 30,311 מקומות ישיבה. האצטדיון אירח מספר פעמים את משחקי הנבחרת הצעירה של אנגליה ומשחק אחד של הנבחרת הבוגרת נגד קרואטיה בשנת 2003. האצטדיון אירח גם אירועי ספורט אחרים כגון משחקי הוקי שדה ומפגשי ספורט בינלאומיים. לאחרונה, האצטדיון אירח גם הופעות מוזיקה של אר.אי.אם. ואלטון ג'ון. האצטדיון עבר שיפוצים בתחילת שנות ה-2000, ומספר מקומות הישיבה עלה מ-22,600 ל-30,311; בכך הפך לאצטדיון הגדול ביותר במזרח אנגליה. שיא האוהדים למשחק באצטדיון היה 38,010 אלף אוהדים במשחק נגד לידס יונייטד בשנת 1975. מחוץ לאצטדיון מוצבים פסלים בדמותם של אלף רמזי ובובי רובסון, מאמני הקבוצה בעבר. פורטמן רוד, באתר הרשמי של איפסוויץ' טאון פורטמן רוד באתר Stadium Guide פורטמן רוד באתר World Stadiums
אברהם אולנו

אברהם אולנו מנסנו (בספרדית: Abraham Olano Manzano; נולד ב-22 בינואר 1970 באנואטה, גיפוסוקה) הוא רוכב אופניים ספרדי. הישג השיא בקריירה שלו הוא זכייה באליפות העולם במרוצי כביש בשנת 1995, וכן הוא זכה באליפות העולם נגד השעון בשנת 1998. אולנו החל לרכב בגיל 11 בבית ספר מיוחד לאופניים, וניצח מספר מרוצי אופני כביש חשובים בדרגת הנערים. מאוחר יותר עבר אולנו לענף אופני מסלול, והפך לאלוף ספרד במספר סוגי מקצים, כדוגמת מרוץ מרדף. הוא חזר מאוחר יותר לאופני כביש, ורכב בתור חובבן עבור קבוצות Kauku ו-AVSA. הוא התמחה בשנים אלו כמאיץ. בשנת 1992 החל אולנו את הקריירה המקצוענית שלו, כאשר חתם בקבוצת CHCS. הקבוצה נסגרה זמן קצר לאחר מכן, והוא עבר עוד באותה שנה לקבוצת לוטוס. במדי לוטוס הוא ניצח לראשונה במרוץ מקצועני, ה"גראן פרמיו דה וילפרנקה דה אורדיסיה" שהתקיים במקום הולדתו, גיפוסוקה. ב-1993 אולנו עבר לקבוצת CLAS קייסטור, שהתאחדה מאוחר יותר עם מאפיי והפכה לקבוצת "מאפיי-קלאס". בקבוצה זו הוא החל לזכות במרוצים חשובים, כדוגמת הוואלטה אסטוריאס. הוא ניצח גם במרוץ הכביש ובמרוץ נגד השעון שהתקיימו במסגרת אליפות ספרד באופני כביש. ב-1995 הוא זכה במרוץ הכביש באליפות העולם באופניים בקולומביה, לאחר שהקדים את מיגל אינדוראין שהיה המועמד הבכיר לניצחון. באותה שנה הוא ניצח בשלושה קטעים בוואלטה אספניה, אחד משלושת הגרנד טורס. לאחר הצלחות אלו נחשב אולנו על ידי אוהדי אופניים רבים כממשיך דרכו של מיגל אינדוראין, שזכה חמש פעמים בטור דה פראנס. ב-1996 הוא החל לממש את יכולותיו גם במרוצי קטעים, כאשר זכה בטור דה רומאנדי, סיים במקום השלישי בג'ירו ד'איטליה (לאחר שהוביל את המרוץ מהקטע השני עד לקטע האחרון שבו), ובמקום התשיעי בטור דה פראנס. באולימפיאדת אטלנטה הוא זכה במדליית הכסף במרוץ נגד השעון. ב-1997 הוא הגיע למקום הרביעי בטור דה פראנס. בשנת 1998 הפך אולנו פעם נוספת לאלוף עולם, הפעם במרוץ נגד השעון. הוא זכה באותה שנה גם בוואלטה אספניה, ובכך היה זה הגרנד טור הראשון והיחיד בו זכה בקריירה שלו. בשנת 1999 אולנו עבר לקבוצת הספרדית ONCE, ונשאר בקבוצה למשך שלוש שנים. ההישג החשוב ביותר שלו בשנים אלו היה המקום השני בג'ירו ד'איטליה של שנת 2001. בסיום עונת המרוצים של 2001 פרש אולנו מרכיבה מקצוענית. ב-2014 הופיע שמו של אולנו ברשימה שפרסם הסנאט של צרפת שכללה רוכבים שנמצאו חיוביים לבדיקת סמים בבדיקות שנלקחו בטור דה פראנס ב-1998 ונבדקו מחדש (לאחר שפותחה בדיקה שמסוגלת לגלות את החומר האסור EPO) ב-2004. מדיה וקבצים בנושא אברהם אולנו בוויקישיתוף אברהם אולנו, באתר olympedia.org אברהם אולנו, באתר Cycling Archives פרופיל של אברהם אולנו באתר Cycling Website ביוגרפיה באתר Giant Tours French Senate releases positive EPO cases from 1998 Tour de France באתר cyclingnews.com, ‏24 ביולי 2014
מהומות האורז של 1918

מהומות האורז של 1918 (ביפנית: 米騒動 – "קוֹמֶה סוֹדוֹ") היו סדרה של מהומות אזרחיות אלימות שהתפרצו ברחבי יפן מיולי עד ספטמבר 1918, שגרמו לנפילת ממשלו של טראוצ'י מסטאקה. מהומות אלה היו הגדולות והאלימות ביותר שידעה יפן במאה ה-20. עלייה תלולה במחיר האורז גרמה למצוקה כלכלית קיצונית, בייחוד באזורים הכפריים שם היה אורז מרכיב מרכזי בתזונה. איכרים, שהשוו את המחירים הנמוכים שקיבלו בשל הפיקוח הממשלתי עם מחירי השוק הגבוהים, חשו עוינות רבה כלפי סוחרי האורז ופקידי הממשלה שאפשרו למחיר לצרכן להמריא בלא שליטה. עליית מחיר האורז באה בשיאה של האינפלציה שלאחר מלחמת העולם הראשונה שהשפיעה על רוב מחירי המצרכים ושכר הדירה, ומשום כך הייתה גם לתושבי הערים סיבה מוצדקת להתמרמרות. ההתערבות הצבאית של יפן בסיביר לטובת הצבא הלבן במלחמת האזרחים ברוסיה כנגד הצבא האדום, החמירה את המצב עוד יותר. הממשלה היפנית קנתה את כל המלאי הקיים של האורז על מנת לתמוך בצבא היפני בסיביר, דבר שהוביל לעליית מחירים נוספת. הממשלה נכשלה בניסיון להתערב בפעילות הכלכלית, והמחאות שהחלו בכפרים התפשטו לעיירות ולערים. מהומות האורז היו אירועים חסרי תקדים בהיסטוריה היפנית המודרנית במונחי היקף, גודל ואלימות. המחאה הראשונית התרחשה באואוזו, עיירת דייגים קטנה במחוז טויאמה, ב-23 ביולי 1918. המחאות הראשונות החלו כהפגנה שקטה, והתדרדרו במהירות למהומות, שביתות, ביזה, הצתות של תחנות משטרה ומשרדי ממשלה, כמו גם בתיהם של פקידי ממשלה וסוחרים, וכן אירעו התנגשויות מזוינות. עד לאמצע ספטמבר 1918 התחוללו מעל ל-623 מהומות ב-38 ערים, 153 עיירות ו-177 כפרים, שבהם השתתפו מעל ל-2 מיליון איש ונהרגו כ-130 איש ומאות נפצעו. כ-25,000 איש נאסרו. מתוכם הורשעו כ-8,200 בפשעים שונים, כשגזרי הדין נעו בין קנסות קלים לעונש מוות, אשר נגזר על שניים מן הנאשמים. ב-29 בספטמבר 1918 התפטרה ממשלת יפן בראשות טראוצ'י, שנטל אחריות להתמוטטות הסדר הציבורי. הקשר בין אירועים אלו להתפתחות האימפריאליזם היפני מוטל בספק. חוקרים טוענים כי על מנת לפתור את הביקוש לאורז שהיה גדול מכושר הייצור של יפן באותה תקופה, הוגדל קצב יצור האורז בקולוניות של יפן בקוריאה ובטאיוואן. W.G. Beasley, Japanese Imperialism 1894–1945, Oxford University Press, 1991, ISBN 0521557925 WJ MacPherson, The Economic Development of Japan 1868–1941, Cambridge University Press, 1995, ISBN 0521557925. Michael Smitka, Japanese Prewar Growth (Japanese Economic History 1600–1960), Routledge, 1998 ISBN 0815327056 שילוני, בן-עמי, יפן המודרנית, הוצאת שוקן, ירושלים ותל אביב, 2002. עמ' 162. מדיה וקבצים בנושא מהומות האורז של 1918 בוויקישיתוף MacPhearson, The Economic Development of Japan 1868–1941 Smitka, Japanese Prewar Growth (Japanese Economic History 1600–1960), page 192
אייסי

האם התכוונתם ל... אגם אייסי – אגם בטנזניה אייסי טאוור – משחק מחשב ICQ – תוכנת מסרים מיידיים
ז'ולייט רקמייה

ז'אן-פרנסואז ז'ולי אדלד ברנאר רקמייה (בצרפתית: Jeanne-Françoise Julie Adélaïde Bernard Récamier, ידועה גם כז'ולייט רקמייה או מאדאם רקמייה; 4 בדצמבר 1777 - 11 במאי 1849), אשת חברה בולטת בצרפת בראשית המאה ה-19. נולדה בליון שבצרפת, בתם של ז'אן ברנאר, נוטריון במקצועו, ומארי-ז'ולי מאטון. ב-1793, בהיותה בת 15, נישאה לז'אק רקמייה, בנקאי אמיד בן 42, שהיה מאהבהּ של אמהּ במשך שנים רבות. באותה העת שרר בצרפת שלטון הטרור של רובספייר. ייתכן כי רקמייה היה אביה הביולוגי של ז'ולייט, ונישא לה כדי להבטיח שתירש אותו אם יוצא להורג, דבר שלא קרה. ב-1800 מונה ז'אק רקמייה לנשיא הבנק המרכזי של צרפת. מעמדו החדש של בעלה פילס את דרכה לצמרת החברה הפריזאית. המגזין Journal des Dames et des Modes דיווח על רעיונותיה בתחום האופנה, והיא אירחה בסלונה את האליטה הפוליטית והספרותית. בין באי ביתה היו קרל הארבעה עשר, מלך שוודיה, ז'אן ויקטור מארי מורו, מאדאם דה סטאל ובנז'מין קונסטן. ב-1803 אסר נפוליאון בונפרטה על מאדאם רקמייה לארח בביתה, בטענה שהמקום משמש לכינוסים של יריביו הפוליטיים. בתחילה חזרה רקמייה לעיר הולדתה ליון, ואחר כך עברה לרומא ולנאפולי, בה התיידדה עם יואכים מוראט, ורעייתו קרולין בונפרט, שהיו מעורבים בתוכניות להדיח את נפוליאון ולהשיב לכס השלטון את המלכים לבית בורבון. בסופו של דבר פתחה מחדש את הסלון שלה בקופה שבשווייץ, שם שהתה חברתה מאדאם דה סטאל. ב-1805 ספג ז'אק רקמייה הפסדים כלכליים קשים. ז'ולייט תכננה להתגרש ממנו ולהינשא לנסיך אוגוסטוס פרדיננד מפרוסיה, אך אף שרקמייה הסכים, הדבר לא יצא לפועל. לאחר הפלת שלטונו של נפוליאון, וחזרתו של לואי השמונה עשר, שבה רקמייה לפריז, וב-1817 פתחה מחדש את הסלון. בין אורחי הסלון הקבועים בתקופה זו היו פרנסואה-רנה דה שאטובריאן, פייר-סימון בלאנש וז'אן-ז'אק אמפר. בערוב ימיה איבדה מאדאם רקמייה חלק ניכר מהונה, היא סבלה ממחלות שונות וראייתה נחלשה. אף על פי כן, לא איבדה את השפעתה ומעמדה בחברה הגבוהה בפריז. ב-1849 נפטרה רקמייה ממחלת הכולרה, ונקברה בבית הקברות של מונמארטר. שמה של רקמייה נקשר ברהיט דמוי ספה עליו היא שרועה בציורו המפורסם של ז'אק-לואי דויד. הרהיט קרוי "ספת רקמייה" והוא למעשה כעין מיטה קצרה עם משענת בצדה האחד. קרוי גם "ספת הסבה". Culture: first star of the salon סקירה על חייה של ז'ולייט רקמייה לקראת פתיחת תערוכה שעסקה בה, אתר הגארדיאן, 14.5.2009 ז'ולייט רקמייה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כתבי ז'ולייט רקמייה בפרויקט גוטנברג (באנגלית) ז'ולייט רקמייה, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
קסאי נוטה

קסאי נוטה (Kessai Note;‏ נולד ב־7 באוגוסט 1950), הוא נשיא איי מרשל לשעבר שכיהן בתפקיד בשנים 2000–2008. נוטה, חבר מפלגת האיחוד הדמוקרטי, נבחר לראשונה בשנת 2000 לתפקיד הנשיא על ידי הפרלמנט. הוא נבחר שנית לנשיא בינואר 2004 כאשר קיבל 20 קולות, לעומת 9 קולות ליריבו ג'סטין דה-בּרום. מדיה וקבצים בנושא קסאי נוטה בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.