מבצע אורנוס

מבצע אורנוס (ברוסית: Опера́ция Ура́н) היה מבצע אסטרטגי סובייטי בין ה-19 ל-23 בנובמבר 1942 בחזית המזרחית של מלחמת העולם השנייה שהוביל לכיתור כוחות הציר בסביבת סטלינגרד: הארמייה הגרמנית השישית, הארמיות הרומניות השלישית והרביעית וחלקים מארמיית הפאנצר הרביעית הגרמנית. הצבא האדום ביצע את הפעולה בערך באמצע הקרב על סטלינגרד שנמשך חמישה חודשים, במטרה להשמיד את הכוחות הגרמניים בסטלינגרד וסביבתה. תכנון מבצע אורנוס החל בספטמבר 1942, והתפתח במקביל לתוכניות לכתר ולהשמיד את קבוצת ארמיות מרכז הגרמנית (מבצע מאדים) ואת הכוחות הגרמניים בקווקז. בשל אורך קווי החזית שנוצרו במתקפת הקיץ הגרמנית של 1942, שמטרתה הייתה לכבוש את שדות הנפט של הקווקז ואת העיר סטלינגרד, נמתחו יתר על המידה כוחות הציר הגרמניים ואחרים. ההחלטה הגרמנית להעביר מספר דיוויזיות ממוכנות מברית המועצות למערב אירופה החמירה את מצבן. יתר על כן, יחידות הציר באזור התדלדלו מחודשים של לחימה, במיוחד אלו שהשתתפו במאבק על סטלינגרד. הגרמנים יכלו לסמוך רק על קורפוס הפאנצר ה-48, שהיה בעל כוח של דיוויזיית פאנצר בודדת, ועל דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-29 כעתודה כדי לחזק את בעלי בריתם הרומניים שהגנו על אגפי הארמייה השישית הגרמנית. לארמיות הרומניות היה חסר הציוד הכבד להתמודדות עם השריון הסובייטי. לעומת זאת, הצבא האדום פרס למעלה ממיליון איש למתקפה. תנועות החיילים הסובייטיים לא היו נטולות בעיות: הסתרת צבירת הכוחות התבררה כקשה, ויחידות סובייטיות הגיעו בדרך כלל באיחור עקב בעיות לוגיסטיות. מבצע אורנוס נדחה לראשונה על ידי הפיקוד העליון הסובייטי (סטבקה) מ-8 ל-17 בנובמבר, ולאחר מכן ל-19 בנובמבר. בשעה 07:20 שעון מוסקבה ב-19 בנובמבר תקפו כוחות סובייטים את האגף הצפוני של כוחות הציר בסטלינגרד; התקפות בדרום החלו למחרת. למרות שהיחידות הרומניות הצליחו להדוף את ההתקפות הסובייטיות הראשונות, עד סוף ה-20 בנובמבר הארמיות הרומניות השלישית והרביעית היו בנסיגה, שכן הצבא האדום עקף כמה דיוויזיות חי"ר גרמניות. עתודות ניידות גרמניות התבררו כחלשות מכדי לבלום את ראשי החנית הממוכנים הסובייטיים, בעוד הארמייה השישית לא הגיבה במהירות או בנחישות דיה כדי לנתק את כוחות השריון הגרמניים בסטלינגרד ולכוון אותם מחדש להתמודדות עם האיום הממשמש ובא. בסוף ה-22 בנובמבר, הכוחות הצפוניים והדרומיים של ברית המועצות חברו בעיירה קאלאץ', וכיתרו כ-290,000 לוחמי הציר מזרחית לנהר הדון. במקום לנסות לצאת מהכיתור, החליט מנהיג גרמניה אדולף היטלר להשאיר את כוחות הציר בסטלינגרד ולתספק אותם מחדש מהאוויר. ב-28 ביוני 1942 החל הוורמאכט במתקפה שלו נגד הכוחות הסובייטיים מול קבוצת ארמיות דרום, בשם הקוד מבצע מקרה כחול. לאחר פריצת כוחות הצבא האדום עד 13 ביולי, כוחות גרמנים כיתרו את העיר רוסטוב וכבשו אותה. לאחר נפילת רוסטוב, היטלר פיצל את הכוחות הגרמניים שפעלו בקצה הדרומי של דרום רוסיה הסובייטית במאמץ לכבוש בו-זמנית את העיר סטלינגרד ואת שדות הנפט של הקווקז. האחריות לכבוש את סטלינגרד הוטלה על הארמייה השישית, שפנתה מיד לכיוון נהר הוולגה והחלה את התקדמותה בסיוע אווירי כבד מצי האוויר הרביעי של הלופטוואפה. ב-7 באוגוסט הצליחו שני קורפוסי פאנצר גרמניים לאגף ולכתר כוח סובייטי של 50,000 איש וכ-1,000 טנקים, וב-22 באוגוסט החלו כוחות גרמנים לחצות את נהר הדון כדי להשלים את ההתקדמות לעבר הוולגה. למחרת, החל קרב סטלינגרד כאשר כוחות החלוץ של הארמייה השישית חדרו לפרברי העיר. עד נובמבר הארמייה השישית כבשה את רוב סטלינגרד, והדפה את הצבא האדום המגן לגדות נהר הוולגה. בשלב זה, היו אינדיקציות למתקפה סובייטית צפויה שתכוון לכוחות הוורמאכט ברחבי העיר, כולל פעילות סובייטית מוגברת מול אגפי הארמייה השישית, ומידע שנרכש באמצעות חקירת שבויים סובייטים. הפיקוד הגרמני נשאר ממוקד בהשלמת כיבוש סטלינגרד ולא היה בטוח היכן ומתי תתבצע התקפת הנגד. ננקטו פעולות לספק עתודות מאחורי הארמיות האיטלקיות והרומניות, עם דיוויזיית הפאנצר ה-6 ושתי דיוויזיות חי"ר נוספות שנשלחו לרוסיה מצרפת. עם זאת, המהלך הזה יושלם רק עד דצמבר. ראש המטה הכללי של הצבא, גנרל פרנץ האלדר, הודח בספטמבר לאחר מאמציו להתריע על הסכנה שהתפתחה לאורך האגפים המתוחים מדי של הארמייה השישית וארמיית הפאנצר הרביעית. כבר בספטמבר החלה הסטאבקה הסובייטית (פיקוד עליון) לתכנן סדרה של מתקפות נגד כדי להביא להשמדת הכוחות הגרמניים בדרום, הלוחמים בסטלינגרד ובקווקז, ונגד קבוצת ארמיות מרכז. בסופו של דבר, הפיקוד על המאמצים הסובייטיים להקל על סטלינגרד הועבר תחת הנהגתו של הגנרל אלכסנדר ואסילבסקי. הסטאבקה פיתחה שני מבצעים מרכזיים שיתבצעו נגד כוחות הציר ליד סטלינגרד, אורנוס וסטורן, וכן תכננה את מבצע מאדים, שנועד להעסיק את קבוצת ארמיות מרכז הגרמנית במאמץ להסיח את דעתם מתגבורות ולהסב נזק רב ככל האפשר. מבצע אורנוס כלל שימוש בכוחות ממוכנים וחי"ר סובייטיים גדולים כדי לכתר כוחות ציר גרמניים ואחרים ישירות סביב סטלינגרד. עם תחילת ההכנות למתקפה, נקודות ההתחלה של המתקפה הוצבו בקטעים של החזית לחלק העורפי של הארמייה הגרמנית השישית, מה שמנע במידה רבה מהגרמנים לתגבר במהירות את הגזרות שבהן יחידות הציר היו מתוחות מדי מכדי לכבוש אותן ביעילות. המתקפה הייתה תנועת מלקחיים; כוחות ממוכנים סובייטיים יחדרו לעומק העורף הגרמני, בעוד מתקפה נוספת תתבצע קרוב יותר לארמייה הגרמנית השישית במאמץ לתקוף יחידות גרמניות שם ישירות בעורף. בזמן שהצבא האדום התכונן, המפקדים העליונים הגרמנים - בהשפעת אמונתם שהצבא האדום, שנבנה מול קבוצת ארמיות מרכז הגרמנית מצפון, אינו מסוגל לצאת למתקפה בו-זמנית בדרום - המשיכו להכחיש את האפשרות של מתקפה סובייטית קרובה. במבצע מקרה כחול היו מעורבים כוחות ציר גרמניים ואחרים שהשתרעו על פני חזית ברוחב של יותר מ-480 קילומטרים (300 מיל) רחב ועומק של כמה מאות קילומטרים, בעוד שההחלטה לכבוש את סטלינגרד מתחה את כוחות הציר עוד יותר על ידי משיכת כוח אדם מזרחה. לדוגמה, בתחילת יולי, הארמייה השישית הגנה על קו לאורך 160 קילומטרים (100 מיל), תוך ביצוע גם למתקפה שכללה מרחק של כ-400 קילומטרים (250 מיל). קבוצת ארמיות B, שפוצלה מקבוצת ארמיות דרום (הכוחות שפעלו סביב הקווקז נקראו קבוצת ארמיות A), נראתה חזקה על הנייר: היא כללה את הארמיות הגרמניות השנייה והשישית וארמיית הפאנצר הרביעית, הארמיות הרומניות הרביעית והשלישית, הארמייה האיטלקית השמינית והארמייה ההונגרית השנייה. לקבוצת ארמיות B היה את קורפוס הפאנצר ה-48, שהיה בעוצמה של דיוויזיית פאנצר מוחלשת, ודיוויזיית חי"ר יחידה כעתודה. על פי רוב האגפים הגרמניים הוחזקו על ידי צבאות ציר לא גרמניים שהגיעו, בעוד שהכוחות הגרמניים שימשו כדי להוביל את המשך הפעולות בסטלינגרד ובקווקז. בעוד אדולף היטלר הביע אמון ביכולתן של יחידות הציר הלא-גרמניות להגן על האגפים הגרמניים, במציאות יחידות אלו הסתמכו על ציוד מיושן ברובו ועל ארטילריה רתומה לסוסים, בעוד שבמקרים רבים היחס הקשוח של קצינים כלפי המתגייסים גרם למורל ירוד. בכל הקשור למיכון, דיוויזיית השריון הרומנית הראשונה הייתה מצוידת בכ-100 טנקי R-2 צ'כים, חמושים בתותח 37 מילימטרים (1.5 אינץ') לא יעיל נגד שריון טנקי T-34 סובייטיים. באופן דומה, תותחי נ"ט 37 מ"מ (1.5 אינץ') היו גם מיושנים והם היו חסרים במידה רבה תחמושת. רק לאחר בקשות חוזרות ונשנות שלחו הגרמנים ליחידות הרומניות תותחי 7.5 ס"מ PaK 40; שישה לכל דיוויזיה. יחידות אלו נמתחו על פני חלקים גדולים מאוד של החזית; לדוגמה, הארמייה הרומנית השלישית החזיקה קו באורך 140 קילומטרים (87 מיל) והארמייה הרומנית הרביעית הגנה על קו של לא פחות מאורך 270 קילומטרים (170 מיל). האיטלקים וההונגרים הוצבו בדון ממערב לארמייה הרומנית השלישית, אך המפקדים הגרמנים לא התייחסו ליכולתן של אותן יחידות להילחם. באופן כללי, הכוחות הגרמניים לא היו במצב טוב יותר; הם נחלשו עקב חודשים של לחימה בצבא האדום, ובעוד שהסטאבקה הקימה ארמיות חדשות, הפיקוד העליון הגרמני ניסה לשמור על יחידותיו הממוכנות הקיימות. יתרה מזאת, במהלך המתקפה הגרמנית בין מאי לנובמבר 1942, שתי דיוויזיות ממונעות, דיוויזיות העילית לייבסשנדארטה וגרוסדויטשלנד, נפרסו מחדש מקבוצת ארמיות A למערב, כדי לספק עתודה ממוכנת במקרה של נחיתת בעלות הברית בצרפת. הארמייה השישית גם ספגה אבדות רבות במהלך הלחימה בעיר סטלינגרד עצמה. במקרים מסוימים, כמו זה של דיוויזיית הפאנצר ה-22, הציוד שלהם לא היה טוב יותר מזה של דיוויזיית השריון הרומנית ה-1. גם יחידות גרמניות היו פרוסות מדי לאורך קטעי חזית גדולים; הקורפוס ה-11, למשל, נאלץ להגן על חזית באורך 100 קילומטרים (62 מיל). הצבא האדום הקצה כ-1,100,000 איש, 804 טנקים, 13,400 כלי ארטילריה ומעל 1,000 מטוסים למתקפה הקרובה. כנגד הארמייה הרומנית השלישית, העמידו הסובייטים את ארמיית הטנקים החמישית שהוקמה מחדש, וכן את הארמיות ה-21 וה-65, על מנת לחדור ולהכריע את האגפים הגרמניים. האגף הדרומי הגרמני היה יעד של הארמיות ה-51 וה-57 של חזית סטלינגרד, שהובלו על ידי הקורפוסים הממוכנים ה-13 וה-4; אלה ילחצו את הארמייה הרומנית הרביעית, כדי לחבור אל ארמיית הטנקים החמישית ליד העיירה קאלאץ'. בסך הכל צברו הסובייטים 11 ארמיות וחטיבות וקורפוסי טנקים עצמאיים שונים. אולם ההכנות למתקפה היו רחוקות מלהיות מושלמות; ב-8 בנובמבר הוציאה הסטאבקה פקודות לדחות את מועד ההשקה של המבצע, משום שעיכובי תחבורה מנעו מיחידות רבות לעבור לעמדתם. בינתיים, יחידות בחזית עברו מספר משחקי מלחמה כדי לתרגל בלימת מתקפת נגד של האויב וניצול פריצת דרך בכוחות ממוכנים. תנועות אלו היו מוסוות באמצעות מסע הונאה של הסובייטים, כולל הפחתת תעבורת הרדיו, הסוואה, אבטחה מבצעית, שימוש בבלדרים לתקשורת במקום רדיו והונאה אקטיבית, כגון הגדלת תנועות החיילים ברחבי אזור מוסקבה. החיילים קיבלו פקודה לבנות ביצורים הגנתיים, להציג לגרמנים מצג שווא, בעוד שגשרים מזויפים הוצבו כדי להסיט את תשומת הלב מהגשרים האמיתיים שנבנים מעבר לנהר הדון. הצבא האדום גם הגביר את ההתקפות נגד קבוצת ארמיות מרכז והקים יחידות דמה כדי לשמור על הרעיון של מתקפה עיקרית נגד הכוחות הגרמניים במרכז. כוחות חזית סטלינגרד הסובייטית היו נתונים להפצצות כבדות, מה שהקשה על הגיוס. 38 גדודי ההנדסה שהוקצו לחזית היו אחראים על הובלת תחמושת, כוח אדם וטנקים על פני נהר הוולגה תוך ביצוע סיור קל לאורך קטעי החזית שהיו אמורים להיות נקודות הפריצה של המתקפה הממשמשת ובאה. תוך שלושה שבועות העביר הצבא האדום כ-111,000 חיילים, 420 טנקים ו-556 כלי ארטילריה על פני הוולגה. ב-17 בנובמבר הוחזר ואסילבסקי למוסקבה, שם הוצג לו מכתב שנכתב לסטלין על ידי הגנרל וולסקי, מפקד הקורפוס הממוכן ה-4, שדרש להפסיק את המתקפה. וולסקי סבר שהמתקפה כמתוכננת נדונה לכישלון עקב מצב הכוחות המיועדים למבצע; הוא הציע לדחות את המתקפה ולעצב אותה מחדש לחלוטין. חיילים סובייטים רבים לא קיבלו בגדי חורף, ורבים מתו מכוויות קור, "בשל יחס חסר אחריות של מפקדים". למרות שהמודיעין הסובייטי עשה מאמצים כנים לאסוף מידע רב ככל האפשר על נטייתם של כוחות הציר המוצבים מולם, לא היה מידע רב על מצב הארמייה הגרמנית השישית. ואסילבסקי רצה לבטל את המתקפה. המפקדים הסובייטים, שהכריעו נגד ואסילבסקי, הסכימו שהמתקפה לא תבוטל, וסטלין צלצל אישית לוולסקי, שחזר על כוונתו לבצע את הפעולה אם יקבל פקודה לעשות זאת. מבצע אורנוס, שנדחה ל-17 בנובמבר, נדחה שוב ביומיים כאשר נאמר לגנרל הסובייטי גאורגי ז'וקוב שהיחידות האוויריות שהוקצו למבצע אינן מוכנות; המבצע הושק לבסוף ב-19 בנובמבר. מעט אחרי 5 בבוקר, לויטננט גרהרד שטק, הוצב עם הקורפוס הרומני הרביעי בגזרת קלצקאיה התקשר למפקדת הארמייה השישית השוכנת בגולובינסקי, והציג מידע מודיעיני על מתקפה ממתינה שתתרחש אחרי 05:00 באותו בוקר; אולם, מכיוון שהשיחה שלו הגיעה אחרי חמש ואזעקות שווא היו נפוצות במהלך תקופה זו, הקצין התורן בצד השני של הקו לא היה להוט להעיר את ראש המטה של הארמייה, גנרל ארתור שמידט. למרות שהמפקדים הסובייטים הציעו לדחות את ההפגזה בגלל ראות לקויה מערפל סמיך, המפקדה הקדמית החליטה להמשיך. בשעה 07:20 שעון מוסקבה (05:20 שעון גרמניה) קיבלו מפקדי ארטילריה סובייטים את מילת הקוד "סירנה", מה שגרם להפגזה ארטילרית של 80 דקות שכמעט כולה נגד יחידות הציר הלא-גרמניות המגנות על האגפים הגרמניים. בשעה 07:30 ירו משגרי רקטות הקטיושות את המטחים הראשונים ועד מהרה הצטרפו אליהם 3,500 התותחים והמרגמות שנמתחו לאורך הגזרות הפורצות הבודדות מול הארמייה הרומנית השלישית והכתף הצפונית של האגף של הארמייה השישית הגרמנית. למרות שערפל סמיך מנע מהארטילריה הסובייטית לתקן את מטרתם, שבועות ההכנה והטיווחים שלהם אפשרו להם להנחית אש מדויקת על עמדות האויב לאורך החזית. ההשפעה הייתה הרסנית, שכן קווי תקשורת נותקו, מערומי תחמושת הושמדו ונקודות תצפית קדמיות התנפצו. חיילים רומנים רבים ששרדו את ההפגזה החלו להימלט לעורף. ארטילריה כבדה סובייטית שכוונה לעמדות ארטילריה רומנית ויחידות דרג שני תפסה גם את החיילים הרומנים הנסוגים. המתקפה נגד הארמייה הרומנית השלישית החלה בשעה 08:50, בהובלת הארמיות הסובייטיות ה-21 וה-65 וארמיית הטנקים החמישית. שתי ההתקפות הראשונות נהדפו על ידי המגינים הרומנים, והשפעות ההפגזה הארטילרית הכבדה הקשו למעשה על השריון הסובייטי לנווט בשדות המוקשים ופני השטח. אולם היעדר ארטילריה נגד טנקים כבדה גרם לקריסת ההגנה הרומנית; פריצת דרך של קורפוס הטנקים הרביעי וקורפוס הפרשים של המשמר השלישי הושגה עד הצהריים. זמן קצר לאחר מכן, ארמיית הטנקים החמישית הצליחה להשיג פריצת דרך מול הקורפוס הרומני השני, ואחריו קורפוס הפרשים השמיני. כשהשריון הסובייטי ניווט דרך הערפל הסמיך באמצעות מצפן, ועבר את עמדות הארטילריה הרומנית והגרמנית, החלו שלוש דיוויזיות חיל רגלים רומניות לסגת לאחור בחוסר סדר; הארמייה הרומנית השלישית כותרה ממערב וממזרח. לאחר קבלת החדשות על המתקפה הסובייטית, מפקדת הארמייה השישית לא הצליחה להורות על דיוויזיות הפאנצר ה-16 וה-24, שהיו מעורבות בלחימה עד כה בסטלינגרד, לכוון את עצמן מחדש כדי לחזק את ההגנות הרומניות; במקום זאת, המשימה ניתנה לקורפוס הפאנצר ה-48, שהיה חסר עוצמה ועם ציוד גרוע. לקורפוס הפאנצר ה-48 היו פחות מ-100 טנקים מודרניים שניתן להשתמש בהם. יתר על כן, חסר להם דלק, והמחסור בטנקים אילץ את המפקדים לארגן צוותי טנקים לפלוגות חי"ר; דיוויזיית הפאנצר ה-22, שהייתה חלק מהקורפוס, הושמדה כמעט לחלוטין בלחימה שהתפתחה. דיוויזיית הפאנצר ה-22 נכנסה ללחימה עם פחות משלושים טנקים כשירים, ויצאה עם פלוגת טנקים. דיוויזיית השריון הרומנית ה-1, שצורפה לקורפוס הפאנצר ה-48, התמודדה עם קורפוס הטנקים הסובייטי ה-26 לאחר שאיבדה את הקשר עם מפקדי הקורפוס הגרמני, והובסה עד ה-20 בנובמבר. כשהסובייטים המשיכו להתקדם דרומה, צוותי טנקים סובייטים רבים החלו לסבול מסופת השלגים שהולכת ומחריפה, שהשפיעה על אנשים וציוד וחסמה את כוונות הנשק. זה לא היה נדיר שטנקים איבדו אחיזה ואנשי צוות שברו את זרועם מהתהפכות בתוך גוף הטנק. אולם סופת השלגים נטרלה גם את התיאום של הקורפוס הגרמני. כיתור הארמייה הרומנית השלישית החל בסוף ה-19 בנובמבר. הארמייה ה-21 הסובייטית וארמיית הטנקים החמישית לכדו 27,000 רומנים - מרבית הכוח של שלוש דיוויזיות - ולאחר מכן המשיכו בהתקדמותם דרומה. הפרשים הסובייטיים שימשו כדי לנצל את פריצת הדרך, לנתק את התקשורת בין הרומנים לארמייה האיטלקית השמינית, ולבלום כל מתקפת נגד נגד האגף הסובייטי. בעוד שחיל האוויר האדום ירה בחיילים רומנים נסוגים, הלופטוואפה גילה התנגדות זניחה בלבד. הנסיגה של דיוויזיית הפרשים הרומנית ה-1, שהוצבה במקור באגף של דיוויזיית הרגלים הגרמנית ה-376, אפשרה לארמייה ה-65 לעקוף את ההגנות הגרמניות. כשהכוחות הגרמניים החלו להגיב מאוחר ב-19 בנובמבר, נפתחה מתקפה נוספת על האגף הדרומי של הארמייה השישית. בשעות הבוקר המוקדמות של ה-20 בנובמבר טלפנה הסטאבקה למפקד חזית סטלינגרד, אנדריי ירמנקו, ושאלה אם יתחיל את חלקו במתקפה על פי לוח הזמנים, בשעה 08:00. הוא השיב שיעשה זאת רק אם הערפל יתפוגג; למרות שהארמייה ה-51 פתחה את מטח הארטילריה שלה בזמן מכיוון שהמפקדה הקדמית לא יכלה ליצור קשר עם הדיוויזיה, שאר הכוחות שהוכנו למבצע קיבלו פקודות לדחות את המתקפה לשעה 10:00. הארמייה ה-51 לחמה בקורפוס ה-6 הרומני ולקחה שבויים רבים. כשהארמייה ה-57 הצטרפה להתקפה בשעה 10:00, המצב התפתח כך שחזית סטלינגרד יכלה להטיל את כוחות השריון שלה לקרב. דיוויזיית הרגלים הגרמנית ה-297 צפתה ביחידות התמיכה הרומניות שלה כושלת בהתנגדות לצבא האדום. עם זאת, בלבול וחוסר שליטה גרמו לקורפוסים הממוכנים הסובייטיים ה-4 וה-13 למעוד כשהחלו לנצל את פריצות הדרך שהושגו במתקפת הפתיחה. הגרמנים הגיבו במהירות על ידי פריסה מחדש של העתודות היחידות שלהם באזור, דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-29. למרות ניצחונות ראשוניים נגד כוחות שריון סובייטים, ההתמוטטות הרומנית אילצה את הדיוויזיה להתפרס מחדש בניסיון לחזק את ההגנות מדרום. מתקפת הנגד של דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-29 עלתה לצבא האדום בסביבות חמישים טנקים, וגרמה למפקדים הסובייטים לדאוג לבטיחות האגף השמאלי שלהם. עם זאת, הפריסה מחדש של הדיוויזיה הגרמנית גרמה לכך שבסופו של יום רק רגימנט הפרשים הרומני ה-6 עמד בין הכוחות הסובייטיים המתקדמים לבין נהר הדון. בזמן שחזית סטלינגרד פתחה במתקפה ב-20 בנובמבר, הארמייה הסובייטית ה-65 המשיכה להפעיל לחץ על הקורפוס הגרמני ה-11 לאורך הכתף הצפונית של האגף של הארמייה השישית. קורפוס הטנקים הרביעי של הצבא האדום התקדם מעבר לקורפוס ה-11 הגרמני, בעוד שחיל הפרשים של המשמר השלישי התרסק בעורף היחידה הגרמנית. דיוויזיית הרגלים הגרמנית ה-376 ודיוויזיית הרגלים ה-44 האוסטרית החלו להיערך מחדש כדי להתמודד מול האויב על אגפיהן, אך הופרעו בשל מחסור בדלק. רגימנט הפאנצר של דיוויזיית הפאנצר ה-14 השמיד רגימנט אגף של קורפוס הפרשים של המשמר ה-3 הסובייטי, אך יחידת הנ"ט שלו ספגה אבדות כבדות כאשר נדרסה על ידי הכוחות הסובייטיים. עד סוף היום קורפוס הטנקים הסובייטי ה-1 רדף אחרי קורפוס הפאנצר ה-48 הנסוג, בעוד שקורפוס הטנקים הסובייטי ה-26 כבש את העיירה פרלזובסקי, כמעט 130 קילומטרים (81 מיל) מצפון-מערב לסטלינגרד. המתקפה של הצבא האדום נמשכה ב-21 בנובמבר, כאשר כוחות חזית סטלינגרד השיגו חדירות של עד 50 קילומטרים (31 מיל). בשלב זה היחידות הרומניות הנותרות בצפון הושמדו בקרבות מבודדים, בעוד הצבא האדום החל להיכנס לקרב עם יחידות אגף של הארמיות הגרמניות הרביעית והשישית. דיוויזיית הפאנצר הגרמנית ה-22, למרות ניסיון התקפת נגד קצרה, צומצמה למעט יותר מפלוגת טנקים ונאלצה לסגת לדרום מערב. קורפוס הטנקים הסובייטי ה-26, לאחר שהשמיד חלק גדול מדיוויזיית השריון הרומנית ה-1, המשיך בהתקדמותו לדרום מזרח, תוך הימנעות מעימות עם האויב שנותר מאחור, למרות ששרידי הקורפוס הרומני החמישי הצליחו להתארגן מחדש ולהציב הגנה שנבנתה בחופזה בתקווה שייעזר בקורפוס הפאנצר הגרמני ה-48. מוקפת בארמיית הטנקים החמישית מצד אחד והארמייה ה-21 מצד שני, רוב הארמייה הרומנית השלישית הייתה מבודדת באזור רספופינסקאיה, שם השתלט הגנרל לסקר על שרידי הקורפוסים הרביעי והחמישי, בעוד שדיוויזיית השריון ה-1 השכנה עדיין ניסתה להשתחרר וליצור קשר עם דיוויזיית הפאנצר ה-22. באותו יום קיבל הגנרל הגרמני פרידריך פאולוס, מפקד הארמייה השישית, דיווחים שהסובייטים היו במרחק של פחות מ-40 קילומטרים (25 מיל) ממטהו; יתרה מזאת, לא נותרו יחידות שיכלו להתמודד עם ההתקדמות הסובייטית. בדרום, לאחר עצירה קצרה, המשיך הקורפוס הממוכן הסובייטי ה-4 בהתקדמותו צפונה, והרחיק מגינים גרמנים מכמה עיירות באזור, לעבר סטלינגרד. מכיוון שהכוחות הגרמניים בסטלינגרד וסביבתה היו בסיכון, היטלר הורה לכוחות הגרמנים באזור להקים "עמדת הגנה מסביב" וקבע את הכוחות בין נהרות הדון והוולגה כ"מבצר סטלינגרד", במקום לאפשר לארמייה השישית ניסיון לפרוץ החוצה. הארמייה השישית, יחידות הציר האחרות ורוב היחידות הגרמניות של ארמיית הפאנצר הרביעית נלכדו בתוך הכיתור הסובייטי ההולך וגובר. רק דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-16 החלה להילחם בדרכה החוצה. חוסר תיאום בין הטנקים הסובייטים וחיל הרגלים כאשר יחידות הטנקים של הצבא האדום ניסו לנצל את פריצת הדרך לאורך האגף הדרומי של הגרמנים אפשרה לחלק גדול מהארמייה הרומנית הרביעית להימלט מהשמדה. ב-22 בנובמבר החלו הכוחות הסובייטיים לחצות את נהר הדון והמשיכו בהתקדמותם לעבר העיירה קאלאץ'-על-הדון. הכוחות הגרמניים שהגנו על קאלאץ', מורכבים ברובם מאנשי תחזוקה ואספקה, לא היו מודעים למתקפה הסובייטית עד ה-21 בנובמבר, וגם אז לא ידעו באיזו עוצמה הצבא האדום מתקרב. המשימה לעלות על הגשר בקאלאץ' הוטלה על קורפוס הטנקים הסובייטי ה-26, שהשתמש בשני טנקים גרמניים שנתפסו וברכב סיור כדי להתקרב אליו ולירות על השומרים. כוחות סובייטים פרצו לעיירה עד אמצע הבוקר וגירשו את המגינים החוצה, ואפשרו לעצמם ולקורפוס הטנקים הרביעי לחבור לקורפוס הממוכן הרביעי של הצבא האדום המתקרב מדרום. בינתיים, בהמשך היום, קורפוס הטנקים ה-26 התפצל דרומה לאורך פתח נהר ליסקה בהתקדמות קטנה לעבר גשר ליד העיירה ניש צ'ירסקאיה. הסיבה למתקפה הייתה לא רק כדי להרחיק את הכוחות הגרמנים ממסילות הברזל המובילות לסטלינגרד אלא גם לקצץ את התמיכה שניתנה לארמייה הגרמנית השישית שעדיין מוקפת ליד הדון. הכוחות הרוסיים תקפו את העמדות הגרמניות בהפצצה ממשגרי רקטות BM-13 קטיושה ואחריה התקפת טנקים של בעיקר טנקי T-34. התקיפה הביאה לנסיגת הכוחות הגרמניים באזור. כיתור הכוחות הגרמניים בסטלינגרד הושלם ב-22 בנובמבר 1942 באותו יום המשיכו היחידות הסובייטיות להילחם גם בכיסי התנגדות רומנית, כמו זו שגילה הקורפוס הרומני החמישי. כיתור הארמייה השישית נכנס לתוקף ב-23 בנובמבר. בסביבות השעה 16:00, סמוך לכפר סובצקי, ראו הגזרות הקדמיות של החטיבה הממוכנת ה-36 מהקורפוס הממוכן הרביעי של חזית סטלינגרד את הטנקים המתקרבים של החטיבה ה-45 מקורפוס הטנקים הרביעי של החזית הדרום-מערבית. בהתחלה הם טעו בהם כגרמנים כי הם לא ירו אבוקות ירוקות כפי שסוכם לאות סיור ומספר טנקים ניזוקו בחילופי אש קצרים. לאחר בירור החבירה הושגה. היא שוחזרה מאוחר יותר עבור סרטוני החדשות. המפגש בין חיילי השריון של הארמיות ה-21 וה-51 מחזיתותיהם של ואטוטין ויריומנקו השלים את הקיפת קבוצת הכוחות של פאולוס: שתי ארמיות גרמניות מהחזקות בכוחות היבשה הגרמניים, 22 דיוויזיות ו-150 רגימנטים או גדודים נפרדים, וכמות עצומה של ציוד. מעולם במלחמה לא נלכדו כל כך הרבה חיילים של הצבא הגרמני ביחד. הישג כזה היה כל כך יוצא דופן שההערכה הראשונית של הסטאבקה עצמה לגבי כוח האויב המוקף הייתה רק רבע מעוצמתו האמיתית, מכיוון שמלבד הכוחות הלוחמים היה מספר עצום של כוח אדם נוסף ממקצועות שונים, יחידות הנדסה, צוותי קרקע של הלופטוואפה, יחידות מטה ואחרים. הלחימה נמשכה ב-23 בנובמבר כשהגרמנים ניסו לשווא לבצע התקפות נגד מקומיות כדי להבקיע את הכיתור. בשלב זה חיילי הציר בתוך הכיתור נעו מזרחה לכיוון סטלינגרד כדי להימנע מטנקים סובייטים, בעוד אלו שהצליחו להימלט מהכיתור נעו מערבה לעבר כוחות הציר הגרמניים ואחרים. מבצע אורנוס לכד בין 250,000 ל-300,000 חיילי הציר בשטח המשתרע על פני 50 קילומטרים (31 מיל) ממזרח למערב ו-40 קילומטרים (25 מיל) מצפון לדרום. הכיס הכיל ארבעה קורפוסי רגלים, קורפוס פנצר השייים לארמיות הפאנצר הרביעית והשישית, ואלמנטים ששרדו משתי דיוויזיות רומניות, רגימנט חי"ר קרואטי ויחידות נוספות. הציוד הכלוא כלל כ-100 טנקים, 2,000 כלי ארטילריה ומרגמות ו-10,000 משאיות. הנסיגה לסטלינגרד הותירה קווי נסיגה זרועים בקסדות, נשק וציוד אחר, וציוד כבד שהושמד הושאר בצד הדרך. גשרים המשתרעים על נהר הדון היו עמוסים בתנועה, כאשר חיילי הציר ששרדו עשו את דרכם בחיפזון מערבה במזג האוויר הקר, בניסיון להימלט משריון וחיל רגלים סובייטיים שאיימו לנתק אותם מסטלינגרד. אנשי ציר רבים פצועים נרמסו, ורבים מאלה שניסו לחצות את הנהר ברגל על הקרח נפלו וטבעו. חיילים רעבים מילאו כפרים רוסים בחיפוש אחר אספקה, בעוד שמערומי אספקה נבזזו לעיתים קרובות בחיפוש אחר קופסאות מזון. אחרוני הנחשלים חצו את נהר הדון עד ה-24 בנובמבר, והרסו את הגשרים כדי לחסום את הגישה של הסובייטים אל ארמיית הפאנצר הרביעית והארמייה השישית בסטלינגרד. הארמייה השישית, בעיצומו של תוהו ובוהו, החלה לבנות קווי הגנה, שנפגעו מהמחסור בדלק, תחמושת ומנות, אולם התקשתה עוד יותר בשל החורף הרוסי המתקדם. כמו כן, הוטל עליה לסתום פערים בקו שנגרמו על ידי הכוחות הרומניים המתפוררים. ב-23 בנובמבר, כמה יחידות גרמניות השמידו או שרפו את כל מה שלא נחוץ למבצע פריצה והחלו לסגת לאחור לכיוון הקצה הצפוני של סטלינגרד. אולם לאחר שהגרמנים נטשו את בונקרי החורף שלהם, הצליחה הארמייה ה-62 הסובייטית להשמיד את דיוויזיית הרגלים הגרמנית ה-94 בשטח הפתוח; ניצולי הדיוויזיה הגרמנית צורפו לדיוויזיות הפאנצר ה-16 וה-24. למרות שמפקדי צבא גרמנים סברו כי על כוחות הצבא שנלכדו בכיתור לפרוץ, בין ה-23 ל-24 בנובמבר החליט היטלר במקום זאת להחזיק בתפקיד ולנסות לתספק מחדש את הארמייה השישית באוויר. הכוח שנלכד בסטלינגרד ידרוש לפחות 680 טון של אספקה ביום, משימה שהלופטוואפה המדולדל לא היה במצב לבצע. יתר על כן, חיל האוויר הסובייטי המתחדש היווה איום על מטוסים גרמניים שניסו לטוס מעל הכיתור. למרות שעד דצמבר הרכיב הלופטוואפה צי של כ-500 מטוסים, זה עדיין לא הספיק כדי לספק לארמייה השישית וליחידות ארמיית הפאנצר הרביעית את האספקה הנדרשת. במהלך המחצית הראשונה של דצמבר הארמייה השישית קיבלה פחות מ-20% מהדרישות היומיות שלה. בינתיים חיזק הצבא האדום את קו ההיקף החיצוני מתוך כוונה להשמיד את היחידות הגרמניות המוקפות. הארמיות הסובייטיות יתקפו יחידות גרמניות במזרח ובדרום, במטרה לפצל יחידות גרמניות לקבוצות קטנות יותר. פקודות אלו נכנסו לתוקף ב-24 בנובמבר, והיו אמורות להתבצע ללא התארגנות גדולה או תנועה של עתודות. ההיקוף החיצוני נמשך לאורך כ-320 קילומטרים (200 מיל), למרות שרק שלושה רבעים מהמרחק הזה כוסו בפועל על ידי כוחות סובייטים; המרחק בין ההיקפים החיצוניים והפנימיים היה בסביבות 16 קילומטרים (10 מיל). הפיקוד העליון הסובייטי החל גם בתכנון מבצע סטורן שנועד להשמיד את הארמייה השמינית האיטלקית ולנתק את הכוחות הגרמניים בקווקז. הסטאבקה הסובייטית תכננה כי מבצע סטורן יתחיל ב-10 בדצמבר בערך. הכוחות הגרמניים באזור פוצלו עוד יותר, כאשר הגנרל הגרמני אריך פון מנשטיין קיבל את הפיקוד על קבוצת הארמיות דון שהוקמה, הכוללת את הארמיות הגרמניות הפאנצר הרביעית והשישית, ואת הארמיות הרומניות השלישית והרביעית. למרות שהמצב נראה עגום עבור הגרמנים, רגע של שקט יחסי השתרר לאחר סיום מבצע אורנוס; כוחות גרמנים וסובייטיים תכננו את תנועותיהם הבאות. החבירה של הכוחות הסובייטיים, שלא צולם באותה העת, שוחזר מאוחר יותר לסרט תעמולה שהוצג ברחבי העולם. מדיה וקבצים בנושא מבצע אורנוס בוויקישיתוף Glantz & House 1995, p. 134 Bergström 2007, p. 87 Glantz & House 1995, p. 346 Bergström 2007, p. 88 McCarthy & Syron 2002, p. 131 Glantz & House 1995, p. 119 Glantz & House 1995, p. 120 McCarthy & Syron 2002, pp. 135–136 McCarthy & Syron 2002, p. 136 Cooper 1978, p. 422 Clark 1965, p. 239 Clark 1965, p. 241 Clark 1965, p. 242 Glantz 2009, p. 643 McCarthy & Syron 2002, pp. 137–138 Glantz 1999, p. 17 Glantz 1999, p. 18 Glantz & House 1995, pp. 129–130 Glantz & House 1995, p. 130 Beevor 1998, pp. 225–226 Beevor 1998, p. 226 McTaggart 2006, pp. 49–50 Cooper 1978, p. 420 Cooper 1978, p. 418 Erickson 1975, p. 453 Erickson 1975, pp. 453–454 Erickson 1975, p. 454 McTaggart 2006, p. 49 McTaggart 2006, p. 48 McTaggart 2006, pp. 48–49 Perrett 1998, p. 17 Perrett 1998, p. 21 Beevor 1998, p. 229 Clark 1965, pp. 240–241 von Manstein 1982, p. 293 Glantz & House 1995, p. 124 Cooper 1978, p. 425 Cooper 1978, pp. 425–426 McTaggart 2006, pp. 50–51 McTaggart 2006, p. 50 Glantz & House 1995, p. 131 Glantz & House 1995, pp. 131–132 Zhukov, Georgy (1974). Marshal of Victory, Volume II. Pen and Sword Books Ltd. pp. 94–115, 120–129. ISBN 9781781592915. Erickson 1975, p. 456 Erickson 1975, pp. 456–457 Beevor 1998, pp. 226–227 Beevor 1998, p. 227 Erickson 1975, p. 457 Erickson 1975, p. 461 Erickson 1975, pp. 461–462 Beevor 1998, p. 232 Beevor 1998, p. 233 Beevor 1998, p. 234 Erickson 1975, p. 462 McTaggart 2006, p. 51 Glantz 1996, p. 118 Beevor 1998, p. 239 Beevor 1998, pp. 239–240 McCarthy & Syron 2002, p. 138 Joly 2014, pp. 56–57 Beevor 1998, p. 240 McTaggart 2006, pp. 51–52 Erickson 1975, p. 464 Beevor 1998, pp. 240–241 Beevor 1998, p. 241 Erickson 1975, pp. 464–465 McCarthy & Syron 2002, pp. 138–139 McCarthy & Syron 2002, pp. 139–140 McCarthy & Syron 2002, p. 140 Beevor 1998, p. 245 Erickson 1975, pp. 465–466 Beevor 1998, pp. 245–246 Beevor 1998, p. 246 Glantz & House 1995, p. 133 McTaggart 2006, p. 52 Bell 2006, p. 61 McTaggart 2006, pp. 52–53 McTaggart 2006, pp. 53–54 Erickson 1975, p. 466 Erickson 1975, pp. 466–467 McTaggart 2006, p. 54 Beevor 1998, p. 250 Erickson 1975, pp. 467–468 Beevor 1998, pp. 250–251 Beevor 1998, p. 251 McTaggart 2006, pp. 54–55 McTaggart 2006, p. 55 Erickson 1975, p. 468 Beevor 1998, p. 252 Beevor 1998, pp. 252–253 Beevor 1998, p. 253 Erickson 1975, pp. 468–469 Beevor 1998, p. 254 Adam, Wilhelm; Ruhle, Otto (2015). With Paulus at Stalingrad. תורגם ע"י Tony Le Tissier. Pen and Sword Books Ltd. pp. 130–131. ISBN 9781473833869. Erickson 1975, p. 469 McTaggart 2006, p. 72 Beevor 1998, p. 255 Beevor 1998, pp. 255–256 Koschorrek 2005, pp. 100–109 Koschorrek 2005, pp. 102,103 Koschorrek 2005, pp. 107 McCarthy & Syron 2002, pp. 140–141 Beevor 1998, p. 256 Joly 2014, p. 91 Joly 2014, pp. 91–92 Joly 2014, p. 92 Erickson 1975, pp. 469–470 McCarthy & Syron 2002, p. 141 Erickson 1975, p. 470 Beevor 1998, p. 258 Beevor 1998, pp. 258–259 Beevor 1998, p. 259 Beevor 1998, pp. 259–260 Beevor 1998, pp. 260–262 Erickson 1983, p. 2 Erickson 1983, pp. 2–3 Erickson 1983, p. 3 Bell 2006, p. 62 Bell 2006, pp. 62–63 Erickson 1975, pp. 470–471 Erickson 1975, pp. 471–472 Erickson 1983, p. 5 Beevor 1998, pp. 292–293 Beevor 1998, p. 293 Erickson 1983, p. 7 Erickson 1983, pp. 5–7 Bell 2006, p. 108