laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
גבעת ניל"י

גִּבְעַת נִילִ"י הוא מושב בצפון ישראל ליד זכרון יעקב וליד ואדי עארה הנמצא בתחומי המועצה אזורית אלונה. היישוב הוקם בשנת 1953 על ידי עולים מעיראק, טורקיה, מרוקו ותוניסיה על אדמות הכפר הנטוש אום אל-שוף. בשנת 1956 חובר היישוב לרשת החשמל הארצית. היישוב קרוי על שם המחתרת ניל"י שפעלה בארץ בתחילת המאה ה-20. ביישוב מתגוררות (נכון ל-2008) כ-120 משפחות. החקלאים, בעיקר בני דור המייסדים, עוסקים בגידול ענבים ליין ולמאכל, חקלאות פירות וגידול בקר. מדיה וקבצים בנושא גבעת ניל"י בוויקישיתוף גבעת ניל"י באתר מועצה אזורית אלונה איתן לשם, עין ניל"י, באתר הארץ, 30 ביולי 2020 אום אל-שוף באתר מקומות שהזמן שכח אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 ברק מאייר, אום אל-שוף, באתר מקומות שהזמן שכח, ‏21 בדצמבר 2021 מפה ומשם - המשקים דורות ורוחמה בדרום חוברו לרשת החשמל, דבר, 24 באוקטובר 1956
מתחם ארמונות ניאווראן

מתחם ארמונות ניאווראן (בפרסית: مجموعه کاخ نیاوران), השוכן מצפון לטהראן שבאיראן, כולל מספר ארמונות ומוזיאונים מתקופת המלכים נאסר א-דין שאה קאג'אר ואחמד שאה קאג'אר. בשנת 1888 הורה נאסר א-דין שאה לבנות במתחם ארמון עבורו. הארמון נקרא בתחילה "ארמון ניאווראן" ומאוחר יותר שונה שמו ל"ארמון צאחב-קראניה" (کاخ صاحبقرانیه). הארמון המפואר שימש גם את מוזפר א-דין שאה שמלך אחריו. שם גם נחתם החוק שהניח את היסוד לחוקת איראן ב-1906. השאה האחרון של איראן, מוחמד רזא שאה פהלווי, בנה את אחד מארמונותיו במתחם זה, וארמונו האישי הוא המבנה המרכזי של המתחם. הארמון הושלם ב-1968 ושימש כמקום מגוריו של השליט ומשפחתו לפני המהפכה האיראנית בשנת 1979, בימי המדינה האימפריאלית של איראן. הארמון תוכנן על ידי האדריכל האיראני מוחסן פורוע'י, והוא בגודל של כפ9000 מ"ר ושתי קומות וחצי. תחילה היה בניין המגורים מיועד לאורחים זרים של השאה, אבל לאחר שהסתיימה בנייתו, הפך למקום מגוריה העיקריים של משפחת המלוכה. בארמון הוקמה ספריה פרטית הכוללת כ-23,000 ספרים, רובם בפרסית ובצרפתית. הספרייה נחנכה באופן רשמי ב-1994 לכבוד יום המוזיאונים הבינלאומי. החל משנת 2010, החלו להיווצר סדקים בקירות הארמון המרכזי, ובשנת 2013 אף נפלה אחת הנברשות באולם. בשל כך הוחלט לסגור חלק מן הארמון למבקרים, ובשנת 2018 הוחלט לשפצו. מבנים אתרים נוספים במתחם: ביתן אחמד שאהי (کوشک احمدشاهی) מוזיאון ג'האן-נמא (موزه جهان‌نما) מוזיאון הספרייה המלכותית ( موزه کتابخانه سلطنتی) מוזיאון לכלי רכב (موزه خودروهای اختصاصی کاخ نیاوران) חצר האפיגרפיה ( باغ موزه کتیبه ها) מדיה וקבצים בנושא מתחם ארמונות ניאווראן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מתחם ארמונות ניאווראן "Niavaran Palace Complex ", Iran Review, November 1, 2009. " Niavaran Palace to Undergo Restoration ", Financial Tribune, April 15, 2018. ערך זה הוא קצרמר בנושא איראן ובנושא מבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
20 אירו-סנט

20 אירו סנט הוא מטבע האירו בעל העריך הרביעי בגודלו במחזור. הוא עשוי מסגסוגת מסוג זהב נורדי. צד הנושא של המטבע הוא בעל עיצוב ייחודי לכל מדינה המנפיקה אותו, ועל כן נקרא גם הצד הלאומי, צד הערך הוא משותף ונושא עיצוב של מפת אירופה יחד עם העריך. קוטרו של המטבע הוא 22.25 מ"מ עוביו 2.14 מ"מ ומשקלו 5.74 גרם. בצד המשותף של המטבע מוטבעת מפת אירופה ועל גביה עריך המטבע באלפבית לטיני. בצדה הימני של הטבעת החיצונית מוטבעים 12 כוכבים, המסמלים את 12 הכוכבים בדגל האיחוד האירופי, והם מצומדים ומחוברים בקווים. מימין מופיעים ראשי התיבות של האמן של האמן שעיצב את צד הערך של המטבע, לוק לואיקס. עד שנת 2007 הוטבעה על הצד המשותף מפה שכללה את מדינות האיחוד האירופי בלבד, אולם בעקבות הצטרפותן של 10 מדינות נוספות לאיחוד הורחבה המפה לאירופה כולה. השולים של המטבע בעלי שבעה חריצים אשר משמשים לזיהוי המטבע על ידי לקויי ראייה. סוג זה של החריצים נקרא שושן ספרדי. אירו 1 אירו 2 אירו 50 אירו-סנט מדיה וקבצים בנושא 20 אירו-סנט בוויקישיתוף
יחסי איראן–יפן

יחסי איראן–יפן (בפרסית: روابط ایران و ژاپن, ביפנית: 日本とイランの関係) הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין יפן. היחסים בין המדינות נוסדו באופן רשמי בשנת 1926. במשך ההיסטוריה שמרו שתי המדינות על יחסים חברותיים במידה רבה, ושותפות אסטרטגית חזקה. בשנת 1878 התקבל שגריר יפן לאימפריה הרוסית, אנומוטו טקאקי, בפני קהל רשמי בסנקט פטרבורג בידי השאה הפרסי נאסר א-דין שאה קאג'אר. עם זאת, יחסים דיפלומטיים רשמיים בין יפן לאיראן לא כוננו עד שנת 1926. בשנת 1929 פתחה יפן צירות באיראן, ואילו איראן פתחה מצדה צירות ביפן ביולי 1930. אמנת ידידות נחתמה בין שתי המדינות בשנת 1939 ויחסים לבביים נשמרו במהלך מלחמת העולם השנייה עד שנת 1942, כשאירעה הפלישה הבריטית–סובייטית לאיראן. יחסים דיפלומטיים רשמיים הוחזרו בשנת 1953 אחרי חתימת חוזה סן פרנסיסקו. בפברואר 1955 שודרגו היחסים בין המדינות לדרג שגרירות, ובשנת 1977 פתחה יפן קונסוליה כללית בח'ורמשהר, אולם זו נסגרה באופן זמני במלחמת איראן–עיראק ובאופן סופי ב-1997. איראן ויפן חתמו על הסכם פטור מאשרת כניסה בשנת 1974, אולם ההסכם בוטל באפריל 1992 בשל הגירה לא חוקית רחבת היקף של איראנים ליפן. איראן ויפן גם משתפות פעולה במדיניות חוץ אזורית במזרח התיכון, כמו שיקום אפגניסטן. מאז 2004 עובדת יפן על פיתוח שדה הנפט החופי של איראן, שנמצא באזאדגאן. על פי סקר של ה־BBC World שנערך ב־2012, רק ארבעה אחוזים מאזרחי יפן ראו את איראן באור חיובי; 52 אחוזים הביעו דעה שלילית על משטר האייתוללות. על פי סקר Pew Global Attitudes שנערך באותה שנה ביפן, 61 אחוזים תמכו ב"עיצומים קשים", אך 49 אחוזים הצהירו כי הם מקבלים את איראן עם יכולות גרעיניות - שיעור גבוה יותר מבכל מדינה אחרת. בדצמבר 2018 הכריז משרד החוץ היפני על הסמל הרשמי של יום השנה ה־90 לכינון היחסים הדיפלומטיים בין המדינות. בסמל, שאומץ על ידי שתי הממשלות, מופיעים הדגל הלאומי של איראן והדגל הלאומי של יפן על רקע פריחת הדובדבן, אות לשגשוג ולהידוק היחסים בין השתיים. מדיניות החוץ של יפן כלפי איראן היא סובלנית ועקבית. יפן משקיעה באיראן כדי להבטיח אספקת אנרגיה אמינה; היא מייצאת אליה מכוניות ומוצרי חשמל, ומייבאת ממנה מוצרי נפט ומוצרים פטרוכימיים. היקף הסחר השנתי בין שתי המדינות עומד על 11 מיליארד דולר. ביוני 2019, גורם ממשלתי ביפן הודיע כי ראש ממשלת יפן, שינזו אבה, צפוי להיפגש עם המנהיג העליון של איראן, אייתוללה חמינאי ועם הנשיא רוחאני. היה זה ביקור רשמי ראשון של ראש ממשלה יפני מאז 1978. מטרת הביקור הייתה לתווך בין איראן לארצות הברית ולהקל את המתיחות שעלולה להידרדר למלחמה. הנשיא טראמפ תמך במאמצי התיווך היפניים. מדיה וקבצים בנושא יחסי איראן–יפן בוויקישיתוף "יחסי יפן־איראן". משרד החוץ היפני. ביולי 2007. {{cite web}}: (עזרה) Kodansha Encyclopedia of Japan, pp.623 Chapter III, Section 6: The Middle East – Diplomatic Bluebook: Japan's Diplomatic Activities. Ministry of Foreign Affairs, Japan. 1992. אורכב מ-המקור ב-2007-09-28. נבדק ב-2012-08-22. "Iran, Japan Ready to Cooperate in Afghan, Palestinian Issues". People's Daily. 2002-05-05. נירית אופיר, האם יפן תתווך בין איראן לארה"ב?, באתר ישראל היום, ‏יוני 4 2019
יונגהנס

יונגהנס (בגרמנית: Junghans) היא חברת השעונים הגדולה בגרמניה. החברה הוקמה בשנת 1861 על ידי ארהארד יונגהנס וגיסו יעקוב זלר-טובלר. החברה החלה לייצר שעונים משנת 1866 ושעוני יד מ-1927. ארהארד יונגהנס מת ב-1870 ואשתו לואיס יונגהנס לקחה פיקוד על החברה. בשנות ה-70 של המאה ה-19 החברה הכינה שעונים מעוררים. בשנות ה-50 עבד בחברה המעצב מקס ביל, דוגמה מפורסמת לעבודתו הוא השעון קיר המוצג לראווה במוזיאון לאונות מודרנית בניו-יורק. ומשנת 1962 גם עיצב שעוני יד שלא רק נראו טוב, אלא היו גם מהמדויקים בתחום. בשנות ה-80 יונגהנס בנו את השעון הראשון שפועל על רדיו וב-1990 את שעון היד-רדיו הראשון. בשנת 1990 בנו יונגהנס שעון שפועל על אנרגיה סולארית. עד היום, למרות שחברת יונגהנס מוכרת מאוד באירופה, הם כמעט אנונימיים באמריקה. בשנת 2011 החברה חגגה יום הולדת 150. בעבר יצרו גם שעוני קיר, או שעוני אח, אך כיום הם מייצרים רק שעוני יד. כיום, יונגהנס גם מייצרים טכנולוגיה צבאית. גוסטב בקר מדיה וקבצים בנושא יונגהנס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של יונגהנס
זובידאת

זובידאת (בערבית: زبيدات) הוא כפר בדואי בבקעת הירדן. כ-27 ק"מ מצפון ליריחו, בגובה של 180 מטרים מתחת לגובה פני הים. כמות המשקעים השנתית הממוצעת 192 מילימטר. הכפר נקרא על שם בני השבט הבדואי ערב אל זבידאת שגרו קודם בנגב ובאו לכאן לאחר מלחמת העצמאות. בשנת 1970 הופקעו כ־50 דונמים מהכפר להתנחלות ארגמן. 36 דונם משטח הכפר, שהם כ־1% משטחו, נחשבים לשטח B ו-4,087 דונמים נכללים בשטח C, על פי הסכם אוסלו. בשל ירידת מפלס מי התהום עקב שאיבה של חברת מקורות משני קידוחים שלה שנמצאים בשטח הכפר והאיסור על חפירה והעמקה של בארות מקומיות, נאלץ הכפר לרכוש מים ממקורות. שם המשפחה נגזר מזֻבְּדָּה – חמאה. חלק אחר של המשפחה (נקראת זבידאת או איזבדאת) נמצא בבסמת טבעון ובכפרים לא מוכרים באזור. The Applied Research Institute – Jerusalem, Az Zubeidat Village Profile, ‏2012
צ'יוואווה (מדינה)

צ'יוואווה (ספרדית: Chihuahua; באופן רשמי: המדינה החופשית והריבונית של צ'יוואווה, ספרדית: Estado Libre y Soberano de Chihuahua), היא אחת מ-31 מדינות מקסיקו, אשר יחד עם המחוז הפדרלי, מרכיבות את 32 הגופים הפדרליים של מקסיקו. עיר הבירה שלה היא צ'יוואווה והעיר הגדולה ביותר בה היא סיודאד חוארס. צ'יוואווה ממוקמת בצפון-מערב מקסיקו. היא גובלת עם המדינות סונורה במערב, סינלואה בדרום-מערב, דורנגו בדרום, וקואווילה במזרח. בצפון וצפון-מזרח, לצ'יוואווה גבול רחב עם ארצות הברית, והיא סמוכה למדינות ניו מקסיקו וטקסס. צ'יוואווה היא המדינה בעלת השטח הגדול ביותר בין מדינות מקסיקו, והיא משתרעת על שטח של 247,455 קילומטרים רבועים (מעט גדולה יותר מבריטניה). כתוצאה מכך היא ידועה גם בכינוי El Estado Grande ("המדינה הגדולה"). למרות שצ'יוואווה מזוהה בעיקר עם מדבר צ'יוואווה, יש בה יותר יערות מאשר בכל מדינה אחרת במקסיקו. בשל האקלים המשתנה מתקיים במדינה מגוון רחב של צומח וחי. מבחינה טופוגרפית, המדינה מאופיינת בעיקר על ידי שטח הררי וסלעי, ועמקי נהרות רחבים. רכס הרי סיירה מדרה אוקסידנטל, חלק מהרי הרוקי, שולט בפני השטח של המדינה, והוא מכיל אטרקציה תיירותית מהגדולות במדינה, קניון הנחושת (Las Barrancas del Cobre) אשר גדול ועמוק יותר מהגרנד קניון. במדרון של הרי סיירה מדרה אוקסידנטל, קיימות כרי עשב גדולים של עשב צהוב קצר, מקורו של רוב הייצור החקלאי של המדינה. רוב התושבים חיים לאורך העמקים של הנהר ריו גראנדה. מקור המילה צ'יוואווה שנוי במחלוקת ונחקר על ידי היסטוריונים ובלשנים. התאוריה המקובלת סוברת כי השם נגזר משפת נאוואטל, ומשמעותו "המקום בו מי הנהרות נפגשים". מדיה וקבצים בנושא צ'יוואווה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של צ'יוואווה (בספרדית) צ'יוואווה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של מקסיקו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הפדרציה הבין-לאומית לשיכון ותכנון עירוני ואזורי

הפדרציה הבין-לאומית לשיכון ותכנון אורבני (IFHP) היא ארגון בין-לאומי של אנשי מקצוע המייצגים את התחום הרחב של דיור ותכנון אורבני. הפדרציה הפועלת בחסות האומות המאוחדות מארגנת מגוון רחב של פעילויות ויוצרת הזדמנויות לחילופים בין-לאומיים של ידע וניסיון בתחום המקצועי של תכנון עירוני. בין פעילויות אלה, האירוע הבולט ביותר הוא הקונגרס השנתי שהפדרציה מקיימת לנושא אקטואלי מסוים. הפדרציה נוסדה בשנת 1913 על ידי מתכנן הערים האנגלי אבנעזר הווארד. הווארד היה הוגה רעיון "עיר גנים" שהתבטא בשילוב של דיור ותפיסה תכנונית ירוקה שנועדה לפתור את הבעיות של ערי מטרופולין הרחבות אי פעם וליצירת תנאי חיים טובים יותר לאנשים. הווארד הקים העיר וגם את האגודה הבריטית לתכנון ארצי בשנת 1899 כדי לקדם את האידיאלים של רעיון "עיר גנים".הקמת הפדרציה עם העיקרון של חילופים בין-לאומיים של ידע וניסיון שהייתה צעד משמעותי קידמו עבורו התמקצעות בתכנון ושיפור הקידום של דיור ותכנון ושיפור הרמה הכללית של המקצוע ומאז התרחב לכלול מגוון כמעט בלתי מוגבל של נושאי דיור ותכנון. אתר האינטרנט הרשמי של הפדרציה הבין-לאומית לשיכון ותכנון עירוני ואזורי ערך זה הוא קצרמר בנושא אדריכלות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
עמיקם

עַמִּיקָם הוא מושב באזור מערב רמות מנשה, ליד זכרון יעקב, שנמצא במועצה אזורית אלונה. היישוב הוקם בשנת 1950 על ידי עולים יהודים יוצאי העיר חרבין שבסין. בשנת 1953 הצטרפו עולים יוצאי צפון אפריקה. בשנה 1956 הצטרפו למושב גם משפחות ממזרח אירופה. היישוב הוקם בעזרת תנועת החרות בית"ר, שטיפלה בעלייה מסין ובהקמת המושב. בתקופה הראשונה להקמת היישוב גרו הילדים והנשים בשולי פארק ז'בוטינסקי שליד בנימינה. חלק מהמשפחות עוסקות בחקלאות הכוללת מטעים של אפרסקים, שזיפים, נקטרינות, שסק ועוד. כיום מונה המושב כ-145 משפחות. במושב שוכן בית הספר היסודי "תל"י אלונה". בתוך המושב עובר נחל תנינים. במושב מתגורר שר הביטחון יואב גלנט ובו גם גדל הכדורגלן יהב גורפינקל. ממזרח למושב, מעל נחל תנינים, נמצאת גבעה המשקיפה על האזור, ומכונה "ההר העגול". משפחת גלקין טיפחה את הגבעה לזכרו של הצנחן, בן המושב, רב-טוראי ראובן גלקין, שנפל במלחמת יום הכיפורים בהתקפה אווירית על אזור הגשרים על תעלת סואץ, יום לאחר קרב החווה הסינית. על לחימתו בחווה הסינית הוענק לו צל"ש אלוף הפיקוד. הגבעה היא אתר לנופש בטבע ובראשה אנדרטה, לזכרו של ראובן. האנדרטה הוקמה בשנת 2010 על ידי הפסל אורי סיגל גלקין, אחיו של ראובן. בשנת 2018 הפך האתר לאתר הנצחה לכלל חללי גדוד 890 במלחמת יום הכיפורים והוקמו בו אנדרטות פלוגתיות. מדיה וקבצים בנושא עמיקם בוויקישיתוף אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
בראשית (פירושונים)

האם התכוונתם ל... בתנ"ך בראשית – הספר הראשון בספרי המקרא פרשת בראשית – הפרשה הראשונה בספר בראשית מדרש וספרות קשורה בראשית רבה – מדרש אגדה קדום לספר בראשית מעשה בראשית – כינוי לספרות אזוטרית הקשורה לתורת הסוד היהודית או האוניברסלית, המתייחסת לדברים שהאל ברא בתחילת העולם, למהות השמימית או לגורמי הטבע בראשית ברא ("....In The Beginning") – ספרו של פרופ' נתן אביעזר משנת 1993 המנסה ליישב את הסתירות בין בריאת העולם לתורת האבולוציה עסקים ומוסדות בראשית (חברה) – תאגיד בתי אריזה ישראלי מלון בראשית – מלון במצפה רמון חקר החלל בראשית (גשושית) – גשושית ישראלית של עמותת SpaceIL ששוגרה אל הירח בשנת 2019 פרס בראשית – פרס בסך מיליון דולר, עליו הכריזו ביוני 2012 במשותף ממשלת ישראל, הסוכנות היהודית וקרן ג'נסיס קולנוע וטלוויזיה ארץ בראשית – סרט טבע תיעודי ישראלי משנת 2010 בראשית (סדרה) (Primeval) – סדרת מדע בדיוני בריטית ששודרה בשנים 2007–2011 בראשית: עולם חדש – סדרה-בת לסדרה "בראשית", שודרה בשנים 2012–2013 מוזיקה בראשית (שיר) – שיר של עידן רייכל עיתונות בראשית (שבועון) – שבועון ישראלי בעריכת גבי ניצן היוצא משנת 2022 באיות והגייה קרובים ברעשית – היה מוצב של צד"ל בדרום לבנון ג'נסיס (פירושונים)
בראשית (חברה)

בראשית הוא תאגיד ישראלי העוסק באריזה ובשיווק של פירות. התאגיד הוקם בשנת 2005, עם מיזוגם של בתי האריזה פירות הגולן (בהקמתו של היזם שמשון ולנר) ופרי פסגות. שותפים בו חמישה קיבוצים מהגליל העליון (יפתח, יראון, מלכיה, מנרה וסאסא) ושמונה קיבוצים ומושבים מהגולן (אורטל, אלוני הבשן, אל-רום, יונתן, מרום גולן, עין זיוון, קשת ורמת מגשימים), וכן הוא משווק את תוצרתם של מטעים פרטיים. בתי האריזה ממוקמים בסמוך ליפתח ולמרום גולן. נכון לשנת 2012, משווק "בראשית" כ-50 אלף טון פירות נשירים בשנה, שהם כ-30% משוק הפירות הנשירים בישראל. בין היתר, משווק התאגיד אגסים, אפרסקים, דובדבנים, ליצ'ים, משמשים, נקטרינות, קיווים, שזיפים, שסקים ותפוחים. בנוסף לשיווק בישראל, מייצא "בראשית" פירות גם לבריטניה, דרום אפריקה, קפריסין ורוסיה. אתר האינטרנט הרשמי של בראשית ערך זה הוא קצרמר בנושא חקלאות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שולמית אליאש

שולמית אליאש (נולדה ב-1941) היא היסטוריונית ישראלית. נולדה בישראל, בתם של רחל והרב שלמה טנא. בוגרת המחלקה להיסטוריה באוניברסיטת בר-אילן. פרסמה מחקרים רבים בנושא ארץ ישראל בימי המנדט הבריטי ובסוגיית הרבנות הראשית בארץ ישראל ובמדינת ישראל. ספרה "גולי אצ"ל ולח"י" זכה בפרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר לשנת תשנ"ז. פרסומיה מופיעים בכתבי עת שונים, בהם קתדרה וסיני. הייתה שותפה בצוות החוקרים והכותבים של לקסיקון האישים של ארץ-ישראל: 1799-1948. מעורכי ספר הזיכרון "משואה ליצחק" שיצא לאור בשנת 2008, במלאת 50 שנה לפטירת הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג. חברת מכון ז'בוטינסקי וייצגה את המכון כחברה במועצה הציבורית להנצחת זאב ז'בוטינסקי שהוקמה בשנת 2005. כמו כן נמנית עם צוות המכון לחקר הציונות הדתית על-שם ד"ר זרח ורהפטיג. נישאה לעו"ד אמוץ אליאש, לשעבר סגן ראש עיריית רמת גן. היא כלתם של יחיאל אליאש, מייסד תנועת בני עקיבא, ומרים אליאש, ממייסדות תנועת אמונה לאישה הדתית. גיסתה היא שרה אליאש. גולי אצ"ל ולח"י: במחנות המעצר באפריקה 1948-1944, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 1996 הפולמוס ביישוב היהודי בארץ ישראל על תוכנית החלוקה, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן הצלת ישיבות פולין שנמלטו לליטא בראשית המלחמה, מורשת, בית עדות על שם מרדכי אנילביץ, 1982 The Harp and the Shield of David: Ireland, Zionism and the State of Israel, Routledge, London 2007 הרבנות הראשית לארץ ישראל והנישואין הפיקטיביים בשנות ה-30, אתר דעת הרבנות הראשית ותוכנית החלוקה של שנת 1937, קתדרה 21, אוקטובר 1981 השבת גולי קניה לארץ ישראל בהיבט הבריטי, "קתדרה" דה ולרה ותוכנית החלוקה של ארץ-ישראל, קתדרה 97, ספטמבר 2000, עמ' 148-117 הרבנות הראשית וה'מזרחי' בתקופת המנדט, קתדרה 37, ספטמבר 1985, עמ' 148-123 שולמית אליאש, דף שער בספרייה הלאומית
פוטין (סגסוגת)

פוטין (בצרפתית Potin) היא סגסוגת עתיקה, בדרך כלל בצבע אפור של נחושת עם בדיל, עופרת או לפעמים אבץ עם תערובות מתכות נוספות. היא הייתה בשימוש למטבעות שיוצרו במצרים, בהודו ובצרפת. רוב המטבעות מן הסגסוגת נוצרו בשיטת יציקה ולא במטבעה. הסגסוגת שימשה את העמים הקלטיים לכלי בית ותכשיטים בתקופה שאחרי שנת 150 לפנה"ס. נומיסמטיקה
סופי פאסקו

סופי פאסקו (באנגלית: Sophie Frances Pascoe; נולדה ב-8 בינואר 1993) היא שחיינית ניו זילנדית המתחרה במשחקים הפאראלימפיים במסגרת המשלחת הניו זילנדית. פאסקו בעלת 14 מדליות פאראלימפיות, מהן תשע מדליות זהב. פאסקו נולדה בעיר קרייסטצ'רץ' שבניו זילנד. כשהייתה בת שנתיים נקטעה רגלה מתחת לברך בתאונת מכסחת דשא. היא החלה לשחות כשהייתה בת שמונה, ובגיל 11 החלה להתחרות בתחרויות בינלאומיות. כשהייתה בת 15 בלבד, נשלחה פאסקו כנציגה הצעירה ביותר במשלחת הניו זילנדית למשחקים הפאראלימפיים שהתקיימו בבייג'ינג, 2008. בתחרות השחייה ל-100 מטרים בסגנון פרפר סיימה פאסקו עם תוצאה של 1:10.53 דקות, שנייה רק לאנה אימס האמריקאית, והייתה לזוכת המדליה הפאראלימפית הצעירה ביותר בתולדות המדינה. במקצה ל-100 מטרים גב זכתה במדליית הזהב, במשותף עם הדרום אפריקאית שירין ספירו כשסיימו השתיים בתוצאה זהה ושיא עולם של 1:10.57 דקות. פאסקו זכתה בשתי מדליות זהב פאראלימפיות נוספות, כשבמשחה ל-100 מטרים חזה ניצחה בתוצאה של 1:22.58 דקות, לפני שראי גאסון הספרדייה (1:24.51 דקות) ולואיס וילקינס הבריטית (1:26.10 דקות) ובמקצה ל-200 מטר בסגנון מעורב ניצחה כשעצרה את השעון על 2:35.21 דקות, לפני אלודי לוראדי הצרפתייה (2:39.28 דקות) וקטרזינה פאבליק (2:40.41 דקות) במשחקים הפאראלימפיים לונדון (2012) זכתה פאסקו במדליית הזהב במקצה ל-200 מטר מעורב אישי עם שיא עולם של 2:25.65 דקות, לפני הקנדית סאמר אשלי מורטימר שסיימה בתוצאה של 2:32.08 דקות והסינית מנג ג'אנג שזכתה בארד עם שיא אסייתי של 2:33.95 דקות. היא זכתה במדליית זהב נוספת במשחה ל-100 מטר פרפר עם שיא עולם של 1:04.43 דקות, לפני הפולניה] אוליביה יבלונסקה שסיימה עם שיא אירופאי של 1:08.55 דקות ולוראדי הצרפתייה שזכתה במדליית הארד עם 1:09.08 דקות, ובמשחה ל-100 מטר חופשי ניצחה עם שיא פאראלימפי של 1:00.89 דקות, לפני אלודי שקבעה שיא אירופאי של 1:01.09 דקות ומורטימר הקנדית שזכתה בארד עם 1:01.58 דקות. פאסקו הוסיפה במשחקים שתי מדליות כסף. במשחה ל-50 מטרים חופשי זכתה פאסקו במדליית הכסף כשסיימה בתוצאה של 28.24 שניות אחרי מורטימר שקבעה שיא עולם של 28.10 שניות ולפני הצרפתייה אלודי לורנדי ששברה את השיא האירופאי והעמידה אותו על 28.67 שניות, ובמשחה ל-100 מטר גב הפסידה שנית למורטימר שניצחה עם שיא עולם של 1:05.90 דקות. פאסקו קבעה את השיא האוקיאני עם תוצאה של 1:06.69 דקות ולפני הדרום אפריקאית שירין ספירו שקבעה שיא אפריקאי של 1:09.02 דקות שהספיק לה רק למדליית הארד. מדיה וקבצים בנושא סופי פאסקו בוויקישיתוף סופי פאסקו, ברשת החברתית אקס (טוויטר) סופי פאסקו, ברשת החברתית אינסטגרם Beijing 2008 Paralympic Games Swimming Women's 100 m Butterfly S10 Kiwi teen takes silver Beijing 2008 Paralympic Games Swimming Women's 100 m Backstroke S10 Beijing 2008 Paralympic Games Swimming Women's 100 m Breaststroke SB9 Beijing 2008 Paralympic Games Swimming Women's 200 m Individual Medley SM10 Women's 200m Ind. Medley - SM10 Women's 100m Butterfly - S10 Women's 100m Freestyle - S10 Women's 50m Freestyle - S10 Women's 100m Backstroke - S10
יום ירושלים (פירושונים)

האם התכוונתם ל... יום ירושלים – יום לציון איחוד ירושלים בשנת 1967 יום ירושלים הראשון – הציון הראשון של יום שחרור ירושלים שנחוג בשנת ה'תשכ"ח, שנה לאחר שחרורה של ירושלים במלחמת ששת הימים יום ירושלים (איראן) – יום לציון ההתנגדות לציונות על ידי איראן
אלפונס דה פוליניאק

אלפונס דה פוליניאק (בצרפתית: Alphonse de Polignac ‏ 1826–1863) היה מתמטיקאי צרפתי שעסק בעיקר בתורת המספרים. בשנת 1849 העלה את השערת פוליניאק, שמכלילה את השערת הראשוניים התאומים ואומרת שכל מספר זוגי מתקבל אינסוף פעמים כהפרש של ראשוניים עוקבים. טרם הצליחו להוכיח או להפריך את ההשערה. באותה שנה הציג בפני האקדמיה הצרפתית למדעים השערה נוספת שגרסה שכל מספר אי-זוגי הוא סכום של חזקה של 2 עם מספר ראשוני. 127 הוא דוגמה נגדית לטענה זו, כפי שעולה מבדיקה פשוטה של שבע החזקות של 2 שקטנות מ-127. נוסחת דה פוליניאק
זאב ברבן

זאב בָּרָבָּן (10 באוקטובר 1897 – 9 בספטמבר 1974) היה שחקן ובמאי תיאטרון ישראלי וחבר בהנהלת תיאטרון האוהל. ברבן נולד בסתיו 1897 ברוהטין שבגליציה המזרחית (אוסטריה), בנם של לאה לבית סמואל ויעקב ברבן, פקיד דואר. למד בבית ספר עברי אצל רפאל סופרמן ואחר-כך בגימנסיה ממשלתית פולנית. בסתיו 1914, עם הפלישה הרוסית במלחמת העולם הראשונה, נמלטה המשפחה לבירה וינה. שם סיים את לימודיו בגימנסיה גרמנית, והצטרף לתנועת "השומר הצעיר". ב-1917 גויס לצבא האוסטרי ושירת בו בדרגת מועמד-לקצונה. בתום המלחמה שב מזרחה לעירו רוהטין, ושם ייסד את קן השומר הצעיר ועמד בראשו. למד באוניברסיטת וינה ובסטודיו לדרמה. בשנת 1920 עלה לארץ ישראל כחלוץ עם גרעין תנועתו. תחילה עבד בייבוש ביצות, נגרות, עבודות בנין וסלילת כבישים, תחילה כחבר בקבוצה העירונית, ולאחר מכן כחבר "קבוצת הבניין" של שחקני "האוהל". כן נמנה עם מייסדי קיבוץ מרחביה. נישא לשחקנית "האוהל" דבורה קסטלניץ. התקבל לתיאטרון "האוהל" עם היווסדו בשנת 1925, היה חבר הנהלתו עד סגירתו ב-1969. משנת 1929 היה חבר ארגון "ההגנה". הוא זכה להצלחה בקריינות, והופיע בערבי קריאה ומערכונים יחד עם רעייתו בארץ ובארצות הברית. ברבן הדריך בחוגי דרמה וביים הצגות בתנועות נוער ובתי ספר, ובראשית שנות ה-50 נשלח להשתלמות בבימוי בארצות הברית מטעם תיאטרון האהל. עם שובו התרכז בבימוי וזנח את פעילותו כשחקן, בשנת 1953 נבחר לחבר מועצת האיגוד הארצי של אמני הבמה, המוזיקה והמחול. ברבן שיחק בהצגות: "יעקב ורחל", "ירמיהו", "ר.או.אר", "בשפל", "הרופא על פרשת דרכים", "אהבה ומרמה", "שורשים עמוקים", "יוהנה הקדושה", "בר כוכבא", "בנימין ד'יזרעאלי", "האחים אשכנזי", "דרך במדבר", "המלך ליר", "שבתי צבי" ועוד. ביים את ההצגות: "הבן יקיר לי" (1951), "צריפים וירח", "העיירה הזאת", "סוף העולם", "גם זו לטובה", "הנערה והכושי", "חבורה על התמזה", "העיר הזאת", "הדגן הוא ירוק", "כוכב השחר", "אסירה מס' 72", "השבת השחורה", "בלי עין הרע", "קשר דם", "הידעת את נתיב החלב", "המבשר", "המשטרה", "שניים ימין שניים שמאל" (1965). ברבן נפטר בשנת 1974 והוא בן 77. נקבר בבית העלמין קריית שאול. בתם היחידה, יעל, נישאה למלחין הצרפתי מישל קולומבייה (Colombier), והייתה אם לשניים. מדיה וקבצים בנושא זאב ברבן בוויקישיתוף זאב ברבן, בתוך: שמעון לב-ארי, "מדריך 100 שנה לתיאטרון העברי", באתר החוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב זאב ברבן, בתוך: שמעון לב-ארי, "מדריך 100 שנה לתיאטרון העברי", באתר החוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב דוד תדהר (עורך), "זאב ברבן", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ה (1952), עמ' 2096 ש. נצר, "הבן יקיר לי" ב"אהל", מעריב, 23 במאי 1951 עפרה אליגון, זאב ברבן (לבימויו ב"אהל"), דבר, 1 ביוני 1951) אשר נהור, "הבן יקיר לי", חרות, 1 ביוני 1951 אשר נהור, "צריפים וירח" ב"אהל", חרות, 1 בפברואר 1952 אשר נהור, "הנערה והכושי" ב"אהל", חרות, 29 באוגוסט 1952 אשר נהור, "חבורה על התמזה" ב"אהל", חרות, 2 בינואר 1953 י. מ. ניימן, "חבורה על התמזה", דבר, 9 בינואר 1953 מת זאב ברבן, דבר, 11 בספטמבר 1974 התכנסו אמני הבמה הצליל והמחול, דבר, 9 ביוני 1953. זאב ברבן באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
תאודור שניידר

תאודור שניידר (בגרמנית: Theodor Schneider;‏ 7 במאי 1911, פרנקפורט – 31 באוקטובר 1988, פרייבורג) היה מתמטיקאי גרמני הידוע בעיקר בשל פתרון הבעיה השביעית של הילברט. שניידר פרסם הוכחה למשפט גלפונד-שניידר בשנת 1935, מעט לאחר שאלכסנדר גלפונד הוכיח אותו באופן בלתי תלוי. המשפט עונה בחיוב לבעיה השביעית של הילברט וקובע שלכל a אלגברי שונה מ-0 ומ-1 ולכל b אי-רציונלי ab מספר טרנסצנדנטי. ב-1949 הרחיב את המשפט והכליל אותו כך שיתפוס לפונקציות מרומורפיות נוספות. שניידר למד בפרנקפורט בין השנים 1929–1934. הוא הוכיח את משפט גלפונד-שניידר בעבודת הדוקטורט שלו. לאחר מכן נעשה לעוזרו של קארל לודוויג סיגל באוניברסיטת גטינגן שם למד עד לשנת 1953. הוא היה לפרופסור באוניברסיטת ארלנגן בין השנים 1934–1953 ולאחר מכן בפרייבורג מ-1959 עד לפרישתו ב-1976. בזמן ששהה בפרייבורג שימש מנהל של המכון למחקר מתמטי של אוברוולפאך (1959–1963). תאודור שניידר, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה תאודור שניידר, באתר MacTutor (באנגלית)