laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
תומאס וורת'ינגטון

תומאס וורת'ינגטון (באנגלית: Thomas Worthington;‏ 16 ביולי 1773 – 20 ביוני 1827) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושל אוהיו השישי. תומאס וורת'ינגטון נולד במחוז ברקלי, ליד צ'ארלס טאון, שבקולוניית וירג'יניה (כיום בתחומי וירג'יניה המערבית). ב-1769 הוא נשא לאישה את אלינור סוורינגן, שהצטרפה אליו במעבר למחוז רוס שבאוהיו, שם הם העניקו לעבדיהם את חירותם. הבית שבסופו של דבר הם בנו ליד העיר צ'יליקות'י, נקרא "אחוזת אדנה" (Adena Mansion), שנתן את שמו ל"תרבות האדנה" (Adena culture) הפרה-קולומביאנית שהתקיימה בין השנים 500 לפנה"ס - 100 לספירה וזוהתה לראשונה בתל שניצב בשטח האחוזה. הראשונה מבין עשרת ילדיהם, הבת מרי, נישאה לימים לדייוויד מקומב, אחד ממנהיגי המהפכה הטקסנית. בנם הבכור, ג'יימס סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית של ארצות הברית, הגיע לדרגת בריגדיר גנרל במיליציה של אוהיו, ובהמשך לחם במלחמת ארצות הברית-מקסיקו ובמלחמת האזרחים. וורת'ינגטון היה חבר בבית הנבחרים של הטריטוריה הצפון-מערבית בשנים 1799–1803, ושימש כנציג מחוז רוס לוועידת החוקה של אוהיו שהתקיימה ב-1802. הוא היה מנהיגם של קבוצת פוליטיקאים חברי המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית מצ'יליקות'י שהובילו את קבלתה של אוהיו כמדינה בארצות הברית ב-1803 ושלטו בפוליטיקה שלה במשך כמה שנים לאחר מכן. בין עמיתיו נמנו נתניאל מאסי ואדוארד טיפין. ב-1803 נבחר וורת'ינגטון כאחד משני הסנאטורים הראשונים של אוהיו, וכיהן בתפקיד זה עד 1807. הוא שב לסנאט בדצמבר 1810 בעקבות התפטרותו של ריטרן ג'. מגז הבן, וכיהן הפעם עד דצמבר 1814, כאשר הוא התפטר בעקבות זכייתו בבחירות למשרת מושל אוהיו. ב-17 ביוני 1812 התקיימה בסנאט ההצבעה על הכרזת מלחמה על בריטניה. וורת'ינגטון הצביע נגד ההחלטה, אך היא התקבלה ברוב של 19 תומכים מול 13 מתנגדים וכך פרצה מלחמת 1812. כמושל נבחר וורת'ינגטון לכהונה שנייה ב-1816. הוא העביר את בירת המדינה מצ'יליקות'י לקולומבוס. בבחירות של 1818 הוא לא התמודד לכהונה נוספת. בינואר 1819, כאשר התקיימו הבחירות להחלפתו של הסנאטור הפורש ג'רמייה מורו, הוביל וורת'ינגטון בשלושת סבבי ההצבעה הראשונים, אך הפסיד בסבב הרביעי והאחרון כאשר נוצרו סיעות שהתלכדו מאחורי ויליאם טרימבל. הוא גם הפסיד בהפרש נמוך בחירות לתקופות כהונה חלקית בסנאט ב-1821 למושל המכהן אית'ן אלן בראון, ובמקום זאת נבחר לכהן בבית הנבחרים של המדינה. תומאס וורת'ינגטון נפטר בניו יורק ב-20 ביוני 1827. הוא נטמן בתחילה באחוזת אדנה, ומאוחר יותר נקבר בבית הקברות גרנדוויו שבצ'יליקות'י. וורת'ינגטון חבר ב"היכל התהילה של אוהיו". הוא ידוע כ"אבי קבלתה של אוהיו כמדינה". העיר וורת'ינגטון שבאוהיו קרויה על שמו, וכן בית ספר תיכון בעיר. מדיה וקבצים בנושא תומאס וורת'ינגטון בוויקישיתוף תומאס וורת'ינגטון, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית) תומאס וורת'ינגטון באתר Ohio History Central (באנגלית) אתר אחוזת אדנה (באנגלית) תומאס וורת'ינגטון, באתר "Find a Grave" (באנגלית) "Identifying Flint Artifacts/Early Woodland People".
היקום בקליפת אגוז

היקום בקליפת אגוז (The Universe in a Nutshell) הוא ספרו השלישי של הפיזיקאי סטיבן הוקינג. הספר יצא לאור באנגלית בשנת 2001 ובתרגום לעברית בשנת 2003. הספר מהווה המשך ל"קיצור תולדות הזמן" שראה אור בשנת 1988 ובדומה לו אף הוא ספר מדע פופולרי המיועד לקהל הרחב. ב"יקום בקליפת אגוז" מציג הוקינג את כל ההתפתחויות והגילויים החדשים בתחום הפיזיקה התאורטית מאז יציאתו של "קיצור תולדות הזמן" לאור ועד 2001. הספר עוסק במגוון רחב של נושאים: הוא מציג תחילה את המסד לפיזיקה התאורטית של ימינו - תורת היחסות ותורת הקוונטים, ומציג השלכות, מסקנות, השערות ופיתוחים של שתי התאוריות הללו: מוצא היקום, מסע בזמן, חורים שחורים, עולמות מקבילים, תורת המיתרים ויצירתה של תאוריה מאוחדת גדולה. היקום בקליפת אגוז, באתר OCLC (באנגלית) מידע על היקום בקליפת אגוז בקטלוג הספרייה הלאומית הספר "היקום בקליפת אגוז", באתר "סימניה" ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
עמותת אל אקצא

עמותת אל אקצא לפיתוח נכסי ההקדש האיסלמי היא עמותה הפועלת בחסות הפלג הדרומי של התנועה האיסלמית. העמותה הוקמה ב-1991 בעמותה חברים: אברהים צרצור, סאמר בדוי, צפוות פריג', אחמד ריאן, גומעה אל קצאצי, חאלד ריאן. סיוע לגופים הפעילים בפיתוח נכסי ההקדש. סיוע לאחזקת ופיתוח אתרי מקומות קדושים למוסלמים בישראל. צדקה ועזרה לנזקקים ועניים. ב-02/11/2021 הוגשה תלונה נגד עמותת אלאקצא בטענה לביצוע עבירות במסגרת החוק למניעת טרור על ידי ארגון "עד כאן" ופורום "בוחרים בחיים" של המשפחות השכולות בטענה לביצוע עבירות במסגרת החוק למניעת טרור וכנגד חוק תקנות העמותות. בתלונה טענו הארגונים כי מנהלי העמותה בעבר ובהווה ביצעו עבירות של קבלת כספי טרור התלונה הובילה להחרמתם על ידי משרד הביטחון בגלל עבירות כנגד החוק ותקנות העמותות. השייח' צפואת פריג', מקורבו של מנסור עבאס יו"ר רע"מ כתב: "לתרום לכיסוי הקנס הכספי שהטיל בית המשפט הישראלי… כדי למנוע עקירה של ארבע משפחות מירושלים", והוסיף "שותף ליציבות של אחיך הירושלמים בבתיהם ותחזק את איתנותם". בתחילת אוגוסט הודיעה העמותה על גיוס של 50 אלף שקלים שכבר הועברו לעברייני בנייה בשביל הקנסות. העמותת סיפקה ציוד חירום למרפאה למסגד אל-אקצא. בטקס אמר השייח' צפוות פריג' כי "הסיוע והציוד הרפואי ניתנו כחלק מהמאמצים הרבים, המבקשים לחזק את נוכחות עמנו בירושלים ובמסגד אל-אקצא ולסכל את התוכניות השיטתיות של היהודים, ועקירה נגד ירושלים ואנשיה". ארגון 'לך ירושלים' ותנועת 'אם תרצו' הוכיחו כיצד עמותת 'אל אקצא לפיתוח נכסי ההקדש האסלאמי' מנהלת קמפיין לגיוס תרומות למימון קנסות של עברייני בנייה. ארגון "לך ירושלים"טען: "עמותת אל-אקצא היא הזרוע של התנועה האסלאמית ורע״מ בירושלים. העמותה הגבירה את פעילותה מתוך מטרה לפגוע באחדות העיר ולעקור את הריבונות הישראלית בירושלים. עמותת אל אקצא, באתר "גיידסטאר ישראל" יורי ילון, הפלג הדרומי של התנועה האסלאמית סיפק ציוד רפואי למסגד אל-אקצא, באתר ישראל היום, 13 באוגוסט 2021 עמותת אלאקסא לפיתוח נכסי ההקדש האיסלאמי (ע"ר) | גיידסטאר - אתר העמותות של ישראל | משרד המשפטים, באתר www.guidestar.org.il בעקבות פנייתנו למשטרה: חקירה נגד עמותת אל אקצא של התנועה האיסלאמית ביחידת ההונאה, באתר אם תרצו - בונים חברה ציונית, ‏2021-11-02
ישראל דיקר

ישראל דיקר (1898–1949) היה אדריכל ישראלי ממוצא פולני, הנחשב לאחד מהאדריכלים הראשיים של הסגנון הבינלאומי בתל אביב. דיקר היה ממתכנניה הראשונים של העיר חולון, וכן ממתכנני שיכוני "מעונות עובדים" בתל אביב. דיקר נולד בפולין, באזור שהיה בשליטת האימפריה האוסטרו הונגרית בשנת 1898. למד אדריכלות בפראג. בשנות העשרים, לאחר תקופה נוספת של לימוד ברומא ובפראג, במהלכה פרסם בכתב העת היהודי־אילקי "La Rassegna Mensile di Israel" עלה דיקר לארץ ישראל והשתקע בתל אביב. במשך ארבע שנים, דיקר תכנן מבנים שונים הקשורים להסתדרות, והיה ממתכנניה הראשיים של "קריית עבודה" (כיום חולון), ומעונות עובדים ג' בתל אביב, הפונים לרחוב ברוך שפינוזה, וכן מעונות עובדים ז' הפונים לרחוב ריינס. בשנות השלושים ערך מספר כתבי עת אדריכליים, ובפרט את כתב העת "הבניין במזרח הקרוב, ירחון לארכיטקטורה" שפורסם החל מ-1934, והוקדש בעיקר לנושאים הקשורים לדיור קואופרטיבי ואדריכלות בסגנון הבינלאומי. כתב עת זה קיבץ את רעיונותיה של קבוצת אדריכלים מן הסגנון הבינלאומי שכללה גם את אריה שרון, יוסף נויפלד, דב כרמי, ועוד; קבוצה זו שאפה להביא את תפיסות הארכיטקורה המודרניסטית לתשומת לבן של הרשויות הציוניות והציבור הכללי. הדבר עלה בהצלחה, כאשר לאחר זמן קצר החלו לכלול אדריכלים בוועדת הבנייה העירונית של תל אביב, מה שגרם לסטנדרטיזציה של הסגנון הבינלאומי ברחבי העיר. במהלך מלחמת העולם השנייה סייע דיקר לממשלה הבריטית בפרויקטי בנייה שונים ברחבי המזרח התיכון. דיקר התמחה בשיכוני מגורים למעמד הפועלים, ועבד בחברת שיכון עובדים. בשנת 1947 השתתף בתכנון בניין יעקב זיסקינד במכון ויצמן. אחרי הקמת המדינה עבד במשרד העבודה והבינוי בתור מפקח מחלקת הדיור, אך נפטר זמן קצר לאחר מכן, ב-26 במרץ 1949. הוא נקבר בבית הקברות נחלת יצחק שבתל אביב מדיה וקבצים בנושא ישראל דיקר בוויקישיתוף ארכיון ישראל דיקר, בספרייה הלאומית מידע על ישראל דיקר בקטלוג הספרייה הלאומית הספרים של ישראל דיקר, באתר "סימניה" תוכנן ביום חול: ראיון עם האדריכל האמריקאי איאן ביידר, באתר הארץ, 16 בדצמבר 2011 אלונה ניצן שיפטמן, Contested Zionism-Alternative Modernism: Erich Mendelsohn and the Tel Aviv Chug in Mandate Palestine, Architectural History 39, SAHGB Publications Limited, 1996, עמ' 147-180, 157 doi: 10.2307/1568611 ישראל דיקר, Lapidi, La Rassegna Mensile di Israel 2, 1\2, Unione delle Comunitá Ebraiche Italiane, 1926, עמ' 147-180, 157 מרדכי נאור, Israel's cradle: the National Institutions Building, חולון: Holon : Yehuda Dekel Library - Society for Preservation of Israel Heritage Sites, 2020, עמ' 321 דני רכט, מעונות עובדים ז' (מעו"ז), באתר האנציקלופדיה העירונית "תל.אביב.פדיה" לוין, מיכאל ד., The white city, Progressive Architecture 11, New York: Penton Media, Inc., Penton Business Media, Inc. and their subsidiaries, 1984, עמ' 117 לוין, מיכאל ד., The white city, Progressive Architecture 11, New York: Penton Media, Inc., Penton Business Media, Inc. and their subsidiaries, 1984, עמ' 120 הארכיון ההיסטורי של הטכניון ע”ש יהושע נסיהו, הספרייה הלאומית מכון ויצמן ישראל דיקר באתר GRAVEZ
ג'ונתן טראמבל הבן

ג'ונתן טראמבל הבן (באנגלית: Jonathan Trumbull Jr.‎; 26 במרץ 1740 – 7 באוגוסט 1809) היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל קונטיקט בשנים 1797–1809, וקודם לכן ייצג אותה בקונגרס של ארצות הברית, תחילה בבית הנבחרים ולאחר מכן בסנאט. טראמבל נולד בלבנון שבקונטיקט, בנם השני של ג'ונתן טראמבל האב (לימים המושל הראשון של קונטיקט כמדינה) ושל רעייתו פיית' רובינסון, בתו של הכומר ג'ון רובינסון. טראמבל השלים את לימודיו בהרווארד קולג' (המוסד שקדם לאוניברסיטת הרווארד) ב-1759, ונשא את נאום הפרידה של בני מחזורו כשהיה למוסמך אוניברסיטה בשנת 1762. אחיו ג'ון טראמבל היה צייר ידוע של המהפכה האמריקאית. בשעה שהוא ממשיך את מסורת השליחות הציבורית של המשפחה, טראמבל החל את דרכו הציבורית במשרות ברמה המקומית והמדינתית: עורך רשימות, מושבע גדול, מודד דרכים ראשיות, שופט וחבר מועצה. בשנת 1774 הוא נבחר לסגן (deputy), לראשונה מתוך שבע תקופות כהונה כנציג העיר לבנון. הוא כיהן בבית המחוקקים של קונטיקט במשך שלוש קדנציות: מ-1774 עד 1775, מ-1779 עד 1780, ובשנת 1788, במהלכה היה יושב ראש בית הנבחרים של קונטיקט. טראמבל שירת בצבא הקונטיננטלי כמחלק המשכורות של המחלקה הצפונית מ-28 ביולי 1775 עד 29 ביולי 1778. בפברואר 1781 ניתנה לו דרגת לוטננט קולונל. בהמשך מלחמת העצמאות של ארצות הברית שירת כעוזרו של הגנרל ג'ורג' וושינגטון עד 28 בדצמבר 1783. לאחר המלחמה הוא הפך לחבר מקורי באגודת סינסינטי (אנ'). טראמבל נבחר לקונגרס הראשון, השני והשלישי, והיה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מ-4 במרץ 1789 עד 3 במרץ 1795. הוא היה יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית במהלך הקונגרס השני, כמחליפו של פרדריק מולנברג. טראמבל בחר שלא להתמודד לתקופת כהונה רביעית בבית הנבחרים ובמקום זאת התמודד אל הסנאט של ארצות הברית. ב-10 ביוני 1796 התפטר מהסנאט כדי לקבל על עצמו את תפקיד סגן המושל בקונטיקט. כשמושל קונטיקט אוליבר וולקוט מת בדצמבר 1797 התמנה טראמבל למושל המדינה ונבחר מחדש ל-11 כהונות רצופות עד למותו בלבנון, עיר הולדתו. מדיה וקבצים בנושא ג'ונתן טראמבל הבן בוויקישיתוף ג'ונתן טראמבל הבן, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית) ג'ונתן טראמבל הבן, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
מוסגז: מלכודת

מוסגז: מלכודת (ברוסית: «Мосгаз. Западня») היא סדרת טלוויזיה רוסית, שצולמה בשנת 2021 בבימויו של סרגיי פופוב (שביים בעבר את הרונה השביעית). שידור פרק הבכורה התקיים ב-15 בנובמבר 2021 בערוץ הראשון. הסדרה היא השמינית בסדרת הסדרות על מייג'ור צ'רקאסוב ממחלק החקירות הפליליות, הכוללת את סדרת הטלוויזיה "מוסגז", "התליינית", "העכביש", "התן", "מבצע שטן" ו"קוצן נקוד". הסדרה הופקה בשיתוף פעולה עם Okko. שנת 1980 בברית המועצות. מוסקבה נערכת לאירוח האולימפיאדה. על אנשי המחלקה הפלילי המוסקבאי הוטלה המשימה למנוע פשע בודד בבירה, ולנקות את העיר מכל גורמי הפשיעה. על איוואן צ'רקסוב וצוותו הוטלה המשימה לנהל את המאבק בזנות וב"מזל רע". אבל במקום זאת, איוואן פטרוביץ' נאלץ לחקור רצח זה אחר זה. במרכז האירועים שודד בשם גולגולת שיצא לאחרונה מהכלא. כמעט כל מקרי הרצח שבוצעו מתרחשים מתחת לגולגולת, אך אין ראיות ישירות למעורבותו בפשעים. אי אפשר להוכיח את אשמתו, אך עם זאת, חפותו מוטלת בספק גדול: כאילו מישהו בלתי נראה כל הזמן מציל את גולגולת ממוות, ומפנה לו את הדרך. אבל את מי הוא יכול לעניין? אנדריי סמוליאקוב - איוואן פטרוביץ' צ'רקאסוב, מייג'ור במשטרה מרינה אלכסנדרובה - סופיה בוריסובנה טימופייבה, ראש מחלקת המחלק הפלילי במוסקבה סרגיי סטפנצ'נקו - גנאדי איוואנוביץ' ריוכין, קפטן המשטרה, ראש מחלקה בהיפודרום ואדים אנדרייב - פיודור גריגורייביץ'סבלין, מפקד משטרת מוסקבה אלכסיי ברדוקוב - אלכסיי גרקוש יקטרינה וילקובה "מוסגז: מלכודת", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מוסגז: מלכודת באתר הערוץ הראשון הרוסי
מוניקה וויט

מוניקה אלפריד וויט (באנגלית: Monica Elfriede Witt; נולד ב-8 באפריל 1979) היא סוכנת אמריקאית, שעבדה באגף המודיעין של חיל האוויר והואשמה בריגול נגד ארצות הברית. וויט נולדה בעיר אל פאסו שבמדינת טקסס והתייתמה מאמה בגיל 18, מעט לפני שהתחילה את שירותה הצבאי. בשנת 1997, התגייסה לחיל האוויר, למדתה את השפה הפרסית, שירתה כבלשנית ולאחר מכן שובצה לסוכנת מודיעין במשרד החקירות המיוחדות של חיל האוויר של ארצות הברית. בעקבות שירותה במלחמת עיראק הוענקה לה מדליית האוויר על ידי נשיא ארצות הברית, ג'ורג' בוש. בשנת 2003, עברה לשרת ביחידה לחקירות מיוחדות והשתתפה בחקירות ריגול נגדי, הונאה ומרמה. בשנת 2008, סיימה את שירותה בחיל האוויר והחלה לעבוד בתור מאבחנת מודיעינית בחברת אבטחה פרטית. בשנת 2011, הפכה לחסרת דיור ולאחר מכן עברה להתגורר בפולס צ'רץ', וירג'יניה וזאת בעקבות מצב כלכלי רעוע. בשנת 2012, חברה לפעילה מרזיה האשמי (Marzieh Hashemi) והתאסלמה באיראן. בשנת 2013, ערקה לאיראן וסיפקה לממשלתה מידע מודיעיני רב שהכיל נתונים על ממשלת ארצות הברית ומידע חסוי מתקופת העסקתה בחיל האוויר. כתב האישום שהוגש על ידי מחלקת המשפטים של ארצות הברית מכיל את כל שמותיה וכינוייה: Fatemah Zahra, Narges Witt, Wayward Storm. מדיה וקבצים בנושא מוניקה וויט בוויקישיתוף בארה"ב חוששים: הקצינה שערקה לאיראן גרמה נזק חמור לשירותי המודיעין, באתר הארץ, 16 בפברואר 2019 דיווח: ארצות הברית מאיצה תוכנית סודית לחבל בטילים וברקטות של איראן, באתר כאן Blinder, Alan; Turkewitz, Julie; Goldman, Adam (2019-02-16). "Isolated and Adrift, an American Woman Turned Toward Iran". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2021-11-14. קצינת מודיעין לשעבר בחיל האוויר האמריקאי נאשמת בריגול עבור איראן, באתר הארץ, 13 בפברואר 2019 שי לוי, ‏קצינת מודיעין שעבדה בפנטגון מואשמת שריגלה עבור איראן, באתר ‏מאקו‏, 14 בפברואר 2019 MONICA ELFRIEDE WITT — FBI, web.archive.org, ‏2019-01-10 "Monica Witt: Who is the woman at the centre of the spying case?". BBC News (באנגלית בריטית). 2019-02-13. נבדק ב-2021-11-14. כשהחתול שומר על השמנת: קצינת ריגול נגדי מואשמת בריגול לאיראן, באתר hebrewnews.com (באנגלית) Kent Miller, That airman charged with spying? Here’s how she earned an Air Medal, Air Force Times, ‏2019-02-14 (באנגלית) גיא אלסטר‏, מחיל האוויר למשמרות המהפכה: הקצינה שבגדה בארה"ב וערקה לאיראן, באתר וואלה, 16 בפברואר 2019 בגידת הלוחמת: קצינה בחיל האוויר האמריקני ערקה לאיראן, באתר www.israelhayom.co.il Goldman, Adam (2019-02-13). "Spy Betrayed U.S. to Work for Iran, Charges Say". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2021-11-14. Holding a Criminal Term אורלי אזולאי, איום מבית, באתר "ידיעות אחרונות", 13 בפברואר 2019 ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מוניקה וויט".
סירקוס מירקוס

סירקוס מירקוס (באנגלית: Circus Mircus) היא להקה גאורגית, המורכבת כיום משלושה חברים, ומתמחה בז'אנר המוזיקה הניסיונית. היא ייצגה את גאורגיה ב אירוויזיון 2022, שהיה בטורינו, איטליה. הלהקה הוקמה בשלהי 2020 בבירה טביליסי. שלושת חברי הלהקה עזבו יחד את האקדמיה לקרקס המקומית, כדי להתמקד בקריירת המוזיקה שלהם. ב-14 בנובמבר 2021 הכריזה רשות השידור הגאורגית כי סירקוס מירקוס נבחרה לייצג את המדינה באירוויזיון 2022 עם השיר "Lock Me In". ב-12 במאי 2022 ביצעה להקת סירקוס מירקוס את "Lock Me In" על בימת חצי הגמר השני של אירוויזיון 2022. היא נכשלה בניסיון להעפיל לגמר התחרות, שהתקיים ב-14 במאי. לאחר התחרות התברר כי מיקומה בחצי הגמר היה 18 עם 22 נקודות. סירקוס מירקוס, ברשת החברתית פייסבוק סירקוס מירקוס, סרטונים בערוץ היוטיוב סירקוס מירקוס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) סירקוס מירקוס, באתר ספוטיפיי סירקוס מירקוס, באתר Last.fm (באנגלית) סירקוס מירקוס, באתר AllMusic (באנגלית) סירקוס מירקוס, באתר MusicBrainz (באנגלית) סירקוס מירקוס, באתר Discogs (באנגלית) סירקוס מירקוס, באתר Genius סירקוס מירקוס, באתר בנדקמפ Mamsikashvili, Rezo (2021-11-14). "Georgia: Circus Mircus will represent Georgia at Eurovision 2022". Wiwibloggs (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2021-11-14. "Georgia's Circus Mircus take their show to Turin 🇬🇪". Eurovision.tv (באנגלית בריטית). European Broadcasting Union (EBU). 2021-11-14. נבדק ב-2021-11-14. "Georgia's Circus Mircus take their show to Turin 🇬🇪". Eurovision.tv (באנגלית בריטית). European Broadcasting Union (EBU). 2021-11-14. נבדק ב-2021-11-14. Charlotte Jensen, Eurovision 2022: Semi-final 2 result – these are the lucky qualifiers, ‏12th May 2022
התקווה לניצחון

התקווה לניצחון (באנגלית: The Quest) הוא סרט אמנויות לחימה אמריקאי משנת 1996, שבוים על ידי ז'אן קלוד ואן דאם בבכורה שלו בבימוי, והוא גם כיכב בסרט. בסרט משתתפים רוג'ר מור, וג'יימס רימר. התקווה לניצחון יצא לאקרנים בארצות הברית ב-26 באפריל 1996. העלילה, המתרחשת ב-1925, סובבת סביב טורניר אמנויות לחימה ב"עיר האבודה" המסתורית, הממוקמת בעומק טיבט, עם 16 אמני לחימה מרחבי העולם שנלחמים כדי לזכות בפרס הזוכה, "דרקון הזהב", פסל יקר ערך שנעשה מזהב מלא. המתחרה האמריקאי, מתאגרף, מעניק לואן דאם את הזכות לייצג את ארצות הברית לאחר שמתרשם מיכולותיו. המתחרה המונגולי רוצח בזירה ידיד של ואן דאם ברבע הגמר וואן דאם נשבע לנקום את מותו. "התקווה לניצחון", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "התקווה לניצחון", באתר נטפליקס "התקווה לניצחון", באתר AllMovie (באנגלית) "התקווה לניצחון", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "התקווה לניצחון", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "התקווה לניצחון", באתר אידיבי "התקווה לניצחון", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) The Quest, נבדק ב-2022-11-06 ערך זה הוא קצרמר בנושא סרטים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אנדרטת חללי סיירת גולני במלחמת ההתשה

אנדרטת חללי סיירת גולני במלחמת ההתשה ניצבת בתל ישמעאל על שביל עמק המעיינות. מהגבעה תצפית רחבה לכל הכיוונים כולל מבט להרי הגלעד הגלבוע כוכב הירדן והגולן. האנדרטה מנציחה את זכרם של חללי סיירת גולני שנפלו במלחמת ההתשה בעמק בית שאן ובעמק הירדן. במלחמת ההתשה, 1967-1970, שימשה הסיירת של חטיבת גולני בעיקר כיחידה למבצעים מעבר לגבול בגזרת ירדן, רמת הגולן ולבנון. היחידה נאבקה בארגוני המחבלים ששהו אז בעיקר בממלכת ירדן, עד "ספטמבר השחור" בשנת 1970 כאשר בעקבות הלחץ הצבאי של צה"ל החליט המלך חוסיין לגרש את כל ארגוני המחבלים משטח הממלכה. הסיירת בצעה בשנים אלו עשרות פשיטות על בסיסי מחבלים, מיקושים וחבלה, מארבים נגד אדם וכלי רכב ואף נגד הצבא הירדני, שלפעמים סייע למחבלים. מפקדי הסיירת בתקופת מלחמת ההתשה היו ראובן אליעז (רובקה), אסף אמיר (ממלא מקום מ"פ הסיירת), משה ספקטור, אורי שגיא ודוד (דוביד) כץ. בין המבצעים הבולטים: הפשיטה על מוצב החרוט ב-25 באוקטובר 1968, פשיטה לכפר יאבס ב-8 במאי 1969 ופיצוץ תעלת הע'ור ב-22 ביוני 1969. אנדרטת ההנצחה הוקמה בשנת 2021 ביוזמת הלוחמים הוותיקים של הסיירת אשר התגייסו ליחידה בין השנים 1968-1965 ובראשם האלוף אורי שגיא אשר פיקד על היחידה בשנים 1968–1969. האנדרטה נחנכה בחודש נובמבר 2021 במעמד המשפחות השכולות וחבריהם ומפקדיהם של הנופלים. על האנדרטה חקוקים שמותיהם של הלוחמים אשר נפלו במאבק על הגנת העמק, ועל גבולה המזרחי של מדינת ישראל במלחמת ההתשה: יורם פרג - נפל בקרב עם מחבלים בקיבוץ חמדיה ביום כ"ז באלול תשכ"ז (1.10.1967). דוד הרוש - נפל בשעת מילוי תפקידו בהיתקלות במארב בעמק בית שאן ביום כ"ג במרחשון תשכ"ח (26.11.1967). טוביה שניצקי - נפל בשעת מילוי תפקידו בהיתקלות במארב בעמק בית שאן ביום כ"ד במרחשון תשכ"ח (27.11.1967). זאב דורי - נפל בשעת מילוי תפקידו בהיתקלות במארב בעמק בית שאן ביום כ"ד במרחשון תשכ"ח (27.11.1967). ראובן בביוף - נפל בשעת מילוי תפקידו בהיתקלות במארב בעמק בית שאן אור ליום כ"ה במרחשון תשכ"ח (27.11.1967). אליעזר גומל - נפל בשעת מילוי תפקידו במהלך פעילות מבצעית ביום י"ט בניסן תשכ"ח (16.4.1968). רוני שרון - נפל במהלך הפשיטה על מוצב החרוט ביום ג' במרחשון תשכ"ט (25.10.1968). שרגא כהן - נפל בעת מילוי תפקידו ברמת הגולן ביום ט"ו בסיון תשכ"ט (1.6.1969). אתר ה-גלעד לחללי סיירת גולני שנפלו במלחמת ההתשה בעמק בית שאן ובעמק הירדן. "טקס חנוכת האנדרטה של לזכר חללי סיירת גולני אשר נפלו במלחמת ההתשה בעמק בית שאן ובעמק הירדן בשנים 1967 עד 1970", סרטון באתר יוטיוב. קובי פינקלר, אנדרטה לזכר שמונת חללי סיירת גולני, באתר ערוץ 7, ‏15 בנובמבר 2021 ישראל מושקוביץ, זוכרים את הלוחמים, באתר "ידיעות אחרונות", 8 בנובמבר 2021
אית'ן אלן בראון

אית'ן אלן בראון (באנגלית: Ethan Allen Brown;‏ 4 ביולי 1776 – 24 בפברואר 1852) היה פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שכיהן כמושל אוהיו השביעי, כסנאטור מטעמה, וכממונה על היחסים של ארצות הברית בברזיל. אית'ן אלן בראון נולד בעיירה דריין שבקונטיקט. אביו היה רוג'ר בראון, חוואי מצליח שלחם במלחמת העצמאות של ארצות הברית. בראון למד עם מורה פרטי והפגין מיומנות בצרפתית, לטינית ויוונית עתיקה. במשך חמש שנים הוא למד משפטים בקריאה עצמית בהדרכתו של אלכסנדר המילטון, וב-1802 התקבל ללשכת עורכי הדין. ב-1803 עבר בראון לסינסינטי, אוהיו. ב-1810 הוא מונה כשופט בבית המשפט העליון של אוהיו, וב-1817 הוא נבחר מחדש. ב-1818 נבחר בראון כמושל אוהיו, וב-1820 נבחר לכהונה נוספת כמושל. הוא התפטר ב-3 בינואר 1822 כדי לאייש מושב בסנאט של ארצות הברית במקומו של ויליאם טרימבל שנפטר. בבחירות לכהונה נוספות בסנאט ב-1824 הוא הובס על ידי ויליאם הנרי הריסון. בבחירות לנשיאות של 1828 היה בראון בחבר האלקטורים והצביע בעד אנדרו ג'קסון. כתומך פעיל של ג'קסון, זכה בראון ב-1830 למינוי כממונה על היחסים בברזיל וכיהן שם ארבע שנים. לאחר מכן הוא שימש כנציב משרד הקרקעות הכללי בוושינגטון די. סי. בשנים 1835–1836. ב-1836 הוא פרש לחווה של משפחתו באינדיאנה. בשנים 1841–1843 הוא היה חבר בבית הנבחרים של אינדיאנה. אית'ן אלן בראון נפטר ב-24 בפברואר 1852, בעת שהשתתף בוועידת המפלגה הדמוקרטית, שהתקיימה באינדיאנפוליס. הוא נטמן בבית הקברות סיידר הדג' שברייזינג סאן, אינדיאנה. מדיה וקבצים בנושא אית'ן אלן בראון בוויקישיתוף אית'ן אלן בראון באתר Ohio History Central (באנגלית) אית'ן אלן בראון, באתר "Find a Grave" (באנגלית) אית'ן אלן בראון, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית) אית'ן אלן בראון, באתר בהמדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית Ohio Governors – ETHAN A. BROWN (1818–1822), Ohio Historical Society, ‏(אורכב מהמקור ב-13 במאי 2012)
שאלאמון שיל

שאלאמון (שלמה) שיל (בהונגרית: Schill Salamon; אובודה, 4 באוקטובר 1849 – בודפשט, 31 במאי 1918) היה מורה, היסטוריון ספרות יהודי-הונגרי. שאלאמון (שלמה) שיל נולד במשפחה יהודית כבנם של יהושע לייב שיל, חכם מקרא ותלמוד ושל יוליה הירשל. הוא למד בגיור, בבודפשט ובווינה. לאחר שקיבל תעודת הוראה ביוונית ובלטינית, הפך למורה בבית הספר התיכון בארד, שם עבד בשנים 1874 עד 1878. בשנת 1878 הוזמן ללמד בבית המדרש לרבנים בבודפשט, שם לימד יוונית ולטינית בכיתות הנמוכות. הוא פרסם מספר ספרי לימוד ומאמרים בעיתונים רבים, הסבר ופירושים לתנ"ך, כמו כן במגוון כתבי עת בהונגריה ומחוצה לה: חינוך הונגרי (Magyar Tanügy) כתב עת של האגודה הלאומית למורים תיכוניים ( Országos Középtanodai Tanáregylet Közlönye) סקירה יהודית-הונגרית, Universal Philological Journal Ungarische Revue Zeitschrift für alttestamentliche Wissenschaft הוא היה העורך של ספר הזיכרון ליום הולדתו ה-80 של הרב משה לייב בלוך וכן תרגם להונגרית את אחת מיצירותיו של פילון האלכסנדרוני. שיל נפטר בבודפשט בגיל 68 והובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט. אשתו הייתה ז'ני פרומר (1868–1954), איתה התחתן ב-5 ביוני 1887 בבודפשט. בניהם: ד"ר אימרה שיל (1888–1954) היה רופא פנימאי ורופא ראשי בבתי חולים. לאסלו שיל היה מהנדס דקדוק יווני. שיל תרגם ועיבד מחדש בעקבות הוצאת הינטנר מהדורה 2, בודפשט, 1884. ספר תרגול יווני לדקדוקי הינטנר וקולטיוס. תורגם ועובד מחדש בעקבות המהדורה הרביעית, בודפשט, 1884. עתיקות יווניות ותולדות האמנות היוונית, לכיתות 5 ו-6 של הגימנסיה (ט' ו-י') בודפשט, 1891. תולדות הספרות היוונית בגימנסיה לכיתות השביעית. והשמינית. בודפשט, 1892. היסטוריה של בית המדרש לרבנים בבודפשט, בודפשט, 1896. פילון מאלכסנדרוני מדווח על המשלחת לקאיוס קליגולה. Legatio ad Caium. בודפשט, 1896. מהדורה חדשהː Attraktor Publishing House (סדרת Fontes Historiae Antiquae), Máriabesnyő-Gödöllő, 2010, ISBN 978-963-9857-51-3, 118 עמ' (עורך) תפילות ישראל, זינגר וולפנר, בודפשט, 1910 ספרות יוון העתיקה Szinnyei József: Magyar írók élete és munkái I–XIV. Budapest: Hornyánszky. 1891–1914. לקסיקון יהודי הונגרי. 1929. עורך פטר אויווארי. שאלאמון שיל מדיה וקבצים בנושא שאלאמון שיל בוויקישיתוף שאלאמון שיל, באתר "Find a Grave" (באנגלית) "Születési bejegyzése az óbudai izraelita hitközség születési akv. 3222/1849. folyószáma alatt". Gyászjelentése (1918. június 4.) Az Est, 9. évfolyam, 131. szám "Schill Jósua Lőb halotti bejegyzése a pesti neológ izraelita hitközség halotti akv. 194/1876. folyószáma alatt". "Schill Salamonné halotti bejegyzése a Budapest VIII. kerületi állami halotti akv. 1685/1954. folyószáma alatt". "Házasságkötési bejegyzése a pesti neológ izraelita hitközség házassági akv. 256/1887. folyószáma alatt". "Schill Imre halotti bejegyzése a Budapest VIII. kerületi állami halotti akv. 2203/1954. folyószáma alatt".