משלחת פנצ'ו וייה

משלחת פנצ'ו וייה - הידועה כעת רשמית בארצות הברית בשם המשלחת המקסיקנית, אך מכונה במקור " משלחת העונשין, צבא ארצות הברית" - הייתה מבצע צבאי שערך צבא ארצות הברית נגד כוחותיו של המהפכן המקסיקני פרנסיסקו "פנצ'ו" וייה מ-14 במרץ 1916 עד 7 בפברואר 1917, במהלך המהפכה המקסיקנית של 1910–1920. המשלחת יצאה לדרך כנקמה על המתקפה של וייה על העיירה קולומבוס, ניו מקסיקו, והייתה האירוע הזכור ביותר של מלחמת הגבול עם מקסיקו. המטרה המוצהרת של המשלחת על ידי ממשל וילסון הייתה לכידת וייה. למרות איתור והבסה של הגוף הראשי של הפיקוד של וייה שהיו אחראים לפשיטה על קולומבוס, הכוחות האמריקאים לא הצליחו להשיג את המטרה העיקרית המוצהרת של ווילסון למנוע את בריחתו של וייה. החיפוש הפעיל אחר וייה הסתיים לאחר חודש בשטח כאשר חיילים שנשלחו על ידי ונוסטיאנו קאראנסה, ראש הפלג החוקתי של המהפכה ולאחר מכן ראש ממשלת מקסיקו, התנגדו לפלישה האמריקנית. הכוחות החוקתיים השתמשו בנשק בעיירה פארל כדי להתנגד למעבר של טור של צבא ארצות הברית. המשימה האמריקנית שונתה כדי למנוע התקפות נוספות עליה על ידי חיילים מקסיקנים וכדי לתכנן אפשרות של מלחמה. כאשר המלחמה נמנעה באופן דיפלומטי, המשלחת נשארה במקסיקו עד פברואר 1917 כדי לעודד את ממשלתו של קאראנסה לרדוף אחרי וייה ולמנוע פשיטות נוספות מעבר לגבול. הבעיות בין ארצות הברית לפנצ'ו וייה גברו מאז אוקטובר 1915, כאשר ממשלת ארצות הברית הכירה רשמית ביריבו של וייה ובעל בריתו לשעבר ונוסטיאנו קאראנסה כראש ממשלת מקסיקו. ארצות הברית סיפקה גם תחבורת רכבות דרך ארצות הברית, ממעבר איגל, טקסס, לדאגלס, אריזונה, כדי להעביר יותר מ-5,000 כוחות קאראנסה להילחם בוייה בקרב אגואה פריטה; דיוויזיון דל נורטה המנוסה של וייה נופצה. כשהרגיש נבגד, החלה וייה לתקוף אזרחים אמריקאים ורכושם בצפון מקסיקו. ב-26 בנובמבר 1915, וייה שלח כוח לתקוף את העיר נוגלס, ובמהלך הקרב שלאחר מכן, לחם בכוחות אמריקאים לפני נסיגתו. ב-11 בינואר 1916, 16 עובדים אמריקאים של חברת ההיתוך והזיקוק האמריקאית הוצאו מרכבת ליד סנטה איזבל, צ'יוואווה, הופשטו והוצאו להורג. בריגדיר גנרל ג'ון פרשינג, המפקד על המחוז שמפקדתו בפורט בליס, טקסס, קיבל מידע שווייה עם כוח חדש נמצא על הגבול ועומד לבצע מתקפה שתאלץ את ארצות הברית להתערב, ותביך את ממשלת קאראנסה. פשיטות היו כל כך שגרתיות, עם זאת, שהשמועה לא נתפסה כאמינה. עם זאת, בסביבות השעה 4:00 לפנות בוקר ב-9 במרץ 1916, חיילי וייה תקפו את קולומבוס, ניו מקסיקו ומחנה פורלונג, עמדת צבא ארצות הברית באזור, שם הוצבו ארבעה כוחות (כ-240 חיילים) של רגימנט הפרשים ה-13 מאז ספטמבר 1912. בהתקפה נהרגו עשרה אזרחים ושמונה חיילים, ושני אזרחים ושישה חיילים נפצעו. הפושטים שרפו את העיר, גנבו סוסים ופרדות ותפסו מקלעים, תחמושת וסחורה לפני שנמלטו חזרה למקסיקו. חיילי וייה ספגו אבדות ניכרות, עם לפחות 67 הרוגים ועוד עשרות פצועים. רבים מהנפגעים נגרמו כאשר כוחות המקלעים של רגימנט הפרשים ה-13 בראשות לוטננט משנה ג'ון פ. לוקאס הציבו את מקלעי ההוצ'קיס M1909 Benét–Mercié תחת אש לאורך הגבול הצפוני של מחנה פורלונג, וירו למעלה מ-5,000 כדורים כל אחד באמצעות הזוהר של מבנים בוערים כדי להאיר מטרות. כ-13 מהפצועים של וייה מתו מאוחר יותר מפצעיהם, וחמישה פצועים מכוחותיו שנפלו בשבי על ידי האמריקאים נשפטו ונתלו בגין רצח. המסורת המקומית בקולומבוס גורסת שייתכן שהמתקפה נגרמה על ידי סוחר בקולומבוס שסיפק לווייה נשק ותחמושת. אומרים שווייה שילם כמה אלפי דולרים במזומן עבור כלי הנשק, אך הסוחר סירב למסור אותם אלא אם כן ישולם לו בזהב, ונתן "סיבה" לפשיטה. למחרת, לפי המלצות מפקדי רגימנטים הפרשים שלו, המליץ מפקד המחלקה הדרומית גנרל פרדריק פונסטון על מרדף מיידי בכוח אל מקסיקו. נשיא ארצות הברית וודרו ווילסון הסכים, מינה את פרשינג לפקד על הכוח ופרסם הצהרה לעיתונות: כוח הולם יישלח מיד במרדף אחר וייה עם המטרה היחידה ללכוד אותו ולהפסיק את גיחותיו. זה יכול וייעשה בסיוע ידידותי לחלוטין לרשויות המורכבות במקסיקו ותוך כבוד קפדני לריבונותה של אותה רפובליקה. פרשינג הרכיב כוח משלחת המורכב בעיקר מפרשים וארטילריה נגררת סוסים, כאשר יחידות הפרשים היו חמושים במקלעי M1909, רובי ספרינגפילד M1903 ואקדחים חצי אוטומטיים M1911. ב-15 במרץ 1916, התארגן הכוח לדיוויזיה זמנית של שלוש בריגדות (ארבעה רגימנטים של פרשים, שניים של חיל רגלים ו-6,600 איש), המשלחת חצתה את הגבול למקסיקו כדי לחפש את וייה, וצעדה פנימה. שני טורים מקולומבוס ו-Culberson's Ranch. חטיבת הפרשים הזמנית השנייה הגיעה לקולוניה דובלאן לאחר רדת החשיכה ב-17 במרץ, שם הקים פרשינג את בסיס המבצעים העיקרי למערכה. טייסת התעופה הראשונה, שנכללה במשלחת לתפקידי קישור וסיור אווירי בהוראת שר המלחמה של ארצות הברית ניוטון ד' בייקר, יצאה מסן אנטוניו, טקסס, ב-13 במרץ ברכבת עם שמונה מטוסי קרטיס JN3 והטיסה את המטוס הראשון לסיור האזור מקולומבוס ב-16 במרץ, יום לאחר הגעתו. הטייסת כולה טסה למחנה המתקדם בקולוניה דובלאן ב-19–20 במרץ, תוך כדי כך איבדה שני מטוסים. פרשינג שלח מיד את רגימנט הפרשים ה-7 (שבע פלוגות בשני אסקדרונים) דרומה מעט אחרי חצות ב-18 במרץ כדי להתחיל במרדף, ואחריו רגימנט הפרשים ה-10 נע ברכבת יומיים לאחר מכן. מ-20 במרץ עד 30 במרץ, כשרגימנט הפרשים ה-11 הגיע לקולומבוס ברכבת מפורט אוגלתורפ, ג'ורג'יה, ולאחר מכן התקדם בכוח לתוך מקסיקו, שיגר פרשינג ארבעה "טורים ניידים" נוספים דרך השטח ההררי אל הפערים בין שלושת הטורים המקוריים. מזג אוויר חורפי מתמשך עד תחילת אפריל, במיוחד לילות קרים מאוד בגובה רב, הקשו על המרדף והלוגיסטיקה. רגימנט נוסף של פרשים ושני רגימנטים רגלים נוספו למשלחת בסוף אפריל, והביאו את גודלו הכולל ל-4,800 איש. בסופו של דבר יותר מ-10,000 איש - כמעט כל יחידה זמינה של הצבא הסדיר וחיילי המשמר הלאומי נוספים - היו כפופים למשלחת במקסיקו או ביחידות התומכות שלה בקולומבוס. בגלל מחלוקות עם ממשל קאראנסה על השימוש ברכבת הצפון המערבית של מקסיקו לאספקת חייליו של פרשינג, צבא ארצות הברית העסיק משאיות לשיירת אספקה למאהל שבו גם הקים חיל הקשר שירות טלגרף אלחוטי מהגבול למפקדה של פרשינג. זה היה השימוש הראשון בשיירות משאיות במבצע צבאי אמריקאי וסיפק ניסיון שימושי למלחמת העולם הראשונה. במהלך שלב זה של המערכה החזיק פרשינג מפקדה ניידת קטנה של 30 איש באמצעות מכונית סיור של דודג' עבור תחבורה אישית, להתעדכן בטורים הנעים ולשלוט בתנועותיהם, תוך שימוש במטוסים של טייסת התעופה הראשונה כשליחים. המפקדה שלו התקדמה עד לשדה של טייסת התעופה הראשונה בסאטבו, דרומית מזרחית לעיר צ'יוואווה, לפני שנסוגה לאחור בסוף אפריל. לווייה היה יתרון של שישה ימים במרדף, הכל מלבד להבטיח שכוחותיו יתפרקו בהצלחה ליחידות קטנות יותר והוא יוכל להסתתר בהרים חסרי הדרכים. אף על פי כן, הוא כמעט נתפס על ידי הכוחות המתקדמים של טורי הפרשים הרודפים כאשר עצר בפזיזות בנסיגתו כדי לתקוף חיל מצב של קאראנסה. קרב גררו התרחש ב-29 במרץ 1916, לאחר צעדת לילה של 55 מייל דרך סיירה מאדרה המושלגת על ידי קולונל ג'ורג' א. דוד ו-370 אנשי רגימנט הפרשים ה-7. 360 אנשי וייה נשארו בגררו וחגגו את הניצחון על חיל המצב של קאראנסה ו-160 נוספים היו בעמק הבא בסן איסידרו הסמוכה. כוחו של דוד היה לא צפוי לכוחותיו של וייה, שהתפזרו בחיפזון כאשר הכוחות האמריקניים הופיעו על הרכסים המזרחיים התלולים המשקיפים על העיירה. דוד תקף מיד, שלח אסקדרון אחד מערבה סביב העיירה כדי לחסום דרכי מילוט והתקדם עם השני. מרדף מתוכנן סוכל כאשר הסוסים העייפים לא הצליחו להגיע לקצב המתאים. במהלך חמש שעות מרדף אחר חיילים בורחים של וייה, למעלה מ-75 מאנשיו של וייה נהרגו או נפצעו והוא נאלץ לסגת אל ההרים. רק חמישה מהאמריקאים נפצעו, אף אחד מהם לא אנוש. הקרב נחשב לאירוע המוצלח ביותר של המשלחת ואולי הקרוב ביותר של לכידת וייה על ידי חייליו של פרשינג. לאחר שהתקדמו מנמיקיפה ב-24 במרץ לסן דייגו דל מונטה, רגימנט הפרשים ה-10 התנתק מהמפקדה של פרשינג על ידי סופת שלגים עזה ב-31 במרץ. אסקדרון של רגימנט הפרשים ה-10 צעד לכיוון גררו לאחר שקיבל דיווחים על הפעולה שם ובצהריים, 1 באפריל, התרחש קרב עם אחת מקבוצות תומכי וייה הנסוגות, 150 איש, בפיקודו של פרנסיסקו בלטראן בחווה ליד אגואה קליינטה. חלק מתומכי וייה התפרקו לקבוצות קטנות עוד יותר ונסוגו מעל רכס מיוער, וניסו להגן על עצמם מאחורי חומת אבן, וכתוצאה מכך מה שהתיימר להיות מתקפת הפרשים הרכובה הראשונה על ידי חיילי ארצות הברית מאז 1898, בראשות מייג'ור צ'ארלס יאנג. המרדף נמשך עד החשיכה וחיילי באפלו הרגו לפחות שני חיילי וייה שנותרו בשדה הקרב וכיתרו את השאר ללא אבדות. הפעולה הייתה גם הפעם הראשונה שצבא ארצות הברית השתמש באש צוללת על ידי מקלעים כדי לתמוך במתקפה. הטורים נדחקו עמוק יותר לתוך מקסיקו, והגבירו את המתיחות בין ארצות הברית לממשלת קאראנסה. ב-12 באפריל 1916, מייג'ור פרנק טומפקינס ופלוגות K ו-M, רגימנט הפרשים ה-13, המונים 128 איש, הותקפו על ידי כ-500 חיילים מקסיקנים ביציאה מהעיר פאראל, 513 מייל בתוך מקסיקו וכמעט בשטח מדינת דורנגו, בעקבות הפגנות אלימות של האוכלוסייה האזרחית. טומפקינס קיבל פקודה אישית להימנע מקרב ישיר עם חיילי ממשלה דה פקטו כדי למנוע מלחמה בין המדינות ולכן השתמש במשמר עורפי כדי לשמור את חיילי קאראנסה במרחק במהלך נסיגה לנקודת המוצא שלו, הכפר המבוצר של סנטה קרוס דה וילגס. שני אמריקאים נהרגו בהתכתשות, אחד נעדר מהמשמר האחורי, ושישה נוספים נפצעו, בעוד שחיילי קאראנסה איבדו בין ארבע עשר לשבעים איש, לפי דיווחים סותרים. הקרב סימן נקודת מפנה במערכה. התנגדות צבאית של אנשי קאראנסה אילצה להפסיק את המרדף בעוד שיחות דיפלומטיות התקיימו על ידי שתי המדינות כדי להימנע ממלחמה. רק ארבעה ימים קודם לכן, ב-8 באפריל, הביע ראש המטה של הצבא, גנרל יו ל. סקוט, בפני שר המלחמה בייקר כי פרשינג ביצע למעשה את משימתו וכי "לא מכובד שארצות הברית תצוד אדם אחד בתוך מדינה זרה". בייקר הסכים וכך ייעץ לווילסון, אך בעקבות הקרב בפאראל הממשל סירב לסגת מהמשלחת, ולא רצה להיראות כמי שנכנע ללחץ המקסיקני במהלך שנת בחירות. במקום זאת, ב-21 באפריל הורה פרשינג לארבעת הטורים שהתכנסו ליד פאראל לסגת לסן אנטוניו דה לוס ארנלס. שבוע לאחר מכן הוא הקצה את רגימנטים הפרשים, כולל רגימנט הפרשים החמישי שזה עתה הגיע, לחמישה מחוזות שנוצרו במרכז צ'יוואווה כדי לפטרל ולחפש את היחידות הקטנות יותר. בזמן ביצוע צו הנסיגה, דוד וחלק מרגימנט הפרשים ה-7 נלחמו ב-22 באפריל עם כ-200 מחיילי וייה תחת קאנדלאריו סרוואנטס (ספ') בכפר הקטן של טומוצ'יק. כשהאמריקאים נכנסו לכפר, המקסיקנים פתחו באש מהגבעות שמסביב. דוד שלח תחילה סיורים כדי להילחם עם המשמר האחורי של תומכי וייה, ממזרח לטומוצ'יק, ולאחר שאלו "פוזרו", איתר את הגוף הראשי במישור מצפון והביא אותו לפעולה. ההתכתשות נמשכה, אך לאחר רדת החשיכה נסוגו חיילי וייה והאמריקאים עברו לטומוצ'יק. רגימנט הפרשים ה-7 איבד שני הרוגים וארבעה פצועים, בעוד שדוד דיווח שאנשיו הרגו לפחות שלושים מתומכי וייה. חמשת המחוזות שפרשינג הקים ממערב לרכבת המרכזית המקסיקנית ב-29 באפריל 1916, היו: מחוז נמיקיפה (רגימנט פרשים ה-10) דרומית לקו הרוחב ה-30 לנמיקיפה; מחוז בסטילוס (רגימנט הפרשים ה-13), מתחת לחלק המזרחי של מחוז נמיקיפה סביב לגונה בסטילוס לסן אנטוניו דה לוס ארנלס ולעיר צ'יוואווה; מחוז גררו (רגימנט הפרשים ה-7), מתחת לחלק המערבי של מחוז נמיקיפה וממערב למחוזות בוסטילוס וסן בורג'ה; מחוז סן בורג'ה (רגימנט הפרשים ה-11), מדרום למחוז בוסטילוס בין מחוזות גררו וסאטבו לפאראל; מחוז סאטבו (רגימנט הפרשים ה-5), דרומית מזרחית למחוז בוסטילוס וממזרח למחוז סן בורג'ה, דרומה עד חימנס. הקרב המשמעותי הבא התרחש ב-5 במאי. חיל מצב קטן של חיילי קאראנסה בעיירת מכרות הכסף Cusihuiriachic הותקף על ידי כוחותיו של וייה ב-4 במאי, מה שגרם למפקד חיל המצב לבקש עזרה מכוחות ארצות הברית בסן אנטוניו הסמוכה. שישה חיילים של הפרשים ה-11, כיתת המקלעים שלו, ויחידה של צופי אפאצ'י תחת לוטננט ראשון ג'יימס א. שאנון, בסך הכל 14 קצינים ו-319 חיילים, החלו בצעדת לילה בפיקודו של מייג'ור רוברט ל. האוז. כשהגיע לקוסיהוירישצ'יק, האוז מצא ש-140 מחיילי וייה בפיקודו של חוליו אקוסטה נסוגו חזרה אל ההרים ממערב לחווה באוג'וס אזולס, וכי מפקד חיל המצב קיבל פקודות לא לשתף פעולה עם האמריקנים. האוז התעכב שלוש שעות במציאת מדריך ועד שהוא איתר את החווה והתפרס לתקוף, היום עלה. כאשר השומרים של אקוסטה והמשמר המקדים של האוז החליפו אש, האוז עם פלוגה A הורה מיד להסתער באקדחים דרך האסיינדה. ללא אפשרות לפרוס על הקו, המתקפה נערכה בטור של רביעיות וסגרה על הגורמים הנמלטים של חיילי וייה. הכוחות האחרים נפרסו משני צדי האסיינדה בניסיון לחסום את הבריחה ונתמכו באש חיפוי מכוחות המקלעים. פרידריך כץ כינה את הפעולה "הניצחון הגדול ביותר שהשיגה משלחת העונשין". ללא אבדן אחד, האמריקנים הרגו ארבעים וארבעה מחיילי וייה ופצעו רבים נוספים. הניצולים, כולל אקוסטה, פוזרו. כמו כן, ב-5 במאי, כמה מאות פושטים מקסיקנים, תחת קצין תומך וייה, תקפו את הערים המבודדות גאוגרפית גלן ספרינגס ובוקווילס באזור ביג בנד בטקסס. בגלן ספרינגס המקסיקנים הכריעו חוליה של תשעה חיילי רגימנט הפרשים ה-14 בלבד ששמרו על העיר, הציתו אותה, ואז רכבו לבוקילה שם הרגו ילד, בזזו את העיר ולקחו שני שבויים. מפקדים מקומיים רדפו אחרי המקסיקנים 100 מיילים לתוך מדינת קואווילה כדי לשחרר את השבויים ולהחזיר את הרכוש הגנוב. ב-12 במאי, מייג'ור ג'ורג' ט. לנגהורן ושני חיילים מרגימנט הפרשים ה-8 מפורט בליס, טקסס, מתוגברים על ידי קולונל פרדריק סיבלי ופלוגות H ו-K של רגימנט הפרשים ה-14 מפורט קלארק, חילצו את השבויים באל פינו ללא קרב. שלושה ימים לאחר מכן נתקלה יחידת פרשים קטנה בפושטים בקסטיון, הרגו חמישה מחיילי וייה ופצע שניים; לאמריקאים לא היו נפגעים. כוח הפרשים חזר לארצות הברית ב-21 במאי לאחר עשרה ימים במקסיקו. ב-14 במאי, לוטננט משנה ג'ורג' ס. פטון פשט על חוות סן מיגליטו, ליד רוביו, צ'יוואווה. פטון, עוזרו של פרשינג וגנרל עתידי במלחמת העולם השנייה, יצא לחפש לקנות תירס מהמקסיקנים כשנתקל בחווה של חוליו קרדנס, מנהיג חשוב בארגון הצבאי וויליסטה. עם חמישה עשר חיילים ושלוש מכוניות סיור של דודג', פטון הוביל את הפעולה הצבאית הממונעת הראשונה של ארצות הברית, שבה קרדנס ושני גברים נוספים נורו למוות. לאחר מכן, הלוטננט הצעיר קשר את שלושת המקסיקנים למכסה המנוע של המכוניות והסיע אותם בחזרה למפקדתו של הגנרל פרשינג. אומרים שפטון חצב שלוש חריצים בזוג האקדחים קולט משכיני השלום שנשא, המייצגים את האנשים שלטענתו הרג באותו יום. הגנרל פרשינג כינה אותו "הבנדיטו". חיילי וייה פתחו במתקפה משלהם ב-25 במאי. הפעם כוח קטן של עשרה אנשים מרגימנט הפרשים ה-7 חיפשו בקר תועה ותיקנו מפות כאשר עברו על יד מארב של עשרים מורדים ממש דרומית לקרוסס. רב"ט אמריקאי אחד נהרג ושני חיילים נוספים נפצעו, אם כי הם הרגו שניים מ"מנהיגי השודדים" והדפו את השאר. ב-2 ביוני, שאנון ועשרים צופי אפאצ'י נלחמו בהתכתשות קטנה עם כמה מאנשיו של קנדלרו סרוונטס שגנבו כמה סוסים מרגימנט הפרשים ה-5. שאנון והאפאצ'ים מצאו את עקבות המורדים, משבוע קודם לכן, ועקבו אחריהם זמן מה עד שלבסוף הדביקו את המקסיקנים ליד מעבר לאס ואראס, כארבעים קילומטרים דרומית לנמיקיפה. תוך שימוש בכסות החושך, שאנון והצופים שלו תקפו את המחבוא של חיילי וייה, הרגו אחד מהם ופצעו אחר ללא אבדות לעצמם. חייל הוייה שמת נחשב למנהיג שכן הוא נשא חרב במהלך הקרב. התכתשות נוספת אירעה ב-9 ביוני, צפונית למטהו של פרשינג והעיר צ'יוואווה. עשרים איש מרגימנט הפרשים ה-13 נתקלו בכוח קטן לא פחות של חיילי וייה ורדפו אחריהם דרך קניון סנטה קלרה. שלושה מהמקסיקנים נהרגו, והשאר נמלטו. לא היו נפגעים אמריקאים. ב-9 במאי, בפגישה פנים אל פנים באל פאסו, טקסס, מזכיר המלחמה והצי של קאראנסה, הגנרל אלווארו אוברגון, איים לשלוח כוח עצום נגד קווי האספקה של המשלחת ולהרחיק אותו בכוח ממקסיקו. פונסטון הגיב בכך שהורה לפרשינג להסיג את כל חייליו מסן אנטוניו דה לוס ארנלס לקולוניה דובלן. למרות שהפקודה בוטלה בערב ה-11 במאי כאשר לא נמצאה עדות לתנועות כוחות קאראנסה, נסגרו מחסני האספקה הדרומיים ביותר וציוד נשלח צפונה באופן שלא ניתן היה להחזירו בקלות. פרשינג קיבל הוראה לעצור במקום בנמיקיפה, ולבצע פריסות טקטיות של כוחותיו שם ובאל ואלה מצפון. התנועות החלו בנסיגה הדרגתית של המשלחת לדובלן. ב-19 במאי חזרו יחידות של רגימנטים הפרשים ה-10 וה-11 לבסיס כדי לשמור על קווי האספקה עם קולומבוס ולערוך סיור בהיעדר טייסת האווירית הראשונה המקורקעת זמנית. ככל שגבר איום המלחמה עם הממשלה בפועל, התנועה לכיוון צפון נמשכה. המטה של פרשינג עזב את נמיקיפה ב-21 ביוני, והתמקם שוב בדובלן, ולאחר מכן נסגר מחסן האספקה הקדמי בנמיקיפה ב-23 ביוני. ב-29 ביוני המשלחת התרכזה בבסיס הראשי ובמחנה הקדמי באל ואלה 60 מייל דרומה. הקרב האחרון והיקר ביותר של המשלחת המקסיקנית אירע ב-21 ביוני כאשר 3 קצינים ו-87 אנשי פלוגות C ו-K של רגימנט הפרשים ה-10, שנשלחו בנפרד לחקור את פריסות כוחותיו של קאראנסה שדווחו לאורך הרכבת המרכזית של מקסיקו, התאחדו לטור אחד ונתקלו בכוח חוסם של 300 חיילים. הם הובסו לחלוטין בקרב קאריזאל, כאשר קפטן צ'ארלס ט. בויד, לוטננט ראשון הנרי ר. אדאייר, ועשרה חיילים נהרגו, עשרה פצועים ועוד 24 (23 חיילים ומדריך אזרחי אחד) שבויים. השאר, כולל הקצין היחיד שנותר בחיים, קפטן לואיס ס. מורי, חולצו כעבור ארבעה ימים על ידי פלוגת סיוע של רגימנט הפרשים ה-11. המקסיקנים לא הצליחו הרבה יותר; הם דיווחו על אובדן של 24 הרוגים ו-43 פצועים, כולל המפקד שלהם, גנרל פליקס אורסטי גומז, בעוד פרשינג מנה 42 חיילי קאראנסה הרוגים ו-51 פצועים. כאשר נודע לגנרל פרשינג על הקרב הוא זעם וביקש רשות לתקוף את חיל המצב של קאראנסה בעיר צ'יוואווה. הנשיא וילסון סירב, ביודעו שזה בהחלט יגרום לפריצת מלחמה. הפעולה בפאראל באפריל הפכה את השמדת וייה וחייליו למשנית למטרה של מניעת התקפות נוספות על כוחות ארצות הברית על ידי כוחותיו של קאראנסה. הקרב בקריזאל הביא את המדינות לסף מלחמה ואילץ את שתי הממשלות לבצע מחוות גלויות מיידיות המראות בבירור את כוונתן להימנע מכך. למרות שארצות הברית פרסה 100,000 חיילים על הגבול, עד ה-4 ביולי חלף המשבר הגדול. משלחת העונשין, צבא ארצות הברית נשארה בקולוניה דובלאן ללא הגבלת זמן כבסיס פעילות קבוע כדי להוות תמריץ שלילי לממשלת קאראנסה לקחת ברצינות את חובתה לתפוס את וייה. ממשלת קאראנסה הוכיחה את עצמה שאינה מתאימה למשימה, אך עם זאת, פעולות ארצות הברית בתוך מקסיקו פסקו למעשה במהלך ששת החודשים הבאים. הוסכם על נציבות עליונה משותפת למשא ומתן עם ממשלת קאראנסה ביולי, והמפגש הראשון מתוך 52 התכנס ב-6 בספטמבר בניו לונדון, קונטיקט. למרות שהוועדה הגיעה להסכמה בכל הנושאים, המשא ומתן לא הצליח להביא להסכם רשמי לנסיגה של כוחות ארצות הברית שנחתם על ידי ממשלת מקסיקו. למרות זאת, פרשינג קיבל הוראה ב-18 בינואר 1917, להכין את המשלחת לחזרה לארצות הברית, אשר התבצעה בין ה-28 בינואר ל-5 בפברואר בעוד המשלחת ניהלה תריסר קרבות מוצלחים עם קבוצות תומכי וייה בחודשיים הראשונים של המערכה, והרגה רבים מפקודיו החשובים ו-169 מאנשיו, שכולם השתתפו בהתקפה על קולומבוס, היא נכשלה במטרה מרכזית נוספת של ההתקפה, לכידת וייה. עם זאת, בין מועד הנסיגה האמריקאית לפרישתו של וייה ב-1920, חיילי וייה לא פשטו שוב בהצלחה על ארצות הברית. בין יוני 1915 ליוני 1916 ביצעו בלתי סדירים מקסיקנים 38 פשיטות על שטח ארצות הברית, והביאו למותם של 26 חיילים ו-11 אזרחים. בעקבות ההתקפה על גלן ספרינגס, הצבא העביר שלושה רגימנטים של חיילים פעילים לאזור הגבול. ב-8 במאי הופעלו יחידות מיליציות של המדינה מטקסס, אריזונה וניו מקסיקו. ב-15 ביוני 1916, ניסיון פשיטה נוסף של חוצי גבול מקסיקנים, בסן איגנסיו, טקסס, 30 מייל במורד הזרם מלארדו, נהדף על ידי חיילים אמריקאים עם נפגעים לשני הצדדים. כתוצאה מכך, תוך שימוש בסמכויות שניתנו על ידי העברת חוק ההגנה הלאומי של 1916, וילסון גייס ב-18 ביוני יחידות משמר משאר המדינות וממחוז קולומביה לפעולה על הגבול. יותר מ-140,000 חיילי המשמר הלאומי נקראו, אך רק שני רגימנטים, רגימנט הרגלים הראשון של ניו מקסיקו ורגימנט הרגלים השני של מסצ'וסטס, הוקצו למעשה למשלחת המקסיקנית, ונשלחו לשמור על הבסיס בקולומבוס. ההיסטוריון קלרנס קלנדנן טוען שלמרות שאף יחידות משמר לא חצו רשמית למקסיקו בכל עת, חיילים משני הרגימנטים בקולומבוס אכן נכנסו למקסיקו כדי לבצע משימות שונות. הבדלים נרחבים היו בין יחידות המשמר השונות באימונים, מנהיגות וציוד, אך לרוב, יחידות הגיעו לגבול עם אימונים בסיסיים בלבד כניסיון. יחידות הוקצו בתחילה כשומרים סטטיים לגשרי רכבת ולנקודות מעבר גבול, אך ככל שהאימונים הפכו אותן למיומנות יותר, הוטלו עליהן אחריות הולכת וגוברת על סיורי הגבול שהביאה למפגשים עם מבריחים ושודדים שעדיין היוו איום מדי פעם. לדוגמה, תיעוד של המשמר הלאומי של יוטה מצביע על כך שהוא השתתף בשלוש התכתשויות לאחר שהגיע למחנה סטיבן ג'יי ליטל על גבול אריזונה ביולי 1916. הפעולה האחרונה של השלושה, שהתרחשה ב-26 בינואר 1917, הביאה להתכתשות גבול שנמשכה כל היום בין פרשי יוטה למקסיקנים בה תוגברו אנשי המשמר ועשרה מקסיקנים נהרגו או נפצעו. למרות שלא הייתה מסוגלת לבצע פעולות לחימה מאורגנות עם יחידות אחרות, משימת אבטחת הגבולות הוכיחה סביבת אימונים לקצינים ואנשי המשמר הלאומי, ששוב הוכנסו לשירות פדרלי לאחר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה באפריל 1917. מנהיגים רבים של המשמר הלאומי בשתי מלחמות העולם עקבו אחר שירותם הפדרלי הראשון למשלחת המקסיקנית. בהיסטוריה שלהם של הזימון, צ'ארלס האריס ולואי סדלר חושפים את משמעותו: בין יוני 1916 לאפריל 1917 קיבלו חיילי המשמר הלאומי הכשרה אינטנסיבית בשטח. יחידות ממדינות שונות קובצו לפעמים ליחידות זמניות גדולות. לא רק שהחיילים הפכו מיומנים יותר, אלא שקצינים רבים צברו ניסיון רב ערך בפיקוח על מערכים גדולים. במקביל, יחידות המשמר הלאומי קיבלו ציוד ואספקה. הזימון הגדול הפך את המשמר הלאומי לכוח לוחם יעיל הרבה יותר, שכן הוא היה קרוב ככל שארצות הברית הגיעה לתמרונים צבאיים רחבי היקף שבהם עסקו צבאות אירופה באופן מסורתי. לאחר נסיגת כוחות ארצות הברית בינואר 1917, פרשינג טען בפומבי שהמשלחת הייתה הצלחה, מה שלאור ההצהרות הפומביות של הנשיא וילסון לא היה המקרה מאחר שוייה חמק מתפיסה על ידי צבא ארצות הברית. פרשינג התלונן בפני משפחתו באופן פרטי שווילסון הטיל יותר מדי הגבלות, מה שלא איפשר לו למלא את החלק הזה במשימתו. בלהט הרגע, לאחר שנאלץ לסגת משיקולים פוליטיים ולפני שאירועים גדולים בהרבה באירופה שמו את הפרק מאחוריו, הוא כתב כי "לאחר שהגענו למקסיקו בכוונה להביס לחלוטין את המקסיקנים, פנינו חזרה בשעה הקשה הראשונה ועכשיו הם חומקים הביתה בחסות הנסיגה, כמו כלב עם זנבו בין רגליו", בהתייחס לכללי ההגבלות הפוליטיות האדירים שהציב לו הנשיא וילסון. וייה, לעומת זאת, התמוגג על כישלונו של פרשינג ללכוד אותו בקשיחות האופיינית שלו "הפרשינג הזה, נכנס כמו נשר, ועוזב עכשיו כמו עוף רטוב". במהלך שלושת החודשים של המבצעים הפעילים, כוחות אמריקאים הרגו או תפסו 292 חיילים של וייה ותפסו 605 רובים, 5 אקדחים, 14 מקלעים ו-139 סוסים ופרדות מכוחותיו של וייה. רוב הסוסים והפרדות הוחזרו לתושבים המקומיים והאקדחים נשמרו כמזכרות. פרשינג הורשה להכניס לניו מקסיקו 527 פליטים סינים שסייעו לו במהלך המשלחת, למרות האיסור על הגירה סינית באותה תקופה במסגרת חוק הדרת הסינים. הפליטים הסינים, המכונים "הסינים של פרשינג", הורשו להישאר בארצות הברית אם עבדו תחת פיקוח הצבא כטבחים ומשרתים בבסיסים. בשנת 1921, הקונגרס העביר את החלטה ציבורית 29, שאפשרה להם להישאר במדינה לצמיתות בתנאים של חוק Geary מ-1892. רובם התיישבו בסן אנטוניו, טקסס. מספר מקסיקנים שתמכו בכוחות ארצות הברית וכן מורמונים אמריקאים שהתגוררו במקסיקו חזרו גם הם עם פרשינג. בשנת 2009 הוקמה בפורט סם יוסטון לוחית זיכרון המספקת פרטים נוספים על הפליטים הללו. המרדף אחרי וייה היה פרק צבאי קטן, אבל היו לו השלכות חשובות לטווח ארוך. זה אפשר לקאראנסה לגייס כעס עממי, לחזק את מעמדו הפוליטי ולהסלים לצמיתות את הסנטימנט האנטי-אמריקאי במקסיקו. בצד האמריקאי, זה הפך את פרשינג לדמות לאומית, וכאשר פונסטון מת מהתקף לב זמן קצר לאחר חזרת המשלחת לארצות הברית, הבחירה בו הייתה ברורה להוביל את הכוחות האמריקאים בצרפת ב-1917. זה העניק לצבא האמריקני חסר הניסיון ניסיון נדרש בהתמודדות עם אימונים, לוגיסטיקה ופיקוד בארץ זרה. זה נתן לציבור האמריקאי דרך לפתור את התסכולים שלו על הקיפאון האירופי וזה הראה שארצות הברית מוכנה להגן על גבולותיה באמצעות מפגן הכוחות בקנה מידה קטן. צבא ארצות הברית: רגימנט הפרשים ה-5 רגימנט הפרשים ה-7 רגימנט הפרשים ה-10 (חיילי באפלו) רגימנט הפרשים ה-11 רגימנט הפרשים ה-13 רגימנט הרגלים ה-6 רגימנט הרגלים ה-16 רגימנט הרגלים ה-17 רגימנט הרגלים ה-24 (חיילי באפלו) רגימנט ארטילריית השדה ה-4 רגימנט ארטילריית השדה ה-6 טייסת התעופה ה-1 סיירי אפאצ'י רגימנט הרגלים של מסצ'וסטס ה-2 הגדוד ה-1, ארטילריית השדה, המשמר הלאומי של מישיגן מדיה וקבצים בנושא משלחת פנצ'ו וייה בוויקישיתוף "Mexican Expedition Campaigns". U.S. Army Center of Military History. אורכב מ-המקור ב-2014-07-18. נבדק ב-2013-01-23. Cyrulik, John M. (2003). "Francisco (Pancho) Villa," in Encyclopedia of Mexico. Finley, James P., director and editor (1993). Katz, Friedrich (1978). "Pancho Villa and the Attack on Columbus, New Mexico". American Historical Review. 83: 101–130. doi:10.2307/1865904. JSTOR 1865904. כץ טוען כי הכנסת ממשלת קאראנסה לדילמה ללא ניצחון על ידי אילוץ ארצות הברית להתערב צבאית במקסיקו הייתה המוטיבציה העיקרית של וייה הן לקולומבוס והן לכל ה"זעם" שקדם לה. (כץ, 1978) Page, Walter Hines; Page, Arthur Wilson (באפריל 1916). The World's Work. Doubleday, Page & Co. pp. 584–593. נבדק ב-24 במרץ 2014. {{cite book}}: (עזרה) Tompkins, Col. Frank (1934, 1996). לוקאס נלחם בכל הפעולה שנמשכה 90 דקות ברגליים יחפות, ונפצע בכפות רגליו. (טומפקינס, 51) de Quesada, Alejandro (2012). Marcovitz, Hal (2002). Pancho Villa. Infobase Publishing. p. 66. ISBN 978-0791072578. נבדק ב-18 במרץ 2011. {{cite book}}: (עזרה) מבין ארבעת רגימנטים הפרשים, רק ה-11 היה בעוצמה מלאה. ל-7 וה-13 היו רק שבעה מתוך 12 כוחות הרובאים שלהם ול-10 רק עשרה. המסע בן חמישה הימים ברכבת מג'ורג'יה החליש כל כך את סוסי הפרשים ה-11 (עשרה מתו בצעדה מקולומבוס לדובלן), עד שיצרו שני אסקדרונים זמניים שהשתמשו בסוסים נבחרים לביצוע פעולות שדה. הטור המזרחי עזב את קולומבוס כמתוכנן במקור בצהריים של ה-15 במרץ. כהכרה במלחמתו בקולומבוס, רגימנט הפרשים ה-13 יועד להוביל את הטור וחצה את הגבול באופן טקסי (תחילה תקן גדוד) מיד לאחר הצהריים. פרשינג התעכב להגיע לטור המערבי ב-Culberson's, שצעד רק לאחר חצות ה-16 במרץ (טומפקינס, 74–77) Hurst, James W. (2008). Pancho Villa and Black Jack Pershing: The Punitive Expedition in Mexico. Greenwood Publishing Group. p. 122. ISBN 978-0313350047. נבדק ב-18 במרץ 2011. {{cite book}}: (עזרה) הטייסת כולה נאלצה על ידי החשיכה לנחות לפני שהגיעה לקולוניה דובלאן. אחד המטוסים נחת במדבר מדרום לקאסאס גראנדס והושחת בצורה כה קשה עד שניתן היה להציל רק את המנוע. השני הגיע למחרת בבוקר אך התרסק ברוח צולבת בזמן הנחיתה. Urwin, Gregory J. W. (1983). ארבעת הטורים היו לפי תאריכי הצעדה: (20 במרץ) מייג'ור אלמר לינדסלי עם אסקדרון 2 ופלוגה L, רגימנט הפרשים ה-13; (21 במרץ) מייג'ור פרנק טומפקינס עם פלוגות K, M ופלוגת מקלעים, רגימנט הפרשים ה-13, וחיילים I ו-K, רגימנט הפרשים ה-10; (24 במרץ), מייג'ור רוברט האוז עם הטייסת הזמנית הראשונה, רגימנט הפרשים ה-11, ו-(30 במרץ) קולונל ה.ט. אלן והאסקדרון הזמני השני, רגימנט הפרשים ה-11. רגימנט הפרשים ה-5 ורגימנטים הרגלים ה-17 וה-24. חיל הרגלים שימש ככוחות "קו תקשורת" כדי להגן על הרשת הלוגיסטית. "The Early Days of Motorized Military Vehicles". Military.com. נבדק ב-2013-01-23. צבא ארצות הברית הזמין מספר ניכר של משאיות ג'פרי קוואד עם הנעה על ארבע גלגלים ומשאיות FWD דגם B עם הנעה לכל הגלגלים עבור המשלחת; הזמנת הצבא של 147 משאיות דגם B עם כונן ארבעה גלגלים הצילה לכאורה את חברת FWD מפשיטת רגל. גם משאית GMC דגם 15 3/4 טון הוצגה באותה תקופה. וייה עצמו נורה ברגל התחתונה במהלך ההתקפה המוקדמת יותר על ידי אחד מחיילי קרארנסה שנלכד. הפצע הותיר אותו פגוע קשות במשך חודשים, כך שכשהגיע לסנטה קרוס דה הררה בדרום הרחוק של צ'יוואווה, הוא הסתתר שם עד סוף מאי. המרדף מדווח באופן נרחב אך בטעות כאילו התרחש. עם זאת, אפילו אם זה היה מתרחש, זה לא היה "המרדף הרכוב הראשון מאז המלחמה הספרדית-אמריקאית" וגם לא "המרדף האחרון האמיתי של הפרשים", כפי שנטען לעיתים קרובות. מרדף רכוב נערך לפני גררו על ידי שני כוחות של רגימנט הפרשים ה-13 נגד המשמר האחורי של וייה בנסיגתו המיידית מקולומבוס ב-9 במרץ, בעוד שלפחות שני מרדפים התרחשו אחרי גררו: באגואה קליינטה על ידי שני כוחות מרגימנט הפרשים ה-10 וב-Ojo Azules על ידי גורמים של רגימנט הפרשים ה-11. (טומפקינס, עמ' 55–56) John Pike. "2nd Battalion, 7th Cavalry Regiment". Globalsecurity.org. נבדק ב-2013-01-23. Beede, pp. 218–219 Saturday, 22 August 2009 Michael Duffy (2009-08-22). "Primary Documents – General Pershing on Military Operations in Mexico, 30 March 1916". First World War.com. נבדק ב-2013-01-23. בדו"ח של פרשינג (עמ' 14) נכתב כי וייה הפצוע עזב את גררו בלילה שלפני הקרב משום שלא היה מסוגל לרכוב על סוס. נראה שהפעם הקרובה ביותר באמת ללכוד את וייה הייתה ב-11 באפריל, כאשר "האסקדרון הנבחר" של רגימנט הפרשים ה-11 בפיקודו של האוז ערך אחריו חיפוש מבית לבית בסנטה קרוס דה הררה ליד פארל בזמן שהתחבא בפועל מחוץ לפואבלו במרחק של קילומטר וחצי בלבד. (דוח פרשינג, עמ' 109–110) פאראל הייתה מקום מפלט מועדף עבור וייה והמקום שבו הוא נרצח בסופו של דבר ב-1923. "History: World War I – City of Albuquerque". Cabq.gov. אורכב מ-המקור ב-2012-07-27. נבדק ב-2013-01-23. Annual Reports of the Secretary of War. United States War Department. 1916. pp. 279–280. נבדק ב-24 במרץ 2014. {{cite book}}: (עזרה) ביזור זה של פעולות וחלוקת כוחות בקבוצות קטנות על פני שטח של חמישה מחוזות דומה לזה שפרשינג השתמש בהצלחה בשנתו האחרונה (1913) כמושל צבאי של מחוז מורו בפיליפינים. "The Hearts of the Children – Mexican Expedition 1916–1917". Freepages.genealogy.rootsweb.ancestry.com. נבדק ב-2013-01-23. פלוגות A‏, C‏, D‏, E‏, F ו-G John Pike. "Cavalry Lasts – The Last Cavalry Charge". Globalsecurity.org. נבדק ב-2013-01-23. Harris, Charles H. and Sadler, Louis R. (2015). "Glenn Springs Raid | The Handbook of Texas Online| Texas State Historical Association (TSHA)". Tshaonline.org. נבדק ב-2013-01-23. "Our Cavalty Kill 5 Bandits, Seize 2; Rescue Captives; Ringleaders in Glenn Springs Raid Overtaken 135 Miles South of Border. Paine and Deemer Freed; Langhorne's Men Ride Day and Night and 30 Volunteers Make Final Dash. Prisoner Posed as German: Deemer Says Outlaw Told of Order to Protect Germans as Supporters of Brigands". The New York Times. 18 במאי 1916. {{cite news}}: (עזרה) Cardena's Family Saw Him Die at Bay; Shot Four Times, Villa Captain Fought Before Mother, Wife, and Daughter, New York Times, May 23, 1916 at 5. "Patton Headquarters website timeline". Pattonhq.com. 1919-11-11. נבדק ב-2013-01-23. "In Pursuit of Pancho Villa 1916–1917". Hsgng.org. נבדק ב-2013-01-23. Pierce, Frank C. (1917). A Brief History of the Lower Rio Grande Valley. George Banta publishing company. "George S. Patton". Patton-mania.com. 1941-12-07. נבדק ב-2013-01-23. Elser, Frank B. (4 ביוני 1916). "Apache Scouts Kill Oulaw in Skirmish; Lieut. Shannon's Detail Routs Band and Follows Trail to 100 Hidden Rifles" (PDF). The New York Times. {{cite news}}: (עזרה) שאנון, בוגר וסט פוינט משנת 1903, עלה בדרגה לדרגת לוטננט קולונל במהלך מלחמת העולם הראשונה, והוקצה למטה הגנרל פרשינג. באוקטובר 1918 התנדב לתפקיד קרבי במהלך הלחימה בארגון וקיבל פיקוד על גדוד חי"ר. שאנון נהרג בפעולה ב-8 באוקטובר בשאטל-שרי. מפקדת הדיוויזיה הייתה בדובלן ואילו מפקדות שלושת החטיבות היו באל ואלה. הפריסות הגדודיות היו: באל ואלה, רגימנט הפרשים ה-5, חיל הרגלים ה-6 וה-16, ועיקר הארטילריה; בדובלאן הרגימנטים ה-7, ה-11 ושתי פלוגות של רגימנט הפרשים ה-10, רגימנט הרגלים ה-24 ושתי סוללות ארטילריה; באנגוסטורה בין המחנות, רגימנט הפרשים ה-13; ובאוג'ו פרדריקו לאורך קו האספקה בחזרה לקולומבוס, הפלוגה ה-3 של רגינט הפרשים ה-10. רגימנט הרגלים ה-17 נפרס לאורך קו האספקה, עם גדוד בקולומבוס ואחר באוג'ו פרדריקו. הדו"ח של פרשינג קובע שהיו תשעה הרוגים לכוח האמריקאי. עם זאת, הוא מפרט גם שלושה חיילים נעדרים בפעולה, שאינם כלולים בחשבונות המבוססים על הדו"ח. מאוחר יותר נמצאו הנעדרים מתים, מה שהביא את סך ההרוגים ל-12. Pancho Villa Expedition: Pershing Report, October 1916, Appendix J, p. 94 רגימנט הרגלים ה-14, רגימנט הרגלים ה-21, ורגימנט ארטילריית השדה ה-6. War Department, Annual Report of the Secretary of War for the Fiscal Year, 1916, Vol. Clendenon, Clarence C. (1969). הפרטים המדויקים של "קרב" זה נמצאים במחלוקת. רוברטס, מצטט את רישומי המשמר הלאומי של יוטה, מתייחס אליו כ"הקרב על קאזה פידרה" (בית אבן), מה שנקרא חורבות בולטות חמישה קילומטרים דרומית לרובי, אריזונה על הגבול עם מקסיקו. בדו"ח שלו המקסיקנים היו גונבי בקר שפתחו באש על המשמר של יוטה כשהתגלו. אולם לפי העיתון "אריזונה דיילי סטאר" מ-27 בינואר 1917, המקסיקנים היו פרשים מחיילי קאראנסה בצד המקסיקני של הגבול שירו לעבר שישה בוקרים אמריקאים בצד ארצות הברית שניסו למנוע מבקר לחצות מעבר לגבול. 14 שומרים הגיבו מהמחנה שלהם באריווקה, אריזונה, ולאחר מכן תוגברו ב-18 נוספים, במה שהדיילי סטאר כינה "הקרב על רובי". ההסכמה היחידה בין הדו"חות היא שבקרב היו מעורבים פלוגה E, הגדוד השני של יוטה, ולא היו נפגעים אמריקאים. West, Elizabeth (2012). Santa Fe: 400 Years, 400 Questions: Commemorating the 400th Anniversary of the Founding of Santa Fe, New Mexico in 1610. Sunstone Press. p. 13. ISBN 978-0865348769. נבדק ב-24 במרץ 2014. {{cite book}}: (עזרה) "Dolor de cabeza". WikiMexico. נבדק ב-2023-03-17. Pancho Villa Expedition: Pershing Report, October 1916, Appendix K, p. 95; Appendix M. Rhoads, Edward J. M. "Chinese in Texas". Texas State Historical Association. נבדק ב-2023-09-23. ‘Pershing's Chinese' leave mark on history, Fort Sam Houston The Pershing Chinese James A. Sandos, "Pancho Villa and American Security: Woodrow Wilson's Mexican Diplomacy Reconsidered." Journal of Latin American Studies 13#2 (1981): 293–311. Linda B. Hall and Don M. Coerver, "Woodrow Wilson, Public Opinion, and the Punitive Expedition: A Re-Assessment." New Mexico Historical Review 72#2 (1997).