שנטל אקרמן

שנטל אן אקרמן (Chantal Akerman, ‏ 6 ביוני 1950 – 5 באוקטובר 2015) הייתה במאית קולנוע בלגית יהודייה, אומנית ופרופסורית לקולנוע בסיטי קולג' של ניו יורק. סרטה הידוע ביותר הוא משנת 1975 בשם "ז'אן דילמן, רחוב דו קומרס 23, בריסל 1080", שנבחר בשנת 2022 על ידי הירחון הבריטי Sight & Sound כסרט הטוב ביותר בכל הזמנים. על פי חוקרת הקולנוע גוונדולין אודרי פוסטר, ההשפעה של אקרמן על הקולנוע הפמיניסטי והאוונגרדי הייתה משמעותית. אקרמן נולדה בבריסל, בלגיה לניצולי שואה מפולין. היא הייתה הבכורה מבין שני ילדים, עם אחותה הצעירה, סילביאן אקרמן. אמה נטליה (נלי) שרדה שנים באושוויץ, שם הוריה נספו. מגיל צעיר, אקרמן ואמה היו קרובות במיוחד, והיא עודדה את בתה לרדוף אחר קריירה מאשר להתחתן בגיל צעיר. בגיל 18, אקרמן נכנסה לINSAS, בית ספר בלגי לקולנוע. אקרמן נשרה במהלך השליש הראשון של הלימודים כדי ליצור את סרטה הקצר "קפיצה לעיר שלי", עלויות הסרט סובסדו על ידי מסחר במניות יהלומים בבורסת אנטוורפן. לאקרמן היו יחסים מאוד קרובים עם אמה, שאף קיבלו אזכור בכמה מסרטיה. ב"News From Home" מ-1976, המכתבים של אמה של אקרמן המתארים פעילויות משפחתיות משעממות משרתים בתור הפסקול לאורך הסרט. סרט נוסף של אקרמן הוא "No Home Movie" מ-2015 העוסק ביחסים בין אם לבת, ומתרחש במטבח והוא משמש כתגובה על מות אמה. השוט האחרון של הסרט מתפקד כ"ממנטו מורי" של דירת אמה. אקרמן הצהירה כי אמה הייתה במרכז עבודתה והתוודתה כי הרגישה חסרת כיוון לאחר מותה. דימויים אימהיים יכולים להימצא לאורך כל סרטיה של אקרמן, כמחווה וכניסיון ליצור מחדש את הקול והתמונה של האם. ב"המשפחה בבריסל", אקרמן מספרת את הסיפור בכך שהיא מחליפה את קולה שלה עם זה של אמה. אקרמן טענה כי בגיל 15, לאחר שצפתה בסרטו של ז'אן-לוק גודאר, "פיירו המשוגע" (1965), היא החליטה, באותו לילה, להיות יוצרת סרטים. ב-1971, הקרנת הבכורה של סרטה הראשון, "קפיצה לעיר שלי", נערכה בפסטיבל הסרטים הקצרים של אוברהאוזן. באותה שנה, היא עברה לגור בניו יורק, שם היא נשארה עד 1972. בארכיון הסרטים הקלאסיים בניו יורק, אקרמן התרשמה מעבודתם של סטן ברקהאג', ג'ונאס מקאס, מיכאל סנואו, איבון ריינר ואנדי וורהול. היא הצהירה שסרטו של סנואו, "אזור המרכז", לימד אותה על היחסים בין קולנוע, זמן ואנרגיה.[דרוש מקור] אקרמן השתמשה במסגרת של מטבח כדי לחקור את הקשר בין נשיות לבין חיי משפחה. המטבחים בעבודותיה של אקרמן מספקים חללים אינטימיים עבור קשרים ושיחות והם משרתים את תפקיד הרקע על דרמות של חיי היומיום. המטבחים, לצד מרחבים אחרים, מתפקדים כבתי כלא של הגבלה עצמית תחת התנאים של החברה הפטריאכלית. בעבודתה של אקרמן, המטבח פועל כמו תיאטרון ביתי. על אף שאקרמן מחוברת עם פמיניזם וחשיבה קווירית, הבמאית ביטאה את המרחק בינה לבין פמיניזם מהותי. אקרמן מתנגדת לתיוגים הנוגעים לזהותה כמו "נקבה", "יהודיה" ו"לסבית" והיא בוחרת במקום זאת להשקיע את עצמה בזהות של להיות הבת; אקרמן הצהירה כי היא רואה בסרטים כ"ההתהוות שדה החופש של גבולות הזהות". הבמאית הדגישה את ריבוי צורות הביטוי והסבירה כי "כאשר אנשים אומרים שיש לסרט שפה פמיניסטית, זה כמו להגיד שיש רק דרך אחת בה אישה יכולה לבטא את עצמה". הבמאית טוענת כי כמות השפות הקולנועיות שווה לכמות הזהויות האינדיבידואליות שקיימות בעולם. הסופר והחוקר איבון מרגויל מציין כי אקרמן מתנגדת להיות מסווגת כתגובה לקשיחות של הקולנוע המוקדם שהתמחה בריאליזם ו"מציין מודעות לפרויקט של האסתטיקה הפמיניסטית הטרנס-היסטורית והטרנס-תרבותית של הקולנוע". אקרמן עובדת עם המוטו הפמיניסטי בו האישיות הפוליטית, וכדי ומסבכת אותו בכך שהיא חוקרת את הייצוגים הקשורים בין הפרטי והציבורי. בסרטה הידוע ביותר, "ז'אן דילמן", הגיבורה הראשית אינה מספקת שקיפות, ייצוג מדויק של מציאות חברתית מתוקנת. במהלך הסרט, ז'אן, עקרת בית וזונה, מתגלה כמורכבת, עם מספר רב של תהודות היסטוריות, חברתיות וקולנועיות. אקרמן עוסקת בייצוגים ריאליסטיים, צורה אשר מבוססת מבחינה היסטורית כדי לפעול בתור מחווה פמיניסטית ובו זמנית כ"מרגיזה" בקביעת קטגוריות של "אישה". ב-1991, אקרמן נמנתה עם חבר השופטים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-41 של ברלין. ב-2011, היא הצטרפה במשרה מלאה לסגל תוכנית ה-MFA בהפקת אמנויות מדיה בסיטי קולג' של ניו יורק. הצילום של אקרמן מאופיין ביובש של השפה, חוסר במטאפורות אסוציאצטיביות, קומפוזיציה בסדרה רציפה של רחובות, האינטרס בלהציב עני, עם תחביר קולקל, בעל אוצר מילים דל בשירות של עוצמה חדשה. במאים רבים שאבו השראה בעבודתם מסרטיה של אקרמן. קלי רייצ'רדט, גאס ואן סנט, סופיה קופולה ציינו את חקירתם אחר צילום בזמן אמת כמחווה לאקרמן. טרי סולטן, היסטוריון אמנות, טוען שהנרטיב של אקרמן "מסומן על ידי תשומת לב כמעט פרוסטיאנית לפרטים וחסד חזותי". בדומה לכך, השפה הוויזואלית של אקרמן מתנגדת לסיווג קל, כך שלסיכום: הבמאית יוצרת נרטיב דרך תחביר קולנועי במקום התפתחות עלילתית. אקרמן הושפעה מאומנות הקולנוע האירופאית, באותה מידה שבה הושפעה מהסרטים הסטרוקטורליסטיים. סרטים סטרוקטורליסטיים שימשו כניסויים פורמליסטיים שהציעו יחסי גומלין בין הצופה לתמונה. אקרמן תיארה את מייקל סנואו כסטרוקטורליסט מעורר השראה, במיוחד בשל סרטו "אורך גל", המורכב משוט אחד בו תמונה של ים על גג חומה, בעוד המצלמה מתקרבת בתנועת זום באיטיות לכיוון התמונה. אקרמן נמשכה אל העמימות הנתפסת של הסטרוקטורליזם משום שהיא מסירה את הדאגה הדומיננטית שקיימת בקולנוע בנוגע לעלילת הסרט. כנערה בבריסל, אקרמן הבריזה מבית הספר כדי לראות סרטים, כולל סרטים ניסיוניים מתוך פסטיבל נוקה-לה-זוט. אקרמן מתייחסת למציצנות, אשר תמיד נוכחת בתוך השיח הקולנועי, בכך שהיא לעיתים קרובות משחקת דמות בתוך הסרטים שלה. בכך היא ממקמת את עצמה בשני הצדדים של המצלמה בו זמנית. הבמאית משתמשת בשעמום של הסטרוקטורליזם על מנת ליצור תחושת גוף אצל הצופה, המדגישה את חלוף הזמן. אקרמן מצלמת בסגנון המסתמך על תפיסת החיים שבשגרה. על ידי עידוד צופים לסבלנות בקצב איטי יותר, סרטיה מדגישים את האנושיות שבחיי היום-יום. קתי האלברייך קובעת כי הבמאית "יוצרת קולנוע של המתנה, של מעברים, של החלטות דחויות". רבים מסרטיה של אקרמן מתארים את התנועה של אנשים על פני מרחקים או את היבלעותם במרחבים קלסטרופוביים. האוצר ג'ון דייוויס קובע כי המשמעות הפנימית של ביתה של אקרמן "מסתירה עבודה מגדרית ואלימות, סודיות ובושה, איפה שטראומות גדולות וקטנות מתפשטות עם מעט עדים, אם בכלל." אקרמן נפטרה ב-5 באוקטובר 2015 בפריז. "לה מונד" דיווח כי היא התאבדה. היא הייתה בת 65. סרטה האחרון היה סרט תיעודי בשם "לא סרט משפחתי", המתאר סדרה של שיחות עם אמה זמן קצר לפני מותה של אמה; במהלך הסרט, היא אומרת, "אני חושבת שאם הייתי יודעת שאני הולכת לעשות את זה, לא הייתי מעזה לעשות את זה." על פי אחותה של אקרמן, היא אושפזה בשל דיכאון 10 ימים לפני מותה. פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה ועזרו לשכתב אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא דורש תיקונים טכניים ותוכניים. טרי סולטן (עורכת), שנטל אקרמן: לנוע בזמן ובחלל. יוסטון, טקסס: Blaffer בגלריה, במוזיאון לאמנות של אוניברסיטת יוסטון; ניו יורק, ניו יורק: מופצים על ידי ד. א. פ./מופץ אמנות מוציאים לאור, 2008. פביאן Liptay, Margrit Tröhler (ed.): שנטל אקרמן. מינכן: מהדורה טקסט + kritik, 2017. White, Jerry (2005). "Chantal Akerman's Revisionist Aesthetic". in Jean Petrolle & Virginia Wright Wexman. Women & Experimental Filmmaking. Urbana: University of Illinois. ISBN 0252030060. Smith, Dinitia (26 באפריל 1998). "Chantal Akerman and the Point of Point of View". The New York Times. {{cite news}}: (עזרה) Rosen, Miriam (1 באפריל 2004). "In Her Own Time". Artforum International. אורכב מ-המקור ב-2016-04-10. נבדק ב-14 במאי 2015. {{cite journal}}: (עזרה) Searle, Adrian (15 ביולי 2008). "Smoke and mirror-images". The Guardian. London. נבדק ב-14 במאי 2015. {{cite news}}: (עזרה) Gandert, Sean (28 באוגוסט 2009). "Salute Your Shorts: Chantal Akerman's Saute ma ville". Paste. נבדק ב-14 במאי 2015. {{cite journal}}: (עזרה) Schenker, Andrew (15 בינואר 2010). "Eclipse Series 19: Chantal Akerman in the Seventies". Slant Magazine. נבדק ב-23 באוגוסט 2010. {{cite news}}: (עזרה) McGill, Hannah (4 בנובמבר 2012). "Leading the Way for the Flair Ladies". The Sunday Herald. Washington, D.C. אורכב מ-המקור ב-2016-04-09. נבדק ב-14 במאי 2015 – via HighBeam Research. {{cite news}}: (עזרה) הולי רוג'רס וג'רמי ברהם (ed.): את צליל ומוזיקה ניסיונית של הסרט. ניו יורק: הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, 2017. מדיה וקבצים בנושא שנטל אקרמן בוויקישיתוף שנטל אקרמן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) שנטל אקרמן, באתר AllMovie (באנגלית) שנטל אקרמן, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) שנטל אקרמן, באתר MusicBrainz (באנגלית) שנטל אקרמן, באתר Discogs (באנגלית) Paradisefilms רטרוספקטיבה על ידי הניו יורק טיימס. Artfacts הפועל עם מרכזי תערוכות. המסכים של סרט, וידאו, זיכרון ועשן על ידי אנה Balona דה אוליביירה ב-Fillip. יגאל בורשטיין, גבולות הקולנוע: השעמום המפרה של סרטי שנטל אקרמן, "תקריב" 12, יולי 2016 שנטל אקרמן בתוכנית "זה הזמן" - 1989, סרטון באתר יוטיוב שנטל אקרמן, באתר "Find a Grave" (באנגלית) שנטל אקרמן (1950-2015), דף שער בספרייה הלאומית "Chantal Akerman, Whose Films Examined Women's Inner Lives, Dies at 65". The New York Times. נירית אנדרמן, ז'אן דילמאן, שנבחר לסרט הטוב ביותר בכל הזמנים, פשוט מתאר חיים רגילים של נשים בעולם כולו, באתר הארץ, 5 בדצמבר 2022 Foster, Gwendolyn Audrey, ed. (2003). Identity and Memory: The Films of Chantal Akerman. SIU Press. p. 204. ISBN 978-0809325139. Romney, Jonathan. "Chantal Akerman obituary". the Guardian. נבדק ב-2015-10-10. "Chantal Akerman: My family and other dark materials". www.thejc.com. נבדק ב-2016-02-27. Margulies, Ivone. "A Matter of Time: Jeanne Dielman, 23, quai du Commerce, 1080 Bruxelles". The Criterion Collection. נבדק ב-18 באוגוסט 2009. {{cite web}}: (עזרה) Margulies, Ivone (1996). Nothing Happens: Chantal Akerman's hyperrealist everyday. Durham: Duke University Press. p. 2. ISBN 0-8223-1723-0. Donadio, Rachel (25 במרץ 2016). "The Director's Director: Chantal Akerman". New York Times. {{cite news}}: (עזרה) Akerman, Chantal; Sultan, Terrie (2008). Chantal Akerman: Moving Through Time and Space. Bluffer Gallery, Art Museum of the University of Houston: Distributed Art Publishers. p. 7. עידו רוזן, מתה יוצרת הקולנוע שנטל אקרמן, באתר ynet, 6 באוקטובר 2015 "Paradise Films - Movies". Paradisefilms.be. 2014-01-30. אורכב מ-המקור ב-2014-11-05. נבדק ב-2016-02-21.