laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
תומאס ביילי אולדריץ'

תומאס ביילי אולדריץ' (באנגלית: Thomas Bailey Aldrich; ‏11 בנובמבר 1836, פורטסמאות', ניו המפשייר – 19 במרץ 1907, בוסטון, מסצ'וסטס) היה סופר, משורר, מבקר ועורך אמריקני. נודע כעורכו של כתב העת "The Atlantic", וכן כאחד מראשוני הכותבים בסוגת "הילד הרע". אולדריץ' נולד ב-11 בנובמבר 1836 בפורטסמאות', ניו המפשייר, והיה בנם היחיד של אליאס טאפט ושל שרה ביילי אולדריץ'. בילדותו עבר יחד עם אביו לניו אורלינס, לואיזיאנה. בשנת 1849 נפטר אביו, ואולדריץ' בן ה-13 זנח את ההכנות ללימודים בקולג' ושב לפורטסמאות', שם התגורר בבית סבו. תקופת מגוריו עם סבו היוותה השראה לספרו "סיפורו של ילד רע". בשנים 1852–1855 עבד אצל דודו בניו יורק. בתקופה זו החל לפרסם שירים וסיפורי קצרים במספר עיתונים וכתבי עת, בהם הארפרז. ב-1855 התפרסם ספר שירים ראשון פרי עטו, שזכה לתשומת לב ציבורית ולשבחים. בשנים 1856–1859 עבד כעורך משנה בכתב העת Home Journal. במקביל, עסק אולדריץ' בכתיבה; רומן הביכורים שלו התפרסם בשנת 1857, ולאחריו אסופת סיפורים קצרים וכן ספר שירים נוסף. בשנת 1861 החל לעבוד ככתב צבאי בעיתון New York Tribune והתלווה לדיוויזיה של גנרל לואי בלנקר (אנ') מארמיית הפוטומק במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית. ב-1862 חזר לניו יורק, וב-1863 מונה לעורך העיתון New York Illustrated News, שהדפסתו נפסקה בשלהי אותה שנה. בשנת 1865 נישא אולדריץ', ועזב את ניו יורק לבוסטון. בבוסטון היה לעורך השבועון Every Saturday, וכן כתב ופרסם מספר ספרים, בהם "סיפורו של ילד רע" שהיה לרב-מכר. בשנת 1874 עזב את עבודתו כעורך Every Saturday, ועבר לפונקפוג. במחצית השנייה של שנות ה-70 של המאה ה-19 נסע עם אשתו למספר טיולים באירופה. בתקופה זו כתב אולדריץ' לכתב העת The Atlantic כמעט באופן בלעדי. במרץ 1881 נקרא להחליף את ויליאם דין האוולס (אנ') בתפקיד עורך כתב העת The Atlantic, תפקיד שהקנה לו השפעה רבה על הספרות האמריקנית. על עבודתו כעורך נאמר כי ”במהלך שנותיו של אולדריץ' כעורך, הסטנדרטים הגבוהים של כתב העת מעולם לא הונמכו, אך אם הדבר אפשרי - מצויינותו התגברה”. בשנת 1890 פרש מתפקיד זה. במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19 המשיך לכתוב ספרות, שירה ומסות, וכן טייל בעולם. אולדריץ' נפטר ב-19 במרץ 1907 בביתו שבבוסטון. תרגום: יצחק לבנון, סיפורו של ילד רע, תל אביב: כנרת זמורה-ביתן דביר, 1980, מרגנית – ספרי מופת לילדים ולנוער. ALDRICH, Thomas Bailey, ערך באנציקלופדיה הביוגרפית האמריקנית (באנגלית) Aldrich, Thomas Bailey (1836-1907), באתר אוניברסיטת להיי (באנגלית) Thomas Bailey Aldrich, באתר The Literature Network (באנגלית) ביבליוגרפיה של תומאס ביילי אולדריץ', באתר ספריית המדינה של ניו המפשייר (באנגלית) תומאס ביילי אולדריץ', באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כתבי תומאס ביילי אולדריץ' בפרויקט גוטנברג (באנגלית) תומאס ביילי אולדריץ', באתר "Find a Grave" (באנגלית) Anne Trensky (1973). "The Bad Boy in Nineteenth-Century American Fiction". The Georgia Review. 27 (4): 503–517. JSTOR 41397005.
לנצח יחד

לנצח יחד הוא דואט של שלמה ארצי ויובל בנאי שיצא בשנת 2016 כחלק מהאלבום קצפת של ארצי. השיר נכתב והולחן על ידי ארצי, ועובד על ידי בן ארצי וטל פורר. השיר מתמקד בבניהם של בנאי וארצי- בן ארצי ואלישע בנאי, שגם בחרו בקריירה מוזיקלית, כשאלו שרים להם ועליהם. במסגרת ראיון של שלמה ארצי לתחנת הרדיו 103fm אמר ארצי על הדואט עם בנאי שבנאי הפתיע, היה מסור לדואט ושהשיר הוא "הביצוע שלו" ונראה כאילו הוא מארח את ארצי ולא ההפך, ברמה ש"בסופו של דבר הוא היה יכול לשיר את השיר לבד". צוין גם שבנאי מאוד התרגש. בתחנת הרדיו 103fm כינה אסי ישראלוף את הדואט של שלמה ארצי עם יובל בנאי "שילוב היסטרי" והתייחס אליו כמרגש ומביע קשר מרגש בין אב לבן. יוסי חרסונסקי התייחס לקשר הקרוב בין האב לבן בשיר גם כן, והוסיף כי "בצלילים קיימת כמיהת הערגה הזו לימים שלא ישובו. זו בעיקר התרפקות רטרוספקטיבית, פחות תמיהה על שינויי הזמן". כמו כן, חרסונסקי גם התייחס להרמז בתחילת השיר לשיר The House of the Rising Sun ול"קצב הרומבה-פלמנקו", שייחס לו תחושה משמחת ומרגיעה. לדף השיר באתר הספרייה הלאומית לנצח יחד, באתר "פזמונט" ‏ עמי פרידמן, בשם האב: מאחורי הקלעים של שלמה ויובל, באתר ynet, 28 במרץ 2016 לנצח יחד, שלמה ארצי, מתוך האתר של יוסי חרסונסקי שלמה ארצי על העבודה עם יובל בנאי: "לא ידעתי למה אני מחכה והוא הפתיע", מתוך אתר תחנת 103fm ערך זה הוא קצרמר בנושא שירים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
טקס פרסי לורנס אוליבייה 2003

טקס הענקת פרסי לורנס אוליבייה לשנת 2003 נערך בלונדון על ידי האיגוד של תיאטרון לונדון כהוקרה על הישגים בתיאטראות וסט אנד. ההפקות הבאות היו מועמדות למספר פרסים: 5: Play without Words ו"הלילה השנים עשר" 4: "חשמלית ושמה תשוקה", Contact,‏ My One and Only, "טאבו", The Coast of Utopia והדוד וניה 3: "צ'יטי צ'יטי בנג בנג", Our House,‏ Vincent in Brixton ו-Where Do We Live 2: Ariadne auf Naxos,‏ Bombay Dreams,‏ Elaine Stritch at Liberty, "גיבור הלובי", "לולו", "גבירתי הנאווה", Polyphonia, Tryst ו"ווצק" ההפקות הבאות זכו במספר פרסים: 3: "הלילה השנים עשר" ו"הדוד וניה" 2: "חשמלית ושמה תשוקה", "גבירתי הנאווה", Play Without Words,‏ Vincent in Brixton ו"ווצק" פרסי אוליבייה לשנת 2003
בימבו קולס

ורנל אופיי "בימבו" קולס (באנגלית: Vernell Eufaye "Bimbo" Coles; נולד ב-22 באפריל 1968) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1990–2004. לאורך 14 עונותיו בליגה רשם ממוצעים כוללים של 7.8 נקודות, 3.9 אסיסטים ו-2.1 ריבאונדים למשחק. קולס נולד בעיר קובינגטון, וירג'יניה, ובין השנים 1986–1990 למד באוניברסיטת וירג'יניה טק. בכל 3 עונותיו האחרונות בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה – ה"הוקיז" – היה הקלעי, המוסר והחוטף המוביל שלה, עם ממוצעים של 25.3 נקודות, 5.0 אסיסטים ו-2.1 חטיפות למשחק. בעת סיום לימודיו ניצב במקום הראשון בתולדות "מחוז מטרו" בסך נקודות (2,484) ואסיסטים (547) בקריירה. בין עונתו השנייה לשלישית בווירג'יניה טק השתתף קולס בטורניר הכדורסל של אולימפיאדת סיאול (1988), כשחקן נבחרת ארצות הברית, לצדם של כוכבי מכללות נוספים כגון דייוויד רובינסון, דני מאנינג ודן מארלי. בטורניר זכתה ארצות הברית במדליית הארד "בלבד", לאחר שהפסידה בחצי הגמר מול נבחרת ברית המועצות, בה בלטו רימאס קורטינאיטיס, שארונאס מרצ'ולוניס וארווידאס סאבוניס. לאורך הטורניר שותף קולס בכל שמונת משחקי נבחרתו, וקלע 7.1 נקודות בממוצע למשחק. בדראפט ה-NBA‏ 1990 נבחר קולס בבחירה ה-40 על ידי סקרמנטו קינגס, ומיד הועבר בטרייד למיאמי היט. ב-5 וחצי עונותיו במיאמי פתח בכמחצית ממשחקי קבוצתו, וסייע לה להעפיל לפלייאוף בפעמיים הראשונות בתולדות המועדון – בעונות 1992 ו-1994. לאורך התקופה רשם ממוצעים של 9.1 נקודות ו-4.4 אסיסטים למשחק. באמצע עונת 1995/1996 הועבר עם קווין ויליס בטרייד לגולדן סטייט ווריורס, בתמורה לטים הארדוויי וכריס גאטלינג. גם בתקופתו עם הווריורס שימש לסירוגין כשחקן חמישייה וכשחקן ספסל, וקלע 7.8 נקודות בממוצע למשחק. בערב דראפט 1999, לאחר כ-3 עונות וחצי בגולדן סטייט, הועבר לצד הבחירה העשירית בדראפט (ג'ייסון טרי) לאטלנטה הוקס, תמורת מוקי בליילוק והבחירה ה-21 (ג'ף פוסטר). בקיץ 2000 חתם על חוזה בקליבלנד קאבלירס, במדיה שיחק עד מרץ 2003, אז שוחרר וחתם בבוסטון סלטיקס. בעונת 2003/2004 שב לשחק במיאמי היט, בטרם פרש ממשחק, בגיל 36. לאורך תקופתו הכוללת עם ההיט מסר 1,961 אסיסטים בסך הכול, אשר הציבו אותו בעת פרישתו במקום השני בתולדות המועדון (אחרי טים הארדוויי). מדיה וקבצים בנושא בימבו קולס בוויקישיתוף פרופיל, באתר Basketball-Reference פרופיל, באתר Sports-Reference פרופיל אולימפי, באתר olympedia.org פרופיל, באתר eurobasket פרופיל, באתר פיב"א פרופיל, באתר ליגת ה-NBA הסטטיסטיקות של קולס בליגת ה-NBA, באתר basketball-reference.com הסטטיסטיקות של קולס בליגת המכללות, באתר sports-reference.com נבחרת ארצות הברית באולימפיאדת סיאול, באתר USA Basketball רשימת הנבחרים בדראפט 1990, באתר basketball-reference.com הארדוויי נשלח בטרייד למיאמי, באתר לוס אנג'לס טיימס, 23 בפברואר 1996 בליילוק נשלח בטרייד לגולדן סטייט, באתר upi.com,‏ 29 ביוני 1999 קולס חותם על חוזה במיאמי, באתר michigansthumb.com,‏ 7 במרץ 2003
מרכז הסחר העולמי של בחריין

מרכז הסחר העולמי של בחריין (בערבית: مركز البحرين التجاري العالمي, נקרא גם WTC בחריין או BWTC) הוא מגדל בגובה 240 מטרים (790 רגל). הוא תוכנן על ידי חברת אטקינס ובנייתו הושלמה בשנת 2008. זהו גורד השחקים הראשון בעולם שמשלב טורבינות רוח בעיצובו. טורבינות הרוח פותחו, נבנו והותקנו על ידי החברה הדנית Norwin A / S. המבנה בנוי בסמוך לכביש המהיר קינג פייסל, ליד מגדלי המרכז הפיננסי של בחריין. מרכז הסחר הוא הבניין השני בגובהו בבחריין אחרי מגדלי התאומים של המרכז הפיננסי של בחריין. המגדלים מקושרים זה לזה באמצעות מדרכות עיליות, כאשר בכל מדרכה טורבינת רוח. הבניינים בנויים בצורת מפרש. אופן הבנייה גרם להיווצרותה של מנהרת רוח בין הבניינים. בסרט מדע בדיוני בשם השמדת כדור הארץ (Annihilation Earth) מתרחשת רעידת אדמה בעיר בחריין שבה קורס המגדל. מרכז הסחר העולמי של בחריין והמרכז הפיננסי של בחריין נבנו בשנת 2006 מרכז הסחר העולמי של בחריין בשקיעה מדיה וקבצים בנושא מרכז הסחר העולמי של בחריין בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מרכז הסחר העולמי של בחריין
השמדת כדור הארץ

השמדת כדור הארץ (באנגלית: Annihilation Earth) הוא סרט טלוויזיה מסוג מדע בדיוני משנת 2009. הסרט בוים בידי ניק ליון ותוסרט על ידי רפאל ג'ורדן. בסרט משחקים לוק גוס, מרינה סירטיס וקולין סלמון. הסרט עוקב אחר ניסיונותיו של מדען לקבוע את הגורמים לפיצוץ קטלני במנגיש ולהקטין את השפעותיו ההרסניות על כדור הארץ. הסרט הוקרן לראשונה ב-12 בדצמבר 2009. לוק גוס - דייוויד וינדהאם מרינה סירטיס - פקסטון קולין סלמון - רג'ה באשיר קסניה סיברג - מירן לואיס קליף - ניה יאנה מרינובה - קלריסה ווליסלב פבלוב - עזיז חאלד "השמדת כדור הארץ", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "השמדת כדור הארץ", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "השמדת כדור הארץ", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
גבריאלה דוריו

גבריאלה דוריו (באיטלקית: Gabriella Dorio; נולדה ב-27 בדצמבר 1956) היא אתלטית איטלקייה בעברה. היא אלופה אולימפית (לוס אנג'לס 1984) ופעמיים ברציפות אלופת האוניברסיאדה (בוקרשט 1981 ואדמונטון 1983) בריצת 1500 מטר. דוריו נולדה וגדלה בווג'אנו שבאיטליה. באליפות אירופה שנערכה ברומא, בשנת 1974 היא סיימה במקום תשיעי בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:12.7 דקות. באולימפיאדת מונטריאול (1976) היא סיימה במקום שישי בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:07.27 דקות. באליפות אירופה שנערכה בפראג, באותה העת צ'כוסלובקיה בשנת 1978 היא סיימה במקום שישי בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:01.25 דקות. במשחקי הים התיכון שנערכו בספליט באותה העת יוגוסלביה בשנת 1979 היא זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בריצת 800 מטר בשיא משחקים חדש של 2:01.78 דקות ומדליית כסף בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:07.07 דקות. באולימפיאדת מוסקבה (1980) היא סיימה במקום רביעי בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:00.3 דקות ובמקום שמיני בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:59.2 דקות. באוניברסיאדה שנערכה בבוקרשט, רומניה בסוף יולי 1981 היא זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בריצת 1500 מטר בשיא משחקים חדש של 4:05.35 דקות, לפני דוינה מלינטה מרומניה (4:05.74 דקות) ואולגה דבירנה מברית המועצות (4:06.39 דקות) ומדליית כסף בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:58.99 דקות, אחרי דוינה מלינטה (1:57.81 דקות) באליפות אירופה באולם שנערכה במילנו בתחיחת מרץ 1982 היא זכתה במדליית זהב ריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:04.01 דקות, לפני בריגיטה קראוס מגרמניה המערבית (4:04.22 דקות) וביאטה ליביך מגרמניה המזרחית (4:06.70 דקות). באליפות אירופה שנערכה באתונה, יוון באותה שנה היא זכתה במדליית ארד בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:59.02 דקות, אחרי אולגנה דבירנה שקבעה שיא אליפות חדש של 3:57.80 דקות וזמירה זייצבה (3:58.82 דקות), שתיהן מברית המועצות. באליפות אירופה באולם שנערכה בבודפשט, הונגריה בתחיחת מרץ 1983 היא סיימה במקום רביעי ריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:17.42 דקות. באוניברסיאדה שנערכה באדמונטון, קנדה בתחילת יולי אותה שנה היא זכתה פעם נוספת במדליית זהב ריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:07.26 דקות, לפני דוינה מלינטה (4:07.34 דקות). כחודש לאחר מכן, באליפות העולם הראשונה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בתחילת אוגוסט אותה שנה היא סיימה במקום שביעי בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:04.73 דקות. באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכתה דוריו במדליית זהב בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:03.25 דקות, לפני דוינה מלינטה (4:03.76 דקות) ומריצ'יקה פואיקה (4:04.15 דקות), שתיהן מרומניה. נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:59.05 דקות, 22 מאיות השנייה איטי ממדליית ארד. במשחקי הים התיכון שנערכו באתונה בתחילת יולי 1991 היא זכתה במדליית ארד בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:10.63 דקות. חודש וחצי לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בטוקיו, יפן בסוף אוגוסט היא סיימה במקום 19 בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:09.34 דקות ובמקום 28 בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:07.54 דקות. במהלך הקריירה של דוריו היא זכתה ב-23 תוארי אליפות איטליה אישיים: ריצת 800 מטר: 7 תוארי אליפות (1974–1976, 1980–1983) ריצת 1500 מטר: 10 תוארי אליפות (1973, 1976–1984) ריצת 800 מטר באולם: 2 תוארי אליפות (1978, 1979) ריצת 1500 מטר באולם: 2 תוארי אליפות (1981, 1983) ריצת שדה: 2 תוארי אליפות (1976, 1983) ריצת 800 מטר: 1:57.66 דקות (1980) ריצת 1500 מטר: 3:58.65 דקות (1982) מדיה וקבצים בנושא גבריאלה דוריו בוויקישיתוף גבריאלה דוריו, באתר olympedia.org גבריאלה דוריו, באתר התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית גבריאלה דוריו, באתר Track and Field (נשים)
העבד הגוסס (מיכלאנג'לו)

העבד הגוסס (באיטלקית: Schiavo morente) הוא פסל שיש לא גמור של הפסל מיכלאנג'לו, שהושלם בשנת 1513. הוא נחצב בגודל טבעי (גובה 215 ס"מ) ומוצג במוזיאון הלובר בפריז. שני פסלי העבדים, העבד המורד והעבד הגוסס, הוזמנו על ידי יורשי האפיפיור יוליוס השני בחודש מאי 1513 עבור מצבה מפוארת, שאמורה הייתה להיות מוקמת עבורו בבזיליקת פטרוס הקדוש. המצבה לא הוקמה מעולם ובמקומה הוקמה מצבה צנועה יותר (סן פייטרו אין וינקולי), ששני הפסלים לא נכללו בה. מיכלאנג'לו מסר אותם בשנת 1546 לרוברטו סטרוצי כהוקרה על שאירח אותו בנדיבות בביתו ברומא, בעת מחלתו בין השנים 1544–1546. סטרוצי עקר לליון שבצרפת בשנת 1550 ולקח איתו את הפסלים. בשנת 1578 הם הוצגו במונמורנסי ליד פריז. בשנת 1632 נמכרו לקרדינל רישלייה שהציב אותם באחוזתו. יורשיו העבירו אותם לפריז בשנת 1749. בשנת 1793, בעקבות המהפכה הצרפתית, הפסלים הוחרמו על ידי ממשלת צרפת והועברו למוזיאון הלובר. מבחינה סגנונית הפסלים נשענים על פסלים יוונים עתיקים, כמו פסל לאוקואון שהתגלה בשנת 1506 ליד רומא ואשר זוהה על ידי מיכלאנג'לו. שני העבדים, הכלואים בשלשלאות, מבטאים רגשות שונים לחלוטין. העבד הגוסס הוא צעיר ונאה להפליא, וככל הנראה בשינה עמוקה. לעומתו, העבד המורד הוא דמות גסה יותר שכל גופה נראה מעורב במאבק אלים. העבד הגוסס עומד בתנוחת קונטרה פוסטו מובהקת, והוא נראה במצב של עייפות מוחלטת. שתי רצועות חוצות את חזהו, הוא בקושי מזיז את זרועו האחת, בעודו אוחז את ראשו ברכות בעזרת זרועו השנייה. 13 עותקים של העבד הגוסס הוצבו במשטרת הרובע השנים-עשר של פריז. העבד המורד (מיכלאנג'לו) מדיה וקבצים בנושא העבד הגוסס בוויקישיתוף Michelangelo, The Slaves, סרטון בערוץ "Smarthistory", באתר יוטיוב (אורך: 3:16) (באנגלית) "Captive". מוזיאון הלובר. (באנגלית) Panofsky, Erwin (1937). "The First Two Projects of Michelangelo's Tomb of Julius II". JSTOR. (באנגלית) "Challenge 7: Curious figures on the Avenue Daumesnil". Invisible Paris. 2012. (באנגלית)
העבד המורד (מיכלאנג'לו)

העבד המורד (באיטלקית: Schiavo ribelle) הוא פסל שיש לא גמור של הפסל מיכלאנג'לו, שנוצר בשנת 1513. הוא נחצב בגודל טבעי (גובה 215 ס"מ) ומוצג במוזיאון הלובר בפריז. שני פסלי העבדים, העבד המורד והעבד הגוסס, הוזמנו על ידי יורשי האפיפיור יוליוס השני בחודש מאי 1513 עבור מצבה מפוארת, שאמורה הייתה להיות מוקמת עבורו בבזיליקת פטרוס הקדוש. המצבה לא הוקמה מעולם ובמקומה הוקמה מצבה צנועה יותר (סן פייטרו אין וינקולי), ששני הפסלים לא נכללו בה. מיכלאנג'לו מסר אותם בשנת 1546 לרוברטו סטרוצי כהוקרה על שאירח אותו בנדיבות בביתו ברומא, בעת מחלתו בין השנים 1544–1546. סטרוצי עקר לליון שבצרפת בשנת 1550 ולקח איתו את הפסלים. בשנת 1578 הם הוצגו במונמורנסי ליד פריז. בשנת 1632 נמכרו לקרדינל רישלייה שהציב אותם באחוזתו. יורשיו העבירו אותם לפריז בשנת 1749. בשנת 1793, בעקבות המהפכה הצרפתית, הפסלים הוחרמו על ידי ממשלת צרפת והועברו למוזיאון הלובר. מבחינה סגנונית הפסלים נשענים על פסלים יוונים עתיקים, כמו פסל לאוקואון שהתגלה בשנת 1506 ליד רומא ואשר זוהה על ידי מיכלאנג'לו. המשמעות האיקונוגרפית של שתי הדמויות היא תעלומה. יש מעט רמזים מלבד דמות מחוספסת של קוף ליד העבד הגוסס. ג'ורג'ו וזארי בספרו חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר זיהה אותם כמייצגים מחוזות משועבדים שהיו בשליטת יוליוס השני. משמעויות נוספות שהוצעו: יצרים משועבדים, האמנות אשר שונמכה לעבדות עקב מות האפיפיור (יוליוס השני היה פטרונם וידידם האישי של אמנים רבים, כולל מיכלאנג'לו), האמנות שמנסה להשתחרר מכבליה או הנפש האנושית שמנסה להשתחרר ממגבלות הגוף. שני העבדים, הכלואים בשלשלאות, מבטאים רגשות שונים לחלוטין. העבד הגוסס הוא צעיר ונאה להפליא, וככל הנראה בשינה עמוקה. לעומתו, העבד המורד הוא דמות גסה יותר שכל גופה נראה מעורב במאבק אלים. העבד המורד מוצג כאשר הוא מעוות את פלג גופו העליון ואת ראשו, בניסיון להשתחרר מן האזיקים שכובלים את ידיו מאחורי גבו. הכתף והברך המורמות יוצרות את הרושם שהפסל מתקדם לעבר הצופה, מה שמגביר את הנוכחות המרחבית שלו. העבד המורד מביט מעלה, כאילו מנסה להשתחרר מהמגבלות הארצית ולהתאחד עם האל. גופו מתפתל בתנוחת נחש המבדילה אותו מן העבד הגוסס. הראש נע בכאב מעלה ואחורה בכיוון ההפוך לתנועת הכתפיים. והכתפיים נעות בכיוון ההפוך לתנועת המותניים. פסל זה מדגים בצורה הטובה ביותר עד כמה הגוף יכול להפוך להבעה אצל מיכלאנג'לו. שני הפסלים לא גמורים. עם זאת, "נון-פיניטו" היה תמה חוזרת אצל מיכלאנג'לו. במסעו אחר אמת מוחלטת באמנות, הוא נטש יצירה כאשר חש כי אינו יכול להשיג את האידיאל שלו, לפיכך הוא השאיר את סימני הכלים שלו (פטיש, אזמל, פצירה) גלויים לעין. עדות חיה למאבקו הבלתי פוסק עם גוש השיש, כדי לשחרר את הדמות הכלואה בתוכו. העבד הגוסס (מיכלאנג'לו) מדיה וקבצים בנושא העבד המורד בוויקישיתוף "Captive". מוזיאון הלובר. (באנגלית) Panofsky, Erwin (1937). "The First Two Projects of Michelangelo's Tomb of Julius II". JSTOR. (באנגלית) Michelangelo, The Slaves, סרטון בערוץ "Smarthistory", באתר יוטיוב (אורך: 3:16) (באנגלית)
ולדיק סנדלר

וְלַדִיק סֵנְדְלֵר (נולד ב-1987) הוא קומיקסאי, מאייר, כותב ומרצה ישראלי. ולדיק סנדלר נולד ב-1987. בגיל צעיר היה מצייר במחברות הלימוד שלו, והוריו רשמו אותו לחוג ציור. בגיל 13 היה צובע קומיקס בשביל אורי פינק, ואף מאוחר יותר צייר בשבילו קומיקס לעיתון זבנג. הקומיקס המפורסם ביותר שלו שהופיע בעיתון הוא "משפחת שיקדה", המספר על משפחה של אינדיאנים שגרה בשכונת התקווה בתל אביב. סנדלר למד בבית הספר לאומנויות בצלאל במגמת תקשורת חזותית, שם הוציא כפרויקט הגמר שלו בהנחיית ארי פולמן את הספר "לפני שמגיעות הבחורות העירומות". בשנת 2015 יצרו אלי אשד וסנדלר סדרת רומני ריגול גרפיים בשם ההונאה הבולגרית. הרומנים פורסמו בעברית ובבולגרית, ואשד אף רואיין לתקשורת הבולגרית בעקבותיהם. בשנת 2016 הקים את פרויקט TICP – The Israeli Cartoon Project, שבמסגרתו פורסמו עשרות קריקטורות בעלות ביקורת סאטירית נוקבת על יחסי האו"ם-ישראל מאת אמנים מובילים בישראל, בהם אורי פינק, שי צ'רקה ועוד. הקריקטורות שפורסמו הצליחו מאוד ברשת בישראל ובעולם, ואף עוררו את תגובתו של סגן דובר משרד החוץ באותו הזמן, איתן וייס. בשנת 2017 היה סנדלר לאחד המייסדים של מגזין הקומיקס הפוליטי פרה-דוקס יחד עם אמנים מפורסים נוספים, כגון עמוס אלנבוגן, ניסים חזקיהו, נעם נדב, תמי ברנשטיין ועוד. המגזין מיועד להיות הגרסה הישראלית למד מגזין. כיום סנדלר מרצה לאיור במחלקת לימודי הנדסאי עיצוב למדיה חדשה, אוניברסיטת אריאל. "לפני שמגיעות הבחורות העירומות" - 2014 "סיכון מקצועי" - 2013 "שחייה לילית" - 2015 "דו-קיום" - 2013 "משפחת שיקדה" - 2004–2005 BPD" - 2013" "אבא ואמא יושבים על קוצים", צח פלדמן, הוצאת רימונים. - 2015 "ההונאה הבולגרית" - 2015 "השפם המרשים של דוד אבוקדו", שחף שקד, הוצאה עצמית - 2016 "אבוק: להיות אבא, הסיפור האמיתי", רועי אוחנה, הוצאה עצמית - 2017 "הכל התחיל מפוק", ניב מוזס, הוצאת ספרי ניב - 2022 "אני רואה צבעים אחרת", דליה ברנע, הוצאת ספרי ניב - 2022 "מלכת הצפרדעים", אביבה מנשה, הוצאת ספרי ניב - 2022 האתר של ולדיק סנדלר. פרויקט ההדסטארט לקומיקס BPD. ולדיק סנדלר, דף שער בספרייה הלאומית מנחה נופה, דיוקן צעיר: המאייר שחולם להציג על איילון, באתר הארץ, 5 במאי 2016 "לפני שמגיעות הבחורות העירומות"- פרוייקט גמר | פייסבוק, באתר www.facebook.com אלי אשד, אמן האקשין הישראלי - שיחה עם ולדיק סנדלר, באתר יְקוּם תַּרְבּוּת, ‏2015-12-22 אלי אשד - בלש תרבות וספרות פופולארית, באתר www.facebook.com ניצן סניור שניאור, ‏ואתם, מדברים על הפיל שבחדר?, באתר ‏מאקו‏, 10 באוגוסט 2016 מאת נעמה רק, פרה־דוקס: מגזין הקומיקס החדש שלא חושש לעשות סאטירה פוליטית, באתר טיים אאוט, ‏2017-05-17
דוד-אפולו (מיכלאנג'לו)

דוד-אפולו (באיטלקית: David-Apollo) הוא פסל שיש לא גמור של הפסל מיכלאנג'לו, שפוסל בשנת 1530 לערך ומוצג במוזיאון הלאומי ברג'לו בפירנצה. הפסל הוזמן עבור ארמונו הפרטי של באצ'יו ולורי, מושל פירנצה שנכפה על העיר על ידי האפיפיור קלמנס השביעי. מיכלאנג'לו הפסיק את העבודה על הפסל ועזב את פירנצה לאחר שאלסנדרו דה מדיצ'י (אנ') נעשה לדוכס העיר. לאחר מכן נכנס הפסל לאוסף של קוזימו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה והוצב בחדריו הפרטיים יחד עם בכחוס. סימני ההיכר של סגנונו ושיטותיו של מיכלאנג'לו, הקיימים ביצירה הבלתי גמורה, תומכים בייחוס הפסל אליו. נושא הפסל מעולם לא צוין על ידי מיכלאנג'לו ומקורות היסטוריים בני זמנו חלוקים בשאלה זו: לטענת ג'ורג'ו וזארי בספרו חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר, זהו אפולו המוצג בזמן נטילת חץ מתוך אשפת חיצים. לעומת זאת, ברישומים של קוזימו הראשון משנת 1553 הוא מזוהה בתור דוד. החלק האחורי איננו גמור ולכן אי אפשר לדעת אם הוא מתאר אשפת חיצים או קלע. מבקרי האמנות מכנים איפוא את הפסל "אפולו-דוד" או "דוד-אפולו", כדי לציין את חוסר הוודאות. נקודה שמחזקת את הזיהוי כאפולו היא הגוף הצמיגי והבוגר, אשר מאפיין את אפולו ולא את דוד הצעיר. עם זאת, שום קשת אינה מוצגת בפסל, ואין אף חלק בלתי גמור של הפסל בעל שטח מספיק גדול עבורה. כאשר קוזימו החזיק בפסלים החשובים ביותר של מיכלאנג'לו: (בכחוס וגאונות הניצחון), הוצב "דוד-אפולו" בגני בובולי, שם קישט גומחה ארוכה באמפיתיאטרון. בשנת 1824 הועבר הפסל לגלריית אופיצי, ובהמשך למוזיאון הלאומי ברג'לו עם פתיחתו בשנת 1865. היצירה מתארת גבר עירום, עם קווי מתאר ופיתולים המאפשרים להבחין במספר רב של היבטים בגוף מנקודת מבט אחת. זרוע שמאל ורגל ימין כפופות, תוך ניגודיות עם זרוע ימין ורגל שמאל אשר שתיהן ישרות. רגל ימין ניצבת על חלק לא גמור של הפסל שייתכן כי נועד עבוד ראשו של גוליית. מאחורי הדמות מפוסל גזע עץ שמטרתו תמיכה בפסל כולו. חלק לא גמור אחר משתרע מאחור, מהמותניים כלפי מעלה לאורך הגב. התנועה החזקה של הראש שמאלה מנוגדת למתיחה הקיצונית של הזרוע הימנית. הזרוע השמאלית מבודדת את פלג הגוף העליון מהתחתון ויוצרת את אפקט הדינמיות האופייני למיכלאנג'לו. בהנחה כי הפסל מתאר את דוד, הוא מציג הבדל בולט מהדמות המפורסמת, הספורטיבית והצעירה שהוצבה בכיכר הסניוריה. במקום להציג את כוחו הפוטנציאלי וזעמו הפנימי של הגיבור המקראי, הפסל מציג דמות כמעט מלנכולית אשר נדמה כי היא מתחרטת על הפעולה האלימה כנגד גוליית. מדיה וקבצים בנושא דוד-אפולו בוויקישיתוף "Buonarroti Michelangelo, David-Apollo". Museo Nazionale del Bargello. (באנגלית) "Apollo by Michelangelo". michelangelo.net. (באנגלית)
עקיבא אייזנברג

הרב עקיבא (בלה) אייזנברג (בהונגרית: Eisenberg (Béla) Akiba; זמיאנסקה שורובצה, 30 בספטמבר 1908 – וינה, 8 באפריל 1983),היה רב הונגרי, המנהיג הראשון של קהילת יהדות וינה לאחר מלחמת העולם השנייה. עקיבא אייזנברג נולד לרב חיים, גדל בואץ, למד בישיבות בואץ ובפאפה. את הסמיכה לרבנות קיבל בגיל 21. סיים את בחינות הבגרות בבודפשט וזכה בסמיכה שנייה לרבנות אצל מיכאל גוטמן. למד פילוסופיה ושפות מזרחיות באוניברסיטת אטווש לוראנד בבודפשט וקיבל דוקטור לפילוסופיה בשנת 1937. לאחר סיום לימודיו החל לעבוד כמורה לדת בקהילה היהודית בפשט. שרד את השואה תוך מנוסה ומעבר ממחבוא למחבוא. לאחר מלחמת העולם השנייה בשנת 1947 מונה לרב הראשי של העיר גיור. בשנת 1948 נשא לאישה את אווה קליש בבודפשט, ואז עברו לווינה. שם קיבל על עצמו את תפקיד הרב הראשי וגם הפך למנהיג התנועה האורתודוקסית - ציונית, "המזרחי" שנוסדה בשנת 1902. בשנת 1969 העניק לו ראש המדינה האוסטרי תואר דוקטור כהוקרה על "פעילות היצירה וההוראה" שלו. לאחר מותו בשנת 1983 נכנס לתפקידו בנו פול חיים אייזנברג. פול חיים אייזנברג: Erlebnisse eines Rabbiners. Geschichte und Geschichten. Molden Verlag, וינה, 2006. ISBN 3-85485-127-8 אוולין אדונקה: Der Stadttempel Wien. Geschichte - Rabbiner - Kantoren. Jüdische Miniaturen: Spektrum jüdischen Lebens, Band 62. Hg. Hermann Simon. Hentrich & Hentrich, Teetz und Berlin 2008. ISBN 978-3938485552 Evelyn Adunka: Der Stadttempel Wien. Halálhíre a New York Timesban