laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ישיבת המקובלים שער השמים

ישיבת המקובלים שער השמים היא ישיבה אשכנזית ירושלמית בה נלמדת תורת הקבלה על פי שיטת הרש"ש. הישיבה היא הבולטת והוותיקה מבין ישיבות האשכנזיות הקבליות. כיום עומדים בראשות הישיבה הרב ראובן גרוס והרב גמליאל רבינוביץ. הישיבה נוסדה בשנת תרס"ו (1906) על ידי הרב חיים יהודה לייב אוירבך והרב שמעון צבי הורוביץ, אנשי היישוב הישן. הרב נסים נחום שרצה להקים ישיבה אשכנזית ללימוד תורת הרש"ש תמך בה מבחינה כלכלית. בתחילה שכנה הישיבה בירושלים העתיקה וניזוקה קשות ברעידת האדמה בארץ ישראל (1927). לאחר נפילת הרובע היהודי במלחמת העצמאות הציתו הירדנים את הישיבה על תכולתה, בניגוד לחוק הבינלאומי. לאחר קום המדינה נדדה הישיבה לשכונות קטמון ובית ישראל ולבסוף קבעה את משכנה בבית הכנסת "אהל אברהם" ברחוב רשב"ם. בשנת 1992 תרם איש העסקים רובי שראן סכום כסף נכבד לקניית בניין ברחוב רש"י בשכונת מקור ברוך בירושלים, עבור הישיבה. כשהגיע הרב אברהם יצחק הכהן קוק לירושלים העניקו לו ראשיה באופן סמלי תפקיד "כהונת ראש" בה. לאחר פטירת הרב אוירבך בשנת 1954 עמדו בראשה הרב אפרים שמואל לרנר, הרב אהרן סלוטקין ורבי יחיאל פישל אייזנבאך. כיום מכהנים כראשי ישיבה הרב ראובן גרוס והרב גמליאל רבינוביץ(אנ'). לאחר פטירת הרב אוירבך כיהן בנו הרב שלמה זלמן אוירבך כנשיא הישיבה אחריו מילא את מקומו בנו הרב שמואל אוירבך. בין רבני הישיבה בעבר וכיום: הרב משה לוריא, הרב מאיר יוסף ויצמן נכדו של הרב אשלג בעל הסולם, הרב יעקב מאיר שכטר, הרב יצחק משה ארלנגר הרב שרגא סמליוס והרב מרדכי מנשה זילבר. בישיבה נמסרים שיעורים בתורת הקבלה ללומדים מבוגרים ומקבלים מלגה סמלית מההנהלה. בישיבה נערכים מעמדים של "פדיון נפש" שבהם מתקיימים לימוד ותפילות עבור חולים. בישיבה קיים מכון להוצאת ספרים [בעיקר ספרי קבלה] הנקרא 'מכון שערי זיו'. יונתן מאיר, רחובות הנהר: קבלה ואקזוטריות בירושלים (תרנ"ו-תש"ח), הוצאת יד יצחק בן צבי, בשיתוף עם המכון למדעי היהדות, האוניברסיטה העברית בירושלים, ירושלים תשע"א Jonatan Meir, "The Imagined Decline of Kabbalah: The Kabbalistic Yeshiva Sha'ar ha-Shamayim and Kabbalah in Jerusalem in the Beginning of the Twentieth Century" in Kabbalah and Modernity. Boaz Huss, Marco Pasi, and Kocku von Stuckrad, eds. Brill: Leiden & Boston, 2010, pp. 197-220 ישיבת המקובלים שער השמים, אשכול בפורום "ספרים וסופרים" באתר בחדרי חרדים ישיבת שער השמים - תולדותיה ומטרתה, אשכול על הישיבה בפורום אוצר החכמה ישיבת שער השמים (ירושלים), דף שער בספרייה הלאומית "וככהן בבית ה' יהי' לנו רבנו משפיע אור תורה וקדושה בישראל, ובישיבתנו שער השמים... אשר רבנו מכהן כהונת ראש בהיכלה" (איגרת ראשי הישיבה אל הראי"ה קוק, מובאת באגרות לראי"ה, ירושלים תש"נ, קג; שמחה רז, מלאכים כבני אדם, עמ' 57) כך למשל נכתב במודעת אבל שפרסמה הישיבה לאחר פטירתו כאן.
ארנסט בולאנז'ה

ארנסט בולאנז'ה (בצרפתית: Ernest Boulanger; ‏ 16 בספטמבר 1815 – 14 באפריל 1900) היה מלחין צרפתי. ארנסט בולאנז'ה נולד בפריז למשפחת מוזיקאים. אביו, פרדריק בולאנז'ה, היה צ'לן ומורה לשירה בקונסרבטואר של פריז, ואמו, מארי-ז'ולי האנליז'ה הייתה זמרת בתיאטרון האופרה קומיק בפריז. ארנסט בולאנז'ה היה אביהן של נדיה ולילי בולאנז'ה. בולאנז'ה למד בקונסרבטואר הפריזאי ובגיל 19 זכה בפרס רומא וקיבל מלגת לימודים לווילה דה מדיצ'י ברומא. בשנת 1842 החל שמו של ארנסט בולאנז'ה להתפרסם בחוגי המוזיקה של פריז בזכות האופרה שחיבר ואף ניצח עליה. בשנת 1870 עוטר ארנסט בולאנז'ה באות אביר לגיון הכבוד הצרפתי וב-1871 היה לפרופסור לשירה בקונסרבטואר. בין תלמידותיו שם הייתה ראיסה מיצ'טסקי הרוסיה, שאותה נשא לאישה בשנת 1877. בשנת 1881 היה לחבר האקדמיה לאמנויות יפות. ארנסט בולאנז'ה תפס מקום של כבוד בחוגי המוזיקה של פריז ובין ידידיו היו, בין השאר, שארל גונו, ז'יל מאסנה וקאמי סן-סנס. "השד בבית הספר" לברית מאת אז'ן סקריב (1842) "שני הרועים" (1843) "המחבוא" (1847) "15 באוגוסט בשדות" (1852) (לברית מאת מישל קארה) "נעל העץ של המרקיז" (1854) (לברית מאת מישל קארה וז'יל בארבייה) "המניפה" (1860) (לברית מאת מישל קארה וז'יל בארבייה) "דון קיחוטה" (1896) (לברית מאת מישל קארה וז'יל בארבייה) "דון מוקארדה" (1902) (לברית מאת מישל קארה וז'יל בארבייה) מדיה וקבצים בנושא ארנסט בולאנז'ה בוויקישיתוף ארנסט בולאנז'ה, באתר MusicBrainz (באנגלית) ארנסט בולאנז'ה, באתר Discogs (באנגלית)
T28 (משחית טנקים)

ה-T28 היה אב טיפוס למשחית טנקים כבד שפותח על ידי הצבא האמריקאי במהלך מלחמת העולם השנייה, אך לא הספיק להשתתף בה. רק שני כלים מדגם זה נבנו. לקראת סוף המלחמה, החלו האמריקאים לתכנן טנקים כבדים שיוכלו להתמודד בהצלחה עם הטנקים הגרמניים הכבדים ושיוכלו לפרוץ את קו זיגפריד בדרך לגרמניה. העבודה על הטנק החלה באביב 1945, ולפרויקט ניתן השם T28. במקור הוזמנו חמישה אבות טיפוס של הכלי, ולאחר מכן תוכננו להיבנות עוד כ-25 יחידות. כשהתקרבה המלחמה לסיומה, הוחלט לבנות רק שתי יחידות מה-T28, ועד שהושלמה בניית הכלי הראשון הסתיימה המלחמה. שני ה-T28 נשלחו למבדקים טכניים, אחד באברדין שבמרילנד והשני בבסיס פורט נוקס שבקנטקי. ב-1947 נפגע אחד מהכלים בצורה קשה כתוצאה משריפה שפרצה במנועו בזמן המבדקים. הטנק נגרט ונמכר לחלקים. ה-T28 מעולם לא נכנס לשירות מבצעי והפרויקט בוטל באוקטובר 1947, לטובת טנקים כבדים כמו ה-T29 וה-T30 שנבנו עם תותח בקוטר גדול וצריח. בשנת 1974 נתגלה אב טיפוס של ה-T28 נטוש בפורט בלבויר בווירג'יניה. לא ידוע היכן הוא היה במשך 27 השנים שחלפו. כיום זהו טנק T28 היחיד ששרד והוא מוצג במוזיאון על שם ג'ורג' פטון בקנטקי. ל-T28 לא היה צריח, מה שהפך אותו למשחית טנקים ובשנת 1945 שונה שמו ל-T95, אך ביוני 1946 הוא סווג כטנק כבד ושמו שונה בחזרה ל-T28. החימוש העיקרי של ה-T28 היה תותח 105 מ"מ T5E1 בעל מהירות לוע גבוהה במיוחד וטווח של עד 19 ק"מ שהורכב בחזית התובה. יכולת הצידוד של התותח הייתה רק כ-10° ימינה ו-11° שמאלה, 19.5° למעלה ו-5°- למטה. החימוש המשני בטנק היה מקלע כבד M2 בראונינג בקוטר 12.7 מ"מ שהורכב על הטנק. השריון של ה-T28 היה עבה מאוד יחסית לטנקים מקבילים בתקופתו, כ-300 מ"מ בחזית הטנק שהיה מספיק כדי להגן עליו מפני תותח 88 המ"מ הגרמני החזק. השריון בחלק התחתון של החזית היה רק 130 מ"מ, ו-64 מ"מ בצדדים. בנוסף, חצאית פלדה בעובי 100 מ"מ הגנה על המתלים של הטנק. מנוע בנזין 500 כ"ס Ford GAF V-8 הורכב בטנק אך התברר כחלש מדי, ואפשר לטנק להגיע למהירות מוגבלת של 13 קמ"ש. משקלו של הטנק מוכן לקרב הגיע ל-86 טונות, וכדי לשאת את המשקל נדרשו ארבעה זחלים במקום שניים, כל אחד ברוחב של 32 ס"מ. כדי להקל על השינוע היו הזחלים החיצוניים ניתנים לפירוק בשעת הצורך. עקב משקלו העצום והמנוע החלש שלו, התקשה מאוד ה-T28 לעבור מכשולים ולא היה יכול להשתמש בגשרים ניידים של אותה תקופה, ולכן הוחלט לא להמשיך בפרויקט. מדיה וקבצים בנושא T28 בוויקישיתוף Thomas M. Tencza, America's Super Heavy Tank. Battle Tanks.com. May 15, 2000
תחום הערכה (תורת החוגים)

בתורת החוגים, תחום הערכה הוא תחום שלמות המכיל, לכל איבר בשדה השברים שלו, את האיבר או את ההפכי שלו. חוגי הערכה הם המסגרת האלגברית לטיפול בהערכות של שדות. אם ν : F × → Γ {\displaystyle \nu :F^{\times }\rightarrow \Gamma } הערכה לא ארכימדית (כאשר Γ {\displaystyle \Gamma } חבורה אבלית סדורה ליניארית), אז אוסף האיברים O ν = { x ∈ F : ν ( x ) ≥ 0 } {\displaystyle {\mathcal {O}}_{\nu }=\{x\in F:\nu (x)\geq 0\}} הוא תחום הערכה; ולהפך, כל תחום הערכה הוא בעל מבנה כזה, והוא אף קובע את ההערכה המתאימה לו (עד כדי איזומורפיזם של חבורת הערכים). אם ההערכה לעיל דיסקרטית, חוג ההערכה המתאים לה הוא תחום הערכה דיסקרטית. מבחינה אלגברית, האחרונים מתאפיינים בכך שהם נותריים. כל תת-חוג נורמלי (כלומר, שלם אלגברית) של שדה הוא חיתוך חוגי ההערכה המכילים אותו. לכן, לכל איבר של שדה השברים הנמצא מחוץ לחוג כזה D {\displaystyle D} , יש הערכה של השדה המזהה את אברי D {\displaystyle D} כשלמים, ואת האיבר כלא-שלם. כל תחום הערכה הוא תחום בזו מקומי, ולהפך: תחום בזו מקומי הוא תחום הערכה. תחומי הערכה מתאפיינים גם בכך שקבוצת האידיאלים שלהם סדורה ליניארית (וגם בכך שקבוצת האידיאלים הראשיים שלהם סדורה ליניארית). מן ההגדרה ברור שהתכונה להיות תחום הערכה סגורה להגדלת החוג בתוך שדה השברים שלו. בפרט, כל מיקום של חוג הערכה הוא בעצמו חוג הערכה. למעשה, אם R {\displaystyle R} תחום הערכה ו- F {\displaystyle F} שדה השברים שלו, אז יש התאמה בין תת-החוגים של F {\displaystyle F} המכילים את R {\displaystyle R} לבין האידיאלים הראשוניים של R {\displaystyle R} , המשייכת חוג לאידיאל המקסימלי שלו, ואידיאל P {\displaystyle P} למיקום A P {\displaystyle A_{P}} . כל מנה ראשונית של תחום הערכה היא תחום הערכה. בתחום הערכה, כל רדיקל הוא אידיאל ראשוני. תחום שלמות R {\displaystyle R} הוא סגור בשלמות (integrally closed) אם ורק אם הוא חיתוך של תחומי הערכה. כל חוג קומוטטיבי (עם יחידה) שקבוצת האידיאלים שלו סדורה ליניארית, נקרא חוג הערכה (כך, תחום הערכה אינו אלא חוג הערכה שהוא תחום שלמות). מחלקה זו של חוגים סגורה לתמונות הומומורפיות. תחום הערכה, באתר MathWorld (באנגלית)
דונג (פירושונים)

האם התכוונתם ל... דונג דבורים – שעווה המופקת מכוורות דבורים שעווה – שם כולל לקבוצת חומרים מוצקים ממקורות שונים, המתרככים וניתכים בטמפרטורה נמוכה יחסית שעוות אוזניים (צֶרוּמֶן) – חומר המיוצר בתעלת האוזן כדי להגן על העור העדין בחלקה הפנימי ראו גם חומר הזגה – חומרים שעשויים להיקרא דונג או לשמש בתהליך דינוג ששם משפחתם דוֹנְג דונג ביוו (1886–1975) – פוליטיקאי סיני ששימש בפועל כנשיא סין דונג האי צ'ואן (1813/1797–1882) – אמן לחימה סיני דונג צ'יצ'אנג (1555–1636) – צייר ומלומד סיני אחרים מאו דזה-דוּנְג (קרי 1893–1976) – שליטה הקומוניסטי של סין בשנים 1949–1976 דונג – בתו של האמורא רב נחמן, ראו רב נחמן#משפחתו דונג (מטבע) (אנ') (đồng) – המטבע של וייטנאם משנת 1978 דונג הוי (Đồng Hới) – עיר בווייטנאם השוכנת לחופי ים סין הדרומי דונג – השם הרשמי בסין למיעוט האתני קם, השוכן בסין, בווייטנאם ובלאוס, ולשפתו: קם (מיעוט אתני) (אנ') קם (שפה) (אנ')
המנון כף ורדה

שיר החירות (בפורטוגזית: Cântico da Liberdade) הוא המנונה הלאומי של כף ורדה. השיר קיבל מעמד רשמי של המנון בשנת 1996, ולפני היותו ההמנון של כף ורדה, היה ההמנון זהה להמנונה של גינאה ביסאו. את הלחן חיבר אדלברטו איז'ינו טבארש סילבה ואת המילים כתב אמילקר ספנסר לופש. דגל כף ורדה סמל כף ורדה מדיה וקבצים בנושא המנון כף ורדה בוויקישיתוף
איסור שבויה

בהלכה, שבויה היא אשה שנשבתה בידי נכרים, וככזו יש חשש שנאנסה בידיהם, ולכן נאסרה להינשא לכהן מדרבנן. מדין התורה אין חוששים שאשה נאנסה כל זמן שהאשה מכחישה זאת ואין עדות כנגדה, וזאת מכוח חזקה דמעיקרא, כלומר במצב של חוסר ידיעה ברורה לגבי המציאות (במקרה זה, האם האשה נאנסה או לא) אנו מניחים כי המצב הגופני הקודם נשאר בעינו. מדרבנן, חוששים שכל אשה שהייתה בשבי בידי גויים נאנסה, כל זמן שאין עדות כי האשה לא נאנסה, וזאת מכיוון שמניחים שרוב הגוים פרוצים בעריות. מכיוון ששבויה הוא איסור חכמים, הם הקלו והאמינו במקרה זה גם לעדות של אשה, עבד ושפחה, הפסולים לעדות בדרך כלל. יש להבדיל בין שני מניעים לשבי: שבויה מחמת ממון, שבויה שנשבתה כמשכון על חוב, ונשבתה מכיוון שהחוב לא שולם. במקרה כזה יש חשש שהאשה נאנסה רק כאשר דבר זה לא יפגע בעצם החוב, אך אם אונס ימנע את החזר החוב, אין חוששים שהאשה נאנסה. לעומת זאת, שבויה מחמת נפשות, כלומר שהשבאים עשויים להורגה, נחשבת כמי שמסורה בידם לגמרי, ולכן יש להניח שנאנסה. במקרה האחרון יש מן הראשונים האוסרים אותה לבעלה אפילו אם הוא אינו כהן, מחשש שהסכימה להיבעל ברצון מתוך הפחד. במסכת כתובות דנה הגמרא בקשר לכניסת חיל גויים לעיר ('בולשת'), שבמקרה כזה ישנו חשש אונס כלפי כל הנשים שבתוכה, שכן כל נשות העיר חשובות כשבויות ביד הגדוד. הגדר המדויק של דין זה (כלומר באיזה סוג של חיל גויים חוששים לדבר זה) נתון במחלוקת ראשונים. לכלל זה ישנה החרגה: אם יש מקום מסתור בעיר, שבו יכולה הייתה אפילו אשה אחת להסתתר, יש לקבל כנאמנת כל אשה שתאמר שלא נאנסה, היות שהיא הייתה יכולה לטעון שהתחבאה במסתור (מיגו). הרב צבי רייזמן, שבויה – לבעלה ולכהונה, באתר "עולמות" תלמוד בבלי, מסכת כתובות, דף י"ג, עמוד ב'. תלמוד בבלי, מסכת כתובות, דף כ"ו, עמוד ב'. הובאו ברמ"א אבן העזר, סימן ז', סעיף י"א. לפי פירוש רש"י, הגמרא מסייגת איסור זה דווקא בגדוד מלחמה של מדינה אחרת, שמתנהגים בעיר שרוצים לכבוש בהפקרות, אך גדוד חיילים של מדינה השולטת בעיר, רצונם להגן על העיר, ולכן אין הרשות נתונה ביד כל חייל לעשות כרצונו. לפי התוספות ההפך הוא הנכון; גדוד חיילים של אותה העיר, מטיילים בנחת בעיר, ויש להם זמן לעשות ככל העולה על רוחם ואינם יראים מאף אחד, אך גדוד חייל מגדוד של עיר אחרת, טרוד בשמירה על חייו, ואין לו זמן למעשים מיותרים. גם בגדוד של אותה העיר, לפי פירוש התוספות, האיסור הוא רק אם לא יכולה אף אחת להימלט מהעיר, הגמרא מפרשת זאת במקרה שיש גדוד משמרות אדוק על העיר, ואף יש שלשלות של ברזל המשמיעות קול רעש כאשר אדם צועד עליהם, וכן כלבי שמירה, כך שגם אם החיילים נמו לא הייתה אפשרות להימלט מהעיר. אם, רק, יכולה הייתה אשה אחת להימלט מהעיר. אבל במקרה, שיכולים היו להימלט מהעיר, נמצא שלא כל הנשים שבויות, ומשכך יש להתיר מספק את כולן.
שני שבילין

שני שבילין הוא פרדוקס הלכתי בדיני ספקות המופיע במשנה במסכת טהרות. דוגמה למקרה זה הוא כאשר דבר טמא (כגון מת) נמצא באחד משני מקומות ציבוריים (רשות הרבים), ושני אנשים עברו בהם. כל אחד מהם באחד מהמקומות. במקרה זה ישנו כלל לפיו ספק טומאה ברשות הרבים - טהור, ועל כן אם אחד מהאנשים בא להישאל על מצבו, הוא יוגדר כטהור. הפרדוקס הוא במקרה ושני האנשים באים אחד אחרי השני, כך שאחד מהם הוא טמא בוודאי. על פי המשנה, אם כל אחד מהאנשים בא לשאול על עצמו, הוא יוגדר כטהור, שכן התשובה שקיבל היא רק כלפי אותו האדם עצמו, ולא על חברו. ברור גם שאם שניהם באו לישאל יחד או שאחד מהם בא לשאול על שניהם יחד, וודאי שעלינו לטמא את שניהם מספק, שכן כאשר שניהם נשאלים יחד יודעים אנו בבירור שאחד מהם נטמא, ולא ניתן לטהרם, מאחר שהדבר תרתי דסתרי. על פי הגמרא במסכת פסחים, נחלקו התנאים באופן שאחד מהם בא לשאול על עצמו, ולאחר שטיהרוהו הוא בא לשאול גם על חברו. השאלה היא אם בכך שהוא שואל על שניהם במעמד אחד, נחשב הפסק לפסק הלכתי משותף, ואם כן לא ניתן לסתור את אותו פסק עצמו ולפסוק שגם חברו טהור, ומספק הוא יהיה טמא. או שמכיוון שהפסק לא היה יחד, ניתן לטהר גם את החבר, כיון שהפסק ניתן בנפרד, ונמצא שעדיין יש לו חזקה דמעיקרא האומרת שהוא טהור. פרק ה' משנה ה' בדעת רבי יהודה. ועיין בפסחים י. והבנת המשנה שם תלמוד בבלי, מסכת נידה, דף ב', עמוד א', על פי הסבר התוספות שם.
דיברטימנטו

דיברטימנטו (באיטלקית: divertimento) הוא סוגה מוזיקלית שהופיעה בעיקר במאה ה-18. מקור המילה באיטלקית פירושו "לשעשע". האווירה בה מתנגן הדיברטימנטו היא עליזה והיצירה התאימה במיוחד לאירועים חברתיים (כגון סעודות בבתי אצילים ופטרונים). לרוב, הולחן הדיברטימנטו להרכבים קטנים או ליחידים. למרות שמו, שרומז כי מדובר בסוג של שעשוע מוזיקלי, יכול הדיברטימנטו לשמש גם בנושאים רציניים יותר. עם זאת, לאחר 1780 התייחס המושג לרוב ליצירות קלילות ופחות רשמיות. המונח שומש לרוב כדי לתאר מוזיקה קלה של "אחרי ארוחת הערב" וכמוזיקה של בילויים. כז'אנר נפרד נראה כי לא הייתה לדיברטימנטו צורה ספציפית בתחילת דרכו, אך החל מאמצע המאה ה-18 הוא לבש צורה של סוויטה לריקודים או של "מוזיקה קאמרית", כמקובל באותה התקופה. ישנם סוגים שונים של יצירות בהן ניתן לראות דמיון לדיברטימנטו כגון סרנדה, נוקטורנו ("מוזיקת לילה", בגרמנית Nachtmusik) ו–Cassation . הפרסום הראשון של הדיברטימנטו נעשה בשנת 1681 בוונציה מאת המלחין קרלו גרוסי (Il divertimento de' grandi: musiche da camera, ò per servizio di tavola). מלחינים מפורסמים ששירתו בחצרות אדונים כגון היידן ומוצרט כתבו דיברטימנטי רבים. דיברטימנטו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נחלת שבעה (ספר)

נחלת שבעה הוא ספרו של רבי שמואל בן דוד הלוי בן המאה ה-17, הכולל את מרבית נוסחי השטרות הנהוגים בעם ישראל בצירוף הלכות העוסקות בכתיבת שטרות ובדיניהם. נולד במזריטש בפולין, למד בבית מדרשו של רבי דוד הלוי סגל, בעל ה"טורי זהב" (הט"ז) ושימש כרב בכמה ערים באשכנז. נפטר בשנת תמ"א (1681) בקליינשטיינאך. בספר "קיצור שני לוחות הברית" מאת הרב יחיאל מיכל אפשטיין הובא נוסח לבית נוסף לפיוט "מעוז צור" המיוחס לרבי שמואל הלוי. ב-69 פרקי הספר נכללו נוסחי השטרות כפי שבירר אותם המחבר "מפי סופרים וספריהם", בהם שטרי תנאים, כתובות, גיטין, חליצה, שטרי חוב ומכירה ועוד. מלבד הנוסחאות המדויקות, דן המחבר בכל פרק בשאלות הנוגעות לשטר המסוים, לנוסחו, לכתיבתו ולמסירתו. בנוסף צורפו כמה פרקים העוסקים בסדר כתיבת השטר, דינים הנוגעים לסופר, לעדים וכו'. בפתיחת הספר מונה המחבר שבעה טעמים לשם "נחלת שבעה". בין הטעמים ציין כי ספרו זה הוא הנחלה אותה הוא מוריש לבניו ולאחרים וכי "שבעה" בגימטריה עולה כשמו הפרטי - שמואל. מקור הביטוי "נחלת שבעה" בספרי דברים (יח, ב). הספר הודפס לראשונה באמסטרדם בשנת תכ"ז (1667). בשער הספר תוארה מעלתו וחשיבותו של הספר "יקר הערך" אשר "לא היה לעולמים מימים קדמונים". תוספת לספר הכוללת שטרות נוספים ותשובות להשגות שונות שהתעוררו בעקבות הוצאת המהדורה הראשונה הודפסה על ידי המחבר סמוך לפטירתו בפרנקפורט בשנת תמ"א (1681) בשם "נחלת שבעה - מהדורא בתרא". הספר זכה למהדורות נוספות ונעשה לספר נפוץ ושימושי בארצות אשכנז ופולין עבור סופרים, דיינים וכותבי שטרות. מהדורה מורחבת בת 3 כרכים בצירוף מקורות והערות יצאה ב-2006 על ידי מכון אוצר הפוסקים בעריכת הרב יחזקאל אהרן שוורץ. הרב אשר אנשיל גרינוולד (נפטר ב-1944) שוחט בעיר אונגוואר הוציא ספר בשם "קיצור נחלת שבעה" המבוסס על ספרו של הלוי. גם ספרו זכה למהדורות נוספות. על תפוצתו הרחבה של הספר כתב הרב אשר אנשיל גרינוולד בהקדמת "קיצור נחלת שבעה" כי ספרו של רבי שמואל הלוי "נתקבל בכל תפוצות ישראל, ובפרט כותבי כתובות ותנאים אי אפשר להן בלעדיו והכל צריכים אליו". פרופ' אשר גולאק כתב כי קובץ זה הוא "קובץ השטרות החשוב ביותר בדורות האחרונים". מלבד המהדורות הרבות של הספר, הודפסו בשנים מאוחרות יותר קובצי שטרות רבים המבוססים על נוסחאותיו של הספר "נחלת שבעה". תשובות שונות של המחבר הודפסו בשנת תנ"ב (1692) בפיורדא על ידי בנו, רבי אברהם, בשם "נחלת שבעה - חלק שני". מרדכי מרגליות (עורך כללי), "שמואל הלוי", אנציקלופדיה לתולדות גדולי ישראל, תל אביב: י' צ'צ'יק, תש"ו, עמוד 1325, באתר היברובוקס נחלת שבעה, אמסטרדם תכ"ז, במאגר הספרים הסרוקים של הספרייה הלאומית נחלת שבעה, אמסטרדם תכ"ז, 1667, באתר היברובוקס נחלת שבעה - מהדורא בתרא, פרנקפורט תמ"א, 1681, באתר היברובוקס נחלת שבעה, פיורדא תפ"ד, 1724, באתר היברובוקס נחלת שבעה, קניגסברג, באתר היברובוקס נחלת שבעה, לבוב תרי"ז, 1857, באתר היברובוקס אשר אנשיל גרינוואלד, קיצור נחלת שבעה, אונגוואר, באתר היברובוקס אשר אנשיל גרינוואלד, קיצור נחלת שבעה, ירושלים תש"כ, 1960, באתר היברובוקס נחלת שבעה - חלק שני, פיורדא תקל"ב, 1772, באתר היברובוקס נחלת שבעה - חלק שני, ורשה תרמ"ד, 1884, באתר היברובוקס שמואל בן דוד משה (1625-1681.), הלוי, ספר נחלת שבעה, דף שער בספרייה הלאומית קיצור שני לוחות הברית, אמסטרדם תפ"א (1721), דף קד עמוד ב, באתר היברובוקס. על פי מפעל הביבליוגרפיה העברית
קרב קולומנה

קרב קולומנה - קרב בין הכוחות הרוסים לבין הכוחות המונגולים שהתרחש ב-1 בינואר 1238 והסתיים בניצחון מונגולי. הכוחות המונגולים בראשות באטו ח'אן פלשו בשנת 1237 לשטחים של הנסיכויות הרוסיות בצפון-מזרח. העיר הגדולה הראשונה שעמדה במצור הייתה ריאזן. לאחר מצור קשה, ב-21 בדצמבר 1237 העיר נפלה בידי המונגולים. הכוחות המשותפים של הרוסים התאספו ליד העיר קולומנה. הכוחות כללו את יתרת הכוחות של נסיכות ריאזן, הכוחות של נסיכות ולדימיר בראשות וסבולוד, בן הנסיך וכוחות שהגיעו מנובגורוד. בהתאם לשיטת הלחימה של הרוסים הם המתינו למונגולים בשטח פתוח. הקרב נמשך 3 ימים והסתיים בניצחון מונגולי. נסיך וסבולוד עם שארית הכוחות הצליח להימלט לולדימיר. אחד מבניו של ג'ינגיס חאן שהשתתף בקרב נהרג. קרב קולומנה היה מרכזי במערכה נגד המונגולים וניצחון מונגולי נתן להם אפשרות להמשיך בפלישה ולהתקדם לכיוון ולדימיר. המונגולים, שהחריבו ושרפו את קולומנה ואת מוסקבה, שמו מצור על ולדימיר ולאחר שלושה ימים כבשו גם אותה. באטו ח'אן באנציקלופדיית העולם החדש (באנגלית)
אודי סגל (עיתונאי)

המונח "אודי סגל" מפנה לכאן. אם הכוונה למשמעות אחרת, ראו אודי סגל (פירושונים). אודי סגל (נולד ב-23 בנובמבר 1971) הוא עיתונאי ומגיש טלוויזיה ישראלי, מגיש את מהדורת החדשות המרכזית של חדשות 13. סגל נולד בדימונה וגדל בתל מונד. אביו עבד בקריה למחקר גרעיני – נגב ואימו כמורה למתמטיקה. הוא למד במגמת ביולוגיה בתיכון רופין. סגל הוא בעל תואר ראשון במנהל עסקים, ומלמד בחוג לתקשורת באוניברסיטת רייכמן. בשנת 1990 התגייס לצה"ל ושירת בגלי צה"ל ככתב לענייני השטחים, ואחר כך ככתב מדיני בגלי צה"ל בתקופת הסכמי אוסלו. הוא שימש בתפקיד במשך חמש שנים ואז עבר לשמש כתב בניו יורק של גל"צ ו"מעריב". בשנת 1999 הצטרף לחברת החדשות של ערוץ 2, ועד אוגוסט 2017 שימש שם כפרשן המדיני. במסגרת תפקידו סיקר את התהליך המדיני במסגרת יחסי ישראל והפלסטינים, וכן את יחסי ישראל והממשל האמריקני בהקשר זה. קיים ראיונות עם דיפלומטים, בהם ראשי ממשלות ושרי חוץ. באוגוסט 2017 עזב את חברת החדשות לקראת הצטרפותו לזכיינית רשת, שבה הגיש את התוכנית "לפני החדשות" בערוץ רשת 13. לסגל יש גם טור שבועי ב"מעריב סופשבוע", וזה כעשור הוא מגיש את תוכנית הרדיו "גומרים הולכים" עם דני סידס ברדיו תל אביב ואת התוכנית "חברה בע"מ". ב-2019 החל להגיש תוכנית בוקר שבועית בגלי צה"ל יחד עם קרן מרציאנו, שהוחלפה בתחילת 2022 בדוריה למפל. ב-1 במרץ 2020 החל להגיש את המהדורה המרכזית של ערוץ 13, יחד עם תמר איש-שלום, ולאחר מכן עם הילה קורח. בספטמבר 2022 עזב את גלי צה"ל, הצטרף ל-ynet radio, והחל להגיש תוכנית בוקר יומית עם דוריה למפל. השניים הגישו אותה עד סוף אפריל 2023, עת הופסקה התוכנית בעקבות קיצוץ מסיבי בתחנה. במרץ 2023 החליף את איילה חסון כמגיש מהדורת שישי בערוץ 13. באוגוסט 2023 הצטרף סגל לרדיו 103fm כמגיש יומן הבוקר 'שבע תשע' לצידה של ענת דוידוב. כמו כן, הוא מגיש בתחנה תוכנית חברתית שבועית לצד אלי כהן, מנכ"ל פתחון לב. סגל נשוי לדנה ואב לשלוש בנות ולבן. מתגורר בכפר מונאש. אודי סגל, ברשת החברתית פייסבוק אודי סגל, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אודי סגל, ברשת החברתית אינסטגרם אודי סגל, באתר "אישים" אודי סגל, באתר חדשות 13 אודי סגל, באתר רדיו 103fm עמוד הכתבות של אודי סגל (אורכב 26.07.2017 בארכיון Wayback Machine), באתר מעריב עמוד התוכנית גומרים הולכים, דני סידס ואודי סגל, יום שישי, 10:00 עד 12:00, באתר רדיו תל אביב עמוד התוכנית חברה בעם, אודי סגל, יום שישי, 12:00 עד 13:00, באתר רדיו תל אביב יהודה נוריאל, מגיש ורץ לרשת, באתר "ידיעות אחרונות", 26 בספטמבר 2017 ערן סויסה, ככה זה כשיש שניים, באתר ישראל היום, 10 בספטמבר 2020 לימור אבן, ‏אודי סגל בראיון ליום האישה: "צריך יותר מציפי לבני אחת", באתר גלובס, 8 במרץ 2011
מג'יד שהריארי

מג'יד שהריארי (בפרסית: مجید شهریاری; 1966 בערך – 29 בנובמבר 2010) היה פיזיקאי איראני, פרופסור בפקולטה להנדסת גרעין באוניברסיטת שהיד בהשתי והמדען הבכיר ביותר בתוכנית הגרעין האיראנית. נהרג בפיצוץ בנובמבר 2010. שהריארי היה פרופסור בפקולטה להנדסת גרעין באוניברסיטת שהיד בהשתי הכפופה למשרד ההגנה האיראני ופעלה עם הוועדה האיראנית לאנרגיה אטומית. ב-29 בנובמבר 2010 הצמידו אופנוענים פצצה למכוניתו של שהריארי וזו התפוצצה זמן קצר לאחר מכן. מהפיצוץ נהרג שהריארי ואשתו נפצעה. באירוע דומה שאירע באותו יום נפצע פריידון עבאסי, אף הוא פרופסור באוניברסיטת שהיד בהשתי. לדברי השבועון "טיים", שהריארי היה המדען הבכיר ביותר בתוכנית הגרעין האיראנית וההתנקשות בו בוצעה ככל הנראה במסגרת הפעילות נגד תוכנית הגרעין האיראנית. איראן האשימה את ארצות הברית ואת ישראל בכך שיזמו את ההתנקשות על מנת לפגוע בתוכנית הגרעין האיראנית. מדיה וקבצים בנושא מג'יד שהריארי בוויקישיתוף גאנם איברהים ועמית ולדמן, מדען גרעין אירני חוסל בפיצוץ מסתורי בטהרן, חדשות 2, 29 בנובמבר 2010 אנשיל פפר, "טיים": המדען שהתנקשו בחייו בטהראן - הבכיר ביותר בתוכנית הגרעין האיראנית, באתר הארץ, 3 בדצמבר 2010
טונגוסקה

האם התכוונתם ל... טונגוסקה תחתונה – נהר במזרח סיביר שברוסיה טונגוסקה הסלעי – נהר במזרח סיביר שברוסיה טונגוסקה עלי - שם ישן לנהר אנגרה אירוע טונגוסקה – פיצוץ שאירע באגן נהר טונגוסקה הסלעי 9K22 טונגוסקה – מערכת רוסית משולבת של תותחים וטילי קרקע-אוויר
אדוארד ווקר

אדוארד ווקר (באנגלית: Edward S. Walker, Jr; ‏נולד ב־13 ביוני 1940) היה שגריר ארצות הברית בישראל, למצרים ולאיחוד האמירויות הערביות והוא מומחה למזרח התיכון. ווקר, יליד פילדלפיה, סיים לימודי תואר ראשון בהמילטון קולג' במדינת ניו יורק בשנת 1963 ולימודי תואר שני באוניברסיטת בוסטון בשנת 1965. בשנת 1985 הוא למד בקולג' המלכותי ללימודים צבאיים בלונדון. ווקר חוקר במכון המזרח התיכון בוושינגטון די. סי. לאחר ששימש כנשיא המכון וראש מועצת המנהלים בין השנים 2001–2006. ווקר החל לעבוד בשירות החוץ האמריקאי בשנת 1967. בין השנים 1979–1981 שימש כעוזר מיוחד לנציגו של נשיא ארצות הברית למזרח התיכון. בין השנים 1982–1984 שימש כעוזר ראשי לסגן מזכיר המדינה של ארצות הברית ואחר כך כממלא מקום סגן מזכיר המדינה לענייני המזרח התיכון. הוא היה סגן ראש הנציגות הדיפלומטית של ארצות הברית בריאד שבערב הסעודית. בין השנים 1989–1992 היה שגריר ארצות הברית באיחוד האמירויות הערביות. בשנים 1993–1994 היה סגן נציג ארצות הברית לאומות המאוחדות בדרגת שגריר. בשנים 1994–1997 היה שגריר ארצות הברית במצרים. בשנים 1997–1999 היה שגריר ארצות הברית בישראל. עם סיום תפקידו בישראל התמנה לסגן מזכיר המדינה לענייני המזרח התיכון, תפקיד בו החזיק עד לשנת 2001. במהלך עבודתו בשירות החוץ האמריקאי היה ווקר בקשרי עבודה עם כל ראשי ממשלת ישראל מאז גולדה מאיר ועד אריאל שרון, עם נשיאי מצרים אנואר סאדאת וחוסני מוברק, עם נשיאי סוריה חאפז אל-אסד ובשאר אל-אסד, עם המלך פאהד ונסיך הכתר עבדאללה. בעת ששימש שגריר בישראל קיים קשרים הדוקים עם בנימין נתניהו. הוא ניהל מטעם ארצות הברית משא ומתן עם לוב אשר הוביל להחלטת לוב להפסיק את תוכנית הפיתוח לנשק להשמדה המונית ולשלם כמעט 3 מיליארד דולר למשפחות ההרוגים באסון טיסת פאן אם 103 וטיסת UTA ‏772. לצידו של סגן הנשיא אל גור הוא ניהל מגעים עם הנשיא חוסני מוברק לרפורמה בכלכלת מצרים. בממשלו של הנשיא בוש ווקר עבד לצידו של קולין פאואל כעוזר מזכיר המדינה לענייני המזרח התיכון, משרה בה החזיק אף לצידה של מדלין אולברייט בעת ממשלו של הנשיא ביל קלינטון. מאז פרישתו משמש ווקר פרופסור למדע המדינה בהמילטון קולג'. מדיה וקבצים בנושא אדוארד ווקר בוויקישיתוף