laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
בסיליסק ירוק

בסיליסק ירוק (שם מדעי: Basiliscus plumifrons) הוא מין של לטאות החי בעיקר באמריקה הלטינית ובייחוד בין מקסיקו בצפון לאקוודור בדרום. אורכה של הלטאה הבוגרת הוא כ-80 ס"מ. הבסיליסק הירוק הוא אוכל-כול ומזונו כולל חרקים, יונקים קטנים, לטאות קטנות, פירות, עלים ופרחים. גודל התטולה נע בין 5 ל-15 ביצים. לאחר שמונה עד עשרה שבועות בוקעים הצעירים מן הביצים, המסוגלים לחיות באופן עצמאי. הבסיליסק מסוגל לרוץ מרחק קצר על פני המים במהירות של מטר וחצי לשנייה כשהוא משתמש ברגליו האחוריות ובזנבו. כאשר הוא דוחף את רגליו אל המים, הוא יוצר כיסי אוויר שעליהם הוא יכול לדרוך. מהירות התנועה של רגליו מגיעה ל-105 קמ"ש, מאמץ שרירי גדול פי 7 ממה שהאדם מסוגל לו. בזכות מהירות תנועה זו, הוא מספיק לדרוך על כיס האוויר ולזנק ממנו לפני שהכיס קורס. בשל "ההליכה על המים" לכאורה, צורת הריצה הזאת הקנתה לו את הכינוי "לטאת ישו". הבסיליסק מסוגל לשחות זמן רב במים, ואף לצלול למשך של כשלושים דקות. מדיה וקבצים בנושא בסיליסק ירוק בוויקישיתוף בסיליסק ירוק, באתר ITIS (באנגלית) בסיליסק ירוק, באתר NCBI (באנגלית) בסיליסק ירוק, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) בסיליסק ירוק, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) בסיליסק ירוק, באתר GBIF (באנגלית) בסיליסק ירוק באתר הרשימה האדומה של IUCN
שרה כץ

שרה ח' כץ (נולדה ב-1946) היא ציירת, פסלת, כותבת ישראלית. נולדה וגדלה בחדרה. מתגוררת בתל אביב. בוגרת המכון לאמנות בבת-ים במגמות פיסול (אצל הפסל יעקב אפשטיין) וציור (אצל הצייר אהרון אלקלעי) ו"המדרשה" ברמת השרון. (כיום חלק מהמכללה האקדמית בית ברל) בשנת 1988 זכתה במלגת שהות ב-Cite des Arts בפריז. הציגה במרכזי אמנות בישראל, בצרפת ובגרמניה. פרסמה סיפורים קצרים ב"מאזנים", "עיתון 77", "עמדה", "דפים לספרות" ו"אפיריון". ערכה את הטור "ימים ושירים" ב"משא" – המוסף הספרותי של עיתון "דבר". כתבה רשימות על תערוכות וספרים ב"העולם הזה", "על המשמר" ו"דבר". 1988 "ציורים", גלריה "שלוש", תל אביב 1989 "עבודות חדשות", המרכז לתרבות יהודית, פריז 1999 "אנשים קטנים", הגלריה העירונית, רחובות. אוצר: חיים מאור 2005 "געגועים למונה ליזה", מועדון/גלריה קיבוץ נען 2006 "אלף לבבות ופנים", גלריה קיבוץ ראש הנקרה 2006 "עצב הראייה", משכן אמנים, הרצליה. אוצרת: ורדה גנוסר 2010 "ההורים", מוזיאון לאמנות ישראלית רמת גן. אוצרת: איילת השחר כהן 2012 "קשר דם" (כחלק מהתערוכה "דיוקנאות קין"), אוניברסיטת בן-גוריון, באר שבע. אוצר: חיים מאור 2015 "חיי שרה", בית האמנים, תל אביב. אוצרת: אירית לוין 2015 "פני הנותרים", משכן האמנויות, גבעת חביבה, אוצרות: אתי עמרם, אסנת בן שלום. 2016 "פסל משלה", מכון המים, הגלריה העירונית גבעתיים, אוצרת אירית לוין אתר האינטרנט הרשמי של שרה כץ הרצאתו של פרופ' אמיר כהן-שלו (חלק ראשון) ביום עיון שנערך באוניברסיטת באר שבע לקראת פתיחת התערוכה "דיוקנאות קין". עופרה עופר אורן, על התערוכה "פני הנותרים", בבלוג "סופרת ספרים", 16 במאי 2015 דרור בורשטיין, "סופרמן/דפנה" על התערוכה "פסל משלה", בבלוג "מתחת לשולחן", 21 במאי 2016
קו טעינה

בספנות, קו טעינה מסמן את עומק הציפה המרבי עבור כלי שיט. קרוי גם קו פלימסול, על-שם חבר הפרלמנט הבריטי הלורד פלימסול, שקבע אותו בתחילת הרבע האחרון של המאה ה-19. בעבר היו כלי השיט טעונים כמעט עד לסיפון העליון, דבר שיצר סיכון אדיר לכלי השיט ולאנשי הצוות. לאחר מקרי טביעה רבים ואובדן בנפש, קבע הלורד פלימסול את קו הטעינה, אותו אסור לעבור, וזאת על מנת ליצור "מרווח בטיחות". הקו מסומן באמצעות צורה של עיגול ולידו "סולם". הסולם מציין את השוקע המרבי בכל אחד מהמצבים: אזור "קייצי" S: אזור נוח להפלגה (אינו קשור בהכרח לעונות השנה). אזור "חורפי" W: אזור סוער והשיט עלול להיות מסוכן (אינו קשור בהכרח לעונות השנה). אזור טרופי T: אזור שהמים בו חמים יחסית למקומות אחרים. מים מתוקים F: מים מתוקים (לא מי ים). מים מתוקים אזור טרופי FT: אזור עם מים מתוקים חמים מהרגיל. הסיבה להבדלים בין האזורים הוא המשקל הסגולי של המים: מים מתוקים בעלי צפיפות קטנה יותר לכן כלי שיט בעל אותו משקל יהיה שקוע יותר מאשר במי ים. מים טרופיים חמים יותר ולכן צפיפותם קטנה יותר מאשר מים קרים יותר. מים מתוקים טרופיים צפופים אפילו פחות ולכן כלי שיט הטעון עד קו זה, כשיגיע למים קרים יותר, השוקע שלו יגדל ויגיע לקו הקיץ (S). קו פלימסול בשער לים (אורכב 03.02.2007 בארכיון Wayback Machine)
רואים 6/6

רואים 6/6 (רואים שש שש) הייתה רצועה אינטראקטיבית לילדים ונוער, במתכונת של תוכנית בקשות, ששודרה בישראל בטלוויזיה החינוכית (הערוץ הראשון) משעות הבוקר עד אחר הצהריים בכל קיץ החל משנת 1987 ועד שנת 1992. בין מנחי התוכנית היו: קובי מידן, ארז טל, מרב מיכאלי (לימים שרת התחבורה והבטיחות בדרכים), אורלי יניב, גיל קומר, עודד מנשה, רונית כפיר, ננסי ברנדס, מירי נבו, רון לוינטל ויאיר ניצני. במסגרת הרצועה התארחו אמנים ישראלים מובילים, שודרו אירועי ספורט, וידאו קליפים וסדרות רכש טלוויזיוניות שונות שנבחרו באמצעות משאלים טלפוניים או דרך משלוח גלויות על ידי הצופים (לוח השידורים נבנה למעשה על ידי הצופים בבית). בחירות אלו לוו בפרשנות של סטטיסטיקה מפי חנוך סמית ומינה צמח. רבות מהסדרות ברצועה זכו עם השנים למעמד של סדרות פולחן, בין השאר משום שבמשך שנים רבות הן הוקרנו בשידורים חוזרים במהלך חופשות הקיץ. בין תוכניות הילדים ברצועה שודרו "הלב", "נילס הולגרסון", "פינוקיו", "רכבת ההפתעות" ועוד. בין סדרות הרכש ברצועה שודרו: "ילד הקראטה", "בועות", "שלגיה במאה העשרים", "אלף","משימה בלתי אפשרית", "צמד לעניין", "קאטס והכלב", "ילדת הפלא", "האסיר", "מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית", "חץ וקשת", "מנהרת הזמן", "ג'ק הולבורן", "דיק טרפין", "בנות המזל", "איים אבודים", "משפחה שכזאת", "החמישייה הסודית" ותוכניות רבות נוספות. בין סדרות המקור ברצועה שודרו: "קרובים קרובים" ו"רגע עם דודלי". הרצועה הכילה גם פינה שנקראה "כבלים על הגל", שבה נהגו לשדר פרקים בודדים מתוכניות רכש נבחרות ששודרו באותה העת רק בערוצי הכבלים (בערוץ 3 ובערוץ 6), כגון: "מרפי בראון", "פרקר לואיס" ו"בוורלי הילס 90210". במסגרת התוכנית הופקו גם חולצות של התוכנית, אשר חולקו לצופים, וחוברות של התוכנית, אשר נמכרו בחנויות הספרים. הן בחולצות והן בחוברות הופיעה דמות בשם "חופשוש" בעלת מראה חייזרי – ראש צר בצבע ירוק, אף אדום גדול ועגיל. התכנית הופיעה בשני עלילונים של "זבנג!". בראשון ירון ממציא מכונה שגורמת למחשב של התכנית לחשוב שקיבל 1,000 קולות מאשר קול אחד. ובשני חברי להקת "אחותי הצולעת" משתתפים בתוכנית עצמה ובכמה מפינותיה. "רואים 6/6", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית אילנה באום, 600 אלף ראו 6/6, מעריב, 4 בספטמבר 1989 ליקי אגיגסק, צילום: אלכס ליבק, קרב בצהרי היום, חדשות, 29 באוגוסט 1990 סמדר שילוני, "רואים 6/6": המרענן הרשמי של קיץ 1987, באתר ynet, 4 ביולי 2015
אלון בן-דוד

אלון בן-דוד (נולד ב-9 בנובמבר 1967) הוא פרשן צבאי, עיתונאי וכתב בטלוויזיה. בן-דוד הוא הפרשן הצבאי של חדשות 13, וכן הגיש את התוכנית "שישי" בערוץ 10. בן-דוד גדל בראשון לציון והוא בוגר הגימנסיה הריאלית. שירת בגלי צה"ל ככתב צבאי וסיקר את התפרצות האינתיפאדה הראשונה בעזה. במילואים שירת בחיל התותחנים. השתחרר מצה"ל בשנת 1988 בדרגת רב-סמל, והצטרף ל"קול ישראל" ככתב לענייני משטרה. אחרי זמן קצר עבר לערוץ הראשון שם שימש כתב בדרום ואחר כך כתב לענייני משטרה. ב-1993 התמנה לכתב הצבאי של הערוץ הראשון, תפקיד אותו מילא במשך תשע שנים. בן-דוד התמקד בסיקור הלחימה הממושכת באזור הביטחון בדרום לבנון, ואף זכה בפרס על כתבה שבה הצטרף למארב של חיילי הצנחנים בסאלוקי. לאחר מכן הוביל בן-דוד את סיקור הערוץ הראשון על הנסיגה מלבנון ופרוץ העימות עם הפלסטינים. ב-11 בספטמבר 2001, בעודו בשנת לימודים בארצות הברית, הגיע בן-דוד לניו יורק וסיקר את פיגועי 11 בספטמבר עבור הערוץ הראשון. ב-2003 הצטרף בן-דוד לצוות שהקים את חברת החדשות של ערוץ 10 כפרשן צבאי, ובמקביל החל לעבוד עבור המגזין לענייני ביטחון ג'יינס. במלחמת לבנון השנייה נודע כמי שהוביל קו ביקורתי לגבי התנהלות ישראל, מהימים הראשונים ללחימה. בשנים 2003–2010 שימש ככתב המגזין "ג'יינס" במזרח התיכון ומ-2011 ככתב של המגזין האמריקני "אוויאיישן וויק". החל מספטמבר 2014 הוא כותב בעיתון "מעריב השבוע". בן-דוד הוא היוצר והעורך הראשי של הסדרה "רשימת חיסול" המתארת את מבצעי ההתנקשות החשאיים של ישראל. הסדרה שודרה בערוץ 13 בסוף 2019. ב-2022 יצר וערך את הסדרה "מלחמה על הבית" העוסקת במבצע חומת מגן ובמערכה שהצליחה לבלום את טרור המתאבדים הפלסטיני, ששודרה גם היא בערוץ 13. הוא בעל תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני במינהל ציבורי מאוניברסיטת הרווארד (במסגרת תוכנית קרן וקסנר). הוא משמש כעמית בכיר במרכז לתקשורת בינלאומית באוניברסיטת בר-אילן. בן-דוד היה נשוי לסופרת והעיתונאית עירית לינור, ומנישואין אלה הוא אב לבת. בסוף שנת 2008 נישא בשנית, לעורכת הספרותית לילך יפה. לזוג יש תאומות. מדיה וקבצים בנושא אלון בן-דוד בוויקישיתוף אלון בן-דוד, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אלון בן דוד, באתר חדשות 13 מאמריו של בן דוד, באתר מעריב דוד אברהם‏, "עשינו בעבר כתבות נגד ביבי שלא היו מוצדקות עיתונאית, חרגנו מהאתיקה", באתר וואלה, 10 באוקטובר 2013 אלון בן דוד פרשן צבאי, באתר הפודקאסט "גיקונומי", 4 בדצמבר 2017 טליה לוין, ‏הטרוריסטים, הגילויים והקרבות עם הצנזורה: אלון בן דוד על "רשימת חיסול", באתר מעריב אונליין, 23 בדצמבר 2019 אבישי גרינצייג, "אחרטט ואשוב", באתר ערוץ 7, 10 באוקטובר 2024 ניר ליברך, ‏"אני עוצר את השידור. יורים עליי", באתר ‏מאקו‏, 20 בינואר 2009 נועם שגב, פירסום ראשון: אלון בן-דוד עובר לערוץ 10, באתר ynet, 7 בדצמבר 2002 שיר המרגלית, באתר וואלה, 8 בספטמבר 2014 יוסי קליין, המלחמה של הפרשן הצבאי של ערוץ 10, אלון בן דוד, באתר הארץ, 9 בינואר 2009 יפעת הללי, ‏אלון בן דוד מתחתן, באתר ‏מאקו‏, 24 באוקטובר 2008 יפעת הללי, ‏דאבל קליק: אלון בן דוד אבא לתאומות, באתר ‏מאקו‏, 3 באוגוסט 2009
הרון

האם התכוונתם ל... אנפתיים – משפחה של עופות בסדרת החסידאים הנקראת באנגלית "הרונס" (Herons) נוסחת הרון – נוסחה בגאומטריה המשמשת לחישוב שטח של משולש על-פי אורכי שלוש צלעותיו הרון 1 – כלי טיס בלתי מאויש (כטב"ם) שפותח על ידי חטיבת "מלט" של התעשייה האווירית לישראל הרון TP – כלי טיס בלתי מאויש (כטב"ם) שפותח על ידי חטיבת "מלט" של התעשייה האווירית לישראל אישים: הרון מאלכסנדריה – ממציא, מהנדס, מתמטיקאי ופיזיקאי מהתקופה ההלניסטית היירון הראשון – שליט סירקוסאי היירון השני – שליט סירקוסאי ג'ורג' הרון – כירורג אנגלי מיק הרון – סופר מתח ומסתורין בריטי אהרון הארון
זרח הלוי

זרח הלוי (י' בתשרי תרנ"ג – כ"ח בטבת תש"מ; 30 בספטמבר 1892 – 17 בינואר 1980) היה אומן יד ומשורר עברי. כתב בשיריו על שואת יהודי אירופה, ירושלים, הכותל המערבי ואהבת הארץ. נולד ביום הכיפורים תרנ"ג בעיר העתיקה בירושלים. "הָעִיר בָּה נוֹלַדְתִי וּבָה נִיצְבָה עַרִיסוֹנֶת שֶלִי הָעִיר בָּה הִקְשַבְתִי בְּשַחַר יָמַי לְרָנָה הַפִּלְאִי עִירִי הֵיכָן הֵם צְלִילָיִך?" זרח הלוי נולד בעיר העתיקה בירושלים לטויבע, בת הרב אריה לייב, ולדוד לוי. אימו הייתה נצר ממשפחת רבנים ומשכילים והייתה רגילה לתבל דבריה במשלים ופתגמים. סבו, יוסף לוי, (על שמו שכונת זיכרון יוסף בירושלים), עלה לארץ ישראל יחד עם הוריו מרוסיה בשנת תרמ"ב (1882), כשהיה בן 13. זרח הלוי קיבל את ראשית חינוכו בתלמוד תורה עץ חיים, בחורבת ר' יהודה החסיד. לאחר מכן, הוא ומשפחתו עברו לגור בשכונת מאה שערים, שם למד ב"חיידר" תנ"ך וגמרא, מפי מלמדים שונים, עד הגיעו לגיל בר-מצווה. לאחר שלוש שנים במאה שערים עברו לשכונת זיכרון טוביה. אז החל זרח לעבוד אצל דודו, יצחק לוי, לו הייתה חנות "כל-בו" בשער יפו. בין כל מיני הסחורות בחנות הדוד, היו גם ספרי-לימוד אותם קרא ורכש בעזרתם ידע מעמיק בשפה העברית. זרח למד תווים וזמרה בבית הספר לנגינה "שולמית" שנוסד באותם ימים בירושלים. באותה תקופה החל זרח לכתוב שירים. כשפרצה מלחמת העולם הראשונה התנדב זרח לגדודים העבריים, לגדוד 38 קלעי המלך ושירת את המולדת משך שנתיים ויותר. שפע של רשמים וחוויות נחרטו בזיכרונו מתקופה זו, ואת זכרונותיו אלו, הוא העלה על הכתב. זרח הכיר את ז'בוטינסקי, העריצו כאיש וכגיבור ופרסם עליו כמה מזיכרונותיו. "גם אני, אחרי שנתיאשתי מהיות משרת נאמן אצל דודי, הלכתי כחייל מתנדב לגדוד העברי. שם עשיתי שרות למולדת שנתיים ויותר. שפע של רשמים וחוויות נחרתו במוחי מימי הגדוד, שצריך להעלותם על לוח-ספר. בבוא יום שיחרורי, חזרתי הבייתה, ואבי לימדני על רגל אחת את אומנות הפחים שהייתה למורת רוחי." בבוא יום שחרורו, חזר זרח לביתו, ואביו לימד אותו את אומנות הפחים, שתמיד הייתה למורת רוחו. בשנת תרפ"ה (1925), נשא לאשה את שרה בת יעקב מלומד הרוקח, ואז נאלץ בלית-ברירה לאחוז באומנות הפחים המפרכת. בכל זאת, הוא לא הניח מידיו את אמנות השירה. הסופר חיים באר בספרו חבלים עמוד 279 מספר על היכרותו עם זרח הלוי. זרח הלוי נפטר בכ"ח בטבת תש"מ (1980) בירושלים. שואת יהודי אירופה - שירו "רחל מבכה על בניה" מוצג במרתף השואה על הר ציון בירושלים. שירים המוקדשים לירושלים ולכותל המערבי "יְרוּשָלַים עִיר הַנֶצַח הבַּירָה לְעֹז לָך נִקְשוֹר נִזְרֵי פְאֵר מִפַּז לָשוֹן מִלֵב שִירֵי חִיבָּה רָמִים בַּקוֹדֶש נַחָרוּז עַל יְפִי הָרַיִך תַלְתַלֵי שִמְשוֹן" שירי שבת וחג שירי זרח הלוי בהוצאת מוסד הרב קוק (1967) חיים באר, חבלים עמ' 279 זרח הלוי, באתר "היו ימים" ר' זרח - הפחח המשורר, הצפה, יום שישי, פברואר 11, 1966; עמוד 4 השיר רחל מבכה על בניה, באתר הספרייה הלאומית סרטון מתוך הספר חבלים עמוד 279 בו מספר הסופר חיים באר על היכרותו עם זרח הלוי, באתר "היו ימים" השיר אהליבה, באתר דעת פתגמים מבית אמא, בוויקיציטוט זרח הלוי, דף שער בספרייה הלאומית זרח הלוי, בלקסיקון הספרות העברית החדשה
הנס קנאפרטסבוש

הנס קנאפרטסבוש (גרמנית: Hans Knappertsbusch; ‏12 במרץ 1888 – 25 באוקטובר 1966) היה מנצח גרמני. בעיקר עשה לו שם בניצוח על יצירות ריכרד וגנר, אנטון ברוקנר וריכרד שטראוס. קנאפרטסבוש, יליד אלברפלד (כיום וופרטאל), למד פילוסופיה באוניברסיטת בון וניצוח בקונסרבטוריון של קלן, אצל שטיינבאך. במשך כמה עונות קיץ היה עוזרם של זיגפריד וגנר והנס ריכטר בביירוית. את הקריירה שלו החל במשרות ניצוח באלברפלד (1913 - 1918), לייפציג (1918 - 1919) ובדסאו (1919 - 1922). כשברונו ולטר עזב את מינכן והיגר לניו יורק, החליף אותו קנאפרטסבוש במנהל מוזיקלי כללי של האופרה הממלכתית של בוואריה. הוא העיר עליו את חרון אפו של יוזף גבלס כששאל דיפלומט גרמני בהולנד אם הוא "מוס-נאצי" (מי שאולץ להצטרף למפלגה הנאצית מטעמי קריירה); כתוצאה מכך בוטל החוזה שלו במינכן. בסוף שנות ה-30' יצא לווינה לנצח על האופרה של וינה והפר בכך את המדיניות הנאצית, שלא להתיר לאמנים גרמנים לעבוד באוסטריה. באותו זמן היה לאחד האמנים העולים בפסטיבל זלצבורג. קנאפרטסבוש המשיך להופיע בווינה וזלצבורג בתקופת שלטונה של גרמניה באוסטריה. אחרי מלחמת העולם השנייה חזר למינכן, אבל המשיך לנצח כאורח בווינה ולהופיע מדי פעם בפסטיבל ביירוית. הוא מיעט מאוד ביציאות אל מחוץ לעולם דובר הגרמנית. הוא סלד מחזרות ממושכות ולעיתים האשימו אותו בעצלות. קנאפרטסבוש מת במינכן, לפני הופעת התקליטור, אבל רבים מתקליטיו הועברו לתקליטורים. קנאפרטסבוש היה אחד המנצחים החביבים ביותר של הפילהרמונית של וינה וניצח עליה בקונצרטים בווינה ובזלצבורג ובסיורים מחוץ לאוסטריה. מקובל לראות בהקלטות "פרסיפאל" של קנאפרטסבוש, מ-1951, 1954 ו-1962, כהקלטות המוצלחות ביותר של אופרה זו. Norman Lebrecht, The Maestro Myth, p. 103 מדיה וקבצים בנושא הנס קנאפרטסבוש בוויקישיתוף הנס קנאפרטסבוש, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) הנס קנאפרטסבוש, באתר AllMovie (באנגלית) הנס קנאפרטסבוש, באתר MusicBrainz (באנגלית) הנס קנאפרטסבוש, באתר Discogs (באנגלית) הנס קנאפרטסבוש, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
הנהג של מיס דייזי

הנהג של מיס דייזי (באנגלית: Driving Miss Daisy) הוא סרט דרמה קומי אמריקני משנת 1989 המבוסס על מחזה באותו השם, בבימוי ברוס ברספורד, ובכיכובם של מורגן פרימן, ג'סיקה טנדי ודן אקרויד. הסרט זכה בארבעה פרסי אוסקר, כולל הסרט הטוב ביותר, ובשלושה פרסי גלובוס הזהב. הסרט מבוסס על מחזה משנת 1987 מאת אלפרד אהרי, שזכה בפרס פוליצר לדרמה. הסרט הופק על ידי לילי וריצ'רד זאנוק וצולם באטלנטה. העלילה מתרחשת באטלנטה שבג'ורג'יה, ארצות הברית, משנת 1948 ועד לשנות ה-70. העלילה מתארת את מערכת היחסים בין דייזי ורת'ן (ג'סיקה טנדי), גברת יהודייה אמידה וקשוחה, לבין נהגה האפרו-אמריקני הוק קולברן (מורגן פרימן). פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר - ג'סיקה טנדי פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר- אלפרד אהרי פרס אוסקר לאיפור הטוב ביותר פרס גלובוס הזהב לסרט הקומי הטוב ביותר פרס גלובוס הזהב לשחקן ראשי בסרט קומי - מורגן פרימן פרס גלובוס הזהב לשחקנית ראשית בסרט קומי - ג'סיקה טנדי הסרט הוקרן לראשונה ב-13 בדצמבר 1989, והכנסותיו בכל העולם עד פברואר 2007 הן מעל 146 מיליון דולר. כאשר תקציב הסרט היה 7.5 מיליון דולר. בשנת 2007, הועלה המחזה לראשונה בישראל בתיאטרון הבימה בכיכובם של השחקנים ליא קניג ויעקב כהן. בשנת 2023, הועלה המחזה בתיאטרון העברי בכיכובם של סנדרה שדה, סלים דאו ויניב פולישוק. "הנהג של מיס דייזי", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "הנהג של מיס דייזי", באתר נטפליקס "הנהג של מיס דייזי", באתר AllMovie (באנגלית) "הנהג של מיס דייזי", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "הנהג של מיס דייזי", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "הנהג של מיס דייזי", באתר Metacritic (באנגלית) "הנהג של מיס דייזי", באתר אידיבי "הנהג של מיס דייזי", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) הנהג של מיס דייזי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ההצגה בארכיון הבימה ציפי שוחט, הצגה חדשה: הנהג של מיס דייזי, באתר הארץ, 4 באפריל 2007 דודי פטימר, ‏תפסה אומץ: סנדרה שדה כבר לא מפחדת לומר שהיא שחקנית, באתר מעריב אונליין, 5 באפריל 2023 ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ועדת אולשן-דורי

ועדת אולשן-דורי הייתה ועדה חשאית שהוקמה על ידי ראש ממשלת ישראל משה שרת ב-29 בדצמבר 1954, בעקבות חשיפת פרשת "העסק הביש", שבו נתפסו יהודים מצריים, חברי רשת שהוקמה על ידי המודיעין הישראלי, בעוון ריגול וביצוע פעולות חבלה לטובת מדינת ישראל. הוועדה כללה את נשיא בית המשפט העליון יצחק אולשן והרמטכ"ל לשעבר יעקב דורי. הוועדה נתבקשה לחקור מי נתן את ההוראה לפעולה, האם זה היה שר הביטחון פנחס לבון או ראש אמ"ן אל"ם בנימין גיבלי. הוועדה החלה את פעולתה ב-2 בינואר 1955, וחקרה את האישים הקשורים לפרשה. פרט ללבון ולגיבלי, נחקרו על ידיה ראש הממשלה משה שרת, הרמטכ"ל משה דיין, מנכ"ל משרד הביטחון שמעון פרס, וקציני אמ"ן. הוועדה פעלה במשך 10 ימים, והגישה את מסקנותיה ב-12 בינואר 1955. במסקנותיה קבעה הוועדה כי משה שרת לא ידע דבר על הפרשה. גם לגבי שמעון פרס קבעה הוועדה שלא ידע את כל פרטי הפרשה. בשאלה העיקרית לא הצליחה הוועדה לרדת לשורש העניין, וכתבה: "לא שוכנענו למעלה מכל ספק המתקבל על הדעת כי ראש אמ"ן לא קיבל את ההוראה משר הביטחון פנחס לבון, עם זאת, איננו בטוחים שלבון אמנם נתן את ההוראות המיוחסות לו". בעקבות פעילות הוועדה התפטר לבון מתפקידו בפברואר 1955, אף שטען כי לא נתן את ההוראה. לימים התברר כי עדויות קציני אמ"ן בפני ועדת אולשן-דורי היו מתואמות, ומסמך שהוצג בפניה זויף על ידי דליה כרמל, מזכירתו של בנימין גיבלי (שבמשך שנים רבות בחרה לשתוק ולא לגלות את אשר עשתה). מסקנות ועדת אולשן-דורי, כפי שנרשמו על ידי מזכיר הוועדה, שמאי כהנא, באתר "פנחס לבון" חגי אשד, פנחס לבון מרחיב את היריעה, דבר, 22 בפברואר 1965
שלגיה במאה העשרים

שלגיה במאה העשרים (באנגלית: The Charmings) היא סדרת טלוויזיה אמריקנית אשר הופקה ושודרה בין השנים 1987–1988. בעונתה הראשונה של הסדרה כיכבה השחקנית קייטלין אוהיני כשלגיה, אך בעונה השנייה שיחקה במקומה קרול יוסטון בתפקיד שלגיה. בישראל שודרה הסדרה בשעות אחר הצהריים במסגרת הרצועה היומית "רואים 6/6" ששודרה בטלוויזיה החינוכית בסוף שנות השמונים ובתחילת שנות התשעים. עלילת הסדרה מתמקדת בזוג המאושר - שלגיה והנסיך אריק צ'ארמינג. שלגיה והנסיך חיו באושר בטירה לאחר שזרקו את אמה החורגת של שלגיה לבור ללא תחתית אחרי שזו הרעילה את שלגיה מרוב קנאה ביופייה, אולם הסתבר כי לבור כן הייתה תחתית והמלכה המרשעת הצליחה לצאת ממנו. בכעסה הטילה המלכה כישוף כה חזק על בני המשפחה עד כי גם היא וגם אחד משבעת הגמדים הושפעו ממנו, וכולם נרדמו ל-1,000 שנה. כך שהם בעצם כולם מתעוררים בקליפורניה בשנות ה-80 של המאה ה-20, ונאלצים להתאים את עצמם למציאות החדשה. הם מוצאים דירה בפרוורים ומנסים לחיות כמשפחה נורמלית. אריק הנסיך גילה כישרון בכתיבת ספרי ילדים, ואילו שלגיה ניצלה את הבנתה בבגדים והפכה למעצבת. הילדים הלכו לבית הספר המקומי, הגמד הפך לבן בית והמלכה המרשעת מתגוררת בעלית הגג עם ראי הקסמים שלה ודואגת לסבך כל יום את החיים של בני הזוג וילדיהם. שכניהם של שלגיה ואריק הם דון "מלך השטיחים" מילר (פול אדינג) וסאלי מילר (דורי ברנר), אשר מצאו את סגנון ימי הביניים של שכניהם החדשים קצת מוזר, אך מעולם לא הסיקו כי הם שלגיה והנסיך האמיתיים. קייטלין אוהיני - שלגיה צ'ארמינג (עונה 1) קרול יוסטון - שלגיה צ'ארמינג (עונה 2) כריסטופר ריץ' - אריק צ'ארמינג ג'ודי פארפיט - המלכה ליליאן וויט פול וינפילד - המראה קורק היוברט - לות'ר ברנדון קול - תומאס צ'ארמינג גארט ראטליף - קורי צ'ארמינג פול אדינג - דון "מלך השטיחים" מילר דורי ברנר - סאלי מילר הסדרה לא זכתה להצלחה רבה ולאחר שישה פרקים בלבד הסתיימה העונה הראשונה. לאחר שינויים שנעשו, שכללו שינויים נרחבים בצוות ההפקה והחלפת השחקנית שגילמה את שלגיה, חזרה הסדרה לעונה שנייה אך גם עונה זו לא זכתה להצלחה רבה. זמן קצר אחר כך החליטו ברשת להוריד את הסדרה מבלי לשדר אפילו את הפרק האחרון שצולם (מספר 21). למרות שהסדרה הצליחה בהתחלה, הרעיון המרכזי איבד במהרה את קסמו לאחר שהמשפחה התאקלמה פחות או יותר במקום החדש, והתסריטאים לא הצליחו לפתח את העלילה לכיוונים אחרים. בגלל מספרם המועט של הפרקים הסדרה לא זוכה לשידורים חוזרים רבים אך היא עדיין משודרת. כוכבי הסדרה המשיכו לעבוד בסדרות משניות בטלוויזיה אך אף אחד לא הפך לכוכב. "שלגיה במאה העשרים", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) שלגיה במאה העשרים - אתר, שמעבר למידע המצוי ב- IMDb, מוסיף גם קישורים לסרטוני הפתיחה של העונה הראשונה והשנייה.
סבכי שחור-כיפה

סבכי שחור-כיפה (שם מדעי: Sylvia atricapilla) הוא ציפור שיר קטנה ממשפחת הסבכיים. אורך גופה 13-15.6 ס"מ, מוטת כנפיה 8.2-7 ומשקלה 18–25 גרם. בישראל הסבכי שחור הכיפה הוא חולף מצוי, שנודד לרוב בלהקות דלילות. זמני הנדידה: סוף אוגוסט עד נובמבר, וסוף פברואר עד סוף מאי. בשתי עונות הנדידה הזכרים מקדימים את הנקבות במספר ימים. בזמן הנדידה, הסבכי שחור הכיפה הוא ציפור פעילה ובולטת, לעומת שאר בני משפחתו החששנים. הסבכי שחור הכיפה ניזון מחרקים מעופפים שונים, ובאביב אוכל גם תותי עץ. במדבר הוא ניזון גם מזרעים, ומדי פעם אפילו עלים. נפוץ באירופה מלבד סקנדינביה וצפון רוסיה, ועד מרכז אסיה. דוגר גם בצפון אפריקה ובמזרח התיכון עד לבנון. חי ביערות עם תת-יער גבוה. בדרום אירופה וצפון אפריקה הסבכי שחור-הכיפה הוא ציפור יציבה (שאינה נודדת). האוכלוסיות משאר תחומי תפוצתו נודדות. היקף הנדידה של מין זה - כ-340 מיליון פרטים מדי שנה. הסבכי שחור הכיפה מקנן בשיחים, קרוב לקרקע. מצב השימור של מין זה הוא ללא חשש. נוכחותה ושירתה של ציפור זו עוררו את השראתם של אמנים איטלקים מזה זמן רב. "La Capinera" (שחור-כיפה באיטלקית) הוא אחד משיריו המפורסמים ביותר של המשורר ג'ובני פסקולי. "Storia di una capinera" הוא סרט מ-1993 שביים פרנקו זפירלי (הופץ בשמו הבינלאומי "דרור"). באופרה של אוליבייה מסייאן, "Saint-François d'Assise", זימרת הסבכי שחור הכיפה מסמלת את הקדוש פרנציסקוס מאסיזי. הסבכי שחור הכיפה נחשב מעדן בכמה מדינות במזרח התיכון, שם רבות מציפורים אלו נלכדות באופן בלתי חוקי בכל שנה. (ראו קישור חיצוני) זכר צעיר זכר זכר נקבה צעירה נקבה בוגרת ביצים Cuculus canorus bangsi + Sylvia atricapilla סבכי שחור-כיפה, באתר ITIS (באנגלית) סבכי שחור-כיפה, באתר NCBI (באנגלית) סבכי שחור-כיפה, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) סבכי שחור-כיפה, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) סבכי שחור-כיפה, באתר GBIF (באנגלית) סבכי שחור-כיפה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) קטל ציפורי שיר בקפריסין מידע נוסף על סבכי שחור כיפה סבכי שחור-כיפה באתר הרשימה האדומה של IUCN
מיתוג מנות

ברשת מחשבים ובתקשורת, מיתוג מנות (באנגלית: Packet switching) היא טכניקה להעברת תשדורות, שהומצאה על ידי דונלד דייוויס ופול ברן בתחילת שנות השישים, ובה תשדורות נשלחות כאשר מצטברת כמות מסוימת של נתונים, גם אם אלו לא מייצגים את כלל הנתונים שיש להעביר. בשיטה זו אין מקצים מראש מסלול פיזי בין המקור ליעד, וכל תשדורת נשלחת במסלול המתאים לאותו רגע ומנותבת בין צמתים על גבי קווי תקשורת שיתופיים. זאת בניגוד לשיטת מיתוג מעגלים, שבה מוקצה קו תקשורת בלעדי בין שני צמתים למשך ההתקשרות, מסלול פנוי נקבע על ידי אלגוריתמים של פרוטוקולי ניתוב דינמיים אך גם יכול להיקבע מראש סטטית. מנה, או חבילה (Packet), היא אוסף נתונים שאליו מצורפים כתובת המקור, כתובת היעד ונתוני בקרה, כך שהרשת תוכל לנתב את המנה ליעד הנכון. המנה נשלחת לצומת המיתוג הבא, ומשם היא מועברת הלאה, עד שהיא מגיעה ליעדה. כל צומת מיתוג מקבל את המנה בשלמותה, בודק את תקינותה ומשדר אותה הלאה. לא כל המנות המרכיבות הודעה אחת יעברו בהכרח באותו מסלול בדרכן מהמקור ליעד – מסלולה של כל מנה נקבע לפי אלגוריתם להקצאת מסלול. כאשר מחשב היעד מקבל את המנות, הוא מרכיב אותן מחדש להודעה השלמה. ביצוע מיתוג המנות הוא: מנה נוצרת בתהליך הסגמנטציה (Packet segmentation) בשכבה הרביעית של מודל 7 השכבות – שכבת התעבורה של מודל ה-OSI. בשכבה השלישית, שכבת הרשת של מודל ה-OSI, נוספות למנות תגיות הנקראות Header, ובהן מצוינות כתובות המקור וכתובות היעד, בנוסף לפרטים אחרים. כלומר, במנה עצמה מצוין מי השולח שלה ומי היעד שאליו המנה צריכה להגיע. תקנים עיקריים למימוש מיתוג מנות הם Ethernet ,X.25 ו-Frame relay. רשת האינטרנט פועלת במיתוג מנות. רשתות שפועלות בשיטת מיתוג המנות בנויות בטופולוגית Mesh (טופולוגית אריג). טופולוגית Mesh מספקת דרך אמינה ובטוחה להעברת נתונים, מכיוון שהיא כוללת צמתים רבים אשר מגבים אחד את השני במקרה שאחד הצמתים יוצא מכלל פעולה. ברשת מסוג זה, המסלול שבו יעברו המנות אל היעד שלהן אינו ידוע מראש ואינו מהווה חלק חיוני לשידור המידע, ולכן משתמשים לעיתים קרובות בציור של "ענן" אשר נועד לסמל את העובדה שמסלול המידע אינו ידוע מראש והדרך שבה יגיע המידע ליעד יכול להיות כל אחד מתוך מאות המסלולים אשר נכללים ב"ענן". מיתוג מעגלים מיתוג מנות (העברת מידע), דף שער בספרייה הלאומית