laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
איגור בלאנוב

איגור בלאנוב (באוקראינית: Ігор Іванович Беланов; נולד ב-25 בספטמבר 1960) הוא כדורגלן עבר סובייטי-אוקראיני. זכה בכדור הזהב בשנת 1986. בלאנוב, יליד אודסה, אז בברית המועצות, שיחק בסק"א אודסה (1979-80), צ'רנומורץ אודסה (1981-84), דינמו קייב (1985-86). הוא כבש שלושער עם נבחרת ברית המועצות בכדורגל נגד בלגיה. ביורו 1988 השתתף בלאנוב בארבעה מתוך חמשת משחקי הנבחרת, אך לא הבקיע אף שער. במשחק הגמר נגד נבחרת הולנד הוא החטיא את בעיטת הפנדל, שפסק השופט בעקבות הכשלת שחקן סובייטי ברחבה ההולנדית. בסך הכל, שיחק בלאנוב 33 משחקים בנבחרת הסובייטית, בהם כבש שמונה שערים. בשנת 1989 עזב בלאנוב את דינמו קייב ועבר לשחק בגרמניה, בקבוצת בורוסיה מנשנגלדבך. דינמו קייב גביע אירופה למחזיקות גביע (1): 1985/86 אליפות ברית המועצות בכדורגל (2): 1984-85, 1985/86 גביע ברית המועצות בכדורגל (2): 1984/85, 1986/87 ברית המועצות אליפות אירופה בכדורגל מקום שני: 1988 כדור הזהב (1): 1986 מדיה וקבצים בנושא איגור בלאנוב בוויקישיתוף איגור בלאנוב, באתר Transfermarkt איגור בלאנוב, באתר Fussballdaten.de (בגרמנית) איגור בלאנוב, באתר Soccerway איגור בלאנוב, באתר WorldFootball.net איגור בלאנוב, באתר National Football Teams איגור בלאנוב, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt
צלב ג'ורג'

צלב ג'ורג' (באנגלית: George Cross) הוא העיטור האזרחי הגבוה ביותר בממלכה המאוחדת ובחבר העמים הבריטי. הצלב הוא מקבילו האזרחי של צלב ויקטוריה, והוא נקרא על שמו של המלך ג'ורג' השישי. העיטור מוענק גם לחיילים על מעשי גבורה שנעשו שלא לנוכח פני האויב. העיטור נוסד בימי הבליץ – ההפצצות הגרמניות על לונדון במלחמת העולם השנייה – עקב רצונו של המלך לציין את אומץ לבם של האזרחים הרבים. העיטור נוסד ב-24 בספטמבר 1940 והוענק 159 פעמים, מתוכן 86 הענקות שלאחר המוות ושתי הענקות קולקטיביות (למלטה ולמשטרה המלכותית של אלסטר). בשנת 1946 הוא הוענק לאודט סנסום שהייתה אישה הראשונה שקיבלה את העיטור. עם היווסדו, החליף הצלב את מדליית האבירות האימפריאלית ואת מדליית אדוארד, וכן את מדליית אלברט בשנת 1971. צלב ג'ורג' מופיע בקנטון דגל מלטה לאחר שהוענק לכלל אוכלוסיית האיים על גבורתם ואבירותם במהלך המצור של מדינות הציר על האי במלחמת העולם השנייה. מדיה וקבצים בנושא צלב ג'ורג' בוויקישיתוף מאגר הנתונים של צלב ג'ורג' גלריית צלב ויקטוריה וצלב ג'ורג' במוזיאון המלחמה האימפריאלי לונדון צלב ג'ורג', באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא סמלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פונקציה בוליאנית חמקנית

פונקציה בוליאנית   f {\displaystyle \ f} על   n {\displaystyle \ n} משתנים, נקראת חמקנית (evasive) אם זמן הריצה של כל אלגוריתם עץ הכרעה עבורה הוא בדיוק   n {\displaystyle \ n} . או במילים אחרות, כל אלגוריתם שמחשב את   f {\displaystyle \ f} , צריך להעריך את כל   n {\displaystyle \ n} ביטי הקלט במקרה הגרוע ביותר. לא כל פונקציה בוליאנית היא חמקנית. נבחן לדוגמה את הפונקציה הבאה:   ( x 0 ∧ x 2 ) ∨ ( x 0 ¯ ∧ x 1 ) {\displaystyle \ (x_{0}\land x_{2})\lor ({\bar {x_{0}}}\land x_{1})} הפונקציה תלויה בשלושת המשתנים שלה:   x 0 , x 1 , x 2 {\displaystyle \ x_{0},x_{1},x_{2}} , אבל מספיק לשאול רק שתי שאלות כדי להעריך אותה: נגלה תחילה את הערך של   x 0 {\displaystyle \ x_{0}} . אם   x 0 {\displaystyle \ x_{0}} הוא אמת, נברר את הערך של   x 2 {\displaystyle \ x_{2}} ונחזיר אותו כערך כל הפונקציה, ואם הערך של   x 0 {\displaystyle \ x_{0}} הוא שקר, נברר את הערך של   x 1 {\displaystyle \ x_{1}} ונחזיר אותו כערך כלל הפונקציה. נבחן מקרה פרטי של עצי משחק, בו הערכים האפשריים לקודקודים הם 0 ו-1. במקרה כזה, שחקן ה   m a x {\displaystyle \ max} מחשב למעשה   ∨ {\displaystyle \ \lor } על הבנים שלו, ושחקן ה   min {\displaystyle \ \min } מחשב   ∧ {\displaystyle \ \land } עליהם. משפט: עבור עץ משחק כפי שתואר, בעל   n {\displaystyle \ n} עלים, פונקציית ההערכה שלו היא חמקנית. הוכחה: נוכיח באינדוקציה על   n {\displaystyle \ n} שישנו יריב אופטימלי שגורר עומק   n {\displaystyle \ n} לעץ ההכרעה. עבור   n = 1 {\displaystyle \ n=1} עלים, האלגוריתם יהיה חייב לברר את ערכו של העלה היחיד, ובמקרה זה לא משנה מה היריב יענה. נניח כי קיים יריב אופטימלי עבור עצים בעלי   n − 1 {\displaystyle \ n-1} עלים ונוכיח קיום גם בעבור עצים בעלי   n {\displaystyle \ n} עלים. עבור   n {\displaystyle \ n} כללי, האלגוריתם מתחיל ומברר ערך של   x i {\displaystyle \ x_{i}} כלשהו. היריב יענה 0 אם הקודקוד אליו מחובר העלה הוא קודקוד   ∨ {\displaystyle \ \lor } (כלומר אם השחקן הוא שחקן   m a x {\displaystyle \ max} ), ו- 1 אם זהו קודקוד   ∧ {\displaystyle \ \land } (כלומר שחקן   m i n {\displaystyle \ min} ). הערך שהיריב ענה לא גרם לתשובה חד-משמעית בעבור הקודקוד - במקרה של קודקוד   ∨ {\displaystyle \ \lor } העובדה שאחד הערכים הוא 0 לא קובעת את ערך הקודקוד וכך גם בעבור קודקוד   ∧ {\displaystyle \ \land } בו ידוע שאחד הערכים הוא 1. בכל מקרה השחקן שמשחק את הקודקוד יאלץ לברר את ערכי שאר הבנים. מכאן, היריב ימשיך כמו היריב האופטימלי לפונקציה המושרה בלי   x i {\displaystyle \ x_{i}} (שהיא בעלת   n − 1 {\displaystyle \ n-1} עלים). ומכאן באינדוקציה, היריב גרר עומק   n {\displaystyle \ n} לעץ. פונקציות בוליאניות חמקניות, באתר אוניברסיטת אילינוי עצי החלטה בוליאנים, באתר אוניברסיטת אילינוי
אוגוסטה (ג'ורג'יה)

אוגוסטה (באנגלית: Augusta, הידועה אף בשם: Augusta-Richmond County) היא עיר מאוחדת במדינת ג'ורג'יה בארצות הברית. העיר אוגוסטה ומחוז ריצ'מונד שבו היא שוכנת, אוחדו ליחידה מנהלית אחת בשנת 1996. נכון לאומדן משנת 2008 חיים באוגוסטה-ריצ'מונד 194,149 תושבים, זאת ללא מניין התושבים בערים שבמחוז אשר לא אוחדו. במטרופולין של אוגוסטה-ריצ'מונד מתגוררים על פי אותו אומדן 534,218 תושבים. זוהי העיר השנייה בגודלה במדינת ג'ורג'יה והאזור המטרופוליני השני בגודלו במדינה, אחרי העיר אטלנטה. אוגוסטה ידועה בעולם כמארחת בכל אביב את טורניר המאסטרס בגולף. מיקומה של אוגוסטה שימש את האינדיאנים לחציית נהר סוואנה עוד בטרם קמה העיר. בשנת 1735, כשנתיים לאחר שג'יימס אוגלת'ורפ ייסד את העיר סוואנה, הוא שלח יחידת חיילים למסע במעלה הנהר, עם הוראה לבנות היאחזות בנקודה הצפונית ביותר שבה ניתן לשייט בנהר. משימה זו הוטלה על נובל ג'ונס, אשר בנה את היישוב כקו הגנה ראשון נגד הכוחות הספרדים והצרפתים. אוגלת'ורפ העניק לעיר את שמה, לכבודה של אוגוסטה, נסיכת ויילס. העיר אוגוסטה שימשה כבירתה השנייה של מדינת ג'ורג'יה, בין השנים 1785-1795. צרפת ביאריץ, צרפת (מ־1992) יפן טקרזוקה, יפן מדיה וקבצים בנושא אוגוסטה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אוגוסטה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יוונית עתיקה

יוונית עתיקה (Ἑλληνική) היא כינוי ליוונית בשלב ההתפתחות ההיסטורי שלה החל במאה ה-9 לפנה"ס עד למאה ה-6. תקופה זו מקבילה לשלוש התקופות של יוון העתיקה – הארכאית, הקלאסית וההלניסטית. ליוונית העתיקה קדמה היוונית המיקנית. בזמן התקופה ההלניסטית היוונית העתיקה הייתה ידועה כקוֹינֶה, אשר לימים, עם פיצול האימפריה הרומית, הפכה לשפה הרשמית של האימפריה הרומית המזרחית, לימים האימפריה הביזנטית. יוונית זו כבר נקראה "יוונית ביזנטית", ומקץ מאות שנים נוספות התגלגלה ליוונית המודרנית של ימינו. היוונית העתיקה הייתה שפתם של הומרוס ושל ההיסטוריונים, המחזאים והפילוסופים של תור הזהב של אתונה. דרך הלטינית, שורשים רבים בשפה היוונית העתיקה התגלגלו לשמותיהם המדעיים של מינים רבים. השפה היוונית קיימת בכתב למעלה מ-3,000 שנה. הדעות חלוקות בדבר מקורות הלשון היוונית, ויש תאוריות שונות בנושא. אחת מהן טוענת שהיוונית נוצרה עם הגירת דוברי פרוטו-יוונית (יוונית קדומה מאוד) אל יוון, שהתרחשה בין השנים 3200 לפני הספירה ו-1900 לפני הספירה. על פי תאוריה אחרת, היוונית התפתחה ביוון עצמה מתוך שפה הודו-אירופית קדומה. ליוונית העתיקה היו מספר ניבים, המחולקים לארבע קבוצות: יוונית איונית, ארקדו־קיפרית, יוונית איולית ויוונית מערבית. הניב הידוע ביותר הוא היוונית האַטִית, הניב של אתונה. חלק ניכר מהספרות היוונית הידועה כיום כתובה בניב זה. בתקופה ההלניסטית, השפה היוונית התפשטה לאזורים רבים בעולם, בהם לא דיברו קודם לכן יוונית, וכך הלכה והתפשטה שפה יוונית בעלת אלמנטים משותפים, ואילו הניבים השונים של היוונית הקלאסית דעכו. השפה החדשה נקראה יוונית קוֹינֶה (κοινη), היינו יוונית "משותפת", שהיא בבסיסה יוונית אטית בתוספת מעט איונית ובה נכתבו לימים תרגום השבעים והברית החדשה. לאלכסנדר הגדול נודע תפקיד מהותי בשילוב הניבים היווניים. הניב המשותף הקל על התקשורת בתקופה ההלניסטית, ומשנלמד על ידי בני המדינות שכבש, הפכה היוונית לשפה עולמית לזמן מה. היוונית המשותפת הזו שימשה לינגואה פרנקה של האימפריה הרומית במשך שנים רבות. מערכת ההגה של הלשון היוונית העתיקה מבחינה בין 12 תנועות (חלקן נכתבות כדיגרף, דהיינו צירוף של צמד אותיות), מהן 5 קצרות ו-7 ארוכות. בנוסף קיימים 10 צירופים שונים של דיפתונג. בתחום מערכת העיצורים ראוי להזכיר כי היוונית מכירה בנישוף כתכונת מבדילה בחלק ממערכת עיצוריה. היוונית העתיקה הבחינה בין שלושה סוגים שונים של הטעמה, אשר יכולים היו להופיע על אחת משלוש ההברות האחרונות של המילה. מערכת הטעם הייתה פונמטית. המורפולוגיה של הלשון היוונית העתיקה, בדומה לשפות הודו-אירופיות עתיקות אחרות, מאופיינת בנטייתה הרבה: לשמות (שמות עצם, שמות תואר, וכינויים) יש חמש יחסות, שלושה מינים (זכר, נקבה, סתמי), ושלושה מספרים (יחיד, זוגי, רבים), בעוד שלפעלים יש ארבע דרכים (מודוסים), שלושה אופנים (פעיל, סביל, מדיום), שלושה גופים, ושלושה מספרים. Georgios K. Giannakis, Encyclopedia of Ancient Greek Language and Linguistics, Brill, 2013 מדיה וקבצים בנושא יוונית עתיקה בוויקישיתוף פרק 99 – דבר היום: סימפוניה לפסנתר – על מילים יווניות בעברית בפודקאסט דברי הימים בהגשת אילן אבקסיס שפה יוונית, דף שער בספרייה הלאומית
חפיפה (פירושונים)

האם התכוונתם ל... חפיפה – בגאומטריה, מושג ראשוני המשקף התאמה בין שני קטעים חפיפת משולשים – יחס שקילות בין משולשים חפיפת מטריצות – יחס שקילות בין מטריצות חפיפת שיער – פעולה לניקוי שיער הראש ועיצובו חפיפה (הלכה) – אחת מהתקנות שתיקן עזרא, חיוב חפיפה של נידה קודם טבילתה במקווה
בוניפקיוס הראשון

האפיפיור בוניפקיוס הראשון (בלטינית: Bonifacius I; נפטר ב-4 בספטמבר 422) היה האפיפיור ה-42 למניין, כיהן בתפקיד מ-29 בדצמבר 418 עד 4 בספטמבר 422, והיה בן זמנו של אוגוסטינוס הקדוש, אשר הקדיש לו כמה מיצירותיו. מעט ידוע על חייו לפני כהונתו כאפיפיור. ה"ליבר פונטיפיקליס" מכנה אותו רומאי, ובנו של הכומר ג'וקונדוס. הוא ככל-הנראה הוסמך לכמורה על-ידי האפיפיור דמסוס הראשון, ושימש כשליחו של אינוקנטיוס הראשון בקונסטנטינופול. עם מותו של האפיפיור זוסימוס, הציגו שני צדדים מועמד משלהם למשרת האפיפיור. האחד היה בוניפקיוס והשני אולאליוס. גאלא פלקידיה, בת זוגו של הקיסר קונסטנטיוס השלישי, קיסר האימפריה הרומית המערבית, ביקשה מאחיה, הקיסר פלביוס אוגוסטוס הונוריוס להתערב, והוא פרסם צו שהורה לשני המועמדים לעזוב את רומא. בחג הפסחא שלאחר מכן, חזר אולאליוס לעיר כדי לחגוג את החג, וכאשר הקיסר הונוריוס שמע על כך, נלקחה דרגתו של אולאליוס ממנו, וב-28 בדצמבר 418 הפך בוניפקיוס לאפיפיור. האפיפיור בוניפקיוס הראשון המשיך את ההתנגדות לפלגיאניזם, שכנע את הקיסר תאודוסיוס השני להחזיר את איליריקיום לשלטון הקיסרות המערבית והגן על זכויות הכס הקדוש. מדיה וקבצים בנושא בוניפקיוס הראשון בוויקישיתוף בוניפקיוס הראשון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אנשי דת נוצרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1808

הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1808 היו הבחירות השישיות בארצות הברית, שנערכו מיום שישי, 4 בנובמבר, עד יום רביעי, 7 בדצמבר 1808. המועמד הדמוקרטי-רפובליקני ג'יימס מדיסון ניצח את המועמד הפדרליסטי צ'ארלס קוטוורת' פינקני. מדיסון שירת כמזכיר המדינה של ארצות הברית תחת הנשיא היוצא תומאס ג'פרסון, ופינקני היה המועמד הפדרליסטי, שנכשל כבר בבחירות הקודמות לנשיאות בשנת 1804. האתגר הגדול שעמד בפני מדיסון היה המפלגה שלו. סגן הנשיא ג'ורג' קלינטון והשגריר לשעבר ג'יימס מונרו ניסו לזכות במועמדות. קלינטון זכה לשישה אלקטורים בבחירות, כולם מניו יורק. הבחירות היו אחד משני מקרים בהיסטוריה האמריקנית שנשיא חדש נבחר, אך סגן הנשיא ממשיך לשרת (בחירתו מחדש של ג'ון קלהון ב-1828 הייתה המקרה האחרון). אלו היו הבחירות האחרונות בהן וירג'יניה שלטה בחבר האלקטורים; אחרי ההקצאה מחדש של הקונגרס לאחר מפקד האוכלוסין של 1810, לניו יורק יהיו בפעם הראשונה הכי הרבה הצבעות אלקטורליות, מצב שימשיך עד 1972. ג'יימס מדיסון מווירג'יניה- מזכיר המדינה של ארצות הברית ג'יימס מונרו מווירג'יניה- מושל וירג'יניה לשעבר ג'ורג' קלינטון מניו יורק- סגן נשיא ארצות הברית המועמדויות נעשו בוועידה מפלגתית. כשתומאס ג'פרסון מוכן לפרוש, הוועידה הדמוקרטית-רפובליקנית העמידה את מזכיר המדינה ג'יימס מדיסון מווירג'יניה כדי להחליף אותו. יריביו המרכזיים היו השגריר לשעבר ג'יימס מונרו, וסגן הנשיא ג'ורג' קלינטון. מונרו נתמך בידי אנשים שתמכו בממשל מרכזי חלש יותר ושהתנגדו לרכישת לואיזיאנה והרכישה של אלבמה ומיסיסיפי ב-1802. תמיכתו של קלינטון הייתה מצד הדמוקרטים-רפובליקנים הצפונים, שהתנגדו לחרם מ-1807, שטענו שיוביל למלחמה מול בריטניה, ושרצו להפסיק את השליטה של וירג'יניה במוסד הנשיאות. האספה בחרה במדיסון כמועמד ואת קלינטון כמועמד לסגן הנשיא. תומכים רבים של מונרו ושל קלינטון סירבו לקבל זאת. מונרו זכה לתמיכה מצד דמוקרטים-רפובליקנים בווירג'יניה, ואף על פי שלא ניסה להתמודד מול מדיסון, הוא גם לא פרש. קלינטון נתמך בידי הדמוקרטים-רפובליקנים מניו יורק, שרצו שיהיה נשיא אפילו שהיה המועמד לסגנות. צ'ארלס קוטוורת' פינקני מדרום קרולינה, לשעבר שגריר ארצות הברית בצרפת הוועידה הפדרליסטית העמידה מחדש את הגנרל צ'ארלס קוטוורת' פינקני מדרום קרולינה ואת הסנאטור לשעבר רופוס קינג מניו יורק. הבחירות סומלו על ידי התנגדות לחרם 1807 של ג'פרסון, איסור סחר עם אירופה, שפגע בסוחרים מניו אינגלנד ונאמר שמעדיף את צרפת על פני בריטניה. למרות זאת, ג'פרסון היה עדיין מאוד פופולרי בקרב האמריקנים ופינקני נוצח בקלות, למרות שלא כמו ב-1804. פינקני קיבל רק קומץ הצבעות מחוץ לניו אינגלנד. פינקני קיבל את כל ההצבעות האלקטורליות שהוא קיבל ב-1804, והוא גם קיבל את ניו המפשייר, מסצ'וסטס, רוד איילנד ו-3 מחוזות אלקטורליים בצפון קרולינה. האלקטורים הלא מחויבים שהצביעו לג'ורג' קלינטון כולם באו מניו יורק, ושאר האלקטורים מהמדינה תמכו במדיסון. האלקטורים הצביעו כמפורט להלן בטבלה: מדיה וקבצים בנושא הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1808 בוויקישיתוף הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1808, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
בנימיני

האם התכוונתם ל... יואב בנימיני – פרופסור לביוכימיה, חתן פרס ישראל למדעי הרפואה יצחק בנימיני – משורר, פילוסוף ועורך ספרותי ירון בנימיני – אמן לחימה עזרא בנימיני – ראש עיריית הוד השרון בין השנים 2003-1989 צבי בנימיני – יושב ראש הוועד של רמת השרון בשנים 1949-1928, וראש המועצה הראשון שלה, בין השנים 1955-1949 רן בנימיני – עיתונאי ישראלי
צבי בנימיני

צבי נחום בנימיני (1875 – 1964) היה יושב ראש הוועד של רמת השרון בין 1929 ל-1949, וראש המועצה המקומית הראשון שלה, בין 1949 ל-1955. בנימיני נולד בביאליסטוק שבגוברניית גרודנו, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בפולין) בשנת 1875. הוא למד קרוב לשנה בישיבת וולוז'ין. בשנת 1925 עלה לארץ ישראל, והתיישב ברמת השרון (שנקראה אז "עיר שלום"). באותה העת התגוררו ביישוב כ-50 תושבים, ורבים מבעלי הקרקעות נמנעו מלהתיישב בהן. בהנהגתו שינה הוועד את התקנון שלו, ונקבעה הוראה כי בעלי קרקעות שלא יתיישבו בהן יחויבו למכור אותן. ב-1929 כבר עמד מספר התושבים על כ-200, וב-1934 הגיע לכ-400. כן שונה שמה, ב-1932, מ"עיר שלום" ל"רמת השרון". בנוסף, פותחה תשתית מים יעילה יותר, שמנעה את הצורך להביא מים בחביות מהיישובים הסמוכים. כדי לסייע לתושבים שנקלעו לקשיים כלכליים, בנימיני הקים בנק שהעניק הלוואות לתושבים. ב-1949, עם כינונה של המועצה המקומית, מונה לעמוד בראשה, וב-1950 נבחר לתפקיד בבחירות הראשונות שנערכו. במהלך כהונתו הוקמה מעברת רמת השרון בחלקה המזרחי של המושבה, והוחל ביישוב תושביה בשכונת קבע, שכונת מורשה. כן הוקמו שכונות נווה מגן ואזור התעשייה הסמוך לה. בשלהי כהונתו נאבק, ללא הצלחה, ביוזמה להקמת מחנות גלילות בשטחי הכפר אג'ליל, אותם ראה כהמשך לשטחים החקלאיים של המושבה. ב-1955, כשהיה כבן 80, פרש מהתפקיד ולא התמודד על כהונה נוספת. באותה העת הגיע מספר התושבים ברמת השרון לכ-8,000. שנים ספורות אחר כך נכתב עליו בעיתון דבר: לא בנקל עלתה לו פרישתו, שכן ראה בתפקידו לא שררה, אלא שליחות לאומית. אכן, זכויות רבות לצבי בנימיני בפיתוחה ושגשוגה של המושבה. ביזמתו הוקמו בה מוסדות כלכליים שונים. הוא ייסד, בין היתר, את הלוואה וחסכון חקלאי, הבנק הראשון, שניהל אותו הרבה שנים ללא כל תמורה, וסייע לכלל ולפרט להשתרש בחיי העבודה והמשק במושבה. הוא לא ידע על גינוני טקסים, נהג בעבודתו הציבורית בצניעות, והיה חס על כספי הציבור כעל ממונו שלו. — דבר, 4 במאי 1961 ב-1964 הלך בנימיני לעולמו. הוא ורעייתו קבורים ברמת השרון. על שמו של בנימיני קרויים הקונסרבטוריון של רמת השרון ורחוב ברובע אלון. הותיר חמישה בנים: חיים, ברוך (בני), יצחק, שמחה ואליהו. יצחק שמחה ואליהו, הקימו את חברת "האחים בנימיני, חברה לחקלאות בעם", ונודעו כמפתחי החקלאות בישראל ה . י. ייבין ואליהו בנימיני, תמול שלשום - פרקי זכרונות מימים עברו לרבי צבי נחום בנימיני, באתר האינטרנט של פרויקט "מנהרת הזמן בית ברל - מאגר הזיכרונות של תושבי הארץ", המכללה האקדמית בית ברל, 29 בדצמבר 1997 אתר "Billiongraves"
יצחק כספי

יצחק כספי (1906 – 17 בספטמבר 1987) היה ראש המועצה המקומית השני של רמת השרון, בין השנים 1959-1955. כספי נולד בלודז', עלה לארץ ישראל ב-1926 והתיישב בעין שמר. ב-1928 עבר למושבה עיר שלום (רמת השרון של ימינו). הוא שימש כמפקד ההגנה במושבה, גם במהלך מאורעות תרפ"ט והמרד הערבי וכן כיהן כחבר בוועד המקומי. עם כינונה של המועצה המקומית ב-1949 מונה לחבר המועצה, הוא המשיך לכהן בה לאחר הבחירות הראשונות, ב-1950. ב-1955 היה מועמד מפא"י לראש המועצה ונבחר. במהלך כהונתו הושלם פינויה של מעברת רמת השרון, ואחרוני תושביה שוכנו בשכונת מורשה. כן הוקמו בתי ספר וגני ילדים חדשים, והוכנה תוכנית מתאר חדשה. בבחירות שנערכו ב-1959 לא התמודד על כהונה נוספת. כספי נפטר בשנת 1987 ונקבר בבית העלמין הישן (הנצח} של רמת השרון. בנו, עמי כספי, היה ממפתחי המחשב "גולם א'" במכון ויצמן ונמנה עם מייסדי חברת אורבוטק. יצחק כספי, באתר עיריית רמת השרון אורי דרומי, ממפתחי המחשב "גולם א'", באתר הארץ, 19 במרץ 2007 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
צ'לאדז'

צ'לאדז' (בפולנית: Czeladź) היא עיר בזגלמביה (שלזיה) שבדרום פולין סמוך לגבול עם סלובקיה. בזמן מלחמת העולם השנייה שכנה העיר על גבול גרמניה. בשנת 2008 התגוררו בעיירה 34,072 תושבים. עד 1999 הייתה העיר משויכת לפרובינציית קטוביץ, וכאשר הוקמה פרובינציית שלזיה שויכה אליה. העיר היא חלק מהמרחב העירוני קטוביץ המונה כ-2.7 מיליון נפש המהווה כשלעצמו חלק מהמטרופולין של שלזיה המונה כ-5.3 מיליון נפש. העיר נוסדה במאה ה-13 וקיבלה מעמד של עיר ב-1262. במאה ה-14 הייתה חשיבות העיר במכרות שסביבה. עד שנת 1863 חל איסור על היהודים להתיישב בעיר. בסביבות שנת 1850 נתגלו ליד העיר מכרות פחם, דבר שהפך את העיר מעיירה שכוחה, לעיר תעשייתית. בשנת 1863 החלו ראשוני היהודים להגיע לעיר שכונה ביידיש טשעלאדז, והם התניעו את הכלכלה המקומית. על פי מקור אחד, ראשון היהודים בעיר היה ראש משפחת שוויצר, שהיה אחד מעשירי אזור זגלמביה. על פי מקור אחר, היהודי הראשון שהגיע לעיר היה רבי אלתר נחום שוויצר חמיו של רבי חיים דוב שטענצל הדיין של העיר ושל ר' הענדיל אביו של ראש ישיבת חכמי לובלין רבי אריה צבי פרומר שטנצל. על פי ספר סוסנוביץ והסביבה, לפני מלחמת העולם השנייה, התגוררו בעיירה קרוב ל-2,000 יהודים, רובם[דרוש מקור] חסידי רדומסק וסוכוטשוב. הקהילה היהודית יוצגה במועצת העיר על ידי חיים שוויעצר. במשך תקופה היה רב הקהילה היהודית הרב שלמה שטענציל, אחיו של המשורר היידי אברהם נחום שטנצל. הקהילה היהודית התקיימה בעיירה עד השואה. עם תום המלחמה ניסו מספר ניצולים לחזור לעיר, אולם משנרצחו שניים מהם, עזבו כולם את המקום.[דרוש מקור] מדיה וקבצים בנושא צ'לאדז' בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של צ'לאדז' אברהם גרין צ'לדז' – מצבה לזכר קדושיה "צ'לאדז'", באתר JewishGen (באנגלית) מאיר שמעון גשורי (עורך), ‏ספר יזכור לקהילת סוסנוביץ, בספריית העיר ניו יורק, "ספר סוסנוביץ והסביבה", 1973, עמ' 326-320. צ'לדז' (Czeladź), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם אלכסנדרה נמיסלו, צ'לדז', אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק A, עמ' 148–149), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) על פי הספר 'סוסנוביץ והסביבה בזגלמביה' חלק א' עמודים 323 ו-324 ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בפולין. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הורמיסדס

האפיפיור הורמיסדס (בלטינית: Hormisdas; מת ב-6 באוגוסט 523) היה אפיפיור שכיהן מ-20 ביולי 514 עד למותו ב-6 באוגוסט 523. תקופת כהונתו אופיינה בפילוג האקסיאני, שהחלה בשנת 484 במאמץ לפייס את מאמיני המונופיזיטיזם. מאמציו לסיים את הפילוג צלחו, וב-28 במרץ 519 אושרר החיבור בין קונסטנטינופול ורומא. הוא נולד בפרוזינונה שבקמפניה בשלהי האימפריה הרומית המערבית. שמו מרמז על כבוד שניתן לנסיך פרסי גולה בשם הורמיזד. הורמיסדס היה אלמן ודיאקון רומאי בעת עלייתו לכס האפיפיורות. גם בנו כיהן כאפיפיור בשם סילבריוס. חלק ניכר מפעילותו כאפיפיור הוקדש לטיפול בקרע בין המזרח למערב, שנוצר החל בשנת 484. מדיה וקבצים בנושא הורמיסדס בוויקישיתוף הורמיסדס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אנשי דת נוצרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דורון קורן

דורון קורן (נולד ב-30 בינואר 1954) הוא מבקר ספרות ומתרגם ישראלי. קורן עוסק גם בהנחיית חוגי תנ"ך. קורן נולד בקיבוץ רמת הכובש, גדל שנתיים במושב תקומה ומגיל שש גר ולמד בלוד. את השירות הצבאי עשה בסיירת גולני, אחריו חי בירושלים שבע שנים (בה סיים תואר ראשון בפסיכולוגיה) ואחר-כך עשר שנים בתל אביב (בה החל לעסוק בספרות ובעיתונאות, ובה התחתן ונולדו שלושת ילדיו). כיום גר במזכרת בתיה. משנת 2006 עד 2012 שימש כמבקר ספרות ב-ynet ובמוסף הרדיו לספרות של קול ישראל. כתב ביקורות גם ב"ידיעות אחרונות" וב"הארץ", והיה מזוכי פרס ברנשטיין לביקורת ספרות בשנת 1984. ערך ספרים ותרגם ספרי פרוזה ושירה (בהם, "שירים של עזרא פאונד" וספר הילדים המחורז "אדגר הדחליל"). פרסם ספר שירה: "הכרתי איש נפלא". כן שימש כעורך ספרותי. בין היתר ערך את הספר "ייסורי יונה בחור" שהוא ספר היומנים של יונה בחור שיצא בהוצאת ירון גולן, ואת הספר "קרנבל" מאת איזק דינסן שיצא בהוצאת זמורה ביתן. בתחום העיתונות – שימש עשר שנים כעורך בדסק החדשות של העיתון "חדשות", ועבד גם בעיתונות המקומית (כולל עריכת המקומון "זמן הנגב"). כיום עובד כמשכתב-עורך במוסף "גלריה" בעיתון "הארץ". בתחום החינוך וההוראה – סיים לימודים בבי"ס מנדל למנהיגות חינוכית, כתב תוכניות הדרכה במשרד החינוך, לימד כמה שנים תנ"ך וספרות בתיכון ובמסגרות סדנאיות, ופרסם מאמרים על הוראת התנ"ך. ביוני 2009 התפרסמה במוסף "הארץ" כתבה שלו על חוויותיו כמורה לתנ"ך בחטיבת ביניים, שבה תוארו בעיות המשמעת הבוערות ותוכניות הלימוד שלטענתו היו גרועות ומעודדות-בוּרות. הכתבה חוללה סערה וגררה גל של תגובות קוראים בעיתון ובאינטרנט, בעקבות הכתבה קורן הוזמן למספר ראיונות בתקשורת ולפגישה עם שר החינוך אז, גדעון סער. בדצמבר 2014 כתב קורן ביקורת בעיתון "הארץ" על ספר להוראת ביולוגיה בתיכון, ובה טען שאם מלמדים אבולוציה בבית הספר, צריך ללמד לצידה גם בריאתנות וטען עוד כי תורת האבולוציה איננה תורה מדעית תקפה במלואה. קורן היה שותף לצד מנחם בן, מורהו וחברו (הוא "האיש הנפלא" מספר שיריו "הכרתי איש נפלא"), לעריכת האנתולוגיה "השירים הכי יפים בעברית - מאה שנות שירה ישראלית" (בן היה העורך), שהופיעה בשנת 2013 בהוצאת ידיעות ספרים, והודפסה בכמה מהדורות. במאי 2023 הופיע ספרו של מנחם בן, "עבריה - הצעה לשלומצדק": מבחר כתביו של בן שעיקרם תוכניתו המדינית המהפכנית ועמדותיו הרוחניות המרכזיות. את הספר, שבן הכין בחייו, דורון קורן ערך, הקדים לו הקדמה והוציא לאור בהוצאת "המילים", שבה הופיעו כמה מכתביו הקודמים של בן. הכרתי איש נפלא, שירים, 1990. הוצאת דפנה-מרוה. מיוריאל ספארק, שוטטות בכוונה תחילה, הוצאת מעריב, 1983. קאזואו אישיגורו, נוף גבעות חיוור, הוצאת מעריב, 1984. שירים של עזרא פאונד, הוצאת כנרת, 1984. לה לוקה – השירים, הוצאת ירון גולן, סדרה בעריכת מנחם בן, 1995. קנטה אדמונדס, אדגר הדחליל, הוצאת ידיעות אחרונות, 2000. שרון קריץ', אוהב ת'כלב הזה, הוצאת ידיעות אחרונות, 2003. דורון קורן, איך הבריחה מערכת החינוך את תלמידיה מהתנ"ך, באתר הארץ, 17 ביוני 2014 דורון קורן, אין להפריע לתלמיד במהלך השיעור, באתר הארץ, 12 ביוני 2009 דורון קורן, מעקב מוסף הארץ: מורים, הורים ואפילו שר החינוך עצמו הגיבו לכתבתו של דורון קורן, באתר הארץ, 17 ביולי 2009 דורון קורן – חוגי תנ"ך ברשת בלוגרים מאמרי דורון קורן באתר נתן אלתרמן דורון קורן, דף שער בספרייה הלאומית דורון קורן, אבולוציה, בריאה ובית הספר: איך צריך ללמד ביולוגיה, באתר הארץ, 23 בדצמבר 2014
אשר עלמני

אשר עלמני (13 באפריל 1935 – 10 בפברואר 2018) היה כדורגלן ישראלי, ששיחק כקשר שמאלי בשנות ה-50 וה-60. מגדולי שחקני מכבי חיפה בכל הזמנים. עלמני הצטרף לקבוצה הבוגרת של מכבי חיפה בשנת 1951, כשהיה בן 16, תחת המאמן אלי פוקס. בשנת 1957 הוזמן לסגל הלאומי של נבחרת ישראל למשחק ההפסד 5-4 לנבחרת המשנה הצרפתית. בסה"כ רשם עלמני 3 הופעות בנבחרת. עלמני סייע למכבי חיפה לזכות בגביע המדינה הראשון בתולדותיה בשנת 1962, ואף בישל שני שערים בניצחון 2-5 במשחק הגמר מול מכבי תל אביב. עלמני פרש בשנת 1968 לאחר שהופיע 266 פעמים במשחקי הליגה ובהן כבש 38 שערים, ו-41 פעמים בגביע המדינה בהן כבש 12 שערים. עלמני זכור בעיקר בשל הגינותו (לא הורחק או הוזהר במהלך כל הקריירה). עלמני אימן במשך למעלה מעשרים שנים במחלקת הנוער של מכבי חיפה. רבים מכוכבי מכבי חיפה בעבר ובהווה שיחקו תחתיו. ב-10 בפברואר 2018 נפטר בגיל 82. אשר עלמני, באתר ההתאחדות לכדורגל בישראל אשר עלמני, באתר Transfermarkt אשר עלמני, באתר FootballDatabase.eu משחקי אשר אלמני בנבחרת ישראל, אתר ההתאחדות לכדורגל בישראל אשר עלמני באתר הרשמי של מכבי חיפה שמעון אלבז, שחקן מכבי חיפה בעבר, אשר עלמני, הלך לעולמו, באתר ynet, 10 בפברואר 2018 באתר ההתאחדות לכדורגל בישראל נכתב שמו: אשר אלמני