laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אמנת מונטווידאו

אמנת מונטווידאו על הזכויות והחובות של מדינות (באנגלית: Montevideo Convention on the Rights and Duties of States) היא אמנה שנחתמה במונטווידאו, אורוגוואי, ב-26 בדצמבר 1933, במהלך הוועידה הבינלאומית של מדינות אמריקה. האמנה הסדירה במערכת כללים את התאוריה הדקלרטיבית (הצהרתית) של מדינה כחלק מקובל של המשפט הבינלאומי הנוהג. במהלך הוועידה הכריזו נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט, ומזכיר המדינה האמריקאי, קורדל הול, על מדיניות השכן הטוב (באנגלית: Good Neighbor policy), העומדת כנגד התערבות צבאית של ארצות הברית ביחסים שבין מדינות אמריקה. אמנת מונטווידאו נחתמה על ידי 19 מדינות ביבשת אמריקה. אף שהחתומות על האמנה הן מדינות אמריקה בלבד, תוכן האמנה הפך לחלק מן המשפט הבינלאומי הפומבי. האמנה מגדירה את זכויות וחובות המדינה. סעיף 1 לאמנה הוא הידוע ביותר, ומכיל ארבעה קריטריונים למדינה: המדינה כגוף במשפט הבינלאומי חייבת לכלול את התכונות הבאות: א. אוכלוסייה קבועה; ב. טריטוריה מוגדרת; ג. ממשלה; ד. יכולת לנהל יחסי חוץ עם מדינות אחרות. הפתיח לסעיף 3 לאמנה קובע: ”קיומה הפוליטי של מדינה אינו תלוי בהכרה בה מצד מדינות אחרות.” קביעה זו ידועה בשם התאוריה הדקלרטיבית של מדינה. תנאי סעיף 1 המגדירים "מדינה" מוגבלים על ידי תנאי סעיף 11 לאמנה, האוסר הכרה על ריבונות מדינה בשטח שנכבש בכוח צבאי. קביעות נוספות באמנה הן: עקרון השוויון המשפטי בין מדינות, ללא תלות בכוחה של המדינה (סעיף 4). הכרה במדינה פירושה הכרה בה כגוף בעל זכויות וחובות במשפט הבינלאומי, ללא תנאים כלשהם (סעיף 6). אין לאף מדינה זכות להתערב בענייניה הפנימיים או ביחסי החוץ של מדינה אחרת (סעיף 8). סמכות השיפוט של מדינה בטריטוריה הלאומית חלה על כל תושביה במידה שווה (סעיף 9). האינטרס העיקרי של מדינות הוא שמירת השלום, ויש ליישב חילוקי דעות בין מדינות בדרכי שלום (סעיף 10). יש החולקים על התנאים המנוסחים בסעיף 1 לאמנה כתנאים המספיקים למדינה, וטוענים כי הסתפקות בתנאים אלה מאפשרת לישויות גאופוליטיות אשר אינן מוכרות כמדינות ריבוניות על ידי רוב המדינות בעולם, כמו טאיוואן, לטעון שהן כאלו. האלטרנטיבה לגישה הדקלרטיבית הבאה לידי ביטוי באמנה, היא הגישה הקונסטיטוטיבית המחייבת הכרה של מדינות אחרות כתנאי נוסף לריבונותה של מדינה. יש הטוענים כי הדרך היחידה הפתוחה להגדרה עצמית למיעוטים אתניים הנתונים בשלטון קולוניאלי, היא לזכות בהכרה כגוף משפטי בחברה הבינלאומית כמדינה לאומית. רוב המדינות שהשתתפו בניסוח אמנת מונטווידאו היו מדינות עצמאיות שקמו מתוך קולוניות. במקרים רבים, קיומן ועצמאותן של מדינות אלה היו נתונים במחלוקת ועוררו התנגדות, מצד אחת או יותר מן האימפריות הקולוניאליות האירופיות. על רקע זה הסכימו מדינות אלה על קריטריונים שיקלו על מדינות אחרות בעלות עצמאות מוגבלת, לזכות בהכרה בינלאומית לאומית. משפט בינלאומי פומבי נוסח האמנה אמנת מונטווידאו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
מחזור הגופרית

מחזור הגופרית הוא מחזור המלכד בו את מעבר הגופרית בטבע. חשיבותה של הגופרית היא לבניית שתי חומצות אמינו חיוניות, מתיונין וציסטאין, אשר מרכיבות חלבונים שונים. ישנו דמיון בין מחזור זה למחזור החנקן. במהלך מסלול המחזור, הגופרית, אשר נמצאת בקרקע בעיקר בצורת תרכובות גופרתיות אי-אורגניות, נקלטת על ידי הצמחים ומשולבת בתרכובות אורגניות. לאחר מכן, תרכובות אלו עוברות הלאה במארג המזון. במהלך המעבר מתפרקות התרכובות האורגניות חזרה לתרכובות גופרתיות אי-אורגניות בהפרשות, אשר מפורקות על ידי חיידקים. כמו כן, לאחר תמותה של בעלי חיים או צמחים, המפרקים הופכים חזרה תרכובות אלו לתרכובות אי-אורגניות. בנוסף, ישנם חיידקים אשר יודעים לבצע קיבוע לגופרית שנמצאת בתרכובות גזיות, בעיקר מימן גופרתי, אל הקרקע, בדומה לחיידקים המקבעים את החנקן במחזור החנקן, אך לעומת החיידקים המקבעים, ישנם חיידקים נוספים אשר מדללים את התרכובות הגופריתיות האי-אורגניות בקרקע. מחזור החנקן מחזור הפחמן חיזור סולפט מיקרוביאלי מדיה וקבצים בנושא מחזור הגופרית בוויקישיתוף מחזור הגופרית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא ביולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דמיטרי לוסקוב

דמיטרי לוסקוב (ברוסית: Дмитрий Вячеславович Лоськов) נולד ב-12 בפברואר 1974 בעיר קורגן (מחוז קורגן, רוסיה); הוא כדורגלן עבר רוסי. בשיאו היה קפטן לוקומוטיב מוסקבה ונחשב לאחד מטובי הקשרים בליגת העל הרוסית. הוא מחזיק בשיא ההופעות בליגה הרוסית וממוקם שני בדירוג מלכי השערים שלה בכל הזמנים, ונחשב לאחד מגדולי הכדורגלנים בתולדות לוקומוטיב. לוסקוב החל ללמוד באקדמיית הכדורגל "טורפדו" שבקורגן ב-1983, והצטרף למחלקת הנוער של וסטוב ב-1990. כעבור שנה הוא חתם על חוזה מקצועני ברוסטוב והחל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון ב-1992. עד מהרה הוא הותיר את חותמו על הקבוצה כאשר הפגין כישרון רב, והבקיע 25 שערים ב-111 משחקי ליגה במדיה במשך ארבע שנים. בתחילת שנת 1996 הביעה לוקומוטיב מוסקבה עניין בצירופו של השחקן לשורותיה. לוסקוב עבר ללוקומוטיב מוסקבה ב-1997 וזכה להצלחה גדולה במהלך עשר השנים בהן שיחק במועדון. הוא שיחק במדיה 355 משחקים והבקיע 108 שערים בכל המסגרות, 95 מהם בליגת העל הרוסית. בראשית דרכו בקבוצה הגיע לוסקוב עם לוקומוטיב להישגים מכובדים במסגרות האירופיות, כאשר העפיל עמה פעמיים ברציפות לשלב חצי גמר גביע אירופה למחזיקות גביע בעונות 1997/1998 ו-1998/1999. לשיאו במדי לוקומוטיב הגיע לוסקוב במהלך העשור הראשון של המאה ה-21. בעונת 2002 הוא זכה עם קבוצתו לראשונה באליפות רוסיה, ובנוסף זכה בפרס כדורגלן השנה. גם ב-2003 הוא נבחר לכדורגלן השנה, וסיים גם כמלך השערים של הליגה באותה עונה עם 14 שערים. מלבד שעריו הרבים נתן לוסקוב בישולים רבים לחברי קבוצתו, והופעותיו המרשימות משכו עניין מצד מועדונים ברחבי אירופה, כדוגמת טוטנהאם הוטספר וא.ס. מונקו. בעונת 2004 הוא זכה עם לוקומוטיב באליפות השנייה שלו, וזכה עמה גם בשלושה גביעי רוסיה (2000, 2001 ו-2007). הוא נבחר שבע פעמים לנבחרת העונה ברוסיה מטעם התאחדות הכדורגל הרוסית. בהשתתפויותיו עם לוקומוטיב בליגת האלופות, הישג השיא של לוסקוב היה העפלה לשמינית הגמר בעונת 2003/2004. על אף הצטיינותו הרבה בלוקומוטיב הוא לא הרבה לשחק בנבחרת רוסיה — הוא ערך במדיה 25 הופעות וכבש שני שערים. הוא השתתף עם הנבחרת בטורניר יורו 2004, שבו הודחה כבר בשלב הבתים. ב־2007 עזב לוסקוב את לוקומוטיב בשל סכסוך עם המאמן אנטולי בישובץ וחתם בקבוצת סאטורן ראמנסקו. ב־2010 חזר למועדונו הקודם לוקומוטיב מוסקבה שם שיחק עד לפרישתו בשנת 2013. ב־2016 מונה לעוזר מאמן בלוקומוטיב מוסקבה ובאוקטובר 2021 (לאחר פיטוריו של מרקו ניקוליץ' הסרבי) מונה לממלא מקום המאמן הראשי, עד למינויו של מרקוס גיסדול. דמיטרי לוסקוב, באתר Transfermarkt דמיטרי לוסקוב, באתר Soccerway דמיטרי לוסקוב, באתר National Football Teams דמיטרי לוסקוב, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt דף השחקן באתר סאטורן ראמנסקו פרופיל באתר ה-BBC פרופיל באתר Goal.com
קנז'ה

קנז'ה, (בבולגרית: Кнежа) היא עיר בצפון בולגריה בשטח מחוז פלבן ושמה נגזר מהתואר השלטוני הבולגרי קניאז, המקביל לעוצר וניתן לנסיכים ויורשו עצר בתקופות קדומות. קנז'ה שוכנת 48 קילומטרים מבירת המחוז פלבן. התיישבות אנושית ראשונה במקום מתוארכת לתקופת הברונזה המאוחרת, עידן הממלכה התראקית ובמאה ה-1 נכבש האזור על ידי האימפריה הרומית. החל מהמאה ה-3 החלו פלישות של שבטים גותים לאזור וחלקם התיישבו בשטח תוך מאבקים בלתי פוסקים מול הרומאים. באזור קנז'ה נתגלו שרידים ארכאולוגיים מהמאה ה-7, תקופת האימפריה הבולגרית הראשונה. בתחילת המאה ה-14 עבר היישוב לשליטת האימפריה העות'מאנית, אשר שינו את שמו לאיסמעיל. בתקופה זו הצטמצמה אוכלוסיית היישוב לממדי כפר קטן. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), נכבש היישוב על ידי צבא האימפריה הרוסית ולאחריה הפך חלק מנסיכות בולגריה מתוקף סיכומי קונגרס ברלין. בעיר שורר אקלים ממוזג עם השפעה יבשתית, הגורמת להפרשי טמפרטורות משמעותיים בין הקיץ לחורף. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 10.5oc וערכי שיא הקיצון שנמדדו היו מינוס 35oc, בחורף 1942 ו-42.7oc, בקיץ 1945. באזורים הסובבים את העיר מגדלים חיטה, שעורה, תירס, שבולת שועל וחמניות . בשטח העיר 4 בתי ספר יסודיים ושני בתי ספר תיכוניים. מדיה וקבצים בנושא העיר קנז'ה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קנז'ה
קובאן (חבל ארץ בקווקז)

קוּבָּאן (Kuban; בכתב רוסי: Кубань) הוא חבל ארץ היסטורי בצפון קווקז, הכולל שטחים לאורך נהר קובאן, שהיו חלק ממחוז קובאן, במלכות המשנה של הקווקז של האימפריה הרוסית. עד סוף המאה ה-18 היה קובאן מיושב ללא הפרעה מאז התקופה הפלאוליתית. האזור עשיר בחפצים מהתקופה הנאוליתית ומתקופת הברונזה. במחצית הראשונה של האלף הראשון לפני הספירה קובאן היה אחד המרכזים הראשונים לייצור ארד. משם התפשטה המלאכה לאוקראינה עד לנהר דניפרו. התושבים הראשונים היו ככל הנראה הקימריאנים ההודים-אירופיים. קובאן התגלה כיחידה פוליטית ומנהלית בשנת 1860 לאחר איחוד שטחי הקוזאקים של הים השחור עם האזורים המזרחיים של קובאן כדי ליצור את מחוז קובאן. השטח על הגדה השמאלית של נהר קובאן (הטרנסקובאן) הצטרף למחוז קובאן. בשנת 1896 הופרד חוף הים השחור מהמחוז ויצר את חבל הים השחור. רוב שטחה של קובאן נתבע לאחר מלחמת העולם הראשונה על ידי הרפובליקה העממית של קובאן, אך בשנת 1920 שולב האזור על ידי הבולשביקים ב - RSFSR כמחוז קובן – הים השחור. שטחו של חבל קובאן תואם במידה רבה את קראזודאר קראי של ימינו (הוקם בשנת 1937) ואת המחוז האוטונומי קרצ'אי-צ'רקס בחלקו העליון של נהר קובאן, אשר היה מיושב היסטורית על ידי שבטי צ'רקסיאן (צ'רקסי). כיום נכלל שטח החבל ביחידות מנהליות שונות: מחוז קרסנודאר, אדיגיה, קאראצ'אי-צ'רקסיה, מחוז סטברופול ומחוז רוסטוב. שטח החבל כיחידה מנהלית של האימפריה הרוסית היה כ-95 אלף קמ"ר, ובשנת 1894 התגוררו בו כ-1,600,000 תושבים. כמחצית מאוכלוסיית החבל היו קוזאקים (הקוזאקים של קובאן), אשר הובאו לאזור במהלך המאה ה-19 במטרה לחזק את ההתיישבות הרוסית באזור שנכבש במהלך מספר מלחמות מהצ'רקסים. העיר הראשית של החבל הייתה יקטרינודאר (כיום קרסנודאר). עם הקמת ברית המועצות פוזרה היחידה הקוזאקית, ושטחי החבל פוזרו בין המחוזות השונים. בשנות ה-90 של המאה ה-20 הוקם מחדש ארגון הקוזאקים במקום. מדיה וקבצים בנושא קובאן בוויקישיתוף Kuban, http://www.encyclopediaofukraine.com ערך זה הוא קצרמר בנושא קווקז ובנושא רוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
התעבות

המונח "עיבוי" מפנה לכאן. לערך העוסק בעיבוי בפסיכואנליזה, ראו עיבוי (פסיכואנליזה). בפיזיקה, התעבות היא תהליך שבו עובר חומר ממצב צבירה גז למצב צבירה נוזל. התעבות מתרחשת בדרך כלל בעת קירור של הגז, אך גם בעת הפעלת לחץ על הגז. עבור כל חומר, טמפרטורת העיבוי זהה לטמפרטורת הרתיחה (מעבר מנוזל לגז), ותלויה באופי הקשר הכימי בין המולקולות בנוזל. התעבות היא ההפך מהתאיידות, ההופכת נוזל לגז. ניתן להגדיר התעבות גם כשינוי במצב אדי מים למים נוזליים במגע עם משטח נוזלי או מוצק. העיבוי מתחיל על ידי היווצרותם של צבירים אטומיים/מולקולריים של אותו מין בתוך נפח הגזים שלו - כמו טיפת גשם והיווצרות פתיתי שלג בתוך עננים או במגע בין שלב גז למשטח נוזלי או מוצק. בעננים, זה יכול להזדרז על ידי חלבונים המייצרים גרעיני מים, המיוצרים על ידי חיידקים אטמוספיריים, המסוגלים לקשור מולקולות מים גזיות או נוזליות. עיבוי מתרחש בדרך כלל כאשר אדים מקוררים ו/או נדחסים עד לגבול הרוויה שלו כאשר הצפיפות המולקולרית בשלב הגז מגיעה לסף המקסימלי שלה. ציוד קירור ודחיסת אדים שאוסף נוזלים מעובה נקרא "מעבה". עיבוי הוא מרכיב מכריע בזיקוק, יישום חשוב במעבדה ובכימיה תעשייתית. מכיוון שהתעבות היא תופעה טבעית, ניתן להשתמש בה לרוב להפקת מים בכמויות גדולות לשימוש אנושי. מבנים רבים עשויים אך ורק למטרת איסוף מים מעיבוי. מערכות כאלה יכולות לשמש לעיתים קרובות כדי לשמור על לחות הקרקע באזורים שבהם מתפתחים מדברים - עד כדי כך שארגונים מסוימים מחנכים אנשים החיים באזורים מושפעים על מעבים מים כדי לעזור להם להתמודד ביעילות עם המצב. זהו גם תהליך מכריע ביצירת מסלולי חלקיקים בתא ענן. במקרה זה, יונים המיוצרים על ידי חלקיק מתרחש פועלים כמרכזי גרעין לעיבוי האדים המייצרים את שבילי ה"ענן" הנראים לעין. יישומים מסחריים של עיבוי, על ידי צרכנים כמו גם על ידי התעשייה, כוללים ייצור חשמל, התפלת מים, ניהול תרמי, קירור, ומיזוג אוויר. גז הוא חלקיקים שהמרחק ביניהם גדול יחסית. התעבות מתרחשת כשהחלקיקים מתקרבים לחלקיקים ויוצרים גוש של חלקיקים בעזרת כוחות המשיכה ביניהם, זהו נוזל. זה קורה בעיקר בטמפרטורות נמוכות מכיוון שבטמפרטורות נמוכות כוחות המשיכה בין החלקיקים הממוצעים גדלים ומהירות החלקיקים הממוצעת קטנה. תהליך העיבוי כרוך בדרך כלל בפליטת חום, שהוא תוצאה של איבוד האנרגיה הקינטית של הגז. התהליך ההפוך, אידוי, בדרך כלל שואב חום מהסביבה, מאותה סיבה בדיוק. תופעה זו היא הבסיס לפעולתם של המקרר והמזגן, כאשר (בתהליך קירור) גז נדחס מחוץ למקרר וכך הוא מתעבה ופולט חום לסביבה, ואז מוחזר כנוזל לתוך המקרר ומתאדה בחזרה. דיו ההתעבות התעבות סביב כלי טיס מדיה וקבצים בנושא התעבות בוויקישיתוף התעבות, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) התעבות, דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא פיזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ויולה יוקריאנה

סיגל יוקריאנה (שם מדעי: Viola ucriana) הוא מין בסוג סיגל ממשפחת הצמחים הסיגליים. מין זה אנדמי לצפון סיציליה. בתי הגידול האופייניים הם צמחיית שיחים ים-תיכוניים וכן אזורים סלעיים. מין זה נמצא בסכנת הכחדה עקב הצטמצמות אזורי בית הגידול שלו. מדיה וקבצים בנושא ויולה יוקריאנה בוויקישיתוף ויולה יוקריאנה, באתר NCBI (באנגלית) ויולה יוקריאנה, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) ויולה יוקריאנה, באתר Tropicos (באנגלית) ויולה יוקריאנה, באתר GBIF (באנגלית) ויולה יוקריאנה, באתר IPNI (באנגלית) סיגל יוקריאנה באתר הרשימה האדומה של IUCN Viola ucriana, POWO plants of the World Online. Published on the Internet ערך זה הוא קצרמר בנושא בוטניקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אבירם

האם התכוונתם ל... דתן ואבירם – דמויות מקראיות מתקופת דור המדבר אור אבירם – שחקן הכדורת ישראלי אורי אבירם – פרופסור לעבודה סוציאלית איטו אבירם – סופר ועיתונאי ישראלי אלכסנדר אבירם – רופא ישראלי ארז אבירם – יוצר ותסריטאי טלוויזיה ישראלי דנה אבירם – סופרת, יזמית, עובדת סוציאלית, ומרצה זיו אבירם – איש עסקים ומנהל ישראלי יוסף אבירם – ארכאולוג ישראלי מנחם אבירם – איש צבא ישראלי נועם אבירם – קריין, מגיש רדיו ומגיש טלוויזיה ישראלי צבי אבירם – היה ניצול השואה, פעיל בעלייה ב', סופר, ואיש עדות תומר אבירם – במאי, ותסריטאי ישראלי אברם אישים ששמם הפרטי הוא אבירם
אנדריאה קומודי

אנדריאה קומודי (באיטלקית: Andrea Commodi; ‏ 1560, פירנצה – 1648, רומא) היה צייר איטלקי שפעל בתקופת הבארוק המוקדמת. בין יצירותיו הידועות: "סן קרלו" בכנסיית סן קרלו (San Carlo ai Catinari) ברומא; ו"נפילת המלאכים" הנמצאת כיום במוזיאון האקדמיה בפירנצה. קומודי היה פעיל בעיקר ברומא. היה תלמידו של הצייר צ'יגולי (Cigoli). בין תלמידיו של קומודי היה פייטרו דה קורטונה, שבהמשך חייו היה מהדמויות הבולטות של הבארוק האיטלקי. מדיה וקבצים בנושא אנדריאה קומודי בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא אמנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גריגורי אורלוב

גריגורי אורלוב (ברוסית: Григорий Григорьевич Орлов;‏ 17 באוקטובר 1734 - 24 באפריל 1783) היה מדינאי רוסי בתקופת יקטרינה הגדולה והמאהב של יקטרינה. גריגורי אורלוב נולד ב-17 באוקטובר 1734 בנובגורוד, למשפחת מושל האזור. את שרותו הצבאי התחיל בזמן מלחמת שבע השנים ונפצע בקרב. לאחר הפציעה החל לשרת במשרדי הצבא בסנט פטרבורג כקצין תותחנים. הופעתו הרשימה מאוד את הנסיכה הגדולה יקטרינה והם התאהבו. אורלוב היה בין יוזמי ההפיכה שהביא לסילוקו של פיוטר השלישי מהשלטון ומינוי יקטרינה לקיסרית בשנת 1762. באותה השנה נולד ליקטרינה בן מאורלוב- הנסיך אלכסיי בוברינסקי. יקטרינה העניקה לאורלוב תואר רוזן כהוקרה על תרומתו להצלחת ההפיכה נגד השלטון ומינתה אותו למפקד כוחות התותחנים. השפעתו על הקיסרית גדלה עוד יותר כאשר התגלה ניסיון להרוג את כול משפחת אורלוב. במשך תקופה מסוימת יקטרינה אף חשבה להתחתן איתו, אך תוכנית זו בוטלה בהשפעת ניקיטה פנין. גריגורי אורלוב אמנם לא היה מדינאי בולט, אך ייעץ לקיסרית בשנות שלטונה הראשונות. הוא ע סק רבות בשאלת מתן אמנציפציה חלקית לצמיתים ובצעדים לשיפור חייהם ועשה זאת הן ממניעים פטריוטיים והן ממניעים כלכליים. כנשיא החברה הכלכלית החופשית היה גם ומך החשוב ביותר בוועדה הגדולה של שנת 1767, אם כי כוונתו הייתה בעיקר לרצות את הקיסרית, שגילתה מידה רבה של ליברליות בשנות שלטונה הראשונות. אורלוב היה תומך נלהב של התפשטות האימפריה הרוסית תוך שחרור שטחים שמאוכלסים על ידי נוצרים אורתודוקסים ונמצאים בשליטת האימפריה העות'מאנית. בשנת 1771 ניהל את דיכוי המרד במוסקבה. הוא לא השתתף במלחמת רוסיה-טורקיה (1774-1768) אך נשלח להשתתף בשיחות עם הטורקים. הוא נכשל בתפקידו כראש צוות משא ומתן. כאשר גילה שלקיסרית יש מאהב חדש החליט לחזור ללא תיאום מוקדם לסנקט פטרבורג. בשנת 1773 העניק לקיסרית את אחד היהלומים הגדולים בעולם - יהלום אורלוב. לאחר הכישלון במשא ומתן הקיסרית לא שללה ממנו את תואריו ורכוש, אך לא הייתה לו שום השפעה על הנעשה בקרבתה. אורלוב התחתן עם בת דודתו ובתגובה יקטרינה החליטה לשלוח את בני הזוג למנזר. תוך זמן קצר היא סלחה להם ומספר שנים הם התגוררו באושר. בגיל 24 אשתו נפטרה והוא עצמו איבד את שפיות דעתו ונפטר תוך חצי שנה. היה תומך של מיכאיל לומונוסוב. מדיה וקבצים בנושא גריגורי אורלוב בוויקישיתוף קורות חיים (ברוסית) גריגורי אורלוב, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
זכי שלוש

זכי שלוש (15 ביוני 1893 – 1973) היה אדריכל תל אביבי, בן למשפחת שלוש. כאדריכל שפעל בתקופת הקמתה של העיר הלבנה, השתתף בהחדרת הסגנון הבינלאומי (באוהאוס) לאדריכלות הישראלית. בין המבנים החשובים שתכנן בתל אביב נמנים בית בראון (רח' מזא"ה 38), בית פרדס (רח' לבונטין 5) ובית פומרוק (רח' אחד העם 56). שלוש נולד ביפו לאברהם חיים שלוש ושרינה לבית אלבז למשפחה בת שישה ילדים. סבו, אהרן שלוש, היה מראשי העדה הספרדית ביפו וממייסדי נווה צדק, השכונה היהודית הראשונה מחוץ לחומות העיר). יוסף אליהו שלוש הוא דודו מצד אביו. בבגרותו נשלח ללימודים גבוהים באירופה, שם למד בקולג' רולאן שבפריז ובפוליטכניון שבשווייץ. לאחר שהשלים את לימודיו בבית הספר הגבוה לעבודות ציבוריות בפריז, הוסמך כמהנדס-אדריכל. זכי שלוש חזר לארץ ישראל בשנת 1928, השתקע בתל אביב ועבד בה כאדריכל. באותן שנים, העיר חוותה בנייה מואצת במיוחד בשל הגידול המהיר בכמות התושבים. שלב זה בהתפתחותה האורבנית של תל אביב כונה העיר הלבנה, ורבים מהמבנים שהוקמו בתקופה זו תוכננו בסגנון אר דקו ובסגנון הבינלאומי (באוהאוס). שלוש השתלב בשפע האדריכלים שפעלו בעיר בתקופה זו, ותכנן כמה מבנים שנודעו בחשיבותם האדריכלית: בית פרדס (רח' לבונטין 5) - תוכנן בסגנון אר דקו בשנת 1931 (הוכר כמבנה לשימור בזכות סגנונו האדריכלי המיוחד במסגרת תוכנית השימור העירונית של תל אביב). בית בראון (רח' מזא"ה 38 פינת רח' אחד העם 49) - תוכנן בסגנון הבינלאומי בשנת 1933 (נכלל בתחומי אזור B של הכרזת אונסק"ו על העיר הלבנה של תל אביב כאתר מורשת עולמית). בית פומרוק (רח' אחד העם 56) - תוכנן בסגנון הבינלאומי בשנת 1935 (הוכר כמבנה לשימור בזכות סגנונו האדריכלי הבינלאומי במסגרת תוכנית השימור העירונית של תל אביב; וגם נכלל בתחומי אזור B של הכרזת אונסק"ו על העיר הלבנה של תל אביב כאתר מורשת עולמית). שלוש גם נכנס לפעילות ציבורית בעיריית תל אביב עם הצטרפותו לוועדת בניין העיר. הוא גם השתתף בייסודה של אגודת האינג'נירים והארכיטקטים בארץ ישראל, וכחבר הוועד המרכזי של האגודה, נשלח לייצגה בוועידות בינלאומיות - בפראג (1935), בפאריס (1937) ובשווייץ (1938). שלוש גם כיהן כיושב-ראש בית הדין האזורי לשכר דירה של וחבר בית הדין לערעורים בדבר החרמת דירות לחיילים משוחררים. כמו כן, היה פעיל בוועד העדה הספרדית בתל אביב והיה חבר במועדון רוטרי. שלוש התגורר בבית משפחתו ברח' פינס 32 בתל אביב. בית זה הוא אחד משני בתים תאומים סמוכים (כתובתו של הבית הסמוך היא רח' פינס 30), שהוקמו על ידי משפחת שלוש. הבתים התאומים נבנו על ידי האחים יוסף אליהו שלוש ואברהם חיים שלוש מחומרי בניין שיוצרו במפעלם - מפעל האחים שלוש. כאמור, משפחת אברהם חיים שלוש השתכנה ברח' פינס 32, והבן זכי נותר בבית זה עד אחרית ימיו. הוא נפטר בא' בכסלו תשל"ד, 1973, בלי להשאיר צאצאים. דוד תדהר (עורך), "זכי שלוש", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ב (1947), עמ' 958 "בתים מן החול" מאת ניצה מצגר-סמוק - מאמר באתר "אופקים" (של אוניברסיטת תל אביב), ובו מוזכר אדריכל זכי שלוש כמתכנן בית פרדס ברח' לבונטין 5 דליה קרפל, מיהו עמי בראון, מאספני האמנות הבכירים בארץ. קווים לדמותו, באתר הארץ, 12 בנובמבר 2009, בכתבה מוזכר אדריכל זכי שלוש כמתכנן בית בראון ברח' מזא"ה פינת רח' אחד העם דוד הכהן, בוסתן בבית הבאוהאוס ליד הבורסה, באתר ynet, 8 במרץ 2001
דרך ארץ (חברה)

חברת דרך ארץ הייוויז (1997) בע”מ, המוכרת בשם המקוצר דרך ארץ, היא בעלת הזיכיון להקמה, הפעלה ותחזוקה של כביש 6 (כביש חוצה ישראל), שנחשב לכביש האגרה הראשון בישראל. חברת דרך ארץ הייווייז (1997) בע"מ הוקמה בשנת 1997 על ידי החברות אפריקה ישראל להשקעות בע"מ, שיכון ובינוי בע"מ וחברת CHIC לצורך השתתפותה במכרז שפרסמה חברת חוצה ישראל בע"מ (לשעבר – חברת כביש חוצה ישראל) להקמה, תפעול ותחזוקה של כביש 6, ככביש אגרה. ב-26 בינואר 1998 הוכרזה חברת דרך ארץ כזוכה במכרז ולאחר חודש נחתם הסכם הזיכיון בין חברת דרך ארץ לחברת חוצה ישראל. תחילת עבודות סלילת הכביש התעכבו מאחר שהקבוצה שהפסידה במכרז עתרה לבית המשפט. לבסוף, לאחר משאים ומתנים שהתקיימו בין חברת דרך ארץ לחברת חוצה ישראל, בחודש אוקטובר 1999 החלה סלילתו של כביש 6. בשנים 1999–2004 חברת דרך ארץ הובילה את הקמת חלקו המרכזי של כביש 6, המתפרס על פני 102 ק"מ (ממחלף שורק בדרום ועד מחלף עין תות בצפון), ובשנים 2007–2009 הובילה החברה את הקמתו של קטע נוסף (ממחלף עירון עד מחלף עין תות). הקמת הכביש נעשתה תוך השקעת משאבים רבים בהגנה על איכות הסביבה, לרבות באמצעות שיקום ופיתוח נופי ומניעת מטרדי זיהום ורעש. בנוסף, בחודש אוגוסט 2022 נחתמה תוספת להסכם הזיכיון, במסגרתה התחייבה חברת דרך ארץ להקים, לממן, לתחזק ולהפעיל נתיב נוסף בכביש. הפרויקט, שעלותו נאמדת בכארבעה מיליארד שקלים יבוצע במתכונת בנה-הפעל-העבר, ויכלול הוספת נתיב רביעי בין מחלף קסם למחלף עירון והוספת נתיב שלישי ממחלף עירון למחלף עין תות – סך הכל כ-60 קילומטרים בכל כיוון. הנתיב השמאלי החדש ישמש לתחבורה ציבורית ולרכב רב תפוסה. כמו כן, יוקם מחלף חדש, מחלף בית נחמיה. בתום הליך תחרותי, נבחרו בחודש אוקטובר 2023 ארבעה קבלנים לביצוע עבודות ההקמה ובחודש נובמבר 2023 הושלמה תוכנית המימון לפרויקט. עבודות הביצוע צפויות להתחיל בחודש אוגוסט 2024. לצד הפרויקטים המרכזיים המצוינים לעיל, דרך ארץ ביצעה ועודנה מבצעת פרויקטים רבים נוספים כגון התקנת מערכת שקילה בתנועה כביש, הקמת רמפות במחלפי הכביש המחברות את הכביש בחיבור ישיר לכביש חוצים, הקמת מתקנים סולאריים לייצור חשמל בשטחים הכלואים של המחלפים, ועוד. חברת דרך ארץ היא חברה פרטית, בבעלות הקרנות ת.ש.י דרכים שותפות מוגבלת ונוי חוצה ישראל שותפות מוגבלת. דרך ארץ הייווייז (1997)בע"מ - חוב בכיר דוח מעקב - ינואר 2016 כביש 6 בדרך למהפכה: החלטה דרמטית של משרד התחבורה, באתר אייס, 15 בנובמבר 2023
6 (אלבום)

6 הוא אלבומה השישי במספר של להקת ההיפ הופ הישראלית הדג נחש, ואלבום האולפן החמישי. האלבום יצא בפברואר 2010 על ידי חברת התקליטים התו השמיני בהפקתו המוזיקלית של יוסי פיין, שהפיק את רוב אלבומי ההרכב. האלבום "6" הוא הראשון של הדג נחש שבו משולבות רצועות באנגלית, בהן פונה הלהקה לקהל דובר האנגלית, במטרה להציג את המציאות בישראל. כמו כן נכלל באלבום שיר קצר בערבית בשם "ערבי 16", שנכלל כשיר מוסתר לאחר סוף השיר "בסלון של סלומון". את השיר "סופר גרוב (intro)" הפותח את האלבום שר לירון לב. הסינגל הראשון שיצא מהאלבום הוא גרסת כיסוי לשיר של הראפר פישי הגדול - "עוד אח אחד", עם תוספות טקסט מאת חברי הלהקה. אחריו יצא הסינגל "שיר נחמה", בו התארח הגיטריסט יהודה קיסר. שני השירים זכו להצלחה גדולה, והגיעו לראש מצעדי הפזמונים. גם הסינגלים הבאים, "אני מאמין" ו"לא מספיק", זכו להצלחה. האלבום הגיע למעמד אלבום זהב על מכירת מעל 20,000 עותקים. חברי הלהקה: שאנן סטריט - שירה גיא מר - שירה, פטיפונים, סמפלר שלומי אלון - סקסופון, שירה, חליל אלקטרוני, גיטרה אקוסטית דודוש קלמס - קלידים, תכנותי מחשב, סמפלר, כלי הקשה, שירה יאיא כהן אהרונוב - באס, גיטרה אקוסטית, תכנותי מחשב, שירה "אטרף" משה אסרף - תופים, שירה אורחים: יוסי פיין - גיטרה חשמלית, באס, שירה יאיר סלוצקי - טרומבון ספי ציזלינג - חצוצרה "עידן K" - כלי הקשה אלרן דקל - שירה יהודה קיסר - גיטרה חשמלית ב"שיר נחמה" גליה ירון - שירה ב"Many Lights" אופיר קותיאל ("קותי") - קלידים (מוג ופרפיסה) ב"סופר גרוב" קרולינה - שירה ב"סופר גרוב" ו"That Ain`t What It`s All About" מידע על האלבום 6 באתר MusicBrainz האלבום 6 באתר ספוטיפיי האלבום 6 באתר דיזר מאיה פישר, ‏6 אחרי המלחמה, באתר ‏מאקו‏, 21 בפברואר 2010 עינב שיף‏, שגרת הסטיקר, באתר וואלה, 23 בפברואר 2010 ביקורת אלבום(הקישור אינו פעיל) באתר הבמה סנונית ליס, ששים אלי קרב, באתר nana10‏, 22 בפברואר 2010 תימורה לסינגר, לנחש רק שש, באתר ynet, 18 בפברואר 2010 - ביקורת אלבום ירין כץ, רואים 6/6: על האלבום של הדג נחש, באתר nrg‏, 1 במרץ 2010 - ביקורת אלבום