laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
סרט פעולה

סרט פעולה הוא סוגה קולנועית המאופיינת במתן דגש על התרחשויות פיזיות, כגון קרבות, מרדפים, פיצוצים ופעלולים. סוגת הפעולה משולבת לעיתים קרובות עם סוגות אחרות, כגון קומדיה, מדע בדיוני או אימה. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. שורשיהם של סרטי הפעולה בשנות ה-60 של המאה ה-20, עם יציאתה לאקרנים של סדרת סרטי "ג'יימס בונד" (אשר מכילה הרבה מהמאפיינים המקוריים של סרטי ריגול) ו-"Bullitt", הכולל את אחד ממרדפי המכוניות הראשונים, סצנה שכלולה כמעט בכל סרט פעולה. סרטי פעולה הם, בדרך כלל,[דרוש מקור] סרטים שניתן להגדיר במשפט אחד, לדוגמה: "מדען מחייה-מחדש דינוזאורים, רק כדי לגלות שהם מנסים לשלוט בעולם, שוב", עבור הסרט "פארק היורה", או "גיבור על שמנסה ליצור בינה מלאכותית שתגן על העולם מגלה שיש לה הגדרה אחרת להצלת העולם" עבור הסרט "הנוקמים: עידן אולטרון" וכדומה. סרטי פעולה נוטים[דרוש מקור][דרושה הבהרה] לכלול גם גיבור הירואי אשר מרבה לפעול בניגוד לנהלים שמפעילים עליו מפקדי הצבא או המשטרה שעל כוחותיהם הוא נמנה. לצד הגיבור מופיע לרוב[דרוש מקור] שותף "Sidekick" המסייע לו ולעיתים מהווה גם אתנחתא קומית. הסוגה מאופיינת לרוב בסיפור פשוט אודות "אנשים טובים" נגד "אנשים רעים". זהות ואפיון "האנשים הטובים" ו"האנשים הרעים" תלויה במדינה ובתקופה. בסרטים הוליוודיים, "האנשים הטובים" בדרך-כלל[דרוש מקור] יהיו האמריקנים הפטריוטים, ואילו "האנשים הרעים" הם פושעים או סוכנים של כוחות זרים. בשנות ה-80 של המאה ה-20 וקודם לכן, הם היו לרוב[דרוש מקור] קומוניסטים, אשר הביאו חלק מסרטי הפעולה קרוב למדרגת סרטי תעמולה. עם נפילת הקומוניזם, עברו הסרטים להתמקד בטרוריסטים מדרום אמריקה, המזרח התיכון וסוחרי סמים. מפלצות, חייזרים, שדים ויצורים על-טבעיים משמשים אף-הם כנבלים קלאסיים, שמטרתם לרוב היא השמדת האנושות. סצנות פעולה האופייניות לסרטים הוליוודים: קרבות ירי וחילופי אש מכות וקרב פנים אל פנים, לפעמים כולל אמנויות לחימה הגיבור מביס כנופיות של שכירי חרב ומשרתים של הנבל דו-קרב בין הגיבור לנבל מרדף, ובפרט מרדף מכוניות פיצוצים והרס של מבנים וכלי רכב הרס אפוקליפטי באמצעות נשק-על או על ידי יצורים על-טבעיים פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. ערך מורחב – קולנוע אמריקאי סרטי פעולה בקולנוע האמריקאי מופקים בתקציב גדול עבור אפקטים מיוחדים ועבודת פעלולנים. הם מתמקדים בתחום הפירוטכניקה ואביזרים חדשניים. סרטי פעולה אמריקניים רבים מתבססים במידה זו או אחרת על מדע בדיוני: אם בסיפור ובעולם ההתרחשות, או אם בטכנולוגיות ובכלי-הנשק שנמצאים ברשות הגיבור/הרשע. בלא מעט סרטים על הגיבור להילחם ברשע שהשיג נשק מודרני חדיש להשמדה המונית. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. סרטי אקשן מהונג קונג וקוריאה הדרומית הם בעיקר וריאציות מודרנית של סרטי אמנויות לחימה. בשל שורשיהם, סרטי פעולה מהונג-קונג מתרכזים בעיקר בנושא האקרובטיקה על ידי הגיבור. ערכים על סרטי פעולה עקרון קליעת הרעים קומדיית פעולה סרט אמנויות לחימה סרט מלחמה סרט אסונות Action and Adventure Cinema, לונדון: ראוטלג', 2004, ISBN 0-203-64515-4 רשימת סרטי פעולה (הקישור אינו פעיל), באתר IMDb
דוד ליבוביץ

דוד לֶיבּוביץ (28 בינואר 1904 – 4 במרץ 1969) היה ממציא ישראלי, נשק של ארגון "ההגנה", מראשי וממייסדי התעשייה הצבאית במחתרת לפני קום המדינה. פיתח את הדָוִידְקָה, הקרויה של שמו, הפרעוש (דגם מוקטן של הדוידקה), והפיאט (מטול פגזים נגד שריון). את אמצעי הלחימה לשימוש "ההגנה" פיתח וייצר בבית הספר החקלאי מקוה ישראל. ליבוביץ נולד בטומסק שבסיביר. היה פעיל בתנועת "החלוץ". בשנת 1927 עלה לארץ ישראל. כבעל הכשרה בטכנולוגיה התקבל לבית הספר החקלאי מקוה ישראל כמורה וכמנהל הטכני של בית הספר. מרבית המצאותיו היו כלים חקלאיים: שכלולים בכלים חקלאיים, מקלפת תירס, "תותח חפרפרות" (כלי ירייה להשמדת חפרפרות) ועוד. הצטרף לארגון "ההגנה", שם נפצע בעת הדרכה בחומרי חבלה. היה מראשוני התע"ש, תכנן ובנה את מרגמת הדוידקה, שהופעלה בהצלחה בחזית ירושלים ובחזיתות נוספות. היה נשוי לשולמית לבית מולדבסקי, בת אחותו של העסקן והמו"ל נחום טברסקי, והיה אב לשניים: צבי וחנה. נטמן בבית העלמין הדרום. בשנת 1973, ארבע שנים לאחר מותו, הוענק לו פרס מיוחד במסגרת פרס ביטחון ישראל. עירית חולון קבעה לוחית זיכרון על הבית שהוקם על בית מגוריו של דוד ליבוביץ בחולון ברחוב אליהו קראוזה 34. שמואל אביצור, 'דוד לייבוביץ – מ"תותח" חפרפרות עד ל"תותח" בתש"ח', בספרו: ממציאים ומאמצים: מחוללי המהפיכה בדרכי הייצור בארץ; ערכו והביאו לדפוס: רחבעם זאבי, גניה דורון, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשמ"ו 1986, עמ' 76–80. מדיה וקבצים בנושא דוד ליבוביץ בוויקישיתוף דוד תדהר (עורך), "דוד ליבוביץ", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ה (1952), עמ' 2213 דוד ליבוביץ, דבר, 5 במרץ 1969 אבנר., דוד – ממציא הנשק הסודי שלנו, מעריב, 22 ביולי 1948 שאול הון, דוד לייבוביץ' – ממציא ה"דויד'קה": הכלי יצא מכלל שימוש וממציאו כמעט נשכח..., מעריב, 20 באפריל 1956 דוד ליבוביץ, דבר, 5 במרץ 1969 (עם מותו) מת ממציא ה"דווידקה", מעריב, 5 במרץ 1969 אפרים תלמי, חרש־הברזל המופלא: מת ממציא הדוידקה, "תותח 1947", דבר, 7 במרץ 1969 פרסי־הבטחון לשנת הכ"ה הוענקו לחמישה צוותים, דבר, 2 ביולי 1973 דוד תדהר (עורך), "שמואל מולדבסקי", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יט (1971), עמ' 5706 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מש"ק

מַשָ"ק (ראשי תיבות: מפקד שאינו קצין) הוא נגד או חוגר (חייל סדיר שאינו קצין) הנושא בתפקיד פיקודי או באחריות על תחום מקצועי השונה מזה של יתר החוגרים והנגדים ביחידתו. בצה"ל מקבל את התואר כל חוגר או נגד בעל סמכות מתחילת שירותו, לאחר מעבר קורס מסמיך למקצועו או אם עבר הסמכה בשטח ("OJT"). כך, מש"ק לוחמה זעירה (לו"ז) הוא מש"ק שבאחריותו להדריך לוחמה זעירה, ומש"קית ת"ש (תנאי שירות) אחראית על העברת בקשות חיילים למתן הקלות בתנאי השירות שלהם. לצד תפקידים כגון מפקד כיתת חיל רגלים או מפקד טנק, או תפקידים בעלי סמכות מקצועית, כגון מש"ק משמעת – גם שמם של תפקידים אשר אין בהם היבט פיקודי, וכן של תפקידים המועברים בחפיפה ואינם מצריכים הכשרה מקצועית או הסמכה רשמית, זוכים לתחילית "מש"ק". על כן, מש"ק הוא בעצם חייל אשר נושא בתפקיד "עצמאי" כלשהו שיש בו אחריות גדולה יחסית; למשל מש"ק אימונים, מש"ק תקציבים וכיוצא בזה. בפועל נעשה שימוש נרחב למדי בכינוי מש"ק, עד כדי כך שהוא החליף למעשה את התחילית "אחראי"; כך, לדוגמה, חייל האחראי על ניהול דואר צבאי בלשכות מטה מכונה 'מש"ק דואר'; האחראי על העברת מחילות לחיילים שנדונו למחבוש מכונה 'מש"ק מחילות', וכיוצא בזה. בצה"ל, רב-סמל פלוגתי (רס"פ) הוא מפקד האחראי בפלוגה על התחומים המנהלתיים תומכי הלוחמה: ציוד, מזון, משמעת וכיוצא בזה. לרוב הרס"פ הוא חיל בדרגת סמל-ראשון ונמנה עם ותיקי הסגל הפיקודי בפלוגה. מפקדו המקצועי, מ"פ המפקדה, אשר ממונה על הלוגיסטיקה ברמה הממונה ומנחה גם את הרס"פים כיצד לעבוד. מפקדו הישיר, המ"פ, אשר ממנו הרס"פ מקבל פקודות ישירות, לוחות זמנים וקווים מנחים לביצוע תפקידו. מלבד אלה, הרס"פ משתף פעולה עם דמויות מפתח רבות ברמה הממונה, בהן: קצין הלוגיסטיקה - מולו חתום הרס"פ על כלל הציוד הפלוגתי וממנו מקבל פריטי ציוד שהפלוגה צריכה. נגד המטבח - יחד איתו על הרס"פ להסדיר את משיכת המזון ובחלק מהפלוגות גם את מוצרי הניקיון לפלוגתו. קצין הרכב - יחד איתו מנהל הרס"פ את הנסיעות המנהלתיות והמשימות השוטפות המצריכות כלי רכב קצין הטנ״א - יחד איתו מנהל הרס"פ את לוח העבודה של הפלוגה על הרק"מים (במידה וישנם ובמידה שלא ממונה על הנושא קצין הפעלה שגם הוא מטעם חיל הטנ״א). מהצד השני של המתרס, כלפי החיילים הרס"פ הוא מקור אליו ניתן לפנות עם בעיות שונות הנוגעות למנהלה ודמות האחראית על משימות המנהלה הרבות העולות על הפרק. לעיתים ממונה לרס"פ סגן (המכונה סרס"פ) אשר עוזר לרס"פ להתמודד עם עומס העבודה האופייני לתפקיד זה ומוסיף את קולם של החיילים למקום בו נופלות החלטות חשובות. השימוש הנרחב בכינוי קשור גם בהומור צה"לי, המייחס חשיבות מזויפת לבעלי תפקידים אזוטריים, אמיתיים או בדיוניים כאחד, דוגמת 'מש"ק ממטרות' – חייל האחראי על מערכת ההשקיה של הצמחייה בבסיס. דמותו של הרס"פ נתפסת לעיתים כמאיימת ומשליטת משמעת, בדומה לדמותו של נגד המשמעת. הדבר בא לידי ביטוי בשיר "עוזי עוזי", שכתב אלברט סבג על-פי חוויותיו בצה"ל, בביצוע הגשש החיוור: ”הרב סמל הפלוגתי, שלוש לירות הקניס אותי”. דרגה צבאית מש"ק ת"ש מש"ק, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) הרמה הממונה - המסגרת הצבאית שלה הפלוגה כפופה, יכולה להיות גדוד, חטיבה או אוגדה. נסים זמיר, "עוזי עוזי": איך שיר שנכתב בכלא הפך ללהיט ענק, סקופ
מלך השערים

מלך השערים הוא תואר הניתן לספורטאי אשר הבקיע את מספר השערים הרב ביותר במסגרת טורניר, ליגה, מועדון או במדינה מסוימת במשך תקופה מסוימת. לעיתים ניתן התואר לשני שחקנים ביחד, כאשר הם מבקיעים אותו מספר שערים. המונח נפוץ בעיקר בענף הכדורגל, אך קיים גם בענפי ספורט אחרים בהם מובקעים שערים (כדוריד, כדורגל חופים ועוד). אף על פי שהתואר ניתן לספורטאי בענפי ספורט קבוצתיים שבהם הצלחת הקבוצה היא המטרה ולא הצלחת היחיד, רואות לעיתים קבוצות את הצלחת מועמד הקבוצה לתואר מלך השערים כהצלחת הקבוצה כולה. על כן, קורה לא אחת ששחקני הקבוצה מחליטים במוצהר לייצר מצבי הבקעה עבור שחקן אחד כדי שירבה לכבוש או נותנים לו את האחריות לביצוע בעיטות עונשין שבהן הסיכוי להבקעה גבוה. בטורניר או ליגה, בשל העובדה שתואר "השחקן המצטיין" מוענק בדרך כלל לשחקן משורות האלופה, הזוכה או המנצחת, הוא לא יוענק בהכרח למלך השערים אף על פי שבלט לאורך התחרות, שכן הוא יכול להגיע משורותיה של קבוצה אחרת. מלך השערים הישראלי מלכי שערים בנבחרות כדורגל לאומיות מלך השערים של נבחרת ישראל מלך השערים לנבחרות לאומיות כדורגלנים שכבשו 500 שערים בקריירה נעל הזהב האירופית מלך השערים של ליגת העל רז אמיר ודורון בן דור, ‏"ננסה לסדר לזהבי מצבים, מלך השערים? מגיע לו", באתר ONE‏, 17 במאי 2014 דורון בן דור, ‏יניב קטן: חשוב לנו לנצח את מכבי מול הקהל שלנו, באתר ONE‏, 7 במרץ 2010 ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
1424

שנת 1424 היא השנה ה-24 במאה ה-15. זוהי שנה מעוברת, שאורכה 366 ימים. באותה תקופה הלוח הגרגוריאני עוד לא היה קיים, ולכן שנה זו קיימת בלוח היוליאני בלבד. כל התאריכים שלהלן הם לפי הלוח היוליאני. יהודי קלן מגורשים מן העיר כוחות האימפריה העות'מאנית כובשים את סמירנה (איזמיר של ימינו) יוני: קרב ל'אקווילה – ממלכת נאפולי מביסה את כוחותיו של אלפונסו החמישי מאראגון 17 באוגוסט – מלחמת מאה השנים – קרב וורניה – ניצחון חשוב של האנגלים על הצרפתים דמטריוס חלקונדילס, משכיל יווני (נפטר ב-1511) אבו סעיד, מלך פרס ואפגניסטן (הוצא להורג ב-1469) כריסטופורו לנדינו, משורר איטלקי 31 באוקטובר – ולדיסלב מורנה, מלך פולין והונגריה (נהרג ב-1444) 12 באוגוסט – יונגלה, מגדולי קיסרי סין (נולד ב-1424) 11 באוקטובר – יאן ז'יז'קה, מצביא בוהמי (נולד ב-1360) סולטאן מלזיה פרמסווארה (נולד ב-1344) יאן ז'יז'קה, מנהיג צבאי צ'כי הוסיטי 4 בינואר – מוציו ספורצה, מנהיג צבאי באיטליה 10 במאי – גו-קאמיאמה, קיסר יפן 5 ביוני – בראצ'יו דה מונטונה, מנהיג צבאי איטלקי (בקרב ל'אקוילה) 10 ביוני – הדוכס ארנסט מאוסטריה לבית הבסבורג (נולד ב-1377) 12 באוגוסט – יונג לה, הקיסר השלישי לשושלת מינג בסין (נולד ב-1360) 31 בדצמבר – הדוכס מאקסטר, מנהיג צבאי אנגלי להלן לוח שנה יוליאני – עברי משולב עם ימים בינלאומיים. חגים ומועדים עבריים: Nothing. ילידי 1424‎ נפטרים ב-1424‎ מדיה וקבצים בנושא 1424 בוויקישיתוף
הרתעה

האם התכוונתם ל... הרתעה (אסטרטגיה) – פעולה של מדינה שמטרתה מניעת יריביה מפתיחה במעשי איבה. הרתעה (משפטים) – פעולות של המחוקק שמטרתן להניא את התושבים מביצוע עבירות. התגוננות הרתעה – התגוננות של אורגניזם שמטרתן למנוע מיצורים אחרים להתקיף אותו.
נתיבי המפרץ

נתיבי המפרץ (כביש 22, מוכר יותר בשם "כביש עוקף קריות") הוא כביש פרוורי מהיר במטרופולין חיפה, המשמש ציר תחבורה ראשי במטרופולין, בדומה לנתיבי איילון במטרופולין תל אביב ודרך בגין במטרופולין ירושלים, המקשר את העיר התחתית בחיפה עם הקריות ועכו. אורך הכביש הוא כ-18 קילומטרים בקירוב, ולאורכו מספר מחלפים. "נתיבי המפרץ" מורכבים משני קטעים עיקריים: "דרך הקישון" - מרחוב חטיבת גולני (מחלף חירם) ועד שדרות ההסתדרות במפרץ חיפה, החיבור בין הכביש לרחוב ההסתדרות מתבצע באמצעות מחלף מבוא כרמל (ידין) שנחנך בשנת 2010. "עוקף קריות" - הכביש מתחיל במחלף מבוא כרמל וממשיך דרך ארבעה מחלפים נוספים, בין קריית אתא לקריית ביאליק, ועד עכו. אורכו של קטע זה הוא כ-14 קילומטרים. קטע הכביש ממחלף ידין עד מחלף ביאליק שאורכו 8 ק"מ, נפתח לתנועה ב-13 בספטמבר 2012, והמשך הכביש לכיוון עכו נפתח לתנועה ב-25 במרץ 2013. כמו כן במרץ 2014 הושלם חיבור הכביש למנהרות הכרמל. פרויקט בניית הכביש מנוהל על ידי החברה הלאומית לדרכים בישראל. חלקו הדרומי, הקצר יותר, נסלל ברובו כשהוא חופף לתוואי של כביש 58, שבוטל והוחלף על ידי הכביש החדש. עלות סלילת הכביש נאמדת ב-1.8 מיליארד שקל. מחלף ההסתדרות הוא אחד המחלפים הגדולים בישראל. כחלק מבנייתו הוקם גשר באורך של 400 מטרים, מעל לצומת שבמקום (שהיה ידוע כצומת וולקן), ועלותו של מחלף זה בלבד היא כ-100 מיליון ש"ח. כביש עוקף קריות הוגדר כ"פרויקט לאומי" לקיצור זמן הנסיעה מחיפה, דרך הקריות, לעכו. בכביש שולבו קירות אקוסטיים והוא כולל מסלולי אופניים[דרוש מקור]. כביש 4 - קטע בין מחלף כרי נעמן לצומת עין המפרץ שודרג לשלושה נתיבים ונבנתה הפרדה מפלסית בצומת כפר מסריק ושני מעברים עיליים להולכי-רגל. העבודה בוצעה כחלק מבניית "כביש עוקף קריות" והסתיימה ברבעון האחרון של 2013. דרך דשנים (כביש 772) - הכביש ממחלף מוטה גור שבקריית חיים עד לכיכר קריית אתא שבקריית אתא. שודרג והוארך עד לכביש 70 בקטע שבין מחלף יגור לצומת דשנים. העבודה הסתיימה בינואר 2014. חיבור "עוקף קריות" למנהרות הכרמל - בנייתו של כביש המחבר את מחלף מבוא כרמל לכניסה המזרחית למנהרות הכרמל (בצ'ק פוסט) הושלמה בתחילת מרץ 2014. קטע כביש זה כולל הפרדה תלת-מפלסית עם הרכבת וכביש 75, והוא מאפשר נסיעה ללא רמזורים בין עכו לפאתיה הדרומיים של חיפה (בשני הכיוונים), ויציאה לכיוון תל אביב. כביש 79 - קטע בין מחלף ביאליק למחלף סומך שודרג ל-2 נתיבים, ונבנה מחלפון אפק[דרושה הבהרה]. הושלם במחצית השנייה של שנת 2014. כביש 781 - קטע בין מחלף אתא צפון לצומת אבליים (בעתיד מחלף) בכביש 70 ישודרג, ויסלל מחדש קטע שיעקוף את קריית אתא. נמצא בתכנון, מועד הביצוע טרם נקבע. נתיבי איילון כביש בגין מנהרות הכרמל כבישי ישראל מדיה וקבצים בנושא נתיבי המפרץ בוויקישיתוף אתי דור, "עוקף קריות" לא יהיה כביש אגרה, באתר mynet (כפי שנשמר בארכיון האינטרנט), 28 בדצמבר 2008 עוקף קריות. פתיחה לתנועה, סרטון בערוץ "SHOS T.V", באתר יוטיוב (אורך: 02:43) אבי בר-אלי, הנסיעה בכביש עוקף קריות נתקלה בבור של 200 מיליון שקל, באתר TheMarker‏, 16 ביולי 2017
כביש 13

כביש 13 הוא כביש רוחב ארצי בדרומה של מדינת ישראל. הכביש מקשר בין צומת ציחור בכביש 40 (כביש הר הנגב) לבין צומת מנוחה בכביש 90 ("כביש הערבה"). הכביש, שאורכו 12 קילומטר, הוא כביש הרוחב היחיד בערבה (הכניסות האחרות מכביש הערבה אל פנים הארץ נמצאות במרחק של 37 קילומטר מדרום, בצומת קטורה, ו-60 קילומטר מצפון, בצומת עין חצבה). הכביש משמש בעיקר כציר תנועה בדרך לאילת וליישובי דרום הערבה ומהם חזרה, באמצעות כביש 40 החוצה את הנגב במכתש רמון, והוא תוואי חליפי לכביש הערבה. על-פי תוכנית משרד התחבורה לעדכון המספור של רבים מכבישי ישראל שעליה פורסם בסוף שנת 2018 – הכביש צפוי לרדת בהיררכיית כבישי ישראל מדרגת כביש ארצי לדרגת כביש אזורי ולהיקרא כביש 113. על פי תוכניות משרד התחבורה, שינוי מספרי הכבישים בשלטי הדרכים השונים צפוי להתרחש בתוך שנתיים (עד סוף שנת 2020). במהלך שנות ה-60, כאשר נסלל כביש הערבה מצפון לדרום, שימש כביש 13 את הנוסעים לאילת בכביש הערבה בתקופה בה טרם נפרץ החלק הדרומי של כביש הערבה. באותה תקופה תואר הכביש כ"דרך ייסורים רצופת גלים ומהמורות הגורמים להתפרקות עצמות וחלקי מכוניות". הכביש כונה אז כביש המונטמורילוניט. הכביש שוקם בתחילת שנות ה-80 במסגרת ההערכות של צה"ל בנגב בעקבות פינוי סיני. הכביש הוקם על קו הגבול הנופי והטופוגרפי שבין רכס מנוחה הגבעי שמצפון לו, המגיע לפסגותיו בהר מנוחה ובהר חמדה, שתיהן בגובה של 409 מטר מעל פני הים; לבין השטח המישורי שמדרום לו. בעוד שרכס מנוחה המסתיים במזרחו בגבעת עורקים בגובה של 298 מטר, סמוך מאוד למישור הערבה, מנוקז בחלקו צפונה אל אפיקיו התלולים של נחל פארן, המישור שמדרום לכביש שגובהו בין 200 ל-300 מטרים בלבד מתון ממנו בהרבה. המישור מנוקז על ידי נחל מנוחה, נחל יזיז ונחל דממה, והוא המישור הצפוני ביותר שאיפשר את הקמת הכביש בנוחיות. הכביש עצמו בתוואי של 12 ק"מ יורד מגובה של 270 מטר מעל פני הים לגובה של 85 מטר מעל פני הים בלבד, בשיפוע של כ-1.5% ואחיד למדי, דבר המתאפשר לו לשמור על תוואי ישר יחסית. הכביש מסתיים בצומת מנוחה, מקום בו הקים כושי רימון את פונדק 101, 101 ק"מ צפונית מטאבה או על שם יחידה 101, אשר העריץ בנעוריו. הפונדק ניצב אל מול הפתח בהרי אדום המוביל אל פטרה שבירדן, וגם היורדים בכביש 13 יכולים להבחין בפתח זה. בצידו האחר של הכביש, סמוך לתחילתו בצומת ציחור, חולף שביל ישראל. כבישי ישראל מדיה וקבצים בנושא כביש 13 בוויקישיתוף כבישי הנגב מתבלים, מעריב, 27 בינואר 1966 בודדת, מעריב, 24 באוגוסט 1984
לואי הראשון דה בורבון, נסיך דה קונדה

לואי הראשון דה בורבון, נסיך דה קונדה (בצרפתית: Louis Ier de Bourbon-Condé; ‏7 במאי 1530 - 13 במרץ 1569), היה גנרל, מנהיג ההוגנוטים. לואי היה בנו של שארל דה בורבון, דוכס ונדום. הוא היה צאצא של לואי התשיעי מלך צרפת, ראה את עצמו כמועמד לכתר צרפת, והתנגד לבית גיז שהיו לו תביעות דומות לכתר. יריבות זו בין בית גיז הקתולי לבין בית בורבון שתמך בהוגנוטים, הייתה אחת הסיבות למלחמות הדת בצרפת. כגנרל בצבא הצרפתי, בשירותו של אנרי השני, מלך צרפת, לואי הראשון דה קונדה לחם נגד הספרדים במצור שהטיל צבאו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה על העיר מץ שבחבל לורן (1552 ), ובמצור שהטיל צבאו של פליפה השני, מלך ספרד על העיר סן-קנטן שבחבל פיקרדי (1557). אחרי מות אנרי השני ביולי 1559, נודעה לבית גיז השפעה רבה על בית המלוכה. קטרינה דה מדיצ'י, שהייתה עוצרת בשם בנה פרנסואה השני, המשיכה ברדיפת ההוגנוטים ורבים מהם נידונו למיתה. ב-1560 ההוגנוטים בהשפעת בית בורבון, קשרו קשר לחטוף את המלך פרנסואה השני, ולשים קץ להשפעת בית גיז בחצר המלכות. לואי הראשון דה קונדה הואשם בכך שידו הייתה בקשר, והוא נקרא להופיע בפני בית הדין המלכותי, אולם שוחרר מחוסר הוכחות. מאוחר יותר באותה שנה דה קונדה, שהואשם בכך שניסה להקים צבא ולהכריז על מדינה עצמאית, נשפט ונידון למיתה. אך ב-5 בדצמבר, חמישה ימים לפני ביצוע גזר הדין, נפטר המלך פרנסואה השני כשהוא בן 16 שנה בלבד, ואמו, העוצרת, קטרינה דה מדיצ'י, ביטלה את הרשעתו של דה קונדה. אחרי טבח ואסי (1 במרץ 1562) שבו נרצחו אנשי כפר הוגנוטים בידי אנשי צבאו של פרנסואה הדוכס מגיז, דה קונדה הכריז על רצונו לשחרר את בית המלוכה מהשפעת בית גיז. בקרב דרה (19 בדצמבר 1562) דה קונדה נפל בידי הקתולים בפיקודו של פרנסואה הדוכס מגיז, אך גם אן דה מונמורנסי, שהיה ממנהיגי הקתולים, נפל בידי ההוגנוטים. נערכו שיחות שבהן דה קונדה וגאספאר דה קוליני השני ייצגו את ההוגנוטים, ואן דה מונמורנסי ייצג את הקתולים. בשיחות אלה שהובילו להסכם אמבואז (19 במרץ 1563) זכו ההוגנוטים למידה מסוימת של סובלנות דתית, ומלחמת הדת הראשונה הסתיימה. ב-1564, בהשפעת הישועים, בוטלו הזכויות שניתנו להוגנוטים. דה קונדה הצטרף לכוחותיו של דה קוליני בעיר לה רושל (19 בספטמבר 1567) והם התקדמו לעבר פריז. התקדמותם נבלמה בקרב סנט דני (10 בנובמבר 1567) על ידי אן דה מונמורנסי שנהרג בקרב זה. לואי הראשון דה בורבון, נסיך דה קונדה נפצע קשה בקרב ז'רנאק (13 במרץ 1569) ונרצח על ידי הקתולים אחרי שנפל בשבי. בנו, אנרי הראשון דה בורבון, נסיך דה קונדה המשיך בדרכו כגנרל הוגנוטי. לואי התחתן ב-22 ביוני 1551 עם אלינור דה רוסי דה רואי, בתו של שארל דה רואי. היא הביאה עמה את הנדוניה שלה ואת העיירה הקטנה קונטי-סור-סלס, מדרום-מערב לאמיין, שתעבור לבנם השלישי, אביהם של הנסיכים דה בורבון-קונטי. היו להם 8 ילדים: אנרי הראשון דה בורבון, נסיך דה קונדה (1552–1588) מרגריט דה בורבון (1556) שארל דה בורבון (1557) פרנסואה דה בורבון, נסיך קונטי (1558–1614) שארל השני דה בורבון-ונדום, ארכיבישוף רואן (1562–1594) לואי דה בורבון (1562–1563) מדלן דה בורבון (1563) קתרין דה בורבון (1564) ב-8 בנובמבר 1565 הוא התחתן עם פרנסואז ד'אורליאן-לונגוויל, ממנה נולדו לו 3 ילדים: שארל דה בורבון, רוזן סואסון (1566–1612) לואי דה בורבון (1567–1568) בנז'מין דה בורבון (1569–1573) מדיה וקבצים בנושא לואי הראשון דה בורבון, נסיך דה קונדה בוויקישיתוף לואי הראשון דה בורבון, נסיך דה קונדה, באתר "Find a Grave" (באנגלית) לואי הראשון דה בורבון, נסיך דה קונדה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
לאונל פרננדס

לאונל אנטוניו פרננדס ריינה (בספרדית: Leonel Antonio Fernández Reyna; נולד ב-26 בדצמבר 1953) הוא פוליטיקאי מן הרפובליקה הדומיניקנית, כיהן כנשיא בשנים 1996–2000 ושוב בין 2004 ל-2012. פרננדס נולד בסנטו דומינגו, אך גדל בניו יורק, וחזר לרפובליקה הדומיניקנית בבגרותו. הוא החל ללמוד בפקולטה למשפטים ולמדעי החברה באוניברסיטה של סנטו דומינגו, וגם היה מעורב בפעילות פוליטית-סטודנטיאלית. ב-1978 קיבל תואר דוקטור, והיה למרצה בחוגים לסוציולוגיה ותקשורת. זמן קצר לאחר חזרתו לרפובליקה הדומיניקנית, ב-1973, הצטרף למפלגת השחרור הדומיניקנית (PLD: Partido de la Liberación Dominicana), מפלגת ימין-מרכז ליברלית, שאך הוקמה. בבחירות שנערכו ב-1994 היה פרננדס מועמד מטעם ה-PLD לתפקיד סגן הנשיא, אך מועמד המפלגה לנשיאות, חואן בוש, לא הצליח לנצח בהן. ב-1996 היה לראשונה מועמד המפלגה לנשיאות. בסיבוב הבחירות הראשון הגיע למקום השני, אך בסיבוב השני ניצח, והיה לנשיא הראשון של הרפובליקה הדומיניקנית מטעם ה-PLD. בהיותו בן פחות מ-43, היה גם לנשיא הצעיר ביותר באמריקה הלטינית. פרננדס שאף לשפר את מעמדה הבינלאומי של הרפובליקה הדומיניקנית, במיוחד בארגונים האזוריים כמו ארגון מדינות אמריקה. בתקופת כהונתו, נהנתה הכלכלה משיעור צמיחה גבוה במיוחד. האינפלציה התייצבה, והייתה הנמוכה ביותר מבין מדינות אמריקה הלטינית. עם זאת, מההישגים הכלכליים נהנו רק המעמדות הגבוהים, ורוב הדומיניקנים חשו כי מדיניות הממשלה אינה שוויונית. כתוצאה מכך, בבחירות לפרלמנט הדומיניקני, שנערכו ב-1998, ניצחה מפלגת ה-PRD הסוציאל-דמוקרטית. החוקה הדומיניקנית לא אפשרה באותה עת שתי כהונות רצופות, ועל כן פרננדס לא התמודד בבחירות בשנת 2000. בבחירות אלה ניצח מועמד ה-PRD, איפוליטו מחייה. בבחירות שנערכו ב-2004 שב פרננדס להתמודד על הנשיאות. המדינה הייתה שרויה במצב כלכלי קשה, עקב מעשי הונאה שבהם היו מעורבים 3 מהבנקים הגדולים בה. שער הפסו הדומיניקני צנח, האבטלה גדלה, החוב החיצוני גדל, והמדינה הייתה על סף פשיטת רגל. במצב דברים זה, ניצח פרננדס בקלות כבר בסיבוב הבחירות הראשון, אף שהיה חבר במועצת המנהלים של אחד הבנקים שהיו מעורבים בפרשה. עם היבחרו, ביצע פרננדס רפורמה במיסוי. הרפורמה הצליחה להגדיל את הצמיחה, אך האינפלציה והאבטלה נותרו גבוהים. פרננדס הואשם לא פעם בפגיעה בזכויות אזרח, ובפרט בחופש הביטוי. במספר מקרים אסר על קיומן של התארגנויות אזרחיות שונות. פרויקט הרכבת התחתית של סנטו דומינגו, עליו החליט פרננדס, שנוי במחלוקת. גם מבקריו סבורים כי יש לתת פתרונות לבעיות התחבורה של העיר, אך סבורים כי הושקעו בכך משאבים רבים מדי, שהיה עדיף להשקיעם בבריאות ובחינוך. במהלך כהונתו של מחייה שונתה החוקה כך שנשיא מכהן יוכל להתמודד על כהונה נוספת. בבחירות המקדימות על מועמדות מפלגתו, שעוררו מחלוקת בשאלת בחירתם החוזרת של נשיאים מכהנים, ניצח פרננדס ברוב של 72%. גם בבחירות הכלליות, שנערכו במאי 2008, ניצח פרננדס, לאחר שקיבל 53.8% מקולות הבוחרים מול 40.5% של יריבו העיקרי, והחל את תקופת כהונתו השלישית. בבחירות שהתקיימו ב-20 במאי 2012 לא התמודד פרננדס. דנילו מדינה (Danilo Medina), המועמד בו תמך פרננדס, ניצח בבחירות. ב-16 באוגוסט 2012 התמנה מדינה לנשיא, ופרננדס סיים את תפקידו. מדיה וקבצים בנושא לאונל פרננדס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של לאונל פרננדס (בספרדית) לאונל פרננדס, ברשת החברתית אקס (טוויטר) לאונל פרננדס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) האתר הרשמי של מוסד הנשיאות הדומיניקני (בספרדית) הנשיא מבקר במרכז חב"ד עולמי
פת

האם התכוונתם ל... פַּת - פרוסת לחם פ"ת – פתח תקווה פת (שכונה) – שכונה בירושלים קפה פת (ירושלים) – בית קפה היסטורי בירושלים גדעון פת – פוליטיקאי ישראלי יעקב פת – מבכירי "ההגנה" ומשרד הביטחון פות פט
עין תורעאן

עין תורעאן (נכתב לעיתים: תרען, תורען, טורען) הוא מעיין הסמוך לכפר טורעאן בגליל התחתון. השם תרען נזכר במדרש שיר השירים רבה ('נשי תרען'). המעיין נקשר לסיפור הקרב בקרני חיטין כאחת הנקודות שדרכן עבר הצבא הצלבני בכיוון טבריה. בדומה למעיינות ומערות רבים בגליל, היווצרות המעין היא ככל הנראה תוצאה של השילוב בין מסלע גירני, מערכת שברים וסדקים וכמות משקעים רבה. המעיין ממוקם כ-1.2 ק"מ צפונית-מערבית מקצהו הצפוני של המועצה המקומית טורעאן, במעלה הוואדי, שכיוונו בקטע הזה צפון-מערב. הדרך מסומנת בסימון שבילים אדום ממרכז הכפר ועד המעיין, מהמעיין מטפס שביל (מסומן אדום) לאורך הוואדי (הוא מתעקל לצפון-מזרח) לכיוון הר תורען. מי המעיין יוצאים מנקבה חצובה בסלע גירני החסומה בקיר אבנים. בקיר החוסם הותקנו ברזים שאפשרו שימוש במי המעיין אך אלה אינם תקינים (נכון ל-2007). עד חיבור הכפר טורעאן לרשת המים בשנות החמישים של המאה ה-20 שימש המעיין כמקור המים של הכפר, ואנשיו היו מגיעים לקחת מים מהמעין בכלים מטלטלים. בשנת 1989 נמדדה במעין ספיקה של 180 ליטר בשעה. שיקום האתר בוצע על ידי התנועה האסלאמית. מעין טורען מוזכר במאמר של פרופסור בנימין זאב קדר אשר עוסק בניתוח מהלכי קרב קרני חיטין, אחת הסברות המוזכרות במאמר היא כי צבא הפרנקים בפיקודו של המלך גיי אשר היה במסע מציפורי לכיוון טבריה (כדי לסייע בהסרת המצור המוסלמי על העיר) השתלט על מעין טרען אך עזב אותו ופנה לכיוון העיר הנצורה. המחבר מציע הסבר לצעדם של הפרנקים, על ידי מדידת השפיעות של המעין היום (במעין טורען נמדדה שפיעה של 180 ליטר לשעה בלבד בשנת 1989) והשוואה למעיינות לאורך הציר (בעין ציפורי נמדדו ביולי 1950 86,000 ליטר בשעה, במעיינות ליד כפר חיטין נמדדו ביולי 1950 כ-17,000 ליטר בשעה) מגיע המחבר למסקנה כי ספיקות המעין גם בשנת 1187 היו נמוכות מידי כדי לספק את צרכיו של הצבא ולכן לא ניתן למנות את עזיבת המעין כחלק מהטעויות של המלך בניהול הקרב. המסלע ברכס תורען כולל בעיקר סלעי דולומיט מחבורת יהודה, השייכים לתקופת הקנומן (לפני 97 מיליון שנה). הגליל מתאפיין בריבוי של מעיינות בגלל תופעת הקרסט, הנובעת מכמויות משקעים גדולות, מסלע גירני ומערכות שבירה וסידוק. נחל ציפורי טורעאן מדריך ישראל החדש כרך 3 - הגליל העליון וחופו בעריכת מושון גבאי, מבואות : גאולוגיה, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח ב"ז קדר, קרב קרני-חטין: מבט אחר, קתדרה 61, 1991.