laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
בני שנגול

בני שנגול (למפת אתיופיה מוגדלת)   אדיס אבבה דירה דאווה מקלה גונדר אווסה ג'ימה ג'יג'יגה אריתריאה סודאן דרום סודאן קניה סומליה ג'יבוטי בני שנגול (למפת אתיופיה רגילה)   אדיס אבבה דירה דאווה מקלה גונדר אווסה ג'ימה ג'יג'יגה אריתריאה סודאן דרום סודאן קניה סומליה ג'יבוטי בני שנגול בני שנגול (געז: ቤኒ ሻንጉል) הוא אזור הממוקם במערב אתיופיה בין הנילוס הכחול לגבול סודאן. שם האזור מגיע מצמד המילים "בלה שנגור" בשפת הבארטים, כאשר משמעות המילה "בלה" היא סלע והמילה "שנגור" שהוא כינוי לאזור קבורה שבו נמצאים, על פי האמונה, רוחותיהם של אבות הבראטים. לפנים היה האזור מקור לעבדים וזהב וכן עברו בו דרכי מסחר מן הרמה האתיופית לסודאן ולדרום סודאן. בתחילת המאה ה-17 החלו האתיופים לפלוש לאזור ובשלהי אותה המאה היה תחת שליטת של סולטנות פונג'. במאה ה-18 וה-19 היה לאזור שבו לא שלטה שום ישות מדינית וב-1898 כבש כוח אתיופי בראשותו של מקונן וולדה מיכאל את האזור וסיפח אותו לאימפריה האתיופית. במאה ה-20 היה האזור לנפה במחוז ולגה. כיום האזור נכלל בתוך מחוז אסוסה שמדינת בנישנגול-גומאז שבאתיופיה. Atieb A. Dafallah, Scheik Khojele al-Hassan and Bela Shangul (1825-1938), Addis Ababa University, 1973 Alessandro Triulzi, Salt, Gold and Legitimacy: Prelude to the History of a No Man's Land, Bela Shangul, Wallagga, Ethiopia (ca. 1800-1898), Instituto Universitario Orientale, 1981 "Beni Shangul" in Chris Prouty & Eugene Rosenfeld (Editors), Historical dictionary of Ethiopia and Eritrea, Scarecrow Press, 1994, ISBN 0810826631, p. 47
מדליה לזכר קרב טונקין

מדליה לזכר קרב טונקין (בצרפתית: La Médaille commémorative de l’expédition du Tonkin) הייתה מדליה אשר הוענקה לכל החיילים והמלחים אשר לקחו חלק בקרבות של מערכת טונקין במלחמה הסינית-צרפתית בין 1883 ל-1885. המדליה הונפקה מתוקף חוק מיום 6 בספטמבר 1885 וחולקה ל-65,000 חיילים ומלחים ב-14 ביולי 1886. מאוחר יותר חולקה המדליה גם למשתתפים בכיבוש הודו-סין, ובסך הכול חולקה ל-97,300 איש. החוק אשר מתאר את צורת המדליה ואת הקריטריונים לחלוקתה חוקק ב-6 בספטמבר 1885, ובו כתוב: סעיף 1. מוקמת בזה מדליית הנצחה עבור משלחת טונקין והפעולות הצבאיות נגד סין ואנאם ב-1883, 1884 ו-1885. סעיף 2. המדליה תהיה מכסף, 30 מ"מ קוטרה. מצד אחד היא תישא את סמל הרפובליקה, עם המילים République Francaise, ומצד שני את הכתובת "טונקין, סין, אנאם" וגם את שמות קרבות הגבורה המפוארים. המדליון יהיה סגור בתוך זר דפנה. סעיף 3. אנשים שלהם הוענקה מדליה זו יענדו אותה בצד שמאל של החזה, כשהיא מחוברת לסרט שחציו ירוק וחציו צהוב. סעיף 4. המדליה תוענק על ידי נשיא הרפובליקה לכל החיילים והמלחים שהשתתפו במשלחת טונקין ובפעולות הצבאיות נגד סין ואנאם ב-1883, 1884 ו-1885, בהמלצת המשרד אחראי עליהם לפי חיל או שירות. כפי שנקבע בחוק של 6 בספטמבר 1885, מצד אחד של המדליה מופיע סמל הרפובליקה והמילים République Francaise, סגור בתוך זר דפנה. בהתאם למוסכמה, הרפובליקה מיוצגת בדמות אישה צעירה חבושה קסדה עם המילה patrie (מולדת) חרוטה על מגן השמש של הקסדה שלה. בצד הגב של המדליה מופיעה רשימה של כמה מן הקרבות הבולטים ביותר של מערכת טונקין ושל המלחמה הסינית-צרפתית. המדליה הונפקה בשתי צורות, אחת עבור הצבא ואחת עבור הצי. המדליה של הצי כוללת את השמות הבאים: קאו-ג'אי, סונטאי, באק-נין, פו-צ'או, פורמוזה, טויין-קוואן, פסקדורס. המדליה של הצבא משמיטה את השם קאו-ג'אי. השמות נכתבו בסדר כרונולוגי: הקרב על גשר הנייר (19 במאי 1883), מערכת סונטיי (דצמבר 1883), מערכת נין-באק (מרץ 1884), קרב פוג'ואו (23 באוגוסט 1884), מערכת קילונג (אוגוסט 1884 עד אפריל 1885), המצור על טויין קוואנג (נובמבר 1884 עד מרס 1885) ואת מבצע פסקדורס (מרץ 1885). סרט המדליה שתואר בחוק היה סרט חצי ירוק וחצי צהוב, אולם הוא עוצב מחדש במהלך הייצור, והנוסח הסופי היה מורכב מארבעה פסים ירוקים על רקע צהוב. על האבזם חרוטה המילה טונקין. מדיה וקבצים בנושא מדליה לזכר קרב טונקין בוויקישיתוף
איחוד לורידיאנה

איחוד לורידיאנה (בקטלאנית: Unió Laurediana) היא מפלגה בקואליציה באנדורה המשמשת כמפלגה משנית בה. כיום (2011) יש למפלגה מיעוט במועצה הכללית של העמקים - היא הפרלמנט של אנדורה. אפיונה הפוליטי של המפלגה הוא מרכז-ימין. בבחירות שנערכו בשנת 2001 באנדורה, זכתה המפלגה ב-2 מושבים בפרלמנט (מתוך 28). בבחירות שנערכו ארבע שנים מאוחר יותר, בשנת 2005, איבדה המפלגה את ייצוגה בפרלמנט, ולא עברה את אחוז החסימה. נתון זה (0 מושבים בפרלמנט) נשאר זהה גם בבחירות 2009 במדינה. אך לאחר שנתיים (באפריל 2011), נערכו בחירות במדינה, ובהם זכתה ב-2 מושבים בפרלמנט. המפלגה נחשבת למקורבת למפלגת דמוקרטים למען אנדורה, המכהנת כיום בראשות ממשלת אנדורה. בראש המפלגה עומד הפולטיקאי מונסראט גיל אי רוזר. המפלגה לוקחת חלק פעיל במשרת התובע הכללי. פוליטיקה של אנדורה המועצה הכללית של העמקים «Càrrecs electes». Eleccions.ad. ממשלת אנדורה, 2007. [Consulta: 6/4/2011].
מרלה סוקולוף

מרלה לין סוקולוף (אנגלית: Marla Lynne Sokoloff ; נולדה ב-19 בדצמבר 1980) היא שחקנית וזמרת אמריקאית-יהודייה. מוכרת בעיקר בזכות תפקידה בתור לוסי האטצ׳ר בסדרת הדרמה המשפטית "הפרקליטים" (2004-1998) ובקומדיות "אחי איפה האוטו שלי" (2000), "הורמונים בפעולה" (2001) ו"אהבה מהצד" (2004). סוקולוף נולדה בסן פרנסיסקו, קליפורניה. אמה, סינדי (לבית זוסמן) הייתה מסעדנית ואביה הווארד, הוא רופא מומחה לרפואת רגליים. משפחתה יהודית ומקורה מרוסיה וגרמניה. בגיל 14 עברה להתגורר עם משפחתה בלוס אנג'לס, למדה תיאטרון ומוזיקה ב"תיכון לוס אנג'לס לאומנויות". זכתה להערכה על יכולותיה המוזיקליים בטקסים מטעם בית הספר, בהם שרה בין היתר את ההמנון האמריקאי. בשנת 1993 החלה סוקולוף את דרכה עם שמונה הופעות בסדרה "צער גידול בנות" בתור ג'יה מאהן, חברתה של סטפאני טאנר, ושנתיים לאחר מכן עם שבע הופעות בסדרת הדרמה "שולחן לחמישה" בתור הסטודנטית ג'ודי לינץ'. בשנת 1997 שיחקה בדמותה של גוון מרטין בסדרת הטלוויזיה קצרת הימים "Over the Top" ברשת ABC, לצדו של סטיב קארל. סוקולוף פרצה לתודעה בשנת 1998 בתפקיד משני בסדרת הדרמה המשפטית "הפרקליטים". בסדרה הופיעה במשך שש שנים בתפקיד לוסי האצ'ר, פקידת הקבלה של משרד עורכי הדין של בובי דונל ושותפיו. בשנת 2000 שיחקה בקומדיית הנעורים "אחי איפה האוטו שלי", בתור וילמה, חברתו של צ'סטר גרינברג (שון ויליאם סקוט). ב-2001 הופיעה בתפקיד ראשי בקומדיית הפשע "הורמונים בפעולה" בתור המעודדות הקנאית ליסה ג'נוש. בשנת 2006 הוציאה סוקולוף את אלבום הסולו שלה " Grateful". האלבום מונה שמונה שירים אותם מבצעת סוקולוף בהופעות קטנות. סוקולוף יצאה עם השחקן ג'יימס פרנקו במשך חמש שנים לאחר שנפגשו על הסט של "כל מה שצריך" ב-1999. בשנת 2004, היא החלה לצאת עם אלכס פורו (אנ'), המתופף של להקת הרוק האלקטרוני "Deadsy". הם נישאו ב-7 בנובמבר 2009, ולהם שלוש בנות שנולדו בפברואר 2012, במרץ 2015 ופברואר 2022. מדיה וקבצים בנושא מרלה סוקולוף בוויקישיתוף מרלה סוקולוף, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מרלה סוקולוף, ברשת החברתית אינסטגרם מרלה סוקולוף, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מרלה סוקולוף, באתר AllMovie (באנגלית) מרלה סוקולוף, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) מרלה סוקולוף, באתר AllMusic (באנגלית) מרלה סוקולוף, באתר MusicBrainz (באנגלית) מרלה סוקולוף, באתר Discogs (באנגלית) מרלה סוקולוף, באתר Songkick (באנגלית)
צינור הנפט כירכוכ–ג'ייהאן

צינור הנפט כירכוכ–ג'ייהאן (באנגלית: Kirkuk–Ceyhan Oil Pipeline), הידוע גם כצינור הנפט העיראקו-טורקי, הוא צינור נפט באורך 970 ק"מ המוביל נפט גולמי. הצינור מחבר את עיר הנפט כירכוכ שבצפון עיראק לנמל ג'ייהאן שבטורקיה. הצינור הוא מוביל הנפט הגדול ביותר של עיראק לשווקים מחוץ למדינה. הצינור הוא מערך של שני צינורות בקוטר של 1,170 מילימטר (46 אינץ'). הצינור תוכנן להעביר 0.5-1.1 מיליון חביות נפט ביום כאשר הקיבולת המקסימלית שלו מגיעה עד 1.6 מיליון חביות. בעקבות חבלות נשנות בצידו העיראקי של הגבול, שהחלו בשנת 2003 עם פרוץ מלחמת עיראק, ממשלת עיראק מתכננת לבנות צינור חדש שיעקוף את האזורים שנמצאים בסכסוך כך שהצינור יעבור דרך מחוז ארביל ומחוז דהוכ. צינור הנפט כירכוכ-בניאס צינור הנפט כירכוכ-חיפה רויטרס, טורקיה: פיצוץ בצינור המוביל נפט מעיראק, באתר ynet, 21 ביולי 2012 ערך זה הוא קצרמר בנושא המזרח התיכון ובנושא נפט וגז. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הירוקים של אנדורה

הירוקים של אנדורה (בקטלאנית: Verds d'Andorra) היא מפלגה פוליטית באנדורה. נכון לשנת 2024 אין למפלגה ייצוג במועצה הכללית של העמקים שהיא הפרלמנט של אנדורה. המפלגה פעילה בעיקר בתחום איכות הסביבה. המפלגה הוקמה בשנת 2003 והשתתפה מאז הקמתה בכל מערכות הבחירות במדינה (2005, 2009 ו-2011), אך מעולם לא עברה את אחוז החסימה ולא זכתה לייצוג אלקטורלי בפרלמנט. בכל מערכות בחירות זכתה המפלגה בכ-3% תמיכה: בבחירות שנערכו באפריל 2005, זכתה המפלגה ב-3.5% מקולות הבוחרים; בבחירות שנערכו ארבע שנים מאוחר יותר, באפריל 2009, זכתה המפלגה ב-3.17% מקולות הבוחרים; ולאחר שנתיים (אפריל 2011), נערכו בחירות בשלישית, שבהן זכתה המפלגה ב-3.35% מקולות הבוחרים. כיום, עומד בראש המפלגה איזבל לוזנו מוניוז. פוליטיקה של אנדורה המועצה הכללית של העמקים אתר האינטרנט הרשמי של הירוקים של אנדורה הירוקים של אנדורה, ברשת החברתית פייסבוק
נרטולוגיה

נרטולוגיה (באנגלית: Narratology) היא תורת חקר הנרטיבים – כלומר, מחקר העוסק בסיפורים והאופן בו הם בנויים סביב קו העלילה, דמויות ומוטיבים נוספים. באופן היסטורי, נרטולוגיה החלה עוד בפואטיקה של אריסטו, אשר טען בהקשר זה כי התכונה המהותית לסיפור היא: מימזיס – חיקוי פעולות. מכאן נובע שסיפור אינו סדר פעולות המתרחשות בעולם, אלא פעולות בעולם מיוצג. בפשטות, על סיפור להיות מסופר בדרך כלשהי, סובייקטיבית. לפיכך, הסובייקט המספר אותו לדוגמה בהקשר היסטורי, מתייחס לעובדות קיימות כחומר ביד היוצר והנרטיב הוא תוצאה של הבניה הנשענת על תהליכי סוציאליזציה של אותו סובייקט. אותן עובדות והתרחשויות, יכולות להיות מסופרות אחרת על ידי סובייקט אחר, כזה אשר חווה סוציאליזציה שונה. התוצאה היא, שלאירוע היסטורי ישנם נרטיבים שונים. אחת התרומות המשמעותיות לנרטולוגיה מיוחסת לולדימיר פרופ (אנ'). הלה ניסח ב־1928 את הכללים המשותפים לאגדות עם רוסיות בחיבורו: "מורפולוגיה של המעשייה". הכללים שניסח פרופ הורחבו ונבדקו מחדש על ידי הסטרוקטורליסטים, ואלו למעשה מהווים את התרומה העיקרית לתחום זה. מאז ועד היום, עוסקת הנרטולוגיה בניסיון לחשוף ולתאר את הכללים העומדים בבסיס סיפורים באשר הם סיפורים, ואת האופן בו סיפורים מיוצגים בתחומים שונים. מלבד תרומתה המרכזית של הנרטולוגיה לתורת הספרות והיסטוריה, היא גם חצתה גבולות לתחומים יישומים מאוד. תרומתה משמעותית למשל במתודולוגיה של מדעי החברה, לדוגמה בסיפורי חיים, וגם בעולם הטיפולי בתהליכים שונים של פסיכותרפיה. תורת הספרות מספר ודובר טיפול נרטיבי הנרטיב הדואלי נרטולוגיה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) חקר השיח הספורי, דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
צינור הנפט הטרנס-אנטולי

צינור הנפט הטרנס-אנטולי (באנגלית: Trans-Anatolian Pipeline), הידוע גם כצינור הנפט סאמסאן-ג'ייהאן (באנגלית: Samsun–Ceyhan pipeline, או בקיצור SCP) הוא צינור נפט מתוכנן שיוביל נפט גולמי מהים השחור לנמל הנפט שבעיר ג'ייהאן שלחופי הים התיכון. מטרת הפרויקט היא לספק דרך חלופית להעביר נפט רוסי וקזאחי ולהקל את העומס על מצרי בוספורוס ומצרי הדרדנלים. עלות הצינור היא 2 מיליארד דולר, אורכו 550 קילומטר והוא הופעל בשנת 2012. הצינור תוכנן ונבנה על מנת לקטין את תנועת המכליות במצרי בוספורוס. בתחילת שנות ה-2000 הוגש מספר בקשות לבניית צינור מהים הכספי לים התיכון. מבין הבקשות שהוגשו, נבחר המסלול מהעיר סמסון דרך סיוואס ועד ג'ייהאן. הרישיון לבניית הצינור ניתן ב-31 באוגוסט 2004. תוכניות הבניה הושלמו בתחילת שנת 2007. בניית הצינור תושלם בשנת 2012. אורכו המתוכנן של הצינור הוא 550 ק"מ (340 מייל), קוטרו יהיה 1,070-1,220 מילימטר (42-48 אינץ'). הצינור יעביר כמיליון חביות נפט ביום כאשר הקיבולת המקסימלית שלו היא 1.5 מיליון חביות נפט ביום. לצינור יהיו 4 תחנות שאיבה ותחנה אחת להורדת לחץ. חוות נפט בסמסון תאפשר אחסון של כ-6 מיליון חביות נפט ותחנה בג'ייהאן תאפשר לאחסן 8 מיליון חביות. כיום, מכליות נפט שעוברות דרך מצרי בוספורוס ודרדנלים מובילות 120 מיליון חביות נפט בכל שנה. בעשור הקרוב נתון זה צפוי לגדול לכ-250 מיליון חביות בשנה. עם פתיחת הצינור, תנועת המכליות צפויה לקטון במחצית.[דרושה הבהרה]
תרבות (פירושונים)

האם התכוונתם ל... תרבות – מכלול האמונות, הערכים והיצירה של חברה אנושית תרבות (רשת חינוך) – רשת חינוך ציונית אנציקלופדיה תרבות – אנציקלופדיה מצוירת שיצאה לאור בישראל בשנות ה-60 תנועת תרבות – מסלול הגשמה לנוער וצעירים יוצרים הפועלים לעיצוב דמותה של החברה הישראלית תוך שימת דגש על הפעולה התרבותית, האמנותית והחינוכית בקרב נוער וקהילה בפריפריה. לימודי תרבות – שדה מחקר אקדמי בינתחומי המשלב כלכלה פוליטית, סוציולוגיה, ספרות, תקשורת, קולנוע, תרבות אינטרנט, אנתרופולוגיה, פילוסופיה, תאוריה של האומנות וביקורת על מנת ללמוד תופעות תרבותיות בחברות שונות ובהקשרים שונים תרבות יום א' – מיזם תרבות צה"לי, במסגרתו משתתפים חיילי צה"ל בשירות סדיר, בעיקר חיילים קרביים ותומכי לחימה, באירועי תרבות הלם תרבות (הרכב) – הרכב היפ-הופ ישראלי חרושת התרבות – מושג שנטבע על ידי תאודור אדורנו ומקס הורקהיימר, שטענו כי התרבות הפופולרית היא מעין מפעל שמייצר תכנים סטנדרטיים שמטרתם להביא את ההמון למצב של פאסיביות כאן תרבות – תחנת רדיו, חלק מתאגיד השידור הישראלי תירבות היכל התרבות
פרנק צ'רוטי

פרנק צ'רוטי (בצרפתית: Franck Cerutti) הוא שף צרפתי. פרנק צ'רוטי נולד וגדל בניס, עבד עם אלן דיקאס במסעדת "לה טראס" (La Terrase), בראשית שנות השמונים ואז עבר למלון נגרסקו בניס. אחר-כך עבד במסעדת "אנוטקה פינקיורי" בפירנצה, היה זה צעד חריג בשביל שף צרפתי ללמוד מהאיטלקים, אבל צ'רוטי, שחלקו מאבות אבותיו היו איטלקים וגדל בפרובאנס, התאהב בפשטות של המטבח האיטלקי, הוא היה נשאר במסעדה, אלמלא הבעלים שלה, ג'ורג'יו פינקיורי, רצה לזכות בשלושה כוכבים במדריך מישלן האדום ובשל כך הפך את מטבחו ליותר צרפתי, צ'רוטי לא אהב את השינוי. משם עבר צ'רוטי למסעדת "לואי ה-15" במלון אוטל דה פארי במונקו ונעשה סגנו של אלן דיקאס. ב-1990 עזב צ'רוטי את "לואי ה-15" ופתח מסעדה משלו בניס בשם "דון קאמילו" (Don Camillo), שהצליחה מאוד. ב-1996, כשדיקאס קיבל על עצמו להחליף את ז'ואל רובישון הפורש במסעדת "ז'אמן" בפריז, הוא שכר את צ'רוטי כדי שיחליף אותו. צ'רוטי הוא השף מאז ועד היום (2011). הוא זוכה לשבחים רבים, למשל מפרנסואה סימון, אנדי היילר ומייקל שטיינברגר, למרות שהוא לא ממוקם ממש בצרפת, יש הרואים בו את השף הטוב בצרפת. צ'רוטי מחזיק בשלושה כוכבים במדריך מישלן. אביטל ענבר, התענוגות של פרובאנס, עמ' 20, 380, 393, 393, 394. שגיא כהן. מדריך מפה למסעדות הטובות בעולם. תל אביב: הוצאת מפה, תשס"ג 2003, עמ' 76. Michael Steinberger, Au Revoir to All That: The Rise and Fall of French Cuisine, Bloomsbury Publishing PLC, 2010. pp. 173-175, 180. מסעדת לואי ה-15 במונקו באתר dininginfrance.com מרגרט קמפ, "באז גורמה: פרנק צ'רוטי", bonjourparis.com
חוק דוד-פרנק

חוק הרפורמה בוול סטריט והגנת הצרכן דוד-פרנק, הנקרא בפשטות חוק דוד-פרנק (באנגלית: Dodd–Frank Wall Street Reform and Consumer Protection Act) הוא שמה של חקיקה פדרלית בארצות הברית, אשר נחתמה כחוק בידי הנשיא ברק אובמה ב-21 ביולי 2010. החוק מיישם רפורמה ברגולציה הפיננסית בארצות הברית, אשר אושרה על ידי הקונגרס האמריקאי ה-111, שהיה בשליטת המפלגה הדמוקרטית, ועל ידי ממשל אובמה. הרפורמה חוקקה בתגובה למיתון הכלכלי שעקב למשבר האשראי העולמי, ושווקה כשינוי המשמעותי ביותר ברגולציה הפיננסית בארצות הברית מאז השפל הגדול, כזו שלכאורה משקפת שינוי משמעותי בסביבת הרגולציה הפיננסית האמריקאית ומשפיעה על כל סוכנויות הרגולציה הפדרלית האמריקאית וכמעט כל היבט בתעשיית השירותים הפיננסיים האמריקאית. החוק הוצע לראשונה ב-2 בדצמבר 2009 בבית הנבחרים ביוזמתו של ברני פרנק, ובוועדת הבנקאות ביוזמתו של יו"ר הוועדה, כריס דוד מקונטיקט. לאור מעורבות שני חברי הקונגרס בהצעת החוק, הוועידה שהתכנסה להיוועץ בהצעת החוק ב-29 ביוני 2010, הצביעה בעד כינוי הצעת החוק בשמם. המשבר הכלכלי העולמי הוביל לקריאות נרחבות לשינוי במערכת הרגולטורית בארצות הברית. ביוני 2009 הציג הנשיא ברק אובמה הצעה ל "שיפוץ כולל במערכת הרגולציה הפיננסית בארצות הברית, שינוי שלא נראה כמוהו מאז הרפורמות שבאו בעקבות השפל הגדול". לקראת פרסומה של הצעת החוק, הצהיר הנשיא אובמה כי היא כוללת 90% מהצעותיו בנושא. הצעת החוק אמנם הייתה ככלל עקבית להצעתו הראשונית של הנשיא אובמה, אך כללה גם אלמנטים נוספים אשר נגעו ליישום הרפורמה, כגון חוק וולקר המטיל מגבלות על הבנקים בארצות הברית באשר למסחר בהונם העצמי. הרפורמה שינתה את המבנה הרגולטורי שהיה קיים לפניה, במובנים כגון יצירת סוכנויות חדשות (תוך כדי איחוד והפסקת קיומן של אחרות) במאמץ לפשט את התהליך הרגולטורי, והגברת הפיקוח על מוסדות ספציפיים הנחשבים למהווים סיכון על המערכת. במובן שהרפורמה משפיעה כמעט על כל הסוכנויות הפדרליות לרגולציה פיננסית בארצות הברית, החקיקה מייצגת שינוי באופן שבו השווקים הפיננסיים בארצות הברית יפעלו בעתיד. עם זאת, טרם ניתן לאמוד את השפעתה המלאה של הרפורמה בשלב זה. מדיה וקבצים בנושא חוק דוד-פרנק בוויקישיתוף סוכנויות הידיעות, וושינגטון אישרה סופית את הרפורמה הפיננסית הגדולה מאז השפל הגדול, באתר כלכליסט, 15 ביולי 2010 מאט טאיבי, רולינג סטון, ‏כך כופפו הבנקים הגדולים בארה"ב את ברק אובמה, באתר גלובס, 24 במאי 2012
צינור הגז תבריז–אנקרה

צינור הגז תבריז–אנקרה (באנגלית: Tabriz–Ankara gas pipeline) הוא צינור גז המוביל גז טבעי מהעיר תבריז בצפון-מערב איראן לבירת טורקיה, אנקרה. בעיר הטורקית ארזורום, צינור הגז באקו–טביליסי–ארזורום מתחבר לצינור הגז תבריז-אנקרה. בניית הצינור החלה בשנת 1996 אחרי שנחתמה עסקת גז בין ממשלת טורקיה לממשלת איראן, ב-30 באוגוסט 1996. בניית הצינור השולמה ב-26 ביולי 2001. ב-1 בינואר 2008 הוקטנה כמות הגז שעוברת בצינור וב-7 בינואר העברת הגז הופסקה משום שטורקמניסטן הפסיקה את הזרמת הגז. ההזרמה חודשה ב-27 בינואר. הצינור הותקף מספר פעמים על ידי המחתרת הכורדית ה-PKK. אורכו של צינור הגז הוא 2,577 ק"מ (1,601 מייל). הקיבולת המקסימלית של הצינור היא 14 מיליארד מטר מעוקב (BMC) של גז טבעי לשנה כאשר בפועל עוברים בו 11 מיליארד. ערך זה הוא קצרמר בנושא כלכלה ובנושא נפט וגז. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
עצי אשוח (סרט)

עצי אשוח (ברוסית: Ёлки; שווק במערב תחת השם "שש דרגות של חגיגה") הוא סרט דרמה קומי רוסי בבימויו ובהפקתו של טימור בקממבטוב, בשיתוף פעולה עם דמיטרי קיסליוב, אלכסנדר ווייטינסקי, אלכסנדר אנדריושצ'נקו, יארוסלב צ'באשבסקי ואיגנס יונינאס. הסרט יצא לאקרנים בדצמבר 2010 וצילומיו נעשו ב-11 ערים שונות ברחבי רוסיה. זוהי קומדיה שהופקה במיוחד לכבוד חגיגות השנה האזרחית החדשה 2011. ילדה קטנה בבית יתומים בקלינינגרד משקרת לחבריה לכיתה שאביה האמיתי הוא נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב. הילדים דורשים ממנה הוכחה – שהנשיא יגיד משפט מסוים בנאום ראש השנה שלו. מרגע זה נכנס לפעולה חבר שמחליט להפעיל את שיטת "שש דרגות של הפרדה" המבוססת על הרעיון (נטול הבסיס העובדתי), לפיו כל שני אנשים בעולם מקושרים ביניהם על ידי חמישה אנשים אחרים לכל היותר. הבמאי והמפיק הקזחי טימור בקממבטוב אכן הצליח לגייס את נשיא רוסיה להופיע בתפקיד עצמו בסרט. העלילה מתרחשת ב-11 ערים שונות ברוסיה והיא נפתחת במשפט המסכם את הסרט כולו: "אין לנו כל כך הרבה חגים אותם חוגגת המדינה כולה, אלה - הופעות מוצלחות של נבחרת רוסיה בכדורגל וליל השנה החדשה, ומכיוון שהשני הוא חג נדיר יותר, עליו גם נדבר". הסרט מתווה את סיפורן של שורת דמויות שונות שהקשר ביניהן הוא מקרי לחלוטין. הדמויות מוצאות את עצמן בערב השנה החדשה במצבים קשים, שכדי להימלט מהם הם יכולים רק אם ימצאו עזרה או בדרך נס או באמצעות שש דרגות של הפרדה. לפי תאוריה זו, כל האנשים על פני כדור הארץ מתקשרים בשישה לחיצות ידיים מוכרות. הסרט מתחיל בקלינינגרד, העיר האחרונה ברוסיה שחוגגת את השנה החדשה. הסיפור סובב סביב התארגנות הילדים בבית יתומים מקומי לקראת החג. ילדה אחת מוקנטת וכל חבריה נטפלים אליה כי הם חושבים שאביה הוא נשיא רוסיה, הם מבטיחים להפסיק להיטפל אליה בתנאי ש"אביה" יברך אותה בנאום השנה החדשה המסורתי במסר מוצפן. היא לא יודעת מה לעשות, והחבר שלה וובה, מנסה לעזור לה ומספר לה על תאוריית שש דרגות של הפרדה. הדמויות בסרט הם סטודנט, גנב וקשריו עם השוטר שלכד אותו, נהג מונית המחפש את אהובתו, זמרת פופ שנכשלת למצוא זיווג, איש עסקים שממהר להגיע אל אהובתו, שני גולשי סנובורד, העוזר הנשיאותי ופועל. וכך באמצעות מנקה השלג הקווקזי בכיכר האדומה בקשתה של ואריה מועברת לנשיא רוסיה שמבחין במסר המוצפן כתוב על גבי השלג בחצר הקרמלין. בליל השנה החדשה, הביטוי "סנטה קלאוס עוזר למי שעוזר לעצמו" (На Деда Мороза надейся, а сам не плошай!) מופיע בנאומו של הנשיא (אותו משחק בהופעת קמאו דמיטרי מדבדב עצמו) ובכך מאמת למעשה את תאוריית שש דרגות של הפרדה. איוואן אורגאנט סרגיי סבטלאקוב סרגיי גרמאש ורה ברז'נייבה יקטרינה וילקובה ארתור סמוליאנינוב מריה פורושינה דאטו בחטאדזה אלכסנדר גולובין אולגה טומייקינה ויקטור ורג'ביצקי כריסטינה אסמוס הקרנת הבכורה של הסרט ברוסיה נערכה ב-16 בדצמבר 2010, והכניס למעלה מ-700 מיליון רובל (כ-23.5 מיליון דולר), והפך לסרט המכניס ביותר באותה עת. ב-13 בינואר 2011 הסרט שווק בגרסת DVD אשר יצאה בשתי גרסאות - גרסה פשוטה וגרסת מתנה. גרסת המתנה כוללת דיסק בונוס עם מידע נוסף על יצירת הסרט, כגון סצנות שבעריכה לא נכנסו לסרט, חומרים ייחודיים מסצנות הצילום של הסרט, וגם פתית שלג מלאכותי. אתר האינטרנט הרשמי של עצי אשוח "עצי אשוח", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "עצי אשוח", באתר AllMovie (באנגלית) "עצי אשוח", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) Vladimir Kozlov, Timur Bekmambetov's 'Yolki' Becomes Russia's Local Box-Office Champ, The Hollywood Reporter, 21 Jan. 2011
פרס מולייר

פרס מולייר הוא הפרס הלאומי לתיאטרון בצרפת, המחולק מדי שנה על הישגים בתחום התיאטרון הצרפתי. הטקס הראשון התקיים בשנת 1987 ביוזמת מפיק הסרטים ז'ורז' קְרָוֵון (אנ'), שהיה גם מייסד שותף של פרס סזאר. הפרס מוענק מאז מדי שנה בחודש אפריל או מאי בפריז על ידי האיגוד המקצועי והאמנותי של התיאטרון (APAT), להפקת התיאטרון הטובה ביותר בשפה הצרפתית, ולאמנים מצטיינים מהעונה הקודמת. הטקס משודר בטלוויזיה הצרפתית בערוץ פראנס 2, בערב הקרוי "La Nuit des Molières" (הלילה של מולייר). הפרס קרוי על שם של המחזאי הצרפתי המפורסם מולייר. בעבר נבחרו הזוכים על ידי חבר שופטים מצומצם, שהחלטותיהם נתקלו לעיתים קרובות בביקורת פומבית. בשנת 2004 הציג נשיא APAT דאז פייר סנטיני תהליך זכייה חדש, במטרה להפוך את חלוקת הפרס למאוזנת ומייצגת יותר. את הזוכים בוחרת ועדה בת כ-1,500 חברים איש מתחום התיאטרון הפרטי והציבורי. עיתונאים ומבקרי תיאטרון אינם רשאים להשתתף בתהליך. בנוסף, שיעור השחקנים החברים ב-APAT לא יכול למנות יותר ממחצית סך חברי הוועדה הבוחרת. בטקס שהתקיים בשנת 2006 ניתנו פרסים ב-16 קטגוריות. מדיה וקבצים בנושא פרס מולייר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פרס מולייר (בצרפתית) רשימת הפרסים (בשנים 1987-2005) באתר surlesplanches.com (בצרפתית) אתר לא רשמי עם מידע נוסף על הפרס (בצרפתית)
חתונה בעיירה (מחזה)

חתונה בעיירה (במקור ביידיש: אַ חתונה (כאַסונע) אין שטעטל) הוא מחזה תיאטרון יידיש, מלודרמה מוזיקלית. המחזה נכתב על ידי ויליאם סיגל, והולחן על ידי הרמן וול בהזמנת פסח בורשטיין, שגם ביים אותו פעמים רבות. צוות השחקנים כלל בעיקר את משפחתו הקרובה של בורשטיין - אשתו ליליאן לוקס, ומאוחר יותר גם בנו מייק בורשטיין ובתו סוזן בורשטיין. המחזה נקטל על ידי המבקרים, אך זכה להצלחה רבה בקרב הקהל. הוא הועלה בערים שונות במזרח אירופה לפני השואה, והמשיך להופיע גם לאחריה בישראל, באמריקה הלטינית ובארצות הברית. כמו "זמר הג'אז" של אל ג'ונסון, גם מחזה זה עסק בהתמודדות של הפרט עם "העולם הישן". הוא מתאר את התנסויותיו של בן הרב שנוטש את עולמו של אביו ופונה לקריירה של משחק בתיאטרון. המחזה התבסס ככל הנראה על אלמנטים אוטוביוגרפיים של בורשטיין, שברח ממשפחתו הפולנית כדי להצטרף ללהקת תיאטרון יידיש נודדת. המחזה זכה לעיבוד קולנועי, אך לא הצליח כסרט. המחזה עומד בין היתר במרכז הסרט התיעודי "הקומדיאנטים" של ארנון גולדפינגר משנת 2000. באחד הקטעים בסרט, מתאר השחקן והבמאי ישראל בקר כיצד נשלח כילד על ידי השחקן בן ציון ויטלר לנכוח בהצגה ו"לצלם" אותה בזיכרונו, על מנת שוויטלר יוכל להעלות את המחזה בעצמו. שם העט של השחקן והמחזאי יליד ליטא ולוול–יצחק הרצוג (1893-1966) פלגיאטים ספרותיים, "דווקא" 4
טרפז מעופף

טרפז מעופף (באנגלית: Flying trapeze) הוא מתקן המגיע מעולם הקרקס ואומנות לוליינות הטרפז. בטרפז המעופף המשתתף קופץ מבמה מוגבהת כאשר ידיו מחזיקות במקל ("בר") המחובר בשני קצותיו לחבלים תלויים. הטרפז המעופף משמש לוליינים בביצוע מופעי אקרובטיקה. במופעים אלו הלוליינים מתנדנדים על שני טרפזים כך שהם קופצים מטרפז אחד למשנהו תוך ביצוע סלטות ומיני אקרובטיקה שונים. בשנים האחרונות, כחלק מהמודעות הגוברת לכושר ובריאות וכמענה לחובבי האקסטרים, אומנות הטרפז המעופף נהייתה לנחלת הציבור הרחב. ישנם ברחבי העולם אלפי מתאמני טרפז מעופף שאינם לוליינים בקרקס. כדי לאבטח את האימון על הטרפז המעופף נהוג כיום לחבר את המתאמנים לחבלי בטיחות בנוסף לרשת הביטחון הקיימת בתחתית המתקן. מתקני טרפז מעופף לציבור הרחב קיימים היום בישראל, במדינות רבות ברחבי ארצות הברית ואירופה, במלונות של רשת המלונות קלאב-מד ועוד. בישראל קיימים שלושה מתקני טרפז מעופף פעילים: "הקרקס המעופף" במתנ"ס 'תקוותינו' בנהריה במלון U Coral Beach Club באילת "הטרפז המעופף העברי" (The Hebrew Flying Trapeze) שנמצא בבית יהושע
זלמן דולינסקי

הרב זלמן דולינסקי (תר"ל, 1870 לערך - ט' באב תר"ע, אוגוסט 1910) היה משגיח בישיבות סלובודקה ומיר. נולד בשם שלמה זלמן הכהן כ"ץ, בעיירה אליטה שבליטא, לרב זכריה מנדל כ"ץ, רב העיירה. בצעירותו עבר אביו עם משפחתו לעיירה ראדין כדי לכהן בה כרב, ועל שמה כונה הבן זלמן רדינר. למד בבית ה"תלמוד תורה" בקלם, אצל הרב שמחה זיסל זיו, ה"סבא" מקלם. הוא הצטרף אל רבו בנסיעת הנופש השנתית שלו בימי הקיץ לכפר גויגר שליד קלם, שם שהו באחוזתו של הגביר שאול בונר. בשנת תרנ"ו (1896) נישא לרחל, בתו של הגביר שאול בונר. כעבור זמן, לאחר שחותנו ירד מנכסיו, עבר להתגורר בשאוול, ולפרנסתו פתח חנות מכולת שנוהלה בידי אשתו. בשנת תר"ס (1900) לערך, בהיותו כבן שלושים, התמנה כמשגיח בישיבת סלבודקה על ידי "הסבא מסלבודקה" הרב נתן צבי פינקל. במשך כל זמן שהותו בסלבודקה המשיכה משפחתו להתגורר בשאוול, והוא שב לביתו לתקופת החגים בלבד. בשנת תרס"ז (1907) ביקשו הרב פינקל לעבור לכהן כמשגיח בישיבת מיר כדי להפיח בה את רוח תנועת המוסר. אף בהיותו בישיבת מיר המשיכה משפחתו להתגורר בשאוול, והוא שב לביתו לתקופת החגים. כעבור שנה, בשנת תרס"ח (1908), חלה במחלת סרטן הקיבה. הוא נאלץ לעבור ניתוחים בקניגסברג ובברלין. במשך תקופה נבצר ממנו לאכול דרך הפה והוא ניזון דרך צינורית שהותקנה ישירות לקיבה. הוא התייחס לדבר בגישה מוסרית, באומרו שהואיל וחטא בימי חייו בפיו, מן השמים התקינו לו פה אחר שאינו יכול לדבר בו. לאחר כשלוש שנות חולי נפטר בערב תשעה באב תר"ע. תנועת המוסר, כרך חמישי 123-107 מפי הרב אליהו לופיאן, שהיה עד שמיעה (תנועת המוסר, חלק ה, עמ' 121).
טהרות

האם התכוונתם ל... סדר טהרות – אחד מששת הסדרים במשנה מסכת טהרות – מסכת בסדר טהרות חולין טהורים – מאכלים שנזהרו בהם שלא יבואו לידי טומאה