laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
קורט הרברט אדלר

קורט הרברט אדלר (בגרמנית: Kurt Herbert Adler; ‏2 באפריל 1905 – 9 בפברואר 1988) היה מנצח ומנהל בית אופרה יהודי-אמריקאי יליד אוסטריה. אדלר נולד בווינה למשפחה יהודית. עבודתו בתחום המוזיקה הביאה אותו לתפקיד עוזר לארטורו טוסקניני בפסטיבל זלצבורג בשנת 1936 וכן לעבודה באיטליה. עם השתלטות הנאציזם על אוסטריה בעקבות האנשלוס בשנת 1938 נאלץ, כיהודי, לעזוב את מולדתו ולהגר לארצות הברית, שם התקבל לעבודה באופרה הלירית של שיקגו כעוזר למנצח המקהלה. בתפקידו זה נשאר חמש שנים. גאטנו מרולה, המנהל הכללי של האופרה של סן פרנסיסקו, שמע עליו והזמינו, בשיחת טלפון בשנת 1943, לקבל עליו את תפקיד מנצח המקהלה בסן פרנסיסקו. במהלך עשר השנים הבאות קיבל עליו אדלר יותר ויותר נושאי ניהול, ככל שבריאותו של מרולה התערערה ומרצו פחת. אף כי אדלר לא היה הבחירה הטבעית של מועצת המנהלים כמחליפו של מרולה כשזה הלך לעולמו בשנת 1953, הרי לאחר שלושה חודשים כמנהל אמנותי בפועל ובעזרת נשיא מועצת המנהלים, רוברט ואט מילר, אושר מינויו של אדלר למנהל כללי. אדלר הציב לעצמו מטרות אחדות כשקיבל לידיו את ניהול הלהקה. האחת הייתה הרחבת העונה ואכן, בעונת 1969 העלתה האופרה של סן פרנסיסקו אחת-עשרה אופרות, חמש או שש הצגות לכל אחת בממוצע, והעונה נמשכה עד סוף נובמבר. הוא לא ידע ליאות בחיפושיו אחר זמרים חדשים ומבטיחים, אם אמריקאים ואם אירופאים, ולשם כך סייר בהופעות בבתי אופרה חשובים וזוטרים כאחד. כמו כן ראה חשיבות רבה בפיתוח קשרים איתנים עם במאי אופרה, בכוונה לחזק את היסודות הדרמטיים והתיאטרליים של היצירות. כתוצאה מכך, יצר קשר רב-שנים עם ז'אן-פייר פונל. עוד מחידושיו היו "תוכנית מרולה לאופרה", על שם מייסד האופרה של סן פרנסיסקו, ו"אופרה בפארק", המביאה, משנת 1971, קונצרט פתוח שנתי בגולדן גייט פארק, ביום א' שלאחר ליל הפתיחה בעונת הסתיו. לא תמיד נחשב אדלר לאדם, שקל לעבוד בניהולו, אבל הישגיו העיקריים בסן פרנסיסקו העלו במידה רבה את אמות המידה של להקת האופרה ואף "משכו מצבור מרשים של כוכבים מאירופה, חלקם בראשית הקריירות שלהם, אל עיר קטנה בקצה תבל, במקרים רבים במשכורות נמוכות בהרבה מאלה שהיו ניו יורק או בשיקגו יכולות להציע." אדלר פרש בסוף דצמבר 1981 והמשיך לנצח ולעסוק במוזיקה עד מותו ב-1988. מסורת היא הדבר שאתה מסתמך עליו כשאין לך הזמן והכסף לעשות דברים כהלכה — קורט הרברט אדלר ("קריפטוקווט פאזל", האליפקס כרוניקל הראלד, 29 במרץ 2007) קורט הרברט אדלר, באתר AllMusic (באנגלית) קורט הרברט אדלר, באתר MusicBrainz (באנגלית) קורט הרברט אדלר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) San Francisco Opera official websit Janos Gereben, see below Janos Gereben (2006). "Kurt Herbert Adler: Biography". mrichter.com. אורכב מ-המקור ב-2007-06-30. נבדק ב-2007-08-11. Patricia Kristof Moy (2005). "Remembering Kurt Herbert Adler". San Francisco Classical Voice. אורכב מ-המקור ב-2007-09-27. נבדק ב-2007-08-11.
מחוזות מוזמביק

מבחינה אדמיניסטרטיבית מוזמביק מחולקת ל-10 מחוזות (província) ועיר הבירה (cidade) שיש לה מעמד של מחוז. כל מחוז מחולק לנפות. מדיה וקבצים בנושא מחוזות מוזמביק בוויקישיתוף
כריסטופר גיבונס

כריסטופר גיבונס (באנגלית: Christopher Gibbons, ‏1615–1676) היה מלחין ונגן עוגב אנגלי מתקופת הבארוק, בנו השני של המלחין אורלנדו גיבונס. בילדותו שר גיבונס במקהלת הקאפלה המלכותית בניצוחו של גיילס. סביר להניח, שלמד מוזיקה אצל אביו. אחרי מות אביו בשנת 1625, עבר גיבונס לאקסטר לחיות בבית דודו. בשנת 1638 החליף גיבונס את נגן העוגב תומאס הולמס והחל לנגן בקתדרלה של וינצ'סטר, אך מלחמת האזרחים האנגלית הביאה לדיכוי המוזיקה הכנסייתית ומתוך כך בא הקץ על משרתו. בהמשך עקר גיבונס ללונדון, שם התגורר מ-1651 עד 1660. בשנת 1653 עבד עם מתיו לוק על המחזה הקצר "קופידון ומוות". כריסטופר גיבונס, באתר MusicBrainz (באנגלית) כריסטופר גיבונס, באתר Discogs (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קוסודמה

קוסודמה היא דגם נייר המוכן, על פי רוב, באמצעות תפירת יחידות נייר זהות בצורת פירמידה זו אל זו דרך חודן, תוך יצירת מבנה כדורי. לחלופין, מודבקות היחידות הזהות זו לזו. בדרך כלל נתפרות הקוסודמות בסגנון פרחים המקופלים מניירות מרובעים, ולעיתים מוצמדים לתחתיותיהן גדילים לקישוט. מקור הקוסודמה הוא בתרבות היפנית העתיקה, בה נעשה שימוש בקוסודמות לקטורת ולתערובת פרחי ניחוחות מיובשים. ייתכן כי במקור היו הקוסודמות עשויות מצרור פרחים או מעשבי מרפא ממשיים. המילה עצמה היא הלחם בסיסים של שתי מילים יפניות – "קוסורי" (תרופה) ו"טמה" (כדור). הקוסודמה משמשת כיום בדרך כלל כקישוט או כמתנה. ההבדל בין קוסודמה לאוריגמי מודולרי הוא בכך שבקוסודמה היחידות תפורות או מודבקות זו לזו, ואילו באוריגמי מודולרי הניירות מקופלים יחדיו. יחד עם זאת, הקוסודמה נחשבת לאוריגמי, אף על פי שהאוריגמי נמנע מטכניקות של השחלת חוט או הדבקת חלקים יחד האופייניות לקוסודמה. זאת, מפני שישנה הכרה בכך שבאוריגמי יפני מסורתי עתיק נעשה לעיתים קרובות שימוש בהדבקה ולקוסודמה ניתן כבוד כאומנות קיפול נייר מסורתית חכמה השייכת למשפחת האוריגמי. מומחים באוריגמי המודרני, כמו טומוקו פוס, יצרו עיצובי קוסודמה חדשים שהורכבו ללא חיתוך, הדבקה או השחלת חוטים. OrigamiTube.com דוגמת קוסודמה דוגמה בווידאו
אורלנדו גיבונס

אורלנדו גיבונס (באנגלית: Orlando Gibbons, הוטבל ב-25 בדצמבר 1583, נפטר ב-5 ביוני 1625) היה מלחין ונגן עוגב אנגלי בשלהי תקופת הרנסאנס. הוא היה מחשובי המלחינים באנגליה של זמנו. גיבונס נולד באוקספורד. בין 1596 ל-1598 שר במקהלה של קינגס קולג' בקיימברידג', שם היה אחיו ממונה על זמרי המקהלה; בשנת 1598 נכנס לאוניברסיטה וב-1606 סיים את לימודי התואר הראשון במוזיקה. המלך ג'יימס הראשון מינה אותו ל"אציל הקאפלה המלכותית", שם כיהן כנגן עוגב כבר בשנת 1615 ועד מותו. ב-1625 היה לנגן עוגב בכיר בקאפלה המלכותית עם תומאס טומקינס כנגן זוטר לצדו. כמו כן החזיק במשרות נגן כלי מקלדת בלשכה האישית בחצר הנסיך צ'ארלס (לעתיד המלך צ'ארלס הראשון) ונגן עוגב בכנסיית וסטמינסטר. גיבונס נפטר בגיל 41 בקנטרברי משבץ. אשתו נפטרה זמן קצר אחריו, ואחיו גידל את ילדיהם. אחד מהם, כריסטופר גיבונס, הלך בעקבות אביו והיה לנגן עוגב ומלחין. מצבה לזכרו הוקמה בקתדרלת קנטרברי. יום מותו מצוין מדי שנה בקאפלה של קינגס קולג' בקיימברידג' בתפילת ערבית מתוך מזמוריו. גיבונס היה אחד המגוונים ביותר בקרב המלחינים האנגלים בני זמנו, וכתב יצירות רבות לכלי מקלדת, כשלושים פנטזיות לויולים, מספר מדריגלים (שהמוכר ביותר ביניהם הוא "ברבור הכסף") והרבה מזמורים שזכו לפופולריות. במוזיקה הכוראלית שלו בולטת שליטתו המוחלטת בקונטרפונקט, משולבת בכישרון למלודיה. המזמור הנודע ביותר שלו הוא "זו עדות יוחנן", מוזיקה לטקסט מן הברית החדשה לסולו (קונטרה-טנור או טנור), לסירוגין עם מקהלה מלאה. הסולן נדרש להפגין יכולת טכנית גבוהה במקומות אחדים, והיצירה נותנת ביטוי לעוצמה הרטורית של הטקסט בלי לגלוש להפגנת רגשות או בומבסטיות. גיבונס גם כתב שתי יצירות מוזיקליות גדולות לתפילת ערבית, "הטקס הקצר" ו"הטקס השני". הראשונה כוללת נונק דימיטיס רב הבעה, והשנייה היא יצירה מורחבת המשלבת קטעי סולו וקטעי מקהלה. המזמורים המלאים של גיבונס כוללים את "אלי, בחרון אפך" ואת המזמור ליום העלייה השמיימה (Ascension Day) "מחאו יחדיו כפיים" לשמונה קולות. גיבונס תרם שישה קטעים לאוסף המודפס הראשון של מוזיקה באנגליה, "פארתניה", שיצא לאור בסביבות 1611. הוא היה הצעיר משלושת התורמים, בהפרש ניכר מן השניים האחרים. גיבונס היה המלחין האהוב על הפסנתרן הקנדי גלן גולד, שכתב עליו: ”מאז שנות העשרה שלי המוזיקה שלו נגעה ללבי יותר מכל חוויה צלילית אחרת שאני יכול לחשוב עליה.”. מדיה וקבצים בנושא אורלנדו גיבונס בוויקישיתוף אורלנדו גיבונס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אורלנדו גיבונס, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) אורלנדו גיבונס, באתר ספוטיפיי אורלנדו גיבונס, באתר AllMusic (באנגלית) אורלנדו גיבונס, באתר MusicBrainz (באנגלית) אורלנדו גיבונס, באתר פרויקט מוטופיה אורלנדו גיבונס, באתר Discogs (באנגלית) אורלנדו גיבונס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אורלנדו גיבונס, באתר "Find a Grave" (באנגלית) History of the Choir, King's College, Cambridge (באנגלית) Gould, Glenn, and Page, Tim, ed., The Glenn Gould Reader, p. 438, New York: Knopf, 1984‎
רצח בקתדרלה

רצח בקתדרלה הוא המחזה השלישי מאת ת"ס אליוט. עלילת המחזה עוקבת אחר ההתנקשות בחייו של הארכיבישוף תומאס בקט בקתדרלת קנטרברי ב-1170. המחזה נכתב לרגל פסטיבל קנטרברי בשנת 1935. בשנת 1951 עובד המחזה לסרט קולנוע, אותו ביים האוסטרי ג'ורג' הולרינג. 'רצח בקתדרלה', הוצאת 'עכשיו', תל אביב 2009, עברית: יהודה ויזן, אורית גת קטע מתוך המחזה מתוך הבלוג "היקום של אלי אשד" באתר רשימות רצח בקתדרלה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
שצמן

שצמן הוא שם משפחה יהודי-אשכנזי, ככל הנראה נגזרת מהשם ש"ץ או המורכבת מן המילים הגרמניות "שאץ" שפירושה "אוצר" ו"מאן" שפירושה "אדם, גבר" (איש האוצר?) האם התכוונתם ל... ישראל שצמן – היסטוריון ישראלי אוורי שצמן – אסטרופיזיקאי צרפתי פולדי שצמן – מוזיקאי ישראלי
נבחרת גביע דייוויס של ארגנטינה

נבחרת גביע דייוויס של ארגנטינה היא נבחרת טניס הגברים הלאומית של ארגנטינה המשחקת בבית 1 של גביע דייוויס. הנבחרת מורכבת מבכירי הטניסאים הארגנטינאים. נבחרת גביע דייוויס של ארגנטינה זכתה לראשונה בגביע ב-2016, היא הפסידה בכל ארבעת הגמרים האחרים אליהם העפילה בשנים 1981, 1996, 2008, ו-2013 שנה לאחר זכייתה של ארגנטינה בגביע הדייוויס ירדה ארגנטינה לבית 1 לאחר שהפסידה בשמינית הגמר של גביע הדייוויס נבחרת איטליה ובפליאוף על ההישרדות בבית העולמי הפסידה לנבחרת קזחסטן. נבחרת ארגנטינה משתתפת בגביע דייוויס החל משנת 1921. גיז'רמו וילאס הוא השחקן בעל מספר ההשתתפויות הבינלאומיות הגדול ביותר, 81 והשחקן בעל מספר הניצחונות במשחקים, 57 במספרם. ארגנטינה משחקת בצבעים תכלת ולבן. הדירוג הנוכחי של נבחרת ארגנטינה בדירוג נבחרות הגברים של גביע דייוויס, הוא המקום ה-15 בעולם, נכון ל-18 בספטמבר 2024, עלייה של 5 מקומות לעומת דירוג קודם. מדיה וקבצים בנושא נבחרת גביע דייוויס של ארגנטינה בוויקישיתוף נבחרת גביע דייוויס של ארגנטינה - דף הנבחרת מאתר גביע דייוויס דירוג נבחרות הגברים של גביע דייוויס באתר הפדרציה הבינלאומית לטניס ערך זה הוא קצרמר בנושא טניס ובנושא ארגנטינה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שער (מבנה)

שער הוא פתח בקיר של מבנה, חומה או גדר המקיפים שטח תחום. הדלת שבפתח או המסגרת שסביבו נקראות גם הן "שער". פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. השער עשוי לשמש למניעת מעבר דרכו או לביקורת על העוברים בו, והוא עשוי להיות פריט דקורטיבי בלבד. גודלו של השער עשוי לנוע מפתח פשוט שדי בו כדי לאפשר מעבר, דרך מבנה שער (פורטיקו) או מבנה שכל כולו הוא למעשה שער (לדוגמה שער ניצחון). השער עשוי לשמש מבנה מכל סוג או שטחים בעלי גודל וייעוד משתנים. דוגמה אופיינית של שער בעל חשיבות היסטורית ואדריכלית היא "שער העיר". מקורו של שער בענפי ספורט שונים היא בצורתו המזכירה שער, ושמו של עמוד שער בספר נובע מעקרון הכניסה לחלל. שער אשתר שער כל האומות (duvarthim visadahyum) (אנ') בפרספוליס שער הטוריאי של מקדש השינטו באיצוקושימה דלת שער ניצחון שער מתרומם טוריאי מדיה וקבצים בנושא שער בוויקישיתוף שערים, דף שער בספרייה הלאומית
דאף (יצרן רכב)

דאף (DAF - Doorne’s Automobiel Fabrieken) היא חברת משאיות הולנדית, המייצרת מגוון משאיות, החל ממשאיות חלוקה קלות ועד למשאיות תובלה אסטרטגיות. בעבר יצרה החברה גם מכוניות קטנות, ואף מהפכניות (לדוגמה הייתה הראשונה שהשתמשה בתיבת הילוכים רציפה), אך בגלל קשיים כלכליים עקב משבר הדלק נמכרה החטיבה ליצרנית הרכב השוודית, וולוו. ברשות החברה גם חטיבת אוטובוסים הנקראת VDL BUS, שאף זכתה במכרז לאספקת אוטובוסים לאגד למספר שנים[דרוש מקור]. משנת 1958 עד שנת 1975 ייצרה כלי רכב משפחתיים קטנים. בין הרכבים שייצרה : דאף 600, דאף דאפפודיל, דאף 30, דאף 33, דאף 44, דאף 45, דאף 46 ודאף 68. בשנת 1967 פיתחה את ה- "דאף 55", עם מנוע מקורר מים, 4 צילינדרים 1,108 סמ"ק. מעצב המכוניות של דאף היה ג'ובאני מיקולטי, שעיצב מספר עצום של אבות - טיפוס. דאף יצרה 816,000 מכוניות נוסעים דאף Rijdende דאף סילורו דאף 600 דאף 30 דאף 44 דאף 46 דאף 55 דאף 66 דאף פוני דאף A10 דאף קאלמר דאף YA-66 דאף MB200 דאף SB220 מדיה וקבצים בנושא DAF בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של דאף (באנגלית) דאף, ברשת החברתית פייסבוק דאף, ברשת החברתית אקס (טוויטר) דאף, ברשת החברתית אינסטגרם דאף, סרטונים בערוץ היוטיוב דאף, באתר פליקר דגמי האוטובוסים של חברת "דאף" מכוניות דאףClassic DAF, classic-daf.nl ערך זה הוא קצרמר בנושא יצרני רכב ובנושא הולנד. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יוחנן גור

יוחנן גור (4 במרץ 1925 – 18 בנובמבר 2018) היה איש צבא ישראלי, שסיים את שירותו בצה"ל בדרגת אלוף, לאחר שכיהן כראש אגף אפסנאות. גור נולד בביאליסטוק שבפולין. בשנת 1941 הצליח להימלט מפני הצבא הגרמני למרכז רוסיה. בשנים 1943–1945 לחם בגרמנים בשורות הצבא האדום. לאחר מלחמת העולם השנייה ניסה להעפיל לארץ ישראל אך גורש על ידי שלטון המנדט למחנות המעצר בקפריסין בהם שהה כשנה וחצי והצטרף לארגון ההגנה. ב-1949 התגייס לצה"ל ושירת בתפקידים שונים במפקדת קצין ציוד וחימוש ראשי ובאגף האפסנאות (אג"א). במבצע קדש היה קצין אפסנאות בחטיבת חי"ר. בשנת 1957 מונה לעוזר קצין אפסנאות של פיקוד הדרום, בשנים 1959–1960 למד במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, בשנת 1960 מונה לקצין אפסנאות בחטיבת שריון ובשנים 1963 עד 1966 כיהן כקצין אפסנאות של פיקוד דרום. במלחמת ששת הימים שירת באוגדה 38 בפיקוד אריאל שרון, לאחר המלחמה שימש כמפקד יחידת פינוי שלל בחצי האי סיני. בשנת 1968 מונה לראש ענף תכנון וכוננות וראש ענף תחזוקה באג"א. ב-1969 מונה לראש מחלקת תחזוקה ובשנת 1973 התמנה לקצין אספקה ראשי, תפקיד בו כיהן בתקופת מלחמת יום הכיפורים. בנו של גור, יורם נהרג במהלך מלחמת יום הכיפורים, כששירת בצוות "טנק הצוערים" שנפגע בקרב החווה הסינית וצוותו נעדר. לאחר הקרבות, יצא יוחנן גור למסע חיפושים ממושך של מספר חודשים, שהסתיים רק לאחר מציאת שרידי בנו ושניים מחבריו לצוות בחולות סיני, והעברת שרידי גופתו של איש הצוות הרביעי חודשים מספר לאחר מכן. בשנת 1975 מונה ליועץ הכספי לרמטכ"ל ולראש אגף התקציבים. בשנת 1978 קודם לדרגת אלוף ומונה לראש אגף אפסנאות תפקיד בו כיהן עד 1984. במהלך שירותו הצבאי, סיים גור לימודים גם במכללה לביטחון לאומי. לקראת שחרורו, קיבל גור הבטחה להתמנות למנכ"ל השק"ם, אולם בהצבעה חשאית בדירקטוריון החברה הועדף המנכ"ל בפועל, יהודה נאות, על פניו, והוא זכה בתפקיד רק באפריל 1984 כאשר נאות עבר לתפקיד היו"ר. בין השנים 1993 ל-2005 כיהן כיו"ר הוועד הפועל של מגן דוד אדום ולאחר מכן כממלא מקום נשיא הארגון. יוחנן גור נכנס לתפקידו כסגן נשיא מד"א כשהארגון מצוי תחת מציאות כלכלית קשה ומאתגרת. בשנות פועלו הצליח להוביל לעצמאותו הכלכלית של הארגון תוך פיתוח מגוון שירותים, הגדלת מספר העובדים והמתנדבים והכפלת מספר התחנות. יוחנן יזם והקים את מערכת השליטה והבקרה במד"א ואת מערך המחשוב המבצעי והניהולי, פרויקט 'יורם' על שמו של בנו, סג"ם יורם גור, שנפל בקרבות במלחמת יום הכיפורים. תוכניות העבודה של יוחנן ושיטות הפעולה שלו מיושמות במד"א עד היום. בין תפקידיו במד"א שימש גם כמנכ"ל מד"א בשנים 1994-1995. בשנת 2004 היה בין החותמים על מכתב תמיכה של בכירי מערכת הביטחון בתוכנית ההתנתקות, הקובע שהתכנית חיונית לביטחון ישראל. מדיה וקבצים בנושא יוחנן גור בוויקישיתוף נתמנה קצין אספקה ראשי, מעריב, 24 ביוני 1973 יוחנן גור, באתר "50 שנה למלחמת יום הכיפורים" של ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון מימין לשמאל: אלוף יהושע שגיא ראש אגף מודיעין, אלוף יעקב אבן מפקד המכללה לביטחון לאומי, אלוף דני מט מתאם הפעולות בשטחים, תא"ל צבי שור (קצין) היועץ הכספי לרמטכ"ל, אלוף יוחנן גור ראש אגף אפסנאות. צילום: דובר צה"ל, ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון ניבה לניר, המכולת של אבא, דבר, 8 ביולי 1983 בהצבעה דראמטית בשקם גבר נאות על גור, דבר, 11 ביולי 1983 יוחנן גור מנכ"ל השקם, יהודה נאות - היו"ר, מעריב, 4 באפריל 1984 מד"א - היסטוריה, באתר www.mdais.org אטילה שומפלבי, בתגובה למכתב הרבנים: "מכתב אלופים" בעד התנתקות, באתר ynet, 29 באפריל 2004
תומאס טומקינס

תומאס טומקינס (באנגלית: Thomas Tomkins, ‏1572 - 9 ביוני 1656) היה מלחין יליד ויילס שמוצא משפחתו בקורנוול מסוף תקופת הרנסאנס ותחילת תקופת הבארוק. נוסף להיותו חבר חשוב באסכולת המדריגל האנגלי, היה טומקינס מלחין מוכשר של מוזיקה לכלי מקלדת ולהרכבים אינסטרומנטליים. טומקינס נולד בסנט דייוויד בפמברוקשייר. גם אביו היה מוזיקאי, מנצח המקהלה ונגן העוגב בקתדרלת סנט דייוויד; שלושת אחיו-למחצה היו גם הם מוזיקאים, אך איש מהם לא הגיע לתהילה שתומאס זכה לה. ב-1596 התמנה למדריך מקהלה בקתדרלת ווסטר. נראה שלמד במשך זמן מה אצל ויליאם בירד בלונדון, שכן מדריגל שחיבר מוקדש לבירד כמורו. בתקופת שהותו בלונדון פגש כפי הנראה את תומאס מורלי, כי מורלי כלל אחד מן המדריגלים של טומקינס באוסף החשוב שלו "ניצחונות אוריאנה" ב-1601. בזמן לא ידוע לפני 1620 היה לנושא משרת כבוד בקפלה המלכותית וב-1625 התמנה לנגן עוגב בכיר בקאפלה ונראה שפרש ממשרתו זו בסביבות 1628. לפי כל הסימנים עבד בקתדרלה של ווסטר במשך עשרים השנים הבאות, אבל כשהעיר נפלה בשבי כוחות הפרלמנט ב-1646, בזמן מלחמת האזרחים האנגלית, איבד את משרתו, אם כי הותר לו להישאר במגוריו סמוך לקתדרלה. מוזיקה, בעיני הצד המנצח, הייתה משהו שיש להכחידו בכל הכנסיות (להוציא שירת מזמורי תהילים שקולים; העוגב של קתדרלת ווסטר (שטומקינס הזמין בשנת 1614) נהרס והמקהלה פוזרה. טומקינס עבר לגור עם בנו ונשאר עמו עד מותו. טומקינס כתב מדריגלים, מוזיקה לכלי מקלדת, מוזיקה להרכבים אינסטרומנטליים, מזמורי תפילה ומוזיקה ליטורגית. סגנונו היה שמרני עד קיצוניות, אפילו אנכרוניסטי: הוא התעלם כנראה לחלוטין מן השינויים והחידושים שהביא עמו הבארוק בהשראת המוזיקה האיטלקית, וגם נמנע מכתיבה ברוב הצורות הפופולריות של זמנו, כמו שירים ללאוטה או לירה. שפתו הפוליפונית גם בעשור הרביעי של המאה ה-17, הייתה בפירוש ובמובהק השפה המוזיקלית של תקופת הרנסאנס. כמה מן המדריגלים שלו עתירי רגש, ובציורי המילים והכרומטיות שבהם אינם נופלים מאלה של מלחיני המדריגלים האיטלקים כמו לוקה מרנציו או לוצאסקו לוצאסקי. טומקינס היה גם מלחין פורה של מזמורי תפילה וחיבר מהם יותר מכל מלחין אנגלי אחר במאה ה-17 מלבד ויליאם צ'יילד. יצירות אלה נהנו מהערכה גבוהה בשעתן וניתן להן ייצוג נכבד באוספים של כתבי-יד בני התקופה. שפר גורלה של המוזיקה של טומקינס, כי בנו נתניאל ערך את רובה והוציא אוסף ענקי של יצירותיו (בשם "מוזיקה דאו סאקרה") בשנת 1668, אחרי מותו; אלמלא כן, היה חלק גדול ממנה הולך לאיבוד בתקופת מלחמת האזרחים. Article "Thomas Tomkins," in The New Grove Dictionary of Music and Musicians, ed. Stanley Sadie. 20 vol. London, Macmillan Publishers Ltd., 1980. ISBN 1-56159-174-2 The Concise Edition of Baker's Biographical Dictionary of Musicians, 8th ed. Revised by Nicolas Slonimsky. New York, Schirmer Books, 1993. ISBN 0-02-872416-X ערך "תומאס טומקינס" במילון גרוב החדש למוזיקה ומוזיקאים" בעריכת סטנלי סיידי, כרך 20, לונדון, מקמילן 1980 "מילון המוזיקאים הביוגרפי המרוכז של בייקר", מהדורה שמינית, ערוך ומתוקן בידי ניקולס סלונימסקי. ניו יורק, ספרי שירמר 1993. מדיה וקבצים בנושא תומאס טומקינס בוויקישיתוף תומאס טומקינס, באתר ספוטיפיי תומאס טומקינס, באתר MusicBrainz (באנגלית) תומאס טומקינס, באתר Discogs (באנגלית) תומאס טומקינס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) תומאס טומקינס, באתר "Find a Grave" (באנגלית) The Thomas Tomkins Society Listen to free recordings of a Madrigals and a free recording of Latin Church Music from Umeå Akademiska Kör. The Thomas Tomkins Forum (ארכיון)
ברנקו צרבנקובסקי

ברנקו צרבנקובסקי (במקדונית: Бранко Црвенковски; נולד ב-12 באוקטובר 1962 בסרייבו, בוסניה והרצגובינה) הוא פוליטיקאי מקדוני שכיהן כראש ממשלת מקדוניה בין השנים 1992 עד 1998 ושוב בין 2002 עד 2004, לאחר מכן היה נשיא מקדוניה מ-12 במאי 2004 ועד 12 במאי 2009. ב־1986 סיים תואר במדעי-המחשב ובאוטומציה מטעם הפקולטה להנסדה אזרחית של אוניברסיטת סקופיה. כיהן בתפקיד ראש מחלקה בחברת התוכנה "סמוס" בסקופיה. היה חבר הליגה הקומוניסטית של מקדוניה, ענף של המפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה בין שנת 1980עד שזו התפרקה בשנת 1990 עקב התפרקות ברית המועצות. בבחירות של שנת 1990 נבחר לחבר האספה של מקדוניה, בית הנבחרים. עם היווסדה של מפלגת האיחוד הסוציאל-דמוקרטי של מקדוניה באפריל 1991, נבחר צרבנקובסקי לעמוד בראשה, תפקיד אותו מילא עד שנת 2004 ולאחר מכן שוב בין שנת 2009 לשנת 2013. בספטמבר 1992 נבחר לראש ממשלתה השני של מקדוניה לאחר שזכתה לעצמאותה מהרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. הוא עמד בראש הממשלה גם במהלך הבחירות שהיו ב־1994 וזכה לכהונה נוספת עד 1998. צרבנקובסקי נבחר לראש הממשלה שוב בשנת 2002 לאחר שמפלגתו זכתה ברוב הקולות בבחירות שנערכו באותה השנה וכיהן בתפקיד עד 2004. בשנה זו נבחר לתפקיד נשיא מקדוניה, לאחר שהנשיא בוריס טרג'קובסקי נהרג בתאונת מטוס. מדיה וקבצים בנושא ברנקו צרבנקובסקי בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים ובנושא מקדוניה הצפונית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קנסורינוס

קנסורינוס (בלטינית: Censorinus) היה סופר ומדקדק רומאי, בן המאה השלישית לספירה. קנסורינוס כתב ספר בשם De Accentibus שאבד, וספר נוסף בשם De Die Natali (על יום הלידה) אשר הגיע לידינו. ספר זה נכתב בשנת 238 כמתנת יום הולדת לפטרונו קווינטס קרליוס. הספר עוסק במגוון נושאים, בהם ההיסטוריה הטבעית של האדם, אסטרולוגיה, מוזיקה, טקסים דתיים, אסטרונומיה ופילוסופיה יוונית. החלק השני של הספר עוסק בכרונולוגיה ושאלות מתמטיות, ושימש חוקרים מודרניים בסידור התקופות בכרונולוגיה של העולם העתיק. המקורות הראשיים של הספר הם הסופרים וארו וסווטוניוס. ישנם חוקרים הטוענים שהספר כולו הוא גרסה של החיבור האבוד Pratum של סווטוניוס. קטעים מתוך חיבור בשם De Natali Institutione, העוסק באסטרונומיה, גאומטריה, מוזיקה ומשקל (שירה), ומודפס בדרך כלל יחד עם De Die Natali של קנסורינוס, אינם פרי עטו. חלק מכתב היד המקורי, הכולל את סופו של החיבור המקורי ואת שמו של מחבר הפרגמנט, אבדו. על שמו של קנסורינוס נקרא מכתש קנסורינוס (אנ') על הירח. קנסורינוס מזכיר את היהודים בחיבורו, כשהוא מבחין בין שני סוגי היריון, ומציין שהארוך יותר, בן 10 חודשים, נספר בעיקר על ידי "המספר 7, השולט בכל החיים האנושיים, כפי שסולון כותב, והיהודים פועלים לפי זה בחלוקה הכללית שלהם את הימים וכך גם נראה שמציינים הספרים האטרוסקים העוסקים בטקסים דתיים". מדיה וקבצים בנושא קנסורינוס בוויקישיתוף Censorinys, באתר און ליין אנציקלופדיה (הופיע במקור במהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה) (באנגלית) Censorinus, De Die Natali (בלטינית) מנחם שטרן – Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Jerusalem, 1980, Vol. II: CXXVI. Macrobius, p. 415, no. 447, De Die Natali, 11:6 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רחוב בזל

רחוב בזל הוא רחוב רוחבי בצפון הישן של תל אביב. הוא מוביל מרחוב דיזנגוף לרחוב אבן גבירול ואורכו 650 מטר. הוא קרוי על שם העיר בזל (שווייץ) בה נערך הקונגרס הציוני הראשון – "קונגרס בזל". אזכור לאירוע זה נמצא בכניסה לחניון בזל מתחת ל"כיכר בוני העיר" ברחוב. במרכז הרחוב נמצא מתחם מסחרי-ציבורי המכונה "מתחם בזל". במתחם זה נמצאת "כיכר בוני העיר" וסביבה מספר מבנים, בהם תחנת מגן דוד אדום, בית רופאים, מגדל המגורים "מרום בזל" ושלט הנצחה לבונים-קבלנים שנטלו חלק בהקמת תל אביב. בעבר שכנו במתחם, נוסף על תחנת מגן דוד אדום, תחנת כיבוי האש המרכזית של תל אביב ומגרש חנייה למשאיות זבל. מגרש החנייה פונה ותחנת מכבי האש הועברה לקצהו הצפוני של רחוב אבן גבירול. המתחם התפתח ובצדדיו הדרומי (רחוב בזל) והמזרחי (רחוב אשתורי הפרחי) נפתחו בתי קפה ומאפיות, מסעדות וחנויות ייחודיות. בתי הקפה הרבים וחנויות העיצוב שבמתחם הקנו לו עם השנים תדמית כמעוז ה"יאפיות" וה"צפוניות" של תל אביב. ברחוב דיזנגוף, סמוך למפגשו עם רחוב בזל, שכנה תחנת משטרת לב תל אביב. מרחב ירקון של המשטרה עבר משם לרחוב ראול ולנברג בצפון תל אביב ואילו מרחב יפתח נמצא כיום ברח' שלמה סמוך לגבול יפו. במקום תחנת המשטרה נבנה במקום חניון. בצידו האחר, בסמוך למפגשו של הרחוב עם רחוב אבן גבירול, נמצאת שגרירות מצרים. הרחוב תוכנן בשנות ה-30 ונבנה בעיקר בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20. מיקומו נקבע כבר בתוכנית גדס המקורית מ-1927 כאחד מרחובות הרוחב של צפון העיר. התוכנית למתחם מסחרי וציבורי במקום קיימת כבר בתיקון התוכנית מ-1938 (ראו מפה). התוכנית ייעדה את כל המבנן שבין הרחובות בזל, אשתורי הפרחי, השל"ה ואלקלעי להיות מתחם ציבורי ומסחרי בדומה למתחם הבימה אלא עם מוסדות ציבור אחרים. עיריית תל אביב הציבה שתי לוחיות זיכרון ברחוב בזל: בזל 33 - לוחית זיכרון למפעל ליצור חומרי לחימה של האצ"ל ולאיש האצ"ל שמחה עוזר שנהרג שם בפיצוץ חומר נפץ ב-2/9/47. כיכר בוני העיר - לוחית זיכרון של ההגנה על מקום אימונים וסליק שהיו בתחנת כיבוי האש שהייתה במקום זה. בשנת 1938 הוקם במרכז הרחוב "שוק בזל" שהיה מבנה שוק מקורה עד לסגירתו בשנת 1986 והריסתו לאחר מכן והקמתם של מרכז מסחרי ומגדלי מגורים בשטחו (כיום: "כיכר בוני העיר", מגדלי מרום בזל, תחנת מגן דוד אדום, ובניין משרדים) הרחוב בסמוך לכיכר בוני העיר מגדל המגורים "מרום בזל" כיכר בוני העיר כיכר בוני העיר בית רונית רפאל בכיכר בוני העיר מבני מגורים ועסקים לאורך כיכר בוני העיר אזכור לקונגרס בזל בכניסה לחניון בזל אימרתו של הרצל בכניסה לחניון בזל לוחית זיכרון של ההגנה ברחוב בזל לוחית זיכרון של האצ"ל ברחוב בזל מדיה וקבצים בנושא רחוב בזל בוויקישיתוף טיול עירוני מכיכר בזל לשפך הירקון - באתר הטיולים "טבע ונופים בישראל". הבניין נהרס ערך מילוני בנושא צפוני, בוויקימילון מפת תל אביב, בהוצאת מחלקת המדידות 1949, עם סימון 'שוק בזל' (מס' 14 במפתח), באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
קורבן עוף

קורבן עוף בהלכה הוא תור או יונה המובאים כקורבן בבית המקדש. קורבן עוף בא רק בתור קורבן עולה ("עולת העוף") או קורבן חטאת ("חטאת העוף"), ולא כקורבן שלמים או קורבן אשם. חטאת העוף לעולם אינה באה לבדה, אלא היא תמיד מלווה בעוף ממין זהה הבא כקורבן עולה, וזוג עופות כזה מכונה בשם קן. המקרים המחייבים להביא קן מפורטים בספר ויקרא: יולדת, זב, זבה, ומצורע עני. כמו כן, זוהי האפשרות האמצעית עבור החייבים בקורבן עולה ויורד. עולת העוף יכולה לבוא כבת זוג של חטאת העוף, אך יכולה גם לבוא לבדה כקורבן נדבה. כמו כן, גר שמתגייר חייב להקריב זוג עופות הבאים שניהם לעולה. לדעת הרמב"ם ניתן לקיים גם את מצוות עולת ראיה בעולת העוף. ישנו הבדל משמעותי בין דיני חטאת העוף לבין דיני עולת העוף, ולכן הייתה חשיבות בהבדלה ביניהם ובמניעת ערבובם. מסכת קינים עוסקת במקרים שונים בהם התערבבו הקינים כך שלא ידוע איזו עוף הוא חטאת העוף ואיזו הוא עולת העוף. בתלמוד מובא שיסוד הדבר שנבחרו התורים ובני היונה לייצג את כלל העופות, נעוצה היא בעובדה שהם העופות החלשים והנרדפים ביותר, כמובא בשמו של רבי אבהו; "אמר רבי אבהו לעולם יהא אדם מן הנרדפין ולא מן הרודפין שאין לך נרדף בעופות יותר מתורים ובני יונה והכשירן הכתוב לגבי מזבח" — תלמוד בבלי, מסכת בבא קמא, דף צ"ג, עמוד א' . זהר עמר, קרבן העוף- ביאור ריאלי בשולי גופי ההלכות, מעלין בקודש ד, תשס"ב, עמ' 142-117.