אוניות המערכה מסדרת ביסמרק

אוניות המערכה מסדרת ביסמרק היו זוג אוניות מערכה מהירות שנבנו עבור הקריגסמרינה של גרמניה הנאצית זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה. האוניות היו ספינות המלחמה הגדולות והחזקות ביותר שנבנו עבור הקריגסמרינה; ההדחק שלהן היה יותר מ-41,000 טונה מטרית (40,000 טונות ארוכות) בדרך כלל, הן היו חמושות בסוללה של שמונה תותחי 38 סנטימטרים (15 אינץ') והיו מסוגלות למהירות מרבית של 30 קשרים (56 קמ"ש). ביסמרק הונחה ביולי 1936 והושלמה בספטמבר 1940, בעוד שהשדרית של אחותה טירפיץ הונחה באוקטובר 1936 והעבודה הסתיימה בפברואר 1941. האוניות הוזמנו בתגובה לאוניות המערכה מסדרת רישלייה הצרפתיות. הן עוצבו מתוך מחשבה על התפקיד המסורתי של לחימה באוניות מערכה של האויב במים הביתיים, אם כי פיקוד הצי הגרמני חזה להפעיל את האוניות כפושטות סחר ארוכות טווח נגד הספנות הבריטית באוקיינוס האטלנטי. ככזה, העיצוב שלהם ייצג בלבול אסטרטגי ששלט בבנייה הימית הגרמנית בשנות ה-30. לשתי האוניות היו קריירות שירות קצרות. ביסמרק ערכה רק מבצע אחד, מבצע רייניבונג, גיחה לצפון האוקיינוס האטלנטי לפשיטה על שיירות אספקה שנשלחו מצפון אמריקה לבריטניה. במהלך המבצע השמידה את סיירת המערכה הבריטית הוד ופגעה באוניית המערכה החדשה פרינס אוף ויילס בקרב מצר דנמרק. ביסמרק הובסה וטבעה בקרב אחרון לאחר מרדף של שלושה ימים על ידי הצי המלכותי. למרות שנמשך הוויכוח לגבי סיבת הטביעה, עדויות שנסקרו על ידי רוברט בלארד וג'יימס קמרון מצביעות על כך שהאובדן שלה נבע משילוב של נזקי קרב והטבעה עצמית, כאשר אוניות המערכה של הצי המלכותי רודני וקינג ג'ורג' החמישי גרמו נזק קטלני לפני שהצוות של ביסמרק הטביע את האונייה הפגועה. הקריירה של טירפיץ הייתה פחות דרמטית; היא פעלה בים הבלטי לזמן קצר ב-1941 לפני שנשלחה למים הנורווגיים ב-1942, שם פעלה כצי בהוויה, ואיימה על השיירות מבריטניה לברית המועצות. היא הותקפה שוב ושוב על ידי הצי המלכותי וחיל האוויר המלכותי בין 1942 ל-1944, אך לא נפגעה קשה בהתקפות אלו. בשנת 1944, מפציצי לנקסטר פגעו באונייה עם שתי פצצות טולבוי, שגרמו לנזק פנימי רב והביאו להתהפכות אוניית המערכה. סדרה של תכנונים רעיוניים החלו על ידי הרייכסמרינה בשנת 1932 כדי לקבוע את המאפיינים האידיאליים של אוניית מערכה שתיבנה בהדחק של עד 35,000 טונות ארוכות (36,000 טונות) לפי הסכם הצי של וושינגטון. מחקרים מוקדמים אלה קבעו שהאונייה צריכה להיות חמושה בשמונה תותחי 33 סנטימטרים (13 אינץ'), בעלת מהירות מרבית של 30 קשרים (56 קמ"ש), ועם הגנת שריון חזקה. באותו זמן, הצי הגרמני היה מוגבל על ידי תנאי הסכם ורסאי שסיים את מלחמת העולם הראשונה, שהגביל את אוניות המערכה להדחק מקסימלי של 10,000 טונות ארוכות (10,160 טונות). עיצוב הסקיצה למה שהפך לסדרת ביסמרק הופק על ידי משרד הבנייה בשנת 1933 והתכנון הסופי הוסכם בשנת 1936. יועץ השרים הרמן בורקהרדט היה אחראי על הפרויקט, ולאחר מכן פיקח על השקת טירפיץ. בתקופה זו התמודדה הנהגת הצי עם מגוון בעיות, לרבות השימוש האסטרטגי והמבצעי באונייה כזו ומערכת ההנעה המועדפת. משחקי מלחמה הציעו שניתן להשתמש באוניות המערכה החדשות הן כדי לתקוף את הספנות הצרפתית מטווח רחוק והן כדי להילחם בקרב מסורתי נגד הצי הצרפתי והפולני, שנתפסו באותה העת כאיומים הסבירים ביותר. בשל הנחיתות המספרית של הצי הגרמני וההנחה כי קרבות ימיים יתקיימו בטווח קרוב יחסית בים הצפוני, צוות התכנון שם דגש רב על יציבות והגנה על שריון. חגורת שריון אנכית עבה מאוד אומצה, יחד עם ציפוי שריון כבד של המצודה העליונה והגנה נרחבת על רסיסים בחרטום ובירכתי האוניות. לרייכסמרינה נודע ביוני 1934 שאיטליה החליטה לבנות זוג אוניות מערכה בהדחק 35,000 טון החמושות בתותחי 35 ס"מ (13.8 אינץ') - סדרת ליטוריו - החלטה שבוודאי תעורר בניית אוניות דומות עבור הצי הצרפתי. התגובה הצרפתית הגיעה בצורה של שתי אוניות המערכה מסדרת רישלייה שהוזמנו ב-1935. כדי לעמוד בקצב עם יריביהם הצרפתיים, שתי אוניות המערכה הבאות שייבנו על ידי גרמניה יצטרכו להיות בגודל ובחימוש דומים. במקביל, גרמניה התכוננה להתחיל במשא ומתן עם בריטניה הגדולה כדי להבטיח הסכם ימי דו-צדדי שיבטל למעשה את ההגבלות הימיות של הסכם ורסאי. בתמורה, גרמניה תגביל את הצי שלה לשליש מגודלו של הצי המלכותי. עם בנייתן של לפחות שתי אוניות מערכה בהדחק 35,000 טון בהישג יד, צוות התכנון הימי הגרמני החל לעבוד בסוף אוקטובר כדי לקבוע דרישות לחימוש, שריון ומהירות. תכנון ראשוני הושלם בנובמבר, שהביא לאונייה חמושה בשמונה תותחי 33 ס"מ בארבעה צריחי תותחים תאומים, מוגנים על ידי חגורת שריון בעובי 350 מ"מ (13.8 אינץ'), ומסוגלת למהירות מרבית של 30 קשרים (56 קמ"ש). הצוות ציין שסביר להניח שאונייה כזו תחרוג מהמגבלה של 35,000 טון, ולכן יש לשקול צריחים משולשים או מרובעים כדי להפחית את המשקל. צוות התכנון החליט שארבעה צריחים תאומים יספקו את הפתרון הטוב ביותר לפיזור הסוללה הראשית, שכן היא תספק כוח אש שווה מקדימה ומאחורה, וכן יפשט את בקרת האש. הסדר זה היה דומה לאוניות המערכה הגרמניות האחרונות של התקופה הקיסרית, סדרת באיירן. הדמיון הוביל לספקולציות כי האוניות מסדרת ביסמרק היו בעצם עותקים של האוניות הקודמות, אם כי סידור הסוללה הראשית יחד עם מערכת הנעה בעלת שלושה צילינדרים היו התכונות המשותפות היחידות. כשעבודת התכנון נמשכה בינואר 1935, גנרל-אדמירל אריך רדר, מפקד הרייכסמרינה, נפגש עם ראשי המחלקות והמדורים השונים כדי לחדד את דרישות התכנון. מחלקת החימוש הימי טענה להגדלה לתותחי 35 ס"מ כדי לשמור על שוויון עם האוניות האיטלקיות והצרפתיות הצפויות, אשר רדר אישר ב-19 בינואר. בפגישה נוספת במרץ, מחלקת החימושים העלתה את האפשרות להגדיל את הסוללה הראשית החזויה שוב לתותחי 38 סנטימטרים (15 אינץ'), אם כי רדר דחה בתחילה את הרעיון בגלל הגידול המשמעותי בהדחק. עם זאת, למרות שהוא אישר רשמית את גרסת תותחי ה-35 ס"מ ב-1 באפריל, הוא איפשר את האפשרות להגדיל את הסוללה הראשית בהתאם להתפתחויות זרות. חודש בלבד לאחר מכן, רדר החליט לאמץ את התותחים הגדולים יותר ב-9 במאי, בעיקר כתוצאה מהעדפתו של הקנצלר אדולף היטלר את תותחי ה-38 ס"מ. ביוני 1935 חתמה גרמניה על ההסכם הימי האנגלו-גרמני, שאיפשר לגרמניה לבנות אוניות מערכה ביחס של 35 אחוזים מכלל הטונאז' של הצי המלכותי; זה העניק לגרמניה שוויון אפקטיבי עם צרפת, לפחות במונחים של הטונאז' המוקצה. זה גם גרם לגרמניה להיות שותפה למערכת האמנה הבינלאומית שהחלה בוועידת וושינגטון. בשלב זה, הנושא המשמעותי היחיד שהוכרע היה מערכת ההנעה, שהייתה תלויה במידה רבה בשאלות אסטרטגיות. קצינים בכירים רבים בצי דמיינו להשתמש בסדרת ביסמרק באוקיינוס האטלנטי, מה שידרוש טווח שיוט ארוך. הבנאים הימיים בחנו מנועי דיזל, טורבינות קיטור ומנועי הנעה טורבו-חשמליים; המערכת האחרונה הייתה הבחירה המועדפת, שכן היא זכתה להצלחה רבה בשתי נושאות המטוסים מסדרת לקסינגטון האמריקנית ובספינת הנוסעים הצרפתית נורמנדי. צוות התכנון נדרש גם לספק טווח מספיק לאוניות המערכה החדשות; הן יצטרכו לעשות הפלגות ארוכות מנמלים גרמניים כדי להגיע לאוקיינוס האטלנטי, ולגרמניה לא היו בסיסים מעבר לים שבהם יכלו האוניות לתדלק. רדר הזמין את מנועי הטורבו-חשמל עבור האוניות החדשות, אך היצרנית הקבלנית, זימנס-שוקרט, לא יכלה לעמוד בדרישות הצי והוציאה את עצמה מהפרויקט פחות מחודש לפני שהחלה הבנייה של ביסמרק, ואילצה את הצי לחזור לטורבינות קיטור בלחץ גבוה. ההדחק של ביסמרק וטירפיץ הוגבל בסופו של דבר על ידי היכולות של התשתיות הקיימות בקיל ובווילהלמסהאפן, ותעלת הקייזר וילהלם, ולא בהסכמים בינלאומיים. ב-11 בפברואר 1937, משרד הבנייה הודיע לרדר שהאוניות לא יכולות להיות עם הדחק יותר מ-42,000 טונות ארוכות (43,000 טונות) בשל אילוצי נמל ועומקי תעלות. המשרד גם הביע העדפה לבנות כלי שיט שלישי ולהישאר בתוך מגבלת האמנה של 35,000 טון. אדמירל ורנר פוקס, ראש משרד הפיקוד הכללי של אוברקומנדו דר מרינה, יעץ לרדר ולהיטלר שיהיו צורך בשינויים כדי לצמצם את ההדחק כדי להבטיח שהאוניות החדשות יעמדו בדרישות החוקיות של הסכם הצי השני של לונדון. יפן סירבה לחתום על האמנה החדשה, וכך ב-1 באפריל 1937 סעיף מדרגות נעות המתיר לחתומי האמנה לבנות אוניות עד לגבול של 45,000 טונות ארוכות (46,000 טונות) נכנס לתוקף. תפוסה מתוכננת סופית של 41,400 טונות ארוכות (42,100 טונות) היה בגדר הגבול הזה, ולכן השינויים של פוקס הוסרו. למרות שרדר וקציני צי בכירים אחרים דמיינו להשתמש בביסמרק ובטירפיץ בתור פושטות סחר נגד ספנות צרפתית ואחר כך בריטית באוקיינוס האטלנטי, ולמעשה השתמשו בהן בתפקיד זה במהלך מלחמת העולם השנייה, האוניות לא תוכננו למשימה זו. טורבינות הקיטור שלהם לא סיפקו את רדיוס השיוט הדרוש לתפקיד כזה, ורבות מההחלטות שהתקבלו לגבי פריסת החימוש והשריון של האוניות משקפות את הציפייה להילחם בקרב ימי מסורתי בטווח קרוב יחסית בים הצפוני. הנתק בין איך ביסמרק וטירפיץ תוכננו ואופן השימוש בהם בסופו של דבר מייצג את חוסר הקוהרנטיות האסטרטגית ששלטה בבנייה הימית הגרמנית בשנות ה-30. אוניות המערכה היו באורך כולל של 251 מטרים (823 רגל 6 אינץ') ואורך בקו המים של 241.60 מטרים (792 רגל 8 אינץ'). לאוניות היה רוחב של 36 מטרים (118 רגל 1 אינץ), ושוקע מתוכנן של 9.30 מטרים (30 רגל 6 אינץ'); השוקע בתפוסה סטנדרטית היה 8.63 מטרים (28 רגל 4 אינץ'), ו-9.90 מטרים (32 רגל 6 אינץ') במעמס מלא. לאוניות היה הדחק מתוכנן של 45,950 טונה מטרית (45,220 טונות ארוכות); ההדחק בתפוסה הסטנדרטית של ביסמרק היה 41,700 טונה מטרית (41,000 טונות ארוכות), ובמעמס מלא, הדחק האונייה היה 50,300 טונה מטרית (49,500 טונות ארוכות). טירפיץ הייתה כבדה יותר, והייתה 42,900 טונה מטרית (42,200 טונות ארוכות) ו- 52,600 טונה מטרית (51,800 טונות ארוכות), בהתאמה. לאוניות הייתה תחתית כפולה עבור 83 אחוז מאורך הגוף, ו-22 תאים אטומים למים. האוניות נבנו 90 אחוז בבנייה מרותכת. הירכתיים נבנו בצורה חלשה; היו לכך השלכות משמעותיות על משימת הלחימה של ביסמרק. עלות הבנייה של ביסמרק הייתה 196 מיליון רייכסמרק, ואילו טירפיץ הייתה מעט זולה יותר ב-191.6 מיליון רייכסמרק. לשתי האוניות היו שבעה זרקורים. האוניות היו יציבות מאוד, בעיקר בגלל הרוחב הגדול שלהן. האוניות סבלו מהתנדנדות קלה והתגלגלות קלה בלבד, אפילו בים הסוער של צפון האוקיינוס האטלנטי. ביסמרק וטירפיץ היו נענות לפקודות מההגה; הם היו מסוגלות לתמרן עם סטיות הגה קטנות כמו 5°. כשההגה נגמר לגמרי, האוניות נעו רק ב-3°, אבל איבדו עד 65% ממהירותן. האוניות התמודדו בצורה גרועה במהירויות נמוכות או כשנסעו לאחור. כתוצאה מכך, גוררות היו נחוצות בשטחים סגורים כדי למנוע התנגשויות או הארקה. לאוניות היה צוות סטנדרטי של 103 קצינים ו-1,962 מלחים, אם כי הצוות של טירפיץ התרחב ל-108 קצינים ו-2,500 איש עד 1943. האוניות נשאו סירות קטנות יותר, כולל שלוש סירות כלונסאות, ארבע דוברות, סירת מנוע אחת, שני פינאנס, שני קאטרים, שתי מפרשיות ושתי סירות. למרות ששתי האוניות היו מאותה סדרה, היו הבדלים מהותיים בין ביסמרק וטירפיץ. מכסה הארובה על ביסמרק היה אפור-כסף, אולם המכסה על טירפיץ תמיד היה שחור. שני העגורנים על ביסמרק הוצבו במרחק של 3.5 מטר (11 רגל) מחוץ למטוס ו-3 מטר (9.8 רגל) יותר מאחור, וטירפיץ הרכיבה את שני המנופים שלה על סיפון המבנה. תותחי הנ"מ בקוטר 10.5 ס"מ (4.1 אינץ') (בצד הימני II ובצד השמאלי II) הורכבו במרחק של 5 מטר (16 רגל) פנימה על ביסמרק. כשביסמרק הושקה היה לה חרטום ישר, ואילו לטירפיץ היה את החרטום האטלנטי. לשתי האוניות הותקן סליל הסרת פחם לפני כניסתן לשירות. לביסמרק היה האנגר מטוס בודד בכל צד של הארובה והאנגר כפול בבסיס התורן המרכזי. לטירפיץ היו שני האנגרים כפולים בכל צד של בסיס התורן הראשי. נישאו ארבעה פרוואנים שולי מוקשים, שניים משני צידי הסיפון האחורי. אלה שימשו יחד עם ציוד הגנת החרטום. לאוניות הסדרה היו שלוש סטים של מנועי טורבינה עם הילוכים; ביסמרק הייתה מצוידת בטורבינות Blohm & Voss, ואילו טירפיץ השתמשה במנועי בראון, בוברי ושות'. כל סט של טורבינות הניע מדחף בעל 3 להבים שהיה בקוטר 4.70 מטרים (15 רגל 5 אינץ'). סידור שלושת המדחפים נבחר על פני מערכת של ארבעה מדחפים, כפי שהיה בשימוש בדרך כלל באוניות ראשה זרות, מכיוון שהוא יחסוך משקל. במעמס מלא, הטורבינות בלחץ גבוה ובינוני פעלו ב-2,825 סל"ד, בעוד הטורבינות בלחץ נמוך פעלו על 2,390 סל"ד. הטורבינות של האוניות הונעו על ידי שנים עשר דוודי צינור מים בלחץ גבוה במיוחד של וגנר. ביסמרק וטירפיץ נועדו במקור להשתמש בטורבינות הילוכים חשמליות שהיו מייצרות 46,000 כוחות סוס (34,000 קילוואט) כל אחד. מנועים אלו היו מספקים מהירות מרבית גבוהה יותר, אך במחיר של משקל רב יותר. הטורבינות עם גיר היו קלות יותר באופן משמעותי, וכתוצאה מכך היו להן יתרון ביצועים קל. גם לטורבינות הגיר היה מבנה חזק יותר באופן משמעותי, ולכן הן אומצו במקום זאת. שתי האוניות דורגו למהירות מרבית של 30 קשרים (56 קמ"ש); ביסמרק עברה את המהירות הזו בניסויים ימיים, והגיעה ל-30.01 קשרים (55.58 קמ"ש), בעוד טירפיץ הגיעה ל-30.8 קשרים (57 קמ"ש) בניסויים. הבדל זה היה בעיקר תוצאה של עלייה משמעותית בכוחות הסוס של טירפיץ, שהגיעה ל-163,023 כוחות סוס (119,903 קילוואט), לעומת 150,170 כוחות סוס (110,450 קילוואט) עבור ביסמרק. לשתי האוניות היו מאגרי דלק שונים; ביסמרק תוכננה לשאת 3,200 טונות של מזוט, אבל יכלה לאחסן עד 6,400 טונות של דלק בתצורה רגילה; עם מחסנים נוספים של דלק, ניתן היה להגדיל את כמות הדלק שנשאה עד ל-7,400 טונות. טירפיץ תוכננה לשאת 3,000 טונות של דלק, ועם מחסנים נוספים, הצליחה לאחסן עד 7,780 טונות. במהירות של 19 קשרים, ביסמרק יכלה להפליג לטווח של 8,525 מיילים ימיים (15,788 ק"מ), ואילו טירפיץ יכלה להפליג לטווח מרבי של 8,870 מיילים ימיים (16,430 ק"מ) במהירות זו. רוברט בלארד, מגלה ביסמרק, ציין כי אימוץ הסדר התלת-מדחפים גרם לבעיות חמורות עבור ביסמרק. הציר המרכזי החליש את השדרית, במיוחד במקום שבו הוא יצא מהגוף. בנוסף לשמירה על חוזק גוף גדול יותר, סידור בעל ארבעה מדחפים היה מאפשר יכולת ניהול גדולה יותר של האונייה באמצעות סיבובי מדחף בלבד מאשר מערכת שלושת המדחפים לפי בלארד. בזמן שהגה האונייה של ביסמרק הושבת מפגיעת טורפדו במהלך הקרב במאי 1941, לא ניתן היה לתקן את מסלולה על ידי שינוי סיבובי המדחפים; בעיה זו כבר נחשפה במהלך ניסויים ימיים, אך לא ניתן היה לתקן אותה. כוח חשמלי סופק על ידי מגוון גנרטורים, כולל שני מפעלי חשמל של ארבעה גנרטורים דיזל 500 קילוואט, שני מפעלי חשמל כל אחד עם חמישה גנרטורים טורבו 690 קילוואט, ומפעל חשמל עם גנרטור 460 קילוואט מחובר לגנרטור 400 kVA AC וגנרטור דיזל 550 kAC AC. הגנרטורים יוצרו על ידי Garbe‏, Lahmeyer & Co. מפעל החשמל סיפק סך של 7,910 קילוואט ב-220 וולט. הסוללה הראשית של ביסמרק וטירפיץ כללה שמונה תותחי 38 ס"מ (15 אינץ') SK C/34 בארבעה צריחים תאומים, אנטון וברונו בזוג ירי-על לפני המבנה העילי וצזאר ודורה מאחור. הצריחים אפשרו הגבהה ל-30°, מה שהעניק לתותחים טווח מרבי של 36,520 מטר (39,940 יארד). התותחים ירו פגזים במשקל 800 קילוגרם (1,800 ליברות) במהירות לוע של 820 מטר לשנייה (2,690 רגל לשנייה). הסוללה הראשית סופקה עם בין 940 ל-960 פגזים בסך הכל, עבור כ-115–120 פגזים לכל תותח. כמו תותחים אחרים של הצי הגרמני בקליבר גדול, התותחים הללו תוכננו על ידי קרופ והכילו סדנים של מכנסי טריז הזזה, שדרשו תרמילי פליז עבור המטענים ההודפים. בתנאים אופטימליים, קצב האש היה ירייה אחת כל 18 שניות, או שלוש בדקה. צריחי התותחים סובבו חשמלית והתותחים הוגבהו הידראולית. גובה התותח נשלט מרחוק. הצריחים דרשו מכל תותח לחזור לגובה של 2.5 מעלות לצורך טעינה. בסופו של דבר סיפקו לטירפיץ פגזים עם מרעומי זמן כדי להילחם בהתקפות ההפצצות החוזרות ונשנות של בעלות הברית. השימוש של אוניות הסדרה בארבעה צריחים תאומים (תצורת 4 × 2) היה שיטת תכנון שהתאימה למלחמת העולם הראשונה. כמעט לכל שאר אוניות הראשה שלאחר 1921 היו צריחים משולשים או אפילו מרובעים, מה שאפשרו תותחי קליבר כבדים נוספים, תוך הפחתת מספר הצריחים. פחות צריחים הפחיתו את אורך המצודה המשוריינת של אוניית המערכה (במיוחד אורך מחסני התחמושת והשריון הדרוש להגנתם) וקיצרו את כלי השיט עצמו. למרות שצריחים משולשים הוצעו כאפשרות עבור סדרת ביסמרק, היו חששות כי הקנה הנוסף יוריד את קצב האש הכולל של כל צריח, יחד עם חשש כי פגיעה אחת מכוונת היטב עלולה להשבית חלק גדול יותר מכוח האש של האונייה. כמו כן, הורגש שארבעה צריחים תאומים מאפשרים שדה אש טוב יותר ורצף יעיל יותר של מטחים. הסוללה המשנית של האוניות כללה 12 תותחי 15 ס"מ (5.9 אינץ') SK C/28 מותקנים בשישה צריחים תאומים. צריחי התותחים בקוטר 15 ס"מ התבססו על צריחי התותחים היחידים ששימשו על סיפון סדרת שרנהורסט. הם יכלו להגביה ל-40° ולהנמיך ל-10°; היה להם קצב אש של כשש פגזים בדקה. תותחי ה-15 ס"מ ירו פגזים במשקל 45.3 קילוגרם (100 ליברות) במהירות לוע של 875 מטר לשנייה (2,871 רגל לשנייה). בהגבהה המקסימלית, התותחים יכלו לפגוע במטרות עד 23,000 מטרים (25,000 יארד). כמו עם תותחי הסוללה הראשיים, תותחי ה-15 ס"מ סופקו מאוחר יותר עם פגזים המצוידים במרעומי זמן. ההחלטה להרכיב תותחי 15 ס"מ זווית נמוכה ספגה ביקורת על ידי היסטוריונים ימיים, כולל אנטוני פרסטון, שהצהירו כי הם "יצרו עונש משקל חמור", בעוד אוניות מערכה אמריקאיות ובריטיות היו חמושים בתותחים דו-תכליתיים. ההיסטוריונים הימיים ויליאם גרזק ורוברט דולין מציינים כי "השימוש בחימוש דו-תכליתי היה אולי מגדיל את מספר תותחי הנ"מ, אך עשוי היה להחליש את ההגנה מפני התקפת משחתות, אשר מומחי הצי הגרמנים ראו כמשימה חשובה יותר". כפי שנבנו, ביסמרק וטירפיץ היו מצוידות בסוללת נ"מ של 16 תותחי 10.5 ס"מ (4.1 אינץ') C/33/ 65 קליבר בשמונה צריחים תאומים, 16 תותחי 3.7 ס"מ (1.5 אינץ') C/30 בשמונה צריחים כפולים, ו-12 תותחי 2 ס"מ (0.79 אינץ') C/30 בצריחים בודדים. תותחי ה-10.5 ס"מ היו אותם תותחים ששימשו על סיפון סדרת שרנהורסט, והותקנו על סיפון המבנה הראשון. אחרי שביסמרק הוטבעה ב-1941, שני תותחים באמצע האונייה על טירפיץ הועברו קדימה כדי לספק להם שדות אש טובים יותר. ששה עשר התותחים הונחו על ידי ארבעה מנהלי בקרת אש, שניים ממש מאחורי מגדל הניווט, השלישי ממוקם מאחורי התורן הראשי, והרביעי ישירות מאחורי צריח סיזאר. המנהלים של טירפיץ היו מכוסים בכיפות מגן, ואילו של ביסמרק לא היו מחופים. תותחי ה-3.7 ס"מ/ 83 קליבר של האוניות הותקנו בצריחים כפולים והונחו במבנה העילי. הצריחים הופעלו ידנית ויוצבו אוטומטית לגלגול וגובה. תותחים אלו סופקו עם סך של 32,000 פגזים. ביסמרק וטירפיץ היו חמושות בתחילה ב-12 תותחי 2 ס"מ בצריחים בודדים, אם כי אלו הוגדלו עם הזמן. שתי האוניות נשאו בתחילה 24,000 פגזי 2 ס"מ. ביסמרק קיבלה זוג צריחי תותחים מרובעים, בסך הכל 20 תותחי 2 ס"מ. במהלך הקריירה שלה, סוללת תותחי ה-2 ס"מ של טירפיץ הוגדלה ל-78 תותחים בצריחים בודדים ומרובעים. עד 1944 היא נשאה למעלה מ-90,000 פגזי 2 ס"מ. לביסמרק לא היה חימוש טורפדות, בעוד לטירפיץ היו משגרי טורפדות מרובעים בקוטר 53.3 ס"מ (21 אינץ') בין סוף 1941 לתחילת 1942. טירפיץ נשאה 24 טורפדות. לוח השריון היה בעיקר פלדה מוצקה של קרופ. היו לזה שני סיווגים, WW עבור Wotan (רך) ו-Wh עבור Wotan קשה. לאוניות הסדרה הייתה חגורת שריון שעובייה נע בין 220–320 מילימטרים (8.7–12.6 אינץ'); החלק העבה ביותר של השריון כיסה את החלק המרכזי, שבו היו ממוקמים צריחי התותחים, מחסני התחמושת וחללי המכונות. חלק זה של החגורה היה מכוסה בשני קצותיו במחיצות רוחביות בעובי 220 מ"מ. לאוניות היה סיפון עליון בעובי 50 מ"מ (2 אינץ'), וסיפון משוריין שהיה בעובי 100–120 מ"מ (3.9–4.7 אינץ') באמצע האונייה, והצטמצם עד 60 מילימטרים (2.4 אינץ') בחרטום ו-80 מילימטרים (3.1 אינץ') בירכתיים. אולם הסיפון הותקן נמוך בגוף האונייה, מה שהפחית את נפח החלל הפנימי המוגן על ידי המצודה המשוריינת. זה מנוגד לעיצובים בריטים ואמריקאים מאותה התקופה שהציגו סיפון משוריין עבה יחיד שהותקן גבוה באונייה. למגדל הניווט הקדמי היה גג בעובי 200 מילימטרים (7.9 אינץ') ודפנות בעובי 350 מ"מ (13.8 אינץ'), בעוד שלמד הטווח היה גג משוריין בעובי 100 מ"מ (4 אינץ') ודפנות בעובי 200 מ"מ (8 אינץ'). למגדל הניווט האחורי היה שריון קל בהרבה: הגג היה בעובי 50 מ"מ והדפנות היו בעובי 150 מילימטרים (5.9 אינץ'), בעוד שלמד הטווח האחורי היה גג בעובי 50 מ"מ ודפנות בעובי 100 מ"מ. צריחי הסוללה הראשיים היו מוגנים בצורה סבירה: הגגות הקדמיים של הצריחים היו בעובי 180 מ"מ (7.1 אינץ') ואחורי הגג היו בעובי 130 מילימטרים (5.1 אינץ'), הצדדים היו בעובי 220 מ"מ, וחזיתות הצריחים היו בעובי 360 מילימטרים (14 אינץ') עם מגני תותחים בעובי 220 מילימטרים (8.7 אינץ'). עובי השריון הללו היה פחות מאלה של האוניות הבריטיות (קינג ג'ורג' החמישי) והצרפתיות (רישלייה) המקבילות. לעומת זאת, הסוללה המשנית הייתה מוגנת יותר מרוב האוניות היריבות. לצריחי תותחי ה-15 ס"מ היו גגות בעובי 35 מילימטרים (1.4 אינץ'), דפנות בעובי 40 מילימטרים (1.6 אינץ'), וחזיתות בעובי 100 מ"מ. לתותחי ה-10.5 ס"מ היו מגני תותחים בעובי 20 מילימטרים (0.79 אינץ'). שריון הגג היה בעובי 40 מ"מ (1.6 אינץ'). לגבי הגנה מתחת למים, השריון היה עמיד בפני פגיעת ראש קרב של 250 ק"ג TNT. עומק השריון היה 5.5 מטרים (216.5אינץ'), כאשר המחיצה האורכית הייתה בעובי 53 מ"מ (2.1 אינץ'). להגנת התחתית הכללית היה עומק של 1.7 מטר (66.9 אינץ'). המצודה יכלה לעמוד בפני פגיעה של פגז בקוטר 38 ס"מ במשקל 1,016 ק"ג שנורה מטווחים שבין 10,793 מטר ל-21,031 מטר עבור המכונות, ומ-23,319 מטר עבור מחסני התחמושת. ביסמרק הונחה במספנת Blohm & Voss ב-1 ביולי 1936. האונייה הוזמנה תחת שם החוזה ארזאץ הנובר, שכן היא הוזמנה כתחליף לאוניית המערכה הישנה הנובר. האונייה הושקה ב-14 בפברואר 1939 בהשתתפות אדולף היטלר. נכדתו של בעל שם האונייה, אוטו פון ביסמרק, השיקה את האונייה. כמו אוניות ראשה גרמניות אחרות, ביסמרק נבנתה במקור עם חרטום ישר. התנסויות עם אוניות אחרות גילו את נחיצותו של חרטום מקוצץ כדי למנוע מהן לספוג יותר מדי מים בים סוער, ולכן Blohm & Voss שינו בהתאם את החרטום של ביסמרק במהלך תהליך האבזור. האונייה הוכנסה לצי ב-24 באוגוסט 1940, עם קפיטן צור זי ארנסט לינדמן. שלושה שבועות לאחר מכן, האונייה עזבה את המבורג לניסויים בים הבלטי, לפני שחזרה בדצמבר לעבודת האבזור הסופית. ניסויים ובדיקות נוספים נערכו באזור הבלטי בחודשים מרץ ואפריל; ביסמרק הוצבה בסטטוס פעיל בחודש הבא. השדרית של טירפיץ הונחה במספנת הקריגסמרינה (Kriegsmarinewerft) בווילהלמסהאפן ב-20 באוקטובר 1936. היא הוזמנה תחת שם החוזה ארזאץ שלזוויג-הולשטיין להחליף את אוניית המערכה המיושנת שלזוויג-הולשטיין. טירפיץ נקראה על שמו של גרוס-אדמירל אלפרד פון טירפיץ, האדריכל של צי הים הפתוח לפני מלחמת העולם הראשונה. בתו, אילזה פון האסל, השיקה את האונייה ב-1 באפריל 1939. עבודות האבזור נמשכו עד פברואר 1941; טירפיץ הוכנסה לצי ב-25 בפברואר. לאחר מכן נערכו סדרה של ניסויים, תחילה בים הצפוני ולאחר מכן בים הבלטי. אחרי שביסמרק הצטרפה לצי, נערכו תוכניות לגיחה לצפון האוקיינוס האטלנטי, שזכתה לכינוי מבצע רייניבונג (תרגיל הריין). המבצע קרא בתחילה לכוח שהורכב מביסמרק, טירפיץ, ושתי סיירות המערכה מסדרת שרנהורסט. טירפיץ עדיין לא הייתה מוכנה לשירות במאי 1941, ושרנהורסט עברה שיפוץ. הכוח צומצם לביסמרק, גנייזנאו, והסיירת הכבדה פרינץ אויגן. גנייזנאו ניזוקה מהפצצה בריטית על ברסט, אז הוחלט שרק ביסמרק ופרינץ אויגן ישתתפו במבצע. האדמירל גינתר ליטיינס הוצב בפיקוד על צמד האוניות. מוקדם בבוקר של 19 במאי, ביסמרק עזבה את גוטנהאפן, לכיוון צפון האוקיינוס האטלנטי. בזמן הטיול דרך המצרים הדניים, ביסמרק ופרינץ אויגן נתקלו בסיירת השוודית HSwMS גוטלנד בקטגט; התצפית הועברה דרך הצי השוודי לנספח הצי הבריטי בסטוקהולם. חיל האוויר המלכותי הבריטי ערך סיור אווירי של הפיורד הנורווגי שבו ביסמרק ופרינץ אויגן נעצרו, כדי לאשר את התצפית. בהיותו בנורווגיה, לא הצליח ליטיינס למלא את קרוב ל-1,000 טונות ארוכות (1,016 טונות) של דלק שביסמרק צרכה בחלק הראשון של המסע. עד 23 במאי, ביסמרק ופרינץ אויגן הגיעו למצר דנמרק. באותו ערב, הסיירות הבריטיות סאפוק ונורפוק ירו לזמן קצר בביסמרק לפני שנסוגו בחזרה לעקוב אחר האוניות הגרמניות. בשעה 06:00 למחרת בבוקר, משקיפים על סיפון ביסמרק זיהו את התרנים של סיירת המערכה הוד ואת אוניית המערכה החדשה פרינס אוף ויילס. האוניות הבריטיות הפליגו ישירות לכיוון ביסמרק ופרינץ אויגן, לפני ניסיון פנייה להביא את שני הכוחות למסלול מקביל בערך. במהלך הפנייה, לפחות פגז אחד בקוטר 38 ס"מ חדר לאחד ממחסני התחמושת האחוריים על סיפון הוד, מה שגרם לפיצוץ קטסטרופלי והשמיד את האונייה. היו רק שלושה ניצולים מהצוות של הוד שכלל 1,421 קצינים ומלחים. לאחר מכן ריכזו האוניות הגרמניות את האש על פרינס אוף ויילס, שנאלצה לסגת. ביסמרק לא יצאה ללא פגע; פגיעה ישירה בחרטום שלה מפרינס אוף ויילס גרמה לחדירת כ-2,000 טונות ארוכות (2,032 טונות) של מים לביסמרק. האוניה גם דלפה נפט, מה שהקל על הבריטים לעקוב אחריה. לאחר הנסיגה, הצטרפה פרינס אוף ויילס לנורפוק וסאפוק; האוניות ירו לזמן קצר בביסמרק בסביבות השעה 18:00. אף צד לא קלע פגיעה. בשלב זה, 19 ספינות מלחמה היו מעורבות במרדף. זה כלל שש אוניות מערכה וסיירות מערכה ושתי נושאות מטוסים, יחד עם מספר סיירות ומשחתות. לאחר הקרב השני עם פרינס אוף ויילס, ליטיינס ניתק את פרינץ אויגן להמשיך במבצע בעוד ביסמרק הפליגה לנמל. מעט לפני חצות ב-24 במאי, קבוצה של מפציצי טורפדו פיירי סורדפיש מטייסת חיל האוויר 825 על ויקטוריוס תקפה את ביסמרק. טורפדו אחד פגע באונייה באמצע האונייה, אם כי מבלי לגרום נזק רציני. ההלם מהפיצוץ, יחד עם המהירות הגבוהה של ביסמרק, פגעו בתיקונים הזמניים שעצרו את ההצפה כתוצאה מנזק הקרב הקודם. המהירות שלה הופחתה ל-16 קשר (30 קמ"ש; 18 מייל לשעה) כדי להאט את ההצפה בזמן שצוותי התיקון תיקנו את החורים שנפתחו מחדש. מוקדם ב-25 במאי, ביסמרק ניערה את רודפיה במעגל רחב. התמרון ניער בהצלחה את האוניות הבריטיות, שפנו מערבה בניסיון למצוא את האונייה. למרות התמרון, ליטיינס לא היה מודע לכך שהוא התחמק מהבריטים, ולכן שלח סדרה של שידורי רדיו, אשר יורטו על ידי הבריטים ושימשו להשיג כיוון גס של מיקומו. בשל הנזק שספגה אונייתו, החליט ליטיינס לפנות לצרפת הכבושה במקום להמשיך במשימתו. בבוקר 26 במאי, סירה מעופפת PBY קטלינה של פיקוד החופים הבחינה בביסמרק 690 מיל ימי (1,280 קילומטרים; 790 מיל) מצפון-מערב לברסט; היא הפליגה במהירות שתכניס אותה תחת מטריית ההגנה של מטוסים גרמניים וצוללות תוך 24 שעות. הכוחות הבריטיים היחידים שהיו קרובים מספיק כדי להאט אותה היו נושאת המטוסים ארק רויאל והליווי שלה, סיירת המערכה רינואון. בערך בשעה 20:30, כוח של 15 מפציצי טורפדו מטייסת 820 מארק רויאל פתח במתקפה על ביסמרק. על פי ההערכה, שלוש טורפדות פגעו באונייה; שני הטורפדות הראשונים לא הצליחו לגרום נזק רציני לאונייה, אבל הפגיעה השלישית תקעה את ההגה של ביסמרק חזק ימינה. את הנזק לא ניתן היה לתקן, ואוניית המערכה החלה להסתובב במעגל גדול, חזרה לעבר רודפיה. שעה לאחר מתקפת מטוסי הסורדפיש, שידר ליטיינס את האות הבא לפיקוד קבוצת הצי מערב: "האונייה לא מסוגלת לתמרן. נילחם עד הפגז האחרון. יחי הפיהרר". בשעה 08:47 למחרת בבוקר, אוניית המערכה רודני פתחה באש, ואחריה ישירות קינג ג'ורג' החמישי. ביסמרק השיבה באש שלוש דקות לאחר מכן, אם כי בשעה 09:02 פגז 16 אינץ' של רודני הרס את הצריחים הקדמיים. חצי שעה לאחר מכן, גם הצריחים האחוריים של ביסמרק הושתקו. בסביבות השעה 10:15, שתי אוניות המערכה הבריטיות הפסיקו את האש, כאשר היעד שלהן הייתה שבר בוער. הבריטים היו קצרים באופן מסוכן בדלק, אבל ביסמרק, אף על פי שבערה והייתה הרוסה, עדיין לא טבעה. הסיירת דורסטשייר ירתה כמה טורפדות לתוך האונייה הפגועה, שלאחר מכן ספגה נטייה חריפה שמאלה. בערך באותו זמן למתקפה של דורסטשייר, צוות חדר המכונות פוצץ מטעני הטבעה עצמית בחדרי המכונות. עדיין יש ויכוח משמעותי לגבי הסיבה הישירה של טביעת ביסמרק. רק 110 אנשי צוות חולצו על ידי הבריטים לפני שדיווחים על צוללות אילצו אותם לסגת מהמקום. חמישה אנשי צוות נוספים חולצו על ידי כלי שיט גרמניים. הפעולה הראשונה של טירפיץ בעקבות כניסתה לשירות בקריגסמרינה ב-25 בפברואר 1941 הייתה להרתיע ניסיון סובייטי אפשרי לפרוץ עם הצי הבלטי שלהם בעקבות הפלישה הגרמנית לברית המועצות. אל האונייה הצטרפו הסיירת הכבדה אדמירל שר והסיירות הקלות לייפציג, נירנברג וקלן. הכוח סייר ליד אולנד במשך כמה ימים לפני שחזר לקיל. ב-14 בינואר 1942, עזבה טירפיץ את מימי גרמניה לנורווגיה, בליווי המשחתות Z4 ריכרד בייצן, Z5 פאול יאקובי, Z8 ברונו היינמן ו-Z29, והגיעו לטרונדהיים ב-17. הגרמנים השתמשו באונייה כצי כדי לרתק את כוחות הצי הבריטי כדי להגן על נתיב השיירות לברית המועצות ולהרתיע פלישה לנורווגיה. ב-6 במרץ, טירפיץ, בליווי המשחתות Z25, Z14 Friedrich Ihn, Z5 Paul Jacobi</link> ו־Z7 Hermann Schoemann, פתחו בפשיטה על השיירות הבריטיות לברית המועצות. הגרמנים ניסו ליירט את השיירות PQ-12 ו-QP-8, אך מזג האוויר הסוער מנע מהם למצוא את השיירות. ספינת משא סובייטית ששטה ללא תלות בשיירות הוטבעה על ידי המשחתות. הצוללות הבריטיות טרידנט וסיוולף דיווחו על טירפיץ. צי הבית המורכב מאוניות המערכה קינג ג'ורג' החמישי ודיוק אוף יורק, נושאת המטוסים ויקטוריוס, הסיירת הכבדה ברוויק ומשחתות לא הצליחו למצוא את הגרמנים. ויקטוריוס פתחה בתקיפה של 12 מפציצי טורפדו פיירי אלבקור, אולם המטוסים נהדפו מבלי שספגו פגיעות באוניות הגרמניות. טירפיץ והמשחתות חזרו לנמל עד 12 במרץ. ההיחלצות בנס הניעה את היטלר להורות על טירפיץ לא לתקוף שיירה אחרת אלא אם נושאת המטוסים המלווה שלה הוטבעה או הושבתה. ה-RAF פתח בסדרה של פשיטות הפצצה לא מוצלחות נגד טירפיץ בזמן שהיא עגנה בפאטנפיורד. הראשון ב-30/31 בינואר על ידי שבעה מפציצי שורט סטירלינג מטייסת 15 ותשעה מפציצי Handley Page Halifax של טייסת 76. לאחר מכן נערכה פשיטה של 36 מפציצי הליפקס, שהתקיימה ב-30/31 במרץ. ב-27/28 באפריל, טירפיץ הותקפה על ידי 26 מפציצי הליפקס מלהק 4 ו-10 מפציצי אוורו לנקסטר מלהק 5. היא הותקפה שוב ב-28/29 באפריל, על ידי 23 מפציצי הליפקס של טייסת 76 ו-11 מפציצי לנקסטר. שילוב של אש נ"מ גרמנית כבדה ומזג אוויר גרוע גרם לכל שלוש המשימות לכישלון. בשאר ימות השנה ועד סוף 1942, טירפיץ עברה שיפוץ בפאטנפיורד, שהיה חסר מתקני מבדוק מכל סוג שהוא. כתוצאה מכך, העבודה נעשתה בהדרגה; נבנה קייסון גדול כדי לאפשר החלפת ההגאים. ההיסטוריונים הימיים ויליאם גרזק ורוברט דולין הצהירו כי "התיקונים באונייה זו היו אחד מהישגי ההנדסה הימיים הקשים ביותר של מלחמת העולם השנייה". בינואר 1943, טירפיץ יצאה מהשיפוץ הממושך, ולאחר מכן הועברה לאלטפיורד. כאן היא השתתפה בפעולות הכשרה נרחבות עם שרנהורסט והסיירת הכבדה ליצו, שנמשכה עד אמצע השנה. ב-6 בספטמבר, טירפיץ, שרנהורסט, והמשחתות Z27, Z29, Z30, Z31, Z33, Z15 אריך שטיינברינק, Z20 קרל גאלסטר, Z10 הנס לודי ו-Z6 תאודור רידל הפגיזו את האי שפיצברגן, ששימש כתחנת תדלוק בריטית. שתי אוניות המערכה השמידו את מטרותיהן וחזרו בשלום לאלטנפורד; זו הייתה הפעם הראשונה שטירפיץ ירתה בתותחיה הראשיים בקרב. ב-22/23 בספטמבר, שש צוללות ננסיות בריטיות תקפו את טירפיץ בזמן שעגנה. רק שתיים מהצוללות, X6 ו-X7, הטמינו בהצלחה מטעני חבלה על גוף אוניית המערכה. המטען הראשון התפוצץ בשעה 08:12, השני זמן קצר לאחר מכן. נגרם נזק רב מאוד; כמעט כל התאורה החשמלית נכבתה, הצפה חלקית של חדר מרכזיה חשמלית 2, הצפה של התחתית הכפולה ומחסני דלק בצד השמאלי. נזק מבני בתחנת המנוע ורכיבי הטורבינה והמעבה השמאליים; צירי הזנב לא היו מיושרים, מיסב הדחף ניזוק, המדחפים נשברו, ומכלול ההגה השמאלי הוצף. צריחי התותחים הראשיים נרתעו ממסלולי הגלילים שלהם, רק מד טווח אחד עדיין היה פעיל, צריח תותחי 15 ס"מ אחד נתקע, שלושה מתוך ארבעה מרכזי בקרת אש ניזוקו, מעוט המטוס לא פעל ושני מטוסים ימיים אראדו Ar 196 ניזוקו קשות. אולם הנפגעים היו קלים, הרוג אחד ו-40 פצועים. טירפיץ נוטרלה בהצלחה. במהלך ששת החודשים הבאים, כוח עבודה של כ-1,000 איש ביצע את התיקונים הדרושים, שהסתיימו עד מרץ 1944. הבריטים חידשו את סדרת התקיפות האוויריות כמעט מיד לאחר השלמת התיקונים. ב-3 באפריל פתח הצי המלכותי במבצע טונגסטן, שבמהלכו 40 מטוסי קרב ו-40 מפציצי פיירי ברקודה משש נושאות מטוסים תקפו את האונייה. הם השיגו 15 פגיעות ישירות ושתי החטאות, שגרמו לנזק כבד, נהרגו 122 אנשים ונפצעו 316 נוספים. הצי המלכותי ניסה לחזור על המתקפה שלושה שבועות לאחר מכן ב-24, אך נאלץ להפסיק את המבצע עקב מזג אוויר סגרירי. מבצע Brawn, מתקפה נוספת שהושקה על ידי נושאת מטוסים, התרחש בעקבותיו ב-15 במאי, אך שוב מזג האוויר הפריע. ניסיון תקיפה נוספת של נושאות מטוסים בוצעה ב-28 במאי, אך גם היא בוטלה עקב תנאי מזג אוויר גרועים. מבצע קמע, שהיה אמור להתנהל על ידי המובילים ויקטוריוס, פיוריוס ואינדפטיגבל ב-17 ביולי, נכשל בשל מסך העשן הכבד מעל אוניית המערכה. הצי המלכותי השיק את סדרת מבצע גודווד בסוף אוגוסט. מבצע גודווד הראשון התקיים ב-22 באוגוסט, עם 38 מפציצים ו-43 מטוסי קרב מחמש נושאות מטוסים. התוקפים לא הצליחו להשיג פגיעה כלשהי. גודווד השלישי התקיים יומיים לאחר מכן, עם 48 מפציצים ו-29 מטוסי רקב מ- פורמידבל, פיוריוס ואינדפטיגבל. המפציצים השיגו שתי פגיעות באונייה, שגרמו נזק קל בלבד. המבצע האחרון של הצי המלכותי, גודווד IV, התרחש לאחר מכן ב-29 באוגוסט. 34 מפציצים ו-25 מטוסי קרב, ששוגרו מפורמידבל ואינדפטיגבל, תקפו את האונייה, אם כי ערפל מנע מהם להשיג פגיעה כלשהי. המשימה להטביע את טירפיץ נפלה כעת בידי ה-RAF, שביצע שלוש תקיפות אוויריות עם מטוסים חמושים בפצצות 5,400 קילוגרם (11,900 ליברות) חדשות, טולבוי. המתקפה הראשונה, מבצע Paravane, נערכה ב-15 בספטמבר, כאשר כוח של 27 מטוסי לנקסטר הטילו טולבוי בודד כל אחד; המפציצים הצליחו לפגוע בטירפיץ ישירות בחרטום עם אחת הפצצות. הפצצה חדרה לחלוטין את האונייה והתפוצצה ישירות מתחת לשדרית שלה. זה גרם לחדירת 1,500 טונות ארוכות (1,524 טונות) של מים שהציפו את האונייה; טירפיץ שוב הושבתה. חודש לאחר מכן, ב-15 באוקטובר, טירפיץ הועברה לאי Håkøya מול טרומסה כדי לשמש כסוללת ארטילריה צפה. שבועיים לאחר מכן, ב-29 באוקטובר, פתחו הבריטים במבצע Obviate, שכלל 32 מפציצי לנקסטר. רק החטאה אחת כמעט הושגה, אם כי היא גרמה לחדירת מים נוספת לטירפיץ. המתקפה האחרונה, מבצע קטכיזם, התרחשה ב-12 בנובמבר. 32 מפציצי לנקסטר תקפו את האונייה וקלעו צמד פגיעות ישירות והחטאה נוספת. הפצצות פוצצו את אחד ממחסני התחמושת של טירפיץ וגרמו לאונייה להתהפך. מספר האבידות היה גבוה: 1,204 אנשי צוות נהרגו בהתקפה. עוד 806 אנשי צוות הצליחו להימלט מהאונייה הטובעת, ו-82 נוספים חולצו מהאונייה שהתהפכה. שרידי האונייה נגרטו בהדרגה לגרוטאות בין השנים 1948 ו-1957. מדיה וקבצים בנושא אוניות המערכה מסדרת ביסמרק בוויקישיתוף