laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אצטדיון הקריקט של מלבורן

אצטדיון הקריקט של מלבורן (באנגלית: Melbourne Cricket Ground; מוכר גם בראשי התיבות MCG – ה"מלבורן קריקט גראונד") נפתח לראשונה כבר ב-1854 במיקומו הנוכחי בעיר מלבורן באוסטרליה. לאורך השנים נהרסו בהדרגה יציעים באצטדיון לטובת בניית חדשים וגדולים יותר. צורתו האובלית הנוכחית הוגדרה בשיפוץ שעבר האצטדיון לקראת היותו אצטדיון אולימפי באולימפיאדת מלבורן ב-1956 אף ששודרג רבות מאז אותה אולימפיאדה. האצטדיון הוותיק נכלל ברשימת אתרי המורשת של מדינת ויקטוריה, בה שוכנת מלבורן, וכן ברשימת אתרי המורשת של אוסטרליה. האצטדיון מחזיק בכמה תארים של שיאים מקומיים ובין-לאומיים. הוא נחשב לאצטדיון הגדול באוסטרליה, (לאחר שאצטדיון אוסטרליה בסידני שהכיל 110,000 מקומות הוקטן לאחר סיום אולימפיאדת סידני (2000)), האצטדיון עם עמודי התאורה הגבוהים בעולם (גובה 6 העמודים שהוקמו ב-1984, עם מתקני התאורה עליהם, מגיע ל-85 מטרים), ואחד מ-11 האצטדיונים הגדולים בעולם שמכיל היום 100,018 מקומות (מתוכם 5,000 מקומות עמידה) וזאת לאחר שהוגבלו בו כמות הצופים ביציעים, בשיפוץ הגדול האחרון שנערך באצטדיון ב-2006 לקראת משחקי חבר העמים הבריטי. גם ב-2013 נערך באצטדיון שיפוץ נוסף שרובו נעשה תחת ליציעים וכלל שיפוץ הקופות, שערי הכניסות, המסדרונות, המזנונים וכו'. בעבר הצטופפו ביציעיו גם 130,000 איש בעצרת שערך המטיף הנוצרי אוונגליסטי בילי גרהם ב-15 במרץ 1959, ומעל 120,000 איש באירועים אחרים. אירוע הספורט הבין-לאומי המפורסם ביותר שאירח האצטדיון הוא טקס הפתיחה וחלק מהתחרויות של אולימפיאדת מלבורן (1956). אירוע ספורט בין-לאומי נחשב אחר שאירח האצטדיון הוא טקסי הפתיחה והסיום וחלק מתחרויות הספורט של משחקי חבר העמים הבריטי שאירחה אוסטרליה בעיר ב-2006 וצפוי לארח את טקס פתיחת משחקי חבר העמים אף ב-2026 אף שתחרויות האתלטיקה וטקס הסיום ייערכו באצטדיונים אחרים במדינת ויקטוריה באוסטרליה שבחרה לחלק את אירוח את המשחקים לכמה ערים. מלבד זאת אירח האצטדיון אירועי ספורט נחשבים אחרים. האצטדיון מארח בהווה מספר ענפי ספורט וביניהם קריקט, כדורגל, רוגבי, פוטבול אוסטרלי ואחרים. בעברו אירח גם תחרויות רכיבת אופניים, אתלטיקה, טניס ועוד. אוסטרליה אף אירחה באצטדיון משחקי ידידות ומשחקי מוקדמות גביע העולם בכדורגל של נבחרת הכדורגל הלאומית שלה. בנוסף משמש האצטדיון נקודת סיום למרתון מלבורן ואף להופעות ענק. מדיה וקבצים בנושא אצטדיון הקריקט של מלבורן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אצטדיון הקריקט של מלבורן אצטדיון הקריקט של מלבורן, ברשת החברתית פייסבוק אצטדיון הקריקט של מלבורן, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אצטדיון הקריקט של מלבורן, ברשת החברתית אינסטגרם אצטדיון הקריקט של מלבורן, ברשת החברתית טיקטוק אצטדיון הקריקט של מלבורן, סרטונים בערוץ היוטיוב
פנחס וסרמן

הרב פנחס אליהו וסרמן (כ"ב בתמוז ה'תרע"ז, 12 ביולי 1917, קישינב - ט"ז בטבת ה'תשנ"ז, 26 בדצמבר 1996, ירושלים) היה רבה של דורוחוי שברומניה במשך כחמישים שנה, ולאחר עלותו לישראל שימש כרבם של יוצאי רומניה בישראל. התפרסם במאבקו לעלות לארץ ישראל. פנחס וסרמן נולד בברית המועצות ליהודה ושרה-רבקה וסרמן. נישא לסימה פרנקל, בת רבי חנוך הניך פרנקל, האדמו"ר מדורוהוי. בשנת 1941 התמנה לרבנות העיר דורוהוי. מלבד תפקידו כרב שימש במשך עשרות שנים גם בשאר התפקידים הרוחניים בקהילה היהודית - חזן, בעל קורא, שוחט ומוהל. בשנות ה-60, לאחר העלייה הגדולה של יהודי רומניה לישראל והידלדלות הקהילה המקומית בדורוחוי, התכונן הרב וסרמן לעלות לישראל. אולם הדבר נאסר עליו על ידי השלטונות הרומנים. בשל רצונו להעניק חינוך דתי ותורני לששת ילדיו, הם עלו לישראל בגפם בסוף שנות ה-60, והוא ורעייתו נותרו בדורוחוי. מקור ההתנגדות לעליית הרב וסרמן היה הרב ד"ר דוד משה רוזן, הרב הראשי לרומניה, שחשש כי עזיבתו של הרב וסרמן תיצור חלל בקהילה היהודית המדולדלת של רומניה ותסכן את קיומה. לטענתו, הוא קיבל גיבוי מהרב עובדיה יוסף שפסק כי אסור לרב ולשוחט לעזוב את קהילתו. ארבע בנותיו של הרב וסרמן נישאו בארץ בלא שיתאפשר להוריהן להשתתף בחתונתן. שני הבנים, יוסף ויהודה, למדו בישיבות ולאחר מכן התגייסו לצה"ל. הבנים פתחו במאבק מתוקשר להעלאת הוריהם לישראל. בין השאר הם ערכו שביתת שבת ליד שגרירות רומניה בתל אביב. כמו כן שבתו רעב בפתח "היכל שלמה", שם נערך "הכינוס העולמי של בתי כנסת וקהילות" שבו השתתף הרב ד"ר רוזן. הם הניפו שלטים שבהם נכתב "הרב רוזן מנע מאבינו לעלות ארצה" ו"שלח את אבי". במאמר מערכת ב"ידיעות אחרונות" כתב עורך העיתון ד"ר הרצל רוזנבלום: "נימוק זה, שלפיו אדם הדרוש במקום אין לשחררו לעליה, הוא נימוק סובייטי. וכפי שאנו לא קיבלנו אותו ברוסיה, לא נקבלו ברומניה". בהוראת הרב רוזן אסרו השלטונות הרומנים מהרב וסרמן אף לבקר בישראל, מחשש שיישאר בה. בשנת 1975 הגיע הרב וסרמן לראשונה לביקור בישראל, תוך התחייבות שישוב לרומניה. בשובו לרומניה הציב בפניו הרב רוזן אולטימטום: או שיעזוב את רומניה לאלתר, או שיחדל ממאבקיו לנסוע לישראל. הנסיבות לא אפשרו לו התארגנות ועזיבה מיידית והוא חתם על מכתב ויתור. בשנת 1980 הותר לו לבקר בישראל בשנית, לרגל חתונת בנו יוסף. בשנת 1989 הגיעו הרב וסרמן ורעייתו לביקור נוסף בישראל כתיירים, לרגל נישואי נכדתם. בעודם בישראל דרש ממנו הרב רוזן לשוב לאלתר לרומניה, ולא – הוא יפוטר ממשרתו. הרב וסרמן, שהותיר את כל רכושו וחפציו ברומניה, לא נענה לדרישת הרב רוזן והחליט לבקש מקלט מדיני בישראל. הוא קיבל מיידית מעמד של עולה חדש. בתקופת מגוריו בישראל כיהן הרב וסרמן כרבם של יוצאי רומניה בישראל. בשנת 1992 זכה בפרס מטעם שר הדתות על תרומתו למען המנהיגות בתפוצות. לאחר מותו נקרא על שמו רחוב בשכונת נווה יעקב בירושלים. כמו כן נקראה על שמו ככר סמוך לבית הכנסת הגדול בדורוהוי. בניו: הרב יהודה וסרמן (משולם זושא יהודה) זצ"ל, האדמו"ר מדורוהוי, נפטר כ' חשון תשפ"א 07/11/2020 הרב יוסף וסרמן, כיהן כרב חי"ר וצנחנים ראשי ובשנת 2000 נבחר לרבה של יוצאי רומניה בישראל. עומד בנשיאות "העמותה לקידום וטיפוח יהדות רומניה ע"ש הרב פנחס וסרמן זצ"ל" מחתניו: סא"ל (מיל.) תת-ניצב (מיל) הרב יצחק חלמיש, לשעבר רב פיקוד מרכז והרב הראשי למשטרה, משמר הגבול והשב"ס, הרב משה מרדכי טוביאס - רבה של קדימה מנכדיו: הרב חנוך וסרמן, רבה של קהילת 'ישמח ישראל' בכפר יונה הרב מנחם מענדל טוביאס, ראש מערך הכשרות בקדימה - צורן סרן (מיל.) הרב אהרון יצחק ווסרמן, כיהן כרב בחיל הים בחיפה, ורב קהילה במקסיקו
אביעזר קפלן

אביעזר (גזי) קפלן (8 ביולי 1948 – 5 ביוני 2012) היה איש עסקים ישראלי, חבר קיבוץ לוחמי הגטאות, ממייסדי חברת טבעול ומנכ"ל אסם בין השנים 2012–2006. קפלן נולד ב-1948 בתל אביב, וגדל בצפון תל אביב. בנעוריו היה חניך וחבר בתנועת המחנות העולים, ואף שימש כמזכיר הארצי של התנועה. גרעין הנח"ל שבו שירת הצטרף לקיבוץ לוחמי הגטאות, וקפלן הפך את המקום לביתו ונשאר לגור שם עד סוף ימיו. ברבות הימים התמנה למזכיר הקיבוץ. ב-1986 ייסד בקיבוץ, ביחד עם ד"ר מיכה שמר, את מפעל טבעול, המייצר תחליפי בשר מהצומח, וניהל את המפעל. עד להפרטת הקיבוץ, אליה התנגד, כל שכרו עבר לקופת הקיבוץ. ב-1995 רכשה חברת אסם 58% ממניות טבעול, קפלן הפך למנהל שכיר תחת אסם, וב-2003 אף התמנה לתפקיד המשנה למנכ"ל אסם. ב-2006 התמנה לתפקיד מנכ"ל אסם, כמחליפו של דן פרופר, שעבר לכהן בתפקיד יו"ר החברה. תחת הנהלתו נמשך השיפור בתוצאותיה העסקיות של אסם, שרשמה גידול ברווח 45 רבעונים ברציפות (נכון למרץ 2012), רכשה את השליטה על החברות מטרנה ובונז'ור והשלימה את רכישת מניות טבעול. קפלן נחשב לאחד המנכ"לים המוערכים ביותר בישראל, וב-2010 אף נבחר על ידי העיתון "כלכליסט" למנהל הטוב ביותר במשק. ב-2011 קיבל פרס על מפעל חיים מטעם התאחדות התעשיינים. במרץ 2012 הודיע על פרישתו מתפקיד מנכ"ל אסם, לאור מצבו הבריאותי ומאבקו במחלת הסרטן. הוא נשאר דירקטור בחברה. החל מיוני 2013 נקרא כביש הכניסה לקיבוץ לוחמי הגטאות לזכרו: "דרך גזי קפלן". קפלן היה נשוי, אב לארבעה בנים וסב לשניים. אילנית חיות, ‏גזי קפלן: "רק פרנואידים שורדים, ולכן אנחנו מוטרדים מהמתחרים ומההאטה במשק", באתר גלובס, 3 באוקטובר 2008 נעמה סיקולר, גזי קפלן: "עסקת טבעול היא פרידה מהחלום שלי", באתר כלכליסט, 8 באפריל 2010 נעמה סיקולר, אני לא שמרן. אל תקראי לי שמרן, באתר כלכליסט, 29 בדצמבר 2010 גיל קליאן, ראיון "כלכליסט" - מנכ"ל אסם: "אני לא מאמין במזון בריאותי", באתר כלכליסט, 31 בינואר 2011 סיון קלינגבייל, "רבים בציבור החרדי והערבי לא משתתפים בכוח העבודה - זה מדאיג", באתר TheMarker‏, 8 במאי 2011 סיון קלינגבייל ורותם שטרקמן, "אנשים בקיבוץ חושבים שצריך לתגמל אותם כאילו הם סיכנו את כספם", באתר TheMarker‏, 7 ביוני 2011 אילנית חיות ואביב לוי, ‏מנכ"ל אסם גזי קפלן פורש מסיבות רפואיות; איציק צאיג יחליפו, באתר גלובס, 13 במרץ 2012 עדי דברת-מזריץ , אורה קורן, מנכ"ל אסם לשעבר גזי קפלן נפטר ממחלת הסרטן בגיל 64, באתר TheMarker‏, 5 ביוני 2012 גיל קליאן, מנכ"ל אסם לשעבר גזי קפלן נפטר בגיל 64, באתר ynet, 5 ביוני 2012 גולן פרידנפלד, 30 המנהלים הטובים של 2010: דירוג "כלכליסט", באתר כלכליסט, 29 בדצמבר 2010 אילנית חיות, ‏מנכ"ל אסם על חרם הקוטג': "חייבים להקשיב לציבור", באתר גלובס, 19 ביוני 2011 עדי דברת, גזי קפלן עוזב את אסם: "הגשמת חזון החברה דורשת זמינות מלאה", באתר TheMarker‏, 14 במרץ 2012
נשיא אוניברסיטה

נשיא אוניברסיטה או נגיד אוניברסיטה הוא הניצב בראש אוניברסיטה. באוניברסיטה מתקיימות שתי היררכיות ארגוניות: החלק האקדמי, שבראשו עומד רקטור, והחלק המנהלי, שבראשו עומד מנכ"ל. מעל שני אלה נמצא הנשיא. בחלק מהמדינות, במיוחד מדינות חבר העמים הבריטי, נשיא האוניברסיטה מכונה גם סגן הנגיד, ומעליו ניצבת דמות ייצוגית לגמרי - הנגיד (chancellor). באוניברסיטת אדינבורו, למשל, אן, הנסיכה המלכותית היא הצ'נסלור. במדינות אחרות, כמו ארצות הברית, ישנן אוניברסיטאות בהן תפקיד הנשיא מכונה צ'נסלור. במדינות אחרות, כמו אוסטרליה, גרמניה וישראל נשיא האוניברסיטה הוא הדמות הבכירה ביותר בהיררכיה של האוניברסיטה. הנשיא אינו עוסק בניהול השוטף של האוניברסיטה, אלא בקידום מיזמים אסטרטגיים, כגון פתיחת מסלולי מחקר ולימוד חדשים, גיוס תורמים המממנים חלק ניכר מתקציב האוניברסיטה וכדומה. עם זאת, לנשיא יכולות להיות סמכויות נוספות. כך למשל, באוניברסיטה העברית הנשיא חבר מתוקף תפקידו בסנאט האוניברסיטה ובוועדה המתמדת שלה, והוא רשאי להשתתף בישיבותיהם ובדיוניהם של כל הרשויות והגופים של האוניברסיטה. היקף סמכויותיו של נשיא האוניברסיטה נמצא לעיתים במחלוקת בין חבר הנאמנים המעוניין בסמכויות גדולות לנשיא שיאפשרו גמישות ניהולית, לבין סגל האוניברסיטה הדורש הבאת החלטות לאישורו של הסנאט. לדוגמה, בראשית ימיה של האוניברסיטה העברית החזיק יהודה מגנס, שכונה אז קנצלר האוניברסיטה, בסמכויות ניהוליות רחבות. בשנת 1934 הוקם סנאט לאוניברסיטה, ובשנת 1935 הועברו רוב סמכויותיו לסנאט, לרקטור ולדיקנים של הפקולטות השונות, ותוארו הומר ל"נשיא". מחליפו בתפקיד, זליג ברודצקי, התפטר מתפקידו לאחר שלא הצליח לרכז בידיו סמכויות ניהוליות רבות יותר. בשנות ה-50 החזיק בנימין מזר בו זמנית בתפקידי הרקטור והנשיא של האוניברסיטה העברית. סביב תפקיד כפול זה נוצרה מחלוקת, כאשר ותיקי האוניברסיטה דרשו את המשך הצמדת התפקידים, בעוד הצעירים דרשו את הפרדת התפקידים. בניגוד לרקטור הנבחר על ידי הסנאט, נשיא האוניברסיטה ומנכ"ל האוניברסיטה נבחרים על ידי חבר הנאמנים של האוניברסיטה, והם כפופים לחבר הנאמנים, המהווה את "הבעלים" של האוניברסיטה. קיימת מחלוקת ציבורית האם על נשיא אוניברסיטה להיות איש אקדמיה. תומכי היות הנשיא איש אקדמיה גורסים שתפקיד הנשיא הוא תפקיד ייצוגי ועל האוניברסיטה להיות מיוצגת על ידי אקדמאי מובהק. לעומת זאת, המתנגדים לדרישה שהנשיא יהיה איש אקדמיה גורסים שתפקיד הנשיא הוא קודם כל תפקיד ניהולי ותפקיד של גיוס משאבים ויש לבחור לתפקיד את האדם המתאים ביותר לביצועו. בישראל, רוב נשיאי האוניברסיטאות הם אנשי אקדמיה, אולם היו נשיאים שלא היו אנשי אקדמיה, כמו אליהו אילת שהיה נשיא האוניברסיטה העברית בירושלים בשנים 1962–1968, עמוס לפידות ועמוס חורב שהיו נשיאי הטכניון, גרשון אבנר, יוסף טייכר, אפרים עברון, עמוס ערן ועמוס שפירא שכיהנו כנשיאי אוניברסיטת חיפה ויוסף תקוע ושלמה גזית שכיהנו כנשיאי אוניברסיטת בן-גוריון. מדיה וקבצים בנושא נשיא אוניברסיטה בוויקישיתוף החוקה והתקנון הכללי של האוניברסיטה, פרק ז': נושאי-משרות, אתר האוניברסיטה העברית פתיחת שנת הלימודים באוניברסיטה, דואר היום, 25 באוקטובר 1934 הנהלת האוניברסיטה העברית ותכנית התפתחותה הקרובה, דבר, 18 בספטמבר 1935 היום ייבחר הרקטור החדש, דבר, 8 במרץ 1961 פרופ' יואל רקח נבחר רקטור האוניברסיטה העברית, דבר, 9 במרץ 1961 המאבק על כתר הנשיאות, דבר, 30 במרץ 1962
אליעזר הגר (דמשק אליעזר)

רבי אליעזר הגר (כ"ב בשבט ה'תרנ"א, ינואר 1891 – ב' באלול ה'תש"ו, אוגוסט 1946) היה אדמו"ר וראש ישיבה בוויז'ניץ. מכונה "הדמשק אליעזר" על שם ספרו. נולד לרבי ישראל הגר, האדמו"ר מוויז'ניץ, ולהינדא בתו של רבי מאיר הורוביץ, ה"אמרי נועם" מדז'יקוב. נקרא על שם סבה של אמו, רבי אליעזר הורוביץ מדז'יקוב. בשנת תרס"ז נישא לחוה, בתו של רבי יצחק מאיר השיל מקופיטשניץ. הוסמך להוראה על ידי המהרש"ם מברז'אן ורבי שמואל אנגל מרדומישלא. בתקופת מלחמת העולם הראשונה שהה בווינה ביחד עם חותנו. בשנים אלו עמד בקשר עם גדולי תורה רבים ששהו בווינה בעקבות המלחמה, ובהם רבי אברהם מנחם שטיינברג (בעל "מחזה אברהם") שאף הסמיך אותו לרבנות. בשנת תרפ"ב הוכתר כרבה של ויז'ניץ ושנה לאחר מכן הקים את "ישיבת ויז'ניץ" בעיירה. לאחר פטירת אביו בתרצ"ו (1936) החל לכהן כאדמו"ר. בשנת ת"ש נמלט מוויז'ניץ שנכבשה על ידי הרוסים והתיישב בטעמשוואר. שלח משלוחי מזון למען היהודים שהוגלו לביצות טרנסניסטריה והורעבו שם. לשם כך מכר את כל רכושו, כולל שעון היד שלו. הצליח להימלט ולעלות לארץ ישראל בכ"ו בניסן תש"ד (19 באפריל 1944) והקים את ישיבת ויז'ניץ בתל אביב. לאחר מספר חודשים העמיד בראשותה את אחיינו, הרב משה יהושע הגר. זמן קצר לאחר עלייתו לקה בסרטן ושהה במלון באב"ד בירושלים עד לפטירתו בב' באלול ה'תש"ו (1946). נקבר בהר הזיתים סמוך לאוהל אדמו"רי רחמסטריווקא בלוויה רבת משתתפים. רבי אליעזר הגר לא הותיר אחריו צאצאים, ולאחר פטירתו עברו חסידיו לאחיו, רבי חיים מאיר הגר, שעלה לארץ ישראל שנה לאחר מכן. רבי אליעזר הגר הרבה לכתוב חידושי תורה, אולם רובם אבדו בתקופת מלחמת העולם השנייה. לאחר פטירתו יצא לאור חלק מדברי תורתו בספר "דמשק אליעזר" על התורה (תש"ט) ועל ספר תהלים (תשי"ח). כרך נוסף יצא לאור בשנת תשנ"ד בעריכת נתן אליהו רוט. על שמו נקראו רחובות בבני ברק, חיפה וביתר עילית, וכן ישיבת בית ישראל ודמשק אליעזר בבני ברק. נתן אליהו רוט, ספר בעל דמשק אליעזר: קורות חיי רבנו אליעזר מוויזניצא, מסכת חייו, שיחות ודיבורים, סיפורים ממקורות נאמנים, ישיבת בית ישראל ודמשק אליעזר, אגוד תלמידי בעל דמשק אליעזר, 1983 אהרן סורסקי, מרביצי תורה מעולם החסידות, חלק ז, בני ברק, תשמ"ט, עמ' ט-מג. מדיה וקבצים בנושא אליעזר הגר בוויקישיתוף ספריו: דמשק אליעזר, בני ברק תש"ל, באתר היברובוקס דמשק אליעזר - תהלים, בני ברק תשל"ב, באתר היברובוקס דמשק אליעזר - תנינא, בני ברק תשנ"ד, באתר היברובוקס אליעזר בן ישראל הגר (1891-1946), דף שער בספרייה הלאומית אודותיו: נתן אליהו רוט, "דמשק אליעזר", בתוך קדוש ישראל חלק ב' פרק כ"ג. אתר היברובוקס. לייב ביין, הרה"ק מרן בעל "דמשק אליעזר" זי"ע, בתוך: בית ויז'ניץ, אלול תשנ"ה, באתר היברובוקס הרה״ק בעל "דמשק אליעזר" זי״ע, בתוך: עלון "צעירי ויז'ניץ" גיליון 3 שנת תשנ"ב, באתר היברובוקס פרק אודותיו בספר תפארת שבמלכות, ליצחק אלפסי לבואו של הרבי מויז'ניץ, דבר, 13 באפריל 1944. ר' אליעזר הגר, דבר, 30 באוגוסט 1946.
סינגפור סלינג

סינגפור סלינג (באנגלית: Singapore Sling) הוא קוקטייל המוכר רשמית על ידי איגוד הברמנים הבינלאומי המורכב מ: 40 מ"ל ג'ין, 20 מ"ל שרי הרינג, 5 מ"ל קואנטרו, 5 מ"ל בנדיקטין, 10 מ"ל גרנדין, 80 מ"ל מיץ אננס, 30 מ"ל מיץ לימון, דש אנגוסטורה ביטרס. את כל המרכיבים יש למזוג לשייקר עם קרח, לנער היטב ולמזוג לתוך כוס פוקו גרנדה ולקשט בדובדבן. הקוקטייל הומצא בשנת 1915 על ידי ברמן בשם נג'ים בון שעבד במלון רפל'ס בסינגפור. בסרט "קוקטייל" בריאן פלניגן מדקלם שיר שכתב בו הוא מזכיר את קוקטייל הסינגפור סלינג. מדיה וקבצים בנושא סינגפור סלינג בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא משקאות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אל-מג'דל

האם התכוונתם ל... מג'דל / אל-מג'דל מג'דל (אל-מג'דל) – הייתה עיירה ערבית. לאחר מלחמת העצמאות יושבה ביהודים וכיום שטחה נמצא בתחומי העיר אשקלון, ראו אשקלון#העיירה הערבית אל־מג'דל מג'דל (טבריה) – היה כפר ערבי ששכן בנפת טבריה ונחרב במלחמת העצמאות אל-מג'דל (חיפה) – היה כפר אריסים ערבי ששכן בנפת חיפה המנדטורית, שטחו נקנה ב-1925 ועליו הוקם מאוחר יותר קיבוץ רמת יוחנן, ראו רמת יוחנן#התיישבות במיקום הנוכחי באיות קרוב אל-מוג'ידל – היה כפר ערבי באזור נצרת שהתקיים עד מלחמת העצמאות, עליו הוקם היישוב מגדל העמק (כיום עיר)
יהוא בן חנני

יֵהוּא בֶן חֲנָנִי היה נביא שניבא מימי בעשא ועד לימי אחאב ויהושפט. בין השאר ניבא את חורבנו של בית בעשא: ”יַעַן, אֲשֶׁר הֲרִימֹתִיךָ מִן-הֶעָפָר, וָאֶתֶּנְךָ נָגִיד, עַל עַמִּי יִשְׂרָאֵל; וַתֵּלֶךְ בְּדֶרֶךְ יָרָבְעָם, וַתַּחֲטִא אֶת-עַמִּי יִשְׂרָאֵל, לְהַכְעִיסֵנִי, בְּחַטֹּאתָם: הִנְנִי מַבְעִיר אַחֲרֵי בַעְשָׁא, וְאַחֲרֵי בֵיתוֹ; וְנָתַתִּי, אֶת-בֵּיתְךָ, כְּבֵית, יָרָבְעָם בֶּן-נְבָט: הַמֵּת לְבַעְשָׁא בָּעִיר, יֹאכְלוּ הַכְּלָבִים; וְהַמֵּת לוֹ בַּשָּׂדֶה, יֹאכְלוּ עוֹף הַשָּׁמָיִם” וביקר את התיידדותו של יהושפט עם בית אחאב: ”וַיָּשָׁב יְהוֹשָׁפָט מֶלֶךְ-יְהוּדָה אֶל-בֵּיתוֹ, בְּשָׁלוֹם--לִירוּשָׁלִָם: וַיֵּצֵא אֶל-פָּנָיו, יֵהוּא בֶן-חֲנָנִי הַחֹזֶה, וַיֹּאמֶר אֶל-הַמֶּלֶךְ יְהוֹשָׁפָט, הֲלָרָשָׁע לַעְזֹר וּלְשֹׂנְאֵי ה' תֶּאֱהָב: וּבָזֹאת עָלֶיךָ קֶּצֶף, מִלִּפְנֵי ה': אֲבָל, דְּבָרִים טוֹבִים נִמְצְאוּ עִמָּךְ: כִּי-בִעַרְתָּ הָאֲשֵׁרוֹת מִן-הָאָרֶץ, וַהֲכִינוֹתָ לְבָבְךָ לִדְרֹשׁ הָאֱלֹהִים” יש הסוברים כי יהוא בן חנני הוא בנו של חֲנָנִי הָרֹאֶה שניבא בזמנו של אסא מלך יהודה. יהוא (שם פרטי) יהודה אולמן, יהוא בן חנני החוזה ומקומו בהיסטוריוגרפיה המקראית, בתוך: ספר זר–כבוד, תשכ"ח-1968, עמ' 5–8. אלי אשד, בן חנני - נביא בינלאומי, באתר מגזין יקום תרבות ספר מלכים א', פרק ט"ז, פסוקים א'–ד'. ספר דברי הימים ב', פרק י"ט, פסוקים א'–ג'. בוסתנאי עודד, עולם התנ"ך: מלכים א', תל אביב, דוידזון עתי, 1994, עמ' 161. ערך זה הוא קצרמר בנושא תנ"ך. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ישיבת מאור עיניים

ישיבת מאור עיניים היא ישיבה גדולה של חסידות רחמסטריווקה. הישיבה נוסדה על ידי אדמו"רי בית צ'רנוביל להקים זכר לשושלת. בישיבה לומדים בין 350 ל-400 בחורים. האדמו"ר מרחמסטריווקה עומד בראשות הישיבה, משגיח הישיבה ומנהלה הרוחני הוא הרב צבי (הערשל) שיינברגר. כתוצאה מההשכלה, פרעות פטליורה, והשואה הוכחדה שושלת צ'רנוביל באירופה. בישראל היו עוד מלפני המלחמה את אדמו"רי רחמסטריווקה אך אלו לא פתחו חצר סביבם. אדמו"רי צ'רנוביל בישראל רצו להקים זכר לשושלת העתיקה, וביוזמת רבי יוחנן מרחמסטריווקא קמה בירושלים ישיבה, בשם "מאור עיניים", על שמו של רבי מנחם נחום מצ'רנוביל, מחבר הספר מאור עיניים. בנשיאות הישיבה הועמדו כל האדמו"רים לבית צ'רנוביל. הישיבה נוסדה בשנת תשכ"ג (1963) ברחוב שפת אמת 6 בשכונת מחנה יהודה, בבית המדרש של חסידות רחמסטריווקא שהיה סמוך לביתו של רבי יוחנן מרחמסטריווקה. חדרי אוכל ולינה נשכרו בבניינים סמוכים. בי"א בחשוון תשל"ו (16 באוקטובר 1975) חנכה הישיבה בניין חדש ברחוב דוד ילין 34 באותה שכונה. בשנת התשס"א עברה הישיבה לבנייני המוסדות החדשים ברחוב גבעת משה 10 בשכונת גוש 80, שם שוכנים גם בית הכנסת של החסידות וצמוד לכך גם ביתו של האדמו"ר. בישיבה גם כולל אברכים לבוגרי הישיבה. האחראים על תפקוד הישיבה היו הרב זאב והרב מנחם נחום טברסקי, בני האדמו"ר רבי יוחנן. עם התרחבות החצר, התמנו מנהלים חדשים לכלל מוסדות החסידות ובהם הישיבה. הישיבה נחשבת כישיבה מובילה בציבור הכלל חסידי, כיוון שהמיונים ותהליכי הקבלה לישיבה מוקפדים יותר מהממוצע.[דרוש מקור] הישיבה מתבססת על תלמידים שאינם חסידי רחמסטריווקא. גם כיום שהחסידות גדלה עדיין הרוב הבולט מהתלמידים אינם משתייכים לחסידות ראחמיסטריווקא. בשנת תשמ"ט (1989) נפתחה ישיבה קטנה ברחוב סורוצקין שבשכונת אונסדורף. לאחר מכן עברה לשכונת רמות. לאחר מעבר הישיבה הגדולה למשכנה הנוכחי, עברה הישיבה הקטנה לרחוב דוד ילין, על מקום הישיבה הגדולה. בישיבה לומדים כיום כ-130 בחורים. ישיבת מאור עיניים (ירושלים), דף שער בספרייה הלאומית
זמאלכ

זמאלכ (בערבית: الزمالك) הוא רובע במרכז קהיר הכולל את חלקו הצפוני של האי ג'זירה בנהר הנילוס. ברובע למעלה מ-1.8 מיליון תושבים נכון לשנת 2010. האי ג'זירה מחובר בשלושה גשרים לכל אחת משתי גדות הנהר, ממזרח וממערב לאי. הרובע ידע לאורך שנותיו שלבים שונים של התפתחות שהושפעו מן המצב הכלכלי והמדיני בקהיר ואשר הובילו לצפיפות אוכלוסין בחלקים מן האי, אשר צמצמו את השטחים הירוקים ברובע. רצועה ירוקה רחבה החוצה את האי, מפרידה בין שתי השכונות עליו. רובע זמאלכ, לצד הרבעים מעדי, מוהנדסין, הליופוליס וגרדן סיטי, הוא אחד מרבעי המגורים היוקרתיים בקהיר. שדרות הרובע השקטות, לאורכן בנייני דירות מן המאה ה-19 ווילות הופכים רובע זה לאחד הנחשקים בעיר ולאתר מגורים מועדף על אזרחים זרים רבים המתגוררים בקהיר. ברובע מסעדות יוקרה רבות, פאבים, בתי קפה מסורתיים לצד בתי קפה אירופאים. באי אתרי תרבות רבים: גלריות אמנות ומוזיאונים, כולל המוזיאון לקרמיקה אסלאמית, בית האופרה של קהיר, ומרכז התרבות אל סאוי. בימי שלטונו של אסמאעיל פאשא כונה האי בשם "הגן הבוטני" (בצרפתית: Jardin des Plantes), כיוון שהיה עליו ריכוז גדול של צמחים אקזוטיים אשר הובאו למקום מכל רחבי תבל. אדריכל הנוף הצרפתי, דה לה שבלרי, תכנן את גני האי ואתרים למשתלות. על חופו המזרחי של האי נבנה קיוסק למען המבקרים באי והמפקחים על הפעילות בו. בשנת 1869 הוחלף מבנה הקיוסק בארמון ג'זירה, בית קיץ שצורתו U. הארמון נבנה לאורחים שהגיעו לחגיגות פתיחת תעלת סואץ בשנת 1869. בין האורחים המכובדים ששהו בו היו קיסר אוסטריה, פרנץ יוזף הראשון, ואז'ני, אשתו של נפוליאון השלישי קיסר צרפת. בתחילת המאה ה-21 ארמון ג'זירה מהווה את חלקו העיקרי של מלון מריוט בקהיר ועל גגו פועל תיאטרון פתוח המשקיף אל נהר הנילוס. בזמאלכ נבנו ארמונות נוספים לבני משפחת המלוכה המצרית. בשנת 1882 נבנה בזמאלכ מועדון הספורט ג'זירה. מועדון הספורט ג'זירה, מועדון הספורט הוותיק במצרים. מגדל קהיר, נבנה בשנת 1960, הוא מבנה הבטון הגבוה במצרים. בית האופרה של קהיר, הושלם בשנת 1988, מן הבולטים בבתי האופרה במזרח התיכון. מרכז התרבות א-סאוי, נפתח בשנת 2003, אחד ממרכזי התרבות הבולטים בקהיר. המוזיאון לקרמיקה אסלאמית. מדיה וקבצים בנושא זמאלכ בוויקישיתוף
יסמינה חדרה

יסמינה חדרה (בצרפתית: Yasmina Khadra, בערבית: ياسمينة خضراء, תעתיק מדויק: יאסמינה ח'צ'ראא, תרגום: יסמין ירוק; נולד ב-10 בינואר 1955) הוא שם העט של מוחמד מולסהול (محمد مولسهول), סופר אלג'ירי הכותב בצרפתית והחי כיום בצרפת. ספרו על מה חולמים הזאבים תורגם לשפות רבות ביניהן עברית. מוחמד מולסהול נולד באלג'יריה בעיר קנאדסה שבמדבר סהרה בשנת 1955. הוא היה קצין בצבא אלג'יריה ואף השתתף באופן פעיל במלחמת האזרחים באלג'יר. באותה עת כתב רומנים אשר עסקו במציאות המדממת בארצו; הוא תיאר את הסיבות שהובילו לעליית כוחו של הפונדמנטליזם האיסלאמי באלג'יריה ובעולם, את התנועות הפוליטיות והצבאיות ואף את הקרבות, הטרור והטבח שביצעו ואת התנהלות הצבא האלג'ירי כנגד ההתקוממות. הוא נאלץ לפרסם את ספריו באלג'יריה תחת שמה של אשתו בשל הצנזורה בזמן המלחמה. בשנת 2000 ביקש מקלט מדיני בצרפת. רק לאחר שעבר לצרפת חשף את זהותו האמיתית כסופר, אך המשיך להשתמש בשם העט. ספרו על מה חולמים הזאבים זכה במספר פרסים ספרותיים, הניו יורק טיימס שיבח את הספר: "ספר המתאר בצורה הטובה ביותר את היווצרותו של פונדמנטליסט מוסלמי". הניוזוויק כתב: "יסמינה חדרה הוא אחד מאותם סופרים נדירים שמצליחים להעניק משמעות לאלימות באלג'יריה של היום". על מה חולמים הזאבים, פנדורה הוצאה לאור, מצרפתית: דן שורר, 2004 הפיגוע, פנדורה הוצאה לאור, מצרפתית: דן שורר, 2006. חובו של היום ללילה, ספריית רות, מצרפתית: רמה איילון, 2022 מדיה וקבצים בנושא יסמינה חדרה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של יסמינה חדרה יסמינה חדרה, ברשת החברתית Goodreads יסמינה חדרה (1955-), דף שער בספרייה הלאומית כתבה על ספר שכתב יסמינה חדרה (באנגלית) על הספר על מה חולמים הזאבים(הקישור אינו פעיל) ביקורת על הספר על מה חולמים הזאבים מאת נעמה כרמי עלית קרפ, לא רק רומן פוליטי על נזקי הקולוניאליזם, אלא גם פרוזה צלולה ויפהפייה, באתר הארץ, 8 במרץ 2023
פסטורלה אמריקנית

פסטורלה אמריקנית (באנגלית: American Pastoral), הוא רומן מאת הסופר היהודי-אמריקאי פיליפ רות. במרכז הספר עומדת דמותו של סימור "השוודי" לבוב, יהודי-אמריקאי, שגילם בחייו את התגשמות החלום האמריקני של המעמד הבינוני. אידיליית החיים של לבוב מתוארת על רקע שנות השגשוג של אמריקה לאחר מלחמת העולם השנייה: העוצמה, השאננות והביטחון העצמי בעליונות המוסרית ובצדקת הדרך. לעומת זאת, בחלק השני מתוארת ההתרסקות של לבוב על רקע המבוכה הנוראה של שנות ה-60: המחאה הפוליטית-חברתית, ההסתבכות במלחמת וייטנאם ופשעי המלחמה שנחשפו בה, תחילתו של מיתון כלכלי, מאבק האפרו-אמריקאים לשוויון זכויות, ונדידת התעשייה האמריקנית למזרח הרחוק. הספר זכה בפרס פוליצר לשנת 1998 ונכלל ברשימת מאה הרומנים הטובים ביותר של מגזין Time. בשנת 2006 הוא נכלל ברשימת המתמודדים על התואר "היצירה הטובה ביותר בספרות האמריקנית ב-25 שנים האחרונות" שערך מוסף הספרות של הניו יורק טיימס. ב-2016 יצא לאקרנים הסרט "פסטורלה אמריקנית" בו מככבים יואן מקגרגור וג'ניפר קונלי. סיפור המסגרת של הרומן הוא פגישת מחזור של בוגרי תיכון מזדקנים שבה משתתף נתן צוקרמן, דמות המספר, שחוזרת בכמה מספריו האחרים של רות ומשמשת לו מעין אלטר אגו. פגישת המחזור מתרחשת ב-1995, ובמהלכה צוקרמן פוגש את חברו לכיתה ג'רי לבוב. ג'רי מגולל בקצרה את קורות חייו הטראגיות של אחיו הגדול, סימור "השוודי" לבוב, שמהלוויתו הוא מגיע. הכול התחיל כשמרי, בתו בת ה-16 של סימור, הפעילה פצצה בבית הדואר השכונתי, במחאה על המעורבות האמריקנית במלחמת וייטנאם, והרגה עובר אורח ביש מזל. כתוצאה מכך היא ירדה למחתרת וניתקה את הקשר עם הוריה. חייהם של ההורים אחוזי הטראומה לא שבו עוד למסלולם. המשך הספר מתאר את ניסיונו של צוקרמן לכתוב את סיפור חייו של סימור לבוב מנקודת מבטו של לבוב עצמו. צוקרמן מתבסס על שני מפגשים שהיו לו עם לבוב לפני מותו, ועל קטעי עיתונות בני התקופה שאסף במהלך מחקרו. הסיפור של צוקרמן מסתיים ב-1973, עם חשיפת פרשת ווטרגייט, בשעה שחייהם של כל גיבורי הפרשה מתפרקים לרסיסים. אריאנה מלמד, סימור בארץ החלומות, באתר ynet, 8 במאי 2002 פיליפ רות, פסטורלה אמריקנית, באתר ynet, 18 באפריל 2002 פסטורלה אמריקנית, באתר OCLC (באנגלית)