laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
קרטרו

סנטיאגו דה קרטרו (בספרדית: Santiago de Querétaro), או בקיצור קרטרו, היא עיר הבירה והעיר הגדולה ביותר במדינת קרטרו הנמצאת במקסיקו. היא נמצאת באזור באחיו, כ-213 ק"מ צפון-מערבית למקסיקו סיטי. כיום, זו אחת הערים הצומחות ביותר במדינה, כשכלכלתה מבוססת על תעשיות כמו כימיקלים, מוצרי נייר ומכונאות. ב-1996, הוכרז המרכז ההיסטורי של העיר כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו. האזור יושב בסביבות 200 לספירה על ידי קבוצות מסו-אמריקאיות שהתקדמו צפונה. מאוחר יותר הייתה קיימת שם התיישבות של בני העם האוטומי, שנהפכו לדיירי קבע עם פוליטיקה מתוחכמת בזמן האימפריה האצטקית, אשר התייחסה אליהם כאומה/מדינה האוטומית. קרטרו נוסדה ב-25 ביולי 1531, כאשר הרנאן פרס בוקאנגרה אי קורדובה הספרדי הגיע לאזור עם בן בריתו המנהיג האוטומי קונין. תיעוד של האירוע מספר שבמהלך הקרב שהתרחש במקום נראה היה שידם של האינדיאנים על העליונה, כאשר הופעת ליקוי חמה מלא הפחיד את האינדיאנים. הספרדים טענו שראו שם את יעקב הקדוש (פטרונה הקדוש של ספרד) רוכב על סוס לבן עם צלב בידו. האירוע גרם לכניעת האינדיאנים. לכן שמה של העיר הוא סנטיאגו (יעקב הקדוש) דה קרטרו, ויעקב הוא פטרונה של העיר. אף על פי כן, הייתה ההשתלטות הספרדית על האזור הדרגתית, ולא הוכרעה בניצחון יחיד זה. ב-1606 הוכרזה ההתיישבות כעיירה, וב-1655 התגוררו בה ספרדים בלבד. ב-1656 כונתה "העיר האצילית והנאמנה של סנטיאגו דה קרטרו". במאה ה-18 נודעה העיר כ"פנינת באחיו" או "העיר השלישית של מלכות המשנה". לאחר מלחמת העצמאות של מקסיקו הוכרזה קרטרו כבירת מדינת קרטרו ב-1823. ב-1847 העיר הוכרזה כבירת מקסיקו לאחר פלישת ארצות הברית למדינה. שנה מאוחר יותר נחתם בעיר הסכם גואדלופה אידלגו. ב-1854 נחתם בעיר הסכם נוסף שהוביל לרכישת גדסדן. במהלך העשור השני של המאה ה-21 נהנית קרטרו נהנית מצמיחה כלכלית אדירה,[דרוש מקור] ונחשבת לעיר של מעמד הביניים. עד שנות ה-70 היוותה החקלאות את בסיס הכלכלה המקומית. מאז, צמיחת התעשייה וגדילת העיר צמצמו כמעט לחלוטין את חשיבות החקלאות ואת הקרקע בה היה ניתן לקיימה. קרטרו נמצאת באזור של אקלים סמי-ארידי, עם טמפרטורות מתונות במשך כל השנה. מרבית המשקעים יורדים בין החודשים יולי ואוגוסט. העיר נחשבת לצומת דרכים במקסיקו. את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי של קרטרו, שהחל לפעול ב-2004 והחליף נמל ישן יותר. בעיר ובאזור נמצאים כמה מהאוניברסיטאות החשובות ביותר במקסיקו. לאוניברסיטאות היוקרתיות ביותר במקסיקו, האוניברסיטה הלאומית האוטונומית של מקסיקו ומכון מונטריי לטכנולוגיה והשכלה גבוהה, יש קמפוסים בעיר. בין שאר האוניברסיטאות ניתן למנות את האוניברסיטה האוטונומית של קרטרו שנוסדה ב-1625. ארצות הברית אורלנדו, פלורידה, ארצות הברית. ארצות הברית אורנג', קליפורניה, ארצות הברית. ארצות הברית הולנד, מישיגן, ארצות הברית. ארצות הברית בייקרספילד, קליפורניה, ארצות הברית. קוריאה הדרומית יאוסו, קוריאה הדרומית. צ'ילה סנטיאגו דה צ'ילה, צ'ילה. קולומביה סנטיאגו דה קאלי, קולומביה. ונצואלה קראקס, ונצואלה. ספרד סנטיאגו דה קומפוסטלה, ספרד. קובה סנטיאגו דה קובה, קובה. פרגוואי סנטיאגו, פרגוואי. מקסיקו חלפה, וראקרוס, מקסיקו. אתר האינטרנט הרשמי של קרטרו קרטרו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אתרים היסטוריים בקרטרו באתר אונסק"ו (באנגלית) האקלים בין 1951 ו-2010
מודה אני

מוֹדֶה אֲנִי היא תפילה יהודית קצרה הנאמרת מיד עם השכמת הבוקר, בה מודים לאלוהים על החזרת הנשמה בסיום השינה. התפילה מקובלת ברוב תפוצות ישראל והיא אחת התפילות המוכרות ביותר, אף על פי שהיא אינה מופיעה בתלמוד ובשולחן ערוך. התפילה מופיעה לראושנה בספר סדר היום שחיבר המקובל הצפתי רבי משה בן מכיר: ובקומו יאמר מיד 'מודה אני לפניך מלך חי וקיים שהחזרת בי נשמתי בחמלה רבה אמונתך' ואין צריך לזה נטילת ידים, כי אפילו יהיו ידיו מטונפות אין חשש, כיון שאינו מזכיר לא שם ולא כנוי יש מי שכתב שתפילת 'מודה אני' נתקנה במקום ברכת "אלוהי נשמה" המוזכרת בתלמוד, שהייתה נאמרת קודם נטילת ידיים. אך מכיוון וכיום מברכים אותה רק לאחר הנטילה, תקנו לומר 'מודה אני' שאין בה שם ומלכות ומותר לאומרה קודם נטילה. בתלמוד הירושלמי ישנה תפילה אחרת שדומה מעט בנוסחה: "מודה אני לפניך ה' אלהי ואלהי אבותי שהוצאתני מאפילה לאורה", ואולם תפילה זו שבירושלמי היא חלק משלוש תפילות שנאמרות בשלושת חלקי היום. התפילה מסתיימת בביטוי "רבה אמונתך", שמקורו בפסוק במגילת איכה: "חדשים לבקרים - רבה אמונתך". שיבוש רווח בפיסוק התפילה הוא חיבור המילה 'רבה' למילה 'בחמלה' הקודמת לה, במקום חיבורה למילה 'אמונתך' הבאה אחריה. עניינה של התפילה קשור לכך, שבשעת השינה מתנתקת הנשמה מהגוף ומופקדת בידי ה', והוא מחזירה בחמלתו בבוקר מחודשת ורעננה. סימוכין לתפיסה זו יש בפסוק "בידך אפקיד רוחי", שעליו מסתמך הפיוט אדון עולם - "בידו אפקיד רוחי, בעת אישן ואעירה." ועל כן נחשבת אצל חז"ל שינה כמיתה קטנה, "שינה אחד מששים במיתה" (מסכת ברכות, דף נ"ז, עמוד ב'), והאדם שמוצא את עצמו בבוקר שב לחיים ולהכרה, מעלה על שפתיו תפילת הודיה לאל על "תחיית מתים" קטנה זו. בביטוי המסיים 'רבה אמונתך' ישנם שלושה פרושים. הפירוש שמופיע במדרשי חז"ל גורס, שממה שה' החזיר לי את הנשמה הבוקר, אז מכך נלמד שהוא נאמן להחיות את המתים לעתיד לבוא (בראשית רבה, פרשה ע"ח, פסקה א'). ישנו פירוש נוסף על בסיס כך שה' אינו מעכב את הפיקדון, ומחזק את האמונה בו, בהחזרת הנשמות המופקדות אצלו (חת"ם סופר). פירוש אחר גורס שיש לה' הרבה אמונה בבני אדם, שביום הזה יעשו מעשים טובים וישרים, אפילו אם בימים קודמים לא עשו כיאות, ולכן הוא מחזיר להם את נשמותיהם. בסידורים מסורתיים התפילה מנוקדת בלשון זכר: "מודֶה אני", אך בחלק מהסידורים המודרניים מופיעה גם וריאציה לנשים בלשון נקבה: "מודָה אני". מדיה וקבצים בנושא מודה אני בוויקישיתוף הערך "מודה אני", באתר המכלול מודה אני; אלהי נשמה; ברכת גבורות, ב"אנציקלופדיה יהודית" באתר "דעת" מאמרים בנושא מודה אני, באתר ספריית אסיף הפיוט מודה אני, באתר הפיוט והתפילה משה חלמיש, "מודה אני" והסמוכות, חקרי קבלה ותפילה, אוניברסיטת בן גוריון בנגב, תשע"ב, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום) רבי מנחם מנדל שניאורסון, קונטרס ענינה של תורת החסידות, סעיף י'. מסכת ברכות, פרק ד', הלכה א' (דפוס וילנא: דף דף כ"ט, עמוד ב') פרק ג', פסוק כ"ג ספר תהלים, פרק ל"א, פסוק ו'
נשרי העולם הישן

נשרי העולם הישן הם קבוצה של עופות דורסים דמויי-נשרים ממשפחת הנציים שבסדרה דורסי יום. בקבוצה זו שתי משפחות נפרדות שמיניהן מכונים נשר (למעט המין עיט נחשים מדגסקרי). נשרי העולם הישן הם אוכלי פגרים בעלי מקור גדול ומעוקל וחשופי צוואר, כדי שלא יתלכלכו מדחיקת הראש לתוך הנבלות. הם חיים רק בעולם הישן, כלומר ביבשות אירופה, אסיה ואפריקה. הגדולה מבין הנשרים – עוזנייה שחורה – היא גם הגדולה שבדורסים, למעט הקונדוריים. המשפחה השנייה כוללת את נשרי העולם החדש (קונדוריים) החיים ביבשת אמריקה בלבד. רוב מיני הנשרים שייכים לתת-משפחת Aegypiinae, אך המינים פרס, רחם ונשר הדקלים שייכים לתת-משפחה אחרת – דמויי-פרס (Gypaetinae). משפחת נציים תת-משפחת נשרי העולם הישן (Aegypiinae) סוג ומין יחיד: עוזנייה שחורה (Aegypius monachus) סוג: נשר (Gyps) נשר מקראי (Gyps fulvus) נשר דרומי (Gyps rueppelli) נשר הודי (Gyps indicus) נשר אפריקני (Gyps africanus) נשר ההימלאיה (Gyps himalayensis) נשר בנגלי (Gyps bengalensis) נשר הכף (Gyps coprotheres) נשר צר-מקור (Gyps tenuirostris) סוג ומין יחיד: נשר לבן-ראש (Trigonoceps occipitalis) סוג ומין יחיד: עוזניית הנגב (Torgos tracheliotus) סוג ומין יחיד: נשר אדום-ראש (Sarcogyps calvus) סוג ומין יחיד: נשר אפור-כיפה (Necrosyrtes monachus) תת-משפחה דמויי-פרס (Gypaetinae) סוג ומין יחיד: פרס (Gypaetus barbatus) סוג ומין יחיד: נשר הדקלים (Gypohierax angolensis) סוג ומין יחיד: רחם (Neophron percnopterus) נשר אפריקני עוזנייה שחורה רחם נשר אפור-כיפה נשר לבן ראש ערך זה הוא קצרמר בנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ויילדר

האם התכוונתם ל... בילי ויילדר – תסריטאי ובמאי קולנוע יהודי אמריקאי ג'ין ויילדר – שחקן קולנוע אמריקאי לורה אינגלס וילדר – סופרת ילדים אמריקאית ויילד ויילנדר
לאוניד לאונוב

לאוניד לאונוב (ברוסית: Леонид Максимович Леонов;‏ (19 במאי (31 במאי) 1899 - 8 באוגוסט 1994, מוסקבה)) היה סופר סובייטי. על פעילותו הספרותית זכה בפרס ברית המועצות (1977 ,1943) ופרס לנין (1957). על פעילותו הספרותית והציבורית הוענקו ללאונוב מספר עיטורי ברית המועצות כולל עיטור לנין 6 פעמים, עיטור הדגל האדום של העמל, עיטור מהפכת אוקטובר וגיבור העמל הסוציאליסטי. לאוניד לאונוב נולד במוסקבה למשפחת משורר משושלת סוחרים. בשנת 1915 לאונוב פרסם את היצירות הראשונות שלו. לאחר סיום בית הספר בשנת 1918 הוא התחיל ללמוד באוניברסיטת מוסקבה. בשנת 1920 הוא התנדב לצבא האדום ושירת בה עד לשנת 1921. לאחר שרות צבאי לאונוב חזר למוסקבה והקדיש את עצמו לפעילות ספרותית. בשנת 1924 הוא פרסם את הרומן הגדול הראשון שלו. יצירותיו משכו תשומת לב של מקסים גורקי שהעריך את הכישרון של לאונוב. בשנת 1928 מחזה של לאונוב הועלה על במת התיאטרון האמנותי של מוסקבה אך נכשל. בשנת 1927 לאונוב היה שותף ליצירה ספרותית משותפת של מספר סופים רוסים שפורסמה בשבועון אוגוניוק. כל סופר כתב פרק נפרד שפורסם במהדורה השבועית החדשה. במהלך שנות ה-30 פרסם לאונוב מספר רומנים ומחזות. בתחילת שנות ה-40 הורדו 40 מחזות שלו מהבמה בהוראת השלטונות וסופר חשש ממעצר. בשנות ה-30 היה לאונוב יחד עם מקסים גורקי בין מקימי איגוד הסופרים הסובייטי. עם תחילת מלחמת העולם השנייה לאונוב כתב מחזה על אירועי המלחמה ומחזה זה זכה בפרס סטלין שנת 1943. לאונוב החזיר את הפרס לקרן ההגנה. בשנת 1953 לאונוב פרסם רומן "היער הרוסי" על אירועי המלחמה אך גם לראשונה נגע לנושאים של הגנת הסביבה. על ספר זה לסופר הוענק פרס לנין. בשנת 1961 לאונוב כתב מחזה שעל בסיסו צולם סרט בשנת 1975. בתחילת שנות ה-90 סיים לאונוב את עבודתו על הרומן האחרון אותו כתב במשך 45 שנים. לאונוב היה פעיל בתחום הציבורי. הוא היה חבר בסובייט העליון החל משנת 1946 ועד לשנת 1970. בשנת 1972 נבחר לאונוב לאקדמיה הסובייטית למדעים. בשנת 1990, לאחר תחילת הפרסטרויקה, לאונוב חתם על עצומה נגד התהליך. הסופר נפטר בשנת 1995 ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה. מדיה וקבצים בנושא לאוניד לאונוב בוויקישיתוף אתר המוקדש לפעילות של לאונוב לאוניד לאונוב, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) לאוניד לאונוב, באתר "Find a Grave" (באנגלית) לאוניד לאונוב (1899-1994), דף שער בספרייה הלאומית לאוניד לאונוב, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) לאוניד לאונוב, באתר Discogs (באנגלית)
עולמיום (טרילוגיה)

עולמיום (באנגלית: Dayworld trilogy)) היא טרילוגיית ספרי מדע בדיוני שנכתבו על ידי פיליפ חוזה פארמר. הם מתרחשים בעתיד דיסוטופי בו לאנשים מותר לחיות רק ביום אחד בשבוע. בשאר ששת הימים הם 'מאובנים', בסוג של חיות מושעית(אנ'). זאת על מנת להימנע מפיצוץ אוכלוסין, שכן אם חיים במנהטן 2,100,000 אנשים, בכל יום יחיו רק 300,000. הספרים מתרכזים באדם, ג'ף קאיירד, אשר נכנס תחת הכותרת 'פורציום': אדם שחי ביותר מיום אחד בשבוע. ככל שהסדרה ממשיכה, נראה כי הדמות סובלת מהפרעת זהות דיסוציאטיבית. הספרים המרכיבים את הטרילוגיה הם: עולמיום (1985) מורדי עולמיום (1987) נפילת עולמיום (1990) ג'ף קאיירד הוא אזרח עולם-יום שלישי ע.ח. (עולם חדש) 1330. הספר מתחיל ב- י5-ש1 (יום-חמישה, שבוע-אחד) בחודש השני של ע.ח. 1330. (לכל יום בשבוע יש את אותו מספר יום, כך שבאותו השבוע, ראשון-שבת עדיין יהיו י5-ש1). הספר מתרחש על פני שבוע שלם, מעולם-יום שלישי י5-ש1 עד עולם-יום שלישי י6-ש1. מקצועו של ג'ף קאיירד הוא 'אורגני' (שוטר). בכל עולם-יום שונה, יש לאורגנים תלבושת אחרת. כמו כן, לכל עולם-יום יש אופנה שונה, תוכניות טלוויזיה, חדשות, וכו' משלה, כאשר רוב אנשים יודעים רק על אלו שבעולם היום שלהם. אולם, ג'ף קאיירד הוא פורציום, ולא רק זה, הוא אימר. האימרים הם קבוצת אנשים החיים ומתנהלים מתחת לאפם של הממשל. מטרת האימרים היא לאט ובחשאיות להפוך את הממשל לטוב יותר. ישנם אימרים בכל היבט חברתי ובכל עולם-יום. ג'ף קאיירד מיוחד בזה שהוא פורציום, בבקשת האימרים, ולכן רגיל לעבור מיום ליום. כפורציום, קאיירד יצר לעצמו זהויות שונות לכל עולם-יום נפרד, עבודות שונות, חברים שונים, ומערכות יחסים שונות. מאבן הוא מכשיר המפעיל את מצב ה'חיות מושעית', שכל אזרח עולם-יום חייב, לפי החוק, להיות במאבן עד 23:30. ב-23:35 (בתיאום עם תקופת חסד חמש הדקות) המאבנים נדלקים, ומאכלסם קופא בזמן, בדומה לפסל אבן. ב00:15, בעולם-יום שאחרי, אזרחי אותו עולם-יום מפסיקים להיות מאובנים. המאבן בצורת גליל, עם חלון עגול במרכז הדלת. ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בקשה

בקשה היא פנייה מילולית לאחר, על מנת שזה יבצע פעולה או ייתן מידע למבקש, מתוך בחירה חופשית, כלומר לא מתוך פחד או אשמה, ובאופן שמאפשר לו לסרב ללא השלכות מאיימות לגביו. בקשה היא אחד מכללי הנימוס החברתיים, ולפיכך נחשבת הדרך המנומסת לקבל דבר-מה מהזולת. לפי גישת התקשורת הלא אלימה, ככל שבקשה ברורה וספציפית יותר, קונקרטית ומעשית יותר, מנוסחת בחיוב ("עשה" לעומת "אל-תעשה"), ויותר בזמן הווה (לעומת עתיד), וככל שהיא מגיעה מתוך "חיבור" (הבנה הדדית של הצרכים והרגשות של שני הצדדים) עמוק יותר - כך גובר הסיכוי שהיא תישמע כבקשה על ידי האחר (ולא כדרישה או איום, למשל), ולפיכך גובר הסיכוי שהוא ימלא אותה. לעיתים קרובות, התבטאויות שאינן בקשות, מנוסחות כבקשה. למשל: איומים, תביעות, דרישות, ביקורת וכדומה. הערך בקשה ב-NVC Wikipedia תקשורת לא אלימה ערך זה הוא קצרמר בנושא סוציולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
F-16 נץ 107

F-16 נץ 107 הוא מטוס קרב F-16 פייטינג פלקון מדגם F-16A בלוק 10 בעל מספר זנב 107 אשר שירת בחיל האוויר הישראלי בשנים 1980–2014. למטוס זה רקורד קרבי עשיר במיוחד: המטוס השתתף במבצע אופרה, הפצצת הכור העיראקי "אוסיראק", ולזכות טייסיו נרשמו 6.5 הפלות מטוסי אויב. זהו מטוס ה-F-16 בעל מספר ההפלות הגבוה ביותר לסוג זה של מטוסים בעולם. מטוסי ה-F-16 הראשונים מדגמי F-16A ו-F-16B הגיעו לישראל בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 והוצבו בטייסת 117 (טייסת הסילון הראשונה). מטוס F-16 נץ 107 היה הראשון שנחת בבסיס רמת דוד ב-2 ביולי 1980. ב-1981 השתתף נץ 107 במבצע אופרה שבו השמיד חיל האוויר הישראלי כור גרעיני שנבנה בעיראק ובכך מנע מסדאם חוסיין להשיג נשק גרעיני. את המטוס הטיס עמוס ידלין והוא היה השני להפציץ את הכור אחרי מוביל המבנה, זאב רז. את הפלת הבכורה שלו רשם המטוס ב-21 באפריל 1982 כשהטייס זאב רז הפיל מטוס מיג-23 של חיל האוויר הסורי. את שאר ההפלות רשם המטוס במבצע שלום הגליל. ב-9 ביוני 1982 הפיל אליעזר שקדי שני מטוסי מיג-23 בעת שהטיס את המטוס. מאחר שאחת ההפלות נעשתה ביחד עם מטוס קרב אחר, היא נספרה רק כחצי הפלה. בצהרי יום שישי 11 ביוני 1982 רשם המטוס 4 הפלות, כולן בוצעו על ידי הטייס איתן סטיבה. מאוחר יותר הועבר F-16 נץ 107, יחד עם שאר מטוסי ה-F-16A וה-F-16B, לטייסת 253 (טייסת הנגב). בסוף שנת 2014 הוחלט על הוצאתו של נץ 107 משירות, ובפברואר 2015 הועבר המטוס לתצוגה במוזיאון חיל האוויר בבסיס חצרים. מדיה וקבצים בנושא F-16 נץ 107 בוויקישיתוף מטוסי ה-F16 בחיל האוויר הישראלי, אתר F-16.net רקורד של נץ 107 באתר F-16.net איתן סטיבה מתאר הפלת 2 מטוסי סוחוי-22, מטוס מיג 23 ומסוק גאזל ב-11.6.1982, באתר "מרקיע שחקים" טבלת הפלות בה נמצאות ההפלות של נץ 107, באתר "מרקיע שחקים" אודי עציון, מטוס האף־16 שהפיל הכי הרבה מטוסי אויב פורש לפנסיה במוזיאון חיל האוויר, ידיעות אחרונות, 9 בפברואר 2015 מטוס F-16 נץ 107 במוזיאון חיל האוויר בפייסבוק של מוזיאון חיל האוויר, 7 בפברואר 2015 ניר בן-יוסף, תמונות של F-16 נץ 107, פליקר Record-breaking F-16 Falcon to be retired from IDF service, באתר ynet,‏ 11 בפברואר 2015 (באנגלית) גלריית תמונות של F-16 נץ 107, פליקר הודעת מוזיאון חיל האוויר בפייסבוק, 7 בפברואר 2015
ג'ון סמית' (פוליטיקאי)

ג'ון סמית' (אנגלית: John Smith; ‏13 בספטמבר 1938 – 12 במאי 1994) היה פוליטיקאי בריטי, שכיהן כמנהיג מפלגת הלייבור משנת 1992 ועד למותו. סמית' נולד וגדל בסקוטלנד. למד באוניברסיטת גלאזגו כלכלה ומשפטים ועסק בעריכת דין. ב-1983 הוענק לו תואר פרקליט הכתר (Queen's Counsel). ב-1956 הצטרף סמית' למפלגת הלייבור. בשנת 1970 נבחר לפרלמנט הבריטי מטעם מחוז בחירה בסקוטלנד,[דרושה הבהרה] וכיהן בו עד סוף חייו. ב-1971 הצביע בפרלמנט בעד הצטרפות בריטניה לאיחוד האירופי, תוך הפרת המשמעת הסיעתית בעניין זה. הוא כיהן כסגן שר בשנים 1974 עד 1978, ואז מונה כשר המסחר בממשלתו של ג'יימס קלהאן – השר הצעיר ביותר בה. הוא כיהן בתפקיד עד בחירות 1979, שבהן הפסיד הלייבור למפלגה השמרנית. מראשית שנות השמונים ועד 1987 שימש סמית' בממשלות הצללים של הלייבור כשר האנרגיה, שר התעסוקה ושר המסחר והתעשייה. לאחר הפסדו של הלייבור בבחירות 1987 היה לשר האוצר בממשלת הצללים של ניל קינוק. בשנים שלאחר מכן נבחר פעמיים לאיש השנה בפרלמנטריזם הבריטי. ב-1992 התפטר ניל קינוק מראשות מפלגת הלייבור, בעקבות ההפסד לשמרנים בבחירות הכלליות באותה שנה. סמית' נבחר תחתיו למנהיג המפלגה והאופוזיציה. הוא הספיק לכהן בתפקיד 21 חדשים בלבד. במהלך כהונתו הקצרה הביא למתן זכות הצבעה לכל חברי המפלגה בבחירת מנהיגה והתחייב שממשלת לייבור עתידית תביא להקמת פרלמנט לסקוטלנד (דבר שהוגשם על ידי ממשיכיו). מפלגתו צברה בימי מנהיגותו תמיכה ציבורית ולסמית' היה סיכוי של ממש להפוך לראש הממשלה לאחר הבחירות הבאות – דבר שיורשו טוני בלייר זכה לו. סמית סבל מהתקף לב בשנת 1988. למרות שאימץ לאחריו דיאטה חריפה ועיסוק בספורט לקה ב-12 במאי 1994 בהתקף לב שני וחריף ונפטר בגיל 55. הוא נקבר באי לונה בסקוטלנד. בטקס זיכרון שנערך לו ביולי 1994 במנזר וסטמינסטר השתתפו 2,000 איש. בית מטה מפלגת הלייבור נקרא על שמו. סמית' היה נשוי ואב לשלוש בנות. מדיה וקבצים בנושא ג'ון סמית' בוויקישיתוף תרומות של ג'ון סמית' לדיונים בפרלמנט הבריטי, באתר Hansard (באנגלית) ידיעה על פטירתו של סמית' באתר ה-BBC פרוטוקול ישיבת הזיכרון לסמית' בפרלמנט, 12 במאי 1994 ג'ון סמית', באתר "Find a Grave" (באנגלית) בניין זה איננו משמש יותר את המפלגה.
עמותת בית חם

עמותת בית חם היא עמותה ישראלית הפועלת למען רווחתם וזכויותיהם של אוכלוסיית נפגעי הנפש. העמותה הוקמה בבני ברק בשנת 1997 על ידי שמואל מונק. בשנת 2004 מונה בנו, אריה מונק, למנכ"ל העמותה והרחיב את פעילותה. הוא משמש כמשקיף בוועדה לרפורמה בבריאות הנפש. העמותה מפעילה כיום שבע מרפאות פסיכיאטריות בקהילה המספקות שרותי מרפאה בהם ניתנים טיפול פסיכיאטרי, טיפול פסיכולוגי, טיפולים פסיכו תרפויטיים וכן טיפולים בהבעה ויצירה. המרפאות פעילות בערים: ירושלים, בית שמש, מודיעין עילית, בני ברק, אלעד, אשדוד, וזכרון יעקב. בתחום השיקום, צוות העמותה מלווה כ-1200 מתמודדים עם מחלה נפשית מדי יום וזאת במסלולי תעסוקה מגוונים כמו מועדון תעסוקתי, תעסוקה מעברית ותעסוקה נתמכת. העמותה מפעילה מגוון תוכניות המסייעות למניעה, לטיפול ולשיקום ונותנות מענה לצרכים השונים של האוכלוסייה: "לב למשפחה" – הפעלת סדנאות ומתן הדרכה בנושא בריאות הנפש לקהל הרחב, בכללם: אנשי הוראה צוותי חינוך, הורים ובני משפחה של מתמודדים. ישנן מגוון תוכניות שיקומיות תעסוקתיות ברמות תפקוד משתנות לכלל המגזרים. עמותת בית חם מפעילים מרכזי הכשרה תעסוקתיים מוגנים, תעסוקה מעברית ותעסוקה נתמכת. תוכניות אלו מדורגות מבחינת רמת התפקוד לה נדרש האדם, מאפשרות לאנשים המתמודדים עם בעיה נפשית לחזור למעגל העבודה ולמעגל החיים בקהילה בכלל. אתר האינטרנט הרשמי של עמותת בית חם עמותת בית חם, ברשת החברתית פייסבוק עמותת בית חם, סרטונים בערוץ היוטיוב עמותת בית חם, באתר "גיידסטאר ישראל"
נג'ווא קעוואר

נג'ווא קעוואר-פַרַח (בערבית: نجوى قعوار فرح, בתעתיק אנגלי: Najwa Kawar Farah;‏ 1923 – אוגוסט 2015) הייתה סופרת פלסטינית ילידת נצרת. נולדה בנצרת בשנת 1923 למשפחה נוצרית. סיימה את לימודיה היסודיים והתיכוניים בנצרת, ולאחר מכן למדה באקדמיה למורים בירושלים. עבדה כמורה ב-1943 בנצרת. בשנת 1954 היא הוציאה את קובץ הסיפורים הראשון שלה, "עאברו א-סביל" (عابرو السبيل; "עוברי אורח"). בשנת 1957 ייסדה יחד עם בעלה, הכומר רפיק פרח, ראש העדה האוונגלית-אפיסקופלית בחיפה, את המגזין "א-ראאד" (الرائد). בשנת 1965 פרסמה מספר מאמרים בנושאים פוליטיים, חברתיים וספרותיים בעיתונות. קעואר התגוררה בחיפה עד שנת 1965, ולאחר מכן חייתה בירושלים ובראמאללה. ב-1977 עברה לביירות וב-1986 עברה ללונדון. מאז 1988 התגוררה בטורונטו שבקנדה. אתר האינטרנט הרשמי של נג'ווא קעוואר (באנגלית) (הקישור אינו פעיל, 4 במאי 2019) ביוגרפיה באתר "arab women writers" (באנגלית) (הקישור אינו פעיל, 4 במאי 2019) קורות חיים ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים ובנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מיכאל פסמן

מיכאל פסמן (נולד ב-5 באוגוסט 1960) הוא מתכנת מחשבים, שחמטאי ישראלי בעל דרגת אמן בינלאומי, שייצג את ישראל באליפויות העולם ואירופה לנוער בשחמט ומחבר אטיודים בתחום השחמט שזכה בגביע העולם בשנת 2022. מיכאל פסמן גדל בעיר ריגה, שבלטביה, עד לעלייתו לישראל בשנת 1973. בישראל השתקע בבאר שבע, שם למד שחמט במועדון בניהולו של אליהו לבנט. הוביל את קבוצת הנוער של מועדון באר שבע לזכיות באליפויות המדינה והיה החניך הראשון של המועדון שהצליח בקנה מידה ישראלי ועולמי. בשנת 1977 זכה באליפות ישראל לנוער ונבחר כנציג של ישראל לאליפויות העולם ואירופה לנוער לאחר שניצח בדו-קרב בן 6 משחקים את ניר גרינברג, שהיה אלוף העולם עד גיל 17. הצטיין במשחקי הליגה העליונה לבוגרים. דורג בין הראשונים באליפות ישראל הפתוחה לבוגרים - בין היתר ניצח את אלוף ישראל נתן בירנבוים. במשחקי המכביה בהם ייצג את ישראל זכה ב-2 מדליות - מדליית ארד קבוצתית ומדליית זהב אישית בלוח ראשון, כשניצח, בין היתר, את חבר נבחרת הבוגרת של ישראל, יצחק רדשקוביץ'. ייצג את ישראל בהצלחה באליפויות העולם מחוץ לישראל, ואת העיר באר שבע במשחקי הליגה העליונה לבוגרים בשחמט משנת 1977 עד אמצע שנות ה-80 של המאה ה-20. פסמן זכה יחד עם קבוצת מועדון באר שבע, שהפך למוביל בשחמט הישראלי, במספר אליפויות המדינה. בוגר מדעי המחשב באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ועבד כמתכנת מחשבים. בשנת 1987 החל בלימודי תואר שני בניהול מערכות מידע ומנהל עסקים באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, שאחריהם פתח עסקים פרטיים. לאחר סגירתם שב לתחום פיתוח התוכנה בו עסק לאחר סיום לימודיו לתואר ראשון. כיום עובד בחברת אלביט מערכות כמהנדס תוכנה. שיחק בלוח ראשון בליגה לאומית בשנת 2002 וזכה במקום ראשון בתחרות בינלאומית בבאר שבע בשנת 2005, בה שיחקו מספר רבי-אמנים. קיבל דרגת אמן בינלאומי בשנת 2013. זכה במדליית זהב בתחרות לקביעת ציון לדרגת אמן בינלאומי במכביה ה-20 ב-2017. משנת 2019 עוסק בזמנו הפנוי בקומפוזיציה שחמטית - חיבור סיומי שחמט (אטיודים). מאז הגיע למספר רב של מקומות ראשונים בתחרויות חיבור בינלאומיות. גולת הכותרת היא זכייה בגביע העולם של פיד"א FIDE (אגוד השחמט העולמי) לקומפוזיציה לשנת 2022. בשנת 2023 זכה פסמן עם האטיוד שחיבר במקום 3 בגביע העולם. מתגורר במיתר. אתר האינטרנט הרשמי של מיכאל פסמן מיכאל פסמן, באתר צ'סגיימס (באנגלית) מיכאל פסמן, באתר פיד"ה (באנגלית) מיכאל פסמן, באתר האיגוד הישראלי לשחמט תחרויות חיבור סיומים אירועי חיבור סיומים אחרונים (באנגלית) אתר שחמט של מיכאל פסמן בעברית תחרות שחמט בינלאומית בבאר שבע משנת 2005 גביע העולם משנת 2022 ערך זה הוא קצרמר בנושא שחמטאים ובנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מערות דונחואנג (פירושונים)

מערות דוּנְחְוָאנְג יכולות להיות אחד מחמישה אתרים ארכאולוגיים בסביבות עיר המחוז דוּנְחְוָאנְג שבמחוז גאנסו בסין: האם התכוונתם ל... מערות מוֹגָאו מערות אלף הבודהות המערביות מערות אלף הבודהות המזרחיות מערות יוּ'לִין חמשת המקדשים
חכימוללה מחסוד

חכימוללה מחסוד (באורדו: حكيم الله محسود; 1979 – 1 בנובמבר 2013) היה אמיר ארגון הטליבאן בפקיסטן. לאחר מותו של המנהיג הקודם, בייטוללה מחסוד, בשנת 2009 ממתקפת טילים אמריקאית על ביתו, הפך למנהיג הארגון בפועל. ב-1 בנובמבר 2013 הוא נהרג בזמן שנסע ברכבו על ידי טילים שנורו ממל"ט תקיפה אמריקאי. חכימוללה נולד בשם ג'משד מחסוד במחוז קוטקאי, ליד העיירה ג'נדולה שבדרום וזיריסטן, בשנת 1979. הוא רכש את השכלתו במדרסה בכפר קטן במחוז הנגו. בייטוללה מחסוד למד אף הוא באותו בית ספר, אך נשר ממנו בסופו של דבר. ג'משד הצטרף לאיש שבטו בייטוללה בג'יהאד, בהתחלה כעוזרו ושומר ראשו. הוא אימץ את הכינוי זולפקאר, ואחר כך שינה לשם חכימוללה, שפירושו בעל הידע. הוא זכה להכרה בתוך הטליבאן בעבור כישורי הלחימה שלו עם ה-AK-47 ועם טנדר הטויוטה. בשנת 2004 הוא נהפך להיות דובר בארגון. הוא ארגן מספר פשיטות נגד שיירות אמריקאיות בין השנים 2007–2008, שהכריחו את סגירת מעבר ח'ייבר 6 פעמים. בשנת 2008 הוא קיבל לידיו את הפיקוד על המחוזות אורקזאי, ח'ייבר ועמק קוראם. ב-22 באוגוסט 2009 הוא מונה להיות מפקד הטליבאן בפקיסטן על ידי 42 חברי שורה. הדבר אישש את דבר מותו של קודמו בתפקיד בתחילת חודש אוגוסט, בייטוללה מחסוד. במהלך השנים הופצו מספר פעמים שמועות על מותו של חכימוללה, אך כולן הוכחו כלא נכונות. ב-1 בנובמבר 2013 מל"ט תקיפה אמריקאי שיגר מספר טילים במקום בו שהה חכימוללה בצפון מחוז וזיריסטן, והוא נהרג יחד עם עוד 4 לוחמים. רויטרס, ארה"ב חיסלה את מנהיג הטליבאן בפקיסטן, באתר ynet, 1 בנובמבר 2013
אלכסון (כתב עת)

אלכסון, תחת המוטו "מחשבות מתחילות כאן", הוא כתב עת באינטרנט המפרסם מאמרים עבריים ומתורגמים בתחומי המדע, הפילוסופיה, התרבות והאמנות. הוא שואב השראה מכתב העת המודפס "מחשבות" בעריכת צבי ינאי, שהוצאתו לאור נפסקה. כתב העת מכיל מאמרים, טורי דעה והגיגים על רעיונות שונים, קטעי ספרות, מדריכי האזנה, ראיונות עם אנשי אקדמיה ישראליים ומידע על כנסים. כתב העת מציע תרגומים של מאמרים נבחרים מתוך כתבי עת שונים עימם יצר הסכם לשיתוף פעולה. הוא נגיש באינטרנט ללא תשלום. כתב העת עלה לאינטרנט באפריל 2013, בעריכת דב אלפון. אחריו ערכה את "אלכסון" דניאל זילברברג ומדצמבר 2015 עורך אותו יורם מלצר. "אלכסון" נוסד ביוזמתה של עמותת "מגדלור" ורואה אור במימונה. "מגדלור", בראשות יעקב בורק, שמה לה למטרה לעודד את יצירתם של תוכני תרבות בת-זמננו בשפה העברית. את "אלכסון" עיצב ופיתח הטיפוגרף הישראלי אברהם קורנפלד. עם הכותבים ב"אלכסון" נמנים לאה איני, חיים באר, יעקב בורק, עמי בן בסט, שלומית כהן-אסיף, אתגר קרת, ושמעון שוקן. "אלכסון" - אתר האינטרנט של כתב העת אריאל הורוביץ, פולמוס עם נימוס, במגזין האינטרנט "המוסף" של בית אבי חי, 25 בנובמבר 2013 כגון: בוריס גילטבורג, ‏אלוהים והמקהלה, באתר "אלכסון", 9 באפריל 2013 דף המערכת באתר "אלכסון"
ססטוס

סֶסְטוֹס (ביוונית: Σηστός, בלטינית: Sestus) הייתה עיר יוונית עתיקה בכרסונסוס התראקי, חצי האי גליפולי של ימינו. היא שכנה לחופי ההלספונטוס, ממול אבידוס, והייתה ביתה של הֶרוֹ, גיבורת האגדה אודות הרו ולאנדרוס, שחיה על פי המסופר במגדל-מצודה המשקיף אל הים. העיר הוקמה על ידי מתיישבים איולים מלסבוס. כאן חצה ב-480 לפנה"ס צבא קסרקסס את המצר על גבי שני גשרי סירות בדרכו אל ארץ יוון; ובאותו מקום, ב-334 לפנה"ס, עברו מרבית חייליו של אלכסנדר הגדול בסירות את המצר מצדו האירופי אל אסיה הקטנה. ב-480/479 לפנה"ס, אחרי ניצחונותיהם על הפרסים בקרבות פלטאיה ומיקאלה, הטילו היוונים מצור על העיר שהוחזקה על ידי חיל מצב פרסי והיא נפלה לידיהם. לנפילת ססטוס הייתה חשיבות כפולה: אחיזת הפרסים בהלספונטוס נתערערה, וכתוצאה מכך נשלל מצבאם מעבר נוח אל יוון האירופית וסולק האיום על נתיב המסחר הימי של אתונה עם נמלי הים השחור. ב-1810 שחזר לורד ביירון את מעללו של לאנדרוס, חצה בשחייה את המצר בארבע שעות ואחר כך כתב את הפואמה אודותיו. מדי שנה מתקיים במקום משחה להנצחת האירוע. מן העיר עצמה נותרו שרידים מעטים בלבד. מדיה וקבצים בנושא ססטוס בוויקישיתוף הפואמה ב-Wikisource רשימה בעיתון The Guardian, 30 September 2007