laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
עקרבנון

עַקְרַבְנוּן (שם מדעי: Scorpaena) הוא סוג דגים ארסיים ממשפחת העקרבנוניים שבסדרת העקרבנונאים. פיהם של העקרבנוניים מצויד בשיניים זעירות ורבות. הזימים שלהם גדולים באופן - יחסי, למינים רבים של דגים. גופם של בני - משפחתו עבה, קצר ומכוסה בקשקשים קטנים. על הסנפירים, מופיעות קרניים קוצניות, שרבות מהן (במיוחד באזור הגב), קשורות לבלוטות הארס. העקרבנון יכול להגיע לאורך של כ-55 ס"מ. צבעו חכלילי, בעל קוצים ודבלולים על הסנפירים - האורך של הקוץ השלישי על גבו הכי ארוך. דג העקרבנון מגושם, אך למרות זאת - צבעו של העקרבנון מותאמים לסביבתו, על קרקעית הים, שם הוא רובץ, רוב הזמן. הארס של העקרבנון משמש כהגנה מפני אויבים, וכאשר מישהו נפגע ממנו, הוא גורם לכאבים קשים וחום גבוה, אך אינו גורם למוות. כל משפחת העקרבנוניים ניזונים מטרף חי. המאכלים החיים העיקריים, מהם - הם ניזונים, הם דגים קטנים, סרטנים וחסרי חוליות. הם מכניסים אותם לפה שלמים, ולאחר מכן בולעים אותם. רוב בני משפחת העקרבנוניים - מטילים ביצים זעירות שצפות על המים, ומעטים מהמינים, יולדות אותם חיים. בארץ ישראל, מצויים כשישה מינים, הנמנים ממשפחת העקרבנוניים, מתוכם מגיעים שלושה מינים מים סוף והשאר מחופי הארץ. העקרבנון הוא דג טריטוריאלי החי לבד. העקרבנון גר בדרך כלל באזורים סלעיים, בשוברי גלים, חול ואזורים בוציים שמגיעים עד לעומק של 5 עד 150 מטרים. Scorpaena afuerae Scorpaena agassizii Scorpaena albifimbria Scorpaena angolensis Scorpaena annobonae Scorpaena ascensionis עַקְרַבְנוּן אַטְלַנְטִי (Scorpaena azorica) Scorpaena bergii Scorpaena brachyptera Scorpaena brasiliensis Scorpaena brevispina Scorpaena bulacephala Scorpaena calcarata Scorpaena canariensis Scorpaena cardinalis Scorpaena cocosensis Scorpaena colorata Scorpaena dispar Scorpaena elachys עַקְרַבְנוּן מָאֳרָךְ (Scorpaena elongata) Scorpaena fernandeziana Scorpaena gasta Scorpaena grandicornis Scorpaena grandisquamis Scorpaena grattanica Scorpaena guttata Scorpaena hatizyoensis Scorpaena hemilepidota Scorpaena histrio Scorpaena inermis Scorpaena isthmensis Scorpaena izensis Scorpaena jacksoniensis Scorpaena lacrimata Scorpaena laevis Scorpaena loppei עַקְרַבְנוּן סְלָעִים (Scorpaena maderensis) Scorpaena melasma Scorpaena mellissii Scorpaena miostoma Scorpaena mystes Scorpaena neglecta Scorpaena normani עַקְרַבְנוּן שְׁחֹר-כֶּתֶם (Scorpaena notata) Scorpaena onaria Scorpaena orgila Scorpaena papillosa Scorpaena pascuensis Scorpaena pele Scorpaena pepo Scorpaena petricola Scorpaena plumieri עַקְרַבְנוּן קְטַן-קַשְׂקַשִּׂים (Scorpaena porcus) Scorpaena russula עַקְרַבְנוּן מְדֻבְלָל (Scorpaena scrofa) Scorpaena sonorae Scorpaena stephanica Scorpaena sumptuosa Scorpaena thomsoni Scorpaena tierrae Scorpaena uncinata Scorpaena wellingtoni מדיה וקבצים בנושא עקרבנון בוויקישיתוף עקרבנון, באתר ITIS (באנגלית) עקרבנון, באתר NCBI (באנגלית) עקרבנון, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) עקרבנון, באתר GBIF (באנגלית)
Batman: The Caped Crusader

Batman: The Caped Crusader הוא משחק פעולה-הרפתקאות שפותח על ידי חברת Special FX Software והופץ על ידי חברת Ocean Software למחשבי 8-ביט ולפלטפורמות PC, ספקטרום סינקלייר, קומודור 64, קומודור אמיגה, Amstrad CPC ו-Apple II. באטמן מתמודד מול הפינגווין והג'וקר. המשחק מפוצל לשני חלקים נפרדים, אחד לכל נבל. באטמן נלחם בעזרת אגרופים, בעיטות ובאטראנג, במקור בומרנג בצורת עטלף (מאנגלית: batarang, מורכב מהמילים "עטלף"+"בומרנג"). באטמן פותר חידות במהלך המשחק. בהשקתו המקורית, המגזין "Your Sinclair" העניק לו ציון 9/10 וציין לשבח את הגרפיקה והפיצול לשני חלקים. מגזין CGW פרסם סקירה חיובית ושיבח את הגרפיקה, במיוחד בפלטפורמות Atari ST's שהייתה מעט יותר איכותית מהקומדור 64[דרוש מקור]. Batman: The Caped Crusader Batman: The Caped Crusader, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) Batman: The Caped Crusader, web.archive.org, ‏2007-10-27 "But what's perhaps most brilliant of all is that there are actually two games in one here - one substantially harder than the other, but both equally brillsville."
הנס חיים פין

הנס חיים פִּין (Hans Chaim Pinn;‏ 16 בנובמבר 1916 – 30 במאי 1978) היה צלם עיתונות ישראלי, מחלוצי צילום העיתונות בישראל. צילם במשך קרוב לארבעים שנה עבור סוכנות AP ועיתונים שונים. צילומיו מאופיינים בשדה ראייה רחב של האירועים אותם תיעד, תוך ראייה מושכלת עם אמירה. פין נולד בסתיו 1916 בברלין בירת גרמניה. ב-1931, בהיותו בן חמש עשרה, החל למכור תצלומים לעיתונים ולסוכנות הידיעות AP. בשנת 1933 למד צילום בסדנאות של בית הספר באוהאוס, למד אצל ג'ון הארטפילד והושפע מעבודתו של אריך סלומון. בנוסף, למד נגרות ועיצוב פנים. בין השנים 1938-1935 שהה בצ'כוסלובקיה. ב-1938 עלה לארץ ישראל באשרת תייר. בשנת 1942, במלחמת העולם השנייה, התגייס לצבא הבריטי ושירת במחלקת צילום ומיפוי. ב-1945, לאחר שחרורו, החל לעסוק בצילום חדשות והיה אחד הצלמים הראשונים שמכרו את תצלומיהם לעיתוני הארץ וחו"ל. בשנות הארבעים צילם אירועים בולטים בתחום המאבק וההעפלה. באותה תקופה היה חבר ב"הגנה" ואיש יחידת המיפוי שלה. פין עבד עד מותו כצלם לעיתונים שונים, בהם "ידיעות אחרונות" ו"לאשה". בשנים 1982–1984 הוצגה תערוכה מיצירותיו, "צלם ותקופתו", תחילה במוזיאון תל אביב לאמנות ובהמשך כתערוכה נודדת במסגרת אמנות לעם. פין נפטר בכ"ג באייר תשל"ח (מאי 1978) לאחר מחלה ממושכת, בגיל 61, ונטמן בבית העלמין הישן בהרצליה. במותו הותיר את אשתו סוזי ובנותיו. בתו, נורית אביב, היא צלמת קולנוע. כבר בילדותה הייתה מעורבת בעבודתו, סייעה לו בפיתוח תמונות וצילמה בעצמה. אלמנתו סוזי, שעבדה לצדו וארגנה את הארכיון שלו, תרמה את ארכיון התצלומים שלו ללשכת העיתונות הממשלתית, והוא שמור בה כחלק מאוסף התצלומים הלאומי. ליל כ"ט בנובמבר - צילום נדיר שמתאר את ההתרגשות והשמחה בכיכר מגן דוד בתל אביב מיד לאחר היוודע תוצאות ההצבעה. כל הצלמים האחרים צילמו את השמחה שפרצה בארץ למחרת לאור היום. הכרזת המדינה - צילום המבטא את עוצמת המעמד הממלכתי, שבו הונצח שולחן הנשיאות במלואו על כל יושביו, ומרבית חברי מועצת העם, ככל שהעדשה תפסה, שישבו על במת הכבוד. הנס פין הורשה לצלם את האירוע לכמה רגעים אף שלא היה מוזמן אליו כצלם הרשמי. הוא עמד לפני דלת הכניסה לאולם וצילם את האירוע בפלאש, דבר שעורר מבוכה רבה באולם ההכרזה. אלטלנה - צילום המראה את הטרגדיה כרגע שבו החיים ממשיכים לזרום כרגיל. אדם יושב על הספסל מול הים וקורא עיתון, ואנשים צופים באניה הבוערת, חסרי אונים, וממשיכים בשלהם. גיא רז, צלמי הארץ: מראשית ימי הצילום ועד היום, תל אביב: מפה - מיפוי והוצאה לאור; הקיבוץ המאוחד, 2003, עמ' 137. שלמה שבא, ‏'הפוטו-ז'ורנליזם הארץ ישראלי', קשר 5, אביב 1989, 110-115. ״הנס חיים פין״, בספר: ורד נבון, השדרה - שדרות ירושלים בעיני הצלמים, הוצאת ורד נבון, מהדורה שנייה, אוגוסט 2021, עמ׳ 255-254. ה. חיים פין, צלם ותקופתו, תל אביב: מוזיאון תל אביב, תשמ"ב 1982. מדיה וקבצים בנושא הנס חיים פין בוויקישיתוף הנס חיים פין(הקישור אינו פעיל) באתר מוזיאון ישראל רקויאם לצלם עתונות, דבר, 9 ביוני 1978 (עם מותו) נירית אנדרמן, לדבר קולנועית: ריאיון עם הבמאית והצלמת נורית אביב, באתר הארץ, 3 בפברואר 2012 מרב יודילוביץ', ניצחון ההולכים נגד הזרם, באתר ynet, 26 בספטמבר 2008 הנס חיים פין, דף שער בספרייה הלאומית
דני והים הכחול

דני והים הכחול (באנגלית: Danny and the Deep Blue Sea) הוא מחזה פרי עטו של ג'ון פטריק שנלי, אותו כתב בשנת 1984. רוברטה בת ה-31 ודני בן ה-29 הם שני צעירים אמריקאים מוכי גורל, שהחיים לא היטיבו עמם והם נושאים עמם מטענים שליליים רבים. הם נפגשים בפאב אמריקאי שומם ומתפתחת ביניהם שיחה. דני המתגורר עם אמו, חדור שנאה עצמית ונוהג לצאת לברים בלילות וללכת מכות כדי להוציא את זעמו. רוברטה, גרושה עם ילד, מתגוררת עם הוריה, חדורת רגשות אשמה בגלל שהיא ביצעה מין אוראלי באביה. פגישתם נפתחת בחשד הדדי, ממשיכה בחיבה, הם עולים אליה הבייתה, מקיימים יחסים, מנהלים ביניהם שיחת נפש והדבר מוביל לתחילתו של קשר עמוק יותר. שם המחזה באנגלית הוא משחק לשון "Between the Devil and the Deep Blue Sea" פירושו: בין הפטיש לסדן. שנלי, המחזאי, כתב בפתיחת המחזה על הסגנון: "המחזה אמיתי מבחינה רגשית, אך אינו מתרחש בעולם ריאליסטי. האלמנטים התפאורתיים ההכרחיים לפעולה, רק הם בלבד יהיו על הבמה, רק השטחים שהפעולה מתרחשת בהן - מוארים". הדמויות משוחחות ביניהן בסלנג. תיאטרון באר שבע, הצגת בכורה: אוקטובר 1988 יוצרים: תרגום - אלה אלמגור, במאי – רוני ניניו, מעצב תפאורה – יוסי בן-ארי, מלחין מוזיקה – שמוליק נויפלד, מעצב תאורה – אריאל אריאב. שחקנים: רוברטה – אהובה בץ, דני – אלבי גבריאל. בארץ המחזה מוצג הרבה בבתי ספר למשחק ובפרינג'. ג'והן פאטריק שאנלי, דני והים הכחול, עברית – אלה אלמגור, רמת גן: בית צבי, 1995. ג'והן פאטריק שאנלי, דני והים הכחול, עברית – אלה אלמגור, רמת גן: בן צבי, 1995. הערת המתרגמת, אלה אלמגור, עמ' 3. שם, דני והים הכחול, בן צבי, עמ' 3
בוריס קרסני

בוריס קרסני (נולד ב-1948) הוא לוביסט ישראלי והבעלים של חברת "פוליסי". קרסני נולד בלנינגרד שבברית המועצות ועלה לישראל במאי 1972. הוא התגורר בשכונת גילה בירושלים ועבד כדובר במשרד הקליטה, כמשווק של ספרים, כשליח של משרד הקליטה בחו"ל ובעבודות נוספות. בשנת 1980 החל לעבוד כעוזר אישי של עוזי ברעם שהיה אז מזכיר מחוז ירושלים של מפלגת העבודה. בהמשך שימש מזכיר סניף ירושלים של המפלגה ושימש מזכיר האגודה לחינוך תנועתי על שם גולדה מאיר. בעבר נחשב קרסני מקורב לראשי מפלגת העבודה כמו שמעון פרס, יוסי ביילין, אפרים סנה, אברהם בורג ועמיר פרץ. ב-1988 הקים קרסני את חברת פוליסי יחד עם מנחם "ממי" גולן ומשה תאומים, אך אלו נפרדו ממנו כעבור מספר חודשים. בתחילה פעלה פוליסי כחברה לייעוץ פוליטי, וב-1991 החלה לפעול בתחום השדלנות אחרי שחברת הסיגריות "פיליפ מוריס" ביקשה מקרסני לפעול למניעת הגבלות על פרסום סיגריות מחו"ל וכדי שיקטין את המיסים על סיגריות מיובאות. בהמשך הביאו תהליכי ההפרטה והרגולציה שליוותה אותם להגברת החיכוך בין המגזר העסקי לממשלה ולגידול חד בהיקף הפעילויות של הלוביסטים. קרסני מזוהה אצל רבים עם החיבור בין הון לשלטון. בשנת 1991 ייצג את חברת שופרסל במאבקה נגד חוק סימון המחירים,[דרושה הבהרה] וספג על כך ביקורת ציבורית רבה.[דרוש מקור] בשנים האחרונות פועל קרסני למניעת תחרותיות במערכת הבנקאית כשליח של בנק הפועלים ואיגוד הבנקים בישראל, מייצג את מונופול המלט נשר בשמירה על מעמדו, את מפעלי ים המלח במטרה להאריך את הזיכיון שלהם ועוד. ייצג את חברת בטר פלייס על מנת ליצור תקן בלעדי לטעינת הרכב החשמלי שלה. קרסני פעל בתשלום עבור מפלגת העבודה במערכות הבחירות של שנות ה-90 ובין מערכות הבחירות פעל בקרב חברי המפלגה להצביע בעד אינטרסים של חברות עסקיות ששכרו את שירותיו. ב-2018 מונה לקונסול כבוד של סרביה. ב-2021, סגר את פעילות קשרי הממשל והשתדלנות של חברת פוליסי. קרסני נשוי לברברה, עולה מגרמניה שהכיר בעת לימודיהם באולפן עברית. נחום ברנע, בוריס המסדר, כותרת ראשית, 23 בדצמבר 1987 רותם שטרקמן, צבי זרחיה, הכירו את פוליסי: חברת הלובי החשאית ששולטת בחברי הכנסת, באתר TheMarker‏, 6 בינואר 2012 שוקי שדה, סיגרים, יין ואנשי סוד: כך עובד הלוביסט שייסד את ההון-שלטון, באתר TheMarker‏, 9 בפברואר 2012 אלדד יניב, פניית פרסה, פרק 14: ישראל לא זזה בלי בוריס, 9 באפריל 2014 שלומית לן, ‏בוריס קרסני היה המקף שבין ההון לשלטון. מה קרה ללוביסט מספר 1?, באתר גלובס, 11 בנובמבר 2021 אורנה רביב, מאחורי הקלעים של בוריס קרסני, באתר ynet, 21 באוקטובר 2003 שוקי שדה, תודה שעישנתם // הכירו את סיירת הלוביסטים שמשדלת אתכם לעשן, באתר TheMarker‏, 17 במאי 2013 שוקי שדה, סיגרים, יין ואנשי סוד: כך עובד הלוביסט שייסד את ההון-שלטון, באתר TheMarker‏, 9 בפברואר 2012 הודעה באתר שגרירות סרביה גולן חזני וצבי זרחיה, בוריס קרסני סוגר את פעילות קשרי הממשל והלובינג של חברת פוליסי, באתר כלכליסט, 4 בנובמבר 2021
יורי פאייר

יורי פיודורוביץ' פָאיֶיר (ברוסית: Юрий Фёдорович Файер;‏ 17 בינואר (על פי הלוח היוליאני: 5 בינואר)‏ 1890 – 3 באוגוסט 1971) היה מנצח יהודי סובייטי, שנודע בעיקר בשדה הבלט. כיהן כמנצח הבלט הראשי של תיאטרון בולשוי מ-1923 עד 1963. פאייר ניצח על מגוון רחב של יצירות, מן הרפרטואר הקלאסי (במהלך הקריירה שלו ניצח על יותר מ-400 ביצועים של "אגם הברבורים" לצ'ייקובסקי לבדו) ועד בלטים חדשים מאת מלחינים כגון שוסטקוביץ' ופרוקופייב (ששניים מהבלטים שלו היו בין הפרמיירות העולמיות של פאייר). הוכתר בתואר "האמן העממי של ברית המועצות" (1951) וזכה ארבע פעמים בפרס סטלין (1941, 1946, 1947 ו-1950). יורי פאייר נולד בקייב שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה). הוא החל לנגן בכינור בילדותו. בגיל 11 הייתה הופעתו הראשונה בקונצרט, ובגיל 14 הצטרף לתזמורת האופרה של קייב. ב-1906, בגיל 16, סיים את לימודיו בקונסרבטוריון של קייב ונסע ללמוד נגינה בכינור בקונסרבטוריון של מוסקבה, אך לא יכול היה לסיים את לימודיו מאחר שנאלץ לעבוד למחייתו. בשנים 1909–1910 עבד ככנר ראשי בבית האופרה של ריגה, ובשנים 1914–1915 ניגן בתזמורת האופרה של זימין (Зимин) במוסקבה. ב-1916 נכנס שוב בשערי הקונסרבטוריון במוסקבה, למד נגינה בכינור בהדרכת גיאורגי דוּלוֹב (Дулов) והשתלם בניצוח אצל אנדריי אָרֶנְדְס (Арендс), תוך שהוא מכהן כנגן בתיאטרון בולשוי. ב-1919 סיים את לימודיו והופיע לראשונה כמנצח בבולשוי. בשנת 1923 התמנה למנצח הבלט הראשי של המוסד, משרה שבה החזיק במשך ארבעים שנה, עד 1963. בערב חג המולד 1925 ניצח על תזמורת הבולשוי שליוותה עם יצירותיהם בטהובן, ליטולף וצ'ייקובסקי את הצגת הבכורה העולמית של סרטו של סרגיי אייזנשטיין "אוניית הקרב פוטיומקין". במהלך עבודתו של פרוקופייב על הבלט "רומיאו ויוליה", שנכתב באמצע שנות ה-30, הרבה פאייר להיפגש איתו. במקור הסתיים הבלט מבלי שגיבוריו מתים; פאייר היה בין אלה ששכנעו את פרוקופייב לשנות את הסוף. בנובמבר 1945 ביים פאייר את הבכורה העולמית של הבלט "סינדרלה" לפרוקופייב. בשנים 1951–1961 שימש גנאדי רוז'דסטוונסקי כעוזר המנצח תחת פאייר (בהמשך אותו עשור כיהן רוז'דסטוונסקי כמנהל המוזיקלי של הבולשוי). בשנת 1958 היו השניים מועמדים במשותף לפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר עבור הסרט "תיאטרון בולשוי" (הזוכה היה אנדרה פרווין, עבור "ז'יז'י"). באחריתו הפך פאייר כמעט עיוור, אך המשיך לנצח. בשנת 1963 פרש לגמלאות. ב-1970 ראה אור בהוצאת "המלחין הסובייטי" (Советский композитор) במוסקבה ספר זיכרונותיו, О себе, о музыке, о балете ('על עצמי, על מוזיקה, על בלט'). התגורר בבית דירות ברחוב גשר קוּזְנֶצקי (אנ') שבמרכז מוסקבה. נפטר באוגוסט 1971 במוסקבה, בגיל 81. נקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה. О себе, о музыке, о балете; Лит. запись Ф. Розинера; Вступит. статья М. Чулаки, Москва: Советский композитор, 1970. מדיה וקבצים בנושא יורי פאייר בוויקישיתוף יורי פאייר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) יורי פאייר, באתר MusicBrainz (באנגלית) מזיכרונותיו: יורי פאייר, באתר "Find a Grave" (באנגלית) Notes of a Ballet Conductor, The Anglo-Soviet Journal, June 1961, pp. 13-18 Damian Fowler, More sweet, less sorrow, The Guardian, 3 November 2008.
מזל טלה

מזל טלה הוא אחד משנים עשר המזלות שבגלגל המזלות. באסטרולוגיה המערבית, "בן מזל טלה" הוא מי שנולד בין 21 במרץ לבין 20 באפריל (לערך). במסורת היהודית מזל טלה מתייחס לחודש ניסן. בלוח השנה במגילות קומראן משויך מזל טלה לחודש אדר. מושג זה מתייחס לרעיון שבתקופה הנתונה השמש ממוקמת באזור השמיים, המוקצה למזל טלה האסטרולוגי. כיום, אין חפיפה בין קונסטלציית הטלה לבין אזור השמיים של מזל טלה בגלל נקיפת ציר כדור הארץ. כריסומאלוס, האיל המכונף בעל הצמר הזהוב, נשלח על ידי נפאלה כדי להציל את ילדיה הביולוגיים, ילדיו של אתמס, פריקסוס והלה, מפני הקרבתם על המזבח בעקבות מזימה של אמם החורגת אינו. האייל נשא אותם על כנפיו אל מחוז קולכיס, אך לרוע המזל נפלה הילדה הלה אל מצר ים, אשר בהמשך נקרא על שמה, "הלספונטוס", כיום הדרדנלים. מזל טלה הוא אחד משלושת מזלות יסוד האש, יחד עם מזל אריה ומזל קשת. הוא משתייך לקבוצת המזלות הקרדינליים, יחד עם מזל סרטן, מזל מאזניים ומזל גדי. הכוכב השליט של מזל טלה הוא מאדים (מארס). גלגל המזלות מיתולוגיה אסטרולוגיה ארבעת היסודות ספר יצירה פרק ה' משנה ז'
מאיר ברנד (מחנך)

מאיר ברנד (אורבן) (6 ביולי 1911 - 31 במאי 1963) היה מורה ומחנך ישראלי. ברנד נולד ב-1911 בעיר קולו שבפולין לנתן בן יוסף זאב ואסתר בת מרדכי בלום, בבית ציוני. רכש את השכלתו התיכונית בגימנסיה העברית של קולו. בשנת 1934 סיים את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת נאנסי שבצרפת והוסמך לאגרונום ומהנדס מים. היה פעיל בארגוני נוער ציוניים, בקרן הקיימת לישראל ובהסתדרות הציונית החדשה. בשנת 1938 נשא לאשה את חיה בת יעקב פצנובסקי ופלה לבית ז'פקוביץ. סבה יוסף פצנובסקי מפיוטרקוב היה ענק בתורה וכתב את הספרים פרדס יוסף בהם פירש את חומשי התורה, כיום ספרים אלו ידועים ומבוקשים בין הקהילות החרדיות בארץ ובעולם. פצנובסקי היה נצר לרבנים מפורסמים ביניהם הרב מליסא והחכם צבי. בין השנים 1936–1939 ביקר ברנד בארץ ישראל לצורך ארגון עלייה של מעפילים. בשנת 1939 בחודש אוקטובר, חודשים ספורים לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, הצליחו ברנד ורעייתו להימלט מהמלחמה ולהגיע בעור שיניהם לארץ ישראל. אחיו, אהרן בראנד, עלה גם הוא. בשנים 1939–1948 שימש מורה ומחנך במספר בתי-ספר בירושלים, והאחרון ביניהם היה בית הספר "מעלה". במהלך שנים אלו פעל במסגרת "ההגנה", ובמהלך מלחמת העצמאות היה בין מהלוחמים שהגנו על ירושלים ועשה רבות למען הנצורים בעיר העתיקה. ברנד היה פעיל בתנועת הצופים והנהיג את שבט "משואות" של עדת הצופים לאחר נפילתו של עמנואל מידב בהגנה על הרובע היהודי. בשנת 1949 החל ללמד ולנהל ברמת גן על פי הזמנתו של ד"ר אלימלך רימלט, שהיה ממונה על החינוך בעיר. בשנת 1952 מונה על ידי שר החינוך בן-ציון דינור כחבר בוועד החינוך של ממשלת ישראל. בשנים 1949–1952 ניהל את בית הספר "יהלום", ובשנים 1952–1962 ניהל את בית הספר "המתמיד". במהלך שנים אלו לימד את מקצוע הביולוגיה בתיכון אהל שם. בשנים 1955–1963 נבחר ויצג את מורי ישראל מהמחנה הלאומי במרכז הסתדרות המורים וייצג את מורי ישראל בכנסים בינלאומיים בארץ ובעולם. הוא כתב בעיתונים "חרות", "הבוקר" ו"הארץ" וכן בביטאון המורים "הד החינוך". מאיר ברנד נפטר ב-31 במאי 1963, בגיל 52. נקבר בבית העלמין קריית שאול. בעת פטירתו השאיר אשה, שני בנים ובת. שנים מנכדיו הקרואים על שמו: מאיר ברנד, לשעבר מנכ"ל גוגל ישראל וכיום סמנכ"ל בחברת גוגל העולמית, ומאיר אורנשטין, שעומד בראש מפעלות חינוך וחברה. בנו מרדי כתב ספר לזכרו בשם "אני ממשיך תפילתך". בספר כתב אחד מתלמידיו: "התלמידים פחדו אבל אהבו והעריצו את ברנד. הוא חינך את תלמידיו לנימוסים, לכבוד לזולת, להתנהגות נאותה – ערכים שהיו חלק בלתי נפרד מאישיותו". מדיה וקבצים בנושא מאיר ברנד בוויקישיתוף דוד תדהר (עורך), "מאיר אורבן (בראנד)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יב (1962), עמ' 4038 מאיר ברנד-אורבן, דבר, 3 ביוני 1963 (עם מותו) ברנד בראנד מאיר באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
אריק קורן

אריק קורן (1931 - 12 באוקטובר 2017) היה צייר ישראלי שהתמחה בעבודות פרסקו, אמנות ציורי הקיר. קורן נולד ב-1931 בבלארוס שהייתה אז בשטח פולין ובגיל 5 עלה עם הוריו לארץ ישראל. המשפחה התיישבה בקיבוץ אשדות יעקב שהוקם שלוש שנים קודם לכן. כאן גם נולד אחיו הצעיר - יוחאי, שנפל בגיל 27 ביום הראשון של מלחמת ששת הימים והותיר אחריו אשה ושני ילדים. בנעוריו (כנראה ב-1941) למד אצל הצייר יחזקאל שטרייכמן, לימים חתן פרס ישראל לציור, שהתגורר בקיבוץ אשדות יעקב באותה עת. הכשרה נוספת קיבל מאמנים ישראלים נוספים ובהם אליהו בילס (שגם אצר את תערוכתו הראשונה ב-1957 בגלריה צ'מרינסקי בתל אביב), מרסל ינקו, פרלי פלציג ודב פייגין והפך בעצמו למורה במוסדות שונים. את הכשרתו כאמן ציורי קיר (פרסקו) רכש הודות למלגה מיוחדת שקיבל מקרן אמריקה-ישראל, באקדמיה לאמנויות של ונציה. ב"בית הצנחן" שבקיבוץ מעגן יצר ציור קיר לזכר הצנחנים שנפלו במלחמות ישראל, וב-1963 השלים את יצירתו המוכרת ביותר: עיטורי הפתחים במגדל השעון ביפו. במקור תכנן קורן חלונות ויטראז' המתארים את תולדות העיר יפו והמיתולוגיות הקשורות בה. בעקבות צמצום התקציב לפרויקט את מקום הזכוכית תפסה עבודת מתכת שבוצעה במסגריה של אשדות יעקב. באותה תקופה עיצב מחיצה לבית הכנסת בקיבוץ עין הנצי"ב. עבודות קיר נוספות שיצר קורן פזורות בכל רחבי הארץ כשכמה מהן מרוכזות בבנייניה המקוריים של מכללת אוהלו שעל שפת הכנרת. עבודת הקיר הגדולה ביותר שלו מעטרת את חזית "בית קרפ" - בית התרבות של קיבוץ אשדות יעקב איחוד (אדריכל הבניין היה אריך ראש). בעבודה זו תיאר תמונות מחיי הקיבוץ. בשנות ה-60 עזב את הקיבוץ והתגורר עד לפטירתו ב-2017 בכפר סבא. מיכאל יעקובסון: על ציור הקיר בבית קרפ באשדות יעקב איחוד, באתר 'חלון אחורי', 17.5.13 אריק קורן באתר סקר אמנות הקיר בישראל
דגל אזוואד

דגלה של אזוואד, מדינה אפריקאית שאינה-מוכרת שהכריזה על עצמאותה ממאלי בשנת 2012, מבוסס על הצבעים הכלל-אפריקאיים - טריקולור בצבעי ירוק-אדום-שחור, עם משולש צהוב בצד התורן. הדגל אומץ עם הכרזת העצמאות של אזוואד, ב-6 באפריל 2012. דגל זהה משמש גם את התנועה הלאומית לשחרור אזוואד. במהלך התקוממויות קודמות של בני שבטי הטוארג, הוצעו שני דגלים אחרים עבור מדינת אזוואד: הצעה אחת כללה דגל ביקולור אופקי בצבעי כחול-לבן עם משולש אדום בצד התורן, והצעה נוספת כללה דגל לבן מעוטר בסהר וכוכב. אודות ההצעות השונות לדגלי אזוואד
בית הספר לאמנות קלישר

בית הספר לאמנות הציור בתל אביב ע"ש מרגושילסקי, הידוע בשם בית הספר לאמנות קלישר היה בית ספר לאמנות שהוקם בשנת 1964 על ידי אריה מרגושילסקי. המוסד הוקם תחילה בשם "בית הספר הגבוה לציור בבתים", ובתחילת שנות ה-70 עקר לרחוב קלישר 5 בתל אביב. אריה מרגושילסקי, מייסד בית הספר, שימש כמנהל עד לשנת 1977. אחר כך שימש האדריכל צבי בן דב כמנהל בית הספר. נכון לשנת 2013 מופעל בית הספר כשלוחה של סמינר הקיבוצים. בוגרי בית הספר לאמנות הציור בתל אביב מדיה וקבצים בנושא בית הספר לאמנות קלישר בוויקישיתוף א. כנרתי, ביה"ס הגבוה לציור, דבר, 2 בנובמבר 1972 שלמה גבעון, "מודלים" חדשים בנגב - הבידואים, מעריב, 1 באוגוסט 1965 רחל אנגל, אמנות - אמנים צעירים בוגרים, מעריב, 1 באוקטובר 1982 ערך זה הוא קצרמר בנושא חינוך. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יואב אפרתי

יואב אפרתי (נולד ב-1965 ברחובות) הוא צייר ורשם ישראלי. בין השנים 1989–1993 למד בבצלאל. בתום לימודיו עבר לתל אביב, שם חי עד היום. מלמד במדרשה לאמנות במכללת בית ברל. זוכה פרס אוסקר הנדלר לשנת 1994. הוציא לאור שני ספרי רישום: "מרפק" (1998) ו"חיים קטנים" (2010). בלוג אישי קורות חיים מידע על יואב אפרתי בקטלוג הספרייה הלאומית אלי ערמון אזולאי, ביקור סטודיו: אמנות רחוב, באתר הארץ, 27 ביולי 2011 יואב אפרתי, דף שער בספרייה הלאומית עכבר העיר, ערוגה - יואב אפרתי בגלריה ברבור, באתר הארץ, 10 ביולי 2010 יובל בן-עמי, בעקבות מפריח הציפור, באתר "העוקץ", 9 ביולי 2011 עוזי צור, פיצוץ אדיר של אמנות בתל אביב, באתר הארץ, 10 במאי 2013 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
טכניקת אקופרסורה טאפאס

טכניקת אקופרסורה טאפאס (בראשי תיבות: טא"ט, באנגלית: Tapas Acupressure Technique, בראשי תיבות: TAT) היא טכניקת טיפולים אלטרנטיביים פסאודו-מדעית החותרת לניקוי רגשות שליליים וטראומות-עבר. על פי השיטה, הפעלת לחץ על נקודות מרידיאן, קו אנרגיה החוצה את הגוף לפי פילוסופיות רפואה אלטרנטיבית שונות, עשויה לשחרר "חסימות אנרגטיות" וכך לשחרר רגשות שליליים. בשיטה זו נוגעים בצורה עדינה בנקודות חשובות באזור הראש תוך מיקוד המחשבה במשפטים מסוימים. כמו טיפולי אנרגיה אחרים, טא"ט מסתמכת על "אנרגיה" שאין כל בסיס מדעי לקיומה. הטכניקה המלאה הומצאה בשנת 1993 על ידי טאפאס פלמינג, ומתבססת על טכניקות לחיצה שונות. העיקרון הבסיסי טוען כי טראומה רגשית לא פתורה מובילה ל"חסימת הזרימה הטבעית של האנרגיה" (putative energy (אנ')). מתרגלים של טא"ט טענו כי יישום באופן עצמי של לחץ קל לארבעה אזורים בראש (פינה פנימית של שתי העיניים, אחת חצי סנטימטר מעל המרחב שבין הגבות, והחלק האחורי של הראש) תוך שימת תשומת לב לשורה של משפטים מילוליים, שמהווים תהליך ריפוי, משחררת "חסימה" זו ומאפשרת ריפוי. טא"ט היה מיועד במקור להיות פרוטוקול לחיסול אלרגיה, לעומת זאת הדגש עבר לטראומה נפשית לאחר שכמה מן המטופלים הראשונים שחוו טכניקה זו דיווחו כי טראומה בלתי פתורה הייתה שכיחה יותר מאשר הקלת האלרגיה. סקירה שנעשתה בשנת 2005 של "Power Therapies" הביאה למסקנה שטכניקת טא"ט ודומותיה אינן מציעות תאוריית פעולה תקפה, מגלה יעילות שאינה ספציפית בלבד, ולא הצליחו להראות שהשיטה מציעה שיפורים מהותיים לטיפול פסיכיאטרי הקיים. ישנם הסברים רבים, בעיקר פסיכולוגיים, לתוצאות חיוביות טיפוליות המדווחת על ידי המשתשמים בטכניקה, כגון אפקט פלצבו או דיסוננס קוגניטיבי. סקירה 2009 זיהתה "ליקויים מתודולוגיים" במחקר שדיווח על "הצלחות קטנות" בטיפול בטכניקת טא"ט ובטכניקות דומות. בנושא "אנרגיה פסיכולוגיה" (טכניקות חופש רגשיות), על פי הסקירה הצלחות מדומות אלה "הן פוטנציאל המיוחס לטכניקות קוגניטיביות והתנהגותיות ידועות הכלולות במניפולציה של אנרגיה". הדו"ח הגיע למסקנה כי "פסיכולוגים וחוקרים צריכים להיזהר משימוש בטכניקות כאלה, ולעשות מאמצים כדי ליידע את הציבור על ההשפעות השליליות של טיפולים המפרסמים טענות מופלאות". שיטת השחרור הרגשי טכניקות לשחרור רגשי (אנ') טיפול בשדה המחשבה (אנ') The 'National Center for Complementary and Alternative Medicine (13 באוקטובר 2006). "Energy Medicine Overview". {{cite web}}: (עזרה) Grant J. Devilly (2005). "Power Therapies and possible threats to the science of psychology and psychiatry". Australian and New Zealand Journal of Psychiatry. 39 (6): 437–445. doi:10.1111/j.1440-1614.2005.01601.x. PMID 15943644. McCaslin DL (ביוני 2009). "A review of efficacy claims in energy psychology". Psychotherapy (Chicago). 46 (2): 249–56. PMID 22122622. {{cite journal}}: (עזרה)
כעב אבן אלאשרף

כעב אבן אלאשרף (בערבית: كعب بن الاشرف; נפטר ב-624) היה משורר יהודי אשר לפי סיפורי החדית' לעג לנביא האסלאם מוחמד. הוא היה בן לאם יהודייה משבט בני נדיר ולאב ערבי משבט טאי. לפי סיפורי החדית' של אל-בוקארי, אשרף שנא את מוחמד וחיבר שירים שביטאו שנאה זו, ושירים נוספים שנתפסו בידי מוסלמים כפוגעניים. על כן, ראו בשיריו הפרה של חוקת מדינה. אלאשרף נסע למכה, שם ניסה להסית כנגד המוסלמים. כשנשאל האם הוא מעדיף את דתם הפגנית של אנשי מכה, או את דתו של מוחמד, אמר שהפגנים עדיפים. מספר גרסאות בסיפור החדית' מספרות על רציחתו של אל-אשרף בידי תומכי מוחמד, בידיעתו ובברכתו. לפי גרסה אחת, הובא ראשו הכרות של כעב למוחמד, וכפרס הוא נתן לרוצח מקל שעמו הוא יצעד בגן עדן. לאחר רציחתו של אל-אשרף הסלימו היחסים בין שבט בני נדיר למוחמד. המקורות המוסלמיים מייחסים לבני נדיר קנוניה לרצוח את מוחמד, שנתגלתה לו כשהמתין לקבל תרומה כספית וגררה צו גירוש לבני השבט. אבו עפכ Esat Ayyıldız, Ka‘b b. el-Eşref’in Arap-Yahudi Edebiyatındaki Şiirleri, Güncel Filoloji Çalışmaları, Lyon: Livre de Lyon, 2020. s.1-28. כּעב בן אלאַשרף, באתר מורשת יהדות מרוקו ערך זה הוא קצרמר בנושא משוררים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.