laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
צאי גוו-צ'יאנג

צַאי גְּוּוֹ-צְ'יַאנְג בכתב סיני: 蔡国强; בפין-יין: Cài Gúoqiáng; נולד ב-1957 בצ'ואנג'ואו שבפוג'יין) הוא אמן ואוצר אמנות סיני עכשווי. צאי נולד בשנת 1957 בעיר צ'ואנג'ואו במחוז פוג'יין שבסין, בנו של היסטוריון וצייר. את השכלתו רכש במכון לדרמה בשאנגחאי בתחום עיצוב הבמה. בעבודותיו המגוונות ניכרות השפעות שונות של מיתולוגיות עתיקות, היסטוריה וטקטיקות צבאיות, פנג שווי, דרקונים, עפיפונים, חיות ורפואה סינית. כבר בראשית דרכו נשאו עבודותיו מסרים פוליטיים. יצירותיו באבק שרפה נולדו מתוך תחושות הדיכוי והסירוס האמנותי שבהם חש בסין של אותה תקופה, וכתגובה למצב החברתי סביבו. בין השנים 1986–1995 חי ביפן, ובה המשיך את התנסויותיו ביצירות עם אבק שרפה. במהלך שנים אלו זכה להכרה בינלאומית, ובשנת 1995 היגר לניו יורק. מלבד ציורים בעזרת אבק שרפה, יוצר צאי אירועי פיצוצים, בנייה ופרויקטים חברתיים. צאי ביסס לעצמו מעמד בתחום האמנות העכשווית כיוצר בעל ביקורת חברתית. בשנת 1999 זכה בפרס אריה הזהב בביאנלה ה-48 של ונציה, ומאז זכה בפרסים נוספים. בין תערוכות היחיד שבהן הציג: "קאי גואו- קיאנג על הגג" (במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק), "אני רוצה להאמין" (במוזיאון גוגנהיים בילבאו שבבילבאו) ועוד. בשנת 2008 נבחר להיות המנהל החזותי ומעצב האפקטים המיוחדים באולימפיאדת בייג'ינג, ובין היתר אחראי למופע הזיקוקין די-נור המרהיב שהוצג בה. מדיה וקבצים בנושא צאי גוו-צ'יאנג בוויקישיתוף אתר הבית של צאי גוו-צ'יאנג (באנגלית) צאי גוו-צ'יאנג, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) צאי גוו-צ'יאנג, באתר Discogs (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אמנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
התזמורת הסימפונית של קוויבק

התזמורת הסימפונית של קוויבק (בצרפתית: Orchestre symphonique de Québec) היא תזמורת קנדית, שבסיסה בעיר קוויבק. התזמורת נוסדה בשנת 1902 והיא התזמורת הקנדית הפעילה הוותיקה ביותר. ז'וזף וזינה היה המנהל המוזיקלי הראשון של תזמורת קוויבק, מ-1902 עד 1924. תזמורת קוויבק מקיימת תחרות שנתית למוזיקאים צעירים תושבי המקום, שבה יכולים המשתתפים לזכות בפרסים כספיים ובהזדמנות להופיע כסולנים עם התזמורת. תזמורת קוויבק מופיעה גם עם התיאטרון הלירי של קוויבק (Théâtre lyrique de Nouvelle-France) ועם המקהלה של קוויבק (Choeur symphonique de Québec) מאז 2011, מנהלה המוזיקלי של תזמורת קוויבק הוא פביאן גאבל. יוזף וזינה (1902 - 1924) רוברט טלבוט (1924 - 1942) אדווין בלנז'ה (1942 - 1951) וילפריד פלטייה (1951 - 1966) פרנסואה ברנייה (1966 - 1968) פייר דרוו (1968 - 1975) ג'יימס דפריסט (1976 - 1983) סימון סטריטפילד (1983 - 1991) פסקל ורו (1991 - 1998) יואב תלמי (1998 - 2011) פביאן גאבל (2011 - ממשיך) מדיה וקבצים בנושא התזמורת הסימפונית של קוויבק בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של התזמורת הסימפונית של קוויבק (בצרפתית) התזמורת הסימפונית של קוויבק, ברשת החברתית פייסבוק התזמורת הסימפונית של קוויבק, ברשת החברתית אקס (טוויטר) התזמורת הסימפונית של קוויבק, ברשת החברתית אינסטגרם התזמורת הסימפונית של קוויבק, ברשת החברתית LinkedIn התזמורת הסימפונית של קוויבק, סרטונים בערוץ היוטיוב התזמורת הסימפונית של קוויבק, באתר MusicBrainz (באנגלית) התזמורת הסימפונית של קוויבק, באתר Discogs (באנגלית)
ויקטוריה (קולומביה הבריטית)

ויקטוריה (באנגלית: Victoria, ‏האזנה‏Ⓘ‏) היא עיר הבירה של פרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה. מוטו העיר הוא: "חופשייה לתמיד" (בלטינית: “Semper Liber”) העיר ממוקמת בקצהו הדרומי של האי ונקובר, לחוף מיצר חואן דה פוקה. בעיר רבתי מתגוררים 335,000 תושבים. קודם להגעתם של מתיישבים אירופים בסוף המאה ה-18 היו באזור מספר יישובים של אנשי הסאליש והסונגיס. בשנת 1790 ושוב בשנת 1792 ביקרו באזור מגלים וחוקרים ספרדיים. יישוב ראשון נוסד באזור בשנת 1843 על ידי ג'יימס דאגלס ונקרא "מוצג קאמסון" (מקור השם במילה "קאמסוק" שמשמעה - חבצלת בר). יישוב זה היה יישוב בעלות חברת מפרץ הדסון. אנשי שבט הסונגיס הקימו כפר ממול למוצב אך נאלצו לעזבו ולעבור צפונה שהמושבה הפכה למושבת כתר. ויקטוריה הפכה לעיר בשנת 1862, והוקם בה בשנת 1865 נמל הצי המלכותי (נמל המשמש כיום את הצי המלכותי הקנדי). עם גילוי זהב באזור הפכה ויקטוריה לנמל עיקרי לסחר באזור. בשנת 1866 אוחד האי ונקובר מבחינה מנהלית עם המושבה היבשתית, וויקטוריה הפכה לבירת המושבה המאוחדת, ועם צירופה של המושבה לאיחוד קנדה היא הפכה לבירת הפרובינציה בשנת 1871. בשנת 1886 הוקמה הרכבת הקנדית הפסיפית ובעקבות הקמתה של זו הפכה ונקובר לבירה הכלכלית האזורית וויקטוריה ירדה ממעמדה. ויקטוריה נותרה אתר תיירות ונופש, ומעמדה ככזו התחזק בעקבות פתיחת גני בוצ'ארט בשנת 1904. האקלים באזור ויקטוריה ממוזג, עם טמפרטורות שאינן עוברות את ה-C‏30° ביום ואינן יורדות מתחת ל-0°C בלילה. בינואר, הטמפרטורות הממוצעות הן בין 3°C ל-7°C. ביולי בממוצע הן בין 11.3°C ל-19.8°C. הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנמדדה הייתה ב-16 ביולי 1941 והייתה: 35.0°C. הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנמדדה הייתה ב-28 בינואר 1950 – 15.6°C-. החורפים בוויקטוריה גשומים, והקייצים יבשים. כמות המשקעים הממוצעת של חודש ינואר היא 94.3 מילימטרים של גשם, וכן יורדים בממוצע 15.2 ס"מ של שלג. כמות המשקעים הממוצעת של חודש יולי היא 14 מילימטרים של גשם. בוויקטוריה נמצא הרובע הסיני (צ'יינטאון) העתיק ביותר בקנדה. כמו כן נמצאים בוויקטוריה האתרים הבאים: המוזיאון המלכותי של קולומביה הבריטית גני בוצ'ארט (כ-20 ק"מ צפונית לוויקטוריה) מלון אמפרס בנייני הפרלמנט של הקולומביה הבריטית קתדרלת קרייסט צ'רץ' הגותית טירת קרייגדארוך בעיר נמצא שדה התעופה הבינלאומי ויקטוריה וכן יוצאות ממנה מעבורות לוונקובר, איי גאלף ומדינת וושינגטון. מכללת קמוסון אוניברסיטת מערב קנדה אוניברסיטת רוייל רואודס אוניברסיטת ויקטוריה מכללת ויקטוריה לאומנות יפן מוריאוקה, יפן רוסיה חברובסק, רוסיה ניו זילנד נאפייר, ניו זילנד הרפובליקה העממית של סין סוג'ואו, הרפובליקה העממית של סין מדיה וקבצים בנושא ויקטוריה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ויקטוריה ויקטוריה, ברשת החברתית אינסטגרם משרד התיירות של ויקטוריה תמונות של ויקטוריה ויקטוריה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
טום אטקינס

טום אטקינס (באנגלית: Tom Atkins; נולד ב-13 בנובמבר 1935) הוא שחקן אמריקני. אטקינס נולד בפיטסבורג, פנסילבניה, לדורותי אי. וויליאמס ולג'ורג' ס. אטקינס. אטקינס החל את הקריירה שלו בשני סרטיו של ג'ון קרפנטר: "הערפל (1980)", בתור ניק קאסטל, וב"הבריחה מניו יורק" בתור רהם. בשנת 1982 כיכב אטקינס בתור ד"ר דניאל צ'אליס בסרט "ליל המסכות 3: עונת המכשפה", אשר בוים על ידי טומי לי וואלאס, והופק על ידי ג'ון קרפנטר. בשנת 1986, אטקינס גילם את הבלש ריי קמרון בסרט האימה "ליל השרצים". שנה לאחר מכן, אטקינס הופיע בלהיט "נשק קטלני" בתור מייקל הונסקר. מלבד הופעות בסרטי קולנוע, אטקינס הופיע גם בטלוויזיה בתפקידי אורח במגוון סדרות, כגון: "מ.א.ש", "Baretta", "הארי או", "The Fall Guy", "זינה הנסיכה הלוחמת", "ווקר" ו"חוק וסדר". בשנת 2009, הופיע אטקינס בסרט "בלאדי ולנטיין 3D", בתור השריף בורק. 1980 - הערפל 1981 - הבריחה מניו יורק 1982 - ליל המסכות 3: עונת המכשפה 1982 - מופע האימים 1986 - ליל השרצים 1987 - נשק קטלני 1988 - שוטר משוגע 2001 - בריון 2009 - בלאדי ולנטיין 3D 2009 - Shannon's Rainbow‏ 2018 - מפגש 2019 - Trick Lemon Sky‏ (1988, סרט טלוויזיה של PBS) זינה הנסיכה הלוחמת (1996) אוז (2003) מדיה וקבצים בנושא טום אטקינס בוויקישיתוף טום אטקינס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) טום אטקינס, באתר AllMovie (באנגלית) טום אטקינס, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
אל-חיאת אל-ג'דידה

אל-חַיַאת אל-גַ'דִידִה (בערבית: الحياة الجديدة; מילולית: החיים החדשים), הוא עיתון יומי והעיתון הרשמי של הרשות הפלסטינית. העיתון יוצא לאור ברמאללה מאז שנת 1995. העיתון מצוי באופן רשמי בבעלות הרשות הפלסטינית ועובדיו רשומים ברשימת מקבלי השכר של הרשות. עורך העיתון הוא חאפז ברגותי המכהן גם כמנכ"ל משרד ההסברה הפלסטיני. התפוצה היומית של העיתון היא כ-5,000 עותקים (2003) והיא הנמוכה מבין שלושת העיתונים היומיים היוצאים לאור ברשות הפלסטינית. על פי מכון מבט לתקשורת פלסטינית, קריקטורות ומאמרים רשמיים שהתפרסמו מטעם מערכת העיתון כללו מוטיבים אנטישמיים כנגד הדת היהודית וכנגד היהודים שהוצגו כבעלי טבע מרושע ורצחני, כבעלי שאיפות לשליטה עולמית ודומו לבעלי חיים. במאמר שפרסם עורך העיתון לאחר רצח בני משפחת פוגל באיתמר כתב: "אינני סבור שהאירוע באיתמר הוא מעשה של התנגדות, אלא מעשה של יחידים שאנו מגנים אותו, במקרה שמבצעו הוא פלסטיני. דקירת ילדים בשנתם איננה מעשה גבורה אלא מעשה של חסרי לב, כמו מקצת חיילי הכיבוש והמתנחלים הרוצחים ילדים... הרוצח האמיתי באיתמר הוא המתנחלים הקנאים וכל מי שהצית עץ, תקף את בית הקברות בעורתא, גרש את תושבי ח'רבת יאנון, השתלט על חלקת אדמה או שדד יבול זיתים... הפעולה באיתמר היא מסר לכיבוש ולעולם... שמשמעותו ברורה – הכיבוש חייב להסתלק". בפרסומים שונים של העיתון משנת 2013, נטען כי ארצות הברית עומדת מאחורי מלחמת האזרחים בסוריה במטרה לחלק ולהרוס את המדינה, כי ארצות הברית, יחד עם ישראל והאחים המוסלמים, "חטפו את המהפכה" במצרים (בין הפלת מובארכ מהשלטון ב-2011 להפלת מורסי מהשלטון ב-2013), וכי ארצות הברית ביצעה את פיגועי 11 בספטמבר בעצמה. אתר האינטרנט הרשמי של אל-חיאת אל-ג'דידה נביל ח'טיב, מבנה התקשורת הפלסטינית, התוכנית ללימודים פלסטיניים, אוניברסיטת תל אביב, 2003 PA Antisemitism: Judaism is "distorted" and Jews have "evil nature", מבט לתקשורת פלסטינית, 16 ביוני 2011 (באנגלית) דמוניזציה של ישראל והיהודים, מבט לתקשורת פלסטינית אנטישמיות בעיתון הרשמי של הרש"פ, יוני 2011 בכירים ברש"פ ובפת"ח: גינוי לפיגוע באיתמר; הטלת האחריות על ישראל, באתר ממרי, 13 במרץ 2011 עיתון הרש"פ מאשים את ארצות הברית במלחמות האחים בסוריה ובמצרים, איתמר מרכוס ונאן ז'אק זילברדיק, 9 בספטמבר 2013, מבט לתקשורת פלסטינית
הצילו את המציל

הצילו את המציל הוא סרט קולנוע ישראלי שביים אורי זוהר בשנת 1977. הסרט מתאר את התלבטויותיו של מציל תל אביבי, נשוי ואב לילדים, בין נאמנותו לאשתו ולילדיו לבין הפיתויים במקום עבודתו. זהו סרט הקולנוע האחרון של אורי זוהר, והוא נעשה בזמן השלבים המתקדמים של חזרתו בתשובה. הסרט מכר 331,500 כרטיסים בבתי-הקולנוע בישראל. אורי זוהר מגלם בסרט מציל תל אביבי, נשוי ואב לשלושה ילדים, את אשת המציל מגלמת גילה אלמגור, המציל המתגורר בסמיכות למקום עבודתו. בסוכת המציל עובדים איתו "הזקן" (אריה ליאון קסבינר), "היפה" (גבי עמרני) ועוזר בסוכת המציל נער בן 15 (מוטי מזרחי-ארבל). אביה של אשתו (יוסף שילוח) חושד בו כי הוא נואף, ובכך שהוא ועבודתו כמציל אינם ראויים לבתו. בשל רצונו לגרום לגירושי בתו מהמציל הבוגדני, הוא שולח אליו שחקנית (אותה מגלמת חנה לסלאו), כדי שתפתה אותו ותוכיח שהוא בוגדן, ואינו נאמן לאשתו ולמשפחתו. אשתו שרוצה שגם הוא יקנא, עושה לו תרגיל יחד עם חברו "היפה", כאשר הם גורמים לו לחשוב שיש ביניהם רומן, דבר המטלטל את המציל. הסרט נעשה בתקופה של מיתון בארץ ולכן מפיק הסרט, איציק קול קבע שהצוות והשחקנים לא יקבלו כסף מראש, אלא אחוז מההכנסות העתידיות. כבר מהיום הראשון לצילומים, זוהר היה בתהליך של חזרה בתשובה, ולימים אמר כי אילולא התחייב לאיציק קול ולצוות השחקנים, היה נמנע מלעשות את הסרט. אורי זוהר היה מתפלל בסוכת המציל בהפסקות בין הצילומים, ועורך שיחות טלפון כדי לגייס כסף לישיבה. הסרט בוים בידי זוהר בחוסר חשק מובהק, כאשר כבר הוא ואשתו החלו בהליך תשובה מתקדם. חזרתו בתשובה של זוהר הייתה ידועה בקרב השחקנים, וכן השפיעה על צילומי הסרט. דוגמה לכך הייתה כשזוהר עזב יום צילום באמצע כדי להגיע הביתה לפני כניסת השבת. את המשך הסצנה ביים מפיק הסרט, איציק קול. אורי זוהר סיפר כי מעולם לא צפה בסרט במלואו בצורתו המוגמרת. הוא צפה רק פעם אחת בעשר הדקות הראשונות של הסרט, במהלך הקרנת הבכורה שלו. לאורך הקריירה הקולנועית שלו חווה אורי זוהר מספר כישלונות מסחריים שאף הכניסו אותו ואת מפיקיו לחובות, כאשר סרטים שיצר לא זכו להצלחה לה קיווה. ואילו הסרט "הצילו את המציל" שאותו יצר בחוסר חשק, זכה לאחת ההצלחות המסחריות הגדולות ביותר בקריירה שלו, עם 331,500 הכרטיסים שמכר. בראיון שנתן המפיק בפועל מיכה שרפשטיין לעיתון מעריב בשנת 1990, כחלק מתחקיר שערך על פרסום סמוי, הוא הודה כי הסרט נעשה במימון חברת הבנייה "האחים משה ויגאל גינדי" וחברת הסיגריות דובק, בתמורה לפרסום. בסצנת הפתיחה נראה גבי עמרני מדבר עם תיירת כשברקע שלט גדול של האחים משה ויגאל גינדי, והוא מציע לה סיגריה "סמייל" מתוצרת דובק. בסצנה אחרת, יוסף שילוח מדבר עם בתו שגולמה על ידי גילה אלמגור במטרה לשכנע אותה לעזוב את בעלה באומרו "אני אקנה לך דירה של גינדי". כמו כן, נעשה שימוש בדירות חדשות שבנתה חברת גינדי באותה עת, בסצנות רבות בסרט. "הצילו את המציל", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "הצילו את המציל", באתר ספר הקולנוע הישראלי "הצילו את המציל", באתר אידיבי "הצילו את המציל", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) הצילו את המציל, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית רועי רוזנטל, קול מן העבר, 12 בספטמבר 2007 סרטים - הצילו את המציל, מסמך באתר ארכיון המדינה Frank Bren, Amy Kronish. World cinema: Israël. Flicks Books, 1996. עמ' 237. נרי ליבנה, הסרט על אורי זוהר מוכיח שמי שהיה אדם כוחני נשאר כזה, באתר הארץ, 25 באוקטובר 2018 גילה מצא, הסרט התחיל, הפרסומות נמשכות, מעריב, 23 בינואר 1990
אל-איאם

אל-איאם (בערבית: الأيام, מילולית: היָמים) הוא עיתון פלסטיני היוצא לאור ברמאללה. זהו העיתון השני בתפוצתו בשטחי הרשות הפלסטינית. העיתון בבעלותו של איש העסקים הפלסטיני בשאר אל-מסרי. העיתון הוקם בדצמבר 1995 על ידי אכרם הניה, שהוציא לאור את העיתון "אל־שאב" מ־1972 ועד לגירושו מישראל ב־1986 עקב קשריו עם האש"ף. העיתון נחשב לתומך בתנועת הפת"ח. בפברואר 2008 אסר בית משפט ברצועת עזה את הפצת העיתון עקב קריקטורה שהוצגה בו שלעגה לאיסמעיל הניה, ראש ממשלת הרשות הפלסטינית מטעם החמאס. אתר האינטרנט הרשמי של אל-איאם אל-איאם, ברשת החברתית פייסבוק אל-איאם, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אורן פרסיקו, הרשות לא נתונה, פורסם ב"העין השביעית" The Palestinian press, באתר BBC Jamal, Amal (2000). "The Palestinian Media: An Obedient Servant or a Vanguard of Democracy?". Journal of Palestine Studies. 29 (3): 45–59. JSTOR 2676455. Middle East press uncertain on Palestinian unity deal, באתר BBC,‏ 7 בפברואר 2012 Khaled Abu Toameh, Hamas cartoon prompts paper to close, The Jerusalem Post, ‏10 בפברואר 2008 ערך זה הוא קצרמר בנושא עיתונים ובנושא הרשות הפלסטינית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מארקאנטוניו ממו

מארקאנטוניו ממו (באיטלקית: Marcantonio Memmo; ‏ 11 בנובמבר 1536 - 31 באוקטובר 1615) היה הדוכס ה-91 של ונציה. ממו כיהן כדוג'ה מאז מינויו ב-24 ביולי 1612 ועד פטירתו. מארקאנטוניו ממו נולד בוונציה, למשפחת סוחרים אמידה והיה בנם של ג'ובאני ממו וביאנקה סאנודו. בצעירותו היה סוחר זהיר אשר הצליח לעשות הון רב תוך לקיחת סיכונים מסחריים מועטים. ממו שירת את לה סרניסמה בתפקידים פרוודיטורה, פודסטה ופרוקורטור, והיה מועמד לתפקיד הדוג'ה בשנת 1606 אולם לא נבחר בשל היותו בן לאחת ממשפחות האצולה ה"ותיקות" (vecchie) של ונציה, בעוד שכל הדוג'ים שנבחרו משנת 1382 היו בנים לאחת מהמשפחות ה"חדשות" (nuove) - עובדה שמנעה ממנו להשיג את התמיכה הנדרשת מקרב האצילים לבחירתו. במהלך כהונת קודמו, לאונרדו דונאטו, פעל ממו מאחורי הקלעים בניסיון להשיג תמיכה של האצולה, ולאחר מותו של דונאטו, ב-16 ביולי 1612 המשיך בפעילות זו באופן גלוי על מנת להביא לבחירתו בבחירות שנערכו ב-24 ביולי 1612. בבחירות אלה ממו נבחר ברוב של 38 קולות מתוך 41 הקולות, בהצבעה הראשונה שנערכה. בעקבות זכייתו ארגון ממו פסטיבל ממושך לחגוג את זכייתו, וזאת על מנת לזכות בפופולריות בקרב תושבי העיר (אשר למראית עין היו צריכים לאשר את הבחירה באירוע ציבורי). תקופת כהונתו של ממו הייתה תקופה שלווה, למעט מתקפה של שודדי ים בשנת 1613 על אוניות סוחר וונציאניות. ממו הלך לעולמו ב-31 באוקטובר 1615. מדיה וקבצים בנושא מארקאנטוניו ממו בוויקישיתוף
סטפן קרשניניקוב

סטפן קרשניניקוב (11 בנובמבר 1711 - 8 במרץ 1755) היה מגלה ארצות, בוטנאי וגאוגרף רוסי. קרשניניקוב נולד במוסקבה במשפחת איש צבא. עוד בהיותו סטודנט היה חבר של משלחת, שיצאה בשנת 1733 לחקר סיביר. הוא חזר לסנקט פטרבורג רק כעבור 10 שנים, בשנת 1743. במהלך השנים 1733 - 1736 הוא היה חבר במשלחת שחקרה אזורים דרומיים של סיביר כולל אזור הרי סאיין, נהר יניסיי ואגם באיקל. בחורף 1737 הוא הגיע לעיר יקוטסק. לקראת קיץ 1737 הוא הגיע לחוף האוקיינוס והחלו הכנות למעבר ימי לקמצ'טקה. בחצי האי קמצ'טקה הוא השתתף במסעות רבים במשך 4 שנים, עד לשנת 1741. הוא חקר שטחים נרחבים כולל אזורי החוף ואזורים הפנימיים של חצי האי. במהלך השנים הוא טיפס על כל הרי הגעש הגדולים בקמצטקה, חקר את הנהרות, תיאר תיאור מפורט של האקלים והחי והצומח באזור. בקיץ 1741 הוא התחיל בדרך חזרה לסנקט פטרבורג. בסנקט פטרבורג הוא עבד בגן הבוטני של האקדמיה למדעים והחל משנת 1747 היה מנהלו. בשנת 1750 הוא נבחר להיות חבר של האקדמיה הרוסית למדעים. קרשניניקוב נפטר באופן פתאומי בשנת 1755. עבודתו הראשית "תיאור אדמת קמצ'טקה" (Описание Земли Камчатки) פורסמה כבר לאחר מותו. היא תורגמה למספר שפות והייתה מקור ללימוד האזור במשך שנים רבות. על שמו נקראו מספר מקומות בחצי האי קמצ'טקה (אי, כף, מפרץ והר) ומספר סוגי צמחים. מדיה וקבצים בנושא סטפן קרשניניקוב בוויקישיתוף סטפן קרשניניקוב, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
ירון בנימיני

ירון בנימיני (נולד ב-1961) הוא אמן לחימה ישראלי ומייסד מכללת ילון (לשעבר אינטרנשיונל גוג'ו ריו). בנימיני נולד בפתח תקווה, אח תאום לאמיר בנימיני, שנפל במבצע שלום הגליל. החל ללמוד ג'ודו אצל יונה מלניק בגיל 6 עד גיל 12, אז עבר ללמוד קראטה אצל יהודה פנטנוביץ'. עד גיוסו לצה"ל הגיע לחגורה שחורה, דאן 1, בקראטה גוג'ו ריו ובמהלך שירותו הפך למדריך קרב מגע וקצין כושר קרבי, תפקידים אותם עדיין ממלא במילואים. למד בתיכון ברנר פתח תקווה. לאחר שרותו הצבאי המשיך ללמוד ולפתח את כישוריו כאמן לחימה ומדריך בקראטה גוג'ו ריו עם רוני קלוגר וכן בסגנונות קונג פו שונים אותם למד ממורים ביפן וסין. בשנים 1987-1985 השתתף וזכה מדי שנה באליפות ישראל בקראטה במקצה קומיטה עד 65 ק"ג וכן במקצה הקאטה. ב-1987 היה חתן פרס הועד האולימפי בישראל על הישגיו הספורטיביים בתחומו וכן מונה לשופט באליפות ישראל לקראטה בשנים 1986 ו-1987 כמו גם במכביה ה-13 ב-1989. בשנת 1997 זכה בגביע עולם באליפות הבינלאומית השישית לאמנויות לחימה, בקטגוריית אמני לחימה בכירים. בשנים 1994-1998 שירת בתפקיד המזכיר הכללי בארגון EWF - European WuShu Federation ואף מונה לשופט בינלאומי מטעם ארגון זה. בשנת 1989, במקביל להמשך לימודיו במזרח, פתח בית ספר פרטי תחת השם אינטרנשיונל גוג'ו ריו, כיום בשם מכללת ילון. בשנת 2008 פרש מתחום הקראטה וכיום מלמד אמנויות סיניות בלבד: קונג פו, טאי צ'י וצ'י קונג, וממשיך ללמד באופן אישי את תלמידיו במכללתו. מופיע לעיתים בתוכנית "בתנועה" של ערוץ הבריאות, שם מציג את סגנון הטאי צ'י יאנג - 40 משפטי התנועה. ירון בנימיני באתר מכללת ילון אתר מכללת ילון דף הנצחה לאמיר בנימיני, באתר בי"ס אמיר שנבנה לזכרו ירון בנימיני מלמד טאי צ'י בערוץ הבריאות
שלום כהן

האם התכוונתם ל... שלום כהן (חבר הכנסת) – עיתונאי ופעיל פוליטי, חבר כנסת בכנסת השביעית שלום הכהן (רב) – חכם מחכמי צנעא במאה ה-18 ודיין בבית הדין בצנעא שלום הכהן (רב תוניסאי) – רבה של ז'רז'יס, תוניסיה, ואביו של רב כלפון משה הכהן שלום כהן (רב) – נשיא מועצת חכמי התורה של תנועת ש"ס שלום כהן (שגריר) – דיפלומט ישראלי שכיהן כשגריר ישראל בקהיר שלום כהן (שחיין) – שחיין ישראלי שלום כהן (כדוריד) – מאמן כדוריד ושחקן כדוריד בעבר שלום הכהן – משורר עברי, איש תנועת ההשכלה שלום כהן (רופא) – רופא והיסטוריון של הרפואה שלום כהן (ראש מועצה) – ראש מועצת גדרה ה-4
שלום כהן (שגריר)

שלום כהן (יליד 1955) הוא דיפלומט ישראלי, יליד תוניסיה. כהן החל את דרכו במשרד החוץ בשנת 1985. מ-1987 שימש כמזכיר שני בשגרירות ישראל בקינשסה. אחרי כן היה סגן הקונסול הכללי במונטריאול, קנדה, המזכיר הראשון באגף צפון אמריקה במטה משרד החוץ והיועץ המדיני בשגרירות בבריסל, בלגיה. היה יושב ראש משלחת משרד החוץ הישראלי לתוניס, תוניסיה בשנים 1996‏-2000, עבד במחלקה הערבית של משרד החוץ בשנים 2000‏-2003, ואחר כך כיהן כסמנכ"ל משרד החוץ וראש אגף המזרח התיכון. בשנים 2005–2010 כיהן שלום כהן כשגריר ישראל במצרים. מדיה וקבצים בנושא שלום כהן בוויקישיתוף אילאיל שחר, האיש שלנו בקהיר – שלום כהן, nrg ‏, 23/3/2005 רועי נחמיאס, דיווח בקהיר: סוכל תכנון להתנקש בשגריר ישראל, באתר ynet, 8 באוגוסט 2009 מינויים לשירות החוץ, באתר משרד ראש הממשלה, ‏03.04.2005 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אמנון גופר

אמנון גופר (נולד ב-30 בדצמבר 1952) הוא טייל, מורה דרך, וחוקר התרבות הגלילית. גופר, תושב כפר ורדים, בוגר החוג להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב, שירת בצה"ל 22 שנים, והשתחרר בדרגת סגן-אלוף. עם סיום שירותו יצא לשליחות בדרום אמריקה. לאחר שובו לישראל ניהל תחנת רדיו אזורית, ולאחר מכן החל להדריך טיולים. במקביל לעיסוקו זה, כתב שני ספרי טיולים "סודות גליליים" ו"חמש דקות מהצימר" בהוצאת עם עובד. גופר מגיש את תוכנית הרדיו "זמן גלילי" ברדיו צפון ופינות רדיו המתמחות בהוויה הגלילית ברדיו צפון וברשת ב', כותב טורים וכתבות שפורסמו ב"מסע אחר", ב"טבע הדברים" וב-ynet, וכן הגיש את פינת הטיול לשבת של רשת HOT בצפון. "סודות גליליים" – הוצאת עם עובד 2007. "חמש דקות מהצימר" - הוצאת עם עובד 2012 "זמן גלילי" – רדיו צפון "האנציקלופדיה של הגליל" – רדיו צפון "המלצה לטיול" – אצל אבי אתגר - רשת ב' ערוץ הטיולים – "בעקבות הזית בגליל" ערוץ הטיולים - "בעקבות צדיקים בגליל" ערוץ 2 - "כאן בישראל" - טיולים בגליל "טיול השבת עם אמנון גופר" – הוט צפון "מלון אמירי הגליל" – ערוץ החיים הטובים "הבית בגליל" – ערוץ החיים הטובים מדיה וקבצים בנושא אמנון גופר בוויקישיתוף אתר הבית של אמנון גופר
חסידות פיטסבורג

חסידות פיטסבורג, היא חצר חסידית, ענף מחסידות נדבורנה. נוסדה על ידי רבי יוסף לייפר, בעיר פיטסבורג שבפנסילבניה, וכיום מרכזה ברובע ג' באשדוד. רבי יוסף לייפר היה בנו של רבי ישכר בער מסאטמר, בנו של רבי מרדכי מנדבורנה. היה תלמידו של הרב יהודה גרינוולד מסאטמר, וחתנו של הרב אברהם אבא מיזנר, חסיד זידיטשוב. כיהן בהתחלה כאדמו"ר בעיר קראלי, ובשנת ה'תרפ"ו היגר בשל חובות כספיים לארצות הברית שם הקים את חצרו בפיטסבורג שבמדינת פנסילבניה והתפרסם בארצות הברית כצדיק גדול. את בניו שלח ללמוד בישיבות אירופה שלפני מלחמת העולם השנייה, שם נספו שניים מבניו, רבי יששכר בער ורבי מרדכי. היה לו בן נוסף בשם יצחק שנפטר בילדותו. בנותיו היו לאה הינדא אשת רבי שלמה מהורניסטייפול וחיה, אשת הרב אברהם טברסקי אחיו של גיסה רבי שלמה. דברי תורתו יצאו בספר "צדקת יוסף". בנו בכורו רבי אברהם אבא לייפר ניצל מהמלחמה בנסים, בעוד שני אחיו נהרגו בשואה. בשנת ה'תש"ח נסע לארצות הברית והתגורר אצל אביו כשנה ולאחר מכן עבר לניוארק שם הקים בית מדרש ופתח קהילה משלו. לאחר פטירת אביו באדר ה'תשכ"ו, הוכתר לכהן במקומו כאדמו"ר בעיר פיטסבורג. בשנת ה'תש"ל עלה לישראל וקבע את משכנו בעיר אשדוד, שם הקים מוסדות תורה וחסד, דברי תורתו נדפסו בספר "אמונת אברהם". רבי מרדכי ישכר בער לייפר, כיהן החל משנת ה'תש"ן ועד לפטירתו בליל ב' דחוה"מ סוכות י"ז בתשרי תשפ"א ממגפת הקורונה. בהנהגתו של רבי מרדכי התבססה החסידות באשדוד, וקיימים בה מוסדות רבים. הוקמה קריית פיטסבורג בעיר, למגורי החסידים. רבי מרדכי כמו אביו הלחין ניגונים רבים, חלקם יצאו לאור בסדרת התקליטים "ניגוני חסידי פיטסבורג". כמה מניגוניו התפרסמו ביותר, בין השאר הניגון "וידע כל פעול" לראש השנה, והניגון "יה רבון" לשבת, דברי תורתו נדפסו בספרי "פתגמי אורייתא". רבי משולם אליעזר, בנו הבכור של רבי מרדכי, מכהן כאדמו"ר החל מתשרי תשפ"א. צדקת יוסף, תורותיו של רבי יוסף לייפר. יצא בשלוש מהדורות, ט"ו באדר ב' ה'תשמ"ו, ט"ו באדר ה'תשנ"ח, וח' בניסן ה'תשס"ח. בכל מהדורה נוספו דברי תורה ובמהדורה השנייה הודפס גם קונטרס "עדות ביהוסף" ובו תולדותיו של רבי יוסף. אמונת אברהם, תורתו של רבי אברהם אבא. פתגמי אורייתא, סדרת ספרים מתורתו של רבי מרדכי. אהרן בארי, אבא לכולם - חייו של אברהם אבא לייפער מפיטסבורג, אשדוד, ה'תשנ"ג דני צדקוני, אדמו"רות אשדוד, דבר, 30 במרץ 1975 חסידות פיטסבורג, דף שער בספרייה הלאומית
קרלוס פואבלה

קרלוס מנואל פואבלה (בספרדית: Carlos Manuel Puebla;‏ 11 בספטמבר 1917 – 12 ביולי 1989) היה זמר, גיטריסט טרובדור ומלחין קובני. ידוע בעיקר כחבר בתנועת הטרובה, (זרם במוזיקה הקובנית). התמחה בעיקר בבולרו ושירים נוסטלגים. פואבלה נולד במנסניו למשפחה צנועה ובשל כך נאלץ לעסוק במלאכת כפיים. בין השאר עסק בנגרות, מכונאות, בשדות סוכר ומכין נעליים. במהרה החל להתעניין במוזיקה והתמחה בגיטרה. על הכלי למד לנגן בעצמו אבל למד בצורה מסודרת הרמוניה ותאוריה. החל להלחין בשנות השלושים וזכה לפופולריות מסוימת בעיר מולדתו. הוא הקליט עם להקת המסורתיים אשר הוקמה ב-1953. מ-1962 הופיע באופן קבוע בLa Bodeguita del Medio', בר מסעדה בהבנה העתיקה. אשר היה מקום מועדף על אינטלקטואלים מקומיים וזרים. פואבלה היה פעיל מבחינה פוליטית ועמד לצידו של פידל קסטרו לפני מהפכת 1959. ב-1961 יצא למסע הופעות עם להקתו. פעילותו הפוליטית בנוסף למוזיקה שלו סייעה להצלחתו והוא כונה "זמר המהפכה". במהרה החל להופיע רבות בעולם. נאמר עליו כי יותר משהיה שגרירה של המוזיקה הקובנית, היה שגרירה של קובה. ב-1965, בלילה אחרי הנאום בו הכריז פידל קסטרו כי צ'ה גווארה עזב את קובה כדי לייצא את המהפכה, הלחין פואבלה המשולהב על ידי התשוקה את Hasta Siempre. יצירה זו שלו נחשבת למפורסמת ביותר שלו. מהות השיר היא הצהרת אהבה לצ'ה ותקווה בו. פואבלה נפטר בהוואנה ב-12 ביולי 1989 אחרי מחלה ארוכה. אפרו הועבר לעיר מולדתו ב-1994. נקבע שם שלט לזכרו: "yo soy ésto que soy, un simple trovador que canta אני מה שהיני, טרובדור פשוט ששר ". פואבלה החל את הקריירה שלו בכתיבת שירי אהבה. מתחילת שנות החמישים, החל לשיר אודות על מצבם הקשה של בני עמו ובכך החל לעורר את זעמו של הרודן פולחנסיו בטיסטה. תמלילי שיריו מאותה התקופה ידועים כישירים ורציניים. מהפכת 1959 עודדה אותו לכתוב שירים כגון, ואז הגיע פידל והרפורמה החקלאית, נסה להשיג שלום. יצירתו המפורסמת ביותר, Hasta Siempre, זכתה לגרסאות כיסוי רבות ביניהן של נטלי קרדונה אשר הביאה את השיר לפרסומו בצרפת. קרלוס פואבלה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) קרלוס פואבלה, באתר MusicBrainz (באנגלית) קרלוס פואבלה, באתר Yandex.Music (ברוסית) קרלוס פואבלה, באתר Discogs (באנגלית) Orovio, Helio 2004. Cuban music from A to Z. Duke University, Durham NC. p170 Díaz Ayala, Cristóbal 1981. Música cubana del Areyto a la Nueva Trova. 2nd rev ed, Cubanacan, San Juan P.R. p272
המהפכה המתמדת

המהפכה המתמדת היא מושג באידאולוגיה המרקסיסטית העוסק במהפכה המיוחלת מבחינתו של הפרולטריון העולמי. המושג מוזכר לראשונה בכתבי קרל מרקס ופרידריך אנגלס ב"פנייה אל הוועד המרכזי של הליגה הקומוניסטית" ופותח מאוחר יותר על ידי גאורגי פלחנוב, שנחשב לאבי המרקסיזם הרוסי. על פי רעיון זה, במדינות מפגרות, דוגמת רוסיה ויתר מדינות מזרח אירופה, משימות המהפכה הבורגנית דמוקרטית לא יכולות להתבצע על ידי הבורגנות עצמה, משום חוסר התפתחותה. דברי פלחנוב נותחו ופורשו על ידי לאון טרוצקי בספר שפרסם בשנת 1905. ב-1924, יוסיף סטלין, בהסתמך על אזכור שולי בכתבי לנין, כפר למעשה ברעיון המהפכה המתמדת כשהעלה את רעיון הסוציאליזם בארץ אחת. לאון טרוצקי, שדבק במהפכה המתמדת, הודח מההנהגה והוצג כרוויזיוניסט. marksist.net Trotsky: In Defence of October - The permanent revolution (באנגלית)