laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אלברטו סוריז'ה

ויקטוריאנו אלברטו סוריז'ה (בספרדית: Victoriano Alberto Zorrilla;‏ 6 באפריל 1906 - 23 באפריל 1986) היה שחיין ארגנטינאי, האלוף האולימפי הראשון בשחייה מדרום אמריקה (אמסטרדם 1928) והאלוף האולימפי היחידי בשחייה מארגנטינה, עד כה (2016). סוריז'ה וארנה בורג משוודיה הם שני השחיינים היחידים בהיסטוריה האולימפית שהשתתפו במשחי הגמר בכל משחי החופשי. סוריז'ה נולד בבואנוס איירס. נוסף על היותו שחיין, הוא השתתף בתחרויות אגרוף, חתירה, כדורמים, אתלטיקה, טס במטוסים ממלחמת העולם הראשונה וריקודים סלוניים. באולימפיאדת פריז (1924) סיים סוריז'ה במקום 11 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:07.6 דקות, במקום 14 במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:49.4 דקות ושחה גם בשלב המוקדמות במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי. משנת 1927 התגורר בניו יורק ושחה במועדון האתלטיקה של ניו יורק. באולימפיאדת אמסטרדם (1928) זכה סוריז'ה במדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש של 5:01.6 דקות, לפני בוי צ'רלטון מאוסטרליה (5:03.6 דקות) ושיאן העולם ארנה בורג משוודיה (5:04.6 דקות) ובכך היה לשחיין הראשון מדרום אמריקה שזכה במדליית זהב אולימפית והשחיין היחידי מארגנטינה שזכה במדליית זהב אולימפית. נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 21:23.8 דקות, בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 21:17.0 דקות, במקום שביעי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:01.6 דקות ושחה גם בשלב המוקדמות במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי. בשנת 1931 זכה סוריז'ה באליפות אירופה בריקודים סלוניים. בשנת 1932, החליט נשיא ארגנטינה אגוסטין פדרו חוסטו להקטין את התקציב עבור ייצוג ארגנטינה באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932), בגלל קשיים כלכליים שנוצרו בתקופת המשבר הכלכלי העולמי של 1929. במהלך המשחקים, התעורר סכסוך בין הספורטאים הארגנטינאים לרשויות הספורט הארגנטינאי לאחר שלא קיבלו החזר הוצאות על אימון, תחבורה ולינה. סוריז'ה, שהיה הספורטאי המוביל במשלחת ודוברם של הספורטאים, לאחר שלא זכה לתשובה חיובית עבור בקשותיו החליט שלא להשתתף במשחה ל-400 מטר חופשי ובאופן רשמי דיווח כי הוא היה חולה. סוריז'ה חזר להשתתף בתחרויות שחייה ובשנים 1946 ו-1947 זכה באליפות דלאוור במייל ובשני מייל. הוא קיבל אזרחות אמריקאית בשנת 1954. הוא נפטר במיאמי בשנת 1986 בגיל 80. בשנת 1976 זכה סוריז'ה להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה. מדיה וקבצים בנושא אלברטו סוריז'ה בוויקישיתוף אלברטו סוריז'ה, באתר olympedia.org אלברטו סוריז'ה באתר International Swimming Hall Of Fame (באנגלית)
מגדל ירושלים

מגדל ירושלים הוא רב הקומות הראשון בירושלים. הבניין משמש למלון ומשרדים. במגרש שבו שוכן המגדל נבנה בסוף המאה ה-19 בית מגורים גדול. הבית היה בבעלות ערבית אולם במקום התגוררו מספר משפחות יהודיות. לאחר מלחמת העצמאות הוכרז המבנה כנכס נפקדים ועבר לחזקת רשות הפיתוח. בראשית שנות ה-60 רכשה חברת הבנייה רסקו את המבנה ויזמה את הקמת המגדל. בשנת 1965 פונו 30 משפחות מהמבנה והוא נהרס. המגדל תוכנן על ידי האדריכל ראובן טרוסטלר. הבנייה עצמה התבצעה בין השנים 1965 ל-1970. לאחר בניית המגדל נפרץ קו הגובה של ירושלים ונבנו מגדלים שונים בהם המגדלים בקריית וולפסון, מלון לאונרדו פלאזה, מגדל העיר ומרכז כלל, מהלך שעורר ביקורת עקב הפגיעה במרקם ההיסטורי של העיר. המלון במגדל נפתח ביולי 1970. בסוף 1970 עברו משרדי משרד השיכון למגדל. בעבר שכנו במגדל גם משרדי מערכת השבועון האמריקאי "טיים" בישראל. בשנת 1999 עבר המלון שיפוץ ושדרוג. בדצמבר 2023 רכשה רשת מלונות פרימה את המלון תמורת כ-90 מיליון שקל. הרשת הודיעה כי היא תשקיע כ-30 מיליון שקל נוספים בשדרוג החדרים ולובי המלון. המלון החל לפעול תחת שם חדש, מלון "פרימה ורה ירושלים". הבניין, ששוכן ברחוב הלל במרכז ירושלים, נבנה בגובה של 17 קומות והיה לרב הקומות הראשון בירושלים. טרוסטלר תכנן לבניין שני אגפים, אגף לבית מלון ואגף למשרדים, מתחת לשני האגפים נבנו שתי קומות מסחריות. הבניין מחופה באבן נסורה ומחולק באמצעות "חלונות רצועה", חלונות אנכיים באגף המלון וחלונות אופקיים באגף המשרדים. הבחירה בסוג האבן ובחלונות הרצועה נעשה על מנת להוריד את הכובד של הבניין הגדול, שהיה חריג בסביבתו. מתחת לבניין נבנה חניון תת-קרקעי. בשנת 1984 נפל לוח אבן נסורה מחיפוי הבניין, ועיריית ירושלים דרשה שלוחות החיפוי בכל הבניין יחזקו בברגים לתוך המבנה. אחת הכניסות למבנה ממוקמת ברחוב דרום (המחבר את רחוב הלל לרחוב שמאי) מול הכניסות לקולנוע אורנע וקולנוע אוריון לשעבר. בכניסה זו ממוקם פסאז' בו מספר חנויות. מתחם החנויות נקרא בפי הירושלמים "פסאז' רסקו". תחילה התמקמו בפסאז' מספר חנויות אופנה והוא זכה להצלחה אך כעבור זמן דעך. ב-1981 נפתח במקום האולם הראשון והמרכזי בירושלים למשחקי ארקייד - "משחקי צמרת" - שכלל מכונות פינבול ומשחקי וידאו. השילוב של הכניסות לבתי הקולנוע ואולמות משחקי המחשב הפכו את הכניסה לאתר בו התקבצו בני נוער רבים שנות ה-80. דוד קרויאנקר, המשולש הירושלמי, ביוגרפיה אורבנית, ירושלים: הוצאת כתר ומכון ירושלים לחקר ישראל, 2011. מדיה וקבצים בנושא מגדל ירושלים בוויקישיתוף אתר המלון (באנגלית) המלון באתר משרד התיירות בניין משרדים בן 15 קומות יוקם בירושלים, על המשמר, 27 באפריל 1965 נחום ברנע, מגדלי בבל ושלום ירושלים, דבר, 4 באוגוסט 1972 פתיחת מלון "מגדל ירושלים" מסמלת מיפנה בפעולות רסקו, מעריב, 7 ביולי 1970 אהוד גוט, הושלמה העברת משרד השיכון לבירה, מעריב, 16 בדצמבר 1970 מיכל מרגלית, ‏ירושלים: 65 שקל למ"ר בבניין רסקו, באתר גלובס, 10 באוגוסט 2008 אביבה קרול, ‏משרד התיירות אישר מענקים לשיפוץ מלונות בירושלים ובטבריה ב-50 מיליון ש', באתר גלובס, 22 בדצמבר 1999 הדר קנה, רשת פרימה רכשה מלון בירושלים בסכום של 90 מיליון שקל, באתר TheMarker‏, 3 בדצמבר 2023 נגה שילון, לא מכיר, לא יודע, כל העיר, 26 באפריל 1985 רן לוי, זהירות. בניינים נשירים, כל העיר, 26 באפריל 1985 הופיעה כתובת חדשה בפינת פסאז' רסקו, כל העיר, 15 בנובמבר 1985 זיוה שטרנהל, פאסאז' רסקו: שרידי מרכז־אופנה יוקרתי, כל העיר, 25 בינואר 1980 רחל מהגר, מקומות חדשים - צמרת שתיים — "משחקי צמרת", כל העיר, 28 באוגוסט 1981
אריה כיס

אריה כיס (שם מדעי: Thylacoleo) הוא כיסאי טורף נכחד מסדרת הקנגוראים שחי באוסטרליה בתקופת הפליסטוקן (1,600,000–45,000 שנה לפנה"ס). שמו ניתן לו כי דמה במראהו לאריה. אורכו היה 150 ס"מ ומשקלו כ-160 ק"ג. כחלק משיטת הציד של אריה הכיס, הוא נהג לארוב לחיות אחרות בסבך או מהעצים, וכשהללו הגיעו, ניתר לעברם ונשך אותם בצווארם. טרפו היה טרף גדול יחסית כמו קנגורי הענק הקדומים כמו הפרוקופטודון, העוף הקדום גניאורניס והדיפרוטודוניים הענקיים שהיו בערך בגודל של קרנף. מבין טורפיו של אריה הכיס ניתן למנות את לטאת מגלניה, נחשים ותניני ענק אשר נכחדו, כנראה עם הגעת האדם לאוסטרליה. אריה הכיס תואר על ידי החוקר ריצ'רד אוון ב-1859. יונק זה הופיע בסדרה "מפלצות חוזרות לתחייה" ובמשחקים "עולם היורה: המשחק" ו-"Jurassic World: Alive". גולגולת מדיה וקבצים בנושא אריה כיס בוויקישיתוף אריה כיס, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) אריה כיס, באתר GBIF (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא בעלי חיים פרה-היסטוריים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הכאה באצבע צרדה

הכאה (או: הקשה) באצבע צְרֵדָה היא מחווה אנושית הנוצרת על ידי החלקה מהירה של האמה, האצבע האמצעית בכף היד, על פני האגודל - תוך יצירת חיכוך חזק ביניהן. את האצבע ה"מכה", מותחים על האגודל, לפני שחרורה בבת אחת אל עבר כף היד. המכה בין האצבע לבין כף היד יוצרת את הצליל. שימוש בהכאה באצבע צרדה נעשה פעמים רבות במוזיקה או ריקוד, על מנת ליצור קצב. לעיתים השימוש בהקשה נעשה במקום מחיאת כפיים. לחלופין, נעשה שימוש בהקשה באצבעות באינטראקציה בין אנשים, על מנת למשוך תשומת לב. קוסמים לעיתים משתמשים בהכאה זו כתחליף לאמירת מילות קסם, על מנת להראות שהקסם התרחש במהירות רבה. הכאה באצבע צרדה נזכרת במשנה במסכת יומא כמנהג פרחי כהונה להעיר את הכהן הגדול אם מתנמנם בליל יום הכיפורים בבית המקדש: ”בִּקֵּשׁ לְהִתְנַמְנֵם, פִּרְחֵי כְּהֻנָּה מַכִּין לְפָנָיו בְּאֶצְבַּע צְרֵדָה, וְאוֹמְרִים לוֹ, אִישִׁי כֹּהֵן גָּדוֹל, עֲמֹד וְהָפֵג אַחַת עַל הָרִצְפָה. וּמַעֲסִיקִין אוֹתוֹ עַד שֶׁיַּגִּיעַ זְמַן הַשְּׁחִיטָה.” (משנה, מסכת יומא, פרק א', משנה ז' ). נחלקו הראשונים מהי אצבע צרידה: רש"י ובעקבותיו גם רבי עובדיה מברטנורא, מפרשים שמדובר באצבע המורה ("אצבע הסמוכה לגודל"). לעומתם, בביאור התוספות ואחרים בעקבותיהם טענו שמדובר באמה, שכן ”הדבר ידוע שאי אפשר להשמיע קול אלא כשמכה באמצעי”. ישנו עוד סוג של הכאה באצבע צרדה, הנזכר ברש"י על מסכת תענית: (מחיין) באסקטולא אפותאי - היינו צוציתא דנפק מיניה, שמדביק אצבע צרדא עם הגודל ומכה בצפורן האצבע. — רש"י, מסכת תענית, דף כ"ה, עמוד א' כלומר, תפיסת האצבע המורה באגודל ושחרורה, כדי להכות במצח (או בבלורית) באמצעות ציפורן האצבע. והשוו למחווה היפנית דֶקוֹפִּין (ביפנית: デコピン). פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הכאה באצבע צרדה יכולה לשמש כתחליף למחיאות כפיים. סיבה אפשרית היא שהקול שהיא משמיעה מפריע פחות ממחיאות כפיים במהלך נאומים והכרזות. השימוש בהכאה באצבע צרדה נפוץ גם בקהילת הפואטרי סלאם, שם היא משמשת את הקהל כמחוות תמיכה ספונטנית או בתור הסכמה עם מה שהמשורר שיתף. ספוקן וורד בסרט הנוקמים: מלחמת האינסוף, דמותו של תאנוס משמידה חצי מהיצורים החיים ביקום, באמצעות הקשה באצבע צרדה בידו העטויה בכפפת האינסוף. יפתח דיבון, הטעות של תאנוס, במדור "חדשות מדע" באתר של מכון דוידסון לחינוך מדעי, 26 בפברואר 2022 רש"י, מסכת יומא, דף י"ט, עמוד ב', ד"ה צרתה דדא על המשנה תלמוד בבלי, מסכת מנחות, דף ל"ה, עמוד ב' ראו למשל תוספות יום טוב על המשנה במסכת מנחות
המוזיקאים מברמן

מקהלת החיות מברמן (בגרמנית: Die Bremer Stadtmusikanten) היא אגדה שנוצרה על ידי האחים גרים ומספרת על קבוצת חיות שרצו להקים להקה משלהם. העלילה מתחילה בחמור שבעליו לא רוצים אותו, והוא מחליט ללכת לעיר ברמן כדי להקים להקה משלו. בדרך הוא פגש בכלב, חתול ותרנגול שגם בעליהם לא רוצים אותם, והם הולכים עמו לעיר. בדרך נתקלת החבורה בבית בודד ובו יושבים שודדים ונוכלים הנהנים מהאוכל שלהם. החיות נעמדות אחת על גבי השנייה וכל חיה משמיעה את קולה. השודדים נבהלים משילוב זה, ובורחים. בגרסאות אחרות אחד השודדים חוזר לבית כדי לראות מי פלש אליו, והחיות תוקפות אותו והוא וחבריו השודדים בורחים שוב, ומאז החיות לא צריכות להגיע יותר לברמן שכן מצאו מקום טוב יותר לגור בו. מדיה וקבצים בנושא המוזיקאים מברמן בוויקישיתוף אגדת נגני העיר ברמן ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
למור ענק

למור ענק או ארכאואינדרי (שם מדעי: Archaeoindris; מילולית: "אינדרי עתיק") הוא סוג של יונק נכחד ממשפחת הלמורים הנכחדת: למורי עצלן. סוג זה כלל מין יחיד - Archaeoindris fontoynontii, אשר תוארו ב-1909 בידי החוקר הרברט פ' סטנדינג. הוא חי במדגסקר ואכל צמחים קרקעיים. הלמור חי מהפליסטוקן ונכחד לפני אמצע המאה הרביעית לפנה"ס, כנראה עקב הגעת האדם וחיות לא-ילידות לאי, אך כבר אז נראה שלא היה שכיח באי. היצורים הקרובים ביותר ללמור זה כיום הם בני משפחת האינדריים, כמו האינדרי, שהוא הגדול שבלמורים החיים. למור ענקי זה היה גדול מגורילה והגיע למשקל של קרוב ל-240 ק"ג ולגובה 2 מטר. הוא דמה במראהו למיני עצלני הקרקע הנכחדים מאמריקה הדרומית. הלמור חי על הקרקע בערבות עשב, יערות וסוואנות וניזון מעלי עצים. ככל הנראה הוא היה כבד מכדי לטפס על עצים כמו למורים רגילים. מבנה לסתותיו היה נוקשה ועזר ללעוס את הענפים היטב. פלאופרופיתקוס - קרוב דמוי-עצלן של למור זה מדיה וקבצים בנושא למור ענק בוויקישיתוף למור ענק, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) למור ענק, באתר GBIF (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא בעלי חיים פרה-היסטוריים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אנטלודון

אנטלודון (שם מדעי: Entelodon) הוא סוג של מכפיל פרסה דמוי חזיר קדום וענקי שחי באירואסיה. שנהג לאכול נבלות וחיות קטנות ולהילחם עם יריבים על ידי לסתותיו הגדולות. האנטלודון התקיים ביבשת אירואסיה מסוף האאוקן (37.2-33.9 מיליון שנה לפני זמננו) ועד ראשית האוליגוקן (33.9-28.1 מיליון שנה לפני זמננו). השם אנטלודון (Entelodon) לקוח מיוונית קלאסית ומתייחס להיותו שלייתן בעל מערכת שיניים "שלמה" כלומר שילוב של שיניים המותאמות הן לאכילת בשר והן לאכילת מזון צמחי (ἐντελής entelēs "שלמות" ו ὀδών odōn שיניים). עד לאחרונה סברו מרבית החוקרים כי מדובר במין של חזיר אולם מחקרים חדשים מצביעים כי האנטלודון קרוב יותר להיפופוטמים וללווייתנאים מאשר לחזיר המודרני. הדמיון לחזיר מוסבר כמקרה של אבולוציה מתכנסת בה שני מינים שונים מפתחים פנוטיפ דומה עקב התאמות סביבתיות. אנטלודונט טיפוסי, מבנה גוף מסיבי רגליים דקות ולסתות מוארכות וחזקות. בדומה לאנטלודונטים אחרים בעל מערכת דנטלית של 3 שיניים חותכות (בכל צד), ניב אחד, 3 קדם-טוחנות, ו3 טוחנות. בכל רגל היו 2 בהונות והרגליים היו בנויות לריצה מהירה. ראשו המוארך והמסיבי נתמך על ידי שרירי צוואר חזקים, ועצמות הלחיים שלו היו גדולות במיוחד ובלטו מ2 צידי ראשו בדומה לחזיר יבלות. גובהו של האנטלודון באזור הכתפיים היה כ-1.35 מ' עם גולגולת כבדה באורך של כ65 ס"מ ומוח שלא עלה על גודלו של תפוז, עם זאת המבנה הפנימי של הגולגולת מצביע כי ככל הנראה היה לאנטלודון חוש ריח מפותח. מבנה שיניו של האנטלודון מצביע כי ניזון הן מתזונה צמחית פקעות ושורשים אותם גילה באמצעות חוש הריח המפותח והן מבע"ח קטנים ממנו אותם צד. על סמך ממדיו המרשימים וכוחו הרב נראה כי היה טורף על שנהג להבריח טורפים מתחרים קטנים יותר כגון האינודון ולגזול את טרפם. עצמות מאובנות של אנטלודון נמצאו באירופה: בספרד, גרמניה, צרפת, רומניה ובקוקז, אם כי שרידים של פרט אחד נמצאו אף בצפון סין המרוחקת. המצבור הגדול ביותר של עצמות אנטלודון התגלה בוארס-סור-אסון שבצרפת. הפרט הסיני אנטלודון דירוס ידוע משן בודדת שנתגלתה בניי מונגול. האנטלודון מופיע בפרק השלישי של הסדרה התיעודית הפופולרית של הBBC ללכת עם חיות, מבלי התייחסות למין ספציפי. מדיה וקבצים בנושא אנטלודון בוויקישיתוף אנטלודון, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) אנטלודון, באתר GBIF (באנגלית) אנטלודון, באתר Prehistoric Wildlife
רונית ורדי

רונית ורדי היא אשת תקשורת ויזמת ישראלית. רונית ורדי, נולדה וגדלה בעפולה. הוריה, מרדכי (קליין) ורדי וחסיה פרביאש, הם ניצולי שואה, שכל משפחותיהם נספו בשואה. את דרכה העיתונאית החלה ורדי בנעוריה, ככתבת ב"מעריב לנוער". בהמשך עבדה תחת דב יודקובסקי, אדם ברוך ורינו צרור, אצלם התמחתה בעריכת כתבות פרופיל ותחקירים מגזינים וספרותיים. נמנתה עם מייסדי העיתון "חדשות", שם ביצעה את התחקיר המפורסם, שליווה את הצילום של אלכס ליבק, ונודע כ"פרשת קו 300". מאוחר יותר שימשה כחברת מערכת ובעלת טורים פוליטיים ועסקיים מרכזיים, בעיתונים ובאתרי האינטרנט של "ידיעות אחרונות", "מעריב" ו"גלובס". במקביל, יצרה והובילה ורדי תוכניות טלוויזיה, רדיו ואינטרנט, ובהן תוכנית האקטואליה בענייני עסקים וחברה - "הכסף מדבר", בערוץ 10. לצידה של ורדי הגישו את התוכנית עיתונאיות בכירות כמו סטלה קורין ליבר ולילך סיגן מ"גלובס", גילי דינשטיין מ"פורבס", עו"ד דבורה חן (לשעבר המשנה לפרקליטת המדינה), עו"ד יעל אלמוג (שהייתה יועצת בכירה לראש הרשות לניירות ערך) ועו"ד איילת ורבין (דירקטורית ומומחית לממשל תאגידי). בנוסף הייתה כתבת כלכלית בחדשות 10, עם תחילת שידורם ב-2003. ורדי נמנתה על צוות מגישי התוכנית הפופולרית, "יש עם מי לדבר", בגלי צה"ל. בנתה והובילה קורסים אקדמיים ופופולריים בנושאי תקשורת-פוליטית ועיתונות-כלכלית. היא גם עורכת ומנחה כנסים העוסקים בתחומים הללו. רונית ורדי כתבה וערכה שורה של ספרים שפורסמו על ידי הוצאות הספרים הגדולות בישראל. בין השאר כתבה את הספר "ביבי, מי אתה אדוני ראש הממשלה" בהוצאת כתר (1997), הביוגרפיה הבלתי-רשמית של בנימין נתניהו. הספר עורר תגובות סוערות, ועמד במרכזה של הצעת אי אמון שהוגשה ונדונה בכנסת. היא כתבה את הביוגרפיה של יוסי פלד, והשתתפה בכתיבת הספר "אנו היהודים החילונים" עם הסיפור האוטוביוגרפי שלה, "מחגיגות סוף השואה" (הוצאת ידיעות אחרונות-ספרי חמד). ורדי גם ערכה את הספר "הפסיכולוגיה של הפרסום", שכתבה טלי פרידמן להוצאת גלובס וזאת, כאמור, לצד עריכה והפקת ספרים אחרים. ורדי הקימה את "הקרן לקידום יזמות נשים בהייטק" ויצרה מסגרת ייחודית שהפגישה אנשי עסקים ממרכז הארץ עם אוכלוסיות חלשות בפריפריה. מתגוררת בתל אביב. רונית ורדי, דף שער בספרייה הלאומית רונית ורדי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) שירות גלובס, ‏התוכנית "הכסף מדבר" עם רונית ורדי עוברת לפריים-טיים, באתר גלובס, 29 ביוני 2006 ענת באלינט, אילון וחיימוביץ - מהערב בחדשות ערוץ 10, באתר הארץ, 29 בינואר 2003 מאת סטלה קורין-ליבר, ‏המורה לכלכלה של נתניהו באונ' MIT: "לא חשבתי שהבחור יהיה ראש ממשלה", באתר גלובס, 8 ביוני 1997
מצר פנמה

מצר פנמה הוא מצר יבשה שמפריד את הים הקריבי מהאוקיינוס השקט ומחבר את צפון אמריקה לדרומה. במצר נמצאת מדינת פנמה ובה תעלת פנמה שמחברת בין שני הימים. המצר נוצר כשלושה מיליוני שנים לפני זמננו במהלך הפליוקן כתוצאה מתהליכים גאולוגיים שהגביהו את קרקעית הים עד לגובה שמעל פני הים. קיומו של המצר השפיע רבות על כדור הארץ. דוגמה להשפעתו על האקלים העולמי, היא יצירתו של זרם הגולף[דרוש מקור]. דוגמה להשפעתו על עולם החי היא ההחלפה האמריקנית הגדולה. ערך מורחב – טקטוניקת הלוחות לפני התהוות המצר הפריד גוף מים גדול בין צפון אמריקה ודרום אמריקה, בו התערבו מי האוקיינוס השקט והאוקיינוס האטלנטי. מתחת לפני השטח החל הלוח הפסיפי לנוע לכיוון הלוח הקריבי ונדחק תחתיו. הלחץ והחום שנגרמו בשל ההתנגשות יצרו הרי געש תת-ימיים שחלקם גדלו לגובה שמעל מפני הים ויצרו איים. במקביל, גם תנועת הלוחות הגביהה את קרקעית הים, איים נוספים נוצרו ואלו הקיימים גדלו. במהלך הזמן, כמות גדולה של משקעים נסחפה מצפון ודרום אמריקה אל בין האיים ומסביבם, עד שלאחר מיליוני שנים נוצר רצף יבשה. היסטוריה של פנמה מדיה וקבצים בנושא מצר פנמה בוויקישיתוף מצר פנמה באתר נאס"א מצר פנמה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של פנמה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אנדרוסארכוס

אנדרוסארכוס (שם מדעי: Andrewsarchus) הוא סוג יונק גדול מהסדרה מכפילי פרסה אשר חי בתקופת האאוקן, לפני 36–45 מיליון שנה. שרידיו נתגלו באזור מונגוליה הפנימית שבסין. האנדרוסארכוס התגלה ב-1923. החלק היחיד מגופו שנמצא הוא הלסת העליונה, שהייתה בעלת שיניים מעוצבות לאכילת בשר. הוא נקרא על שם החוקר רוי צ'פמן אנדרוס והסיומת "archos" (ביוונית פירושה "מנהיג"). בסוג נכלל מין אחד - Andrewsarchus mongoliensis, מכיוון שנמצא במונגוליה הפנימית. בעבר סברו שהיה קרוב למזוניכידים אך בימינו הוא נחשב לקרוב הרחוק של ההיפופוטמיים והאנטלודונטיים דמויי-החזיר. האנדרוסאורכוס היה מבעלי החיים אוכלי הבשר הגדולים בתקופתו ואחד מגדולי היונקים אוכלי הבשר משחר ההיסטוריה. ממדידה של הגולגולת הגדולה באורך 83.3 ס"מ משערים שהחיה הגיעה לאורך 4.5 מטרים, לגובה 1.5 מטרים ולמשקל של טונה אחת, גדול יותר מכל טורף יבשתי. האנדרוסארכוס מופיע בסדרה "ללכת עם חיות" ובמשחקים "עולם היורה: המשחק", "Jurassic World: Alive". שחזור אפשרי גולגולת האנדרוסאורכוס מדיה וקבצים בנושא אנדרוסארכוס בוויקישיתוף אנדרוסארכוס, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) אנדרוסארכוס, באתר GBIF (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא בעלי חיים פרה-היסטוריים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ברדלס אמריקני

ברדלס אמריקני (שם מדעי: Miracinonyx) הוא סוג חתול קדום שחי באמריקה ורדף במהירות אחרי טרפו. קיימת מחלוקת בקרב החוקרים אם הוא קרוב של האב הקדמון של הפומה שהתפתח באמריקה או שהוא קרוב יותר לסוג ברדלס - שניהם נמצאים בין החתולים הקטנים לחתולים גדולים. הברדלס האמריקני הגיע לאורך של 170 ס"מ ושקל מעל 95 ק"ג, והיה בין טורפי העל של סוף תקופת הפליוקן ותקופת הפליסטוקן של אמריקה הצפונית. היותו טורף מהיר גרמה לחיות אחרות לפתח יכולות לרוץ במהירות וכתוצאה מכך התפתחה האנטילוקפרה, ששרדה לאחר היכחדותו ועד ימינו, כחיה המהירה ביותר בצפון אמריקה. ברדלס אמריקני הופיע בסדרה העולם החדש הפראי. מדיה וקבצים בנושא ברדלס אמריקני בוויקישיתוף ברדלס אמריקני, באתר NCBI (באנגלית) ברדלס אמריקני, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) ברדלס אמריקני, באתר GBIF (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא בעלי חיים פרה-היסטוריים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יעקב גרטי

יעקב גַרטי (Garty; נולד ב-18 באוקטובר 1938) הוא בוטנאי ישראלי, פרופסור אמריטוס לבוטניקה בפקולטה למדעי החיים ע"ש ג'ורג' וייז באוניברסיטת תל אביב, המתמחה בחקר חזזיות ובפרט בחזזיות כביואינדיקטורים ((אנ') מַחְוָונים ביולוגיים) לזיהום והשפעתו של זיהום אוויר על הפיזיולוגיה של החזזית. גרטי, בנם של וילי גולדנטל ופְלורֵט גרטי (לבית לוי), יוצאת בולגריה, נולד בסתיו 1938 בביירות שבלבנון, וב-1943, בגיל חמש, הגיע עם אמו לארץ ישראל. המשפחה התיישבה במושבה רעננה, שם למד בגן ילדים ובבית הספר העממי (כיום בית הספר מֶגֶד), ולאחר מכן למד חקלאות בבית הספר החקלאי "מקוה ישראל" (1952–1956). עם סיום לימודיו, התגייס לצה"ל ביולי 1956 ושירת עד ינואר 1959. עם שחרורו למד בשנים 1959–1961 ביולוגיה וחקלאות בבית המדרש למורים, מורות וגננות ע"ש שיין בפתח תקווה וקיבל תעודת הוראה. בשנים 1962–1965 למד לתואר בוגר בחקלאות באוניברסיטה העברית בירושלים, ב-1969–1972 למד לתואר מוסמך בבוטניקה באוניברסיטת תל אביב (בהצטיינות); התזה, שכותרתה "סקר פלוריסטי והכרת האקולוגיה של החזזיות בצפון ומרכז חצי האי סיני", נעשתה בהנחיית מרגלית גלון. משנת 1972 ועד 1979 המשיך ללמוד באותה אוניברסיטה ובהנחייתה של גלון לתואר דוקטור בבוטניקה; הדיסרטציה שלו הייתה בנושא "חזזיות כאינדיקטורים לזיהום אוויר". במהלך לימודיו, שימש בשנים 1971–1977 כעוזר הוראה, וב-1978–1980 כמדריך. לאחר סיום הדוקטורט, נסע למחקר פוסט-דוקטורט במחלקה לגאומיקרוביולוגיה באוניברסיטת אולדנבורג שבגרמניה המערבית בחודשים יולי–אוקטובר 1979, ובביולוגיה בתחנת המחקר מקמרדו שבאנטארקטיקה בחודשים נובמבר–דצמבר אותה שנה. בשובו לישראל שימש כחוקר במחלקה לבוטניקה ובמכון לחקר שמירת הטבע (INCR) באוניברסיטת תל אביב מ-1980 עד 1984. באפריל 1984 התמנה למרצה בכיר, וביולי 1988 קיבל קביעות. בנובמבר 1993 קודם לדרגת פרופסור חבר, ובספטמבר 2005 התמנה לפרופסור מן המניין. פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס. גרטי חבר האגודה הבינלאומית לחקר החזזיות (International Association for Lichenology,‏ IAL) מ-1973, האגודה הישראלית לאקולוגיה ומדעי הסביבה (1973), האגודה הישראלית למדעי הצמח (1986), האגודה הישראלית לחקר חמצן ורדיקלים חופשיים (2000), וחבר כבוד של האגודה האיטלקית לחקר החזזיות (Societa Lichenologica Italiana) מ-2002. גרטי השתתף בקביעות בתוכנית 'שלושה שיודעים' המשודרת ברדיו 'כאן תרבות', ובערוץ הטלוויזיה 'כאן 11', שם עסק בנושאים רבים: סוקולנטים ("קקטוסים"), שרכים, שרפים וענברים, חזזיות ועוד. מתגורר בגני עם. נשוי לרחל מאז 1965 ואב לארבעה. מרגלית גלון, יעקב גרטי, חזזיות ישראל: (מדריך מאויר); צילם: עמיקם שוב, תל אביב: עם עובד, תש"מ 1979. יעקב גרטי, צמחי תרבות; חריזה: יהודה אטלס; ראש הפרויקט: רות סטרול-נוביק; צילומים: אייל ברטוב [ואחרים], תל אביב: רמות; מרכז לחינוך מדעי וטכנולוגי – בית הספר לחינוך – אוניברסיטת תל אביב ('הספרייה של מבט לגן'), תשס"ט 2009. פרופ' יעקב גרטי באתר הפקולטה למדעי החיים ע"ש ג'ורג' ס' וייז, אוניברסיטת תל אביב (באנגלית) יעקב גרטי, דף שער בספרייה הלאומית Who's who in Science and Engineering, 2008, p. 584. יעל גרטי, נחטפים במהירות: כעכי שומשום, באתר ynet, 31 במאי 2009. לאה קליין, ספר הזכרונות של גן מלכה, כיוון חדש, 193 (יולי 2013), עמ' 3; לאה קליין, פרופסור יעקב גרטי מציג תערוכת ציורים, כיוון חדש, 202 (אפריל 2014), עמ' 10. מוסמכים חדשים באוניברסיטת תל-אביב: מדעי החיים: בוטאניקה, דבר, טור 2, 7 ביוני 1973.
פרנקי מוניז

פרנסיסקו מוניז הרביעי (באנגלית: Francisco Muniz IV; נולד ב-5 בדצמבר 1985) הוא שחקן אמריקאי. ידוע בעיקר בשל גילום דמותו של מלקולם בסדרה "מלקולם באמצע", תפקיד אשר הביא לו מועמדות לפרס אמי ושתי מועמדויות לפרס גלובוס הזהב. משנת 2008 החל להתחרות באופן מקצועי בתחרויות של מרוץ מכוניות. פרנסיסקו מוניז הרביעי נולד ביישוב ווד-רידג' (אנ'), ניו ג'רזי ב-5 בדצמבר 1985, בנם של דניז, אחות במקצועה, והמסעדן פרנסיסקו מוניז השלישי. אמו של מוניז היא חצי אירית וחצי איטלקייה, בעוד אביו הוא פורטוריקני (ממוצא ספרדי מאסטוריאס). יש לו אחות גדולה בשם כריסטינה. כאשר מוניז היה בן ארבע, עברה משפחתו לעיירה נייטדייל (אנ'), צפון קרוליינה, שם גדל. הוא התגלה בגיל שמונה בתחרות כישרונות בעיר ראלי, צפון קרוליינה, כשגילם את טים הקטן בהפקה מקומית של "מזמור חג המולד". הוריו התגרשו זמן קצר לאחר מכן, ולאחר מכן הוא עבר עם אמו לברבנק, קליפורניה. החל מכיתה ו', הוא קיבל חינוך ביתי על ידי אמו. הסדרה "מלקולם באמצע" עלתה ב-9 בינואר 2000 בתור סדרה לאמצע עונת השידורים, אך במהרה צברה קהל מעריצים כאשר הפרק הראשון נצפה על ידי 23 מיליון איש והשני על ידי 26 מיליון. בשנת 2001 קיבל מוניז מועמדות לפרס אמי. לאחר מכן ביצע מוניז הופעות אורח בסדרות כמו: ליזי מקגוויר, מד טי.וי וסברינה. באותו זמן ביצע גם דיבוב לכמה משחקי אינטרנט וביניהם למשחק עולמות סטארגייט. ב-2002 דובב חלק מהחיות בסרט דוקטור דוליטל 2 ובאותה שנה גם השתתף בסרט שקרן בריבוע לצידה של השחקנית אמנדה ביינס. לאחר מכן הופיע מוניז בסדרת המתיחות של אשטון קוצ'ר, פאנק'ד. ב-2003 יצא הסרט הסוכן קודי בנקס בכיכובו של מוניז ושנה לאחר מכן יצא לו סרט המשך בשם "הסוכן קודי בנקס 2: יעד לונדון". במהלך צילומי הסרט למד מוניז אמנות לחימה. בשנת 2005 דיבב מוניז זברה בסרט לרדת מהפסים. מוניז גם הופיע בתור עצמו בסדרה הקומית משפחה בהפרעה. בתחילת 2006 השתתף מוניז בסרט "השנה הכי סקסית שלי" לצידו של השחקן הרווי קייטל שגילם את אביו. באותה שנה הסתיימה הסדרה מלקולם באמצע ולאחר סיומה יצא סרט אימה בכיכובו של מוניז הנקרא "Stay Alive". מוניז הצטרף ללהקה "You Hang Up" בתור מתופף. ב-2012 חבר מוניז ללהקת האינדי רוק "Kingsfoil" כמתופף, עד עזיבתו ב-2014. בשנת 2005 ניצח מוניז במירוץ המכוניות לסלבריטאים הנערך על ידי חברת טויוטה. מוניז חתם על חוזה והחל להתחרות ושנה לאחר מכן השתתף בתחרות "Formula BMW World Final" והגיע למקום ה-29. ב-2007 השתתף מוניז במרוץ המכוניות של אטלנטה שם הוא התחרה במשך 12 סיבובים, הגיע למקום התשיעי וזכה ב-17 אלף דולר. בשנת 2005, מוניז היה מאורס תקופה קצרה לג'יימי גריידי. בשנת 2008, הוא פגש את היחצ"נית אליסיה מארי טרנבו דרך המאמנת האישית המשותפת שלהם בחדר כושר בלוס אנג'לס. הם החלו לצאת ומאוחר יותר עברו לסקוטסדייל, אריזונה. היה ביניהם סכסוך בפברואר 2011, שכלל את המשטרה ודיווח כי מוניז מכוון אקדח לראשו, אם כי מאוחר יותר כינה זאת "סיפור מזויף". הם התארסו ב-22 באוקטובר 2011, אך מאוחר יותר ביטלו את זה. ב-2016 מוניז החל לצאת עם פייג' פרייס, והוא הכריז על אירוסיהם ב-18 בנובמבר 2018. הם נישאו ב-21 בפברואר 2020. בנם, מאוז מוסלי מוניז, נולד ב-22 במרץ 2021. ב-30 בנובמבר 2012 התאשפז מוניז בבית חולים לאחר שעבר מיני שבץ. מדיה וקבצים בנושא פרנקי מוניז בוויקישיתוף פרנקי מוניז, ברשת החברתית אקס (טוויטר) פרנקי מוניז, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) פרנקי מוניז, באתר AllMovie (באנגלית) פרנקי מוניז, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) פרנקי מוניז, באתר Box Office Mojo (באנגלית) פרנקי מוניז, באתר Metacritic (באנגלית) פרנקי מוניז, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)