laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אגודת הפילוסופיה הישראלית החדשה

אגודת הפילוסופיה הישראלית (החדשה) נוסדה בשנת 1998. מטרות האגודה הן לקדם חילופי רעיונות בין פילוסופים בישראל, לעודד פעילות פילוסופית אקדמית, ולייצג את הפילוסופיה כדיסציפלינה. בהנהלת האגודה חברים ראשי המחלקות של המחלקות לפילוסופיה באוניברסיטאות השונות (בן-גוריון, בר-אילן, הפתוחה, העברית, חיפה, תל אביב) וכן פילוסופים נוספים מאוניברסיטאות וממכללות בישראל. מדי שנה מארגנת העמותה כנס פילוסופיה ארצי, שבו נערכים הרצאות ודיונים במושבים שונים בסוגיות מעולם הפילוסופיה. הכנס מתקיים מדי שנה באחת מהאוניברסיטאות בישראל. אתר האינטרנט הרשמי של אגודת הפילוסופיה הישראלית החדשה אגודת הפילוסופיה הישראלית החדשה, באתר "גיידסטאר ישראל"
לינוס הקדוש

לינוס (בלטינית: Linus; מת ב-79 לספירה) היה לפי אירנאיוס המנהיג השני של הכנסייה הקתולית ברומא (לפי מקורות אחרים, קלמנס הראשון היה האפיפיור השני). הכנסייה הקתולית מזהה כיום את לינוס כבישוף רומא השני. לפי המקורות נעשה לינוס לאפיפיור בשנת 67, אך יש מסורות הגורסות אחרת. הכנסייה האפוסטולית טענה שהאפיפיור לינוס הוא זה המוזכר בברית החדשה, באיגרתו השנייה של פאולוס אל טימותיוס (ד:21), שם מתואר בין-היתר כי שהה ברומא לצידו של פאולוס לקראת סוף חייו. כמעט דבר לא ידוע על חייו. נאמר שנולד בוולטרה שבטוסקנה. לפי זדלר אמו הייתה קלאודיה ואביו – הרקלינוס. לפי הרשימות המוקדמות ביותר של רשימת בישופים של רומא, שהועברה על ידי אירנאיוס והגסיפוס ואושרה על ידי אוסיביוס, לינוס מונה לבישוף על ידי פטרוס ופאולוס לאחר הקמת הכנסייה הנוצרית ברומא. לפי תפיסה זו, מוגדר לינוס כאפיפיור הראשון, אך מסוף המאה השנייה או תחילת המאה השלישית מוגדר פטרוס כאפיפיור הראשון. לפי ה"ליבר פונטיפיקליס" (ספר האפיפיורים), לינוס קבע כי נשים צריכות לכסות את ראשן בכנסייה, מינה את 15 הבישופים הראשונים ולאחר מכן מת כמרטיר עקב רדיפות מצד הרומאים, כאשר יום חגו הוא 23 בספטמבר. רוב המקורות מעריכים כי מת בשנת 79, ואילו ה"ליבר פונטיפיקליס" נוקב בשנת 67. הידיעות לגבי אמינותו של ה"ליבר פונטיפיקליס" הן חלוקות, ומכאן גם הדעות לגבי המידע אודות לינוס. החוקר יוהאן פיטר קירש מציין בספרו "האנציקלופדיה הקתולית" את הבעייתיות בתיאורים אודות לינוס, כאשר בין-היתר טוען (כמו גם מקורות אחרים) שאי אפשר להוכיח שלינוס מת מות קדושים מאחר שבתקופתו לא מתוארים רדיפות נוצרים ברומא. כל הכתבים שיוחסו ללינוס התגלו כזיופים פסאודואפיגרפיים או שלא ניתן היה להוכיח שנכתבו על ידו. הכתבים על מותם של פטרוס ופאולוס לא נכתבו על ידי לינוס, אלא במאה השישית. בשנת 1615 נמצא קבר מתחת לבזיליקת פטרוס הקדוש שעליו היו חרוטות האותיות LINVS, דבר שהביא להנחה כי מדובר בקברו של לינוס. אולם, ממחקר שנעשה באותה תקופה, הוערך כי חמש האותיות שהתגלו הן חלקו האחרון של שם ארוך יותר, כגון "Aquilinus" או "Anullinus". הכתבים על מותם של פטרוס ופאולוס יוחסו ללינוס, אך לא נכתבו על-ידו אלא במאה השישית. למרות החוסר בעדויות נוספות, ישנה הערכה כי טענת "ליבר פונטיפיקלס" בדבר קבורתו של לינוס נכונה, והוא אכן קבור בגבעת הוותיקן סמוך לקברו של פטרוס, במה שמכונה כיום ה"נקרופוליס של הוותיקן" מתחת לבזיליקת פטרוס הקדוש. מדיה וקבצים בנושא לינוס הקדוש בוויקישיתוף לינוס הקדוש, באתר "Find a Grave" (באנגלית) לינוס הקדוש, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
איתמר פיטובסקי

איתמר פיטובסקי (12 באפריל 1950 - 11 בפברואר 2010) היה פילוסוף, מתמטיקאי ופיזיקאי, שימש כפרופסור במחלקה להיסטוריה ופילוסופיה של המדע באוניברסיטה העברית בירושלים. פיטובסקי סיים תואר ראשון בפיזיקה ובמתמטיקה בהצטיינות מהאוניברסיטה העברית בשנת 1974, ותואר שני בהצטיינות במתמטיקה, כשנתיים לאחר מכן. את הדוקטורט בפילוסופיה של המדע עשה באוניברסיטת מערב אונטריו, קנדה, בשנת 1983. עבודתו הייתה בנושא "הלוגיקה של תהליכים יסודיים, קבוצות בלתי-מדידות ומכניקת קוונטים" בהנחיית הפרופסור ג'פרי באב (אנ'). בשנת 1985 חזר לאוניברסיטה העברית בתור מרצה, ובשנת 1997 התקבל כפרופסור מן המניין. בדצמבר 2008 נערכה במכון ון ליר הסדנה הבינלאומית השנתית בהיסטוריה ופילוסופיה של המדע לכבודו. פיטובסקי היה נשוי לד"ר ליאורה לוריא, פסיכואנליטיקאית, ואב לשתיים, אחת מהן היא הסופרת מיכל פיטובסקי. בתו הבכורה ד"ר נוגה פיטובסקי-נוה, מרצה בבית הספר לעבודה סוציאלית המכללה האקדמית ספיר. "המבנה של מהפכות מדעיות" מאת תומאס קון, אחרית דבר: איתמר פיטובסקי, הוצאת ספרי עליית הגג וידיעות אחרונות. דף הבית באתר האוניברסיטה העברית ריאיון עם פיטובסקי בכתב העת גליליאו דברים לזכרו של איתמר פיטובסקי מאת אורלי שנקר(הקישור אינו פעיל) מאמרים של פיטובסקי עמוד לזכרו באתר האוניברסיטה העברית איתמר פיטובסקי (1950-2010), דף שער בספרייה הלאומית איתמר פיטובסקי, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה
אליזבת' ביי

אליזבת' ביי (באנגלית: Elizabeth Bay) הוא פרוור בסידני המנוהל על ידי עיריית סידני (The City of Sydney). אליזבת' ביי הוא מהפרוורים הקטנים של סידני, וגובל מצידו המזרחי במפרצון אליזבת' ביי, מצדו הדרומי בראשקטרס ביי, מצדו המערבי והצפוני בפוטס פוינט. הפרוור כולל מספר רחובות בלבד, ופחות מ-5,000 תושבים הדרים במקום. בצידו הדרום מערבי נמצא קינגז קרוס, אתר בילויים המשותף לו ולפוטס פוינט, ונחשב כגורם משיכה תיירותי. הפרוור ממוקם כ-3 ק"מ ממרכז העסקים הראשי של סידני. אליזבת' ביי קרוי על שם אשת המושל לכלן מקווארי, אליזבת'. השם ניתן למפרצון קטן של מפרץ ג'קסון, ולנחלה המשקיפה עליו. טרם ההתיישבות האירופאית, שמו האבוריג'יני של הפרוור היה "ירארנדבי". בשנת 1828 הקים אלכסנדר מקלי את אחוזתו במקום, על שטח של 54 אקרים שניתן לו מידי המושל. בית אחוזתו נקרא "בית אליזבת' ביי", בית בסגנון ריג'נסי שעוצב ונבנה על ידי הארכיטקט ג'ון ורג' ב-1837. בית זה נותר על כנו עד היום, ומסומן לשימור כנכס מדינת ניו סאות' ויילס. אליזבת' ביי כולל מספר בתים עתיקים ששופצו ונרשמו כנכסים לשימור, רובם נבנו במהלך המאה ה-19. אחד מהבתים המאוחרים יותר הוא בית בומרנג, שנבנה ב-1926 בעבור מפיק מוזיקה עשיר, בסגנון מיסיון ספרדי שהיה פופולרי בארצות הברית. בשנת 2005 נמכר הבית בעבור 20.7 מיליון דולר אוסטרלי. בית זה כיכב במספר סרטים הוליוודיים, הידוע מביניהם הוא משימה בלתי אפשרית 2. אזור קינגז קרוס הסמוך לצדו המערבי של הפרוור כולל מגוון של מועדוני לילה, מועדוני חשפנות, פאבים ומסעדות הפתוחות לאורך השעות הקטנות של הלילה. אזור זה הוא מאזורי הבילוי הבולטים של סידני, לצד דרלינגהרסט וניוטאון. תחנות הרכבת הקרובות ביותר לפרוור הן תחנת הרכבת קינגז קרוס ותחנת הרכבת אדג'קליף. מדיה וקבצים בנושא אליזבת' ביי בוויקישיתוף אליזבת' ביי באתר "Dictionary of Sydney" אליזבת' ביי באתר "Sydney Suburbs" (אורכב 22.10.2011 בארכיון Wayback Machine)
חוק דרסי

חוק דָרְסִי הוא חוק בהידרודינמיקה ובהידרולוגיה אודות זרימת נוזל במצע נקבובי, המתאר קשר בין ספיקת המים במצע נקבובי לבין גרדיאנט העומד והמוליכות ההידראולית של המצע. החוק התגלה לראשונה על ידי המהנדס הצרפתי אנרי דרסי (Darcy) בשנים 1855-1856, שעסק בפתרון בעיות סינון מים. בדומה לחוקים אחרים בפיזיקה (למשל חוק אוהם, חוק הדיפוזיה של פיק וכדומה) חוק דרסי הוא חוק שטף הקושר את גרדיאנט העומדים לשטף המים באמצעות קבוע (במקרה זה המוליכות ההידראולית). Q = A K ( h ) ∇ H {\displaystyle Q=AK(h)\nabla H} כאשר Q ( L 3 ⋅ T − 1 ) {\displaystyle Q\,(L^{3}\cdot T^{-1})} מתאר את ספיקת המים, A ( L 2 ) {\displaystyle A\,(L^{2})} הוא שטח החתך הפנוי לזרימה, K ( h ) ( L ⋅ T − 1 ) {\displaystyle K(h)\,(L\cdot T^{-1})} מתאר את המוליכות ההידרולית של הקרקע, ו- H ( L ) {\displaystyle H\,(L)} הוא העומד (אנרגיה ליחידת משקל) של המים בקרקע. מדיה וקבצים בנושא חוק דרסי בוויקישיתוף לביא ביגמן, שינויים בהרגלי הזרימה, במדור "חדשות מדע" באתר של מכון דוידסון לחינוך מדעי, 11 באוגוסט 2017 חוק דרסי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא פיזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נחל ירדינון

נַחַל יַרְדִּינוֹן (בערבית: ואדי קליל/דפילה) הוא נחל הנובע בצפון רמת הגולן והיורד אל עמק החולה. ראשיתו של הנחל באזור חרבת סמקה, כ-2 קילומטרים מצפון לצומת ווסט, והוא נשפך לעמק החולה בין קיבוץ שמיר לקיבוץ להבות הבשן. הירדינון זורם בערוץ רדוד ואין הוא מתחתר לעומק במורדות הבזלת. לפני מלחמת ששת הימים נמצא חלקו העליון בשליטת הסורים, שניסו להטותו כדי למנוע את ניצול מימיו בידי היישובים הישראלים, בניגוד לחוק הבינלאומי. סכר בטון על אפיק הנחל הוקם על ידי ראשוני המתיישבים בשמיר בסוף שנת 1951 במטרה לתפוס את מי המעיין הזורמים באפיק, ולהשתמש בהם להשקיית שטחי החקלאות שסוקלו סביב הקיבוץ. הסכר שימש לאצירת מי הירדינון עד 1968 והמים שמשו להשקיית גן הירק, מטעי בננות, תפוחים, אגסים, שזיפים, אפרסקים, כרם ענבים, שטחי מספוא, גינות הנוי והדשאים בקיבוץ. על הסכר חרות הפסוק: "וַתֶּאֱרַכְנָה פֹארֹתָו, מִמַּיִם רַבִּים" הלקוח מתוך ספר יחזקאל, פרק ל"א, פסוק ה'. סמוך ליציאתו לעמק החולה מצויה גבעת ירדנון שעליה שרידי יישוב מהתקופה הרומית, המשנה ותלמוד וערבית. בראשית שנות ה-2000, הוקם סמוך למקורותיו מאגר עורבים ומי הנחל הידלדלו ביותר. אודות ירדינון באתר קיבוץ שמיר מנחם מרקוס, "נחלי הגולן מצפון לדרום", בתוך "נחלים ומים בגולן", עמ' 255.
RTF

Rich Text Format (פורמט טקסט עשיר), או בקצרה RTF, הוא פורמט של קובץ מסמך חוצה פלטפורמות, שפותח על ידי חברת מיקרוסופט בשנת 1987. רוב מעבדי התמלילים המודרניים מסוגלים לקרוא ולשמור מסמכים בפורמט RTF. ריצ'רד ברודי, צ'ארלס סימוני ודייוויד לאוברט, חברי צוות הפיתוח של Microsoft Word, פיתחו את הפורמט באמצע שנות השמונים, עבור מעבד התמלילים Word 3.00, שהיה אז בשימוש במחשבי Mac. גרסאות הפורמט: 1987: RTF 1.0 ינואר 1994: RTF 1.3 אפריל 1997: RTF 1.5 מאי 1999: RTF 1.6 אוגוסט 2001: RTF 1.7 אפריל 2004: RTF 1.8 מרץ 2008: RTF 1.9.1 פורמט RTF משמש בעיקר להעברת קובצי טקסט מעוצבים, ממחשב למחשב, בפורמט חוצה פלטפורמות. משמעות הדבר שבכל מחשב ייראה המסמך בצורה אחידה וזהה (אם מותקנים במחשב הגופנים שבהם נעשה שימוש במסמך). בניגוד לפורמט DOC של Word, פורמט RTF אינו יכול להכיל קוד תוכנה של Visual Basic. חיסרון זה מהווה גם יתרון, למשל, ודאות שהמסמך לא יגיע עם וירוסים. להלן דוגמת קוד של RTF: {\rtf1\ansi{\fonttbl\f0\fswiss Helvetica;}\f0\pard This is some {\b bold} text.\par } קוד זה יוצג על ידי עורך RTF בצורה הבאה: This is some bold text. סוגריים מסולסלים {} מגדירים קבוצה, וקבוצות יכולות להיות מקוננות. לוכסן שמאלי (\) תו בקרה. קובץ RTF תקין הוא קבוצה המתחילה ב\rtf.
ליונל ברימור

ליונל הרברט בליית' ברימור (באנגלית: Lionel Herbert Blythe Barrymore‏; 28 באפריל 1878 – 15 בנובמבר 1954) היה שחקן תיאטרון, שחקן קולנוע ובמאי קולנוע והופיע גם כשחקן בתסכיתי רדיו. הוא זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר ב-1931 על תפקידו בסרט "נפש חופשייה". הוא אחי-סבה של השחקנית דרו ברימור. ברימור נולד בפנסילבניה למשפחה קתולית. בשנות ה-90 של המאה ה-19 שיחק על במות ברודוויי עם אחותו, אתל אחיו ג'ון ודודו, ג'ון דרו ג'וניור בהצגות ומופעי וודוויל. ב-1904 נשא לאישה את השחקנית דוריס רסקין (Doris Rankin; ‏ 1888–1946), שאחותה הבכירה הייתה נשואה לדודו. הם היו נשואים עד גירושיהם ב-1923. את קריירת המשחק בסרטים החל ברימור ב-1911 בסרטיו של ד.וו גריפית' "הקרב" (1911), "כובע ניו-יורקי" (1912) ו"שלושה חברים" (1913). הוא גם ביים סרטים אילמים, הסרט האילם האחרון שהפיק אולפן מטרו (לימים חלק מ-MGM, מטרו גולדווין מאייר) ב-1917, "Life's Whirlpool", בוים על ידי ברימור בכיכובה של אחותו את'ל. כך יצר ברימור קשר חברי עם לואי ב. מאייר שהיה בכיר ב"מטרו". לאחר מכן חלה ברימור קשות בשפעת ספרדית והחלים. ב-1924 הופיע בסרטו של גריפית' "אמריקה" וב-1928 הופיע פעם אחרונה עבור גריפית' בסרט "תופי האהבה". ב-1924 נשא לאישה את אירן פנוויק (Irene Fenwick), שתהיה אשתו עד מותה בגיל 49 ב-1936. מאז 1926 עבר ברימור כמעט אך ורק עבור אולפני MGM בהוליווד. לצדו שיחקו כמה מכוכבות התקופה כג'ין הארלו, גלוריה סוונסון וגרטה גרבו. הוא נודע במיוחד בזכותו קולו, שעבר היטב במערכות ההקלטה של התקופה. במסגרת MGM ברימור גם ביים סרטים ואף היה מועמד לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר ב-1930 על "מאדאם X". שנה לאחר מכן זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על תפקידו בסרט "נפש חופשייה". בשנות השלושים והארבעים שיחק במגוון סרטים בהם גילם דמויות נבלים כרספוטין (בסרט בשם זה מ-1932 בו הופיעו גם אחיו ג'ון ואת'ל) ודמותו של אוליבר ג'ורדן בסרט "ארוחת ערב בשמונה" (1933, לצד ג'ין הארלו ומארי דרסלר ובהשתתפות אחיו ג'ון). אולם רוב תפקידיו היו של איש מבוגר וחביב כגון בסרט על פי אי התעלומות (1929), "מאטה הארי" (1931), "גראנד הוטל" (1932, לצד גרטה גרבו), "קאמיל" (1936), "ספנים אמיצים" (1937), הן לא תקחהו עמך (1938) וקי לארגו (1948, עם לורן באקול). כן שיחק את ד"ר גילספי בסדרת הסרטים "ד"ר קילדר" ואת השופט חמור-הסבר ג'יימס ק. הארדי בסדרת סרטי "הארדי גארדי" בכיכובו של השחקן-הילד מיקי רוני, שגילם את בנו. תפקידו הבולט ביותר מתקופה זו הוא הנבל הנרי פוטר בסרט "אלו חיים נפלאים" מ-1946, בבימוי של פרנק קפרה ובכיכובו של ג'יימס סטיוארט. באותה שנה שיחק גם במערבון "דו-קרב בשמש". ב-1943 שיחק בסרט "בחור ושמו ג'ו" לצידו של ספנסר טרייסי. בשנות הארבעים החל ברימור להופיע גם בתסכיתי רדיו. הוא הופיע בסדרת "ראש העיר" (Mayor of the Town) ששודרה ב-CBS ו-NBC בין 1942 ל-1949. ברימור נפטר מהתקף לב. על שמו נטבע כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד. Lionel Barrymore & Cameron Shipp, We Barrymores. The life story of a fabulous member of a fabulous family, 1952 מדיה וקבצים בנושא ליונל ברימור בוויקישיתוף ליונל ברימור, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ליונל ברימור, באתר AllMovie (באנגלית) ליונל ברימור, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) ליונל ברימור, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) גלריית תמונות (באנגלית) גלריית תמונות(הקישור אינו פעיל) (באנגלית) ליונל ברימור, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ליונל ברימור, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אל-מוסתזהר

אל-מוסתזהר באללה (מילולית: המבקש עזרה מן האל), אבו אל-עבאס בן אל-מקתדי באללה (בערבית: المستظهر بالله, ابو العباس بن المقتدي بالله; בתעתיק מדויק: אלמסתט'הר באללה), נולד ב-1074 והיה הח'ליף העבאסי שמשל בבגדאד בין השנים 1094 ו-1118. 22 שנות שלטונו עמדו בסימן השפעה פוליטית דועכת למול העלייה במאבקים מבית ופלישת מסע הצלב הראשון לאזור. אחד מן הצלבנים, ריימונד הרביעי מטולוז, אף יצא למסע נגד בגדאד אך נבלם בחוצות תוקט שבטורקיה. בשנת 1099 כבשו הצלבנים את ירושלים מידי הפאטמים. המוני פליטים ומקיפים מצאו את דרכם לבגדאד. למרות הלחץ הציבורי, מיאן אל-מוסתזהר לשלוח כוחות נגד הצלבנים בשל הצרות הפוליטיות מבית. התסיסה העממית התפרצה במשך שני ימי שישי, עת המוני עם שהוסתו בידי אבן אל-ח'שאב, הקאדי של חלב, התפרצו למסגד הגדול, ניתצו את דוכן ההטפה ואת מושב הח'ליף. אך, כל זאת לא הועיל ואל-מוסתזהר או הסולטאן הסלג'וקי לא הונעו לפעולה. ערך זה הוא קצרמר בנושא אסלאם. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הסכם ניש

הסכם נִיש (Niš) היה הסכם בין האימפריה הרוסית לבין האימפריה העות'מאנית שסיים את המלחמה העות'מאנית-רוסית של 1735–1739. ההסכם נחתם בניש שבמזרח סרביה ב-29 בספטמבר 1739. שיחות שלום החלו עוד בשנת 1737, אך ללא תוצאות. במהלך קיץ-סתיו 1739 היו לצבא הרוסי מספר הצלחות בשדה הקרב, אך לאור ההפסדים שספגה אוסטריה והחלטתה לצאת ממלחמה, נאלצו הרוסים להאיץ את סיום המלחמה. השיחות התקיימו בתיווך השגריר הצרפתי. בהתאם לתנאי ההסכם, האימפריה הרוסית קיבלה בחזרה את אזור אָזוֹב, אך בתנאי שכל הביצורים באזור ייהרסו. שטחים באזור קובן הוכרזו כעצמאיים, ויועדו לשמש חיץ בין האימפריות. על הרוסים נאסר להחזיק צי בים השחור, וכל המסחר היה צריך להתבצע באמצעות ספינות טורקיות. לעולי הרגל מרוסיה הותר להגיע לירושלים באופן חופשי. תנאי ההסכם לא היו מיטביים, שכן האימפריה הרוסית לא הצליחה לחזק את מעמדה באזור ולקבל מוצא חופשי לים. ההסכם היה בתוקף עד לחתימת הסכם קוצ'וק קאינרג'ה בשנת 1774. מדיה וקבצים בנושא הסכם ניש בוויקישיתוף
אל-מקתדי

אל-מקתדי באמר אללה, אבו אל-קאסם עבדאללה בן מחמד בן אל-קאא'ם באמר אללה (בערבית: المقتدي بامر الله, ابو القاسم عبد الله بن محمد بن القائم بامر الله), היה נכדו של הח'ליף הקודם אל-קאא'ם והח'ליף העבאסי ששלט בבגדאד בין השנים 1075 ל-1094. בימיו, הוא זכה להכרה ולהוקרה מצד הסולטאן הסלג'וקי מאלכ שאה הראשון ותחומי הח'ליפות הורחבו סמלית לערי הקודש בחג'אז אשר שוחררו מידי הפאטמים. מאלכ-שאה נתן את ידה של בתו לאל-מקתדי. מנישואין אלה נולד בן זכר, וקווה שכך יאוחדו כס הח'ליפות עם כס הסולטנות. התוכנית נכשלה לאחר שהנסיכה עזבה את חצר הח'ליפות עם תינוקה וחזרה לבירה אספהאן. מאלכ-שאה החל לקנא במעורבות ההולכת וגדלה של אל-מקתדי וזמם להדיחו מהח'ליפות ולכלוא אותו בבצרה. רק מותו של מאלכ-שאה בשנת 1092 סיכל תוכנית זו. ערך זה הוא קצרמר בנושא אסלאם. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אל-קאא'ם הראשון

אַל-קַאאִם בִּאַמְר אללה (מילולית: המחייה במצוות האל), אבו ג'עפר עבדאללה בן אחמד אל-קאדר באמר אללה (בערבית: القائم بامر الله, ابو جعفر عبد الله بن احمد القادر بامر الله), היה הח'ליף העבאסי שמשל בבגדאד בין שנת 1031 ל-1075. מחציתה הראשונה של מלכותו עמדה בסימן היחלשותה של השושלת הבויהית אשר שלטה בבגדאד. לעיתים קרובות נותרה העיר ללא מושל ומהומות פרצו בעיר. ב-1055 נפלה העיר לידי השושלת הסלג'וקית אשר עתידה הייתה לשלוט בה ובח'ליפות במשך מאתיים השנים הבאות. בשנת 1055 עלה על בגדאד טוגרול, השליט הסלג'וקי אשר כבש את סוריה וארמניה, בחיל גדול במסווה של עלייה לרגל. טוגרול ביקש רשות לבקר בעיר מהשליט הבויהי מליכ רחים, אך הלה סירב. לאחר הפצרות רבות, נעתר מליכ רחים ופתח בפני הסלג'וקים את שערי העיר, הללו ניצלו את המצב והשתלטו על בגדאד. הח'ליף הכיר בטוגרול כסולטאן החדש, ושמו הוזכר מעתה ואילך בתפילות יום השישי במקום שם השליט הבויהי. חילופי השלטון הביאו לסוף תקופת האנרכיה שפקדה את העיר למעלה משני עשורים. בשלהי ימי השושלת הבויהית הייתה התרחשה בבגדאד פריחה של התרבות הפרסית. בשנת 1037 נפטר בעיר המלומד הגדול אבן סינא. בשנת 1058 פרץ מרד כנגד השלטון השיעי הקרמטי בבחריין בראשות אבו אל-בחלול אל-עואם. המרד הסתיים בהצלחה וריבונות הח'ליף הוכרה על האי. המדינה הקרמטית קרסה לחלוטין עם נפילת מאחזה האחרון בנווה המדבר אל-חאסה בשנת 1067. אל-קאא'ם גם הורה על הוצאתו להורג של חזקיה בן דוד שהיה ראש הגולה של יהדות בבל בסוף תקופת הגאונים וראש ישיבת פומבדיתא האחרון. מסופר כי לאחר שהלשינו על חזקיה בן דוד שונאיו הלשנת שקר לח'ליפה המוסלמי אל-קאא'ם הראשון באמר אללה, הח'ליפה אסר את מר חזקיה, ושם עינוהו והוא הוצא להורג. ערך זה הוא קצרמר בנושא אסלאם. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אל-קאדר

אל-קאדר באללה (מילולית: בעל היכולת באל), אבו אל-עבאס אחמד בן אסחאק בן אל-מקתדר באללה (בערבית: القادر بالله, ابو العباس احمد بن اسحاق بن المقتدر بالله) היה נכדו של הח'ליף אל-מקתדר והח'ליף העבאסי שמשל בבגדאד בין השנים 991 ל-1031. נולד בשנת 944 לערך, בילה את מרבית ימיו בגלות עד שנבחר לח'ליפות במקום בן דודו המודח אל-טאא'ע באללה. בימיו עמדה הח'ליפות מול איום מצד מחמוד מבית ע'זנה וניצלה אך ורק בשל סכסוכים משפחתיים שהתפרצו לאחר מותו. אל-קאדר נודע כמוביל המאבק בשיעה לאחר הדומיננטיות השיעית במאה ה-9. הוא פרסם שורה של צווים ובהם אימץ את האסכולה החנבלית, הכריז על אי-נבראותו של הקוראן (ובכך אסר למעשה על השתייכות לאסכולה המעתזלית). ימי שלטונו מסמלים את קץ ה"מאה השיעית" ואת ראשיתה של "המאה הסונית" ופעל שהאסכולה החנבלית יקבל מעמד מרכזי. במקורות היהודים נודע לשמצה משום שאסר את גאוני ישיבת פומבדיתא שרירא והיי וגזל את רכושם. שרירא נפטר זמן קצר לאחר מאסרו. ראו המאמר על שרירא גאון באתר "דעת" ערך זה הוא קצרמר בנושא אסלאם. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
א-טאאע

אַ-טַּאאִע בִּאללַּהּ אַבּוּ בַּכְּר עַבְּד אלְ-כַּרִים בְּן אלְ-מֻטִיע בִּאללַּהּ (בערבית: الطائع بالله أبو بكر عبد الكريم بن المطيع بالله; תרגום הלקב: הצייתן לאל; 932 – 3 באוגוסט 1003) היה הח'ליף העבאסי העשרים וארבעה. משל בבגדאד בין השנים 974–991. א-טאאע היה בנו של הח'ליף אל-מטיע ויורשו. בימי שלטונו נקרעה האימפריה הבֻּוַיְהִית בין פלגים יריבים, ומלחמות שיסעו את אזור סוריה והלבנט בין הביזנטים, הפאטמים, הקרמטים וקבוצות טורקיות. שלטונו החלש הסתמן בהצטמצמות שטחי הח'ליפות, ואובדן הלבנט והחג'אז לפאטמים. א-טאאע הודח בידי האמיר הבויהי בהאא א-דוולה. ירש אותו בן דודו, הח'ליף אל-קאדר. ערך זה הוא קצרמר בנושא אסלאם. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בית הדואר המרכזי (דבלין)

בית הדואר המרכזי (באירית: Ard-Oifig an Phoist; באנגלית: General Post Office) הוא המטה של שירותי הדואר האירי ובית הדואר המרכזי של העיר דבלין. הבניין ממוקם במרכזו של רחוב או'קונל, רחובה המרכזי של העיר, והוא הבניין האחרון אשר נבנה בדבלין בסגנון ג'ורג'יאני. אבן הפינה לבנייתו של המבנה הונחה ב-12 באוגוסט 1814 על ידי הרוזן וייטוורת', מושל אירלנד, ובנייתו ארכה ארבע שנים. הבניין נחנך ב-6 בינואר 1818 עת עבר בית הדואר, אשר שכן בבניין קטן ברחוב דיים, למשכנו החדש. חזיתו של הבניין בעיצוב הסדר האיוני, פורטיקו באורך 67 מטרים ובגובה של כ-15 מטר, המאכלס שישה עמודים איונים בקוטר של 167 ס"מ. מעליה מופיע אפריז מקושט ובמרכזו של הגמלון הופיע שלט האצולה של הממלכה המאוחדת כטימפנון, עד שהוסר בשנות ה-20 של המאה ה-20. מעל הגמלון מוצבים שלושה פסלים מאת ג'ון סמית': מרקוריוס משמאל, אוחז בקדוקאוס; מימין האנשה של הנאמנות, ידה האחת מונחת על ירכה והשנייה אוחזת במפתח; ובמרכז היברניה - דמותה של אירלנד, אוחזת בחנית ובנבל. האנטבלטורה, למעט הארכיטרב, נמתחת לאורך חזית הבניין, ומעליה קרניז ומעקה מעוטר. למעט הפורטיקו הבנוי מאבן גיר שאר הבניין בנוי מגרניט. האנשה של הנאמנות היברניה מרקוריוס הבניין שימש כמפקדה של מנהיגי מרידת חג הפסחא של שנת 1916 ומעל גגו של הבניין התנוסס הטריקולור המהפכני האירי – דגל תלת פסי בצבעי ירוק, לבן וכתום, דגל מהפכני אשר הונף בעת מרידת אירלנד הצעירה בשנת 1848. התקפותיהם של הבריטים אשר עשו שימוש בארטילריה פגעו קשות במבנה, והנזק תוקן שנים לאחר מכן לאחר הקמת מדינת אירלנד החופשית. מדיה וקבצים בנושא בית הדואר המרכזי בוויקישיתוף בית הדואר המרכזי באתר אדריכלות אירית (באנגלית) Project Gutenberg Article היסטוריה ומסורת - בית הדואר המרכזי ההתקוממות של 1916
האנדרטה לזכר קרבנות אסון מגדלי התאומים (ירושלים)

האנדרטה לזכר קרבנות אסון מגדלי התאומים היא אנדרטה השוכנת על גבעה בעמק הארזים שבקרבת שכונת רמות בירושלים. את האנדרטה יצר הפסל אליעזר ויסהוף. האנדרטה הוקמה על ידי קרן קיימת לישראל בהשקעה של כ-10 מיליון שקלים. בתוך מעגל גדול ניצב פסל גדול ממתכת. חלקו התחתון של האנדרטה נראה כקיר קורס ועליו 50 כוכבים כמספר מדינות ארצות הברית וחלקו העליון בצורת דגל ארצות הברית המתנופף אל על. גובה האנדרטה 9 מטרים ובבסיסה נמצא גוש מתכת שנלקח משלד הריסות מגדלי התאומים והועבר לישראל מטעם עיריית ניו יורק לשם שילובו בפסל. בשולי המעגל נמצאים לוחות מתכת ועליהם מוטבעים שמות 2,980 הנספים, בהם חמישה ישראלים. האנדרטה נחנכה ב-12 בנובמבר 2009 בטקס בו השתתפו ראש ממשלת ישראל לשעבר, אהוד אולמרט, שהיה בין יוזמי האנדרטה בהיותו ראש עיריית ירושלים, שגריר ארצות הברית ג'יימס קנינגהם, יו"ר דירקטוריון קק"ל, אפי שטנצלר, נציגי המשפחות השכולות ואחרים. מבט-על - מתחם האנדרטה מבט כללי על האנדרטה מול כביש 9 והר המנוחות אחת הטבלאות עם שמות הנספים כתובת הקדשה על האנדרטה מבט כללי על האנדרטה עץ זית לזכר קורבנות הטבח בבית הכנסת בפיטסבורג, בסמוך לאנדרטה רשימת קורבנות הטבח בבית הכנסת בפיטסבורג מדיה וקבצים בנושא האנדרטה לזכר קרבנות אסון מגדלי התאומים בוויקישיתוף דובי זכאי, זיכרון מהתאומים: טיול לאנדרטה לזכר פיגועי ה-11 בספטמבר, באתר nrg‏, 2 בפברואר 2010 יגאל מורג, מצגת על האנדרטה + הדרכה להגיע למקום 9/11 "Living Memorial" in the Jerusalem Forest Hills Dedicated, באתר YouTube ערך זה הוא קצרמר בנושא ירושלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רפיק אל-חוסייני

ד"ר רפיק אל-חוסייני (נולד ב-1 במאי 1952), הוא רוקח ואיש ציבור פלסטיני. היה ראש לשכתו של אבו מאזן והושעה ב-2010 לאחר פרשיית מין. חוסייני נולד בירושלים, בן למשפחת אל חוסייני. חוסייני למד בקולג' ויקטוריה שבאלכסנדריה במצרים. סיים תואר ראשון בביולוגיה וכימיה מהאוניברסיטה האמריקנית בביירות ב-1973. הוא למד לדוקטורט בכימיה מדיצינלית באנגליה אותו סיים ב-1978, ועשה פוסט-דוקטורט באוניברסיטת ברמינגהאם במחלקה למיקרוביולוגיה בין השנים 1984 ל-1986. שימש כמנהל שירותי המרפאה בבית החולים הפלסטיני בעמאן. למד לתואר שני בניהול מערכות בריאות באוניברסיטה העירונית של לונדון וסיים בשנת 1994 וחזר לרשות הפלסטינית כדי לעמוד בראש מועצת הבריאות של הרשות. באפריל 2005 מונה לראשות לשכתו של נשיא הרשות הפלסטינית, אבו מאזן ומחזיק תיק ירושלים. בפברואר 2010 חשף הממונה לשעבר על המלחמה בשחיתות במודיעין הפלסטיני, פהמי שבאנה, סרט וידאו שצולם ב-2008. הסרטון, שהוקרן בערוץ 10, מראה את אל-חוסייני כשהוא עירום ומנסה לשכנע לשדל אשה שביקשה לעבוד בלשכה כמזכירה לקיים עמו יחסי מין, בסרט הוא גם נשמע מכפיש את אבו מאזן ואת ערפאת. כעבור מספר ימים החליט אבו מאזן להשעות את רפיק מתפקידו. במסיבת עיתונאים טען חוסייני כי הקלטת מזויפת והיא פרי של קונספירציה ישראלית ופלסטינית להכתים אותו ואת אבו מאזן. הכתבה בערוץ 10 שעוררה את הפרשיה
קלוני (עיר)

קלוני (בצרפתית: Cluny) היא קומונה במחוז סון ולואר (Saône-et-Loire) בחבל בורגון-פראנש-קונטה שבמזרח צרפת, כ-20 ק"מ מצפון-מערב למקון. העיירה התפתחה מסביב והודות למנזר קלוני, שנוסד על ידי הדוכס וילהלם הראשון מאקוויטניה ב-910. אורח החיים של מנזר קלוני היה כזה שהנזירים היו עסוקים בתפילה רוב שעות היום והיו זקוקים לאנשי שירות שיטפלו עבורם בצורכי היום-יום. עובדים אלו התיישבו סביב המנזר והקימו יישוב. כאשר עלתה קרנו של המנזר הגיעו אליו מבקרים רבים שנזקקו לשירותי לינה ואוכל. המנזר סיפק שירותים אלו רק לאורחים נבחרים, לנזירים ממנזרים אחרים ולחלק מאנשי הכמורה. כל השאר נזקקו לרכוש שירותים אלו בכפר וכך התפתח הכפר. ב-2006 מנה היישוב 4,835 נפש. מדיה וקבצים בנושא קלוני בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קלוני אתר האינטרנט הרשמי של קלוני (בצרפתית) קלוני, ברשת החברתית אקס (טוויטר) קלוני, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא צרפת ובנושא יישובים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.