laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מחוזות האיים המלדיביים

מבחינה מנהלית האיים המלדיביים הייתה מחולקים ל-7 מחוזות (Province). החל משנת 2010 היא מחולקת ל-17 אטולים ו-4 ערים בעלי מעמד נפרד. שמותיהם של האטולים הם למעשה ראשי התיבות של שמותיהם המקוריים בשפת הדיבהי, משום שהשמות המקוריים קשים להגייה בפי זרים המגיעים למדינה. מדיה וקבצים בנושא מחוזות האיים המלדיביים בוויקישיתוף נתוני אוכלוסייה תיאור האיים אתר השלטון המקומי
מוזיאון עוקשי

מוזיאון עוקשי הוא מוזיאון לאמנות בעכו העתיקה. ובשמו המלא "מוזיאון עוקשי לאומנות" המוזיאון שוכן במבנה מהתקופה העות'מאנית, המאופיין בתקרה בעלת קמרונות צולבים, בסמוך לכלא עכו ומול מסגד אל-ג'זאר. במבנה שכנה בעבר הסדנה של האמן אבשלום עוקשי, ממייסדי קבוצת אופקים חדשים. לאחר מותו ב-1980 הוסבה הסדנה למוזיאון, שנפתח בפסטיבל עכו באוקטובר 1983. המוזיאון מכיל תצוגת קבע מיצירותיו, המתמקדות בסצינות מן המקרא ובנופי ארץ ישראל. כן מוצגות במוזיאון תערוכות מתחלפות. המוזיאון מנוהל מאז 1997 בידי עמותת מוזיאון פרטי עוקשי לאמנות - עכו. מדיה וקבצים בנושא מוזיאון עוקשי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מוזיאון עוקשי מוזיאון עוקשי באתר עכו העתיקה שוש אביגל, תיאטרון אחר, כותרת ראשית, 21 בספטמבר 1983 ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיאונים ובנושא אמנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קלינט מנסל

קלינט מנסל (באנגלית: Clinton Darryl "Clint" Mansell; נולד ב-7 בינואר 1963) הוא מוזיקאי ומלחין בריטי, בעבר סולן וגיטריסט להקת "Pop Will Eat Itself". מנסל הקים את הלהקה, שסגנונה רוק אלטרנטיבי-דאנס, בשנת 1981, עם עוד ארבעה חברים, תחת השם "From Eden". ב-1986 שונה שם הלהקה ל-"Pop Will Eat Itself" ("הפופ יאכל את עצמו"), והיא הוציאה 11 אלבומים עד פירוקה ב-1997, ועוד מספר אלבומים לאחר איחודה מחדש ב-2005. לאחר פירוקה הראשון של הלהקה, פנה מנסל לקריירה עצמאית של מלחין מוזיקת רקע לסרטים כאשר חברו, הבמאי דארן ארונופסקי, ביקש ממנו להלחין את המוזיקה לסרטו "פאי". המוזיקה שכתב קצרה ביקורות חיוביות, ולאחריה הלחין מנסל את המוזיקה לסרט נודע נוסף של ארונופסקי, "רקוויאם לחלום". בהמשך כתב את המוזיקה לסרטים כגון "החלל" (the Hole), מוזיקה לפרק הפיילוט של סדרת המתח "CSI - ניו יורק", "להתאהב מחדש", וכן למספר סרטים נוספים של ארונופסקי כגון "המתאבק" (the Wrestler), "המעיין" שאף היה מועמד לפרס אוסקר למוזיקה המקורית הטובה ביותר ב-2007, ו"ברבור שחור אגב הוא הלחין לMass effect 3בשנת 2011". אתר האינטרנט הרשמי של קלינט מנסל (באנגלית) קלינט מנסל, ברשת החברתית פייסבוק קלינט מנסל, ברשת החברתית אקס (טוויטר) קלינט מנסל, ברשת החברתית אינסטגרם קלינט מנסל, סרטונים בערוץ היוטיוב קלינט מנסל, ברשת החברתית Goodreads קלינט מנסל, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) קלינט מנסל, באתר AllMovie (באנגלית) קלינט מנסל, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) קלינט מנסל, באתר Box Office Mojo (באנגלית) קלינט מנסל, באתר Metacritic (באנגלית) קלינט מנסל, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) קלינט מנסל, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) קלינט מנסל, באתר ספוטיפיי קלינט מנסל, באתר סאונדקלאוד (באנגלית) קלינט מנסל, באתר Last.fm (באנגלית) קלינט מנסל, באתר AllMusic (באנגלית) קלינט מנסל, באתר MusicBrainz (באנגלית) קלינט מנסל, אמן באתר Encyclopedia Metallum (באנגלית) קלינט מנסל, באתר דיזר קלינט מנסל, באתר Yandex.Music (ברוסית) קלינט מנסל, באתר Discogs (באנגלית) קלינט מנסל, באתר Songkick (באנגלית) קלינט מנסל, באתר Genius קלינט מנסל, באתר SecondHandSongs קלינט מנסל, באתר בנדקמפ קלינט מנסל, באתר בילבורד (באנגלית) קלינט מנסל, באתר טיידל (באנגלית) ראו Mass Effect 3 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יוסף קארה

מארי יוסף בן סאלם (שלום) קארה (ה'תקכ"ט – י"ז באלול ה'תר"ט, 1769 – 4 בספטמבר 1849) היה הראב"ד הקבוע השמיני בבית דין צנעא. נולד לסאלם בן צאלח קארה ברובע היהודי בעיר צנעא בירת תימן. היה מתלמידיו המובהקים של מהרי"ץ ונחשב כממשיך דרכו העיקרי בפסיקת הלכה. התפלל ולימד בבתי הכנסת בית אלאוסטא ובית כחלאני שבעיר, שבהם התפלל בנוסח השאמי. לאחר פטירת חברי בית הדין הקבוע השביעי בשנת ה'תקס"ט (1809), נתמנה בית דין זמני לתקופה של 3 שנים, ובשנת ה'תקע"ב (1812) נבחר מארי יוסף לשמש כראב"ד קבוע של הרכב בית הדין הקבוע השמיני. נפצע מחרב במצחו בשנת ה'תקע"ח (1818), בפרעות שעשו הערבים ביהודי צנעא בזמן "מרד בכיל". תקופה מסוימת גלה מעירו צנעא לכפר באזור חג'בה, שם התארח אצל התושבים. צוואתו לבניו נכתבה בפנקס בית הדין בצנעא (המסוודה). נפטר בצנעא ביום שלישי, י"ז באלול ה'תר"ט (1849). מארי יוסף פתח ישיבה בביתו, שבה למדו כל לילה כשעתיים לפני עלות השחר. את שיעוריו העביר בעל פה, ושלט בעל פה בסוגיות התלמוד ומפרשיו. את רוב זמנו הקדיש ללימוד ולהנהגת הקהילה. עיקר לימודו היה תלמוד ומשנה תורה להרמב"ם. היה רב ראשי פעיל ביותר, ותיקן תקנות רבות לציבור, כגון צמצום הוצאות החתונות כדי למנוע את התרוששות העניים. במחלוקת על ברכת המוציא, צידד במנהג הקדום, כדעת רבו מהרי"ץ. למרות היותו מתפלל בנוסח השאמי, הוא היה ממשיך דרכו של רבו מהרי"ץ, שהיה ממשיכה של דרך הפסיקה הקדומה של יהודי תימן. הוא ראה בזרם השאמי עניין של נוסח תפילה בלבד, אך סבר שיש לפסוק כפי מסורת הפסיקה של יהדות תימן המקובלת מדורי דורות, ועל כן יצא בתקיפות נגד חבריו שרצו לחדש ולפסוק בתימן כדעת השולחן ערוך. בין תלמידיו בניו מארי סלימאן קארה ששימש כראב"ד לאחר פטירתו, ומארי אברהם קארה, מארי חיים קורח, מארי סאלם חבשוש ראש הישיבה הכללית, מארי סלימאן צאלח ששימש כראב"ד העשירי, ובנו הצעיר מארי יחיא. חיבר את הספר "זבחי אלהים" על הלכות שחיטה, שהיה נפוץ מאוד בתימן, ואף זכה לקיצור על ידי מארי דוד עראקי. בנוסף לחיבורו, כתב תשובות רבות בהלכה ופסקי דין הפזורות בספריות ובידי יחידים. הוא הנחה את השד"ר שהגיע לתימן ר' ברוך בן שמואל מפינסק שהגיע לצנעא בשנת ה'תקצ"ג (1833), והסביר לו כיצד להתנהג כדי להישמר מהתושבים המוסלמים. בסופו של דבר ר' ברוך לא הקשיב לעצותיו והוצא להורג. הרב עמרם קורח כתב עליו: הראב"ד יוסף קארה הלך בכל דרך רבו מהרי"ץ ז"ל. הנהיג את עדתו ביושר בענווה והשכל. החזיק מוסדות הלימוד וריבוץ תורה ונתן עינו עליהם. קבע ישיבה בביתו בכל לילה שתי שעות קודם אור היום ללמוד וללמד משנה ותלמוד עם פירש"י ותוספות. היתה לו בקיאות שלמה בסוגיות התלמוד ופירש"י ורובם גורסם על פה. — הרב עמרם קורח, סערת תימן, עמ' כז-כח ד"ר משה גברא, אנציקלופדיה לחכמי תימן, כרך א', המכון לחקר חכמי תימן, בני ברק, ה'תשס"א (2001), עמ' 549–551 הרב רצון ערוסי, המחלוקת בעניין ברכת המוציא בסעודת הסיבה של הרבים - תשובה מכת"י להרב יוסף אלקארה ז"ל, בתוך: יהודה לוי נחום, צֹהַר לחשׂיפת גנזי תימן, הוצאת אפיקים, תל אביב, ה'תשמ"ו (1986), עמ' שלח-שס הרב עמרם קורח, סערת תימן, ירושלים, ה'תשי"ד (1954), פרק שני: התקופה התיכונה - משוב הגולים ממוזע עד חתימת בתי הדין בצנעא, עמ' יד-סב
פתרון (תורת המשחקים)

פתרון עבור משחק בצורה קואליציונית הוא וקטור המחלק את הרווח בין השחקנים כאשר לכל שחקן מיוחסת קואורדינטה בווקטור. הגדרה פורמלית: תהי U משפחת משחקים בצורה קואליציונית (על קבוצה כלשהי של שחקנים). מושג פתרון (עבור המשפחה U) הוא פונקציה φ {\displaystyle \varphi } המתאימה לכל משחק ( N ; v ) ∈ U {\displaystyle (N;v)\in U} תת-קבוצה φ ( N ; v ) {\displaystyle \varphi (N;v)} של RN. ייתכן כי עבור משחק מסוים ( N ; v ) ∈ U {\displaystyle (N;v)\in U} יתקיים φ ( N ; v ) = ∅ {\displaystyle \varphi (N;v)=\emptyset } . מושג הפתרון נקרא נקודתי אם לכל משחק ( N ; v ) ∈ U {\displaystyle (N;v)\in U} הקבוצה φ ( N ; v ) {\displaystyle \varphi (N;v)} בת איבר אחד. פתרון נקודתי מציע לכל משחק נתון ולכל מבנה קואליציוני פתרון אחד ויחיד שהוא למעשה הדרך לחלוקת הרווח בין חברי הקואליציה. דוגמאות לפתרון נקודתי הם ערך שפלי והגרעינון. פתרון קבוצתי מציע לכל משחק נתון ולכל מבנה קואליציוני קבוצה של וקטורי תשלומים. דוגמה לפתרון קבוצתי היא הליבה. פתרון φ {\displaystyle \varphi } נקודתי נקרא יעיל אם ∑ i = 1 N φ i ( N ; v ) = v ( N ) {\displaystyle \sum _{i=1}^{N}\varphi _{i}(N;v)=v(N)} לכל משחק ( N ; v ) ∈ U {\displaystyle (N;v)\in U} . פתרון φ {\displaystyle \varphi } קבוצתי נקרא יעיל אם לכל x ∈ φ ( N ; v ) {\displaystyle x\in \varphi (N;v)} ולכל משחק ( N ; v ) ∈ U {\displaystyle (N;v)\in U} מתקיים ∑ i ∈ N x i = v ( N ) {\displaystyle \sum _{i\in N}x_{i}=v(N)} . פתרון סביר שמואל זמיר, מיכאל משלר, אילון סולן, תורת המשחקים, ירושלים: מאגנס, 2008, מסת"ב 9654932946
XNOR לוגי

באלגברה בוליאנית, XNOR (לעיתים exnor או Nxor) הוא שילוב של הפעולות הבוליאניות XOR ו-NOT, כלומר הוא מחזיר את ההפך ממה ש-XOR מחזיר. פעולה זו היא למעשה פעולת השוואה בין שני אופרנדים, אשר במקרה של שוויון תוצאתה "אמת". XNOR הוא קומוטטיבי ("חילופי") ואסוציאטיבי ("קיבוצי"). להלן טבלת אמת המראה את ההבדלים שבין XOR ל-XNOR‏: בפעולת XNOR על יותר משני אופרנדים, התוצאה תהיה זהה לזו של XOR כאשר מספר האופרנדים אי זוגי, ותהיה הפוכה ממנו (0 הופך ל-1, ו-1 הופך ל-0) אם מספר האופרנדים זוגי. אם ורק אם מדיה וקבצים בנושא XNOR לוגי בוויקישיתוף XNOR לוגי, באתר MathWorld (באנגלית)
ערך השרידים

ערך השרידים (בגרמנית: Ruinenwert) היא תאוריה אדריכלית שהעלה האדריכל הנאצי אלברט שפר. התאוריה מהווה הרחבה להשקפתו של האדריכל הגרמני בן המאה ה-19 גוטפריד סמפר בדבר העדפה של בנייה בחומרים טבעיים כגון סלע, על השימוש בחומרים מודרניים כברזל. בהתבסס על תפישתו של היטלר לגבי האדריכלות הנאצית, אימץ שפר את הרעיון בדבר בנייה בחומרים טבעיים שיוכל לשמש כגשר תרבותי לדורות הבאים. הימנעות משימוש בחומרים מודרניים "חסרי ייחוד" כבטון ופלדה בבניית מבני המפלגה ומונומנטים אדריכליים אחרים, יאפשר את יצירת אותו קשר בין העבר לעתיד. הרעיון העומד מאחורי התאוריה טוען, כי מבנים אשר יבנו בהווה, ואשר יתמוטטו ויהרסו בעתיד הרחוק, יותירו אחריהם הריסות "אסתטיות" כדוגמת הריסות רומא העתיקה. לטענתו של שפר הבנייה שתתבסס על תאוריית ערך השרידים תיצור מבנים הדורשים תחזוקה שוטפת מינימלית ולכן יהיו גם שימושיים ומרשימים יותר וישמשו בתפקידם לאורך דורות רבים. הרעיון הראשוני עלה במוחו של שפר בתקופת הכנותיו ותכנוניו לאולימפיאדת ברלין שנערכה ב-1936. הביטוי הפומבי הראשון לרעיון ניתן על ידו ב"תוכנית ארבע השנים" בשנת 1937. במאמרו "אבן ולא ברזל" נתן כדוגמה את מבנה הפרתנון באתונה העומד על מכונו במצב שימור מצוין מן התקופה של יוון העתיקה ועד היום. שפר טען כי בנייה מודרנית מחזיקה מעמד כ-50 שנה לכל היותר, לעומת הבנייה בחומרים טבעיים בתרבויות העתיקות כמצרים ורומא המשתמרת עד ימינו. היטלר אימץ בחום רב את רעיונותיו של שפר וראה בהם אמצעי וסמל להוכחת גדולתו של הרייך השלישי, בדיוק כפי שהשרידים ברומא וביוון מסמלים את גדולתן של התרבויות ההן. שפר הציע וקיבל את אישורו של היטלר לקביעת "חוק ערך השרידים" למרות הסתייגויות מקורביו האחרים. מרבית המבנים המתוכננים לא ניבנו מעולם, ובאחרים נעשה, למרות החוק, שימוש בבטון במקום בחומרים טבעיים. A Theory of Ruin-value
ישיבת קמניץ

ישיבת קמניץ היא ישיבה חרדית בירושלים שנוסדה על ידי הרב משה ברנשטיין, חתנו של הרב ברוך בר ליבוביץ, ובנו הרב יעקב משה ליבוביץ לזכרם ושמם של הרב רבי יצחק אלחנן קובנר-ספקטור ראב"ד קאוואנא והרב ברוך בר ליבוביץ ראש ישיבת כנסת בית יצחק בקמניץ. בשנות ה-30 כיהנו הרב ברנשטיין והרב ליבוביץ כר"מים בישיבת כנסת בית יצחק, שעברה מסלבודקה לקמניץ, ושבראשה עמד עד אז הרב ברוך בר ליבוביץ בעל הברכת שמואל. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נסגרה הישיבה. השניים נמלטו מליטא ועלו לארץ ישראל. עם בואם ייסדו את ישיבת קמניץ בירושלים ברחוב יחזקאל 22 בשכונת גאולה פינת רחוב עזרא 10 בשכונת הבוכרים שב-25 שנה האחרונות התרחב תלמוד תורה קמניץ למבנה נוסף ענק גם של בית משהיוף בפינת הרחובות, "אדוניהו הכהן", "דוד חזן", ורחוב דוד הנקרא גם "רחובות הבוכרים", ובשנת 1945 מנתה הישיבה 85 תלמידים. כאשר עלה לישראל ב-1950 מונה הרב אליהו לופיאן כמשגיח רוחני של הישיבה. לאחר פטירתו של הרב ברנשטיין בשנת 1956, מונו חתניו - הרב יצחק שיינר והרב אשר ליכטשטיין לראשי הישיבה. לאחר פטירת הרב שיינר בשנת 2021 החליפו בנו הרב אברהם, לאחר פטירת הרב ליכטשטיין בשנת 1998 החליפו בנו הרב ברוך דב. כמו כן כיהן כראש ישיבה, הרב חיים שלמה ליבוביץ עד למינוי לאחד מראשי ישיבת פוניבז'. לאחר פטירתו בשנת 2016 החליפו בנו הרב ברוך דב, בתפקידי רמי"ם משמשים הרב נפתלי גפן, הרב ישראל אליעזר גרוזובסקי, הרב ישעיה קוסובסקי, והרב שמעון "שימי" קראוס בן הרב יעקב קראוס ונכדו של הרב יצחק שיינר. כיום הדמות הפופולרית בישיבה הוא הרב ברוך דוב ליכטשטיין שהערכה שרכש לו בקרב הבחורים ידועה לשם דבר. מוסדות ישיבת קמניץ כוללים גני ילדים, בית הכנסת, תלמוד תורה, ישיבה קטנה (תפארת משה), ישיבה גבוהה (כנסת בית יצחק) וכולל אברכים, חלק מהמיתחם מושכר למוסדות אחרים של חסידויות שונות. הישיבה הגדולה והתלמוד תורה שכנו בעבר במבנה שהוקם על גבי "בית משהיוף" בקרן הרחובות דוד חזן-רחובות הבוכרים בשכונת הבוכרים, ששומר במהלך הבנייה באופן חלקי, הישיבה הקטנה שכנה בעבר בבניין ישיבת חברון-גאולה ברחוב חגי. בהמשך הישיבה הגדולה עברה למבנה שנחנך בסוכות שנת תשע"ט המבנה נתרם במרביתו על ידי שלמה יהודה רכניץ. וכן הישיבה הקטנה עברה גם היא לקומה הרביעית שבאותו מבנה שברחוב יחזקאל 22 פינת רחוב עזרא 10 בירושלים. הישיבה נתמכת בתקציבים ממשלתיים ובתרומות. עם זאת, בשנת 1980 פורסם כי היא השיבה מרצונה למשרד האוצר את התקציב שהפקיד בחשבונה. מדיה וקבצים בנושא ישיבת קמניץ בוויקישיתוף כנסת בית יצחק, קובץ לחידושי תורה לזכר הרב משה ברנשטיין (כולל 'מאמרי הערכה' לדמותו), באתר היברובוקס וועד הישיבות, שערים, 18 בינואר 1945 לעצרת תפילה וזעקה נגד חילול הקודש, חרות, 6 בינואר 1952 הרב מ. ברנשטיין ז"ל, חרות, 27 ביולי 1956 נח זבולוני, ישיבה מסרבת לקבל מענק, דבר, 7 באוקטובר 1980 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישיבות ובנושא ירושלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פיליקי אטריה

פיליקי אטריה (ביוונית: Φιλική Εταιρεία - "אחווה ידידותית"), מכונה גם אגודת האחווה, היה ארגון לאומני מחתרתי שפעל בדרום-מזרח אירופה, בראשית המאה ה-19, במטרה להפיל את השלטון העות'מאני ביוון ולייסד מדינה יוונית עצמאית. הארגון יזם, תכנן והיה שותף פעיל במלחמת העצמאות היוונית שפרצה ב-1821, והוא אחראי במידה רבה להצלחת מלחמה זו, שהביאה להקמתה של ממלכת יוון המודרנית. בהשפעת תסיסה רעיונית ותשוקה נלהבת לעצמאות בכל רחבי אירופה שהובילה מאוחר יותר לאביב העמים הוקמו בכל רחבי אירופה אגודות סתרים. בין היתר התכנסו באודסה שלושה יוונים צעירים ומשכילים ממעמד האצולה הפנריוטית. מטרתם הייתה לאחד את כל היוונים בארגון מזוין ולהפיל את שלטון האימפריה העות'מאנית על יוון. שלושת המייסדים היו ניקולאס סקופאס מחבל אפירוס, עמנואל קסנטוס מפטמוס שבתקופת שהותו באיטליה היה חבר בבונים החופשיים, אתנסיוס צאקולוב מיואנינה והחבר הרביעי שצורף היה פניוטיס אנאגנוסטופולוס מחבל אליס. צאקולוב כבר ניסה בעבר הקרוב להקים ארגון דומה בשם "הלנוגלוסו קסנודוחיו" (Ελληνόγλωσσο Ξενοδοχείο). בהשפעתם של קסנטוס וחבר נוסף, קונסטנטינוס ראדוס, שהיה לו רקע בתנועת הקרבונארי, החליטו המייסדים על הקמת ארגון חשאי במבנה הדומה לזה של לשכות הבונים החופשיים. המייסדים וכן המצטרפים הושפעו מרעיונותיהם של אדאמנטיוס קוראיס, אווגניוס ולגאריס וריגאס פראוס ובמיוחד הושפעו ממה שהם האמינו שהייתה הוצאתו להורג של ריגאס פראוס ולכן הקימו באודסה, ב-1814 ארגון חשאי שמטרתו הקמת יוון חופשית מכיבוש. בשנתיים הראשונות גויסו כ-30 חברים, רק לקראת מועד המרד המתוכנן ב-1821 הרחיבו את שורות הארגון וקלטו יותר ויותר חברים חדשים. בקבלה לארגון הייתה עדיפות לאותם החברים שהיו בעלי ניסיון קרבי עם נשק. פרט למעט הפנרים בעלי ניסיון צבאי, רבים היו חברים בקבוצות הארמטולים (Αρματολοί) והקלפטס (κλέφτης) שהצטיינו בתקיפות ומעשי שוד נגד העו'תמאנים ואנשיהם ביוון רוב חברי ה"אתריה" היו צעירים יוונים מרוסיה. פעלו בה אקדמאים צעירים, גם לא יוונים, כמו אלכסנדר פושקין שהצטרף כחבר לא פעיל. הארגון נתמך ומומן על ידי קהילות יווניות מבוססות בבריטניה ובארצות הברית. תמיכה נוספת הוגשה לארגון בחשאי על ידי הצאר הרוסי אלכסנדר הראשון עצמו, שראה בו מוקד השפעה רוסי עתידי בבלקן. אלכסנדר איפסילנטי דימיטריוס איפסילנטי לסקרינה בובולינה מנטו מברוגנוס מדיה וקבצים בנושא פיליקי אטריה בוויקישיתוף פיליקי אטריה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אלסנדרה צ'לטי

אלסנדרה צֶ'לֶטי (באיטלקית: Alessandra Celletti; נולדה ב-6 ביוני 1966) היא פסנתרנית ומלחינה איטלקית. צ'לטי נולדה ברומא. היא למדה פסנתר באקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא. לאחר מכן המשיכה את לימודיה והתמקדה במוזיקה אימפרסיוניסטית צרפתית. בשנת 1994 יצא האלבום הראשון שלה, "Les Sons Et Les Perfums" ("קולות וניחוחות") בו ביצועים ליצירות של אריק סאטי, מוריס ראוול וקלוד דביסי. בשנת 1997 הוציאה אלבום שני, "Viaggio a Praga" ("ביקור בפראג"), עם ביצועים ליצירות של המלחין הצ'כי לאוש יאנאצ'ק. בהמשך הוציאה תקליטורים שהתמקדו במלחינים ספציפיים, בהם סקוט ג'ופלין, פיליפ גלאס, אריק סאטי וגורדייף. בנובמבר 2007 הוציאה דיסק עם 16 יצירות מקוריות לפסנתר שהלחינה, ובו השפעה של מלחינים מודרניים ומינימנליסטים שאותם ביצעה במהלך הקריירה שלה. Les sons et les parfums (1994) Viaggio a Praga (1994) Overground (1997) Hidden Sources (1998) Esoterik Satie (2000) Black Baby (2002) Metamorphosis (2005) Chi mi darà le ali (2006) The Golden Fly (2007) Way Out (2008) Alessandra Celletti Plays Baldassarre Galuppi (2009) Celletti and Roedelius Sustanza di cose sperata (2009) Above the Sky (2013) Working on Satie (2016) מדיה וקבצים בנושא אלסנדרה צ'לטי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אלסנדרה צ'לטי אלסנדרה צ'לטי, ברשת החברתית פייסבוק אלסנדרה צ'לטי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אלסנדרה צ'לטי, באתר AllMusic (באנגלית) אלסנדרה צ'לטי, באתר MusicBrainz (באנגלית) אלסנדרה צ'לטי, באתר Discogs (באנגלית) אלסנדרה צ'לטי, באתר Songkick (באנגלית)
חאן אל-פראנג'

חאן אל-פראנג' או חאן אל-פראנג'י ("חאן הצרפתים") הוא חאן הניצב בלב השוק במרכזה של עכו העתיקה. חאן אל-פראנג' הוא החאן העתיק ביותר מבין החאנים ששרדו בעכו בשלמותם. הכניסה אליו היא באמצעות מעבר מקורה בקמרון חבית המוביל אליו מרחוב יוליוס קיסר שבצידו הדרומי, ושטחו משמש בעיקר כחניון. החאן הוקם במחצית השנייה של המאה ה-16 במקום בו ניצבה החצר המרכזית של הרובע הוונציאני בתקופה הצלבנית, ואשר נקראה "האכסניה הוונציאנית" (Fundus Venetorum). בשנת 1535 העניקו העות'מאנים זכויות לסוחרים צרפתים במספר ערי נמל באגן המזרחי של הים התיכון, ובהן גם עכו. סוחרים צרפתים קבעו בחאן את מקום מגוריהם ואת מרכזם המסחרי, וממנו חלשו על סחר הכותנה בעיר. מסיבה זו זכה לשמו. באמצע המאה ה-16 רכשו הפרנציסקנים מספר חדרים בחאן, ועשו בהם שימוש כפונדק ומאוחר יותר גם כבית ספר. בראשית המאה ה-18 עבר מושל עכו להתגורר בחאן, וכשפעילות הסוחרים הצרפתים הגיעה לשיאה לקראת סוף המאה, גירש אותם אחמד אל-ג'זאר מהעיר בשנת 1791 והשתלט על הענף. לחאן אל-פראנג' נוספו קומות ואגפים מודרניים, ואלה מטשטשים במידה רבה את מראהו המקורי. רק חזיתו הדרומית בת שתי הקומות שמרה במידה רבה על צורתה המקורית. בחלקו הצפוני והצפון-מזרחי של המבנה פועל כיום בית הספר הפרנציסקני "טרה סנטה", הסמוך למנזר הפרנציסקני מהמאה ה-18. בית הספר ניכר בשתי הקומות הנוספות שנבנו עבורו על-גבי מבנה החאן, ובגג הרעפים האדומים המשופע שלו. בנוסף, האגף בו שוכן בית הספר עבר שיפוצים מקיפים. המוסד ששורשיו בתחילת המאה ה-17, נוסד באופן רשמי בשנת 1960, והלימודים בו הם בכיתות א' עד ח'. מדיה וקבצים בנושא חאן אל-פראנג' בוויקישיתוף החאן באתר ArchNet בית הספר טרה סנטה בעכו החאן באתר החברה לפיתוח עכו העתיקה Terra Santa School - Acri משרד החינוך
השוק הלבן

השוק הלבן או שוק אל-אביאד הוא שוק בצפון-מזרחה של העיר העתיקה בעכו. השוק זכה לשמו בזכות הטיח הלבן שכיסה את קירותיו. מבנה השוק הראשון באתר זה נבנה על ידי דאהר אל-עומר באמצע המאה ה-18 ובשל מיקומו בסמוך לשער היבשה שממזרח לו, היה למוקד המסחרי החשוב ביותר בעיר במשך יותר מ-150 שנים. המבנה המקורי היה גדול מהמבנה הנוכחי והיו בו 110 חנויות (לעומת 64 שיש בו כיום). בשנת 1817 עלה השוק באש, לפי האגדה בעקבות ניצוץ ממקטרת שגרם לפיצוץ עז בחבית אבק שרפה. שליט העיר, סולימאן פאשה, הרס את שרידי המבנה והקים אותו מחדש באותה שנה. השוק שב ונפגע בשנים 1831-1832 כתוצאה מהתקפתו של אבראהים פאשא על העיר. עם זאת, הוא שמר על חשיבותו עד לסוף התקופה העות'מאנית. השוק הלבן הוא רחוב מקורה באורך של כמאה מטרים, שנמתח במקביל לרחוב צלאח א-דין מצפון לו. למבנה שתי קומות - בקומה הראשונה שוכנות 64 החנויות משני צדדיו של הרחוב, ואילו הקומה השנייה עשויה משורת קשתות המאפשרות חדירת אור ואוויר. תקרת הרחוב עשויה מקשתות מניפה המשתלבות זו בזו לסירוגין. אל החנויות מובילות דלתות בצורת קשת ותקרתן עשויה בצורת קמרון חבית. לחנויות שלאורך החזית הדרום-מערבית יש דלתות דומות הפונות גם לצידן האחר, לעבר רחוב צלאח א-דין. מאפיין ייחודי של המבנה הוא שבעוד שהרחוב שבמרכזו שומר על רוחב אחיד, הולכות החנויות וגדלות לכיוון דרום-מזרח. השוק המקורה שופץ וכיום פועלת בו מסעדה בשם "פלאפל השלום". הכניסה לשוק הלבן, חצות הלילה, 2018 פנים השוק הלבן, חצות הלילה, 2018 תקריב של הקשתות הכניסה הדרום-מזרחית אל השוק מראה בתוך השוק באור יום מדיה וקבצים בנושא השוק הלבן בוויקישיתוף השוק באתר החברה לשיקום עכו העתיקה השוק הלבן באתר ArchNet
בית השלום (אמאוס)

בית השלום באמאוס הוא מבנה לבן הנישא מעל עתיקות אמאוס ניקופוליס. הבניין המשמש כמנזר, נראה לנוסעים בכביש 1 בצידו המזרחי של עמק איילון. ערך מורחב – אמאוס ניקופוליס אמאוס הוא אתר קדוש לקתולים, היות שלפי הברית החדשה שם פגש ישו שניים מתלמידיו לאחר צליבתו. בתקופה הביזנטית הפכה אמאוס ניקופוליס לעיר חשובה, וישב בה בישוף. במאות ה-5 וה-6 נבנו במקום שתי כנסיות. האתר נהרס בתקופה הערבית ושוקם על ידי הצלבנים, אך ננטש ונהרס לאחר עזיבתם. בעקבות חזון שהתגלה בשנת 1878 בפני מרים בווארדי, נזירה כרמליתית מבית לחם, שוב זוהתה אמאוס הנזכרת בברית החדשה עם ניקופוליס. הנזירות הכרמליתיות קנו את השטח מהכפר הערבי עמואס בשנת 1879, אם כי לפי מקור אחר השטח נקנה כבר ב-1875‏. החפירות באתר החלו בסוף המאה ה-19, ולאחר מכן בין השנים 1924-1930 על ידי בית הספר הצרפתי למקרא ולארכאולוגיה, ושוב בשנות ה-70 ומאז שנות ה-90 של המאה ה-20. בית השלום נבנה בשנים 1931-1932 על ידי נזירים ממסדר 'הלב הקדוש של אבות בית-ארם'. בשנות מלחמת העולם השנייה החזיקו שלטונות המנדט הבריטי אזרחים גרמנים במבנה. בין השנים 1948–1967 גרו בבנין משקיפי או"ם שפיקחו על שביתת הנשק באזור המפורז של עמק איילון, והבית נודע בשם "בית האו"ם". בית השלום הושכר בשנת 1980 למרכז הצרפתי הלאומי למחקר מדעי (Centre National de la Recherche Scientifique, ראשי תיבות CNRS), וב-1993 שכרה אותו קהילת בני האושר, שנוסדה בצרפת ב-1973, ואשר לה נוכחות בישראל מאז 1975. בני ובנות הקהילה, רובם צעירים יחסית למקובל במנזרים, מתחזקים את האתר הארכאולוגי והמקום פתוח לביקורי קהל. אחד מחדרי בית השלום הוסב לכנסייה, ובה מספר איקונות ושטיחים וכן מזבח פשוט. יצירת האמנות הבולטת בכנסייה היא טריפטיך עשוי בד, מעשה ידיה של נזירה מצרפת, ובו נראית מלכות השמים בדמות מרים הנושאת את ישו ברחמה - ראשה בירושלים השמימית ורגליה בסנה הבוער. עוד נראים ביצירה יוחנן השליח, אברהם ויצחק והפגישה באמאוס בצד אחד, ובאחר נראים דוד פורט בנבל ומשה אל מול הסנה. בראש היצירה מופיעות האותיות העבריות "א" ו"ת" כתחליף לסמל האלפא ואומגה הנוצרי. במבנה פועל מוזיאון קטן, ובו מוצגים, בין היתר, שרידי פסיפס שהתגלה בקפלה שמדרום לבזיליקה הביזנטית באמאוס ניקופוליס. דובי זכאי, נגיעת מקום, הוצאת מעריב, 2009. נירית שלו-כליפא, אל גן נעול, ביקורים במנזרי הארץ, הוצאת כנרת, זמורה-ביתן, דביר, 2005, עמ' 132 מדיה וקבצים בנושא בית השלום בוויקישיתוף האתר הרשמי של קהילת בני האושר באמאוס דוד רפ, ב"קבלת שבת" הם קוראים מהסידור, באתר הארץ, 24 באוקטובר 2005 The Monuments Emmaus in 20th -21st centuries
אני, עצמי ואיירין

אני, עצמי ואיירין (באנגלית: Me, Myself & Irene) הוא סרט קולנוע מסוגת הקומדיה משנת 2000. הסרט, בכיכובו של ג'ים קארי ורנה זלווגר, משלב קומדיית סלפסטיק בסיפור הומוריסטי אודות היחס בין נימוס לאסרטיביות, המובאים באישיותו המפוצלת של גיבור הסרט. הסרט בוים על ידי האחים פארלי וזכה להצלחה קופתית רבה. הסרט עוקב אחר צ'ארלי בייליגייטס, שוטר נעים הליכות במדינת רוד איילנד שבארצות הברית. הסרט נפתח בתיאור ליל כלולותיו של צ'ארלי, אשר כבר במהלכו בוגדת בו אשתו הטריה עם נהג הלימוזינה שלהם - גמד אפרו-אמריקאי גאון (טוני קוקס). צ'ארלי מדחיק את העניין, וגם כאשר לאשתו נולדים שלושה בנים שחורי עור, המפגינים אינטליגנציה גבוהה, הוא מסרב אף להרהר במוצאם. מספר שנים לאחר מכן אשתו עוזבת אותו ואת ילדיה, וצ'ארלי נותר לגדלם לבד, בעודו מדחיק את הכעס הנצבר בו אט-אט, ומתרחק מעימות. אנשי העיירה מנצלים את מזגו הנוח, עד אשר צ'ארלי מפתח פיצול אישיות. אישיותו האחרת - "האנק אוונס" - מאפשרת לצ'ארלי להביע את כעסו, לנקום ולממש את שאר דחפי האיד. כדי לטפל בבעיה צ'ארלי מקבל מרשם לכדורים המונעים את הופעתו של "האנק". הממונים על צ'ארלי מנסים להפטר ממנו, והוא נשלח ללוות את איירין, בחורה צעירה ונאה אשר חשודה בתאונת פגע וברח בחזרה למדינת ניו יורק. איירין למעשה חפה מפשע, ומבצע התאונה הוא שותפה דיקי, בעל קשרים בעולם התחתון. דיקי שולח מתנקשים להרוג את איירין, אך אלו פוגעים בשני סוכני EPA (סוכנות פדרלית להגנת הסביבה) והיא מצליחה לברוח, ומבקשת את הגנתו של צ'ארלי. במהלך הבריחה צ'ארלי מאבד את התרופה שלו ו"האנק" מתחיל להשתלט על הכרתו. איירין, צ'ארלי והאנק מפתחים משולש אהבים סבוך - איירין מוצאת עצמה מוקסמת מצ'ארלי אך כל אימת שהשניים מנסים לממש אהבתם - "האנק" משתלט ללא ידיעתה. במקביל ה-FBI משוכנע שצ'ארלי הוא העומד מאחורי רציחת סוכני ה-EPA, ומתחילים במצוד אחריו, בסיוע שלושת ילדי אשתו הגאונים, המשוכנעים בחפותו ומצליחים להערים על הסוכנים. דיקי מצטרף במטרה לרצוח את איירין, ולבסוף מצליח לחטוף אותה. צ'ארלי מצליח להתעמת עם "האנק" ולבסוף לקבל חזרה שליטה מלאה על הכרתו. הוא מצליח להציל את איירין ולהוכיח את אשמת דיק ברציחות. הסרט מסתיים עם הצעת נישואין של צ'ארלי לאיירין. ג'ים קארי - צ'ארלי בייליגייטס / האנק אוונס - צ'ארלי הוא שוטר נעים הליכות, ומנומס במשטרת רוד איילנד, אשר מפתח פיצול אישיות, וכאשר האישיות של "האנק" משתלטת, מתאפשר לו לכעוס, לנקום ולממש את דחפיו. רנה זלווגר - איירין פ. ווטרס, בחורה צעירה ונאה אשר חשודה בתאונת פגע וברח, ולמעשה חפה מפשע. מבצע התאונה האמיתי הוא דיקי, הבוס שלה, שהוא בעל קשרים בעולם התחתון. כריס קופר - לוטננט גרק. ריצ'רד ג'נקינס - הסוכן בושיין, סוכן FBI אשר נשלח לעצור את צ'ארלי כי ה-FBI משוכנע שצ'ארלי אחראי לרציחת סוכני ה-EPA בידי המתנקשים של דיקי. רוברט פורסטר - קולונל פרטינגטון . "אני, עצמי ואיירין", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "אני, עצמי ואיירין", באתר נטפליקס "אני, עצמי ואיירין", באתר AllMovie (באנגלית) "אני, עצמי ואיירין", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "אני, עצמי ואיירין", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "אני, עצמי ואיירין", באתר Metacritic (באנגלית) "אני, עצמי ואיירין", באתר אידיבי "אני, עצמי ואיירין", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "אני, עצמי ואיירין", ביקורת על הסרט באתר "עין הדג" הכנסות ותקציב הסרט אני, עצמי ואיירין, מתוך אתר Box Office Mojo ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.