laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אורי שטיפט

אורי שטיפט (נולד בשנת 1974) הוא שחיין עבר, אלוף ישראל בשחייה. אלוף ושיאן המכביה (1993) במשחה ל-100 מטר חזה. השתתף ב-3 אליפויות אירופה בשחייה (1995, 1997 ו-2000). שטיפט נולד וגדל בקיבוץ אילון. הוא התאמן בקבוצת השחייה של מכבי נהריה בהדרכתו של משה הירש. באליפות ישראל בשחייה שנערכה באפריל 1993 זכה שטיפט במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:06.65 דקות, אחרי ואדים אלכסייב מהפועל ירושלים (1:04.80 דקות) ולפני יגאל שטייפמן מהפועל עמק יזרעאל (1:06.83 דקות). בתחרויות השחייה של המכביה ה-14 שנערכו ביולי 1993 זכה שטיפט בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חזה בשיא מכביה חדש של 1:04.45 דקות, לפני ואדים אלכסייב (1:04.85 דקות) ואלכסנדר קלפר מבריטניה (1:05.14 דקות). ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב ביחד עם עידו מירון, יואב מאירי ודימה רבינסקי בשיא ישראלי חדש של 3:53.80 דקות, לפני מקסיקו ודרום אפריקה. באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוגוסט 1994 זכה שטיפט במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:04.86 דקות, לפני ואדים אלכסייב (1:05.39 דקות) ויגאל שטייפמן (1:06.06 דקות). בתחרות גביע העולם בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בשפילד, אנגליה בפברואר 1995 קבע שטיפט במשחה ל-50 מטר חזה שיא אישי של 28.83 שניות, התוצאה השנייה בטיבה אחרי השיא הישראלי של ודים אלכסייב (28.59 שניות) ובמשחה ל-100 מטר חזה שיא אישי נוסף של 1:01.93 דקות, אחרי אלכסייב שקבע באותה תחרות שיא ישראלי חדש של 1:00.57 דקות. בתחרות גרנד פרי בשחייה שנערכה במונקו ביוני אותה שנה קבע שטיפט במשחה ל-50 מטר חזה שיא אישי בתוצאה של 29.38 שניות, התוצאה השנייה בטיבה אחרי השיא הישראלי של אלכסייב (28.90 שניות). [1] באליפות אירופה בשחייה שנערכה בווינה, אוסטריה באוגוסט אותה שנה סיים שטיפט במקום ה-16 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:03.97 דקות, בשלב המוקדמות קבע שיא אישי של 1:03.96 דקות. [2] בתחרות גרנד פרי בשחייה שנערכה בווינה, אוסטריה באפריל 1996 קבע שטיפט במשחה ל-100 מטר חזה שיא אישי בתוצאה של 1:03.50 דקות, התוצאה השנייה בטיבה אחרי השיא הישראלי של אלכסייב (1:02.52 דקות). באליפות אירופה בשחייה שנערכה בסביליה, ספרד באוגוסט 1997 סיים שטיפט במקום 16 במשחה ל-50 מטר חזה תוצאה של 29.78 שניות, במקום ה-16 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:04.03 דקות, בשלב המוקדמות קבע תוצאה של 1:03.90 דקות ובמשחה ל-200 מטר חזה תוצאה של 2:24.37 דקות. באליפות אירופה בשחייה שנערכה בהלסינקי, פינלנד ביולי 2000 סיים שטיפט במקום ה-24 במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 29.89 שניות ובמקום ה-33 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:05.07 דקות, (טל שטריקר קבע תוצאה של 1:03.88 דקות, והבטיח את מקומו באולימפיאדת סידני במקום שטיפט). [3] שטיפט נשוי, אב לארבעה ומתגורר בקיבוץ מצובה. הוא שימש כתב ועורך ראשי של אתר איגוד השחייה הישראלי באינטרנט (isa.one) מראשיתו בשנת 2001 ועד שנת 2010. אורי שטיפט, באתר Swimrankings (באנגלית) ראו כאן
אופוס רטיקולאטום

אופוס רטיקולאטום (לטינית: opus reticulatum, מעשה רשת) היא שיטה לבניית קירות שפותחה באדריכלות הרומית הקדומה. בשיטה זו פני הקיר, משני הצדדים בנויים מאבנים רבועות בעלות חתך פירמידלי, התקועות עם חודן לתוך המלט היוצר את ליבת הקיר. האבנים סדורות בפני הקיר בדגם רשת עם משקים העולים באלכסון בזווית של 45 מעלות (ולא כמקובל בבנייה שבה יש נדבכים אופקיים). מקור המונח בשפה הלטינית: אופוס = מעשה; רטינה = רשת; מעשה (דמוי) רשת. ליבת הקיר עשויה בטון (אופוס קמנטיקיום). השיטה הייתה בשימוש למן המאה הראשונה לפני הספירה. האדריכל הרומי ויטרוביוס מתאר אותה בספרו "על אודות האדריכלות". בתקופה הרומית בארץ ישראל נמצאה השיטה הזו בשימוש מצומצם מאוד, וידועה רק משלושה מבנים: בשיטה זו נבנה בית המרחץ בארמון ההירודיאני השלישי שבארמונות החורף ואחוזת המלך ביריחו (על הגדה הצפונית של ואדי קלט); בירושלים נבנה כך מונומנט עגול שנועד לציין קבר מפואר מצפון לשער שכם (ליד רחוב הנביאים, מכוסה כיום); מבנה (מקדש?) סמוך למעיין של בניאס. דומה שמבנים אלה נבנו בידי בנאים ואומנים רומיים שהובאו לשם כך במיוחד מרומא. פרופ' אהוד נצר העריך כי טכניקה זו הובאה ארצה בידי אגריפה חברו של הורדוס בעת ביקורו בארץ ישראל בשנת 15 לפנה"ס. ויטרוביוס, על אודות האדריכלות, תרגם לעברית: רוני רייך, הוצאת דביר, תל אביב, 1997, ספר שני, פרק ח', 2-1. מדיה וקבצים בנושא אופוס רטיקולאטום בוויקישיתוף אופוס רטיקולאטום, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אדריכלות ובנושא רומא העתיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אופוס קמנטיקיום

אופוס קמנטיקיום (בלטינית: opus caementicium) היא שיטה לבניית קירות שהייתה נהוגה באדריכלות הרומית העתיקה למן שלהי תקופת הרפובליקה הרומית ולאורך כל תקופת הקיסרות. השיטה עושה שימוש בבטון שהוא תערובת של חומר מלכד המתקשה במים (סיד, גבס, חומר פוצולני) שלתוכה הושלכו שברי אבני גוויל, חצץ וכדומה המשמשים כחומר מייצב; בלטינית - caementa. התערובת הצמיגה נוצקה בתוך תבנית, כגון לוחות עץ, או בין פני קיר שנבנו מאבנים בשיטת אופוס רטיקולאטום (opus reticulatum) או אופוס קוודראטום (opus quadratum). מדיה וקבצים בנושא אופוס קמנטיקיום בוויקישיתוף ויטרוביוס, על אודות האדריכלות בעשרה ספרים. תרגם לעברית והוסיף מבוא, הערות, איורים ומפתחות רוני רייך. תל אביב, דביר, 1997. עמ' 273 (מפתח מונחי אדריכלות). ערך זה הוא קצרמר בנושא אדריכלות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חצי המרתון של באת'

חצי המרתון של באת' (אנגלית: Bath Half Marathon) היא תחרות חצי מרתון שנתית הנערכת בעיר באת' שבאנגליה. התחרות נערכה לראשונה ב-1981, ומאז היא נערכת בדרך כלל ביום ראשון השני או השלישי של חודש מרץ. התחרות נוסדה שנה אחת לאחר ייסוד מרתון לונדון, והיא נחשבת כאחת מתחרויות ההכנה הפופולריות עבורה. חצי המרתון נערך על מסלול שטוח, משני צדדיו של נהר אייבון, והוא מתחיל ומסתיים ברחוב גרייט פולטני. המיל הראשון הוא ירידה מתונה מדרך פולטני לגשר צ'רצ'יל, לאחר מכן שתי הקפות זהות סביב גשר צ'רצ'יל, עלייה מעבר לתחנת גרין פארק, מסביב לכיכר המלכה, ירידה ברחוב שארלוט ופנייה מערבה ממרכז העיר לאורך כביש A4 לכיוון ניוברידג'. מנקודה זו פונה המסלול בחזרה לכיוון מזרח על כביש A36 ולעבר מרכז העיר, לאורך דרך לואר בריסטול, ולאחר מכן הוא חוצה פעם נוספת את גשר צ'רצ'יל ואת גרין פארק בתחילת הסיבוב השני. בסיום הסיבוב השני הרצים חוצים את גשר צ'רצ'יל לאורכו, ולבסוף עולים בדרך פולטני ומסיימים ברחוב גרייט פולטני. מסלול המירוץ לא השתנה מאז 2006, והוא דומה מאוד למסלול שהיה נהוג בימיו הראשונים של המירוץ. אתר ההתכנסות לקראת המירוץ הוא אזור הפנאי של באת'. בחצי המרתון שנערך בשנת 2008 גויסו 1.2 מיליון לירות שטרלינג, ובכך הייתה התחרות לאחד מאירועי הצדקה הבולטים בדרום-מערב אנגליה. המירוץ זוכה לכ-15,000 משתתפים ו-30,000 צופים, והוא דורג במקום השלישי ברשימת אירועי הריצה הטובים ביותר של הדיילי טלגרף. מדיה וקבצים בנושא חצי המרתון של באת' בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של חצי המרתון של באת' חצי המרתון של באת' באתר Visit Bath
פרס רכטר

פרס רכטר הוא פרס על תכנון אדריכלי המוענק מדי שנתיים לזכרם של זאב רכטר ובנו יעקב רכטר בחסות משרד התרבות והספורט. בחלוקת הפרס הוחל בשנת 1962, כאשר משרד השיכון, חברת עמידר ומשפחתו של זאב רכטר הקימו קרן לחלוקת פרס דו שנתי בסך 3,000 לירות, המוענק על ידי אגודת האדריכלים בישראל. לאחר מותו של יעקב רכטר בשנת 2001 הפרס נקרא גם על שמו, עבר לאחריות משרד התרבות והספורט וכולל שני פרסים: פרס עידוד לאדריכל צעיר בסך 10,000 ש"ח ופרס עבור הישג אדריכלי על מבנה או קבוצת מבנים משולבת, בגובה של 25,000 ש"ח. הפרס ניתן למבנה עד 10 שנים משנת הקמתו. פרס ע"ש זאב ויעקב רכטר לאדריכלות - תקנון, יולי 2012, באתר משרד התרבות והספורט פרס רכטר, באתר עמותת אדריכלים מאוחדים בישראל מיכאל יעקובסון, הזוכה בפרס רכטר: הבטון, באתר Xnet‏, 3 ביולי 2011 מיכאל יעקובסון, וזהו סוף הזיכרון: מי יציל את ארכיון אדריכלות ישראל, באתר Xnet‏, 20 ביולי 2011 תקוה ויינשטוק, אדריכל צעיר ובית בעבדת - זכו ב"פרס רכטר", מעריב, 15 בינואר 1963 הוענק פרס רכטר לארכיטקטורה, דבר, 1 בפברואר 1965 פרס רכטר הוענק לר. כרמי, דבר, 20 בפברואר 1967 פרס ע"ש רכטר לאדריכלים ע. וד. חבקין, דבר, 13 במאי 1969 פרס לאדריכל יסקי על תיכנון ביה"ח הרצפלד, מעריב, 4 בינואר 1971 פרס רכטר יוענק היום, דבר, 19 בדצמבר 1972 חולק פרס רכטר לאדריכלות, דבר, 31 בינואר 1975 חולק פרס רכטר לארכיטקטורה, דבר, 25 בינואר 1977 חגית פלג רותם, ‏"החברה היא הלקוח הסופי של האדריכל", באתר גלובס, 21 במרץ 2004 משה צור, אדריכלים בוני ערים בע"מ, באתר חדשות מחלקה ראשונה "גרשון ציפור"; "הארץ", 20/4/2007. "מת האדריכל גרשון צפור"; "הארץ", 13/12/2012. נעמה לנסקי, מלך הג'ונגל, באתר הארץ, 2 באפריל 2008 עשור לתיאטרון גבעתיים, אתר הבמה, 30 בנובמבר 2008 "כשאני מתבוננת בספירלה אני נרגעת", באתר הארץ, 5 במאי 2008 אדריכל פרופ' רם כרמי, אתר פרס ישראל כנס היובל לכל בוגרי מחזור ל"א – 1959, אתר הטכניון אסתר זנדברג, פרס רכטר לאדריכלות לעדה כרמי-מלמד, באתר הארץ, 10 בפברואר 2005 אסתר זנדברג, פרס רכטר לאדריכלים ברכה ומיכאל חיוטין, באתר הארץ, 13 במרץ 2007 עינב שיף‏, הוכרזו הזוכים בפרס רכטר לאדריכלות, באתר וואלה, 19 במרץ 2009 מיכאל יעקובסון, קימל-אשכולות זכו בפרס רכטר, באתר Xnet‏, 19 ביולי 2011 משרד התרבות והספורט הכריז על הזוכים בפרס ע"ש זאב ויעקב רכטר לאדריכלות לשנת 2012, אתר משרד התרבות והספורט, 26 בדצמבר 2012 נעמה ריבה, דני לזר זכה בפרס רכטר לאדריכלות על תכנון בניין המחלקה לפיזיקה בבן גוריון, באתר Xnet‏, 9 בדצמבר 2014 נעמה ריבה, זוכה פרס רכטר לאדריכלות ל-2016: אסף לרמן, באתר הארץ, 28 בדצמבר 2016 נעמה ריבה, האדריכלים ברכה ומיקי חיוטין — זוכי פרס רכטר לשנת 2018, באתר הארץ, 26 בנובמבר 2018 יוליה פריליק־ניב, פרס רכטר לאדריכלות לשנת 2023 הוענק למרכז למצוינות שחייה בקריית הספורט בערבה התיכונה, באתר ynet, 7 בינואר 2024
תערוכת האימפריה הבריטית

תערוכת האימפריה הבריטית (באנגלית: British Empire Exhibition) היא תערוכה קולוניאלית שנערכה בוומבלי שבמידלסקס ב-1924 וב-1925. התערוכה נפתחה על ידי המלך ג'ורג' החמישי ב-23 באפריל, יום חגו של סנט ג'ורג'. האימפריה הבריטית הורכבה מ-58 מדינות באותה תקופה, ורק גמביה וגיברלטר לא נטלו חלק בתערוכה. עלות התערוכה הייתה כ-12 מיליון לירות שטרלינג, והיא הייתה התערוכה הגדולה ביותר שנערכה במקום כלשהו ברחבי העולם עם 26 מיליון מבקרים. מטרתה הרשמית של התערוכה הייתה "לעורר את הסחר, לחזק קשרים בין מדינת האם לאחיותיה ובנותיה, להביא למגע קרוב יותר של איש עם רעהו, לאפשר לכל אלו שנאמנים לדגל הבריטי להיפגש על בסיס משותף וללמוד להכיר איש את רעהו". מתכנן הפרויקט היה האדריכל מקסוול איירטון. שלושת הבניינים העיקריים שבהם נערכה התערוכה היו ארמונות התעשייה, ההנדסה והאמנויות. ארמון ההנדסה היה מבנה הבטון המזוין הגדול ביותר בעולם. לצורך התערוכה נבנו שלוחה מיוחדת של מסילת רכבת ותחנת רכבת, על מנת לחבר את האתר לתחנת לונדון מרילבון. המבנים השונים של האתר חוברו באמצעות רשת מסילות רכבת קלה. רוב האולמות שבהם נערכה התערוכה היו אמורים להיות זמניים ולהיהרס לאחר סיומה, אך ארמון ההנדסה וביתן ממשלת בריטניה שרדו עד שנות ה-70, בין השאר בגלל העלות הגבוהה של הריסת מבני בטון. בריכת האימפריה הפכה לארנה של ומבלי, ולפי הצעת יושב ראש ועדת התערוכה, סר ג'יימס סטיבנסון, הוחלט לשמור גם את אצטדיון האימפריה; מבנה זה הפך לאצטדיון ומבלי הישן, שהיה מגרש הבית של נבחרת אנגליה בכדורגל עד 2000, אז הוא נסגר והוחלף על ידי אצטדיון ומבלי החדש שנפתח ב-2007. התערוכה הייתה גם האירוע הראשון שעבורו הנפיק שירות הדואר הבריטי בול זיכרון. הבולים הונפקו ב-23 באפריל 1924, והדפסה שנייה הונפקה ב-9 במאי 1925. בנוסף לבולים הונפקו גם מזכרות רבות אחרות כגון מעטפות וגלויות. ב-21 ביולי 1924 נערכה תהלוכת האימפריה באצטדיון האימפריה, שעבורה חיבר סר אדוארד אלגר את "מארש האימפריה" ואת הלחן עבור סדרת שירים שנכתבו על ידי אלפרד נויס. הנהלת התערוכה ביקשה מוועדת המחקרים האימפריאלית של המכון הקולוניאלי המלכותי לסייע לה בהיבטים החינוכיים של התערוכה, וכתוצאה מכך יצא לאור בלונדון ב-1924 הספר בן 12 הכרכים The British Empire: A survey. תערוכה עולמית מדיה וקבצים בנושא תערוכת האימפריה הבריטית בוויקישיתוף סרט על התערוכה באתר British Pathe‏ בולי התערוכה באתר מוזיאון וארכיון הדואר הבריטי תערוכת ממלכת בריטניה הגדולה, דואר היום, 24 באפריל 1923 ב.נ. גוסוואמי, Exhibiting the Empire, הסאנדיי טריביון ההודי, 5 בספטמבר 2004
יזדגרד השלישי

יזדגרד השלישי (יזדגרד, בפרסית: یزدگرد سوم – "בן האלוהים") היה המלך העשרים ותשעה והאחרון של האימפריה הסאסאנית, נכדו של השליט הסאסאני כוסרו פרוויז (כוסרו השני). הוא עלה לכס המלוכה של אימפריה מפוררת ומוכה, ביום 16 ביוני 632, לאחר שמאבק פנימי במשפחת המלוכה הותיר אותו כיורש עצר. עם עלותו לכס המלוכה ובטרם היה בידיו זמן לתפוס את מושכות השלטון הובס הצבא הפרסי על ידי הצבא המוסלמי בקרב אל-קאדסיה שהתרחש בין 634 ל-640, ולפי רוב הדעות ב-636. פרטים רבים לגבי הקרב אינם ידועים, כמו סדרי הגודל של הכוחות הלוחמים והמיקומים של אירועים שונים במהלך הקרב, אך עם סופו נשבר כוחה של האימפריה הסאסנית ועיר הבירה קטסיפון נפלה לידי הלוחמים המוסלמים. יזדגרד נאלץ לפתוח במנוסה מפני הכובשים הערבים מזרחה לכוון מדי, כאשר המוסלמים כבשו את מדי הוא ברח עד לטורקמניסטן ונלחם בעזרת הטורקים בצבא המוסלמי בנהר אוקסוס, אך הפסיד. הוא נרצח על ידי אלמוני בשנת 651 בעיר גאיור קלה (פרסית مرو) שהייתה עיר ונווה מדבר באזור הידוע כטורקמניסטן. שרידי האימפריה היו הבסיס לאימפריה הסמאנית – הישות המדינית הפרסית הראשונה לאחר הכיבוש המוסלמי. לוח השנה של הדת זרתוסטרא הפרסית, שגרסה שלו עדיין מקובלת באופן רשמי באיראן, משתמשת בשנת ההכתרה של יזדגרד השלישי, שנת 632, כתאריך תחילת הספירה. גרסה זו משמשת גם בסיס לכתיבת הורוסקופים באסטרולוגיה המודרנית. על פי אחת המסורות היהודיות, כשראה הח'ליף עלי בן אבי טאלב שבוסתנאי בן חנינאי (618–670), שהיה ראש הגולה בבבל, עדיין לא התחתן, נתן לו את בתו של יזדגרד השלישי ששמה היה דארא או איזדדואר. נולדו לו שני ילדים מנשים יהודיות ושלושה בנים מהנסיכה הנוכרית, שהייתה לשפחה. משמת בוסתנאי התפרסם הסכסוך על הירושה ועל מעמד הילדים בני הנוכרית. בני איזדדואר טענו שהם יורשים שוים לאחיהם, ואילו בני היהודיות טענו שבניה של איזדדואר הם עבדים בני שפחה – חלק מהרכוש שבני היהודיות יורשים מאביהם בוסתנאי. בסופו של דבר קיבלו האחרונים שוויון זכויות גמור, ואף בא מיוצאי חלציהם ראש גולה. זאת משום שהגאונים הניחו שאדם כבוסתנאי לא היה בא על שפחה מבלי לשחררה קודם לכן, ולשאת אותה בהיתר. מקרה זה הפך לתקדים הלכתי שנעשה בו שימוש בדיון על הכלל: "אין אדם עושה בעילתו בעילת זנות", ולמסקנות יש חשיבות הלכתית עד ימינו בעניין משמעותם של נישואים אזרחיים. על פי הדת הבהאית, מוצאו של בהאא אללה (1817–1892), נביא האמונה הבהאית וכותבם של חלק מכתביה הקדושים, הוא משושלת המתייחסת (בין היתר) ליזדגרד השלישי. מדיה וקבצים בנושא יזדגרד השלישי בוויקישיתוף יזדגרד השלישי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) יזדגרד השלישי, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית) Iran – Encyclopædia Britannica Online בוסתנאי, י. ד. אייזנשטיין, באתר דעת
המפלגה הסוציאליסטית הבולגרית

המפלגה הסוציאליסטית הבולגרית (בבולגרית - Българска социалистическа партия, בראשי תיבות : БСП) היא מפלגה סוציאל-דמוקרטית בבולגריה, וממשיכתה של המפלגה הקומוניסטית הבולגרית שהייתה מפלגת השלטון בבולגריה בין 1946 ל-1990. המפלגה היא בין הגדולות והחשובות בבולגריה, ובתקופה שלאחר נפילת הקומוניזם הרכיבה את הממשלה מספר פעמים. נשיא בולגריה הרביעי גאורגי פרבאנוב, הוא אחד ממנהיגי המפלגה בעבר. כיום מנהיג את המפלגה סרגיי סטאנישב. המפלגה חברה באינטרנציונל הסוציאליסטי ובמפלגת הגג של הסוציאליסטים באיחוד האירופי מפלגת הסוציאליסטים האירופאים. המפלגה הסוציאליסטית הבולגרית נוסדה לאחר נפילת השלטון הקומוניסטי בבולגריה ב-1989 כאשר המפלגה הקומוניסטית החליטה לנטוש את דרך המרקסיזם-לניניזם. באפריל 1990 קיבלה המפלגה את שמה החדש, וביוני 1990 זכתה בבחירות החופשיות הראשונות שהתקיימו במדינה מאז שנת 1931, והרכיבה את הממשלה בהנהגתו של אנדריי לוקאנוב. כהונתו של לוקאנוב לוותה בקשיים כלכליים, שהביאו לתסיסה אזרחית, ולנפילת הממשלה בדצמבר של אותה שנה. המפלגה שהתה באופוזיציה במשך כחמש שנים, ובשנת 1995 שבה וזכתה בבחירות בהנהגת ז'אן וידנוב. בסוף שנת 1996 נפלה ממשלת וידנוב, בשל כישלון כלכלי שהביא להיפר-אינפלציה, ולאחר שהפגנות ענק בערים ושביתה כללית דרשו את התפטרות הממשלה. בשנת 2005 זכתה המפלגה בבחירות (עם 31% תמיכה מהציבור), והקימה קואליציה עם מפלגת המרכז התנועה הלאומית סמיון השני. בראשות הממשלה שימש ראש המפלגה סרגיי סטאנישב. בבחירות של שנת 2009 איבדה המפלגה את רוב כוחה (18% בלבד, לעומת 37% בבחירות הקודמות), ונותרה באופוזיציה. נכון לאותה השנה, 50 אלף איש חברים במפלגה, לעומת חצי מיליון חברי מפלגות בכל המדינה. בבחירות שנערכו בשנת 2013, המפלגה קיבלה 26.6% מהקולות, והייתה המפלגה השנייה בגודלה. מדיה וקבצים בנושא המפלגה הסוציאליסטית הבולגרית בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של המפלגה הסוציאליסטית הבולגרית
ארגון יוצאי קרקוב

ארגון יוצאי קרקוב בישראל הוא איגוד יוצאיה של העיר קרקוב שבפולין בישראל. הוא נוסד בשנת 1936, ופועל ברצף מאז ועד היום. בשנים הראשונות להקמתו, טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הייתה מטרתו המרכזית לשמש מעין "מרכז קהילתי" לצעירים הציוניים שעזבו את ביתם ועלו לארץ ישראל. עם פרוץ המלחמה, ולאחריה, השתנו מטרותיו העיקריות של הארגון, ומשימותיו העיקריות הפכו להנצחת זכרה של הקהילה היהודית בקרקוב, עברה המפואר והטרגדיה אשר פקדה אותה, ובנוסף פעילות חברתית-ציבורית וסיוע לניצולי השואה בני העיר. נכון ל-2009, חברים בארגון למעלה מ-1,500 איש – כמחציתם בני ה"דור הראשון" והאחרים בני דורות ההמשך – ואלה משתתפים בפעילויות החברתיות ובאזכרה השנתית, המתקיימת ביום הזיכרון לשואה ולגבורה בשיתוף עם תלמידי בית הספר המאמץ של הקהילה, תיכון עירוני ה' בתל אביב. במהלך השנה מקיים הארגון מספר התכנסויות, ובהן אירוע בחודש דצמבר לציון פעולת המרד "ציגנריה" של תנועות הנוער היהודי הלוחם בתקופת הגטו בעיר, הרצאות על מורשת יהודי העיר ומפגשים עם אורחים מקרקוב הפעילים בשימור מורשת יהדות קרקוב. אחת לשנה מצטרפת קבוצה מחברי הארגון למצעד זיכרון המתקיים מדי שנה בקרקוב, ביום ראשון הסמוך לתאריך חיסול הגטו (13–14 במרץ 1942), וביחד עם מאות אנשים מפולין ומחוצה לה צועדים כולם מככר גיבורי הגטו שברובע פודגוז'ה אל האנדרטה שהוקמה במקום בו פעל מחנה הריכוז פלשוב. הזרוע המבצעת של הארגון היא הוועד, שבו חמישה חברים, הנבחרים אחת לשנה באספה הכללית של הארגון, וכן ועדות אד הוק לביצוע החלטות הוועד. ארגון יוצאי קרקוב בישראל יוזם גם תערוכות ואירועים כלל ארציים, החורגים מהפעילות השוטפת; כך למשל התקיימו אירועים במסגרת אלף שנות יהדות פולין שבע מאות שנות יהדות קרקוב, שכללו הרצאות וסימפוזיונים. אירוע הסיכום התקיים בנוכחותם של שני חתני פרס נובל על במה אחת: שמעון פרס וויסלבה שימבורסקה. הוצגה תערוכה על תרומתם של החיילים היהודיים בצבאות פולין ותערוכת צילומים על חייהם של יהודי קרקוב בין שתי מלחמות העולם, בשיתוף עם המרכז הבינלאומי לתרבות בקרקוב. כמו כן הושלם תיעוד בית הקברות היהודי ברחוב מיודובה בקרקוב, אשר בוצע יחד עם משלחות של תלמידי בתי ספר. בסיומו של פרויקט התיעוד הוצא לאור ספר – בעברית, אנגלית ופולנית – המתעד שמות שנמצאו על גבי למעלה מ-7,500 מצבות בבית הקברות. אתר האינטרנט הרשמי של ארגון יוצאי קרקוב בלוג העמותה ארגון יוצאי קרקוב, באתר "גיידסטאר ישראל"
התנועה לסוציאל-דמוקרטיה

התנועה לסוציאל-דמוקרטיה (ביוונית - Κινήμα Σοσιαλδημοκρατών ΕΔΕΚ) היא מפלגה סוציאל-דמוקרטית קפריסאית. המפלגה נוסדה בשנת 1969 על ידי ד"ר וואסוס ליסארידיס, ובתחילה נשאה את השם "האיחוד הדמוקרטי המאוחד של המרכז", שאף הוא נשא את ראשי התיבות היווניים ΕΔΕΚ, בהם מוכרת המפלגה. במהלך הזמן התפתחה המפלגה למפלגה סוציאל-דמוקרטית. התנועה מונהגת כיום על ידי יאנאקיס אומירו. התנועה חברה במפלגת הגג של הסוציאל-דמוקרטים האירופאים מפלגת הסוציאליסטים האירופאים. נכון לשנת 2021, המפלגה היא החמישית בכוחה בפרלמנט, עם 4 מושבים (מתוך 56). אתר האינטרנט הרשמי של התנועה לסוציאל-דמוקרטיה מפלגות בקפריסין מרכז מידע לגבי הבחירות ערך זה הוא קצרמר בנושא מפלגות ובנושא קפריסין. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דב גור

דב גור (1918–1966) היה איש צבא וראש המועצה המקומית הראשון של אשדוד ים, אשר מונה לתפקיד על ידי משרד הפנים. נולד בווינה בשנת 1918 כרוברט גרוסמן. בנערותו עסק בספורט והיה חבר בתנועת הנוער מכבי צעיר ב-1935 עלה לארץ עם הוריו, ולאחר זמן קצר התגייס למשטרה. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס לצבא הבריטי, לבריגדה היהודית, בה לחם באיטליה, הגיע לדרגת קפטן וזכה לציון לשבח. במקביל שירת גם בהגנה ועם תום הקרבות נשאר באירופה לטובת פעילות תנועת הבריחה והרכש הביטחוני של היישוב. בין היתר נטל חלק בפרשת לה ספציה עם פרוץ מלחמת העצמאות התגייס לחטיבת אלכסנדרוני בה פיקד על גדוד 33 והשתתף בין היתר בקרב על מצודת יואב. לאחר המלחמה המשיך לשרת בצבא קבע בצה"ל והגיע לדרגה של סגן אלוף ולתפקידים בכירים בפיקוד הצפון. לאחר שחרורו הצטרף לקיבוץ דן ולאחר מכן עבר לגינוסר. עם החלטת הקיבוץ המאוחד על הקמת משק באילת בשנת 1955, מונה למרכז הקבוצה שיצאה להקים את קיבוץ אילות. בשנת 1959 עבר לבאר שבע בה החל לעבוד כסגן הממונה על מחוז הדרום במשרד הפנים. ביולי 1959 מונה גור על ידי משרד הפנים לשמש כראש המועצה המקומית הממונה של אשדוד, שהייתה שייכת עד אז למועצה אזורית חבל יבנה ונקראה עדיין אשדוד-ים. במקביל שימש גור כממונה על מחוז הדרום. תחת גור מונו יתר חברי המועצה המקומית, לפי מפתח בהתאם לתוצאות הבחירות לכנסת באשדוד (שמנתה אז כ-4,600 תושבים). המועצה הממונה מנתה תשעה חברים (כולל גור): שלושה נציגי סיעת מפא"י, שני נציגי סיעת מפד"ל, נציג סיעת תנועת החירות, נציג סיעת אחדות העבודה, נציג משרד הפנים (דב גור) וגם נציג "חברת אשדוד" (חברת קבלן פרטית), החברה שחתמה הסכם עם משרד הבינוי והשיכון לפתח את אשדוד. ב-17 ביוני 1960, נבחר ברוב של 6 מתוך 11 חברי המועצה המקומית, בישיבה הראשונה של המועצה. חצי שנה לאחר מינויו לראש המועצה, ב-23 בדצמבר 1960, הגיש גור את התפטרותו למשרד הפנים, לרגל קבלת תפקיד אחר, והודיע על עזיבת העיר. למשך כמספר חודשים מילא את מקומו סגנו, אפרים לנגסנר, מסיעת המפד"ל, שהוחלף לאחר מכן במאי 1961 בבחירות של נציגי הסיעות במועצה, על ידי רוברט חיים (נציג סיעת מפא"י). לאחר כהונתו באשדוד, עבד גור גם במפעל הפוספטים באורון ובשלושת שנותיו האחריות מילא תפקיד בכיר בחברה האמריקנית "קייזר" אשר בנתה את הסכרים בים המלח. במקביל היה חבר במזכירות סניף אחדות העבודה בבאר שבע. גור נפטר בבאר שבע ב-18 באוקטובר 1966 לאחר מחלה קצרה. הותיר אחריו אישה ושלוש בנות. על שמו של גור נקרא רחוב ברובע ו' באשדוד, בו שוכן המרכז המסחרי והשוק של הרובע. מדיה וקבצים בנושא דב גור בוויקישיתוף רוברט (דב) גור ז"ל, 30 למותו, למרחב, 16 בנובמבר 1966 משה אדמון, מהפכן אשדודי: הפיכת החצר של רוברט חיים, באתר nrg‏, 21 באוקטובר 2009 מועצת אשדוד, מעריב, 16 ביוני 1960 רוברט (דב) גור ז"ל, 30 למותו, למרחב, 16 בנובמבר 1966 רוברט דב גור, דבר, 19 באוקטובר 1966 תכונה לבחירות הראשונות באשדוד, הארץ, 23 ביוני 1963 דב גור נבחר ראש המועצה באשדוד, על המשמר, 17 ביוני 1960 התפטר דב גור ראש מועצת אשדוד, הצופה, 23 בדצמבר 1960 מודעת אבל, למרחב, 21 באוקטובר 1966
1876

שנת 1876 היא השנה ה-76 במאה ה-19. זוהי שנה מעוברת, שאורכה 366 ימים. 1 בינואר 1876 לפי הלוח הגרגוריאני מקדים את 1 בינואר לפי הלוח היוליאני ב-12 ימים. כל התאריכים שלהלן הם לפי הלוח הגרגוריאני. 1 בינואר – הרייכסבנק נפתח בברלין 31 בינואר – ארצות הברית מורה לאינדיאנים להתרכז בשמורות 3 בפברואר – הסכם בין ארגנטינה ופרגוואי על הגבול המשותף שלהן, לאחר סיום מלחמת הברית המשולשת 26 בפברואר – סין מכריזה על עצמאות קוריאה 7 במרץ – מאושר הפטנט של אלכסנדר גרהם בל על הטלפון 10 במרץ – שיחת הטלפון הראשונה בין אלכסנדר גרהם בל לעוזרו ווטסון 25 ביוני – קרב ליטל ביגהורן, בו נהרג גם מפקד הכוח האמריקאי הקולונל ג'ורג' ארמסטרונג קסטר 1 באוגוסט – קולורדו מקבלת מעמד של מדינה 31 באוגוסט – הסולטאן מורט החמישי שליט האימפריה העות'מאנית מודח ובמקומו ממונה אחיו, עבדול חמיד השני 3 בינואר – וילהלם פיק, נשיאה הראשון של גרמניה המזרחית (נפטר ב-1960) 5 בינואר – קונראד אדנאואר, קנצלר גרמניה המערבית (נפטר ב-1967) 9 בינואר – רוברט מיכלס, סוציולוג פוליטי גרמני (נפטר ב-1936) 12 בינואר – ג'ק לונדון, סופר אמריקאי (התאבד ב-1916) 8 בפברואר – פאולה מודרזון-בקר, ציירת אקספרסיוניסטית גרמנייה (נפטרה ב-1907) 19 בפברואר – קונסטנטין ברנקושי, פסל רומני (נפטר ב-1956) 1 במרץ – ארתור רופין, מנהיג ציוני (נפטר ב-1943) 2 במרץ – פיוס השנים עשר, האפיפיור ה-260 במספר (נפטר ב-1958) 4 באפריל – מוריס ולאמנק, צייר צרפתי (נפטר ב-1958) 24 באפריל – אריך רדר, אדמירל בגרמניה הנאצית (נפטר ב-1960) 5 ביוני – יצחק היינמן, פרופסור לספרות ופילולוגיה (נפטר ב-1957) 2 באוגוסט – יוסף ויתקין, איש חינוך ופעיל ציוני (נפטר ב-1912) 5 באוגוסט – מרי ריטר בירד, היסטוריונית, סופרג'יסטית ומחברת ספרים אמריקאית (נפטרה ב-1958) 7 באוגוסט – מאטה הארי, רקדנית הולנדית שהתפרסמה כמרגלת (נפטרה ב-1917) 15 בספטמבר – ברונו ולטר, מנצח אוסטרי-יהודי (נפטר ב-1962) 18 בספטמבר – ג'יימס סקאלין, ראש ממשלת אוסטרליה התשיעי (נפטר ב־1953) 23 בספטמבר – משה צבי סגל, חוקר מקרא וספרות עברית (נפטר ב-1968) 31 באוקטובר – נטאלי קליפורד בארני, סופרת ומשוררת אמריקאית (נפטרה ב-1972) 17 בנובמבר – אוגוסט זנדר, צלם גרמני שהתמחה בצילומי דיוקנאות תיעודיים (נפטר ב-1964) 25 בדצמבר – מוחמד עלי ג'ינה, מייסד פקיסטן (נפטר ב-1948) 29 בדצמבר – פבלו (פאו) קזאלס, צ'לן ומנצח קטלאני (נפטר ב-1973) 28 בינואר – פרנץ דיאק, מדינאי הונגרי (נולד ב-1803) 8 ביוני – ז'ורז' סאנד, סופרת צרפתייה (נולדה ב-1804) 13 ביוני – מיכאיל באקונין, הוגה דעות, אנרכיסט וסוציאליסט רוסי (נולד ב-1814) 21 ביוני – סנטה אנה, פטריוט מקסיקני ושליט מקסיקו (נולד ב-1794) 25 ביוני – ג'ורג' ארמסטרונג קסטר, מפקד בחיל הפרשים של צבא ארצות הברית במלחמת האזרחים האמריקנית ובמלחמות האינדיאנים (נולד ב-1839) 2 באוגוסט – ג'יימס באטלר היקוק ("ביל היקוק הפראי"), אקדוחן אמריקאי במערב הפרוע (נולד ב-1837) 15 באוגוסט – ג'ון פרדריק לואיס, צייר בריטי (נולד ב-1804) להלן לוח שנה גרגוריאני – עברי משולב עם ימים בינלאומיים. חגים ומועדים עבריים: Nothing. במקומות בהם היה נהוג אז הלוח היוליאני, שנת 1876 התחילה ביום ט"ז בטבת ה'תרל"ו (לעומת זאת, אותה שנה לפי הלוח הגרגוריאני החלה 12 ימים מוקדם יותר, ב-ד' בטבת). אורכה של שנה זו לפי הלוח היוליאני 366 ימים - בדיוק כמו הלוח הגרגוריאני המקביל. להלן לוח שנה יוליאני - עברי משולב עם חגים ומועדים עבריים: שנת 1876 לפי הלוח היוליאני Nothing. 1876 במדע‎ ילידי 1876‎ נפטרים ב-1876‎ מדיה וקבצים בנושא 1876 בוויקישיתוף
קול המחתרת העברית

קול המחתרת העברית הייתה תחנת השידור החשאית של הלח"י. הקריין של התחנה היה נתן מרפיש (גד), וטכנאי הרדיו שהקים ותפעל את התחנה היה יעקב יצחקי (אלכס). תחנת קול המחתרת העברית החלה את שידוריה בשנת 1941, ושידוריה נמשכו לסירוגין עד להקמת מדינת ישראל. עם קרייני התחנה נמנתה גאולה כהן, לימים חברת הכנסת. כשהתחנה נתפסה על ידי שלטונות המנדט הבריטי נשלחו נתן מרפיש ויעקב יצחקי למחנה המעצר בלטרון ומשם הוגלו למחנות המעצר באפריקה, באסמרה שבארתריאה ולגילגיל בקניה. קול המחתרת העברית : תוכן הדברים ששודרו בימים ט"ו, כ"ד וכ"ז בכסלו וב' בטבת תש"ו מתחנת השידור של לוחמי חרות ישראל, לוחמי חרות ישראל, תל אביב, תש"ו שידורי המחתרת, באתר העמותה להנצחת מורשת לח"י ערך זה הוא קצרמר בנושא תקשורת ובנושא המנדט הבריטי. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.