laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
עקב לבן

עקב לבן (שם מדעי: Pseudastur albicollis) הוא מין של עוף טרופי המשתייך למשפחת הנציים ורוב גופו לבן. הוא חי בטבע באמריקה הצפונית, המרכזית והדרומית. אורכו של העקב 46–56 ס"מ ומשקלו 650 גרם אצלך זכרים ו-840 גרם אצל הנקבות. כשמו, כל גופו לבן, למעט "מסיכת העיניים" השחורה, הזנב הארוך וקצוות הכנפיים הגדולות והמעוגלות. לעקב ראייה רחבה ומקור חד וקטלני. חזהו מעט מפוספס אבל לא בולט. הנץ חי בטבע ביערות שממקסיקו עד לפרו, בוליביה וברזיל בעיקר ביערות הגשם הטרופיים. הוא יכול להימצא גם בקרבה לנהרות, חופים ואדמות חקלאיות ולעיתים גם באזורים הרריים. העקב עלול להיות מאוים מעט מכריתת היערות בהם הוא חי אך כרגע מצבו הוא "ללא חשש". ניזון בעיקר מזוחלים וגם מחרקים ומיונקים קטנים ביער בין הענפים. הוא צולל אל טרפו ומפתיע אותו ואז הורגו במהירות עם הטפרים החזקים. הוא יכול לתפוס גם טרף גדול כמו קופי קפוצ'ין או חוטמנים. לעקב הלבן ארבעה תת-מינים: Pseudastur albicollis ghiesbreghti Pseudastur albicollis costaricensis Pseudastur albicollis williaminae Pseudastur albicollis albicollis מדיה וקבצים בנושא עקב לבן בוויקישיתוף עקב לבן, באתר NCBI (באנגלית) עקב לבן, באתר GBIF (באנגלית) עקב לבן בglobalraptors עקב לבן באתר הרשימה האדומה של IUCN
נטע שילר

הרב נטע שילר (הגייה יידית: נָטֶע; באנגלית: Nota Schiller; נולד ב-1937) הוא ראש ישיבת אור שמח וממייסדיה. נולד וגדל בברוקלין שבניו יורק. למד בישיבת רבי חיים ברלין וישיבת נר ישראל בבולטימור. בראשית שנות ה-70 של המאה ה-20 חבר לרבנים נח וינברג ומנדל וינבך בהקמת ישיבת "שמע ישראל" לחוזרים בתשובה, שלימים שינתה את שמה ל"אור שמח". הרב שילר סובר שגם בישיבה לחוזרים בתשובה יש לשים את הדגש בעיסוק בטקסטים רבניים קלאסיים, ובעיקר בתלמוד הבבלי, ובהתאם לכך הנהיג את ישיבתו. בנו הרב נחשון שילר הוא ראש ישיבת אור שמואל בירושלים. הרצאות של הרב שילר באתר "אור שמח" ערך זה הוא קצרמר בנושא רבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דרקונית

האם התכוונתם ל... הדרקונית – דמות מסדרת סרטי ההנפשה "שרק" דרקונית (אמצעי לחימה) – עמדת נשק בשלט רחוק תוצרת אלביט מערכות דרקונית (צמח) – סוג של צמחים Dracaena
לודוויג במברגר

לודוויג במברגר (בגרמנית: Ludwig Bamberger;‏ 22 ביולי 1823, מיינץ – 14 במרץ 1899, ברלין) היה בנקאי, כלכלן ופוליטיקאי יהודי-גרמני. במברגר נולד בעיר מיינץ להורים יהודים. הוא למד כלכלה ומשפטים באוניברסיטת גטינגן ולקח חלק פעיל במהפכה הרפובליקנית בגרמניה (1848). במברגר היה אחד מראשי המהפכנים בעירו וערך עיתון רפובליקני, שבו פרסם מאמרי תמיכה בדמוקרטיה. ב-1849 היה מעורב במרד במדינת באדן. לאחר כישלון המרד נדונו מארגניו למוות, אולם במברגר נמלט לשווייץ. במשך כעשור וחצי חי בגולה, קודם בלונדון ובהולנד ומ-1852 ואילך בפריז, שם עבד כבנקאי, רכש ידע נרחב בכלכלה ואף עסק מעט בפוליטיקה. ב-1866 קיבלו מהפכני 1849 חנינה כללית, שאפשרה לבמברגר לשוב לגרמניה. הוא עשה כן ב-1867 ואף נבחר לחבר הרייכסטאג ארבע שנים לאחר מכן. ב-1869 הצטרף למפלגה הליברלית הלאומית של גרמניה. ב-1870 היה שותף להקמת הבנק דויטשה בנק, שיועד להתמחות בסחר בינלאומי, יחד עם אדלברט דלברוק ובנקאים נוספים. למשך תקופה קצרה שימש כיועצו של אוטו פון ביסמרק, בעיקר בנוגע להקמת הבנק המרכזי של הקיסרות הגרמנית החדשה. הוא היה מעורב בחקיקה כלכלית מקיפה והיה ידוע כליברל התומך בסחר חופשי ומתנגד בתקיפות לסוציאליזם. כמו כן היה לו חלק בדבקותה של המדינה בבסיס הזהב, והתנגד תקיפות לשימוש בבסיס דו מתכתי. כששינה ביסמרק את טעמו ופנה בעצמו לרפורמות חברתיות, קולוניאליזם ולהחלת מכסי מגן, היה במברגר בין המתנגדים למדיניותו. במשך שלוש שנים שימש כיועצו של הקיסר (לימים) פרידריך השלישי. ב-1892 פרש מהחיים הפוליטיים וב-1899 נפטר בברלין. במברגר, שכונה "היהודי האדום", היה בן למשפחה יהודית מתבוללת. ב-1880 פרסם מאמר בשם "יהדות וגרמניות" (Deutschtum und Judentum), בו השיב על המאמרים האנטישמיים שפרסם היינריך טרייצ'קה, בהם טען כי היהודים לא השתלבו בחברה הגרמנית, ולכן עליהם לעזוב את גרמניה. מלבד המאמרים בנוגע ליהדות, פרסם גם מאמרים בנושאים מדיניים וכלכליים. עיקר מאמריו המדיניים העבירו ביקורת על השלטונות בגרמניה (בעיקר על משטר ביסמרק שלאחר השינוי). מאמריו הכלכליים עסקו בעיקר בכלכלה מדינית כללית ובסוגיות מטבע. כל מאמריו אוגדו לחמישה ספרים בשנים 1894–1898. עמוס אילון - רקוויאם גרמני - יהודים בגרמניה לפני היטלר, 1743-1933 (תרגם מאנגלית: דני אורבך), הוצאת דביר, 2004. מדיה וקבצים בנושא לודוויג במברגר בוויקישיתוף לודוויג במברגר, באתר "Find a Grave" (באנגלית) לודוויג במברגר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) לודויג במברגר (1823-1899), דף שער בספרייה הלאומית
זילה קלארק

זילה קלארק (באנגלית: Zelah Clarke; נולדה ב-5 באפריל 1954) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אנגלייה. קלארק החלה את דרכה כשחקנית בטלוויזיה בשנת 1972. היא הופיעה במה יפית עמק נוי ב-1976, ובתפקיד סוזן ניפר ב"דומבי ובנו" (1983) המבוסס על הרומן מאת צ'ארלס דיקנס. עוד השתתפה בפרק הראשון בסדרת הדרמה "פולדארק" (1975). תפקידה הידוע ביותר הוא ג'יין בסדרת הטלוויזיה "ג'יין אייר" עיבוד לרומן באותו שם מאת שרלוט ברונטה. הסדרה הופקה על ידי בארי לטס עבור ה-BBC והבמאי היה ג'וליאן אמייס. קלארק שיחקה בתפקיד הנשי הראשי ולצידה כיכב טימותי דלטון בתפקיד אדוארד רוצ'סטר. ב-1985 הייתה קלארק מועמדת על תפקידה כג'יין אייר לפרס CableACE לשחקנית הטובה ביותר בסרט או במיני-סדרה. זילה קלארק, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) זילה קלארק, באתר MusicBrainz (באנגלית) זילה קלארק - הכוכבת הנשכחת של ג'יין אייר(הקישור אינו פעיל) (באנגלית) "Jane Eyre, Zelah Clarke, DVD". All Media Guide, LLC. נבדק ב-2009-03-09.(הקישור אינו פעיל) The History of Jane Eyre On-Screen IMDb CableACE Awards
מטאמטה

מָטָאמָטָה (שם מדעי: Chelus fimbriata) הוא מין צב בסוג Chelus, המאופיין במראיהו הייחודי. הוא מצוי בטבע בנהרות אמריקה הדרומית באזור נהר האמזונאס. המטאמטה תואר לראשונה על ידי חוקר הטבע הצרפתי פייר בארר ב-1741, שחשב אותו לצב יבשתי, ורק בשנת 1783 סיווג אותו חוקר הטבע הגרמני יוהאן גוטלוב שניידר כ-Testudo fimbriata. שמו שונה ב-14 פעמים בשתי מאות שנים, ולבסוף ניתן לו השם Chelus fimbriata ב-1992. עד 2020 היה מקובל להניח כי מדובר במין היחיד החי בסוג Chelos, וכי אוכלוסייתו משתפת לאמזונס ולנהר האורינוקו, אך תצפיות על הבדלים מורפולוגיים בין דגימות של מטאמטה בכל אחד מהנהרות מצאו הבדלים בולטים באוכלוסיות של אגן האמזונס ונהר האורינוקו, אשר נפרדו ככל הנראה לפני כ-13 מיליון שנים. המין החדש זכה לשם Chelus orinocensis, כאשר אוכלוסיית האמזונס שמרה על השם המקורי, Chelus fimbriatus. זהו מין של צב גדול שאורכו יכול להגיע ל-45 סנטימטרים ומשקלו ל-15 קילוגרם. צבע הראש, הצוואר והגפיים הוא חום-אפרפר והוא בעל מבנה ראש בעל שני זיזים משולשים משני קצוות הראש בחלק העליון. בעל פה מתרחב גדול במקום מקור כמו רוב הצבים וחדק פחוס דמוי צינור באזור האף, דרכו הוא נושם. הראש מכוסה בגבשושיות ועליהן צומחים זיזים דמויי צמחים: על הסנטר ישנם שלושה כאלה ועל הלסת עליונה עוד ארבעה. הצוואר ארוך ובעל שניים-שלושה תלמים וכמה "קוצים" מזדקרים עד לבסיס השריון החום או השחור. מעל השריון שלוש שורות תלולות יותר משאר השריון, ככל הנראה כדי לעזור לצב להסתוות. כפות הרגליים קטנות ביותר עם מעט טפרים וגם הזנב קצר אבל עבה, בייחוד אצל הזכרים. צב זה חי בטבע בנהרות עם זרימה איטית, בריכות רדודות וביצות בבוליביה, מזרח פרו, אקוודור, מזרח קולומביה, ונצואלה, גינאה, גינאה הצרפתית, סורינאם וצפון-מרכז ברזיל. הוא מצוי רוב זמנו במים ועולה לנשום על ידי החדק דמוי הצינור שלו. בהיותו טורף אורב, על גופו ושריונו צומחים אצות וצמחים ירוקים שעוזרים בהסוואה, וכך הוא משתלב בצורה מוצלחת בצמחייה המימית או בערימות עלים מתים או בוץ. הוא ממתין בלי נוע כשטרפו, חסרי חוליות או דגים, מתקרבים אליו. כשדג או יצור דומה מגיע למרחק מספיק, הצב פוער את פיו, יוצר ואקום גבוה ושואב אותו פנימה. בשל צורתו של הפה המטאמטה כלל לא מסוגל לנשוך אלא רק לפתוח ולסגור את הפה. הצבים מתרבים במשך השנה כשהזכרים מרחיבים את רגליהם על מנת להרשים את הנקבה. הם מקננים בחפירות בדרך כלל בחודשים אוקטובר עד דצמבר ומטילים 12–28 ביצים קטנות וכדוריות שנמצאות יחדיו. הצאצאים הרכים הם טרף קל להרבה טורפים כמו עיטים, חתולים, אנפות, נחשים ותנינים. הצבים מתרבים במשך השנה כשהזכרים מרחיבים את רגליהם להרשמת הנקבה ומקננים בחפירות בדרך כלל בחודשים אוקטובר עד דצמבר ומטילים 12–28 ביצים קטנות וכדוריות שנמצאות יחדיו. הצאצאים הרכים הם טרף קל להרבה טורפים כמו עיטים, חתולים, אנפות, נחשים ותנינים. מדיה וקבצים בנושא מטאמטה בוויקישיתוף מטאמטה, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) מטאמטה, באתר GBIF (באנגלית) מטאמטה באתר carnivoraforum מילון בעלי חיים: נכר (תשל"ב), 1972, באתר האקדמיה ללשון העברית בן קורן, מין חדש של צב מאטה-מאטה התגלה, באתר בלוג בעלי חיים מדע וטבע: www.snakes.co.il New species of turtle discovered, https://phys.org, ‏24/4/2020 ראש המטאמטה
דלאטין

דלאטין (באוקראינית: Делятин, דליאטין; בפולנית: Delatyn; ביידיש: דעלאטין) היא עיירה במחוז איוואנו-פרנקיבסק שבמערב אוקראינה, לצד נהר פרוט ולמרגלות הקרפטים, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. עד המאה ה-18 הייתה דלאטין כפר חקלאי, ומהמאה ה-19 החלה להתפתח, וקיבלה מעמד עירוני. עם גילוי מעיינות מרפא בסביבת העיירה, הפך היישוב למרכז קיט אזורי בראשית המאה ה-20. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה העיירה בשטח פולין. עד המאה ה-18 השתייכו יהודי העיירה לקהילת נדבורנה הסמוכה, ולאחר מכן קיימו קהילה עצמאית. במהלך מלחמת העולם הראשונה נהרסה העיירה, ורבים מיהודיה עזבו אותה, ומצבם הכלכלי של הנותרים בה הורע. בין מלחמות העולם התקיימה בעיירה פעילות ציונית ענפה, ובמסגרתה פעלו במקום קיבוצי הכשרה של תנועות נוער. כמו כן, פעלו בעיירה בית ספר עברי ומוסדות דת, תרבות וספורט יהודיים. בתקופה זו נמנו בעיירה קרוב ל-1,600 יהודים, למעלה מרבע מתושביה. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הגיעו לעיירה פליטים יהודים ממערב פולין. עד כניסת הצבא האדום ליישוב, סבלו יהודיו מהתנכלויות מצד שכניהם האוקראינים. בתקופה הסובייטית הולאמו המפעלים בעיירה, וקבוצת פליטים יהודים בה גורשה לפנים ברית המועצות. ב-1 ביולי 1941 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ובו ביום החלו אוקראינים להתעלל ביהודי המקום. עד מהרה הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן הגבלות תנועה, חובת ענידת סרט זרוע וחובת ביצוע עבודות כפייה. בראש היודנרט שהוקם בעיירה מונה מרדכי טירקל. הלה נזכר כמי שלא ציית לכל דרישות הגרמנים, ובשלב מסוים אף נמלט מהעיירה. עבור החזרתו, אסרו הגרמנים כ-600 יהודים בעיירה כבני ערובה, וכשנתפס, נרצח במקום, ובמקומו מונה יעקב ולדהורן. מסתיו 1941 העבירו הגרמנים יהודים מהעיירה למחנות עבודה בסביבתה. ב-16 באוקטובר 1941 הוצאו יהודי העיירה מבתיהם, וכ-1,950 מהם נרצחו בבורות בקרבת היישוב. מקרב היהודים שנותרו בעיירה, היו שניסו להימלט ממנה לעבר הונגריה, אך רובם נתפסו, ונרצחו. מספטמבר 1942 ועד ראשית 1943 הועברו אחרוני היהודים בעיירה לאיוונו-פרנקיבסק, שם נרצחו באתר טחנת רודולף. מדיה וקבצים בנושא דלאטין בוויקישיתוף דלאטין באתר מרכז מורשת יהדות פולין "דלאטין", באתר השטעטל הווירטואלי "דלאטין", באתר JewishGen (באנגלית)
צב אראו

צב אראו (שם מדעי: Podocnemis expansa) הוא מין של צב ביצות גדול החי באזור האמזונאס באמריקה הדרומית. הוא נמנה בין צבי המים הגדולים ביותר והוא הגדול ביותר בתת-סדרת צבים מצדדי-צוואר (Pleurodira). אורכו של פרט בוגר יכול להגיע למטר ומשקלו יכול להגיע עד 90 ק"ג. הוא בעל שריון כדורי גדול בצבע חום דהוי. עיניו גדולות ובולטות, אפו צינורי עם נחיריים ולסתותיו גדולות. צבים אלה נצפים בגדות נהר האמאזונאס בפרו, בקולומביה, בוונצואלה, בברזיל ובעוד מדינות באמזונאס. הוא נמצא רוב זמנו בתוך הנהר וניזון מצמחים הגדלים במים, ולעיתים גם מנבלות. למרות שהוא צב ביצות, הוא מזכיר בהרגליו צבי ים כיוון שהוא חי כמעט לגמרי בתוך המים (אם כי רק במים מתוקים) ורק הנקבות עולות בקבוצות גדולות, לגדות הנהר על מנת להטיל את ביציהן (90–100 במספר). הן מכסות אותן בתוך גומה וחוזרות לנהר. הצעירים שאורכם רק 5 ס"מ נוהרים למים אך רבים מהם נטרפים על ידי טורפים כמו חוטמנים, חתולים, עיטים, בזים, אנפות, קופים, שועלים, סמורים, נחשים, טגואיים וקיימנים. רק 5% מהביצים מגיעים לבגרות, דבר שפוגע בהתרבות האוכלוסייה. כמו כן מאוים הצב מכריתת היערות באמזונאס, מציד לא חוקי ומזיהום הנהר. אך ניתן לגדלו בשבי, בייחוד עם זוחלים אחרים. מדיה וקבצים בנושא צב אראו בוויקישיתוף צב אראו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) צב אראו, באתר ITIS (באנגלית) צב אראו, באתר NCBI (באנגלית) צב אראו, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) צב אראו, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) צב אראו, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) צב אראו, באתר GBIF (באנגלית) צב אראו באתר הרשימה האדומה של IUCN
תנין מורלט

תנין מורלט או תנין מקסיקני (שם מדעי: Crocodylus moreletii) הוא מין של תנין הנפוץ בעיקר במקסיקו ומעט גם בבליז ובגואטמלה בנהרות וביצות טרופיים. הוא אחד מארבעת התנינים החיים באמריקה. התנין התגלה בטבע ב-1850 במקסיקו ונחשב בעבר לסוג של תנין אורינוקו, עקב הדמיון הרב ביניהם. הם פוצלו למינים נפרדים ב-1920. גודלו של תנין זה קטן יחסית ומגיע לאורך 1.5–2.7 מטרים (4.9–8.9 רגל) ומשקלו 35–58 ק"ג. לעיתים נצפים זכרים גדולים באורך מעל שלושה מטרים. הוא בעל שיניים רבות שבולטות מעבר לפה וחרטום מחודד וצבעו כהה יותר משאר התנינים, אם כי צבעם של הצעירים נוטה לצהוב. זנבו הארוך מסייע לו בשחייה ולמרות רגליו הקצרות הוא מסוגל לרוץ על היבשה במהירות. תחום מחייתו באגמים של מים מתוקים במקסיקו דרומה לאורך צפון אמריקה המרכזית ועד למפרץ מקסיקו. הם חיים גם באזורי סוואנות לחות בחצי האי יוקטן ואף במים מליחים לאורך החופים. הם בדרך כלל נכנסים לשם בעונה הגשומה, אז קל להם לחזור לביצות ואגמים מתוקים יותר בעת הצורך. הם חיים בחבורות גדולות העוזרות להגן על הצעירים מטורפים. התנין צד במארב, מתחת למים או על ידי התחזות לבול עץ בשילוב ההסוואה שלו ותופס חיות קטנות שמגיעות לשתות. הוא מצליח יותר בתכסיס זה בעיקר בעונה היבשה אז החיות צמאות מאוד. הקטנים ניזונים מדגים, חרקים וסרטנים אבל הגדולים יטרפו יונקים קטנים, עופות מים, נחשים, לטאות, צבים ואף תנינים קטנים יותר. הם טורפים גם חיות מבויתות כולל כלבים גדולים ועזים ובמקרה אחד ייתכן שגבר על טפיר ברזילאי, אם כי ייתכן שהיה זה טרפו של יגואר. התנין גם מסוגל לגבור ולטרוף אדם בקלות ויוחסו ארבע טריפות לתנין זה. התנינים מתרבים בין אפריל ליוני ובונים לביציהם קן מעשבים ובוץ. בתוכו הנקבה מטילה 20–45 ביצים ושני בני הזוג מגוננים עליו עד שהצאצאים בוקעים. הם מאוד אגרסיביים ויתקפו כל מסיג גבול לרבות אנשים. כאשר הצעירים בוקעים הם מובלים בפיהם של ההורים לעבר המים ושם הם מתפקדים עצמאית. הצעירים חשופים לטריפה על ידי חיות רבות באזור זה. מצב אוכלוסיות התנינים נמצא בירידה עקב ציד לא חוקי ועקב פגיעה בבית גידולם. ציידים צדים את התנינים בשביל עורם שאפשר להכין ממנו ארנקים, מעילים משובחים ומגפיים. קבוצת מומחי התנינאים CSG בארגון השימור IUCN החלה להסדיר את הציד הלא חוקי והציד פחת בהרבה, כך שמצב התנינים מוגדר כיום כ"ללא חשש". תנין אמריקאי תנין אורינוקו תנין קובני אליגטור אמריקני מדיה וקבצים בנושא תנין מורלט בוויקישיתוף תנין מורלט, באתר ITIS (באנגלית) תנין מורלט, באתר NCBI (באנגלית) תנין מורלט, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) תנין מורלט, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) תנין מורלט, באתר GBIF (באנגלית) תנין מורלט באתר הרשימה האדומה של IUCN
דמידיבקה

דמידיבקה (באוקראינית: Демидівка; בפולנית: Demidówka) היא עיירה במחוז רובנו שבמערב אוקראינה, כ-20 ק"מ צפונית מזרחית לברסטצ'קה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית. דמידיבקה נזכרת לראשונה במאה ה-16, ועד סוף המאה ה-19 הייתה עיירה נידחת ודלה. בשנת 1795 סופחה העיירה לאימפריה הרוסית, ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה בשטח פולין. בשנת 1939, בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב סופחה לברית המועצות. בתקופת אוקראינה הסובייטית העיירה הייתה מרכז של "ראיון דמידובקה" עד לשנת 1962 כאשר הוא סופח לראיון שמרכזו במלינוב. בשנת 1965 הראיון הוקם מחדש. בסוף המאה ה-19 רובם המוחלט של תושבי דמידיבקה היו יהודים. בין מלחמות העולם הצטמצמה הקהילה, והגיעה לכ-600 יהודים, כמחצית מתושבי המקום. בתקופה זו פעלו בעיירה מפלגות ותנועות נוער ציוניות. עם פרוץ מבצע ברברוסה, בסוף יוני 1941, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ועד מהרה החלו הגרמנים ואוקראינים מקומיים לבצע מעשי שוד והתעללות ביהודי העיירה, ולקחת אותם לעבודות כפייה. במקרה אחד, נמרט באלימות זקנו של רב הקהילה, דוד הלפרסון, ובמקרה אחר, הוצאו להורג 7 צעירים יהודים שהואשמו בקומוניזם. בד בבד, הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת אות מזהה, והוקם בעיירה יודנרט, בראשות אליהו טייטלבוים, אשר נצטווה לספק לגרמנים ולאוקראינים כוח אדם לעבודות כפייה באזור העיירה, ולהעביר להם סכומי כופר וחפצי ערך. בסוף שנת 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו קטן, שהוקף בגדר תיל, בו נרצחו מעת לעת יהודים. בתחילת אוקטובר 1942 רוכזו יהודי הגטו במגרש, בו הוחזקו ללא מזון מספר ימים. משם הועברו ביום 8 באוקטובר 1942 במשאיות לבורות ירי, ובהם נרצחו. מספר יהודים שהצליחו להימלט ממחנות העבודה שבסביבת העיירה לפני האקציה, הצטרפו ליחידת פרטיזנים מקומית, שביצעה פעולות חבלה בתשתיות הגרמנים, ורובם נהרגו בקרב. העיירה שוחררה בידי הצבא האדום ב-12 במרץ 1944. מיהודיה שרדו את השואה כ-30 איש. דמידיבקה באתר מרכז מורשת יהדות פולין דמידובקה (Demidówka), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם אלכסנדר קרוגלוב (רו'), דמידובקה, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1346), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
ארצ'ר

ארצ'ר (Archer) הוא שם משפחה אנגלי שמשמעותו קשת. האם התכוונתם ל... ארצ'ר (תותח מתנייע) – מיזם בינלאומי לפיתוח תותח מתנייע ארצ'ר (משחית טנקים) – משחית טנקים בריטי ארצ'ר (סדרת טלוויזיה) – סדרה קומית אמריקאית אישים: אן ארצ'ר – שחקנית אמריקאית בוורלי ארצ'ר (אנ') – שחקנית וסופרת אמריקאית ג'פרי ארצ'ר (1940) – סופר וחבר פרלמנט בריטי, יליד 1940 ג'פרי ארצ'ר (1944) – סופר מותחנים בריטי, יליד 1944 ג'פרי ארצ'ר (מושל) (אנ') - אורניתולוג בריטי, מושל סומלילנד הבריטית ויולט ארצ'ר – מוזיקאית קנדית בתרבות הפופולרית ג'ונתן ארצ'ר – דמות בדיונית ביקום הבדיוני של זיכיון "מסע בין כוכבים" גאוגרפיה אנטארקטיקה חצי האי ארצ'ר – חצי אי באיי שטלנד הדרומיים שבאנטארקטיקה נקודת ארצ'ר – לשונות יבשה באנטארקטיקה אישים ששמם הפרטי הוא ארצ'ר
דנקוב

דנקוב (בפולנית: Denków) הוא פרוור של העיר אוסטרובייץ שוויינטוקז'יסקי בפולין, שהיווה בעבר עיירה עצמאית, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית. עד המאה ה-16 השתייכה דנקוב למשפחת האצילים מיחובסקי, ובשנת 1564 הוענקו לה זכויות עיר. בהמשך, נודעה העיירה בתעשיית ייצור כלי החרסינה בה. במהלך המאות ה-17 וה-18 פגעו בעיירות מספר שריפות. מסוף המאה ה-19 פעל בדנקוב בית מדרש, ובמהלך מלחמת העולם הראשונה עזבו את היישוב רבים מתושביו היהודים בשל קרבתו לחזית. בשנות השלושים סבלו יהודי היישוב ממעשי אנטישמיות שונים, ובשנת 1939 נמנו בדנקוב כ-400 יהודים, כשישית מתושבי המקום. צביון יהודי המקום היה חרדי. עם כיבוש דנקוב בידי הגרמנים בספטמבר 1939 הוטלו על יהודי המקום גזירות שונות, ובהן איסור הליכה על מדרכות, איסור קיום קשרים עם לא יהודים, חובת ענידת סרט זרוע וחובת תשלום סכומי כופר גבוהים, תוך לקיחת ילדים יהודים כבני ערובה. כמו כן, נאסר על יהודי היישוב לצאת ממנו, תוך ירי במי שעבר על האיסור. ביולי 1941 הגיעו לדנקוב כ-150 פליטים יהודים מקונין, ושוכנו בבתי היהודים ביישוב. ביוני 1942 הוקם בדנקוב גטו סגור, וצעירים יהודים בו נלקחו לעבודות כפייה שונות. ב-13 באוקטובר 1942 כותר הגטו בידי אנשי משטרה וס"ס, ויהודי המקום הוצאו מבתיהם, תוך שנערכה בהם סלקציה. קבוצת צעירים נלקחה למחנה עבודה, וכ-500 יהודים הובלו לגטו אוסטרובייץ שוויינטוקז'יסקי, וממנו שולחו למחנה ההשמדה טרבלינקה. בשעת האקציה הצליחו מספר מיהודי דנקוב להימלט ליערות. לאחר הגירוש, הפכו הגרמנים את דנקוב לאחד ממקומות ריכוז יהודי המחוז, טרם העברתם להשמדה. במקרה אחד, שוטר פולני שסייע ליהודים לחמוק מהגירוש הוצא להורג בידי הגרמנים עם אשתו וילדיו. מעט היהודים שהושארו בדנקוב נרצחו כולם בידי הגרמנים מספר ימים לפני שחרור המקום. דנקוב ב אתר מרכז מורשת יהדות פולין דנקוב (Denków), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "דנקוב", באתר השטעטל הווירטואלי "דנקוב", באתר JewishGen (באנגלית) אלכסנדר קרוגלוב (רו') ומרטין דין (אנ'), דנקוב, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק A, עמ' 217–218), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
הארדוויק

האם התכוונתם ל... הארדוויק (מסצ'וסטס) – עיירה במסצ'וסטס אליזבת הארדוויק – מבקרת ספרות וסופרת אמריקאית מייקל הארדוויק - הנתבע בפסק דין באוורס נגד הארדוויק קתרין הארדוויק – במאית אמריקאית
בית הקברות כנרת

בית הקברות כנרת הוא בית קברות השוכן לחוף הכנרת, בקרבת המושבה כנרת וקבוצת כנרת. הקבר הראשון בבית הקברות נכרה בשנת 1911 מספר חודשים לאחר השביתה הגדולה. זה היה קברו של מנחם מנדל שמואלביץ (ממש"י) שהיה אחד האריסים בבית המוטור. הוא נפטר או נרצח בעת שיצא להביא לחם ממושבת כנרת. ההחלטה הייתה לקבור אותו ליד ים כנרת. בית הקברות שימש את תושבי המושבה כנרת, ובמשך הזמן גם את קבוצת כנרת, אנשי ההסתדרות ואנשי תנועת העבודה. בבית הקברות קבורים אישים מפורסמים בני העלייה הראשונה והשנייה, ובהם רחל המשוררת, ברל כצנלסון, שאול אביגור, אברהם הרצפלד ואחרים. כמו כן קבורים בו גם המשוררת אלישבע ביחובסקי, וכן מנהיגים ציונים סוציאליסטים שנפטרו ונקברו בגולה, ועצמותיהם הועלו ארצה לאחר הקמת המדינה, כמו משה הס, דב בר בורוכוב ונחמן סירקין. בבית הקברות פינה מיוחדת לשמואל יבנאלי, שליח הקונגרס הציוני שעסק בהעלאת תימני כנרת ארצה בשנת 1909. כמו כן, ישנן בבית הקברות מצבות של אנשי השומר הקבורים בכפר גלעדי, וכן קברו של שמואל סטולר, מראשוני קבוצת כנרת וחתן פרס ישראל לחקלאות. בבית הקברות חלקה מיוחדת שהוקצתה לתימני כנרת. עם פרסום ספרו של פרופסור יהודה ניני "ההיית או חלמתי חלום, תימני כנרת – פרשת התיישבותם ועקירתם", נחשף סירובם של תושבי הקבוצה והמושבה לקבור את מתי תימני כנרת בבית הקברות עצמו, ורק לאחר זמן מה הוקצתה להם חלקה נפרדת בבית הקברות. חלקה נוספת מיוחדת לגולי תל אביב אשר הגיעו לכנרת לאחר שגורשו בשנת 1917 מתל אביב. 52 נפש הגיעו לחצר כנרת וחיו שם בתנאים קשים. 10 נפטרו ונקברו תחת גל אבנים ללא ציון. בשנות החמישים הציבו חברי כנרת על כל אחד מהקברים מצבה ובה נכתב "אלמוני מגולי יהודה". שמות הגולים שנפטרו, אשר התגלו בארכיון הציוני ב-1991, מונצחים במצבת זיכרון שהוקמה בלב בית הקברות, סמוך לחלקה זו. המשוררת והפזמונאית נעמי שמר, בת כנרת, קבורה אף היא בבית הקברות. במרחק מה ממנה קבור הסופר והמחזאי אהרן מגד. קברו של מנחם שמואלי (ממשי), הקבר הראשון בכנרת קבר דב בר בורוכוב קברי נעמי שמר והוריה קברי ברל כצנלסון ושתי אהבותיו, שרה שמוקלר ולאה מירון קבר משה הס רחל המשוררת המשוררת אלישבע (ביחובסקי) מצבת גולי תל אביב קברה (ללא מצבה) של נעמי פולני קבר יוסף זלצמן - הקבר הראשון של בן קבוצת כנרת מוקי צור, לחופי ירדן וכנרת: בעקבות שירי רחל לחופי ירדן וכנרת: בית הקברות של כנרת, ירושלים: הוצאת אריאל, תשנ"ט 1998. זלמן שזר, מנורת אבות אשר בכנרת: שלושה, ארבעה ואחת, דבר, 19 בינואר 1968, המשך אחיקם משה דוד, קוברים את בית הקברות בכנרת, באתר nrg‏, 30 באוקטובר 2008 - 97 שנה אחרי שהוקם, בית העלמין ההיסטורי בכנרת עלול להיסגר בשל חוסר תקציב עמירם אידלמן, בעקבות בני אדם משונים: סיור בבית העלמין כנרת, באתר ynet, 15 בדצמבר 2009 בעקבות בני אדם משונים (סיור בבית העלמין של כנרת), בבלוג "מבט-על" בית הקברות כנרת, באתר BillionGraves ברכה חבס, החצר והגבעה הוצאת עם עובד, עמ' 36 עדו ישראלי, קליטת מגורשי תל אביב–יפו בזמן מלחמת העולם הראשונה כנקודת מבחן להנהגה המקומית בטבריה,, 2023, עמ' 8-24
דרובין

דרובין (בפולנית: Drobin) היא עיירה במחוז פלוצק שבפרובינציית מזוביה בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. דרובין נזכרת לראשונה במאה ה-15, ובהמשך הוענקו לה זכויות עיר. באמצע המאה ה-17 נהרסה העיירה כתוצאה מפלישת האימפריה השוודית. במאה ה-19 הוקמו בעיירה מספר מפעלים קטנים. יהודים ראשונים התיישבו בדרובין במחצית השנייה של המאה ה-17, ומאמצע המאה ה-18 התקיימה ביישוב קהילה עצמאית. במהלך מלחמת העולם הראשונה נפגעו יהודי העיירה מפרעות שביצעו במקום חיילים גרמנים. בין מלחמות העולם פעלו בעיירה חוגים ציוניים, לצד אגודת ישראל. בשנות השלושים סבלו יהודי העיירה מהחרם הפולני על עסקי יהודים, ובמספר מקרים הותקף בית הכנסת המקומי. ערב מלחמת העולם השנייה חיו בעיירה כ-1,300 יהודים, כמחצית מתושביה. ב-5 בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ועם כניסתם אליה, ערכו בה יחד עם פולנים מקומיים ביזה של חנויות היהודים. בהמשך, ביצעו הגרמנים מעשי התעללות ביהודי העיירה, ובמקרה אחד אולץ רב העיירה, שמואל אליהו קליבנסקי, לטאטא את כיכר השוק בעיירה. ביום כיפור ת"ש ריכזו אנשי גסטאפו את הגברים היהודים בעיירה, ומשך מספר שעות אילצו אותם לרקוד ולשיר, תוך גזיזת זקניהם, לשעשוע הקהל הפולני. באוקטובר 1939 צוו יהודי העיירה לענוד טלאי צהוב, ובד בבד, הוקם בעיירה יודנרט. בהמשך, הוחרמו כל חנויות ובתי העסק של היהודים, ודירות היהודים נפרצו, ונבזזו, תוך שהוטל על היהודים לשלם סכום כופר גבוה. פליטים יהודים מכפרי הסביבה שהגיעו לעיירה, גורשו ממנה באביב 1940 בידי הגרמנים, ובתקופה זו הועסקו יהודי העיירה, כולל נשים וילדים, בעבודות כפייה. כמו כן, הרסו הגרמנים את בית הכנסת ובית המדרש בעיירה, וכן את בתי העלמין היהודיים בה, אשר מצבותיהם שימשו לריצוף מדרכות בעיירה, ועל שטחם הוקם מגרש ספורט. ביולי 1940 גורשו היהודים מבתיהם במרכז העיירה, ודירותיהם הועברו לידי האוכלוסייה הפולנית. ב-7 במרץ 1941 בוצעה בדרובין אקציה, בה כ-600 יהודים הועברו במשאיות לפיוטרקוב טריבונלסקי, תוך שרכושם נלקח מהם, כאשר משם הועברו בשנת 1942 לאושוויץ. כ-700 היהודים שנותרו בדרובין רוכזו בגטו שהוקם בה, בו שררו תנאי מחיה קשים, ובדצמבר 1941 גורשו כולם לגטו נובה מיאסטו, ושם רבים מהם מתו ממגפת טיפוס הבהרות, והיתר שולחו לאושוויץ. עם סיום המלחמה שבו לדרובין יהודים בודדים, אך בשל יחס עוין מצד הפולנים במקום, לרבות רצח 5 יהודים ביישוב סמוך, עזבו כולם את העיירה. כ-50 עד 60 יהודים מהעיירה שרדו את השואה. מדיה וקבצים בנושא דרובין בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של דרובין (בפולנית) דרובין ב אתר מרכז מורשת יהדות פולין דרובין (Drobin), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "דרובין", באתר השטעטל הווירטואלי "דרובין", באתר JewishGen (באנגלית) יולנטה קריימר, דרובין, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק A, עמ' 13–15), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
Wrath of the Norsemen

Wrath of the Norsemen (מאנגלית: זעמם של אנשי הצפון) הוא אלבום הופעה של להקת הדת' מטאל המלודי השוודית אמון אמארת'. אמון אמארת' יוהאן הג - שירה אולאבי מיקונן - גיטרה יוהאן סדרברג - גיטרה טד לונדסטרם - גיטרה בס פרדריק אנדרסון - תופים מידע על האלבום Wrath of the Norsemen באתר MusicBrainz האלבום באתר Allmusic