laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
הסיטי קולג' של ניו יורק

המכללה העירונית של אוניברסיטת העיר ניו יורק (באנגלית: The City College of the City University of New York, המוכרת יותר בשמות הסיטי קולג' של ניו יורק, סיטי קולג' או CCNY) היא אוניברסיטה המשתייכת לרשת האוניברסיטאות והמכללות אוניברסיטת העיר ניו יורק (CUNY), והיא הוותיקה ביותר מבין 25 המוסדות האקדמיים של האוניברסיטה. הקמפוס של סיטי קולג' משתרע בצפון מנהטן על פני יותר מ-140 דונם לאורך שדרת קונבנט, מרחוב 130 עד רחוב 141, וניצב על גבעה המשקיפה על שכונת הארלם. הקמפוס הנאו-גותי תוכנן ברובו בידי ג'ורג' בראון פוסט. סיטי קולג' נוסדה ב-1847 והייתה המוסד הציבורי האקדמי החופשי הראשון בארצות הברית. בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 למדו בה דורות רבים של סטודנטים ממעמד הפועלים, כולל יהודים רבים (האינטלקטואלים של ניו יורק), מאחר שלא יכלו להתקבל או להרשות לעצמם ללמוד באוניברסיטאות הפרטיות. בשל כך כונה הסיטי קולג' "ההרווארד של הפרולטריון", "הרווארד לעניים" ו"הרווארד על ההדסון". גם כיום סיטי קולג' נושא בתואר של האוניברסיטה הציבורית עם מספר הבוגרים הגדול ביותר שזכו בפרס נובל בארצות הברית (עשרה זוכים, תשעה מתוכם יהודים): ג'וליוס אקסלרוד, קנת' ארו, ישראל אומן, הרברט האופטמן, רוברט הופסטדטר, ג'רום קרל, ארתור קורנברג, לאון לדרמן, ארנו פנזיאס וג'ון אוקיף. שני חתני פרס נובל אחרים שלמדו אך לא סיימו את לימודיהם במוסד הם הנרי קיסינג'ר וג'וליאן שווינגר. בוגרים אחרים שהצטיינו הם הרמן הולרית', ממציא כרטיס הניקוב, יונה סאלק, מפתח החיסון לשיתוק ילדים, בוב קאהן, מאבות האינטרנט, מפתח פרוטוקול התקשורת TCP וחתן פרס טיורינג והמתמטיקאים אמיל פוסט ומרטין דייוויס. בוגרים ידועים אחרים כוללים את הפוליטיקאים קולין פאוול ואד קוץ', הסופרים מריו פוזו, ברנרד מלמוד והנרי רות', והשחקנים אדוארד ג'י רובינסון, אלי וולך, זירו מוסטל סם ורטולומאוס וג'אד הירש. איש עסקים שהחל את לימודיו אך לא סיימם הוא שלדון אדלסון. דמויות הטלוויזיה הפיקטיביות דון דרייפר ממד מן וטובי זיגלר מהבית הלבן (וכך גם השחקן ששיחק אותו - ריצרד שיף) למדו במכללה. האוניברסיטה חברה ברשת אוניברסיטאות הערים הגדולות (GCU). מדיה וקבצים בנושא הסיטי קולג' של ניו יורק בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הסיטי קולג' של ניו יורק (באנגלית) הסיטי קולג' של ניו יורק, ברשת החברתית אקס (טוויטר) Leaders Criticize City College’s Likely Choice for Next President ערך זה הוא קצרמר בנושא אוניברסיטאות ומכללות ובנושא ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מכון רקח לפיסיקה

מכון רקח לפיסיקה הוא המחלקה לפיזיקה של האוניברסיטה העברית בירושלים. המכון הוא חלק מהפקולטה למתמטיקה ומדעי הטבע, שממוקמת בקמפוס אדמונד י. ספרא בגבעת רם. הפעילות במכון כוללת מחקר והוראה בכל תחומי הפיזיקה. בפרט, חוקרי המכון עוסקים בתחומי האסטרופיזיקה, פיזיקת חלקיקים, פיזיקה של מצב מוצק, אופטיקה, פיזיקה גרעינית, פיזיקה של מערכות לא ליניאריות וביופיזיקה. המכון כולל קבוצות מחקר ניסיוניות ועיוניות. המחקר בפיזיקה באוניברסיטה העברית החל בשנת 1928 עם מינויו של פרופ' שמואל סמבורסקי. מכיוון שעדיין לא הייתה תשתית ניסיונית באוניברסיטה, הוא ערך את ניסיונותיו בספקטרוסקופיה אטומית במעבדתו של אורנשטיין באוניברסיטת אוטרכט בהולנד. בשלב מאוחר יותר הוא זכה להכרה ופרסום כהיסטוריון של המדע. בשנת 1933 הצטרף למחלקה פרופ' ארנסט אלכסנדר ושנה לאחר מכן הגיע גם פרופ' גונטר וולפסון. הם הקימו את התשתית למחקר בפיזיקה ניסיונית באוניברסיטה. בשנת 1939 התמנה פרופ' יואל רקח כחבר הסגל האקדמי וייסד את המחקר בפיזיקה תאורטית באוניברסיטה העברית. תוך שנים ספורות הוא פרסם מספר מאמרים פורצי דרך בהם פיתח שיטות מתמטיות חדשות לחישוב הספקטרה של אטומים מורכבים תוך שימוש בעקרונות סימטריה ובתורת החבורות. עבודה זאת נעשתה בשנות מלחמת העולם השנייה, תוך בידוד כמעט מוחלט מהעולם המדעי. פרופ' רקח הדריך דור חדש של מדענים צעירים בתחום הספקטרוסקופיה האטומית. עם השנים אחדים מהם עברו לעסוק בפיזיקה גרעינית. הם יישמו בהצלחה רבה את שיטותיו של רקח בתחום חדש זה והגיעו למעמד של חוקרים מובילים בתחום הספקטרוסקופיה הגרעינית. קבוצת הפיזיקה של המצב המוצק כוללת חוקרים ניסיוניים ועיוניים. תחומי המחקר כוללים תופעות הולכה במוצקים לא מסודרים ובתנאים של חוסר שיווי משקל תרמודינמי, מערכות בממדים נמוכים, מערכות זכוכיתיות, והשפעות הדיסיפציה וחוסר הקוהרנטיות הקוונטית. המחקר העיוני משתמש בשילוב של חישובים אנליטיים וסימולציות מחשב, בשיטות של תורת שדות ושיטות קירוב שונות. שיטות אלה מיושמות על מגוון בעיות כמו אילוחים מגנטיים, אפקט הול הקוונטי, על מוליכות, לוקליזציה ומוליכים חד־ממדיים. המחקר הניסיוני עוסק בתופעות של על מוליכות, זכוכיות אלקטרוניות, אלקטרוניקה במערכות ננומטריות, מבנים קוונטיים של מוליכים למחצה וצמתי ג'וזפסון. בתחום האופטיקה קיימות מספר מעבדות. המחקרים בתחום זה כוללים לייזרים בעוצמות גדולות במיוחד והשפעתם על חומר, חקר יסודות תורת הקוונטים ומידע קוונטי בעזרת התכונות הקוונטיות של האור, אור איטי בתוך אדי חומר ואופטיקה במערכות ננומטריות. אתר האינטרנט הרשמי של מכון רקח לפיסיקה מכון רקח לפיסיקה, ברשת החברתית פייסבוק
ג'ון קרטר (סרט)

ג'ון קרטר (באנגלית: John Carter) הוא סרט פעולה/הרפתקאות אמריקאי משנת 2012, המבוסס על עלילת הספר "הנסיכה של מאדים" (A Princess of Mars) מאת הסופר אדגר רייס בורוז. הסרט בוים על ידי אנדרו סטנטון (מוצאים את נמו), שידוע בתור במאי סרטים של חברת פיקסאר. ג'ון קרטר מווירג'יניה, קצין לשעבר במלחמת האזרחים האמריקנית, מחפש אחר זהב ברחבי ארצות הברית. במהלך חיפושיו הוא פתאום מועבר באופן בלתי מוסבר לכוכב הלכת מאדים, המכונה "בארסום". הוא נאלץ להיות מעורב בקונפליקט ארוך ועמוק בין תושבי הכוכב. תחילה הוא נתקל ב"שבט הענקים הירוקים" החי בכוכב, ובהדרגה מתיידד עם טארס טארקאס, ג'דאק (שליט) השבט. בהמשך הוא מתאהב בדז'ה טוריס, נסיכת העיר הליום. הנסיכה מבקשת את סיועו במלחמתה בשליט זודנגה, המנסה להשתלט על עירה. לאחר שהוא מבין שחייהם של אנשי הכוכב תלויים בו, הוא נעתר לבקשה, מגייס את שבט הענקים הירוקים לעזרתו, ומביס את אנשי זודנגה. ג'ון קרטר נישא לנסיכה דז'ה, וכבר לא מבקש לחזור לארצו בכדור הארץ, אך מתאי שאנג, מנהיג שבט הת'רנים המעוניין בחיזוק כוחותיו העל-טבעיים, משבש את תוכניתו ומחזיר אותו לשם. הוא עוסק בעשור שלאחר מכן בחיפושים קדחתניים אחר המדליון שבאמצעותו יוכל לשוב למאדים. את כל קורותיו הוא מספר באמצעות יומן המועבר ל"אחיינו", הסופר אדגר רייס בורוז. זאת לאחר שהתקיימה הלווייתו של קרטר. קרטר מבקש ממנו את עזרתו בשמירה על מבנה הקבר שלו. כשבורוז מגיע לשם ופותח את דלת המבנה - מנהיג הת'רנים מופיע מאחוריו ומנסה להרוג אותו. אך קרטר מופיע פתאום והורג את מנהיג הת'רנים. הוא נוטל ממנו את המדליון האבוד, מודה לבורוז על סיועו, ונועל את עצמו בתוך מבנה הקבר, כדי להפעיל את המדליון ולחזור למאדים. טיילור קיטש - ג'ון קרטר לין קולינס - דז'ה תוריס, נסיכת הליום סמנתה מורטון - סולה, בתו של שליט שבט הענקים ירוקים וילם דפו - טארס טארקאס, שליט שבט הענקים הירוקים קירן היינדס - טארדוס מורס, שליט הליום דומיניק וסט - סאב תאן, שליט זודנגה שרוצה להשתלט על בארסום (מאדים), תאן הוא הנבל המשני של הסרט תומאס היידן צ'רץ - טאל הג'וס, שליט לשעבר של הענקים הירוקים ויריבו של טארס טארקאס, הנבל השלישי של הסרט מארק סטרונג - מתאי שאנג, מנהיג שבט הת'רנים שמסייע לתאן, הנבל הראשי של הסרט דריל סאבארה - אדגר רייס בורוז, אחיינו של ג'ון קרטר הביקורות לסרט היו מעורבות. בנוסף הסרט נכשל בקופות ובקושי הצליח לכסות את הוצאותיו, עם הכנסות של כ-280 מיליון דולר לעומת תקציב של 250 מיליון דולר לפחות. ג'ון קרטר (דמות) מדיה וקבצים בנושא ג'ון קרטר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ג'ון קרטר "ג'ון קרטר", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "ג'ון קרטר", באתר נטפליקס "ג'ון קרטר", באתר AllMovie (באנגלית) "ג'ון קרטר", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "ג'ון קרטר", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "ג'ון קרטר", באתר Metacritic (באנגלית) "ג'ון קרטר", באתר אידיבי "ג'ון קרטר", באתר דיסני+ סרטים (באנגלית) "ג'ון קרטר", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ארז דבורה, "ג'ון קרטר": מאדים לא מדהים, באתר ynet, 9 במרץ 2012 אבנר שביט‏, "ג'ון קרטר": מלא תשוקה, אבל לא מספק את הסחורה, באתר וואלה, 9 במרץ 2012 דורון פישלר, חיקוי יקר: "ג'ון קרטר" הוא פנטזיה ילדותית מהנה, באתר nrg‏, 19 במרץ 2012
ועדת רנדל

ועדת רנדל (באנגלית: Rendel Commission), או בשמה המלא הוועדה להתפתחות החוקתית של סינגפור (באנגלית: The Commission on the Constitutional Development of Singapore) היא ועדה בראשותו של הדיפלומט הבריטי בדימוס סר ג'ורג' ויליאם רנדל, אשר נוצרה בשנת 1953 על מנת לשים קץ למשטר החירום ששרר בסינגפור במשך 12 שנה ולהציע רפורמה פוליטית-מינהלית במושבה הבריטית. חברי הוועדה היו בני הקבוצות המרכיבות את אוכלוסיית סינגפור: סינים, מלזים, הודים, ואירופאים, כמו כן הפרקליט הכללי וראש מועצת העיר סינגפור. הדו"ח שהוצג על ידי הוועדה המליץ על הקמתן של ממשלה מרכזית של המושבה, נפרדת ממועצת העיר סינגפור, ושל אספה מחוקקת חד-ביתית שתכלול 25 חברים נבחרים, 3 חברים מתוקף התפקיד ו-34 חברים ממונים. כמן כן המליצה הוועדה על הרחבת זכות ההצבעה. בעקבות אישור המלצות הוועדה על ידי הממשלה הבריטית, התקיימו באפריל 1955 בסינגפור בחירות פרלמנטריות שהביאו להקמת הממשלה בראשותו של דייוויד שאול מרשל, ראש הממשלה הראשון. Corfield, Justin. Historical Dictionary of Singapore. Scarecrow Press, 2010. ISBN 0810873877
אלד

"אָלֶד - אפנת סריגים עילית" (Aled) היה בית חרושת לסריגים, מחלוצי תעשיית הטקסטיל בישראל. בית החרושת הוקם בשנת 1898 על ידי אלפרד אדלשטיין בבוהמיה שבצ'כוסלובקיה. בשנת 1938, מיד לאחר ה"אנשלוס" (סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית), עלו ארבע האחיות מרתה, אילזה, טרודה ולילי, בנותיו של אדלשטיין, לארץ ישראל תוך שהן נוטשות את רכוש המשפחה. הן הצליחו להביא לישראל מספר מכונות סריגה ותפירה והקימו מחדש את המפעל בבית שכור בפרדס כץ. המפעל פתח את שעריו ב-1939 והתמקד בייצור סריגים איכותיים (בעיקר אפודות וקרדיגנים) לייצוא, בעבודה משפחתית. המפעל קיבל הזמנות ממצרים, לבנון, סוריה, עיראק וטורקיה כמו גם מהצבא הבריטי ומשטרת המנדט. לאחר קום מדינת ישראל היה המפעל גם ספק של צה"ל ובמהלך מבצע קדש קיבל הזמנה מיוחדת מן הוועד למען החייל לסרוג כובעי גרב לחיילים בחזית, הזמנה שסופקה תוך יום עבודה אחד. עם התקדמות עולם האפנה התרחבה פעילות החברה גם לשמלות ולחצאיות מסריג. מנהל אגף הטקסטיל במשרד המסחר והתעשייה לאחר הקמת המדינה, פנחס מורגנשטיין, שבח את המוצרים של מפעל "אלד" ואף את מודעות הפרסומת שלהם המפעל עבד עם טובי מעצבי האפנה של ישראל הצעירה כגון נאוה ודורין פרנקפורט ושיתוף פעולה גם עם "משכית". למרות שרוב התוצרת הופנתה לייצוא, נמכרו סריגי אלד בחנויות יוקרה ברחוב דיזנגוף כ"איווניר", פנשט ומצקין וכן בירושלים ובחיפה. החברה חדלה להתקיים ב-1985. "אלד" בת השלושים, מעריב, 16 בפברואר 1970 אילה רז, חליפות העתים : מאה שנות אופנה בארץ-ישראל, הוצאת ידיעות אחרונות, תל אביב 1996 דיוויד סלע, הצלחה ביצוא הטקסטיל, באתר ישראל היום, 28 בפברואר 2020 ארכיון דורין פרנקפורט לפי מרשם החברות
דורון עמיר

דורון עמיר (15 ביולי 1947 – 7 באוגוסט 2008) היה קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, פיקד על שייטת הצוללות של חיל הים. דורון נולד בכפר יחזקאל וגדל בצפת. הוא למד בבית הספר לקציני ים עכו במחזור י' וסיים בהצטיינות ב-1965. ב-1966 התגייס לצה"ל והתנדב לקורס חובלים (מחזור י"ד). הוא סיים את הקורס בהצטיינות בפברואר 1967 במגמת מכונה. בתפקידו הראשון לאחר הקורס שובץ כסגן קצין מכונה באח"י רהב ולחם בתפקיד זה במהלך מלחמת ששת הימים. לאחר המלחמה מונה לסגן קצין מכונה באח"י לווייתן ולאחר מכן לקצין מכונה באח״י דולפין. ב-1972 נשלח לקורס מפקדי צוללות בצי הבריטי וסיים אותו בהצטיינות. ביולי 1973 מונה למפקד אח"י דולפין. במהלך מלחמת יום הכיפורים הקים ופיקד על "בסיס דולפין" בא-טור שממנו פעלו שלוש ספינות דבור ומוקמה בו תחנת מכ"ם. ב-1975 עבר למטה חיל הים ועסק בנושאי אמל"ח. בשנת 1976 נשלח לאנגליה לפקד על הצוללת אח"י תנין בעת בנייתה. הוא גיבש את צוותה והביא אותה לארץ ביולי 1977. באוקטובר אותה שנה מונה למפקד שייטת הצוללות ושירת בתפקיד עד 1980. לאחר סיום תפקידו כמפקד שייטת הצוללות הוא עבר לשייטת ספינות הטילים ופיקד על אח"י עצמאות (סער 4). ב-1981 יצא ללימודי תואר ראשון בכלכלה. במהלך הלימודים פרצה מלחמת לבנון הראשונה ודורון נקרא על ידי מפקד שייטת הצוללות לפקד על אח"י תנין, שהייתה במבחנים לאחר שיפוץ ארוך. הוא הכשיר את הצוללת, מסרה לחיים כפיר, וקיבל ממנו את אח"י רהב לצורך הכנסתה לשיפוץ. ב-1983 מונה למפקד בה"ד חיל הים בחיפה ושירת בתפקיד עד 1986. בתפקידו האחרון בשירות הקבע שימש נספח צבאי בהולנד ובסקנדינביה בשנים 1986 עד 1989. ב-1993 נקרא לשירות מילואים בתנאי קבע ופיקד במשך חצי שנה על בה״ד חיל הים. לאחר שחרורו הקים מפעל לייצור תוספי מזון המיועדים לשיפור הזיכרון, בפארק התעשייה תרדיון שבגוש משגב. ב-1999, כשנמצאו שרידי הצוללת אח"י דקר, נקרא על ידי יו"ר ועדת איתור הצוללת, גדעון רז, לסייע בזיהויים. דורון היה חבר פעיל בוועדה המייעצת לחיל הים במהלך מחקר שרידי הצוללת בימים שלאחר מציאתה ובאוקטובר 2000 השתתף במשלחת שחקרה את שרידי הצוללת באתר הטביעה. במהלך השנים הוסמך דורון כטייס מטוסים קלים. ב 7 באוגוסט 2008, בעת טיסה מקפריסין, התרסק מטוסו במהלך הנחיתה בנמל התעופה חיפה והוא ושלושת הנוסעים הנוספים במטוס נהרגו. סרן דורון עמיר, 1973. מדיה וקבצים בנושא דורון עמיר בוויקישיתוף כתבי ynet, דורון זיהה את ה"דקר" - ונהרג בתאונת המטוס, באתר ynet, 8 באוגוסט 2008 אלי אשכנזי, רוני זינגר, ג'קי חורי, -חרותי, מפקד הצוללות שניצל מאסון טביעת "דקר" נהרג באוויר, באתר הארץ, 8 באוגוסט 2008 ריאיון עם דורון עמיר בנושא צוללות בחיל הים, אתר YouTube מצגת מערב לזכרו, באתר עמותת חיל הים
רומבק

רומבק (באנגלית: Rumbek; בערבית: رمبك) היא בירת מדינת האגמים שבדרום סודאן ועיר הבירה הקודמת של דרום סודאן. העיר רומבק נמצאת בנפת רומבק המרכזית שבמדינת האגמים, אחד מעשרת המחוזות במרכז דרום סודאן, כ-377 ק"מ צפונית לעיר הבירה ג'ובה. גובהה של העיר הוא 420 מטרים מעל פני הים. והקורדינטות הן: 6° 48' 36.00"N, 29° 40' 48.00"E לאחר חתימת הסכם השלום שנחתם עם ח'רטום שהביא לסיום מלחמת האזרחים הסודאנית השנייה, בחרה התנועה לשחרור העם הסודאני ברומבק לבירה הזמנית של המדינה והמרכז השלטוני שלה. לאחר מכן נקבעה העיר ג'ובה כבירתה הקבועה של דרום סודאן. בדומה לרוב הערים והכפרים במדינה, ספגה העיר פגיעות קשות ומשמעותיות בתשתיות במהלך מלחמת האזרחים הסודאנית השנייה. בשנת 2004 העריך האו"ם את אוכלוסיית נפת רומבק בכ-82,500 נפש. כש-60% מהם משתייכים לשבט הדינקה-אגר, 30% משתייכים לשבט הדינקה-גוק, 6% לשבט הבונגו ו-4% לשבט ג'ור-בל. בשנת 2011 הוערכה אוכלוסיית העיר רומבק בכ-32,100 נפש. העיר רומבק נמצאת בסמוך לדרך הראשית A43 המחברת בין ג'ובה שבדרומה וואו בצפונה. בנוסף קיימות שתי דרכים נוספות לעיר: האחת מובילה לעיירה ירול (Yirol) ממזרח לעיר והשנייה לדורבוני (Durbuoni) שמצפון לעיר. משנת 2005 עברו מספר דרכים לעיר שיפוץ וחלקן נמצאות בסלילה. בנוסף קיים בעיר שדה תעופה. דרך עפר לצד מסלול ההמראה בשדה התעופה רומבק שדה התעופה רומבק אוניברסיטת רומבק מדינת האגמים בחר אל-ע'זאל מדיה וקבצים בנושא רומבק בוויקישיתוף מיקום רומבק בגוגל מפות Thousands Celebrate Independence Day In Rumbek Freedom Square The Task of Rebuilding South Sudan רומבק, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) "Estimated Road Distance Between Juba And Rumbek With Map". Distancecalculator.globefeed.com. נבדק ב-2012-02-18. "Elevation of Rumbek Is 412 Meters Above Sea Level". En.allmetsat.com. נבדק ב-2012-02-18. South Sudan's unlikely capital, BBC, 21 January 2005 "Estimated Demographics of Rumbek County In 2004". Docs.google.com. נבדק ב-2012-02-18. "Estimated Town Population In 2011". Hereorthere.com. 2000-08-09. נבדק ב-2012-02-18.
ויולטה וילאס

ויולטה וילאס (בפולנית: Violetta Villas; ‏10 ביוני 1938 – 5 בדצמבר 2011) הייתה זמרת, שחקנית, מלחינה, כותבת שירים וכוכבת קברט בינלאומית ממוצא פולני. קולה של וילאס היה סופרנו קולורטורה. היא ניגנה בפסנתר, כינור וטרומבון, ונחשבה כבעלת שמיעה אבסולוטית. היא הייתה הכוכבת הראשונה שהופיעה במלון-קזינו "Dunes" בלאס וגאס, ארצות הברית, בשנים 1966–1971. במהלך הקריירה שלה כיכבה בשישה סרטי קולנוע, הופיעה במחזות זמר והקליטה כ-300 שירים בעשר שפות (פולנית, אנגלית, צרפתית, גרמנית, לטינית, נפוליטנית, רוסית, ספרדית ופורטוגזית). וילאס הייתה פעילה למען זכויות בעלי חיים. דמותה הייתה שנויה במחלוקת בשל התמכרותה לאלכוהול ולמורפין, ומכיוון ששימשה כמודיעה של שירותי הביטחון הפולנים, תחת שם הקוד "גבריאלה". בנוסף סבלה מהפרעה דלוזיונלית, שהשפיעה באופן שלילי על יחסיה עם משפחתה וסביבתה. ב-2011 זכתה במדליית "Merit to Culture - Gloria Artis" של משרד התרבות והמורשת הפולני, על תרומתה לתרבות ולעם הפולני. מדיה וקבצים בנושא ויולטה וילאס בוויקישיתוף ויולטה וילאס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ויולטה וילאס, באתר ספוטיפיי ויולטה וילאס, באתר Last.fm (באנגלית) ויולטה וילאס, באתר AllMusic (באנגלית) ויולטה וילאס, באתר MusicBrainz (באנגלית) ויולטה וילאס, באתר Discogs (באנגלית) ויולטה וילאס, באתר Songkick (באנגלית) ויולטה וילאס (בפולנית) כתבה על מותה בוושינגטון פוסט, 2011 (באנגלית) ויולטה וילאס, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים ובנושא פולנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גניה סנופ

גניה סנופ (נולדה ב-25 בינואר 1984) היא שחקנית ישראלית. כל משפחתה של גניה סנופ הגיעה מלטביה. סבא של אמה נלחם נגד הצבא הנאצי ונפל בימיה האחרונים של מלחמת העולם השנייה. סבתה (אמא של אמה) הייתה בת למשפחה יהודית עשירה שמנתה עשרה ילדים. עם הכיבוש הסובייטי נשלחה לגלות בסיביר יחד עם אחיה ואחיותיה והצליחה לשרוד. בצעירותה למדה מוזיקה ופיתוח קול, אך קשיי היום-היום והלחץ המשפחתי הובילו אותה למקצוע ראיית החשבון. המשפחה עלתה לישראל בשנת 1981 והשתקעה בצפון הארץ. אביה של גניה הוא מהנדס ויזם ואמה רופאה ועוסקת גם בתרגום ספרותי. גניה היא הבת האמצעית בין שלוש אחיות. היא נולדה בטבריה וגדלה בשכונת נווה שאנן בחיפה, למדה בבית הספר הריאלי. מכיתה ט' עד י"ב הייתה בחוג צעירים של תיאטרון חיפה והשתתפה בהצגה "גטו" של תיאטרון חיפה, שיהושע סובול כתב וביים. היא שיחקה לצידם של אריה מוסקונה, אורי רביץ, אשר צרפתי ואמנון מסקין. בצבא הייתה סנופ מכ"ית בבסיס מחו"ה אלון, בו עולים חדשים עשו טירונות ולמדו עברית. לקראת השחרור החלה לנסוע לתל אביב לסדנת ביומכניקה בשיטת מאירהולד, בהדרכתה של סופי מוסקוביץ'. כשהשתחררה מצה"ל עברה גניה לגור בתל אביב ולמדה במשך שלוש שנים בבית הספר לאומנויות הבמה על-שם סופי מוסקוביץ'. בין הסטודנטים בכיתתה היו גם דניאל בוצר, סמדר חרפק ועידן בוסיאן. בשנה ג' ללימודיה בבית הספר למשחק השתתפה בהצגת ליצנות ללא מילים בשם "זהו!". ההצגה עובדה ועלתה בתיאטרון המדיטק בחולון, בשם "ארץ טו טו" בבימויו של אלכסיי גבריאלוב. בהפקה השתתפו ארבעה מבני כיתתה של גניה ולימים הם הקימו את אנסמבל "קאקאפוניה" ליצנים תיאטרליים. האנסמבל יוצר מופעי רחוב וליצנות והשתתף בפסטיבלים בינלאומיים. סנופ שיחקה בהצגה "עדות שקר" שכתב גור קורן, הבמאי שלה מתקופת הלימודים, ההצגה הופיעה בפסטיבל תיאטרון קצר בצוותא. קורן הביא אותה להצגה "בין לילה ובין שחר" בתיאטרון גשר, לה הוא כתב את העיבוד בהתבסס על ספרו של יהושע קנז. סנופ היא גם שחקנית יוצרת בהצגה "תיאטרון פצפון", הצגה לפעוטות בתיאטרון אורנה פורת, פרויקט ראשון מסוגו בארץ בבימויו של גיל צרנוביץ'. גניה סנופ מלמדת תיאטרון בבימת הנוער בכפר-סבא ובסדנאות התיאטרון של אורנה פורת. היא הופיעה בתפקידי אורח בסדרות "רמזור" ו"הדור הבא 24/7” והשתתפה בתוכנית "החברים של ארקשה", תוכנית ילדים בהנחיית ארקדי דוכין, ששודרה ב-HOT VOD. השתתפה בסדנאות: ליצנות תיאטרלית בהנחיית טליה ספרא; "ממעמקים"- מרתון משחק מול מצלמה בהנחיית רני בלייר; "שקט מצלמים רעש" – סדנאות הבמה, בהנחיית עודד דוידוף, ניר ברגמן ורני בלייר. היא מתאמנת בשיטת "צ'אבק" לשחקנים מקצועיים בהנחייתו של שחר רוזן. מדובבת סדרות בערוץ הילדים ובערוץ לוגי. באוקטובר 2015 עלתה הסדרה המדרשה בה היא השתתפה. קריינות: אלבומו של ארקדי דוכין "החברים של ארקשה", אמא של ג'ק. דיבוב: באטמן - עונה שלישית - ערוץ הילדים. קראפטי קידס - ערוץ לוגי. התיכון המוזר - ערוץ הילדים. מקס סטיל - ערוץ הילדים. מדיה וקבצים בנושא גניה סנופ בוויקישיתוף גניה סנופ, ברשת החברתית פייסבוק גניה סנופ, ברשת החברתית LinkedIn גניה סנופ, סרטונים בערוץ היוטיוב גניה סנופ, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית גניה סנופ, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) הצגה לפעוטות מבית אורנה פורת, באתר הבמה, 24 בינואר 2012 לירן דברת-גבאי, תיאטרון פצפון - מפגש ראשון עם תיאטרון, באתר הבמה, 30 באפריל 2012
זימברולו שי וולטורולו

זימברולו שי וולטורולו (ברומנית: Zimbrulu şi Vulturulu) היה עיתון שיצא לאור במאה ה-19, ביאשי, בנסיכות מולדובה. העיתון תמך באיחוד העתידי של נסיכות מולדובה עם נסיכות ולאכיה ומנוי שנתי לעיתון עלה שלושה מטבעות זהב. גיליון בודד של העיתון, שנשלח לגאלאץ במאי 1858, זכה לפרסום מיוחד בשל הבולים שהודבקו עליו. הגיליון היה העותק הראשון בחבילה של עיתונים, שנשלחו בדואר לגאלאץ ועל הגיליון הראשון הודבקו בולי הדואר במחיר משלוח החבילה. בולי הדואר כללו שמונה בולי ראש פר, חמישה ברצף אחד, שניים בצמד ואחד בודד. הבולים הם מהמהדורה השנייה של הבולים הראשונים של נסיכות מולדובה ונושאים את הכיתוב PORTO GAZETEI, שמשמעו תשלום דואר עבור עיתונים - אלה היו בולים מיועדים למשלוח עיתונות בדואר. הגיליון המבוייל נמכר לאספן בולים בעל חנות ספרים והמשך גלגול הבעלות לא ידוע, אך בשנת 1969, בעלי העיתון המבוייל הציגוהו בתערוכת בולים, בסופיה וזכו בפרס הראשון של התערוכה. בהמשך הבעלות על העיתון עברה לאספן שווייצרי ובשנת 2007, נמכר במכירה פומבית, ב-830.000 אירו, ליוסי חכמי, ישראלי תושב לונדון, בעבר מבעלי הפניקס חברה לביטוח. משמעות השם ברומנית היא הביזון (זימברו) והנשר (וולטור), סמלי הנסיכויות הרומניות. העיתון היקר ביותר בעולם (באנגלית)
אליעזר דונת

אליעזר-לאיוש (לויקו) דוֹנת (בהונגרית: Donáth;‏ 1902 – 1969) היה אדריכל, צייר ושחקן תיאטרון ישראלי, ממקימי התיאטרון הסאטירי העברי הראשון, "הקומקום". דונת נולד בשנת 1902 בבודפשט שבהונגריה. למד בבית הספר הריאלי והאקדמיה לציור בבודפשט. היה אמור לעלות לארץ ישראל ב-1914, בגיל 12, כדי ללמוד בגימנסיה הרצליה, אולם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מנע זאת ממנו - ועל כן עלה רק ב-1921. בהמשך למד אדריכלות בטכניון בחיפה ובמקביל עסק בהעלאת ערבי קריאה ומשחק במסגרת "להקת חובבי הבמה העברית בחיפה". כן עבד בבניין. ב-1927 ייסד יחד עם אביגדור המאירי ופסח עיר-שי את תיאטרון ה"קומקום". דונת שימש ב"קומקום" כקוֹנפרֶנסיֶיה (מנחה, קריין), במאי (אף שלא הייתה לו כל הכשרה פורמלית), צייר תפאורה ושחקן. יחד עם השחקן יעקב טימן יצר את הצמד "חכם ותם", בו גילם את החכם ("למעשה המצב היה הפוך: כלומר ה'תם' היה פיקח וה'חכם', סכל גמור". בשנת 1928 עבר לירושלים והופיע במרתף ברחוב בן-יהודה שנקרא "התוכי: קברט סאטירי". בשנים 1930–1933 הופיע במסגרת "יורשו" של "הקומקום", "המטאטא". לאחר שפרש ממשחק, ב-1933, התרכז באדריכלות (כמקצוע) ובציור (כתחביב). אשתו הייתה גילה-קָרולה לבית וסטרייך מקראקוב, ממנה נולדו לו ראובן-אלכסנדר - ודינה. אריה ליפשיץ, 'אליעזר דונת – איש הקומקום והמטאטא', במה 41 (1969), 69–73. אריה ליפשיץ, דרך עקובה (רישומים: חנה לרנר), תל אביב: עם עובד – תרבות וחינוך, תשל"ח 1978. דְזֶ'ם וקונסרבים - אליעזר דונת, כותרים, 2011. אם תרצו זו אגדה - ניר דונת, כותרים, 2015. מערכת חיפוש אנשי במה, אוניברסיטת תל אביב טוביה כרמל, אביגדור המאירי ז"ל, הסטיריקון של ארץ ישראל, מעריב, 6 באפריל 1970. ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רפרטואר

רֶפֶּרְטוּאָר (באנגלית: Repertoire) הוא מונח המתייחס לרשימה או קבוצה של דרמות, אופרות, יצירות מוזיקליות או תפקידים שחברה או אדם ערוכים לבצע מיד. המונח נמצא בשימוש נרחב על ידי מוזיקאים במשמעות של רפרטואר מוזיקלי. השימוש הידוע הראשון של המילה "רפרטואר" נעשה בשנת 1847. מקור המילה רפרטואר, הוא שאילה מהמילה הצרפתית, "Répertoire", ועם משמעות דומה בתחום האמנות, המבוססת על המילה "Repertorium" (בתרגום לעברית: מסמך) מהלטינית המאוחרת. במובן המופשט כולל רפרטואר את כל השיטות, הידע או המיומנויות, שזמינים לאדם או מוסד בהקשר מסוים באופן מיידי. לזמרי אופרה קיים רפרטואר אישי, בהתאם למאפיינים המוזיקליים שלהם ולתקופה היסטורית מסוימת. מספר אמנים, ביניהם מריה קאלאס ואמנים נוספים, אף זכו לתהילה על סמך הרפרטואר העשיר והמגוון שלהם שכלל תפקידים רבים ואופרות רבות מתקופות שונות. בתחום המוזיקה והתיאטרון, הרפרטואר הוא אוסף של יצירות המוצגות באופן קבוע בבתי הקולנוע ואולמות קונצרטים והוא נקבע אף חודשים רבים מראש. המושג רפרטואר משמש בהרחבה כהתייחסות לכל היצירות הצפויות בהכשרה למוזיקה קלאסית, באופן זה מתייחסים לרפרטואר תזמורת, פסנתר או מקהלה. רפרטואר לחליל
אבו כישכ (שבט בדואי)

עַרַבּ אַבּוּ כִּשְׁכּ (בערבית عرب أبو كشك) היה שבט בדואי בארץ ישראל שמוצאו במצרים או בצפון סיני. בני השבט היגרו לארץ בסוף המאה השמונה-עשרה. הם נטו את אוהליהם בעמק חפר והשרון עד חיפה. עד מחצית המאה ה-20 נטה את אוהליו בנפת יפו וליד המושבה פתח תקווה. בשל כך, התקיימו יחסים כלכליים בין אנשי השבט לבין אנשי היישוב, שכללו מסחר והעסקה. במאורעות תרפ"א (1921), תקפו לוחמים חמושים מאנשי השבט את פתח תקווה, והתפתח קרב, שבמהלכו נפלו חללים משני הצדדים ורבים אחרים נפצעו. על פי מפקד האוכלוסין של ממשלת המנדט בשנת 1931, השתייכו אליו 1,007 נפש. בסקר הכפרים המנדטורי משנת 1945 נאמדה אוכלוסיית הכפר אבו כישכ בכ־1,900 נפש. אנשי השבט הקימו את היישוב אבו כישכ בשרון הדרומי. במהלך מלחמת העצמאות תקף כוח של אצ"ל מאהל אחד של השבט וגירש את יושביו. ב-30 במרץ 1948 עזב השבט את השרון מתוך פחד מפני התקפה יהודית. יהודה אידלשטיין, אברהם שפירא, א-ב, תל אביב: הוצאת ידידים, תרצ"ט 1939, עמ' 413-353. אבי ששון ורועי מרום, ביארת שניר - מפרדס לשכונה: התפתחות ההתיישבות בעורף החקלאי של העיר לוד, לוד - עיר האלוהים 6, 2020, עמ' 75-49 רמתיים - מושבה באדמות אבו קישק, מתוך: סיפורי מושבות, באתר כותר חתונה באוהלי אבו קישק. צולם בשנת 1929, ימים בודדים לפני פרעות תרפ"ט מפת אדמות אבו כישכ באתר הספרייה הלאומית Roy Marom, ההתיישבות הערבית המחודשת באזור רעננה (ספר רעננה, הוצאת יד בן-צבי(, משממה למושבה פורחת - רעננה, דגם להתיישבות פרטית בארץ-ישראל, 1981-1922 יצחק בן-צבי, כתבי יצחק בן-צבי, ה: אוכלוסי ארץ ישראל, תל אביב: הוצאת מצפה, תרצ"ז 1937, עמ' 175. יצחק בן-צבי, כתבי יצחק בן-צבי, ה: אוכלוסי ארץ ישראל, תל אביב: הוצאת מצפה, תרצ"ז 1937, עמ' 237. נתונים מסקר הכפרים (1945), שהוצגו מחדש בספר Hadawi, Village statistics 1945, Classification of Land and Area Ownership in Palestine, Beirut, 1970, ומהספר נסרקו לאתר PalestineRemembered.com. בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949, עמ' 81. לעדות על נסיבות עזיבתם, ראו ערך אליהו בנימיני. ערך זה הוא קצרמר בנושא אסלאם. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.