הכיבוש הצרפתי של מרוקו

הכיבוש הצרפתי של מרוקו החל עם כיבוש העיר אוג'דה על ידי הרפובליקה הצרפתית ב-29 במרץ 1907. הצרפתים פתחו במערכה נגד סולטנות מרוקו שהגיעה לשיאה בחתימה על הסכם פס והקמת הפרוטקטורט הצרפתי במרוקו ב-30 במרץ 1912. צרפת סיכמה מאוחר יותר, ב-27 בנובמבר, את הסכם מדריד עם ממלכת ספרד אשר הקימה את מדינת החסות הספרדית במרוקו. הצרפתים עדיין ניהלו סדרה של מבצעים צבאיים להרגעת המרידות במרוקו עד 1934. ערך מורחב – מלחמת צרפת–מרוקו האימפריה הצרפתית הרחיבה במידה ניכרת את פעילותה בסולטנות מרוקו לאחר קרב איסלי (1844). נציגים צרפתים בטנג'יר לא היו עוד קונסולים אלא ממונים על היחסים. הסכם לאלה מע'ניה שנחתם במרץ 1845 בין צרפת למרוקו הכיר בגבול שהיה לפני 1830 בין אלג'יריה למרוקו כעדיין מחייב. נווה המדבר של פיגוג הוכר באותו הסכם כמרוקאי ונווה המדבר של עין ספרה כאלג'יראי. אבל הצרפתים סירבו לתחום את הגבול מדרום לפיגוג בטענה שגבול מיותר בארץ מדברית לא מיושבת. מהפכת פריז של 1848 החלישה זמנית את הדיפלומטיה הצרפתית. רצונה של צרפת לבסס מחדש את השפעתה במרוקו הוביל להפגזת סאלה בנובמבר 1851. בשנת 1859 כבשו חיילים צרפתים את נווה המדבר של סידי יחיא, מקום שבעה קילומטרים מאוג'דה. בשנת 1860 הוקם בטנג'יר סניף דואר צרפתי כסניף של שירות הדואר של אוראן. תוך מתן שירות שימושי לסוחרים אירופיים ומרוקאים, היווה קיומם של סניפי הדואר הזרים הרחבת הזכויות החוץ-טריטוריאליות הרגילות ופגיעה בתפקידי ממשלת מרוקו. משנות ה-50 של המאה ה-19, פוליטיקאים בצרפת והרשויות באלג'יריה החלו לתמוך בהקמת עמדות צבאיות בחלקים הדרומיים של אזור אוראן ומחוצה לו לצורך שליטה בסחר חוצה סהרה ובסופו של דבר לאחד את המושבות הצרפתיות באלג'יריה ובסנגל. לאחר המלחמה הספרדית-מרוקאית (1859–1860), ממלכת ספרד הצטרפה לבריטניה כדי להתנגד לצרפת, שמעמדה באלג'יריה נראתה אז כאיום הגדול ביותר על מרוקו. תמיכה עממית הן בצרפת והן באלג'יריה בכיבוש הסהרה נוצרה בשנת 1875, לאחר שמהנדס צרפתי, דופונשה, הציע שהמסחר של הסהרה ומרכז אפריקה עשוי להיפתח לאינטרסים צרפתיים על ידי בניית מסילת הרכבת חוצת סהרה. בתחילה, הרעיון היה להציב מסילת רכבת כזו דרך אזור הסהרה השוכן ממזרח לגוררה - טואט - טידיקלט. מלבד פעולות האיבה הבריטיות והספרדיות, צרפת נאלצה להתמודד גם עם העוינות של ממלכת איטליה, שכן האיטלקים כעסו על הכיבוש הצרפתי של תוניסיה ב-1881. בשנת 1881 הקימה צרפת מוצב צבאי בעין ספרה. מעשה זה חיזק את השליטה הצרפתית על כל הקסר של האטלס בסהרה שניתן לאלג'יריה על ידי הסכם לאלה מע'ניה. בשנה שלאחר מכן, ב-1882, ביקשה ממשלת צרפת מהמרוקאים רשות להקים את מסילת הברזל חוצת סהרה לאורך התוואי המוביל מ-Oed Zousfana ל-Touat. המרוקאים, לעומת זאת, סירבו. מחשש שהצרפתים עלולים בכל זאת להמשיך בהתקדמותם לכיוון דרום, בשנת 1883, הציבו המרוקאים אמל (מושל) בנווה המדבר של פיגוג, בחלק העליון של אאוד זוספאנה. בשנת 1885 חצו חיילים צרפתים את פסגת האטלס בסהרה והחלו לבנות מוצב ב-Djéniene Bourzeg, בור מים הממוקם אסטרטגית במסדרון הררי שהוביל ישירות לעמק הזוספאנה מדרום לפיגוג. Djéniene Bourzeg היה באזור שנוי במחלוקת; ובעוד שמחאה מרוקאית ראשונית גרמה לראשונה לצרפתים לסגת, המרוקאים, בנובמבר 1886, הסכימו להכיר במקום כנמצא בשטח אלג'יראי. בריטניה, ספרד ואיטליה ב-1887 שלחו פתק למולא חסן, והבטיחו לו שהם רוצים לשמור על עצמאותה ושלמותה הטריטוריאלית של ארצו. בשנות ה-90 של המאה ה-19, האינטרס הצרפתי השולט כבר היה מכוון להקמת מדינת חסות צרפתית על מרוקו; וחשש שפעולה גלויה נגד שטחי הסהרה שלטענתה מרוקו תפגע לא רק במרוקאים, אלא גם על שאר המעצמות האירופיות שהתערבו באותה מידה בענייני מרוקו. לאחר שתאופיל דלקאסה מונה לשר החוץ ב-1898, הצרפתים נקטו במדיניות חדירה אגרסיבית יותר. בביצוע מדיניות זו הם פעלו כדי למנוע את הרפורמה של ממשלת מרוקו תחת מולאי עבד אל-עזיז, ובו בזמן משכו אותה לקראת הכרה גדולה יותר באינטרסים המיוחדים של צרפת במרוקו על ידי העלאת בעיות מתמשכות הקשורות לתקריות בגבול עם אלג'יריה. ההתערבות הממשית בגוררה-טואט-טידיקלט התרחשה עד סוף שנת 1899. הכוח הצבאי שליווה את המשימה חצה במהירות את הסהרה וניצל את ההזדמנות לכבוש את נווה המדבר של עין סלאח. סכסוך מזוין התנגד לכוחות הצרפתים לעיט חבש, חלק מהח'אמים של עיט אונבגי של הקונפדרציה עיט עטא. הסכסוך הסתיים בסיפוח של מתחם Touat-Gourara-Tidikelt לאלג'יריה על ידי צרפת ב-1901. התקפות של בני גיל, דואי מניה, אולאד ג'יריר, אייט עטה ושל שודדים שיצאו מפיגוג נמשכו על הגבול לאורך כל החלק האחרון של 1902 ובמשך רוב שנת 1903. רק באפריל 1903 הסכימה פריז לבסוף שכוחות הצבא האלג'יראי יוכלו לבצע "פעולה משטרתית" ממערב לקו זוספאנה. ב-31 במאי 1903, ערך המושל הכללי של אלג'יריה שארל ז'ונאר סיור באזור הגבול כאשר נורה בקרבת פיגוג. ב-8 ביוני פיגוג הופצצה. איבר ליאוטרי רצה להקים ולהציב עמדות צבאיות ככל האפשר לעבר האזורים הנחשבים למרוקאים. באוקטובר 1903, לאחר שבוצעו התקפות נוספות נגד הכוחות הצרפתיים המוצבים בזוספאנה, הסכימה פריז להצבת עמדה ממערב לבכר. בכר היה אחד מהמקומות שבהם השתמשו הכי הרבה כמפלט על ידי הנוודים שתקפו את קו זוספאנה. בשנת 1900 הסכימו הצרפתים להכיר בדומיננטיות של האינטרסים של איטליה בטריפוליטניה ובקירנאיקה בתמורה להבטחה איטלקית שמבחינתם, לצרפת עשויה להיות "יד חופשית" במרוקו. המשא ומתן עם ספרד על מרוקו נכשל ב-1902 בגלל אי הסכמה לגבי גבולות האזור הספרדי העתידי והתעקשות הצרפתים לשמור לעצמם את זכות ההתערבות בו. ההסכם הצרפתי-בריטי שהושג ב-8 באפריל 1904 כלל הכרה בעמדתה השלטת של צרפת במרוקו בתמורה להכרה של צרפת בקביעות מעמדה של בריטניה במצרים. ההסכם הצרפתי-בריטי גם קבע אזור שיופקד בידי ספרד כאשר נוצר צורך לצרפת לכבוש את מרוקו, ובעקבותיו לחץ בריטי על ספרד לקבל את תנאיה של צרפת. ערך מורחב – המשבר המרוקאי הראשון השפעתה והמסחר של הקיסרות הגרמנית במרוקו התרחבו לאחר כריתת הסכם מסחרי עם הסולטאן מולאי חסן ב-1890. הגרמנים ניסו לסכל את יישום ההסכם הצרפתי-בריטי על מרוקו, יותר מסיבות הקשורות למערכת הבריתות המתהווה באירופה מאשר למטרות פוליטיות ספציפיות שהיו להם במרוקו עצמה. בזמן המשא ומתן בין ספרד לצרפת בשנים 1902 ו-1904 עודדו הגרמנים את ספרד להתעקש על אישורה לשלוט בטנג'יר, שאופיה הבינלאומי העתידי היה נושא מרכזי שכבר מקובל על הצרפתים והבריטים. מאז 1904 הקיסרות הגרמנית הפנתה את מאמציה לבינאום של השאלה המרוקאית. מתוך כוונה זו ביקר הקייזר וילהלם השני בטנג'יר ב-31 במרץ 1905, והצהיר בעודו שם כי הוא רואה בסולטאן מולאי עבד אל-עזיז שליט עצמאי, והזהיר מפני רפורמות נמהרות (התייחסות למנדט של צרפת בהסכם עם בריטניה ב-1904 ל'רפורמה' במבנה המרוקאי), והזהיר כי האינטרסים של גרמניה במרוקו יהיו מוגנים. בריטניה, בלגיה וצרפת ערכו הכנות הגנתיות - היחידות הצרפתיות תוגברו, אומנו חיילי מילואים ונרכש נשק - כדי לאותת על נחישותן. גרמניה נקטה בצעדים מוגבלים דומים רק בסוף המשבר. למרות המהלכים הללו, אף צד לא חפץ במלחמה. הצרפתים ידעו שהם חלשים ואינם רוצים להתגרות בגרמנים, ותאופיל דלקאסה, שר החוץ, שדגל לבדו בתקיפות, נאלץ להתפטר מהקבינט. ברנהרד פון בילוב, קנצלר גרמניה, שהיה ער לסכנת הסלמה, לא התכוון להסתכן במלחמה אירופית על ויתורים אפריקאים. בעקבות ביקורו של הקייזר באה הדרישה הגרמנית לכנס ועידה בינלאומית על מרוקו. הצרפתים, להוטים להימנע מעימות עם גרמניה, והסתמכו על התמיכה הדיפלומטית של בריטניה, ספרד ואיטליה, הסכימו לדרישה ביולי. הוועידה המרוקאית, בה השתתפו נציגי שלוש עשרה מדינות, נפתחה באלחסיראס ב-16 בינואר 1906. מטרותיה, כפי שנאמר במושב הפתיחה של נשיאה, חואן מנואל סאנצ'ס, דוכס אלמודובר דל ריו, היו להכין תוכנית רפורמה עבור מרוקו שתשמור על ריבונות הסולטאן ושלמותה הטריטוריאלית של מרוקו, ותשמור על מדיניות השטח הפתוחה. דלת בפעילות מסחרית. מכיוון שהשיקול העיקרי בתודעתם של הנציגים היה מאזן הכוחות באירופה, התברר כי קשה היה להסכים על חלקו של כל אחת מהסמכויות המיוצגות בביצוע הרפורמות כביכול. לאחר כמעט שלושה חודשים של מריבות דיפלומטיות, אימצו המעצמות את חוק אלחסיראס ב-7 באפריל שקבע "רפורמות" בעלות שליטה משותפת צרפתית-ספרדית במשטרה ובכספים של מרוקו. השיטור של נמלי מרוקו הגדולים הופקד בידי צרפת וספרד, כשהספרדים אחראים על תטואן ולאראש, הצרפתים על אספי, רבאט, אל-ג'דידה ואסוארה, ושוטרים צרפתים וספרדים כאחד בקזבלנקה ובטנג'יר. קצין שווייצרי שהוצב בטנג'יר היה אמור לשמש כמפקח של כוחות המשטרה הזרה ולדווח לסולטאן ולקורפוס הדיפלומטי בטנג'יר. החוק גם קבע הקמת בנק ממלכתי מרוקאי הממומן על ידי המעצמות, כאשר צרפת שולטת בו מכוח מתן שליש מההון. שיתוף הפעולה האנגלו-צרפתי ההדוק אילץ את ברלין לספוג תבוסה דיפלומטית. זה לא רק אישר את בידודה של ברלין - רק האימפריה האוסטרו-הונגרית הציעה תמיכה - אלא יותר מכך צרפת ובריטניה חיזקו את ההסכמה הלבבית. הסולטאן, שהבין שבריטניה ויתרה על תפקידה כמגן על המח'זן המרוקאי וראה את גרמניה לא מסוגלת לרסן את צרפת, קיבל את חוק אלחסיראס. אבל המרוקאים התגרו מהפעילות הגוברת של האירופאים במדינה. בהתקפותיהם על האירופים, הם סיפקו לצרפת ולספרד את התירוץ להתערבות צבאית. ההתנקשות ברופא הצרפתי אמיל מושאמפ, שנבחר בצו של שר החוץ לצאת מירושלים למרוקו ולנהל בית מרקחת ונחשד בקשירת קשר להנחת היסוד להשתלטות צרפת על מרוקו, במרקש ב-19 במרץ 1907. הוביל לכך שאיבר ליאוטי שלח חיילים מעבר לגבול כדי לכבוש את העיירה החשובה אוג'דה ב-29 במרץ. חברת Compaganie Marocaine הצרפתית החלה לעבוד במאי 1907 בנמל קזבלנקה. בני שבטי שאוויה המוסלמים השכנים מקזבלנקה תקפו את הפועלים האירופים והרגו תשעה מהם. הצרפתים פתחו חזית מערבית ב-5 באוגוסט 1907 עם ההפגזה על קזבלנקה. 3,000 חיילים צרפתים ו-500 חיילים ספרדים הונחתו. שיגור הכוחות הספרדיים היה מעשה פורמלי שנועד לתת להתערבות אופי של מבצע משטרתי בהתאם למנדט הצרפתי-ספרדי המשותף בעיירה על פי חוק אלחסיראס. בעוד שהחיילים הספרדים לא השתתפו בלחימה, הכוחות הצרפתיים תחת גנרל דרודה ולאחר מכן תחת גנרל ד'אמאדה, במהלך השנים 1907 ו-1908 המשיכו להכניע את אזור השאוויה סביב קזבלנקה. נבהל עמוקות מחוסר יכולתו של הסולטן מולאי עבד אל-עזיז להחזיק את המדינה יחדיו, עבד אל-חפיט', אחיו הבכור של הסולטן והח'ליף במרקש, הוכרז כסולטן במרקש ב-16 באוגוסט 1907. עבד אל-חפיט' זכה לתמיכה של רשויות רוחניות כמו אל-קטניס וקשרים קרובים עם מה שנקרא אדוני האטלס, אוסף רופף של חמולות ברברים ששלטו באזור האטלס הגבוה ללא עונש. בראשם היו משפחת גלאווי, בראשות מדאני אל-גלאוי. בינואר 1908, ה'עולמא של פאס' בראשות מוחמד אל-קטאני הדיחה את עבד אל-עזיז והטילה על עבד אל-חפיט' תנאים כדי להפוך לסולטאן. המועצה הגישה שורה של דרישות: שהסולטן החדש ייקח על עצמו את הג'יהאד שהזניח קודמו; שהוא ישחרר את אוג'דה וקזבלנקה ויסיים את מערכת בני החסות. הסכמתם של העולמא של פאס שינתה את המצב לטובת עבד אל-חפיט', ועד מהרה הלכו בעקבותיהם שאר הערים האימפריאליות. עם זאת, מלחמת הירושה נמשכה עוד שישה חודשים כאשר עבד אל-עזיז המשיך בהתנגדותו, בהתלהבות של הצרפתים. הסכסוך הסתיים ב-19 באוגוסט 1908 בקרב מרקש על הכביש בין רבאט למרקש, כאשר כוחותיו של הסולטאן המודח נפגעו ממארב על ידי פרטיזנים של אחיו, וחייליו התייבשו בחום הקיץ הלוהט. נטוש על ידי אנשיו, הג'לביה שלו מחוררת בכדורים, הסולטאן לשעבר נמלט לקזבלנקה הבטוחה שבידי צרפת, שם הודיע על התפטרותו יומיים לאחר מכן. בשנת 1908 הותקף מוצב המדבר הצרפתי קולומב-בכר על ידי מולאי להסן, שייח' סופי שגייס את אוכלוסיית האטלס הגבוה המזרחי בג'יהאד נגד הצרפתים. לאחר שהדפו מתקפה זו התקדמו הכוחות הצרפתיים לדרום מזרח מרוקו והקימו בסיס בבודניב. בסוגיה החיונית של התנגדות להתפשטות האירופית עבד אל-חפיט' התגלה כלא יעיל כמו אחיו. ב-8 בפברואר 1909, הסכם צרפתי-גרמני נוסף אישר מחדש את עצמאותה של מרוקו תוך הכרה ב"אינטרסים הפוליטיים המיוחדים" של צרפת ובאינטרסים הכלכליים של גרמניה בצפון אפריקה. צפונה יותר הכוחות הצרפתיים באוג'דה התקדמו מערבה, הקימו בסיס בתאוריראת ביוני 1910 והחלו לשלוח סיורים בדרך המובילה לפאס. עד 1911, המערכה הצרפתית ממזרח, דרך מה שנמצא כיום בדרום מערב אלג'יריה, הגיעה לנהר זיז, 200 מייל בתוך גבול מרוקו. זה הכניס למעשה חלק גדול מהאזור שלפני הסהרה בדרום מזרח מרוקו לשליטה צרפתית. בעקבות מתן האינטרסים שלה והכרה בהשפעתה בצפון מרוקו באמצעות ההסכמה הלבבית (1904), ועידת אלחסיראס (1906) והסכם קרטחנה (1907), כבשה ספרד את ראס קבדנה, עיירה ליד נהר מולואה, במרץ 1908. חוסר היציבות המתמשכת בריף איימה על מלייה, והתקפות ריפיאניות נוספות על חברת מכרות ריף הספרדית הניעו את המושל הצבאי של מלייה חוסה מרינה וגה להשיק את המערכה השנייה של מלין (1909). בדצמבר 1910 ערך מלך ספרד ביקור במלילה, ואז בדק עבודות בנייה באיי זפארין וסקר חיילים בסלואן. בזמן שהספרדים השתלטו על צפון מרוקו, הצרפתים הרחיבו את השטח שבשליטתם. ביוני 1911 כבשו הכוחות הספרדיים את לאראש ואת אל-קסר אל-כביר. קריאתו של מוחמד אמזיאן לג'יהאד נגד הכיבוש הספרדי בריף המזרחי והתקפה על קבוצת אנשי צבא ספרדיים שביצעו עבודות טופוגרפיות בעמדה ליד אישאפן, ליד נהר קרט, הובילו למערכת קרט (1911–1912). לאחר 1910, הסולטן מולאי עבד אל-חפיט', שעורר תחושה דתית עזה של התנגדות לשליטה האירופית, נתפס, כמו עבד אל-עזיז לפניו, ככלי בידי האירופים. ב-1911 שבטי שרארדה ובנו מתיר מצפון ומדרום למקנס, בהתאמה, נבהלו מההתפשטות הצרפתית לכיוונם ממערב ועלו במרד. במקביל, חבר חדש בבית העלאווי, מולאי אל-זין, הוכרז כסולטאן במקנס ב-17 באפריל. כשהשבטים התקדמו בפאס, יכלו הצרפתים, בניגוד להסכם אלחסירס, להתערב בתואנה של הגנה על הסולטן והאירופים בבירה. טור צרפתי תחת גנרל שארל אמיל מונייה הדף את השבטים וכבש את מקנס לאחר שלקח את מולאי אל-זאין בשבי ב-8 ביוני. כוח משלחת צרפתי גדול נכנס לפאס ב-21 במאי 1911. גם ספרד וגם גרמניה הביעו מחאה. ערך מורחב – המשבר המרוקאי השני המשבר המרוקאי השני (1911) התרחש כאשר ספינת התותחים הגרמנית "פנתר" נשלחה לאגאדיר ב-1 ביולי 1911, לכאורה כדי להגן על האינטרסים הגרמניים במהלך המרד המקומי במרוקו, אך למעשה כדי להרתיע את הצרפתים. גרמניה הודיעה לצרפת ולשאר המעצמות כי בתי העסקים הגרמניים, שנבהלו מהתסיסה בקרב הילידים שנגרמה בעקבות האירועים האחרונים, ביקשו הגנה על חייהם ורכושם בדרום מרוקו; ממשלת גרמניה שלחה אפוא ספינת מלחמה לאגאדיר, שתיסוג ברגע שהעניינים במרוקו יירגעו. נכון שחברות גרמניות עתרו למשרד החוץ כדי להגן על האינטרסים שלהן בדרום מרוקו, אבל ברור שאלפרד פון קידרלן-וכטר, מזכיר המדינה הגרמני לענייני חוץ, השתמש בזה רק בתור אמתלה. המניע האמיתי שלו היה להביא את הצרפתים לנקודה של הצעה נדיבה לשטח קונגו, ולהדגיש בפני המעצמות שחוק אלחסיראס נשבר. שבועות רבים לפני ש"פנתר" הפליגה לאגאדיר, סר אדוארד גריי, שר החוץ הבריטי, חשש שגרמניה מתכוונת לבקש את פיצויה במערב מרוקו ולהקים את הבסיס הימי על חוף האוקיינוס האטלנטי. לזה התנגדה בריטניה נחרצות במשך שנים; זה היה אחד המניעים העיקריים שלה לתמיכה בצרפת במרוקו. שלא כמו בשנים 1905–1906, שני גושי הבריתות, ההסכמה המשולשת (צרפת, בריטניה ורוסיה) ומעצמות המרכז (גרמניה, אוסטריה-הונגריה וטורקיה) היו כעת שווים יותר בחימוש, ומדינות ההסכמה הפגינו באופן עוד יותר נרחב, צעדים צבאיים במפגן של נחישות, אם כי עדיין הגנתיים. לונדון, שנבהלה מכך שאיבדה את עקבותיה של הצי הגרמני לזמן מה, הכניסה את הצי המלכותי למצב כוננות גבוה. האיפוק הגרמני שוב הביא לתוצאות של שלום: הגרמנים נמנעו ממהלכים צבאיים פרובוקטיביים וקיבלו פשרה לא חיובית. האמנה הצרפתית-גרמנית מ-4 בנובמבר 1911 סיימה את משבר אגאדיר, שבו ניתנה לצרפת זכויות להגנה על מרוקו, ובתמורה, קיבלה גרמניה רצועות שטח מקונגו הצרפתית ומאפריקה המשוונית הצרפתית, הכוללות את הנויקאמרון (חלקה). של המושבה הגרמנית קמרון). ספרד התנגדה תחילה; אבל, באמצעות התערבותה של בריטניה הגדולה, נחתם הסכם צרפתי-ספרדי ב-27 בנובמבר 1912, ששינה מעט את הגבולות הצרפתיים-ספרדיים הקודמים במרוקו. המשא ומתן בין 1911–1912 בין המעצמות הוביל גם לבינאום בסופו של דבר של אזור טנג'יר, המורכב מטנג'יר וסביבותיה, ב-1923. הסכם פאס נחתם על ידי הסולטן מולאי עבד אל-חפיט' והדיפלומט הצרפתי אז'ן רנו ב-30 במרץ 1912 בארמון מנבהי בפאס והקים את מדינת החסות הצרפתית במרוקו. פקידים מרוקאים האמינו כי מרוקו תזכה למשטר דומה לזה של מצרים הבריטית, עם אוטונומיה ניכרת באזורים מכריעים כמו צדק ועבודה פנימית של הממשל. עם זאת, הסכם פאס עוצב במפורש על פי חוזה בארדו, שכונן את מדינת החסות הצרפתית של תוניסיה ב-1881. לפי תנאיו, הסולטאן היה אמור להיות מופחת לעמדה המקבילה לזו של הביי של תוניס. האמנה לארגון הפרוטקטורט הצרפתי באימפריה שריפיאן קבעה שממשלת צרפת תקים בשיתוף עם הסולטאן "משטר חדש הכולל את הרפורמות המנהליות, המשפטיות, החינוכיות, הכלכליות, הפיננסיות והצבאיות שממשלת צרפת עשויה לראות. אשוח להחדיר בתוך שטח מרוקו". תוך שימור מעמדו הדתי והיוקרה המסורתית של הסולטאן, הצרפתים ארגנו מח'זן שריפי מתוקן. צעדים של המשטר החדש ייקבעו על ידי זהיר של הסולטאן לפי הצעת ממשלת צרפת, מיוצג על ידי גנרל תושב, שהיה מוסמך לשמש כמתווך הבלעדי בין הסולטאן לנציגים זרים. הצרפתים גם ירשו את חלוקת מרוקו לבלד אל-מח'זן ובלד א-סיבה. ליאוטי מיהר להבין שהבלד אל-מח'זן הוא, בהבעה שלו, ה-Maroc utile, החלק המכיל את האדמות הפוריות ואת משאבי המינרלים שהמתיישבים העתידיים והיזמים ירצו לנצל. כתוצאה מכך ניתנה עדיפות בהרחבת השליטה הצרפתית לבלד אל-מח'זן לשעבר, הכוללת את מישורי החוף ואת האזורים פאס, מקנס ואוג'דה. אבל מכיוון שבלד א-סיבה היה מיושב בעיקר על ידי יושבי הרים ברברים, שמרנותו של ליאוטי, כמו גם כדאיות פוליטית, הביאו אותו לשמור על הברברים מבודדים מהשפלה הערבית בעיקרה. התוצאה של מדיניותו של ליאוטי הייתה ליצור שתי שמורות מובחנות, ברברית בעיקר באזורים ההרריים, ואחת אסלאמית מסורתית בערים של ה-Maroc utile, הקיימות זו לצד זו עם קהילה אירופית דינמית המתחייבת לפיתוח המהיר של משאבי המדינה לטובתו. ב-28 באפריל איבר ליאוטי מונה לנציב הכללי הראשון של צרפת במרוקו. הסכם פס גם קבע כי האינטרסים והחזקות הספרדיות במרוקו יוכרו בעקבות משא ומתן דו-צדדי בין צרפת לספרד. היא גם קיבלה את המעמד הבינלאומי המיוחד הקיים של טנג'יר. החוזה בין צרפת לספרד בעניין מרוקו, שנחתם ב-27 בנובמבר, הקים מדינת חסות ספרדית מעל אזור החוף הצפוני והריף, כמו גם מעל אזור טארפיה שמדרום לנהר הדראא, שם הסולטאן נשאר באופן רשמי הריבון ויוצג על ידי סגן העוצר בשליטת הנציבות העליונה הספרדית. ליאוטי מונה במאי להחליף את רגנו, שניהל משא ומתן על הסכם פס עם הסולטאן מולאי עבד אל-חפיט', מכיוון שהמצב באזור פאס הצריך פעולה צבאית מהירה. ליאוטי הצליח לפזר את בני השבט המקיפים את פאס, לשלוט בתסיסה בעיר עצמה, ולהתחיל בכיבוש החלקים הנותרים של ה-Maroc utile. ב-17 באפריל 1912, חיילי רגלים מרוקאים מרדו בחיל המצב הצרפתי בפאס. המרוקאים לא הצליחו לכבוש את העיר והובסו על ידי כוח סיוע צרפתי. בסוף מאי 1912, כוחות מרוקו תקפו ללא הצלחה את חיל המצב הצרפתי המוגבר בפאס. בקרב על סידי בו עות'מאן בשנת 1912, ניצחו הצרפתים את אחמד אל-היבה וכבשו את מרקש. הקונפדרציה הזאיאנית של שבטי הברברים במרוקו נלחמה במלחמת התנגדות נגד הצרפתים בין 1914 ל-1921. הנציב הכללי לואי-איבר ליאוטי ביקש להרחיב את ההשפעה הצרפתית מזרחה דרך הרי האטלס התיכון לעבר אלג'יריה הצרפתית. לכך התנגדו הזאיאנים, בראשות Mouha ou Hammou Zayani. המלחמה החלה היטב עבור הצרפתים, שכבשו במהירות את עיירות המפתח תאזה וח'ניפרה. למרות אובדן הבסיס שלהם בח'ניפרה, הסבו הזאיאנים אבדות קשות לצרפתים. לכידת תאזה במאי 1914 אפשרה לצרפתים ליצור קשר בין כוחותיהם במזרח מרוקו לאלה שבמערבה. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, צרפת הסיגה חיילים לשירות באירופה, והם איבדו יותר מ-600 בקרב אל-הרי. במהלך ארבע השנים שלאחר מכן, הצרפתים שמרו על רוב שטחם למרות המודיעין והתמיכה הכספית של מעצמות המרכז בקונפדרציה של זאיאן ופשיטות מתמשכות והתכתשויות שצמצמו את כוח האדם הצרפתי הדל. לאחר חתימת שביתת הנשק עם גרמניה בנובמבר 1918, נותרו כוחות משמעותיים של בני שבטים מתנגדים לשלטון הצרפתי. הצרפתים חידשו את המתקפה שלהם באזור ח'ניפרה ב-1920, והקימו סדרה של בתי תבצור להגבלת חופש התנועה של הזאיאנים. הם פתחו במשא ומתן עם בניו של חמו, ושכנעו שלושה מהם, יחד עם רבים מחסידיהם, להיכנע לשלטון הצרפתי. פיצול בקונפדרציה של זאיאן בין אלה שתמכו בכניעה לבין אלה שעדיין מתנגדים הוביל לקרבות פנים ולמותו של חמו באביב 1921. הצרפתים הגיבו בהתקפה משולשת לתוך האטלס התיכון שהביאה לכך שהצרפתים הקימו שליטה קבועה באזור. כמה מבני השבט, בראשות מוהא או סעיד, ברחו לאטלס הגבוה והמשיכו במלחמת גרילה נגד הצרפתים גם בשנות ה-30 של המאה ה-20. שלטונו של הסולטן יוסוף, מ-1912 עד 1927, היה סוער ומלווה בהתקוממויות תכופות נגד ספרד וצרפת. החמור שבהם היה מרד ברברים בהרי הריף, בראשות עבד אל-כרים, שהצליח להקים רפובליקה בריף. אף על פי שמרד זה החל באזור השליטה הספרדית בצפון, הוא הגיע לאזור הנשלט על ידי צרפת. קואליציה של צרפת וספרד ניצחה לבסוף את המורדים ב-1926. מדיה וקבצים בנושא הכיבוש הצרפתי של מרוקו בוויקישיתוף