laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
משה רבינוביץ'

משה רבינוביץ' (26 במרץ 1922, נובוגרודוק, פולין - 14 במרץ 1994, מושב היוגב, ישראל) היה מראשוני הפלי"ם וחיל הים של צה"ל. משה נולד כילד שלישי אחרי שתי אחיות (יוכבד ומלכה) לנחמה ויואל רבינוביץ'. בהיותו ילד עברה משפחתו הגרעינית יחד עם סבתו לעיר הקרובה, מיר. בנעוריו הצטרף רבינוביץ' לתנועת "השומר הצעיר", ובשנת 1936 (בגיל 14) כשהציעה התנועה מספר מצומצם של סרטיפיקטים לחניכיה, החליט משה לעלות לארץ ישראל. הוא היה היחיד ממשפחתו שעשה זאת ושאר משפחתו נספתה בשואה. כאשר הגיע לארץ ישראל הוא הצטרף לכפר הנוער בן שמן, בו השלים את לימודיו. משה היה בעל כישרון מיוחד לשפות. בנוסף ליידיש, עברית, פולנית, גרמנית ורוסית שדיבר מילדותו, רכש ברבות השנים גם את השפות: ערבית, אנגלית, איטלקית, ספרדית וצרפתית. בתום לימודיו הצטרף להכשרה של קיבוץ בית זרע ובמסגרתה החל לקחת חלק בפעילות ביטחונית. בשנת 1941 התנדב לפלמ"ח והשתתף בכוח הסיור הארץ ישראלי של הפלישה לסוריה וללבנון. כעבור זמן, אף על פי שהיה מפקד מחלקה עתיר ניסיון בפלמ"ח, הוא התגייס בשנת 1943 לפלי"ם. רבינוביץ' היה בין ראשוני החובלים שפיקדו על ספינות המעפילים: ברל כצנלסון, פלמ"ח ובונים ולוחמים. באחת מהפלגותיו חזרה לאירופה בתחילת 1946 אף נתפס על ידי הבריטים על סיפון ה"שמפוליון", בדרכו חזרה לאירופה להמשך פעולות הנקם, בחבורה שכללה גם את אבא קובנר ואת חגי אבריאל. רבינוביץ' גילה תושייה ואומץ לב ונמלט מהכלא הבריטי שליד נמל טולון. בדצמבר 1945, הגיע אל מפקדת הפלי"ם במרסיי, ומשם המשיך בפעילותו הימית.[דרושה הבהרה] במאי 1946 הוא הצטיין בפעילותו בפרשת לה ספציה שאיפשרה את הפלגת ספינות המעפילים אליהו גולומב ודב הוז. בשנת 1949 נשא רבינוביץ' לאשה את מימי, אלמנתו של לוחם הבריגדה, זוריק, זהר דיין, ואימץ את בנה, לימים ח"כ ואלוף בצה"ל - עוזי דיין, והתיישב במושב היוגב. הוא פרש משירות בחיל הים בדרגת רב-סרן והתמסר לחקלאות ולהרכבת עצים. לזוג נולדו עוד שני ילדים: דן ומיכל. עם זאת המשיך להתנדב מדי פעם כדי לסייע במבצעי עלייה של עולים מארצות צפון אפריקה (מבצע יכין). חלק מפעולותיו, בים וביבשה עדיין לא נתפרסמו ברבים. א.ד. ניאקרסוב. מסעו של קפיטן קוק אל הציר הדרומי. מרוסית: משה רבינוביץ. תל אביב, הוצאת ניב, 1950. עוזי דיין, על חייו ומפעליו של משה רבינוביץ' בשירות היישוב והמדינה, באתר הפלי"ם
חוטם הכרמל

האם התכוונתם ל... חוטם הכרמל – נקודת ציון בקצה הדרום-מערבי של רמת הנדיב. שמורת חוטם הכרמל – שמורת טבע למרגלות רמת הנדיב.
ויליס גולדבק

ויליס גולדבק (באנגלית: Willis Goldbeck;‏ 28 באוקטובר 1898 - 17 בספטמבר 1979) היה תסריטאי, מפיק ובמאי קולנוע אמריקאי. בשנים 1923 עד 1962 הוא כתב תסריטים ל-40 סרטים. כמו כן, ביים עשרה סרטים בין השנים 1942 עד 1951. נולד בניו יורק. בראשית שנות ה-20 השתלב בעסקי הסרטים האמריקאיים כתסריטאי, לאחר שעסק קודם לכן בעיתונאות. הוא כתב את מרבית הסרטים בסדרת הסרטים של MGM על "ד"ר קילדרה" (Kildare), החל בסרט הראשון, Young Dr. Kildare ("ד"ר קילדרה הצעיר"; 1938) בכיכובו של לו איירז (Lew Ayres), וכמה מבין הסרטים בסדרה הוא גם ביים. על אף שביים לאחר מכן כמה סרטים נוספים - לרבות סרט ההרפתקאות Ten Tall Men ‏(1951) בכיכובו של ברט לנקסטר - גולדבק התמקד בעיקר בכתיבת תסריטים, ובאמצע שנות ה-50 החל לעסוק בהפקה. בשנת 1931 אף השתתף בכתיבת התסריט לסרט הפולחן "פריקס" (שיצא ב-1932) בבימויו של טוד בראונינג. ב-1962 פרש מתעשיית הקולנוע. ב-17 בספטמבר 1979 מת בסאג הרבור, ניו יורק. Mare Nostrum‏ (1926) The Garden of Allah‏ (1927) The Enemy‏ (1927) פריקס (1932) Young Dr. Kildare‏ (1938) Rationing‏ (1944) Ten Tall Men‏ (1951) The Colossus of New York‏ (1958) Sergeant Rutledge‏ (1960) האיש שירה בליברטי ואלנס (1962) ויליס גולדבק, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ויליס גולדבק, באתר AllMovie (באנגלית) ויליס גולדבק, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ויליס גולדבק, באתר הניו יורק טיימס (באנגלית)
אליוט ג'יי. קלוסון

אליוט ג'יי. קלוסון (באנגלית: Elliott J. Clawson;‏ 19 בינואר 1883 - 21 ביולי 1942), או אליוט ג'אד (Judd) קלוסון, היה תסריטאי אמריקאי. הוא כתב תסריטים ל-81 סרטים בין השנים 1913 עד 1929. הוא נולד בסולט לייק סיטי, יוטה ומת בוויסטה (Vista), קליפורניה. בטקס פרסי אוסקר השני, שנערך בשנת 1930 והכתיר את הסרטים הזוכים לשנת 1928/29, זכה קלוסון לארבע מועמדויות, עבור ארבעה סרטים שונים, לפרס בקטגוריה של התסריט המעובד הטוב ביותר. The Tragedy of Whispering Creek‏ (1914) Desperate Trails‏ (1921) Under Two Flags‏ (1922) The Flame of Life‏ (1923) The Spoilers‏ (1923) The Flaming Forties‏ (1924) פנטום האופרה (1925) The Man from Red Gulch‏ (1925) The Road to Mandalay‏ (1926) Body and Soul‏ (1927) West of Zanzibar‏ (1928) The Cop‏ (1928) Sal of Singapore‏ (1928) Skyscraper‏ (1928) The Leatherneck‏ (1929) The Thirteenth Chair‏ (1929) פריקים (1932) אליוט ג'יי. קלוסון, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "The 2nd Academy Awards (1930) Nominees and Winners". oscars.org. נבדק ב-2012-03-24. ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שלמונאים

שלמונאים (שם מדעי: Dipsacales) היא סדרה של צמחים בעלי פרחים במחלקת הדו-פסיגיים. היא נקראת על-פי משפחת השלמוניים, אחת המשפחות שהוכרו בעבר הכלולות בסדרה זו. השלמונאים נחשבים מפותחים יחסית במחלקת הדו-פסיגיים, וקרובים לסדרת האסטראים. בצמחיית ארץ ישראל הסדרה מיוצגת על ידי 37 מינים, כולם במשפחת היערתיים, הכוללת גם את המשפחות שהוכרו בעבר ולריניים ושלמוניים. מורן מדיה וקבצים בנושא שלמונאים בוויקישיתוף שלמונאים, באתר ITIS (באנגלית) שלמונאים, באתר NCBI (באנגלית) שלמונאים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) שלמונאים, באתר Tropicos (באנגלית) שלמונאים, באתר GBIF (באנגלית) שלמונאים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) שלמונאים באתר 'tree of life' (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא בוטניקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
צ'ארלס מקארתור

צ'ארלס מקארתור (באנגלית: Charles MacArthur;‏ 5 בנובמבר 1895 - 21 באפריל 1956) היה מחזאי ותסריטאי אמריקאי. צ'ארלס מקארתור נולד כבן השני הצעיר ביותר מבין שבעת ילדיהם של המטיף הבפטיסטי האורתודוקסי ויליאם טלפר מקארתור ואשתו ג'ורג'יאנה ולסטנד מקארתור. כבר מגיל צעיר התאפיין בתשוקה לקריאה. צ'ארלס סירב ללכת בעקבות אביו ולהקדיש את חייו לדת, ובמקום זאת עבר למערב התיכון של ארצות הברית והיה לכתב מצליח בשיקגו, בעיתונים כמו Chicago Tribune ו-Chicago Daily News. הוא גם חיבר כמה סיפורים קצרים באותה תקופה; שניים מהם, "Hang It All" ‏(1921) ו-"Rope"‏ (1923), פורסמו בכתב העת הספרותי The Smart Set של ה.ל. מנקן. לבסוף השתקע בניו יורק, ובה החל לעסוק במחזאות. מקארתור ידוע בעיקר בשל המחזות שחיבר בשיתוף פעולה עם התסריטאי בן הכט, Ladies and Gentlemen (שעובד לקולנוע בשם Perfect Strangers, בכיכובם של ג'ינג'ר רוג'רס ודניס מורגן), Twentieth Century ו-The Front Page שזכה לארבעה עיבודים לקולנוע, לרבות הסרט "נערתו ששת" (1940) של הווארד הוקס, ושמבוסס בחלקו על חוויותיו האישיות של מקארתור בלשכת החדשות של שיקגו. מקארתור אף כתב, יחד עם אדוארד שלדון (Edward Sheldon), את המחזה Lulu Belle, שהועלה על הבימות בבימויו של הבמאי דייוויד בלסקו (David Belasco) בשנת 1926 וזכה להצלחה. הוא היה נשוי בנישואיו השניים לשחקנית הקולנוע והתיאטרון הלן הייז, שהייתה אשתו משנת 1928 ועד מותו ב-1956. הם התגוררו יחדיו בניאק (Nyack), ניו יורק. בשנת 1949 מתה בפתאומיות בתו מארי בגיל 19, ממחלת שיתוק ילדים. על פי מקורביו של מקארתור, ההלם שליווה את מות בתו החיש את מותו שלו. בנם המאומץ, ג'יימס מקארתור, היה אף הוא שחקן, והוא ידוע בעיקר בשל תפקידו כדני ויליאמס בסדרת הטלוויזיה האמריקנית "הוואי חמש-אפס". אחיו, ג'ון ד. מקארתור, היה הבעלים והמנהל של חברת ביטוח, והמקים של קרן ג'ון ד. וקתרין ט. מקארתור, שמנהלת את תוכנית עמיתי מקארתור. פרס אוסקר לסיפור הטוב ביותר - The Scoundrel (בשיתוף עם בן הכט; 1936) מועמדויות לפרס אוסקר: התסריט המעובד הטוב ביותר - אנקת גבהים (בשיתוף עם בן הכט; 1940) הסיפור הטוב ביותר - Rasputin and the Empress‏ (1934) דמותו של מקארתור הוצגה בסרט "גברת פרקר והחוג המרושע" (1994) בגילומו של מתיו ברודריק. מדיה וקבצים בנושא צ'ארלס מקארתור בוויקישיתוף צ'ארלס מקארתור, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) צ'ארלס מקארתור, באתר AllMovie (באנגלית) צ'ארלס מקארתור, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) צ'ארלס מקארתור, באתר MusicBrainz (באנגלית) צ'ארלס מקארתור במסד הנתונים IBDB (באנגלית) צ'ארלס מקארתור, באתר "Find a Grave" (באנגלית) A Salute to Charles Gordon MacArthur (1895-1956), James MacArthur Official Website (באנגלית) צ'ארלס מקארתור, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) A Salute to Charles Gordon MacArthur (1895-1956), James MacArthur Official Website (באנגלית) גרסה מוקדמת של פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר, שהונהג לראשונה ב-1940. שמבוסס על הרומן "אנקת גבהים" Internet Movie Database entry for Mrs. Parker and the Vicious Circle
רוברט לפקוביץ'

רוברט ג'וזף לפקוביץ' (באנגלית: Robert Joseph Lefkowitz; נולד ב-15 באפריל 1943) הוא רופא-ביוכימאי אמריקאי יהודי המוכר בשל עבודתו על קולטנים המצומדים לחלבון G ועליה זכה בפרס נובל לכימיה לשנת 2012 ביחד עם בריאן קובילקה, תלמידו לשעבר. לפקוביץ' נולד בניו יורק וסיים את התואר הראשון באוניברסיטת קולומביה ב-1962. הוא סיים את התואר בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת קולומביה ב-1966 עם תואר MD. לאחר עבודה של מספר שנים כעוזר מחקר במכונים הלאומיים לבריאות בין השנים 1968–1970. בין השנים 1970–1973 הוא עבד במחקר באוניברסיטת הרווארד ובבית החולים הכללי מסצ'וסטס. הוא השלים את התמחותו במחלות קרדיו-ואסקולריות ב-1973 ומונה לפרופסור לרפואה ולביוכימיה במרכז הרפואי של אוניברסיטת דיוק. הוא היה חוקר במכון הרפואי הווארד יוז מאז 1976 וכן חוקר באגודת הלב האמריקנית בשנים 1973–1976. לפקוביץ' החל להשתמש ברדיואקטיביות ב-1968 כדי לעקוב אחר חיישני התאים. הוא קשר איזוטופים של יוד למספר הורמונים והודות לקרינה הוא הצליח לחשוף כמה קולטנים, בהם הקולטן לאדרנלין: β-adrenergic receptor. הצוות בראשותו הוציא את הקולטן מדופן התא והם הצליחו להבין את הבסיס לפעולתו. הצוות השיג את הצעד הבא במהלך שנות השמונים. החוקר החדש בקבוצה, קובילקה, קיבל על עצמו את האתגר לבודד את הגן המקודד את קולטן β-adrenergic receptor, מהגנום האנושי העצום. הוא פיתח גישה שאפשרה לו להשיג את המטרה. כאשר החוקרים ניתחו את הגן, הם גילו כי הקולטן דומה מאוד לקולטן הלוכד אור בעין. הם הבינו כי מדובר במשפחה של קולטנים הנראית ומתפקדת באורח דומה. משפחה זו מוכרת כקולטנים מצומדים לחלבון G. כאלף גנים כבר קודדו עבור קולטנים אלו, לדוגמה הקולטנים החשים את האור, את הטעם, את הריח, את האדרנלין, את ההיסטמין, את הדופמין ואת הסרוטונין. כמחצית מהתרופות משיגות את ההשפעה שלהם באמצעות קולטנים מצומדים לחלבון G. בשנת 2007 זכה במדליה הלאומית למדעים ובפרס שאו בתחום מדעי החיים ורפואה, בשנת 2009 זכה בפרס חזית הידע, ובשנת 2012 זכה עם פרופסור בריאן קובילקה מארצות הברית בפרס נובל לכימיה. מדיה וקבצים בנושא רוברט לפקוביץ' בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של רוברט לפקוביץ' רוברט לפקוביץ', באתר פרס נובל (באנגלית) הודעת ועדת פרס נובל על זכייתם של רוברט לפקוביץ' ובריאן קובילקה בפרס נובל לכימיה לשנת 2012, באתר "הידען" רוברט לפקוביץ' באתר המחלקה לרפואה של אוניברסיטת דיוק רוברט לפקוביץ' באתר המכון הרפואי הווארד יוז רוברט לפקוביץ', באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Richard B. Clark, Profile of Brian K. Kobilka and Robert J. Lefkowitz, 2012 Nobel Laureates in Chemistry, Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America 110,14 (April 2, 2013), 5274–5275 אסף שטול-טראורינג, פרס נובל בכימיה לחוקרים שחשפו פעילות הקולטנים בגוף, באתר הארץ, 10 באוקטובר 2012
פריס ביולר

האם התכוונתם ל... פריס ביולר - גיבור הסרט "שמתי ברז למורה" - הדמות גולמה על ידי מתיו ברודריק פריס ביולר (סדרת טלוויזיה) – סדרת טלוויזיה מסוגת סיטקום של רשת NBC משנת 1990
שרון ליפקינד

שרון ליפקינד (נולדה ב-22 בנובמבר 1981) היא עיתונאית ושחקנית ישראלית בעברה. שרון ליפקינד נולדה וגדלה בתל אביב לגליה, אחות במקצועה, ולדוד, מנהל ההפקות והכספים של קרן הקולנוע הישראלי. אחותה, אורנה ליפקינד, היא עוזרת במאי והפקה בטלוויזיה ובקולנוע. בצבא שירתה במודיעין חיל האוויר. ליפקינד היא בוגרת בית הספר הגבוה לאומנויות הבמה "בית צבי" (מחזור 2006). ב-2007 שיחקה ב"אלטלנה", סרט טלוויזיה שביים אלי כהן, שבו גילמה את דמותה של לאה רבין. בשנים 2008–2011 שיחקה בהצגה "הדיבוק" של אנסמבל עיתים בבימויה של רנה ירושלמי. היא נסעה עם ההצגה לפסטיבל בדרזדן. בשנים 2010–2012 שיחקה בתפקיד האמא והנסיכה בהצגה "בן המלך והעני" בתיאטרון גושן. ליפקינד שיחקה בתפקידים הראשיים בשלושה סרטים חרדיים. בסרט החרדי "התביעה" בבימויה של מרים ברזל (2010) מגלמת ליפקינד את דמותה של נועה לידר, עורכת דין. היא מגלה שטעות שעשתה גרמה למותו של אחיה שעמו לא הייתה בקשר כמה שנים. רוצים להפריד בין בנותיו, כי אימן בתרדמת והיא מנסה למנוע זאת. בסופו של דבר האמא מתעוררת והדברים מסתדרים. בסרט החרדי "מנעי קולך מבכי" בבימויו של ניסים ורטה (2010) משחקת ליפקינד את רוחל'ה, בחורה חסודה שמבקרת בקביעות את אמה החולה שבתרדמת בבית חולים. ילדה שנמצאת באותו בית החולים צריכה לעבור ניתוח מסובך בחו"ל והיא זקוקה לכסף רב. רוחל'ה מתפללת לשם, ממלאת לוטו וזוכה, אבל המוכרת בקיוסק גונבת לה את הטופס. מאז קורים למוכרת דברים רעים, כי בכסף גנוב אין ברכה. אמה של רוח'לה (דינה לימון) שמתעוררת מהקומה אומרת למוכרת להחזיר את הטופס ומכאן ואילך הכל מסתדר. בסרט החרדי "ההצגה חייבת להימשך" בבימויה של מרים ברזל (2011) ליפקינד מגלמת דמות של חוקרת פרטית במקצועה בת לאם ניצולת שואה. אמה חוששת שהיא תחזור בתשובה, במהלך עבודתה כחוקרת היא מתחזה לנערה במוסד, שמצליחה לקרב אותה לדת ובסוף כולם חוזרים בתשובה, כולל אמה. ב-2012 הצטלמה לסרט הקולנוע של דני ססלר "אני אוהב אותך (הסרט)", בו גילמה דמות של שפית. היא שיחקה בתפקידי אורח בסדרות הטלוויזיה "סרוגים", "חשופים" ובסרטי הקולנוע "סוכריות" של יוסף פיצ'חדזה ו"העולם מצחיק" של שמי זרחין. מאז ספטמבר 2011 ליפקינד כותבת במגזין טיים אאוט תל אביב, בעיקר במדור האוכל, בעיקר על טבעונות. החל מ-2013 יש לה טור קבוע בנושא. שרון ליפקינד נשואה מאז 2009 לגיל צרנוביץ, מחזאי, במאי, שחקן ומנהלו האמנותי של תיאטרון אורנה פורת. מדיה וקבצים בנושא שרון ליפקינד בוויקישיתוף שרון ליפקינד, ברשת החברתית פייסבוק שרון ליפקינד, ברשת החברתית LinkedIn שרון ליפקינד, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית שרון ליפקינד, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) שרון ליפקינד, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי שרון ליפקינד, באתר ספר הקולנוע הישראלי שואוריל, סרטון באתר יוטיוב טלי פרקש, חיות בסרט: קולנוע לנשים חרדיות, באתר ynet, 22 בדצמבר 2010
פרנסיסקו סונייגה

חוסה חסוס פרנסיסקו סונייגה צ'וואריה (בספרדית: José Jesús Francisco Zúñiga Chavarría; ‏ 26 בדצמבר 1912 – 9 באוגוסט 1998) היה פסל קוסטה ריקני ומקסיקני. סונייגה נולד בקוסטה ריקה. אביו, מנואל מריה סונייגה היה פסל מקומי. בשנת 1935 זכה סונייגה בפרס בתחרות הפיסול של קוסטה ריקה (Salón de Escultura en Costa Rica) בגין יצירתו "אמהות" (La maternidad). בשנת 1936 עבר להתגורר במקסיקו, בה למד אמנות ב-La Escuela de Talla Directa. בשנת 1938 החל ללמד בבית הספר לציור ופיסול "לה אסמרלדה" (Escuela Nacional de Pintura, Escultura y Grabado La Esmeralda) ולימד בבית ספר זה עד פרישתו בשנת 1970. בשנת 1958 זכה סונייגה בפרס ראשון בפיסול מאת המכון הלאומי המקסיקני לאמנות יפה. יצירותיו של סונייגה מוצגות במוזיאונים רבים ובהם המוזיאון לאמנות של סן דייגו, המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, המוזיאון לאמנות מודרנית במקסיקו סיטי ובמוזיאון הירשהורן בוושינגטון די. סי.. מדיה וקבצים בנושא פרנסיסקו סונייגה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פרנסיסקו סונייגה קורות חיים קורות חיים (בספרדית)
יהודית בן-יעקב

יהודית בן-יעקב היא קריינית ושדרנית רדיו ישראלית. עבדה בקול ישראל עד לפרישתה בנובמבר 2014. יהודית בן-יעקב החלה את עבודתה כקריינית ומגישת חדשות בקול ישראל בשנת 1977. מהדורת חדשות מפורסמת בהגשתה הייתה המהדורה בה שודרה ההודעה על הירצחו של יצחק רבין (מוצאי שבת, 4 בנובמבר 1995). במהלך שנות עבודתה הרבות ברשות השידור הגישה וערכה, בין השאר, גם תוכניות מוזיקה. תוכנית הרדיו המזוהה איתה ביותר הייתה "כאן, שם ובכל מקום" (ימי שישי, 17:00-19:00), שמשודרת משנת 1979. התוכנית שודרה תחילה ברשת ג' ומשנת 1997 עברה לתחנת הרדיו 88FM. הייתה זו לתוכנית היחידה ששרדה את השינוי שעברה רשת ג' (עברה לשדר מוזיקה ישראלית בלבד). בהתאם, שידור התוכנית עבר מירושלים לאולפני רשות השידור בתל אביב. את התוכנית ערכה דליה הלר, העורכת המוזיקלית, והיא זו שיצרה את הקו המוזיקלי הרך והנוגה שהפך למזוהה עם התוכנית. הלר למעשה המציאה את השם (בהשראת שם השיר המפורסם של להקת החיפושיות), וגם התאימה את אות הפתיחה האינסטרומנטלי - 'פגאו' של חוזה פליסיאנו (Jose feliciano – Pegao). לאחר כ-30 שנה, משעזבה הלר את תפקידה, בן-יעקב ערכה בעצמה את התוכנית והחל משנת 2013 עורך את התוכנית תומר מולוידזון. ב-28 בנובמבר 2014 הגישה בן-יעקב את התוכנית בפעם האחרונה, לאחר 35 שנים ברציפות. הייתה זו, על פי נתוני אקו"ם, התוכנית ה-1,820 במספר. מאז, עורך ומגיש את התוכנית תומר מולוידזון. סמדר שילוני, רוח הקודש, על יהודית בן יעקב בתוכניתה "כאן, שם ובכל מקום", באתר ynet, 16 בפברואר 2006 בועז כהן, תמו שידוריה: יהודית בן יעקב נפרדת כאן, שם ובכל מקום (אורכב 21.12.2014 בארכיון Wayback Machine) באתר מעריב אונליין, 20 בדצמבר 2014 יהודית בן-יעקב ונחום עידו מנחים בשידור חי את "פעמי המזרח" בטלוויזיה הישראלית באתר YouTube, אוקטובר 1983 יובל גנור, ‏משדר מיוחד במלאות עשרים שנה לרצח רבין, כולל הקלטות משידורי רשת ב' בליל הרצח, באתר iCast‏, 31 באוקטובר 2015 מדברי הפרידה של יהודית בן יעקב מרשות השידור, קטע וידאו דף הפייסבוק של התוכנית "כאן, שם ובכל מקום" ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חמשת היסודות

חמשת היסודות (בסינית מפושטת: 五行; בפין-יין: wǔxíng) הוא מושג טרום מדעי שמקורו בסין העתיקה. חמשת היסודות מכונים לעיתים גם חמשת המעברים. חמשת היסודות המדוברים הם: עץ, אש, אדמה, מתכת, ומים. לפי הפילוסופיה הסינית, מדובר בחמישה אופנים בהם בא לידי ביטוי הצ'י. חמשת היסודות משלימים זה את זה, ומייצגים את האפשרויות הקיימות בטבע, באופי האדם, וביקום. המושג חמשת היסודות הוא המשך של תאוריית היין-יאנג. הסינים חשבו שכל הקיים בטבע נשלט או מושפע ממצב הקשר ה"אנרגטי" בין השמים והארץ - עולם הדומם, עולם הצומח, עולם החי והאדם. לפי הפילוסופיה, חמשת היסודות מהם בנוי מעגל החיים הם: אש, מים, עץ, מתכת, ואדמה. כל יסוד בונה ומזין את הבא אחריו. בלשון ציורית ניתן לתאר את המעגל כך: המים מצמיחים עץ, העץ הוא חומר גלם ליצירת אש, האש יוצרת אפר ואדמה, בעמקי האדמה נוצרת מתכת, המתכת בעמקי האדמה מחזיקה את מי התהום להמשך צמיחת העץ, וחוזר חלילה. חמשת היסודות מייצגים תהליך שבו משתנה האנרגיה ממצב אחד לשני, בו יסוד אחד הוא מזין את היסוד שאחריו ומוזן מזה שלפניו. קיימים שני סוגי מעגלים בתהליך: מעגל היצירה או ההזנה: בו כל יסוד מזין את זה שאחריו, וכך כל יסוד יוצר את זה שבא אחריו. כאשר יש עודף בהזנה או חוסר בהזנה משתבשת הזרימה ההרמונית במעגל ונגרמת מחלה. מעגל הבקרה: ההיבט הכללי יותר, הדאגה שאף יסוד לא יחרוג מגבולותיו. כאשר יש בעיה במעגל הבקרה, יסוד אחד עלול להשתלט על אחר, ומחליש את תפקודו, מצב העלול לגרום לקשיים בזרימה האנרגטית ולחולי. ארבעת היסודות פילוסופיה סינית רפואה סינית מדיה וקבצים בנושא חמשת היסודות בוויקישיתוף רוני ליטלג'ון, חמשת היסודות, באנציקלופדיה האינטרנטית לפילוסופיה (באנגלית) חמשת היסודות, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
יעל ארן

יעל ארן (נולדה ב-5 ביולי 1954) היא פעילה פוליטית ואשת חינוך ישראלית. מ-1989 מכהנת כראש מרחב ירושלים בנעמת, ונציגתה בוועדת הנוער של העירייה ובעמותת "חופש, מדע, דת, תרבות". בעבר כיהנה כמנכ"לית מרכז הבנייה הישראלי. נולדה בתל אביב ובהמשך עברה משפחתה להתגורר בירושלים, שם סיימה את לימודיה התיכוניים בבית חינוך תיכון עירוני ג'. שירתה בצה"ל כסמלת בחיל האוויר. סיימה לימודי תואר ראשון בהיסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1994 סיימה באוניברסיטה זו תואר שני בתקשורת ועיתונאות, ובהמשך השלימה תואר שני נוסף בהצטיינות במדיניות ציבורית. בנוסף, ארן מחזיקה בתעודת הוראה של בית הספר לחינוך. בתקופת לימודיה החלה בפעילותה הפוליטית במפלגת העבודה, ובהמשך נבחרה למזכירת "המשמרת הצעירה" של המפלגה בירושלים. בשנים 1984–1989 שימשה מנהלת לשכת הקשר של ההסתדרות בכנסת. בתקופה זו קידמה חוקים בעלי צביון חברתי, ובהם חוק שכר מינימום, חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה, חוק גיל פרישה שווה וגמיש לנשים וחוק ביטוח סיעוד. ב-1989 נבחרה ליושבת ראש נעמת בירושלים. בשנים 1994–1996 כיהנה כמנכ"לית מרכז הבנייה הישראלי, חברה ממשלתית מיסודו של משרד הבינוי והשיכון. במקביל כיהנה בשנים 1995–1996 כחברת דירקטוריון בחברת התעופה הלאומית אל על. ב-1999 מונתה למנהלת מרחב ירושלים של האוניברסיטה הפתוחה, וכיהנה בתפקיד עד שנת 2021 (אז פרשה לגמלאות). הובילה פרויקטים להנגשת השכלה גבוהה ולהגדלת מספר הסטודנטים הלומדים באקדמיה לאוכלוסיות כגון יוצאי אתיופיה, חרדים וערבים. בשנת 2000 מונתה מטעם משרד הפנים כחברה בוועדה שבחנה והמליצה על שינוי מעמדה המוניציפלי של ביתר עילית ממועצה מקומית לעירייה. ב-2002 מונתה ליושבת ראש דירקטוריון המועצה הישראלית לצרכנות מטעם משרד התעשייה והמסחר, תפקיד אותו מילאה עד לשנת 2012. בין השנים 2007–2010 שימשה כחברת דירקטוריון ויו"ר ועדת הכספים של החברה הממשלתית לתיירות. ב-2008 המליצה עליה ועדת איתור ממשלתית לתפקיד מנכ"ל הרשות הלאומית למלחמה בסמים ואלכוהול. למרות זאת החליט מנכ"ל משרד ראש הממשלה, רענן דינור, למנות את יאיר גלר, אשר דורג במקום השני. בעקבות עתירה שהגישה ארן לבג"ץ, הורה בג"ץ למשרד לביטחון פנים לבחון מחדש את ההחלטה. הממשלה שבה והחליטה למנות את גלר למנכ"ל הרשות, ארן עתרה שוב לבג"ץ, שדחה את עתירתה וקבע שנלקחה חובת הייצוג ההולם בחשבון במידה הראויה במסגרת הליך המינוי החוזר. לאורך השנים הייתה ארן חברה בוועדות ציבוריות, בהן ועדת הנוער של עיריית ירושלים ונציגת נעמת בהנהלת עמותת חמד"ת (חופש, מדע, דת, תרבות). כמו כן מכהנת כחברת המועצה המקומית מבשרת ציון מטעם סיעת "סיעת מבשרת ברמה אחרת". ב-2012 התמודדה בפריימריז לרשימת מפלגת העבודה לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה, אך לא זכתה במקום ריאלי ברשימה. היא שבה להתמודד על מקום ברשימת המפלגה לכנסת בבחירות המקדימות לקראת הכנסת העשרים וארבע, בשנת 2021, ושובצה במקום ה-17. ארן נשואה ואם לשניים. מתגוררת במבשרת ציון. יעל ארן, באתר מפלגת העבודה יעל ברנובסקי, עתירה: בג"ץ ביקש אשה, למה ממנים גבר?, באתר ynet, 19 ביוני 2009 אריק בנדר, הכירו את המועמד: יעל ארן רצה ל"העבודה", באתר nrg‏, 21 באוקטובר 2012 יעל ברנובסקי, ביטול מינוי המנכ"ל: "נשים יכולות להפסיק לפחד", באתר ynet, 20 באפריל 2009 בג"ץ 5158/09 יעל ארן ושדולת הנשים בישראל נ' ממשלת ישראל ואחרים, ניתן ב־7 בינואר 2010 רשימת מפלגת העבודה לכנסת ה-19, באתר "הבמה הרעיונית של תנועת העבודה", 30 נובמבר 2012
נגבי

האם התכוונתם ל... גד נגבי – מפקד לשעבר של סיירת צנחנים משה נגבי – עיתונאי ומשפטן ישראלי הנגבי
הנרי ויקטור

הנרי ויקטור (באנגלית: Henry Victor;‏ 2 באוקטובר 1892 – 15 במרץ 1945) היה שחקן אנגלי, שגדל בגרמניה. הנרי ויקטור נולד ב-2 באוקטובר 1892 בלונדון, אנגליה. בשנת 1916 החל את הקריירה הקולנועית שלו בסרט "The Picture of Dorian Gray". ככל הנראה, ויקטור זכור בעיקר בשל תפקידו כאיש השרירים "הרקולס" בסרטו של טוד בראונינג "פריקס" משנת 1932. לפני כן היה מהשחקנים הבולטים של הסרט האילם בבריטניה. בהמשך הקריירה הוא גילם, עם מבטאו הגרמני שהיה לסימן היכר, בעיקר תפקידי רשעים או נאצים, בסרטים אמריקאיים ובריטיים כאחד. בגיל 52 מת ויקטור בשל גידול במוח. הוא קבור בצ'טסוורת' (Chatsworth), קליפורניה, בבית הקברות אוקלנד ממוריאל פארק סמטרי (Oakwood Memorial Park Cemetery). תמונתו של דוריאן גריי‏ (1916) - לפי תמונתו של דוריאן גריי John Heriot's Wife‏ (1920) As God Made Her‏ (1920) Sheer Bluff‏ (1921) Bentley's Conscience‏ (1922) A Bill of Divorcement‏ (1922) The White Shadow‏ (1923)‏ Henry, King of Navarre‏ (1924) The Fourth Commandment‏ (1926) The Beloved Rogue‏ (1927) L'Argent‏ (1928) Tommy Atkins‏ (1928) Seas Beneath‏ (1931) פריקס‏ (1932) המומיה‏ (1932) - לוחם סקסוני Murder at Monte Carlo‏ (1934) וידויו של מרגל נאצי‏ (1939) Mystery Sea Raider‏ (1940) King of the Zombies‏ (1941) מדיה וקבצים בנושא הנרי ויקטור בוויקישיתוף הנרי ויקטור, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) הנרי ויקטור, באתר AllMovie (באנגלית) הנרי ויקטור, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) הנרי ויקטור, באתר "Find a Grave" (באנגלית) Rare Alfred Hitchcock film footage uncovered - BBC News, 3 August, 2011, retrieved 4 August, 2011. The White Shadow - IMDb ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חוסן

חוסן (חֹסֶן) הוא מושב בצפון ישראל, סמוך למעלות תרשיחא, וחלק ממועצה אזורית מעלה יוסף. המושב שוכן בגובה של 440 מטר מעל פני הים. המושב נוסד ביוני 1949 בידי חברי תנועת החרות מרומניה על חלק מאדמות הכפר הערבי סוחמאתא שננטש במהלך מלחמת העצמאות. המתיישבים שמנו 51 משפחות התגוררו באוהלים, משום שבתי הכפר לא היו ראויים למגורים. ב-20 בדצמבר 1949 הוגרלו הבתים והמגרשים בין המתיישבים. באפריל 1950 חגגו במושב את חנוכת בתי הקבע. באוגוסט 1951 היו במושב 57 משפחות והוא יועד ל-60 משפחות. המושב נקרא "חוסן", כעברות של השם סוכמתא, ולציון חוסנו של צה"ל במבצע חירם. בראשיתו, כינו המתיישבים את המקום "נחלת שלמה", לזכרו של איש בית"ר, עולה הגרדום, שלמה בן-יוסף. מדיה וקבצים בנושא חוסן בוויקישיתוף חוסן במרכז המידע להתיישבות בגליל חוסן באתר הרשות לפיתוח הגליל חוסן, במרכז המידע לנגב ולגליל של תנועת אור חוסן (ישראל), דף שער בספרייה הלאומית אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 עולים חדשים מחברי תנועת החרות עלו להתישבות בגליל המערבי, חרות, 10 ביוני 1949 All that remains : the Palestinian villages occupied and depopulated by Israel in 1948, Washington, D.C.: Institute for Palestine Studies, 1992, עמ' 30, ISBN 0-88728-224-5 סוחמתא לתנועת החרות, על המשמר, 23 בספטמבר 1949 נחלת שלמה (סוכמתא), חרות, 30 בדצמבר 1949 י. אופיר, נחלת שלמה - נקודת ההתישבות הלאומית בגליל חוגגת חנוכת בתיה, חרות, 5 באפריל 1950; המשך נחלת שלמה, חרות, 10 באוגוסט 1951 יעקב סלונים, נחלת שלמה - מושב משגשג בהרי הגליל, חרות, 26 בפברואר 1958 מלאכת הסילוף נמשכת, חרות, 4 באוקטובר 1955 ערך זה הוא קצרמר בנושא מושבים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.