laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
נתיבי הים התיכון

"נתיבי הים התיכון בע"מ" היא אחת מחברות הספנות הראשונות שהוקמו במדינת ישראל. היא הוקמה בשנת 1956 בשותפות שווה על ידי מרדכי מנו (1923–1969) מחלוצי הספנות העברית בישראל, והאחים סמי ויולי הרשקוביץ (עופר). החברה נוהלה על ידי מרדכי מנו וסמי הרשקוביץ (עופר). החברה עסקה בעיקר בהובלת מטענים בין נמלי הים התיכון. בשנת 1959 רכשה החברה את האוניה "השלושה" שתוך זמן קצר נמכרה לגרוטאות. אחריה נרכשו אוניות מטען קטנות נוספות "אייל" על שם בנו של סמי עופר, "כרמלה" ו"מלכה" על שם בנותיו של מרדכי מנו. בשנת 1961 רכשה "נתיבי הים התיכון" את האוניה "אתרוג" מחברת ביטוח, זאת אחרי שהאוניה נפגעה קשות משרפה שפרצה על סיפונה. האוניה תוקנה ושופצה על ידי החברה, הוכשרה להפליג ולספק את הציוד והאספקה במסגרת הסכם השילומים. מאוחר יותר הוחלף שמה של האוניה הוחלף ל "ליאורה" על שם בתו של יולי עופר. לחברה היו אוניות נוספות, ביניהן האוניה "עידן" שנקראה על שם בנו של סמי עופר. חברת "נתיבי הים התיכון בע"מ" פרצה את הדרך והפכה במהרה ל"ליינר" מוביל בתנועת המטענים לישראל בים התיכון ובמיוחד מהים האדריאטי. בשנת 1966 "נתיבי הים התיכון" הפסיקה את פעילותה, ושלושה מהשותפים בה הקימו 2 חברות נפרדות. האחים סמי ויולי הרשקוביץ (עופר) הקימו את חברת "קווי הים התיכון" ומרדכי מנו הקים את "מנו נתיבי ים בע"מ". האוניות שנרכשו במרוצת השנים חולקו בין שתי החברות. "קווי הים התיכון" קיבלו את האוניות "מלכה", "ליאורה" ו"עידן" ואילו "מנו נתיבי ים" קיבלה את האוניות "איל" ו"כרמלה" ומספר אוניות חכורות. שם החברה שונה ל"קבוצת עופר ניהול" ובהמשך הוא שונה שוב ל"אקס.טי. נדל"ן". בשנת 2019 החברה חוסלה. אניה רביעית לנתיביב הים התיכון "ליאורה" אניה נוספת של חברת נתיבי הים התיכון אתרוג הפכה ל"ליאורה" וחזרה לשירות הספינה "אייל" נמכרה לחברה זרה דייויד סלע, השבוע לפני 70 שנה: הגיעו אוניות השילומים, באתר ישראל היום, 17 באוגוסט 2023 "כרמלה" ספינת משא ישראלית חדשה
אוקטביאן גוגה

אוקטביאן גוגה (ברומנית: Octavian Goga; ‏1 באפריל 1881 - 7 במאי 1938) היה משורר, מחזאי, מתרגם ופוליטיקאי רומני, יליד טרנסילבניה. כיהן כראש ממשלת רומניה בין השנים 1937–1938. נודע בקו הפוליטי הלאומני-ימני רדיקלי והאנטישמי שלו. נבחר לאקדמיה הרומנית. גוגה נולד ב-1881 בכפר רשינאר, על המורדות הצפוניים של הרי הקרפטים בטרנסילבניה. אביו היה כומר אורתודוקסי, בעל שורשים ארומנים. ואימו מורה וכותבת לעיתים בעיתונים שוליים. ב-1890 התחיל לימודים תיכוניים בסיביו והמשיך לאחר מכן בברשוב. ב-1900 התחיל את לימודיו בפקולטה לפילוסופיה וספרות של אוניברסיטת בודפשט והמשיך את לימודיו בברלין, שם סיים ב-1904. אחרי כניסת רומניה למלחמת העולם הראשונה שירת גוגה בחזית דוברוג'ה כחייל ואחר כך סופח למשרד התעמולה של הצבא שעבר בשטח הרומני שנשאר חופשי ביאשי. בשנות ה־20 המוקדמות הקים גוגה את מפלגתו האנטישמית שהתאחדה בשנת 1935 עם מפלגה האנטישמית LANC של א. ק. קוזה כדי ליצור את המפלגה הנציונל-נוצרית. בסוף שנת 1937, בעזרת החוגים הפרו-נאצים המקומיים, הפך לראש ממשלת מיעוט. הממשלה בראשותו חוקקה חוקים אנטישמיים, סגרה עיתונים דמוקרטיים והשיא היה בחקיקת חוק אזרחות, אשר "בחן מחדש" את נאמנות היהודים. כשליש מהיהודים (מעל 250,000) איבדו את האזרחות שלהם. גוגה הודח בשל לחצים של בריטניה וצרפת וראה בהדחתו ניצחון ליהודים. לאחר התפטרותו פרש לאחוזתו בטירת צ'וצ'ה טרנסילבניה, שם לקה בשבץ ב-5 במאי 1938, ומת יומיים לאחר מכן. כיום נמצא במרכז בוקרשט (באזור שהוחרב על ידי צ'אושסקו ונבנה מחדש) רחוב הקרוי על שמו של גוגה. השם ניתן לרחוב לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי ולמורת רוחם של הקהילה היהודית וגורמים יהודיים אחרים. האירוניה ההיסטורית היא כי באזור זה שכן הרובע היהודי הוותיק של בוקרשט (הרבעים דודשט ווקארשט). רחובות רבים בערי רומניה נושאים את שמו בעיקר בגלל חשיבותו כמשורר. מדיה וקבצים בנושא אוקטביאן גוגה בוויקישיתוף אוקטביאן גוגה, ברשת החברתית Goodreads Ion Lazu Scriitori români în Primul Război Mondial עם עליתו של גוגא לשלטון, דבר, 30 בדצמבר 1937
דמסון כוכבני

דָמָסוֹן כּוֹכבָנִי (שם מדעי: Damasonium alisma) הוא צמח נדיר הגדל בשלוליות חורף ופורח בחודשים אפריל עד יוני. שייך למשפחת כף הצפרדע ( Alismataceae), הכוללת צמחי מים וביצה חד ורב שנתיים. בבִרִכֶּת אֶל פֻנְדֻק מצוי ריכוז נדיר של הפרח. הברכה נמצאת ליד הכפר הערבי אל פנדק, בדרך המחברת את קלקיליה עם שכם קרוב ליישוב עמנואל. ריכוז נוסף קיים בפארק השרון, דרומית לחדרה. מדריך ישראל - עמקי הצפון, הכרמל ושומרון, בית ההוצאה כתר ומשרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1980. מגדיר חדש לצמחי ישראל, מיכאל זהרי, עם עובד, תל אביב, תשמ"ו. מדיה וקבצים בנושא דמסון כוכבני בוויקישיתוף דמסון כוכבני, באתר ITIS (באנגלית) דמסון כוכבני, באתר NCBI (באנגלית) דמסון כוכבני, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) דמסון כוכבני, באתר צמח השדה דמסון כוכבני, באתר צמחיית ישראל וסביבתה דמסון כוכבני, באתר Tropicos (באנגלית) דמסון כוכבני, באתר GBIF (באנגלית) דמסון כוכבני, באתר IPNI (באנגלית)
אקס היסטוריק

אקס היסטוריק (בצרפתית: L’axe historique - "הציר ההיסטורי") או הציר ההיסטורי הוא ציר של מונומנטים, מבנים ודרכים שנמשכים ממרכז פריז, בירת צרפת, לכיוון מערב. הנתיב קרוי גם "Voie Triomphale" (דרך הניצחון), וגם "voie royale" (הדרך המלכותית). האקס היסטוריק יוצר מראה פרספקטיבי ישר שנקודת המוצא הגאוגרפית וההיסטורית שלו היא בפביליון המרכזי של ארמון טווילרי, שנשרף בזמן הקומונה הפריזאית. כיום נקודת המוצא של הציר היא פסל הפרש של לואי הארבעה עשר שבכיכר נפוליון שבלובר. הציר מתחיל ברובע הראשון ומסתיים ברובע השמיני של העיר. בניית האקס היסטוריק החלה עם סלילת שדרות שאנז אליזה במאה ה-17, שתוכננה על ידי מעצב הגנים של לואי הארבעה עשר, אנדרה לה-נוטרה (André Le Nôtre) על פי גישה דומה לתכנון גנים צרפתיים שתכנן כגון אלו שבארמון ורסאי. לה-נוטרה האריך לכיוון מערב את הציר המרכזי של הפביליון בארמון טווילרי (שנהרס ואינו קיים כיום), ושל השביל המרכזי בגני הטווילרי. ובסופם הקים גשר עץ שחצה את נהר הסן. הגשר נהרס בתקופתו של לואי השישה עשר כתוצאה מתאונה, והוחלף בגשר אבן, גשר דה ניי (pont de Neuilly). ואולם, רק במאה ה-20 קיבל הציר את צורתו המוכרת כיום. בזמן הקיסרות הראשונה, קיבלה השדרה את שם גן העדן המיתולוגי, שדות אליסיום (שאנז אליזה), וארמונות ובתי מידות החלו לאכלס אותה. נפוליון בונפרטה הכתיר את השדרה בשער הניצחון, ומאוחר יותר הציב את האובליסק בכיכר הקונקורד וכן את שתי המזרקות שסביבה. בעת השיפוצים הגדולים של פריז החליפו הבתים שנבנו בסגנון אוסמן את בתי המידות בשדרה, מותגים לעתיד כגרלאן קבעו בה את מקום מושבם, ונפתחו בה מסעדות יוקרה ותיאטראות. המשכן של שדרות שאנז אליזה מצידו השני של שער-הניצחון הוא שדרות דה לה גראנד-ארמה (avenue de la Grande-Armée), אחת מתריסר השדרות שמקיפות את כיכר שארל דה גול. במאה ה-20, נבנה בשער מאיו (Porte Maillot) ארמון הקונגרס (Palais des Congrès), שמעליו נישא מגדל "מלון קונקורד-לפייט". שמה של כיכר האטואל שונה על שמו של שארל דה גול, וקבר החייל האלמוני נקבע תחת שער-הניצחון. מצידו השני של גשר ניי תוכנן מחדש אזור אדמת הבור של לה דפאנס, בשנות החמישים, ונבנה כרובע עסקים, על מגדלי העסקים הגבוהים והמודרניים שבו, והציר הוארך שוב לכיוון מערב. כדי להדגיש את הפרספקטיבה שיוצר האקס היסטוריק, יזם בשנות השמונים נשיא צרפת, פרנסואה מיטראן, את הקמת מגדל העסקים "גרנד ארש" (קרוי גם arche de la Défense), שהיה מעין גרסה מודרנית של שער הניצחון. שער לה דפנס נבנה בתכנונו של האדריכל הדני, יוהאן אוטו וון ספרקלסן (Johann Otto von Spreckelsen), כמונומנט לאנושות ולרעיונות הומניסטיים, ולא כזכר לניצחונות צבאיים. המבנה נחנך בשנת 1990. מדיה וקבצים בנושא אקס היסטוריק בוויקישיתוף
דוד וקשטיין

דוד וקשטיין (נולד ב-2 ביולי 1954) הוא צייר ישראלי ומרצה לאמנות. וקשטיין פועל מסוף שנות השבעים בתחומי האמנות, הוראת אמנות ויזמות חינוכית לעידוד עשיית אמנות ויצירה בפריפריה. דוד וקשטיין נולד ביפו להורים שנמלטו מפולין לברית המועצות, בזמן מלחמת העולם השנייה ועלו לישראל לאחר הקמת המדינה. בהיותו בן שלוש עברה המשפחה להתגורר בשיכון ותיקים ברמת גן. בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 היגרה המשפחה לניו יורק. לאחר מות אמו חזרה המשפחה לישראל והתיישבה בקיבוץ עינת. בשנת 1972 התגייס לצה"ל. ב-1974 סיים שנה ראשונה לתואר ראשון במדעי החברה באוניברסיטת תל אביב, לאחר מכן באותה השנה עבר ללמוד במחלקה לאמנות בבצלאל. מ-1978 הקים וניהל את הסדנה לאמנות ביבנה. והפעיל כיתת אמן בשיכון המזרח בראשון לציון. ב-1984 הקים גלריה לאמנות עכשווית בסדנה לאמנות ביבנה. ב-1986 הקים את גלריית "רגע" של קבוצת רגע בה היה חבר, בתל אביב. ב-1988 היה שותף בהקמת כתב העת לאמנות "סטודיו". בנוסף החל להרצות במכללת אורנים, שם הקים וניהל את הגלריה לאמנות ישראלית במשך 25 שנים. הגלריה הייתה חלק משיעור שהעביר בשם "קורס גלריה. מ-1995 מנהל ומפיק סדרת סרטים תיעודיים על אמנים, במכללת אורנים. בשנת 2014 העלה את אתר האינטרנט "דוד וגוליית - שיחות על אמנות". ב-1996 שימש כמורה בתיכון לאמנויות "משגב" במצפה רמון. מ-1999 מרצה באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, ומ-2001 מונה לפרופסור ומרצה בכיר לאמנות במכללת אורנים. בשנות ה-90 וה-2000 הקים פרויקטים של "נבחרת ציור" ותחנות לאמנות עכשווית, בשכונות פריפריאליות שונות ברחבי הארץ (ראשון לציון, אופקים, רמלה, נצרת ורהט). ב-2006 יסד את הגלריה לאמנות עכשווית "עירוני רמלה" ברמלה, והגלריה "אופקים חדשים" באופקים, ומאז משמש אוצר הגלריות. בשנת 2021 הציג במוזיאון תל אביב את "תערוכה רבת־משתתפים", הכוללת 140 ריבועי פסיפס שנעשו על ידי וקשטיין וצוותי ההוראה שלו, ומקבץ שמות פרטיים כתובים באבני פסיפס קטנות. את התערוכה אצרה רותי דירקטור. ביוני 2022 נערכה במשכן לאמנות בעין חרוד תערוכת יחיד לוקשטיין (אוצר: יניב שפירא), שכללה את פרויקט השיחות שלו עם אמנים. במרכז התערוכה הסרט ״אספה כללית״ (2010) שמציג שיחות של וקשטיין עם 53 אמנים על ציור. במקביל כותב וקשטיין ביקורות אמנות ומאמרים מקצועיים לעיתונים שונים בארץ. מתגורר בראשון לציון. 1975-1974 מדעי המדינה, אוניברסיטת תל אביב 1976-1975 המחלקה לקדרות, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים 1978-1976 המחלקה לאמנות, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים 1994 מלגת השתלמות בארצות הברית, קרן תרבות אמריקה-ישראל 1995-1994, מלגת אמן-מורה, משרד החינוך והתרבות 1997 פרס משרד החינוך והתרבות 2000 מענק מחקר אורנים, המכללה האקדמית לחינוך, קריית טבעון 2002-2000, מלגת אמן-מורה, משרד התרבות והספורט 2015 פרס איינשטיין ליוצרים ותיקים, משרד התרבות והספורט דוד וקשטיין, "חרות, דוד וקשטיין + נ.צ.", ספר העשור לנ.צ. (נבחרת ציור) ולרשת התחנות לאמנות עכשווית, 2006, בהוצאת אמנות לעם, מכללת אורנים ומפעל הפיס דוד וקשטיין באתר רשת דנה גילרמן, נבחרת הציור של רמלה, באתר הארץ, 14 באוגוסט 2006 דוד וגוליית - שיחות על אמנות דף האמן באתר מוזיאון ישראל דוד וקשטיין, דף שער בספרייה הלאומית דוד וקשטיין: תערוכה רבת־משתתפים, באתר מוזיאון תל אביב לאמנות הרשימה המשותפת // 9.6.22, באתר מגזין פורטפוליו, ‏2022-06-09
הלשכה המרכזית להגירת יהודים

הלשכה המרכזית להגירת יהודים (בגרמנית: Zentralstelle für jüdische Auswanderung) הייתה מוסד בתקופת השואה בחסות וניהול האס אס שיועד להאיץ את גירושם של יהודים ממדינות שעליהן השתלטה גרמניה הנאצית. המעמד של יהודי אוסטריה היה שונה ממעמדם של היהודים בארצות אחרות שזכו לעצמאות לכאורה בזכות הכובש הגרמני וזאת מכיוון שעמים או ראו ביהודים, או בחלק מהם, נציגים של השלטון הקודם שהיה שנוא עליהם. המשרד הראשון הוקם בווינה באוגוסט 1938, לשם גירוש יהודי אוסטריה ולאחר-מכן גם של יהודי הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה ובראשו הוצב אדולף אייכמן, שניהל שיטת גירוש שהועתקה לאחר־מכן גם לשטחי פולין הכבושה - ריכוז היהודים בעיר גדולה, הגדרת מכסות ברורות של גירוש יהודים והטלת התשלומים על האמידים שבקהילה למימון כל פעולת הגירוש והנלווה לה, תוך סילוק ביורוקרטיה. משרד דומה הוקם בברלין ב-11 בפברואר 1939 בהוראתו הישירה של גרינג, כדי לזרז את הגירת יהודים מגרמניה. הלשכה בווינה הייתה הסמכות היחידה המוסמכת לתת היתרי יציאה מיידית ליהודים מאוסטריה בשנים 1938–1941. לאחר כיבוש פראג הועמד אייכמן בראש "מרכז הרייך להגירת יהודים" וניהל את שתי הלשכות הללו. לאחר כיבוש פולין הטיל היידריך על אייכמן את הטיפול בפינוי היהודים מהמרחב המזרחי בפולין. במרץ 1941 הוקם משרד דומה באמסטרדם (Zentralstelle für jüdische Auswanderung in Amsterdam). ברטולד שטורפר שואת יהודי אוסטריה מדיה וקבצים בנושא הלשכה המרכזית להגירת יהודים בוויקישיתוף גדעון גרייף, על פעילות הלשכה המרכזית להגירת יהודים בבוהמיה ומורביה, באתר יד ושם דמות ההנהגה היהודית בארצות השליטה הנאצית 1945-1933, ירושלים, ניסן תשל"ז, אפריל 1977 ערך זה הוא קצרמר בנושא השואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נעדרים

נעדרים (באנגלית: Missing; או בשמו המקורי: 1-800-Missing) הייתה סדרת טלוויזיה קנדית מסוגת דרמת פשע המבוססת על סדרת הספרים '1-800-WHERE-R-YOU' מאת מג קאבוט. הסדרה שודרה בערוץ CTV 2 ובערוץ W Network בקנדה, וברשת Lifetime בארצות הברית מ-2 באוגוסט 2003 עד 5 בפברואר 2006. גיבורת הסדרה היא ג'ס (ג'סיקה) מסטריאני (קתרינה סקורסון), אישה בשנות העשרים שלה, שמקבלת יכולות על-חושיות עקב פגיעת ברק. היא מועסקת על ידי יחידה של הבולשת מפני שיש לה חזיונות שבהם רמזים למציאת אנשים נעדרים. ברוק הייסלט (גלוריה ראובן; עונה 1) - ג'ס (ג'סיקה) מסטריאני (קתרינה סקורסון) - אלן קויל (דין מקדרמוט; עונה 1) - דאגלס (אדם מקדונלד; עונות 2-1) - טוני מסטריאני (אלברטה ווטסון; עונות 2-1) - סאני אסטרדה (ג'סטינה מצ'אדו; עונה 1) - ניקול סקוט (ויויקה איי פוקס; עונות 3-2) - אנטוניו קורטז (מארק קונסואלס; עונות 3-2) - ג'ון פולוק (לואיס פרריה; עונות 3-2) - "נעדרים", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "נעדרים", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "נעדרים", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ערך זה הוא קצרמר בנושא טלוויזיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
משמר הלינקה

משמר הלינקה (בצ'כית: Hlinkova garda) מיליציה שהייתה הזרוע הצבאית של מפלגת העם הסלובקית הימנית-קיצונית. משמר הלינקה קם במהלך משבר הסודטים בקיץ 1938. המיליציה פעלה בסלובקיה נגד יהודים, צ'כים ומתנגדי המשטר האנטישמי. משמר הלינקה נקרא על שמו של הכומר הקתולי אנדריי הלינקה, שמת בקיץ 1938, והיה למעשה המשכו של הארגון "מגן העם", אשר פוזר בפקודת השלטונות הדמוקרטיים בצ'כוסלובקיה בשנת 1927. הקבוצות הראשונות התארגנו באופן בלתי-חוקי בקיץ 1938, אולם לאחר הענקת אוטונומיה לסלובקיה בעקבות משבר חבל הסודטים באוקטובר 1938, החלו לקום קבוצות נוספות באופן חוקי בערים נוספות. בארגון התאספו אנטישמים, פשיסטים ופרו-נאצים. משמר הלינקה פעל מתוקף צו של השלטון הסלובקי ומילא תפקידים משטרתיים. בשנת 1942 השתתף משמר הלינקה בגירוש יהודים למחנות ריכוז והשמדה בפולין, ואומן על ידי האס אס. בעקבות המרד הסלובקי באוגוסט 1944 נטל האס אס את ההנהגה בארגון. משמר הלינקה היה הזרוע הצבאית של מפלגת הלינקה בתחום ביטחון הפנים והוא המשיך בתפקידו זה בתקופת המשטר האוטונומי של סלובקיה בתקופת המדינה הפדרלית צ'כוסלובקיה. משמר הלינקה שימש כמשטרת המדינה הסלובקית ושיתף פעולה בהגשת תוכניותיו של היטלר. המשמר פעל כנגד יהודים, צ'כים, הונגרים, אנשי מפלגות שמאל ואופוזיציה. בצו שניתן ב-29 באוקטובר 1938 נקבע כי משמר הלינקה הוא הגוף היחיד במדינה המוסמך להכשיר את חבריו באימונים צבאיים, צו זה ביסס את מעמדו הרשמי של המשמר במדינה. מדיהם של חברי משמר הלינקה היו שחורים והם חבשו כובע דמוי סירה, עליו פונפון צמר והצדיעו במועל יד ובאמירה "Na stráž!" ("על המשמר!"). אף שמשמר הלינקה נוסד רשמית ב-8 באוקטובר 1938 גיוס חברים לארגון החל כבר בחודש יולי אותה שנה. עד ל-14 במרץ 1939, עת סלובקיה הכריזה על עצמאותה, הצטרפו למשמר הלינקה מתנדבים מכל חלקי העם. ב-15 במרץ, יום לאחר ההכרזה, התמנה אלכסנדר מך למפקד המשמר, הוא החזיק בתפקיד זה עד 1945, עת התמוטט המשטר הסלובקי שתמך בגרמניה הנאצית. תפקידי המשמר נקבעו בשורת צווים ממשלתיים. בין היתר נקבע כי המשמר יהיה כוח שיטור הכפוף למפלגה, אשר יעודד את אהבת האומה, יספק אימונים צבאיים וישמור על ביטחון הפנים. בכך המשמר נועד לשמש משקל-נגד לצבא ולמשטרה. בשנת 1941 "כוחות ההלם" של המשמר אומנו במחנות אס אס בגרמניה ומונה למשמר יועץ מטעם האס אס. בשלב של התפתחות הארגון רבים מן החברים בו מן המעמד הבינוני פרשו ורוב המשמר הורכב מבני כפרים ופועלים פשוטים לצד חברים משולי החברה. מדיה וקבצים בנושא משמר הלינקה בוויקישיתוף משמר הלינקה, באתר "מטח" Yeshayahu Jelinek, Storm-Troopers in Slovakia: The Rodobrana and the Hlinka Guard. Journal of Contemporary History 1971;6(3):97-119.doi:10.1177/002200947100600307
רומפלנאכט

רומפלנאכט (בגרמנית וביידיש: Rumpelnacht; בתרגום חופשי: ליל הבלאגן או ליל ההעברה) הוא כינוי בפי חלק מיהודי אשכנז לליל כ"ב בניסן – מוצאי שביעי של פסח בארץ ישראל (או ליל כ"ג בניסן – מוצאי אחרון של פסח בחוץ לארץ). פירוש הביטוי בגרמנית הוא "ליל ההעברה", והוא מתייחס לאריזת כלי הפסח ואחסונם, ובמקביל – החזרת כלי החמץ הביתה לשימוש. בלילה זה נחגג בקרב יהודי עדות המזרח חג המימונה. הכינוי "רומפלנאכט" שפירושו "ליל הבלאגן" מבטא את סיום חג הפסח בניגוד ל"ליל הסדר" שהוא תחילת חג הפסח. לילה זה זכה לכינוי מיוחד משום שהוא מאופיין בדחיפות ובזריזות מיוחדת. במשפחות רבות ממהרים כדי לאפסן את כלי הפסח בטרם יכניסו לביתם דברי חמץ. משום כך גם במוצאי החג אינם אוכלים חמץ אלא אם כן הם יוצאים לאכול מחוץ לביתם. בגרמניה סיום ה'רומפל' היה מצוין בשתיית בירה. נתקעתם בלי כיוון למימונה? בואו לרומפלנאכט של יצחק, סרטון בערוץ "כאן | דיגיטל - תאגיד השידור הישראלי", באתר יוטיוב (אורך: 01:11) תיאור קצר של מנהג הרומפלנאכט, בספרה של אמילי רוז, "Portraits of Our Past: Jews of the German Countryside",‏ 2001 (באנגלית) יידישע שפראך - באנד 34, נומ' 1–3, עמוד 39, באתר היברובוקס ברנהרד בנימין, זכרונות מפרנקפורט. ערך זה הוא קצרמר בנושא יהדות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אינדיאנפוליס (CA-35)

אינדיאנפוליס (CA-35) הייתה סיירת כבדה מסדרת פורטלנד ששירתה בצי האמריקני במלחמת העולם השנייה והייתה אוניית הדגל של אדמירל ריימונד ספרואנס, מפקד הצי החמישי באוקיינוס השקט. בפברואר 1945 היא סייעה בקרב איוו ג'ימה, במרץ היא השתתפה בקרב על אוקינווה. ב-30 ביולי 1945 היא טובעה בידי צוללת יפנית, ומעל 850 מלוחמיה טבעו או נהרגו בים. ב-19 באוגוסט 2017 נמצאו שרידיה על ידי צוות חיפוש שמומן בידי פול אלן, על קרקעית ים הפיליפינים בעומק של כ-5,500 מטר. במשימתה האחרונה היא שימשה להעברת חלקים מהפצצה הגרעינית "ילד קטן" לאי טיניאן באוקיינוס השקט. הסיירת הגיעה לאי ב-26 ביולי 1945, וארבעה ימים מאוחר יותר, בדרכה חזרה, ב-30 ביולי בשעה 00:14, היא טובעה בים הפיליפינים בידי צוללת יפנית. במשך שלושה ימים לא הבחין פיקוד הצי בחסרונה של הסיירת, עד שבשעות הבוקר של היום הרביעי לאחר הטביעה חלף מטוס אמריקני באזור והבחין בניצולים. תוך כמה שעות הגיע למקום מטוס-ימי, שהצניח לניצולים מזון וסירות הצלה. הטייס, אדריאן מארקס, הבחין בכרישים ארוכי-גף הסובבים את האנשים, ותוך הפרת הפקודות שניתנו לו נחת על המים כדי להבהיל את הכרישים ולסייע לניצולים. מתוך 1,199 האנשים ששהו על סיפונה, כ-300 נהרגו בהתקפה עצמה והיסטוריונים אינם יודעים לומר בוודאות כמה מלחים נטרפו למוות וכמה מתו בשריפה או שטבעו, כשההערכות על מספר ההרוגים במתקפת הכרישים נעות בין 50 ל-150. רק 317 מלחים ניצלו. הצי הטיל את האחריות לאסון על מפקד הספינה, צ'ארלס בטלר מקווי השלישי, והוא הועמד למשפט בפני בית דין צבאי על אי מילוי הוראה. אף על פי שמאות ספינות אמריקניות טובעו במלחמת העולם השנייה, מקוויי היה המפקד היחיד שנשפט על אובדן ספינה. הוא לא הודח מהצי, אך התקרית העיבה על חייו ובמשך שנים הוא קיבל מכתבי נאצה לביתו. ב-1968 הוא התאבד בגיל 70. אחרוני השורדים יצאו למערכה כדי לטהר את שמו, וב-2001 זכה מקווי לחנינה מהקונגרס. בסרט "מלתעות", שיצא בשנת 1975, מספר המלח קווינט שהוא ניצול הסיירת, ומתאר את סיפור טביעתה ומתקפת הכרישים מנקודת מבטו. באוגוסט 2016, יצא לאקרנים הסרט "ספינת מלחמה אינדיאנפוליס: אנשי הגבורה" בכיכובו של ניקולס קייג', המגולל את סיפור הטביעה של הספינה והחילוץ של אנשיה, ואת המשפט הצבאי שנערך בעקבות הסיפור. מדיה וקבצים בנושא אינדיאנפוליס בוויקישיתוף אתר המוזיאון אתר ניצולי הסיירת סוכנויות הידיעות, 72 שנה למלחמה: שרידי האונייה התגלו באוקיינוס, באתר ynet, 20 באוגוסט 2017 אינדיאנפוליס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Wreckage of USS Indianapolis found in Philippine Sea,‏ IndyStar, מרשת USA Today,‏ 19 באוגוסט 2017 אוריה כנף‏, סיפורה של מתקפת הכרישים הנוראה בהיסטוריה, באתר וואלה, 17 באוגוסט 2013 ערך זה הוא קצרמר בנושא מלחמת העולם השנייה ובנושא אמצעי לחימה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בוטילליתיום

בוטילליתיום (butyllithium) הוא ריאגנט אורגני נפוץ, ומשתייך לקבוצת האורגנומתכות. כריאגנטים אחרים בקבוצה זו, הבוטילליתיום הוא נוקלאופיל חזק, המגיב כקרבאניון. הנוסחה הכימית של בוטילליתיום היא CH3CH2CH2CH2Li, והוא מכונה לעיתים n-בוטילליתיום (n-butyllithium) כדי להבהיר שהשרשרת הבוטילית אינה מסועפת. כמו ריאגנטי אורגנוליתיום אחרים, גם הבוטילליתיום נוצר בתגובה עם ההליד האורגני המתאים - בוטאן המותמר (בפחמן מס' 1) ביסוד מהטור השביעי בטבלה המחזורית, לדוגמה ברום:   C H 3 C H 2 C H 2 C H 2 B r + 2 L i → C H 3 C H 2 C H 2 C H 2 L i + L i B r {\displaystyle \ CH_{3}CH_{2}CH_{2}CH_{2}Br+2Li\rightarrow CH_{3}CH_{2}CH_{2}CH_{2}Li+LiBr} בשונה מתגובות ליצירת אורגנומתכות אחרות, כגון ריאגנטי גריניאר, התגובה ליצירת בוטילליתיום ואורגנוליתיום בכלל אינה מתרחשת רק באתר, אלא במגוון רחב של ממסים: התגובה שלעיל מתבצעת בהקסאן. בוטילליתיום מגיב כנוקלאופיל עם קטונים, אלדהידים, אפוקסידים, חומצות קרבוקסיליות ועם נגזרותיהן, כגון אסטרים. לדוגמה, תגובה של בוטילליתיום עם אצטאלדהיד, ליצירת כהל שניוני, 2-הקסאנול.   C H 3 C H 2 C H 2 C H 2 L i + C H 3 C H O → C H 3 C H 2 C H 2 C H 2 C H ( O H ) C H 3 {\displaystyle \ CH_{3}CH_{2}CH_{2}CH_{2}Li+CH_{3}CHO\rightarrow CH_{3}CH_{2}CH_{2}CH_{2}CH(OH)CH_{3}} לעיתים, עשוי בוטילליתיום להגיב כבסיס חזק: תגובה חשובה, בה משתמשים בבוטילליתיום כבסיס, היא תגובת וויטיג. בתגובה זו, מחברים שרשרת פחמנית בקשר כפול לפחמן קרבונילי או אלדהידי, במקום הקשר הכפול לחמצן. בשלב הכנת האיליד בתגובת וויטיג, משמש הבוטילליתיום לאלימינציה של מימן, היוצרת מטען שלילי על הפחמן ממנו נעקר. קבוצת הבוטיל משמש כאן כבסיס חזק, ויוצרת בוטאן גזי. החומר הוא פירופורי, כלומר: יכול להתלקח בצורה ספונטנית בהיותו חשוף לאוויר בטמפרטורת החדר. החומר מגיב בצורה אלימה ומסוכנת עם מים, בתגובה אקסותרמית שתוצריה הם ליתיום הידרוקסיד וגז בוטאן דליק ביותר העלול להתלקח בנוכחות חמצן. יש לאכסן את החומר בנוכחות גז אציל. מדיה וקבצים בנושא בוטילליתיום בוויקישיתוף Stanford's Research Safety Environmental Health & Safety, n-Butyllithium: Lessons Learned, אוניברסיטת סטנפורד
ריקארדו קרבאליו

ריקארדו אלברטו סילביירה קרבאליו (בפורטוגזית: Ricardo Alberto Silveira Carvalho, נולד ב-18 במאי 1978) הוא כדורגלן עבר פורטוגזי ששיחק בעמדת הבלם. ייצג את נבחרת פורטוגל במונדיאל 2006 ו-2010 וביורו 2004, 2008 ו-2016. את הקריירה המקצועית שלו ככדורגלן החל בשנת 1998 בקבוצת פורטו, עמה זכה בגביע אופ"א בשנת 2003 ובליגת האלופות בשנת 2004. ב-2004 נבחר על ידי אופ"א לבלם הטוב ביותר בליגת האלופות לשנת 2003. בשנת 2005, לאחר מאבק ממושך על שירותיו בין צ'לסי לבין ריאל מדריד, הצטרף לבסוף קרבאליו לשורותיה של צ'לסי תמורת 19,850,000 לירות שטרלינג יחד עם מאמנו בפורטו, ז'וזה מוריניו. ב-10 באוגוסט 2010 חתם קרבאליו במועדון הכדורגל ריאל מדריד תמורת שמונה מיליון לירות שטרלינג. בשנת 2011 פרש קראבליו מנבחרת פורטוגל לאחר שרשם בה 75 הופעות וכבש 4 שערים, ובשנת 2014 חזר לנבחרת. בעונת 2013/2014 עבר בהעברה חופשית למונקו. ב-7 בינואר 2017 חתם בשנגחאי SIPG הסינית. פורטו אליפות פורטוגל (3) – 1998/1999, 2002/2003, 2003/2004 הגביע הפורטוגלי (1) – 2002/2003 הסופר קאפ הפורטוגלי (3) – 1998, 2003, 2004 ליגת האלופות (1) – 2003/2004 הליגה האירופית (1) – 2002/2003 צ'לסי אליפות הליגה האנגלית (3) – 2004/2005, 2005/2006, 2009/2010 הגביע האנגלי (3) – 2006/2007, 2008/2009, 2009/2010 גביע הפוטבול ליג (2) – 2004/2005, 2006/2007 מגן הקהילה (2) – 2005, 2009 ריאל מדריד אליפות הליגה הספרדית (1) – 2011/2012 גביע המלך הספרדי (1) – 2010/2011 הסופר קאפ הספרדי (1) – 2012 נבחרת פורטוגל אליפות אירופה (1) – 2016 אישיים שחקן ההגנה הטוב ביותר של אופ"א (1) – 2003/2004 נבחרת השנה של אופ"א (1) – 2003/2004 נבחרת הטורניר של היורו (1) – פורטוגל 2004 נבחרת הטורניר של המונדיאל (1) – גרמניה 2006 שחקן השנה של צ'לסי (1) – 2007/2008 מדיה וקבצים בנושא ריקארדו קרבאליו בוויקישיתוף ריקארדו קרבאליו, באתר Transfermarkt ריקארדו קרבאליו, באתר Fussballdaten.de (בגרמנית) ריקארדו קרבאליו, באתר Soccerway ריקארדו קרבאליו, באתר BDFutbol ריקארדו קרבאליו, באתר WorldFootball.net ריקארדו קרבאליו, באתר National Football Teams ריקארדו קרבאליו, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגלנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
עציון פרסי

עציון פרסי (שם מדעי: Haloxylon persicum; בעבר: פרקרק פרסי) הוא עץ השייך למשפחת הסלקיים. המין היחיד בישראל מסוג זה (פרקרק). המין כולל שני תת-מינים: עציון ים המלח ועציון אדומי. בעבר היה מין נוסף שנקרא פרקרק המדבר, אך כיום משייכים מין זה לסוג חמדה. העציון הוא שיח או עץ נמוך שגובהו נע בין 1.5 מטר ל-5 מטר. נמצא לרוב באזורים חוליים ולעיתים קרובות נערמות סביבו תלוליות חול. הוא יכול לשרוד גם כאשר חלקם העליון של שורשיו נחשף, ולכן הוא יכול לגדול באזורים של חולות נודדים ומוכי רוח. תפוצת הפרקרק בישראל היא באזור בקעת ים המלח, הערבה ודרום הנגב. ענפיו הצעירים של הפרקרק ירוקים, ומחולקים לפרקים ברורים. בכל פרק יש שני עלים קשקשיים המייצגים שרידי עלים שהתנוונו כדי להקטין התאדות. לאחר שהענף מתעצה, כבר אי אפשר להבחין בפרקים. הפריחה בסוף החורף עד האביב. הפרחים בעלי עלי עטיף ירוקים ואבקנים צהובים, והם דו-מיניים. הפירות מבשילים בסוף הקיץ, ועלי העטיף מצמיחים כנפיים שמאפשרות לפירות להתפזר טוב יותר ברוח. על העציון ניתן לראות עפצים שונים, בהתאם לסוג החרק שעוקץ אותו. עציון פרסי הוא צמח מוגן בישראל. מדיה וקבצים בנושא עציון פרסי בוויקישיתוף עציון פרסי, באתר NCBI (באנגלית) עציון פרסי, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) עציון פרסי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) עציון פרסי, באתר צמח השדה עציון פרסי, באתר צמחיית ישראל וסביבתה עציון פרסי, באתר Tropicos (באנגלית) עציון פרסי, באתר GBIF (באנגלית) עציון פרסי, באתר The Plant List (באנגלית) עציון פרסי, באתר IPNI (באנגלית) עציון פרסי באתר הרשימה האדומה של IUCN אכרזת גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה (ערכי טבע מוגנים), ה'תשס"ה-2005, ק"ת 6369, ה'תשס"ה, 15 בפברואר 2005 (תוקן ב־17 בדצמבר 2019), בספר החוקים הפתוח