laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
עמנואל גרוס

עמנואל גרוס (נולד ב-5 במאי 1948) הוא משפטן ישראלי. כיהן כשופט צבאי, ולאחר פרישתו מכס השיפוט פנה לאקדמיה. הוא פרופסור אמריטוס בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת חיפה ופרופסור מן המניין בבית הספר למשפטים במכללה האקדמית נתניה. עמנואל גרוס נולד בשנת 1948 בבוקרשט שברומניה, בנם של דב וצפורה גרוסו. ב-1950 עלה עם הוריו לישראל והם שוכנו במעברת רגבים ליד כפר סבא. את תעודת הבגרות עשה באופן אקסטרני ונמנה עם המחזור השני העצמאי של הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב. הוא גם בוגר תואר שני ושלישי של פקולטה זו. בנובמבר 1972 התנדב לשירות קבע בפרקליטות הצבאית כתובע. בשנת 1977 התמנה לשמש כסגן נשיא בתי המשפט ביהודה והשומרון. ב-1980 מונה לשמש כשופט במערכת בתי הדין הצבאיים. ב-1987 מונה לשמש כנשיא בית הדין הצבאי של פיקוד הדרום, מעט לפני פריצתה של האינתיפאדה הראשונה. בית הדין נידרש לדון בעניינם של חיילים שהואשמו בעבירות בזמן ההתקוממות. עמנואל שימש כאב בית הדין במשפט "גבעתי" הראשון שבו הואשמו 4 חיילים בהריגתו של תושב מחנה הפליטים ג'יבלייה האני אל-האשמי. בית הדין קבע כי ההוראה שקיבלו החיילים להכות באמצעות אלות עצורים החשודים בהשתתפות בהפגנות היא הוראה בלתי חוקית בעליל. החלטה זו משמשת עד היום כמקרה מבחן בשאלת הוראה בלתי חוקית בעליל. גרוס שפט גם במשפט ההמשך שכונה "גבעתי ב'", בו הוגש כתב אישום כנגד ארבעה חיילי צה"ל במילואים שנקטו אלימות קשה כנגד שני עצורים פלסטיניים שנחשדו בהתפרעויות במחנה הפליטים אל-בורייג'. בשנת 1990 יצא עמנואל לשנת שבתון בפקולטה למשפטים באוניברסיטת ייל לפוסט-דוקטורט וכחוקר אורח. ב-1992 סיים עמנואל את השרות הצבאי בדרגת אל"ם והוזמן להצטרף לפקולטה החדשה באוניברסיטת חיפה על ידי הדיקן המייסד פרופ' יצחק זמיר כמרצה למשפט פלילי ודיני ראיות. במקביל להוראה בחיפה, לימד גרוס גם במכללות רבות ובתוכן מכללת קריית אונו, המרכז הבין תחומי ובית הספר למשפטים במכללת נתניה. גרוס משמש גם כיו"ר משותף של הפורום למשפט וחברה במכללה זו. גרוס נשוי לדינה ואב לעידית ויהונתן. עד המדינה (הוצאת רמות, אוניברסיטת ת"א-1988) מאבקה של דמוקרטיה בטרור – היבטים משפטים ומוסריים (הוצאת נבו-2004) (The Struggle of Democracy Against Terrorism (Virginia University Press -2006 דרושה מהפכת שקיפות, באתר הארץ, 16 בספטמבר 2017 עד מדינה, הכרח בל יגונה, באתר הארץ, 6 במרץ 2018 The Struggle of a Democracy Against Terrorism - Protection of Human Rights: The Right to Privacy Versus the National Interest – The Proper Balance, CORNELL INTERNATIONAL LAW JOURNAL 27-95, 2004 The Struggle of Democracy Against The Terror of Suicide Bombers - Ideological and Legal Aspects, WISCONSIN INTERNATIONAL LAW JOURNAL 597-710, 2004 Combating Terrorism: Does Self-Defense Include the Security Barrier? The Answer Depends on Who You Ask, CORNELL INTERNATIONAL LAW JOURNAL 569-582, 2005 Fighting Terrorism With One Hand Tied Behind The Back: Delineating The Normative Framework For Conducting The Struggle Against Terrorism Within A Democratic Paradigm, Wisconsin International Law Journal 1-27, 2011 עמוד הבית של עמנואל גרוס, באתר אוניברסיטת חיפה עמנואל גרוס, דף שער בספרייה הלאומית סגן גיא פלד, 1990 – משפט גבעתי ב', באתר צה"ל
משה גנזי

משה גנזי (נולד בשנת 1959), הוא ספורטאי ישראלי בעבר, התחרה בסקי מים. הוא פעמיים ברציפות סגן אלוף אירופה בסקי מים (1979) ופעמיים ברציפות אלוף אירופה בקפיצות סקי מים (1978, 1979). גנזי גדל בבת ים. בגיל 16 צורף לנבחרת הנוער של ישראל בסקי מים, ויצאה לאימונים באירופה בקיץ 1976. באליפות אירופה בסקי מים שנערכה בשנת 1976, סיים גנזי במקום רביעי בקפיצות בסיכום שתי קפיצות בתוצאה של 90.30 מטר. באליפות אירופה בסקי מים לנוער שנערכה בשנת 1977 זכה גנזי במדליית זהב בקפיצות ובאליפות אירופה בסקי מים שנערכה באותה שנה הוא זכה במדליית ארד בקפיצות. באליפות אירופה בסקי מים שנערכה בצרפת, בשנת 1978, זכה גנזי במדליית זהב בקפיצות לאחר שקבע תוצאה של 51.15 מטר. באליפות אירופה בסקי מים שנערכה בקאסטל גאנדולפו, איטליה בשנת 1979, זכה גנזי במדליית כסף בסקי מים בסיכום שלושת התרגילים. בתרגיל קפיצות הוא סיים ראשון עם 102.80 מטר בסיכום שתי קפיצות ובכך שמר על תוארו, מקום שמיני בסלאלום בתוצאה של 83.25 נקודות ובמקום 13 בפעלולים (טריקס). באליפות אירופה בסקי מים שנערכה באנגליה, בשנת 1980, זכה גנזי במדליית כסף בסקי מים בסיכום שלושת התרגילים. בתרגיל קפיצות הוא קבע שיא אישי חדש של 55.30 מטר, מקום 5 בפעלולים (טריקס) ומקום 13 בסלאלום. באליפות אירופה בסקי מים שנערכה במילנו, בשנת 1984, זכה במדליית ארד בתרגיל הקפיצות. בשנת 1982 הקים יחד עם אחיו עופר ואביו את מפעל "הוליס" לייצור ושיווק תריסים ומוצרי הצללה לבית, שהמותגים המוכרים שלה הם "אורגון" ו"צלון". משה ניהל את פעילות הייצור של החברה ועופר את השיווק. ב-1992 חזר לעסוק בסקי מים, שהשתתף באליפות הבינלאומית השנייה של תל אביב בסקי מים, שנערכה בפארק דרום. בשנת 1998 משה ועופר גנזי היו שותפים לרכישת חברת "נעלי גלי" שפשטה את הרגל מכונס הנכסים שלה. שנה אחר כך קנו גם את השליטה בקבוצת בריל, המשווקת ומייצרת נעלים, ומיזגו את נעלי גלי לתוכה. הקבוצה גם החלה לעסוק ביבוא ושיווק אופנה. משה גנזי שימש כדירקטור בחברה עד 2021. בשנת 1979 זכה גנזי בפרס מיוחד במסגרת פרס "ספורטאי השנה" של ישראל מטעם עיתון מעריב. גנזי נשוי ואב לארבעה ומתגורר באחוזה ששטחה כ-30 דונם בכפר נטר. ברוריה ביגמן, דגל ישראל וההימנון - "ציוד אישי" לתחרויות סקי המים, מעריב, 23 באוקטובר 1981 יצאה נבחרת הנוער בסקי מים, על המשמר, 2 ביולי 1976 ישראלי תפס מקום רביעי בסקי מים, דבר, 21 בספטמבר 1976 אלכס פרלסמן, ממקסיקו 70 עד וונזואלה 79, מעריב, 1 בינואר 1980 לישראל - אלוף אירופי בקפיצה בסקי-מים, דבר, 3 בספטמבר 1978 גנזי סגן אלוף אירופה בסקי מים, דבר, 3 בספטמבר 1979 גנזי - שני באירופה, מעריב, 18 באוגוסט 1980 ארד לגנזי באליפות אירופה, מעריב, 17 בספטמבר 1984 שלומית לן, ‏אליעזר בוסקילה, עופר גנזי: "תריסים או נעליים, עסק זה עסק", באתר גלובס, 2 באוקטובר 2005 ענת ג'ורג'י, מהו הטרנד החדש של עולם העיצוב שמצליח להביס את המשבר הכלכלי?, באתר TheMarker‏, 26 במרץ 2009 סקי מים: היום הגמר, חדשות, 20 באפריל 1992 רותי לוי, בוסקילה קונה את חלקו של עפר גנזי בבריל, באתר TheMarker‏, 7 ביוני 2016 איי אונליין, השליטה בחברת בריל נמכרה אתמול מחוץ לבורסה, באתר TheMarker‏, 16 בנובמבר 1999 שי שלו, ‏אלוף הסקי גנזי וסוחר העורות בוסקילה יכניסו את גלי לחברה הבורסאית בריל, באתר גלובס, 12 בדצמבר 1999 בריל תעשיות נעליים בע"מ - דוח מיידי - חדל לכהן כדירקטור-משה גנזי, באתר מאיה (הודעות לבורסה)
ארווין ינקה

גנרל-אוברסט ארווין ינקה (בגרמנית: Erwin Jaenecke;‏ 22 באפריל 1890 – 3 ביולי 1960) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על דיוויזיה, על קורפוסים, ועל ארמייה במלחמת העולם השנייה. ינקה נולד ב-22 באפריל 1890 בפררן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1911 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לגדוד ההנדסה ההנוברי ה-10. במלחמת העולם הראשונה לחם עם גדודו כחלק מהדיוויזיה ה-19, וב-27 בינואר 1916 הועלה לדרגת אובר לוטננט. בהמשך שימש כקצין מטה בדיוויזיה, ובסוף המלחמה שירת בדיוויזיית המילואים ה-26. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה. לאחר המלחמה נשאר ינקה ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1934 מונה למפקד גדוד ההנדסה ה-31, ובשנת 1937 השתתף כחלק מכוח מיוחד שהיה נוכח בהפצצת גרניקה על ידי לגיון קונדור הגרמני. בשנת 1938 מונה ינקה לאפסנאי הראשי של הארמייה השמינית, והשתתף עימה בסיפוח אוסטריה וחבל הסודטים, ובנובמבר 1938 מונה לראש מטה מפקדת הפיקוח על הביצורים. עם פרוץ המלחמה היה ינקה מפקד אגף האפסנאות של הארמייה השמינית, והשתתף עימה במערכה בפולין. באוקטובר 1939 מונה ינקה למפקד אגף האפסנאות של חזית המזרח, ובנובמבר הועלה לדרגת גנרל מיור. במאי 1940 מונה ינקה למפקד אגף האפסנאות של הארמייה התשיעית, ובקיץ 1940 מונה למפקד אגף האפסנאות של אזור פריז. לאחר מכן מונה למפקד אגף האפסנאות של חזית המערב, וב-1 בנובמבר 1941 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. ב-1 בפברואר 1942 מונה למפקד הדיוויזיה ה-389, ולחם עימה במתקפת הקיץ הגרמנית, כחלק מהקורפוסים ה-8 וה-11 לסירוגין במסגרת הארמייה השישית. על תפקודו בקרבות קיבל ינקה ב-9 באוקטובר 1941 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-1 בנובמבר 1942 מונה ינקה למפקד הקורפוס ה-4, שהיה חלק מהארמייה השישית, במקום ויקטור פון שבדלר שפרש בעקבות פציעה, ולחם עמו בקרב סטלינגרד, וב-1 בדצמבר 1942 הועלה לדרגת גנרל חיל ההנדסה. ב-2 בינואר 1943 קיבל ינקה את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-17 בינואר 1943 נפצע ינקה והוטס אל מחוץ לכיס סטלינגרד, ובמקומו מונה למפקד הקורפוס מקס פפר. ב-1 באפריל 1943 מונה ינקה למפקד הקורפוס ה-82 בהחזית המערבית, וב-25 ביוני 1943 מונה למפקד הארמייה ה-17 בגשר קובאן, ובלם את המתקפות הסובייטיות, אולם לבסוף נאלץ באוקטובר לסגת לעבר חצי האי קרים. ב-30 בינואר 1944 הועלה ינקה לדרגת גנרל-אוברסט, אך באפריל הודח מתפקידו עקב הנסיגה מחצי האי קרים, והועמד למשפט בבית דין צבאי בראשות היינץ גודריאן, שזיכה אותו בשקט. לאחר מכן לא קיבל ינקה עוד תפקיד פיקודי עד סוף המלחמה. ב-12 ביוני 1945 נפל ינקה בשבי הסובייטי, ובשנת 1947 נידון למוות, אולם גזר דינו הומר למאסר עולם. ינקה שוחרר מהשבי רק באוקטובר 1955, לאחר ביקור קונראד אדנאואר במוסקבה. לאחר שחרורו התגורר ינקה בקלן עד למותו ב-3 ביולי 1960. מדיה וקבצים בנושא ארווין ינקה בוויקישיתוף ארווין ינקה באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית) ובכך היה לאחרון הקצינים הבכירים שעזב את כיס סטלינגרד
מנחם שירזי

מנחם שירזי (21 באוקטובר 1932 - 28 בספטמבר 2006) היה כדורגלן ששיחק בעמדת שוער וגם כדורסלן ישראלי. שירזי נולד בירושלים בשכונת הבוכרים למשפחה ירושלמית ותיקה. הוא עסק מילדותו בספורט וצמח להיות השוער של מכבי ירושלים והפועל ירושלים. במקביל שיחק כדורסל בנבחרת הירושלמית של שנות ה-50, שיחד עם ישראל טוויל, יעקב שרם, מרדכי תנורי ואברהם הופמן זכתה בגביעים רבים. לאחר שפרש מספורט בשל פציעה בכתף, שימש שופט כדורסל והיה חבר אגד. הכדורגלן ניצן שירזי הוא נכדו של אחיו הבכור ניסן. מנחם היה נשוי למרים שירזי. במלות חמש שנים לפטירתו התקיים במרכז מורשת בגין בירושלים ערב הקרנה של הסרט הדוקומנטרי ילדי ירושלים. הסרט מגולל את סיפור חייו של מנחם וחבריו, שילדותם עברה בעיר חצויה. בערב נכחו חברים רבים, ביניהם ח"כ לשעבר עוזי ברעם, בני קרוצי, ומואיז מהשיר "אני וסימון ומואיז הקטן" של יוסי בנאי. שירזי שיחק כשוער במכבי ירושלים במשך 5 עונות, בשנים 1950–1956. במכבי פתח תקווה שיחק כשוער כדורגל בשנת 1954. במכבי ירושלים שיחק שירזי כשחקן כדורסל בשנת 1955. במכבי יפו שימש שוער כדורגל שתי עונות בשנים 1956–1958, ולאחר מכן שיחק בהפועל ירושלים בתפקיד שוער במשך 4 עונות בשנים 1958–1962. שירזי השתתף במדי הפועל ירושלים בכדורגל בגביע העשור למדינת ישראל ב-1958. מלחמות ישראל עד 1948 היה מנחם חבר בלח"י ושימש כמדביק כרוזים. שם המחתרת שלו היה עמרם. ב 1956 במהלך מלחמת סיני היה תחת פיקודו של חיים הרצוג, הנשיא ה-6 של מדינת ישראל, שהיה גם מפקד מחוז ירושלים. במלחמת ששת הימים היה מסופח לצנחנים שכבשו את העיר העתיקה בירושלים. בשל היכרותו הקרובה עם העיר, הוא נבחר להשתתף בכוח הפריצה של הצנחנים לתוך עיר העתיקה דרך הסמטאות, תוך הימנעות מירי צלפים ירדני. בלחימה עצמה לא השתתף. יונתן תוסייה כהן, ‏פפי תורג'מן: מנחם שירזי היה ספורטאי גדול מאוד, באתר ONE‏, 25 באוקטובר 2011 מנחם שירזי באתר מכבי ישראל יונתן תוסייה כהן, ‏פפי תורג'מן: מנחם שירזי היה ספורטאי גדול מאוד, באתר ONE‏, 25 באוקטובר 2011 ואז לפתע הכדור התפוצץ, באתר Telesport
שימאנה (מחוז)

מחוז שימאנה (ביפנית: Shimane-ken 島根県) הוא מחוז באזור צ'וגוקו, יפן. בירת המחוז היא העיר מצואה. מחוז שימאנה מורכב מהנחלות העתיקות איוואמי, איזומו ואוקי. בתקופת אשיקאגה שלט באזור שבט קיוגוקו, אך לאחר מלחמת אונין הפך האזור למוקד קרבות בין השבטים אמאגו ומסודה. לאחר קרב סקיגהארה קיבל נכדו של השוגון טוקוגאווה איאיאסו את השליטה על האזור. במחוז שוכן איוואמי גינזאן, מכרה כסף שב-2007 קיבל מעמד אתר מורשת עולמית של אונסק"ו. המכרה נפתח בשנת 1526 על ידי סוחר יפני בשם קאמיָה ג'וטֵיי, ושיא תפוקתו הייתה בתחילת המאה ה-17, כאשר נכרו בו כ-38 טון כסף בשנה, שהיוו כשליש מהתפוקה העולמית. עם ביטול שיטת ההאן ב-1871 הפכו הנחלות למחוזות שימאנה והמאדה, וב-1876 אוחדו שני המחוזות למחוז אחד בשם שימאנה. מחוז שימאנה שוכן לחופו של ים יפן, וגובל במחוז טוטורי במזרח, בהירושימה בדרום, ובימאגוצ'י במערב. המחוז הררי ברובו, מלבד מישור באזור העיר איזומו. מאפיין גאוגרפי נוסף של המחוז הוא חצי האי שימאנה, היוצר שני אגמי מים מליחים - שינג'י ונקאומי. איי אוקי נכללים אף הם בשטח המחוז, ויפן טוענת שסלעי ליאנקור גם הם שייכים למחוז, על אף מחלוקת בנושא עם קוריאה הדרומית. 6% משטח המחוז מוקדש לפארקים לאומיים. במחוז שימאנה 11 ערים: מדיה וקבצים בנושא שימאנה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של שימאנה (ביפנית) האתר הרשמי של מחוז שימאנה שימאנה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
סנאן עבד אל-קאדר

סנאן חסן קאסם עבדאלקאדר (בערבית: سنان حسن قاسم عبدالقادر; נולד ב-30 בנובמבר 1962) הוא אדריכל ומתכנן ערים פלסטיני בישראל. ב-2007 הוא השתתף בביאנלה השביעית בסאו פאולו בברזיל, ופרסם את ספרו Architecture of (in)Dependence בו הוא מציג את אפשרות הפיכת חייהם של פלסטינים בישראל מחיים תת-אורבאניים לחיים אורבאניים עכשוויים. עבדאלקאדר הקים את משרדו, סנאן אדריכלים, בהרצליה בשנת 1995, וביפו ב-2015. תוך תכנון מספר פרויקטים פרטיים וציבוריים, ביניהם בית המשרבייה הנודע, הוא יצר פלטפורמה ציבורית בה נחשב תהליך התכנון לאקט קולקטיבי וכמרחב לפעילות אזרחית. עבדאלקאדר נולד בטייבה. כשסיים את לימודיו התיכוניים, עבר לגרמניה והחל ללמוד הנדסה אזרחית באוניברסיטת המבורג למדעים מדויקים, לפני שעבר לארכיטקטורה באוניברסיטת קייזרסלאוטרן. עבדאלקאדר החל ללמד במחלקה לארכיטקטורה באוניברסיטת תל אביב בשנת 1998, והקים יחידת לימוד ותכנון בשם “(א)פורמלי” באקדמיית בצלאל לאמנות ועיצוב בשנת 2006. בשנת 2011 הוזמן להרצות באוניברסיטת דסאו בגרמניה. בשנת 2016, אושר מינויו של עבדאלקאדר לתואר פרופסור על ידי המועצה להשכלה גבוהה, ובכך הפך לפרופסור הערבי הראשון בתולדות ערבי 1948 בתחום הארכיטקטורה. בשנת 2018 הקים עבדאלאקדר את מכון חקר התרבות הערבית באמנות, עיצוב וארכיטקטורה. המכון עוסק בחקר תחומי ייצור התרבות השונים בהשען על אפיסטמולוגיה ערבית ואסלאמית בכלל, ופלסטינית בפרט, בניסיון לשחרור תודעתי ממערך הכוחות הקולוניאלים. בית המשרבייה מדיה וקבצים בנושא סנאן עבד אל-קאדר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סנאן עבד אל-קאדר אמיתי גזית, "אין ואקום. אם לא בונים במזרח ירושלים, תהיה בנייה לא חוקית", באתר כלכליסט, 5 בנובמבר 2015 אסתר זנדברג, מה גרם לאדריכל הפלסטיני הנודע לעזוב את ירושלים, באתר הארץ, 10 בספטמבר 2015 ניר חסון, אושרה הקמת אלפי דירות לפלסטינים בג'בל מוכבר, באתר הארץ, 1 באפריל 2015 נעמה ריבה, נמל תל אביב, הדור הבא: מסחר, בתי מלון, שימור, טבע, פנאי והרבה שופינג, באתר Xnet‏, 13 בספטמבר 2014 קשת רוזנבלום, ציונוב־ויתקון זכו בתחרות להקמת מרכז קהילתי במקום שוק העלייה בת”א, באתר הארץ, 14 באוגוסט 2013 דן הנדל‏, אדריכלי הניצחון, באתר וואלה, 27 בדצמבר 2009 אסתר זנדברג, סנאן עבד אל-קאדר יתכנן את המוזיאון באום אל-פחם, באתר הארץ, 7 בנובמבר 2006 סרטון על ביתו של סנאן עבד אל-קאדר - "בית המשרבייה", סרטון באתר יוטיוב (אורך: 14:00) אסתר זנדברג, גלריה, הנציג הפלשתיני של ישראל בברזיל, באתר הארץ, 22 בנובמבר 2007 אסתר זנדברג, מה גרם לאדריכל הפלסטיני הנודע לעזוב את ירושלים, באתר הארץ, 10 בספטמבר 2015 Steinberg, Jessica (2012-08-30). "Upending the Traditional Arab Countryside Home". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2022-01-04. إطلاق معهد دراسات الثقافة العربية في الفنون البصرية بيت مريم الناصرة؟، سنان عبد القادر،20-12-2018, נבדק ב-2022-01-04 مشروع فلسطيني جديد: معهد دراسات الثقافة العربية في الفنون البصرية, القدس العربي, ‏2018-12-30 (בערבית) عرب ٤٨, إطلاق "معهد دراسات الثقافة العربية في الفنون، التصميم والعمارة", موقع عرب 48, ‏2018-12-23
גויאבה תותית

גויאבה תותית (שם מדעי: Psidium cattleyanum, ידועה גם כגויאבת התות) היא מין של עצים בעלי פרחים ממשפחת ההדסיים. שמו המדעי של המין נקרא על שם חוקר הפרחים ויליאם קאטלי. הגויאבה התותית היא עץ קטן (עד 4 מטרים) המניב פירות בעלי טעם הדומה במעט לתות שדה. הגויאבה התותית היא קרובת משפחה מאותו הסוג של הגויאבה המצויה (Psidium guajava), אך פירותיה בעלי ריח עדין יותר, קטנים יותר ומתוקים יותר. לעומת הגויאבה המצויה, התותית אינה אלרגנית. לגויאבה התותית שני מופעים: בעלי פירות צהובים ובעלי פירות אדומים. שני המופעים הם זנים מתורבתים של אותו המין, וידועים כגויאבה תותית אדומה וגויאבה תותית צהובה. הגויאבה התותית גדלה באופן טבעי בברזיל. היא מין פולש במקומות בעלי אקלים טרופי או ממוזג, ומהווה איום אקולוגי בהוואי, שם הצמח מתרבה ללא עצירה. במקומות אחרים כגון אוסטרליה הצמח הפך להיות חלק מהחורש הטבעי עקב התרבות של פליטי תרבות. ניתן לאכול את הפרי בשלמותו עם הקליפה, אך ניתן גם לקלות את גרעיניו כדי להכין משקה דומה לקפה ולחלוט את עלי העץ לחליטת צמחים. מדיה וקבצים בנושא גויאבה תותית בוויקישיתוף גויאבה תותית, באתר ITIS (באנגלית) גויאבה תותית, באתר NCBI (באנגלית) גויאבה תותית, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) גויאבה תותית, באתר Tropicos (באנגלית) גויאבה תותית, באתר GBIF (באנגלית) גויאבה תותית, באתר The Plant List (באנגלית) גויאבה תותית, באתר IPNI (באנגלית) Naohiro Seo et al., Anti-allergic Psidium guajava extracts exert an antitumor effect by inhibition of T regulatory cells and resultant augmentation of Th1 cells, Anticancer Research
טוטורי (מחוז)

מחוז טוטורי (ביפנית: Tottori-ken 鳥取県) הוא מחוז באזור צ'וגוקו, יפן. זהו המחוז בעל האוכלוסייה הקטנה ביותר ביפן, ובירת היא העיר טוטורי. באזור בו שוכן מחוז טוטורי נמצאו עדויות להתיישבות אנושית מהתקופה הפרה-היסטורית ג'ומון (14,000 לפנה"ס-400 לספירה), וכן מספר יישובים מתקופת יאיואי (300 לפנה"ס-400 לספירה). כמו כן, ניתן למצוא באזור מספר תלי קבורה מתקופת קופון (250-538). לאחר רפורמת טאיקה בשנת 645 הפך האזור לנחלות הוקי ואינבה. במהלך מלחמת גנפיי בין שבט טאירה לשבט מינאמוטו בסוף תקופת הייאן, הפך אזור טוטורי לבסיס כוחות מינאמוטו. בתקופת סנגוקו התחלפה השליטה באזור מספר פעמים, אך לאחר קרב סקיגהארה ב-1600 הוא שקט. שוגונות טוקוגאווה העניקה את השליטה באזור לשבט איקדה, שישב בטירת טוטורי, והוא החזיק באזור בתקופת אדו ושמר נאמנות לשוגון. במהלך רסטורציית מייג'י ב-1868 בוטלו הנחלות, וב-1888 נוסד מחוז טוטורי. לאחר כיבוש קוריאה והקמת ממשלת בובות במנצ'וקוו ב-1932 הפך נמל טוטורי, השוכן לחופי ים יפן, לנמל המרכזי להעברת ציוד ואספקה לקולוניות. ב-1943 התרחשה במחוז רעידת אדמה בעוצמה 7.2 בסולם ריכטר, שהחריבה כ-80% מעיר הבירה טוטורי. מחוז טוטורי שוכן לחופו של ים יפן, וגובל במחוז היוגו במזרח, באוקיאמה בדרום, ובשימאנה במערב, ו-14% משטח המחוז מוקדש לפארקים לאומיים. במחוז שוכנות דיונות טוטורי, מערכת הדיונות היחידה ביפן, החולשת על שטח של 30 קילומטרים רבועים. במחוז טוטורי 4 ערים: כלכלת המחוז מתבססת בעיקר על חקלאות, ומוצריה נשלחים לכל חלקי יפן. הגידולים העיקריים של המחוז הם: אגסים, בטטות, מלון ואורז. מדיה וקבצים בנושא טוטורי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של טוטורי (ביפנית) טוטורי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) טוטורי, ברשת החברתית פייסבוק טוטורי, ברשת החברתית אקס (טוויטר) האתר הרשמי של מחוז טוטורי
גויאבה מצויה

גויאבה מצויה (שם מדעי: Psidium guajava, ידועה גם פשוט בתור גויאבה או גויאבה צהובה וגויאבת התפוח) הוא מין עץ פרי ממשפחת ההדסיים. הגויאבה המצויה היא פרי טרופי המקומי לאזור האיים הקאריביים ומרכז ודרום אמריקה. הגויאבה המצויה מגודלת באזורים רבים בעולם בעלי אקלים טרופי, סובטרופי או ממוזג כגידול חקלאי. זנים מתורבתים רבים, עם שוני בגודל ובצבע הקליפה ובשר הפרי. קיימים זני גויאבה עם פירות בגודל אגס מצוי, וכאלו הקטנים רק במעט מאשכולית. עצי הגויאבה מואבקים בעזרת דבורים. גויאבות הם צמחים בעלי גדילה מהירה, וצמח שנבט מזרע עשוי לתת פרי תוך שנתיים בלבד. אף על פי שזריעים נותנים לרוב פרי אכיל, ריבוי וגגטיבי כגון ייחורים והרכבות נפוץ הרבה יותר על מנת להבטיח את טיב הפרי. צמיחתם המהירה כמו גם הגעתם לבגרות של הגויאבות הפכה אותם פולש באזורים רבים בעלי אקלים טרופי או סובטרופי, והם מהווים איום אקולוגי על אזורים סגורים כגון איי גלאפגוס. הפרי של הגויאבה המצויה הוא צהוב קליפה עם בשר פרי חיוור ובו גרעינים לבנים. עם זאת, יש זנים עם בשר ורוד ואף אדום, והקליפה יכולה לנוע בין ירוק, צהוב ואדום. לפירות ריח חריף הייחודי להם. פירות הגויאבה נמכרים למאכל, ובמקומות מסוימים בהוואי משתמשים בנצרי הענפים כחומר בעירה לעישון נתחי בשר ולמטרת הרחקת חרקים. יש למרבית חלקי צמח הגויאבה שימושים ברפואה עממית לטיפול בבעיות מעיים וגירויי עור. גויאבה תותית מדיה וקבצים בנושא גויאבה מצויה בוויקישיתוף גויאבה מצויה, באתר ITIS (באנגלית) גויאבה מצויה, באתר NCBI (באנגלית) גויאבה מצויה, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) גויאבה מצויה, באתר Tropicos (באנגלית) גויאבה מצויה, באתר GBIF (באנגלית) גויאבה מצויה, באתר The Plant List (באנגלית) גויאבה מצויה, באתר IPNI (באנגלית) גויאבה מצויה באתר הרשימה האדומה של IUCN
חתול זהוב אפריקני

חתול זהוב אפריקני (שם מדעי: Caracal aurata) הוא מין של טורף ממשפחת החתוליים המצוי ביערות אפריקה שמדרום לסהרה. למרות השם וצבע הפרווה הוא אינו קרוב לחתולים הזהובים של דרום מזרח אסיה והודו אלא דווקא לקרקל, אשר כיום נחשב לקרובו לסוג. החתול הזהוב הוא טיפוס גדול בין החתולים הקטנים ושוקל כפליים מחתול בית. אורכו של חתול זה 61–101 ס"מ, גובהו 38–55 ס"מ ומשקלו 5–16 ק"ג. הזכרים גדולים מעט מהנקבות. לחתול זה פרווה זהובה שנתנה לו את שמו, שיכולה להיות גם בצבעים כהים יותר עד חום כהה והוא גם מנומר בכתמים שחורים. הזנב ארוך ומגיע לאורך 16–46 ס"מ. כמו לרוב החתולים יש לו ניבים חדים המותאמים להריגת הטרף וטפרים נשלפים בין הכפות. הוא בעל אוזניים ארוכות ועיניים זוהרות בחושך בצבע ירוק. כמו כן יש לו שפם ארוך העוזר לו למצוא את דרכו באפילה. החתול הזהוב חי בטבע ביערות מערב אפריקה מסנגל במערב לקניה במזרח ומהרפובליקה המרכז-אפריקאית בצפון לאנגולה בדרום. הוא מצוי ביערות גשם טרופיים עד גובה 3,000 מ' והוא מעדיף בתי גידול הקרובים לנהר. הוא מצוי גם ביערות קטנים יותר כמו יער עננים או יערות במבוק אבל לא במישורים פתוחים. החתול הוא צייד הניזון ממיני טרף קטנים כמו דוחיים, זוחלים כולל נחשים שונים, עופות, אבל בעיקר יונקים כמו שפניים, קופים צעירים, סנאיים ושאר מכרסמים, ואף עופרים של צביונים ואנטילופות או חזירי יערות צעירים ובאזורים מסוימים גם חיות בית קטנות. הוא תוקף את קורבנו מהמארב ונועץ בו את שיניו החדות בגרונו וכך הורגו. החתולים צדים את טרפם בעיקר בלילה. כמו רוב החתולים הוא חי בבדידות משאר קרוביו ונפגש עם הנקבה רק לצורכי רבייה. היא ממליטה גור או שניים שמתבגרים תוך 6–7 שבועות. הם יכולים לחיות בשבי עד 18 שנה, אך לא ידוע מה המצב בטבע. החתול ניצוד בטבע על ידי ציידים לשם פרוותו ובשרו וגם היערות שבהם הוא חי נכרתים ועל כן הם בסכנת הכחדה בטבע.[דרושה הבהרה] מדיה וקבצים בנושא חתול זהוב אפריקני בוויקישיתוף חתול זהוב אפריקני, באתר ITIS (באנגלית) חתול זהוב אפריקני, באתר NCBI (באנגלית) חתול זהוב אפריקני, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) חתול זהוב אפריקני, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) חתול זהוב אפריקני, באתר GBIF (באנגלית) חתול זהוב אפריקני באתר הרשימה האדומה של IUCN
חתול נמרי בנגלי

חתול נמרי בנגלי (שם מדעי: Prionailurus bengalensis) הוא מין של חתול נמרי ממשפחת החתוליים החי בטבע באסיה. הוא מזכיר במראו נמר קטן ומכאן השם. זה חתול קטן שמזכיר בגודלו חתול בית ומעט קטן יותר. אורכו 38–66 סנטימטרים ומשקלו 0.5–3.8 קילוגרם. הוא בעל פרווה כתומה עד אפורה-בהירה ומנומרת מעט בשחור כמו נמר, אבל הכתמים הרבה יותר גדולים ופזורים על גופו. הם בעלי פסים רבים על הראש, האוזניים גדולות העיניים גדולות, בוהקות וירוקות והפה קטן. החתול הנמרי נפוץ באזור מזרח אסיה מרוסיה וסין עד לאינדונזיה ולפיליפינים ומערבה עד אפגניסטן במגוון בתי גידול של יערות שונים לחים וחמימים בעיקר, אך גם בהרים גבוהים בנפאל ובאזורים עשבוניים ובביצות. הם מעדיפים קרבה לנהרות שם ישנה צמחייה רבה בה הם מסתתרים. החתולים יודעים לשחות וגם לטפס על עצים ואף לצוד עליהם. הם ציידים שניזונים מעופות, יונקים קטנים שונים (בעיקר מכרסמים, טופיים וארנבות) ועל הקרקע ממכרסמי קרקע, זוחלים שונים וגם חרקים. הם ציידי מארב קשוחים ההורגים את טרפם במכה מטפריהם או בנשיכה בצוואר. בניגוד לרוב החתולים הם לא משחקים בטרף וגם לא משחררים את טרפם עד שמוודאים שהוא כבר מת, ככל הנראה עקב תזונתם המושפעת מאוד מעופות היכולים לברוח. החתול לא נמצא בסכנת הכחדה, אף שהוא מאוים בכמה אזורים והיערות בהם הוא חי בוראו. נדיר ביותר הוא תת-המין Prionailurus bengalensis iriomotensis, החי אך ורק באי היפני הקטן איריומוטה, וקרוב מאוד להכחדה. באזורים מסוימים בדרום-מזרח אסיה הילידים הצליחו לאלף מספר פרטים ולהופכם לחיות בית. מין זה שימש להרבעת הגזע חתול בנגלי. מדיה וקבצים בנושא חתול נמרי בנגלי בוויקישיתוף חתול נמרי בנגלי, באתר ITIS (באנגלית) חתול נמרי בנגלי, באתר NCBI (באנגלית) חתול נמרי בנגלי, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) חתול נמרי בנגלי, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) חתול נמרי בנגלי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) חתול נמרי בנגלי, באתר GBIF (באנגלית) חתול נמרי בנגלי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) חתול נמרי בנגלי באתר הרשימה האדומה של IUCN
חתול נמרי כהה

חתול נמרי כהה (שם מדעי: Prionailurus rubiginosus) הוא ממיני החתול הנמרי שבמשפחת החתוליים והוא חי בעיקר באזור הודו וכן בסרי לנקה ביערות גשם טרופיים. חתול זה נמצא במצב פגיע בטבע ובטבע נותרו בערך 10,000 פרטים בוגרים. מין זה הוא מהקטנים שבחתוליים. אורכו של חתול זה 35–48 ס"מ ומשקלו 0.9-1.6 ק"ג והוא קטן יחסית למשפחתו. הגוף שלו כהה, בצבע חלודה, ועם חברבורות מטושטשות וכן בעל פסים מעטים על צידי גופו. הזנב כהה יותר משאר הגוף וארוך כפליים. הוא יכול לטפס במהירות על עצים וכן לשחות, והוא בעל עיניים בצבע ירוק בוהק, אוזניים גדולות ופה קטן. החתול נפוץ בעיקר באזור יערות דרום הודו וסרי לנקה. אזורים מרכזיים בהם אפשר להיתקל בהם הם שמורת הטבע יער גיר, שמורת טדובה אנדהרי, שמורת ג'ים קוברט ובשמורת נגזירה. החתול הוא צייד לילי היכול לצוד על עצים או על הקרקע והוא צד יונקים קטנים שונים, עופות וזוחלים וכן דגים, דו-חיים ופרוקי-רגליים גדולים. הטרף ננשך בצווארו או נתפס בטפרים החדים והחתול לוקח את הטרף במהירות אל בין העצים, שם יוכל לאכול את טרפו בלי לחשוש מטורפים גדולים יותר, כמו הטיגריס או הנמר. החתול מאוים על ידי כריתת היערות וכן עקב ציד לשם הפרווה שלו. בטבע נותרו בערך 10,000 פרטים בטבע ומספרם מדלדל והולך. Prionailurus rubiginosus rubiginosus - מצוי בטבע בדרום הודו Prionailurus rubiginosus phillipsi - מצוי בטבע בסרי לנקה מדיה וקבצים בנושא חתול נמרי כהה בוויקישיתוף חתול נמרי כהה, באתר ITIS (באנגלית) חתול נמרי כהה, באתר NCBI (באנגלית) חתול נמרי כהה, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) חתול נמרי כהה, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) חתול נמרי כהה, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) חתול נמרי כהה, באתר GBIF (באנגלית) חתול נמרי כהה באתר הרשימה האדומה של IUCN