אוניות המערכה מסדרת קולוסוס (1910)

אוניות המערכה מסדרת קולוסוס היו זוג אוניות מערכה דרדנוט שנבנו עבור הצי המלכותי בסוף העשור הראשון של המאה ה-20, האחרונות עם תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים). האוניות האחיות בילו את כל הקריירה שלהן בצי הבית והצי הגדול, לעיתים קרובות שימשו כספינות דגל. מלבד ההשתתפות בקרב יוטלנד במאי 1916, והפעולה הבלתי חד משמעית ב-19 באוגוסט מספר חודשים לאחר מכן, שירותם במהלך מלחמת העולם הראשונה כלל בדרך כלל סיורים ואימונים שגרתיים בים הצפוני. סדרת קולוסוס נחשבה מיושנת עד סוף המלחמה ב-1918 והועברה למילואים בשנה שלאחר מכן. הרקולס נמכרה לגרוטאות ב-1921, אם כי קולוסוס שימשה לזמן קצר כספינת אימונים. היא פורקה מנשקה ב-1923 ונמכרה לגרוטאות חמש שנים מאוחר יותר. התוכנית הימית הראשונית לשנים 1909–1910 כללה שתי אוניות דרדנוט וסיירת מערכה, אך לאחר מכן הוגדלה לשש דרדנוטים ושתי סיירות מערכה כתוצאה מלחץ ציבורי על הממשלה עקב מרוץ החימוש הימי האנגלו-גרמני. צמד אוניות המערכה המקוריות הפך לסדרת קולוסוס והיו גרסאות המערכה של אוניית המערכה הקודמת, אה"מ נפטון. ב-19 בנובמבר 1908, אדמירל משנה סר ג'ון ג'ליקו, לורד הים השלישי ומפקח הצי, הציע את השינויים שהוא היה רוצה לבצע בעיצוב של נפטון. הוא רצה לחלק מחדש את השריון ולהעבירו ממקומות שאינם חשופים לאש האויב לאזורים שהיו חשופים ולהתאים צינורות טורפדו 21 אינץ' (533 מ"מ) במקום צינורות ה-18 אינץ' (450 מ"מ) ששימשו באונייה הקודמת; גם מספר הטורפדות הרזרביות אמור היה לגדול. ככל הנראה בעקבות תזכיר מוקדם יותר מאת אדמירל פרנסיס ברידג'מן, המפקד העליון של צי הבית, ג'ליקו רצה להסיר את התורן הראשי ולהעביר את רוב הפונקציות של הדף האיתור שלו למגדל איתור משוריין בראש מגדל הניווט במבנה העילי. מנהל החימוש הימי (DNO), אדמירל משנה רג'ינלד בייקון, טען שיש לשמור על החלק העליון של התורן הקדמי. ג'ליקו היה מוכן להגדיל מעט את התפוסה של העיצוב החדש על פני נפטון, אבל זה לא יכול היה לעלות יותר, מה שהציב מגבלות גדולות על מנהל הבנייה הימית (DNC), סר פיליפ ווטס. ה-DNC התנגד לאובדן התורן הראשי כיוון שהוא האמין שהוא נחוץ כדי לתמוך בדריק לטיפול בסירה, אך נדחה על ידי האדמירליות, שהעדיפה למקם את תורן החצובה מאחורי הארובה הקדמית כשרגלי החצובה פונות קדימה כדי לאפשר הרגל האנכית שתשמש לתמיכה בדריק. כל זה רק הבטיח שגזי הארובה החמים עלולים להפוך את החלק העליון לבלתי ניתן למגורים. הגובה הקצר של הארובה גם שטף את הגשר בעשן עד שהוגבהה ב-1912, אם כי זה החמיר את הבעיה של החלק העליון. ההחלטה לרווח את צריחי הכנפיים באופן הדוק יותר זה לזה גם החמירה את בעיית העשן; כי זה צמצם את השטח הפנוי לחדר הדוודים האחורי, מה שאומר שהארובה הקדמית הייתה צריכה להכיל את הפליטה של תריסר דוודים בהשוואה לשישה של הארובה האחורית, מה שהגדיל עוד יותר את העשן מהארובה הקדמית. לכל שמונה אוניות הראשה של התוכנית הימית של 1909–1910 היה אותו סידור של תרנים וארובות; רק לשתי סיירות המערכה הוחלפו עמדות התורן הקדמי והארובה הקדמית שלהם בהוצאות נכבדות. דייוויד ק. בראון, אדריכל והיסטוריון ימי, התייחס לכל הפיאסקו: "מדהים שלקח כל כך הרבה זמן להגיע להסדר משביע רצון, שנגרם מההתעקשות של ה-DNO לראות ברדסים בגגות הצריחים והאובססיה של ג'ליקו עם הסדרי טיפול בסירה. פריסות לא מספקות אלו הפחיתו את כוח האש, פגעו בהגנה מפני טורפדות וכנראה הוסיפו לעלות. כ-DNO ולאחר מכן כבקר, ג'ליקו נושא בחלק גדול מהאשמה לפריסה הלא מספקת של האוניות הקודמות." כמו נפטון, גם צריחי הכנפיים של הספינות מדרגת הקולוסוס היו מסודרים "בדירוג" כך שכל חמשת הצריחים יכלו לירות על הצד הרחב, אם כי בפועל נזקי הפיצוץ למבנה העילי ולסירות הפכו את זה לבלתי מעשי אלא במקרה חירום. התכנון גם הנציח את מיקום סירות הספינה על קורות מעל שני צריחי הכנפיים כדי לצמצם את אורך הכלי. עם זאת, אם הקורות נפגעו במהלך הלחימה, הם היו עלולים ליפול על הצריחים, ולהשבית אותם. הגשר ופלטפורמת המצפן הקשורה אליו היו ממוקמים גם הם מעל מגדל הניווט, שבדומה לכך הסתכן בהשבתה אם הגשר יתמוטט. אוניות הסדרה היו באורך כולל של 545 רגל 9 אינץ' (166.3 מטרים), רוחב של 85 רגל 2 אינץ' (26.0 מטרים) (הרקולס) או 86 רגל 8 אינץ' (26.4 מטרים) (קולוסוס) ושוקע של 29 רגל 5 אינץ' (9.0 מטרים). הדחק האוניות היה 20,030 טונות ארוכות (20,350 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-23,266 טונות ארוכות (23,639 טונות) במעמס מלא. הצוות שלהם מנה 751–778 קצינים ומלחים עם כניסתן לשירות ו-791 ביולי 1916. האוניות הונעו על ידי שני סטים של טורבינות קיטור עם הנעה ישירה של פארסונס. אוניות הסדרה היו הדרדנוטים הבריטיות הראשונות שהיו להם שלושה חדרי מכונות. צירי המדחף החיצוניים חוברו לטורבינות הלחץ הגבוה בחדרי המנועים החיצוניים ואלה הוצאו לטורבינות בלחץ נמוך בחדר המכונות המרכזי שהניעו את הצירים הפנימיים. הטורבינות השתמשו בקיטור שסופק על ידי 18 דוודי צינור מים בלחץ עבודה של 235–240 PSI‏ (1,620–1,655 קילו-פסקל, 17 קילוגרם-כוח לסמ"ר). הם דורגו ב-25,000 כוחות סוס (19,000 קילוואט) ונועדו להעניק לדרדנוטים מהירות מקסימלית של 21 קשרים (39 קמ"ש). במהלך ניסויי הים שלהם, האוניות האחיות עלו ביעילות על המהירות וכוחות הסוס שתוכננו. הם נשאו לכל היותר 2,900 טונות ארוכות (2,947 טונות) של פחם ועוד 800 טונות ארוכות (813 טונות) של מזוט שרוססו על הפחם כדי להגביר את קצב השריפה שלו. זה העניק להם טווח של 6,680 מיילים ימיים (12,370 ק"מ) במהירות שיוט של 10 קשרים (19 קמ"ש). אוניות הסדרה היו מצוידות בעשרה תותחי טעינת עכוז (BL)‏ 12 אינץ' (305 מ"מ) Mark XI בחמישה צריחים תאומים בעלי הנעה הידראולית, שלושה לאורך קו המרכז והשניים הנותרים כצריחי כנפיים. הצריחים בקו המרכז סומנו 'A', 'X' ו-'Y', מלפנים לאחור, וצריחי הכנף הימני והשמאלי היו 'P' ו-'Q' בהתאמה. התותחים היו בעלי הגבהה מקסימלית של +20° מה שהעניק להם טווח של 21,200 יארד (19,385 מטרים). הם ירו פגזים במשקל 850 ליברות (386 קילוגרם) במהירות לוע של 2,825 רגל לשנייה (861 מטר לשנייה) בקצב של שני מטחים לדקה. האוניות נשאו 100 פגזים לכל תותח. צריחי הכנפיים שלה היו מרוחקים "בדירוג" כך שכל חמשת הצריחים יכלו לירות על הצד הרחב, אם כי בפועל נזקי הפיצוץ למבנה העילי ולסירות הפכו את זה לבלתי מעשי אלא במקרה חירום. החימוש המשני שלהם כלל 16 תותחי BL ארבעה אינץ' (102 מ"מ)/ 50 קליבר Mark VII. תותחים אלו הותקנו בצריחים בודדים לא ממוגנים במבנה העילי. התותחים היו בעלי הגבהה מרבית של +15° מה שהעניק להם טווח של 11,400 יארד (10,424 מטרים) . הם ירו פגזים במשקל 31 ליברות (14.1 קילוגרם) במהירות לוע של 2,821 רגל לשנייה (860 מטר לשנייה). הם סופקו עם 150 פגזים לכל תותח. האוניות נשאו גם ארבעה תותחי הצדעה 3 פאונד (47 מילימטרים (1.9 אינץ')). כמו כן האוניות צוידו בשלושה צינורות טורפדו שקועים בקוטר 21 אינץ', אחד בכל צד רוחב ואחר בירכתיים, עבורם סופקו 18 טורפדות. לאוניות הסדרה הייתה חגורת שריון בקו המים של שריון מוצק של קרופ בעובי 11 אינץ' (279 מ"מ) בין הברבטים הקדמיים והאחוריים שהצטמצמה ל-2.5 אינץ' (64 מ"מ) מחוץ למצודה המשוריינת המרכזית, אך לא הגיעה לחרטום או לירכתיים. זה הפך אותם לאוניות המערכה הבריטיות הראשונות מאז 1893 שאין להן חגורת שריון מלאה על קו המים. החגורה כיסתה את צד גוף האונייה מ-2 רגל 9 אינץ' (0.8 מ') מעל קו המים ועד 5 רגל 6 אינץ' (1.7 מ') מתחת למקום שבו היא הצטמצמה ל-8 אינץ' (203 מ"מ) בקצה התחתון שלה. מעל זה היה רצועה של שריון בעובי 8 אינץ'. המחיצות האלכסוניות הקדמיות בגודל 4 אינץ' (102 מ"מ) חיברו את קו המים וחגורות השריון העליונות לברבטה 'A'. באופן דומה המחיצה האחורית חיברה את חגורות השריון לברבטה 'Y', אם כי עוביה היה 8 אינץ'. שלושת הברבטים המרכזיים היו מוגנים על ידי מגני חזית בעובי 10 אינץ' (254 מ"מ) מעל הסיפון הראשי שהצטמצם ל-4 או 5 אינץ' (127 מ"מ) מתחתיו. ברבטות הכנפיים היו דומות פרט לכך שהיו להן מגני חזית בעובי 11 אינץ' של שריון. לצריחי התותחים היו מגני חזית ודפנות בעובי 11 אינץ' עם גגות בעובי 3 אינץ'. עובי שלושת הסיפונים המשוריינים נע בין 1.5–4 אינץ' (38–102 מילימטרים) עם העוביים הגדולים יותר מחוץ למצודת השריון המרכזית. החזית והצדדים של מגדל הניווט היו מוגנים על ידי לוחות בעובי 11 אינץ', אם כי עובי הגג היה 3 אינץ'. למגדל האיתור מאחורי ומעל מגדל הניווט היו דפנות בעובי 6 אינץ' (152 מילימטרים) ומגדל הפיקוח על הטורפדו מאחור היה עם דפנות בעובי 3 אינץ' וגג בעובי 2 אינץ'. למען חיסכון במשקל, אוניות הסדרה ביטלו את מחיצות האנטי-טורפדו שהגנו על חדרי המנועים והדוודים, וחזרו לתוכנית של הדרדנוטים הישנות יותר שהציבו אותן רק מחוץ למחסני התחמושת באותו עובי מ-1–3 אינץ' (25–76 מילימטרים). הם אכן שמרו על לוחות השריון בעובי 1 אינץ' המגינים על ספיגות הדוודים. עמדת השליטה על החימוש הראשי הייתה ממוקמת בצמרות התצפית בראש התורן. נתונים ממד טווח צירוף מקרים של Barr ו-Stroud באורך 9 רגל (2.7 מטרים) שנמצא שם הוכנס למחשב מכני Dumaresq ושודר חשמלית לשעוני טווח Vickers הממוקמים בתחנת השידור הממוקמת מתחת לכל מיקום בסיפון הראשי, שם הוא הומר לנתוני טווח והסטה לשימוש על ידי התותחים. נתוני המטרה גם תועדו בצורה גרפית על טבלת התווייה כדי לסייע לקצין התותחנות לחזות את תנועת המטרה. ניתן היה לחבר את הצריחים, תחנות השידור ועמדות הבקרה כמעט בכל שילוב. עד 1912, נוסף מד טווח נוסף של תשעה רגל בצד הקדמי של פלטפורמת המצפן. בסוף 1914 הותקנו על גגות הצריח מדדי טווח נוספים באורך תשעה רגל, מוגנים על ידי חיפויים משוריינים. טכנולוגיית בקרת האש התקדמה במהירות במהלך השנים שבין הזמנת אוניות סדרת קולוסוס לתחילת מלחמת העולם הראשונה, והפיתוח החשוב ביותר היה מערכת הירי של מנהל בקרת האש. זה כלל מנהל בקרת האש הותקן על התורן הקדמי, מתחת לחלק העליון המבחין וסיפק נתונים חשמליים לצריחים באמצעות מצביעים, שצוות הצריח היה אמור לעקוב אחריהם. בקרת האש תזמנה את ירי התותחים בו-זמנית מה שסייע באיתור ניתזי הפגזים ומזער את השפעות הסבסוב על פיזור הפגזים. בעוד שתאריכי ההתקנה המדויקים אינם ידועים, שתי האוניות היו מצוידות במנהל עד דצמבר 1915. פיתוח נוסף היה Dreyer Fire-Contable Table ששילב את הפונקציות של Dumaresq ושעון הטווח בתחנות השידור. להרקולס הותקן כנראה שולחן אב טיפוס כאשר ממציאו, קומנדר פרדריק דרייר, מונה למפקד האונייה בסוף 1911. האונייה שמרה על מכשיר זה לפחות עד פברואר 1916, אם כי הוא הוחלף בשולחן Mark I עד 1918. קולוסוס קיבלה את שולחן ה-Mark I שלה בתחילת 1916. בשנים 1913–1914 התווסף מד טווח קטן לגג של צריח 'X' ומגני תותחים הותאמו לתותחי ה-4 אינץ' במבנה העילי הקדמי בהרקולס. לאחר תחילת המלחמה באוגוסט 1914, נוספו זוג תותחי נ"מ 3 אינץ' (AA). האחיות קיבלו מנהלי בקרת אש עד דצמבר 1915; קולוסוס הרכיבה את שלה על פלטפורמה מתחת לחלק העליון המבחין והרקולס התקינה את שלה על שלוחה אחורית של פלטפורמת המצפן. בערך 50 טונות ארוכות (51 טונות) של שריון סיפון נוספו לאחר קרב יוטלנד במאי 1916. בערך באותו זמן, ארבעה תותחי 4 אינץ' הוסרו מהמבנה האחורי. באפריל 1917, האוניות צוידו בתותחי נ"מ בודדים בקוטר 4 אינץ' ו-3 אינץ', והקבוצה הקדמית של תותחי 4 אינץ' נסגרה בקזמטים. צינור הטורפדו בירכתיים הוסר בשנים 1917–1918 ומד טווח זווית גבוהה הותקן על החלק העליון של הנקודה ב-1918. בהרקולס לא בוצעו שינויים נוספים לפני מכירתה, אבל מקולוסוס הוסרו תותחי הנ"מ שלה בשנים 1919–1920 וכמה תותחי 4 אינץ' הוסרו במהלך השיפוץ שלה בספטמבר-אוקטובר 1921. בנוסף, כמה מכונות הוסרו במהלך השיפוץ כדי להפוך אותה לבלתי כשירה ללחימה בהתאם להסכם הצי של וושינגטון. עם כניסתן לשירות, שתי האוניות הוקצו לפלגה השנייה של צי הבית והרקולס הפכה לספינת הדגל של הפלגה. שמה של הפלגה השנייה שונה לשייטת אוניות המערכה השנייה (BS) ב-1 במאי 1912. האחיות השתתפו בביקורת הצי הפרלמנטרית ב-9 ביולי בספיטהד. בסביבות סוף השנה הועברה קולוסוס לשייטת אוניות המערכה הראשונה. הרקולס הפכה לספינה פרטית בתחילת 1913 והצטרפה לאחותה בשייטת הראשונה חודשיים לאחר מכן. בין 17 ל-20 ביולי 1914, האחיות לקחו חלק בניסוי גיוס ובדיקת צי כחלק מהתגובה הבריטית למשבר יולי. לאחר מכן, הם נצטוו להמשיך עם שאר צי הבית לסקפה פלו כדי להגן על הצי מפני התקפת פתע אפשרית של הצי הקיסרי הגרמני. לאחר הכרזת המלחמה הבריטית על גרמניה ב-4 באוגוסט, צי הבית אורגן מחדש כצי הגדול, והוצב תחת פיקודו של אדמירל ג'ון ג'ליקו. על פי הדוקטרינה שלפני המלחמה, תפקידו של הצי הגדול היה להילחם בקרב מכריע נגד צי הים הפתוח הגרמני. אולם הקרב הגדול הזה לא התרחש בגלל חוסר הרצון של הגרמנים לשלוח את אוניות המערכה שלהם נגד הכוח הבריטי העדיף. כתוצאה מכך, הצי הגדול בילה את זמנו באימונים בים הצפוני, עם משימה מדי פעם ליירט פשיטה גרמנית או גיחת צי גדולה. בנובמבר 1915 הפכה קולוסוס לספינת הדגל של הפלגה ה-5 של שייטת אוניות המערכה הראשונה. בניסיון לפתות ולהשמיד חלק מהצי הגדול, צי הים הפתוח הגרמני יצא ממפרץ היאדה מוקדם בבוקר 31 במאי 1916 לתמיכה במשלוחי הקרב של האדמירל האחורי פרנץ פון היפר שהיו אמורים לשמש כפיתיון. חדר 40 של הצי המלכותי יירט ופיענח את תעבורת הרדיו הגרמנית שהכילה תוכניות של המבצע, אז האדמירליות הורתה על הצי הגדול לצאת לפעולה בלילה הקודם כדי לנתק ולהשמיד את צי הים הפתוח. לאחר שאוניותיו של ג'ליקו נפגשו עם שייטת אוניות המערכה השנייה, שהגיעו מקרומארטי, סקוטלנד, בבוקר 31 במאי, הוא ארגן את הגוף הראשי של הצי הגדול בטורים מקבילים של פלגות של ארבע דרדנוטים כל אחת. שתי הפלגות של שייטת אוניות המערכה השנייה היו משמאלו (מזרח), שייטת אוניות המערכה הרביעית הייתה במרכז ושייטת אוניות המערכה הראשונה מימין. כאשר ג'ליקו הורה לצי הגדול להתפרס שמאלה וליצור מערך אחורי בציפייה להיתקל בצי הים הפתוח, זה מיקם באופן טבעי את שייטות אוניות המערכה ה-4 וה-1 במרכז ובחלקו האחורי של מערך הקרב, בהתאמה, מה שאומר שהאחיות היו בחלק האחורי של הצי הגדול לאחר שסיים את פריסתו. שתי האוניות ירו לעבר הסיירת הקלה הנכה SMS ויסבאדן עם תוצאות לא ידועות. הם גם ירו ופגעו בסיירות המערכה SMS זיידליץ ו-SMS דרפלינגר מספר פעמים, אם כי גרמו רק נזק קל. בתמורה, זיידליץ פגעה בקולוסוס פעמיים, עם השפעה מינורית בלבד, אך היא הייתה אוניית המערכה היחידה בגוף הראשי של הצי הגדול שנפגע מירי במהלך הקרב. הם גם ירו לעבר משחתות גרמניות, אך לא הצליחו לפגוע פגיעה כלשהי. אף אחת מהאחיות לא ירתה יותר מ-98 פגזים מהתותחים העיקריים שלהן במהלך הקרב. לאחר הקרב הועברו האחיות לשייטת אוניות המערכה הרביעית; הרקולס הפכה לספינת הדגל של המפקד, ואילו קולוסוס הפכה לספינת הדגל של סגן המפקד של השייטת. הצי הגדול התייצב ב-18 באוגוסט 1916 כדי לארוב לצי הים הפתוח בזמן שהתקדם לדרום הים הצפוני, אך שורה של תקלות וטעויות מנעו מג'ליקו ליירט את הצי הגרמני לפני שחזר לנמל. שתי סיירות קלות הוטבעו על ידי צוללות גרמניות במהלך המבצע, מה שגרם לג'ליקו להחליט שלא לסכן את היחידות העיקריות של הצי דרומית ל-55° 30' צפון עקב שכיחות הצוללות והמוקשים הגרמניים. האדמירליות הסכימה וקבעה שהצי הגדול לא יצא לפעולה אלא אם הצי הגרמני ינסה פלישה לבריטניה או שתהיה אפשרות חזקה שניתן יהיה לכפות עליו קרב בתנאים מתאימים. יחד עם שאר הצי הגדול, הם יצאו לפעולה אחר הצהריים של 23 באפריל 1918 לאחר ששידורי רדיו חשפו שצי הים הפתוח נמצא בים לאחר ניסיון כושל ליירט את השיירה הבריטית הסדירה לנורווגיה. הגרמנים הקדימו את הבריטים והיו רחוקים מדי מכדי להיתפס, ולא נורו יריות. האחיות נכחו ברוזית', סקוטלנד, כאשר הצי הגרמני נכנע שם ב-21 בנובמבר. ב-3 בדצמבר הרקולס נותקה כדי לקחת את ועדת שביתת הנשק של מדינות ההסכמה לקיל, גרמניה, וחזרה לרוזית' ב-20 בדצמבר. קולוסוס הפכה לזמן קצר לספינת הדגל של צי המילואים ב-1919 והרקולס הצטרפה אליה למילואים חודש לאחר מכן. האחיות הוצאו משירות ב-1921 והרקולס נמכרה מאוחר יותר באותה שנה ונגרטה ב-1922. עם זאת, קולוסוס נדחתה כדי לשמש כספינת אימונים, ושופצה כדי להתאים לתפקידה החדש. זה לא נמשך זמן רב מכיוון שבית הספר נסגר ב-1922 והיא שוב הוצאה משירות. קולוסוס נמחקה מרשימות הצי ב-1923 ופורקה מנשקה עבור שימוש במוסד ההכשרה אה"מ אימפרנבל. האונייה סיימה את תפקידה ב-1927 ונמכרה לגרוטאות בשנה שלאחר מכן. מדיה וקבצים בנושא אוניות המערכה מסדרת קולוסוס בוויקישיתוף