laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
א-שרק אל-אווסט

אַ-שַּׁרְק אלְ-אַוְסַט (בערבית: الشرق الأوسط – "המזרח התיכון") הוא יומון בשפה הערבית, היוצא לאור בלונדון מאז 1978 וזוכה לפופולריות רבה בעולם הערבי. העיתון מודפס באמצעות הלוויין בפרנקפורט, ניו יורק, קזבלנקה, קהיר, ריאד, ג'דה, דמאם, מדינה, דובאי, בגדאד, ביירות ובמקומות נוספים. הוא גם מפעיל אתר אינטרנט בערבית ואתר נוסף באנגלית. "א-שרק אל-אווסט" מסקר אירועים ברחבי העולם באמצעות רשת של כתבים הפזורים באירופה, ארצות הברית, אסיה ובעולם הערבי. קיים שיתוף פעולה בינו לבין העיתונים "וושינגטון פוסט", "הניו יורק טיימס" ו"לוס אנג'לס טיימס". העיתון נמצא בבעלותו של פייסל בן סלמאן בן עבד אל-עזיז, בן משפחת המלוכה הסעודית. הסופר רבעי אלמדהון הוא בין עורכי העיתון. כמו עיתונים נוספים היוצאים לאור בלונדון, נחשב "א-שרק אל-אווסט" כעיתון אמין ונקי מצנזורה באופן יחסי.[דרוש מקור] עורך העיתון, טארק חמיד, סיפר כי כתבי העיתון חשופים לאיומים ברצח, וכי גורמים המקורבים לשליטי מדינות ערב רואים בכתבי העיתון "כופרים" שמשחירים את שמם ופוגעים במעמדם.[דרוש מקור] בתקופת שלטונו של סדאם חוסיין בעיראק נאסרה הפצת העיתון במדינה. עם זאת, פרופ' אייל זיסר טוען כי "בעולם הערבי אין עיתון מהימן, נקי-כפיים וחסר-אג'נדה דוגמת ה'ניו יורק טיימס'". ב-2006 פרסמה מונא טחאווי, כתבת העיתון שפוטרה ממשרתה, מאמר בו טענה כי "א-שרק אל-אווסט" אינו ליברלי כפי שהוא מתיימר להיות, והוא נמנע מפרסום ביקורת על השלטון הסעודי ובעלי בריתו. בנוסף, טענה טחאווי כי מידע שיכול להביך את שליטי מדינות ערב מתפרסם רק בגרסה האנגלית של אתר האינטרנט, אך לא בגרסה הערבית. בתגובה, פרסם העורך חמיד מאמר חריף שבו כינה את דבריה "שקר מוחלט", וטען כי העיתון לא מושפע מלחצים חיצוניים ונותן מקום גם לביקורת על שליטי ערב. לדבריו, "איננו טוענים שאנו מביאים את האמת במלואה או מחזיקים בה באופן מלא, אבל כמו שאמר בן בראדלי, עורכו לשעבר של ה'וושינגטון פוסט', אנו מנסים להגיע לאמת קרוב ככל האפשר". מדיה וקבצים בנושא א-שרק אל-אווסט בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של א-שרק אל-אווסט (בערבית) א-שרק אל-אווסט, ברשת החברתית פייסבוק א-שרק אל-אווסט, ברשת החברתית אקס (טוויטר) א-שרק אל-אווסט, ברשת החברתית אינסטגרם א-שרק אל-אווסט, ברשת החברתית טיקטוק "Statistics on the Arab Media" (PDF). Arab Reform Bulletin. נבדק ב-25 באפריל 2011. {{cite journal}}: (עזרה) ניר יהב‏, איך לקרוא את העיתונים הערבים?, באתר וואלה, 26 באוקטובר 2007 ג'קי חוגי, גילוי לא נאות, באתר nrg‏, 29 ביוני 2006 ערך זה הוא קצרמר בנושא עיתונים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הט לו

הֶט לוֹ (בהולנדית Het Loo, כלומר "החורש") הוא ארמון בקרבת העיר אפלדורן בהולנד, ששימש עד 1962 כמעונם של בני משפחת המלוכה ההולנדית. הבניין הבארוקי נבנה בשנים 1684-1686 עבור וילם השלישי, סטאדהאודר של הולנד ומאוחר יותר מלך אנגליה. לאחר שיפוץ ארוך, נפתח הארמון לקהל בשנת 1984 וכיום הוא מוזיאון ממלכתי. מדיה וקבצים בנושא הט לו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הט לו ערך זה הוא קצרמר בנושא הולנד. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יצחק הקר

הרב יצחק הקר (נולד בשנת ה'תרצ"ו, 1935) הוא ראש ישיבת גרודנא באר יעקב וחבר מועצת גדולי התורה. בעבר כיהן כראש ישיבת גרודנא אשדוד. נולד באוסטריה לבנימין הקר. בגיל חמש עלה לארץ יחד עם משפחתו שהשתכנה בפתח תקווה. בנערותו למד בישיבת קול תורה, שם זכה בפרס משרד הדתות לבני ישיבות מצטיינים לשנת תשי"ג. לאחר מכן עבר ללמוד בישיבת פוניבז'. נישא לגיטה מלכה, בתו של ראש הישיבה הרב שמואל רוזובסקי. בשנת ה'תשכ"ז, נקרא לכהן כראש ישיבה בישיבת גרודנא שבאשדוד על ידי הרב יוסף שלמה כהנמן, לצד הרב דב צבי קרלנשטיין והרב צבי דרבקין אשר נתמנו על ידי הרב כהנמן עם פתיחת הישיבה בשנת ה'תשכ"ו (1966). בשנת ה'תש"ס התפלגה הישיבה והרב הקר עבר יחד עם הרב דרבקין ועמם קבוצה מתלמידי הישיבה לקריית ישמח משה שבגני תקווה, כאשר הם זוכים לחסותה הכלכלית של הנהלת ישיבת פוניבז'. בשנת ה'תשס"ה עברה הישיבה לבאר יעקב. בנו הרב יוסף שלמה, משיב בישיבת גרודנא בבאר יעקב (חתנו של חיים וייס, מנכ"ל ישיבת איתרי לשעבר). חתנו, הרב נחשון שילר (בנו של הרב נטע שילר, ראש ישיבת אור שמח) – ראש ישיבת אור שמואל בירושלים חתנו, הרב אברהם יעקב קצלנבוגן – ר"מ בישיבת חברון גאולה בירושלים חתנו, הרב ישראל רוטנברג – מראשי ישיבת דעת משה בירושלים, בנו של הרב ישעיהו פנחס רוטנברג, רב בית הכנסת הגר"א בבית וגן בירושלים חתנו, הרב טוביה רוטברג – ר"מ בישיבת בית מאיר בבני ברק, בנו של הרב צבי רוטברג שיעורי הגר"י הקר – על סדר נזיקין. יצא לאור על ידי תלמידיו. בית היין – שיעורים ושיחות. יצא לאור על ידי תלמידיו. יצחק בן בנימין הקר (1935-), דף שער בספרייה הלאומית משה ויסברג, אחרי עשור: אלו תשעת חברי ה'מועצת' החדשים של 'דגל התורה', באתר בחדרי חרדים, י"ח בכסלו תשפ"א טקס חלוקת פרסים לבני ישיבות נערך אתמול ע"י משרד הדתות, שערים, 16 בפברואר 1953.
אברהם יהושע סולובייצ'יק

הרב אברהם יהושע הלוי סולובייצ'יק (נולד בב' בתמוז תש"ט, 29 ביוני 1949) הוא ראש ישיבת בריסק בירושלים. נולד בירושלים לעטיל לבית ויינשטיין ולרב יוסף דוב סולובייצ'יק, בנו של 'הרב מבריסק' הרב יצחק זאב סולובייצ'יק. נקרא על שם שני סביו של אמו הרב אברהם ויינשטיין והרב יהושע צימבליסט. בילדותו למד בתלמוד תורה ובישיבה הקטנה של עץ חיים, בהמשך למד בישיבה למצוינים בירושלים בראשות הרב חיים אהרן טורצ'ין והרב יצחק חיים קרסניצקי. אחר כך למד אצל אביו בישיבת בריסק בירושלים. נישא למלכה, בתו של הרב שמעון ברייש מציריך - בנו של הרב מרדכי יעקב ברייש, בעל שו"ת "חלקת יעקב". בשנת תש"ם נפטר אביו והוא התמנה לראש הישיבה בגיל 31. הישיבה בראשותו מונה כאלף תלמידים. הקים מוסדות נוספים, בהם ישיבת "יד הלוי" ישיבה גדולה בירושלים (שבה, נלמדים סדרי נשים ונזיקין ולא סדר קדשים) ובית ספר וסמינר לבנות "מסילת ישרים". משמש גם כאחד מנשיאי ארגון "אתרא קדישא". הרב סולובייצ'יק מעביר לעיתים תכופות, במוצאי שבת בביתו "שיעור חומש". השיעור עוסק בפרשת השבוע ובענייני השקפה. הוא מרבה לדבר בו על הציבוריות החרדית ומבקר לא פעם רבנים שסוטים לדעתו מן הדרך. בשונה מדודיו הרב משולם דוד והרב מאיר, הוא הביע ביקורת חריפה על הפלג הירושלמי בכמה הזדמנויות בטענה שמאבקם בגיוס בני הישיבות שקרי. עם זאת אמר שגם נגד ההנהגה בבני ברק (בראשות הרב אהרון יהודה לייב שטיינמן) הייתה לו ביקורת בעבר. רבני 'הפלג' תקפו אותו חזרה. בימי התפרצות נגיף הקורונה בישראל יצא נגד רבנים שתמכו בהוראות של משרד הבריאות בטענה שלא ייתכן שמידת ההישמרות הנכונה היא בדיוק מה שקבע משרד הבריאות. עוד אמר שכל אחד יבחר לעצמו האם הוא רוצה ללכת עם מסיכה או לא. לרב סולובייצ'יק 16 ילדים. בניו, הרב מרדכי יעקב ('יענק'ל'), הרב חיים והרב יוסף דב (בערל) והרב יצחק זאב (וועלוול) מוסרים שיעורים בישיבתו. חתנו הרב חיים ישראל הערץ הוא ראש ישיבת "יד הלוי". חתניו הרב ישראל איסר שפירא, הרב יעקב משה לייבוביץ, והרב ישראל חיים פוברסקי - הם ר"מים בישיבת "יד הלוי". שניים מגיסיו הם הרב חיים פיינשטיין ראש ישיבות עטרת שלמה ובית יהודה (שהוא גם בן-דודו) והרב משה ברזובסקי ראש ישיבת סלונים. הרב צבי קפלן, ראש ישיבה הרב מאיר קסלר, רבה של מודיעין עילית הרב יעקב ליברמן, מחבר ספרי זבח יעקב ומראשי ישיבת נר משה הרב מרדכי קרליבך, מחבר ספרי חבצלת השרון הרב יצחק דב שכטר, מחבר ספרי יד הלוי וראש ישיבה הרב אהרן אסייג ראש מוסדות יאדיר תורה בנתיבות. מדיה וקבצים בנושא אברהם יהושע סולובייצ'יק בוויקישיתוף שיעורי חומש של הרב אברהם יהושע סולובייצ'יק מתוך פורום אוצר החכמה אלי ביתאן, פרופיל: הכירו את הגאון הרב אברהם יהושע סולובייצ'יק אשכול בריסק בפורום בחדרי חרדים שלמה גרינברג, ראש ישיבת בריסק: "הקנאות של 'הפלס' - רשעות", באתר בחדרי חרדים ישראל כהן, הגרא"י סולובייציק תוקף את אנשי "הפלג הירושלמי": "הפקרות", באתר כיכר השבת ישראל כהן, הרב סולובייצ'יק נגד 'הפלג': "הכל עלילות, לא יגייסו אף אחד בכוח", באתר כיכר השבת ישראל כהן, הרב סנדר ארלנגר נגד ראש ישיבת בריסק: "ליצן, עוכר ישראל", באתר כיכר השבת אברמי פרלשטיין, הגרא"י סולובייצ'יק ממשיך במתקפה: הוראות משרד הבריאות הן היפך דעת תורה, בחדרי חרדים, 3 בספטמבר 2020
פרנסיס הנרי מאי

סר פרנסיס הנרי מאי (באנגלית: Sir Francis Henry May; בסינית: 梅含理;‏ 14 במרץ 1860–1922) כיהן כמושל הונג קונג ומושל פיג'י. פרנסיס הנרי מאי נולד בדבלין שבאירלנד. מאי היה בנו הרביעי של ג. א. ס. מאי (G. A. C. May), נשיא בית המשפט העליון של אירלנד. מאי התחנך בבית הספר הארו, ובמכללת טריניטי שבדבלין. מאי קיבל תואר BA בשנת 1881, ומונה לתפקיד באדמיניסטרציה הקולוניאלית בהונג קונג. בין השנים 1893–1902 כיהן כמפקד משטרת הונג קונג, ובין 1896–1902 כמפקד מכבי האש של הונג קונג. בשנת 1886 מונה למזכיר האישי של המושל סר ג'ורג' ויליאם דה וו. בין השנים 1889–1891 כיהן כמזכיר האישי של המנהלן הראשי של המושבה ג'ורג' דיגבי בארקר. בשנת 1891 מונה לסגן מזכיר המושבה, ובשנת 1892 לתפקיד גזבר המושבה בפועל. בשנת 1895 מונה כחבר המועצה המחוקקת של הונג קונג, ובאותה שנה קיבל תואר של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש. בין השנים 1902 -1910 כיהן כמזכיר המושבה, ובשנת 1903–1910 כיהן כמנהלן בפועל של המושבה. בשנת 1910 מונה לתפקיד מושל פיג'י ותפקיד הנציב העליון של מערב האוקיינוס השקט בו כיהן עד שנת 1912. ס-24 ביולי 1912 מונה לתפקיד מושל הונג קונג, ונשא בתפקיד זה עד שנת 1919. ביולי 1912 נעשה ניסיון לרצוח אותו בעת שנסע באפריון שלו. הכדורים שנורו על ידי המתנקש לי האנג האנג פגעו באפריון של רעייתו של מאי, אשר נסעה לצידו. לי האנג האנג ביקש להתנקם במאי, בשל מעשיו בתקופה בה היה מפקד המשטרה (מאי הביא לכליאתו של אביו של האנג). מאז ניסיון התנקשות זה החל מאי לנסוע במושבה ברכב במקום באפריון. בשנת 1919 פרש מאי מתפקידו בשל בריאותו הלקויה ושב לאנגליה. מאי נפטר בשנת 1922 ונקבר במנזר קלייר, בסאפוק שבאנגליה. מאי נשא לאישה את הלנה בארקר (Helena Barker) בשנת 1891, בתו של מנהלן המושבה, מייג'ור ג'נרל ג'ורג' דיגבי בארקר. לזוג נולדו ארבע בנות. מאי פרסם שני ספרים: מדריך לקנטונזית מדוברת (Guide to Cantonese Colloquial) שיט ביאכטות בהונג קונג (Yachting In Hong-Kong) על שמו של מאי קרויה דרך מאי, באזור המיד לוולז של האי הונג קונג. קרן הלנה מאי קרויה על שם אשתו. מדיה וקבצים בנושא פרנסיס הנרי מאי בוויקישיתוף מפקדי משטרת הונג קונג מושלי הונג קונג אריק קאבאלרו, זה קרה ברחוב פדלר - תיאור ההתנגשות בפרנסיס הנרי מאי, עיתון הסטאנדרד, 13 באוגוסט 1998
אלי נאווי

אלי נאווי (נולד ב-1967) הוא חותר ישראלי ומדליסט ארד פאראלימפי. נאווי סבל בגיל 12 ממחלה שפגעה בגפיו התחתונות והותקנו בשתי רגליו מפרקי ירך מלאכותיים. שנים ארוכות עסק בשחייה והוא פעיל בעמותת "אתגרים". לבקשת מאמנו החל בשנת 2006 להתאמן בחתירה במרכז ללימודי חתירה וימאות על שם דניאל עמיחי מרכוס. בשנת 2007 השתתף באליפות העולם לנכים וזכה במדליית ארד, בעקבותיה נמנה עם סגל המשלחת הישראלית למשחקים הפאראלימפיים בייג'ינג (2008) וזכה גם בהם במדליית ארד. בכך היה לחותר הישראלי הראשון שזכה במדליה אולימפית. פירוט השתתפותו בתחרויות המשחקים הפאראלימפיים באתר הרשמי של IPC (באנגלית) גל קרניאל, מחכה לאולימפיאדה, באתר הארץ, 29 בספטמבר 2007
טירת פינקני

טירת פינקני (באנגלית: Castle Pinckney) היא מבנה מבוצר שהוקם על ידי הממשל הפדרלי של ארצות הברית על אי קטן סמוך לעיר הנמל צ'ארלסטון במפרץ צ'ארלסטון אשר בקרוליינה הדרומית בתחילת המאה ה-19. המבנה שימש לזמן קצר כמחנה שבויים וכעמדת ארטילריה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית. במקורה נבנתה הטירה כמצודת עץ בשנת 1797 מחשש לפלישת כוחות צרפתיים במסגרת מלחמות נפוליאון. המצודה, אשר נקראה "פורט פינקני" על שמו של גיבור מלחמת העצמאות האמריקנית צ'ארלס קוטוורת' פינקני, נבנתה על מנת להגן על עיר הנמל הסמוכה. בנייתה נסתיימה בשנת 1804 אך מספר חודשים לאחר סיום בנייתה נהרסה המצודה על ידי הוריקן אשר הכה את האזור. המצודה שוקמה ונבנתה מחדש כמצודה עשויית לבנים בין השנים 1809 ל-1810 ואוישה במהלך מלחמת 1812 אולם ללא כל פעילות צבאית סביבה. לאחר המלחמה ננטשה המצודה עד למשבר המיסוי של 1832 אז אוישה המצודה על ידי כוחות המיליציה המקומיים כתגובה להכרזתו של נשיא ארצות הברית אנדרו ג'קסון על כוונתו לאכוף גביית מיסים פדרליים באמצעים צבאיים. משנפתרה סוגיה זו בדרכי שלום ננטשה המצודה כמוצב צבאי ונעשה שימוש במתקן כמחסן ציוד. עד תחילתה של מלחמת האזרחים הייתה הטירה חלק ממערך הביצורים שהגן על אזור המפרץ יחד עם פורט סאמטר, פורט מולטרי, פורט ג'ונסון וביצורים נוספים אחרים. ב-27 בדצמבר 1860, שבוע לאחר פרישתה של קרוליינה הדרומית מהאיחוד, נכנעה המצודה ונמסרה למיליציה המקומית על ציודה ואנשי חיל המצב אשר איישוה חברו לכוחותיו של מייג'ור רוברט אנדרסון שאיישו באותה העת את פורט סאמטר. במהלך המלחמה איישו את המוצב צוערי הזואבים של צ'ארלסטון. לאחר ניצחון צבא הקונפדרציה בקרב בול ראן הראשון הובאו לטירה 153 שבויים אולם לאחר כשישה שבועות התברר כי המקום קטן מלאכלס כמות גדולה של אנשים והשבויים הוחזרו לבית הכלא העירוני של צ'ארלסטון. לאחר מלחמת האזרחים שופצה הטירה ושודרגה בעת מלחמת ארצות הברית–ספרד אולם שוב ללא כל פעילות צבאית סביבה. בשנת 1890 פורק חלק מהמבנה על מנת לאפשר הקמת מגדלור במקום. מדיה וקבצים בנושא טירת פינקני בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של טירת פינקני טירת פינקני, ברשת החברתית פייסבוק בתי כלא במלחמת האזרחים מחנות שבויים במלחמת האזרחים טירת פינקני, במחלקת ההיסטוריה של קרוליינה הדרומית סקירה על טירת פינקני באתר ראשות הפארקים הלאומיים (באנגלית)
ג'קי ויבר

ז'קלין רות' "ג'קי" ויבר (באנגלית: Jacqueline Ruth "Jacki" Weaver; נולדה ב-25 במאי 1947) היא שחקנית קולנוע אוסטרלית. התפרסמה בזכות הופעתיה בסרטים "ממלכת החיות" ו"אופטימיות היא שם המשחק", הופעות שהקנו לוויבר שתי מועמדויות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר בשנים 2010 ו-2012. וויבר נולדה בסידני לאב מקומי ולאם ממוצא אנגלי. החל משנות ה-60 וה-70 שיחקה במספר הצגות תיאטרון וסדרות טלוויזיה באוסטרליה. בתחילת דרכה בקולנוע האוסטרלי זכתה ויבר בשני פרסי האקדמיה האוסטרלית, על תפקידיה בסרטים "חסידה" (1971) ו"קאדי" (1976). נחשפה לראשונה בסרטו השני של הבמאי האוסטרלי המצליח פיטר ויר "פיקניק בצל ההר" (1975). ב-1996 שיחקה לצידם של טוני קולט ודייוויד ונהם בקומדיה המוזיקלית "קוסי", שהצליחה באוסטרליה. ויבר פרצה בגיל מאוחר יחסית, בשנת 2010, כאשר הופיעה בדרמת הפשע "ממלכת החיות" בתפקיד ג'ני "סמארף", הסבתא הדומיננטית של משפחת הפשע האוסטרלית קודי. עבור הופעתה זכתה וויבר במספר פרסי מבקרים בארצות הברית ובפרס האקדמיה האוסטרלית השלישי שלה; גולת הכותרת מבחינתה הייתה המועמדויות שקיבלה לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב על הופעתה. בשנת 2012 הופיעה ויבר בדרמה הקומית המצליחה "אופטימיות היא שם המשחק" בתפקיד דולורס אמו של פאט סוליטנו (בראדלי קופר) והועמדה בשנית לפרס אוסקר לשחקנית המשנה. באותה שנה שיחקה בקומדיה הרומנטית "עד החתונה זה יעבור" לצד ג'ייסון סיגל ואמילי בלאנט.  בשנת 2017 שיחקה בסרט הדרמה קומי-ביוגרפי "חי בסרט", שביים, הפיק ושיחק בו בתפקיד ראשי ג'יימס פרנקו. לוויבר בן אחד. חסידה (1971) אלווין פורפל (1973) פטרסון (1974) פיקניק בצל ההר (1975) קאדי (1976) קוסי (1996) קסם מעשי (1998) ממלכת החיות (2010) אופטימיות היא שם המשחק (2012) עד החתונה זה יעבור (2012) סטוקר (2013) פארקלנד (2013) Reclaim‏ (2014) שווים (2016) גולדסטון (אנ') (2016) חי בסרט (2017) פשעים קטנים (2017) אלמנות (אנ') (2018) אין לך תחליף (2018) מלך הפולקה (2018) Out of Blue‏ (2018) האמא של המסיבות (2018) מעודדות הזהב (2019) זירוויל (2019) הטינה (2020) Stage Mother‏ (2020) לומדת לעוף (2020) הביתה! (2021) – דיבוב האב סטו (2022) לגדול עם ההורים (2022) American Murderer‏ (TBA) Memoir of a Snail‏ (TBA) שביעות רצון (2009) גרייספוינט (2014) בלאנק טוק (2015–2016) ערים תאומות (2016) – סרט טלוויזיה עיר סודית (2016–2019) חסד נצחי בע"מ (אנ') (2019) בלום (2019–2020) שלום, מחר! (אנ') (2023) מדיה וקבצים בנושא ג'קי ויבר בוויקישיתוף ג'קי ויבר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג'קי ויבר, באתר AllMovie (באנגלית) ג'קי ויבר, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ג'קי ויבר, באתר Discogs (באנגלית)
רג'ינלד אדוארד סטאבס

סר רג'ינלד אדוארד סטאבס (באנגלית: Sir Reginald Edward Stubbs; בסינית: 司徒拔;‏ 13 באוקטובר 1876 - 7 בדצמבר 1947) היה מושל הונג קונג, מושל ג'מייקה ומושל ציילון. רג'ינל אדוארד סטאבס נולד בשנת 1876 והיה בנו של ההיסטוריון ויליאם סטאבס, בישוף צ'סטר ואוקספורד. סטאבס התחנך במכללת רדלי ובמכללת קורפוס קריסטי באוניברסיטה אוקספורד וסיים את לימודיו בהצטיינות בשנת 1899. לאחר תום לימודיו, בשנת 1900 הצטרף לשירות הקולוניאלי הבריטי, וכיהן כפקיד זוטר בין השנים 1907–1910, וכפקיד בכיר בין 1910–1912 עד עבד בחצי האי המלאי ובהונג קונג. ב-24 בינואר 1913 מונה למזכיר מושבת ציילון, תפקיד בו כיהן עד ה-18 באוקטובר 1919. בשנת 1919 מונה לתפקיד מושל הונג קונג, תפקיד בו כיהן עד שנת 1925. כהונתו לוותה בשביתות רבות אשר האטו את כלכלת הונג קונג. בשנת 1922 שבתו ימאי הונג קונג, כולם ממוצא סיני, ועצרו למעשה את כלכלת המושבה בתקופת השביתה. השובתים דרשו את ביטולם של הסכם ננקינג והסכם פקינג, ודרשו למעשה שוויון זכויות עם המתיישבים האירופאים. סטאבס ניסה לשבור את השביתה באמצעים כוחניים, אולם אלה הביאו לבריחה של האוכלוסייה הסינית מהמושבה, ולמעלה מ-100,000 פועלים סינים עזבו אותה, תוך פגיעה קשה בכלכלתה. לאחר תום כהונתו בהונג קונג קיבל סטאבס דרגת קפטן-ג'נרל ומונה לתפקיד מושל ג'מייקה בשנת 1926, תפקיד בו כיהן עד שנת 1932 עת מונה לתפקיד מושל קפריסין הבריטית. סטאבס כיהן כמושל קפריסין עד שנת 1933. בשנת 1933 מונה סטאבס למושל ציילון (כיום סרי לנקה). בתקופת כהונתו החליט לגרש מהמושבה מתיישב לבן, מארק אנתוני ברייסגירדל, והורה על כך מבלי ההליכים החוקיים הנדרשים. הוראה זו הביאה להפגנה בה נכחו 50,000 מתיישבים, אשר מנעו את מאסרו של ברייסגירדל. צו בית משפט שהוצא לאחר מכן ביטל את החלטתו של סטאבס, וסטאבס פרש מתפקידו זמן קצר לאחר מכן. סטאבס נפטר ב-7 בדצמבר 1947. סטאבס נשא לאישה את מרג'ורי בשנת 1909. לזוג נולדו שני בנים ובת אחת. בשנת 1914 הפך סטאבס לחבר במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש, בשנת 1919 קיבל תואר אביר מאת המסדר, וב-1928 קיבל תואר אביר גדול של המסדר. בשנת 1926 סטאבס קיבל תואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת הונג קונג. על שמו של סטאבס קרויה דרך סטאבס באזור המיד לוולס באי הונג קונג. מדיה וקבצים בנושא רג'ינלד אדוארד סטאבס בוויקישיתוף טקס קבלת דוקטור של כבוד מאוניברסיטת הונג קונג(הקישור אינו פעיל) מנהלני ומושלי ציילון
שלושת המוסקטרים (סרט, 1993)

שלושת המוסקטרים (באנגלית: The Three Musketeers) הוא סרט קולנוע משנת 1993, על פי ספרו של אלכסנדר דיומא האב, "שלושת המוסקטרים". לאחר שהחליט ללכת בעקבות אביו שהיה מוסקטר בכיר בעבר, דארטניאן מגיע לפריז חסר כול. ברחובות העיר הוא פוגש במקרה את שלושת המוסקטרים הנודעים - אתוס, פורתוס וארמיס, ובתוך יום אחד מצליח לזכות בהזמנה לדו-קרב מכל אחד מהם. לאחר שהוכיח את אומץ לבו, מאמצים השלושה את הצעיר, אשר אמנם לא מתקבל לחיל המוסקטרים היוקרתי בשל היעדר מכתב ההמלצה שנגנב ממנו, אך הופך לאיש חיל המשמר. בהמשך הסרט יוצר דארטניאן קשר רומנטי עם קונסטנס בונסייה, בת טיפוחיו של חדרן המלכה. קשר זה מוביל ליציאתם של הארבעה בשליחות המלכה על מנת לסכל את מזימתו של החשמן רישלייה לסכסך בינה ובין המלך, בעוד אנשי החשמן מנסים לעצור בעדם. צ'ארלי שין - ארמיס קיפר סאת'רלנד - אתוס אוליבר פלאט - פורתוס כריס אודונל - דאטרניאן טים קארי - קרדינל רישלייה רבקה דה מורניי - ליידי סבין דווינטר מייקל וינקוט - קפטן רצ'פורד גבריאל אנוור - המלכה אן מאוסטריה פול מקגאן - ג'רארד/ז'וסאק ג'ולי דלפי - קונסטנס יו אוקונור - לואי השלושה עשר מלך צרפת בריאן אדמס, בשיתוף רוברט ג'ון לאנג (אנ') ומייקל קאמן, כתב את שיר הנושא "All for Love" לפסקול הסרט, וביצע אותו יחד עם רוד סטיוארט וסטינג. פסקול הסרט המקורי הולחן על ידי מייקל קאמן. אתר האינטרנט הרשמי של שלושת המוסקטרים "שלושת המוסקטרים", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "שלושת המוסקטרים", באתר נטפליקס "שלושת המוסקטרים", באתר AllMovie (באנגלית) "שלושת המוסקטרים", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "שלושת המוסקטרים", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "שלושת המוסקטרים", באתר Metacritic (באנגלית) "שלושת המוסקטרים", באתר אידיבי "שלושת המוסקטרים", באתר דיסני+ סרטים (באנגלית) "שלושת המוסקטרים", באתר Hulu סרטים (באנגלית) "שלושת המוסקטרים", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
כבר לא זרים

כבר לא זרים (באנגלית: Strangers No More) הוא סרט תעודה קצר שיצא לאקרנים בשנת 2010. הסרט מספר את סיפורו של קמפוס ביאליק-רוגוזין בתל אביב. בבית ספר זה לומדים תלמידים מ-48 מדינות ותרבויות שונות, והסרט מתמקד בשלושה תלמידים ובמאבקם להסתגל לחייהם החדשים בישראל. הסרט הופק על ידי קירק סיימון וקארן גודמן, וזכה ב-2011 בטקס פרס אוסקר ה-83 בפרס הסרט התיעודי הקצר הטוב ביותר. הקרנת הבכורה בישראל (עם כתוביות בעברית) התקיימה בפסטיבל הקולנוער החברתי הרביעי באפרת. ב-25 באפריל 2011 שודר לראשונה בטלוויזיה בערוץ 2. אתר האינטרנט הרשמי של כבר לא זרים "כבר לא זרים", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "כבר לא זרים", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) מתן שירם, ‏"לא עוד זרים": הנציג הישראלי בטקס האוסקר 2011, באתר גלובס, 15 בפברואר 2011 גילי כהן, חגיגה בבית הספר ביאליק רוגוזין בעקבות זכיית הסרט "לא עוד זרים", באתר הארץ, 28 בפברואר 2011 אריאנה מלמד, זרים בעטיפת ממתקים, באתר ynet, 26 באפריל 2011 שיר זיו, מהדורת 26 באפריל 2011 של ישראל היום, עמ' 22 ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ולנטינה ויסקונטי

ולנטינה ויסקונטי, דוכסית אורליאן (בצרפתית: Valentina Visconti;‏ 1371 – 4 בדצמבר 1408) הייתה סבתו של לואי השנים עשר, מלך צרפת. נולדה במילאנו, בתם של ג'אן גָלֵאָצוֹ הראשון, דוכס מילאנו ושל איזבל לבית ולואה (בתו של ז'אן השני, מלך צרפת). ב-17 באוגוסט 1389 נישאה לבן דודה לואי הראשון, דוכס אורליאן שהיה בנו של שארל החמישי, מלך צרפת ואחיו של שארל השישי, מלך צרפת, ועברה להתגורר בחצר המלכות הצרפתי. אחרי שהסתכסכה עם המלכה איזבו מבוואריה, גורשה ויסקונטי מחצר המלכות ונאלצה לעזוב את פריז. נפוצו שמועות כי לואי הראשון, דוכס אורליאן תינה אהבים עם המלכה איזבו מבוואריה אשת אחיו שארל השישי, וכי ולנטינה עצמה הייתה קשורה מאוד עם שארל השישי שסבל מהתקפים חוזרים ונשנים של שיגעון. ולנטינה ויסקונטי הייתה אמו של שארל הראשון, דוכס אורליאן שהיה אביו של לואי השנים עשר (מלך צרפת לעתיד) ואחד ממשורריה המפורסמים של צרפת. היא הייתה גם פטרוניתו של המשורר הצרפתי אסטאש דשאן שכתב לכבודה שירי הלל. ב-20 בנובמבר 1407 לואי הראשון, דוכס אורליאן נרצח בידי עושי דברו של בן דודו ז'אן הראשון, דוכס בורגונדיה. ולנטינה ויסקונטי מתה בבלואה שנה אחרי רצח בעלה. בשנת 1389 התחתנה ולנטינה עם לואי הראשון, דוכס אורליאן, ממנו נולדו לה 8 ילדים: בן מת (1390) לואי מאורליאן (1391–1395) ז'אן מאורליאן (1393) שארל הראשון, דוכס אורליאן (1394–1465) פיליפ, רוזן ורטוס (1396–1420) ז'אן, רוזן אנגולם (1399–1467) מארי מאורליאן (1401) מרגריט, רוזנת ורטוס (1406–1466), התחתנה עם רישאר, רוזן אטאמפ מדיה וקבצים בנושא ולנטינה ויסקונטי בוויקישיתוף
מיקום

האם התכוונתם ל... מיקום (גאוגרפיה) מיקום (גאומטריה) לוקליזציה (תורת החוגים) לוקליזציה
רועי קופר

רועי קופר (נולד ב-1956) הוא אמן פלסטי ישראלי הפועל בתחום הצילום, מרצה בבית הספר לאמנות רב תחומית במכללת שנקר. קופר נולד וגדל בקיבוץ מפלסים והחל את דרכו האמנותית בשנות ה-80 של המאה העשרים. למד במכללת הדסה ובמדרשה לאמנות. לצד פעילותו כאמן, עוסק קופר בהוראה. עד לשנת 2009 היה קופר מרצה בכיר במחלקה לצילום בבצלאל ובשנים 2008–2016, היה מרצה בכיר במחלקה לאמנות בשנקר ומשנת 2014 הוא בעל דרגת פרופסור. בין השנים 1994–1998 היה קופר ראש המחלקה לצילום בבית הספר קמרה אובסקורה. בשנת 2016 מונה לראש בית הספר לאמנות רב תחומית בשנקר. בעבודותיו, נוגע קופר בשאלות פילוסופיות ומאיר אותן באור חדש באמצעות הצילום. כמו כן עוסקות עבודותיו בהיבטים הפילוסופיים של פעולת הצילום ושל מעמדו של הצילום. בין הסדרות הבולטות שהציג: "אתרי העלמות" (1990–1994), "נקרופוליס" (1996–2000, יחד עם הצלם גלעד אופיר), "תפוחי זהב" (1999–2001), "אנסאר" (2003), "אין מנוס מן העבר" (2002), "נוף דרום" (2005), "כמו כוכבים שנלכדו במים" (2005), "מצבי מלחמה" (2006), והטרילוגיה "לאכול מבשר הלוויתן" (2007), המורכבת מהסדרות "אטלנטיס", "הצוקים הלבנים של דובר" ו"לחיי אלה שהיו אמורים להיות עמנו". בשנת 2010 הציג עבודות חדשות בתערוכה שכותרתה "יכול היה להיות אחרת". עבודותיו של קופר הוצגו, בין היתר, בתערוכות יחיד במוזיאון ישראל, מוזיאון תל אביב, מוזיאון הרצליה ומוזיאון טייט מודרן בלונדון. ובתערוכה קבוצתית במוזיאון הנגב לאמנות בבאר שבע. קופר הוא זוכה פרס ז'ראר לוי של מוזיאון ישראל (1995), פרס ג'ורג' וג'נט ג'פין, קרן התרבות אמריקה-ישראל (2002), פרס מרכז התרבות היהודית בלונדון (2003), פרס שרת החינוך והתרבות לאמנות פלסטית (2004), פרס אנריקה קבלין לצילום, מוזיאון ישראל, ירושלים (2006) ופרס ליאון קונסטנטינר, מוזיאון תל אביב לאמנות (2006). קופר פרסם עד כה שני ספרי צילום: "תפוחי זהב/נקרופוליס" ו"אין מנוס מן העבר". הדס מאור, "אתרי העלמות", 1998 [1] Jeremy Lewison, מוזיאון ה[טייט] לונדון, טקסט על סדרת "נקרופוליס", 2000 [2] רונה סלע, "תפוחי-זהב, נקרופוליס", 2001 [3] יונתן אמיר, "אין תמונה נכונה", ריאיון עם רועי קופר, 2006 [4] מדיה וקבצים בנושא רועי קופר בוויקישיתוף אתר הבית של רועי קופר רועי קופר באתר מוזיאון הרצליה רועי קופר באתר ארטיס רועי קופר באוסף מוזיאון ישראל רועי קופר, דף שער בספרייה הלאומית שני ליטמן, פרופ' רועי קופר מונה לראש בית הספר לאמנות רב תחומית בשנקר, באתר הארץ, 26 ביולי 2016
1819 בארצות הברית

1819 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 43 שנה מיום היווסדה. הנשיא: ג'יימס מונרו (המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית) סגן הנשיא: דניאל טומפקינס (המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית) פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. 2 בינואר – מתחיל המשבר הפיננסי הגדול הראשון בתולדות ארצות הברית. 25 בינואר – תומאס ג'פרסון מייסד את אוניברסיטת וירג'יניה. 22 בפברואר – ספרד חתמה על הסכם אדמס-אוניס עם ארצות הברית לפיו רכשה ארצות הברית את פלורידה. 22 במאי – הספינה SS Savannah עוזבת את נמל סוואנה שבג'ורג'יה ויוצאת למסע אשר בסופו הפכה לספינת הקיטור הראשונה שחצתה את האוקיינוס האטלנטי. הספינה הגיעה לליברפול שבאנגליה ב-20 ביוני. 14 בדצמבר – אלבמה מצטרפת לארצות הברית בתור המדינה ה-22 פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. 31 במאי – וולט ויטמן, משורר, עיתונאי, מחבר והומניסט אמריקני. (נפטר ב-1892) 1 באוגוסט – הרמן מלוויל, סופר ומשורר אמריקאי, ידוע במיוחד בזכות הרומן המופתי מובי דיק. (נפטר ב-1891) 25 באוגוסט – אלן פינקרטון, חוקר פרטי אמריקאי וראש השירות החשאי של ארצות הברית תחת הנשיא אברהם לינקולן בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית. (נפטר ב-1884) 7 בספטמבר – תומאס הנדריקס, סגן נשיא ארצות הברית תחת הנשיא גרובר קליבלנד (נפטר ב-1885) פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ערך זה הוא קצרמר בנושא ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.