laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
דניס - דני שובבני (סרט)

דניס - דני שובבני (במקור: Dennis the Menace) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1993 בבימויו של ניק קאסל ובהפקתו של ג'ון יוז, אשר מבוסס על רצועת הקומיקס "דני שובבני" מאת האנק קטצ'אם. בסרט זה, דניס נאלץ לגור באופן זמני אצל מר וילסון בעקבות נסיעתם של הוריו לעבוד בערים אחרות, אף על פי שמר וילסון שונא את דניס בגלל תעלוליו. באותו זמן מגיע גנב בשם סם המאיים להפר את שלוות העיירה, אולם בסוף דניס תופס אותו וסם נכלא. וולטר מתאו - מר וילסון מייסון גמבל - דניס מיצ'ל ג'ואן פלורייט - מרתה וילסון ליאה תומפסון - אליס מיצ'ל רוברט סטנטון - הנרי מיצ'ל כריסטופר לויד - סאם הגנב נטשה ליון - פולי "דניס - דני שובבני", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "דניס - דני שובבני", באתר נטפליקס "דניס - דני שובבני", באתר AllMovie (באנגלית) "דניס - דני שובבני", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "דניס - דני שובבני", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "דניס - דני שובבני", באתר Metacritic (באנגלית) "דניס - דני שובבני", באתר אידיבי "דניס - דני שובבני", באתר HBO Max (באנגלית) "דניס - דני שובבני", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) דניס - דני שובבני, קדימון הסרט באתר יוטיוב
נבחרת צרפת בכדורגל עד גיל 21

נבחרת צרפת בכדורגל עד גיל 21 (בצרפתית: Equipe de France Espoirs) היא נבחרת הכדורגל הצעירה של צרפת, המייצגת אותה בתחרויות בינלאומיות לנבחרות צעירות. היא מנוהלת על ידי התאחדות הכדורגל הצרפתית. לאליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 היא העפילה שמונה פעמים ויש לה זכייה אחת ב-1988. מדיה וקבצים בנושא נבחרת צרפת בכדורגל עד גיל 21 בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של נבחרת צרפת בכדורגל עד גיל 21 (בצרפתית) ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
עילי האחוחי

עִילַי הָאֲחוֹחִי (בספר שמואל מכונה: צַלְמוֹן הָאֲחֹחִי) הוא דמות מקראית, אחד מגיבורי דוד המלך, הנזכר לצד סבכי החושתי. עילי האחוחי נמנה בין 30 גיבורי דוד המלך ובשמו זה הוא מוזכר לראשונה בספר דברי הימים א', פרק י"א, פסוק כ"ט: "וְאֵלֶּה רָאשֵׁי הַגִּבֹּרִים אֲשֶׁר לְדָוִיד... וְגִבּוֹרֵי הַחֲיָלִים...סִבּכַי הַחֻשָתִי עִילַי הָאֲחוֹחִי". ברומן התנ"כי 'אפר על ראשה', מאת הסופרת חוה עציוני-הלוי, המוקדש לנפגעות אונס ותקיפה מינית, אחד מגיבורי הספר הוא "עילי האחוחי", בעלה של תמר. הספר מתאר את מעשה האונס של תמר על ידי אחיה למחצה אמנון. בספר, הכירה תמר את עילי האחוחי, משומרי המלך, שהוא בנו של אשבעל, ובהמשך נישאה לו, ותגובתו למעשה האונס היא משמעותית. למעשה, אין התנ"ך מוסר מידע רב על עילי האחוחי, אינו מציין קשר שלו לתמר, ומדובר בָּחֵרוּת הספרותית של המחברת. אולם בהסבריה מדוע בחרה בגיבור מקראי זה מציינת הסופרת כי בתנ"ך עילי האחוחי נקרא כך משום שמוצאו מהעיר אחוח שבנחלת בנימין, השבט שגם המלך אשבעל הגיע ממנו, ומשום ששם אביו אינו מוזכר, לכן אין זה מן הנמנע שעילי אכן היה בנו של אשבעל. שלא כמו רוב גיבורי דוד שעליהם מסופרים מעשי הגבורה שעשו בשדה הקרב, על עילי לא נאמר כלל שהשתתף בקרבות. לפיכך, לפי הסופרת, ייתכן שהוא אמנם היה גיבור של שלום, ומעשה הגבורה שלו התבטא בכך שהציל את חיי המלך מן המתנכלים לו, כפי שהדברים מתוארים ברומן, ואף תמך בתמר לאחר שנפגעה. ספר שמואל ב', פרק כ"ג, פסוק כ"ח מתוך: דיון על הספר "אפר על ראשה", אתר "נשים בתנ"ך. ערך זה הוא קצרמר בנושא תנ"ך. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
תל פר

תֵּל פָּר, הידוע גם בשם תֵּל אֶל-פָאר, הוא אתר ארכאולוגי בעמק זבולון, השוכן בסמוך לצומת זבולון מצפון לכביש 70 וממזרח לכביש 780 המוביל לקריית אתא. התל קטן בעל צורה סגלגלה מתנשא בתוך שדה לגובה תשעה מטרים מעל פני סביבתו, ולגובה 22 מטר מעל פני הים. גודל התל כתשעה דונמים. התל מזוהה על ידי החוקרים עם העיר המקראית בֶּטֶן, הנזכרת בספר יהושע כעיר השוכנת על גבול נחלת שבט אשר: ”וַיֵּצֵא הַגּוֹרָל הַחֲמִישִׁי לְמַטֵּה בְנֵי-אָשֵׁר לְמִשְׁפְּחוֹתָם, וַיְהִי גְּבוּלָם חֶלְקַת וַחֲלִי וָבֶטֶן וְאַכְשָׁף” (יהושע יט, כה). זאת, כאשר תל כיסון מזוהה עם אכשף, תל רגב מזוהה עם "חֶלְקַת", תל א-נחל מזוהה כנראה עם מִשְׁאָל, ותל עליל (ח'רבת ראס עלי), השוכן כששה ק"מ צפון מזרחית לתל רגב, מזוהה עם חֲלִי. בטן נקראה כנראה על שם פרי הבָּטְנִים, הנזכרים בין צמחי "זִּמְרַת הָאָרֶץ" – אך אין מדובר בבָּטְנִים של ימינו שמקורם בדרום אמריקה, אלא כמשוער בפרי של אחד ממיני האֵלָה. אוסביוס באונומסטיקון (תחילת המאה ה-4 לספירה) זיהה את בטן המקראית עם יישוב בן זמנו בשם "בית בטן", השוכן שמונה מיל ממזרח לעכו. מקובל שבית בטן זו שכנה באזור "ח'רבת אִבְּטוּן" (הנזכרת עוד במפת הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל), והיישוב הבדואי איבטין, ואפשר שהשם הקדום נשתמר במקום. אך בח'רבת אִבְּטוּן נמצאו רק ממצאים מהתקופה הרומית\ביזנטית (כלומר מימי אוסביוס) ולא מתקופת המקרא. לעומת זאת בתל פר, כק"מ מצפון מערב לח'רבת אִבְּטוּן, נמצאו ממצאים מתקופת המקרא (ראו להלן), ולכן אחת ההשערות היא כאמור שתל פר היא בטן המקראית, וששם היישוב התקיים בתקופה מאוחרת יותר ביישוב בית בטן שבאזור ח'רבת אִבְּטוּן. התל נחפר בחפירת בדיקה בשנת 1993 על ידי צבי גל ונמצאו שרידים משבע שכבות ארכאולוגיות: מתקופת הברונזה התיכונה II א' ו-ב', מתקופת הברונזה המאוחרת II א' ו-ב', מתקופת הברזל ב' ו-ג' ומהתקופה הפרסית. בכל התקופות נמצאו שרידי עיר מבוצרת. מהתקופה הביזנטית נמצאו שרידי מבנים הנראים כבית חווה. התל נסקר על ידי יעקב עולמי. בחודש יולי 2003, לקראת סלילת הכביש המוביל לבית הקברות תל רגב, נערכה חפירת בדיקה באתר הנמצא כחצי ק"מ דרומית לתל. בחפירות נחפר פיר בעומק 2.3 מטרים שהוביל למערת קבורה החפורה בסלע קירטון. מיעוט שברי כלי החרס לא אפשר את תיארוך המערה. מדיה וקבצים בנושא תל פר בוויקישיתוף תל פר, באתר רשות העתיקות תל פר, באתר הסקר הארכאולוגי של ישראל מידע על אתר תל פר, בארכיון המנדטורי באתר רשות העתיקות ספר יהושע, פרק י"ט, פסוק כ"ו גרשון גליל, ‏ערי הממלכה הכנעניות במאה הי"ד לפה"ס: היקפן ומעמדן המדיני, קתדרה 84, יולי 1997, עמ' 37 יוחנן אהרוני, ארץ ישראל בתקופת המקרא, הוצאת יצחק בן-צבי. ירושלים תשמ"ח, עמ' 91 ספר בראשית, פרק מ"ג, פסוק י"א זהר עמר, צמחי המקרא, הוצאת ראובן מס ירושלים, 2012. עמ' 84–85 אונומסטיקון, 52, 19 אנציקלופדיה מקראית - אוצר הידיעות של המקרא ותקופתו, הוצאת מוסד ביאליק, כרך ב', עמ' 50 גרשון גליל ויאיר זקוביץ (עורכים), עולם התנ"ך, ספר יהושע, הוצאת "דברי הימים" 1999, עמ' 185 אלירן אורן, ‏תל פר, באתר "חדשות ארכיאולוגיות", גיליון 121, 25 במאי 2009
דאנטה (כדורגלן)

דאנטה בונפים קוסטה סנטוס (בפורטוגזית: Dante Bonfim Costa Santos; נולד ב-18 באוקטובר 1983 בסלבדור שבברזיל), ידוע בשמו הפרטי דאנטה, הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הבלם במועדון הכדורגל הצרפתי ניס. דאנטה החל את קריירת המשחק שלו במועדון הברזילאי ז'ובנטודה, ולאחר שנתיים יצא לתחנתו הראשונה באירופה, המועדון הצרפתי ליל. לאחר שמיעט לשחק בקבוצה, עבר לבלגיה, תחילה לקבוצת שרלרואה, ובהמשך לסטנדרד לייז' איתה זכה באליפות ליגת העל הבלגית ובסופר קאפ הבלגי בשנת 2008. שנה לאחר מכן, הצטרף לבונדסליגה כאשר עבר אל בורוסיה מנשנגלדבך. לאחר ששיחק שלוש שנים בקבוצה, במהלכן הפך לאהוב על האוהדים והיה לאחד הבלמים החזקים והיציבים בבונדסליגה, נמכר בקיץ 2012 תמורת 4.7 מיליון אירו למועדון הפאר הבווארי, באיירן מינכן. את שערו הראשון בבאיירן מינכן הבקיע דאנטה בניצחון 0–5 על הנובר 96. בבאיירן מינכן הפך דאנטה לחלק משמעותי מזכיית המועדון בטרבל בעונתו הראשונה בקבוצה 2012/13, כאשר הציג יכולת טובה מאוד לאורך כל העונה תחת המאמן יופ היינקס, והיווה עוגן חשוב בהגנת הקבוצה, בצוותא עם ג'רום בואטנג וחאבי מרטינס. דאנטה הצטיין בניצחון 0–4 על ברצלונה בחצי גמר ליגת האלופות, ובמשחק הגמר מול בורוסיה דורטמונד גרם אמנם לפנדל לאחר הכשלה על מרקו רויס, אך הציג יכולת טובה, במשחק בו באיירן מינכן ניצחה בתוצאה 1–2 וזכתה בתואר. בעונת 2013/14 המשיך דאנטה להיות שחקן הרכב בבאיירן מינכן תחת המאמן החדש פפ גווארדיולה, אך ספג ביקורות רבות לאחר שהקבוצה הובסה בחצי גמר ליגת האלופות בתוצאה 0–4 על ידי ריאל מדריד. בעונת 2014/15 ירד מעמדו של דאנטה בקבוצה, לאחר שביצע מספר טעויות בהגנה, והוא מיעט לשחק בהרכב. את עונת 2015/16 החל דאנטה בבאיירן מינכן, אך ב-30 באוגוסט 2015 עבר לוולפסבורג תמורת 4.5 מיליון אירו. דאנטה שיחק בקבוצה במשך עונה אחת, שהסתיימה באכזבה מאחר שהקבוצה לא הצליחה להעפיל למפעלים האירופיים, אך הגיע עם הקבוצה עד לרבע גמר ליגת האלופות, בו הודחה הקבוצה על ידי ריאל מדריד. ב-22 באוגוסט 2016 חתם דאנטה בניס הצרפתית לשלוש שנים. דאנטה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ברזיל ב-6 בפברואר 2013 במשחק ידידות נגד נבחרת אנגליה באצטדיון ומבלי, בו ניצחה אנגליה בתוצאה 1–2. דאנטה היה חלק מהזכייה של ברזיל בגביע הקונפדרציות 2013. בשנת 2014 זומן דאנטה לסגל הברזילאי למונדיאל 2014 שנערך בברזיל, אך לא שיחק דקה באף אחד מחמשת המשחקים הראשונים של ברזיל בטורניר, שכן הועדפו עליו דויד לואיז וטיאגו סילבה. דאנטה קיבל הזדמנות לפתוח בהרכב בחצי הגמר מול נבחרת גרמניה, לאחר שטיאגו סילבה ספג כרטיס צהוב בניצחון ברבע הגמר על נבחרת קולומביה, שמנע ממנו לשחק בחצי הגמר. המשחק מול גרמניה נודע כמינייראסו, וזכור לשמצה בברזיל בכך שהנבחרת המקומית הובסה בתוצאה 1–7 על ידי הגרמנים שהמשיכו לזכייה בתואר. דאנטה ספג ביקורות רבות על הופעתו במשחק זה, ולא חזר לאחר מכן לנבחרת ברזיל. סטנדרד לייז' אליפות בלגיה: 2007-08 הסופר קאפ הבלגי: 2008 באיירן מינכן בונדסליגה: 2013, 2014, 2015 הגביע הגרמני: 2013, 2014 הסופר קאפ הגרמני: 2012 ליגת האלופות: 2013 אליפות העולם לקבוצות כדורגל 2013 הסופר קאפ האירופי: 2013 מדיה וקבצים בנושא דאנטה בוויקישיתוף דאנטה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) דאנטה, באתר Transfermarkt דאנטה, באתר Fussballdaten.de (בגרמנית) דאנטה, באתר Soccerway דאנטה, באתר BDFutbol דאנטה, באתר WorldFootball.net דאנטה, באתר National Football Teams דאנטה, באתר FootballDatabase.eu דאנטה, באתר ESPN
רוס (אי)

האי רוס (באנגלית: Ross Island) הוא אי געשי בים רוס, סמוך לארץ ויקטוריה, באנטארקטיקה. בין האי ובין היבשת מפריד מצר מקמרדו. האי הוא חלק משטח חסות רוס, עליו טוענת ניו זילנד לשליטה. באי יש תחנות מחקר קבועות: האחת של ארצות הברית - תחנת מקמרדו - והאחרת של ניו זילנד - בסיס סקוט. שטח האי הוא 2,460 קילומטרים רבועים והפסגה הגבוהה ביותר, הר ארבוס, מתנשאת לרום של 3,794 מטרים. בגלל נוכחות מתמדת של קרחונים בין האי ובין היבשת, האי נתפס כחלק בלתי נפרד מהיבשת. על האי יש ארבעה הרי געש, הר ארבוס הפעיל, הר טרור, הר טרה נובה והר בירד. כף מקאיי מהווה קצה דרום-מזרחי של האי. האי התגלה על ידי ג'יימס קלארק רוס ב-1841. מאוחר יותר העניק רוברט פלקון סקוט לאי את השם "רוס" על שם חוקר הארצות שגילה אותו. זה האי הדרומי ביותר, שניתן להגיע אליו בשייט, לכן שימש ומשמש כבסיס יציאה למשלחות מחקר רבות. חוות טורבינות הרוח של האי רוס ממוקמת בגבעת קרייטר, אחד האזורים הבודדים באי שאינם מכוסים קרח. החווה כוללת 3 טורבינות המספקות את צורכי האי וצרכי תחנת מקמרדו. מדיה וקבצים בנושא רוס בוויקישיתוף רוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Mount Erebus, Antarctica באתר The Earth Observatory Poirot, Ceisha, Volcanic Hazard Assessment of Mount Erebus, Ross Island, Antarctica, UC Research Repository Ross Island and Mount Erebus באתר coolantarctica.com Ross Island wind farm באתר meridianenergy The Ross Island Wind Farm Project, Antarctica ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של אנטארקטיקה ובנושא איים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חאתים

החאתים או ההאנתים היו עם עתיק, שאכלס את האזור שנקרא "ארץ החאתי" (כיום באזור אסיה הקטנה). החאתים היו קיימים כבר בתקופת האימפריה של סרגון מאכד (שנת 2300 לפנה"ס לערך), עד שנטמעו בהדרגה בין השנים 2000–1700 לפנה"ס לתוך החתים. לעם החאתי לא היה כתב. חוקרים מסתמכים במחקריהם על מקורות וכתובות שהופיעו בכתבי עמים אחרים. מנהיגי החאתים כתבו כנראה באכדית כדי לנהל עסקים עם אשור. השם העתיק "ארץ החאתי" לאסיה הקטנה נמצא על לוחות בכתב יתדות מתקופת סרגון הגדול מאכד (2350–2150 לפנה"ס). על פי מסמכים, סרגון הגדול נלחם במלך החאתי. החאתים דיברו בשפה שאינה הודו-אירופית, הנקראת חאתית. חוקרים רבים חושבים שהשפה החאתית קשורה לקבוצת השפות הקווקזיות הצפון-מערביות (צ'רקסית, אבחזית, אוביחית ואבזינית). במשפחות צ'רקסיות רבות שם המשפחה מתחיל ב"חאת" או "האת", ולאחד השבטים הצ'רקסיים הידועים קוראים "חתוקאי" (באדיגית: Хьатыкъуай) שפירושו "בני חאתי" (Хьаты = חאתי, Къуэ = בן). מדיה וקבצים בנושא חאתים בוויקישיתוף חאתים, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה ובנושא טורקיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אוביחית

אוּבִּיחִית (באדיגית: Убыхбзэ) הייתה שפה ששויכה לקבוצת השפות הקווקזיות הצפון-מערביות ודוברה על ידי האוביחים, שחיו לאורך חופו המזרחי של הים השחור לפני שגורשו בגלות הצ'רקסים לטורקיה. השפה נכחדה לאחר מותו של דוברה האחרון, טוופיק אסינץ, שהתגורר בטורקיה, ב-7 באוקטובר 1992. הייתה זו השפה בעלת מספר העיצורים הגדול בעולם: 84 עיצורים פונמיים אך רק 2 תנועות פונמיות. לשפה האוביחית לא הייתה מעולם גרסה בכתב.
אוביחים

האוביחים (באדיגית: Убыххэр, באנגלית: Ubykh people) היו שבט צ'רקסי ששפתו הייתה השפה האוביחית, שהיא אחת השפות הקווקזיות הצפון-מערביות. השפה היא שפה נכחדת ודוברה האחרון מת בשנת 1992. האוביחים ישבו סמוך לים השחור באזור העיר סוצ'י של ימינו. האימפריה הרוסית גרשה את האוביחים מהאזור החל מה-6 במרץ ועד ה-12 במאי 1864, והם התיישבו בסופו של דבר במספר כפרים במערב טורקיה. על מנת להימנע מאפליה, עודדו זקני האוביחים את אנשיהם להיטמע בתרבות הטורקית, והם הפכו לאומה של חקלאים. מדיה וקבצים בנושא אוביחים בוויקישיתוף
ללוש

האם התכוונתם ל... גבי ללוש – ראש עיריית דימונה בין 1989 ל-2003 עופר ללוש – צייר ופסל ישראלי קלוד ללוש – במאי ותסריטאי יהודי-צרפתי שלמה ללוש – ראש מועצת מעלה אפרים
גאורגי טובסטונוגוב

גאורגי טובסטונוגוב (ברוסית: Гео́ргий Алекса́ндрович Товстоно́гов ; ‏28 בספטמבר 1915 – 23 במאי 1989, לנינגרד) היה במאי תיאטרון סובייטי. הוא זכה ארבע פעמים בפרס סטלין (1950, 1952, 1968 ו-1978) והוענק לו התואר אמן העם (1957). על פעילותו בתחום הקולנוע הוענקו לו מספר עיטורים וכן תואר גיבור העמל הסוציאליסטי. ב-1958 זכה בפרס לנין. גאורגי טובסטונוגוב נולד בשנת 1915 בטביליסי (לפי הגרסה הרשמית. אחותו טוענת שמשפחה עברה לטביליסי רק בשנת 1919 וגאורגי נולד בסנקט פטרבורג). אביו היה מהנדס בתחום מסילות הרכבת וכיהן בתפקיד בכיר במשרד התחבורה. אמו הייתה הזמרת הגאורגית תמר פַּפּיטַשווילי. בגיל 15 גאורגי טובסטונוגוב סיים את לימודי בית הספר בטביליסי והחל ללמוד הנדסה בטכניון למסילות הרכבת המקומי. במקביל הוא בילה זמן רב בתיאטרון של טביליסי בו הדוד שלו עבד כשחקן. בשנת 1931 טובסטונוגוב עזב את לימודי הנדסה והחל לעבוד כשחקן ועוזר במאי בתיאטרון לנוער בטביליסי. בשנת 1933 טובסטונוגוב החל ללמוד בימוי באוניברסיטה ללימודי משחק תיאטרלי במוסקבה. כדי שהוא יוכל להתקבל ללימודים הוא הוסיף שנתיים לגילו. החל משנה זו בכל המסמכים הרשמיים שנת 1913 צוינה כשנת לידתו. בשנת 1937, במהלך הטיהורים הגדולים אביו הואשם בריגול לטובת יפן. כתוצאה מכך טובסטונוגוב סולק מלימודים אך הוחזר לאחר מספר חודשים. לאחר סיום הלימודים, הוא חזר לטביליסי ועד לשנת 1946 עבד כבמאי בתיאטרון רוסי בעיר. בשנת 1946 טובסטונוגוב עבר למוסקבה ובמשך שלוש שנים היה במאי בתיאטראות שונות של העיר. בשנת 1949 טובסטונוגוב עבר ללנינגרד ובשנת 1950 קיבל מינוי של במאי ראשי בתיאטרון על שם קומסומול בעיר. בתיאטרון זה הוא עבד במשך ארבע עונות והיו לו מספר הצלחות. על שתי הצגות שהוא העלה בתיאטרון זה לבמה טובסטונוגוב קיבל פרס סטלין בשנת 1950 ו-1952. ההצלחה הגדולה שלו הייתה בשנת 1955 בתיאטרון דרמה על שם פושקין בעיר. הצגתו "הטרגדיה האופטימיסטית" על פי מחזה של וסבולוד וישנבסקי זכה להצלחה בלתי רגילה. על הצגה זו הוא קיבל פרס לנין בשנת 1958. בשנת 1956 טובסטונוגוב קיבל הצעה להיות במאי ראשי של תיאטרון הדרמה הגדול בלנינגרד. במשך שבע שנים בתיאטרון זה הוחלפו 7 במאים ראשיים. צוות השחקנים של התיאטרון היה גדול ואף במאי לא היה מצליח להסתדר איתם. תחילה טובסטונוגב סירב לקבל את המינוי אך בסופו של דבר הסכים. מייד עם תחילת כהונתו הוא הביא ביחד איתו מספר אנשי מנהלה ופיטר כשליש מהשחקנים. טובסטונוגוב כיהן בתפקיד כ-33 שנים ובתקופה זו התיאטרון הפך לתיאטרון הדרמה הטוב בעיר ואחד הטובים בברית המועצות כולה. במהלך עבודתו בתיאטרון זה טובסטונוגוב קיבל פעמיים פרס ברית המועצות - בשנת 1968 ו-1978 על ההצגות שביים. בשנת 1966 טובסטונוגוב חתם על "מכתב 25" שהופנה לליאוניד ברז'נייב וציין צורך בגילוי עובדות הקשורות עם פשעי יוסיף סטלין במהלך שלטונו. בשנת 1960 טובסטונוגוב התמנה לפרופסור ב"אקדמיה ותיאטרון, מוזיקה וקולנוע" בלנינגרד בה היה מלמד. ב-23 במאי 1989 טובסטונוגוב סיים חזרה כללית למחזה חדש ובמהלך נסיעה הוא נפטר. טובסטונוגוב הוטמן במנזר אלכסנדר נבסקי בסנקט פטרבורג. בשנת 1992 התיאטרון בו טובסטונוגוב עבד 33 שנים קיבל את שמו והוא נקרא עתה "תיאטרון הדרמה הגדול על שם טובסטונוגוב". טובסטונוגוב היה נשוי פעמיים - לשחקנית תיאטרון סלומה קנצ'לי בשנים 1943-1945 ולשחקנית אינה קונדרטייבה בשנים 1958-1962. מדיה וקבצים בנושא גאורגי טובסטונוגוב בוויקישיתוף גאורגי טובסטונוגוב, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) סרט תיעודי על טובסטונוגוב גאורגי טובסטונוגוב, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
משאף

משאף הוא אביזר רפואי המשמש להכנסת תרופה לגוף דרך הריאות. הוא משמש בעיקר לטיפול במחלות נשימה חסימתיות, כגון אסתמה ומחלת ריאות חסימתית כרונית. צריכת התרופה נעשית על ידי לחיצה, המשחררת את התרופה מהמשאף לתוך הפה, ובו זמנית שאיפתה לריאות. ישנם משאפי תרסיס ומשאפי אבקה יבשה. משאפי תרסיס הם הצורה המפורסמת ביותר למשאף המודרני, מופיעים גם בסרטים כאשר רוצים להראות מטופלים אסתמטיים. משאפי תרסיס יצאו לשוק כבר במחצית השנייה של המאה ה-20. הם מכילים את חלקיקי התרופה בתוך נוזל או גז המהווים מדחף התרופה. באמצעות לחיצה על המשאף, משתחררת התרופה לחלל הפה וחלקיקיה הקטנים מגיעים לריאות. למשאפי תרסיס, קיימת מגבלה של קואורדינציה, משום שיש מטופלים שמתקשים לתפעלם, ולכן פותחו משאפי תרסיס, שמופעלים על ידי נשימת המטופל (breath actuated), למשאפים אלו שסתום שמשחרר את מנת התרופה, ברגע שהמטופל שואף במשאף. לעיתים נעשה שימוש במשאף יחד עם מרווחַ (spacer, ספייסר), מכל המחובר למשאף ובקצהו פיה. התרופה משוחררת מהמשאף אל הספייסר, ונשאפת מהספייסר. הספייסר מקטין את שיעור איבוד התרופה בפה ובגרון, מקל על המתקשים לתזמן את הלחיצה על המשאף עם שאיפת התרופה (למשל תינוקות ופעוטות) ומקטין תופעות לוואי הנובעות ממגע התרופה בפה. משאפי אבקה יבשה מכילים אבקה של התרופה (בגודל חלקיקים מיקרוני) מעורבבת עם אבקה אחרת, בדרך כלל לקטוז (המהווה את האבקה הנשאית של התרופה). בעת שאיפה, החלקיקים של התרופה משתחררים מהאבקה הנשאית. גודלם הזעיר של החלקיקים מאפשר הגעתם לריאות, בעוד שחלקיקי לקטוז גדולים נשארים בפה או בחלק האחורי של הגרון. ככל שהמטופל יכול לשאוף יותר בחוזקה, כך יותר חלקיקי תרופה ישתחררו ויגיעו לריאות. קיימים כיום סוגים רבים של משאפי אבקה יבשה, המשתנים בעיצובם, וניתן לסווגם באופן כללי לשני סוגים: משאפים שמכילים את האבקה והתרופה כבר בתוך המכשיר משאפים עם קפסולה היתרון שלהם הוא בכך שהם מכילים את התרופה כבר בתוך המשאף. דוגמאות למשאפים אלו כוללים את המשאפים: דיסקוס, טורבוהלר, אליפטה. בסוג זה של משאף קיים צג המראה על מספר המנות שנשארו במשאף, על מנת שהמטופל ידע האם עליו לרכוש משאף חדש בקרוב. משאפים כוללים את מכשיר המשאף, העשוי מפלסטיק, וכמוסות המכילות את האבקה ובתוכה התרופה. על המטופל להכניס את הכמוסה לתחתית המשאף, בה יש נקבים המנקבים את הקפסולה. לאחר הניקוב, המטופל יכול לשאוף את האבקה ולקבל את האפקט הטיפולי של התרופה. בארצות הברית, היו דיווחים על אנשים שבלעו את הקפסולות לפני השימוש במשאף, לכן חשוב מאוד להבין כי הקפסולה איננה מיועדת לבליעה כי אם לשימוש בתוך המשאף. אינהלציה מדיה וקבצים בנושא משאפים בוויקישיתוף פרופסור בנימין וולוביץ, אמצעי עזר לטיפול באסתמה, באתר "כל מה שעליך לדעת על אסתמה בילדים" טיפול בקוצר נשימה בילדים עם spacer, באתר "דוקטורס" תוכנית אישית לטיפול באסתמה, אתר מכבי שירותי בריאות ה-FDA הוציא אזהרה ב-2008 על אנשים שבלעו את הקפסולה משום שלא הבינו שהיא מיועדת לשימוש בתוך המשאף, http://www.fda.gov/Drugs/DrugSafety/PostmarketDrugSafetyInformationforPatientsandProviders/ucm051132.htm הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
אטב כביסה

אטב כביסה או אטב הוא כלי תפיסה המאפשר תפיסת הבגדים על חבל כביסה למטרת ייבושם לאחר כיבוסם. אטב כביסה עשוי עץ, ולו חלק אחד הומצא על ידי קהילת השייקרים בראשית המאה ה-18. גרסה מאוחרת של אטב זה נרשמה כפטנט בארצות הברית על ידי ג'רמי ויקטור אופדבק. אטב זה היה מוט עץ, שבו חריץ שאפשר תפיסת הבד שנתלה על חבל הכביסה. החריץ הצר מנע את נפילת האטב. אטבים אלה היו עשויים עץ גמיש אשר שמר על צורת החריץ הצרה. האטב המודרני הומצא על ידי דייוויד סמית' מורמונט בשנת 1853 והוא כולל שתי פיסות עץ או פלסטיק המוחזקות יחד באמצעות קפיץ. דגם זה של אטב פותח על ידי סולון מור בשנת 1887. הפסל קלאס אולדנבורג יצר פסל בשם "אטב כביסה" (Clothespin) הממוקם כיום מול בית עיריית פילדלפיה שבארצות הברית. הילרי גרינבאום וצ'ארלס וילסון, ההיסטוריה של אטב הכביסה, הניו יורק טיימס, 11 במאי 2012 אטבי כביסה ממדינות העולם
מאבק נוצות

מאבּק נוצות הוא מתקן המשמש לניקוי אבק מרהיטים או יצירות אמנות. המתקן עשוי ידית (לרוב עשויה עץ או פלסטיק אך לעיתים גם שריון צב או שנהב), אליה מחוברות נוצות. בעבר נעשה שימוש בעיקר בנוצות יען אולם כיום נעשה שימוש גם בנוצות תרנגולת או נוצות סינתטיות העשויות חומרים פלסטיים. קיימים מתקנים עם נוצות נשלפות, כך שניתן להשאיר אותן מכוסות ומוגנות מפני נזק בזמן שהמתקן אינו בשימוש. מאבק נוצות מאפשר ניקוי מדפים שמונחים עליהם חפצים רבים, כי גמישות הנוצות מאפשרת ניקוי האבק מבלי להזיז את החפצים, וכן מאפשרת ניקוי קורי עכבישים המצויים בפינות גבוהות או בסמוך לתקרות. מאבק הנוצות הומצא באיווה שבארצות הברית בשנת 1870, בייצור מברשת מנוצות תרנגול הודו. בשנת 1874 נוסדה חברת הוג דסטר (Hoag Duster) לייצור מברשות על בסיס רעיון זה. באותה שנה סוזן היבארד מלייק ז'נבה שבויסקונסין פיתחה מנוצות תרנגול הודו את מאבק הנוצות, וב-13 בנובמבר 1874 רשמה פטנט שמספרו 177,939 אשר נרשם ב-30 במאי 1876. רישום פטנט זה הביא למאבק משפטי ממושך בינה לבין בעלה, ג'ורג' היבארד, ולבסוף בדצמבר 1881 קבע בית המשפט לערעורים של המחוז השביעי בשיקגו כי סוזן היא בעלת הפטנט. מאבקים מנוצות יען פותחו ביוהנסבורג שבדרום אפריקה בשנת 1903 על ידי המיסיונר הנרי בקנר. בקנר שב לארצות הברית ובשנת 1913 פתח חברה לייצור מאבקים העשויים נוצות יען באתול שבמסצ'וסטס. ההיסטוריה של המצאת מאבק הנוצות פטנט 177,939, ארצות הברית
רימון (שבועון)

רימון הוא שמו של שבועון שהחל לצאת לאור בישראל בשנת 1956 ביוזמה ובמימון של השב"כ, כשבועון מתחרה לשבועון "העולם הזה", ונסגר כעבור שנה וחצי. "העולם הזה" היה כלי ביטוי אנטי-ממסדי קיצוני וביקר בחריפות את שלטונו של דוד בן-גוריון ומפלגתו מפא"י. כן תקף השבועון את שירותי הביטחון, שאותם כינה "מנגנון החושך". עורך השבועון, אורי אבנרי, היה בין הראשונים שקראו למתן זכויות לעם הפלסטיני. "העולם הזה" צבר פופולריות רבה בישראל וזכה לתפוצה גבוהה. השבועון היה לצנינים בעיני הממסד של מפא"י באותם הימים, וכונה בפיהם "השבועון המסוים". איסר הראל, הממונה על שירותי הביטחון, חשש כי השבועון מהווה מקור להסתה חתרנית. לכן, החליט לממן בשנת 1956, מתקציב שירותי הביטחון, הוצאה לאור של שבועון מתחרה, בשם "רימון". הראל קיווה ששבועון זה יגרום לנטישת קוראים של "העולם הזה" ונדידתם ל"רימון". הגיליון הראשון יצא באוגוסט 1956. עורכו הראשי של "רימון" היה הסופר שלמה טנאי, והעורך האחראי היה העיתונאי חזי לופבן. עם הכותבים בשבועון נמנו דוד אבידן, אהד זמורה, יעקב אגמון, מרדכי נאור ואריה אבנרי. השבועון היה בעל נימה סנסציונית, והודפס בצבע - דבר נדיר בעיתונות העברית באותה תקופה. "רימון" נהנה גם ממידע שסיפקו לו שירותי הביטחון. בשבועון נכללו גם התקפות ישירות על "העולם הזה" ועורכו, אורי אבנרי. רימון ביקר גם את האנציקלופדיה העברית בעריכת ישעיהו לייבוביץ, לאור ערכים שונים שראו כבעלי הטיה לטובת תנועת החרות ובפרט ערכים שכתב אליעזר ליבנה. בטאון תנועת חרות, העיתון "חרות", התפלמס עם ביקורת זו וציין ש"רימון" הוא "ביטאון הש.ב." שלמה טנאי, עורך "רימון", טען בשיחה ב-4 בספטמבר 1956 שתפוצת העיתון גבוהה מתפוצת "העולם הזה". אך העיתון לא שרד. "רימון" נפל ברמת הכתיבה שלו מ"העולם הזה", ונתפס בציבור כעיתון של הממסד, מה שבאופן אירוני חיזק את "העולם הזה" כעיתון אנטי־ממסדי. בסופו של דבר, תוכניתו של איסר הראל נכשלה, ו"רימון" נסגר באפריל 1958. מרדכי נאור, רבותי, העיתונות, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2004, הפרק "רימון נגד העולם הזה", עמ' 158–167. Oren Meyers, Israeli Journalists as an Interpretive Community: A Case Study of 1950s Mainstream Journalistic Attitudes towards Haolam Hazeh, University of Haifa רימון (שבועון), בלקסיקון "העין השביעית" לתקשורת ועיתונות אלי אשד, עוז יעוז נגד העיתונאים, 18 באוקטובר 2003 אורן פרסיקו, ‏"תשקורת" - ריאיון עם חזי לופבן על השבועון רימון בעיתון גלובס, באתר גלובס, 14 ביולי 2004 אריק וייס, הסוד נחשף: כך מימן השב"כ שבועון שנועד להגן על הממשלה, באתר nana10‏, 14 במאי 2016 חן מלול, "רימון": הנשק הסודי שהקים השב"כ כדי לנגח את אויבי הממסד, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, 29.10.2017 במערכת האנציקלופדיה העברית הוקמה שלוחה של "חרות", חרות, 12 במרץ 1958 השבועון המסוים, באתר העין השביעית, 25 באוקטובר 2007 במערכת האנציקלופדיה העברית הוקמה שלוחה של "חרות", חרות, 12 במרץ 1958