laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
הסכם אוחריד

הסכם אוחריד, המכונה OFA Ohrid Framework Agreement, הוא הסכם אשר נחתם בעיר המקדונית אוחריד בין שני חלקיה של מקדוניה הצפונית (המקדוני והאלבני) ב־2001. מאז ההכרזה על עצמאותה של מקדוניה ב-1991 (לאחר פירוק יוגוסלביה) התפתח עימות בין שני הצדדים, עקב הכרזתו של הרוב המקדוני על המדינה כ"מדינת הלאום של העם המקדוני". האלבנים, ששאפו להגדרה עצמית לאומית אף הם, יצאו כנגד הגדרתה הלאומית של המדינה, ונאבקו כנגד מה שכינו "קיפוח פוליטי, כלכלי וחברתי". ב-13 באוגוסט 2001, לאחר התערבות נציגי האיחוד האירופי, נחתם ההסכם, אשר עיקריו הם הגדרתה של מקדוניה כמדינתם הרשמית של שני הלאומים. ההסכם מעניק שוויון לאלבנים במערכות השלטון והחקיקה. החותמים על ה- OFA היו מנהיגי ארבע המפלגות הפוליטיות הגדולות ביותר במקדוניה (שתי המקדוניות האתניות הגדולות ושתי המפלגות האלבניות האתניות הגדולות ביותר), הנשיא ונציג מיוחד אחד של ארצות הברית והאיחוד האירופי. ההסכם כולל, למשל, דיון בשפתה הרשמית של המדינה. עד אז הייתה רק המקדונית שפה רשמית במדינה. ההסכם מעניק לכל שפה שאותה דוברים למעלה מעשרים אחוזים מתושבי המדינה מעמד רשמי לצד המקדונית. נכון להיום, רק האלבנית עומדת בקריטריון זה, והיא מדוברת על ידי 25% מתושבי מקדוניה. ההסכם המלא באתר מועצת אירופה Dejan Marolov, Understanding the Ohrid Framework Agreement, SpringerLink ערך זה הוא קצרמר בנושא אמנות והסכמים ובנושא מקדוניה הצפונית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ארמון לינלית'גו

ארמון לינלית'גו (באנגלית: Linlithgow Palace) היה ארמון ששימש את בית המלוכה הסקוטי, ששרידיו ממוקמים בקרבת העיר לינלת'גו שבמערב לות'יאן בסקוטלנד, כ-20 קילומטר מערבית לאדינבורו. החל מהמאה ה-12 הייתה במקום בו נמצאים כיום שרידי הארמון אחוזה השייכת לבית המלוכה הסקוטי. האחוזה נהרסה ובמקומה נבנתה מצודה מבוצרת על ידי כוחות אנגליים במאה ה-14 בהוראתו של מלך אנגליה אדוארד הראשון, בשל מיקומו האסטרטגי של המבנה (בין טירת אדינבורו לטירת סטירלינג). בשנת 1424 החל מלך סקוטלנד ג'יימס הראשון לבנות במקום ארמון עבור בית המלוכה הסקוטי. סביב הארמון נבנו גנים רשמיים. הארמון הורחב על ידי המלכים ג'יימס השלישי, ג'יימס הרביעי וג'יימס החמישי (אשר נולד בארמון) - שבנה את בית השער של הארמון ואת המזרקה המפוארת בחצר הארמון. מרי מלכת הסקוטים נולדה בארמון בשנת 1542 ונהגה להתגורר בו במהלך שנות מלכותה. לאחר איחוד הכתרים בשנת 1603 עברה חצר המלוכה ללונדון ופסק השימוש בארמון לינלת'גו. המלך אנגליה ג'יימס הראשון נהג לבקר במקום ואף הרחיב אותו בין השנים 1618–1622, אולם לאחר מלכותו של ג'יימס הראשון לא ביקרו מלכי אנגליה בארמון (למעט המלך צ'ארלס הראשון שישן בארמון לילה אחד בשנת 1633). בשנת 1745 שהה בארמון הנסיך צ'ארלי היפה זמן קצר, אולם לא לן בו. בינואר 1746 צבאו של דוכס קמברלנד העלה את הארמון באש. מאז המאה ה-19 נעשו מספר פעולות לשימור הארמון, וכיום הארמון פתוח לציבור ומנוהל על ידי קרן סקוטלנד ההיסטורית. החזית הדרומית של הארמון החזית המזרחית של הארמון החזית הצפונית והמערבית של הארמון מדיה וקבצים בנושא ארמון לינלית'גו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ארמון לינלית'גו
ג'ו טורה

ג'וזף "ג'ו" פול טורה (באנגלית: Joseph "Joe" Paul Torre; נולד ב-18 ביולי 1940 בברוקלין ניו יורק) הוא שחקן ומנג'ר בייסבול אמריקאי לשעבר מליגת ה-MLB. לטורה 2,326 ניצחונות כמנג'ר והוא ממוקם במקום החמישי ברשימת המנצחים של כל הזמנים במייג'ור ליג בייסבול. טורה החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת מילווקי ברייבס בה שיחק מ-1960 ועד 1968, בשנת 1969 טורה עבר לסנט לואיס קרדינלס שם שיחק עד שנת 1974. בשנת 1975 עבר טורה לניו יורק מטס בה שימש כמאמן שחקן. ב-1977 פרש המנג'ר של המטס, וג'ו טורה נבחר להחליפו, מאחר שהאמין כי לא יוכל לשמש בשני התפקידים במקביל פרש ממשחק פעיל ושימש בתפקיד המנג'ר של הקבוצה עד שנת 1981, במהלך תקופה זו לא רשם עונה עם מאזן ניצחונות חיובי. בשנת 1982 חזר טורה לאטלנטה ברייבס בתור מנג'ר וכבר בעונתו הראשונה הצעיד את הקבוצה לזכייה בראשות הבית הוא נשאר בתפקיד עד שנת 1984. בשנת 1985 עשה טורה הפסקה מאימון ועבר לשמש כשדרן ופרשן ספורט, הוא חזר לקריירת האימון רק בשנת 1990, כמנג'ר של הסנט לואיס קרדינלס. בשנת 1996 טורה עבר לניו יורק יאנקיז ובעונה הראשונה תחת הנהגתו הקבוצה זכתה בוורלד סיריס אחרי 18 שנות בצורת. בשנים 1998-2000 הוביל את היאנקיז לזכייה ב-3 אליפויות רצופות נוספות. לאחר עונת 2007 התפוטר טורה, ומונה למנג'ר של הלוס אנג'לס דודג'רס. MVP של ה-MLB לשנת 1971 נבחרת האולסטאר של הנשיונל ליג 9 פעמים - 1963, 1964, 1965, 1966, 1967, 1970, 1971, 1972, 1973 פעמיים מאמן השנה באמריקן ליג - 1996 ו-1998 מדיה וקבצים בנושא ג'ו טורה בוויקישיתוף ג'ו טורה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ג'ו טורה, באתר Baseball-Reference.com MLB ג'ו טורה, באתר Baseball-Reference.com ליגות אחרות ג'ו טורה, באתר ESPN.com MLB ג'ו טורה, באתר MLB.com ג'ו טורה, באתר The Baseball Cube
קונור אוברסט

קונור מולן אוברסט (באנגלית: Conor Mullen Oberst; נולד ב-15 בפברואר 1980) הוא זמר-יוצר אמריקאי, הידוע בעיקר כחבר הלהקה ברייט אייז. בעברו אוברסט היה גם חבר בלהקות נוספות, בהן קומנדר ונוס (Commander Venus), דספרסידוס (Desaparecidos) ופארק אבניו (.Park Ave). אוברסט הוא אחד מחבריה המייסדים של חברת התקליטים העצמאית סאדל קריק, המפיצה להקות שונות, בהן קרסיב (Cursive), דספרסידוס (Desaparecidos), הפיינט (The Faint), ריילו קיילי (Rilo Kiley), ברייט אייז. אוברסט ייסד את חברת התקליטים טים לאב (Team Love). מטרת הקמת החברה הייתה, במילותיו, כדי לעשות דברים שונים, או קטנים יותר, שלא יכולנו לעשות בסאדל קריק כגון אלבומי הסולו של טילי והוול (Tilly and the Wall) והזמרת ג'ני לואיס יחד עם התאומות ווטסון (The Watson Twins). אוברסט נמשך למוזיקה מגיל צעיר מאוד, והושפע רבות מאהבתו של אחיו ללהקה הקיור. אוברסט צוטט כשאמר שאוסף הסינגלים הראשון של הקיור, Staring at the Sea, היה האלבום הראשון אותו קנה, וכמו כן הוא אחד האלבומים המועדפים עליו. אני חושב שזה היה בכיתה ג'... קניתי את הקלטת בחנות תקליטים מקומית בשם Homer's in Omaha. פשוט אהבתי את קולו של רוברט סמית. זה פשוט נשמע טוב. אוברסט הושפע רבות מהמוזיקאים המקומיים דייב דונדרו וסיימון ג'וינר. ג'וינר כתב את השיר "Burn Rubber", אשר להקתו של אוברסט, ברייט אייז, ביצעה לו גרסת כיסוי שיצאה כסינגל בשם "Take It Easy (Love Nothing)". ג'וינר ואוברסט נהגו לעשות סיבובי הופעות קטנים, בעיקר בסופי שבוע, מכיוון שלג'וינר יש משפחה. בנוסף, אוברסט הושפע רבות מתחיית הפולק של שנות ה-60 ומאמנים כגון ניל יאנג, לאונרד כהן, וזמרת הקאנטרי אמילו האריס. באחת מהופעותיו חידש אוברסט יחד עם ג'ים ג'יימס ומ. וורד את שירו של ניל יאנג "Out on the Weekend". כמו כן, הריס שרה בכמה מן השירים באלבומה של ברייט אייז, I'm Wide Awake, It's Morning. אוברסט מושפע גם מן המוזיקאי אליוט סמית', ואף מבצע גרסת כיסוי של שירו "The Biggest Lie" בהופעותיו. מדיה וקבצים בנושא קונור אוברסט בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קונור אוברסט קונור אוברסט, ברשת החברתית פייסבוק קונור אוברסט, ברשת החברתית אקס (טוויטר) קונור אוברסט, ברשת החברתית אינסטגרם קונור אוברסט, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) קונור אוברסט, באתר ספוטיפיי קונור אוברסט, באתר Last.fm (באנגלית) קונור אוברסט, באתר AllMusic (באנגלית) קונור אוברסט, באתר MusicBrainz (באנגלית) קונור אוברסט, באתר Discogs (באנגלית) קונור אוברסט, באתר Songkick (באנגלית) קונור אוברסט, באתר Genius קונור אוברסט, באתר SecondHandSongs
אלבום סולו

במוזיקה פופולרית, אלבום סולו הוא אלבום המיוחס באופן רשמי למוזיקאי יחיד ולא להרכב מוזיקלי. לעיתים אלבום סולו עשוי להיות "סולו" במובן הקלאסי (יצירה המנוגנת ומושרת על ידי מבצע בודד), אך בדרך כלל הכוונה לאמן שהיה חלק מלהקה והחליט להקליט אלבום מחוץ למסגרת הלהקה, כשהוא נעזר בנגנים נוספים בתהליך ההפקה של האלבום. הסגנון של אלבום סולו עשוי להיות שונה מהסגנון המזוהה עם להקתו של האמן. כמו כן, בדרך כלל אמנים המקליטים אלבומי סולו נעזרים בנגנים שלא היו בלהקתם, אם כי מקובל לשלב מדי פעם גם את חברי הלהקה האחרים בהקלטות, בין אם כגימיק ובין כמחווה חברית. לדוגמה, דני בסן שהתפרסם כסולנה של להקת "תיסלם," הוציא לאחר פירוק הלהקה את אלבומי הסולו "דני בסן" (1985), "הילד שבי" (1989) ו"חלום שכחה" (1992). באלבומים אלה ניגנו בעיקר נגני אולפן שלא היו מזוהים עם "תיסלם." בנוסף לחופש היצירה האמנותי, נהנים אמני סולו מהסמכות לקבל החלטות בנוגע להפקה ולצליל, ויכולים להחליף נגנים כראות עיניהם. בנוסף לכך, הם זוכים בדרך כלל במרבית ההכנסות ממכירת האלבום. בעקבות הצלחת הלהקה הזמר הופך להיות לכוכב, ובשלב מסוים הוא רואה כי הוא מספיק פופולרי כדי לצאת לקריירת סולו, שתביא לו (לרוב) את עיקר תשומת הלב ורווחים גדולים יותר. דוגמאות בולטות: מייקל ג'קסון, רובי ויליאמס, ביונסה וג'סטין טימברלייק. סכסוכים בין חברי הלהקה, לרוב בשל חילוקי דעות מקצועיים, כשהזמר אינו מרוצה מן הקו המוזיקלי של להקתו, ולכן באלבום סולו יוכל הזמר ליצור את המוזיקה כראות עיניו. דוגמאות בולטות: הסרט "מה שאת עושה לי" (1996) עוסק בנושא זה. הלהקה הגיעה לסוף דרכה והיא מתפרקת. חברי הלהקה משתמשים בפופולריות שלהם מימי הלהקה במטרה לפתוח בקריירת סולו. דוגמאות בולטות: חברי להקת הביטלס, ספייס גירלז, דסטיניז צ'יילד. ישנם סולנים של להקות שהוציאו אלבומי סולו כשלהקתם עדיין פעילה, ולמרות זאת הלהקה לא התפרקה (דוגמאות בולטות: מייקל ג'קסון וחמישיית הג'קסונים וג'ון בון ג'ובי ובון ג'ובי). לעומת זאת ישנם להקות שהכריזו על הפסקת פעילות, כשבזמן זה יצאו חברי הלהקה לקריירות סולו כושלות, דבר שהביא לבסוף לאיחוד מחודש של הלהקה (דוגמאות בולטות: בקסטריט בויז וטייק ד'את). אריק איינשטיין - היה חבר בלהקות בצל ירוק, שלישיית גשר הירקון והחלונות הגבוהים. שלום חנוך - היה חבר בלהקות השלושרים, חבורת לול ותמוז. כל חברי להקת כוורת, למעט המתופף מאיר פניגשטיין. יהודה פוליקר - היה חבר בלהקת בנזין. ירדנה ארזי - הייתה חברה בלהקה שוקולד מנטה מסטיק.
ח'ליל אל-חיברי

ח'ליל אל-חיברי (בערבית: خليل الحبري; תעתיק מדויק: ח'ליל אלחברי; 1904–1979) היה פוליטיקאי ואיש עסקים לבנוני, ראש ממשלת לבנון ה-19. אל-חיברי כיהן כחבר פרלמנט וכשר העבודות הציבוריות בממשלתו של סאמי א-סולח. ב-1952 הצטרף לוועד המנהל של חברת המים בעיריית ביירות. מאוחר יותר התמנה ליושב-ראש הוועד, כיהן בתפקיד עד 1972 והיה שותף פעיל להפיכתו של מתקן המים בביירות למפותח וחדיש. אל-חיברי זכור בעיקר בשל הסכמתו לכהן כראש ממשלה זמני במהלך מלחמת האזרחים הראשונה בלבנון. תוך זמן קצר הוחלף בתפקיד על ידי רשיד כראמי שהקים ממשלת אחדות ופיוס לאומית. אביו הוא תופיק אל-חיברי, אחד ממייסדי תנועת הצופים בלבנון, ואחיו של מֻחַמד אל-חיברי שזכה בפרס זאב הארד, פרס המוענק על ידי ארגון הצופים העולמי על תרומה יוצאת דופן לארגון. ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מונטגומרי

האם התכוונתם ל... בלוטות מונטגומרי – צבר בליטות על גבי העטרה של פטמה מקומות: מונטגומרי (אלבמה) – בירת אלבמה מחוז מונטגומרי – שמם של מספר מחוזות ברחבי ארצות הברית אישים: אליזבת מונטגומרי – שחקנית אמריקאית ברנרד לו מונטגומרי – פילדמרשל, מצביא בריטי בתקופת מלחמת העולם השנייה, בה, בין היתר, פיקד על הארמייה השמינית בקרבות בצפון-אפריקה ג'ים מונטגומרי – שחיין אמריקאי וס מונטגומרי – גיטריסט ג'אז אמריקאי טים מונטגומרי – אצן אמריקאי לוסי מוד מונטגומרי – סופרת קנדית פלורה מונטגומרי – שחקנית צפון אירית קנדי מונטגומרי – עקרת בית אמריקאית שהואשמה ברצח אשת המאהב שלה. אישים ששמם הפרטי הוא מונטגומרי
חושם

האם התכוונתם ל... למך (משחק קלפים) – משחק קלפים. נקרא גם חושם חושם מארץ התימני (אנ') – המלך השלישי משמונת מלכי אדום לפי המקרא חוּשִׁים – בנו היחיד של דן בן יעקב חושם – דמות הומוריסטית-ספרותית
יהודה צלליכין

יהודה אידל צלליכין (7 בספטמבר 1861 - 19 בספטמבר 1941) היה מחלוצי העלייה הראשונה, חבר ביל"ו, נמנה עם מייסדיה של המושבה ראשון לציון. צלליכין נולד בשקלוב שבבלארוס. אביו, משה צלליכין, היה דיין ממשפחת דיינים. כבן לדיין, למד יהודה בצעירותו בחדר ואחר כך בישיבה. בעקבות פרעות ה"סופות בנגב", הצטרף אל הביל"ויים במטרה לעזוב את רוסיה ולעלות לארץ ישראל. סדר עלייתם של הבילויים לארץ נקבע לפי תור. על פי סיפורים, תשוקתו של צלליכין לעלות לארץ בהקדם הייתה כה גדולה, עד שהציע לשלם כסף על מנת להקדים את תורו. הצעתו התקבלה, והוא עלה לארץ במקום מנחם אוסישקין, אשר ויתר זמנית על תורו. צלליכין עלה באונייה "לזרוב" יחד עם עוד חמישה חברים, והגיע לנמל יפו ב-11 באוגוסט 1882. אשתו, חסיה לבית בנינסון, נולדה בינואר 1862, בעיר בוריסוב, והתחנכה במינסק בבית אחיה יהושע דב בנינסון. בבואה לארץ הצטרפה למגורי הבילויים בבית אנטון איוב. השניים התארסו במקום ועברו יחדיו לראשון לציון. חתונתם נערכה ב-3 בפברואר 1884. צלליכין היה מן הראשונים שקבלו עליהם את הנתינות הטורקית ולכן נקנו על שמו אדמות רבות במקומות כדוגמת בן שמן, רוחמה ונחלת יהודה. כמו כן סייע ליהושע חנקין ברכישת אדמות רחובות, בכך שרכש אדמה לעצמו באזור. בהזדמנות זאת רכש נחלה ברחובות גם עבור אחיו, הרב צבי קאהן, רבם של יהודי פרנקפורט שגר באותה תקופה בגרמניה, ועלה מאוחר יותר לישראל והתיישב ברחובות. בעל זיכיון (יחד עם אשר לוין) לקו הדיליז'נס רחובות-יפו-רחובות. רב ממונה בראשון לציון מטעם הטורקים. מראשוני המייסדים ויו"ר של "קופת חקלאית" בראשון לציון. יושב ראש הראשון של "קופה הדדית לביטוח בהמות" בראשון לציון. צלליכין חי כל ימיו כאיכר בראשון לציון, והיה בעל כרמים ופרדסים בראשון לציון, ברחובות ובגדרה. את שמו כתב עם "א" בסוף (יהודא) על מנת לא לחלל את שם ה'. נפטר בראשון לציון ונטמן בבית העלמין הישן בעיר. על שמו נקרא רחוב יהודה צלליכין בראשון לציון. ראשון לציון התרמ"ב - התש"א, בעריכת דוד יודילביץ פעמי הגאולה - ספר הציונות הרוסית מראשית "חיבת ציון" עד מהפכת 1917, בעריכת עבר הדני, הוצאת טברסקי. סרטון באתר יוטיוב שצולם בשנת 1913 ובו נראים יהודה וחסיה צלליכין מדיה וקבצים בנושא יהודה צלליכין בוויקישיתוף דוד תדהר (עורך), "יהודה (אידל) צלליכין", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך א (1947), עמ' 118
מעמד האישה בעדה הדרוזית

מעמד האישה בעדה הדרוזית הוא נושא שהדת הדרוזית זו נתנה עליו את הדעת מאז ראשיתה. דתם של הדרוזים מחייבת מונוגמיה, כלומר לכל דרוזי מותר לשאת אישה אחת ולכל דרוזית מותר לשאת גבר אחד. הנישואים חייבים להיות בתוך העדה, עקב כך שהדת הדרוזית אינה-מקבלת נישואי תערובת עם בני זוג מדת אחרת. באיסור זה קיים שוויון מגדרי, כך שהדת והחברה אינם סובלנים כלל כלפי נישואים שכאלו מחוץ לקהילה - בין אם המדובר בגבר דרוזי ובין אם מדובר באישה דרוזית. בדרך כלל המשפחה הדרוזית מנתקת מגע עם בן/בת שנישא/ה בנישואי תערובת לבני דת אחרת. איגרת 8 באיגרות החוכמה, כינוי לכתבי הקודש הדרוזי, עוסקת במעמד האישה בעדה הדרוזית בתוך הקהילה פנימה. בפועל, החברה הדרוזית לא מעניקה לנשים שוויון הזדמנויות, ומעטות הנשים שמצליחות להגיע לעמדות מפתח ולתפקידי ניהול. עם זאת, הזכות לחינוך מיושמת בחברה זו ונשים רבות ממשיכות אף בלימודים על-תיכוניים, ויוצאות לעבוד עם סיום הלימודים. מערכת החוקים של הדת מאפשרת לאישה לבחור את בן זוגה, נותנת לה את האפשרות לגרש את בעלה ומעניקה לה את הזכות לרשת את הוריה. באופן מסורתי, דרוזיות משמשות בתפקיד העתקת כתבי קודש בכתב יד. יתרה מכך, הן יכולות להתמנות ככוהנת דת, שחשיבותו רבה, ואכן היו דרוזיות, כמו נט'ירה גֻ'נבלאט הלבנונית- סבתו של הפוליטיקאי הדרוזי-לבנוני וליד גֻ'נבלאט, שהיו בעלות עמדות כוח והשפעה בחברה הדרוזית. בשנת 2007 עלה לכותרות סיפורה של אנג'לינה פארס בת ה-18, דוגמנית דרוזית ילידת הכפר הערבי ראמה, ישראל, שעלתה לשלב הגמר של תחרות מלכת היופי של ישראל. בעקבות השתתפותה בתחרות קיבלה איומי רצח בגין "חילול כבוד העדה". המשטרה עצרה חמישה אנשים בחשד לניסיון רצח, ביניהם שני דודיה. לאחר שהופעל עליה לחץ מצד אנשי דת דרוזים היא נאלצה להודיע על פרישתה מהתחרות - לפני שלב הגמר. בשנת 2011, נרצחה אחותה, מאיה נג'ם פארס. רבים מהדרוזים המתגוררים בישראל מזדהים גם כישראלים ולגברים אף אחוז גיוס גבוה לצה"ל, זאת לעומת הנשים הדרוזיות שכמעט ולא מתגייסות כלל עקב דרישותיהם של ראשי הקהילה הדרוזים בקום המדינה. ועדה לקידום מעמד האישה נט'ירה גֻ'נבלאט מעמד האישה בחברה הדרוזית באתר משרד החינוך מאיר בר-אשר, "איגרות החוכמה", בתוך בתוך מאיר בר-אשר ומאיר חטינה (עורכים), האסלאם: היסטוריה, דת, תרבות, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2017, עמ' 394 חסן שעלאן, בלי אנשי דת: נטמנה הנרצחת, אחות הדוגמנית, באתר ynet, 17 בנובמבר 2011
אדישי

אדישי (בגאורגית: ადიში) או הדיש או אדיש הוא כפר בהרי גאורגיה הממוקם בגובה 2,040 מטר מעל פני הים, בנפת מסטיה שבמחוז סמגרלו וסוואנתי עילית, גאורגיה, כ-27 ק"מ מהעיר מסטיה. הנוף הנשקף מהכפר כולל את הרי הקווקז הגדול. בין האתרים התרבותיים החשובים של אדישי נמנים: כנסיית הגואל (מהמאות ה-10 - ה-11) שתי כנסיות של גיאורגי הקדוש מהמאה ה-12 כנסיית המלאך הראשי (Archangel) מהמאה ה-12 מגדלים סוואנתיים טיפוסיים. הבשורה מאודיש הידועות (897) נשמרו בכפר במשך מאות בשנים. מדיה וקבצים בנושא אדישי בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בגאורגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אנאלפביתיות

אנאלפביתיות היא אי ידיעת קרוא וכתוב. מצב זה נחשב להיעדר אוריינות. אנאלפביתיות תפקודית היא מצב בו אדם רוכש מיומנויות ראשוניות כלשהן של קריאה וכתיבה, אך הן אינן מספיקות לצורך שימוש יעיל בחיי היום יום. אנאלפביתיות נחשבת לצורת הבערות הקיצונית ביותר משום שחלק ניכר מהידע האנושי, בפרט בתקופה שקדמה ליצירת התקשורת האלקטרונית לסוגיה, מועבר בכתב. עם זאת, המיומנויות האורייניות הדרושות לאדם על מנת להשתלב בחברה משתנות בהתאם לתרבות ולתקופה בה הוא חי. בהתאם לכך, אנשים רבים במדינות המתפתחות אינם רואים טעם בלימוד הקריאה, מכיוון שהם מסוגלים להתקיים בצורה מוצלחת מאוד גם בלי לדעת לקרוא. אנשים אשר אינם יודעים קרוא וכתוב יכולים להסתייע בשרותיו של הלבלר, אשר לרוב ניתנים בעבור שכר כלשהו. תופעת האנאלפביתיות נפוצה יותר בארצות המתפתחות מאשר בארצות מפותחות. רבים מודאגים בעניין תופעת האנאלפביתיות באוכלוסיית העולם, למרות העובדה ששיעורי האנאלפביתיות ירדו באופן קבוע בעשורים האחרונים, במיוחד במדינות המתפתחות. בין המדינות המתפתחות נצפו הירידות המשמעותיות ביותר ברמת האנאלפביתיות בסין, בווייטנאם, בהודו, בקובה ובדרום אפריקה. נתוני שנת 1998 מראים כי 16% מאוכלוסיית העולם, לפי הגדרת האו"ם, סובלת מאנאלפביתיות. בארצות הברית לבדה, כ־5% מהאוכלוסייה אנאלפביתית לפי הגדרת ממשלת ארצות הברית, לפי מפקד 1990. 7 מיליון מאזרחי בריטניה הם אנאלפביתים לפי הנתונים של הממשלה. במדינות ערביות, למעלה מ־25% מהגברים וכ־50% מהנשים היו אנאלפביתים בשנת 2000. לפי אתר האו"ם, עומד שיעור האנאלפביתיות במדינת ישראל על 2.7% בקרב הגברים ו-6.6% בקרב הנשים. על פי נתוני משרד החינוך, רמת האוריינות בישראל היא 97.6%, כלומר ש-3.4% מהישראלים לא יודעים לקרוא ולכתוב. ל-10% מהישראלים יש רק שמונה שנות לימוד ול-20% השכלה של פחות מעשר שנות לימוד - כלומר לחמישית מהישראלים אין השכלה תיכונית. מדובר בעיקר במבוגרים, 10% מהאוכלוסייה המבוגרת בישראל, כשמספר האנאלפביתים הגברים נמוך יותר ממספר הנשים. הנתונים גבוהים יותר ממדינות אחרות בעולם המערבי, שם רמות האוריינות גבוהות יותר. רשימת מדינות על-פי אחוזי אוריינות השכלה חוק לימוד חובה מאיר בר-אילן, רישומה של אי ידיעת הקריאה על הילכות קריאת מגילה והלל, (Proceedings of the American Academy for Jewish Research, 54 (1987, חלק עברי, עמ' 1–12 אינדיקטורים על אנאלפביתיות, באתר United Nations Statistics Division, ‏2000–2004 (באנגלית) דפנה ליאל, ‏כמה אנאלפביתים יש בישראל?, באתר ‏מאקו‏, 20 במרץ 2014
הבשורה מאודיש

הבשורה מאדיש (בגאורגית: ადიშის ოთხთავი, אדישיס אוֹתחתאווי) הוא ספר בשורות גאורגי, מתחילת ימי הביניים. כתב היד הקיים הקדום ביותר של הגרסה הגאורגית של הבשורה על-פי מתי, הוא זה שנוצר במנזר שתברדי, בנסיכות הדרום-מערבית של קלארג'תי (ממוקמת כיום בצפון-מזרח טורקיה), בשנת 897. מאוחר יותר הועבר משם לשימור בכפר הנידח של אדישי שבהרי סוואנתי. חמשת הדפים הראשונים (30X25 ס"מ) של כתב היד מקושט. כתב-היד פורסם לראשונה בשנת 1916, על ידי המלומד הגאורגי הבולט, אֶכְּווְתִּימֶה תָּאקָאִישְׁווִילִי (אנ') (1863-1953), הוא נבחן במידה רבה על ידי היסטוריונים גאורגיים ובינלאומיים. כתב-הים כיום משומר במוזיאון האתנוגרפי במסטיה שבגאורגיה. הבשורות של ואני מדיה וקבצים בנושא הבשורה מאודיש בוויקישיתוף הבשורות של אדיש ג'ורג' הוויט ובריאן ג'ורג' הוויט (1996), מקראה גאורגית, עמ' 14, באנגלית, מסת"ב 0728602520 ערך זה הוא קצרמר בנושא נצרות ובנושא גאורגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
טיטוף

טיטוף (בצרפתית: Titeuf; "טִיטֶף") היא סדרת ספרי קומיקס וסרטי טלוויזיה צרפתית, המשודרת מאז 2001. סדרת הקומיקס, שנכתבה במקור על ידי המאייר השווייצרי Zep (שם העט של פיליפ שאפואי, נולד ב-1967 בשווייץ), הופיעה לראשונה בכתב העת ספירו. בישראל שודר העיבוד הטלוויזיוני בערוץ הילדים. במוקד הסדרה טיטוף בן העשר, הלומד בכיתה ה'. טיטוף מאוהב בנדיה, הילדה היפה בכיתה, אך מתקשה לזכות באהבתה. טיטוף מתוסכל כיוון שנדיה מסרבת להיות חברתו. לטיטוף אחות קטנה, והוא מרבה לנצלה. ביולי 2016 עלתה עונה חדשה בעיבוד הטלוויזיוני של טיטוף לערוץ הילדים. טיטוף – ילד בכיתה ה'. טיטוף מאופיין כילד קופצני ושובב בגיל ההתבגרות, אשר רוב עיסוקיו ורוב מחשבותיו ממוקדים בנדיה, אהבת נעוריו. מני – חברו הטוב של טיטוף. נדיה – הילדה בה מאוהב טיטוף. טיטוף חזר להיות מאוהב בה. פרנסואה (פרנקי) – תלמיד בכיתה של טיטוף הוגו – תלמיד ידען בכיתתו של טיטוף. אגתה – חברתה של נדיה. גברת פרופובסקי – מורה שאינה מחבבת את טיטוף. ויליאם (פלטה) – תלמיד בכיתתו של טיטוף. נטלי – חברה טובה של נדיה. זואי – אחותו התינוקת של טיטוף. ויקטור (מקיאן) – תלמיד בכיתתו של טיטוף ותמיד מקיא. תרז – התלמידה החדשה בבית הספר של טיטוף. טיטוף לא אוהב אותה. למרות זאת היא נישקה אותו. רמתו – תלמידה שטיטוף מאוהב בה אחרי שהוא כבר לא מאוהב בנדיה. היא נישקה את טיטוף אחרי שהוא כתב לה שיר אהבה. רמון – תלמיד בבית הספר של טיטוף. שונא את טיטוף. התחזה לנדיה וטיטוף נישק אותו. פודוק – תלמיד בכיתה של טיטוף. יש לו ריח מסריח, הרבה לא רוצים לשבת לידו או מאחוריו. טיטוף 1 – החבר'ה שלי, בהוצאת אגם טיטוף 2 – הכיוון בחיים, בהוצאת אגם טיטוף 3 – החברה שלי, בהוצאת אגם מדיה וקבצים בנושא טיטוף בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של טיטוף ערך זה הוא קצרמר בנושא טלוויזיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מיכאיל קלשניקוב

מיכאיל טימופייביץ' קלשניקוב (ברוסית: Михаи́л Тимофе́евич Кала́шников;‏ 10 בנובמבר 1919 – 23 בדצמבר 2013) היה גנרל ומעצב נשק רוסי שהתפרסם בזכות פיתוח הרובה AK-47, הנקרא "קלשניקוב", על שמו. קלשניקוב נולד למשפחת איכרים בכפר קיוריה במחוז אלטאי. הוא התחיל את הקריירה שלו בעבודה בתחנת רכבת, שם למד מכונאות. בשנת 1938 התגייס לצבא האדום, ושירת כמפקד טנק בחודשים הראשונים של מלחמת העולם השנייה (מכונה ברוסיה המלחמה הפטריוטית הגדולה). באוקטובר 1941 נפצע בקרב ונשלח לביתו. בבית החולים עיצב את הנשק הראשון שלו, ובמהרה הצטרף לעבודה במוסד לתעופה במוסקבה. שם הפיק קלשניקוב חידושים לטנקים כמו מונה יריות מכני. תוך כמה שנים, קודם למהנדס ראשי. בשנת 1947 עיצב קלשניקוב את רובה הסער שזכה לכינוי AK-47 (קיצור ל-Avtomat Kalashnikova - האוטומט של קלשניקוב - מודל 1947). בשנת 1949 הפך ה-AK-47 לנשק הבסיסי בצבא הסובייטי, ומאוחר יותר היה להמצאה המפורסמת ביותר של קלשניקוב. בשנת 1964 זכה בפרס לנין. בשנת 1998 הוענק לו עיטור אנדריי הקדוש - העיטור הגבוה ביותר ברוסיה. בדצמבר 2013 הוא הלך לעולמו בגיל 94 ונקבר בבית העלמין הצבאי הפדרלי לזכר הנופלים. בנו, ויקטור (2018-1942), היה גם הוא מפתח כלי נשק והיה ממפתחי תת-המקלע PP-19 Bizon. בנובמבר 2019 יצא לאקרנים הסרט קלשניקוב המגולל את קורות המצאת רובה ה-AK-47. אנדרטה למיכאיל קלשניקוב (רו'), מול מרכז העסקים "אורוז'יני", במרכז מוסקבה. בול דואר רוסי לכבוד מיכאיל קלשניקוב AK-12 מדיה וקבצים בנושא מיכאיל קלשניקוב בוויקישיתוף עופר אדרת, מיכאיל קלצ'ניקוב, מפתח רובה הסער המפורסם, מת בגיל 94, באתר הארץ, 23 בדצמבר 2013 ממציא הקלצ'ניקוב מת בגיל 94, באתר ynet, 23 בדצמבר 2013 מיכאיל קלשניקוב, באתר "Find a Grave" (באנגלית) מיכאיל קלשניקוב, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) קדימון הסרט באתר יוטיוב ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אורציו וקי

אורציו וקי (באיטלקית: Orazio Vecchi; הוטבל ב-6 בדצמבר 1550 - 19 בפברואר 1605) היה מלחין איטלקי משלהי הרנסאנס. הוא נודע בעיקר בקומדיות המדריגל שלו, בייחוד "ל'אמפיפארנאסו". וקי נולד במודנה ולמד בתקופת חניכות אצל נזיר בשם סלבטורה אסנגה. נוסף לכך הכין עצמו לשרת בקודש בלימודים מגיל צעיר במנזר בנדיקטי וקיבל הסמכה לכמורה בשנים שלפני 1577. בסוף שנות ה-70 של המאה ה-16 היה בקשר קרוב עם מלחיני האסכולה הוונציאנית (ביניהם קלאודיו מרולו וג'ובאני גבריאלי), כיוון ששיתף עמם פעולה בכתיבת ססטינה לכלולות בבית הדוכס. במהלך תקופה זו ליווה את הרוזן בלדאסארה ראנגוני במסעותיו אל ברגמו ואל ברשה. הוא שימש מאסטרו די קאפלה (ממונה על המוזיקה) בקתדרלת סאלו בין 1581 ל-1584. לאחר זאת היה מנצח המקהלה בקתדרלה של רג'ו אמיליה עד 1586. בשנה זו עבר לקורג'ו, שם התמנה לראש הקתדרלה במקום; הוא הלחין הרבה מאוד בתקופת שהותו שם, אף כי הרגיש מנותק ממרכזי המוזיקה העיקריים של איטליה, כמו רומא, ונציה, פירנצה ופרארה. לבסוף ניסה לפתור את הבעיה בחזרה למודנה, שם קיבל דרגת מנסיונאריו (כומר הממונה גם על המקהלה). נראה שנתקל בתקופה זו בקשיים כספיים בלתי מבוטלים, עובדה שהוא מזכיר במכתביו ומדי פעם גם בחיבוריו המוזיקליים. בשנת 1597 ביקר בוונציה, שם הוציא לאור קובץ קאנצונטות. נוסף לכך הוציא מספר רב של יצירות אחרות באותה שנה, כנראה מכלול יצירתו ב-16 השנים האחרונות בקורג'ו ובשאר הערים ששהה בהן. אחת היצירות שהוציא לאור הייתה "ל'אמפיפארנאסו", החיבור המפורסם ביותר שלו. בשנת 1598 שכר הדוכס צ'זארה ד'אסטה את וקי, לכהן כמאסטרו די קורטה, כלומר, הממונה על המוזיקה בחצרו, ווקי נלווה אליו לרומא ולפירנצה בשנת 1600; בעת שהותו בפירנצה שמע את האופרה "אורידיצ'ה" של יאקופו פרי. אחר חזר למודנה, שם המשיך לשרת בקתדרלה עד מותו בשנת 1605. וקי נודע במדריגלים שלו, בייחוד בקיבוצם יחדיו לצורה חדשה, שנקראה "קומדיית מדריגל", צורת בידור דרמטית קלילה ופופולרית של שלהי המאה ה-16, הנחשבת לעיתים כאחת ממבשרות האופרה. נוסף לכך, הוציא לאור ספרי קאנצונטות, חלופה קלה יותר למדריגל, בחצי הדרך, מבחינת מורכבות ורצינות, בינו לבין הווילאנלה. כמו כן חיבר מדריגלים רציניים, אף כי לא הרבה בכך כמו מלחינים אחרים, כדוגמת לוקה מארנציו וגם מוזיקת קודש, שבה ניכרת במיוחד השפעת האסכולה הוונציאנית, בכתיבה פוליכוראלית כמו גם בקטעים של מקצבים כפולים ומשולשים זה כנגד זה. Article "Orazio Vecchi," in The New Grove Dictionary of Music and Musicians, ed. Stanley Sadie. 20 vol. London, Macmillan Publishers Ltd., 1980. ISBN 1-56159-174-2 Gustave Reese, Music in the Renaissance. New York, W.W. Norton & Co., 1954. ISBN 0-393-09530-4 הערך "אורציו וקי" במילון גרוב החדש למוזיקה ומוזיקאים, עורך סטנלי סיידי, כרך 20, לונדון, מקמילן, 1980. ISBN 1-56159-174-2 גוסטב ריז, Music in the Renaissance, ניו יורק, ו. ו. נורטון ושות', 1954, ISBN 0-393-09530-4 מדיה וקבצים בנושא אורציו וקי בוויקישיתוף אורציו וקי, באתר "Find a Grave" (באנגלית) אורציו וקי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אורציו וקי, באתר ספוטיפיי אורציו וקי, באתר AllMusic (באנגלית) אורציו וקי, באתר MusicBrainz (באנגלית) אורציו וקי, באתר Discogs (באנגלית)