laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
כופרת

כופרת הוא אוטוביוגרפיה מאת אייאן חירסי עלי. הספר הוא תרגום מהולנדית של הספר "Mijn Vrijheid" (חירותי) שיצא לאור ב-29 בספטמבר 2006. הספר הוא רב-מכר של הניו יורק טיימס. מסיבות בטיחותיות סופרת הצללים של הספר נותרה אנונימית. אייאן חירסי עלי והוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר החליטו לתרום חלק מהכנסות המכירה של הספר לאיגוד מרכזי הסיוע לנפגעות תקיפה מינית בישראל. בחלק הראשון מספרת חירסי עלי על ילדותה והתבגרותה בסומליה, ערב הסעודית, אתיופיה וקניה בשבט מוסלמים אדוקים עם סבתה ואמה, עשה, שמכה אותה ואת שני אחיה. חירסי עלי עוברת השחתת איבר המין הנשי בפעולה חטופה של סבתה שמנצלת את היעדרות אימה. אביה, פעיל פוליטי נגד הרודן הסומאלי סיאד בָּרֶה נכלא על ידי השלטונות. עם המעבר לערב הסעודית, חירסי עלי נעשית אדוקה יותר באמונתה ומקפידה לעטות רעלה. בחלק זה מתארת חירסי עלי את בריחתה מנישואים כפויים לסומלי החי בקנדה. חירסי עלי מבקשת מקלט מדיני בהולנד תוך זיוף תולדות חייה ושינוי שם משפחתה מחירסי מאגאן לחירסי עלי מחשש שבני משפחתה יאתרו אותה. היא עובדת כמתורגמנית סומלית-הולנדית, לומדת מדע המדינה באוניברסיטת ליידן ומשתלבת בחברה ההולנדית. היא מצטרפת למפלגת הלייבור ההולנדית כעוזרת מחקר זוטרה ובסופו של דבר עוברת למפלגה הימנית מתחרה ונבחרת לפרלמנט ההולנדי. לבסוף היא משתפת פעולה עם תאו ואן גוך ליצירת הסרט "כניעה" על אודות אלימות נגד נשים באסלאם. הסרט מוביל לרציחתו של ואן גוך ולירידתה של חירסי עלי למחתרת מחשש לחייה. הספר מסתיים כאשר הפרלמנט מאיים לגזול ממנה את אזרחותה ההולנדית, פעולה שכשלה אך גררה משבר שהוביל לנפילת הממשלה. חלקו הראשון של הספר מתאר את התחבטויותיה הפנימיות שהובילו להתפתחות השקפותיה ולנחישותה להילחם בעוולות הנעשות בשם הדת. חירסי עלי מתארת בחלקו השני של הספר את עמדתה בנושאי הפרטה, אסלאם, תקינות פוליטית ורב-תרבותיות. כשניסיתי לברר בנושא הרצח בגלל כבוד המשפחה - כמה נערות נרצחות בהולנד בכל שנה בידי אבות או אחים בשל כבוד משפחתם היקר - פקידים במשרד המשפטים היו אומרים לי, 'אנחנו לא רושמים מקרי רצח על פי מניע מקטגוריה זאת. זה יטיל סטיגמה על קבוצה חברתית אחת'. ממשלת הולנד רשמה מדי שנה את מספר הרציחות הקשורות לסמים ואת תאונות הדרכים, אבל לא את מספר הרציחות בשל כבוד המשפחה, משום שאף פקיד הולנדי לא רצה להכיר בעובדה שסוג כזה של רצח מתרחש דרך קבע. — אייאן חירסי עלי, "כופרת" כופרת, באתר OCLC (באנגלית) האתר הרשמי של הספר (בהולנדית) דף הספר, באתר כנרת-זמורה-ביתן Algemeen Dagblad, Schaterlachen om vrijheid van Ayaan (בהולנדית) van Zijl, Frank, De zware beproevingen van een moslimmeisje (בהולנדית)
כיסא מס' 7

"כסא מסדרה מס' 7" או "כסא ממודל 3107" הוא כיסא, שעוצב על ידי הארכיטקט והמעצב הדני ארנה יאקובסן. הכיסא הוא אחד מן העיצובים הפופולריים ביותר של העיצוב הדני במחצית השנייה של המאה ה-20. הוא מיוצר מאז שנת 1955 על ידי חברת פריץ הנסן הדנית ונמכר בלמעלה מ-5 מיליון יחידות. בנוסף, נוצרו לכיסא זה חיקויים רבים. בדומה ל"כיסא נמלה" (1952) גם כיסא זה בנוי בעזרת מושב ומשענת העשויים יחידה אחת מעץ לבוד מכופף. עיצוב הלוח נעשה בקווים זורמים. עיצוב כיסאות אלו, כפי שהצהיר יאקובסון, הושפע מעבודתם של זוג המעצבים האמריקאים צ'ארלס וריי איימס (Charles and Ray Eames). מדיה וקבצים בנושא כיסא מס' 7 בוויקישיתוף סדרה 7, באתר חברת פריץ הנסן (באנגלית) A Modern Icon - The Chair - באתר מוזיאון ויקטוריה ואלברט (באנגלית)
בוריס צירלסון

בוריס סמיונוביץ' צירלסון (4 במאי 1950 – 21 בינואר 2020) היה מתמטיקאי רוסי-ישראלי ופרופסור למתמטיקה באוניברסיטת תל אביב. בוריס צירלסון נולד בלנינגרד למשפחה רוסית ממוצא יהודי. מצד אביו שמעון, הוא אחיין מדרגה שלישית של הרב יהודה לייב צירלסון, שהיה הרב הראשי של בסרביה בשנים 1918–1941. צירלסון סיים תואר שני באוניברסיטת לנינגרד. הוא נשאר בלנינגרד כדי לסיים את תואר הדוקטורט שלו, בשנת 1975. היה אחד מאסירי ציון, וקיבל זכות עלייה לישראל רק בשנת 1991. כיהן כפרופסור באוניברסיטת תל אביב. הוא נפטר ב-21 בינואר 2020. צירלסון תרם תרומות בולטות בתורת ההסתברות ובאנליזה פונקציונלית, כשתרומותיו הבולטות הן: "תחימת צירלסון", במכניקת הקוונטים - אי-שוויון הקשור בסוגיית האי-מקומיות ומשתנים חבויים. "מרחב צירלסון", דוגמה למרחב בנך חוזר, בו מרחב l p ומרחב c0, אינם יכולים להשתבץ. מדיה וקבצים בנושא בוריס צירלסון בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בוריס צירלסון בוריס צירלסון, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה בוריס צירלסון, באתר dblp דף הבית של בוריס צירלסון באתר אוניברסיטת תל אביב. ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
כיסא ברצלונה

"כיסא ברצלונה" הוא כיסא שעוצב בידי לודוויג מיס ון דר רוהה ולילי רייך עבור "ביתן ברצלונה" (1929) - הביתן (פוויליון) הגרמני בתערוכה העולמית של ברצלונה (1929). עיצובו של הכיסא, שלווה גם בהדום תואם, מהווה דוגמה בולטת לעיצוב תעשייתי מודרניסטי. המהדורה הראשונה של הכיסא, אשר עוצבה עבור הביתן הגרמני, כללה רק כיסאות ושני הדומים המרופדים בעור בצבע לבן. עיצובו של הכיסא בעל הפרופורציות המרובעות, שילב בין השפעת כיסאות מן העת העתיקה, עם שפת עיצוב מודרניסטית. השפעות אלה ניכרות היטב בעיצוב הצולב של רגלי הכיסא ובקו המעוגל שלהן. אחת מן הרגליים מעוצבת בצורת האות S ואילו השנייה מעוצבת בצורת קשת. כריות הכיסא מונחות על גבי רצועות עור המתוחות על גבי מסגרת הכיסא. על אף חזותו התעשייתית, וההקשר הנפוץ שהפך בעיני רבים כמייצג לעידן הבאוהאוס, מיוצר הכיסא בחלקו הגדול בעבודת יד, ואף לא עוצב כמוצר המיועד להיות נגיש לקהל הרחב. מסגרת הכיסא עוצבה בתחילה מיחידות פלדה מצופות בכרום, אשר חוברו בעזרת ברגים בפינות המסגרת. ב-1950 עוצבה המסגרת מחדש כך שתיוצר ממסגרת רציפה של פלדת אל חלד, ללא מחברים. שינוי זה תרם למופע מלוטש ונקי יותר, והחליף את השימוש בפלדת פחם המצופה בניקל. גם עור החזיר ששימש לריפוד הכיסא במקור הוחלף בעור פרים. בשנת 1953 נכנס הדגם לייצור תעשייתי על ידי חברת קנול (Knoll) והוא מיוצר ונמכר עד היום. כיסא ברצלונה באתר חברת קנול (באנגלית) כיסא ברצלונה באתר המוזיאון לאמנות מודרנית (באנגלית) כיסא ברצלונה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ראו הערך Curule chair על הכיסא הקלאסי בוויקיפדיה האנגלית
תולע

האם התכוונתם ל... תולע בן פואה – השופט השישי בספר שופטים תולע בן יששכר – דמות מקראית, בנו של יששכר תולע (צבע) – שני, גוון של אדום כהה הנוטה לעבר השחור תולעים – בעלי חיים חסרי חוליות בקבוצת רב תאיים אמיתיים אלון התולע – עץ מקבוצת האלונים תולעת (פירושונים)
טרימו

טרימו (Trumeau) הוא עמוד באמצע שער דו-דלתי הניצב בין הדלתות ותומך במשקוף השער. הטרימו היה נפוץ באדריכלות רומנסקית ובאדריכלות גותית. בדרך כלל עיטר אותו פסל-עמוד מפואר עם חופה ותחתית. מדיה וקבצים בנושא טרימו בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא אדריכלות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
תרצה טנאי

תרצה טנאי (2 ביולי 1920 – 1 ביולי 2009) הייתה מאיירת וציירת ישראלית. תרצה טנאי נולדה בהולנד ליהושע ברנדשטטר ורחל קטינקא. כשהייתה בת שנה וחצי חזרה המשפחה לארץ ישראל ועלתה על אדמת קיבוץ בית אלפא. בגיל 10 עברה עם משפחתה לתל אביב. היא למדה ציור אצל דוד הנדלר, משה קסטל ומשה מוקדי (בן-דודתה), וכן למדה פיסול אצל משה ציפר. משנת 1940 למדה בבצלאל במשך שנתיים ואחר כך למדה ציור בפריז באקדמיה ואצל דוֹבּרַנסקי (Dobrinsky). החל משנת 1940 החלה לאייר ספרי ילדים, והמשיכה בעיסוק זה עד שנת 1990. איירה יותר מ-250 ספרי ילדים, וכן ציירה לעיתוני הילדים "דבר לילדים" ו"משמר לילדים". טנאי איירה את ספריהם של הסופרים והמשוררים קדיה מולודובסקי, אהרן זאב, מרים ילן-שטקליס, אנדה עמיר-פינקרפלד, משה שמיר, שלמה טנאי, אוריאל אופק, אפרים תלמי, מיכאל דשא, בנימין טנא, מתתיהו שלם, זרובבל גלעד, דבורה עומר, גלילה רון־פדר-עמית ואחרים. פעמים רבות חתמה בשם "תרצה" בלבד. הספר "פתחו את השער" של קדיה מולודובסקי, הוא אחד הספרים הראשונים והידועים אותו איירה. תחילה חששה לאייר את הספר, מכיוון שחשה שאינה האישה המתאימה לתאר שירים המבוססים על הווי החיים בפולין, בהיותה מעורה כל כך בנוף ובהוויה הישראלית. בסופו של דבר נאותה לכך, ולאחר שהחלה בעבודתה על הספר היא השתכנעה "שכל התמונות וההוויה של העולם היהודי הזה קיימים בי ואני חלק ממנו". בשנת 1956 זכתה בפרס יציב לספרות הילדים מטעם דבר לילדים. בשנת 1995 הנפיק השירות הבולאי סדרת בולי ספרי ילדים ובהם בול הכולל איור של תרצה טנאי לעטיפת הספר אצו רצו גמדים מאת מרים ילן-שטקליס. טנאי הציגה שתי תערוכות יחיד של יצירותיה בצבעי שמן ובצבעי מים. הייתה נשואה למשורר שלמה טנאי עד פטירתו בשנת 2000, ואיירה ספרים רבים משלו. הייתה אם לבת ובן. אחותה הצעירה, הגר ברץ, נישאה לעמוס ברץ, בנם של מרים ויוסף ברץ. אחיה למחצה הצעיר, עמוס מוקדי (בנו של אביה ומרגוט קלאוזנר) הוא פעיל חברתי ויוצר. טנאי היא אחייניתה (בת אחיה) של הציירת רבקה ריגר קפלן ודודניתה של בתה, הציירת ויוצרת ההדפסים שלומית הבר-שיים; דודניתו (בת אחיו של אביו) של הצייר משה מוקדי; ודודנית שנייה (מצד אביה) של הצייר מיכאל ארגוב (זינגר) ומהנדס האווירונאוטיקה פרופ' יוסף זינגר. תרצה טנאי נפטרה בתל אביב בשנת 2009. נקברה בבית העלמין ירקון. במסגרת מיזם הנצחת אמנים ואנשי תרבות בתל אביב, הוצבה בספטמבר 2017 לוחית זיכרון משותפת לתרצה טנאי ולבעלה המשורר שלמה טנאי בכניסה לבית בו התגוררו ברחוב דפנה 20 בתל אביב . כתבי תרצה טנאי בפרויקט בן-יהודה רשימת הפרסומים של תרצה טנאי, בקטלוג הספרייה הלאומית סבינה שביד, ‏המאיירת תרצה: איור ספרי ילדים כמסמך היסטורי, ספרות ילדים ונוער דצמבר 2008, עמ' 25–40 איתמר לוי, דף מידע על תרצה טנאי, חייה, יצירתה ומשפחתה זאב רב-נוף, תרצה – לצייר בלי להסביר, דבר, 5 במאי 1970 (עם הצגת תערוכתה בבית סוקולוב) רחל אנגל, תערוכת־יחיד ראשונה של תרצה טנאי, מעריב, 15 במאי 1970 איתמר לוי, "דיוקן עצמי", יולי 2001 דורית גני, תרצה טנאי: האישה שאיירה את ילדותנו, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, 25 בפברואר 2019 תרצה טנאי, דף שער בספרייה הלאומית תרצה טנאי, בלקסיקון הספרות העברית החדשה דורית גני, תרצה טנאי: האישה שאיירה את ילדותנו, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, 25 בפברואר 2019
גוליית (רכב)

גלְיַת מוקש עוקב (בגרמנית: Goliath) הוא כלי רכב בלתי מאויש מונחה מרחוק, שפותח על ידי הורמאכט במלחמת העולם השנייה. הגלית נשא מטען של 60-100 קילוגרם חומר נפץ ונעשה בו שימוש למטרות מגוונות: החל בהשמדת טנקים וכלה בשיבוש מערכי חי"ר צפופים והרס בניינים. הוא היה מונחה באמצעות קו טלפון שהשתרך לאחור עד המפעיל. בסוף 1940 השיג הוורמכאט אב טיפוס של מוקש עוקב שיוצר בידי הצרפתי אדולף קגרסה. לאחר מכן משרד החימוש הגרמני הטיל על חברת יצור הרכב הגרמנית בוגוורד מברמן לפתח מכשיר דומה בעל יכולת לשאת 50 קילוגרם חומר נפץ. תוצאת הפיתוח הייתה "גלית" (SdKfz. 302) שנשא 60 ק"ג חומר נפץ. גלית נשלט מרחוק על ידי ידית היגוי שהייתה מחוברת בכבל טלפון לחלקו האחורי של המכשיר. כל גלית היה חד פעמי ומטרתו הייתה להתפוצץ עם מטרתו. בתחילה הונע הגלית בעזרת מנוע חשמלי אך בשל עלותו הגבוהה (3000 רייכסמרק) והקושי לתקנו בשדה הקרב הוחלף המנוע החשמלי במנוע בנזין אמין יותר. בגלית נעשה שימוש בכל החזיתות בהן לחם הוורמאכט, מאביב 1942. נעשה בו שימוש בעיקר ביחידות שריון והנדסה קרבית. הגלית נודע לשמצה בעיקר בשל השימוש בו במרד ורשה ב-1944, שם יחידות הורמאכט והאס אס השתמשו בו כדי לדכא את ההתנגדות העזה של הארמייה קריובה. בשל מחסור בנשק נגד טנקים, נשלחו מתנדבים מקרב הפולנים לנתק את כבל הטלפון לפני שהגלית התפוצץ. גם בזמן הפלישה לנורמנדי נעשה שימוש בגליתים, אך בשל הפגזות הארטילריה הרבות הם הפכו ללא מבצעיים. למרות שיוצרו 7,564 גולייתים במהלך המלחמה הם לא נחשבו להצלחה בעיקר בשל עלותם הגבוהה, מהירותם הנמוכה (9.5 קמ"ש), פגיעות כבל הטלפון והשריון הדק שאיפשר לכל נשק אנטי טנקי לחסלו. עם זאת הגלית הניח את היסודות לפיתוחים של שליטה מרחוק על מכשירים לאחר המלחמה. גולייתים ששרדו את המלחמה מוצגים כיום לראווה במספר מוזיאונים, ביניהם מוזיאון החימוש האמריקני, מוזיאון הטנק בובינגטון בבריטניה ובמוזיאון השריון הגרמני. מדיה וקבצים בנושא גוליית בוויקישיתוף
ג'ו קול

ג'ו קול (באנגלית: Joe Cole; נולד ב-8 בנובמבר 1981) הוא כדורגלן עבר אנגלי ששיחק בעמדת הקשר. בוגר מחלקת הנוער המפורסמת של וסטהאם יונייטד, קול היה אחת התקוות הכי גדולות של הכדורגל האנגלי. הוא התקדם במהירות במעלה קבוצות הנערים והנוער של ווסטהאם עד להופעתו הראשונה בקבוצה הבוגרת בגיל 17, הקריירה שלו פרחה בעיקר עם הגעת המנג'ר הארי רדנאפ. ב-2003 עבר קול לצ'לסי כחלק מהמהפכה של רומן אברמוביץ' תמורת 7 מיליון פאונד, עם רצון לבסס עצמו בנבחרת אנגליה. למרות זאת, לאור התחרות על מקומות בקבוצה, בהתחלה הוא התקשה לאחוז במקום בצ'לסי או בנבחרת תחת קלאודיו ראניירי. ההגעה של המאמן החדש לצ'לסי, ז'וזה מוריניו ב-2004 הראתה שיפור ביכולותו של קול, והוא התחיל לקבל מקום גם בנבחרת האנגלית. בקיץ 2010 שוחרר מצ'לסי אחרי שסיים את חוזהו ולבסוף חתם בליברפול ל-4 שנים בסכום של 90 אלף ליש"ט לשבוע. באוגוסט 2011 הושאל קול לקבוצת ליל הצרפתית לעונה אחת, שבסיומה חזר לליברפול. ב-04 בינואר 2012 חתם קול בהעברה חופשית במועדון נעוריו, ווסטהאם יונייטד, מהפרמיירליג. ב-10 ביוני 2014 חתם בהעברה חופשית באסטון וילה לשנתיים. באוקטובר 2015 הושאל לקובנטרי סיטי ל-35 יום. ב-7 בינואר 2016 חתם באופן קבוע בקובנטרי סיטי עד לסוף העונה. ב-11 במאי 2016 עבר לטמפה ביי רוודייז מה-NASL בהעברה חופשית שם שיחק עד נובמבר 2018, עת פרש ממשחק פעיל והצטרף לאקדמיית הכדורגל של צ'לסי כמאמן. בנבחרת אנגליה קול רשם 56 הופעות, רובן בתור מחליף, ולזכותו 10 כיבושים. הוא היה בסגל ליורו 2004, אבל לא שיחק. במונדיאל 2006 הבקיע שער נגד שוודיה. אתר האינטרנט הרשמי של ג'ו קול ג'ו קול, ברשת החברתית אינסטגרם ג'ו קול, באתר Transfermarkt ג'ו קול, באתר Soccerway ג'ו קול, באתר BDFutbol ג'ו קול, באתר WorldFootball.net ג'ו קול, באתר National Football Teams ג'ו קול, באתר FootballDatabase.eu ג'ו קול, באתר ESPN פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגלנים אנגלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שורי השמש

במיתולוגיה היוונית, שורי השמש או הבקר של הליוס, הם עדרי הבקר של אל השמש הליוס, אשר רעו באי תרינקיה (Thrinacia), שסבורים כי הוא האי סיציליה. לפי המיתוס, להליוס, אל השמש, היו שבעה עדרי בקר ושבעה עדרי כבשים, בכל עדר 50 ראשים. על פי האודיסיאה, נשמרו העדרים בידי בנותיו של הליוס, למפטיה ופאתוסה. אודיסאוס הוזהר מראש על ידי הנביא טֵיירֶסִיאַס, ועל ידי קירקה, שלא לבקר באי, אך מלחיו, בראשות אוּרילוֹכוֹס, דרשו ממנו לעגון שם ואיימו במרידה. אודיסאוס הסכים בתנאי שיימנעו מגעת בשווריו וכבשיו של אל השמש. הם נאלצו להישאר במשך חודש באי בשל הרוחות העזות שנשבו בים. לאחר שאזלה צידתם, ובהיעדרו של אודיסאוס, שהתבודד כדי לשאת תפילה לאלים, שחטו המלחים מספר בני בקר מעדרו של הליוס, וצלו את בשרם. למפטיה הודיעה לאביה על האירוע, והוא איים על האלים כי יחשיך את אור השמש. זאוס הבטיח לו כי יתנקם באודיסאוס ואנשיו. משחזר אודיסאוס למקום, היה זעמו גדול מנשוא, אך את הנעשה לא היה ניתן להשיב. לאחר מספר ימים הפליגו הוא וצוותו לדרכם. זאוס עמד בדיבורו. הוא שילח את ברקיו וניפץ את ספינתם לרסיסים. הספינה טבעה ועימה כל המלחים, למעט אודיסאוס שניצל והמשיך במסעו. בספרו של ג'יימס ג'ויס, יוליסס, נקרא הפרק ה-14, המתרחש בבית חולים ליולדות, בשם זה. בעיית הבקר של ארכימדס שורי השמש באתר מט"ח ערך זה הוא קצרמר בנושא מיתולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קיפניס

קיפניס (באוקראינית: Кіпнiс) הוא שם משפחה יהודי אשכנזי שמקורו ככל הנראה הכינוי האוקראיני "קירפוניס"- שמשמעותו "פחוס אף", "חרומאף". האם התכוונתם ל... אישים אלכסנדר קיפניס (1891 - 1978) - זמר בס אופראי גרמני-אמריקאי יליד אוקראינה איגור קיפניס (1930 - 2002) - נגן צ'מבלו אמריקאי יליד גרמניה איציק קיפניס (יצחק קיפניס) (1896 - 1974) - משורר וסופר יידיש מאוקראינה ברוך קיפניס (נולד ב-1936) - גאוגרף ישראלי ג'פרי קיפניס (נולד ב-1951) - אדריכל ומתכנן ערים אמריקאי חנה קיפניס (1910 - 1995) - זמרת ארץ-ישראלית יגאל קיפניס – ד"ר היסטוריון ומחבר הספר 1973 הדרך למלחמה לוין קיפניס (1894 - 1990) - משורר וסופר ילדים עברי ישראלי יליד אוקראינה לורה קיפניס – מסאית אמריקאית בתחום חקר המגדר מנחם קיפניס (1878 - 1942) - חוקר הפולקלור היהודי, מוזיקולוג, זמר ושליח צבור וצלם פולני - יליד אוקראינה ניר קיפניס (נולד ב-1969) - עתונאי וסופר ישראלי קלוד קיפניס – אמן פנטומימה צרפתי
גגולאשווילי

האם התכוונתם ל... גָגוּלאשווילי (שם משפחה) – (გაგულაშვილი) שם משפחה יהודי-גאורגי יצחק גאגולאשוילי – חבר כנסת לשעבר מש"ס
ניוטון מטר

ניוטון מטר (נכתב גם ניוטון-מטר, מסומל בN m או N⋅m) היא יחידת מידה ממערכת היחידות הבינלאומית (SI) למדידת מומנט כוח (נקרא גם מומנט). ניוטון מטר אחד שווה למומנט שנוצר כתוצאה מכח בעוצמת ניוטון אחד המופעל אנכית לקצה זרוע המומנט שאורכה מטר אחד. שימוש נפוץ פחות הוא כיחידה למדידת עבודה או אנרגיה כשבמקרה זה שווה ליחידת ג'ול הרווחת יותר שנמצאת במערכת היחידות הבינלאומית. בשימוש זה, המטר מייצג את המרחק שעובר או ההעתק באותו הכיוון של הכוח ולא את המרחק האלכסוני מנקודת הסמך כפי שעושה כשנועד לייצג מומנט כח. שימוש זה מושמט בדרך כלל, כדי למנוע את הבלבול שייווצר, האם ניוטון מטרים מייצגים מומנט או כמות אנרגיה. בכל מקרה, משום שמומנט מייצג אנרגיה שמועברת לכל זווית סיבוב, ניוטון מטר של מומנט שווה לג'ול אחד לכל רדיאן. ניוטון מטרים וג'ולים שווים ממדית משום שיש להם ייצוג זהה ביחידות הבסיס של מערכת היחידות הבינלאומית: 1 N ⋅ m = 1 kg ⋅ m 2 s 2 , 1 J = 1 k g ⋅ m 2 s 2 {\displaystyle 1\,{\text{N}}{\cdot }\mathrm {m} =1{\frac {{\text{kg}}{\cdot }{\text{m}}^{2}}{{\text{s}}^{2}}}\quad ,\quad 1\,\mathrm {J} =1{\frac {\mathrm {kg} {\cdot }\mathrm {m} ^{2}}{\mathrm {s} ^{2}}}} כאמור, N⋅m ו-J מובחנים כדי למנוע אי־הבנה האם מדובר במומנט במקום אנרגיה ולהפך. במידה דומה, הדבר קורה ביחידות דומות ממדית כגון פסקל לעומת J/m3, Bq לעומת Hz. 1 קילוגרם-כח מטר = 9.80665 N⋅m 1 ניוטון מטר ≈ 0.73756215 פאונד-כח-רגל (מכונה לרוב "רגל-פאונדים") 1 פאונד-רגל (מכונה לרוב "רגל-פאונד") ≡ 1 ליברת-כוח-רגל ≈ 1.35581795 N⋅m 1 אונקייה-אינץ' (לרוב "אינץ'-אונקייה") ≡ 1 אונקיית-כוח-אינץ' ≈ 7.06155181 mN⋅m (מילי-ניוטון-מטר) 1 דיין-סנטימטר = 10−7 N⋅m 1 ג'ול =N⋅m 1 יחידות מידה לאנרגיה יחידות מידה על שם אישים מומנט כפיפה אתר הלשכה הבינלאומית למידות ולמשקלות
עורבני כחול

עורבני כחול הוא מין של ציפור שיר צפון-אמריקאית ממשפחת העורביים. עורבני זה משויך לצד המין עורבני שטלר לסוג הטקסונומי ציאנוסיטה (Cyanocitta), בניגוד לבני הסוג עורבני אשר חיים בעולם הישן. הוא נפוץ בדרום קנדה, במזרח ומרכז ארצות הברית, בפלורידה ובצפון מזרח טקסס. לאחרונה תפוצתו של המין התרחבה גם לחוף האוקיינוס השקט, לקולומביה הבריטית ולקליפורניה. העורבני הכחול חי במגוון גדול של בתי גידול - החל מיערות האשוחית של צפון אונטריו ועד יערות האורן של פלורידה. אולם הוא מעדיף יערות דלילים, שבהם מגוון סוגי עצים. המין הסתגל היטב למציאות בני אדם בסביבתו. אורכו 22 עד 30 ס"מ, משקלו נע בין 70 ל-100 גרם, ומוטת כנפיו 34 עד 43 ס"מ. על ראשו ציצת נוצות שעולה ויורדת לפי מצב רוחו של העורבני הכחול. צבע הנוצות מתקבל על ידי שבירת האור, ואינו נובע מפיגמנט, תופעה הנקראת צבעוניות מבנית. צבעי נוצותיו מזכירים במקצת את הדגל האסטוני (כחול-שחור-לבן). העורבני הכחול הוא אוכל-כול, וניזון מבלוטים, זרעים, דגנים, פירות, חרקים וכן חסרי חוליות קטנים אחרים. לעיתים הוא ניזון מביצים או גוזלים מקיני ציפורים אחרות. מדיה וקבצים בנושא עורבני כחול בוויקישיתוף עורבני כחול, באתר ITIS (באנגלית) עורבני כחול, באתר NCBI (באנגלית) עורבני כחול, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) עורבני כחול, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) עורבני כחול, באתר Internet Bird Collection (באנגלית) עורבני כחול, באתר GBIF (באנגלית) עורבני כחול באתר הרשימה האדומה של IUCN ערך זה הוא קצרמר בנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מותק, הילד השתגע

מותק, הילד השתגע (באנגלית: Problem Child) הוא סרט קומדיה משנת 1990, בו מככבים ג'ון ריטר, מייקל ריצ'רדס, ג'ק וורדן ומייקל אוליבר. בן הילי (מגולם על ידי ג'ון ריטר) הוא בחור סימפתי צעיר ומצליח אשר עובד עבור אביו בחנות לציוד ספורט. בן מעוניין מאוד לגדל ילד אף על פי שאשתו התמהונית פלו איננה מצליחה להיכנס להריון. בעקבות כך, בן מאמץ דרך סוכנות אימוץ ילד ג'ינג'י יתום וחמוד בן 7 המכונה "ג'וניור" (מגולם על ידי מייקל אוליבר). במהרה בן מגלה שג'וניור רחוק מלהיות הילד האידיאלי וכי הוא שובב חסר תקנה אשר מותיר אחריו שובל של הרס בכל מקום בו הוא נמצא. כמו כן, ג'וניור מתכתב בסתר עם רוצח סדרתי ידוע לשימצה בשם מרטין בק (מגולם על ידי מייקל ריצ'רדס). בן ופלו מתייחסים לג'וניור בסלחנות בתחילה אבל לאחר שג'וניור מאשפז את החתול של המשפחה, גורם לאביו של בן ליפול במדרגות, וגורם לשריפה בביתם, בן מתחיל לחשוב ברצינות להחזיר את ג'וניור לסוכנות האימוץ. לאחר שבק נמלט מבית הסוהר וחוטף את ג'וניור ואת פלו, בן נאלץ לצאת בעקבותיהם על מנת להצילם. בסוף הסרט בן מציל את ג'וניור, השוטרים תפסו את בק, ופלו נמצאה במשאית עם חזירים כאשר היא תקועה במזוודה. מותק, הילד השתגע 2 (1991) - סרט ההמשך החזיר את הצוות המקורי מהסרט הראשון והמשיך מהמקום בו הסתיימה עלילת הסרט הראשון. איימי יסבק, שגילמה את פלו, מגלמת תפקיד אחר בסרט השני, האחות אנני יאנג. מותק, הילד השתגע 3 (1995) - הסרט האחרון בסדרת הסרטים. ג'ק וורדן וגילברט גוטפריד הם השחקנים היחידים מהסרט המקורי ששיחקו בסרט השלישי בשנת 1993 עלתה לשידור סדרת אנימציה אשר התבססה על עלילת הסרט. מבין צוות השחקנים המקורי של הסרט, רק גילברט גוטפריד השתתף בדיבוב דמותו בסדרה המצוירת. "מותק, הילד השתגע", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "מותק, הילד השתגע", באתר נטפליקס "מותק, הילד השתגע", באתר AllMovie (באנגלית) "מותק, הילד השתגע", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "מותק, הילד השתגע", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "מותק, הילד השתגע", באתר Metacritic (באנגלית) "מותק, הילד השתגע", באתר אידיבי "מותק, הילד השתגע", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ורנר פנטון

ורנר פנטון (בדנית: Verner Panton‏; 13 בפברואר 1926 – 5 בספטמבר 1998) היה מעצב פנים ומעצב תעשייתי דני. עבודתו פורצת הדרך, החל משנות השישים של המאה ה-20, השתמשה במגוון חומרים חדשניים לתקופתו ובצורות אמנותיות רדיקליות. פנטון נולד בשנת 1926 בברהסבורג (Brahesborg-Gamtofte) שבאי פונן (Fünen), דנמרק. בין השנים 1944-1945 עשה את שירותו הצבאי באודנסה. במקביל החל ללמוד הנדסת בנייה באוניברסיטה הטכנית בעיר. הוא סיים את לימודיו בשנת 1947. בין השנים 1947-1951 למד אדריכלות באקדמיה הממלכתית לאמנויות בקופנהגן (Det Kongelige Danske Kunstakademi). ב-1950 נשא לאישה את טובי קאמפ (Tove Kemp), בתו החורגת של המעצב פול הנינגסן (Poul Henningsen), נישואים שהחזיקו זמן קצר בלבד. בין השנים 1950-1952 עבד פנטון במשרדו של המעצב ארנה יאקובסן, שנודע בעיצוב ריהוט חדשני. ב-1955, לאחר שפתח משרד עצמאי, הושקה סדרת הריהוט הראשונה בעיצובו "כיסא הרווק" (Bachelor-Chair) בידי חברת פריץ הנסון (Fritz Hansen). ב-1957 עיצב פנטון "בית סופשבוע" (Weekend house) - מבנה טרומי, בעל גג קמור, העשוי עץ ומתכת. המבנה סימן את ענינו של פנטון בחיפוש אחר פתרונות סביבתיים מודולריים. בין הביטויים המעניינים של חיפוש זה היו מערכת ריהוט מתנפחת (1960 העשויה מיריעות פלסטיק. "נוף פנימי" (Landscaped interior; 1965-1967) - מערכת ריהוט הניתנת לסידור מחדש ו"מגדל מגורים" (Living Tower; 1968-1969) - מערכת ישיבה סביבתית עשויה פוליאוריטן מוקצף. כמעצב פנים התנסה פנטון בתכנון סביבות שלמות, המדגימות עיצוב רדיקלי המושפעות מסגנון הפופ ארט הפסיכדלי. סביבות אלו כללו שילוב של חומרים שונים, קווים מעוגלים ודגמים צבעוניים. דגם מרכזי שעיצב כלל שימוש בעיגולים דקורטיביים והופיע על גבי טפטים ובדים במבחר חללים ציבוריים כגון מלונות. בין הסביבות הידועות שעיצב היה חלל ארגון הטקסטיל הגרמני (Deutscher Textilverband; 1966) במינכן, שעוצב בעזרת בדים וכורסאות המסודרות בגריד. בשנת 1998 זכה פנטון באות כבוד (knight's cross of the Dannebrog order) מידי מלכת דנמרק. אתר האינטרנט הרשמי של ורנר פנטון (באנגלית) ורנר פנטון באתר "מפגשים מהסוג החזותי". The Era Verner PANTON - His Life & Work ורנר פנטון, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
סין הפרהיסטורית

סין הפרהיסטורית היא התקופה הקדומה ביותר בתולדות האנושות בסין, המסמלת את העידן הקודם לתקופת ההיסטוריה המתועדת בכתב. תקופה זאת מסתיימת בתקופת סין המיתולוגית בשנת 2852 לפנה"ס. העדויות הארכאולוגיות הקדומות ביותר לנוכחות אנושית בסין של ימינו הן של הומו ארקטוס (האדם הזקוף). באתר שבמחוז שאנסי נמצאות העדויות הראשונות בעולם לשימוש באש על ידי ההומו ארקטוס, ומתוארכות ללפני 1.27 מיליוני שנים. ממצאי ארקטוס מפורסמים במיוחד הם אלו שזכו לכינוי "אדם פקין", והתגלו בתחילת המאה ה-20 במחצבת ג'וֹאוּקוֹאוּדְייֵן סמוך לבייג'ינג. תושביו הנוכחיים של האזור הם צאצאי הומו סאפיינס שהגיע לאזור לפני כ-65,000 שנים, על פי הדעה המקובלת כיום במחקר האנתרופולוגי, מקורו של המין האנושי (ההומו סאפיינס) הוא באפריקה. וקבוצה קטנה של פחות מ-1,000 פרטים מהווה את האבות_הקדומים של אוכלוסיית העולם שמחוץ לאפריקה. גידול הדגנים התחלק בסין בין גידול אורז בדרום וגידול דוחן בצפון. עדויות מוקדמות לחקלאות סינית טיפוסית – גידולי אורז בבריכות – מתוארכות לשנת 6,000 לפנה"ס. האורז תורבת לראשונה בסין ובהודו. גידול אורז התאים במיוחד לסין, ארץ שהייתה משופעת בכוח אדם רב וזול, מים בשפע (הנהר הצהוב), וניתן לגדל אותו למעשה בכל מקום, גם בצלע הר תלול, תנאים אלו התאימו לתנאים ששוררים בדרום-מרכז סין. גידול הדוחן בסין מתוארך לשנת 6,000 לפנה"ס, את הדוחן ניתן לגדל באזורים צחיחים יחסית, בכמות משקעים נמוכה יחסית, וגם בקרקעות לא־פוריות, דבר שהתאים לתנאי צפון סין. בסביבות שנת 8000 לפנה"ס החלו לביית את החזיר בסין. בסביבות שנת 3000 לפנה"ס החלו לגדל את תולעת המשי בצפון סין. נמצאו עדויות לביות בעלי חיים נוספים כגון: הכלב, התאו, הכבש, עופות. בדומה לתרבויות קדומות בכל העולם (כגון: תת-היבשת ההודית, מצרים), הביאה החקלאות לגידול מהיר באוכלוסייה, כיוון שהתבססות על גידולים חקלאיים הבטיחה יכולת שימור המזון ואגירתו לזמן ממושך יותר, וזו הביאה בהדרגה לגידול האוכלוסייה, להתפתחותה התרבותית ולריבוד חברתי. בשלהי התקופה הנאוליתית עמק הנהר הצהוב בסין החל לפתח את מעמדו כמרכז תרבותי, כאשר ראשוני הכפרים באזור הופיעו שם. מרבית העדויות למרכז חשוב זה נמצאות באזור העיר שי-אן בסין. הערים הראשונות בסין צמחו עם מעבר סין מהתקופה הפרהיסטורית לתקופת סין הקדומה בסביבות 3000-2500 שנה לפנה"ס. בסביבות שנת 3000 לפנה"ס החלו לייצור ארד בסין. הברזל נתגלה רק בתקופת שושלת ג'ואו, בזמן סין הקדומה. מדיה וקבצים בנושא סין הפרהיסטורית בוויקישיתוף