laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מידורי איטו

יפן זהו שם יפני; שם המשפחה הוא איטו. מידורי איטו (יפנית: 伊藤みどり; ‏נולדה ב־13 באוגוסט 1969) היא מחליקה אמנותית על הקרח, אלופת העולם (פריז 1989), וזוכת מדליית כסף באולימפיאדת אלברוויל (1992). ב-1988 הפכה איטו לאישה הראשונה אשר ביצעה בהצלחה את קפיצת האקסל המשולשת (Triple Axel). איטו נולדה בנגויה, יפן, והחלה להחליק בגיל 5. בגיל 8 ביצעה בהצלחה את הקפיצה המשולשת הראשונה שלה. איטו השתתפה באליפות העולם בהחלקה אמנותית על הקרח לבני נוער ב-1981 וב-1984. לאחר מכן השתתפה באליפות העולם לבוגרים ב-1984, והגיעה למקום השביעי. ב-1985 זכתה באליפות יפן לבוגרים. בשנת 1988 השתתפה באולימפיאדת החורף בקלגרי, בה הגיעה למקום החמישי. בהמשך 1988, היא הפכה לאישה הראשונה אשר ביצעה בהצלחה את קפיצת האקסל המשולשת בתחרות. היא ביצעה קפיצה זו גם ב"תחרות NHK Trophy" לשנת 1988, וגם באליפות העולם לשנת 1989. זכייתה באליפות העולם בשנת 1989, הייתה הפעם הראשונה בה זכתה מתחרה אסיאתית בתואר; היא קיבלה את הציון 6.0 (הציון הגבוה ביותר שניתן על ידי שופט בספורט) מ-5 שופטים. ב-1990 הגיעה למקום השני באליפות העולם, וב-1991 הגיעה למקום הרביעי. בתחרות "גביע לליק" ב-1991, ניצחה את אלופת העולם קריסטי ימאגוצ'י, בכך שהשלימה בתוכנית הארוכה 6 קפיצות משולשות, שכללו את קפיצת האקסל המשולשת. לאחר טעויות בתוכנית הקצרה במהלך אולימפיאדת אלברוויל (1992), הייתה איטו במקום הרביעי לפני שביצעה את התוכנית הארוכה. בתחילת התוכנית הארוכה, היא נפלה במהלך ביצוע קפיצת האקסל המשולשת, ולכן הוסיפה קפיצת אקסל משולשת בסוף התוכנית; את האקסל האחרון ביצעה בהצלחה, והפכה למחליקה הראשונה שביצעה בהצלחה אקסל משולשת באולימפיאדה. איטו זכתה במדליית הכסף, והתנצלה בפני מדינתה על כך שלא זכתה בזהב. לאחר מכן פרשה איטו מהחלקה תחרותית, והפכה למחליקה מקצועית; היא הפכה לאישה הראשונה שביצעה קפיצת אקסל משולשת בתחרויות מקצועיות. כמו כן היא הופיעה במופעי החלקה על קרח ביפן. במהלך עונת 1995-96 חזרה איטו להחלקה תחרותית, אך לא זכתה להצלחתה הקודמת. בשיא הקריירה שלה, איטו נחשבה למחליקה אמנותית חזקה מאוד, ותוכניות ההחלקה שביצעה כללו אלמנטים של קפיצות הדומים לאלו של המחליקים (הגברים) הטובים ביותר של אותה תקופה. נוסף על כך שהייתה הראשונה שביצעה קפיצת אקסל משולשת, הייתה איטו האישה הראשונה שביצעה בהצלחה שילוב קפיצות משולשת-משולשת (כלומר קפיצה משולשת שלאחריה באה עוד קפיצה משולשת). לצד זאת, איטו התקשתה ב-compulsory figures, לפני שחלק זה בתחרויות בוטל לאחר עונת 1990, וגם בהתמודדות עם התקשורת היפנית לאחר זכייתה באליפות העולם. במהלך אולימפיאדת נאגנו (1998) שנערכה ביפן, זכתה איטו להדליק את הלפיד האולימפי בטקס הפתיחה. מדיה וקבצים בנושא מידורי איטו בוויקישיתוף מידורי איטו, ברשת החברתית אינסטגרם מידורי איטו, באתר olympedia.org הבלוג של מידורי איטו (ביפנית) מידורי איטו - ביוגרפיה, באתר המוקדש לאיטו (באנגלית)
ואינו לינה

ואינו לינה (בפינית: Väinö Linna; ‏20 בדצמבר 1920 – 21 באפריל 1992) היה סופר פיני. לינה נחשב אחד מהסופרים הפינים המשפיעים ביותר במאה ה-20. זכה לפרסום נרחב בפינלנד ובעולם כאשר פרסם ב-1954 את ספרו השלישי "חיילים אלמונים" וחיזק את מעמדו כסופר חשוב כאשר פרסם בשנים 1963-1959 את הטרילוגיה "כאן, תחת כוכב הצפון". לינה נולד בעיירה החקלאית אוריילה, אשר נמצאת במערב פינלנד בקרבת העיר טמפרה. בנערותו הפסיק את לימודיו כדי לסייע בפרנסת משפחתו ועבד כפועל חקלאי באחוזה בה הועסקה גם אמו וכפועל במנסרה. בגיל 18 עבר לטמפרה, עבד בבית חרושת לטקסטיל ובזמנו הפנוי קרא בספרייה הציבורית, עד אשר גויס לצבא. במשך שירותו הצבאי (1940-1944), נטל חלק במלחמת ההמשך (בין ברית המועצות ובין פינלנד) שפרצה בעקבות מלחמת החורף. במשך כל שירותו הצבאי כתב רשימות ותיאורים של חוויותיו ושל חיי יחידתו בחזית. חוסר הצלחתו בניסיונות הפרסום של רשימותיו אלו הוביל אותו, בסופו של דבר, לשריפת כתביו. אולם, החומר ברשימות אלו שימש אותו בהמשך כאשר כתב את ספרו "חיילים אלמונים" (הספר תורגם לעברית ויצא לאור בהוצאת כתר). לאחר שהשתחרר מהצבא חזר לעבוד במפעל בו עבד לפני המלחמה, ובמקביל המשיך לקרוא בספריות ואף החל לכתוב. בתחילה פרסם ספר שירים אשר לא זכה להערכה ולאחר מכן עבר לפרוזה. גם כאן לא נחל לינה הצלחה בתחילה, אולם ב-1954, לאחר הצלחת ספרו "חיילים אלמונים", היה ביכולתו לעזוב את עבודתו ולהתמסר לכתיבה. ספריו של לינה, שנכתבו בסגנון ריאליסטי, השפיעו בצורה עמוקה על החברה, הפוליטיקה והתרבות הפינית. שתי יצירותיו החשובות הפכו גם לסרטים. הספר מתאר בצורה ריאליסטית ואירונית את קורות מחלקת מקלענים בצבא הפיני במלחמת ההמשך. הספר אינו מתמקד בדמות גיבור אחד, אלא מספר את הווי היחידה תוך תיאור הקרבות הקשים מצד אחד וחיי היום-יום של החיילים מן הצד השני. הסיפור מסופר מנקודת ראותם של החיילים הפשוטים, ועולה ממנו ביקורת על הקצונה הפינית אשר הורכבה לרוב מבני המעמד הגבוה. בהיותו הספר הפיני הראשון בו צוירה המלחמה בדרך בלתי רומנטית, זכה הספר עם הוצאתו לביקורת נוקבת מצד חוגים נרחבים בפינלנד. על הספר "חיילים אלמונים" בוויקיפדיה האנגלית טרילוגיה אשר מתארת את חיי משפחת איכרים מסוף המאה ה-19 ועד אחרי מלחמת העולם השנייה. הטרילוגיה עוסקת בתהפוכות החברתיות בפינלנד בתקופה זו, ומנסה לתת הסבר למקורותיה של מלחמת האזרחים הפינית, שהתרחשה בשנים 1917–1918 בין "הלבנים" ו"האדומים". גם כאן, גיבוריו של לינה אינם אלו היוצרים את ההיסטוריה, אלא אנשים פשוטים אשר המאורעות הגדולים מעצבים את חייהם. הספר הראשון בטרילוגיה התקבל בהתלהבות, אך הספר השני, שעסק במלחמת האזרחים, ספג ביקורות בשל טענות לחוסר דיוק בתיאור המאורעות ההיסטוריים. כן הותקף לינה על כי הוא מספר רק את האמת של הצד המנוצח במלחמת האזרחים - הצד האדום. לינה טען בתגובה לביקורת שהגיעה מהאקדמיה, כי למד את האירועים היטב וכי ההיסטוריה של פינלנד סופרה למעשה עד אותה עת על ידי הצד המנצח. מדיה וקבצים בנושא ואינו לינה בוויקישיתוף Linna, Väinö (1920 - 1992) (באנגלית) ואינו לינה, ברשת החברתית Goodreads
דו-חיים של ארץ ישראל

ארץ ישראל היא אזור בעל אקלים צחיח יחסית לאזורים אחרים, בהם המגוון הביולוגי של הדו-חיים רב יותר. מקורות המים בארץ דלים באופן יחסי. מסיבה זו, חסרי הזנב, הזקוקים ללחות מתמדת ולשפע מים, אינם נמצאים בשפע באזור. לדו החיים ממשפחת הסלמנדריים החיים בארץ, הסלמנדרה הכתומה וטריטון הפסים, מהווה ישראל גבול תפוצתם הדרומי. בישראל ישנם 8 מיני דו-חיים. בעייתם העיקרית של הדו-חיים החיים בישראל היא מצוקת המים. בשל תלותם בשלוליות חורף על מנת להתרבות עלולים חורפים יבשים ודלים במשקעים לגרום לירידה חדה בפעילות הרבייה. מצבן של אוכלוסיות הדו-חיים בארץ ישראל בתחילת המאה ה-20 היה טוב. התפתחות היישוב בארץ הביאה להפרחת השממה ובין היתר לפעולות אשר היטיבו עם אוכלוסיות הדו-חיים. בריכות מעשה ידי אדם שימשו את דו-החיים להתרבות, וכן תעלות בצדי כבישים ונתיבי רכבות. תעלות אלו התמלאו מים בחורף והביאו באופן ישר לגידול באוכלוסיית דו החיים בארץ. מצב זה נמשך עד סוף שנות ה-40, עת הוקמה מדינת ישראל. שלוליות החורף (הנקראות לעיתים "בריכות חורף") היוו מאז ומתמיד מוקד להתרבות של יתושים, אולם אם התערבות האדם הייתה מעטה, מנעו חרקים ודו-חיים את התפשטות אוכלוסיות היתושים. כשהוקמה מדינת ישראל, הורה משרד הבריאות על ריסוס בריכות החורף בחומר חדש, DDT, שהשמיד את אוכלוסיות היתושים, אך גם את אוכלוסיות החרקים והדו-חיים. אלו האחרונות התאוששו מהפגיעה לאט, היות שהתחדשותן איטית יחסית, בעוד היתושים חזרו להתפשט במהרה. בסופו של דבר המטרה שלשמה רוססו בריכות החורף לא הושגה ואוכלוסיית הדו-חיים בארץ נפגעה קשות. בנוסף, תוכניות פיתוח, בנייה וחקלאות הביאו להרס בתי גידול של דו-חיים. העגולשון שחור גחון, אשר נחשב כבר משך עשרות שנים (עד 2011) כמין נכחד, החפרית המצויה וטריטון הפסים נמצאים בסכנת הכחדה חמורה בישראל. משפחת הסלמנדריים סלמנדרה מצויה (Salamandra infraimmaculata) טריטון הפסים (Ommatotriton vittatus) משפחת החפריתיים חפרית מצויה (Pelobates syriacus) משפחת האילניתיים אילנית מצויה (Hyla savignyi) אילנית ערבית (Hyla felixarabica) משפחת הצפרדעיים צפרדע נחלים (Pelophylax ridibundus). משפחת הקרפדיים קרפדה ירוקה (Bufotes sitibundus) משפחת העגולשוניים עגולשון שחור-גחון (Latonia nigriventer) סלמנדרה מצויה (Salamandra infraimmaculata) טריטון הפסים (Ommatotriton vittatus) חפרית מצויה (Pelobates syriacus) אילנית מצויה (Hyla savignyi) צפרדע נחלים (Pelophylax ridibundus) קרפדה ירוקה (Bufotes sitibundus) עגולשון שחור-גחון (Latonia nigriventer) מדיה וקבצים בנושא דוחיים בישראל בוויקישיתוף דו-חיים בישראל ראובן אורטל, חיים לדו-חיים
נבחרת איטליה בכדורסל

נבחרת איטליה בכדורסל (באיטלקית: Nazionale di pallacanestro dell'Italia) היא נבחרת הכדורסל הלאומית של איטליה. מנוהלת על ידי התאחדות הכדורסל האיטלקית. הדירוג הנוכחי של נבחרת איטליה ברשימת הדירוג של פיב"א לנבחרות גברים, הוא המקום ה-14 בעולם, נכון ל-10 באוגוסט 2024, ירידה של מקום אחד לעומת דירוג קודם. נבחרת איטליה נחשבת לאורך השנים לאחת מנבחרות הכדורסל החזקות באירופה. הנבחרת זכתה פעמיים באליפות אירופה בכדורסל (בשנים 1983, 1999), אך לא הגיעה להישגים רבים באליפות העולם בכדורסל, כאשר שיאה היה המקום הרביעי (בשנים 1970, 1978). בנוסף זכתה פעמיים במדליית כסף במשחקים האולימפיים (1980 ו-2004). בשנים האחרונות חלה נסיגה ברמתה של נבחרת איטליה, האיטלקים לא הצליחו להעפיל לרבע גמר אליפות אירופה באליפויות של 2005 ו 2007 ולא הצליחו להעפיל לאליפות אירופה של 2009 לראשונה מאז 1961. בשנת 2013 הצליחה איטליה לראשונה מזה כעשור להעפיל לרבע גמר היורובאסקט והיא סיימה את האליפות הזאת במקום השמיני. שנתיים מאוחר יותר הצליחה נבחרת איטליה להעפיל שוב לרבע גמר יורובאסקט 2015 ולסיים במקום השישי. סגל הנבחרת בטורניר גביע העולם בכדורסל 2023 (עמודת 'קבוצה' מתייחסת למועדון בו שיחק השחקן בזמן הטורניר): מדיה וקבצים בנושא נבחרת איטליה בכדורסל בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של נבחרת איטליה בכדורסל (באיטלקית) דירוג לנבחרות לאומיות גברים באתר פיב"א
לנדלר

לנדלר (בגרמנית: Ländler) הוא מחול עממי במקצב 3/4, שהיה פופולרי באוסטריה, דרום גרמניה ושווייץ הגרמנית בסוף המאה ה-18. הלנדלר הוא ריקוד לזוגות, שמאפייניו החזקים שלו היו ניתורים ורקיעות רגליים. לעיתים היה אינסטרומנטלי בלבד ולעיתים כלל חלק ווקאלי, שלפעמים שולב בו גם יודל. במאה ה-19, כאשר אולמות ריקודים נעשו פופולריים באירופה, נעשה הלנדלר מהיר ואלגנטי יותר והגברים ויתרו על המגפיים המסומרים שנעלו כדי לרקוד אותו. יחד עם מספר מחולות-עם אחרים מגרמניה ומבוהמיה, נחשב הלנדלר במחול שתרם להתפתחות הוואלס. מלחינים קלאסיים רבים כתבו לנדלר או כללו אותו ביצירותיהם, ביניהם בטהובן, שוברט וברוקנר. בכמה מן הסימפוניות שלו החליף מאהלר את הסקרצו בלנדלר (למשל, בסימפוניית התחייה). הנעימה העממית הקארינתית המופיעה בקונצ'רטו לכינור של אלבן ברג היא לנדלר ועוד לנדלר מופיע במערכה השנייה של האופרה שלו, "ווצק". ה"מחולות גרמניים" של מוצרט ושל היידן דומים גם הם ללנדלר. ב"פיטר גריימס" של בריטן מופיע לנדלר בסצנה של מסיבת הריקודים. באחת הסצינות בסרט "צלילי המוסיקה" רוקדים גיבורי הסרט, מריה וקפטיין פון טראפ, לנדלר, אולם במקרה זה אין זה המחול המסורתי אלא כוריאוגרפיה שלו. הנעימה האינסטרומנטלית המשמשת בקטע הזה היא עיבוד מואט של שיר, שנשמע בשלב מוקדם יותר בסרט, "רועה העזים הבודד". לנדלר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Analysis of Schubert's Seventeen Ländler by pianist Bart Berman
איוואן אודואר

איוואן אודואר (בצרפתית: Yvan Audouard;‏ 27 בפברואר 1914 - 21 במרץ 2004) היה סופר ועיתונאי צרפתי. איוואן אודואר נולד בסייגון (כיום הו צ'י מין סיטי בווייטנאם) לאב יליד אביניון שבפרובאנס שהיה איש צבא, ולאם ילידת מרסיי שהייתה בעלת חנות ספרים בסייגון. הוא בילה את מרבית ימי ילדותו בדרום צרפת בערים ארל ונים ושמר מקום בלבו לחיי הכפר של פרובאנס - מה שמאוחר יותר בא לידי ביטוי בכתביו. כבחור עליז יצר בדמיונו העשיר את "המפלגה החוקית של המרובינגים" ואת "הוועדה לזכר חציית האלפים על ידי חניבעל". אחרי שקיבל תואר ראשון במדעי הרוח שימש מורה לאנגלית בבורדו (1938–1939) ובארל (1940–1942). ב-1944 שימש עיתונאי של עיתון המחתרת הצרפתית בעיר ליון וחתם לעיתים קרובות בשם העט פרנסואה פונטווי. החל ב-1945 שימש עיתונאי בפריז ופרסם סיפורים ודברי הומור בעיתונים "פארי-פרס", "פארי-ז'ור", ו "פראנס דימאנש" ובשבועון הסאטירי "לה קנאר אנשנה" שבו עבד במשך שלושים שנה. הוא שידר דברי הומור ברדיו פריז, הופיע בטלוויזיה הצרפתית בתוכניות בידור ובהן "משחקי מילים", ופרסם מספר רב של ספרי הומור ודברי ביקורת שנכתבו בסגנון היתולי. בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 הוא התגורר בקומונה של אמנים צרפתים שכללה בין היתר ארמן גטי, ג'ורג' ארנו ומישל טורניה. היה חתן פרס רבלה ב-1956. בשנות השישים של המאה העשרים חיבר דיאלוגים של כעשרים סרטי קולנוע שבהם עשו שימוש בין היתר השחקן פרננדל והזמרים לינו ונטורה ואדי קונסטנטין, וביים את סרטו הראשון של זמר הרוק אנד רול ג'וני הולידיי. ב-1987 פרסם את ספרו "סיפורים חדשים מפרובאנס שלי". ב-1994 קיבל את פרס פול לאוטו בעבור ספרו "אדון הימים שעברו" וב-1999 פרסם את ספרו "חרבו של אבי" שבו הוא מתאר את ימי ילדותו בערים ארל ונים שבפרובאנס, את מלחמות השוורים ואת האווירה הכפרית של הקאמארג (הדלתה של הנהר רון). בספרו זה עשה שימוש במילים מן השפה האוקסיטנית המדוברת בפרובאנס. איוואן אודואר מת בביתו בפריז ב-2004. קאמארג (1965) אנטואן הישר (1967) מכתב גלוי לנוכלים (1974) סיפורים חדשים מפרובאנס שלי (1987) ההונאה כבר לא מה שהייתה (1993) חרבו של אבי (1999) איוואן אודואר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) איוואן אודואר, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) איוואן אודואר, באתר MusicBrainz (באנגלית) איוואן אודואר, באתר Discogs (באנגלית)
סטקטו

סְטָקָטוֹ (באיטלקית: staccato) הוא מונח מוזיקלי שפירושו המילולי הוא "מנותק", או "נפרד". צורת הרבים היא "סטקטי". משמעות סימון הסטקטו היא שיש להפריד בין צליל לצליל, כך שבחלק מן הזמן המוקצב לתו על פי משכו לא יישמע צליל אלא שתיקה. צלילי הסטקטו הם קצרים ומקוטעים, אך לסטקטו אין השפעה על קצב המוזיקה. הנקודה המציינת סטקטו תופיע מעל ראש התו כשהקו פונה כלפי מטה, או מתחתיו כשהקו פונה למעלה. ביצירות מן התקופה הקלאסית, כמו אלה של מוצרט, למשל, נעשה לעיתים שימוש בסימן הדגשה במקום בנקודה לציון סטקטו, והדבר פותח פתח לספק באשר לכוונותיו של המלחין. אפקטים של הדגשה וסטקטו עולים לעיתים בקנה אחד, אך קשה למצוא מקרים כאלה ביצירות מודרניות. נגינת סטקטו היא ההפך מנגינת לגאטו. בכלי מיתר יש להבחין בין נגינת סטקטו לפיציקטו, אם כי הפיציקטו כשלעצמו עשוי להיחשב לאפקט סטקטו מסוים. לדוגמה, "ג'אז לגאטו/ג'אז פיציקטו" של לרוי אנדרסון. יש הטעמת ביניים המכונה "מצו סטקטו" או "נון לגאטו". סטקטו כפול וסטקטו משולש הן צורות נגינת סטקטו במהירות גבוהה מנגינת הסטקטו הרגיל. ביצוע סטקטו כפול ומשולש מתבצע הן על ידי השפתיים, והן על ידי הגרון. סטקטו כפול יתבצע בצורת "טה-קה". סטקטו משולש יתבצע בצורת "טה-קה-קה". בדגימה הבאה ניתן לשמוע בסון מנגן, לפי הסדר: סטקטו, לגטו, לגטו + ויברטו, וקשת:
פסיכואנליזה - מונחים

פסיכולוגיה קלינית: ענף של הפסיכולוגיה העוסק בניתוח ופתרון בעיות נפשיות. פרשנות (פסיכולוגיה): כלי מרכזי להתערבות טיפולית במסגרת טיפול פסיכודינמי, בו תגובת המטפל מאפשרת תובנה חדשה או חוויה חדשה אצל המטופל. איד: מונח שטבע זיגמונד פרויד לציון החלק בנפש האדם המורכב מדחפים ואינסטינקטים פרימיטיביים. אגו: העצמי או האני. מונח שטבע פרויד לציון החלק בנפש שתפקידו מציאת דרכים בטוחות ונאותות לספק דחפים אינסטינקטיביים. סופר אגו: אני עליון, מצפון. מונח שטבע פרויד לציון החלק בנפש שמפנים את הכללים והערכים של ההורים והחברה. קיבעון: הכישלון לעבור את אחד משלבי ההתפתחות הפסיכו-סקסואליים של פרויד. עקב כך ממשיך האדם לחוות את הסוגיות האלה שוב ושוב בדרכים סמליות. פוביה: מצב נפשי של פחד כרוני בלתי הגיוני מאובייקט או מצב כלשהו, המשפיע באופן ממשי על הסובל ממנו. העברה (פסיכולוגיה): הפניה בלתי-מודעת של רגשות מאדם אחד לאדם אחר. לרוב, משתמשים במושג זה בתוך קשר טיפולי כהעתקת יחס רגשי מודחק שחש המטופל כלפי אדם משמעותי בעברו - אל המטפל. דמנציה: שיטיון, תסמונת מוח אורגנית שפוגעת ביכולת השכלית וגורמת לסובל ממנה לליקויים משמעותיים בתחומי החיים השונים. נסיגה בשירות האגו: מצב שבו האדם נסוג במודע, במכוון ובבחירה אל חוסר פעילות או עשייה בתחום מסוים, מתוך מטרה לשמר כוחות לבנין האישיות שלו בתחומים אחרים. או לחלופין: זהו מצב בו האדם נותן ביטוי לדחפים שלו ולתכנים מן הלא מודע, נכנס למצב רגרסיבי, כלומר ראשוני, גולמי ופרימיטיבי, אך הוא עושה זאת במכוון ולא כתוצאה ממצב משברי כפוי. אז הוא מבטא את התכנים הרגרסיבים באופן נשלט, כמו על ידי יצירה אומנותית או ביטוי יצירתי אחר. תאוריית יחסי אובייקט: ענף של תיאורית הפסיכואנליזה אשר שם דגש על יחסים בינאישיים, בעיקר על המשפחה ובמיוחד בין האם לילד. המשמעות של "אובייקט" היא למעשה אדם, ובמיוחד האדם המיוחד המהווה אובייקט או מטרה של רגשות וכוונות של אדם אחר. המשמעות של "יחסים" מתכוונת ליחסים הבינאישיים ומדברת על המשקעים של מערכות יחסים בעבר, המשפיעים על אדם בהווה. תאורטיקנים של יחסי אובייקט מתעניינים בתמונות פנימיות של העצמי ושל אחרים ובאופן בו הן מבטאות עצמן במצבים בינאישיים. אובייקט מעבר: תיאור והגדרת היחס של התינוק אל חפץ שהתינוק מתקשה להתנתק ממנו, בשל העובדה כי החפץ נבחר בידיו, לסמל ולייצג לו את האם, שאיננה יכולה להיות נגישה לו כפי רצונו. או לחלופין: מושג של פסיכואנליטיקאי בריטי בשם דונלד ויניקוט, שהוביל את המחקר בתודעתו וחווייתו של התינוק. הוא תיאור תהליך התפתחותי שראשיתו תפיסה סובייקטיבית של המציאות, הנחווית כבריאת המציאות על ידי התינוק וסופו הכרה במציאות כהתרחשות חיצונית ולא נשלטת. תהליך הביניים המוביל את ההכרה במציאות, מתרחש גם באמצעות אובייקט מעבר, שמתאפיין בהיותו נברא על ידי התינוק אך גם מוכר כאובייקט חיצוני, הנתפס וזוכה להכרה על ידי ההורים, המייצגים את המציאות. המעבריות של האובייקט, מסמלת את היותו חלק מהליך בו עוברים מתפיסה סובייקטיבית לתפיסה אובייקטיבית של המציאות. פסיכולוגיה חברתית - מונחים פסיכולוגיה התפתחותית - מונחים ערך זה הוא קצרמר בנושא פסיכולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הרבאוס

הרבאוס הקדוש או ארווֶה הקדושה (Saint Herveus או Saint Hervé) הוא קדוש נוצרי מברטאן של המאה ה-6. יחד עם איב הקדוש הוא נחשב לקדוש הברטוני הכי אהוד. רישומים היסטוריים טוענים כי הוא נולד בגוימיליו שבברטאן, אם כי קיימות טענות כי נולד בוויילס. על פי האגדה, הוא היה בנו של משורר נודד נודע בשם היברניון שהיה פעיל בחצר המלוכה של כילדברט הראשון. שמה של אימו היה ריבנון. הרבאוס היה עיוור מלידה. יחד עם תלמידו גויהראן, הוא גר ליד פלוביין כנזיר מתבודד וכמשורר נודד. על פי האגדה, היו לו כוחות שאיפשרו לו לרפא כל בעל חיים והוא גידל ואילף זאב שהלך עמו לכל מקום. מדיה וקבצים בנושא הרבאוס בוויקישיתוף
משקע אלקטרוסטטי

מְשַקֵעַ אלקטרוסטטי הוא מערכת טיפול והרחקת חלקיקים מזרם גז בעזרת יצירת שדה אלקטרוסטטי. המערכת מסוגלת לסנן ביעילות גבוהה חלקיקים עדינים הקטנים אפילו מ־1 מיקרון. משקע אלקטרוסטטי בנוי ממכל בו עוברים הגזים, קתודה מלוחות או חוטי מתכת, אלקטרודה חיובית מפח או מצינורות ומכל שיקוע. מערכת אספקת חשמל מספקת לאלקטרודה החיובית זרם במתח גבוה (30–100 קילוולט). כאשר גזים עם חלקיקים נכנסים למכל, השדה האלקטרוסטטי גורם ליינון חיובי של מולקולות הגז ולשחרור של אלקטרונים חופשיים. יונים חיוביים של הגז מגיעים לקתודה ומנוטרלים. האלקטרונים החופשיים שמתקרבים לאלקטרודה החיובית גורמים ליינון שלילי של החלקיקים, ואלו מנוטרלים בהגיעם לאלקטרודה החיובית. מערכת הרעדה גורמת לחלקיקים לשקוע לבסוף למכל שיקוע. כך זרם הגז הנקי נפלט לארובה או להמשך התהליך. משקעים אלקטרוסטטיים מותקנים לרוב בתחנות כוח. זיהום אוויר מדיה וקבצים בנושא משקע אלקטרוסטטי בוויקישיתוף משקע אלקטרוסטטי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא איכות הסביבה ובנושא טכנולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אסיה רודשטיין

אסיה רודשטיין היא כנרת, מורה לכינור ובונת כינורות ישראלית. רודשטיין נולדה בברית המועצות בשנת 1955, שם למדה נגינה בכינור והחלה לעבוד בהוראת נגינה. ליקויים בכינורות של תלמידיה עוררו בה עניין בבניית כינורות, והיא פנתה אל דניס ולדימירוביץ' יארובוי (רו'), בונה הכינורות הרוסי היחיד שזכה בתחרות בקרמונה, ולמדה אצלו את המקצוע באופן אינטנסיבי. רודשטיין עלתה לישראל בשנת 1989, ניגנה זמן קצר בתזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, ונכון ל-2011 היא מנגנת בשני הרכבים קאמריים, מלמדת נגינה ומרכזת פרויקט בבית ספר לאמנויות באשקלון. רודשטיין מתקנת ובונה כינורות בעץ אשוח ומייפל, שהביאה עמה ממוסקבה. נוסף לעיסוקיה אלה, רודשטיין עוסקת בביקורת מוזיקה וכותבת שירה בעברית, שלמדה אחרי עלייתה לארץ. אלי אשד‏, הצלילים של אסיה רודשטיין, באתר "המולטי יקום של אלי אשד", 10 באוקטובר 2007 אלי אשד‏, השירה הנסיונית של אסיה רודשטיין, באתר "המולטי יקום של אלי אשד", 25 ביולי 2007 אלי אשד‏, שירת האלצהיימר, באתר "המולטי יקום של אלי אשד", 7 בספטמבר 2009 אלי אשד‏, הצלילים של אסיה רודשטיין, באתר "המולטי יקום של אלי אשד", 10 באוקטובר 2007 ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אמנון ויינשטיין

אמנון ויינשטיין (21 ביולי 1939 – 4 במרץ 2024) היה בונה כינורות ישראלי. ויינשטיין הוא דור שני לשושלת של בוני כינורות ישראלים. אביו משה עלה לארץ ישראל ופתח בתל אביב סטודיו לבניית כינורות בשנת 1939. אמנון המשיך במסורת וצירף אליו גם את בנו, הדור השלישי בשושלת, המקיימת את מסורת בוני הכינורות הגדולים בקרמונה שבאיטליה, משפחות אמאטי וגוארנרי. שאר משפחתו של ויינשטיין נשארה באירופה ונספתה בשואה, והקשר הזה הוליך את אמנון לאיתור כינורות של יהודים שלקחו אתם את כלי הנגינה למחנות הריכוז הנאציים. כינורות אלה, רובם כלים פשוטים ששימשו לנגינה בשמחות, סומנו במגן דוד על גב הכינור, ואמנון ויינשטיין הציב לעצמו כמשימה את תיקון הכינורות האלה והבאתם לנגינה בקונצרט סימפוני, שיסגור את אירועי שנת השישים למדינת ישראל. הקונצרט, שכונה בשם "כינורות של תקווה", התקיים ב-24 בספטמבר 2008, וניגנו בו הסולן שלמה מינץ עם תזמורת סימפונט רעננה ותזמורת איסטנבול הטורקית. ויינשטיין הגיע לרעיון איתורם ושיפוצם של הכלים בעקבות הרצאה בנושא "כינורות בתקופת השואה", שנשא בגרמניה בשנות ה-90 של המאה ה-20. חלק מן הכינורות המשובחים שהיו באירופה הועלו לארץ ישראל עם הכנרים, שברוניסלב הוברמן הזמין לנגן בתזמורת הפילהרמונית הארץ-ישראלית. אחרים נבזזו בידי הגרמנים. הכינורות שנשארו, בגטאות, ביערות ובמחנות הריכוז היו כלים פשוטים וזולים, ונמצאו במצב ירוד וכמעט הרוס, שחייב שיפוץ יסודי וממושך כדי להחזירם למצב נגינה. עד פטירתו ב-2024, החזיק ויינשטיין בסדנה שלו שמונה כינורות כאלו והמשיך בחיפוש אחר כלים דומים שעודם קיימים במקומות שונים בעולם. ויינשטיין היה שותף להקמה ולניהול המוזיקלי של קשת אילון, מרכז לקידום וטיפוח הנגינה בכינור בקיבוץ אילון, שבגליל המערבי. בסוף מרץ 2024, במסגרת פסטיבל הצילום הבינלאומי ה-11 של PHOTO IS:REAL, ,יציג הצלם מיקי קורן צילומי כינורות של ויינשטיין ששרדו את השואה תחת הכותרת "כינורות שלא נדמו". בדיעבד, עם פטירתו, תהפוך התערוכה להנצחת פועלו של ויינשטיין. כינורות של תקווה עדית זרטל, "בונה הכינורות והאסמבלז' שלו", דבר, 29 במרץ 1968 עדית זרטל, "ייעול לא יועיל", דבר, 13 בנובמבר 1968 עופר אדרת, הכינור שלא יתוקן לעולם ויישאר בושה לגרמנים, באתר הארץ, 5 באפריל 2013 אייל לוי, ‏עוד חוזר הניגון: בונה הכינורות הישראלי שהצליח לנצח את הנאצים, באתר מעריב אונליין, 26 בינואר 2017 מט"ח, אורית אילן, "ביקור אצל בונה כינורות" סרטון על סדנת בוני הכינורות משה ואמנון ויינשטיין 1969 דיאנה בחור ניר, כינורו של רוטשילד, באתר כלכליסט, 4 בנובמבר 2010 דוד שליט, ‏40 כינורות ששווה להסתכל, באתר גלובס, 25 ביולי 2001 אברהם בלבן, כינורות עם סיפורים מהשואה, באתר הארץ, 24 בינואר 2022 כינורות ששרדו את השואה הוטסו לקליבלנד, באתר מסע אחר בעיקר מוזיקה, באתר web.archive.org, ‏2009-09-19 יוגב ישראלי, פרידה מאמנון וינשטיין, ששיקם כינורות ששרדו את השואה: "הוא אמר שהם ממשיכים לבכות", באתר ynet, 13 במרץ 2024
איל הופמקלר

איל הופמקלר (נולד ב-1957) הוא בונה כינורות ישראלי. איל הופמקלר נולד בתל אביב, להורים ששניהם צ'לנים. בשנת 1981 יצא ללמוד בנייה ושחזור של כינורות וכלי קשת אחרים בפארמה שבאיטליה, בקונסרבטוריון אריגו בויטו (איט') בכיתתו של רנטו סקרולווצה (איט') וסיים את הלימודים שם בשנת 1986. עם סיום לימודיו, קיבל דיפלומה במקצועו. למשך עוד שנה נשאר בפארמה להשתלמות מעשית בשיקום קשתות ובבניית גיטרות. מאז 1987, איל הופמקלר הוא חבר ב"אגודת הכינור של אמריקה" (אנ'), ב"אגודת הכינור הבריטית" וב"ליאוטריה פרמאנזה". הופמקלר גר ועובד בירושלים, שם הוא מפעיל סטודיו שבו ניתן למצוא כינורות, ויולות, צ'לו וקונטרבסים מודרניים וישנים בכל הגדלים. אתר האינטרנט הרשמי של איל הופמקלר יוטיוב, איל הופמקלר מספר ומדגים בניית כינור אתר פראנס 24 על בניית כינורות בקרמונה כתבה אודות איל ואביו, בעקבות קונצרט השחרור של שנת 1945 במנזר סנט אוטיליאן (אנ') ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.