האסכולה האטומיסטית

האסכולה האטומיסטית הייתה אחד הזרמים בפילוסופיה הקדם-סוקרטית. על ידי הפילוסופים האטומיסטים הגיעה פילוסופית הטבע היוונית שלפני אפלטון לשיאה. הפילוסופיה האטומיסטית הוצעה בקוויה הכלליים על ידי לוקיפוס, ופותחה בהמשך על ידי תלמידו דמוקריטוס. בפילוסופיה זו נעשה ניסיון לתת מענה לקשיים שהעלו הפילוסופים האליאטים - פרמנידס וזנון מאלאה. על פי האסכולה האטומיסטית, הישים והתופעות בטבע ניתנים לחלוקה הולכת וחוזרת עד שמגיעים לחלקיקים זעירים, להם זיזים ושקעים, המסוגלים להתחבר זה לזה. חלקיקים אלו נקראו atomos, כלומר חלקיקים שלא ניתן לחזור ולחלקם, והתורה לפיה קיימים חלקים בלתי ניתנים לחלוקה שכאלו נקראת התורה האטומיסטית. בין האטומים קיים ריק, חלל שאין בו כלום. למעשה, אנשי האסכולה ניחשו את קיומם של אטומים יותר מ-2000 שנים לפני שקיומם הוכח בצורה מדעית. קיים בעולם ריבוי של ישויות. הישויות הן בעלות צורות שונות. הישויות מורכבות מחלקיקים בסיסיים קטנים שלא ניתנים יותר לחלוקה. בין החלקיקים האלו, המכונים אטומים, קיים ריק. הריק הוא מה שאיננו, ובכל זאת קיים. האטומים והריק מרכיבים ביחד את העולם. העולם בנוי מישים רבים הנבדלים ביניהם בעזרת צורות האטומים המרכיבים אותם, היחס שבין האטומים לעצמם והיחס שבין האטומים לריק שסביבם. האטומים הם בלתי משתנים ובלתי ניתנים להריסה. כאן ניתן לראות את צורתו הראשונה של חוק שימור החומר. לאטומים עצמם יש רק תכונות צורניות והם חסרי תכונות נוספות (היו שטענו שלאטומים יש גם משקל). מכאן שלאטומים של יש מסוים אין תכונות שיש ליש המורכב בכללותו. תכונות היש נקבעות על ידי היחסים בין האטומים (חסרי התכונות) שמרכיבים אותו. גם תוצאות החושים (טעם, ריח, טמפרטורה וכו') מורכבים מאטומים המשפיעים על אברי החושים שלנו. הראיה מוסברת בכך שבתוך כל אטום של יש חומרי קיימת בבואה קטנה (תצלום קטן, במונחים של ימינו) של היש השלם. כאשר אטומים אלו פוגעים בעין שלנו, בבואה זו מעבירה לעין את תחושת הראיה של אותו יש. הנפש או המחשבה מורכבות גם הן מאטומים מיוחדים, עדינים במיוחד, המתחברים ביניהם בקשרים שבירים והפיכים. במצבים פתולוגיים כמו מחלה או שיגעון, קשרים אלו ניתקים ואטומים אלו נעים בגוף בצורה כאוטית. לאחר מות הגוף, אטומים אלו מתפזרים בחלל מחוץ לגווייה. קיום הריק בין האטומים יצר בעיות מספר בהן התלבטו פילוסופים ופיזיקאים במשך דורות. אריסטו שלל את האפשרות של קיום ריק בטבע וכך גם דקרט אחריו. יש שראו בריק מחשבת כפירה אתאיסטית. לפיהם לא ניתן ליצור יש מאין ואפילו אלוהים אינו מסוגל לכך. על כן, אם אלוהים יצר את החומר בעולם, הוא לא יכול להכיל בתוכו גם ריק או "אין". אחרים, כמו הובס שללו לחלוטין את הריק וקבעו שהישים מורכבים מ"חומר גשמי" בלבד. לפיהם גם הנפש ואפילו אלוהים עצמו הם חומר גשמי. ניוטון ניסה לפתור את הבעיה בטענה שהחלקיקים נעים בתוך חלל אין סופי שאינו אלא חלק מאלוהים עצמו (כלומר, לא ריק). עם התפתחות מדעי הטבע במאה ה-19, החלל או ה"ריק" בין האטומים התמלא בישים כמו שדה כוח או שדות מגנטיים ואלקטרומגנטיים. כאשר קיים ריבוי אטומים המופרדים על ידי הריק, אזי אין בעיה שהם יהיו מופרדים באופן שונה כל פעם. הדבר לא סותר את האי-השתנות של פרמנידס. האטומיסטים מתנגדים להיראקליטוס שאומר כי העולם מצוי בשינוי מתמיד ומקיים יצירה של יש מאין. הם חושבים כי האטומים נצחיים, ולכן שום דבר לא נעלם מן העולם, וכן שום דבר חדש גם לא מופיע משום מקום (שוב חוק שימור החומר). על מנת שאחד האטומים יזוז יש צורך שיהיה מקום פנוי אליו יוכל לנוע. במקום הזה אסור שיהיה אטום או גוף אחר - מכאן שהתנועה מחייבת "ריק". האטומיסטים, כך נראה, יצרו בן- כלאיים: מצד אחד, משהו שאיננו קיים (ריק) על-מנת שיהיה ניתן לזוז אליו. מצד שני, צריך להיות קיים על מנת שניתן יהיה להתייחס אליו. האנציקלופדיה לפילוסופיה מערבית, עורכים ג.ריי ו-ג.א. אורמסון, הוצאת רסלינג, 2007, כרך 1, עמ' 28-31. תולדות הפילוסופיה היוונית - הפילוסופים הקדם-סוקראטיים, ש. שקולניקוב, הוצאת "יחדיו", 1981, עמ' 135-146. האנציקלופדיה הפילוסופית של סטנפורד באתר אינטרנט -http://plato.stanford.edu