laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
כינין

כִינִין (נכתב גם חינין; בספרדית: Quinina) הוא תרכובת ארומטית המשמשת בעיקר כתרופה לטיפול בקדחת הביצות (מלריה). הכינין מופק מקליפת עץ מהסוג צינכונה, עץ הכינין ממשפחת הפואתיים, שמקורו באמריקה הדרומית; ומכאן שמו: בלשון קצ'ואה המילה kina פירושה "קליפה". הראשונים להשתמש בכינין כתרופה היו האינקה. תרופה זאת הייתה מוּכּרת לרפואה האירופית כבר בשנת 1630, והיא נמכרה לראשונה באנגליה ב-1658. הגרסה המודרנית של כינין נקראת כּינידין או כּינידוּראן (שם מסחרי). הכינידין היא נגזרת של הכינין והיא נמצאת בשימוש משנות ה-20 של המאה ה-20. שימושה העיקרי כיום בשמירת קצב לב סדיר באנשים הסובלים מפרפורי פרוזדורים, ומניעת הפרעות קצב בחדרי הלב. בנוסף, משמש הכינין כחומר טעם בתעשיית המזון, בעיקר במשקאות מרירים, כגון ביטר למון ומי טוניק. הכינין במינונים גבוהים שימש בעבר כטיפול למלריה. בשל תופעות הלוואי שלו, השימוש בו פחת עם גילוייהן של תרופות חדשות למלריה. במינונים נמוכים הכינין משמש למניעת התכווצויות שרירים. במקרים רבים די בשתיית "מי טוניק" כדי להשיג הקלה משמעותית. במינונים הנמוכים לא צפויות תופעות לוואי. רק במקרים נדירים התרופה עלולה לגרום לדימום תת-עורי, בגלל ירידה במספר טסיות הדם. מנהל המזון והתרופות האמריקאי, ה-FDA, הגביל את כמות הכינין במשקה שאינו למטרות רפואיות ל-83 מיליגרם לליטר, כמות המהווה בין רבע לחצי כמות לעומת המינון הרפואי המקובל. כיום כמות הכינין במשקה קטנה בהרבה ועומדת על כ-60–70 מיליגרם לליטר, ונועדה רק להקנות מרירות למשקה הקל והממותק. במינון גבוה כינין גורם להפלות, כינין נחשב גם לחומר טרטוגני, כלומר גורם לעיוותים בעובר. כמו כן, הכינין גורם לתופעות לוואי נוספות: בחילות, כאבי ראש, חירשות, עיוורון, ובמקרים נדירים אפילו למוות. התיאור הראשון של טיפול בעזרת הכינין כתרופה למלריה, בשנת 1633, מיוחס לאנטוניו דה לה קלנצ'ה. לדבריו, מיסיונרים ישועים בפרו למדו איך לטפל במלריה בעזרת חומר אבקתי בצבע קינמון שהופק מקליפת העץ נקרא בספרדית El árbol de la calentura – עץ החום (Cinchona officinalis), המופיע בסמל פרו. האבקה שקיבלה את השם "קליפת הישועים" ניתנה במשקה והקלה על החום ועשתה ניסים נגד המלריה. הבריטים תושבי הקולוניות באזורים מוכי מחלת המלריה, נהגו לערבב את מי הטוניק במשקה האלכוהולי ג'ין, וצרכו אותו באופן שוטף כתרופה מונעת בעלת טעם סביר. בארצות הברית משתמשים בתחליף של כינין הנקרא quinidine. כינין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) איך התגלתה תרופת הכינין למלריה ומה הקשר לקורונה?, באתר אנציקלופדיה אאוריקה מה רב המרחק, דבר, 14 ביוני 1936 יצחק גרשטנקורן, בכוחה של אמונה, הצופה, 10 ביוני 1949 שמואל סולר, הזמנה לשפעת, מעריב, 3 בנובמבר 1957 Inca Medicine THE MIGHTY QUINiNe, Uppingham School, Rutland, UK ערך זה הוא קצרמר בנושא כימיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו. הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
אוטוביאנקי

אוטוביאנקי (באיטלקית: Autobianchi) הייתה חברה איטלקית לייצור כלי רכב. חברת ביאנקי נוסדה בשנת 1885 על ידי אדוארדו ביאנקי, והתמחתה בייצור אופניים (המיוצרים עד היום). בשנת 1902 יצרה באופן עצמאי את המכונית הראשונה שלה, דגם 12HP. לאחר מכן נכנסה החברה לתחרות מול חברת פיאט, וייצרה מספר דגמים תחת הסדרה S. בתקופה שבין מלחמות העולם, ייצרה ביאנקי את דגמי האוגוסטה והאפריליה, שזכו להצלחה גדולה באיטליה. במלחמת העולם השנייה הופצץ המפעל של ביאנקי, והחברה הפסיקה לייצר כלי רכב והתמקדה באופניים ואופנועים. ב-1955 החליטה הנהלת ביאנקי לשוב ולייצר מכוניות. לשם כך הגיעה ביאנקי להסכם עם יצרנית הרכב פיאט ועם יצרנית הצמיגים פירלי על הקמת החברה אוטוביאנקי. בשנת 1957 יצא הדגם הראשון של אוטוביאנקי, ה-אוטוביאנקי ביאנקינה, שהיה מבוסס על דגם פיאט 500. ב-1963 יצא הדגם הבא של אוטוביאנקי, הסטלינה, שהייתה מכונית קבריולה המבוססת על דגם פיאט 600. ב- 1963 יצא דגם הספורט, 2 מושבים אוטוביאנקי סטאלינה. הדגם יוצר עד שנת 1965. ב-1964 יצא דגם ה-פרימולה שהיה דגם מהפכני. הדגם היה מצויד בהנעה קדמית (עבור פיאט זה היה הדגם הראשון מסוג זה), מנוע רוחבי, מצמד הידראולי, ארבעה בלמי דיסק וכן דלת אחורית (במכונית היו שתי דלתות נוסעים ודלת מטען). ב- 1968 יצא דגם ה-סופרמיני בתצורת סטיישן, "אוטוביאנקי ג'רדיניירה" אשר היה מבוסס על דגם "פיאט 500 ג'רדיניירה". ב-1968 השתלטה חברת פיאט לחלוטין על אוטוביאנקי. בשנת 1969 הוציאה אוטוביאנקי שני דגמים חדשים, אוטוביאנקי A111 ו- אוטוביאנקי A112. באותה שנה הועברה אוטוביאנקי לחטיבת לנצ'יה של פיאט. ב-1985 הוציאה אוטוביאנקי דגם חדש, Y10, ששווק במקומות מסוימים גם תחת השם "לנצ'יה Y10". ב-1992 נסגר המפעל של אוטוביאנקי. פיאט מכרה את זכויות המותג למועדון הרכב של אוטוביאנקי באיטליה. אוטוביאנקי ויסקונטאו אוטוביאנקי ביאנקינה אוטוביאנקי סטאלינה אוטוביאנקי פרימולה אוטוביאנקי ג'רדיניירה אוטוביאנקי A111 אוטוביאנקי A112 אוטוביאנקי Y10 אוטוביאנקי ביאנקינה אוטוביאנקי פרימולה אוטוביאנקי A112 אוטוביאנקי A111 אוטוביאנקי סטאלינה אוטוביאנקי ויסקונטאו אוטוביאנקי ג'רדיניירה אדוארדו ביאנקי מדיה וקבצים בנושא אוטוביאנקי בוויקישיתוף ההיסטוריה של אוטוביאנקי A112
אווירה קבוצתית

אווירה קבוצתית (לפעמים הווי) הוא מושג המתאר את מכלול התהליכים המתרחשים בתוך קבוצה. אווירה קבוצתית יכולה להתקיים בקבוצה חברתית, קבוצה מודרכת או קבוצה מונחית. האווירה הקבוצתית מושפעת מהתהליך המתרחש בין חברי הקבוצה לבין עצמם והן התהליך בין חברי הקבוצה לבין המנחה או המדריך. לאווירה הקבוצתית משמעות רבה בהקניית הרגשת שייכות וביטחון אצל כל אחד מחברי הקבוצה, וכן בקליטת חברים חדשים לקבוצה. אווירה קבוצתית חיובית מאפשרת יצירת אינטימיות בין חברי הקבוצה, ומכאן גיבוש הקבוצה לגוף החזק ממרכיביו (הפרטים המרכיבים את הקבוצה). כמו כן האווירה בקבוצה מאפשרת יעילות בהשגת מטרות הקבוצה. מספר חוקרים, ובהם מוס, אינזל והמפרי, קבעו עשרה קריטריונים לדירוג קבוצה על פי אווירה קבוצתית השרויה בה: לכידות קבוצתית נטייה (אוריינטציה) משימתית רמת חשיפה אישית מותרת סובלנות לביטויי רגשות סובלנות לביטוי רגש שלילי סובלנות לגילויי עצמאות מצד חבר בקבוצה (סובלנות לאינדיבידואליזם) סדר, וענישה נגד מפירי הסדר נכונות לחדשנות מידת התמיכה מצד ראש הקבוצה (לרוב המדריך או מנחה חיצוני) מי מקבל את ההחלטות, האם הקבוצה או ראש הקבוצה טיפול קבוצתי Moos, R. H., Insel P. M., & Humphrey B. (1974), Family Work and Group environment scales manual, Palo Alto, California : Consulting Psychologists Press. אווירה קבוצתית, סיכום מתוך זיו. י, ברהב (2001), "מסע קבוצתי, המדריך למנחי קבוצות", ת"א אווירה קבוצתית באתר "עוסיפדיה" Group Atmosphere, מתוך: C. E. J. Härtel, W. J. Zerbe, N. M. Ashkanasy (2005), Emotion in Organizational Behavior דרק סיברס: איך להתחיל תנועה – על האופן שבו אומץ ומנהיגות חברתית יכולים להשפיע על האווירה הקבוצתית ולשנות אותה. הרצאה באנגלית מאתר TED עם כתוביות בעברית ערך זה הוא קצרמר בנושא סוציולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סימאון, נסיך מוסקבה

סימאון איוואנוביץ' "הגאה", נסיך מוסקבה (ברוסית: Симеон Иванович Гордый; ‏ 1317 - 27 באפריל 1353) בנו של איוואן הראשון, נסיך מוסקבה היה נסיך ולדימיר ונסיך מוסקבה. המשיך את מדיניות אביו בשמירת יחסים טובים עם אורדת הזהב וחיזוק נסיכות מוסקבה מול הנסיכויות האחרות ובמיוחד רפובליקת נובגורוד. בשנת 1333, לאחר מערכה נגד נובגורוד, איוואן הראשון, נסיך מוסקבה כרת ברית עם נסיך ליטא ואור לך וחיתן את בנו סימאון עם בתו של נסיך ליטא. מיד לאחר פטירת איוואן הראשון יצאו מספר נסיכים רוסים לחצר החאן באורדת הזהב במטרה לקבל מינוי כשליט נסיכות ולדימיר. במהלך כהונתו פגע איוואן הראשון ברוב הנסיכים וכתגובה התאגדו הנסיכים סביב נסיך סוזדל וביקשו מהחאן שהוא ימנה את נסיך סוזדל כשליט ולדימיר. לאחר מספר חודשים החאן מינה את סימאון לנסיך ולדימיר. סימאון ערך הסכם עם האחים שלו על תמיכה הדדית וחזר למוסקבה. מיד עם חזרתו למוסקבה הוא התארגן להמשך פעילות צבאית נגד נובגורוד. המערכה הייתה מוצלחת מבחינתו ובשנת 1346 הוא התמנה לנסיך נובגורוד. נסיכי ליטא פחדו מחיזוק נסיכות מוסקבה וניסו לשכנע את החאן של אורדת הזהב להפסיק את תמיכתו בנסיכות מוסקבה. ניסיונות אלו לא עלו יפה והחאן אף הסגיר את האח של נסיך ליטא לידיו של סימאון. סימאון, אחיו ושני בניו נפטרו בשנת 1353 כתוצאה ממחלת הדבר ונטמנו בקתדרלת המלאך מיכאל במוסקבה. היה נשוי 3 פעמים, כל ילדיו נפטרו בגיל צעיר. מדיה וקבצים בנושא סימאון, נסיך מוסקבה בוויקישיתוף
אורוהיפוס

אורוהיפוס (שם מדעי: Orohippus) הוא סוג נכחד של יונק מתקופת האאוקן של אמריקה הצפונית, שהיה אוכל עלים. יצור זה היה מאבותיו של הסוס. האורוהיפוס התפתח מהאיוהיפוס לפני כ-50 מיליון שנה. הוא דומה בצורתו החיצונית לאיוהיפוס, וההבדל המשמעותי ביותר הוא העדרן של האצבעות המנוונות בכפות רגליו. לאורוהיפוס ארבע אצבעות בכל רגל קדמית, ושלוש אצבעות בכל רגל אחורית. המאובנים של סוס קדום זה התגלו בויומינג ואורגון שבארצות הברית. למרות משמעות שמו שהיא סוס הרים האורוהיפוס לא חי בהרים. סוס קדום זה תואר על ידי החוקר עותניאל צ'ארלס מארש ב-1872. מדיה וקבצים בנושא אורוהיפוס בוויקישיתוף אורוהיפוס, באתר GBIF (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא בעלי חיים פרה-היסטוריים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
טיילת

טיילת או פְּרוֹמֶנָדָה (בצרפתית: Promenade) היא רחבה ציבורית פתוחה, הממוקמת לרוב בסמוך לנהר או חוף ים או נשקפת אליהם או אל נוף אחר. הטיילת משמשת כאתר נופש ותיירות, ומטרתה לאפשר הליכה למטיילים לאורך האתר הנשקף אליה, מתוך מטרה לאפשר מסלול נוח לאורך הנוף. טיילות לאורך חופי ים וחופי נהר מהוות מסלול הליכה נוח המאפשר להולכים לאורך החוף ללכת על המסלול מבלי צורך ללכת באזור החול של חוף הים. טיילות לאורך חופי הים הפכו לפופולריות בשלהי המאה ה-19 בממלכה המאוחדת בעקבות תרבות הפנאי הוויקטוריאנית שבה נהגה החברה הגבוהה האנגלית לנפוש בערי החוף של דרום אנגליה ובשעות הפנאי ללכת לאורכן של טיילות שנבנו לאורך חופי הים. טיילות אלה נועדו לאפשר לאנשי החברה הגבוהה "להציג" את בגדיהם ונוכחותם, ולכן נבנו מדרכות מרוצפות עץ או ריצוף אחר, וזאת על מנת למנוע מחול חוף הים ללכלך את בגדי המטיילים. במהלך המאה ה-20 נבנו טיילות גם באתרי נופש וטבע, על מנת לאפשר תצפית נוחה לעבר הנוף באתרים אלה. לצד רחבות ההליכה נבנות לרוב מסעדות, חנויות וחדרי שירותים לנוחות הנופשים. מדיה וקבצים בנושא טיילת בוויקישיתוף ורד קלנר, ‏טיילת בכל עיר? קבלו את הבון-טון החדש של מתכנני הערים, באתר גלובס, 19 ביולי 2012 גיא נרדי, ‏"איפה שיש טיילות יש תיירים, מתפתחים עסקים", באתר גלובס, 12 ביוני 2018 נעמה ריבה, זה ייגמר בים: סקירת מצבן של הטיילות בישראל מצפון עד דרום, באתר הארץ, 28 באוגוסט 2018 משה גלעד, כך, בתוך חודשים ספורים, מקום שאיש לא ביקר בו נהפך לאתר פנאי ובילוי, באתר הארץ, 13 בדצמבר 2021 טיילת, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
האפלה

האפלה היא שיטה טקטית מתחום הלוחמה ההגנתית ומתחום ההגנה האזרחית אשר במסגרתה מצמצמים את כמות התאורה הנראית. הצורך בשיטת לוחמה טקטית הגנתית זו נוצר בשנות ה-30 של המאה ה-20 עם תחילת השימוש במטוסי תקיפה למטרות הפצצה. תאורת הרחובות והבתים, כמו גם פנסי כלי הרכב הנוסעים ברחובות הערים סייעו למטוסי תקיפה לנווט ולהגיע למטרותיהם בשעות הלילה. בנוסף, תאורת נמלים האירה את הספינות העוגנות ואיפשה את תקיפתן. בהיעדר אמצעי ניווט אחרים, הקשתה האפלת תאורת הרחוב ותאורת הבתים על מטוסי התקיפה לאתר את מטרותיהם. שיטת ההאפלה כוללת כיסוי חלונות הבתים, כיבוי תאורת רחוב בצורה מוחלטת, או צמצום התאורה על ידי צביעת חלונות ופנסים בצבעים כהים. כבר במהלך מלחמת העולם השנייה פותחו שיטות הניווט עבור מטוסים, כגון ניווט באמצעות מכ"ם. פיתוחים טכנולוגיים מהמחצית השנייה של המאה ה-20, כגון אמצעי ראייה תרמי וניווט באמצעות לוויינים נטרלו חלק מהיתרונות של ההאפלה. יחד עם זאת - להאפלה יש תועלת גם כיום, כנגד תקיפה ימית התוקפת מטרות חופיות או אוניות העוגנות בנמלים, משאלה מטרות נעות (שאין להן מיקום קבוע שניתן לאתרו באמצעות ניווט לווייני) ומשתאורת החוף מאירה מטרות אלה ומקלה על הפגיעה בהן. מדיה וקבצים בנושא האפלה בוויקישיתוף
איוואן השני, נסיך מוסקבה

איוואן השני, נסיך מוסקבה (ברוסית: Иван II Иванович Красный‏; 30 במרץ 1326 - 13 בנובמבר 1359) בנו של איוואן הראשון, נסיך מוסקבה היה נסיך ולדימיר ונסיך מוסקבה. היה ממשיכו של מדיניות אביו ביחסים טובים עם אורדת הזהב. בהתאם לצוואה של אביו הוא קיבל לשליטתו 23 ערים ברחבי נסיכות מוסקבה. לאחר פטירת אחיו, סימאון בשנת 1353 החל מאבק על כס נסיכות ולדימיר בין איוואן לבין נסיך סוזדל, קונסטנטין. לקונסטנטין הייתה תמיכה אצל הנסיכים הרוסים, אך חאן אורדת הזהב מינה את איוואן לנסיך ולדימיר. היריבות לא הסתיימה עם קבלת המינוי. כל תקופת שלטונו היו מאבקים צבאיים נגד רפובליקת נובגורוד וקונסטנטין עצמו קיבל את מרותו של איוואן רק פרק זמן קצר לפני מותו. הכרוניקות מציינות שאיוואן היה נסיך שקט והשליטה המעשית הייתה בידי ראש הכנסייה. היה נשוי פעמיים. בנו הבכור היה דמיטרי דונסקוי. מדיה וקבצים בנושא איוואן השני, נסיך מוסקבה בוויקישיתוף קורות חיים איוואן השני, נסיך מוסקבה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
הכרם האדום

הכרם האדום הוא ציור שמן מעשה ידי הצייר ההולנדי וינסנט ואן גוך. היצירה צוירה בשנת 1888 והיא היצירה היחידה של האמן שנמכרה עוד בימי חייו. היצירה הוצגה לראשונה בתערוכה השנתית שנערכה בבריסל בשנת 1890 ונמכרה במסגרת תערוכה זו עבור 400 פרנקים (סכום השווה כיום לכ-1,500 דולר אמריקאי). היצירה נמכרה לציירת אנה בוש, אחותו של אז'ן בוש, צייר אימפרסיוניסטי וחברו של ואן גוך. היצירה, כמו גם "קפה הלילה", נרכשה על ידי האספן הרוסי סרגיי שצ'וקין. בעקבות המהפכה הבולשביקית הולאמו אוספיו של שצ'וקין, והועברו למוזיאון פושקין שבמוסקבה. מדיה וקבצים בנושא הכרם האדום בוויקישיתוף Hulsker, Jan. The Complete Van Gogh. Oxford: Phaidon, 1980. ISBN 0-7148-2028-8. Pickvance, Ronald. Van Gogh in Arles (exh. cat. Metropolitan Museum of Art, New York), Abrams, New York 1984. ISBN 0-8709-9375-5.
סרגיי שצ'וקין

סרגי איוואנוביץ' שצ'וקין (ברוסית: Сергей Иванович Щукин; ‏27 במאי 1854 – 10 בינואר 1936) היה סוחר ואספן רוסי הידוע באוסף האמנות האימפריוניסטי והפוסט-אימפרסיוניסטי שלו. שצ'וקין החל לאסוף יצירות אימפריוניסטיות בעקבות נסיעתו לפריז בשנת 1897. בנסיעה זו קנה יצירה מעשה ידי קלוד מונה. בהמשך קנה יצירות רבות מעשה ידי פול סזאן, וינסנט ואן גוך ופול גוגן, ויצירות אלה עיטרו את ביתו רחב הידיים שבמוסקבה. שצ'וקין היה ידוע בחברותו עם הצייר אנרי מאטיס ממנו רכש עבודות רבות. מאטיס יצר עבורו גרסה של יצירתו הידוע "הריקוד" הנחשבת לנקודת המפנה קריירה של מאטיס ואחת היצירות הידועות ביותר של המאה ה-20. יצירה זו צוירה בשנת 1909 עבור שצ'וקין יחד עם היצירה "מוזיקה" משנת 1910 כחלק משתי יצירות שהוצבו יחד. בנוסף רכש שצ'וקין כמאה יצירות מעשה ידי פבלו פיקאסו ובהם יצירות מרכזיות מהתקופה הוורודה והתקופה הכחולה של האמן, וכן ניסיונותיו הראשונים לצייר בסגנון קוביסטי. בשנת 1909 פתח שצ'וקין את ביתו פעם בשבוע לציבור הרחב על מנת לאפשר צפייה ביצירות האמנות. לאחר המהפכה הבולשביקית הלאימה הממשלה הקומוניסטית את אוספיו של שצ'וקין, ושצ'וקין עצמו נמלט לפריז, בה נפטר. בשנת 1948 הועבר אוספו, כמו גם אוספו של איוואן מארוזוב ממוזיאון לאמנות מערבית חדשה בו הוצג עד שנה זו אל מוזיאון פושקין במוסקבה ואל מוזיאון הארמיטאז' בסנקט פטרבורג. מדיה וקבצים בנושא סרגיי שצ'וקין בוויקישיתוף דיוקנו של שצ'וקין, מעשה ידי אנרי מטיס, באתר המטרופוליטן אוספי מוזורוב שצ'וקין סרגיי שצ'וקין, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
לגל דה קרמר

לגל דה קרמר (בצרפתית: Legall de Kermeur; 4 בספטמבר 1702 – 1792) היה שחמטאי צרפתי. דה קרמר יחד עם שחקנים מפורסמים אחרים, שיחק בקפה דה לה רגנס שבפריז, והיה בין השחקנים החזקים בעולם בסביבות שנות השלושים של המאה ה-18. דה קרמר לימד שחמט את פרנסואה אנדרה פילידור. לגל הוא זה אשר על שמו נקרא מט לגל (מהלך בשחמט המוביל לניצחון) שנמצא במשחקו היחיד אשר תיעודו קיים עד היום; לגל נגד סט. ברי, פריז, 1750. כדי לראות את המשחקים, יש לאפשר בדפדפן שלכם ג'אווהסקריפט. [direction "rtl"] [Event "Cafe de la Regence"] [Site "Paris"] [Date "1787.??.??"] [Round "?"] [White "De Kermeur, Legall"] [Black "Saint Brie"] [Result "1-0"] [ECO "C50"] [PlyCount "13"] [EventDate "1787.??.??"] [EventType "game"] [EventCountry "FRA"] 1. e4 e5 2. Nf3 d6 3. Bc4 Nc6 4. Nc3 Bg4 5. Nxe5 Bxd1 6. Bxf7+ Ke7 7. Nd5# 1-0 לגל דה קרמר, באתר צ'סגיימס (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
איגואניים

איגואניים (שם מדעי: Iguanidae) היא משפחה של לטאות מסדרת הקשקשאים. הידועים בבני משפחה זו בני הסוג איגואנה המשמשים כחיות מחמד נפוצות. משפחה זו כוללת 44 מינים. בצורתם החיצונית ובמבנה גופם דומים האיגואניים לחרדוניים, אולם נבדלים מהם במבנה מערכת השיניים. לאיגואנות קשקשים קוצניים לאורך גופם, זנב ארוך היכול להצליף במהירות והם בעלי תכונה נדירה של עין הקודקוד בחלק העליון של ראשם, איתו הם יכולים לקלוט את סביבתם. האיגואנה הירוקה יכולה להגיע לאורך 2 מטרים ולמשקל של 10 ק"ג, משקל דומה לזה של איגואנה קרנפית. מגוון המינים במשפחת האיגואניים גדול מאוד, חלק ניכר מהם שוכני עצים, אולם יש סוג אחד החי בים - איגואנה ימית (Amblyrhynchus cristatus) - הלטאה הימית היחידה בעולם כיום (אף שבפועל היא חיה רק במימי חופים) ומספר מינים החיים במדבריות. משפחה ישנם מינים צמחונים, בעוד אחרים הם אוכלי כל הניזונים מהצומח וגם מהחי. האיגואנה הימית ניזונה באופן בלעדי מאצות ימיות. מין יחיד - איגואנה ימית (Amblyrhynchus cristatus). איגואנה קטנת כרבולת (Brachylophus) - בו 3 מינים. קוֹנוֹלוֹפוּס (Conolophus) - בו 3 מינים. איגואנה קוצנית (Ctenosaura) - בו 15 מינים. איגואנת סלעים (Cyclura) - בו 9 מינים. מין יחיד - איגואנת המדבר (Dipsosaurus dorsalis). איגואנה (Iguana) - בו 2 מינים. צ'קוואלה (Sauromalus) - בו 5 מינים. Armandisaurus לפיטיגואנה (Lapitiguana) Pumilia Pristiguana Pariguana Brachylophus fasciatus איגואנה קוצנית שחורה צ'קוואלה מצויה איגואנה מצויצת איגואנה קרנפית איגואנה ירוקה איגואנת המדבר מדיה וקבצים בנושא איגואניים בוויקישיתוף איגואניים, באתר ITIS (באנגלית) איגואניים, באתר NCBI (באנגלית) איגואניים, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) איגואניים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) איגואניים, באתר GBIF (באנגלית) איגואניים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) משפחת האיגואניים Bauer, Aaron M. (1998). Cogger, H.G. & Zweifel, R.G. (ed.). Encyclopedia of Reptiles and Amphibians. San Diego: Academic Press. pp. 140–142. ISBN 0-12-178560-2.{{cite book}}: תחזוקה - ציטוט: multiple names: editors list (link) ערך זה הוא קצרמר בנושא זוחלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מזוהיפוס

מזוהיפוס (שם מדעי: Mesohippus; מילולית: "סוס אמצעי") הוא סוג יונק קדום שחי לפני כ-30 עד 40 מיליון שנה באמצע תקופת האאוקן עד לתחילת תקופת האוליגוקן. נמנה עם קבוצת אוכלי העלים ומאבותיו הקדומים של הסוס. כמו הרבה סוסים קדומים, המזוהיפוס היה נפוץ בצפון אמריקה. מאובניו התגלו בקולורדו, נברסקה, דקוטה הדרומית ודקוטה הצפונית שבארצות הברית וגם בקנדה. למזוהיפוס היו רגליים ארוכות יותר מקודמו האיוהיפוס ועמד בגובה של כ-60 ס"מ. בנוסף איבד בוהן במהלך התפתחותו ועמד בעיקר על בהונו האמצעית, למרות שהשתמש גם בבהונותיו האחרות. מבנה גולגולתו של המזהיפוס היה רחב וגדול יותר מסוסיים קודמים אליו. מדיה וקבצים בנושא מזוהיפוס בוויקישיתוף מזוהיפוס, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) מזוהיפוס, באתר GBIF (באנגלית) מזוהיפוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא בעלי חיים פרה-היסטוריים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יוסף בן טוביה

יוסף בן טוביה, מבית טוביה, משפחה עשירה ומיוחסת מעבר הירדן, שימש כגובה כספים עבור בית תלמי ביהודה בזמן השלטון התלמיי בארץ ישראל (המאה ה-3 לפנה"ס) בתקופה ההלניסטית. בתקופתו של יוסף הגיע בית טוביה לשיא השפעתו. על עלייתו ידוע רק מתוך ספרו של יוסף בן מתתיהו, "קדמוניות היהודים", שם הוא מוצג ברוח אוהדת. מנחם שטרן קובע את תחילת עלייתו לסביבות שנת 240 לפנה"ס. אמו של יוסף הייתה בתו של הכהן הגדול שמעון הראשון ואחותו של הכהן הגדול חוניו השני. ליוסף היו שבעה בנים מאשה אחת, ומבתו של סולימיוס (בתרגום שליט: שלום), אחיו, נולד לו בנו הצעיר הורקנוס. יוסף בן טוביה השכיל לנצל את המצב הפוליטי בארץ ישראל באותה תקופה על מנת להגיע לעמדת כוח בחצר בית תלמי ולמעשה הפך לנציגו בארץ ישראל. באותה תקופה החל המצב בין ההנהגה היהודית בארץ ישראל לבין תלמי השלישי אורגטס להתדרדר. אפשר שגרם לכך נטל המיסים שהכביד עליהם, או הפיתויים המרובים שבאו מכיוון מלכי בית סלאוקוס, שבקשו למשוך את היהודים לצדם. יצוין כי באותם הימים, המחצית השנייה של המאה ה-3 לפנה"ס, התחוללה המלחמה הסורית השלישית בין בית תלמי לבין בית סלאוקוס. את המצב המסובך והמורכב הזה ביקש לנצל, ממניעים פוליטיים ואישיים, חוניו השני, הכהן הגדול בירושלים, שתמך בבית סלאוקוס והאמין כי בית תלמי יינגף לפני בית סלאוקוס, סירב להעלות את כספי המיסים למלך תלמי השלישי, וסיכן בכך את מעמדה של יהודה. בתגובה, תלמי השלישי שיגר ליהודה נציג מטעמו שדרש את תשלום המיסים באופן מידי, ולא, יחולקו אדמות יהודה בין שרי המלך המצרי. מצב זה, של התקררות היחסים בין יהודה לממלכת בית תלמי, נוצל על ידי בן אחותו של הכהן הגדול, יוסף בן טוביה, איש פיקח ונמרץ, שהבין כי יוכל לנצל את המצב לתועלתו. בהיוודע דבר ניצחונם המזהיר של התלמיים על בית סלאוקוס, כינס יוסף בן טוביה את אספת העם בירושלים וקיבל ממנה ייפוי כוח להגיע לאלכסנדריה ולפייס את המלך הרוגז. יצוין כי תפקיד הייצוג של יהודה כלפי המלכות, שהיה מסור לכהן הגדול, עבר, בהסכמת העם, לידי יוסף בן טוביה. במתנות ובדברי חנופה עלה בידי יוסף בן טוביה לקנות את לב שליחו של תלמי השלישי, וכך סלל לעצמו דרך לחצר המלך במצרים. יוסף הצליח לקנות את לב המלך, כשהוא מבטיח לו להכפיל את מכסת המיסים של יהודה, אם תימסר לידיו חכירת המיסים של "סוריה ופויניקיה", שיהודה שייכת להן. המלך נעתר לבקשתו ואף צייד אותו באלפיים לוחמים כדי שיוכל לגבות את המיסים ללא התנגדות, וכך אכן קרה, ולא בלי גבייה מתאכזרת. במשך עשרים ושתיים שנה היה יוסף בן טוביה חוכר מסי המלך, והמכה שניחתה על הכהונה הגדולה במישור האישי ובמישור הממלכתי הייתה קשה. התוצאות בהמשך, בדבר המריבה בין שני הכוחות, הזיקו מאוד ליהודה. מנחם שטרן, ההיסטוריה של ארץ-ישראל, כרך 3: התקופה ההלניסטית ומדינת החשמונאים, הוצאת יד בן צבי, 1981: יוסף בן טוביה, עמ' 112–113 מנחם שטרן, מחקרים בתולדות ישראל בימי הבית השני, הערות לסיפור יוסף בן טוביה, עמ' 22–34 יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר יב, סעיף 154 ואילך. מנחם שטרן, ההיסטוריה של ארץ-ישראל, כרך 3, עמ' 112. מנחם שטרן, מחקרים בתולדות ישראל בימי הבית השני, עמ' 30.
מארי דה גורנה

מארי דה גורנה (בצרפתית: ‏Marie de Gournay‏Ⓘ‏‏; 6 באוקטובר 1565 – 13 ביולי 1645), הייתה הנאמנה הספרותית ובתו המאומצת של מחבר המסות מישל דה מונטן. דה גורנה נולדה בפריז לגיום לה ז'אר שלפני מותו ב-1578 רכש את טירת גורנה בכפר גורנה-סור-ארונד שהיה בחבל איל-דה-פראנס (כיום בחבל פיקרדיה), ומכאן תואר האצילות דה גורנה. היא הייתה הבת הבכורה מבין שישה ילדים. ב-1583 גילתה את ספר המסות של מישל דה מונטן שעורר בה הערצה והציבה לעצמה כמטרה לפוגשו. אף על פי שקיבלה חינוך מסורתי של בנות אצולה, למדה יוונית ולטינית בכוחות עצמה. ב-1586 אמה החליטה להעביר את מושב המשפחה לטירת גורנה. ב-1588 כאשר הייתה בפריז עם אמה, שלחה פתק למונטן, שגם הוא היה בפריז לרגל הדפסה חדשה של המסות, שבו ביקשה לפוגשו, והם נפגשו למחרת. במשך החודשים הבאים מונטן ביקר בטירת גורנה מספר פעמים ואימץ אותה לבת. באחד מביקוריו אלה גילתה לו כי כתבה נובלה בשם: "האכסדרה של אדון דה מונטן שעסק באהבה ביצירותיו של פלוטרכוס". ייתכן שהתפתחו ביניהם קשרי אהבה. בסוף המסה "על העמדת פנים" מונטן הוסיף: "לעונג רב ייחשב לי הדבר לטפח בציבור את התקווה שאני תולה במארי דה גורנה לה ז'אר, בעלת בריתי שאותה אני אוהב באמת ובתמים יותר מאשר אילו הייתה בתי. היא אופפת אותי כולי בפרישתי ובבדידותי כאחד הדברים הטובים ביותר שנפלו בחלקי. אינני חושב על אודות אדם בעולם יותר מאשר על אודותיה." — על העמדת פנים, ספר 2, פרק 17 (יש סבורים כי תוספת זו איננה מקורית) בתקופה שאחרי 1588 מארי דה גורנה לא פגשה עוד במונטן, אך הם נשארו בקשר מכתבים. ב-1591, אחרי מות אמה, השאירה את הטירה לאחיה ועברה להתגורר בפריז. אחרי מות מונטן ב-1592 אלמנתו, פרנסואז דה מונטן, נתנה לה עותק של המסות כדי שתפקח על הוצאת מהדורה חדשה. במהדורה זו שיצאה לאור ב-1595, כתבה מארי דה גורנה הקדמה ארוכה שבה שיבחה את רעיונותיו של מונטן, ותרגמה מלטינית לצרפתית ציטוטים של חכמי העת העתיקה שבהם מונטן עשה שימוש במסותיו. דה גורנה שלא נישאה מעולם נתקלה בקשיים כספיים, וב-1608 אחיה נאלץ למכור את הטירה המשפחתית. היא שימשה כשכירת עט בשירותם של מרגריט דה ולואה, אנרי הרביעי, מלך צרפת, מארי דה מדיצ'י, לואי השלושה עשר, מלך צרפת ו הקרדינל רישלייה שהעניק לה קצבה ממלכתית קטנה. היא התעניינה בבעיות מדיניות וחברתיות, נלחמה למען זכויות האישה, וב-1622 פרסמה את חיבורה "שוויון בין גברים לבין נשים". היא הייתה קתולית והתנגדה לפרוטסטנטים, אך שמרה על קשרים עם מלומדים בעלי דעות חופשיות, ועסקה גם בתרגום לצרפתית ובפרסום של שירת ורגיליוס ואובידיוס ושל כתביי ההיסטוריונים סלוסטיוס וטקיטוס. מארי דה גורנה מתה בפריז ב-1645 ונקברה בכנסיית סנט אסטאש שבעיר. מדיה וקבצים בנושא מארי דה גורנה בוויקישיתוף
שפהאוזן (קנטון)

שפהאוזן (בגרמנית: Schaffhausen) הוא הקנטון הצפוני ביותר של שווייץ עם כ-80,000 תושבים (נכון ל-2013). ושטח של כ-298,000 דונם. שפהאוזן נמצא צפונית לציריך וכולל, למרות קוטנו, 27 רשויות מקומיות. בירת הקנטון והעיר הגדולה ביותר בקנטון היא שפהאוזן עם כ-23,000 תושבים. שפהאוזן גובל בקנטונים ציריך ותורגאו ובגרמניה שורשיה של שפאוזן נמצאים עוד בימי הביניים. במאה ה-11 נוסד באזור מנזר בנדיקטיני, שהוביל לפיתוח הקהילה המקומית. קהילה זו הייתה עצמאית משנת 1190 ועד שסופחה בשנת 1330 לבית הבסבורג. בשנת 1419 שפהאוזן נותקה מבית הבסבורג ובשנת 1501 הצטרפה לקונפדרציה השווייצרית הישנה. הרכבת הראשונה הגיעה לשפהאוזן ב-1857. בשנת 1944 סבלה שפהאוזן מהפצצה של מטוסי חיל-האוויר האמריקאי, שסטו בטעות מגרמניה הנאצית לשווייץ הנייטרלית. 21.9% (או 16,323) מתושבי המחוז הם זרים. השפה הגרמנית היא השפה המדוברת ביותר בקנטון, והדת הדומיננטית (נכון לשנת 2000) היא הנצרות הפרוטסטנטית, שמונה כ-50% מהמאמינים בקנטון. אחריה הנצרות הקתולית, עם 24% מהמאמינים. מועצת המחוז מורכבת מכ-60 נציגים הנבחרים אחת ל-4 שנים. עד שנת 2008 היו כ-80 נציגים במועצה. מבחינה גאוגרפית, הקנטון נמצא כמעט לחלוטין על גדתו הימנית של הריין. הענפים המרכזיים בכלכלה המקומית הם ייצור של מכונות, מוצרי מתכת, שעונים ותכשיטים. ענפי תעשייה זעירים יותר הם טקסטיל, מוצרי עור, זכוכית, מלט, נייר וכימיקלים. מדיה וקבצים בנושא שפהאוזן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של שפהאוזן (בגרמנית) שפהאוזן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של שווייץ. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.