laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
1991 בישראל

1991 בישראל (ה'תשנ"א - ה'תשנ"ב) הייתה השנה בה חגגה מדינת ישראל 43 שנה מיום היווסדה. האירוע הבולט בה היה מלחמת המפרץ. נשיא המדינה – חיים הרצוג ראש ממשלת ישראל העשרים וארבע – יצחק שמיר יושב ראש הכנסת השתים עשרה – דב שילנסקי נשיא בית המשפט העליון – מאיר שמגר ראש המטה הכללי – דן שומרון עד 1 באפריל, מאז אהוד ברק מפכ"ל המשטרה – יעקב טרנר 3 בינואר – ישראל פותחת מחדש את הקונסוליה שלה בברית המועצות לאחר 23 שנים 17 בינואר – מלחמת המפרץ: עיראק יורה שמונה טילי סקאד אל עבר ישראל. 22 בינואר – מלחמת המפרץ: שלושה טילי סקאד ופטריוט אחד פוגעים ברמת גן ופוגעים ב-96 איש; שלושה קשישים נהרגים מהתקף לב. 1 באפריל – אהוד ברק מונה לרמטכ"ל צה"ל ה-14. 24-25 במאי - מבצע שלמה: מבצע חשאי של צה"ל להעלאת אתיופים יהודים לישראל. 18 באוקטובר – חידוש היחסים הדיפלומטיים בין ישראל לברית המועצות שנותקו ב-1967 30 באוקטובר – 1 בנובמבר - מתקיימת ועידת השלום במדריד. 16 בדצמבר – החלטה 4686 של העצרת הכללית של האו"ם מבטלת את החלטה 3379 של העצרת הכללית של האו"ם, שהשוותה את הציונות לגזענות לאחר שישראל ביטלה את החלטה 3379 כתנאי להשתתפות בוועידת השלום במדריד. בהיסטוריה של האומות המאוחדות, זו הפעם היחידה בה בוטלה החלטה כללית של האו"ם אי פעם. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. (קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1991) 20 בינואר – חן אמסלם, שחקנית ודוגמנית 3 בפברואר – לירן דנינו, זמר, מלחין, פזמונאי ומוזיקאי 24 בפברואר – דר זוזובסקי, דוגמנית ושחקנית טלוויזיה 24 ביולי – שקד קוממי, זמר 26 ביולי – יאיר נתניהו, בנם של ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ורעייתו שרה נתניהו. 12 בספטמבר – אימרי זיו, זמר ונציג ישראל לאירוויזיון 2017 15 בספטמבר – רוני דלומי, זמרת ושחקנית 8 באוקטובר – קובי מרימי, זמר ונציג ישראל באירוויזיון 2019 22 בדצמבר – בן אל תבורי, זמר פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. (קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1991) 22 בינואר – גרשון אבנר, דיפלומט ישראלי ומזכיר הממשלה (נולד ב-1919) 1 בפברואר – הרצל רוזנבלום, עיתונאי ופוליטיקאי ישראלי (נולד ב-1903) 7 בפברואר – עמוס ירקוני, לוחם צה"ל ישראלי-בדואי (נולד ב-1925) 4 באפריל – מרים ברנשטיין-כהן, שחקנית תיאטרון הקאמרי (נולדה ב-1895) 14 באפריל – יוסף תקוע, דיפלומט ישראלי ונשיא אוניברסיטת בן-גוריון (נולד ב-1925) 12 במאי – הרב ישראל זאב גוסטמן, ניצול שואה וראש ישיבה ישראלי (נולד ב-1906) 2 ביוני – פיטר פריי, במאי קולנוע ובמאי תיאטרון יהודי ישראלי-קנדי (נולד ב-1914) 23 ביולי – ישעיהו לביא, ממייסדי חיל הקשר ומנכ"ל משרד הביטחון (נולד ב-1926) 24 ביולי – אליעזר כרמי – מתרגם, סופר ומו"ל (נולד ב-1918) 6 בספטמבר – יוסי אלפנט, מוזיקאי רוק ישראלי (נולד ב-1959) 13 בספטמבר – הרב ברוך שלום הלוי אשלג, אדמו"ר ומקובל (נולד ב-1907) 14 בספטמבר – משה גושן-גוטשטיין, בלשן וחוקר מקרא ישראלי (נולד ב-1925) 30 בספטמבר – שמואל גונן, אלוף פיקוד הדרום במלחמת יום כיפור (נולד ב-1930) 1 באוקטובר – דן הורוביץ, סוציולוג ישראלי, עיתונאי, ופרופסור באוניברסיטה העברית (נולד ב-1928) 2 בנובמבר – יוסף אלמוגי, פוליטיקאי ישראלי (נולד ב-1910) 19 בנובמבר – עוזי בן כנען, סופר ישראלי (נולד ב-1954) 27 בדצמבר – איתן לבני, פעיל מרכזי באצ"ל וחבר הכנסת ישראלי (נולד ב-1919) ועידת השלום במדריד (1991) מלחמת המפרץ החלטה 4686 של העצרת הכללית של האו"ם מדיה וקבצים בנושא 1991 בישראל בוויקישיתוף 1991 באתר הכנסת
שבע אימהות

שבע אימהות הוא ספר פרשנות בחיבורה של הסופרת יוכי ברנדס שנכתב בשנת 2010. בחיבור זה מתארת המחברת שבע דמויות נשיות מרכזיות בתנ"ך. שבע הדמויות עליהן כותבת יוכי ברנדס הן: בת לוט (אימו של מואב), תמר (כלתו של יהודה), מרים הנביאה, בת פרעה, רות המואביה, מיכל בת שאול, ואסתר המלכה. ברנדס מתארת ומפרשת את תפקיד הנשים האלו בדברי ימי עם ישראל תוך כדי שימוש במקורות מקראיים נוספים, מקורות תלמודיים ופרשנות אישית שמנסה להסביר את המניעים של סופרי המקרא ופרשנות חז"ל בהמעטת דמותן של הנשים. המחברת מנסה להסביר את מניעיה של בתו של לוט לאנוס את אביה לאחר חורבן סדום ועמורה, מעריצה את תושייתה של תמר, כלתו של יהודה, שהצליחה באמצעות נשיותה להעמיד זרע שיהפוך אף לזרע המלוכה, מנסה להסביר מדוע מרים הנביאה שהייתה גם אחות משה רבנו כמעט ואינה מוזכרת בתורה, מעריצה נשים כמו בת פרעה ואשת רבי עקיבא שהעזו למרוד בהוריהן בשם הצדק, מפארת את דמותה של נעמי ורות המואביה שאף זכתה להיות סבתו של דוד המלך, חוזרת על הערצת אהבתה של מיכל בת שאול לדוד ועל הישגי חוכמתה של אסתר המלכה שהצילו את עם ישראל מאבדון. יש שביקרו את העמדות המבוטאות בספר. דורון קורן, פמיניסטית על מדרגות הרבנות, באתר ynet, 7 באפריל 2010 איתן קלינסקי, שבע אימהות - אשת לוט אחת, באתר News1 מחלקה ראשונה, 13 באפריל 2010 חגי הופר, סקירת הספר "שבע אימהות" מאת יוכי ברנדס, באתר הניווט בתנ"ך יעל לוין, "אהבה מקלקלת את השורה, מקור ראשון, כ' בתמוז תש"ע, 2 ביולי 2010, מוסף שבת, עמ' 18–19.
ADL

האם התכוונתם ל... פעולות היומיום – מונח בריאותי המתייחס לבסיס עצמאותו הגופנית של האדם הליגה נגד השמצה – ארגון יהודי נגד אנטישמיות והשמצה יהודית
רויאל ברוניי

רויאל ברוניי איירליינס (באנגלית: Royal Brunei Airlines, או RBA) היא חברת התעופה הלאומית של סולטנות ברוניי. החברה נמצאת באחזקה מלאה של ממשלת ברוניי ובסיסה המרכזי נמצא בנמל התעופה הבינלאומי של ברוניי מצפון לבירת המדינה בנדר סרי בגוואן. רויאל ברוניי נוסדה ב-18 בנובמבר 1974 כשהיא מחזיקה בשני מטוסי בואינג 737. טיסתה הראשונה של החברה הייתה מנמל התעופה החדש בברוניי לסינגפור. באותו היום החלו גם טיסות אל הונג קונג, קוטה קינאבאלו וקוצ'ינג במזרח מלזיה. בשנת 1980 רכשה החברה את מטוס הבואינג 737 השלישי שלה, אשר איפשר לה לטוס לקואלה לומפור ולדרווין. באותה שנה נרכשו גם שלושה מטוסי בואינג 757 על מנת לאפשר לחברה להרחיב את יעדיה לטייפה ולדובאי. ב-1990 החלה החברה לטוס לאירופה ויעדה הראשון היה פרנקפורט דרך בנגקוק ודובאי, ולאחר מכאן גם אל לונדון דרך סינגפור ודובאי. עם התרחבות החברה הוחלפו מטוסי הבואינג 737 במטוסי בואינג 767. בשנת 1993 החליפה החברה את העצירה בדובאי בטיסות לפרנקפורט לעצירה באבו דאבי, והחלה לטוס אל בחריין, בייג'ינג וקהיר. לרויאל ברוני יש שותפות קוד עם מספר חברת תעופה והן: מלזיה מלזיה איירליינס תאילנד תאי איירווייז אינטרנשיונל אינדונזיה גארודה אינדונזיה צי המטוסים של החברה נכון לינואר 2019: מדיה וקבצים בנושא רויאל ברוניי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של רויאל ברוניי (באנגלית) מדיה וקבצים בנושא רויאל ברוניי, באתר Airliners.net רויאל ברוניי, ברשת החברתית אינסטגרם פרטי צי המטוסים של רויאל ברוניי, באתר airfleets.net (באנגלית) "Royal Brunei adds maiden A320neo". ch-aviation.com. נבדק ב-29 במאי 2018. {{cite web}}: (עזרה)
פינדוס

פינדוס (ביוונית: Πίνδος) או רכס הרי פינדוס הוא רכס הרים בצפון־מערב יוון. רכס הרים זה מכונה לעיתים עמוד השדרה של יוון. בפינדוס מספר פסגות שגובהן יותר מ-2,000 מטר ופסגתו הגבוהה ביותר היא פסגת סמוליקאס (Smolikas) שגובהה 2,637 מ'. פסגות אלו שייכות להרים בעלי מדרונות תלולים היוצרים מחסום בין מערב יוון לבין מזרחה. הרכס מהווה קימוט משנה לרכס הבלקני, כיוונו צפון מערב - דרום מזרח. ניתן למצוא קימוטים מקבילים לו לאורכה של יוון ואף ניתן לראות איך אצבעות הפלופונסוס ואף חלק מהאיים שייכים לאותו קימוט. אופיו החוצץ של הרכס תרם רבות להתפתחות התרבות ההלניסטית אך גם להיסטוריה המודרנית של יוון ולתרבותה העכשווית. בימי קדם, הרכס אילץ את תושבי האזור למצוא חלופות לתנועה יבשתית וכך פתח את הדרך להתפתחות ציי סוחר ולחימה. במקביל, מאבקה העיקש של יוון בכובש הנאצי ולאחר מכן מלחמת האזרחים הסתמכו על המחסה היעיל של הרכס המבותר אשר עד היום מהווה מחסום בל יעבור בעונת החורף. בהרי פינדוס מספר מוקדי תיירות חשובים, המאופיינים בסקי בחורף ותיירות אקטיבית בקיץ. העיירה מצובו היא יעד תיירות חשוב, וכמוה גם חבל זגורי, שבו 45 כפרים שנשמרת בהם הבניה המסורתית באבן. חבל צומרקה, בחלקם הדרומי של הרי פינדוס, גם הוא יעד תיירות, אך הוא עדיין בתולי יותר. קניון ויקוס נכלל בספר השיאים של גינס. מדיה וקבצים בנושא פינדוס בוויקישיתוף כרמית וייס, ‏הכפרים הציוריים של הרי פינדוס, באתר GoTravel (הקישור אינו פעיל, 2 בינואר 2021) עופרי וייס, ‏סיפור דרך: טרק בהרי פינדוס וכפרי זגוריה, באתר GoTravel (הקישור אינו פעיל, 2 בינואר 2021) ערך זה הוא קצרמר בנושא הרים ובנושא גאוגרפיה של יוון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פתאום דפיקה בדלת

פתאום דפיקה בדלת הוא אוסף סיפורים קצרים מאת אתגר קרת, שיצא לאור בשנת 2010. זהו אוסף הסיפורים החמישי של קרת לאחר צנורות, געגועי לקיסינג'ר, הקייטנה של קנלר ואניהו, ומקבץ ראשון לאחר 8 שנים בהן פנה לעסוק בעיקר בכתיבת תסריטים לטלוויזיה, לקומיקס ולקולנוע. הסיפורים מתוארים בסגנון אופייני לקרת, שמשתמש בשפה יומיומית ומתאר מצבים ריאליסטיים שבהם יסודות אבסורדיים או אף פנטסטיים. בכתיבתו, קרת משלב מאפיינים רפלקסיביים. כמו שאר חיבוריו של קרת הסיפורים עוסקים בנושאים שונים כמו מוות ("צ'יזוס כרייסט", "סימיון"), בדידות ("בוקר בריאות","לא לגמרי לבד"), סקס ("בזמן האחרון דווקא עומד לי", "אילן") ואפילו על עצם מהותו כסופר ("פתאום דפיקה בדלת"). פרקים מהספר אתגר קרת, ארבעה סיפורים מתוך ספרו החדש של אתגר קרת, באתר הארץ, 1 במאי 2010 ביקורות דוד רוזנטל‏, "פתאום דפיקה בדלת" של אתגר קרת - ביקורת, באתר וואלה, 17 במאי 2010 עמרי הרצוג, "פתאום דפיקה בדלת" מאת אתגר קרת | אנחנו כאן אורחים לרגע, באתר הארץ, 2 ביוני 2010 ניסים קלדרון, אתגר חדש בכתיבה, באתר ynet, 20 במאי 2010 פתאום דפיקה בדלת, באתר המכון לתרגום ספרות עברית (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דרלינג פוינט

דרלינג פוינט (באנגלית: Darling Point) הוא פרוור בסידני, המנוהל על ידי מועצת וולהרה. דרלינג פוינט הוא פרוור קטן של סידני, הממוקם בין שני מפרצונים לגדת מפרץ ג'קסון. דרלינג פוינט מרוחק כ-4 ק"מ מזרחית ממרכז העסקים הראשי של סידני, וגובל מצדדיו בראשקטרס ביי ממערב ובדאבל ביי ממזרח. בדרום הפרוור גובל באדג'קליף, ובצפון במפרץ ג'קסון. הודות לנוף המרהיב הנשקף מכל עבריו, הפך דרלינג פוינט לאחד הפרוורים הצפופים ביותר בסידני. המעבורת שיוצאת מסירקולר קווי לכיוון וטסונס ביי עוצרת בדרלינג פוינט, ומהווה נתיב תחבורה ראשי לפרוור. לשון האדמה עליה ממוקם בפרוור נקראה בעבר "יאראנבי" על ידי התושבים האבוריג'ינים המקומיים. שמו המודרני של הפרוור נקרא על שמה של אליזבת' דרלינג, אשת המושל ראלף דרלינג. על שמה נקרא גם פרוור סמוך מדרום מערב, דרלינגהרסט. הכנסייה האנגליקנית על שם מרקוס הקדוש (St. mark's) נבנתה בפרוור בשנת 1851, בעיצוב האדריכל אדמונד בלאקט, והיא נחשבת לאחד המבנים הבולטים בדרלינג פוינט. בין השאר, הכנסייה כיכבה כתפאורת חתונתה של מיוריאל, ואירחה את חתונתו של אלטון ג'ון לרעייתו הראשונה בשנות השמונים. קרייגאנד (Craigend) הוא בית אחוזה שנבנה בשנת 1935 בסגנון אר דקו, וכולל שרידים של מסגד שהובאו מזנזיבר וגן יפני. הבית נקנה על ידי ממשלת ארצות הברית ושימש כמעונו הרשמי של קונסול ארצות הברית, ומאז חזר לשוק הפרטי. בשנת 1975 שימש הבית כתפאורת סרט אמנויות הלחימה "The Man from Hong Kong" בכיכובו של ג'ורג' לייזנבי. בפרוור גן ציבורי אחד, פארק מק'קאל, הקרוב למזח המעבורת. הגן הוא ריאה ירוקה בודדת בין הרחובות הצפופים, ומפורסם בנוף פנורמי מרהיב הנשקף ממנו. מדיה וקבצים בנושא דרלינג פוינט בוויקישיתוף דרלינג פוינט באתר "Dictionary of Sydney" דרלינג פוינט באתר "Sydney Suburbs"(הקישור אינו פעיל)
דגל המשמר הגדול

דגל המשמר הגדול (אנגלית: Great Garrison Flag) או הדגל זרוע הכוכבים (Star Spangled Banner Flag) היה דגל קרב גדול אשר הונף מעל מבצר פורט מקהנרי בפתחו של נמל בולטימור בעת הקרב שהתחולל שם במסגרת מלחמת 1812 בין ארצות הברית לממלכה המאוחדת. מראהו של הדגל שהונף מעל לחומות המבצר היווה השראה לעורך הדין והמשורר האמריקני פרנסיס סקוט קי לכתיבת השיר "הגנת פורט מקהנרי" עד שברבות הימים שונה שמו לשם "הדגל זרוע הכוכבים". בשנת 1931 אומץ הבית הראשון מתוך השיר כהמנון הלאומי של ארצות הברית. הדגל נתפר משילוב של כותנה וצמר אנגלי צבוע ועוצב בצורת 15 פסים אדומים-לבנים אופקיים ומלבן כחול בקנטון ובתוכו 15 כוכבים לבנים. שני הפסים והכוכבים הנוספים נוספו בעקבות צירופן של ורמונט וקנטקי לאיחוד. 15 הכוכבים סודרו בחמש שורות אשר כל אחת מהן כללה שלושה כוכבים (ראו בתמונת השחזור הדיגיטלי של הדגל, בה הדגל מוצג אופקית). מידותיו של הדגל היו 12.80 מ' X ‏9.10 מ'. במסגרת הכנתה של בולטימור לקראת מתקפת הבריטים הוכן פורט מקהנרי כבסיס להגנתו של הנמל. במסגרת ההכנות הללו, ביקש מיג'ור ג'ורג' ארמיסטד, מפקד המבצר אישור להנפת דגל אמריקאי גדול ממדים מעל חומת המבצר. ארמיסטד ביקש ”דגל כה גדול עד כי לבריטים לא תהיה כל בעיה לראותו ממרחק” ב-12 בספטמבר 1812 תקפו כוחות בריטים אשר כללו כ-5,000 חיילים ו-19 ספינות את בולטימור. בבוקרו של ה-14 בספטמבר 1812, לאחר כ-25 שעות של הפגזה מתמדת, נסוגו הכוחות הבריטים לאחר שלא הצליחו להבקיע את חומות המבצר ותוך כדי כך לפלוש לנמל בולטימור ואל תוך העיר. על ספינה בריטית אשר עגנה במרחק מה מהקרב שהה פרנסיס סקוט קי, עורך דין אמריקני ומשורר חובב והנציח את הקרב, ואת הדגל אשר הוסיף להתנופף במהלכו ולאחריו מעל חומות המבצר בפואמה בשם "הגנת פורט מקהנרי" אשר ברבות הימים שונה שמו לשם "הדגל זרוע הכוכבים", הבית הראשון מתוכו אומץ בשנת 1931 כהמנון הלאומי של ארצות הברית. דגל המשמר הגדול נותר למשמרת בידי רב-סרן ארמיסטד (לימים סגן-אלוף) ובמשך השנים חולקו מתוך הדגל חלקים קטנים כמתנות ומזכרות בידי בני המשפחה. בשנת 1912 נתרם הדגל למכון סמית'סוניאן והוא מוצג במוזיאון הלאומי להיסטוריה אמריקנית אשר שוכן בוושינגטון הבירה. מדיה וקבצים בנושא דגל המשמר הגדול בוויקישיתוף דגל פורט מקהנרי, באתר דגלי העולם (באנגלית) דגל המשמר הגדול באתר רשות הגנים הלאומיים של ארצות הברית הדגל זרוע הכוכבים באתר מכון סמית'סוניאן הדגל זרוע הכוכבים ומלחמת 1812 באתר מכון סמית'סוניאן
שאנל מספר 5

שאנל מספר 5 (בצרפתית: CHANEL N° 5) הוא בושם שהושק על ידי מעצבת האופנה קוקו שאנל בשנת 1922. נכון לשנת 2018, הבושם מדורג מזה עשרות שנים כבושם הנמכר ביותר בעולם. "שאנל מס' 5" הוא הבושם הראשון בעולם שיצא תחת שם של בית אופנה הצרפתי, שאנל. הספרה 5 נבחרה כי היא מסמלת את מזל אריה, המזל האסטרולגי של קוקו שאנל. בגרסה נוספת הספרה 5 נבחרה כשאחד ממחזריה של שאנל, דימיטרי פבלוביץ שהיה אחיינו של הצאר, הציג בפניה את רוקח הבשמים של משפחת הצארים הרוסים. שאנל ביקשה מרוקח הבשמים לרקוח שישה בשמים והיא תבחר בבושם הטוב ביותר. הרוקח נענה לבקשתה ורקח שישה בשמים, שאנל בחרה את הבושם החמישי. תחילה, שאנל בלבד התבשמה בבושם אך ב-5 במאי 1921 חילקה את הבושם לקומץ מחברותיה, ללקוחות החנות ואף תאי המדידה ובגדי הערב רוססו בבושם. במרוצת השנים הפך הבושם היוקרתי בבקבוק המרובע והמוכר לאייקון וסמל זיהוי לבית האופנה הצרפתי שאנל. הייצור והשיווק של הבושם נעשה על ידי חברה נפרדת בשם "Parfums Chanel" שהיה ב-70% בבעלות משפחת ורטהיימר היהודית - ורק 10% בבעלות קוקו שאנל. בזמן מלחמת העולם השנייה, קוקו שאנל, שהייתה ידועה בעמדותיה האנטישמיות, החליטה לנצל את עליית המשטר הנאצי באירופה, ובצרפת בפרט, כדי לקבל שליטה בלעדית על החברה משותפיה היהודים, משפחת ורטהיימר - מנהלי "Parfums Chanel", ובראשם פייר ורטהיימר (אנ'). כל זאת בזכות מעמדה של קוקו שאנל בתור בת הגזע הארי ותומכת מוצהרת של היטלר. משפחת ורטהיימר, שחזתה את הסנקציות נגד היהודים, העבירה מבעוד מועד את חברת הבישום שלה לחבר משפחה נוצרי בשם פליקס אמיו, איש עסקים צרפתי שלאחר תום המלחמה השיב את הבעלות על החברה למשפחת ורטהיימר. כיום אף בית האופנה "שאנל" עצמו נמצא בבעלות נכדיו של פייר, צמד האחים הצרפתים ממוצא יהודי, אלן וז'ראר ורטהיימר. הבושם של שאנל היה שונה מבשמים שקדמו לו בכך שלא התבסס על ניחוח מפרח אחד, כפי שהיה נהוג עד אז, אלא הורכב מתערובת של 50 ריחות שונים. הבושם המתוק מופק בעיקר מוורדים ורודים ולבנים שנקטפים מהעיר גראס שבריביירה הצרפתית בחודש מאי בלבד כשהוורדים נמצאים בשיא פריחתם. בנוסף לוורדים הורודים והלבנים ישנם גם אלמוג, יסמין, לילך וניל ומרכיבים נוספים כמו הפרשות של חתולי בר שנועדו לחזק ולשמר היטב את הריח אך לאחר בקשות ארגוני זכויות בעלי חיים הוחלף החומר לחומר מלאכותי. לפרסום הבושם תרמה השחקנית-דוגמנית-זמרת האמריקאית מרילין מונרו כאשר נשאלה בראיון ב-1954 מה היא לובשת במיטה והיא השיבה "מספר טיפות של שאנל 5". קוקו שאנל שאנל (חברה) פליקס אמיו מרילין מונרו מדיה וקבצים בנושא שאנל מספר 5 בוויקישיתוף דורית לנדס, קוקו שאנל מציגה: בושם מס' 5, באתר הארץ, 6 במאי 2009 צח יוקד, קוקו, הסוכנת הנאצית: האם קוקו שאנל גויסה לשירות הנאצים?, באתר nrg‏, 15 באוגוסט 2011 נירית אנדרמן, מנאצים ועד צ'רצ'יל, זה הסיפור המסריח מאחורי שאנל מספר 5, באתר הארץ, 14 בדצמבר 2017 אופיר חובב, מאה שנה לבושם הראשון שהריח כמו אישה, ולא כמו ורד, באתר הארץ, 5 במאי 2021 Marie Davis, 20 of the World’s Most Popular Perfumes, Check What's Best, ‏2018-05-17 (באנגלית) Mazzeo, Tilar J (2010). The Secret of Chanel No. 5. HarperCollins. ISBN 9780061791017. Thomas, Dana. "The Power Behind The Cologne". The New York Times: 24 February 2012. Retrieved 18 July 2012 Font, Lourdes (2009-07-02), "Chanel, Coco", Oxford Art Online, Oxford University Press, נבדק ב-2018-11-10 Vaughan, Hal (2011). Sleeping with the Enemy: Coco Chanel's Secret War. New York: Knopf. ISBN 9780307592637. Inside Chanel
אברגריי

אברגריי (בשוודית: Evergrey) היא להקת פאוור מטאל ומטאל מתקדם-אפל שוודית שהוקמה ב-1995. רוב הטקסטים של הלהקה עוסקים בנושאים אפלים או מופשטים כגון אובדן זהות, דת, פחד ופראנויה. אברגריי אמורה הייתה להשתתף בפסטיבל מטאליסט השני שהתקיים באוגוסט 2004 בהאנגר 11 בתל אביב, אך השתתפותם בוטלה ברגע האחרון. הלהקה הופיעה בישראל, ב-1 בדצמבר 2007. תום ס. אנגלנד - גיטרה/סולן הנריק דנהאגה - גיטרה מיכאל הוקאנסון - בס ריקרד זנדר - קלידים יונאס אקדהל - תופים וויל קהנדרה - קלידים (1996–1998) דניאל נוד - בס/סולן (1996–1999) דן ברונל - גיטרה (1996–2000) פטריק קארלסון - תופים (1996–2003) סון קארלסון - קלידים (1999–2001) כריסטיאן רהן - קלידים (2001–2002) The Dark Discovery (1998) Solitude, Dominance, Tragedy (1999) In Search of Truth (2001) Recreation Day (2003) The Inner Circle (2004) Monday Morning Apocalypse (2006) Torn (2008) Glorious Collision (2011) Hymns for the Broken (2014) The Storm Within (2016) The Atlantic (2019) Escape Of The Phoenix (2021) A Heartless Portrait (The Orphean Testament) (2022) Theories of Emptiness (2024) אתר האינטרנט הרשמי של אברגריי אברגריי, ברשת החברתית פייסבוק אברגריי, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אברגריי, ברשת החברתית אינסטגרם אברגריי, סרטונים בערוץ היוטיוב אברגריי, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) אברגריי, באתר ספוטיפיי אברגריי, באתר סאונדקלאוד (באנגלית) אברגריי, באתר Last.fm (באנגלית) אברגריי, באתר AllMusic (באנגלית) אברגריי, באתר MusicBrainz (באנגלית) אברגריי, להקה באתר Encyclopedia Metallum (באנגלית) אברגריי, באתר דיזר אברגריי, באתר Yandex.Music (ברוסית) אברגריי, באתר Discogs (באנגלית) אברגריי, באתר Songkick (באנגלית) אברגריי, באתר Genius אברגריי, באתר SecondHandSongs אברגריי, באתר בילבורד (באנגלית) אברגריי, באתר טיידל (באנגלית) אתר הלהקה אור ברנע, האנטומיה של גריי, באתר ynet, 22 בנובמבר 2007
אריזה משפחתית

אריזה משפחתית (באנגלית: Family Matters, בתרגום חופשי לעברית: ענייני משפחה) היא קומדיית מצבים אמריקנית פופולרית, ששודרה בין השנים 1989–1998, וכללה תשע עונות שידור. הסדרה הופקה בשתי העונות הראשונות על ידי חברת לורימר ולאחר מכן על ידי האחים וורנר, עבור רשת ABC, ובמהלך העונה האחרונה עברה לשידור ברשת CBS. בישראל התוכנית שודרה בערוץ הילדים ובשידורים חוזרים. במקור, הסדרה הייתה סדרת בת של התוכנית קרובים רחוקים מאוד והתמקדה בחייהם של בני משפחת וינסלו, תושבי העיר שיקגו - האב קרל (שוטר), האם הארייט, הבן הגדול והמרדן אדי, הבת החכמה לורה והבת הקטנה ג'ודי. בביתם התגוררו גם אמו המתוחכמת של קרל, אסטל, ואחותה של הארייט - רייצ'ל עם בנה הקטן ריצ'י. אך הדמות הידועה ביותר בסדרה הייתה דמות השכן הגאון והמגושם - ה"חנון" האולטימטיבי - סטיב ארקל (ג'ליל וייט). דמותו של ארקל נועדה לבצע הופעת אורח אחת בלבד (במהלך העונה הראשונה) - אבל הפכה לדמות קבועה ומרכזית, בזכות ההתלהבות שעוררה. הפרקים החלו לעסוק בעיקר בדמותו של ארקל - אהבתו הנכזבת ללורה, המצאותיו ההרסניות, וביקוריו התכופים בבית משפחת וינסלו. דמויות קבועות נוספות היו חברו הטיפש של אדי - וולדו ג'ראלדו פאלדו (שון הריסון), וחברתה הטובה ביותר של לורה - מקסין (שרי ג'ונסון). במהלך העונה הרביעית, לורה וחברה דאז טד הכירו לסטיב את בת דודתו של טד - מיירה בוטרוס בוטרוס מונקהאוס (מישל תומאס) - נערה מושכת, שהתאהבה בסטיב. סטיב ומיירה הפכו לזוג, אך סטיב המשיך לאהוב את לורה - ובמהלך העונה האחרונה הם התארסו. מיירה ראתה בלורה מתחרה רומנטית, ולכן שנאה אותה במיוחד. סטיב פיתח מספר המצאות מרשימות, והעיקרית שבהן הייתה "תא השינוי", שאיפשר לו להפוך לדמות מוצלחת ומושכת יותר, בשם סטפן ארקל, כדי להרשים את לורה. אדי נרשם לאקדמיה לשוטרים, ואחז בחברה קבועה בשם גרטה (תמי טאונסנד). קרל והארייט אימצו ילד קטן שכונה 3J (אורלנדו בראון). מרטל ארקל, בת דודתו של סטיב מבילוקסי, מיסיסיפי (הדרום הצבעוני של ארצות הברית) הייתה מאוהבת קשות באדי. רוב הפרקים היו פרקים קומיים לחלוטין, והרבו להשתמש בהומור סלפסטיק פשוט (נפילות, חבטות וכו'). מספר פרקים עסקו בנושאים רציניים - כמו למשל אלכוהוליזם, גזענות, מחלת הסרטן, מוות, דיסלקסיה, אלימות ואחזקת נשק חם. מספר פרקים התמקדו בעבודתו של קרל בתחנת המשטרה. דמותה של הבת הקטנה במשפחה, ג'ודי, נמחקה לחלוטין מהסדרה (ללא הסבר עלילתי) בעונת 1993, בגלל חוסר פופולריות בקרב הצופים. "אריזה משפחתית" היא הסדרה הקומית המצליחה ביותר שעוסקת במשפחה אפרו-אמריקנית (שחורה), לצד "משפחת ג'פרסון" (The Jeffersons) ו"משפחת קוסבי" (The Cosby Show). קרל וינסלו (רג'ינלד ולג'ונסון) סטיב ארקל (ג'ליל וייט) אדוארד "אדי" וינסלו (דריוס מקרארי) לורה וינסלו (קלי שנין ויליאמס) הארייט וינסלו (ג'ו־מארי פייטון / ג'ודיאן אלדר) (1989–1998) ג'ודי וינסלו (ולרי ג'ונס/ג'יימי פוקסוורת') (1989–1993) אסטל וינסלו (רוזטה לנואר) (1989–1997) רייצ'ל קרופורד (תלמה הופקינס) (1989–1997) ריצ'י קרופורד (ג'וסף ג'וליוס רייט/ברייטון מקלור) (1989–1998) מיירה מונקהאוס (מישל דוריס תומאס) (1992–1998) 3J (אורלנדו בראון) (1996–1998) וולדו פלדו (שון הריסון) (1991–1996) גרטה מקלור (תמי טאונסנד) (1996–1998) ג'ו־מארי פייטון הופיעה ב־3 שמות במהלך 9 העונות: ג'ו־מארי פייטון־פראנס, ג'ו־מארי פייטון וג'ו־מארי פייטון־נובל. "אריזה משפחתית", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "אריזה משפחתית", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "אריזה משפחתית", באתר Metacritic (באנגלית) "אריזה משפחתית", באתר Hulu סדרות (באנגלית) "אריזה משפחתית", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
נמל התעופה פלמה דה מיורקה

נמל התעופה של פלמה דה מיורקה מוכר גם כנמל התעופה של סון סנט ז'ואן (בקטלנית: Aeroport de Son Sant Joan; בספרדית: Aeropuerto de Son Sant Joan), הוא נמל התעופה המשרת את העיר פלמה דה מיורקה, ושוכן כ-8 ק"מ ממרכזה. הנמל הוא הנמל השלישי בגודלו בספרד אחרי נמל התעופה מדריד-בראחס ונמל התעופה של ברצלונה-אל פראט. בחודשי הקיץ נמל התעופה פלמה דה מיורקה הוא אחד העמוסים ביותר באירופה, ובשנת 2009 עברו דרכו כ-21,200,000 נוסעים. הנמל משמש בסיס לחברות התעופה אייר אירופה, ואיבריה. נמל התעופה משתרע על שטח של 6.3 קמ"ר. הנמל מורכב מארבעה טרמינלים: טרמינל A המשמש בעיקר לטיסות פנים, ואילו טרמינלים B, C ו-D מיועדים לתנועה בינלאומית. שדה התעופה יכול להתמודד עם 25 מיליון נוסעים בשנה, ו-12,000 נוסעים בשעה. התוכניות לעתיד כוללות גידול של קיבולת הנוסעים עד 32 מיליון נוסעים בשנת 2010 ועד 38 מיליון נוסעים בשנת 2015. ההיסטוריה של נמל התעופה החלה כבר ב-1920 כששימש כשדה תעופה למטוסים ימיים. בשנת 1938 שימש השדה לתעופה הצבאית, והחברות לופטהנזה ואיבריה סללו מסלול חדש לשימוש הצבא. בשנת 1954 הוארך המסלול בשדה התעופה ונוספו לו מסלולי הסעה, דבר שאיפשר כניסת חברות חדשות לשדה ושימוש בסוגים נוספים של מטוסים. בשנת 1958 ו-1960 תוכננו ונבנו בתי נתיבות חדשים ומתקנים שהגדילו והאיצו את פיתוח השדה. בשנת 1980 עברו בשדה כ-7 מיליון נוסעים, דבר שהאיץ את בניית בתי הנתיבות החדשים הנמצאים כיום בשימוש. מדיה וקבצים בנושא נמל התעופה פלמה דה מיורקה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של נמל התעופה פלמה דה מיורקה Estadísticas - Aeropuertos Españoles - aena.es, www.aena.es
סם צ'אן

סם צ'אן או נהר שנג'ן (בסינית 深圳河) הוא נהר הזורם בצפון חצי האי קאולון, הונג קונג. הנהר משמש כגבול טבעי בין האי לסין עצמה. נהר זה כמו שאר שטח הטריטוריות החדשות שבהונג קונג, הוחכר לבריטים בשנת 1860 בועידת פקין עד שנת 1997 אז הושב לשלטון סיני. הוא שוכן בצדה המערבי של העיר שנג'ן ומקורו הוא נהר הווטונג שאן. "סם צ'אן" הוא ההגית השם בקנטונזית, "שֶׁנְגֶ'ן חֶה" הוא התעתוק ממנדרינית תקנית מדיה וקבצים בנושא סם צ'אן בוויקישיתוף נהרות בהונג קונג ערך זה הוא קצרמר בנושא נהרות ונחלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.