laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אפרים סבלה

אפרים סבלה (ברוסית: Эфра́им Севе́ла; נולד כיפים דרבקין - Ефим Евелевич Драбкин; ‏8 במרץ 1928 – 18 באוגוסט 2010) היה סופר, עיתונאי, כותב תסריטים ובמאי יהודי-רוסי. נולד בשם ייפים אבלייביץ' דרבקין, בעיר בוברויסק, מחוז מוהילב (אז בתחומי ברית המועצות וכיום ב מדינת בלארוס), למשפחה של קצינים. משפחתו הספיקה לברוח מבלארוס עם תחילתה של מלחמת העולם השנייה, אך הוא נפל מהרכבת כתוצאה מהפצצה. לאחר מכן שוטט בדרכים, עד שבשנת 1943 הצטרף לגדוד של הצבא האדום שלחם בחזית, והגיע איתו עד גרמניה. על אומץ ליבו בלחימה עוטר במדליית העוז. לאחר המלחמה השלים את לימודיו בבית הספר, ולמד באוניברסיטה הלאומית של בלארוס. לאחר סיום לימודיו כתב תסריטים עבור סרטים שונים. בשנת 1971 השתתף בהשתלטות על חדר קבלת פניות הציבור של הסובייט העליון של ברית המועצות, בדרישה לאפשר ליהודים במדינה לעלות לישראל (על אף שהודה לאחר מכן, שכלל לא היה ציוני). לאחר המשפט שנערך לקבוצה, גורש לישראל. לטענתו בגיל 45 אחרי שנתיים בארץ לחם במלחמת יום הכיפורים, ואף הצליח לפגוע בשני טנקים סוריים מסוג T55 בעזרת בזוקה; סבלה נפצע במהלך המלחמה. בשנת 1977 היגר לארצות הברית. עבד וביקר בערים רבות כמו לונדון, פריז וברלין המערבית. עוד בהיותו בברית המועצות היה עיתונאי וכתב מספר תסריטי סרטים. לאחר הגירוש בשנת 1971, החל את הקריירה הספרותית שלו, כשכתב בפריז, בדרכו לישראל, את הספר "אגדות רחוב האינוולידים". הספר זכה לציונים גבוהים בביקורות. בשנת 1990 שב לרוסיה, והפיק שורה של סרטים מצליחים. מאז חזרתו לרוסיה ועד יום מותו התגורר במוסקבה. סבלה היה נשוי בפעם הראשונה לבתו החורגת של השחקן הרוסי-יהודי לאוניד אוטיוסוב, יוליה גנדלשטיין. נפטר ב-2010 במוסקבה, בגיל 82. 1957 - "השכנים שלנו" (ברית המועצות) 1959 - "אנושקה" (ברית המועצות) 1961 - "צ'ורטובה דיוז'ינה" (ברית המועצות) 1965 - "אין חיילים אלמונים" (ברית המועצות) 1967 - "אגוז קשה לפיצוח" (ברית המועצות) 1968 - "מתאים לשירות עורפי" (ברית המועצות) 1986 - "שיר ערש" (פולין, שווייץ) 1990 - "תוכי דובר יידיש" (ברית המועצות, גרמניה המערבית) 1992 - "תיבת נח" (רוסיה) 1992 - "הנוקטורן של שופן" (רוסיה - ארצות הברית) 1993 - "נשף התרמה" (רוסיה) 1990 - "תוכי דובר יידיש" (ברית המועצות, גרמניה המערבית) 1992 - "תיבת נח" (רוסיה) 1992 - "הנוקטורן של שופן" (רוסיה - ארצות הברית) 1993 - "נשף התרמה" (רוסיה) 1986 - "שיר ערש" (פולין, שווייץ) אגדות רחוב האינוולידים ויקינג לאומן עם אזניים מלוכלכות העוויתות האחרונות של שבט שלא נוטה למות (הספר התיעודי היחיד שלו, 1975) עצרו את המטוס - אני יורד (1977) מוניה צצקס - נושא הדגל אמא I Love New York חתלתולות סיאמיות מדוע אין גן-עדן על כדור הארץ תוכי דובר יידיש טויוטה קורולה היי שלום, ישראל (1977) שן בינה (רומן, 1980) שיחת גברים בסאונה רוסית (רומן, 1980) שלא ככל האדם (1984) תמכור את אמך גילו של ישו (1985 - 1995) הדיונות הלבנות (תסריט, 1996) "מרצדס" לבנה (תסריט, 1996) האדמה כמהה לנס (תסריט) אדר שלי, הנושר (תסריט) אודסה - אמא (תסריט) הזוהר הצפוני (תסריט) קן הסנונית (תסריט) אפרים סבלה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אפרים סבלה, באתר AllMovie (באנגלית) אפרים סבלה, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) אפרים סבלה, דף שער בספרייה הלאומית הסופר היהודי אפרים סבלה הלך לעולמו, באתר ynet, 19 באוגוסט 2010 אפרים סבלה, אתר אודותיו (ברוסית) אפרים סבלה, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
סומכא

מפלגת הפועלים הנאציונל-סוציאליסטית האיראנית (בפרסית: حزب سوسیالیست ملی کارگران ایران, תעתיק: חזב סוסיאליסת מלי כארגראן איראן, בקיצור: חזב סומכא) היה ארגון נאו-נאצי איראני. מפלגת סומכא נוסדה ב-1952 על ידי דאווד מונשיזאדה, איראני ממוצא אזרי ומרצה באוניברסיטת מינכן ששירת באס אס ונפצע בקרב על ברלין במלחמת העולם השנייה. חברי הארגון היו תומכיו של אדולף היטלר בזמן המלחמה, ולאחר הקמת הארגון תרגם מונשיזאדה את כתביו לפרסית. הארגון גייס מעט תומכים באוניברסיטאות איראניות. מפלגת סומכא אימצה את האופי של המפלגה הנאצית עם פולחן אישיותו של היטלר, הצדעה במועל יד ושימוש בצלב הקרס ובחולצה השחורה. הארגון היה חבר בתנועה הנאו-נאצית העולמית וראה את העם האיראני כחלק מהגזע הארי. במקביל, היה הארגון ידוע בנאמנותו לשאה. הוא התנגד לשליטתו של מוחמד מוסאדק, ואנשי הארגון הפעילו אלימות כלפי תומכיו של מוסאדק וכלפי תומכי מפלגת תודה, המפלגה הקומוניסטית האיראנית. הארגון קרא לאימוץ המסורת הפרסית במקום האסלאם והביע שנאה ליהודים, ערבים וקומוניסטים. פעילות הארגון דעכה לאחר שנת 1953 וחבריו עברו לתנועה הארית של הגנרל חסן ערפה. בימינו קיימת קבוצה המייחסת לעצמה את השם "סומכא" ופעילה בעיקר באינטרנט. מדיה וקבצים בנושא סומכא בוויקישיתוף
המסכה חוזרת

המסכה חוזרת (באנגלית: Son of the Mask, בן המסכה) הוא סרט המשך משנת 2005 לסרט שובר הקופות "המסכה" משנת 1994. הסרט בוים על ידי לורנס גוטרמן ומככבים בו ג'יימי קנדי ואלן קאמינג. הסרט הופץ על ידי חברת New Line Cinema. טים איוורי הוא אנימטור העובד כפרסומאי בקניון בעודו מחופש לצב. יום אחד כלבו אוטיס מוצא מסכת קסמים ומביא אותה לבעליו. טים איוורי – אנימטור ועובד כמבדר ילדים ופרסומאי בקניון. מגלה את המסכה כשלובש אותה כתחפושת. לוקי – אל הכשפים הנורדי אשר יצר את המסכה בזמנו. מחפש במהלך הסרט אחרי המסכה ואחרי הילד ומתחפש פעמים רבות ומעניש את כל מי שמפריע לו. אלביס "אלבי" איוורי – הילד שנולד לטים ארי בשילוב המיקרובים של המסכה. יודע לעשות כל מה שהמסכה ולוקי מסוגלים לעשות. אוטיס – הכלב של טים איוורי. מוצא את המסכה שטה בנהר שמוביל לאדג' סיטי לאחר שסטנלי איפקיס זרק אותה לשם בסרט הקודם, 11 שנים מוקדם יותר. הוא מאותו גזע כמו הכלב של סטנלי איפקיס, מיילו, ודומה לו מאוד. לובש את המסכה יותר זמן מאשר טים. ד"ר ניומן – מומחה למיתולוגיה הנורדית והדמות היחידה שהופיעה גם בסרט הקודם. מופיע בתחילת הסרט בנקודה הראשונה במסע של לוקי, אדג' סיטי. הסרט ספג ביקורות חריפות. אתר Rotten Tomatoes נתן לסרט ציון שלילי של 6% מתוך 100 בהתבסס על 105 ביקורות (6 "טריות" ו-99 "רקובות"). אתר IMDb העניק לסרט ציון של 2.2 מתוך 10. אתר Metacritic נתן לסרט ציון של 20 בהתבסס על 26 ביקורות. אתר האינטרנט הרשמי של המסכה חוזרת (באנגלית) "המסכה חוזרת", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "המסכה חוזרת", באתר נטפליקס "המסכה חוזרת", באתר AllMovie (באנגלית) "המסכה חוזרת", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "המסכה חוזרת", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "המסכה חוזרת", באתר Metacritic (באנגלית) "המסכה חוזרת", באתר אידיבי "המסכה חוזרת", באתר HBO Max (באנגלית) "המסכה חוזרת", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
משה סלוחובסקי

פרופסור משה סלוחובסקי (נולד ב-1958) הוא היסטוריון ישראלי. משמש כפרופסור מן המניין בחוג להיסטוריה, ראש המכון להיסטוריה וראש מרכז לייפר ללימודי נשים ומגדר באוניברסיטה העברית בירושלים. בעבר שימש כראש החוג להיסטוריה וכראש תוכנית "אמירים" לתלמידים מצטיינים. סלוחובסקי מומחה להיסטוריה צרפתית ולשפה הצרפתית, להיסטוריה של ימי הביניים, היסטוריה של העת החדשה והיסטוריה של המאה ה-19. סלוחובסקי נולד וגדל בירושלים. הוריו למדו באוניברסיטה העברית. למד לתואר ראשון ושני במחלקה להיסטוריה באוניברסיטה העברית בשנים 1980 עד 1986. לאחר סיום המוסמך למד שנה לתואר מוסמך בפריס, ואת עבודת הדוקטורט כתב באוניברסיטת פרינסטון בנושא פולחן הקדושים בפריז בימי הביניים המאוחרים. את עבודת הפוסט-דוקטורט ביצע במכון הטכנולוגי של קליפורניה. הוא שב לירושלים ב-1995 ומאז מלמד בחוג להיסטוריה. סלוחובסקי מכהן בקתדרה על שם פולט וקלוד קלמן לתולדות יהדות צרפת. תחומי העיסוק שלו הם היסטוריה של צרפת, היסטוריה של המיניות, היסטוריה דתית והיסטוריה של קולוניאליזם. סלוחובסקי מרכז מזה שלוש שנים את קבוצת הקריאה ההומו-לסבית של מרכז לייפר (שמתקיימת במרכז הגאה בתל אביב). בין 2014 ל-2017 היה ראש החוג להיסטוריה באוניברסיטה העברית. בעבר היה ראש תוכנית אמירים. Believe Not Every Spirit: Possession, Mysticism, & Discernment in Early Modern Catholicism (University Of Chicago Press, 2007) Patroness of Paris: Rituals of Devotion in Late Medieval and Early Modern France (Leiden and New York: E. J. Brill, 1998 ספריות ואוספי ספרים. עורכים: משה סלוחובסקי, יוסף קפלן. ג'ורג' מוסה, לאומיות ומיניות באירופה המודרנית, עורך: משה סלוחובסקי. תולדות היהודים בממלכת הצלבנים, יהושע פראוור. תרגם מאנגלית: משה סלוחובסקי, הוצאת יד יצחק בן צבי. עמוד הבית של פרופ' משה סלוחובסקי באתר האוניברסיטה העברית. תוכנית "אמירים" באתר האוניברסיטה העברית. אירופה בעת החדשה המוקדמת קורס מצולם של פרופ' משה סלוחובסקי באתר אוניברסיטה מצולמת. משה סלוחובסקי, ההיפסטרים של המאה ה–18, באתר הארץ, 29 באוקטובר 2013. ירדן יוסף, "עם השטן במנזר - ריאיון עם פרופ' משה סלוחובסקי", בתוך "ציר הזמן - עיתון החוג להיסטוריה באוניברסיטה העברית". משה סלוחובסקי (1958-), דף שער בספרייה הלאומית. עם השטן במנזר – ראיון עם פרופ' משה סלוחובסקי לרגל סיום תפקידו כראש החוג / ירדן יוסף, ‏2017-07-04
מדיסון סקוור גארדן

מדיסון סקוור גארדן (באנגלית: Madison Square Garden), ידוע גם בקיצור בתור "הגארדן", הוא היכל ספורט ובידור הממוקם בעיר ניו יורק, ברובע מנהטן בצומת השדרה השביעית ורחוב 33 מעל תחנת הרכבת "פנסילבניה" (פן סטיישן) והוקם במקום המבנה העילי ששימש תחנה זו בעבר. האולם הנוכחי הוא הרביעי במספר הנושא שם זה לאחר ששני האולמות הראשונים מוקמו בכיכר מדיסון (ומכאן שמו) והשלישי היה קיים בצומת השדרה השמינית ורחוב 50 עד לפתיחת האולם הנוכחי. האולם הנוכחי מוכר באופן לא רשמי כ"אולם המפורסם בעולם", ונחשב לאולם הישן ביותר ב-NBA ולאולם הוותיק ביותר ב-NBA. הבעלים של הגארדן היא משפחת דולן השולטת על חברת כייבלוויז'ן. בנוסף לגארדן, החברה היא גם הבעלים של אולם המוזיקה רדיו סיטי המפורסם הצמוד למרכז רוקפלר במרכז מנהטן. האולם משמש כביתן של קבוצות הכדורסל המקצועני (NBA ו-WNBA בהתאמה) ניו יורק ניקס (גברים) וניו יורק ליברטי (נשים) וקבוצת ההוקי קרח ניו יורק ריינג'רס מליגת ה-NHL, כמו כן מארח האולם את קרקס האחים רינגלינג וברנום את ביילי. עד הגעתם של אמרגנים כדוגמת דון קינג שהעבירו את קרבות האיגרוף ללאס וגאס, הגארדן היה מקום משכנם של כל הקרבות הגדולים, כדוגמת הקרב בין מוחמד עלי לג'ו פרייז'ר. אירוע ה-Wrestlemania של ה-WWE התקיים בגארדן והוא חזר לשם עוד מספר פעמים לאחר מכן. גם הופעות של להקות רוק מתקיימות בגארדן ורבות מהופעות אלו אף הוסרטו באופן רשמי. כמו כן, מתקיימות באולם הופעות מוזיקה. בספטמבר 2023 נערכה באולם הופעה של הזמר ישי ריבו, אשר הייתה ההופעה הראשונה של זמר ישראלי באולם. בספטמבר 2005 התפרסמה כתבה ב"ניו יורק טיימס" כי בעלי הגארדן מנהלים שיחות עם נציגי חברת נדל"ן על בניית גארדן חמישי, בלוק אחד מערבה ממיקומו הנוכחי. בסופו של דבר הוחלט לשפץ את האולם בעלות של כמיליארד דולר. השיפוץ נערך בין 2011 ל-2013 בשלושה שלבים במטרה לא לפגוע בקבוצות שמשתמשות באולם. במסגרת השיפוץ עבר האולם שיפוץ משמעותי שכלל בנייה מחדש של היציעים על מנת להעניק זווית צפייה משופרת, כניסה רחבה יותר, התקנת מסכי LED ומערכות וידאו מתקדמות, חדרי הלבשה חדשים, גג חדש ועוד. בנוסף למשחקי כדורסל מקצועיים, מארח המדיסון גם את קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת סנט ג'ונס סנט ג'ונס רד סטורם ואת אליפות ה-NIT. שיא הנקודות ב"גארדן" במשחק כדורסל הוא 62 ונקבע על ידי כרמלו אנתוני מול שארלוט הורנטס בעונת 2013/2014. אתר האינטרנט הרשמי של מדיסון סקוור גארדן (באנגלית) מדיסון סקוור גארדן, ברשת החברתית פייסבוק מדיסון סקוור גארדן, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מדיסון סקוור גארדן, ברשת החברתית אינסטגרם מדיסון סקוור גארדן, ברשת החברתית טיקטוק מדיסון סקוור גארדן, סרטונים בערוץ היוטיוב מדיסון סקוור גארדן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מדיסון סקוור גארדן – האתר הרשמי הכתבה בניו יורק טיימס בקשר לגארדן החדש מדיסון סקוור גארדן ב-WorldStadiums הישג היסטורי: זהו הזמר הישראלי הראשון שיופיע במדיסון סקוור גארדן, באתר מעריב אונליין, 15 במאי 2023
פריץ לאופר

פריץ לאופר (Fritz Laufer), (1900 - ?) היה צ'כי בשם הפרטי פרנטישק (Frantisek), אשר שימש בימי מלחמת העולם השנייה כסוכן הגסטפו. לקראת סוף המלחמה הופעל על ידי הנאצים כסוכן כפול מול המודיעין האמריקאי ומול משלחת ההצלה היהודית באיסטנבול בעסקת סחורה תמורת דם. פריץ לאופר נולד בפראג, להורה אחד יהודי ואחד שאינו יהודי (מישלינג לפי ההגדרה הנאצית). בשנת 1900. למד בבית ספר למיכון חקלאי וניהל את העסק המשפחתי של אביו ליבוא מזון. בשנת 1939 מצא הגסטפו כי הוא מתאים למטרותיו וגייס אותו כסוכן ובתמורה להנפקת נירות אריים על שמו הוא הסגיר לגרמנים לוחמי מחתרת צ'כיים. הוא פעל תחת השמות "שרדר", "לודוויג מאייר" ו"קרל היינץ". בשנות המלחמה הראשונות הוא פעל בצ'כיה, הונגריה, בולגריה וטורקיה. בשנת 1943 גויס לאופר על ידי מהנדס יהודי צ'כי בשם אלפרד שוורץ לרשת הריגול האמריקאית שנקראה בשם דוגווד (Dogwood). רשת זו, שנקראה בשמו האנגלי של שיח המורן, הוקמה ביולי אותה שנה על ידי ראש תחנת הOSS באיסטנבול כדי לאסוף מידע מודיעני ולחדור לגרמניה ולמדינות הבלקן, בנות בריתה של גרמניה, רומניה, הונגריה ובולגריה ולהפעיל תנועות התנגדות לשם הפלת משטריהן. לאופר, שניתן לו ברשת שם הקוד "איריס", נתפש בעיני גופי ההצלה היהודיים באיסטנבול כסוכן אמריקאי אשר ניתן לבטוח בו, בעוד שהיה לאמיתו של דבר סוכן הגסטפו. בשנת 1944 תיווך לאופר בשתי הצעות גרמניות: פדיון יהדות הונגריה תמורת עשרת-אלפים משאיות, ומשא ומתן לקראת הסכם שלום בין הרייך השלישי למעצמות המערב כנגד ברית המועצות. את הבשורה על ההצעות הללו נשאו יואל ברנד ובונדי גרוס - שליחי ועדת העזרה וההצלה בבודפשט בניסיון הצלת יהדות הונגריה. הם נתפסו על ידי שירותי הביטחון הבריטיים אשר חשדו בהצעות וחשפו את פרצופו האמיתי של לאופר ושל שתי ההצעות: הגרמנים ביקשו לפרק את הברית בין מעצמות המערב לברית המועצות. מחקרים בני ימינו מראים שלגרמנים לא הייתה ואף לרגע, כוונה לשחרר את יהודי הונגריה בתמורה למשאיות. לאופר שימש גם כמתווך בניסיונם של הנהגת היישוב להעביר כספים לגטאות. ההיסטוריון יהודה באואר כתב כי בסוף המלחמה חוסל לאופר בכלא פנקראץ בפראג על ידי מפעיליו הגרמנים משום שידע עליהם יותר מדי. לעומתו כתב ההיסטוריון שלמה אהרונסון, כי לאחר סיום המלחמה פעל לאופר כסוכן של ה- (Strategic Services Unit ) SSU SSU, סוכנות הביון האמריקאית שירשה את ה-OSS לאחר המלחמה ולפני הקמת ה-CIA. בשירותה פעל מווינה נגד הסובייטים. סופו של פרנץ לאופר נשאר לוט בערפל. שלמה אהרונסון, "על הפוסט ציונות והמסורת האנטישמית במערב", מתוך "ציונות - פולמוס בן זמננו" פרסום של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 1996. שלמה אהרונסון, "הצלת יהודי הונגריה", הרצאה מתוך הקורס: "המלכודת הנאצית", האוניברסיטה המשודרת, גלי צה"ל. עדות יואל ברנד במשפט אייכמן (ראו קישור חיצוני). שלמה אהרונסון, היטלר, בעלות הברית והיהודים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2008. תגובת היישוב היהודי בארץ ישראל לשואה עדות יואל ברנד במשפט אייכמן על ועד העזרה וההצלה
על אנשים

על אנשים הוא האלבום השני של הזמר שלמה ארצי משנת 1971. האלבום הוקלט בשנת 1971 בחברת התקליטים ישראדיסק. ב"על אנשים" ארצי החל לראשונה לכתוב את שיריו בעצמו ואף הלחין אותם. בין השירים הידועים באלבום ניתן למצוא את הגרסה המקורית ל"נוף ילדות", שהתפרסם מאוחר יותר בביצוע מחודש של ארצי עבור אלבומו "אהבתיהם". שירים מוכרים נוספים מאלבום זה הם "אל תשאל ילד", "דנה", "להיות לאחרים" (שהוא שיר ביקורת על אופיים של האנשים), "ארץ הירוק" ולחנו שלו לשירו של שאול טשרניחובסקי "אילאיל". כל השירים נכתבו והולחנו על ידי שלמה ארצי (למעט השיר "ארץ הירוק" אותו עזר להלחין גידי קורן, והשיר "אילאיל" אותו כתב שאול טשרניחובסקי).  עיבודים וניצוח: דוד קריבושי, אלברט פיאמנטה פסנתר: אלונה טוראל פסנתר ואורגן: יעקב נגר תופים: אהרל'ה קמינסקי גיטרה חשמלית: יצחק קלפטר גיטרה אקוסטית: יגאל חרד גיטרה בס: אלי מגן אשר קשר, מי היה ברוך ג'מילי?, באתר nrg‏, 4 באפריל 2008
מעבר שיפקה

מעבר שיפקה (בבולגרית Шипченски проход) הוא מעבר הרים ברכס הרי הבלקן בבולגריה, המהווה את הגבול בין מחוז סטארה זאגורה ומחוז גברובו, מחבר בין הערים גברובו ו-קאזאנלק, ואורכו 13.5 קילומטרים. המעבר נחצה על ידי הכביש המהיר ומסילת הרכבת המחברת את רוסה לסטארה זאגורה עד אדירנה שבטורקיה. חצייתו של מעבר זה פותחת את הדרך לעבר דרום בולגריה ומזרחה, אזור תראקיה, האזור שכונה בתקופה העות'מאנית "מחוז רומליה המזרחית", בואכה החלק האירופי של טורקיה. במעבר עתיד לעבור תוואי נתיב מספר 3 בנתיבי התעבורה האירופיים, אשר מוצאו באיסטנבול שבטורקיה, ויעדו תהיה העיר סנטיאגו דה קומפוסטלה בספרד. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) היה מעבר זה זירתם של ארבעה קרבות בין צבאות האימפריה הרוסית, מיליציית המתנדבים הבולגרית האופלצ'נצי וצבאות האימפריה העות'מאנית ובמהלכם הצליחו הכוחות הרוסיים להשתלט על המעבר ולהחזיק בו, למרות ניסיונות העות'מאנים לחזור ולהשתלט עליו. בקרבות אלו נמנו 25,000 נפגעים עות'מאנים וכ-10,000 נפגעים רוסים ובולגרים. הקרב הרביעי, שנערך בראשית ינואר 1878 ובו חוסלה לחלוטין ההתנגדות העות'מאנית, חרץ את גורל המלחמה והעמיד את הרוסים תוך זמן קצר בעמדת איום על איסטנבול. בשנת 1934 הוקם על פסגת הר סטולטוב אתר הנצחה לחללי קרבות מעבר שיפקה במלחמת העצמאות הבולגרית, ובו אנדרטה בגובה 31.5 מטרים הנראית למרחוק. מדיה וקבצים בנושא מעבר שיפקה בוויקישיתוף אתר פארק מוזיאון שיפקה מעבר שיפקה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) "המלחמה העות'מאנית-רוסית 1877-1878.", באתר russianwarrior.com (באנגלית).
פרשס

פרשס (באנגלית: Precious: Based on the Novel "Push" by Sapphire) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת הדרמה, שיצא לאקרנים בשנת 2009. את הסרט ביים לי דניאלס, והוא עיבוד קולנועי של ג'פרי פלטשר לרומן "פוש" (Push - "דחיפה" או "דחוֹף") מאת ספייר, משנת 1996. צוות השחקנים מורכב ברובו מנשים, ומככבות בו: גבורי סידיבי בתפקיד הראשי (והראשון שלה), מוניק, פאולה פאטון, מריה קארי ולני קרביץ. בין מפיקי הסרט נמנית גם אופרה וינפרי. הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל סאנדנס ובפסטיבל קאן בשנת 2009, ללא מפיץ ותחת השם "פוש". שמו של הסרט שונה ל"פרשס" כדי להימנע מבלבול עם סרט פעולה בעל שם דומה, שיצא באותה שנה. הסרט זכה לתשבחות ופרסים רבים, בהם פרס גלובוס הזהב, פרס גילדת שחקני המסך ופרס באפט"א לשחקנית המשנה הטובה ביותר (מוניק). בטקס האוסקר ה-82 פרשס קיבל שש מועמדויות כולל מועמדות לסרט הטוב ביותר. שחקנית המשנה מוניק והתסריטאי ג'פרי פלטשר אף זכו בקטגוריות שלהם. העלילה מתרחשת בשנת 1987. קלריס פרשס ג'ונס (גבורי סידיבי) היא נערה שחורה בת 16, כבדת משקל, אנאלפביתית, שגרה בהארלם עם אמה הלא-מתפקדת (מוניק). פרשס בהריון שני מאביה שהתעלל בה מינית כל חייה, וסובלת מהתעללות ארוכת טווח, פיזית, מנטלית ומינית מצד אמה המובטלת. המשפחה מטופלת על ידי לשכת הרווחה ומתקיימת מקצבה. בתה הבכורה, "מונגו" (קיצור ל"מונגולואיד"), סובלת מתסמונת דאון וסבתה מטפלת בה. פרשס מוצאת מפלט מקיומה הטראומתי בעולם הדמיון והפנטזיה - בזמן שאביה אונס אותה, היא מביטה בתקרה ורואה את עצמה ככוכבת-על בצילומים לוידאו קליפ, כשהיא מביטה במראה היא רואה בחורה לבנה, בלונדינית ויפהפייה. לאחר שבבית הספר מתגלה הריונה השני, פרשס מושעית, אך המנהלת של חטיבת הביניים שבה היא לא לומדת מסדרת לה מקום בתוכנית לימודים מיוחדת לקבלת תעודת גמר. שם, בהשראת מורתה החדשה מיס בלו ריין (פאולה פאטון), היא לומדת קרוא וכתוב. אחרי הלידה פרשס בורחת עם בנה מבית אמה אל הרחוב המושלג, ובעזרת מיס ריין מוצאת מקום במעון לנשים מוכות. בזמן שהיא במעון, אמה מוצאת אותה כדי לספר לה שאביה נפטר מאיידס. היא מגלה שגם היא נשאית של הווירוס, אך בנה לא. פרשס פוגשת את אמה לעימות אחרון במשרדה של פקידת הרווחה (מריה קארי), שם שאלותיה של הפקידה לאמה חושפות פרטים רבים על הטראומות שפרשס עברה (אביה החל לאנוס אותה מאז הייתה פעוטה). בסיום הסרט פרשס מנתקת קשר עם אמה כשהיא עדיין מכוונת לשיפור עצמי, ומתכננת להשלים את הלימודים למבחן לקבלת תעודת גמר. אתר האינטרנט הרשמי של פרשס "פרשס", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "פרשס", באתר נטפליקס "פרשס", באתר AllMovie (באנגלית) "פרשס", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "פרשס", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "פרשס", באתר Metacritic (באנגלית) "פרשס", באתר אידיבי "פרשס", באתר Hulu סרטים (באנגלית) "פרשס", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) מאיר שניצר, שחור זה (לא) מרזה: על הסרט "פרשס", nrg, ‏19.2.2010 אמיר קמינר, "עשיתי את 'פרשס' כדי להשתיק את אמא", באתר ynet, 15 בפברואר 2010 ישי קיצ'לס‏, חלב שחור, באתר וואלה, 19 בפברואר 2010 יאיר רוה, ביקורת על הסרט, בבלוג הקולנוע "סינמסקופ", 19.2.2010
דמיטרי מיליוטין

דמיטרי אלקסייביץ' מיליוטין (ברוסית: Милютин, Дмитрий Алексеевич; ‏28 ביוני 1816, מוסקבה, האימפריה הרוסית - 25 בינואר 1912, סמייז, חצי האי קרים האימפריה הרוסית) היה שר המלחמה הרוסי בין השנים 1861 – 1881, ב-1898 הועלה לדרגת פילדמרשל והיה האחרון שנשא בדרגה זו מבין אנשי הצבא של האימפריה הרוסית. מיליוטין אחראי לשיקום צבא האימפריה הרוסית לאחר התבוסה במלחמת קרים, להפיכתו לצבא מודרני, מאומן ובעל תשתית אנושית רחבה המבוססת על גיוס חובה, בסיסי קבע וציוד חדיש אשר הובילו אותו לניצחון המוחץ על האימפריה העות'מאנית במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878). דמיטרי מיליוטין מילא תפקיד עיקרי ברצח העם הצ'רקסי. ב-1833 סיים מיליוטין את לימודיו באוניברסיטת מוסקבה וב-1836 סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית. הוא נטל חלק במלחמת הקווקז כמפקד גדוד, נפצע בקרב ולאחר החלמתו עבר לכהן כמרצה באקדמיה הצבאית, שם התבלט כלוחם למען רפורמות במבנה ושיטות הלחימה של הצבא הרוסי. לאחר מלחמת קרים העלה מיליוטין הצעות מהפכניות לשינויים בצבא הרוסי אשר מצאו אוזן קשבת אצל אלכסנדר השני וב-1861 הוא מונה לתפקיד שר המלחמה. עם הכניסה לתפקידו כשר המלחמה, החל מיליוטין בשורת רפורמות חסרות תקדים בצבא הרוסי. הוא פעל לביטול גזרת הקנטוניסטים והנהגת גיוס חובה כדי ליצור מאגר כוח אדם גדול ומאומן. מיליוטין חילק את האימפריה למחוזות צבאיים, הקים מנגנון גיוס לכל הגברים בגילאי 20 ומעלה והם חויבו לשרת 6 שנים בשירות סדיר ועוד 9 בשירות מילואים. מיליוטין הקים לראשונה מחנות קבע ובסיסי אמונים לצבא הרוסי ויצר למעשה את מנגנוני הצבא המודרני של המאה ה-20. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), באו הרפורמות של מיליוטין לידי ביטוי, כאשר הרוסים ניצחו באופן מכריע את המערכה ויצאו ממנה כאחת המעצמות המובילות בעולם. ב-1898 קודם מיליוטין לדרגת פילדמרשל והיה האחרון בשורת הפילדמרשלים של האימפריה הרוסית (אם כי בשנים 1910–1912 הוענקה דרגה זו כדרגת כבוד לניקולה הראשון, מלך מונטנגרו ולקרול הראשון, מלך רומניה) .דמיטרי מיליוטין מת בעיר סמייז שבחצי האי קרים, ב-25 בינואר 1912 ונקבר במנזר נובודוויצ'י שבמוסקבה. מדיה וקבצים בנושא דמיטרי מיליוטין בוויקישיתוף דמיטרי מיליוטין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אוטו נתן

אוטו נתן (בגרמנית: Otto Nathan; ‏15 ביולי 1893 - 27 ביולי 1987) היה כלכלן גרמני שברח לארצות הברית ולימד באוניברסיטת פרינסטון (1933-1935), אוניברסיטת ניו יורק (1935-42), וואסר קולג' (1942-44) ואוניברסיטת הרווארד (1946-52). נתן יליד, גרמניה, קיבל את תואר הדוקטורט ב-1920. הוא עבד בתחום הבנקאות בלונדון ובבריסל, ובין השנים 1920 ל-1933 היה יועץ כלכלי במשרד לסטטיסטיקה בממשלה הגרמנית ובשנת 1927 היה שליח הגרמני לוועידת הכלכלה העולמית בז'נבה. מכיוון שהיה סוציאליסט, לאחר עלית היטלר לשלטון ברח מגרמניה לארצות הברית. הוא שירת בממשל הובר ורוזוולט וחיבר דוחות כלכליים על גרמניה הנאצית. נתן היה חבר קרוב של אלברט איינשטיין, במשך שני העשורים האחרונים לחייו. הוא פגש את איינשטיין לראשונה בפרינסטון לאחר ששניהם ברחו מגרמניה בתחילת שנות ה-30, ומהר מאוד התפתחה ביניהם ידידות קרובה. גם לאחר שעזב את פרינסטון המשיך להתכתב עמו, ואף שימש לאיינשטיין יועץ משפטי בנושאים אישיים ופיננסים. איינשטיין מינה את נתן כנאמן שותף לעזבונו יחד עם מזכירתו, הלן דוקאס, וכמוציא לפועל של העיזבון. השניים ליקטו ואיתרו חומרים, מכתבים וכתבי יד לארכיון במשך שנים רבות לאחר מותו של איינשטיין ב-1955. נתן שמר בקנאות על מידע שחשף פרטים אישיים מחייו של איינשטיין והגיע לבית משפט כדי למנוע פרסומים הקשורים לחייו האישיים. בדצמבר 1981 שישה שבועות לפני פטירתה של דוקאס, הארכיון הועבר לאוניברסיטה העברית. מכוון שנתן נחשד באהדה לקומוניזם, הוא נתקל גם בבעיות בארצות הברית בתקופת המקרתיזם. ב-1955 נמנעה ממנו קבלת דרכון כדי לצאת לאירופה לאסוף חומרי ארכיון ולהשתתף בחגיגות חמישים השנה לתורת היחסות בברן. רק כעבור שנתיים וחצי, ובהתערבות בית המשפט, הסכים הממשל להנפיק לו דרכון. בשנת 1960 פרסם את הספר "Einstein on Peace", אסופה ראשונה של כתבים ומכתבים של איינשטיין שערך ותרגם ביחד עם היינץ נורדן ועסקו במחשבה המדינית והפוליטית של איינשטיין. ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית. Nazi War Finance and Banking Our Economy in War. Cambridge, Massachusetts: National Bureau of Economic Research, 1944. The Nazi Economic System: Germany's Mobilization for War. New York: Russell & Russell, 1971. Einstein on Peace. Albert Einstein; Otto Nathan and Heinz Norden, editors and translators כתבה, בניו יורק טיימס אוטו נתן (1893-1987), דף שער בספרייה הלאומית ארכיון אוטו נתן, בספרייה הלאומית