laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
קרב ניוז'ואנג

קרב ניוז'ואנג (ביפנית: 威海衛の戦い), הנקרא גם קרב ינגקואו, נערך במסגרת מלחמת סין–יפן הראשונה מחוץ לעיר ינגקואו שבליאונינג, ב-4 במרץ 1895. בקרב לחמו כוחות האימפריה היפנית מול כוחות שושלת צ'ינג והוא הסתיים בניצחון יפני. לאחר כיבוש העיר האיצ'נג שבחצי האי ליאודונג על ידי הדיוויזיה השלישית היפנית ב-13 בדצמבר 1894, ניסו הכוחות הסיניים לכבוש אותה בחזרה ארבע פעמים, אך כל הניסיונות נכשלו. ב-10 בינואר 1895 כבשה הארמייה היפנית השנייה את העיר גאיז'ואו, המרוחקת כ-31 קילומטרים מניוז'ואנג, וכך נקבעו קווי ההגנה של הצבא הסיני. הצבא היפני, לעומתו, עמד בפני ברירה לנוע צפונה ולתקוף את בירת המחוז מוקדן, או להמשיך מזרחה, לכיוון הבירה בייג'ינג. לאחר ניסיון הנפל האחרון לכבוש מחדש את האיצ'נג, נשלחה תגבורת בת 20,000 חיילים לעיר הנמל ניוז'ואנג. כוח נוסף, בסדר גודל דומה, נשלח גם לעיר ליאויאנג, הצפונית להאיצ'נג, וב-1 בפברואר קיבל המשנה למלך ליו קוניי את הפיקוד על כל הכוחות באזור. הסינים פתחו במתקפה על האיצ'נג ב-16 בפברואר, ובה השתתפו כ-16,000 חיילים, אך ההתקפה נהדפה במחיר 150 הרוגים בצד הסיני. אולם, בעקבות הידיעה על נפילת ווייהאיוויי ב-12 בפברואר, נאלץ הפיקוד הסיני להפסיק את המתקפה. נפילת עיר הנמל החשובה פגעה פגיעה קשה במורל החיילים הסינים, ואלה החלו לערוק. היפנים פתחו במתקפת נגד על ליאויאנג ועל ניוז'ואנג ב-28 בפברואר. בחסות הרעשה ארטילרית התקדמו כוחות הרגלים על פני חזית רחבה. המגינים הסינים החלו לסגת בצורה בלתי מאורגנת לכיוון העיר ג'ינז'ואו, וכמעט ולא העמידו התנגדות להתקדמות היפנית. מספר יחידות, תחת פיקודו של לוטננט גנרל קאצורה טרו, רדפו אחרי הסינים הנסוגים, והגיעו עד לשערי ליאויאנג ב-3 במרץ, בעוד הכוח העיקרי של הצבא היפני, שכלל את הדיוויזיות החמישית והשלישית, הגיע לניוז'ואנג ב-4 במרץ. לאחר הרעשה ארטילרית שנמשכה כשעתיים, עזבו המגינים הסינים את ביצורי העיר ללא התנגדות, ונכנסו אל תוך העיר, שם פתחו בלוחמה עירונית, שלעיתים הגיעה לכדי קרבות פנים אל פנים. הלחימה פסקה עד שעות הלילה, ורבים מהחיילים הסינים נמלטו מבעד לקווים היפנים ואל האזורים הכפריים. כ-600 חיילים סינים נכנעו בתוך העיר, וכבעבר, הותירו הסינים מאחוריהם מצבורי נשק, תחמושת ואספקה, שנפלו שלל לידי היפנים. בימים שלאחר נפילת העיר, כבשו הכוחות היפנים גם את המוצבים שהגנו על פתח הנמל, ובכך חיסלו כל התנגדות. כיבוש ניוז'ואנג סימן את סוף הלחימה ביבשת אסיה במהלך מלחמת סין–יפן הראשונה. היפנים ביצעו עוד נחיתה במחוז ג'יאנגסו, צפונית לשאנגחאי, ב-24 במרץ, והגיעו למרחק של 80 קילומטרים מהתעלה הגדולה. מצב זה הוסיף לחץ על ממשל צ'ינג בשולחן המשא ומתן, וכך היה גם כיבוש פנגחו הסמוך לטאיוואן. הסכם שימונוסקי, שסיים את המלחמה, נחתם ב-17 באפריל. שילוני, בן-עמי. יפן המודרנית: תרבות והיסטוריה. הוצאת שוקן, 1997 (מהדורה מתוקנת ומורחבת 2002) Paine, S.C.M. The Sino-Japanese War of 1894-1895: Perception, Power, and Primacy. Cambridge University Press, 2003. ISBN 052161745-1 מדיה וקבצים בנושא קרב ניוז'ואנג בוויקישיתוף Manchuria Battle of Newchang (Yingkou) March 4, 1895
אדמונד אלביוס

אדמונד אלביוס (1829 – 9 באוגוסט 1880) היה עבד ממוצא אפריקאי מראוניון שתרם רבות לתעשיית גידול ועיבוד הווניל. בהיותו בן 12 הוא המציא שיטה להאבקת סחלב הווניל במהירות וביעילות. הטכניקה של אלביוס יצרה מהפכה בתעשיית הווניל ואפשרה גידול רווחי של פולי וניל מחוץ למקום הגידול הטבעי שלהם במקסיקו. אלביוס נולד בסנט-סוזאן בראוניון. אמו, שהייתה שפחה, מתה בזמן הלידה, והוא אומץ על ידי אדונה, פראול בלייה בומונט. באותה תקופה ייבאו מתיישבים צרפתיים פולי וניל לראוניון ולמאוריציוס השכנה בתקווה לפתח תעשיית גידול וניל מקומית. עד מהרה התברר כי הצמחים היו עקרים כי לא היו בנמצא חרקים מתאימים שיאבקו את הצמח. בשנות ה-30 של המאה ה-19 פתח צ'ארלס מורן, פרופסור לבוטניקה מאוניברסיטת לייז' בבלגיה, שיטה להאבקה ידנית של הווניל. אולם השיטה הייתה איטית והייתה לא יעילה מספיק בשביל להפוך את גידול הווניל לתעשייה רווחית. ב-1841, גילה אלביוס כיצד ניתן להאביק את סחלב הווניל במהירות בעזרת מקל דק או עלה עשב ותנועת אגודל עדינה. עלה העשב או המקל משמשים להרמת השפה החוצצת בין המאבק הזכרי לעֵלִי הנקבי ובאמצעות האגודל מעבירים את האבקנים הדביקים ומורחים אותם על העלי. בטכניקה של אלביוס עושים שימוש עד היום ורוב גידולי הווניל בעולם מואבקים בצורה ידנית. בעקבות תגליתו של אלביוס הפכה ראוניון לתקופה לספקית הגדולה בעולם של וניל. בהמשך הביאו המתיישבים הצרפתים את הטכניקה למדגסקר וזו נותרה יצרנית הווניל הגדולה בעולם עד היום. ב-1848 הטילה צרפת איסור על העבדות במושבותיה ואלביוס עזב את מטע הווניל לטובת בירת האי, סן-דני, שם עבד כעובד מטבח. מאוחר יותר הורשע בגנבת תכשיטים ונידון לעשר שנות מאסר. לאחר שריצה חמש שנות מאסר, הומתק עונשו על ידי מושל האי שזקף לזכותו את תרומתו הגדולה לתעשיית הווניל ולכלכלת בראוניון. אלביוס מת חסר כל בסנט-סוזאן בשנת 1880. מדיה וקבצים בנושא אדמונד אלביוס בוויקישיתוף Hazen J (1995) Vanilla. Chronicle Books. San Francisco, CA. Rain P (1986) The Vanilla Cookbook. Celestial Arts. Berkeley, CA.
תומכי תורה

תומכי תורה (בעגה חרדית: ת"ת, בישיבות החסידיות: קרן עזר נישואין) הוא שמם של ארגוני חסד שפועלים בישיבות במטרה לספק תמיכה חומרית בתלמידי הישיבה. בישיבות הליטאיות והספרדיות הת"ת מנוהל על ידי תלמידים מהישיבה (המכונים ת"תניקים). עיקר ההכנסה של קופות הת"ת היא מהמגבית השנתית שעורכים תלמידי הישיבה בפורים. מטרת הת"ת היא סיוע לחתנים העומדים לפני נישואיהם, רכישת פריטי לבוש לבחורים ממשפחות דלות אמצעים, וכן מכירה מסובסדת של פריטי לבוש. בנוסף כספי הת"ת מסייעים בישיבות השונות (בעיקר בישיבות הקטנות) עבור החזקת אוצר הספרים או סיוע לאחזקה השוטפת של הישיבה עצמה. בפורים, שאחת ממצוות היום היא מתנות לאביונים - החיוב לתת צדקה לנזקקים - זוכה הת"ת לעדנה. ביום זה במרבית הישיבות יוצאים התלמידים למגבית בשכונות החרדיות. הם מסתובבים בקבוצות, פוקדים את הבתים ומתרימים את האנשים. בימים שלפני חג הפורים מתנהל בישיבה קמפיין במטרה לעודד את הבחורים לצאת לאסוף כספים. בישיבות החסידיות הבחורים לובשים בזמן המגבית תחפושות של לבוש מסורתי. בחלק מהישיבות הליטאיות/ספרדיות הת"ת מארגן לאוספים חולצות עליהם מודפס שם הישיבה וגם סלוגן המגבית של אותה שנה. הבחורים מצוידים בדרך כלל ברשימות של כתובות של תורמים פוטנציאלים, ביניהם בוגרי הישיבה, משפחות התלמידים או נדיבים ידועים. הציבור שמתורגל לבואם של הבחורים הנוהגים לרקוד בבתים נוהג לכבד אותם ביין או דברי מאכל. כדי לגרום לאנשים לפתוח את כיסם וליבם, מכינים בדרך כלל ראשי הקבוצה מספר "ווארטים (אנ')" על מגילת אסתר או בעניינים אחרים, ובחלק מהכתובות, בעלי הבתים מוסיפים לסכום התרומה באם הווארט שהשמיעו הבחורים היה אכן מעניין. חלק מהישיבות נמנעות ממגבית הפורים כדי למנוע התנהגות לא ראויה מצד הבחורים שחלקם משתכרים במהלך היום. קובי נחשוני, חג השנור, באתר ynet, 9 במרץ 2009 ארי גלהר, כך מגלגלות הישיבות החרדיות מיליונים בפורים, באתר ynet מבטא תובנה מפתיעה חדשה בסוגיה הנלמדת או הסבר לא צפוי וכולל המסביר כמה קושיות חשיפה • "הבחורים האוספים לת"ת ומתנהגים לא ראוי - הם ליסטים מזויין", באתר בחדרי חרדים
המרכז המסחרי החדש בחיפה

המרכז המסחרי החדש הוא מרכז מסחרי שהוקם בעיר התחתית בחיפה בשנות ה-30 של המאה ה-20. בנייתו הושלמה בשנת 1936. המרכז שוכן כיום ברחוב הבנקים. בעת הקמת המרכז היה קיים כבר מרכז מסחרי בעיר התחתית. בעקבות כך נקרא מרכז זה "המרכז המסחרי החדש", והמרכז הראשון נקרא המרכז המסחרי הישן. בעקבות בניית נמל חיפה החלה בשנת 1931 יוזמה של יזמים יהודים שבתי לוי ושמואל פבזנר להקמת מרכז מסחרי חדש קרוב יותר לכניסה לשער הנמל. הם איתרו שטח אדמה בגודל של 20,000 מ"ר שנמצא היום בין דרך יפו מצפון, רחוב אלנבי מדרום, רחוב עין דור ממזרח ורחוב הבנקים ממערב. בשטח זה שהיה בבעלות של סלים חורי שכן בעבר "גן אינשירח" (גן התענוגות). השטח היה משועבד למשפחת אמין שרה מדמשק. בעקבות אי־פירעון החוב של הבעלים השטח הועמד למכירה פומבית. לצורך תכנון המבנה הוכרז על תחרות שזכה בו משרד מקס לב-דנון. תוכניתם שהייתה מאוד חדישה עוררה את חששותיהם של היזמים, הם פנו לייעוץ נוסף לאדריכל האנגלי קליפורד הולידיי. התוכנית הסופית הייתה שילוב רעיונותיהם של שני המשרדים ומשרד אורל (פייבלזון) וזוהר. המרכז נחשב בזמנו כמרכז המודרני ביותר בארץ והוא כלל מבנים בגובה של 7-5 קומות, מעליות, מערכות ביוב וחשמל משוכללות. המבנה בפינת רחובות הבנקים-יפו נבנה על ידי המשרד הקבלני של פועלי חיפה כבית מלון מפואר (מלון סבוי). הפקידות הבריטית הגבוהה והקצונה הבריטית ראו כי מלון סבוי מהודר יותר מאשר מלון אירופה הסמוך של משפחת פרמינגר-קורנשטיין ולכן עברו אליו. בתוך המתחם עברו מספר רחובות. מרחוב הבנקים עוצב מעין שער שאפשר כניסת כלי רכב למתחם. לרחובות המתחם ניתנו שמות של מונחים מסחריים: רחוב חשבון, פיקדון ורחוב הנאמנים. אחד הרחובות נקרא (אמין) שרה, וזאת כדי להודות לבעל השטח שחיכה בסבלנות לפירעון החוב של היזמים. בתקופת מאורעות 1939-1936 שימש המרכז כמתחם הגנה לאוכלוסייה היהודית. במלחמת העצמאות נעשו מאמצים שהמרכז לא יינטש. האזור היה נתון להתקפות ולניסיונות של החדרת מכוניות תופת למרכז. כמפקדו הצבאי של המתחם התמנה גרשון ריטוב שקבע את מפקדתו במלון סבוי במתחם שהתרוקן בעקבות האירועים מאורחיו. ב-22 באפריל 1948 יצאה מהמרכז יחידה של הפלי"ם בפיקודו של יוחאי בן-נון לקרבות בעיר התחתית ולכיבוש רחובות סטנטון-הבורג' (היום רחובות שיבת ציון ומעלה השחרור). הם כבשו את המטה האזורי של הכוחות הערבים ששכן בפינת הרחובות האלה. המרכז המסחרי הישן בחיפה דוד הנדל, "חיפה של פעם - מרכזים מסחריים בעיר התחתית", חיפה, ביטאון העמותה לתולדות חיפה, חוברת 1, 2004. גילברט הרברט וסילבינה סוסנובסקי, "התפתחותה של חיפה, 1948-1918: תכנון וארכיטקטורה", חיפה בהתפתחותה, 1918–1948, (עורכים: מרדכי נאור ויוסי בן-ארצי), ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, 1989, עמ' 51-52. מדיה וקבצים בנושא המרכז המסחרי החדש בחיפה בוויקישיתוף מלון סבוי בבניה מאוסף מועצת פועלי חיפה יעקב מרקוביצקי, "המערכה על חיפה וסביבותיה במלחמת העצמאות", חיפה בהתפתחותה, 1918–1948, (עורכים: מרדכי נאור ויוסי בן-ארצי), ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, 1989, עמ' 200.
ברוך וידר

הרב ברוך וידר (נולד בשנת תשי"ט, 1959) הוא ראש ישיבת הכותל. נולד וגדל בנתניה. בוגר הישיבה התיכונית בעיר, בראשות הרב מנחם מנדלסון. שימש כמדריך בסניף המקומי של בני עקיבא. למד במשך שנה בישיבת מרכז הרב בראשותו של הרב צבי יהודה הכהן קוק, ולאחר מכן עבר ללמוד בישיבת הכותל. שירת בחיל השריון במסגרת ההסדר ונלחם בקרב סולטאן יעקוב במלחמת לבנון הראשונה. בתחילת שנות ה-80 נישא ליהודית קליין (בתו של עו"ד מנחם קליין, לשעבר סגן ראש עיריית הרצליה ולאחר מכן ראש עמותת הגרעין התורני בעיר). לאחר נישואיו המשיך את לימודיו בכולל של ישיבת הכותל. הוסמך לרבנות ובעל תעודת הוראה מטעם מכללת ליפשיץ. במשך כעשר שנים היה יד ימינו של הרב יעקב כץ. עם פרישת הרב כץ - כתוצאה ממעברו לישיבת נתיב אריה - מונה הרב וידר כראש הכולל של ישיבת הכותל. במקביל לימד בישיבת עטרת ירושלים שברובע המוסלמי, בשנת תשס"ח נבחר לעמוד גם בראשות הישיבה. מתגורר ברובע היהודי בירושלים. כדרכו של רבו הרב אביגדר נבנצל, הוא נוהג להניח תפילין בכל שעות היום ואף מוסר שיעורים בישיבה כשהוא עטור תפילין. מנחה לברוך - שיעורים בהלכות בשר בחלב. כי בא מועד - שיחות לחגי ישראל ויתנו לך כתר מלוכה - שיחות שנאמרו בימי מגפת הקורונה, קיץ תש"פ. מדיה וקבצים בנושא ברוך וידר בוויקישיתוף כתבות וראיונות - הרב ברוך וידר, באתר ערוץ 7 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קרב פנגחו

קרב פנגחו היה קרב האחרון במלחמת סין–יפן הראשונה, והכין את האזור לכיבוש האי טאיוואן בידי כוחות האימפריה היפנית. לאחר שהחל המשא ומתן לשלום עם סין של שושלת צ'ינג, שאפו היפנים לספח את ארכיפלג פנגחו ואת טאיוואן, תחת הסכם שימונוסקי. אף על פי שהלחימה בצפון סין נגמרה כבר, לא נכללו פנגחו וטאיוואן בהפסקת האש, ובכך התאפשר ליפנים לערוך בהם התקפה. היפנים ראו בארכיפלג פנגחו, השוכן בין סין לטאיוואן, יעד אסטרטגי החיוני לכיבוש האי. כיבוש פנגחו עשוי למנוע משלוח תגבורת מסין. בפנגחו שהה חיל מצב סיני שמנה כ-5,000 חיילים, ובאיים נבנו מערכות ביצורים ותותחי חוף. כוח משלוח שמנה 5,500 חיילי של צבא יפן יצא לארכיפלג פנגהחו ב-15 במרץ 1895, ונחת באי פָצ'או, בדרום הארכיפלג, בבוקר ה-23 במרץ. הנחיתות לא נתקלו בהתנגדות סינית רצינית, והיפנים השתלטו במהירות על אזור הנחיתה. בשעות הלילה, ה-24 במרץ, תקפו יחידות יפניות את המוצב הסיני מחוץ לנמל מקונג, ותוך חצי שעה כבשו אותו, לאחר שהמגינים הסינים נמלטו. הלחימה המשיכה ברוח זו, וליפנים נדרשו שלושה ימים בלבד על מנת להשתלט על כל האיים בארכיפלג. לאחר הפגזת הביצורים הסיניים על ידי ספינות הצי הקיסרי היפני. שילוני, בן-עמי. יפן המודרנית: תרבות והיסטוריה. הוצאת שוקן, 1997 (מהדורה מתוקנת ומורחבת 2002). Paine, S.C.M. The Sino-Japanese War of 1894-1895: Perception, Power, and Primacy. Cambridge University Press, 2003. ISBN 0-521-81714-5 Takekoshi, Yosaburo. Japanese Rule in Formosa. Longmans, Green, and co., 1907. מדיה וקבצים בנושא קרב פנגחו בוויקישיתוף Taiwan (Formosa) and the Pescadoers ( Peng-hu) ערך זה הוא קצרמר בנושא קרבות ובנושא יפן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רוגיין

רוגיין (באנגלית: Rogaine) או מרתון הרים הוא ספורט אתגרי שמבוסס על ניווט ספורטיבי מסוג סקור שמתקיים על פני שטחים נרחבים ולאורך שעות רבות. בתחרות מתחרות קבוצות של נווטים שצריכים לבקר בכמה שיותר נקודות ביקורת או לצבור את מרב הנקודות במשך זמן נתון. תחרות רוגיין תקנית נמשכת כ-24 שעות והנקודות פרוסות על שטח של בין 100 ל-200 קילומטר רבוע, אך נהוג לקיים גם תחרויות קצרות יותר בזמנים של 4 שעות ומעלה. בקבוצה יש בין שניים לחמישה מתחרים. למתחרים אסור לעשות שימוש בכל אמצעי ניווט מלבד מפה ומצפן. למרות שמדובר בספורט אתגרי, כל קבוצה קובעת את הקצב והקושי שלה ולכן מתחרים אנשים עם רמות כושר שונות וגילאים מגוונים, מצעירים ועד קשישים. מקור של השם רוגיין הוא ראשי התיבות "פעילות קבוצתית קשוחה בטבע המשלבת ניווט וסיבולת" באנגלית (Rugged Outdoor Group Activity Involving Navigation and Endurance). ספורט הרוגיין התפתח באוסטרליה בשנות ה-70. תחרות הרוגיין המסודרת הראשונה נערכה במדינת ויקטוריה שבאוסטרליה בשנת 1976. עם השנים התפשט סוג הספורט הזה בשאר היבשת אבל רק בשנת 1986 נערכה התחרות הראשונה מחוץ לאוסטרליה, בקנדה. מספר שנים לאחר מכן התגבש ה-IRF, פדרציית הרוגיין העולמית שנותנת חסות לאגודות המקומיות ומקיימת אליפות רוגיין עולמית אחת לשנתיים. כיום מתקיימות תחרויות בלמעלה מ-20 מדינות. רוב התחרויות נערכות באוסטרליה, צפון אמריקה ואירופה. באליפות העולמית שהתקיימה בשנת 2004 באריזונה שבארצות הברית השתתפו נבחרות מ-16 מדינות. בלטו במיוחד ארצות הברית, אוסטרליה, קנדה, צ'כיה וניו זילנד. 27% מהמתחרים היו נשים. רוב המתחרים היו בשנות ה-30 וה-40 לחייהם אולם היו אף כאלו בסוף שנות ה-60 לחייהם (כ-15% מהקבוצות כללו משתתפים מעל גיל 55). מלבד הרוגיין הרגלי הקלאסי קיימות גם תחרויות באופני הרים (סייקלוגיין - Cyclogaine) ואף תחרויות מטרוגיין (Metrogaine) בהם שטח התחרות הוא מטרופולין בנוי. פרק זה טעון עדכון. אנא תרמו לוויקיפדיה ועזרו לעדכן אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. תחרויות רוגיין מאורגנות על ידי האיגוד לספורט הניווט בישראל ומתקיימות בדרך כלל פעם בשנה, החל משנת 2005. תחרות הרוגיין הראשונה בישראל נערכה ב-29 באוקטובר 2005. בתחרות היו 230 משתתפים, מהם 168 נווטים רגליים ו-62 רוכבי אופניים. האירוע נערך על פני שטח של כ-75 קילומטר רבוע במרחב שבין קריית טבעון, קריית אתא, מחלף המוביל ורמת ישי. הולכי הרגל כיסו שטח זה ב-8 שעות ואילו לרוכבי האופניים עמדו 5 שעות. הרוגיין השני נערך ב-4 בנובמבר 2006 באזור שפלת יהודה, בין מחלף לטרון, מחלף שער הגיא וקיבוץ צרעה. בתחרות השתתפו כ-230 מתחרים רגליים וכ-90 רכובים על אופניים. הרוגיין השלישי נערך ב-3 בנובמבר 2007 בפארק רמות מנשה, בין יקנעם לכביש ואדי עארה. בתחרות השתתפו כ-400 מתחרים. לראשונה, בנוסף לרוגיין הרגלי והרכוב נערך בירוגיין בו המשתתפים שילבו אופניים והליכה ברגל. ב-26 במרץ 2011 נערכה התחרות באזור מצפה הראל, וכללה תחרויות ניווט רגלי של 4, 7 או 12 שעות וניווט רכוב של 6 שעות. בתחרות שהתקיימה בבקעת הנדיב ב-24 במרץ 2012 השתתפו 150 קבוצות במקצים של 4 ו-7 ק"מ ברגל או 6 שעות באופניים. בעונת 2012-2013 התקיימו לראשונה שתי תחרויות רוגיין: התחרות הראשונה התקיימה בנופית ב-30 בנובמבר 2012 ובה נערכו תחרויות "מיני-מרתון" של 4 שעות ברגל או 3 שעות באופניים, והתחרות השנייה נערכה ב-23 במרץ בלוזית. מדיה וקבצים בנושא רוגיין בוויקישיתוף רוגיין סתיו 2012 באתר האיגוד לספורט הניווט בישראל פדרציית הרוגיין העולמית
ארתור סיימונס

ארתור ד. סיימונס (אנגלית: Arthur D. Simons; ‏28 ביוני 1918 - 12 במאי 1979) היה קולונל בצבא ארצות הברית. סיימונס פיקד על מבצע חוף השנהב במלחמת וייטנאם סיימונס נולד בניו יורק למשפחה יהודית שעברה בהמשך למיזורי. לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים למד עיתונאות באוניברסיטת מיזורי ועבר קורס קציני מילואים של צבא ארצות הברית. ב-1941 הוסמך סיימונס כקצין ארטילריה בצבא ארצות הברית ושובץ לגדוד תותחני השדה ה-98 (שהעמיס את תותחיו על גבי פרדות). הוא נשלח לפיליפינים. עם הגעתו של המפקד חדש של הגדוד, לוטננט-קולונל הנרי מיוסי, בסוף שנת 1943, פורק גדוד תותחני השדה. מיוסי נפטר מהחיילים שלא התאימו או לא רצו להתנדב ליחידת הקומנדו החדשה (גדוד התותחנים מנה כאלף חייל ומיוסי זרק חצי ממנו), והסב את הגדוד לגדוד הסיירים השישי (ריינג'רס). סיימונס נתמנה לקצין המבצעים של גדוד העילית, ולאחר מכן למפקד פלוגה בגדוד. בין היתר לקח חלק בפשיטה על מחנה השבויים בקבנטואן. על פעולותיו במלחמה הוענק לו עיטור כוכב הכסף. בהמשך שירותו הוצב בפורט בראג, עבר אימוני צניחה והשתתף בהקמתם של הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית. בהמשך פיקד על קבוצת הכוחות המיוחדים השביעית שעסקה בייעוץ צבאי בלאוס, קבוצת הכוחות המיוחדים השמינית שהוצבה בפנמה וקבוצת המבצעים המיוחדים (SOG) שביצעה מבצעים מיוחדים במלחמת וייטנאם. בשנת 1970 שימש סיימונס כסגן מפקד מבצע חוף השנהב שמטרתו הייתה חילוץ שבויי מלחמה אמריקנים ממחנה השבויים סון טאי שבצפון וייטנאם. במהלך המבצע פיקד סיימונס על כוחות הקרקע שביצעו את הפשיטה, והרגו במהלכו כמאתיים חיילים מצבא צפון וייטנאם מבלי שספגו אבדה אחת. המבצע נכשל משום שמידע על דבר הפשיטה הגיע לידי צבא צפון וייטנאם והשבויים הועברו מן המתחם בטרם המבצע. עיטור צלב השירות המצוין הוענק לסיימונס על חלקו במבצע. שנה לאחר מכן שוחרר סיימונס משירות צבאי. בנג'מין פ. שמר, "הפשיטה", הוצאת מערכות, 1977. קן פולט, "על כנפי נשרים" הוצאת מודן, 1985. מדיה וקבצים בנושא ארתור סיימונס בוויקישיתוף כוח מתנדבים אמריקניים במסוקים פשט על מחנה בקרבת האנוי(הקישור אינו פעיל), מעריב, ‏ 24 בנובמבר 1970. ארתור סיימונס, באתר "Find a Grave" (באנגלית) עדו אמבר, ‏מבצע "יהונתן" מאחורי הקלעים - עשור לפעולת צה"ל באנטבה, מערכות 305, ספטמבר 1986 , עמוד 30. בנג'מין פ. שמר, "הפשיטה", הוצאת מערכות, 1977, עמודים 75-76. גל פרל פינקל, לא כל הפשיטות הן אנטבה, אבל הן חשובות לרוח הלחימה, באתר זמן ישראל, 9 באפריל 2021. בנג'מין פ. שמר, "הפשיטה", הוצאת מערכות, 1977, עמודים 178-179. בנג'מין פ. שמר, "הפשיטה", הוצאת מערכות, 1977, עמוד 205.
דינה פרוניצ'בה

דינה מירונובנה פרוניצ'בה (ברוסית: Ди́на Миро́новна Про́ничева ;‏ (7 בינואר 1911–1977) הייתה שחקנית בתיאטרון הבובות של קייב (אנ') ואחת מהניצולים הבודדים מהטבח בבאבי יאר. נולדה בשם דינה מסטיסלבסקי בצ'רניהיב (אז בתחומי האימפריה הרוסית וכיום באוקראינה). היו לה שני אחים ואחות. בצעירותה עברה עם משפחתה לקייב. שם התחתנה עם ויקטור פרוניצ'ב שהיה רוסי. לזוג ונולדו שני ילדים. עבדה בתיאטרון הבובות של קייב. שני אחיה גויסו לצבא האדום לאחר פלישת הנאצים לברית המועצות. אחותה והוריה נותרו בקייב ולא הספיקו להימלט ממנה, לפני הכיבוש הנאצי. דינה, אשר התגוררה עם בעלה הרוסי הילדים וחמתה בהתחלה לא זוהתה כיהודייה. על ידי הנאצים. לפי עדותה, כאשר נכנסו הגרמנים לבית, בו התגוררה הראתה להם חמתה סממני דת נוצריים ואמרה שכולם בבית רוסים. הגרמנים עזבו מבלי לעשות כלום. אבל כאשר ב־28 בספטמבר 1941 התפרסמה פקודה לכל היהודים להתאסף במקום מסוים בעיר, החליטה דינה להצטרף אל הוריה ואחותה, כדי לתמוך בהם. היא הובלה יחד עם יהודי קייב אל באבי יאר, גיא הנמצא צפונית-מערבית לעיר, שם טבחו בהם הנאצים. לפי עדותה, בעוד הגרמנים הורו להם להתפשט וירו בהם, היא קפצה לפני שנורתה והסתתרה בין הגופות האחרות. היא קפאה על מקומה בזמן שהגרמנים המשיכו לירות בפצועים ובגוססים. רק בערב יצאה ממחבואה ונמלטה אל מהאזור, תוך התחמקות מפנסי הגרמנים שסרקו אחר ניצולים כדי לרצחם. היא הסתתרה באחד המחסנים בעיר אך הוסגרה לגרמנים על ידי תושבת מקומית. גרמנים העלו אותה על המשאית עם עוד ניצולים שמצאו. במהלך הנסיעה, כאשר עצרה המשאית בצומת דרכים, היא קפצה ממנה ונמלטה. הסתתרה בביתה של בן דוד של בעלה. בפברואר 1942 הלשין עליה אחד מהשכנים לגסטאפו. היא נעצרה נכלאה בבית סוהר, שם הוכתה קשות. כעבור חודש בכלא, נמלטה משם בעזרתו של אחד הסוהרים, אשר היה איש מחתרת אנטי-נאצית. היא הסתתרה בתוך מבנה תיאטרון הבובות, בו עבדה לפני המלחמה. גריגורי אפנסייב, אחד מעובדי הבמה עזר לה להסתתר, הביא מזון ותרופות. לאחר שחרור העיר בידי הצבא האדום, החלה לחפש את ילידיה ואת בעלה. נודעה לה, כי בעלה נלקח לעבודות כפייה, שם נרצח על ידי הנאצים. היא מצאה את שני ילדיה (בן – ולדימיר ובת – לידיה) בבתי יתומים בעיר. היא התחתנה עם מצילה גריגורי אפנסייב, לאחר שהוא שב מהמלחמה (אפנסייב עצמו שכל את אשתו במהלך הכיבוש הנאצי של קייב). בשנת 1946 העידה במשפט על פשעי המלחמה של המשטרה הגרמנית שנערך בקייב. היא המשיכה לעבוד בתיאטרון הבובות עד יציאתה לפנסיה. בשנות השישים נסעה להעיד במשפט של פושעים נאצים במערב גרמניה. דינה פרוניצ'בה נפטרה ממחלת הכליות בשנת 1977. עדותה של פרוניצ'בה מופיעה בספרו התיעודי של אנטולי קוזניצוב על הטבח, ומהווה אחת העדויות המצוטטות ביותר. קטע מעדותה של דינה פרוניצ'בה כפי שמופיע בספרו של קוזנצוב, באתר יד ושם באבי יאר, דבר, 7 באוקטובר 1966 המשך על "באבי- יאר" / קטע מתוך הרומן של אנטולי קוזניצוב: "באבי- יאר", באתר משרד החינוך דינה פרוניצ'בה ב-United States Holocaust Memorial Museum Photo Archives (באנגלית) סיפורה של דינה פרוניצ'בה (ברוסית) דינה פרוניצ'בה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
פריאון

פְֿרִיאוֹן הוא גז בעל הסימון הכימי CCl2F2, המוכר גם בשם דו-כלורו-דו-פלואורו-פחמן. בעבר עיקר השימוש בגז זה היה במערכות מיזוג אוויר (פריאון 12), תרסיסים ומקררים. עקב השפעתו המזיקה לשכבת האוזון, נאסר השימוש בגז הפריאון במדינות מפותחות והשימוש בו מופחת בהדרגה במדינות מתפתחות. מולקולת הפריאון, המורכבת מאטום פחמן, שני אטומי כלור ושני אטומי פלואור, היא עמידה ביותר ומגיעה לכן עד לשכבת הסטרטוספירה. שכבה זו מצויה בגובה 10-50 ק"מ מעל פני כדור הארץ וכוללת את שכבת האוזון. כאשר מולקולת הפריאון מגיעה לשכבת האוזון היא נחשפת לקרינת השמש בתחום העל-סגול. בגובה זה עצמת הקרינה חזקה ביותר מכיוון שהיא עדיין איננה נבלמת על ידי שכבות הגז האטמוספיריות. האינטראקציה בין הקרינה למולקולת הפריאון גורמת לשחרור אחד מאטומי הכלור, אשר נקשר למולקולת אוזון ומפרק אותה. אטום כלור אחד יכול לגרום לפירוק מולקולות אוזון רבות, והשפעתו נמשכת עשרות שנים. משפחת גזי הפריאונים גם מהווה גז חממה, אף כי חלש יותר מהגז שמשתמשים כיום במערכות מיזוג: R410A או בשמו המסחרי "פיורון". קרר R-410A נמצא בשימוש רחב במערכות קירור בייתיות. ערך מורחב – שאיפת ממסים נדיפים בתחילת שנות ה-2000 פשט בישראל השימוש בפריאון ("גז מזגנים") כסם הזייתי. שאיפת הגז בכמויות מתאימות מעוררת הזיות, אובדן שליטה על הגוף והרפיית שרירים, צחוק בלתי נשלט (בדומה לגז צחוק), אובדן תחושת המרחב ותופעות דומות. ההשפעה קצרה יחסית ונמשכת בין שניות בודדות לחצי דקה. השימוש בפריאון כסם נפוץ בעיקר בקרב בני נוער (משום קלות השגתו), ורבים מתו או נפצעו בעת השימוש בו, בדרך כלל כתוצאה מקפיצה או נפילה, אך לעיתים מדום לב או כוויות קור פנימיות. בנוסף לכך, שאיפת גז הפריאון עשויה לפגוע במיתרי הקול ואף להרוס אותם, בעקבות הקור הרב שנוצר בעת שחרור הגז ממכל לחץ. פריאון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מי האויב העיקרי של האוזון?, באתר אנציקלופדיה אאוריקה קפאי פינס, מטהרי אוויר ומרעילי אטמוספירה, באתר "סנונית" ד"ר איתן אוקסנברג, מה זה גז חממה?, במדור "שאל את המומחה" באתר של מכון דוידסון לחינוך מדעי, 22 בינואר 2018
יוסי טרבלוס

יוסי טרבלוס (נולד ב-21 בפברואר 1977) הוא סטנדאפיסט ישראלי. טרבלוס גדל בהרצליה והוא בעל תואר ראשון בכלכלה ובתקשורת מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני במנהל עסקים. הוא מופיע על במות הסטנד-אפ משנת 1998 ובעבר אף הופיע מספר פעמים במועדוני סטנד-אפ בניו יורק. טרבלוס מעולם לא למד משחק או תיאטרון, ואף על פי כן הוא השתתף במספר תוכניות טלוויזיה כגון "אקזיט", "פיני הגדול", "כל לילה עם אסף הראל", "לילה בכיף", "בטריבונה" ו"יום טוב". כמו כן שימש כמחמם הקהל הקבוע בתוכנית הטלוויזיה של רמי ורד בערוץ 10. טרבלוס כתב עבור מספר תוכניות טלוויזיה כגון "לילה בכיף", "צחוק מעבודה", אברי גלעד, "קצרים", "כל לילה עם אסף הראל" ו"הכל זז עם דודו טופז". כמו כן כתב עבור פינתם של ארז שלם ורותם וענת בתוכניתו של יאיר לפיד, בתוכנית "גומרות הולכות" ו"צופית". כמו כן, כתב טור קבוע במדור הלייף סטייל של וואלה ומגזין "GO" של ידיעות אחרונות. ב-2008 הוא היה הסטנדאפיסט הישראלי הראשון שייצג את ישראל בתוכנית "Last Comic Standing" ברשת NBC האמריקאית. את הניסיון שלו ברדיו החל טרבלוס לאחר שנטל את שרביט פינת הבוקר של ג'ו משחר חסון ומשם עבר לפינה טלפונית בתוכניתו של יקיר אביב שהובילה לתוכנית שלו עם שחר חסון ולאחר מכן עם אמירם טובים. כיום טרבלוס מופיע במועדונים ובאולמות בכל רחבי ישראל והעולם בעברית וגם בשפה האנגלית. בשנת 2014 בזמן מבצע "צוק איתן" השתתף יוסי טרבלוס בסיבוב הופעות עם אמנים אמריקאים בין הבסיסים. בשנת 2018 הוא השתתף בסיבוב הופעות באירופה ואנגליה יחד עם יוחאי ספונדר ושחר חסון. בשנת 2019 הוא פתח את סדרת המופעים של ג'רמי פיבן בישראל. יוסי נשוי לאלה ולהם שלושה בנים. מדיה וקבצים בנושא יוסי טרבלוס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של יוסי טרבלוס יוסי טרבלוס, ברשת החברתית פייסבוק יוסי טרבלוס, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית יוסי טרבלוס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) השמיים הם הגבול ולא השפה: סטנד-אפ ישראלי באנגליה באתר עלונדון, 28 בספטמבר 2018 צחוקים נגד טילים, באתר ישראל היום 28 יולי 2014 האתר של שחר חסון, יוסי טרבלוס ואמירם טובים יוסי טרבלוס בריאיון לפודקאסט "מאחורי כל צחוק" של אלדד שטרית, 18 במרץ 2019 אופיר שמיר, ‏רגל פרוטזה על הבמה וחיי מין של סבתות: מה קורה בהופעות של יוסי טרבלוס?, באתר מעריב אונליין, 20 בינואר 2019
גוסטב יאנסון

גוסטב יאנסון (בשוודית: Gustaf Jansson;‏ 5 בינואר 1922 - 19 באפריל 2012) היה אתלט שוודי שזכה במדליית הארד בריצת מרתון במשחקי אולימפיאדת הלסינקי (1952). יאנסון התחרה במשלחת השוודית למשחקים האולימפיים פעם אחת בלבד, במשחקים שנערכו בהלסינקי, פינלנד בשנת 1952. הוא התחרה בריצת המרתון וזכה במדליית הארד כשהגיע למקום השלישי עם זמן של 2:26:07.0 שעות, אחרי רנלדו גורנו הארגנטינאי, ואמיל זטופק מצ'כוסלובקיה שזכה במדליית הזהב עם 2:23:03.2 שעות. שיאו האישי, 2:21:40 שעות, הושג בתחרות בשנת 1955. הוא נפטר באפריל 2012. מדיה וקבצים בנושא גוסטב יאנסון בוויקישיתוף גוסטב יאנסון, באתר olympedia.org גוסטב יאנסון, באתר Track and Field (גברים) ערך זה הוא קצרמר בנושא ספורטאים ובנושא אתלטיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.