laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
הפעמון הגדול של בורדו

הפעמון הגדול של בורדו (בצרפתית: Grosse cloche de Bordeaux) הוא מגדל פעמונים בעיר בורדו שבצרפת, שהיה בעבר חלק מבניין העירייה. המגדל היה לאחד האלמנטים המזוהים עם העיר, והוא מופיע בסמל העיר. המגדל נבנה במאה ה-15 על הריסותיו של שער העיר סנט-אלואה שהוקם במאה ה-13. הפעמון שהוצב בו שימש את פרנסי העיר שצלצלו בו כדי להודיע על תחילת הקציר, אך גם כדי להתריע מפני שרפות. הוא התחבב כל כך על תושבי העיר, עד כי לאחר שהתקוממו נגד המלך אנרי השני ב-1548, הדרך בה בחר להענישם הייתה ליטול את הפעמון. הפעמון הוחזר רק ב-1561. ב-1567 נוסף שעון מעל לשער שבתחתית המגדל. הוא הוחלף בשעון חדש ב-1759, הניצב בו גם כיום. בשל משקלו הכבד של הפעמון, והחשש שתנודות רבות מדי עלולות להביא לקריסתו, כיום מצלצלים בו רק באירועים מיוחדים. מדי שנה מצלצלים בו ב-11 בנובמבר, בשעה 11:00 בבוקר, לציון המועד בו הסתיימה מלחמת העולם הראשונה. בנוסף, צלצלו בפעמון יום הניצחון במלחמת העולם השנייה, ב-8 במאי 1945 ובעת ביקורו בעיר של שארל דה גול ב-10 באפריל 1961. המגדל כולל שני צריחים מעוגלים המתנשאים לגובה של 40 מטרים, המחוברים ביניהם בצריח מרכזי שבראשו אריה. מזהב. בתחילה כלל המבנה ארבעה צריחים, אך רק שניים מהם נותרו. בסמל העיר בורדו מופיעים כל ארבעת הצריחים. הפעמון הנוכחי הותקן ב-1775. גובהו והיקפו 2 מטרים, ומשקלו 7,800 ק"ג. הוא ניצב מעל מרפסת ובה מעקה ברזל מעוטר, ומעליו שני גרגוילים. מדיה וקבצים בנושא הפעמון הגדול של בורדו בוויקישיתוף סרטון אודות הפעמון הגדול של בורדו (בצרפתית)
גבירגסייגר

גבירגסייגר (בגרמנית: Gebirgsjäger; הלחם של המילים Gebirge, "הרים", ו-Jäger, "צייד") הם חיילים המאומנים בלוחמה הררית בהיסטוריה המודרנית של גרמניה ואוסטריה. חיילי הגבירגסייגר מזוהים עם מסורות וסמלים שונים, בהם סמל האדלווייס (פרח הגדל בחלקים הגבוהים של הרי האלפים), כובע ה"ברגמיצה", ומדים ונעליים מיוחדות. בצבא הגרמני יחידות הגבירסייגר, לצד יחידות הפאלשירמייגר, נחשבות ליחידות עילית, והשירות בהן יוקרתי במיוחד. מקורן של יחידות הגבירגסייגר בשלושה רגימנטים של לוחמה הררית בצבא האוסטרו-הונגרי שהוקמו בשנת 1870 ונקראו "קייזרשיצן" (Kaiserschützen). בתוך רגימנטים אלו, שאורגנו בדומה ללוחמי האלפיני האיטלקיים, היו חטיבות הלנדסשיצן (Landesschützen), שאומנו כיחידות רגליות ללוחמה הררית. במהלך מלחמת העולם הראשונה התגבשה הזהות הייחודית של חיילי הגבירסייגר כאשר יחידות 'קורפוס האלפים' (Alpenkorps) של הצבא הגרמני נלחמו לצד יחידות הלנדסשיצן האוסטריות בקרבות נגד הצבא האיטלקי בהרי האלפים. במהלך מלחמת העולם השנייה הוקמו בגרמניה הנאצית יחידות הרריות רבות לשירות בעיקר בהרי הקווקז, בגבול הצפוני בסקנדינביה, ובאלפים. אלה הוקמו גם במסגרת הוורמאכט והוואפן אס אס בעיקר כדיוויזיות הרריות של יחידות גבירגסייגר. היחידות ההרריות בצבא המודרני הגרמני (הבונדסוור) מרוכזות לכדי 'חטיבת הגבירסייגר ה-23' (Gebirgsjägerbrigade 23), זאת לצד מתקני אימונים ויחידות סיוע הרריות. היחידות ההרריות בצבא המודרני של אוסטריה מרוכזות ב-'חטיבת הייגר השישית' (6th Jägerbrigade) היושבת באינסברוק, מערב אוסטריה. חטיבה זו מחולקת לשלושה גדודים; הגדוד ה-23, הגדוד ה-24 והגדוד ה-26. המסורות השונות המזוהות עם חיילי הגבירסייגר הגרמנים שותפים גם לאלו האוסטרים, כמו סמל האדלווייס, הכובע הייחודי ואף מוזיקת הצעידה בטקסים. הסרט הגרמני "Nordwand" (הצד הצפוני) משנת 2008 מתאר זוג מטפסי הרים המנסים לכבוש את הדופן הצפוני של הר האייגר, באלפים. שני המטפסים משרתים כגבירסייגרים בחטיבה האלפינית של הוורמאכט בתקופה שלפני פרוץ מלחמת העולם השנייה. במיני סדרה אחים לנשק משנת 2001, ישנו אזכור לפרח האדלווייס (סמל הגבירגסייגר) אשר נענד על ידי חיילי פאלשירמייגר גרמנים. הפרח מתואר כסימן לגבורה, שכן חייל העונד אותו טיפס כביכול לקו הגובה בו הוא צומח. יגר - חיל רגלים קל שעל בסיס שמו נקראו הגבירגסייגר פאלשירמייגר - כוחות הצנחנים הגרמניים שאסור אלפאן - יחידות צרפתיות מקבילות אלפיני- יחידות איטלקיות מקבילות אתר אודות לוחמי ההרים הגרמנים. דו"ח שנכתב בשנת 1944 לגבי יכולות הלחימה ההרריות של גרמניה הנאצית.
דייווי קרוקט

דייוויד קרוקט (David "Davy" Crockett,‏ 17 באוגוסט 1786 - 6 במרץ 1836), היה גיבור עם אמריקני מהמאה ה-19, ידוע בעיקר בשם דייווי קרוקט. הוא שימש חבר בבית הנבחרים של מדינת טנסי וכיהן כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית. שירת במרד הטקסני ונהרג בקרב אלמו. לפי עדויות אחרות, גנרל סנטה אנה לקח בשבי כחצי תריסר משורדי קרב האלמו, ביניהם קרוקט, והוציאם להורג. ג'ון ויין גילם את דמותו של קרוקט בסרט האלמו. מדיה וקבצים בנושא דייווי קרוקט בוויקישיתוף דייווי קרוקט, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית) דיווי קרוקט -גדול גוזמאי המערב הפרוע -"המולטי יקום של אלי אשד", 2018 דייווי קרוקט, באתר "Find a Grave" (באנגלית) דייווי קרוקט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כתבי דייווי קרוקט בפרויקט גוטנברג (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גנימדס

במיתולוגיה היוונית, גנימדס (ביוונית: Γανυμήδης) היה בנו של טרוס מלך טרויה, ונער יפה תואר. זאוס ראה את גנימדס עם כלביו ושומריו בעת ציד ליד הרי אידה, התאהב בו ושלח עיט שיביא אותו לאולימפוס. על פי גרסה אחרת, זאוס היה העיט בעצמו. גנימדס הפך לנושא גביע האלים באולימפוס ומגיש האמברוסיה ונקטר לאלים, וזאת לאחר שהבה, שהייתה נושאת הגביע לאלים, התחתנה עם הרקולס. כפיצוי לאובדן בנו, שלח זאוס לטרוס זוג סוסים בני אלמוות. מלאכתו של גנימדס בעולם האלים מתקשרת אצל בני האדם לגאותו של הנילוס. סימניו של גנימדס הם חישוק ברזל-צעצוע של נער ותרנגול-מתנת אוהב. הומרוס, ורגיליוס, אובידיוס ומשוררים אחרים כתבו על הדמויות המיתולוגיות, על האלים ובני האדם, על הקשרים ביניהם ועל שינויי הצורה שחלו בהם. הומרוס באיליאדה, מתאר את גנימדס כיפה ביותר מבין בני התמותה: היו בני טרוס השלשה בנים תמימים גבורים: אילוס ואסרק וגנימדס הדומה לאלים, אין איש בארץ ליפי כמוהו בין כל בני תמותה, אותו גזלו האלים להיות לזאוס למוזג, בשל מראהו היפה, כי ישכן עם יתר האלים. — איליאדה / הומרוס / תרגם שאול טשרניחובסקי. שיר עשרים:מלחמת האלים, שורות 231-235 המיתוס על חטיפתו של גנימדס הפך לאחד הנושאים הפופולריים באמנות יוון העתיקה. באמנות הרנסאנס, בציוריהם של רמברנדט, רובנס וציירים רבים אחרים וכן בפיסול ובכדים מעוטרים. המטמורפוזה של גנימדס הייתה הפיכת אדם לאלמותי ובעל נעורי נצח. גנימדס הוצג לעיתים קרובות כאל של אהבה הומוארוטית. המיתוס של זאוס וגנימדס היווה מודל למנהג חברתי של פדרסטיה ביוון העתיקה - מערכת יחסי חונכות וארוטיקה בין מבוגר למתבגר. במחזה של אוריפידס, "הקיקלופ", מסופר על פוליפמוס הקיקלופ אשר שתה לשוכרה, לאחר שאודיסאוס שיכר אותו כדי להינצל ממאורתו. ברגעי השיכרות של הקיקלופ, הוא אומר: "אלות החן האלה מתחילות איתי... די! לא אשק לכן, עם גנימדס זה אשכב, כי הוא הכי יפה, ובסך הכל אני אוהב זכרים יותר מנקבות". על שמו של גנימדס נקרא ירחו הגדול ביותר של כוכב הלכת צדק (אשר בלועזית קרוי יופיטר, מקבילו הרומי של זאוס) – גנימד. אפי זיו, סודות אלי האולימפוס, אור יהודה: כנרת, זמורה, ביתן, 2013, עמ' 35-36, מסת"ב 9789655525694 שלמה דיקמן, אובידיוס מטמורפוזות, מוסד ביאליק, ירושלים. ספר עשירי שורות 155-161 שלמה דיקמן, ורגיליוס- איניאס, מוסד ביאליק, ירושלים. ספר חמישי שורות 252-257 מדיה וקבצים בנושא גנימדס בוויקישיתוף גנימדס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) גנימדס, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית) אתר המצגות של אסף פלר [1] אתר פרויקט בן-יהודה ערך זה הוא קצרמר בנושא מיתולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו. אובידיוס פובליוס נזו, תרגום: שלמה דיקמן, ספר עשירי, מטמורפוזות, ירושלים: מוסד ביאליק, 1965, עמ' 391 שורות 155-161 איליאדה / הומרוס / תרגם שאול טשרניחובסקי. שיר עשרים:מלחמת האלים, שורות 231-235, באתר benyehuda.org
קולורדו ראפידס

קולורדו ראפידס (באנגלית: Colorado Rapids) היא קבוצת כדורגל מקומרס סיטי שבקולורדו, המשחקת בליגת ה-MLS. צבעי מדי הקבוצה הם סגול, כחול ושחור. הראפידס זכו באליפות הליגה בעונת 2010 לאחר שניצחו במשחק גמר גביע ה-MLS את קבוצת דאלאס בתוצאה 1–2. כמו כן הגיעו לשני משחקי גמר: גמר גביע ה-MLS ב-1997 וגמר גביע ארצות הברית הפתוח ב-1999, ובשניהם הפסידו. הקבוצה שיחקה באצטדיון שדה אינבסקו מאז שנת 2001. לפני כן שיחקה הקבוצה באצטדיון מייל היי הנמצא בדנוור. בעונת 2007, עברה הקבוצה לאצטדיון חדש באזור המסחרי של דנבר. מרסלו בלבואה (1996 - 2001) שון ברטלט (1996 - 1997) פול בראבו (1997 - 2001) ג'ו קנון (2003 -) מרק צ'ונג (2002 - 2005) רוסין פרייזר (2001 - 2003) מרקוס האנמן (1997 - 1999) כריס הנדרסון (1996 - 1998, 2002 - 2005) פאבלו מאסטרוני (2002 -) ג'ון ספנסר (2001 - 2004) קרלוס ולדרמה (2001 - 2002) דדי בן דיין (2005-2006) יונס נאמלי (2020-) בובי האווטון (1996) רוי ווגרלה (1996, זמני) גלן מיירניק (1997 - 2000) טים הנריקסון (2001 - 2004) פרננדו קלביו (2004 - 2008) גארי סמית' (2008 - 2011) אוסקר פארחה (2012 - 2014) פאבלו מסטרואני (2014 - 2017) אנתוני הודסון (2017 - הווה) מדיה וקבצים בנושא קולורדו ראפידס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קולורדו ראפידס קולורדו ראפידס, ברשת החברתית פייסבוק קולורדו ראפידס, ברשת החברתית אקס (טוויטר) קולורדו ראפידס, ברשת החברתית אינסטגרם קולורדו ראפידס, סרטונים בערוץ היוטיוב פרופיל, באתר Transfermarkt פרופיל, באתר Soccerway פרופיל, באתר FootballDatabase.eu
היה שם ארמון

היה שם ארמון הוא ספר ילדים ישראלי שנכתב על ידי אריאלה קלוריה-פרידמן, ויצא לאור בשנת תשע"א (2011) על ידי הוצאה לאור "גוונים", בסיוע המכון הפולני בישראל, ואויר על ידי מריה גיבנר. הספר משמש ככלי עזר לאנשי הוראה והורים ומותאם לחשיפה ראשונה של ילדים ונוער לנושא השואה. המחברת ואמה חנה, אשר קורותיה מפורטים בספר, עורכות מפגשי "סופר-עדות" בבתי ספר ברחבי הארץ ומספרות על שנותיה של חנה בתקופת השואה. המפגש מותאם לתלמידי תיכון העומדים לפני המסע לפולין. "היה שם ארמון" משמש סטודנטים במוסדות להוראת השואה המבקשים להנגיש את נושא "הנידוי וההשפלה" או "אז איך להסביר לילד?". תערוכת "לאסוף את השברים" ביד-ושם אודות משפחתה של גיבורת הספר, חנה. היה שם ארמון, באתר גוגל-ספרים. היה שם ארמון (אורכב 17.06.2015 בארכיון Wayback Machine), קטלוג הוצאה לאור גוונים.
המכון הלאומי לחקר הגנום האנושי

המכון הלאומי לחקר גנום האדם (באנגלית: National Human Genome Research Institute, בראשי תיבות: NHGRI), עוסק בחקר גנום האדם, ונמנה עם המכונים הלאומיים לבריאות של ארצות הברית. המכון ממוקם בעיר בת'סדה שבמרילנד, ארצות הברית. המכון הוקם בשנת 1989 בשם המרכז הלאומי לחקר גנום האדם (באנגלית: National Center for Human Genome Research ,NCHGR), ותפקידו היה להוציא אל הפועל את פרויקט גנום האדם מטעם המכונים הלאומיים לבריאות. המרכז החל בפענוח גנום האדם בשנת 1990 בשיתוף עם מחלקת האנרגיה של ארצות הברית. בשנת 1993 הרחיב המרכז את פעולתו בקמפוס שבמרילנד, תוך כוונה ליישם טכנולוגיות גנומיות במחקר של מחלות שונות. מאוחר יותר, בשנת 1996, השתתף המרכז יחד עם עוד שבעה מכונים ומרכזים אחרים בהקמת המרכז לחקר מחלות תורשתיות (Center for Inherited Disease Research ,CIDR), אשר שם לו למטרה לחקור את הרכיב הגנטי של מחלות ולקויות מורכבות. בהחלטה של מחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית משנת 1997, הוכרז המרכז באופן רשמי כמכון, וכיום הוא מהווה אחד מתוך עשרים ושבעה המכונים של המכונים הלאומיים לבריאות. מאז שהושלם פרויקט גנום האדם, בשנת 2003, מאפשר המכון גישה מלאה וחופשית למאגר המידע המכיל את רצף הגנום, ולדבר חשיבות מכרעת בהתפתחות המחקר הביולוגי ברחבי העולם בכלל, והמחקר הביו-רפואי, בפרט. בשנת 2011 פרסם המכון תוכנית אסטרטגית רב-שנתית שעיקריה הם: הבנת המבנה של גנומים. הבנת הביולוגיה של גנומים. הבנת הביולוגיה של מחלות. קידום מדע הרפואה. שיפור יעילות הטיפול הרפואי. עיקרי התוכנית מהווים נדבכים המתבססים האחד על קודמו, תוך עשיית שימוש בידע הנצבר וזה שיצבר בתחומים השונים במהלך השנים. השגת מטרות הללו מבוצעת על ידי קיום ומימון מחקרים מדעיים בתחומים אלו. כמו כן, מקדיש המכון 5% מתקציבו השנתי לבחינה ומחקר של השלכות אתיות, חוקיות וחברתיות הנובעות מהמחקר הגנומי. מחקרים אלו מבוצעים כחלק מתוכנית, אשר יצאה לדרכה בשנת 2004, ובמסגרתה הוקמו מספר מרכזי מצוינות, במוסדות אקדמיים שונים בארצות הברית. המכונים הלאומיים לבריאות פרויקט גנום האדם גנומיקה מדיה וקבצים בנושא המכון הלאומי לחקר הגנום האנושי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של המכון הלאומי לחקר הגנום האנושי (באנגלית) Green, Eric D., Guyer, Mark S. & National Human Genome Research Institute, "Charting a course for genomic medicine from base pairs to bedside", Nature 470, 204–213 (10 February 2011) doi:10.1038/nature09764
רגל חפירות

רגל חפירות (באנגלית: trench foot) היא כינוי לבעיה רפואית שהייתה נפוצה במלחמת החפירות, אשר היוותה את עיקרה, מבחינת משך הזמן, של החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה. הגורמים לה הם חשיפת הרגליים לקור ולרטיבות מתמשכים, יחד עם תנאים היגייניים ירודים. להבדיל מכוויית קור, תופעת 'רגל חפירות' עלולה להיגרם גם במצבים שאינם מתאפיינים בקור עז. הבעיה עשויה להתפתח בטמפרטורות הנמוכות מ-16 מעלות, אם החשיפה לתנאים אלה ממושכת דיה: 13 שעות ויותר. אם כי התהליך אינו מובן במלואו, נראה כי הזעת יתר תורמת אף היא להתפתחות התופעה. מאפייני 'רגל חפירות' הם חוסר תחושה באיבר, המלווה באדמומית או אף בהכחלה, כתוצאה מהפחתה באספקת הדם אליו. בהמשך האיבר מדיף ריח של ריקבון כתוצאה מתחילתו של תהליך נקרוזה. עם החמרת המצב, הרגל מתנפחת, לעיתים קרובות נוצרות עליה שלפוחיות והיא מתכסה בפצעים פתוחים. אלה מצידם עלולים לגרום לזיהום פטרייתי. הזנחת הרגל עלולה לגרום לנמק, המחייב כריתת האיבר. לעומת זאת, טיפול כהלכה מביא לרוב להחלמה מלאה, אם כי חזרת התחושה לרגל מלווה בכאבים. אדם שלקה ב'רגל חפירות' בעבר הופך לפגיע יותר לבעיה זו בעתיד. ניתן למנוע את התפתחות התופעה על ידי מניעת חשיפה ממושכת של הרגל לקור ולרטיבות, לדוגמה: הקפדה על הסרת הנעליים והגרביים לפני השינה, על מנת שהרגליים יתייבשו. במלחמת העולם הראשונה "רגל חפירות" הייתה לבעיה נפוצה. בדיקת החיילים, בין אם על ידי הקצינים, בין אם חלוקת החיילים לזוגות בהם שני בני הזוג בודקים זה את זה, תרמה רבות להפחתתה. "רגל חפירות" תוארה לראשונה על ידי דומיניק ז'אן לארה בעת נסיגת צבא נפוליאון מרוסיה ב-1812. הבעיה הייתה נפוצה במיוחד בחורפים של מלחמת החפירות בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה, עת קיבלה את כינויה, ושבה והופיעה במלחמת העולם השנייה, מלחמת וייטנאם ומלחמת פוקלנד. מקרים דומים הופיעו גם אצל אזרחים אשר שהו בתנאי קור ורטיבות ממושכים. "CHRONIC TRENCH FOOT: A STUDY OF 100 CASES". Annals.org. 1951-05-01. Atenstaedt RL (2006). "Trench foot: the medical response in the first World War 1914-18". Wilderness Environ Med. 17 (4): 282–9. doi:10.1580/06-WEME-LH-027R.1. PMID 17219792. James, William D.; Berger, Timothy G.; (2006). Andrews' Diseases of the Skin: clinical Dermatology. Saunders Elsevier. ISBN 0-7216-2921-0.{{cite book}}: תחזוקה - ציטוט: extra punctuation (link) תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link) Régnier C (2004). "Etiological argument about the Trench Foot". Hist Sci Med. 38 (3): 315–32. PMID 15617178. Olly Grant, ‏Chris Ryan: I'm not sure I could deal with Afghanistan, The Telegraph, 28 April 2010 מדיה וקבצים בנושא רגל חפירות בוויקישיתוף רגל חפירות, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
חיים האוזמן

חיים (פרד) האוזמן (1921–2006) היה מאייר ופרסומאי. נולד בשם פריץ זיגמונד האוזמן בבינגן על הריין בגרמניה, עלה לארץ ישראל טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה והתחנך בכפר הנוער בן שמן. הוא בחר לעברת את שמו ל"חיים" על שם חיים ארלוזורוב . עם תום לימודיו החל לעבוד כמאייר. ככל הנראה עבודתו הראשונה הייתה איור הספר "אנטומיה ומורפולוגיה של הצמח" מאת ד"ר זכריהו גוטליב, שהיה מורה בבן שמן. ב-1941 התגייס לצבא הבריטי שם שירת בפלוגת ההובלה 462 וניצל מטביעת האוניה ארינפורה. האוזמן זכה במדליית ההתנהגות המצוינת (DCM) שהיא האות הגבוה ביותר שזכה בו חייל מתנדב מארץ ישראל. במהלך שירותו אייר הגדה של פסח שהוצאה לטובת החיילים היהודים ששירתו בצבא הבריטי על אדמת איטליה. כשהשתחרר ב-1946 היה למאייר ומעצב ראשי של הוצאת הקיבוץ המאוחד (בין היתר עיצב את עטיפת ספרו של ניקולאי אוסטרובסקי "כיצד נתחשלה הפלדה"). במהלך שנה זו הוא אייר את סיפרה של פניה ברגשטין "ויהי ערב" (עיבוד מחורז לסיפור על פי אנדרסן)". נתברר כי הציורים היו למורת רוחה של המשוררת שהעדיפה את ידידתה המאיירת אילזה קנטור. יש שביקרו את איוריו ב'אי התאמה' לרוח הקיבוץ של אותם הימים ותוארו כגלותיים ואף כבעלי חזות שאינה יהודית. שנה טרם קום המדינה היגר האוזמן לארצות הברית, שם למד ציור וגרפיקה והיה לגרפיקאי מצליח בתעשיית הפרסום והשיווק תחת השם פרד האוזמן. בתחילה הוא עבד כשוליה במשרד פרסום ואחרי זמן קצר עבר לעבוד בשביל חנות הכלבו המפורסמת "מייסיס". הוא עיצב פוסטרים לכמה סרטים ידועים בהם דוקטור ז'יוואגו ופרפר. באמצע שנות השישים הציג האוזמן שתי תערוכות יחיד תחת השם "הדפוס האנושי" והוציא שני קטלוגים. היה פעיל בארגונים אנטי מלחמתיים ובמאבק לזכויות בעלי חיים. לקראת סוף חייו בחר לאייר ספר לימוד ספרדית גדול ממדים שנכתב על ידי ז'ניה זקס דה סילבה. האוזמן נפטר בגיל 85 בניו יורק בשנת 2006. זהותו של מאייר "ויהי ערב" הייתה במשך שנים רבות תעלומה. זו הייתה עבודתו היחידה המוכרת של מאייר ששהה בישראל תקופה קצרה וינק בעיקר ממקורות השראה זרים. מחקר מקיף שערכה חוקרת ספרות הילדים הקיבוצית עינת אמיתי בשנים 2010–2011 חיבר את פרטי המידע השונים וזיהה בין הגרפיקאי והפרסומאי האמריקאי למאייר העלום של "ויהי ערב". בהמשך למחקרה של אמיתי היא איתרה ויצרה קשר עם בנו אריק יוסטון. הבן שהתרשם מהמחקר המעמיק פתח בעצמו במחקר אודות חיי אביו. המחקר התמקד בחלקו של האוזמן בלחימה בצבא הבריטי. את עבודתו סיכם בספר שהוציא בשם The Lost Artist. הספר מתמקד במדליה שהוענקה לו, ונגנבה במרמה ובמאבק להשיבה שלא צלח. בעלילת משנה משולבת בסיפור דמות אשה מישראל שמנסה להתחקות אחר המאייר הנעלם של ספר הילדות האהוב עליה. ציון לשבח (Distinguished Conduct Medal) שהוענק ב-1944 ל-Hausmann,Fritz Sigmund(הקישור אינו פעיל) מאמרים על חיים האוזמן, יומן מסע לחקר 100 שנות תרבות לילדים בקיבוצים עינת אמיתי, חיים האוזמן (1921-2006) עינת אמיתי, פגישה מצולמת עם חיים האוזמן עינת אמיתי, עוד קצת על חיים האוזמן יעל דר, גלריה, תעלומת המאייר שנעלם, באתר הארץ, 5 בספטמבר 2010 דף הספר The Lost Artist באתר אמזון דף זיכרון באתר בעיר סטמפורד שבה התגורר חיים האוזמן (1921-2006), דף שער בספרייה הלאומית
נפת צאלנג'יחה

נפת צָאלֶנגִ'יחָה (בגאורגית: წალენჯიხის მუნიციპალიტეტი, מילולית: צָאלֶנגִ'יחִיס מוניציפליטי) היא נפה במחוז סמגרלו וסוואנתי עילית שבגאורגיה. הנפה ממוקמת במחוז ההיסטורי-גאוגרפי, סמגרלו. הנפה גובלת מצפון בנפת מסטיה, ממזרח ודרום-מזרח בנפת צ'חורוצקו, מדרום-מערב בנפת זוגדידי וממערב בנפת גאלי שבאבחזיה. הנפה מאוכלסת ב-26,158 תושבים בצפיפות אוכלוסין של 40.4 איש לקמ"ר. בנפה שתי ערים: צאלנג'יחה, המהווה המרכז המנהלתי של הנפה וג'ווארי. כמו כן ישנן 11 תמי. בנפה זורמים הנהרות: אנגורי וצ'אניסצקאלי. בנפה תחנת טלוויזיה מקומית בשם ג'יחה. מדיה וקבצים בנושא נפת צאלנג'יחה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של נפת צאלנג'יחה(הקישור אינו פעיל, 23.9.2020) תמי (თემი)- היא הדרגה הנמוכה ביותר בחלוקה האדמיניסטרטיבית של גאורגיה. המונח מקביל פחות או יותר ל"מועצה מקומית" בישראל או לקומונה בצרפת. "მოსახლეობის საყოველთაო აღწერა 2014". საქართველოს სტატისტიკის ეროვნული სამსახური. בנובמבר 2014. נבדק ב-7 בנובמבר 2016. {{cite web}}: (עזרה)
האונה העורפית

האונה העורפית או האונה האוקסיפיטלית (TA: Lobus occipitalis) היא אזור בקליפת המוח, הממוקם בצדו האחורי של הראש. אזור זה הוא מרכז העיבוד החזותי במוח של יונקים, והוא מכסה את מרבית שטחה של קליפת הראייה. האונה העורפית ממוקמת באחורי הגולגולת, מתחת לעצם העורף שממנה נגזר שמה. זוהי אחת מארבע אונות שמרכיבות את הנאו-קורטקס - החלק החיצוני של קליפת המוח, שהוא גם החלק החדש יותר במוח מבחינה אבולוציונית. בחלקה הפנימי, חריץ בשם מענית הפריש חוצה את האונה העורפית לאורכה ומחלק אותה לאזור עליון ותחתון. את האזור הסמוך לחריץ ניתן לזהות בעזרת "הפס של ג'נארי" (Stria of Gennari), שהוא פס לבן של אקסונים עטופים במיאלין. בשל כך, אזור זה מכונה לעיתים "הקליפה המפוספסת" (Striate Cortex). אונה זו מקבלת את אספקת הדם שלה בעיקר מהענף הדורבני שבעורק המוח האחורי. ערך מורחב – קליפת הראייה האונה העורפית מטפלת בחלק ניכר של עיבוד המידע החושי שמגיע ממערכת הראייה. מרכז העיבוד החזותי העיקרי במוח האדם ממוקם על פני הקליפה המפוספסת, בחלקה הפנימי של האונה העורפית (אזור ברודמן 17). אזור זה מכונה V1 (באנגלית Visual one), ובו מתבצע עיבוד בסיסי יחסית של הקלט הראייתי. בהמשך, המידע מועבר לאזורי הראייה המשניים בקליפת הראייה (V2, V3 וכו'), שבהם מתבצע עיבוד מתקדם יותר של הגירוי החזותי. כל אזור שכזה מתמחה במאפיינים מסוימים של הגירוי (ניגודיות צבעים, תפיסת תנועה, זיהוי עצמים וכו'). מערכת הראייה מדיה וקבצים בנושא האונה העורפית בוויקישיתוף גריג ר. ג. וזימברדו פ.ג. (2010). מבוא לפסיכולוגיה. הוצאת האוניברסיטה הפתוחה. רמי רחמימוב (2004). מהפכת המוח: תקשורת, מחלות נפש וסמים. רעננה: מכון ון ליר בירושלים הקיבוץ המאוחד. ערך זה הוא קצרמר בנושא אנטומיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אחונאי כהנא בן פפא גאון

רב אחונאי בן פפא הכהן - היה הגאון ה-12 בשלשלת הגאונים אשר כיהנו בישיבת סורא שבבבל. לפי שינויי הגרסאות של אגרת רב שרירא גאון, יש סוברים ששמו הוא יהודאי בן אחונאי בן הונא ואביו הוא רב אחונאי בן הונא, ששימש אחריו בגאונות ישיבת סורא. רב אחונאי הכהן שימש כגאון למשך שמונה שנים משנת ד'תקכ"א עד שנת ד'תקכ"ט (761-769). ספר ההיסטוריה בישראל, הרב א. כהנא דף ק"ח אגרת רש"ג דף ריס מהדורת רב משה וויינשטאק סדר הדורות שנת דתקי"ט ערך זה הוא קצרמר בנושא רבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סלומוניקו

סלומוניקו הוא סרט קולנוע דרמטי-קומי מז'אנר סרטי הבורקס בכיכובו של ראובן בר יותם. הסרט היה הצלחה קופתית גדולה ומכר 690,000 כרטיסים בבתי-הקולנוע בישראל. יצא לו סרט המשך בשם "יהיה טוב סלומוניקו", שמכר 549,000. במאי הסרט הוא אלפרד שטיינהרדט. סלומון (סלומוניקו) קרקסטיקה הוא עובד הנמל. עני, אך אוהב את החיים, שלא מוכן לוותר על זהותו הסלוניקאית ועל ביתו שבנה במו ידיו בשכונת פלורנטין, גם לא כשרוב חבריו לשכונה, בעלת ההווי היווני, עוברים לשכונות חדשות ולחיים אחרים. כאשר עובר סלומוניקו במטרה לתת לילדיו חינוך טוב יותר וחיים נוחים בצפון תל אביב הוא מבין שהוא לא בדיוק רצוי בשכונה החדשה, בעוד בתו נכנסת להיריון לא רצוי, המוביל את עלילת הסרט לדרמה מרגשת ונוגעת ללב. "סלומוניקו", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "סלומוניקו", באתר ספר הקולנוע הישראלי "סלומוניקו", באתר אידיבי "סלומוניקו", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "סלומוניקו", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית Frank Bren, Amy Kronish. World cinema: Israël. Flicks Books, 1996. עמ' 237, 211. ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
To Our Children's Children's Children

To Our Children's Children's Children (לילדי, ילדי, ילדינו) הוא אלבום האולפן החמישי של להקת הרוק המתקדם הבריטית, המודי בלוז. האלבום יצא לראשונה ב-1969, וזהו האלבום הראשון של הלהקה שיצא תחת חברת התקליטים, Threshold Records שהלהקה ייסדה. שם חברת התקליטים קרוי על שמו של האלבום הקודם של הלהקה, On the Threshold of a Dream. האלבום הושפע ממשימתה של אפולו 11, וכל השירים עוסקים בנושאים שיגור לחלל וילדים, עם צליל מינורי וטונאלי תחת השפעות פסיכדליות. זהו האלבום הרביעי ברשימת שבעת האלבומים המופתיים של הלהקה שיצאו בין השנים 1967–1972 בקריירה שלהם. כשהסינגל של הלהקה Watching and Waiting הפך לכישלון מסחרי, To Our Children's Children's Children הפך להצלחה גדולה כשהגיע למקום ה-2 במצעד האלבומים הבריטי ובמקום ה-14 במצעד האמריקאי. הלהקה גילתה שרוב שירי האלבום היו בלתי אפשריים לביצוע בהופעות בשל שימוש גדול בתזמורים והרבה אוברדאבינג. כתוצאה מכך, האלבום הבא של הלהקה A Question of Balance, התאפיין יותר בצלילים "רוקיים" והתמקד יותר בכלים החשמליים מאשר התזמורתיים. אך לאחר Question, האלבום אחריו Every Good Boy Deserves Favour סימן את החזרה של הלהקה אל הצליל התזמורתי שלה. ב-2006, האלבום יצא שוב בגרסת רימסטר של SACD כאלבום כפול. ב-2008, האלבום עבר רימסטר שוב אך רק עם דיסק אחד ובו רצועות בונוס. השיר "Out and In" נכתב במקור על ידי קלידן הלהקה מייק פינדר והבסיסט שלה ג'ון לודג', שיתוף הפעולה היחיד של השניים בהיסטוריה של הלהקה. אך בגרסת הדיסק לאלבום בשנת 1997, לודג' נשמט מהקרדיט על השיר. "Higher and Higher" (גריים אדג') - 4:07 "Eyes of a Child I" (ג'ון לודג') - 3:24 "Floating" (ריי תומאס) - 3:02 "Eyes of a Child II" (לודג') - 1:20 "I Never Thought I'd Live to be a Hundred" (ג'סטין הייווארד) - 1:06 "Beyond" (אדג') - 2:59 "Out and In" (מייק פינדר, לודג') - 3:50 "Gypsy (Of a Strange and Distant Time)" (הייווארד) - 3:33 "Eternity Road" (תומאס) - 4:19 "Candle of Life" (לודג') - 4:15 "Sun Is Still Shining" (פינדר) - 3:40 "I Never Thought I'd Live to be a Million (היווארד) - 0:34 "Watching and Waiting" (הייווארד, תומאס) - 4:16 ג'סטין הייווארד - זמר, גיטרה חשמלית, גיטרה אקוסטית, סיטאר ג'ון לודג' - גיטרת בס, זמר ריי תומאס - זמר, חליל צד, תוף מרים גריים אדג' - תופים, כלי הקשה מייק פינדר - זמר, מלוטרון, פסנתר מידע על האלבום To Our Children's Children's Children באתר MusicBrainz האלבום To Our Children's Children's Children באתר Discogs