laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
רובא בלאל-עספור

רובא בלאל-עספור (בערבית: ربى بلال; נולדה ב-5 בדצמבר 1979 בנצרת) היא שחקנית ערבייה-ישראלית, זוכת פרס אופיר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 2016 על משחקה בסרט "סופת חול". נולדה למשפחה ערבית-מוסלמית בעיר נצרת ללילא לבית חדאד, ילידת רמלה, ולסעד בלאל. בגיל 28 נישאה ליוסף עספור, מורה להיסטוריה ופעיל באמנסטי אינטרנשיונל, ולהם ארבעה בנים. במהלך השנים השתתפה בלאל-עספור במספר מחזות, סרטים וסדרות טלוויזיה. תפקידה הקולנועי הראשון היה בשנת 2005 בסרטו של תאופיק אבו ואיל "עטאש (צימאון)". בשנת 2006 שיחקה בסרטי הדרמה "מחילות" של הבמאי אודי אלוני, ו"הבועה" של איתן פוקס. בשנת 2008 גילמה את לילה בסדרת הדרמה הטלוויזיונית "כוונות טובות" בבימויו של אורי ברבש, ששודרה בזכיינית ערוץ 2, רשת. בשנת 2010 שיחקה בסרטו של ג'וליאן שנאבל "מיראל". בשנת 2011 שיחקה בסרט הדרמה "דייוויד וכמאל" של הבמאי היפני קיקו קוואסקי. בשנת 2012 גילמה את דמותה של היאם עבאס בסרט "הירושה", ושיחקה בדרמת המתח "כל הזמן שבעולם" של הבמאי רני מגר, לצד יחזקאל לזרוב ואלדד פריבס. בשנת 2015 גילמה את אמאל בסרטה של טובה אשר "נדיה - שם זמני". באותה שנה גילמה בתפקיד ראשי את אשתו של כאתב (יוסף סוויד) בסדרת הטלוויזיה "התסריטאי", ששודרה בערוץ הראשון, פרי עטו של סייד קשוע. בשנת 2016 זכתה בפרס אופיר בקטגוריית "שחקנית המשנה הטובה ביותר" על משחקה בסרט "סופת חול". היא השתתפה גם במחזות "אום דיא", עליו זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל מסרחיד בעכו, "ג'ידאריה", "הדוב, התעטשות, הצעת נישואין", ו"חוואש". בשנת 2017 השתתפה בהנחיית הפרויקט "אפשר אחרת", שהתקיים בין תלמידי בית הספר הרב-תחומי עמל "ליידי דייוויס" שבתל אביב לבין תלמידי בית הספר הרב-תחומי עמל טייבה על שמו של המנהל המנוח יוסף חאג' יחיא. בשנת 2019 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "הנערים", המבוססת על פרשת רצח הנער מוחמד אבו ח'דיר, בה היא מגלמת את אמו של מוחמד אבו ח'דיר. באותה שנה שיחקה בסרטו של רם לוי "המתים של יפו". בשנת 2022 שיחקה בסרטו של אופיר ראול גרייצר "אמריקה". בשנת 2023 שיחקה בסדרת הנוער "מדרסה" של כאן חינוכית, בתפקיד ריהאם. באותה שנה כיכבה לצד ג'וני ערביד בסרט הקצר "שמלת הכלה" בבימויה של ראמא מוסא, על אישה מוסלמית המסרבת להתחתן ולהוות קורבן של החברה הפטריארכלית העוטפת אותה. רובא בלאל-עספור, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית רובא בלאל-עספור, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) רובא בלאל-עספור, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי רובא בלאל-עספור, באתר ספר הקולנוע הישראלי רובא בלאל-עספור, באתר AllMovie (באנגלית) רובא בלאל-עספור, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) רפי רשף בתכנית ראיונות אחד על אחד עם רובא בלאל-עספור, אינטימי: "קיבלתי כדור גומי ביד במחסום" , באתר nana10‏, 7 בפברואר 2017
לודוויג העשירי, דוכס בוואריה

לודוויג העשירי, דוכס בוואריה (18 בספטמבר 1495 - 22 באפריל 1545) היה דוכס בוואריה בין השנים 1516–1545. לודוויג העשירי נולד ב-18 בספטמבר 1495 לאלברכט הרביעי, דוכס בוואריה וקוניגונדה מאוסטריה, בתם של פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ולאונור מפורטוגל, קיסרית האימפריה הרומית הקדושה. בשנת 1508 מת אביו אלברכט הרביעי, דוכס בוואריה, ואחיו וילהלם הרביעי, דוכס בוואריה עלה לשלטון במקומו. על אף שאביו הורה שרק וילהלם יירש את הדוכסות, סירב לכך לודוויג בטענה שנולד קודם כניסת הוראת אביו לתוקפה, ובשל כך שלטו האחים במשותף החל משנת 1516. בתחילה תמך לודוויג כמו אחיו ברפורמציה, אולם בהמשך אסרו האחים על החזקת כתבי מרטין לותר בבוואריה, ובשנת 1524 אף חתם וילהלם על הסכם עם האפיפיור קלמנס השביעי שהעמיד אותו בראש הרפורמציה הנגדית. בשנת 1524 השתתפו האחים בדיכוי מרד האיכרים של אלזס. החל משנת 1525 טען לודוויג לזכותו לכתר הבוהמי, ורק בשנת 1534 חתם וילהלם על הסכם עם פרדיננד, מלך הונגריה שסיים את הסכסוך עם בית הבסבורג. ב-22 באפריל 1545 מת לודוויג ללא ילדים, ואחיו וילהלם הרביעי, דוכס בוואריה חזר לשלוט לבדו. מדיה וקבצים בנושא לודוויג העשירי, דוכס בוואריה בוויקישיתוף
דיוויזיית הפאנצר השמינית (ורמאכט)

דיוויזיית הפאנצר השמינית הייתה דיוויזיה משוריינת של הורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה נחשבה לאחת מיחידות השריון האיכותיות והמנוסות בצבא גרמניה הנאצית והיא שירתה לאורך המלחמה במספר מערכות עיקריות, בהן המערכה בפולין, המערכה על צרפת, והמערכות בחזית המזרחית. הדיוויזיה הוקמה ב-10 בנובמבר 1938 כדיוויזיה קלה, בשם הדיוויזיה הקלה השלישית, והועמדה תחת פיקוד אדולף-פרידריך קונצן. הדיוויזיה לחמה במהלך המערכה בפולין כחלק מהקורפוס ה-15 במסגרת הארמייה העשירית, וכהפקת לקחים מהמערכה, הוסבה הדיוויזיה ב-16 באוקטובר 1939 לדיוויזיית פאנצר, יחד עם הדיוויזיות הקלות ה-1, ה-2, וה-4. במהלך המערכה על צרפת לחם קונצן עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-41 במסגרת קבוצת הפאנצר קלייסט, ובשלב השני במסגרת קבוצת הפאנצר גודריאן. ב-15 בפברואר 1941 מונה אריך ברנדנברגר למפקד הדיוויזיה עליה פיקד לסירוגין עד לינואר 1943. במהלך מבצע ברברוסה לחם ברנדנברגר עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-56 במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית, ולאחר מכן לחם עימה כחלק מהקורפוס הממונע ה-41 במסגרת הארמייה ה-16. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-39 במסגרת הארמייה ה-16 והארמייה ה-18 לסירוגין, ובדצמבר 1942 הועברה תחת פיקוד הקורפוס ה-59 שהיה בעתודת קבוצת ארמיות מרכז. באוקטובר 1943 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד ארמיית הפאנצר הרביעית, ולחמה עמה בקרב דנייפר. בקיץ 1944 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד ארמיית הפאנצר הראשונה, ולחמה עמה בקרבות בסלובקיה, ולאחר מכן הועברה תחת הארמייה השישית, עמה לחמה בקרבות בהונגריה סביב בודפשט. הדיוויזיה המשיכה להילחם כחלק מהארמייה ה-17 ומארמיית הפאנצר הראשונה בקרבות במוראביה, עד סוף המלחמה. אדולף-פרידריך קונצן (10 בנובמבר 1938 - 16 באוקטובר 1939) אדולף-פרידריך קונצן (16 באוקטובר 1939 - 20 בפברואר 1941) אריך ברנדנברגר (20 בפברואר 1941 - 21 בפברואר 1941) ולטר נוימן-זילקו (21 בפברואר 1941 - 26 במאי 1941) אריך ברנדנברגר (26 במאי 1941 - 8 בדצמבר 1941) ורנר היהנר (8 בדצמבר 1941 - 28 בינואר 1942) אריך ברנדנברגר (28 בינואר 1942 - 6 באוגוסט 1942) יוזף שרטר (6 באוגוסט 1942 - 10 בנובמבר 1942) אריך ברנדנברגר (10 בנובמבר 1942 - 17 בינואר 1943) סבסטיאן פיכטנר (17 בינואר 1943 - 20 בספטמבר 1943) גוטפריד פרוליך (20 בספטמבר 1943 - 1 באפריל 1944) ורנר פריבה (1 באפריל - 21 ביולי 1944) גוטפריד פרוליך (21 ביולי 1944 - 5 בינואר 1945) היינריך-גאורג האקס (5 בינואר 1945 - 8 במאי 1945) Martin Windrow, The Panzer Divisions, UK: Osprey Publishing, 1972. אודות הדיוויזיה באתר Axis History. אודות הדיוויזיה באתר Feldgrau. אודות הדיוויזיה באתר lexikon-der-wehrmacht.
עילית זקצר

עילית זקצר (נולדה ב-4 בדצמבר 1980) היא במאית ותסריטאית ישראלית, זוכת פרס אופיר 2016 לבמאית הטובה ביותר והסרט העלילתי הטוב ביותר "סופת חול". זקצר נולדה בנתניה וגדלה בהרצליה, ולאחר מכן עברה לרעננה. היא בוגרת בית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש באוניברסיטת תל אביב. בשנת 2008 כתבה וביימה במסגרת לימודיה את סרט הגמר "תזכור את זה", אשר זכה בפרס הסרט הישראלי הטוב ביותר בפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים. ב-2010 ביימה את הסרט "תסנים", אשר זכה במקום הראשון בפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות. בשנת 2015 כתבה וביימה את סרט הקולנוע "סופת חול", הסרט זכה בפרס הראשון במסגרת "מבט ראשון" בפסטיבל לוקרנו. הסרט זכה במקום הראשון בדירוג חבר השופטים בפסטיבל סאנדנס בארצות הברית, וכן זכה במקום הראשון בפסטיבל ג'אנג'ו בקוריאה ובפסטיבל הקולנוע ירושלים. כמו כן, זכה הסרט בפרס הבחירה הרשמית בפסטיבל ברלין בגרמניה, פסטיבל שנחאי בסין ופסטיבל קרלובי וארי בצ'כיה. הסרט יצא לאקרנים בתאריך 15 בספטמבר 2016 וב-22 בספטמבר 2016 זכה בפרס אופיר של אותה שנה ונבחר לייצג את ישראל בתחרות על פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, וזקצר עצמה הייתה מועמדת לפרס על תסריט הסרט וזכתה בתואר הבמאית הטובה ביותר באותו הטקס. בין הבמאיות והבמאים שהשפיעו הכי הרבה על זקצר נמנים מיכל בת-אדם, אנדריי טרקובסקי, איתן גרין וג'יימס נגויין. עילית זקצר, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית עילית זקצר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) עילית זקצר, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי עילית זקצר, באתר AllMovie (באנגלית) עילית זקצר, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) אבנר שביט‏, "טירוף בלתי נתפס": חמש נקודות מבט על ההצלחה הבינלאומית של "סופת חול", באתר וואלה, 14 בספטמבר 2016 אורי קליין, "סופת חול" הוא סרט יפה, חכם ואמיץ, באתר הארץ, 15 בספטמבר 2016 עופרה עופר אורן, "סופת חול": יופיו המכאיב והשאלות הנוקבות שמעורר הסרט שזכה אמש ב"פרס אופיר", בבלוג "סופרת ספרים", 23 בספטמבר 2016 גלעד אמיליו שנקר, בריאיון עם עילית זקצר, בתוכנית "חי בסרט", הטלוויזיה החינוכית יהודה נוריאל, חולית, באתר "ידיעות אחרונות", 13 בספטמבר 2016 נירית אנדרמן, "סופת חול" של עילית זקצר זכה בפרס הראשון ב"מבט ראשון" בפסטיבל לוקרנו, באתר הארץ, 11 באוגוסט 2015 ציון נאנוס, ‏גאווה ישראלית: פרס לסרט "סופת חול" בפסטיבל סאנדנס, באתר ‏מאקו‏, 31 בינואר 2016 מקור מקור נירית אנדרמן, "סופת חול" זכה בפרס אופיר לסרט הטוב ביותר, באתר הארץ, 23 בספטמבר 2016
טקס פרסי אופיר לשנת 2011

טקס פרסי האקדמיה לקולנוע ה-22 על שם השחקן ואיש הקולנוע הישראלי שייקה אופיר, המכונה גם "האוסקר הישראלי", התקיים ב-22 בספטמבר 2011 במרכז קריגר לאמנויות הבמה, חיפה. הפרסים מוענקים מטעם האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה. הזוכה בפרס אופיר בקטגוריה הסרט הטוב ביותר יישלח כנציג ישראל בתחרות על פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר. את רשימת המועמדים הוביל הסרט "הערת שוליים" עם 13 מועמדויות, אחריו הסרט "בוקר טוב אדון פידלמן" עם 11 מועמדויות. פרס מפעל חיים הוענק לאיז'ו שני. פרס על מצוינות, קטגוריה שנוספה השנה, הוענק לעורך הסרטים ציון אברהמיאן. מקור: פרסי אופיר 2011: לייב בלוג | סינמסקופ ספי קצב, ‏"הערת שוליים" בדרך לאוסקר? הסרט מוביל עם 13 מועמדויות לפרסי אופיר, באתר ‏מאקו‏, 16 באוגוסט 2011
בלאקפוט

בלאקפוט (באנגלית: Blackfoot Confederacy) או ניציטאפי (ᖹᐟᒧᐧᒣᑯ, "האנשים המקוריים") הוא שם קיבוצי לשלוש אומות ראשונות בססקצ'ואן, באלברטה ובבריטיש קולומביה שבקנדה, ולשבט אינדיאני במונטנה שבארצות הברית: הסיקסיקה, הקיינאיי והפיגאן הצפוניים מתגוררים ברובם בקנדה, והפיגאן הדרומיים מתגוררים בארצות הברית. ישנם ממצאים לקיומה של תרבות הבלאקפוט החל מסביבות שנת 1400. העמים המרכיבים את הבלאקפוט היו מבחינה היסטורית עמים שחיו על ציד ביזונים ודיג דגי טרוטה, והתגוררו בחלקים גדולים בצפון המישורים הגדולים, במיוחד בערבות הצחיחות למחצה שבאזורים אלו. הם עקבו אחרי עדרי ביזונים בנדידתם בין ארצות הברית וקנדה המודרניות. אף על פי שאכלו בעיקר בשר, אכלו בני בלקפוט גם מזונות צמחיים, והשתמשו באופן נרחב בחומרים מהצומח, מהם הכינו תרופות לבני אדם ולסוסים, ייצרו צבעים ובשמים, וכן השתמשו בצמחים לייצור של נשק ומבנים. בני בלאקפוט ניצלו 185 מינים של צמחים לשימושיהם השונים. במחצית הראשונה של המאה ה-18 צוידו בסוסים ובנשק חם מהסוחרים הלבנים שעברו במקום. הבלאקפוט השתמשו באמצעים אלו כדי להרחיב את הטריטוריה שלהם ולגבות כסף וחומרי מזון מהשבטים השכנים. באמצעות הסוסים יכלו גם להרחיב את השטח שבו ביצעו את ציד הביזונים. ציד ביזונים שיטתי למטרות מסחריות על ידי המתיישבים הלבנים במאה ה-19 כמעט חיסל את אוכלוסיית הביזונים ושינה לצמיתות את אופי חייהם של השבטים הילידיים. מאז לא היה מקור המזון העיקרי שלהם קיים בשפע. תקופות של רעב ומחסור במזון הופיעו לעיתים תכופות, ובני הבלאקפוט נאלצו לאמץ את עבודת החקלאות, ולהשתקע במקומות יישוב קבועים. בשנות ה-70 של המאה ה-19 חתמו על אמנות עם שלטונות ארצות הברית וקנדה, שהעבירו את רוב שטחם לממשלות תמורת קצבאות של מזון וסיוע רפואי, וכן תמורת לימוד מלאכת החקלאות. על אף מדיניות התבוללות של ממשלות ארצות הברית וקנדה המשיכו הבלאקפוט לשמר את שפתם ותרבותם המסורתיות. מדיה וקבצים בנושא בלאקפוט בוויקישיתוף שפת הבלאקפוט Interactive World History Atlas since 3000 BC, geacron Blackfoot Indian utilization of the flora of the northwestern great plains, link.springer
יום הניצחון באירופה

יום הניצחון באירופה (באנגלית: VE [Victory in Europe] Day) נקרא גם יום הניצחון על גרמניה הנאצית - הוא היום בו חוגגים את ניצחון בעלות הברית על גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה בשנת 1945. במדינות המערב נחגג יום זה ב-8 במאי, ובגוש המזרחי נחגג יום הניצחון בחבר המדינות ב-9 במאי. הכניעה ללא תנאי של גרמניה הנאצית התרחשה ב-7 במאי בריימס שבצרפת ונכנסה לתוקף ב-8 במאי. בעלות הברית החליטו להכריז על כך בפומבי רק ב-9 במאי. למרות תכנון זה דלפה הידיעה במערב, וחגיגות ענק פרצו כבר ב-8 במאי, בעיקר בלונדון (שם השתתפו יותר ממיליון איש בחגיגות). אף על פי שמלחמת העולם לא הסתיימה בתאריך זה, אלא רק ב-15 באוגוסט 1945 (ביום הניצחון על יפן, הידוע גם כ-VJ-DAY), נחשב תאריך זה לתאריך שבו מצוין סוף המלחמה. במדינות בברית המועצות לשעבר יום הניצחון נחגג בצורה של מצעד צבאי, סרטים הקשורים לניצחון ולמלחמה, זיקוקין די-נור ובדרך כלל בשעות הערב דקת דומייה לזכר החללים שנהרגו במלחמה כנגד הנאצים, במדינות אלה החג נחשב לאחד המרכזיים והחשובים, ולכן הוא מוכרז כיום חופש. בארץ ישראל כללו החגיגות יום שבתון, חנינה למספר אסירים על עבירות מרקע פוליטי, תהלוכות והנפת דגלים. בקרב היישוב היהודי החגיגות הקיפו את כל שדרות הציבור. בקרב הערבים בארץ ישראל החגיגות הצטמצמו לאליטות שהיו בקשרים עם הבריטים, בעוד הציבור הרחב התייחס לניצחון באדישות. עם בוא גל העלייה הגדול ממדינות ברית המועצות לשעבר, מצוין יום הניצחון על גרמניה הנאצית גם בישראל (ובעיקר בכנסת), לכבוד הלוחמים היהודיים בצבאות בעלות הברית בכלל, ובצבא האדום בפרט. החל משנת ה'תשע"ד (2014) מצוין גם יום השחרור וההצלה על פי התאריך העברי כו באייר. מועד זיכרון ופיוס לאלה שאיבדו את חייהם במלחמת העולם השנייה כתב הכניעה של גרמניה במהדורה האנגלית של ויקיטקסט. אריאנה מלמד, העולם האבוד, באתר ynet, 9 במאי 2006 ערן סבאג, ‏"חיים של אחרים" על יום הניצחון באירופה, באתר iCast‏, 8 במאי 2012 יום הניצחון בארץ, דבר, 9 במאי 1945 הדי הניצחון ביישוב הערבי, משמר, 10 במאי 1945
מגדלי איתיחאד

מגדלי איתיחאד (בערבית: أبراج الاتحاد) הוא קומפלס של גורדי שחקים אשר ממוקם באבו דאבי, בירת איחוד האמירויות הערביות. המגדלים ממוקמים מול ארמון אמיראטס. עלותו המשוערת של בניית הקומלקס עומדת על 2.5 מיליארד דירהם. מגדל 2 ו-5 הגיעו לשיא גובהם בנובמבר 2010. שנה לאחר מכן, בנובמבר 2011, מלון ג'ומיירא את איתיחאד, אשר שייך לקבוצת ג'ומיירא נפתח במגדל 1. טורי נו סו, מסעדה יפנית נפתחה במלון בשנת 2012. מגדל 2 הסמוך, (לפי נתונים מדצמבר 2012) הוא המגדל הגבוה ביותר באי באבו דאבי והשני הגבוה בכל אבו דאבי לאחר מגדל השמיים אשר ממקום באי אל רים. בקומה ה-75 של מגדל 2 קיים מצפה כוכבים שנגיש מהמלון. המתחם משתרע על שטח של 529,987 מטר רבוע. מגדל 1: 69 קומות, 277 מטרים מגדל 2: 74 קומות, 305 מטרים מגדל 3: 54 קומות, 260 מטרים. מגדל 4: 61 קומות, 234 מטרים. מגדל 5: 55 קומות, 218 מטרים. במקום צולם הסרט מהיר ועצבני 7. בסרט, דומיניק טורטו (וין דיזל) ובריאן אוקונר (פול ווקר) גונבים לייקאן הייפר-ספורט ונוסעים איתה לתוך שלושה מהמגדלים. במגדל ממוקמת שגרירות ישראל באבו דאבי. המגדלים הגבוהים בעולם מדיה וקבצים בנושא מגדלי איתיחאד בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מגדלי איתיחאד "Etihad Towers T1 - The Skyscraper Center". "Etihad Towers T2 - The Skyscraper Center". "Etihad Towers T3 - The Skyscraper Center". "Etihad Towers T4 - The Skyscraper Center". "Etihad Towers T5 - The Skyscraper Center".
56 בקשת

56 בקשת הוא ענק כתום הנמצא בקבוצת הכוכבים קשת במרחק של כ-207 שנות אור מכדור הארץ (63 פארסק). בהירות הנראית של הכוכב היא מדרגה 4.89 והוא בעל סיווג ספקטרלי K0III. בהירותו המוחלטת של הכוכב היא מדרגה 0.85. 56 בקשת, בבסיס הנתונים SIMBAD לגרמי שמיים אסטרונומיים SIMBAD: ‏56 בקשת
לואי, דוכס בורגונדיה

לואי, דוכס בורגונדיה (16 באוגוסט 1682 – 18 בפברואר 1712) היה דופן צרפת בין השנים 1711–1712. לואי נולד בורסאי ב-16 באוגוסט 1682 ללואי, הדופן הגדול, בנו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, ולמריה אנה ויקטוריה, דוכסית בוואריה, בתם של פרדיננד מריה, הנסיך הבוחר מבוואריה ואנריקטה אדליידה, נסיכת סבויה. עם לידתו קיבל לואי את התואר דוכס בורגונדיה, והוצב במקום השני בשושלת הירושה. לואי גדל יחד עם אחיו פיליפ, דוכס אנז'ו ושארל, דוכס ברי, ועל אף שהיה ילד קשה, הפך בהשפעת מורהו פרנסואה פנלון ארכיבישוף קמברה לדתי אדוק מאוד. בשנת 1697 התחתן לואי עם מריה אדליידה, נסיכת סבויה, בתו של ויטוריו אמדאו השני, דוכס סבויה, על מנת לסיים את המלחמה שהתנהלה עם סבויה. בשנת 1702 צורף לואי למועצה המלכותית בגיל 20, ולא כמו אביו שצורף רק בגיל 30. בשנת 1708 מונה לואי למפקד הכוחות בפלנדריה, עם לואי ז'וזף דה בורבון, הדוכס מוונדום לצידו. אולם מכיוון שלא היה ברור מי אמור לפקד בפועל על הכוחות, הביא הדבר לשיתוק הצבא ולכמה תבוסות כואבות. לואי היה מוקף ביועצים שטענו כי על המלוכה להיות פחות אבסולוטית, ועליה למשול באמצעות שרים מבני האצולה, ודעתם הייתה מקובלת על לואי. בשנת 1711 מת אביו לואי, הדופן הגדול, ולואי מונה לדופן צרפת. בשנת 1712 חלתה אשתו בחצבת, ולואי טיפל בה במסירות. ב-12 בפברואר מתה אשתו, וכעבור 6 ימים ב-18 בפברואר מת אף לואי שנדבק ממנה. ב-8 במרץ מת אף בנו לואי, דוכס ברטאן, ובנו הקטן לואי, דוכס אנז'ו מונה ליורש העצר. ב-1 בספטמבר 1715 נפטר לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, ולואי, דוכס אנז'ו ירש את הכתר בשם לואי החמישה עשר. אך היות שהיה בן חמש שנים בלבד שימש פיליפ השני, דוכס אורליאן (אחיינו של לואי הארבעה עשר) כעוצר בשמו. בשנת 1697 התחתן לואי עם מריה אדליידה, נסיכת סבויה, בתם של ויטוריו אמדאו השני, מלך סרדיניה ואן מארי ד'אורליאן, ממנה היו לו 3 ילדים: לואי (1704–1705). לואי (1707–1712). לואי החמישה עשר, מלך צרפת (1710–1774). מדיה וקבצים בנושא לואי, דוכס בורגונדיה בוויקישיתוף לואי, דוכס בורגונדיה, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
וישגראד (בוסניה והרצגובינה)

וִישֶגְרָאד (בבוסנית: Višegrad, בסרבית קירילית: Вишеград) היא עיר ורשות מקומית במזרח רפובליקה סרפסקה אשר בבוסניה והרצגובינה, השוכנת לגדות הנהר דרינה. בשטח העיר שוכן גשר מהמט פשה סוקולוביץ' שהוכרז אתר מורשת עולמית. עלילת ספרו של איוו אנדריץ' "גשר הדרינה" נסובה סביב גשר זה. יישוב בשם וישגראד תועד לראשונה בכתובים ב-1407, עת נשלח האזור על ידי דספוט סרבי מטעם ממלכת הונגריה. ב-1454 נכבשה וישגראד על ידי צבאו של מהמט השני, סולטאן האימפריה העות'מאנית והעות'מאנים שלטו באזור עד 1878, עת סופחה בוסניה לאימפריה האוסטרו-הונגרית. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה וישגראד בשטחי ממלכת יוגוסלביה. באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה אותה תוך ימים אחדים. האזור הועבר לחזקת צבא ממלכת איטליה. באוקטובר 1943, לאחר כניעת האיטלקים השתלטו הצ'טניקים על וישגראד, אך לאחר מספר חודשים כבשו הגרמנים את העיר. לאחר המלחמה נכללה וישגראד בשטחי יוגוסלביה. ב-1992, לאחר התפרקות יוגוסלביה פרצה מלחמת בוסניה. במהלך המלחמה נרצחו לפחות 1,661 מתושבי וישגראד, בעיקר ממוצא בוסניאקי על ידי כוחות משטרה וכוחות מיליציה סרביות שהונהגו על ידי ז'לקו רזנטוביץ', במסגרת טיהור אתני שבוצע באזור. ב-1996 הועמדו לדין בבית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר מספר ממפקדי השטח האחראים לטבח. מספר נאשמים הורשעו. מילאן לוקיץ' מפקד מיליציית "הנשרים הלבנים" נדון למאסר עולם ו-7 נוספים נדונו לתקופות מאסר שונות. קהילה יהודית ספרדית קטנה נוסדה במקום בראשית המאה ה-19. בהמשך, לאחר סיפוח האזור על ידי האוסטרו-הונגרים, היגרו לווישגראד יהודים אשכנזים. ככל הנראה פעל במקום בית עלמין ישן מראשית המאה ה-19 וב-1882 הוקם בית עלמין חדש לקהילה. וב-1905 נחנך בית הכנסת הספרדי המרכזי. ב-1910 מנתה הקהילה 265 נפשות, וב-1921, לאחר מלחמת העולם הראשונה התגוררו בווישגראד 144 יהודים שהיוו 5.8 אחוזים מכלל האוכלוסייה. בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 110 נפשות. בזמן השלטון האיטלקי נמלטו מהעיר מקצת מבני הקהילה, חלקם לאזור מונטנגרו. חלק מבני הקהילה הצטרפו לכוחות הפרטיזנים של טיטו. לאחר כיבוש העיר על ידי הגרמנים, נעצרו בני הקהילה שעדיין התגוררו בווישגראד וגורשו למחנה ההשמדה ברגן-בלזן. 46 מבני הקהילה נרצחו במחנות. לאחר המלחמה שבו לווישגראד 56 מבני הקהילה אשר שרדו את המחנות וקרבות הפרטיזנים, אך הפעילות הקהילתית לא חודשה. לאחר המלחמה הוסב מבנה בית הכנסת לתחנת כיבוי אש. בראשית המאה ה-21 עמד על תילו בית העלמין היהודי, אך הוא לא תוחזק. מדיה וקבצים בנושא וישגראד בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של וישגראד ‏The Encyclopedia of Jewish Life Before and During the Holocaust: Seredina-Buda-Z, הוצאת אוניברסיטת ניו יורק, 2001, עמוד 1404, אוחזר ב-23 בספטמבר 2016 (באנגלית) הקהילה היהודית בווישגראד, באתר wordpress.com (באנגלית). משפט טבח וישגראד, באתר www.icty.org (באנגלית). בית העלמין בווישגראד, באתר jewish cemetery project (באנגלית). הקהילה היהודית בווישגרד, בתוך: צבי לוקר (עורך), פנקס הקהילות - יוגוסלאוויה, הוצאת יד ושם, ירושלים, 1988, עמ' 122 - 123. אתרי מורשת יהודית בבוסניה והרצגובינה, באתר אוניברסיטת סירקיוז, עמוד 40 (באנגלית).
לואי, הדופן הגדול

לואי, הדופן הגדול (בצרפתית: Louis de France;‏ 1 בנובמבר 1661 - 11 באפריל 1711) היה דופן צרפת בין השנים 1661 ל-1711. לואי נולד בטירת פונטנבלו ב-1 בנובמבר 1661 ללואי הארבעה עשר, מלך צרפת ולמלכה מריה תרסה, אחותו-למחצה של קרלוס השני, מלך ספרד. עם לידתו מונה לואי לדופן צרפת, וב-24 במרץ 1662 הוטבל בכנסיית שאטו דה סן ז'רמן-אן-לייה. לואי היה בן נאמן וכנוע, וחונך בצורה מעולה, אולם לא גילה שום עניין בפוליטיקה. בשנת 1685 התרעם לואי על האדיקט של פונטנבלו, שביטל את האדיקט של נאנט - כתב הזכויות של ההוגנוטים. בשנת 1688 מונה לואי למפקד הכוחות באזור הריין, ופיקד עליהם בהצלחה במלחמת תשע השנים. בשנת 1691 מונה לואי כחבר במועצה המלכותית, אולם הוא השתתף רק פעמיים בישיבותיה. בשנת 1700 מת קרלוס השני, מלך ספרד ללא יורשים, ולואי היה היורש הישיר והלגיטימי ביותר, שכן אמו הייתה אחותו הבכירה של קרלוס השני. אולם, מכיוון שהיה גם יורש העצר הצרפתי, היוותה בחירתו אופציה בעייתית: אילו היה יורש הן את צרפת והן את ספרד, הייתה לו ממלכה עצומה שהייתה מאיימת על מאזן הכוחות באירופה. יתר על כן, גם אן וגם מריה תרסה ויתרו על זכויותיהן לירושה הספרדית עם נישואיהן. באוקטובר 1700 הסכים קרלוס השני להוריש את האימפריה כולה לבנו השני של לואי, פיליפ, דוכס אנז'ו. עם זאת, נקט קרלוס בצעדים כדי למנוע איחוד צרפתי-ספרדי; אילו דוכס אנז'ו היה יורש את כס מלך צרפת, הייתה ספרד עוברת לאחיו הצעיר, שארל, דוכס ברי. אולם קרל, ארכידוכס אוסטריה טען אף הוא לזכותו לכתר, ובעקבות כך פרצה מלחמת הירושה הספרדית. ב-11 באפריל 1711 מת לואי מאבעבועות שחורות, ובנו לואי, דוכס בורגונדיה מונה לדופן צרפת. אולם הוא מת כעבור שנה, ונכדו לואי החמישה עשר, מלך צרפת הוא שירש לבסוף את השלטון לאחר מותו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת בשנת 1715. בשנת 1680 התחתן לואי עם מריה אנה ויקטוריה, דוכסית בוואריה, בתם של פרדיננד מריה, הנסיך הבוחר מבוואריה ואנריקטה אדליידה, נסיכת סבויה, ממנה היו לו שלושה ילדים: לואי, דוכס בורגונדיה (1682–1712). פליפה החמישי, מלך ספרד (1683–1746). שארל, דוכס ברי (1686–1714). בשנת 1695 התחתן לואי בחשאי עם מארי אמילי דה ז'ולי דה שואן, ממנה היה לו בן אחד, שמת בגיל שנתיים. מדיה וקבצים בנושא לואי, הדופן הגדול בוויקישיתוף לואי, הדופן הגדול, באתר "Find a Grave" (באנגלית) לואי, הדופן הגדול, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
2036

שנת 2036 היא השנה ה-36 במאה ה-21. זוהי שנה מעוברת, שאורכה 366 ימים. 1 בינואר 2036 לפי הלוח הגרגוריאני מקדים את 1 בינואר לפי הלוח היוליאני ב-13 ימים. כל התאריכים שלהלן הם לפי הלוח הגרגוריאני. אם אפופיס יעבור ב־13 באפריל 2029 דרך אזור בחלל המכונה "חור המנעול", כלומר הוא יעבור במרחק שכיום מוערך בתור 30,399 ק"מ מפני כדור הארץ, בסטייה של 800 מטרים לכל היותר, הוא יילכד בכוח הכבידה של כדור הארץ, וייכנס איתו לתהודה מסלולית, שתגרום להתנגשות כמעט ודאית ב-13 באפריל 2036, אחרי שש הקפות של אפופיס סביב השמש ושבע הקפות של כדור הארץ סביבה. תצפיות של מרכז גולדסטון לתקשורת חלל עמוק, בשילוב מידע ממצפה הכוכבים מגדלנה בניו מקסיקו שבארצות הברית ומערכת Pan-STARRS בהוואי, הורידו את הערכת הסיכוי להתנגשות ב-2036 ל-1:10,989,000. להלן לוח שנה גרגוריאני – עברי משולב עם ימים בינלאומיים. חגים ומועדים עבריים: Nothing. מדיה וקבצים בנושא 2036 בוויקישיתוף