laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אלימון

אלימון (שם מדעי: Alaemon alaudipes) הוא מין של עוף ממשפחת העפרוניים. האלמון שמזכיר דוכיפת בניגוד בין השחור ללבן המתבלט בחלקן האחורי של כנפיו תוך כדי מעופו ובמקורו הארוך והכפוף כלפי מטה. קשה להבחין באלמון שעומד כקפוא במקומו. משקל האלמון 36–46 גרם אורך גופו 24-21.5 סנטימטרים ואורך כנפו 11.3-13.5 ס"מ אזור התפוצה של האלמון מתחיל בצפון-מערב הודו ונגמר בצפון-מערב אפריקה. בתחום הזה תוארו 4 תת-מינים. בארץ ישראל האלמון יציב נדיר למדי, בעיקר בחולות הנגב המערבי אך גם בחולות עמק הערבה. בחולות צפון סיני הוא שכיח ונפוץ הרבה יותר. מדיה וקבצים בנושא אלימון בוויקישיתוף אלימון, באתר ITIS (באנגלית) אלימון, באתר NCBI (באנגלית) אלימון, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) אלימון, באתר GBIF (באנגלית) אלימון באתר הרשימה האדומה של IUCN
המוסד לנערות אצולה (סדרת טלוויזיה)

המוסד לנערות אצולה (ברוסית: «Институт благородных девиц») הוא סדרת דרמה היסטורית רוסית ששודרה בערוץ רוסיה-1 בשנים 2010–2013. פרק הבכורה של הסדרה שודר באוקטובר 2010 והוא מגולל את קורותיהן של תלמידות במוסד לנערות אצולה שהקימה יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה. הסדרה רצה במשך שתי עונות: "המוסד לנערות אצולה" (שכללה 260 פרקים) ו"סודות המוסד לנערות אצולה" (שכללה 259 פרקים). הסדרה הייתה מועמדת בשנת 2011 בפרס TEFI בקטגוריית סדרת הטלוויזיה הטובה ביותר. הסדרה מתרחשת באימפריה הרוסית במחצית השנייה של המאה ה-19 על רקע תהפוכות חברתיות ומלחמת רוסיה-טורקיה. במרכז העלילה סיפור אהבתם של בוגרת ההמוסד לנערות אצולה סופיה והרוזן הנשוי וורונצוב. אליסה סאפגינה — הרוזנת סופיה גורצ'אקובה. אלכסנדר ארסנטייב (הוחלף לאחר מכן על ידי סרגיי אסטאחוב) — הרוזן ולדימיר וורונצוב. אלינה לאנינה - יליזבטה מורומצבה. סרגיי קולסניקוב - הנסיך אלכסיי וישנבצקי, נחשב לנבל הסדרה ומלך עולם הפשע של מוסקבה. איגור סטאם - קפטן רודיון מורומצב. דמיטרי ורשאבסקי - הרוזן אנדריי אורלוב. אנה לוואנובה (הוחלפה בהמשך על ידי כריסטינה קאזינסקאיה) - אליונה זנאמנסקאיה סופיה דוניאנץ - הנסיכה הפולנייה ואנדה מוגילבסקה. יקטרינה פופובה - פולינה גארדנינה. דאריה יגורובה - הנסיכה יבגניה מנשיקובה. מריה קונונובה - יוליה סטרוגאנובה. דאריה סאזונובה - נינה איזוטובה. קרינה גונדאגסזיאן - הנסיכה אירינה בוגדסארובה. אירינה לינדט - נינה מנצ'יני. וסילי שמיאקינסקי - האציל האיטלקי ג'ובאני מנ'ציני. אירנה מורוזובה - זיינאב. אנדריי ברחודארוב - אחמט פאשה. אתר האינטרנט הרשמי של המוסד לנערות אצולה אתר האינטרנט הרשמי של סודות המוסד לנערות אצולה "המוסד לנערות אצולה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "המוסד לנערות אצולה", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ערך זה הוא קצרמר בנושא רוסיה ובנושא טלוויזיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אדם גבאי

אדם גבאי (נולד ב-24 באפריל 1998) הוא שחקן ומדבב ישראלי. התפרסם בגילום דמותו של אבישי אלבז במיני-סדרה "הנערים" של רשת HBO. גבאי נולד וגדל בתל אביב. הוריו הם השחקן ששון גבאי והסופרת דפנה חלף-גבאי. בין השנים 2004–2013 למד במגמת התיאטרון של בית הספר לאמנויות תל אביב. בין השנים 2013–2016 למד במגמת התיאטרון של תיכון א' לאמנויות תל אביב. בין השנים 2016–2019 שירת ככתב צבאי מטעם דובר צה"ל בבסיס הקריה. בשנת 2007 דיבב גבאי בסרט "כוורת בסרט", ובשנת 2008 דיבב בסרט "למעלה". בשנת 2013 השתתף בסרט "לצוד פילים". בשנת 2014 גילם בסדרה "פולישוק" את בנו של השר רובי פולישוק, שגולם על ידי אביו האמיתי. בשנת 2016 השתתף בסדרת הרשת "קינגים" של אתר MakoTV. בשנת 2017 שיחק בסדרה הקומית-סאטירית "ויקי ואני" שביים רני סער לערוץ 10. כמו כן שיחק בסרטו של שבי גביזון "געגוע". בשנת 2018 כתב וביים בשותפות עם המוזיקאי ניצן בר פרויקט פרינג' תיאטרלי-מוזיקלי בשם "עלילות יגאל באוקיינוס הגדול". באותה שנה שיחק בסדרה "יש לה את זה", שביים אריאל בנבג'י לקשת 12. בשנת 2019 שיחק בתפקיד ראשי, כשגילם את אבישי אלבז במיני-סדרה "הנערים", בהפקה ישראלית-אמריקאית של קשת 12 ו-HBO. על תפקיד זה קיבל ביקורות טובות. במאי 2019 לוהק לתפקיד "פאפי" במחזמר מברודוויי "The Band's Visit", והצטרף לסיבוב ההופעות ברחבי ארצות הברית. בשנת 2021 גילם את עמוס בסדרה "פלמ"ח" בערוץ טין ניק. שיחק גם בסרט ההיסטורי "תמונת הניצחון" של הבמאי אבי נשר. בנוסף עבד עם הזמרת נונו על קליפים לשירים שלה. גבאי ביים את הקליפ לשיר "בנים" וכן כתב את התסריט, ביים ואף גילם את דמותו של "יאיר" בקליפ לשיר "ליבינג דה דרים". בשנת 2022 שיחק בסדרה "המפקדת" של ערוץ כאן 11, ובמרץ 2023 החל להשתתף בתוכנית האירוח הסאטירית "מה שתגידו" של כאן 11. בשנת 2024 שיחק בסדרה "אף אחד לא עוזב את פאלו אלטו". באותה שנה הוא גם שיחק בסרט "כיסופים" בתפקיד אודי. מדיה וקבצים בנושא אדם גבאי בוויקישיתוף אדם גבאי, ברשת החברתית פייסבוק אדם גבאי, ברשת החברתית אינסטגרם אדם גבאי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אדם גבאי, בספר הקולנוע הישראלי אדם גבאי, באתר פרי כפרי סוכנות שחקנים יואב בירנברג, אדם בתוך עצמו, באתר "ידיעות אחרונות", 28 ביולי 2021 נועם כהן, ‏"הייתי נצמד לקיר, מתבייש ומשקר": אדם גבאי כבר לא מסתתר - וחושף את הסוד המשפחתי, באתר ‏מאקו‏, 4 במאי 2023 איתמר רונאל, ‏אדם גבאי לא רוצה להיות מפורסם, הוא רוצה להיות שחקן, באתר ‏מאקו‏, 18 ביולי 2024 ציפי שוחט, התפקיד הכפול של ששון גבאי, באתר הארץ, 29 באפריל 2011 אדם גבאי באתר פרי כפרי סוכנות שחקנים אדם גבאי, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית יעקב בר-און, ‏אדם, בנו של ששון גבאי מעלה מופע חדש: "אבא לא דחף ולא הלחיץ אותי", באתר מעריב אונליין, 28 באוקטובר 2018 מאת נעה עמיאל לביא, אדם גבאי גרם לצופים לרחם על רוצח בתצוגת משחק מופלאה, באתר טיים אאוט, ‏2019-11-04 גיל משעלי, ‏בדרך למכולת: היעד הבא של כוכב "המפקדת", באתר ‏מאקו‏, 22 בנובמבר 2022 מה שתגידו, באתר כאן 11
האוניברסיטה האמריקאית

האם התכוונתם ל... אמריקן יוניברסיטי – אוניברסיטה פרטית בוושינגטון די. סי. האוניברסיטה האמריקנית בביירות – אוניברסיטה פרטית גדולה בביירות בירת לבנון האוניברסיטה האמריקאית בקהיר – מוסד להשכלה גבוהה עצמאי בקהיר האוניברסיטה האמריקאית בפריז – מוסד אקדמי פרטי ועצמאי הממוקם בפריז, בירת צרפת האוניברסיטה הערבית-אמריקאית בג'נין – המוסד האקדמי הפרטי הראשון ברשות הפלסטינית
ביאזט (סדרת טלוויזיה)

ביאזט (ברוסית: «Баязе́т») הוא סדרת טלוויזיה רוסית, עיבוד לרומן באותו שם מאת ולנטין פיקול. צילומי הסדרה נערכו במבצרי ההוספיטלרים בקראק דה שבלייה שבמערב סוריה והשתתפו בסדרה שחקני קולנוע וטלוויזיה מסוריה ולבנון. סדרת הטלוויזיה, כמו הרומן, מתארת באופן אמנותי את ההגנה על מבצר ביאזט - אחד הפרקים הבולטים ביותר של מלחמת רוסיה-טורקיה בשנים 1877–1878. במשך 23 יום, חיל המצב הרוסי הקטן בפיקודו של סא"ל פאצביץ' ואז סרן שטוקביץ, כשהם מתגברים על רעב וצמא, בגידה וקריאה לכניעה, מסרב בעקשנות למסור את המצודה לכוחות האויב. 12,000 טורקים צרים על המצודה, אך החיילים הרוסיים מחזיקים מעמד. אלכסיי סרבריאקוב - הקצין קראבאנוב אולגה בודינה - האחות חבושצ'ינסקאיה ויקטור סולוביוב - הקצין חבושצ'ינסקי בוריס חימיצ'ב - סא"ל פאצביץ' אלכסנדר דיאצ'נקו - ואטנין אלכסנדר טיוטין - סרן שטוקביץ ויאצ'סלב סטפן - איסמעיל-חאן נחיצ'וואן גנאדי מאטבייב - איש הארטילריה פוטרסוב סרגיי בטאלוב - טריוחז'וני איסקנדר עזיז "ביאזט", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "ביאזט", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ערך זה הוא קצרמר בנושא סרטים רוסיים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ויליאם קראסקל

ויליאם הנרי קראסקל (באנגלית: William Henry ("Bill") Kruskal‏; 10 באוקטובר 1919 – 21 באפריל 2005) היה סטטיסטיקאי יהודי־אמריקאי. הוא נודע בעיקר בזכות מבחן קראסקל–ואליס וסדרת המאמרים שכתב ביחד עם ליאו גודמן על מדדים לקשר בין משתנים איכותיים. ויליאם קראסקל נולד ב-1919 למשפחה יהודית בניו רושל, פרבר של העיר ניו יורק. הוא למד באוניברסיטת הארוארד, שם קיבל תואר ראשון במתמטיקה בשנת 1940, ותואר שני ב־1941. זמן קצר לאחר שסיים את לימודיו הצטרפה ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, וקראסקל גויס לחיל הים ושירת בבסיס דאלגרן בווירג'יניה, שם עסק בחישובים בליסטיים שונים. בדאלגרן התוודע לתחום הסטטיסטיקה, כאשר פגש סטטיסטיקאים ששירתו בבסיס וגם בסטטיסטיקאים שהגיעו לשם מדי פעם. הוא המשיך לשרת בצי גם לאחר שהמלחמה נסתיימה. לאחר שסיים את שירותו בצי חזר לניו יורק ועבד בעסק המשפחתי. במקביל החל בלימודים חלקיים באוניברסיטת קולומביה. הוא נזקק לאישור מיוחד כדי להתקבל, כיוון שלא עמד בדרישות הסף, והתקבל ללימודים לאחר שרואיין על ידי אברהם ואלד, שהיה אז ראש המחלקה לסטטיסטיקה. ב־1950 החליט להפוך לסטטיסטיקאי מקצועי. קראסקל עבר לאוניברסיטת שיקגו שם קיבל משרת מרצה זוטר, עם הבטחה מאת אלן ואליס, שהיה אז ראש המחלקה לסטטיסטיקה, להתמנות לפרופסור כאשר יקבל את תואר הדוקטור. קראסקל ביצע מחקר משותף עם ואליס, וכן עם הנרי שפה, שבינתיים עבר לאוניברסיטת ברקלי. קראסקל קיבל את תואר הדוקטור מאוניברסיטת קולומביה ב־1955. מדריכי עבודת הדוקטורט שלו היו הנרי שפה והווארד לוין. עבודת הדוקטורט שלו כללה את המבחן אשר זכה לשם "מבחן קראסקל–ואליס". הוא נשאר באוניברסיטת שיקגו עד לפרישתו לגמלאות ב־1990. קראסקל נודע בעיקר בזכות עבודותיו בתחומים של סטטיסטיקה אי פרמטרית, ניתוח נתונים איכותיים, ושיטות סטטיסטיות עמידות (רובסטיות). מבחן קראסקל–ואליס הוא דוגמה לשלושה תחומים אלה. שיתוף פעולה עם ליאו גודמן הוליד ארבעה מאמרים קלאסיים שעסקו במדדי קשר למשתנים איכותיים, שקובצו לאחר מכן בספר אחד. קראסקל עסק גם במחקרים בתחום ההיסטוריה של הסטטיסטיקה. הוא פרסם בסך הכול 109 מאמרים מדעיים וספרים. ב־1970 קראסקל מונה על ידי הנשיא ניקסון לחבר בוועדה הלאומית לסטטיסטיקה. כעבור שנה מונה ליו"ר מועצת המחקר לסטטיסטיקה לאומית, תפקיד בו שירת עד 1978. קראסקל היה עמית באיגוד האמריקני לסטטיסטיקה, במכון לסטטיסטיקה מתמטית, ובאיגוד האמריקני לקידום המדע. כן היה חבר באקדמיה האמריקנית למדעים ולאומנויות. הוא כיהן כנשיא המכון לסטטיסטיקה מתמטית ב־1971, וכנשיא האיגוד האמריקני לסטטיסטיקה בשנת 1982. ב-1970 זכה בפרס על שם סם וילקס. ויליאם קראסקל, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה ויליאם קראסקל, באתר MacTutor (באנגלית) William Henry Kruskal Biography, University of St Andrews, Scotland The William Kruskal Legacy: 1919–2005. Fienberg, Stigler and Tanur, Statistical Science 2007 William Kruskal Remembered. Stigler, Statistical Science 2007 A Conversation with William Kruskal. Zabell Statistical Science 1994 ויליאם קראסקל, באתר "Find a Grave" (באנגלית) Kruskal, W. H., & Wallis, W. A., Use of ranks in one-criterion variance analysis, Journal of the American statistical Association, 260 47, 1952, עמ' 583-621 Goodman, L. A., & Kruskal, W. H., Measures of association for cross classifications, Springer, New York, NY., 1979 William Kruskal Bibliography at the University of Chicago
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לטלוויזיה 2015

טקס פרסי האקדמיה הבריטית לטלוויזיה ה-61 נערך ב-10 במאי 2015. שמות המועמדים פורסמו ב-8 באפריל 2015. Alex Ritman (8 באפריל 2015). "BAFTA TV Awards: Benedict Cumberbatch Gets Third Nomination for 'Sherlock'". The Hollywood Reporter. נבדק ב-8 באפריל 2015. {{cite web}}: (עזרה)
קוברה כספית

קוברה כספית (שם מדעי: Naja oxiana) היא מין של נחש מהסוג קוברה ממשפחת הפתניים השוכנת במרכז אסיה מחופי הים הכספי ואיראן במערב עד לצפון פקיסטן והודו (בחבל קשמיר ובהימאצ'ל פרדש) במזרח. היא דומה מעט לקוברה ההודית (Naja naja) במראה, אך היא בהירה יותר ובעלת גומות כהות מתחת לגרון, החסרות אצל ההודית. קוברה זו יכולה להגיע לאורך מטר עד 1.5 מטר, והיא בעלת קשקשים בעלי קצוות שחורים בולטים שצבעם כהה עד שחור, אך לא בכל גופה, והבטן ופלג הגוף התחתון צהוב או צבע בהיר. הראש רחב ומעוגל עם חריצים בולטים לעיניים. כמו שאר הקוברות היא בעלת מפרש צוואר גדול שצבעו צהוב-כהה לסירוגין. היא מנפחת את הצוואר כדי להרתיע את אויביה. קוברה זו היא המערבית מכל הקוברות האסייתיות, והיא שוכנת בתחומי ערבה יבשה המכוסה בסלעים, עשבים מעטים או שיחיות, עד לגובה 3,000 מטר מפני הים. זוהי קוברה פעילת יום ברובה, אך לא רק, והיא מחפשת יונקים קטנים, עופות וזוחלים אחרים אותם היא הורגת בהכשה קטלנית. הארס של קוברה זו קטלני ביותר ועל פי דו"ח מ-1992 היא נחשבת לקוברה הקטלנית מכולם. הארס מורכב מחלבונים נוירוטוקסינים והרעלת תאים (אנ') וכן אנזימים הגורמים לפגיעה חמורה בתאים, בשל שחרור גבוה של פורין. הקוברה יכולה לגרום לכאבים ונפיחויות, שיתוק, פגיעה במערכת העצבים ולמוות מחוסר נשימה. מרבית הקורבנות מתים אם לא קיבלו בזמן נוגדן. קוברה זו היא הנחש הקטלני ביותר במרכז אסיה ואיראן ואחראית לתמותה הגבוהה ביותר מבין הקוברות מהכשה - 70-75% מהמוכשים בממוצע מתים. מדיה וקבצים בנושא קוברה כספית בוויקישיתוף קוברה כספית, באתר ITIS (באנגלית) קוברה כספית, באתר NCBI (באנגלית) קוברה כספית, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) קוברה כספית, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) קוברה כספית, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) קוברה כספית, באתר GBIF (באנגלית) קוברה כספית באתר הרשימה האדומה של IUCN
מוזיאון פטרהוף

מוזיאון פטרהוף (ברוסית: «Государственный музей-заповедник „Петергоф“») הוא מוזיאון בפטרהוף שבסנט פטרבורג, רוסיה, הנחשב למוזיאון הגדול ביותר מחוץ לסנקט פטרבורג מבחינת שטחו והוא כולל את הארמון הגדול ואת מתחם הארמונות והגנים. המוזיאון נוצר בתחילה כארגון שנועד לנהל את מתחם הארמונות בפטרהוף, בהמשך צורפו אליו מתחמים נוספים, כולל סטרלנה וארמון קונסטנטין, המוזיאון באורניינבאום ובלומונוסוב. כיום זהו אחד מהאתרים המתויירים ביותר ברוסיה ומבקרים בו בממוצע 4.5 מיליון איש מדי שנה.[דרוש מקור] המוזיאון נוסד ב-19 במאי 1918 . מספטמבר 1941 ועד ינואר 1944 היה נתון לשליטת ורמאכט שכבשו במהלך המצור על לנינגרד. הארמונות הופצצו והובערו, הפסלים בגנים הושחתו, המזרקות נהרסו ותכולת הארמונות והמוזיאונים נבזזו. לאחר שחרור השטח בידי הצבא האדום, משנת 1944 ועד ספטמבר 1947 נערכו עבודות שחזור שנמשכות כבר למעלה מחמישה עשורים. בשנת 1999 נחנך לציבור ארמון פיוטר הראשון בסטרלנה, לאחר שהצליחו לשחזרו. בשנת 2003 נפתח מחדש ארמון קונסטנטין, שזמן קצר לאחר מכן הועבר לניהול הסגל הנשיאותי של רוסיה על מנת לשמש כמעונו של נשיא רוסיה בעת ביקוריו באזור. בשנת 2007 מוזיאון אוראניינבאום נקלט מחדש לניהולו של מוזיאון פטרהוף. ב-12 ביוני 2008 המוזיאון נבחר כאחד משבעת פלאי רוסיה ובנובמבר אותה שנה כל הארמונות והאובייקטים שבאחריות המוזיאון זכו לאבטחת חברת האבטחה "מגיסטרל". הנהלת המוזיאון נמצאת ברחוב רזבודנאיה בעיר פטרהוף, כאשר אוצרת המוזיאון היא ילנה קלניצקאיה. המוזיאון כפוף למשרד התרבות של רוסיה שאחראי להקצאת התקציבים למוזיאון. אתר האינטרנט הרשמי של רוסית (באנגלית) Государственный художественно-архитектурный дворцово-парковый музей-заповедник «Петергоф» Вадим Знаменов: В Ораниенбауме будет что посмотреть! Дата основания Государственного музея-заповедника «Петергоф» Стрельна "«Петергоф» — всенародно признанное чудо России". אורכב מ-המקור ב-2008-09-10. נבדק ב-2008-10-16. О проекте (ארכיון) «Магистраль» прошла через Петергоф и Ораниенбаум
קוברה פיליפינית

קוברה פיליפינית המכונה גם קוברה צפון-פיליפינית (שם מדעי: Naja philippinensis) היא מין של קוברה יורקת ממשפחת הפתניים החיה רק באיי הפיליפינים. זוהי אחת מהארסיות שבקוברות. קוברה זו מגיעה לאורך של 1.6 מטרים בממוצע אם כי כמה פרטים הגיעו לאורך שני מטרים. זוהי קוברה בעלת ראש רחב וקצר, נחיריים בולטים ועיניים גדולות ושחורות. צבעה בהיר יחסית עד חום בינוני. הצעירים בעלי גוונים כהים יותר. הקוברה מצויה במדרונות ושטחי יערות לחים וכן בשדות חקלאיים, ג'ונגלים ובקרבת מגורי האדם והיא מחבבת במיוחד מקווי מים כמו בריכות, שלוליות וכדומה. תפוצתה בשטחי צפון הפיליפינים בלוזון, מינדורו, קאטאנדואנס, מאסבאטה ובכמה אייים קטנים יותר. דיווחים על הימצאותה בפלאוואן התבררו כשגויים. בפיליפינים ישנו מין נוסף של קוברה בפיליפינים - קוברה דרום פיליפינית (Naja samarensis). הקוברה ניזונה בעיקר מעכברים ושאר יונקים קטנים, מצפרדעים, לטאות ומנחשים אחרים, אותם היא הורגת בארס חזק. היא אוכלת כמעט כל טרף אפשרי, כולל נחשים ארוכים כמותה. הטורפים שלה הם אנשים, עופות דורסים, נמיות ורב-פתן מלכותי, הגדול בפתניים. לעיתים היא גם נפגעת מחולדות המגיבות על ההכשה בנשיכות לעבר הראש והעיניים, אך הדבר לא קטלני עבור הקוברה. הקוברה ארסית מאוד ובעלת נוירוטוקסין חזק הגורם לשיתוק של איברי הנשימה ושל שאר הגוף במהירות. תסמיני ההכשה כוללים בחילות והקאות, כאבים ונפיחויות, כאבי ראש, סחרחורת ובעיות נשימה שיכולות להסתיים בדום לב או במוות בקלות. עם זאת ישנו נוגדן היכול להציל את המוכשים אם הם מקבלים בזמן. לפי מדד ה-LD50 הארס של קוברה זו הוא החזק ביותר מבין הקוברות, למעט המין קוברה כספית. ערך זה הוא 0.20 מ"ג/ק"ג או 90–100 מ"ג ארס בהכשה. בנוסף על ארס זה הקוברה יכולה לירוק את הארס למרחק שלושה מטרים לעבר עיניו של הקורבן ולעוור אותו, אם כי לא להרוג. מדיה וקבצים בנושא קוברה פיליפינית בוויקישיתוף קוברה פיליפינית, באתר ITIS (באנגלית) קוברה פיליפינית, באתר NCBI (באנגלית) קוברה פיליפינית, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) קוברה פיליפינית, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) קוברה פיליפינית, באתר GBIF (באנגלית) קוברה פיליפינית באתר הרשימה האדומה של IUCN
איי כריסטיאניה (יוון)

איי כריסטיאניה או איי כריסטיאנה (מיוונית: Χριστιανά Θήρας) היא קבוצת איים בה שלושה איים וולקניים באיים קיקליאדים שביוון. האיים ממוקמים 16 קילומטרים דרומית - מערבית לקבוצת איי סנטוריני והם נחשבים חלק מהארכיפלג של סנטוריני. קבוצת האיים מורכבת מהאיים כריסטיאני (Χριστιανή, הגדול שבהם), אשטי (Εσχάτη) ואסקניה (Ασκανιά). שטח האי כריסטיאני הוא כ- 2.35 קמ"ר. באי כריסטיאני ישנם שרידים של התיישבות אנושית מהתקופה הנאוליתית. איי כריסטינה אינם מיושבים מאז שנות התשעים של המאה התשע עשרה. תושבי האיים עסקו בחקלאות לפני עזיבת האיים. באיים נותרו שרידים של הכפרים, הדרכים ששימשו את התושבים, ואף כנסייה אחת. כמו כן באיים שרידי יישובים מימי הביניים. באמצע שנות השבעים, האי הגדול ביותר, כריסטיאני, נחשב על ידי נאט"ו כאתר מתאים לבסיס צבאי שנועד להכיל סילו לטילים, אך זה מעולם לא נבנה. כיום האיים הם בבעלות פרטית והגישה הציבורית אליהם מוגבלת. • Walter L. Friedrich, Santorini: Volcano, Natural History, Mythology, P 14 גאוגרפיה של ארכיפלג סנטוריני תצלום אוויר של הארכיפלג גאוגרפיה של סנטוריני אוכלוסיית האיים כיום ראו ב"לקריאה נוספת" בספרו של Walter L. Friedrich
קנית ביצות

קנית ביצות או קנית חורף (מכונה גם זְמִיר בִּצּוֹת; שם מדעי: Acrocephalus palustris) היא מין ציפור מהסוג קנית שבמשפחת הסבכיים. אורכה 12.4-14 סנטימטרים אורך כנפה 6.4-6.9 ס"מ ומשקלה 8–11 גרמים. תפוצה אירופית בעיקרה, הציפור חיה בשיחי ביצה ובין שיחי יער-גדות. חורפת במזרח אפריקה מדרום לסהרה ועד לארץ הכף. בארץ ישראל היא חולפת נדירה למדי באביב ושכיחה מעט יותר בקיץ. מדיה וקבצים בנושא קנית ביצות בוויקישיתוף קנית ביצות, באתר ITIS (באנגלית) קנית ביצות, באתר NCBI (באנגלית) קנית ביצות, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) קנית ביצות, באתר GBIF (באנגלית) קנית ביצות באתר הרשימה האדומה של IUCN ערך זה הוא קצרמר בנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
יחסי יפן–מדגסקר

יחסי יפן–מדגסקר הם היחסים הבילטרליים שבין יפן לבין רפובליקת מדגסקר. שתי המדינות מקיימות יחסים דיפלומטיים מאז 5 ביולי 1960, עת הכירה יפן בעצמאות מדגסקר. בשנת 2018 הסתכם ייצוא הסחורות ליפן בשווי 26.9 מיליארד ין, ובהן ניקל, קובלט, מזון ימי וביגוד, ושווי הסחורות שיובאו מיפן למדגסקר עמד על 1.7 מיליארד עיקרן מכוניות, ציוד רפואי וצמיגים. יפן מחזיקה בשגרירות באנטננריבו, בירת מדגסקר, ואילו למדגסקר שגרירות בטוקיו, בירת יפן. מדיה וקבצים בנושא יחסי יפן–מדגסקר בוויקישיתוף Japan-Madagascar Relations (Basic Data), משרד החוץ של יפן EMBASSY OF MADAGASCAR IN TOKYO, JAPAN, EMBASSYPAGES EMBASSY OF JAPAN IN ANTANANARIVO, MADAGASCAR, EMBASSYPAGES
איי טטראד

איי טטראד (באנגלית: Tetrad Islands מילולית: איי הרביעייה) היא קבוצת איים קטנים השוכנים דרומית-מזרחית לנקודת בורג' שבנמל מיקלסן, באי טריניטי בארכיפלג פאלמר, שבאנטארקטיקה. האיים מופיעים לראשונה במפה של ממשלת ארגנטינה משנת 1952. שמם של האיים ניתן להם בשנת 1960 על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה. השם מתאר את הקבוצה - יש בה ארבע איים. איי טטראד באתר הסקר הגאולוגי של ארצות הברית איי טטראד באתר הגאזט האנטארקטי המשווה SCAR של ממשלת אוסטרליה תחזית מזג אוויר עדכנית עבור איי טטראד סטטיסטיקות מזג אוויר עבור איי טטראד מידע גאוגרפי והיסטורי
בני מיטיב

בני (בן-ציון) מיטיב (מוטילוב) (1926 – 2005) היה ממייסדי קיבוץ נירים, סופר וקצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, כיהן כמושל הצבאי באזור עזה. נולד בחיפה בשנת 1926, בתיכון למד בבית הספר הריאלי. היה חבר גרעין ניר של תנועת השומר הצעיר שעבר הכשרה בתל עמל. הגרעין התארגן ביולי 1946 בראשון לציון ושלח את ראשוני חבריו לגבולות. לאחר שהות של מספר חדשים במצפה גבולות יצאו חברי נירים ב-6 באוקטובר 1946 במסגרת עליית 11 הנקודות לנגב הצפוני והתיישבו על 1600 דונם במקומו הראשון של הקיבוץ, שנקרא דנגור. הוא שימש בתפקיד שומר השדות של הקיבוץ, ניהל קשרים עם הבדווים בסביבה שקיבלו את מיטיב וחבריו בלבביות, למד את שפתם ומנהגיהם, יצר קשרי ידידות ונקרא בפיהם "חוואג'ה בוני". במלחמת העצמאות שירת כקצין מודיעין בגדוד השמיני - "הנגב הדרומי" של הפלמ"ח והשתתף בהגנת קו המים לנגב ובאבטחת יישובים. קשריו של בני עם ערביי הסביבה סיפקו מודיעין קרבי חשוב באותם ימים. ב-15 מאי 1948 השתתף בקרב נירים, בו נהרס הקיבוץ באש הצבא המצרי שהתקדם צפונה, אך מגניו נאחזו בו והמקום לא נכבש. בשנים 1953–1956 שירת כשליח עליית הנוער בצרפת. עם פרוץ מלחמת סיני נקרא לשמש כמושל רפיח לאחר שנכבשה על ידי צה"ל ופרצו בה מהומות. היכרותו עם הבדווים עזרה לו להרגיע את הרוחות, שאף ערכו לו חפלה עם הולדת בנו. ב-1961, לאחר טביעת הספינה אגוז שהבריחה יהודים ממרוקו, נשלח מיטיב על ידי המוסד, במסגרת מבצע יכין, לטפל בהברחתם של היהודים דרך מרוקו הספרדית לגיברלטר. בפברואר 1967 יצא לשליחות סודית מטעם המוסד לסייע לכוחות הכורדים בהנהגת מוסטפא ברזאני, שלחמו בעיראק למען עצמאותם. לאחר מלחמת ששת הימים שוב שירת ברצועת עזה כמושל חאן יונס ורפיח, ואחר כך גם עזה. הזורעים במדבר : בשלושה פרקים : התנחלות בנגב, מאורעות ומלחמה, פרק קדש, הוצאת ספריית פועלים, 1963 בצל צאלים; סיפורים, הוצאת ב. צ'ריקובר, 1969 הטירה שבדרך, הוצאת עם עובד, 1980 סיפורו של גבול, משרד הביטחון, 1986 אורי דרומי, האיש שהיה פעמיים מושל רפיח, באתר הארץ, 23 במרץ 2005 עזרא ינוב, מיטיב מנסה להיטיב ברצועה, מעריב, 24 בנובמבר 1969 בני מיטיב, יחסי קיבוץ נירים והבדואים 1946–1948, פברואר 1977 תרצה ארזי, המוכתר הג'ינג'י מערבות הנגב - בני מיטיב שפעל להפרחת הנגב ולידידות בין היהודים והערבים, מעריב, 30 במרץ 1987 סא"ל מיטיב נכנס לתפקידו כמפקד נפת עזה, הצופה, 16 באוקטובר 1969 4 קבוצים חדשים של השומר הצעיר, משמר, 21 ביולי 1946 13 נקודות חדשות ותקציביהן, הצופה, 2 בינואר 1947 בשלושה ראשים יצאו מגבולות, משמר, 8 באוקטובר 1946 אמנון קפליוק, אצל הבדואים במרחבי הנגב, על המשמר, 30 באוקטובר 1959 המערכה בנירים - מיפנה במלחמת־השיחרור, על המשמר, 28 באפריל 1966 התפרעות והפגנות ברפיח, הארץ, 19 בנובמבר 1956 אמנון קפליוק, חאוואג"ה בוני, על המשמר, 22 במרץ 1957 חגיגה ברפיח, דבר, 1 במרץ 1957 אורי דרומי, האיש שהיה פעמיים מושל רפיח, באתר הארץ, 23 במרץ 2005 רפאל גאון, בחאן יונס ורפיח אין בעיות..., על המשמר, 17 בספטמבר 1967 מנחם תלמי, דברו אלינו גלויות, מעריב, 4 באוגוסט 1967 ספר סיפורים לבני נוער מפרי עטו של מושל עזה, הצופה, 27 באוקטובר 1969
מפעל הקרונות של טבר

מפעל הקרונות של טבר (ברוסית: Тверской вагоностроительный завод, בראשי תיבות: ТВЗ) היא יצרנית קרונות רכבת הממוקמת בעיר טבר, רוסיה והיא מהווה חלק מחברת ההחזקות טרנסמאשהולדינג (Transmashholding). מפעל הקרונות של טבר הוקם ב-25 באוגוסט 1898 בשם מפעל חומרי הרכבת וולגה העליונה. הוא נבנה ביוזמתה של חברת המניות המשותפת הצרפתית-בלגית Dyle et Bacalan בשנת 1898. בתחילה ייצר המפעל קרונות שינה עם ארבעה צירים לחברת הרכבות הבינלאומית אקספרס, רכבות נוסעים מארבעה קרונות, רכבות עסקיות עם טרקליני לימוד ותאי שינה ורכבות נוסעים למדינות בעלות אקלים חם. המפעל ייצר רכבות משא, פלטפורמות וטנדרים למקררים וייצרה גם רכבות חשמליות, רכיבים וחלקי חילוף לרכבת חשמלית. חברת מפעל הקרונות של טבר ייצרה גם רכבות צבאיות. החל משנת 1904 ייצר המפעל רכבות נוסעים עם סיפון כפול עבור מהגרים למזרח הרחוק וייצר טרקליני אוכל עם שישה צירים באורך של 26 מטרים עבור משפחת המלוכה. במהלך ההלאמה שלאחר מהפכת אוקטובר, המפעל התמקד בייצור רכיבים עבור הצבא האדום. המפעל נפגע קשה במהלך כיבוש העיר בשנת 1941 על ידי הוורמאכט. לאחר השחרור החל שיפוץ המפעל. במקביל החלו לייצר במפעל פגזי ארטילריה, מרגמות, פצצות, ורכבות רפואיות לשימוש הצבא. באוקטובר 1943, על פי החלטת ועדת ההגנה הממלכתית, נכלל המפעל ברשימת מפעלי הביטחון הגדולים במדינה. המפעל ייצר 18 מוצרים צבאיים. הוא גם הפעיל בית מלאכה לתיקון טנקים. בשנת 1944 התחיל המפעל המשוחזר בחלקו בייצור רכבות נוסעים אזרחיות. מאז 1951 חזר המפעל להתמקד בייצור רכבות נוסעים. בשנות השישים שך המאה העשרים, לראשונה בתחום הנדסת הרכבות במדינה, הוקם קו ייצור סיטוני במעבדות המפעל שהחל לייצר רכבות עם מערכות מיזוג אוויר ובעלי הנעה חשמלית. רכבות ראשונות אלה שירתו במרכז אסיה ובין מוסקבה ללנינגרד. משנת 1959 עד 1969 - נוצרו רכבות חשמליות. משנת 1960 עד 1966 - ייצור סדרתי של קרונות לתחבורה בין-אזורית. בשנת 1965 - רכבת האקספרס "אורורה" במהירות מרבית של 160–180 קמ"ש יצאה את שערי המפעל. בשנת 1970 - נוצרו קרונות לרכבות דלוקס מדגם "אוליאנובסק", רוסיה. באותה שנה הושקו רכבות בעלי הנעת סילון במהירות של עד 300 קמ"ש ושנה לאחר מכן החל ייצור סדרתי ראשון של רכבות דו-קומתיות. בשנים 1972 - 1973 - נוצרה רכבת האקספרס "טרויקה רוסית" שנסעה במהירות של 200 קמ"ש. בשנת 1993 המפעל עבר ארגון מחדש בעקבות התפרקות ברית המועצות, כאשר בוריס ילצין חתם על צו נשיאותי להפיכת המפעל הממשלתי לחברת מניות משותפת. מאז התפרקות ברית המועצות המפעל המשיך לייצר רכבות נוסעים ומאז 1996 נמצא בחזית ייצור הרכבות במדינה וממשיך לייצר קרונות רכבת מודרניים ומהירים. הפעילויות העיקריות של המפעל הן ייצור ומכירת רכבות נוסעים וסוגים אחרים של קרונות, רכיבים וחלקי חילוף לרכבות ומספק גם שירות תחזוקה ותיקון. המפעל מוגדר כחברת מניות משותפת הנמצאת בבעלות חברת ההחזקות Transmashholding ומייצרת את המוצרים הבאים ומספקת את השירותים הבאים: רכבות נוסעים חדשות הנישאות על ידי קטרים במהירות של עד 200 קמ"ש. רכבות משא ורכבות ייעודיות. רכבות חשמליות (בעיקר מדגם איוולגה) קרונות חשמלית (בשיתוף עם חברת PK Transportnye Sistemy המהווה יצרנית רוסית של תחבורה ציבורית) חוגונים עבור קרונות נוסעים ערכות גלגלים לרכבות נוסעים ורכבות משא חלקי חילוף לרכבות הנוסעים מדיה וקבצים בנושא מפעל הקרונות של טבר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מפעל הקרונות של טבר (ברוסית) פרופיל החברה באתר Transmashholding סיור וירטואלי במפעל (ברוסית) History Factory (ברוסית) List of Products (ברוסית)