laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
דוד ליבשיץ

דוד ליבְשיץ (12 במאי 1897 – 30 באוקטובר 1973) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת. ליבשיץ נולד בשנת 1897 בז'יטומיר ברוסיה. בנעוריו החל לפעול בתנועות "דרור" ו"החלוץ" ובשנת 1925 הצטרף לתנועת "פועלי ציון – ציונים סוציאליסטיים". לאחר מכן עבר ללמוד בצרפת והיה בה מראשי פועלי ציון, עד עלייתו לארץ ישראל בשנת 1938. בארץ היה ליבשיץ מזכיר מפא"י בתל אביב. חברותו במפלגה נמשכה עד למשבר בשנת 1944 והצטרפותו לפורשים בסיעה ב'. יחד עם סיעה ב' הצטרף למפ"ם, והיה מועמד מטעמה לכנסת הראשונה. כהונתו כחבר הכנסת החלה בשלהי הכנסת הראשונה, לאחר פרישתו של יצחק טבנקין באפריל 1951. לאחר מכן שב ונבחר לכנסת השנייה מטעם מפ"ם. לאחר שהואשם בהפרת המשמעת הסיעתית, פרש ממנה בפברואר 1952 והקים עם חנה למדן את הסיעה הבלתי תלויה – לאחדות העבודה. הם יסדו ביטאון „מאבק” עם פרישתם. בינואר 1954 חברה הסיעה למפא"י, וליבשיץ נבחר מטעמה כחבר הכנסת השלישית. בכנסת השנייה היה חבר ועדת הכלכלה וועדת החוץ והביטחון, ובכנסת השלישית חבר ועדת החוץ והביטחון, ועדת הכנסת וועדת החוקה, חוק ומשפט. ליבשיץ תמך בהתקרבות בין ישראל לקהילה האירופית ולשוק המשותף. הצטרף לרפ"י ב-1965, ופרש מפעילות פוליטית עם הצטרפותה לעבודה ב-1967. נפטר מהתקף לב בבית החולים הדסה בתל אביב. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. דוד ליבשיץ, באתר הכנסת דוד ליבשיץ, באתר כנסת פתוחה רשימת הפרסומים של דוד ליבשיץ, בקטלוג הספרייה הלאומית דוד ליבשיץ: "הפילוג במפ"ם היה לעובדה", דבר, 22 בפברואר 1952 מת דוד ליבשיץ חבר־כנסת לשעבר, מעריב, 29 באוקטובר 1973 מחר תוכרע פרשת ליבשיץ, הַבֹּקֶר, 20 בפברואר 1952 משה דור, בין "לקראת" ל"מאבק", מעריב, 23 בספטמבר 1987 מפא"י מבררת האפשרות לקיים בחירות בקיץ הבא, חרות, 19 בינואר 1954 ערך זה הוא קצרמר בנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סרוויליה קפיאוניס

סרוויליה קפיאוניס (בלטינית: Servilia Caepionis) הייתה אצילה רומאית שחייתה בשלהי תקופת הרפובליקה, במאה ה-1 לפנה"ס. סרוויליה הייתה בתם של קווינטוס סרוויליוס קפיאו הצעיר (אנ') וליוויה דרוסה (אנ'), אחותו של מרקוס ליוויוס דרוסוס. הוריה התגרשו בילדותה, ואמה נישאה למרקוס פורקיוס קאטו (אנ'), נכדו של קאטו הזקן (מנישואין אלה נולד אחיה-למחצה, קאטו הצעיר). מצד אביה הייתה צאצאית של גאיוס סרוויליוס אהלה, שהיה גיבור הרפובליקה שקטל את ספוריוס מאליוס (אנ') בעל השאיפות למלוכה. סרוויליה תחילה נישאה למרקוס יוניוס ברוטוס שהיה איש הסיעה הפופולרית ותמך בגאיוס מריוס בזמן מלחמת האזרחים כנגד לוקיוס קורנליוס סולה. הוא הצטרף למרד של מרקוס אמיליוס לפידוס (אנ') בשנת 77 לפנה"ס ונלחם כנגד פומפיוס והוצא להורג כשנכנע לו למרות הבטחה שלא יאונה לו כל רע, ילדם היחיד היה מרקוס יוניוס ברוטוס. לאחר מכן סרוויליה נישאה לדסימוס יוניוס סילנוס (אנ') ששירת כקונסול של שנת 62 לפנה"ס, לזוג נולדו שתי בנות שנישאו למרקוס אמיליוס לפידוס וגאיוס קסיוס לונגינוס. סרוויליה הייתה מאהבתו של יוליוס קיסר, לא ידוע מתי הקשר ביניהם התחיל אולם כבר בשנת 63 לפנה"ס היא שימשה כמאהבתו, המקורות העתיקים מוסרים רכילות לפיה ברוטוס (מי שבקש להתנקש בחיי קיסר) ואחת מבנותיה היו ילדיו של קיסר אולם אין בכך ככל הנראה אמת. הקשר שלה עם קיסר, שנמשך עד מותו, נתן לה השפעה פוליטית ובמהלך מלחמת האזרחים היא התעשרה כשהתאפשר לה לקנות אחוזות מוחרמות של פומפיוס ותומכיו במחירים זולים. לאחר אידו של מארס 44 לפנה"ס ורציחתו של קיסר על ידי בנה, ניסתה סרוויליה לנצל את ההשפעה שהייתה לה בסיעה הקיסרית כדי לסייע לבנה. בזמן שהטריומווירט השתלט על איטליה ורדף את תומכיהם של רוצחי קיסר היא לא נפגעה. בנה הובס ומת בקרב פיליפי ועל פי אחת הגרסאות שלח לה מרקוס אנטוניוס את אפרו. מדיה וקבצים בנושא סרוויליה קפיאוניס בוויקישיתוף סרוויליה קפיאוניס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
יעקב ניצני

יעקב ניצני (צ'יצ'ק) (6 בדצמבר 1900 – 15 בספטמבר 1962) היה איש ציבור ישראלי, ראש המחלקה לעדות המזרח שליד הוועד הפועל של ההסתדרות, וחבר הכנסת מטעם מפא"י. ניצני נולד בשנת 1900 לשרה פניז'ל ולשלמה צ'יצ'ק בפלובדיב שבבולגריה, ובה רכש השכלה תיכונית ויסודית. במהלך לימודיו היה ממייסדי "ההסתדרות לשפה ולתרבות עברית" ומהפעילים הבולטים בה בתום לימודיו התיכוניים למד משפטים באוניברסיטת סופיה ובסמינר למורים לעברית. בין השנים 1920–1925 עסק בהוראה, לצד ראשית פעילותו הציונית, בהיותו מייסדי "ההסתדרות לשפה ולתרבות העברית" וממייסדי תנועות "השומר הצעיר" ו"פועלי ציון" בבולגריה. כיהן כמזכ"ל ההסתדרות הציונית בבולגריה מ-1925 ועד עלייתו לארץ ישראל ב-1935. עם עלייתו הצטרף תחילה למושב בית-חנן, וב-1936 עבר לתל אביב. בארץ היה ניצני פעיל בקליטת עלייה מבולגריה, יוון וטורקיה. הוא עמד בראש המחלקה לעדות המזרח שליד הוועד הפועל של הסתדרות העובדים הכללית, ונבחר לחבר הוועד הפועל של ההסתדרות, חבר מרכז מפא"י וחבר מזכירות מועצת הפועלי תל אביב. ב-1951, לאחר קום המדינה, היה ניצני ממייסדי הפדרציה העולמית של הקהילות הספרדיות וכיהן כמזכיר ההנהלה הישראלית של הפדרציה. ניצני נבחר מטעם מפא"י לכהן כחבר הכנסת. לכנסת השנייה נכנס ב-8 בדצמבר 1952 במקום יצחק בן-צבי שפרש מהכנסת בעקבות בחירתו לנשיא מדינת ישראל, ולכנסת השלישית נכנס ב-14 בנובמבר 1955, במקום יעקב שמשון שפירא שפרש מהכנסת. בין 1960 ל-1962 כיהן כחבר מזכירות מועצת פועלי תל אביב יפו. ניצני הרבה לפרסם מאמרים בעיתון "דבר", "דבר השבוע", ב"הפועל הצעיר" וב"שבט עם". בשנת 1927 נישא לסופי (שמחה) לבית בזרנו. ב-1937 נפטרה אשתו, ובשנת 1938 נישא לרבקה לבית לודמר. יעקב ניצני נפטר ב-1962 בתום מחלה קצרה, בגיל 62. הותיר את אשתו וילדיו. נקבר בלוויה המונית בבית העלמין נחלת יצחק. יעקב ניצני, באתר הכנסת יעקב ניצני, באתר כנסת פתוחה דוד תדהר (עורך), "יעקב ניצני (צ'יצק)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ז (1956), עמ' 2936 לאחר מותו: יעקב ניצני, דבר, 16 בספטמבר 1962, המשך (נקרולוג והספדים) רפאל בש, שבעה ליעקב ניצני, דבר, 23 בספטמבר 1962 אבל יעקב ניצני ז"ל, דבר, 28 בספטמבר 1962 ("דפי בית ברנר") יעקב ניצני ז"ל, דבר, 28 בספטמבר 1962 ("דפי בית ברנר") ז'אן דניאל., הוא לא הלך עם הזמן: (שלושים למותו של יעקב ניצני), דבר, 21 באוקטובר 1962 (וכן רשימתו האחרונה של ניצני לעיתון "דבר") זבולון קורט, לזכר נעדרים | יעקב ניצני, דבר, טור 1, 2 בספטמבר 1963 מפרי עטו: יעקב ניצני, ההיסטוריוגרפים של היהדות הספרדית, דבר, 17 באוגוסט 1961 רומנו, אלברט. א, אישים, בתוך: אנציקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים 1967, עמ' 633-634. סופיה ניצני (צ'יצ'יק), דבר, 13 באוגוסט 1937. יעקב ניצני – למנוחות, דבר, 17 בספטמבר 1962.
ישראל קרגמן

ישראל קרגמן (23 בדצמבר 1906 – 17 בנובמבר 1987) היה אסיר ציון ואיש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם מפא"י והמערך. קרגמן נולד בשנת 1906 בברדיצ'ב שברוסיה. בנעוריו הצטרף לתנועת "החלוץ" הבלתי לגלית והשתתף מטעמה בקבוצת ההכשרה "המשמר" בקרים. בגין פעילותו הציונית הוגלה בשנת 1925 לסיביר, ממנה עלה ארצה בשנת 1929. לאחר עלייתו החל קרגמן לעבוד כפועל בעבודות מזדמנות בפתח תקווה, מגדיאל וירושלים. לאחר התיישבותו בקריית חיים החל בשנת 1938 לעבוד בבית החרושת "אתא", בו נבחר לראשות ועד העובדים. עבודתו בבית החרושת נמשכה עד השבעתו לכנסת השלישית, בשנת 1956, במקומו של זלמן שזר. כהונתו נמשכה לאורך 21 שנים, עד הכנסת השמינית. בשלוש הכנסות הראשונות בהן היה חבר כיהן כחבר ועדת הכספים וחלקית כיו"ר הקואליציה ובתחילת הכנסת השישית נבחר לשמש כיו"ר ועדת הכספי. בנובמבר 1969 חודש המינוי. כיו"ר הוועדה קידם, בין השאר, את חוק מס ערך מוסף וניסה לקדם חוק להפסקת שידורי טלוויזיה בלילות כדי למנוע עייפות עובדים. ב-1963 עמד בראש "ועדת קרגמן" לשיפור שיתוף הפעולה בין העובדים להנהלת חברת חשמל. ב-1977 מונה על ידי שר החינוך זבולון המר ליו"ר ועד הנאמנים של פרס היצירה לסופרים עבריים וב-1981 כהונתו הוארכה בשלוש שנים נוספות. באותה שנה מונה קרגמן לחבר מועצת המנהלים של "מולר טקסטיל" (חברת האם של "אתא"). ב-1978 מונה לחבר בהנהלת "קרן אדיס דה פיליפ" שחילקה מלגות לזמרים אופראיים. הלך לעולמו ב-1987 איש העבודה - להערכת אישיותו ופועלו של חה"כ ישראל קרגמן במלאת לו שבעים שנה, 1977. מדיה וקבצים בנושא ישראל קרגמן בוויקישיתוף ישראל קרגמן, באתר הכנסת ישראל קרגמן, באתר כנסת פתוחה יהושע ביצור, קרגמן תבע וקיים: לחיות לפי יכולתנו, מעריב, 19 בנובמבר 1987 ממכונות “אתא” לחבירות בכנסת, באתר פרויקט בן-יהודה ז. שזר התפטר מחברותו בכנסת, על המשמר, 5 בספטמבר 1956 עדיין לא הושלם התשבוץ בכנסת, הארץ, 7 בדצמבר 1965 ישראל קרגמן - יו"ר ועדת הכספים, הַבֹּקֶר, 7 בדצמבר 1965 ועדת הכספים בחרה פה אחד בישראל קרגמן לכהונת יו"ר הוועדה, באתר "היום (תל אביב), 26 בנובמבר 1969 הארכת שידורי הטלוויזיה, על המשמר, 8 באוקטובר 1975 "ועדת קרגמן" הגישה המלצותיה, דבר, 29 במרץ 1963 קדנציה נוספת, דבר, 4 בינואר 1981 יהושע ביצור, ישראל קרגמן - מפועל ב"אתא" לחבר מועצת המנהלים, מעריב, 21 ביולי 1977 "קרן אדיס דה פיליפ", מעריב, 4 בדצמבר 1978 ראובן בן צבי, נפטר ישראל קרגמן, מעריב, 18 בנובמבר 1987 ח. ליבני, אוניברסיטאות החיים של קרגמן, דבר, 11 ביולי 1977 ערך זה הוא קצרמר בנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מונטה קאסינו

מונטה קאסינו (באיטלקית: Monte Cassino) היא גבעה סלעית בגובה 520 מטר המצויה כ-130 ק"מ דרום-מזרחית לרומא (איטליה) וכ-80 ק"מ צפונית לנאפולי. הגבעה נמצא כ-2 ק"מ מערבית לעיירה קאסינו (והאתר הרומי קאסינום (אנ') המצוי על הגבעה). באתר הקים בנדיקטוס מנורסיה את מנזרו הראשון שלו בסביבות 529, ולמעשה הקים בכך את המסדר הבנדיקטיני. המנזר היה אחד החשובים באירופה של ימי הביניים. המנזר הוקם על אתר פגאני קדום, שהיה עדיין פעיל כמקדש לאפולו כשבנדיקטוס הקדוש הגיע למקום, ניתץ את פסלי אפולו והרס את המקדש. הוא הקדיש את האתר ליוחנן המטביל. בנדיקטוס לא עזב את המקום עד מותו - הוא כתב שם את כללי בנדיקטוס הקדוש שהפכו לעקרונות המייסדים של התנועה הנזירית במערב; פגש את המלך האוסטרוגותי טוטילה; ושם מת. ב-577 הרסו ושרפו הלומברדים את המנזר. מאז המנזר הוחרב ושוקם פעמים מספר, ברוב הפעמים הוקם מנזר גדול יותר ומפואר יותר מקודמו. המנזר, כאחד הוותיקים מאלו ששרדו (כמו גם זה שבאי לרה) זכה למעמד ולהוקרה כסמל לקדושה. בתחילת 1944 הייתה הגבעה אתר קרבות מרכזי במלחמת העולם השנייה. במהלך הקרב על מונטה קאסינו הצליחו כוחות צבא אנדרס וצבא צרפת החופשית, אחרי מאמצים רבים, לכבוש את הגבעה. בעקבות ההתנסות בהפצצת המנזר כתב וולטר מ' מילר את ספרו היחיד "הימנון ללייבוביץ". מנזר מונטה קאסינו בראש גבעת מונטה קאסינו חצר המנזר הבנדיקטי, הבאר והמדרגות חצר המנזר והגינה מלאים בפסלים ומוצגים פאולוס הדיאקון מדיה וקבצים בנושא מונטה קאסינו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מונטה קאסינו מנזר מונטה קסינו במלחמת העולם השנייה, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, 26 בפברואר 2023
שמואל שורש

שמואל שורש (שטרנברג) (11 בינואר 1913 – 13 בנובמבר 1981) היה איש ציבור ישראלי שעמד בראש המועצות האזוריות קישון ונהלל וכיהן כחבר הכנסת מטעם מפא"י ומפלגת העבודה. שורש נולד ברובנו שברוסיה בשם שמואל שטרנברג. משפחתו עלתה לארץ ישראל בשנת 1924 והתיישבה בבלפוריה. הוא סיים את לימודיו בבית הספר הריאלי בחיפה ומשנת 1927 היה חבר בתנועת הנוער העובד והלומד. בנעוריו הוא החל לפעול גם בארגון ההגנה. בשנת 1934 מונה שורש לנציג המרכז החקלאי במגדיאל. ב-1936 הוא נמנה עם מייסדי מושב העובדים בית שערים, בה היה פעיל בין השאר בוועדת הנוער. בשנת 1945 נבחר לראש המועצה האזורית קישון, ובשנת 1946 לראש המועצה המשותפת של קישון ונהלל. הוא המשיך בתפקיד זה עד תחילת 1949. לאחר מכן הוא נבחר לחבר מזכירות תנועת המושבים (1948). בשנת 1953 הוא מונה למנהל המחלקה הכלכלית במשרד החקלאות. שורש כיהן כחבר הכנסת מטעם מפא"י ומפלגת העבודה במשך ארבע כנסות רצופות, החל מהכנסת השלישית. במהלך 14 שנותיו בכנסת הוא פעל בוועדת הכספים, ועדת הכלכלה, ועדת הפנים וועדת הכנסת. שמואל שורש: האדם, פועלו והגותו, עריכה: נתן פרמינגר, 1982. שמואל שורש, באתר הכנסת שמואל שורש, באתר כנסת פתוחה דוד תדהר (עורך), "שמואל שורש (שטרנברג)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ז (1956), עמ' 2784 ביום אורלוזרוב, דבר, 3 ביוני 1937 חברת הנוער העולה בבית־שערים סיימה את הכשרתה, דבר, 16 בפברואר 1942 חילופים בהנהלת המועצות בעמק המערבי, דבר, 24 בספטמבר 1946 אזורי נהלל והקישון התאחדו, על המשמר, 17 בינואר 1949 ערך זה הוא קצרמר בנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
Bad Story, Happy Ending

Bad Story, Happy Ending (בעברית: סיפור רע, סוף טוב) הוא אלבום האולפן השלישי של להקת הפופ פאנק הישראלית יוסלס איי.די, אשר הוקלט באולפני Orange Whipe Studios שבמדינת קליפורניה שבארצות הברית. Bad Story, Happy Ending הוא האלבום הראשון של יוסלס איי.די שיצא בחברת התקליטים האמריקאית Kung Fu Records. בעצם החבירה לחברת התקליטים הנ"ל עשתה יוסלס איי די קפיצה אדירה לקראת התמקצעות מוזיקלית והכרה בינלאומית, שילכו ויגברו עם חלוף השנים וצאת האלבומים הבאים. הלהקה עצמה מתייחסת ל - Bad Story, Happy Ending כאלבום שמציג התחלה של הסאונד הנוכחי של הלהקה כיום. יותם בן חורין- גיטרה בס ושירה ישי ברגר - גיטרה חשמלית גיא כרמלי - גיטרה חשמלית ושירה עידו בלאונשטיין - תופים מידע על האלבום Bad Story, Happy Ending באתר MusicBrainz האלבום Bad Story, Happy Ending באתר Discogs האתר הרשמי של יוסלס איי.די. האתר הרשמי של אולפני קונג-פו ערך זה הוא קצרמר בנושא אלבומים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
השגריר

השגריר היא תוכנית מציאות ישראלית של "שידורי קשת" ששודרה בשנים 2005–2006 בערוץ 2. מטרת התוכנית הייתה מציאת נציג הסברה ישראלי שיתמקם במטה הארגון האמריקאי "Israel At Heart" בניו יורק. בכל עונה השתתפו 14 מועמדים, שעברו מספר רב של מיונים, תחרויות, משימות ואתגרים. בכל פרק הודח מתמודד יחיד ולבסוף נקבע נציג ההסברה המנצח, שנשלח לארצות הברית. "השגריר" זכתה להצלחה גדולה בקרב צופי הטלוויזיה. את התוכנית הפיקה חברת "קופרמן הפקות". העונה הראשונה שודרה ב-2005. את 14 המתמודדים שפטו שלושה שופטים: דובר צה"ל לשעבר נחמן שי, ראש השב"כ לשעבר יעקב פרי והכתבת הפוליטית של חברת החדשות, רינה מצליח. איתי מתני אמיר לנג אמיר פינצ'וק דפנה אלפרסי מוריה בר-גיל עופרה בר-נון קרן טליאס רוית שם-טוב יעל בן-דב רונה דייוויס עידן וולס צביקה דויטש (מקום שלישי) מהרטה ברוך-רון (מקום שני) איתן שוורץ (מנצח) ב-4 במרץ 2006 עלתה לאוויר עונתה השנייה של התוכנית, אם כי בשמה החדש "השגריר - חמש יבשות". החידוש העיקרי בעונה זו היה הפרס החדש: המנצח בתוכנית יזכה להיות נציג ההסברה של ארגון Israel At Heart השוכן בארצות הברית, ויישלח לפעילויות הסברה ישראלית מסביב לעולם. במהלך העונה נשלחו המתמודדים לאוסטרליה, אסיה, אירופה, אמריקה ואפריקה לביצוע המשימות השונות. חידוש נוסף היה החלפת השופט יעקב פרי בראש אגף כוח אדם בצה"ל לשעבר, גיל רגב. למרות זאת, פרי התארח בפרק מיוחד לבחינת המתמודדים. כמו כן, שודרו מספר תוכניות מיוחדות בהן נבחנו המתמודדים בשאלות ידע כללי בהנחייתו של ארז טל. המנצחת, מלודי סוכרביץ, סיימה לבסוף את תפקידה אחרי ארבעה חודשים ושבה לישראל. יאנה סופוביץ' מאיה ז'רמן מוריה חצב דה ויט אליאס אינברם חגי מי זהב עומרי לחובר תום גרשביין תמי גולן רוני אורן חגית גניש אריק פרייסמן נמרוד פרידברג (מקום שלישי) אפרת אופנהיימר (מקום שני) מלודי סוכרביץ (מנצחת) המתמחה "השגריר", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית השגריר באתר מאקו מוטי נייגר, בשדה הקרב של התדמיות: תוכנית המציאות "השגריר" והמיתוסים של ההסברה הישראלית, בכתב העת "פנים", 2005, 32: 80-75; באתר הסתדרות המורים סמדר שילוני, בחזרה ל"השגריר": "יצרנו את 'היי פייב' של ההסברה הישראלית", באתר ynet, 22 במאי 2020 Israel At Heart – אתר האינטרנט של הארגון; כעת, מתוך ארכיון האינטרנט "archive.is" בראשית שנות ה-20 של המאה ה-21, משמשת כיועצת המדינית של יושב ראש "כחול לבן", בני גנץ.
דלוריאן DMC-12

דלוריאן DMC-12 (באנגלית: De Lorean DMC-12) היא מכונית ספורט שיוצרה בצפון אירלנד על ידי חברת דלוריאן, מייסודו של מהנדס הרכב האמריקאי ג'ון דלוריאן (אנ'), לשיווק בשוק האמריקני בין השנים 1981–1983. המכונית ידועה לרוב בשם "דלוריאן" משום שהחברה ייצרה רק דגם אחד. מכונית הדלוריאן הוצגה כמכונת זמן בטרילוגיית סרטי המדע בדיוני "בחזרה לעתיד". הדגם הראשוני של המכונית יוצר במרץ 1976. הייצור הרשמי של המכונית החל בשנת 1981 (המכונית הראשונה בקו הייצור הושלמה ב-21 בינואר) במפעל של DMC באזור דאנמורי אשר בצפון אירלנד. במהלך תקופת הייצור שלה, שונו חלקים מסוימים בדגמי המכונית, כמו מכסה המנוע, עיצוב הגלגלים ואף עיצוב פנים הרכב. קרוב ל-9,000 מכוניות יוצרו עד להפסקת הייצור בסוף 1982. ההערכה המשוערת היא כי כיום ישנן כ-6,500 מכוניות דלוריאן שעדיין פעילות. ב-30 ביולי 2007 הוכרז כי בשנת 2008 המכונית תיוצר בדגמים חדשים בכמות מצומצמת (בערך 20 מכוניות לשנה). ב-2011 הוכרז כי המכונית תיוצר בדגם חשמלי. דלוריאן ה-DMC-12 בסרט "בחזרה לעתיד" דלוריאן (מכונת זמן) מדיה וקבצים בנושא דלוריאן DMC-12 בוויקישיתוף אתר חברת דלוריאן מועדון בעלי מכוניות דלוריאן בבריטניה נעם וינד, ‏אנו שולחים אותך בחזרה לארץ הגיקים, באתר ‏מאקו‏, 13 ביולי 2011 הדלוריאן חוזרת לעתיד כגרסה חשמלית?, באתר ynet, 18 באוקטובר 2011 טל שביט, דלוריאן - בחזרה לעתיד! וידאו, באתר "אוטו" Phelan, Mark. "DeLoreans still ply the roads – and memories". USA Today. נבדק ב-2021-04-02. ערך זה הוא קצרמר בנושא כלי רכב. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ארתור אקסמן

ארתור אקסמן (בגרמנית: Artur Axmann;‏ 18 בפברואר 1913 - 24 באוקטובר 1996), היה המפקד האחרון של הנוער ההיטלראי. אקסמן הקים את קבוצת הנוער ההיטלראי הראשונה במדינת וסטפאליה בשנת 1928. הוא למד משפטים ובשנת 1932 מונה לארגן את תנועת הנוער ההיטלראי בקנה מידה ארצי. הוא היה אחראי על החינוך המקצועי והחקלאי של חניכי התנועה. באוגוסט 1940 הוא החליף את באלדור פון שיראך כמנהיג הנוער ההיטלראי (Hitlerjugend). בשנת 1941 התנדב לשרת בחזית המזרחית, נפצע קשה ואיבד את זרועו הימנית. בינואר 1944 הוענק לו אות המסדר הגרמני-העיטור הגבוה ביותר שניתן על ידי המפלגה הנאצית. לקראת סוף המלחמה אקסמן החל להתקרב לחוג הפנימי של היטלר. הוא ארגן יחידות של הנוער ההיטלראי, שכללו נערים ומתבגרים ושיבץ אותם בשורות מיליציית הפולקסשטורם. הם נשלחו לאייש את קו החזית ב"רמות זלו", מול הצבא האדום בפיקודו של גאורגי ז'וקוב. רוב הצעירים לא קיבלו אימון צבאי ונפלו בהמוניהם עם תחילת הקרב על ברלין ב-16 באפריל 1945. ב-20 באפריל 1945 נחגג יום הולדתו האחרון של היטלר. באותו יום עלה היטלר מהבונקר שלו לגן ההרוס של הקנצלריה של הרייך. שם המתינה לו שורה של חברי הנוער ההיטלראי שהצטיינו בקרבות האחרונים נגד הטנקים הסובייטים. היטלר פסע שפוף בלווית אקסמן, שמע מכל נער על גבורתו וליטף בחיבה את פניו כשאקסמן מתבונן מאחור בסיפוק. זו הייתה הפעם האחרונה שהיטלר יצא מהבונקר שלו, בו התאבד מספר ימים לאחר אותו יום. ב-1 במאי 1945 קרוב לחצות יצא אקסמן מהבונקר ביחד עם מרטין בורמן וד"ר לודוויג שטומפפגר. הם לוו בטנק "טיגר" ותותח סער מתנייע. אקסמן נפרד מחבריו ופנה מזרחה, אך נתקל בסיור סובייטי. הוא חזר על עקבותיו וכעבור זמן קצר נתקל לדבריו בגופותיהם של בורמן ושטומפפגר. הוא לא התעכב לבחון את הדרך שבה מתו אלא הסתלק במהירות מהמקום. הוא הצליח להתחמק מהרוסים וחי מספר חודשים בשם הבדוי אריך זיברט. הוא נעצר בדצמבר 1945 לאחר שנחשפה מחתרת נאצית שארגן. במאי 1949 נידון למאסר של שלוש שנים ושלושה חודשים. לאחר שחרורו עבד כסוכן מכירות. ב-19 באוגוסט 1958 נידון לקנס של 35,000 מרקים על החדרת עקרונות התורה הנאצית ללבותיהם של הצעירים. אנטוני ביוור: נפילת ברלין, 2003. מדיה וקבצים בנושא ארתור אקסמן בוויקישיתוף ארתור אקסמן, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
יהודה שפירא

יהודה שפירא (יום הכיפורים תרנ"ד ספטמבר 1893 – 1992) היה מראשוני המהנדסים של היישוב היהודי בארץ ישראל. תרומתו הגדולה ביותר הייתה לעיר ירושלים, שבה התגורר מ-1930. יהודה שפירא נולד בעיירה שפטובקה שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה). לאחר שסיים בהצלחה את לימודי ההנדסה באוניברסיטת קייב, עלה לארץ ישראל בשנת 1920 יחד עם אנשי גדוד העבודה שהתיישבו בטבריה. שם נשא לאישה את חיה רוזנברג, אחת מרופאות השיניים הראשונות ביישוב היהודי בגליל והעמקים. במסגרת עבודתו בפיק"א, היה שפירא שותף בבניית תחנת הכוח ההידרו-חשמלית בנהריים ובפרויקטים נוספים עד שמוּנה לסגן המהנדס הראשי במחוז-הצפון. בין עבודותיו: הגשר על הירמוך, גשר בנות יעקב, מגדל הפיקוח בנמל התעופה בן-גוריון (אז "לוד") והשטח המיובש של הנמל בחיפה. בשנת 1930 הועבר לירושלים, במסגרת עבודתו במחלקה לעבודות ציבוריות. הוא עמד מאחורי בניית ארמון הנציב, מוזיאון רוקפלר, בית המדפיס הממשלתי, בית הדואר המרכזי, קריית הממשלה בגבעת רם. כמו כן, השתתף בבניית שכונות "מעונות עובדים א'", שנכללת היום בשכונת רחביה, ובה התגורר. הוא היה חבר בולט בוועד השכונה ואִרגן פעילויות חברתיות למבוגרים, נוער וילדים עד פטירתו. היה אב לשתי בנות: רות שפירא, אשת "קול ישראל" (ואשתו של הדיפלומט שמעיה סמילן), וצפורה שר, מורה. נישא בנישואים שניים ליפה לויצקי. על שמו נקרא רחוב מעלות יהודה בירושלים. טלילה בן-זכאי, מפגשים מהסוג האישי | יהודה שפירא: שכונה שהיא בית, מעריב, 20 במאי 1983 רחוב מעלות יהודה, באתר עיריית ירושלים
הלומתאן

תרכובות הלומתאניות הן מולקולות של מתאן שאחד או יותר מאטומי המימן שלהן הוחלף באטומים של הלוגנים. ההלוגנים נמצאים בקבוצה ה-17 בטבלה המחזורית של היסודות. ההלוגנים נקשרים בעזרת קשרים קוולנטיים והתרכובות בדרך כלל יציבות. בתנאים רגילים רוב התרכובות לא פעילות אולם בטמפרטורות גבוהות אפשר לייצר מהם תוצרים רעילים. שילוב של הלומתאנים עם הלוגנים בעלי שרשראות פחמן קצרות של תרכובות דומות כמו הלואתאנים, הלופרופאנים וכו' שימושי בדרך כלל כנוזל קירור, כממס, וליצירת פלסטיקים יציבים ושימושים כמו טפלון. ההלומתאנים הם מחמצנים חזקים יותר ממתאן בגלל ההלוגנים. ההלוגנים שמופיעים באופן טבעי היוצרים הלומתאנים הם: פלואור, שבגלל שהוא היסוד הכי פעיל, הוא יוצר תרכובות יציבות ביותר. פלואורומתאן (מתיל פלואוריד CH3F) משמש בייצור חומרים מוליכים למחצה. ידוע גם בשם Freon-41. דיפלואורומתאן (CH2F2) הוא נוזל קירור שלא גורם נזק לאוזון. טריפלואורומתאן (פלואורופורם, CHF3) משמש בתעשיית המוליכים למחצה וכמקרר. ידוע גם כ-Freon-23. טטרפלואורומתאן (פחמן טטרפלואורידי, CF4) הוא גז בעל נקודת רתיחה נמוכה שמשמש בקירור. ידוע גם כ-Freon-14 או R14. כלור כלורומתאן (מתיל כלוריד, CH3Cl) פעם שימש כמקרר, היום משתמשים בו במהלך הייצור של פולימרים של סיליקון, ובסינתזה כגורם לכוריזציה ומתיליזציה. ידוע גם כ-Freon-40. דיכלורומתאן (DCM, מתילן כלוריד, CH2Cl2) הוא ממס אורגני ששימושו נפוץ מאוד בעיקר בתהליכים בתעשייה, בהורדת צבע והסרת שומן. יש לו עוד שימושים כמו הוצאת הקפאין מהקפה והכנת תמציות טעם. כלורופורם (טריכלורומתאן, CHCl3) שימש בעבר כחומר הרדמה אבל לא בהווה בגלל רעילותו. כיום הוא משמש כממס תעשייתי, ולהכנת צבעים ומדבירים. טטרכלורומתאן (פחמן טטרכלורידי, CCl4) הוא נוזל לא דליק בעל נקודת רתיחה נמוכה. בעבר שימש כנוזל ניקוי ולכיבוי אש, אבל עכשיו ידוע שהוא מאוד מסרטן. ברום ברומומתאן (מתיל ברומיד, CH3Br) כיום לא בשימוש מכיוון שהוא הורס את שכבת האוזון. דיברומומתאן (מתילן ברומיד, CH2Br2) ממס המשמש בסינתזה אורגנית. ברומופורם (CHBr3) כיום משמש להפרדה של מינרלים כבדים. טטרברומומתאן (פחמן טטרברומידי, CBr4) יוד יודומתאן (מתיל יודיד, CH3I) משמש כגורם למתילציה. דיודומתאן (CH2I2) משמש כממס ובהפרדה של מינרלים כבדים כמו ברומופורם. יודופורם (CHI3) שימש כחומר מחטא. טטריודומתאן (CI4)משמש כגורם ליודינציה. שילובים כלורופלואורומתאן ברומופלואורומתאן פלואורויודומתאן ברומוכלורומתאן כלורויודומתאן ברומויודומתאן כלורודיפלואורומתאן דיכלורופלואורומתאן כלורוטריפלואורומתאן טריכלורופלואורומתאן דיברומודיפלואורומתאן דיכלורודיפלואורומתאן דיברומודיפלואורומתאן ברומוכלורודיפלואורומתאן מדיה וקבצים בנושא הלומתאן בוויקישיתוף
רידג'בק רודזי

הרידג'בק הרודזי (באנגלית: Rhodesian Ridgeback) הוא כלב ציד גדול שמוצאו מדרום אפריקה, הקרוי על שם הפס האופייני שעל גבו. הרידג'בק נחשב לכלב אינטליגנטי, נאמן, חזק ואמיץ. מוצאו של הרידג'בק הרודזי הוא מזימבבואה, (לשעבר רודזיה), ומכאן מקור שמו. הוא כלב שפותח על ידי מתיישבים אירופיים שחיו ברודזיה במאה ה-18, וייעודו היה ציד אריות, הרידג'בק פותח מעירוב גזעים, שכללו בין השאר גזע מקומי, טרייר אירי, פוינטר, קולי, בולדוג, גרייהאונד, איירדייל טרייר, וכנראה שגם דני ענק. את המאפיין הבולט שלו קיבל הרידג'בק מהגזע המקומי: פס ארוך של שיער במרכז הגב, שכיוון צמיחתו הפוך מכיוון צמיחת השיער בייתר הגוף, והוא יוצר מבנה של "רכס" שיער במרכז הגב. במהלך פיתוח הזן, סיגל לעצמו הרידג'בק יכולות הישרדות גבוהות שסייעו לו לחמוק מתנינים ונחשים, עמידות גבוהה לטמפרטורות קיצוניות של חום וקור, ויכולות פיזיות מרשימות. הרידג'בק הוא כלב נאמן לבעליו ומגונן על המשפחה. הרידג'בק נוטה להיות חשדן כלפי זרים שנכנסים לשטח הטריטוריה של המשפחה. הרידג'בק לא מתאים לבעלים חסרי ניסיון, והוא כלב בעל מרץ שדורש מרחב וטיולים ארוכים להוצאת אנרגיה. גופו האתלטי והשרירי דורש אוכל רב ותזונה נכונה. עם האילוף הנכון יהיה כלב שמירה מצוין מפני פורצים ויגן על בעליו בעת הצורך. למרות תכונותיו הפיזיות המרשימות לרידג'בק צד רגיש ולכן אילופו צריך להיות הדרגתי ולא אינטנסיבי מדי. גובה - 60 - 68 ס"מ. משקל - 32 - 45 ק"ג. צבע - חום בהיר עד אדמדם, לעיתים עם כתם לבן על החזה. תוחלת חיים אופיינית - 11 שנה. אופי: כמו כן הרידגבק הרודזי דומה באופיו ל"וימרנר" אנרגטי, בעל יכולת עבודה גבוהה, ידידותי, אוהב ילדים. רידג'בק רודזי באתר dogsindepth.com רידג'בק רודזי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) "Rhodesian Ridgeback" (PDF). Fédération Cynologique Internationale. 10 בדצמבר 1996. נבדק ב-10 באוקטובר 2016. {{cite web}}: (עזרה) "2014 Purebred Dog Health Survey" (PDF). Kennel Club/British Small Animal Veterinary Association. נבדק ב-28 בדצמבר 2016. {{cite web}}: (עזרה)