laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
לאוניד קנטורוביץ'

לאוניד ויטַלייביץ' קנטורוביץ' (ברוסית: Леонид Витальевич Канторович; ‏19 בינואר 1912 – 7 באפריל 1986) היה מתמטיקאי וכלכלן סובייטי יהודי, חתן פרס נובל לכלכלה בשנת 1975. נחשב למפתח התכנון הליניארי שבעבורו זכה בפרס נובל, וכן ערך מחקרים חשובים בתחום אנליזה פונקציונלית, תורת הקירובים ואי-שוויון קנטורוביץ'. לאוניד קנטורוביץ' נולד בסנקט פטרבורג למשפחת רופאים יהודים. בשנת 1926 בהיותו, בן 14 בלבד, החל את לימודיו באוניברסיטת לנינגרד. בין היתר למד אצל גריגורי פיכטנגולץ. לאחר סיום לימודיו בפקולטה למתמטיקה החל ללמד ובשנת 1934 מונה לפרופסור. בשנת 1935 הוא קיבל תואר דוקטור על סמך כלל העבודות שבוצעו על ידו. בשנת 1938 קנטורוביץ' ייעץ לבית חרושת לייצור עץ לבוד. הוא הבין שמדובר בבעיית אופטימיזציה תוך אילוצים רבים. השיטה שהוא פיתח נהפכה עם הזמן לבסיס של תכנון ליניארי. החל משנת 1939 קנטורוביץ לימד באוניברסיטה למהנדסים צבאיים בלנינגרד. בשנת 1948 קבוצת מתמטיקאים בראשותו צורפה לפרויקט הגרעין הסובייטי. בשנת 1949 זכה בפרס סטלין עבור עבודותיו בתחום המתמטיקה. בשנת 1958 קנטורוביץ' נבחר לחבר בהתכתבות של האקדמיה למדעים של ברית המועצות. באותה תקופה שימש ראש קתדרה למתמטיקה חישובית באוניברסיטת לנינגרד ובמקביל עבד במכון למתמטיקה על שם סטקלוב בלנינגרד. עבודותיו של קנטורוביץ' בתחום הכלכלה זכו לביקורת צוננת מכלכלנים סובייטים שאף האשימו אותו בגישה אנטי-מרקסיסטית, אולם תפקידו ותאריו הרבים בתחום המתמטיקה הגנו עליו מפני מתנגדיו. בשנת 1960 ממשלת ברית המועצות החליטה להקים מרכז מדעי בנובוסיבירסק. במסגרת זו הועברו לעיר מדענים ממספר מרכזים מדעיים ותיקים. קנטורוביץ' הקים קתדרה למתמטיקה חישובית באוניברסיטת נובוסיבירסק ועבד במכון למתמטיקה של האקדמיה למדעים שהוקם בעיר. בתחילת שנות ה-60 רעיונותיו של קנטורוביץ' בתחום הכלכלה החלו להתקבל בקרב כלכלנים סובייטים. בשנת 1964 קנטורוביץ' נבחר לחבר באקדמיה למדעים ובשנת 1965 זכה בפרס לנין עבור פיתוח שיטות של תכנון ליניארי ויישומיהן בתחום הכלכלה. בשנת 1971 קנטורוביץ' חזר למוסקבה והחל לעבוד באקדמיה לכלכלה לאומית של מועצת השרים של ברית המועצות. בשנת 1975 הוענק לקנטורוביץ' פרס נובל לכלכלה. בשנת 1976 הוא החל לעבוד במכון לבעיות מערכתיות ליד האקדמיה למדעים. קנטורוביץ' נפטר בשנת 1986 ונקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה. מדיה וקבצים בנושא לאוניד קנטורוביץ' בוויקישיתוף לאוניד קנטורוביץ', באתר פרס נובל (באנגלית) לאוניד קנטורוביץ', באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה לאוניד קנטורוביץ', באתר MacTutor (באנגלית) לאוניד קנטורוביץ', באתר dblp לאוניד קנטורוביץ', באתר מקסטיוטור לאוניד קנטורוביץ', אנשי סגולה - יהודים זוכי פרס נובל, באתר בית התפוצות. לאוניד קנטורוביץ', באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) לאוניד קנטורוביץ', באתר "Find a Grave" (באנגלית)
מאיומי אאוקי

מאיומי אאוקי-נישוגוטי (ביפנית: 青木-西口 まゆみ; באנגלית: Mayumi Aoki;‏ נולדה ב-1 במאי 1953) היא שחיינית עבר יפנית, אלופה אולימפית (מינכן 1972) ושיאנית עולם במשחה ל-100 מטר פרפר, 36 שנה אחרי שהידקו מאהאטה, שחיינית יפנית הראשונה שזכתה במדליית זהב האולימפית. אאוקי נולדה ביאמאגה שבמחוז קומאמוטו. בתחרות שחייה שנערכה בטוקיו ב-21 ביולי 1972 קבעה אאוקי במשחה ל-100 מטר פרפר שיא עולם חדש של 1:03.9 דקות ובכך הייתה לשחיינית הראשונה בהיסטוריה ששחתה משחה זה מתחת ל-1.04 דקות. באולימפיאדת מינכן (1972) היא זכתה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא עולם חדש של 1:03.34 דקות, לפני רוסביטה באייר ממזרח גרמניה (1:03.61 דקות) ושיאנית העולם היוצאת אנדריאה ג'רמטי מהונגריה (1:03.73 דקות). כבר בשלב המוקדמות היא קבעה שיא אולימפי חדש של 1:04.00 דקות. נוסף לכך, היא סיימה במקום שמיני במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:22.84 דקות ובמקום שישי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:30.18 דקות, את סגנון הפרפר היא שחתה ב"זינוק שליחות" בתוצאה של 1:02.47 דקות. באליפות העולם הראשונה בשחייה שנערכה בבלגרד, לשעבר יוגוסלביה בשנת 1973 זכתה אאוקי במדליית ארד במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:03.73 דקות, אחרי קורנליה אנדר (1:02.53 דקות) ורוזמרי קותר (1:02.68 דקות) שתיהן ממזרח גרמניה. אאוקי קבעה 2 שיאי עולם חדשים במשחה ל-100 מטר פרפר. בשנת 1989 זכתה אאוקי להיכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.[1] התפתחות שיא העולם במשחה ל-100 מטר פרפר מאיומי אאוקי, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי מאיומי אאוקי, באתר olympedia.org Mayumi Aoki Bio, Stats, and Results | Olympics at Sports-Reference.com, web.archive.org, ‏2020-04-17
מכתבי תענך

מכתבי תענך הם שלושה עשר לוחות שהתגלו באתר הארכאלוגי תל תענך בדרום עמק יזרעאל. הלוחות כתובים בכתב היתדות האכדי על גבי חומר (בדומה למכתבי אל עמרנה). 12 תעודות התגלו בחפירות של 1903–1904, ותעודה נוספת התגלתה על ידי אלברט גלוק בשנת 1968. התעודות הן מתקופה שקדמה לתקופת אל עמרנה והן מתוארכות לתקופת הברונזה המאוחרת א (1470-1550 לפנה"ס לערך), אבל מבחינת סגנונן שייכות לאותה תרבות. התעודות הן חלק מאוסף המוזיאון למזרח התיכון הקדום השוכן באיסטנבול. בנוסף לתעודות אלה נחשפה קבוצה של תעודות מכנען בכאמד א-לוז היא כּוּמידוּ במכתבי אל-עמארנה, השוכנת היום בלבנון. התעודות שהתגלו בחפירות של 1904-1903 כוללות שבעה לוחות וחמישה שברים והן מתחלקות לשמונה מכתבים. ארבעה מתוך השמונה הם מכתבים שלמים שנשלחו למלך או מושל מקומי ששמו תַלוִישַר. ארבעת המכתבים הנוספים שהתגלו בחפירות אלו, וכן התעודה שהתגלתה על יד גלוק הם למעשה רשימות מינהליות המכילות שמות אנשים פרטיים. בארבעת המכתבים נעשה שימוש בניב כנעני, זהו שימוש קדום לניב זה בתעודות אכדיות. מכתבים 5 ו-6 נשלחו על ידי אישיות בשם אמנחותפ שהיה פקיד מצרי שישב בעזה. מכתב מס' 6 נשלח מעזה, וייתכן שהוא המוקדם מבין שני המכתבים. במכתב זה פונה אמנחותפ למושל תענך בדרישה לשלוח לו את מכסת החיילים ומרכבות לחיל המצב שלו, שבויים שנפדו על ידו, ומסים. במכתב מס' 5 שייתכן ונשלח ממגידו, הוא דורש באופן תקיף יותר את הסוסים שתלוישר התחייב לשלוח, את המתנה, ואת האסירים, כיוון שכנראה שתַלוִישַר לא הזדרז לשלוח לאחר מכתב 6. בשני המכתבים משתקף ניב כנעני. שני המכתבים הנוספים הם מכתבי מושלים שכנים. מכתב מספר 2 נשלח ממושל בשם "אַחִיַמִי". במכתבו הוא מספר שנשאר לבד בבית ריק ומבקש מתלוישר שישלח אליו קשת, יתרים לקשת, שני גלגלי מרכבה וציר, שני בגדים וחנית נחושת. במכתב נוסף, מושל בשם "אֶחְלִיתֶשוּבּ" מבטיח להחזיר חמישים שקל כסף, מבקש עצים ומור, ומציע את אחת השפחות שלו לצורך מכירה או נישואים. במכתבים אלה התגלו סימני כנענית, יחד עם ביטויים בבליים שכיחים. ברשימות המינהליות נזכרים כ-90 שמות, כ-60% מהם הם שמות שמיים צפון-מערביים, ו 20% שמות חוריים-אנטוליים או הודו-אריים. כן נזכרות מספר ערים במרחב הכנעני שהיו להן קשרים עם העיר תענך, ביניהן העיר הקדומה רחוב. הארכאולוג בדז'יך הרוזני שהצטרף לחפירותיו של ארנסט זלין לאחר גילוי המכתבים, פרסם בדוחות החפירה את העתקי המכתבים. בשנת 2005 פורסם הפענוח של ארבעת המכתבים השלמים בשפה העברית, בספרה של ציפורה כוכבי-רייני "למלך אדוני - מכתבי אל-עמארנה". מכתבי אל-עמארנה מכתבי כומידו ציפורה כוכבי-רייני, למלך אדוני: מכתבי אל-עמארנה, ירושלים, מוסד ביאליק, 2005 עמודים: 14-13, 307-305 A.E. Glock, Anew Ta'anek Tablet ,BASOR 204, 1971,pp. 17-30 A.F. Rainey, Verbal Usages in the Taanach Text IOS 7, 1977, pp 33-64 תענך טקסט 1 - פענוח הטקסט תענך טקסט 1 - תרגום לאנגלית (אורכב 29.10.2016 בארכיון Wayback Machine) תענך טקסט 2 - תרגום לאנגלית (אורכב 29.10.2016 בארכיון Wayback Machine) תענך טקסט 5 - תרגום לאנגלית (אורכב 29.10.2016 בארכיון Wayback Machine) תענך טקסט 6 - תרגום לאנגלית (אורכב 29.10.2016 בארכיון Wayback Machine) ציפורה כוכבי-רייני, למלך אדוני: מכתבי אל-עמארנה, ירושלים, מוסד ביאליק, 2005 עמוד 14 אלברט א' גלוק, "תענך", האנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכאולוגיות בארץ ישראל, החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, כרך 4, עמודים 1615-1614
משה בן-אליעזר

משה בן-אליעזר (גלַמבוצקי) (על פי רוב: מ. בן-אליעזר; י"ז בניסן תרמ"ב, 6 באפריל 1882 – י"ח באב תש"ד, 7 באוגוסט 1944) היה סופר, מתרגם ועיתונאי חבר מערכת הארץ. בן-אליעזר נולד בעיירה שצ'וצ'ין שבפלך וילנה, רוסיה (כיום בלארוס), בנו של רב העיירה. למד בישיבת מיר, אך שם התוודע לתנועת ההשכלה. הוא החל את דרכו העיתונאית בעיתון בעריכתו של דוד פרישמן, "הדור". חלק גדול מכתיבתו נעשה תחת שמות עט כ"לזרסון". דבורה בארון, שכבר בגיל 15 פרסמה לראשונה מסיפוריה בעיתונים "המליץ" (1903) ו"הצפירה" (1904), נפגשה עמו ב-1903, ועל אף פער הגילאים ביניהם החלו להתכתב ולבסוף, ב-1904, להתארס. אחרי כתיבה בהזמן, ב"דער יוד" (מיידיש: "היהודי") שיצא בוורשה ובכתב העת הספרותי הלונדוני של יוסף חיים ברנר, המעורר, היגר ב-1906 לניו יורק בהשאירו את בארון באירופה. בן-אליעזר חזר ב-1909 לפולין ונפגש עם בארון. המפגש הרומנטי הסתיים במפח נפש מבחינתה של בארון והיא הכריזה כי החליטה להיות נזירה, אירוסיהם בוטלו, והיא עלתה לארץ ב-1911 והתחתנה, מאוחר יותר, עם יוסף אהרונוביץ. ב-28 במאי 1912 נשא לאישה את מינה, בת אפרים קפלן, בוואלפ שבפלך גרודנה. בן-אליעזר ומשפחתו עלו לארץ ישראל ב-1925, השתקעו בתל אביב והוא הצטרף למערכת הארץ כעורך המדור הספרותי. בתוקף תפקידו שבו בארון והוא לעבוד הפעם כעורך ומבקר ספרות. ב-1926 מונה לעורך הראשון של בן ארצי, הניסיון השני של הארץ להוציא עיתון לילדים. בעיתון כתבו ממיטב הכותבים של התקופה וביניהם: ביאליק, לוין קיפניס, אשר ברש, יצחק למדן וימימה אבידר-טשרנוביץ. הותיר אישה, בן, עמנואל (אשר נשא לימים את גאולה, בתו הבכורה של דוד בן-גוריון) ובת, חוה. נקבר בבית הקברות טרומפלדור. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הארנק והעני. האיכר והתוף, מוריה, אודסה, תרע"ו הנעל. מלך לשנה: אגדות מעֻבַּדוֹת, מוריה, אודסה, תרע"ו עולם עובר: תמונות וציורים, הוצאת מאיר, תל אביב וניו-יורק, תרפ"ח 1928 הבורח: ספור, הוצאת אמנות, תל אביב, תר"ץ לאחר מותו: כל כתבי מ' בן אליעזר כרך א: גבריאל, תל אביב: אמנות, תש"ה בן ארצי: שבועון לילדים ולנערים, הארץ, תל אביב, תרפ"ו יהושע חנקין - האיש ומפעלו, מסדה (הוצאת ספרים, תל אביב, תרצ"ג 'בן־אליעזר (גלֶמבוצקי), משה', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 85. (הספר בקטלוג ULI) מדיה וקבצים בנושא משה בן-אליעזר בוויקישיתוף רשימת הפרסומים של משה בן-אליעזר, בקטלוג הספרייה הלאומית כתבי משה בן-אליעזר בפרויקט בן-יהודה משה בן-אליעזר, בלקסיקון הספרות העברית החדשה מ. בן-אליעזר, דבר, 8 באוגוסט 1944 (עם פטירתו) מ. בן-אליעזר, משמר, 8 באוגוסט 1944 משה בן אליעזר (1882-1944), דף שער בספרייה הלאומית משה בן-אליעזר באתר חברה קדישא ת"א–יפו עמנואל בן-גריון, עם קריאה ראשונה: גבריאל, דבר, 7 בספטמבר 1945
אדמונטוזאורוס

אדמונטוזאורוס (שם מדעי: Edmontosaurus ידוע גם כ"אנטוטיטאן"; משמעות השם: "הלטאה של תצורת אדמונטון") הוא סוג של דינוזאור צמחוני ממשפחת ההדרוזאוריים (בעלי מקור הברווז) שחי במערב אמריקה הצפונית בשלהי הקרטיקון לפני 73–66 מיליון שנה לפני זמננו, עד להכחדתו בהכחדת קרטיקון-פלאוגן. האדמונטוזאורוס היה מבין הגדולים והחזקים שבהדרוזאוריים: אורכו הגיע ל-12–13 מטרים (39–43 רגל) ומשקלו נע בין 3 ל-5 טונות. גופו החזק איפשר לו לרוץ במהירות של 50 קמ"ש. האדמונטוזאור היה צמחוני שכנראה אכל עלי מחטניים והיה מצויד לשם כך במקור דמוי ברווז לתלישת העלים ומערכת לחיים ושיניים טוחנות חזקות באחורי הפה שגרסו את המזון והפכו אותו לניתן לעיכול. בקדמת ראשו היה שק אוויר שאותו יכול האדמונטוזאורוס לנפח כדי להפיק קולות או כדי להוות מפגן ראווה צבעוני לצרכים חברתיים. באחד המאובנים של אדמונטוזאורוס נשמרה טביעת העור שלו, דבר שהראה שעורו היה מורכב מקשקשים דמויי-חלוקים. מאובני הדרוזאורוס נמצאו במערב אמריקה הצפונית: מאלסקה שבצפון, דרך אלברטה וססקצ'ואן שבקנדה וכלה במונטנה שבארצות הברית. נמצאו פרטים רבים באותו מצע עצמות, דבר המרמז שחי בעדרים. הפלאונטולוגים מאמינים שהאדמונטוזאורים היו דינוזאורים נודדים, שנדדו מדי אביב ליערות אלסקה בחוג הארקטי, שם בילו את הקיץ, ובחורף נדדו דרומה יותר כדי להימלט מהקור והלילות הארוכים של החוג הארקטי. הוא נתגלה ב-1917 על ידי לורנס למבה ונקרא על שם תצורת אדמונטון שבקנדה, בה נתגלה. סוג נוסף בשם אוגרונאלוק שחי באלסקה ככל הנראה היה סוג של אדמונטוזאורוס. האדמונטוזאורוס נראה בסדרה "הולכים עם דינוזאורים" בפרק האחרון, בו מספר פרטים מותקפים בידי טירנוזאורוס רקס ואחד נטרף ואחרים ממשיכים לנוע עד שהמטאור הורג אותם. הוא נראה גם בסדרה "הכוכב דינוזאור", ב"כוכב פרהיסטורי" ובסרטים נדידת הדינוזאורים וללכת בין דינוזאורים - כולם מבית ה-BBC. האדמונטוזאורוס נראה במספר מקומות בסרטי פארק היורה: בסרט השני נראים עצמות ליד קן הטירנוזאורוסים שכנראה שהם עצמות אדמונטוזאורוס. בסרט עולם היורה האדמונטוזאורוס מוצג בתוך המחשבים ובסרט עולם היורה: נפילת הממלכה נראים מוצגים של שלדי דינוזאורים, ביניהם אדמונטוזאורוס. אך מעולם לא נראה פרט על המסך. האדמנטוזאורוס מופיע במשחקי המחשב פארק היורה 3: בניית פארק, Jurassic Park: Operation Genesis, Jurassic World: Alive, ללכת עם דינוזאורים, Jurassic World Evolution 2 וJurassic World Evolution. בנוסף הוא מופיע בסדרות הדינוזאורים!, פלאווורלד ודינו דן. סטיב פארקר, The Complete Book of Dinosaurs, אפל, 2004 - עמ' 289 מדיה וקבצים בנושא אדמונטוזאורוס בוויקישיתוף אדמונטוזאורוס, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) אדמונטוזאורוס, באתר GBIF (באנגלית) Edmontosaurus במדריך הדינוזאורים The Dino Directory של המוזיאון להיסטוריה של הטבע (לונדון)
יאן ד'אקוסטה

יאן ד'אקוסטה (או יאן לקוסטה) (ברוסית: (Ян Лакоста (Ян д’Акоста;‏ 1665 סלא בשליטתם שודדי ים ברברים - 1740 סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית) היה ליצן חצר ממוצא יהודי שפעל ברוסיה בשירותם של הצארים פיוטר הגדול, אנה איוואנובנה ושל העוצר ארנסט בירון. ד'אקוסטה, לפי מקורות שונים היה, ממשפחה יהודית או משפחת אנוסים שברחה מפורטוגל והשתקעה בסלא: עיר ליד רבאט אז בשליטת שודדי הים הברברים. בצעירותו, כנראה, התמקצע בים. בהמשך נדד יחד עם משפחת אביו באירופה עד שפתחו משרד ברוקרים בהמבורג. בהמשך התחיל לתת שיעורי נימוסים (אטיקט) עד שנפגש עם פטר הגדול שלקח אותו יחד עם משפחתו לחצרו. לפי מקורות אחדים המפגש הראשון עם הקיסר אירע במרחצאות באולונץ בחבל קרליה. ד'אקוסטה ידע 6 שפות ושלט היטב בביבליה. ידוע כי קיבל מפיוטר תפקיד ליצן חצר ושם חדש - פיוטר דורופייביץ'. הוא עצמו קרא לפיוטר קום (ברוסית "הסנדק" או אישיות מאוד קרובה) ולפי חלק מן המקורות השתתף בגזירת זקנים וקצוות קפטנים של בויארים. ב-1717 המיר את דתו לנצרות האורתודוקסית. פיוטר ערך איתו ויכוחים תאולוגיים ועל שירותו הנאמן העניק לו תואר "מלך סאמויידים" והעניק לרשותו את האי סומרס במפרץ הפיני או, לפי מקור אחר, את האי סורסארי הסמוך שעליו גם צויר בתמונתו היחידה על קריקטורה גרמנית ב 1736. בכל מקרה לאחר המתנה לקוסטה התחיל להופיע בארוחות חצר עם כתר מפח שתמיד היה מוזז לאחת מאוזניו. הוגלה ב-1723 לכפר ווסקרסנסקויה בסיביר (כעת במחוז צ'ליאבינסק) על ידי אלכסנדר מנשיקוב שהאשימו בקשר עם פיוטר שפירוב שאז נשפט להוצאה להורג שהוחלפה בהגליה לסיביר. הוחזר לחצר על ידי הקיסרית אנה איוואנובנה. נהיה לגיבור סיפורי חצר רבים. בנו יעקב כריסטיאן שירת ביחידות הארטילריה של הצבא הרוסי. הגיע לדרגת פודפורוצ'יק (לוטננט). ב-1733 על שמו בגן הקיץ נוסדה מזרקה "לקוסטה". ד'אקוסטה הוא גיבור ראשי ברומן ההיסטורי של דוד מרקיש "הליצנים". מופיע כדמות משנית ברומנים של ולנטין פיקול. Herman Rosenthal art. Joan D'Acosta Jewish Encyclopedia New York 1906 John Doran The history of court fools
מהנדס ביצוע

מהנדס הביצוע הוא מהנדס אזרחי או מהנדס בניין המשמש כנציג הקבלן הראשי בשטח לביצוע פרויקט בנייה או תשתית. למידת התוכניות הרלוונטיות והחלטה על שיטות הביצוע. בניית לוח זמנים לפרויקט. בניית תקציב ותזרים מזומנים לפרויקט. בחירת קבלן משנה ופיקוח עליו שיבצע את העבודה כנדרש, לדוגמה: קבלן שלד, קבלן החלקות, קבלן צבע, קבלן ריצוף וכו'. שליטה בתוכניות, בתקנות הרלוונטיות ובדרישות מיוחדות של מזמין העבודה והעברת המידע לקבלני משנה וספקים. הזמנת כל החומרים הדרושים לביצוע העבודה. כגון: בטון, ברזל, עץ, דבק, בלוקים, טיח, ריצוף וכו' מעקב שבועי אחרי לוח זמנים, תקציב ותזרים הפרויקט, ובדיקת עמידה ביעדים. השתתפות בישיבות שבועיות והצגת נתונים רלוונטיים למזמין העבודה. שמירה על סביבת עבודה בטוחה באתר הבנייה. חיפוש אחרי שיטות עבודה יעילות שחוסכות זמן, כסף ומשפרות את איכות הביצוע. פתרון בעיות ואי התאמות בשטח והעברת המידע לגורמים הרלוונטיים. הגיון הנדסי: היכולת לזהות שקבלן עובד בצורה לא נכונה, ובדיקה בתוכניות מה הסיבה לביצוע העבודה בצורה הזאת, במקרה של זיהוי טעות תכנון יש להעביר למתכנן הרלוונטי. הכרת החומרים המשמשים לבניה המגיעים לאתר ובדיקה שמתבצע שימוש נכון בחומרים הללו, לדוגמה: בטון, ברזל, עץ, דבק, בלוקים, טיח, ריצוף וכו' הכרת הכלים המשמשים לבניה ובדיקה שמתבצע שימוש נכון בכלים אלו, לדוגמה: דוד בטון, טפסות מתועשות, מחליק בטון, פטישון וכו'. הכרת שיטות בניה פופולריות ובדיקה שוטפת שקבלן המשנה עושה שימוש נכון בשיטות אלו. לדוגמה: שיטות קובנציונאליות ומתועשות, תלית אבן יבשה ורטובה, הדבקת קרמיקה והנחת שיש וכו'. ניהול וגיוס כח אדם כגון: פועלים פשוטים, מנהלי עבודה, מהנדסים, מזכירה, עגורנאים, יועצים וכדומה. ניהול אדמיניסטרטיבי של משרד ותיוק כל הטפסים הרלוונטיים. הבנה עסקית של הפרויקט ושל מטרת הפרויקט, השתתפות בישיבות ובהחלטות האסטרטגיות של היזם. יכולת הקשבה לשאר חברי הצוות. פתרון בעיות על ידי ניהול דיונים עם מספר גורמים, ניתוח המידע שהגיע מהגורמים הללו ובחירת הפתרון הנכון. השגת ידע שנחוץ לפרויקט מיועצים רלוונטיים כגון : יועץ בטיחות, יועץ חשמל, יועץ אינסטלציה וכו'. ואף גיוס יועצים אחרים במידת הצורך לדוגמת יועצים נוספים עם חוות דעת שונה . ניהול פועלים \ קבלנים שלא מדברים את השפה המקומית. ניהול וארגון אתר בצורה פשוטה, הגיונית וברורה לכלל העובדים. ניהול וסידור מידע שקיים בפרויקט בצורה המאפשרת שליפה מהירה של מידע זה בכל רגע נתון. ידע במתמטיקה הכולל : אלגברה, גאומטריה, חישובים פשוטים וסטטיסטיקה. ידע במחשבים: אינטרנט, אופיס, אוטוקאד, תוכנות לניהול מכרזים וחשבונות. יכולת לבצע השוואת חלופות לפעולות בניה לפי עקרונות הנדסיים וכלכליים. פתרון בעיות ואי התאמות בשטח במהירות וביעילות. יכולות שרטוט והעברת סקיצות לשאר הגורמים בפרויקט. ראיון מקצועי עם מהנדס ביצוע
המינריאדה של יוני 1990

המינריאדה של יוני 1990 או המינריאדה השלישית, התנהלה בימים 13 - 15 ביוני 1990 והייתה המינריאדה הברוטלית ביותר עם מספר הקורבנות הגבוה ביותר. ערך מורחב – גולניאדה החל מ-22 באפריל 1990, בכיכר האוניברסיטה, בבוקרשט נערכו במשך 53 ימים סדרה ארוכה של הפגנות ומחאות, שכונו "גולניאדה". מטרת ההפגנות הייתה להביא לקבלת התביעות של הכרזת טימישוארה ובעיקר סעיף 8 שלה, שתבע פסילתם של אקטיביסטים קומוניסטים וקציני סקוריטטה מהשתתפות בבחירות ברומניה לתקופה של שלוש מערכות בחירות לפחות. תביעות המפגינים לא התקבלו ובניגוד לרצונם השתתפו בבחירות, שנערכו ב-20 במאי 1990, מועמדים שהיו בעברם קומוניסטים בכירים. אחד מהם, יון איליאסקו, נבחר לנשיאות רומניה ברוב גדול ומפלגתו זכתה בבחירות לפרלמנט. O enigmă: 13-15 iunie 1990 (ברומנית) המינריאדות של שנת 1990 - דמוקרטיה תחת אלות (ברומנית) ערך זה הוא קצרמר בנושא רומניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
המוזיאון הארכאולוגי בעקבה

המוזיאון הארכאולוגי בעקבה (בערבית: متحف آثار إقليم العقبة) הוא מוזיאון לארכאולוגיה השוכן בעיר עקבה שבירדן. המוזיאון שוכן במבנה אשר שימש כארמונו של חוסיין בן עלי, מנהיג המרד הערבי, ואשר נבנה בשנת 1917. מצודת עקבה שוכנת בצמוד למבנה המוזיאון ממזרח, ובצידו המערבי מתנשא תורן הדגל הגבוה שעליו מונף דגל המרד הערבי. במוזיאון ארבעה חדרי תצוגה בהם מוצגים ממצאים נבטיים, רומיים, ביזנטיים ומוסלמים. נוסף על אלה אוצר המוזיאון ממצאים מהכנסייה העתיקה בעקבה ואת אבן המיל הראשונה בוויה טראיאנה נובה (Via Traiana Nova), היא דרך המלך, שעליה חקוקים שמו של הקיסר טראיאנוס והעובדה שסלל את הדרך מסוריה אל ים סוף. עוד מציג המוזיאון מטבעות זהב פאטימים, כיתובים של פסוקים מהקוראן אשר התנוססו במאה ה-9 מעל שער העיר המזרחי, ומוצגים נוספים ממצרים, אתיופיה, עיראק וסין. נכון ל-2017 הוא סגור לשיפוצים. מראה המוזיאון מכיוון מצודת עקבה. מאחוריו נראים מימי מפרץ אילת ותורן הדגל בעקבה אבן המיל הראשונה בוויה טראיאנה נובה ממצאים מאתר תל חוג'יירת אל-ע'וזלאן מדיה וקבצים בנושא המוזיאון הארכאולוגי בעקבה בוויקישיתוף [ דף המוזיאון] - באתר משרד התרבות הירדני (בערבית)
נדיה אטינגון-רייכרט

נדיה אֶטינגוֹן-רייכֶרט (28 באפריל 1903 – 11 בפברואר 1994) הייתה פסנתרנית ישראלית. נדיה אטינגון נולדה בעיר הפלך קייב שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה), בתם של אפרתינה (פניה) ואלתר אטינגון (בנו של גרשון אטינגון). את לימודי המוזיקה החלה בקונסרבטוריון של קייב, ואחר-כך למדה בלייפציג אצל רוברט טייכמילר (אנ') ובברלין אצל ארטור שנאבל. עם תום לימודיה החלה בקריירה של פסנתרנית קונצרטים והופיעה ברוסיה, גרמניה, אוסטריה, צרפת, אנגליה (שם עבדה עם הפסנתרן טוביאס מתאי (אנ')), קפריסין ולבנון. בשנת 1925 עלתה לארץ ישראל ופיתחה קריירה מוזיקלית, הן כפסנתרנית סולנית ברסיטלים ועם תזמורות והן בהרכבים קאמריים. כיהנה בתפקיד יושבת ראש אגודת האמנים למוזיקה בתל אביב. בשנת 1938 היא הייתה סולנית בקונצרט הראשון של אגודת חובבי המוזיקה. ביוני 1928 נישאה לישראל רייכרט, ממניחי היסודות לחקר החקלאות ומחלוצי המחקר הפיטופתולוגי בישראל, מראשוני מכון וולקני, פרופסור בפקולטה לחקלאות באוניברסיטה העברית בירושלים, וחתן פרס ישראל למדעי החיים (תשט"ו). הייתה נשואה לו עד מותו ב-1975. אטינגון-רייכרט נפטרה ב-1994. נקברה לצד בן-זוגה בבית העלמין קריית שאול. אחותה צלה נישאה לד"ר נפתלי כהן, שלימים התפרסם כסופר (בנו של ד"ר אליהו (אליאס) כהן ונכדו של ר' מיכל הכהן). בתם היא העיתונאית תקוה וינשטוק (אלמנתו של איש הספר ירוחם לוריא, נכדו של אהרן שלוש). הפסיכואנליטיקאי מקס אייטינגון היה קרוב משפחתה, והיא הייתה בקשר הדוק עמו. 'Etingon-Reichert, Nadia,' in: Who's who in Israel and in the work for Israel abroad, 1978, p. 121. מדיה וקבצים בנושא נדיה אטינגון-רייכרט בוויקישיתוף דוד תדהר (עורך), "נדיה אטינגון-רייכרט", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך י (1959), עמ' 3582 נדיה אטינגון-רייכרט באתר חברה קדישא ת"א–יפו. גרשון-שרגא אטינגון, באתר ראשונים פתח תקווה. תקוה וינשטוק, ‏מי אתה, ד"ר מקס אטינגון?, "חדשות בן עזר" 753, 21 ביוני 2012.
חדף זעיר

חדף זעיר (שם מדעי: Suncus etruscus) הוא מין חדף, היונק הקטן ביותר מבחינת משקל (עטלף דבורה קטן יותר באורך הגוף). החדף הזעיר משתייך לסוג Suncus במשפחת החדפיים השייכת לסדרת אוכלי חרקים במחלקת היונקים. החדף הזעיר פעיל בלילה וביום, כאשר ביום הוא נע במנהרות בסבך צמחייה. משקלו 1.4–2.1 גרם; אורך גופו 42–51 מילימטרים; ואורך זנבו 23–32 מילימטרים. אורך הזנב מהווה יותר ממחצית אורך הגוף בדרך כלל. בית הגידול האופייני לחדף הזעיר הוא אזור השפלה והעמקים, באקלים חמים יחסית, בעיקר בתוך צמחייה סבוכה. הוא אינו מצוי בהרים, מפני שטמפרטורת הסביבה הנמוכה אינה מאפשרת לו לאזן את חום גופו – הוא אינו יכול לשרוד בטמפרטורה הנמוכה מ-10 מעלות צלזיוס. תחום תפוצתו של החדף הזעיר משתרע בין דרום אירופה ועד סין ואפריקה (מלבד הסהרה). הוא נפוץ בכל ארץ ישראל, על אף שהוא נדיר יותר מהחדף הקטן. בשל ממדי גופו הזעירים, החדף הזעיר זקוק לכמויות אדירות של מזון – הוא צורך למעלה ממשקל גופו מדי יום. זאת בעיקר על מנת להגביר את רמת המטבוליזם בגופו. חילוף החומרים הגבוה מוביל ליצירת אנרגיית חום רבה, המפצה על התקררות גופו המהירה בשל היחס הגבוה מאוד בין שטח פנים לנפח בהשוואה ליצורים הומאותרמיים אחרים. הלב של החדף הזעיר פועם בקצב של 800 עד 1,200 פעמים בדקה (לשם ההשוואה, קצב ליבם של בני אדם הוא כ-70 פעימות בדקה). מדיה וקבצים בנושא חדף זעיר בוויקישיתוף חדף זעיר, באתר ITIS (באנגלית) חדף זעיר, באתר NCBI (באנגלית) חדף זעיר, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) חדף זעיר, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) חדף זעיר, באתר GBIF (באנגלית) חדף זעיר באתר הרשימה האדומה של IUCN ערך זה הוא קצרמר בנושא יונקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נתן (אוניית מעפילים)

נתן הייתה אוניית מעפילים שאורגנה על ידי אנשי המוסד לעלייה ב' של "ההגנה". האונייה הפליגה פעמיים אל חופי ארץ ישראל. נבנתה בשנים 1944 עד 1945, כאוניית משא עשויה עץ; מנוע דיזל מדגם מאן (Mann); שמה הקודם היה "נטונו" ("Nettuno"). נרכשה בברלטה באיטליה, על ידי אנריקו לוי עבור המוסד לעלייה ב' במטבעות זהב, שהביא דני שטרן מיחידה 544 של הצבא הבריטי. האונייה נרשמה על שם נסים ג'ורג'ו, יהודי איטלקי מליוורנו, שנתן ייפוי כוח לקרלו מנארה, סוכן אוניות מקומי. צוות ההכנה להפלגה כלל את אנשי המוסד לעלייה ב' וחיילים יהודים מיחידה 544 ומיחידת תובלה 468 של הצבא הבריטי. החיילים הביאו מזון, דלק מזוט ושמן, מצפן ומפות ימיות להפלגה. רב החובל של האונייה היה מינרוויני, ולצדו צוות ימאים איטלקים, בהם מכונאי, וכולם איטלקים. מפקד האונייה היה יוסף לנדאור ולצדו מיקי האפט. בשל החיפזון בהכנות, לא נלקחו מכשירי קשר. נעשה ניסיון להפגיש את "נתן" עם "דלין", כדי לקבל ממנה מכשיר קשר וגדעוני, אך לא צלחו. 73 המעפילים, רובם ככולם ניצולי השואה, נאספו באיטליה על פי מפתח מפלגתי; בהם חברי הארגונים "הפועל המזרחי" - 9, "חבר הקבוצות" - 17, "השומר הצעיר" - 14, "הקיבוץ המאוחד" - 23, "החטיבה" - 5, "הנוער הציוני" – 7, ועוד 5 בני אדם. הם הגיעו ברגל וברכב אל נמל בארי בדרום איטליה, שבו עגנה האונייה, והועלו בחשאי. "נתן" הפליגה ב-27 באוגוסט 1945 בשעה 03:00. האונייה לא נתגלתה, ולא היה כל ליווי או עימות עם הבריטים. לאחר הגיעה לחופי הארץ פונו המעפילים ליישובים שונים. האונייה והמלווים חזרו לאיטליה ועימם הפליגו שליחים נוספים, וכן הועמס ציוד. רב החובל וצוות הימאים היו איטלקים. מפקד האונייה היה איש הפלי"ם ישראל רותם (בן-יצחק) ולצדו איש "קבוצת הנקם" של אבא קובנר (שמו לא ידוע) והגדעוני יחזקאל שטרן מקיבוץ עין השופט. הם היו מציודים במכשיר קשר מספר 19, מתוצרת בריטניה. השתתפו בה 73 מעפילים, שנבחרו על פי מפתח מפלגתי: "הקיבוץ המאוחד" - 17, "השומר הצעיר" - 13, "הנוער הציוני" - 11, "חבר הקבוצות" - 17, "הפועל המזרחי" - חמישה, בודדים - עשרה, מהם 46 גברים ו-24 נשים. נאספו באזור בארי בשתי משאיות צבאיות. עלייתם לסיפון האונייה התבצעה בחשאי. חיילים יהודים מיחידת תובלה 468 של הצבא הבריטי סייעו בציוד ומזון. הפליגה ב-24 בספטמבר 1945 בשעה 03:00 בקירוב מנמל מונופולי באיטליה. פעמיים בדרך היו סערות, והאונייה תפסה מחסה. הנתיב מבארי כלל שיט לאורך חופי כרתים מצפון, סקרפנטו ומערב קפריסין. ב-30 בספטמבר נמסר כי האונייה נמצאת דרומית לכף פאפוס בקפריסין. לפי התוכנית היעד היה חוף שפיים, בחוף יידלק פנס, והסימן בלב ים עד שיתחלף ללבן. פנס אדום וחמישה נצנוצים פירושם שיש סירות. ב-1 באוקטובר הגיע דו"ח אחרון על הימצאותה במרחק 18 מייל מול חוף נתניה. המעפילים ירדו בשלום אל חוף שפיים, בשלוש סירות, כל אחת עם 15 בני אדם. המעפילים נשלחו אל היישובים שהוכנו להם. בדרכה חזרה לאיטליה, האונייה לקחה עמה 15 שליחים, ימאים וגדעונים. היא הפליגה חזרה דרך כף פאפוס בקפריסין, לכיוון רודוס. בנמל בארי נעצרה על ידי השלטונות האיטלקים. היא הוסגרה לשלטונות בידי סוכן האוניות מנארה, בעקבות סכסוך כספי עם אנשי המוסד לעלייה ב'. ייתכן גם כי הבריטים, שידעו כבר על מבצעי העפלה שנעשו בעזרת אוניות, ביקשו מהאיטלקים לתפוס אותה. לאחר מכן, נמכרה הספינה לבעלים אחרים על ידי מנארה. "נתן א'", באתר עמותת חיל הים "נתן ב", באתר עמותת חיל הים נתונים והיסטוריה של ספינת "נתן א'" באתר עמותת חיל הים