ג'ורג' בנדר

ג'ורג' הריסון בנדר (באנגלית: George Harrison Bender‏; 29 בספטמבר 1896 – 18 ביוני 1961) היה פוליטיקאי אמריקאי רפובליקני מאוהיו. הוא שירת בבית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1939 עד 1949 ו-1951 עד 1954. הוא גם כיהן בסנאט האמריקני מ-1954 עד 1957. ג'ורג' נולד ב-29 בספטמבר 1896 בקליבלנד למהגרים הצ'כים ג'וזף בנדר, עובד בג'נרל אלקטריק, ואנה סירובה (1866–1933). אנה נולדה ב-Fryšava pod Žákovou horou ליאן שר ואנה סלמובה, הוטבלה תחת הכנסייה הקלוויניסטית הרפורמית ההלווטית בנובה מסטו נה מורב. בנדר למד בתיכון ווסט קומרס, וסיים את לימודיו ב-1914. בנדר היה ממוצא צ'כי. עם עניין מוקדם בפוליטיקה, בגיל 15, הוא אסף 10,000 חתימות על עצומה שעודדה את הנשיא לשעבר תאודור רוזוולט להתמודד על הנשיאות בבחירות 1912. בנדר הציג את העצומה בפני רוזוולט באופן אישי וקיבל תגמול כאשר רוזוולט כתב לו חדשות על מועמדותו למועמדות הרפובליקנית לנשיאות, זמן קצר לפני שהוכרזה בפומבי. ב-1916 שימש בנדר כציר לוועידת המפלגה הפרוגרסיבית, שהצביעה בעד פיזור במקום למנות מועמד משלה לנשיאות. במהלך הבחירות בנובמבר, בנדר פעל למען מועמדי המפלגה הרפובליקנית. האוריינטציה המפלגתית המשתנה שלו שיקפה את השסעים הפנימיים בין הרפובליקנים "הפרוגרסיביים" ל"המשמר הישן" מ-1912 עד 1916. ב-1920 נישא לעדנה אקהרדט; היו להם שתי בנות. במהלך חייו והקריירה הפוליטית שלו, בנדר החזיק בשורה של עבודות והחל במספר מיזמים עסקיים כדי לפרנס את משפחתו. הקריירה העסקית שלו כללה קדנציות כמנהל פרסום בחנות כלבו, מנהל אצטדיון קליבלנד ובעל עסק מתחיל, חברת הביטוח בנדר. עם זאת, הפוליטיקה נותרה העניין האמיתי היחיד שלו. ב-1920, כרפובליקני, הוא הפך לאדם הצעיר ביותר שזכה במושב בסנאט של אוהיו עד אז. הוא כיהן עד 1930, אולם הייתה לו השפעה מוגבלת. הוא דחף ללא הצלחה להכנסת כהונת מורים. בתחילה הוא היה תומך נלהב בחוק היובש, אולם שינה את גישתו לאחר שהמשטרה קיבלה טיפ אנונימי ופשטה על ביתו בחיפוש אחר משקאות חריפים. הם לא מצאו דבר, אבל בנדר התנגד בתוקף לאיסור האלכוהול. ב-1934 ייסד את כתבי העת "הלאומי הרפובליקאי" ו"הרפובליקני באוהיו", שאותם גם ערך ופרסם. לאחר שהפסיד ארבע מרוצי בחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1930, 1932, 1934 ו-1936, הוא זכה לבסוף ב-1938. הוא נבחר מחדש עד 1948, שנת בחירות דמוקרטית. הוא זכה במושב שוב ב-1950 ושמר עליו לארבע שנים נוספות. כמתנגד נחרצות למדיניות החוץ והפנים של הנשיא פרנקלין רוזוולט, בנדר ניסח את ביקורתו בכתבה הפולמוסית "האתגר של 1940" (1940). ההיבטים היחידים באג'נדה של רוזוולט שנמלטו מהצנעתו של בנדר היו כמה תוכניות ניו דיל הומניטריות, בעיקר מינהל קידום העבודות, שהוא קיבל רק כצעד זמני. עם תחילת המלחמה הקרה לאחר 1945, בנדר התנגד לתוכנית מרשל ולדוקטרינת טרומן. הוא לא הטיל ספק בנחיצות לעזור למדינות אירופה שנחרבו מהמלחמה, אבל הוא לא הסכים עם הרעיון שממשלת ארצות הברית צריכה לקחת חלק ישיר בתעלת הסיוע. הוא טען שסיוע להתאוששות אירופית צריך להגיע דרך האו"ם או ארגוני סיוע פרטיים. הוא גם התנגד בתוקף לסיוע ליוון ולטורקיה, שבהן ההשפעה הבריטית הייתה חזקה, בהנחה שהמעורבות של ארצות הברית באזור רק סיפקה את "הצרכים של אימפריה בריטית מתמוטטת" אך לא הועילה לארצות הברית. המוניטין שלו כנאמנות מפלגתית חזקה הביא את בנדר לתפקיד המארגן של מועמדותו של הסנאטור מאוהיו רוברט א. טאפט למועמדות לנשיאות בוועידות הרפובליקניות הלאומיות של 1948 ו-1952. תפקידו הציבורי כלל ארגון בידור מוזיקלי, ניצוח שירה, הנחיית הפגנות וצלצול בפעמוני פרות. תעלוליו הקומיים לעיתים קרובות הובילו לבדיחות רבות ומזלזלות באופן בלתי הוגן, שכן יריביו כינו אותו במהירות "הנסיך הליצן". הלעג הזה לא הפחית מהעובדה שהוא נשאר דמות פוליטית רצינית ומשפיעה. בנדר היה בסרט חדשות מפורסם משנת 1952, שנאם בפני התכנסות של למעלה מ-15,000 אנשים באודיטוריום הציבורי של קליבלנד מיד לאחר שריצ'רד ניקסון נשא את נאומו המצליח בטלוויזיה של צ'קרס. בנדר ביקש מהקהל להראות אם זה בשביל ניקסון והתקבל בתשואות רועמות של תמיכה. לאחר מותו של טאפט ב-1953, בנדר ניצח בקושי בבחירות למושב הפנוי בסנאט וכיהן בשנתיים הנותרות של כהונתו. תומך מושבע של הנשיא דווייט אייזנהאואר, בנדר תמך בעקביות הן ביוזמות המפלגה הרפובליקנית והן ביוזמות הנשיאותיות. דעותיו המוקדמות יותר של הבידוד התרככו במידה ניכרת, וכעת הוא אישר מעורבות ישירה יותר של ארצות הברית בחו"ל, כולל סיוע למדינות האימפריה הבריטית לשעבר. עם זאת, בנדר הצטרף עם שני עמיתים רפובליקנים ושלושה דמוקרטים בהצבעה בעד הצעה לדחייה לחמש דקות בסוף יולי 1956, שהסתכמה בהצבעה בעד העלאת חוק זכויות האזרח להצבעה בבית הנבחרים, וגם, ברמה מסוימת, מרד נגד זכויותיהם של מנהיגי המפלגה. בשנת 1956, הוא איבד את מושב הסנאט שלו למושל פרנק לאושי, דמוקרט פופולרי. לאחר מכן עבד בנדר כעוזר מיוחד למזכיר הפנים מיוני 1957 עד מאי 1958 ופעל למען שילובה של אלסקה כמדינה ה-49. בשנת 1958, ג'ימי הופה שכר את בנדר לשמש כיו"ר ועדה לחקירת סחטנות ב־Teamsters. לאחר שמונה ליושב ראש הוועדה בת שלושה אנשים. בנדר המשיך באופן עצמאי לשלוח מכתב טופס לכל מקומי של Teamster בארץ. המכתב ביקש מהפקידים המקומיים לספק מידע על "כל בריתות סחטנות או גנגסטרים" שהם עשויים להיות מודעים לה בתוך יחידות המשנה של Teamster בהתאמה. בדצמבר 1958, עם סיום המחקר שלו על המקומיים, דיווח בנדר מראש להופה שהוא מצא את האחים הבינלאומיים של Teamster "נקיים משחיתות". שני עמיתיו של הסנאטור לשעבר בנציבות התנערו כמעט מיד מכל אחריות לממצא זה. בנדר המשיך את "החקירה" שלו באותה מידה של אינטנסיביות עד תחילת מאי 1959 וגבה מה-Teamsters שכר והוצאות אדירים של 58,636.07 דולר עבור מאמציו. הקריירה הפוליטית שלו התעננה בסופו של דבר על ידי האשמות על שחיתות בקשרים שלו עם Teamsters. הוא הואשם בצמצום חקירה של הארגון ב-1956 לאחר שקיבל תרומה של 40,000 דולר לקמפיין. הוועדה הנבחרת של הסנאט של ארצות הברית לפעילויות לא נאותות בעבודה ובניהול בדקה את ההאשמות בסתיו 1958, אך לא המליצה על פעולות. בעדותו במהלך הדיונים עם הסנאטור בארי גולדווטר, הגן בנדר על התנהגותו: "כשאתה מתמודד לתפקיד, אתה חייב לקבל את הקולות של המכובסים והלא-רחוקים גם כן. אם חתולים וכלבים היו יכולים להצביע הייתי לוחץ את ידיהם. אוֹתָם." לאחר מכן הוא הפסיד הן בהצעה של 1960 להיות ציר בוועידה הלאומית הרפובליקנית והן בקמפיין של 1961 לתפקיד חבר ועדת המחוז הרפובליקני. לאחר פרישתו הוא נסוג לביתו בצ'גרין פולס, פרבר של קליבלנד, שם מת ב-18 ביוני 1961. הוא נקבר בבית הקברות קנולווד במייפילד הייטס, אוהיו. מדיה וקבצים בנושא ג'ורג' בנדר בוויקישיתוף ג'ורג' בנדר, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית)