הצי הרוסי הקיסרי

הצי הרוסי הקיסרי היה הצי המלחמתי של האימפריה הרוסית משלהי המאה ה-17 ועד סופה של הקיסרות ב-1917 וייסוד ברית המועצות. ב-1636, בתקופת שלטונו של הצאר מיכאיל הראשון (מיכאיל פיודורוביץ' רומנוב), הושקה אוניית המלחמה התלת-תורנית הראשונה שנבנתה ברוסיה עצמה. את האונייה בנו בבלחנה (Балахна) חרשי-אוניות דנים מהולשטיין (Holstein) על פי תוכניות אירופיות ושמה נקרא "פרידריך". בהפלגת הבתולים שלה בים הכספי נקלעה האונייה לסערה וטבעה. במלחמת רוסיה-שוודיה, 1658-1656 לכדו כוחות רוסיים את המבצרים השוודיים בדונאבורג (Dünaburg) ובקוקנהאוזן (Kokenhausen) שעל נהר דווינה המערבית. שם המבצר בקוקנהאוזן שונה ל"צארביץ'-דמטרייב" (Царевич Дмитриев), ובו הקים הבויאר אפנסי אורדין-נאשוקין (Афанасий Ордин-Нащокин) מספנה והחל לבנות ספינות לשיט בים הבלטי. ברם, ב-1661, על פי תנאי חוזה קרדיס (Cardis), התחייבה רוסיה להחזיר לשוודיה את השטחים שכבשה מידיה ולהשמיד את כל האוניות שבנתה במספנת צארביץ'-דמטרייב. הבויאר אורדין-נאשוקין לא התאבל זמן רב על המפלה, אלא הפנה את מרצו אל נהר הוולגה ואל הים הכספי. באישורו של הצאר הביא בוני-אוניות הולנדיים אל העיירה דדינובו (Дединово), השוכנת סמוך למפגש הנהרות וולגה ואוקה (Ока́). בניית האוניות במקום זה החלה בחורף 1667. בתוך שנתיים הושלמה בנייתם של ארבעה כלי שיט: אונייה הנושאת 22 תותחים, ששמה נקרא "אורל" (Орёл, "נשר"), ושלוש ספינות קטנות יותר. ה"פרדריק" חסרת-המזל הייתה כלי שיט הולשטייני; ה"אורל", לעומתה, הייתה אוניית המפרשים התלת-תורנית הרוסית הראשונה, אך גם גורלה לא שפר. היא נפלה באסטרחן לידי קוזאקים מורדים בהנהגת סטפן ראזין. הקוזאקים שדדו את ה"אורל" ונטשוה כשהיא שקועה למחצה בשפך הנהר וולגה. במהלך המאה ה-17 הפליגו סוחרים רוסיים וקוזאקים בקוצ'ים בים הלבן, חקרו את הנהרות לנה, קולימה ואינדיגירקה (Индиги́рка) והקימו יישובים במעלה הנהר אמור. הנודע ביותר מבין מגלאי ארצות אלה הוא סמיון דז'נייב (Семён Ива́нович Дежнёв), שהפליג ב-1648 באוקיינוס הקרח הצפוני למלוא אורכה של רוסיה של ימינו. לאחר שהקיף את חצי האי צ'וקוטקה, עבר דז'נייב דרך ים ברינג והפליג אל האוקיינוס השקט. צי קבע רוסי הוקם לראשונה בתקופת שלטונו של פיוטר הגדול. ב-1696, במהלך מערכות אזוב נגד הטורקים, הפעילו הרוסים לראשונה 2 אוניות קו, 4 ספינות הבערה, 23 גליאות ו-1300 סטרוגי (стругы), שנבנו בנהר וורונז' (Воро́неж). לאחר כיבוש מבצר אזוב (Азо́в) עיינו הבויארים חברי הדומה בדוח שחיבר הצאר על העימות הצבאי, וב-20 באוקטובר 1696 אישרו את ההחלטה להתחיל בבניית צי מלחמתי. יום זה נחשב כיום ההולדת הרשמי של הצי המלחמתי הרוסי הסדיר. במהלך המלחמה הצפונית הגדולה (1700-1721), הקימו הרוסים את הצי הבלטי. הצי הורכב מספינות משוט שנבנו בכמה מספנות בשפכי הנהרות סיאס (Сясь), לוגה (Луга) ואולונקה בשנים 1702–1704. כדי שיוכלו להגן על החופים שכבשו ולתקוף את קווי הקשר הימיים של האויב בים הבלטי, הקימו הרוסים גם צי אוניות מפרשים, שחלקן נבנו ברוסיה והאחרות נקנו בחו"ל. בשנים 1703–1723 נמצא הבסיס הראשי של הצי הבלטי בסנקט פטרבורג (Санкт-Петербу́рг) ואחר כך בקרונשטאדט (Кроншта́дт). בתחילה הוטלה האחריות לבניית האוניות על ה"וולדימירסקי פריקאז" (Владимирский приказ), אך מאוחר יותר הועבר התפקיד לידי משרד האדמירליות, ה"אדמירלטיסקי פריקאז" (Адмиралтейский приказ). קציני הצי באו מקרב האצולה הרוסית והמלחים גויסו מקרב העם. ילדי האצילים חונכו בבית הספר למדעי המתמטיקה והנווטות שנוסד ב-1701. לעיתים קרובות נשלחו צוערים לארצות שמעבר לים כדי להתאמן בציים זרים. כמו כן היה נהוג לשכור נתינים זרים לשירות בצי הרוסי. ב-1718 הוקמה מועצת האדמירליות (Адмиралтейств-коллегия), הגוף בעל הסמכות הגבוהה ביותר בענייני הצי ומקום מושבו היה בבניין האדמירליות בסנקט פטרבורג. בשנת 1722 כלל הצי הרוסי 130 אוניות מפרשים, ובהן 36 אוניות קרב, 9 פריגטות, 3 שנייבות (шнява, דו-תורנית קלה ששימשה לסיור ולהעברה מהירה של ידיעות), 5 ספינות הרעשה ו-77 ספינות עזר. צי ספינות המשוט מנה 396 כלי שיט ובהם 253 גליאות וגליאות-למחצה (המכונות "סקמפאביי" (скампавеи) ו- 143 בריגניות. כלי השיט הללו נבנו ב-24 מספנות שונות, ובהן המספנות בוורונז', קזן, פרלסלבל (Пересла́вль), ארכנגלסק, אולונץ (Олонец), סנקט פטרבורג ואסטרחן. עקרונות הארגון של הצי המלחמתי, שיטות ההדרכה והאימונים ותורת הלחימה נוסחו כולם בצ'ארטר של הצי (1720) בהסתמך על הניסיון הימי של ציים זרים. פיוטר הגדול, פיודור אפרקסין (Фёдор Матвеевич Апраксин), אלכסיי סניאבין (Алексей Сенявин), נאום סניאבין (Наум Акимович Сенявин), מיכאיל גוליצין (Михаил Голи́цын) ואחרים נחשבים כמניחי היסודות לתורת הלוחמה הימית הרוסית. את העקרונות המרכזיים של הלוחמה הימית הוסיפו ופיתחו גריגורי ספירידוב (Григорий Андреевич Спиридов), פיודור אושקוב ודמיטרי סניאבין במהלך המאה ה-18. הצי הרוסי צירף ברצון לשורותיו קצינים זרים, כמו אדמירל תומאס גורדון, סקוטי שקיבל את הפיקוד על הצי הבלטי. הצי הרוסי הלך והתחזק במחצית השנייה של המאה ה-18 כפועל יוצא של מדיניות חוץ אקטיבית והמלחמות עם האימפריה העות'מאנית על השליטה בים השחור. במלחמת רוסיה-טורקיה, 1774-1768, שיגרה רוסיה בפעם הראשונה שייטות מהים הבלטי אל זירת לחימה מרוחקת. אחת השייטות, בפיקוד אדמירל ספירידוב, השמידה את הצי הטורקי בקרב צ'סמה ב-1770 והעניקה לרוסיה את השליטה בים האגאי. שנה אחר כך, ב-1771, כבש צבא רוסי את חופי מצר קרץ' (Керчь) ואת מבצרי קרץ' ויניקאלה (Еникале). לאחר שהתקדמו אל הדנובה, הקימו הרוסים את שייטת הדנובה לשמירה על שפך הנהר. ב-1773 הפליגו ספינות שייטת אזוב (שהוקמה מחדש ב-1771) אל הים השחור. המלחמה הסתיימה בניצחון רוסיה, והיא זכתה בחופי ים אזוב ובחלק מחוף הים השחור בין הנהרות בוג ודניסטר. חצי האי קרים הפך למדינת חסות רוסית וב-1783 סופח לרוסיה. באותה שנה הוכנסה לשירות פעיל, בנמל חרסון (Херсон), אוניית-הקרב הראשונה של צי הים השחור. במקביל החלו עבדות בנייה בעיר סבסטופול שהיה אמור להיות הבסיס הראשי של צי הים השחור החדש. במחצית השנייה של המאה ה-18 וראשית המאה ה-19 היה הצי המלחמתי הרוסי השלישי בגודלו בעולם אחרי ציי בריטניה וצרפת. צי הים השחור כלל 5 אוניות-קרב ו-19 פריגטות (1787), בצי הים הבלטי היו 23 אוניות-קרב ו-130 פריגטות (1788). בראשית המאה ה-19 כלל הצי הרוסי הקיסרי מלבד ציי הים הבלטי והים השחור גם את שייטת הים הכספי, שייטת הים הלבן ושייטת אוחוצק (Охо́тск). ב-1802 הוקם משרד הכוחות הימיים המלחמתיים, וב-1815 שונה שמו ל"משרד הימייה". ב-1826 בנו הרוסים את ספינת הקיטור החמושה הראשונה שלהם, "איז'ורה" (Ижора). היא הונעה על ידי מנוע קיטור בהספק 100 כוחות סוס וחומשה ב-8 תותחים. ב-1836 הושקה פריגטת המשוטה הראשונה של הצי הרוסי ושמה "בוגטיר" (богаты́рь); הדחקה היה 1340 טון, הספק מנועה 240 כוחות סוס, חימושה – 28 תותחים. בין השנים 1803 ו-1855 יצאו ספנים רוסיים ל-40 הפלגות ארוכות והפלגות סביב העולם, ונטלו חלק חשוב במחקר הגאוגרפי של המזרח הרחוק והאוקיינוס השקט. בשל התפתחותה הטכנולוגית והכלכלית האיטית, פיגרה רוסיה במחצית הראשונה של המאה ה-19 אחר מדינות אירופה האחרות בבניית אוניות קיטור. בפרוץ מלחמת קרים ב-1853 כללו ציי הים הבלטי והים השחור ושייטות ארכנגלסק, הים הכספי וקמצ'טקה סך 40 אוניות-קרב, 15 פריגטות, 24 קורבטות ובריגים, 16 פריגטות קיטור וכלי שיט קטנים יותר. מניין המלחים והקצינים בציים עמד על כ-91,000 איש. חרף גודלו הייתה לשיטת הצמיתות הריאקציונית השפעה הפוכה על התפתחותו של צי המלחמה הרוסי. הדבר אפיין במיוחד את הצי הבלטי, שנודע בתרגילי הסדר הקשוחים שלו. הודות לאדמירלים מיכאיל לאזארב, פאבל נחימוב, ולדימיר קורנילוב וולדימיר איסטומין אומנו מלחי צי הים השחור בתורת הלוחמה הימית והוטמעו בהם המסורות הצבאיות של הצי הרוסי שנוצרו בזמנו של אדמירל אושאקוב. קרב סינופ ב-1853 היה דוגמה לאומץ הלב והגבורה של מלחי צי הים השחור ולחידושים הטקטיים של נחימוב. נחישותם של המלחים הרוסיים באה לידי ביטוי גם במהלך המצור על סבסטופול ב-1854–1855, עת השתמשו בכל האמצעים שברשותם כדי להגן על בסיסם מן היבשה והים כאחד. ברם, על פי תנאי חוזה פריז נשללה מרוסיה הזכות להחזיק צי מלחמתי בים השחור. בשנות השישים של המאה ה-19 איבד צי המפרשים הרוסי את חשיבותו ואוניותיו הוחלפו בהדרגה על ידי אוניות קיטור. לאחר מלחמת קרים החלה רוסיה בבניית אוניות מטיפוס חדש כמו אונייה מחופת שריון ויחידת תותחים צפה. לכלי שיט אלה היו תותחים כבדים ושריון עבה, אך הם לקו בכשירות השיט, המהירות וטווח ההפלגה. ב-1861 בנו הרוסים את ספינת התותחים המשוריינת הראשונה העשויה כולה פלדה – "אופיט" (Опыт), וב-1869 החלו לבנות את אחת מאוניותיהם המשוריינות המתאימות לשייט באוקיינוס – "פיוטר וליקיי" (Пётр Великий). הצי הרוסי הקיסרי הוסיף לצמוח בעשורים האחרונים של המאה ה-19, ונעשה לשלישי בגודלו לאחר ציי בריטניה וצרפת. מי שהאיץ את גידולו של הצי היה הצאר ניקולאי השני, שהושפע מכתביו של התאורטיקן הימי האמריקני אלפרד תייר מהן. התעשייה הרוסית גדלה אומנם, אך לא בשיעור שאיפשר לה לענות על צורכי הצי, ולכן אחדות מן האוניות נבנו בצרפת, גרמניה, ארצות הברית ודנמרק. לארכיטקטים הימיים הצרפתיים הייתה השפעה ניכרת על עיצוב המבנה של אוניות המלחמה הרוסיות. בסוף המאה ה-19 הוקמה חברת דוברופלוט שרכשה אוניות מתרומות ובמידת הצורך הם שימוש לחיזוק הצי. בין המלחמות הם היו אוניות סוחר לכל דבר. בליל ה-8 בפברואר 1904 הנחית הצי היפני בפיקודו של אדמירל היהאצ'ירו טוגו התקפת פתע של טורפדות על האוניות הרוסיות בפורט ארתור, והסב נזק רב לשתי אוניות מערכה רוסיות. ההתקפות התפתחו בבוקר שלמחרת לקרב המכונה קרב פורט ארתור. לאחר הקרב התחוללו כמה התנגשויות ימיות חסרות הכרעה, במהלכן לא הצליחו היפנים להשמיד את הצי הרוסי בשל איום תותחי החוף והרוסים נאלצו לעזוב את הנמל ולצאת לים הפתוח, במיוחד לאחר מות אדמירל סטפאן מקארוב ב-13 באפריל 1904. לאחר ההתקפה על פורט ארתור ניסו היפנים לחסום את הכניסה לנמל ולשלול מן הרוסים את השימוש בו. בליל ה-13–14 בפברואר הם הטביעו בנתיב המים העמוקים המוליך לנמל כמה אוניות קיטור שמולאו בבטון, אך האוניות שקעו לעומק רב מדי והפעולה לא צלחה. ניסיון נוסף לחסום את הכניסה לנמל עם אוניות מחסום (blockships), בליל 3–4 במאי, גם הוא נכשל. במרץ נטל אדמירל-משנה מקארוב הנמרץ את הפיקוד על השייטת הפסיפית הראשונה של הצי הרוסי, ומיד פתח בהכנות לפריצת ההסגר היפני על הנמל. אותו זמן החלו שני הצדדים להשתמש בלוחמת מוקשים התקפית וזרעו מוקשים זה בנמלי יריבו. הייתה זו הפעם הראשונה בתולדות הלוחמה הימית בה נעשה שימוש התקפי במוקשים ימיים. עד לזמן זה שימשו מוקשים למטרות מגנניות טהורות כמו הבטחת נמלים מפני חדירת אוניות אויב. יעילותה של טקטיקת המיקוש ההתקפי היפנית הוכחה ב-12 באפריל 1904, כאשר שתי אוניות מערכה רוסיות, אוניית הדגל פטרופבלובסק ו"פובדה", נכנסו לשדה מוקשים יפני ליד פורט ארתור ונפגעו. "פטרובפבלובסק" טבעה לאחר כשעה, בעוד את "פובדה" נאלצו לגרור חזרה לפורט ארתור לשם תיקונים נרחבים. מקארוב מת באונייה "פטרופבלובסק" לאחר שבחר לרדת עימה תהומה. הרוסים, שלמדו מיריביהם את שיטות המיקוש ההתקפי, לא טמנו את ידם בצלחת. ב-15 במאי 1904 פיתו שתי אוניות מערכה יפניות, את "יאשימה" (Yashima) ו"הטסוסה" (Hatsuse), להיכנס לשדה מוקשים אותו הניחו ליד פורט ארתור. השתיים פגעו לפחות בשני מוקשים, "יאשימה" טבעה בתוך דקות ספורות ועימה 450 מלחים, בעוד "הטסוסה" ירדה למצולות שעות אחדות לאחר מכן בעודה נגררת. הצי הרוסי ניסה לפרוץ לו דרך החוצה מפורט ארתור אל ולדיבוסטוק, אך יורט והובס בקרב הים הצהוב. שרידי הצי הרוסי נשארו מסוגרים בפורט ארתור, שם הוטבעו בזו אחר זו על ידי תותחי הצבא הצר על העיר. הניסיונות להסיר את המצור היבשתי גם הם נכשלו, ולאחר קרב ליאויאנג בסוף אוגוסט נסוגו הרוסים אל מוקדן (Mukden, שן-יאנג). פורט ארתור נפלה לבסוף ב-2 בינואר 1905, לאחר סדרת התקפות אכזריות ומרובות-נפגעים. עוד בשנה הקודמת עשו הרוסים הכנות לתגבור הצי בפורט ארתור, ושיגרו את שייטת הים הבלטי בפיקודו של אדמירל זינובי רוז'סטבנסקי סביב כף התקווה הטובה אל אסיה. ב-21 באוקטובר 1904, בעודה חולפת על פני דוגר בנק (Dogger Bank), כמעט וחוללה השייטת הבלטית מלחמה עם בריטניה (שהייתה בעלת ברית ליפן אך נייטרלית במלחמה זו), לאחר שאוניותיה ירו על ספינות דיג בריטיות אותן זיהו בטעות כספינות טורפדו. אדמירל טוגו, שידע על הפלגת השייטת הבלטית והתקדמותה, התכונן להתנגש בה קודם שתגיע אל ולדיווסטוק. הוא יירט את אוניות הרוסים במצר צושימה בין קוריאה ויפן, ובקרב צושימה, 27-28 במאי 1905, הצי היפני החדיש יותר, הנחות מספרית אך עם אוניות מהירות שוט ותותחים ארוכי טווח, הפגיז את הצי הרוסי ללא רחם והשמיד את כל שמונה אוניות המערכה שלו. ערך מורחב – המרד על אוניית הקרב פוטיומקין אחד האירועים החשובים בצי הרוסי בשנת 1905 היה המרד על אוניית הקרב פוטיומקין. מרד זה, שפרץ ב-14 ביוני 1905 היה חלק ממהפכת 1905 ונחשב לאחר מכן כשלב מקדים למהפכת 1917. לאחר המפלה במלחמת רוסיה–יפן ירדה רוסיה מן המקום השלישי למקום השישי ברשימת המעצמות הימיות. הצאר הקים את מיניסטריון הצי המלחמתי ואת המטה הכללי של הצי ב-1906. תוכנית הרחבה שאפתנית של הצי הונחה לפני הדומה ב-1907 וב-1908 אך נדחתה. משבר בוסניה של 1909 חייב חשיבה מחודשת, בעקבותיה חוזק הצי הבלטי באוניות מערכה מסוג דרדנוט, בסיירות ובמשחתות חדשות. עקב החרפת היחסים עם האימפריה העות'מאנית תוגבר גם צי הים השחור באוניות חדשות, כולל אוניות המערכה מסדרת אימפרטריצה מריה. סך ההוצאה של רוסיה על הצי המלחמתי בשנים 1906–1913 הייתה 519 מיליון דולר, והיא ניצבה במקום החמישי לאחר בריטניה, גרמניה, ארצות הברית וצרפת. בתקופה זו נקלטו בצי 16 אוניות חדישות. כשפרצה מלחמת העולם הראשונה, הוחרמו האוניות והמכונות שנבנו בגרמניה. הציוד שנבנה בבריטניה סופק באיחור או הופנה לטובת המאמץ המלחמתי של בנות הברית. הצדדים הנצים העיקריים בים הבלטי היו ציי גרמניה ורוסיה; צוללות בריטיות אחדות, שנכנסו אל הים הבלטי דרך מצרי קטגאט (Kattegat), סייעו לרוסים, ובהן הצוללת E9 בפיקוד מקס הורטון (Max Horton). מאחר שהצי הגרמני היה גדול וחדיש יותר, ורבות מאוניות צי הים הפתוח (Hochseeflotte) שלו יכלו לשוט בנקל אל הים הבלטי דרך תעלת קיל כשהים הצפוני היה רוגע, נועד לצי הרוסי תפקיד מגנני בעיקר; לכל היותר תקפו האוניות הרוסיות שיירות ימיות שעשו דרכן בין גרמניה ושוודיה או זרעו שדות מוקשים להגנה. הצוללות הרוסיות והבריטיות פגעו בספנות המסחרית הגרמנית שהפליגה בין שוודיה וגרמניה. מאחר ששני הצדדים השתמשו בלוחמת מוקשים מגננית והתקפית בהיקף נרחב, מילאו הציים תפקיד מוגבל בחזית המזרחית. הגרמנים הנחיתו שתי התקפות ימיות גדולות על מפרץ ריגה. ההתקפה שנערכה באוגוסט 1915 נכשלה אך זו של אוקטובר 1917 נחלה ניצחון; האיים במפרץ (מבצע אלביון) נכבשו על ידי הגרמנים, והם אף תקפו ופגעו באוניות רוסיות שהפליגו מן העיר ריגה (קרב מון סאונד), אשר נפלה לידיהם זמן קצר קודם לכן. במרץ 1918, בעקבות המהפכה הרוסית וחוזה ברסט-ליטובסק, נעשה הים הבלטי לאגם גרמני, ושייטות גרמניות העבירו כוחות צבא אל פינלנד שזכתה זה לא כבר בעצמאות ולכיבוש חלק נרחב של רוסיה, כיבוש שנפסק רק משהובסו צבאות גרמניה בחזית המערבית. הרוסים פינו את אוניות הצי הבלטי מנמלי הלסינקי וטאלין והעבירו אותן אל קרונשטאדט במרץ 1918. הים השחור נשלט על ידי הרוסים והאימפריה העות'מאנית, אך הצי הרוסי נהנה בו מעליונות. בסיס הצי היה בסבסטופול, ובראשו עמדו מפקדים מנוסים: אדמירל אברהרדט ואדמירל קולצ'ק. המלחמה בים השחור החלה באוקטובר 1914, לאחר שאוניות טורקיות הפגיזו מן הים כמה ערי חוף רוסיות. בצי הטורקי היו שתי אוניות חדישות בלבד, שמסרה לו גרמניה: סיירת המערכה "גבן" לשעבר (SMS Goeben) והסיירת הקלה "ברסלאו" לשעבר (SMS Breslau), שתיהן בפיקוד אדמירל וילהלם סושון. "גבן" נפגעה לפחות בארבעה מקרים נפרדים, אך הצליחה להימלט לנמל מבטחים כשהצי הרוסי העדיף בעקבותיה. בסוף 1915 שלט הצי הרוסי כמעט בכל הים השחור. צי הים השחור סייע בעיקר לגנרל יודניץ' במלחמתו בחזית הקווקז. באוגוסט 1915, לדוגמה, תקפו צוללת ושתי משחתות שיירה טורקית בת ארבע אוניות, שלוותה על ידי סיירת ושתי משחתות. האוניות הרוסיות הטביעו את כל ארבע אוניות המשא ללא אבדות מצדן. מאוחר יותר, במהלך קיץ 1916, נצטווה הצבא הטורקי בפיקודו של והיפ פאשה לכבוש מחדש את טרבזון (Trabzon). הכוחות הטורקיים יצאו לדרכם בחודש יוני כשהם צועדים לאורך החוף, אך התקדמותם נעצרה כמעט לגמרי על ידי הצי הרוסי, שהפגיז מן הים את טורי החיילים הצועדים והשמיד את שיירות האספקה שלהם. בסופו של דבר ויתר הצבא הטורקי ונסוג. לאחר שאדמירל קולצ'ק קיבל את הפיקוד על הצי (אוגוסט 1916), מוקשה היציאה מן הבוספורוס, ועל ידי כך נמנעה כמעט לגמרי כניסת אוניות טורקיות אל הים השחור. מאוחר יותר באותה שנה מוקשו גם מבואות עיר הנמל ורנה. האבידה הגדולה ביותר שספג הצי הרוסי בים השחור הייתה השמדתה של אוניית המערכה החדישה "אימפרטריצה מריה" (Императрица Мария), שהתפוצצה בנמל ב-7 באוקטובר 1916, שנה בלבד לאחר שהוכנסה לשירות פעיל. הסיבות לטביעתה של אונייה זו מעולם לא נתחוורו, ואפשר שהיה זה מעשה חבלה או תאונה קטלנית. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. המהפכה ומלחמת האזרחים שפרצה בעקבותיה (1918–1921) מוטטו את הצי הרוסי. נותר שלם רק הצי הבלטי שבסיסו בפטרוגרד, למרות שהותקף על ידי אוניות בריטיות ב-1919. רוב אוניות צי הים השחור ששרדו סרו לפיקודו של גנרל הצבא הלבן פיוטר וראנגל (Пётр Врангель) ופונו לביזרטה שבתוניסיה עד סוף הסכסוך. מלחים רוסיים לחמו בשני הצדדים של עימות עקוב דם זה. מלחי צי הים הבלטי התמרדו כנגד היחס האכזרי לו זכו מצד הרשויות הסובייטיות במה שכונה מרד קרונשטאדט של שנת 1921. האוניות ששרדו את מלחמת האזרחים היוו את גרעינו של הצי הסובייטי. תולדות הצי הרוסי תולדות הצי (ברוסית) ידיעות עיתונאיות היסטוריות על הצי הקיסרי הרוסי באתר: שפת הים - ים וספנות בעיתוני ההשכלה והתחייה, 1918-1856.