הפסטיבל

הפסטיבל (באנגלית: The Festival) הוא סיפור קצר מאת הסופר האמריקאי ה.פ. לאבקרפט אשר נכתב באוקטובר 1923 ופורסם לראשונה בינואר 1925 במגזין סיפורים מוזרים (אנ'). עלילתו עוקבת אחר אדם החוזר לעיירת מולדתו בכדי להשתתף בפסטיבל היולטייד המסתורי שאבותיו נהגו לקיים בכל מאה שנים מאז שהתיישבו לראשונה באזור, אולם נקלע במקום זאת לחגיגת אימים זוועתית. העלילה מסופרת מפיו של אלמוני חסר שם המתאר את כמיהתו העזה לעיירת מולדתו, בה חיו אבותיו לאורך שלוש מאות השנים האחרונות, ונהגו לקיים פסטיבל חגיגי הקרוי יולטייד מדי כל מאה. לדבריו, הטקס המסתורי עתיק-יומין אף יותר מבית לחם, בבל, ממפיס, ואפילו המין האנושי, ועל אף שאנשיו התפזרו לכל עבר, הדבר היחיד אשר שמר עליהם מאוחדים הוא אותו יום חג שאף תרבות אחרת לא הכירה. מסעו מתחיל בעיר העתיקה קינגספורט, הנמצאת במסצ'וסטס, אשר לחופיה נחה עיירת דיג קטנה המתוארת כמקום מולדתו. לאחר שוטטות קצרה הוא מצליח למצוא את דרכו לבית משפחתו, כאשר אדם זקן ואילם מופיע בפתח הדלת ומוביל אותו לחדר חשוך ודל רהיטים המואר בנרות. הוא מתיישב לצדה של אישה זקנה העובדת על נול אריגה כאשר חשדו מתעורר לראשונה. האילם שב פנימה, וכותב על לוח חימר שהלה ייאלץ להמתין זמן-מה לפני שייקחו אותו עמם לפסטיבל. לתדהמתו הרבה הוא מבחין כי עיניו של האיש כמעט ואינן זזות, ופניו חסרות הבעה בצורה יוצאת מגדר הרגיל, כמעט כאילו הוא עוטה עליהן מסכה. על שולחן סמוך נחים מספר ספרים המכילים ידע אסור אותם מזהה המספר משמועות שהגיעו לאוזניו בלבד, ביניהם הסדוצ'יסמוס טריאמפטוס (אנ'), הדמונולוטרייה ליברי טרס (אנ'), והנורא מכל, הנקרונומיקון. בזמן שהוא מעיין בהם עוטים שני הזקנים גלימות שחורות על עצמם, ומסמנים לו לבוא החוצה בעקבותיהם. השלושה יוצאים אל העיירה באישון לילה, ומתקדמים לאורך מבוך סמטאות הומות אדם במעלה גבעה ארוכה, עד שעיניהם פוגשות בכנסייה לבנה וגבוהה המתנשאת מעליהם. על אף חששותיו הרבות מרשה המספר לזוג הזקנים למשוך אותו עמם, כאשר הוא מבחין לפתע כי אף אחד מהאנשים הסובבים אותם לא הותיר עקבות בשלג עליו הלכו. עם כניסתם נבלע המספר בתנועת הקהל, אשר עובר מבעד לפתח תת-קרקעי שנחפר ברצפת המקום, מול המזבח, לכיוון חדר קבורה אפלולי. ברדתו מטה הוא מגיע לגרם מדרגות ארוך וצר אשר נסתת באדמה הסלעית, אולם הירידה הממושכת מעוררת בו חשד כי נקלע למלכודת אינסופית. ככל שהוא מוסיף להעמיק לבטן האדמה, מבחין הלה ביותר ויותר פתחים אפלים מסביבו המרכיבים מעין מערך קטקומבות אדיר ממדים, בנוסף לריח ריקבון המתחזק לאטו. לבסוף הם מגיעים למערה תת-קרקעית רחבה, אותה מתאר המספר המפוחד בתור ”עולם פנימי וחסר אופקים, מעין חוף פטרייתי המואר בזוהר ירוק חולני ומוצף בנהרות שמנוניים הפורצים מתוך תהומות מחרידים”. הוא מסתכל מסביבו בחרדה ובוהה בלובשי הגלימות המשוטטים בין פטריות הענק במשך זמן-מה, עד שהם מתכנסים בחצי מעגל מסביב לעמוד של אש לרקע מוזיקת חלילים צורמת, מחווה המסמנת את תחילתו של טקס היולטייד. מנגינת החלילים משתנה לפתע, ומתוך האפלה פורץ עדר של יצורים מכונפים אותם המספר אינו מצליח לתאר בצורה קוהרנטית לגמרי, למעט שהם נראים כמו שילוב של עורבים, עקבים, חפרפרות, נמלים, עטלפים, וגופות אנושיות רקובות. עם הגעת היצורים אל קהל לבושי הגלימות, מטפסים עליהם כל המשתתפים בפסטיבל ורוכבים על גבם לתוך חשכת הנהר. כעבור זמן-מה נותרים על מדף הסלע רק המספר והאיש הזקן, אשר מפציר בו בתנועות ידיים חסרות מנוחה לעלות על אחד משני היצורים המכונפים המחכים להם. הוא אף שולף מגלימתו טבעת ושעון עתיק הנושאים את שלט האצולה של אבותיו בניסיון להרגיעו, אולם המספר המבוהל מזנק אל תוך הנהר השחור בצרחות ומנסה להימלט משם בשחייה. כאשר הוא מתעורר בבית החולים של קינגספורט מספרים לו רופאיו כי נמצא קפוא למחצה בנמל העיר עם עלות השחר, בעודו מחזיק בקורת עץ רעועה אשר מנעה ממנו לטבוע. על אף כן הוא אינו מוכן להאמין לדבריהם, ואנשי הסגל שולחים אותו לבית החולים על שם סנט מרי בארקהם. הוא מסיים את עדותו עם ציטוט קטע קצר מתוך הנקרונומיקון, המתאר את אימת הפסטיבל בו השתתף: ”חורים גדולים נחפרים בסודיות היכן שנקבוביותיו של כדור הארץ צריכות להספיק, ודברים אשר די להם לזחול כבר למדו כיצד ללכת”. ”היה זה היולטייד, לו קוראים בני האדם בשם חג המולד למרות שהם יודעים עמוק בליבם כי הוא עתיק יותר מבית לחם, בבילון וממפיס, ואף מהאנושות כולה” ”עולם פנימי וחסר אופקים, מעין חוף פטרייתי המואר בזוהר ירוק חולני ומוצף בנהרות שמנוניים הפורצים מתוך תהומות מחרידים וגולשים מטה לתוך המפרצים האפלים של אוקיינוסים אשר נשכחו מהזיכרון זה מכבר” ”חורים גדולים נחפרים בסודיות היכן שנקבוביותיו של כדור הארץ צריכות להספיק, ודברים אשר די להם לזחול כבר למדו כיצד ללכת” המספר: אלמוני חסר שם אשר שב למקום מולדתו, עיירת דיג קטנה הנחה לחופיה של העיר הבדיונית קינגספורט, בה נהגו אבותיו לקיים פסטיבל מסתורי הקרוי יולטייד אחת לכל מאה שנים. לרוע מזלו, נקלע הלה לחגיגת אימים זוועתית אשר מסתיימת באובדן דעתו ובאשפוזו בבית חולים פסיכיאטרי. האיש הזקן: אילם זקן ותמוה, לכאורה בעל קרבה משפחתית למספר, אשר משמש כמדריכו עם הגעתו לעיר, ומוביל אותו לעבר חגיגות הפסטיבל הנערכות במערה תת-קרקעית מתחת לכנסייה מקומית. לאבקרפט קיבל את ההשראה לסיפור בעקבות ביקורו הראשון במרבלהד (אנ'), מסצ'וסטס, בדצמבר 1922, אותו כינה מאוחר יותר בשם ”הפסגה הרגשית החזקה ביותר שחוויתי במהלך כמעט ארבעים שנות קיומי” ותיאר בקטע הבא: ”בהבזק מהיר גלש מעליי כל העבר של ניו אינגלנד, כל העבר של אנגליה העתיקה, וכל העבר של אנגלו-סקסונדום והעולם המערבי, וזיהה אותי בין המכלול האדיר של כל הדברים, בצורה כזאת שמעולם לא חוויתי קודם, ולעולם לא אחווה שוב. הייתה זו גאות השיא של חיי”. תיאורה של העיר הבדיונית קינגספורט, אליה מגיע המספר, מזכיר את הדרך המובילה למרכזה של מרבלהד, ואילו בית אבותיו מבוסס ככל הנראה על הבית הראשון ברחוב מגפורד. הכנסייה הלבנה שבמעמקיה מתרחש פסטיבל האימים עשויה להיות מקבילה לכנסיית סנט מייקל (אנ') שבדרך פרוג, אשר נבנתה ב-1714 ונחשבת לכנסייה האנגליקנית העתיקה ביותר באזור ניו אינגלנד שעדיין עומדת על תילה המקורי, אם כי מקורות ספורים חולקים על השוואה זו. ניתן לזהות השפעה נוספת על הסיפור מתוך שני ספרים אותם קרא לאבקרפט באותה העת: ”בניסיון לחקות מעין גזע חייזרי חשבתי על הישרדותם של מכשפים קדם-אריים אשר שמרו על טקסיהם הפרימיטיביים כמו אלו של כתות המכשפות – זה עתה קראתי את ספרה של מרגרט מארי, כת המכשפות באירופה המערבית”. רעיון הצאצאים הקדם-אריים הופיע לראשונה בסיפורו של ארתור מאכן, ספר החותם השחור, אשר פורסם בספרו שלושת המתחזים (אנ'), והשפיע גם על כמה מיצירותיו המאוחרות יותר של לאבקרפט. רבים מסיפוריו של לאבקרפט מועברים לקוראים בתור עדות בגוף ראשון מפי מספר אלמוני אשר היה מעורב בחווייה טראומתית כלשהי שהובילה להתערערות בריאותו הנפשית. הדבר נכון גם עבור הסיפור הנוכחי, אשר אמנם אינו תם בצורה קיצונית מדי בדומה לכמה מיצירותיו של לאבקרפט המסתיימות בהתאבדות הפרוטגוניסט או באסון מפלצתי כלשהו שמביא עמו את קץ האנושות, אולם ניתן לזהות בצורה ברורה את קווי הדמיון: לאחר השתתפותו בפסטיבל האימים התת-קרקעי מתעורר המספר בבית החולים של קינגספורט, ובהמשך מועבר לבית החולים על שם סנט מרי בארקהם לצורך ”קבלת טיפול הולם יותר”. ייתכן כי היצורים המכונפים הפורצים מתוך החשכה בשיאו של הפסטיבל השפיעו על ספרותו של אוגוסט דרלת', אחד מעמיתיו של לאבקרפט וממשיך דרכו. בסיפורו "הבית ברחוב קורוון" מוזכרים יצורים מעופפים ואנושיים במידת מה אשר נושאים דמיון לאלו המופיעים בפסטיבל, ובסיפור "הצופה בשמיים" הם מתוארים שוב, אלא שהפעם נקראים לראשונה בתור ביאקות. הסיפור מצטט את אחד הקטעים הארוכים ביותר מתוך ספר הנקרונומיקון, גרימואר בדיוני הטומן בין דפיו סודות אסורים שלאבקרפט המציא עבור עולמו הספרותי, חרף מנהגו ארוך השנים להימנע מתיאורים רחבים אודותיו. עדותו של המספר תמה בקריאת פסקה קצרה מתוך הכרך העתיק, אשר מלמדת על המערות המקוללות הנמצאות במעמקי האדמה, ועל היצורים המכונפים אשר שוכנים בהן. הקטע היחיד בקאנון הספרותי של לאבקרפט המשתווה באורכו ובעומקו לטקסט הנוכחי מופיע בסיפור הזוועה בדנוויץ' (אנ'). הסופר ומבקר הספרות לין קרטר (אנ') כתב בהקשר הזה כי הפסטיבל הוא ”הסיפור הראשון המספק ציטוט ארוך מתוך הספר אשר מלמד אותנו דבר-מה אודות ההיסטוריה שלו (כלומר, שאולאוס וורמיוס תרגם אותו ללטינית)”. בסיפורו שוכני המחילות, המשתייך ליקום המיתוסים של קת'ולהו, ציטט הסופר בריאן למלי (אנ') קטעים ישירים מתוך הפסקה הלקוחה מהנקרונומיקון אשר מופיעה בסיפור. כמו כן, חלק משמותיהם של ארבעה עשר פרקי הסיפור הם ביטויים שונים מתוך הספר: הפרק הראשון, לדוגמה, נקרא באנגלית The Nethermost Caverns (משמע המערות העמוקות ביותר), אותן מילים עמן פותח עבדול אלהזרד את דבריו. כמה יצירות נוספות מוזכרות לאורך הסיפור, ביניהן דמונולוטרייה ליברי טרס (אנ') מ-1595 וסדוצ'יסמוס טריאמפטוס (אנ') מ-1681, שני ספרים אמיתיים העוסקים בשדים ובכישוף. לאבקרפט כותב על יצירה נוספת בשם "פלאי המדע" מאת מוריסטר, אולם אין בנמצא אף הוכחה לכך שמדובר בעבודה אמיתית, והאזכור היחידי אליה מצוי בסיפורו של אמברוז בירס, האיש והנחש. העיר הבדיונית קינגספורט בה מתרחשת העלילה הוזכרה לראשונה בסיפורו של לאבקרפט האיש הזקן והנורא (אנ') מ-1920, אולם רק באופן קצר ושטחי, כך שהפסטיבל הוא למעשה היצירה הראשונה המרחיבה אודות טבעה של העיר. כמו כן מזכיר המספר בשתי פעמים שונות את העיר הבדיונית ארקהם: ראשית כאשר הוא נכנס לקינגספורט לראשונה, ומתלונן על כך שקיבל הוראות הגעה שגויות בארקהם בנוגע להגעתן של חשמליות למקום, ושנית לקראת סוף הסיפור, מיד לאחר אשפוזו בעקבות פסטיבל האימים הטראומתי המצלק את נפשו, כאשר מחליט הצוות הרפואי להעבירו לבית חולים בארקהם. בנוסף מוזכרת אוניברסיטת מיסקטוניק (אנ'), הנמצאת בעיר. הפסטיבל אליו חיכה המספר בכיליון עיניים מתגלה לבסוף בתור טקס מפוקפק ואפל אשר גורם לו לאבד את דעתו. לאבקרפט הזכיר את אותו פולחן באחד מסיפוריו העתידיים, המקרה של צ'ארלס דקסטר וארד (אנ'), בו כתב על ”חשיפתם של טקסים חסרי שם בכפר הדיג הקטן והמשונה בקינגספורט הסמוכה למפרץ מסצ'וסטס”. עם כניסתו לבית בו סבר כי התגוררו אבותיו נתקל המספר בשני אנשים זקנים. האישה אינה מגלמת תפקיד דומיננטי במיוחד, אולם האיש האילם מנחה אותו לבוא עמם לפסטיבל כעבור זמן-מה. טרם יציאתם לדרך מבחין הלה בהבעה פניו המשונה, אותה הוא מתאר בקצרה, ”עיניו לא זזו כלל, והעור דמה מאוד לשעווה. לבסוף הגעתי למסקנה כי לא היו אלו פנים, אלא מעין מסכה ערמומית”. מוטיב זה הופיע במספר סיפורים נוספים, ביניהן משימת החלום של קאדאת' האבודה, הלוחש בחשכה (אנ'), ודרך שערי מפתח הכסף (אנ'), לרוב על מנת לתאר דמות מסתורית כלשהי שפרצופה מותיר רושם כאילו עוצב משעווה, כאשר לבסוף הפרוטגוניסט גומר אומר בדעתו כי מדובר, הלכה למעשה, במסכה. לאבקרפט הרבה לעסוק או לכל הפחות להזכיר בסיפוריו מכשפות, ובייחוד את נושא ציד המכשפות בסיילם, אשר הוביל להוצאתן להורג של נשים רבות שהורשעו במעשי מאגיה שחורה וכישוף. המספר מחזיק ככל הנראה בקרבה משפחתית כלשהי לאותם אנשים, מאחר שבעת ביקורו בקינגספורט הוא מציין כי ”הם תלו ארבעה מקרובי משפחתי באשמת כישוף ב-1692, אבל לא ידעתי בדיוק איפה”. הדבר מבואר יתר על כן במהלך הפסטיבל עצמו, אז מבין הלה כי בני משפחתו הנותרים, אותם מצא בבית אבותיו, הובילו אותו לאירוע על-טבעי היוצא מגדר המציאות. לאבקרפט הביע חוסר שביעות רצון מהסיפור בחלוף הזמן, אולם במכתב שקיבל מחברו הסופר קלארק אשטון סמית' (אנ') באוקטובר 1933, כתב הלה כי, ”על אף המחלוקות בינינו, הפסטיבל עדיין שומר על מקומו בין החביבים עליי, ויש לו איכות דמיונית אשר ממנפת אותו מעל סיפורים אחרים בני זמננו”. מבקר הספרות סונאנד טריאמבק ג'ושי (אנ') כתב כי הסיפור ”מעניין יחסית”. אוסף סרטי אנימציה בפלסטלינה בשם "הזוועה בדנוויץ' של ה.פ. לאבקרפט וסיפורים אחרים" פורסם באוגוסט 2007 בפורמט די. וי. די. בידי חברת טואי אנימציה. האוסף כולל שלושה עיבודים עבור הסיפורים: הפסטיבל, התמונה בתוך הבית (אנ'), והזוועה בדנוויץ' (אנ'). הסיפור פורסם לראשונה במגזין סיפורים מוזרים (אנ') בינואר 1925, ופעם נוספת באוקטובר 1933. לאחר מכן הודפס בשנית ופורסם בעשרות מהדורות שונות, וכמו כן תורגם לשמונה שפות: גרמנית, שוודית, פינית, איטלקית, צרפתית, פורטוגזית, רוסית ורומנית. מדיה וקבצים בנושא הפסטיבל בוויקישיתוף עולם בדיוני המורכב על התשתית הספרותית שהניח לאבקרפט במהלך חייו. כותבים רבים, ביניהם כמה מחבריו ועמיתיו הקרובים, אימצו מושאים פרי המצאתו עבור יצירותיהם האישיות, המזכירות בטבען את סגנונו הבולט. ג'ושי ושולץ, הפסטיבל, עמוד 92, "הפסטיבל, סיפור קצר (3,700 מילים); נכתב ככל הנראה באוקטובר 1923. פורסם לראשונה במגזין סיפורים מוזרים (ינואר 1925)". ג'ושי ושולץ, הפסטיבל, עמוד 92, "הסיפור מבוסס על בסדרת ביקורים שערך ה.פ. לאבקרפט במרבלהד, מסצ'וסטס, אשר החלה בדצמבר 1922. לאחר ביקורו הראשון במקום תיאר אותו בתור, ”הפסגה הרגשית החזקה ביותר שחוויתי במהלך כמעט ארבעים שנות קיומי. בהבזק מהיר גלש מעליי כל העבר של ניו אינגלנד, כל העבר של אנגליה העתיקה, וכל העבר של אנגלו-סקסונדום והעולם המערבי, וזיהה אותי בין המכלול האדיר של כל הדברים, בצורה כזאת שמעולם לא חוויתי קודם, ולעולם לא אחווה שוב. הייתה זו גאות השיא של חיי”". ג'ושי ושולץ, הפסטיבל, עמודים 92–93, "מסלולו של המספר בעיר מזכיר את הדרך האמיתית המובילה למרכזה של מרבלהד; הבית הדו קומתי ככל הנראה מזוהה עם בית אמיתי הנמצא ברחוב מגפורד מספר אחד. הכנסייה בה אירועי השיא מתרחשים מזוהה מזה זמן רב עם הכנסייה האפיסקופלית על שם סנט מייקל בדרך פרוג, אולם גרסה זו ככל הנראה אינה נכונה: כנסייה זו נטולת צריח, והרמיזות המופיעות בסיפור הזה ובסיפורים אחרים מעידות על כך שהיא נמצאת על גבעה וכי נועדה להכיל קהילה גדולה". לאבקרפט, עמוד 297. ג'ושי ושולץ, הפסטיבל, עמוד 93, "ב-1933 התייחס לאבקרפט לסיפור: ”בניסיון לחקות מעין גזע חייזרי חשבתי על הישרדותם של מכשפים קדם-אריים אשר שמרו על טקסיהם הפרימיטיביים כמו אלו של כתות המכשפות – זה עתה קראתי את ספרה של מרגרט מארי, כת המכשפות באירופה המערבית”. אותה עבודה מעוררת מחלוקת מאת מרגרט א. מארי, אשר פורסמה ב-1921, העלתה את הטענה (אשר נתפשה בידי מלומדים בני אותה העת כבלתי סבירה) הגורסת כי כתות המכשפות באירופה ובאמריקה הגיעו משושלות של גזע קדם-ארי אשר נאלץ למצוא מקלט תחת האדמה אך עדיין המשיך לפעול מתוך הפינות החבויות של העולם". דרלת', הבית ברחוב קורוון, עמוד 228, "הוא הרכיב את המכשיר הנחוץ לצורך הפיצוץ שתכנן להצית, והצביע כלאחר יד לעבר היצורים מכוסי הקשקשים עם הידיים והרגליים הקרומיות שלהם, ומאפייניהם הצפרדעיים והאנושיים-למחצה, מפציר בי שלא לפחד, מאחר שהאבן המחומשת שהעניק לי תגן עליי מפניהם, ואף מפני ”אותו אחד שנמצא למטה”". דרלת', הבית ברחוב קורוון, עמוד 233, "האם חלמתי, גם, באותו מעוף מחריד, על יצורים בעלי ידיים ורגליים קרומיות, ועיניים צפרדעיות הזוהרות לעברי בחשכה, הזוחלים מתוך נהר המיסקטוניק לעבר הרחוב?". דרלת', הצופה בשמיים, עמוד 261, "יצורים מעופפים כלשהם – הביאקות – יצאו מתוך החלל, ואני הייתי אמור לרכוב עליהם ולעוף ללא חשש". קרטר, הדבר על דוכן העיתונים, עמוד 39, "הפסטיבל מסכם את כל המידע הקודם שנמסר לנו בנוגע לאלהזרד ולנקרונומיקון, והוא גם הסיפור הראשון המספק ציטוט ארוך מתוך הספר אשר מלמד אותנו דבר-מה אודות ההיסטוריה שלו (כלומר, שאולאוס וורמיוס תרגם אותו ללטינית)". למלי, לא מתוך חימר חדר המתים, עמוד 76, "כוח המחשבה שלי, כך גיליתי, הרשה לי להרהר על נושאים אחרים, והתנדנד על סף תהום נפשית; ממצאיו המטורפים של עבדול אלהזרד בספר הנקרונומיקון שלו, כפי שהדבר דווח בידי יואכים פירי: ”עד שמתוך השחיתות ינבטו חיים נוראיים, ואוכלי הנבלות של הארץ יפתחו במלאכת השעווה בכדי לעצב ולנפח אותם במגפה מפלצתית”. השתלטתי במהרה על מחשבתי התועה". למלי, המערות העמוקות ביותר, עמוד 4, "המערות העמוקות ביותר, מתוך כתביו של טיטוס קרואו". סמית', ה.פ. לאבקרפט, עמוד 229. "הזוועה בדנוויץ' של ה.פ. לאבקרפט וסיפורים אחרים", בסיס הנתונים האינטרנטי לסרטים, אורכב מהמקור ב-31 באוקטובר 2022. "הפסטיבל", מרכז המידע האינטרנטי עבור ספרות ספקולטיבית, אורכב מהמקור ב-4 בנובמבר 2022.