laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מחנה הריכוז ראב

מחנה הריכוז ראב (בסרבו-קרואטית: Koncentracijski logor Rab, באיטלקית: Campo di concentramento per internati civili di Guerra – Arbe ) היה מחנה ריכוז איטלקי שהוקם במהלך מלחמת העולם השנייה באי ראב שבקרואטיה. המחנה היה אחד מתוך מספר מחנות ריכוז שהקימו האיטלקים לאורך חוף הים האדריאטי, בהם נאסרו בעיקר חשודים בקשרים עם פרטיזנים או מתנגדי שלטון הכיבוש וכן יהודים. המחנה היה פעיל בשנים 1942–1943. איטליה הפשיסטית כבשה את האי ראב באפריל 1941 וסיפחה אותו כחלק מהאימפריה האיטלקית. ב-7 ביולי 1942 הקים השלטון האיטלקי בכפר קמפור (Kampor) מחנה ריכוז לתושבים הסלאבים והיהודים של אזורי הכיבוש בקרואטיה ובסלובניה, שנודע בשם "מחנה ריכוז לאסירי מלחמה אזרחים – ארבה". בשיא תפוסתו הוחזקו במחנה למעלה מ-10,000 איש, מהם יותר מאלף יהודים, ונתונים אלה אינם כוללים אסירים שלא שהו במחנה אלה עברו דרכו בדרכם למחנות ריכוז אחרים. סך הכל הוחזקו במחנה כ-15,000 איש וכ-1,500 מהם מצאו בו את מותם כתוצאה מתנאי המחיה הקשים. מקורות אחרים מדברים על 20,000 אסירים מהם 2,300 עד 4,000 איש שמצאו בו את מותם. כ-3,500 מהיהודים שהוחזקו במחנה נאסרו בו לאחר שנמלטו מאימת שלטון האוסטאשה בקרואטיה, וכ-750 נוספים הועברו ממחנה הריכוז באי לופוד, בו רוכזו יהודי דוברובניק וסביבתה. תנאי המאסר לאסירים היהודים היו טובים יחסית לאלה של הסלובנים והקרואטים, אשר נאסרו בו בשל חשד לפעילות עוינת כנגד שלטונות הכיבוש האיטלקי גם בין היהודים היו כאלו שמתו כתוצאה מהתנאים הקשים במחנה וחלקם, בעלי נתינות זרה, נשלחו למחנה ההשמדה אושוויץ. עם כניעת איטליה במלחמה ב-8 בספטמבר 1943, התמרדו האסירים והוציאו להורג את מפקד המחנה. מפקדיו האחרים הצליחו להימלט והמחנה נסגר. באותו יום טס מעל המחנה מטוס קל. הפרטיזנים היוגוסלבים סברו שזה היה מטוס תצפית ובערב יפציצו את המחנה או יפלשו הגרמנים או האוסטשים. על כן, כל האסירים הוצאו כ-2 ק"מ מהמחנה ולנו בשטח פתוח. למחרת היום אכן הגרמנים הפציצו שתי אניות שעגנו ליד האי ומטרתן של האניות הייתה לפנות את האסירים לחוף. באותו לילה, למרות הים הסוער, רוב היהודים פונו לחוף בסירות דיג מסוג "טראבאקולה". סירות אלו הביאו את האסירים לחוף סיין (Senj) וסבטיורי (Sveti Juraj). לגרמנים ולקרואטים נודע על מנוסת היהודים, על כן חיפשו אותם באזור הנחיתה. הנמלטים נעו בלילה ועברו את הרי ולביט (Velebit) במשך ארבעה עד שישה לילות. חלקם הגיע לכפר קרסנו (Krasno) ושם אכלו את הארוחה החמה הראשונה מזה זמן רב. בגלל הים הסוער היו אסירים שלא רצו להתפנות ונשארו באי. למחרת היום פלשו הגרמנים והאוסטאשים לאי, מצאו את היהודים שנותרו באי ורצחו את כולם. היו כאלו שניסו להסתתר בבית החולים המקומי כחולים. אולם הם נתגלו שם ונרצחו או שנשלחו למחנה ההשמדה אושוויץ. 245 מהיהודים הצעירים שניצלו מהמחנה התאגדו במסגרת גדוד הפרטיזנים "שנודע כ"גדוד ראב". הנאצים שלטו במחנה עד 1945. לאחר המלחמה היה האי לחלק מהרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה עד שקרואטיה זכתה לעצמאותה ב-1991. צריפי המחנה ומתקניו נהרסו ולא נותר ממנו זכר במקום בו שכן. בחיפוש שערך חוקר ישראלי אחר גנזך או תיעוד כל שהוא על המחנה לא נמצא דבר, למעט כתב יד של נזיר במנזר בראב. הנזיר תיאר בפרוטרוט כל אירוע בראב בין אם קשור למחנה ובין אם לא קשור. ב-1953 הוקמה אנדרטת זיכרון באתר המחנה. מדיה וקבצים בנושא מחנה הריכוז ראב בוויקישיתוף אודות מחנה הריכוז בראב (איטלקית) אודות אתר הזיכרון למחנה הריכוז בראב ראב (מחנה ריכוז), דף שער בספרייה הלאומית Il campo di concentramento di Arbe The Rescue of Jews in the Italian Zone of Occupied Croatia
פיטר היל-ווד

פיטר דניס היל-ווד (אנגלית: Peter Denis Hill-Wood;‏ 25 בפברואר 1936 – 28 בדצמבר 2018) היה איש עסקים בריטי ששימש כיושב-ראש מועדון הכדורגל ארסנל. היל-ווד נולד בקנסינגטון שבלונדון. אביו, שלושת דודיו וסבו היו שחקני קריקט מקצועניים במועדון הקריקט דרבישייר. היל-ווד למד באיטון קולג' ביחד עם סר רוג'ר גיבס שהיה דירקטור בהנהלת ארסנל. לאחר שסיים את איטון הוא שירת בצבא הבריטי, ולאחר שחרורו החל לעבוד בתחום הבנקאות כאשר בסופו של דבר הוא מגיע למשרת סגן היושב-ראש של בנק המברוז. לאחר שפרש מהמברוז הוא החל לעבוד כדירקטור בחברת קאוונהאם בע"מ ובקרן הלניק אנד ג'נרל. היל-ווד נישא ב-1971, והיה אב לשלושה ילדים. נפטר ב-28 בדצמבר 2018. היל-ווד היה דור שלישי במשפחתו ששימש בתפקיד יושב ראש ארסנל, לאחר אביו דניס (1962–1982) וסבו סמואל (1929–1936, 1946–1949). הוא החליף את אביו שהלך לעולמו ב-1982, אך כיושב ראש הוא לא היה אחראי על הפעילויות העסקיות הקבועות של ארסנל; בדרך כלל המועדון נוהל על קן פריאר כאשר המאמן ארסן ונגר היה אחראי על תחום הכדורגל והנושאים הנוגעים לסגל השחקנים הבכיר. היל-ווד הביא לארסנל את צ'יפס קסוויק שעבד עמו בהמברוז על מנת לנצל את קשריו לתועלת המועדון שהיה זקוק למימון לצורך בניית האצטדיון החדש. היל-ווד מכר את רוב האחזקות של משפחתו בארסנל לדייוויד דין (לשעבר סגן יושב-ראש ארסנל) בשנות ה-80 ובשנות ה-90.
מאנור גראונד

מאנור גראונד (אנגלית: Manor Ground) היה אצטדיון כדורגל בפלאמסטד שבלונדון, ששימש את ארסנל בין 1888 ל-1890 ובין 1893 ל-1913, לפני שהמועדון עבר לאצטדיון הייבורי. המשחק הראשון של דיאל סקוור (השם הראשון של ארסנל) נערך בדצמבר 1886 על מגרש באייל אוף דוגס. בשאר המשחקים של עונת 1886/1887 המועדון שיחק בפלאמסטיד קומון. בספטמבר 1897 הוא עבר לספורטסמן גראונד, ושיחק שם במשך שישה חודשים. לאחר הצפתו של ספורטסמן גראונד ב-1888 המועדון עבר למאנור פילד הסמוך, כאשר זמן קצר לאחר מכן השתנה שם המקום למאנור גראונד. המגרש היה ידוע לשמצה בגלל הבוץ שהיה בו ובגלל הביוב שזרם בצדו המערבי. במאנור גראונד לא היו יציעי עמידה, והמועדון השתמש במושבים מכלי תחבורה צבאיים שהושאלו מבסיסי צבא סמוכים. המשחק הראשון של ארסנל במאנור גראונד היה נגד מילוול רוברס ב-30 במרץ 1888; המשחק הסתיים בניצחון 3 - 0 לטובת ארסנל. ב-1890 החליטה הנהלת ארסנל להעביר את המועדון לאינוויקטה גראונד שהיה יותר מתאים לארח משחקי כדורגל, והיה קרוב מאוד למאנור גראונד. השהות באינוויקטה גראונד נמשכה שלוש שנים שבמהלכן המועדון הפך למקצועני ושינה את שמו לוולוויץ' ארסנל, והיא הסתיימה לאחר שדמי השכירות הועלו על ידי הבעלים של האצטדיון. הנהלת ארסנל רכשה את מאנור גראונד בכסף שהתקבל ממכירת מניות, והקימה יציע ראשי אחד ומספר טראסות עמידה. המועדון חזר לשחק במאנור גראונד לפני תחילת עונת 1893/1894, בדיוק בזמן לעריכת הבכורה בפוטבול ליג. ממוצע הצופים באותה עונה היה כ-6,000. למעט שתי תקופות, מאנור גראונד שימש את ארסנל במשך עשרים שנים. הנהלת הפוטבול ליג החליטה לסגור את האצטדיון למשך חמישה שבועות בעקבות בעיות בהכלת הקהל במשחק נגד ברטון וונדררס שנערך בינואר 1894. ב-1904 נבנה היציע השני של האצטדיון שקודם לכן היה טראסת עמידה. בנוסף, בסיום העונה המועדון העפיל לליגה הראשונה, ומספר הצופים הגיע לעיתים עד ל-20,000. אולם, מספר הצופים פחת במהירות כיוון שמאנור גראונד היה ממוקם באזור תעשייה מבודד יחסית שלא היו בו תושבים מקומיים רבים. הנהלת ארסנל עמדה בפני פשיטת רגל ב-1910, כאשר ממוצע הצופים היה רק 11,000. לצורך השוואה, הממוצע במשחקים של צ'לסי היה 28,000. איש העסקים הנרי נוריס רכש את ארסנל, הציל את המועדון מסגירה, וכעבור שלוש שנים העביר אותו לאצטדיון הייבורי, לאחר ניסיון כושל למזג את ארסנל עם פולהאם. המשחק האחרון של ארסנל במאנור גראונד היה התיקו 1–1 מול מידלסברו ב-26 באפריל 1913. במשחק נכחו רק 3,000 צופים. האצטדיון הוזנח לאחר עזיבת ארסנל, ולבסוף נהרס. שטחו של האצטדיון מכוסה כיום באזור תעשייה. עזיבת ארסנל הייתה אחת מהסיבות שצ'רלטון אתלטיק, מועדון מקומי נוסף, הפך למקצועני ב-1920 והיה למועדון הראשי של אזור פלאמסטיד. אלן רופר, The Real Arsenal Story: In the Days of Gog (עמודים 9 ו-19), Wherry‏ (ISBN 0-9546259-1-9) פיל סואר ומרטין טיילר, The Official Illustrated History of Arsenal (עמוד 25), המלין, 2005 (ISBN 0-600-61344-5) דין הייז, Arsenal: The Football Facts (עמוד 268), John Blake‏ (ISBN 1844544338) מדיה וקבצים בנושא מאנור גראונד בוויקישיתוף תוכנית פיתוח לאצטדיון הייבורי, אתר מועצת רובע איזלינגטון‏ תמונת לוויין של אזור האצטדיון בגוגל מפות
חור (דמות מקראית)

בתנ"ך, חוּר הוא בן שבט יהודה, המוזכר בין מנהיגי העם לאחר היציאה ממצרים. חור מוזכר בשני הקשרים בספר שמות. הוא מוזכר כמי שביחד עם אהרן תמך בידיו של משה במלחמת עמלק וכן כמי שהושאר על ידי משה ביחד עם אהרן בהנהגת העם, בעת עליית משה להר סיני: "והנה אהרן וחור עמכם מי בעל דברים יגש עליהם". בספר דברי הימים כתוב: ”וַיִּקַּח לוֹ כָלֵב אֶת אֶפְרָת, וַתֵּלֶד לוֹ אֶת חוּר. וְחוּר הוֹלִיד אֶת אוּרִי וְאוּרִי הוֹלִיד אֶת בְּצַלְאֵל.” (ספר דברי הימים א', פרק ב', פסוק י"ט-כ). מקובל לזהות את חור זה עם חור המוזכר במלחמת עמלק, ובהתאם לכך חור היה בנם של כלב בן חצרון ואפרת, וסבו של בצלאל בן אורי, בונה המשכן. חור מופיע עוד פעמיים בתחילת ספר דברי הימים. המדרש מזהה את כלב בן חצרון עם כלב בן יפונה ואת אפרת עם מרים הנביאה, ובהתאם חור היה בנם של מרים הנביאה וכלב בן יפונה. מדרש זה מובא על ידי פירוש רש"י לתורה. לפי יוסף בן מתתיהו, חור היה בעלה של מרים, אחות משה. חור לא מוזכר בחטא העגל למרות שהוא מוזכר עם אהרן בעת שמשה עולה להר סיני. לפי המדרש חור נהרג כאשר סירב להכין לעם את עגל הזהב. לעומת זאת, היו שטענו שחור דווקא היה בראשי החוטאים של חטא העגל, ובעקבות זאת שמו נמחק מהתורה, בהתאם לפסוק: "מי אשר חטא לי אמחנו מספרי". כלב בן יפונה וכלב בן חצרון מדיה וקבצים בנושא חור בוויקישיתוף "חור", במהדורת 1901–1906 של האנציקלופדיה היהודית (באנגלית) ספר שמות, פרק י"ז, פסוק י' ספר שמות, פרק כ"ד, פסוק י"ד ספר דברי הימים א', פרק ב', פסוק נ', ספר דברי הימים א', פרק ד', פסוק ד' על הפסוק ספר שמות, פרק י"ז, פסוק י' יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר שלישי, פרק ב, פסקה ד, סעיף 54. ויקרא רבה, פרשת צו, י׳, ג׳ ספר שמות, פרק ל"ב, פסוק ל"ג אליהו שץ, פירוש אליהו על ספר שמות, 2001, פרק לב, פסוק 1, עמוד 190 ערך זה הוא קצרמר בנושא תנ"ך. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אינוויקטה גראונד

אינוויקטה גראונד (באנגלית: Invicta Ground) היה אצטדיון כדורגל בפלאמסטיד שבלונדון, ששימש את ארסנל בין 1890 ל-1893. האצטדיון נקרא על שם אינוויקטה, המוטו של מחוז קנט שהיה המחוז שבו שכן פלאמסטיד באותה תקופה. המתחם היה האצטדיון הטוב הראשון של ארסנל, והיה מצויד ביציע, שורה של טראסות וחדרי הלבשה. האצטדיון שכן בפלאמסטיד היי סטריט; מאנור גראונד, האצטדיון הישן של ארסנל, שכן בצד הנגדי של הרחוב והיה קטן מאוד בהשוואה לאינוויקטה גראונד; הנהלת ארסנל נאלצה להשתמש בעגלות צבאיות על מנת לספק מקומות ישיבה לצופים. כאשר הנהלת ארסנל העבירה את המועדון לאצטדיון הוא עדיין היה חובבני, ובמשחקיו צפו כאלף צופים בממוצע. אולם, בתוך שנה המועדון הפך למקצוען ושינה את שמו לוולוויץ' ארסנל. מספר הצופים במשחקי ארסנל גדל בהתמדה, כולל שיא של 12,000 במשחק נגד הארט אוף מידלות'יאן ב-30 במרץ 1891, שהסתיים בתבוסה 1 - 5 לרעת ארסנל. הנהלת ארסנל התכוונה להשתמש באצטדיון גם עבור עונת 1893/1894, שהייתה העונה הראשונה בפוטבול ליג בתולדות המועדון. אולם, ג'ורג' ויבר שהיה בעלי האצטדיון העלה את דמי השכירות על האצטדיון ל-350 לירות שטרלינג על מנת ליהנות גם כן מהתקופה הטובה של ארסנל. הנהלת ארסנל לא יכלה לשלם סכום כה גבוה והחליטה להחזיר את המועדון למאנור גראונד, אותו רכשה מיד לאחר הנפקת מניות. ההנהלה ניצלה את קיץ 1893 על מנת לבנות יציעים ומתקנים בסיסיים נוספים באצטדיון. קבוצת החובבים רויאל אורדננס פקטוריס שיחק מספר פעמים באינוויקטה גראונד; אולם, הקבוצה עזבה בסוף 1894 וויבר לא הצליח למצוא תחליף עבורה. לבסוף הוא החליט להרוס את האצטדיון, ובנה במקומו בתי מגורים. הרחובות העוברים כיום באתר של האצטדיון הם מינרל סטריט והקטור סטריט; חלק מהטראסות הישנות של האצטדיון עדיין נמצאות בגינות האחוריות של בתי הקטור סטריט. פיל סואר ומרטין טיילר, The Official Illustrated History of Arsenal, המלין, 2005 (ISBN 0-600-61344-5) תצלום לוויין של אתר האצטדיון בגוגל מפות קבוצה זו הוקמה בתגובה להצטרפות וולוויץ' ארסנל לליגה
פרגוס מור

פרגוס מור מק איירק (בגאלית סקוטית: Fergus Mòr Mac Earca; ‏434 לערך – 501 לערך) היה מלך אגדי של ממלכת דאל ריאטה, ולמייסד הממלכה, אשר מלך ככל הנראה במאה החמישית (ככל הנראה בין השנים 498 לערך ועד מותו). פרגוס היה בנו של ארק. עדויות היסטוריות מועטות תומכות בקיומו, אולם לאחר מותו הפך למיתוס ולמעשה לאב הלאומי של סקוטלנד - ובמהלך ימי הביניים והרנסאנס לא היה ספק בקיומו ההיסטורי. מלכי סקוטלנד החל מקנת מק אלפין ועד ימינו, טענו להיותם צאצאצים של פרגוס מור. פרגוס מור מוזכר בדיברי טיגרנאך בשנת 501 בה מצוין מסע מלחמה מדאל ריאטה לבריטניה ומותו בבריטניה. על אף שהכינויים "דאל ראיטה" ואף הכינוי "מור" מאוחרים למאה החמישית, ונכתבו אף לאחר המאה השישית - שורות אלה יצרו מיתוס לפיו פרגוס מור פלש מאירלנד לבריטניה - אף שאין כל תעוד היסטורי אחר לפלישות אלה, וייתכן שהאזכור נכתב שנים רבות לאחר מותו של פרגוס מור. פרגוס מור מוזכר כמלך דאל ריאטה בדואן אלבאנאך ובסנכוס פר נ-אלבן. הסנכוס מציין כי פרוגס מור כונה גם "מק ניסה מור". שני מקורות אלה מקורן במאות ה-10 וה-11, היינו כ-500 שנים לאחר מותו של פרגוס מור. הסנכוס מציין כי אביו של מור היה ארק בן אאוכייד. בהתבסס על כרוניקות איריות המציינות את הגניאולוגיה של פרגוס מור, מתארך ההיסטוריון ג'ון מוריס את תקופת שלטונו, והוא סבור כי פרגוס החל לשלוט בממלכת דאל ריאטה כוסאל של המלך ארתור על מנת ליצור חיץ בין ממלכתו לבין ממלכות הפיקטים (פורטריו). פרגוס ייסד למעשה את ממלכת דאל ריאטה והחל שושלת שמשלה בדאל ריאטה. אחריו מלכו נכדיו גאבראן מק דומנגארט וקומגאל מק דומנגארט ונינו אאדאן מק גאבראן. בספרו של אנדרו מוינטאון, Orygynale Cronykil of Scotland, מהמאה ה-15, מציין אנדרו כי פרגוס מור היה הסקוטי הראשון ששלט בסקוטלנד, וכי קנת מק אלפין היה צאצאו. כמו כן מציין אנדרו כי פרגוס הביא את אבן סקון מאירלנד לסקוטלנד, וכי אחריו מלך בנו דונגאל. ספרו של ג'ורג' ביוקנן, ה"ררום סקוטיקארום היסטוריה" שנכתב בשלהי המאה ה-16, מתבסס על ג'ון מפרדון ומציין כי בעת הכיבוש הרומי של סקוטלנד גורשו הסקוטים, ומשפחתו של פרגוס גידלה אותו בגלות בסקנדינביה, וכי נלחם גם בפרנקים בטרם שובו לסקוטלנד ושחרורה. על פי ביוקנן פרגוס נהרג בקרב נגד דורסטוס, מלך הפיקטים ומלך אחריו בנו, יוגניוס. ספר זה נכתב בתקופת שלטונו של המלך ג'יימס השישי אשר האמין כי הוא צאצאו של פרגוס, וכתב לאשתו אן מדנמרק כי הוא "בן לגזע פרגוס". נכדו של ג'יימס, צ'ארלס השני האמין אף הוא שהוא צאצא של פרגוס והזמין שמונים ותשעה דיוקנאות מאת ג'ייקוב דה וט עבור הגלריה הגדולה של ארמון הולירוד בהם מצוירים מלכי סקוטלנד מאז שלטונו של פרגוס ועד כהונתו שלו. דברי ימי אלסטר ודברי ימי טיגרנאך דברי ימי הפיקטים קורות חייו של פרגוס מור Feargus Mor mac Earca cum gente Dal Riada partem Britaniae tenuit, et ibi mortuus est.
קומגאל מק דומאנגארט

קומגאל מק דומאנגארט (בגאלית סקוטית: Comgall mac Domangairt) היה מלך דאל ריאטה בראשית המאה השישית. קומגאל היה בנו של דומנגארט רטי, ונכדו של פרגוס מור - מלכי דאל ריאטה שקדמו לו. על פי "דברי ימי אלסטר" נפטר דומנגאל בשנת 538 או 542 או 545. על פי "דברי ימי טיגרנאך" נפטר דומנגאל בשנת 537. קומגאל נחשב לאב המיתולוגי של קנל קומגייל (שבט קומגייל). על פי ה"סנכוס פר נ'אלבאן" היה לקומגאל בן אחד - קונאל, אשר מלך בדאל ריאטה לאחר מותו יורשו של קומגאל. הסנכוס מציין כי לקונאל היו שבעה בנים (שמות של שישה מהם מוזכרים). דברי ימי אלסטר ודברי ימי טיגרנאך דברי ימי הפיקטים
גאבראן מק דומאנגארט

גאבראן מק דומנגארט (בגאלית סקוטית: Gabrán mac Domangairt; נפטר בשנת 560 לערך) היה מלך דאל ריאטה באמצע המאה השישית החל משנת 540 לערך ועד פטירתו. גאבראן נחשב לאב המיתי של קנל נ'גאבראן (שבט גאבראן). האזכור ההיסטורי היחיד של גאבראן הוא ציון מותו בדברי ימי אירלנד. ייתכן שמוות זה נגרם על ידי ברידיי הראשון מלך הפיקטים. גאבראן נחשב למייסד שבט גאבראן אשר שלט בדאל ריאטה עד שלהי המאה השביעית ואף לאחר מכן. מלכי סקוטלנד סברו עד המאה ה-17 כי הם צאצאי פרגוס מור - סבו של גאבראן, ובהתאם הם צאצאיו של גאבראן. בניגוד למלכים מקנל לואיירן (שבט לואיירן) ה"סנכוס פר נ'אלבן" אינו מזכיר מלכים משבט גאבראן, ולכן הוא וצאצאיו אינם מוזכרים בכרוניקה זו. דברי ימי אלסטר ודברי ימי טיגרנאך דברי ימי הפיקטים
לוארן מק ארק

לוארן מק ארק (בגאלית סקוטית: Loarn mac Eirc - לוארן בנו של ארק) היה מלך דאל ריאטה בשלהי המאה החמישית. לוארן נחשב כמלך מיתי בשל מיעוט המקורות ההיסטוריים המהימנים המתארים את מלכותו. לוארן נזכר בדואן אלבאנאך ובסנכוס פר נ-אלבן שם מצוין כי היה בנו של ארק. לוארן נחשב כאב המיתולוגי של קנל לואיירן (שבט לואיירן) - אשר שלט באזור ארגייל ופירת' אב לורן. מספר מלכים של דאל ריאטה טענו להיותם צאצאי לוארן ובהם: פרכאר פוטה, אינבכלאך מק פרכאר, סלבאך מק פרכאר, דונגל מק סלבאך ומוירדאך מק איינבכלאך. דברי ימי אלסטר ודברי ימי טיגרנאך דברי ימי הפיקטים
זיטה מלוקה

זיטה (באיטלקית: Zita;‏ 1218 לערך – 27 באפריל 1272) נחשבת קדושה בנצרות. זיטה היא קדושה איטלקייה, הנחשבת לפטרוניתם של המשרתים. המאמינים גם מתפללים אליה למציאת מפתחות אבודים. זיטה נולדה בכפר ליד לוקה ובגיל שתים עשרה החלה לעבוד כמשרתת בבית משפחת פאטינלי בעיר לוקה. היא סבלה רבות מיחס אדוניה, למרות עבודתה המסורה; אך מאוחר יותר הפכה לראש משק הבית. בגיל חמישים נפטרה. אחרי מותה התפתח פולחן וב-1278 שכרה משפחת פאטינלי נוטריון שיתעד את הנסים המיוחדים לזיטה. הנסים המתועדים ביססו את פולחן זיטה. ב-1580 התגלה, לטענת המאמינים, כי גופתה השתמרה כמומיה. הגופה החנוטה שמורה בבזיליקת סן פרדיאנו בעיר לוקה. ב-1696 הכריז עליה אינוקנטיוס השנים עשר כקדושה. מדיה וקבצים בנושא זיטה מלוקה בוויקישיתוף זיטה מלוקה, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
פולה רדקליף

פולה ג'יין רדקליף (באנגלית: Paula Jane Radcliffe;‏ נולדה ב-17 בדצמבר 1973) היא אתלטית בריטית בעבר, אלופת העולם (הלסינקי 2005) ושיאנית עולם בעבר (2003–2019) בריצת מרתון. רדקליף ניצחה שלוש פעמים במרתון לונדון (2002, 2003, 2005) ושלוש פעמים במרתון ניו יורק (2004, 2007, 2008). סגנון ריצתה של רדקליף אינו מתאפיין בסיום מהיר במיוחד, אלא בריצה בקצב קבוע, מהיר מכדי שיריבותיה יוכלו לעמוד בו, ושמירה על קצב זה עד ליצירת פער שאינו ניתן לסגירה. רדקליף היא ילידת אנגליה. אף על פי שכילדה סבלה מאסתמה ואנמיה, החלה רדקליף לרוץ באופן רציני בגיל 7, כנראה בהשפעת אביה, רץ מרתון חובב בעצמו. בגיל 12 עברה המשפחה דירה ושם הצטרפה למועדון בדפורד וקאונטי (Bedford & County), בו החלה להתאמן תחת אלכס ורוזמרי סטנטון, הממשיכים לאמנה גם היום. רדקליף למדה באוניברסיטת לונגביורו היוקרתית, וזכתה לתואר בצרפתית, גרמנית וכלכלה. במהלך הלימודים הכירה את גארי לואו (Garry Lough), רץ 1,500 מצטיין. השניים נישאו והוא כיום משמש כמנהל ושותף לאימונים. לזוג בת והם מתגוררים במונקו (בעקבות גלות מס). בנוסף, לזוג בית באנגליה והם מבלים חודשים רבים באימוני גובה בפונט-רומאו בצרפת. הצלחותיה הראשונות הגיעו כבר באליפות העולם לנוער ב-1992 שם התבלטה. באליפות העולם בקרוס קאנטרי של IAAF 1992, רדקליף זכתה בתואר הג'וניור, תוך שהיא גוברת על וואנג ג'ונקסיה וגטה וואמי בבוסטון, וזאת לאחר שהתאוששה מהתקף אסתמה קשה בשבועות שלפני כן. את עונת 1994 החמיצה עקב פציעה. באולימפיאדת אטלנטה (1996) סיימה במקום חמישי בריצת 5000 מטר בתוצאה של 15:13.11 דקות. בשנים 1998 וב-2003 היא זכתה באליפות אירופה בריצת שדה. במרתון לונדון שנערך ב-13 באפריל 2003 זכתה רדקליף במדליית זהב בשיא עולם חדש של 2:15:25 שעות. שיא זה החזיק מעמד כ-16 שנים ונשבר על ידי בריג׳יד קוסגיי מקניה (2:14:04 שעות). מעט לפני אולימפיאדת אתונה בשנת 2004 סבלה רדקליף מכאבים ברגלה ובעיות בקיבה, דבר שהקשה עליה את ההכנות למרוץ. היות שגופה לא יכל לספוג פחמימות כראוי, רדקליף הייתה חלשה בזינוק למרוץ אך למרות זאת זינקה אליו. רדקליף נאלצה לפרוש מהמרוץ בקילומטר ה-36 כשהיא תשושה. לפני אולימפיאדת בייג'ינג 2008 פורסם כי רדקליף סובלת מפציעה בירך וכי לא תוכל להתמודד במשחקים האולימפיים. במאי סבלה רדקליף משבר ברגלה השמאלית והחל מרוץ כנגד הזמן להכנות מלווה בחששות רבים כי רדקליף לא תוכל להתחרות. רדקליף זינקה למרוץ כשהיא איננה כשירה ונאלצה לעצור כדי לבצע מתיחות מספר פעמים. היא סיימה את המרוץ במקום ה-23. באפריל 2015 פרשה רדקליף מריצה תחרותית לאחר שסיימה את מרתון לונדון. רדקליף חברת מסדר האימפריה הבריטית. מדיה וקבצים בנושא פולה רדקליף בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פולה רדקליף (באנגלית) פולה רדקליף, ברשת החברתית אקס (טוויטר) פולה רדקליף, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי פולה רדקליף, באתר olympedia.org פולה רדקליף, באתר התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית פולה רדקליף, באתר Track and Field (נשים) אמיר ענבר, פולה רדקליף פורשת: קו הסיום של אשת המרתון, באתר הארץ, 26 באפריל 2015 פולה רדקליף, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
היועץ לביטחון לאומי

העוזר לנשיא לענייני ביטחון לאומי, קרוי בפי כל היועץ לביטחון לאומי (באנגלית: National Security Advisor, בראשי תיבות: NSA, או כדי להבדיל מהסוכנות לביטחון לאומי עם אותם ראשי תיבות, ANSA), מכהן כיועץ הראשי לנשיא ארצות הברית בענייני ביטחון לאומי והוא עומד בראש צוות שאמון על הכנת המחקרים, התדריכים והמידע המודיעיני עבור הנשיא והמועצה לביטחון לאומי. משרדו ממוקם באגף המערבי של הבית הלבן. השפעתו ותפקידו של היועץ לביטחון לאומי משתנים מממשל לממשל ותלויים לא רק בתכונותיו של האדם שמתמנה לתפקיד, אלא גם בסגנון ובפילוסופיית הניהול של הנשיא המכהן. באופן אידיאלי, היועץ לביטחון לאומי משמש כיועץ ראשי עבור הנשיא בתחום הביטחון הלאומי, האמון לקידום האג'נדה וסדר היום המדיניות שלו או שלה. היועץ לביטחון לאומי הוא תפקיד מטה במשרד הרשות המבצעת של הנשיא ואין לו סמכות על מחלקת המדינה או מחלקת ההגנה, בניגוד למזכיר המדינה ומזכיר ההגנה, שנדרשים לאישור מינויהם על ידי הסנאט- והם פקידים בעלי סמכות סטטוטורית על המחלקות שלהם. היועץ לביטחון לאומי ממונה על ידי הנשיא ללא צורך באישור הסנאט. כיוון שכך, הוא אינו קשור מנהלתית למחלקות ההגנה והמדינה, חופשי ממדיניותן ומהפוליטיקה הפנימית שלהם, ובהתאם מספק לנשיא ייעוץ בלתי תלוי בנושאי ביטחון לאומי. עם זאת, הגדרת תפקיד היועץ וסמכויותיו משתנה מממשל לממשל. בעתות משבר, היועץ לביטחון לאומי עשוי לפעול מחדר המצב של הבית הלבן או ממרכז המבצעים הנשיאותי לשעת חירום, ולעדכן את הנשיא באירועים האחרונים במצב משבר. סגן היועץ לביטחון לאומי של ארצות הברית הוא חבר במשרד הרשות המבצעת של נשיא ארצות הברית ושל המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית, המשרת תחת היועץ לביטחון לאומי של הנשיא. בין שאר תחומי האחריות, סגן היועץ לביטחון לאומי משמש לעיתים קרובות כמזכיר בפועל שלפורום הבכירים של המועצה לביטחון לאומי, וכיו"ר ועדת סגני המועצה לביטחון לאומי. התפקיד משתנה בהתאם לפילוסופיה הארגונית והצוות של כל בית לבן ולעיתים קרובות ישנם מספר סגנים ליועץ לביטחון לאומי המופקדים על תחומי מיקוד שונים. מדיה וקבצים בנושא היועץ לביטחון לאומי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של היועץ לביטחון לאומי (באנגלית) מועצת הביטחון הלאומי, באתר הבית הלבן Title 22 of the United States Code John P. Burke, University of Vermont and the White House Transition Project, The National Security Advisor and Staff, White House Transition Project, ‏Report 2017–24 Kori Schake, Hoover Institution, and William F. Wechsler, [https://cdn.americanprogress.org/content/uploads/2017/01/04063410/ProcessMakesPerfectFINAL.pdf Process Makes Perfect Best Practices in the Art of National Security Policymaking], Center for American Progress, January 2017 NSPD-1: Organization of the National Security Council System, irp.fas.org
לילך גליל

לילך גליל אל עמי (נולדה ב-9 באוקטובר 1967) היא סופרת ומשוררת ישראלית. עוסקת בהנחיית סדנאות כתיבה ובעריכת כתבי יד. סיפוריה הראשונים התפרסמו בשנים 1996-7 ב"על המשמר", "דבר ראשון", "מאזנים" ובמוסף "ידיעות אחרונות". בשנים אלה זכתה בפרס הרי הרשון לכתיבת פרוזה לקובץ סיפוריה הראשון ("עכשיו תכתבי"). לאחריו פרסמה שלושה רומנים וספר סיפורים נוסף. בין השנים 2003–2005 שימשה כעורכת העיתון "פנדורה", מגזין לסבי פמיניסטי בהוצאת קל"ף. בשנת 2014 פרסמה את ספר שיריה הראשון ("כשהאיילה תחלוף") ומאז פרסמה שירים בכתבי עת שונים ובעיתונים, השתתפה בתוכניות רדיו, וכן הופיעה בפסטיבלי שירה בארץ. ב-2016 פרסמה ספר שירה שני ("אני רוצה לספר לך הרים וגבעות") בעריכת המשוררת אגי משעול. ספרה הבא, "מינהיות", בנוי מפרגמנטים ליריים ומספר על אודות דמות המבקשת להתחקות אחר שברי זיכרונות במהלך ניסיונותיה להבין את מיניותה. ספר שיריה האחרון, "מתוך הנילוס האדום", מוקדש לאמה. יש בו שירים מן השנים האחרונות והוא נחתם בפואמה "חרוזות" שנכתבה במהלך ליווי המשוררת את אמה בימיה האחרונים. עכשיו תכתבי, קובץ סיפורים, ספרית פועלים, 1997 רואה את הקולות, רומן, ידיעות אחרונות (סדרת פרוזה), 2000 תראי אותי, קובץ סיפורים, גוונים, 2004 בית. אהבה, רומן, מטר, 2006 בצִלו, רומן, מטר, 2009 כשהאיילה תחלוף (שירה), פרדס, 2014 אני רוצה לספר לך הרים וגבעות (שירה), פרדס 2016 מינהיות (שירה בפרוזה), עיתון 77 2020 מתוך הנילוס האדום (שירה), עולם חדש 2021 דרמה ביום אביב, בספר "עיר – סיפורים תל אביביים" (בעריכת עליזה ציגלר), ידיעות אחרונות (סדרת פרוזה), 1999 לישון, בספר "נימפה בג'ינס – סיפורי נשים" (בעריכת דורית זילברמן וציפי שחרור), הד ארצי, 1998 בית גדול מול הים, בכתב העת "מטעם" (בעריכת יצחק לאור), גיליון 3, ספטמבר 2005 תמיד מישהו חסר (מחזור פרגמנטים), בכתב העת "מטעם" (בעריכת יצחק לאור), גיליון 6, יוני 2006 החתול, בכתב העת "מטעם" (בעריכת יצחק לאור), גיליון 11, ספטמבר 2007 מכונת הכתיבה, בספר "מסמרים", "איזה יופי" (בעריכת אמיר רותם), ספטמבר 2006 דרך הימים, בספר "מסמרים", "אושר ועושר" (בעריכת אמיר רותם), מרץ 2008 לילה לבן, ב"מאזניים", יוני 2011 שמש צהובה, ב"עיתון 77", יוני 2013 אתר האינטרנט הרשמי של לילך גליל רשימת הפרסומים של לילך גליל, בקטלוג הספרייה הלאומית לילך גליל, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" לילך גליל, ב"לקסיקון הקשרים לספרות ישראלית" הספרים של לילך גליל, באתר "סימניה" יצחק לאור, סקס. מוות. שינה, באתר הארץ, 18 באוקטובר 2006 ביקורת של עמרי הרצוג על הקובץ תראי אותי לילך גליל, במיזם "סופרים קוראים" של המרכז לספריות וספרות בישראל לילך גליל באנתולוגיה מקוונת לשירה עברית באתר של נילי דגן לילך גליל, דף שער בספרייה הלאומית לילך גליל, בלקסיקון הספרות העברית החדשה לילך גליל, באתר לקסיקון הספרות העברית החדשה ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רדקליף

האם התכוונתם ל... אישים אלפרד רדקליף-בראון – אנתרופולוג בריטי דניאל רדקליף – שחקן קולנוע ותיאטרון בריטי פולה רדקליף – רצת מרתון בריטית אן רדקליף – סופרת אנגלייה אחר מכללת רדקליף – קולג' יוקרתי לנשים הסמוך לאוניברסיטת הרווארד רדקליף (קנדה) – עיירה בדרום פרובינציית אלברטה, קנדה האגודה הכוראלית של רדקליף (אנ') – מקהלה של נשים באוניברסיטת הרווארד רדקליף (קווינסלנד) (אנ') רדקליף (חצי אי) (אנ')