laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
הרפובליקה הליגורית

הרפובליקה הליגורית (באיטלקית: Repubblica Ligure) הייתה רפובליקה קצרת-מועד, מדינת חסות של צרפת, אשר נוצרה על ידי נפוליאון ב-14 ביוני 1797. היא כללה את שטחי הרפובליקה של ג'נובה אשר כללה את רוב האזור של ליגוריה, באזור צפון מערב איטליה. החוקה הראשונה שלה הוכרזה ב-22 בדצמבר 1797, עם הצגת מנהיגות הרפובליקה. בשנת 1800 נבחר הדוג'ה לחמש שנים ובשנת 1802 הוא נבחר לכל ימי חייו. ביוני 1805 סופחה ג'נובה על ידי הצרפתים. הרפובליקה עשתה שימוש בדגל המסורתי הגנואזי, עם צלב אדום על רקע לבן. אחרי העימות שהתרחש במאי 1797 בין התושבים הגנואזים לבין השליטים העשירים שלהם, נפוליון כבש את ג'נובה וכונן סדר משלו. הצרפתים ששדדו את ג'נובה בצורה מסיבית, הותירו את המדינה חרבה. נפוליאון הודיע על הקמת הרפובליקה הליגורית ב-6 ביוני 1797. שיתוף הפעולה של התושבים תחת שליטת נפוליאון התקיים ללא ספק על ידי הארכיבישוף ג'ובאני לרקרי, שהראה את תמיכתו בצרפת רק כעבור שלושה ימים. חוקה ליגוריאנית פורסמה, אשר לא הייתה פרוגרסיבית, אלא רק כמסמך זמני. בדצמבר אותה שנה החלפה החוקה, ורוב גדול אישר את החוקה באמצעות משאל עם. ביוני 1798 הובילו שליטי הרפובליקה הליגורית את העם למלחמה נגד פיימונטה לאחר ניסיון של הגולים לפתוח במרד. בסופו של דבר התערבו הצרפתים במלחמה, וכתוצאה מכך נכבשה פיימונטה על ידי צרפת. בשנת 1800 הייתה הרפובליקה תחת מצור של הצבא האוסטרי והצי הבריטי. כ-30,000 נפגעו כתוצאה מהלחימה, והצבא הצרפתי נאלץ לסייע בשיקום הכלכלי. באותה שנה כבשו לזמן קצר כוחות אוסטריה את הרפובליקה, אבל נפוליאון חזר עד מהרה עם צבאו. חוקה חדשה פורסמה בשנת 1801, והוקמו מוסדות דומים יותר לאלו של הרפובליקה של ג'נובה, בראשות עם הדוג'ה, אשר היה הנשיא של הסנאט. בסופו של דבר פנו המנהיגים הליגוריים לנפוליאון וביקשו ממנו לקחת שליטה ישירה על המדינה, והוא קיבל את בקשתם. ביוני 1805 סופחה הרפובליקה לצרפת, אשר שלטה בה שליטה ישירה. לאחר נפילתו של נפוליאון ב-1814 הוקמה הרפובליקה מחדש למשך תקופה קצרה, בין ה-28 באפריל ל-28 ביולי. בעקבות קונגרס וינה הוענק האזור לממלכת סרדיניה, אשר סיפחה אותו ב-3 בינואר 1815. מדיה וקבצים בנושא הרפובליקה הליגורית בוויקישיתוף הרפובליקה הליגורית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Hearder, Harry. Italy in the Age of the Risorgimento 1790–1870. Routledge, 2014. מסת"ב 1317872053
בנדיקטוס השלושה עשר (אנטי-אפיפיור)

בנדיקטוס השלושה עשר (נולד בשם פדרו מרטינז דה לונה ב-1328 - מת ב-23 במאי 1423) היה אראגוני שנחשב בכנסייה הקתולית לאנטי-אפיפיור. מושבו היה באביניון, אך הוא הוכרז לאפיפיור על ידי תומכיו לאחר חזרת אפיפיורות אביניון לוותיקן. דה לונה נולד למשפחת אצולה באראגון והיה פרופסור למשפט דתי במונפלייה. ב-1375 הכריז עליו גרגוריוס האחד עשר כחשמן. ב-1376 הוא ליווה את גרגוריוס האחד עשר לרומא ולאחר מותו השתתף בבחירתו מעוררת המחלוקת של אורבנוס השישי לאפיפיור (ב-8 באפריל 1378). במשך תקופה ארוכה יחסית הוא תמך באורבנוס מול מתנגדיו, אך לאחר מספר חודשים שוכנע כי הבחירה לא הייתה חוקית והשתתף בבחירתו של האנטי-אפיפיור קלמנס השביעי. אורבנוס לא הסכים לרדת מכס האפיפיור, התרחש קרע בכנסייה (ר' הקרע המערבי). קלמנס השביעי לא יכול היה לשלוט ברומא ובהזמנת מלכי אביניון, העביר את הכס הקדוש לעיר זו. כשליחו של קלמנס, דאג לונה להשגת לגיטימציה בחצי האי האיברי ובממלכות הספרדיות (ממלכת קסטיליה, פורטוגל - עד 1385, ממלכת אראגון וממלכת נווארה). בזמן פעילותו בממלכת נווארה, כפה על היהודים השתתפות בוויכוח בין דתי, ובו התמודד מול הוגה הדעות והרופא שם טוב אבן שפרוט. לפי אבן שפרוט בספרו אבן בחן, הוויכוח הסתיים בהודאתו של החשמן שאינו יכול להוכיח את צדקת הנצרות ולחייב את היהודים לקבל אותה עליהם. האנטי האפיפיור הבא היה קלמנס השמיני. מדיה וקבצים בנושא בנדיקטוס השלושה עשר בוויקישיתוף בנדיקטוס השלושה עשר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) בנדיקטוס השלושה עשר, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
צ'אמפאנר-פאווגאד

הפארק הארכאולוגי צ'אמפאנר-פאווגאד שוכן בחלקה המזרחי של מדינת גוג'ראט שבהודו. הפארק הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 2004. בפארק יש ריכוז גדול של שרידים ארכאולוגיים שחלקם לא נחפרו או נחקרו. האזור שבו שוכן הפארק היה מיושב ככל הנראה החל מהתקופה הכלקוליתית ועד שנת 400. לאורך השנים נקשרו לאתר מספר אגדות הקשורות לאלה קאלי (שלכבודה נבנה אחד המקדשים הגדולים על ראש גבעת פאווגאד). לא ידוע מה התרחש באזור לאחר נטישתו במאה ה-5 ועד המאה ה-13. במאה ה-13 נכבש האזור על ידי אנשי הצ'אוהאנס, שבנו בראש גבעת פאווגאד את היישוב הראשון. הצ'אוהאנס בנו מערכות ביצורים נוספים במישור ששכן למרגלות היישוב. השרידים העתיקים ביותר מתקופה זו הם מקדש ומאגרי מים. צ'אמפאנר נכבשה על ידי השליטים הטורקיים של גוג'ראט בשנת 1484. חשיבותה של העיר צ'אמפאנר עלתה לאחר שהסולטאן מחמוד בגאדה החליט להפוך אותה לעיר הבירה שלו ולבנות אותה מחדש למרגלות הגבעה עם מאפיינים אדריכליים ייחודיים. העיר הייתה בירת גוג'ראט עד 1536. לאחר מכן צ'אמפאנר ננטשה, וכאשר הבריטים כבשו אותה ב-1807 התגוררו בה רק 500 תושבים. כיום צ'אמפאנר היא מרכז דתי חשוב המושך אליו אלפי עולי רגל בכל שנה. רוב האוכלוסייה המקומית משתייכת לדת ההינדואיזם, אך יש קבוצות מיעוט מוסלמיות ונוצריות. בשנת 2001 מנתה האוכלוסייה 3,249 תושבים. לצ'אמפאנר יש מעמד מוניציפלי של כפר, השוכן בתחום של העיר ההיסטורית. הפארק מחולק לשני אזורים. האזור המלכותי מוקף בחומת מגן גבוהה העשויה מאבן. בחומה משובצים מגדלים ושערים, ומלבדה נבנו באזור מבנים צבאיים נוספים. באזור זה נבנו בעבר ארמונות, גני נוי, מסגד ובנייני שלטון. כיום שוכנים באזור הכפר המודרני ומשרדי הממשל המקומי. רוב האזור טרם נחקר, ומהחלק שכן נחשף ניתן ללמוד על תפקידה של צ'אמפאנר כעיר בירה. בתוך האזור המוקף בחומה יש שביל המחבר את הארמון המלכותי, שער העיר, והמסגד הנמצא מחוץ לחומות. בסמוך למסגד יש מספר מאוזוליאומים ובית קברות. בחלק השני, המכונה ג'אהאנפאנה, שכנה עיר הבירה, שננטשה לאחר שהאימפריה המוגולית כבשה את האזור במאה ה-16. גם אזור זה נחקר במידה מועטה. עיצוב העיר נחקר כאשר מערכת הדרכים נחשפה, והתברר כי היא הייתה מורכבת מרחובות מרוצפים ומסודרים המובילים ממרכז העיר אל ביצוריה. כאשר בנאי העיר נתקלו במכשול טופוגרפי הם בנו מבנים מיוחדים כגון גשרים וקירות תמיכה. בין המבנים והאתרים שנחשפו באזור זה ניתן למנות את: מתקני המים השונים היו חשובים לעיצובה ולתרבותה של צ'אמפאנר. המתקנים כוללים מתקני אגירה ומערכות איסוף מים המבוססות על סכרים. בארות רבות עדיין בשימוש. מערכת המים שימשה גם למטרות פנאי במהלך המאה ה-15. בחלק מהבתים היו מים זורמים. על גבעת פאווגאד היו בעבר מספר מקדשים מפוארים שנבנו לכבוד אלים שונים בהינדואיזם. רוב המקדשים העתיקים נחרבו במשך השנים, וחלק מהמקדשים שלא נחרבו עדיין פעילים. אזור מגורים המיועד לבני המעמד הגבוה. באזור זה היו גנים שחוברו על ידי תעלות מים. שביל עולי הרגל (פאת'ה) שדרכו מעפילים ממרגלות הגבעה אל פסגתה. השביל נבנה מאלפי מדרגות ולכל אורכו יש קישוטים רבים. מספר מסגדים שנבנו בסגנון אדריכלי מעורב הכולל אלמנטים מהאדרכילות ההינדואיסטית והאדריכלות המוסלמית. אזורי מסחר. מדיה וקבצים בנושא צ'אמפאנר-פאווגאד בוויקישיתוף מפקד אוכלוסין שנערך ב-2001
ויוויאן תומאס

ויוויאן תיאודור תומאס (אנגלית: Vivien Theodore Thomas; ‏29 באוגוסט 1910 – 26 בנובמבר 1985) היה עוזר מנתח אפרו-אמריקאי שעזר לפתח שיטות כירורגיות לטפל בסינדרום התינוקות הכחולים (אנ') בשנות ה-40 של המאה ה-20, בארצות הברית. תומאס היה עוזרו של אלפרד בלאלוק באוניברסיטת ואנדרבילט בנשוויל ואחר כך באוניברסיטת ג'ונס הופקינס בבולטימור. הוא הצליח להתגבר על הגזענות והעוני של תקופת השפל הגדול, להפוך לאחד החלוצים בתחום הכירורגיה ולעביר את שיטותיו לתלמידים רבים שהיו לדור הבא של המנתחים הבכירים ביותר במדינה. הוא קיבל הכרה על עבודותיו רק בשנת 1971 בשל חוקי הגזענות באמריקה בזמנו. הוריו היו וילארד מאקיו תומאס (1874-1963) ו-מארי אליס איטון (1880-1968), אבי סבו של ויויאן, לואיס תומאס יליד 1829 היה עבד תחת עול בעלי מטעי הכותנה בדרום ארצות הברית וסבו גרין תומאס (1849-1935) קיבל את שחרורו מעבדות רק בגיל 15. ויויאן נישא ב-22 בדצמבר 1933 לקלרה ביאטריס פלאנדרס (1913-2005) ונולדו להם 2 בנות: אולגה פאי (1934) ותיאודוסיה פטריסיה (1938). הוא השלים את כתיבת הביוגרפיה האישית שלו קרוב לפטירתו והיא ראתה אור ימים ספורים לאחר פטירתו בשנת 1985, הותיר אחריו את אשתו, 2 בנותיו ו-3 נכדות. בשנת 2004 יצא על סיפור חייו הסרט "יצירת האלוהים" בכיכובו של מוס דף, על ידי אולפני HBO. (1985) Partners of the Heart: Vivien Thomas and His Work with Alfred Blalock (originally published as Pioneering Research in Surgical Shock and Cadiovascular Surgery: Vivien Thomas and His Work with Alfred Blalock), U. Penn. Press. (1989) "Like Something the Lord Made", by Katie McCabe. Washingtonian magazine, August 1989. Reprinted in Feature Writing for Newspapers and Magazines: The Pursuit of Excellence, ed. by Jay Friedlander and John Lee. May also be accessed via the Washingtonian.[1] (2003). Partners of the Heart. American Experience. (2003) Stefan Timmermans, "A Black Technician and Blue Babies" in Social Studies of Science 33:2 (April 2003), 197–229. ניתוח התינוק הכחול (הקישור אינו פעיל) ויוויאן תומאס, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא רפואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מוגלה

מוגלה היא נוזל צמיגי לבן-צהבהב המופיע בפצעים ומעיד על זיהום דלקתי, בדרך-כלל חיידקי. המוגלה מופיעה לאחר שמערכת החיסון של הגוף זיהתה את הזיהום ונקטה צעדים לחיסולו. המוגלה מכילה חיידקים ותאי גוף מתים, תאי דם לבנים וחומרי פסולת שונים, כגון רעלנים שהחיידקים הפרישו, פיסות ממברנה של תאים שנהרסו וכן חומר בין-תאי, המשמש כדבק בין תאי הרקמה. למוגלה מתלווה בדרך כלל ריח הנחשב לרוב ללא נעים. כשחיידקים חיים נודדים מהמוגלה אל מחזור הדם עלול להיווצר מיגוּל דם או מַגֶּלֶת (בלועזית: פיאמיה, Pyemia). החיידקים הנודדים עלולים להגיע דרך מחזור הדם למקומות שונים בגוף, להתיישב בהם וליצור דלקות נוספות. מיגול דם נחשב כסוג של רעלת דם (טוקסמיה). מדיה וקבצים בנושא מוגלה בוויקישיתוף מוגלה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מַגֶּלֶת או מיגוּל דם במילון רפואה (תשנ"ט), באתר האקדמיה ללשון העברית ערך זה הוא קצרמר בנושא רפואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו. הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
סלאבומיר מרוז'ק

סלאבומיר מרוז'ק (בפולנית : Sławomir Mrożek; ‏29 ביוני 1930 – 15 באוגוסט 2013) היה מחזאי, סופר וקריקטוריסט פולני. סלאבומיר מרוז'ק נולד ב-29 ביוני 1930 בכפר בדרום פולין. במהלך מלחמת העולם השנייה התגוררה משפחתו בקרקוב. בשנת 1949 סיים את לימודיו בבית ספר תיכון, וב-1950 החל לעבוד כעיתונאי פוליטי בשבועון Przekrój. מרוז'ק היה חבר מפלגת הפועלים המאוחדת PZPR בתקופת השלטון הסטאליניסטי בברית המועצות ובגרורותיה. תמך במשפטי הראווה שערך השלטון לכמרים קתוליים בקרקוב, שבהם נידונו למוות שלושה כמרים. בסוף שנות ה-50 החל לכתוב מחזות. הראשון מביניהם, "Policja" (משטרה), ראה אור ב-1958. הוא נישא למריה אוברמבה וב-1959 עבר לוורשה. ב-1963 טייל עם אשתו באיטליה, והשניים החליטו לערוק מפולין. לאחר חמש שנות מגורים באיטליה היגר לצרפת. ב-1968 הביע מחאה נגד הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה. בשנת 1978 קיבל אזרחות צרפתית. חוויותיו כמהגר ממדינה קומוניסטית במערב הביאו אותו לכתוב את מחזהו הנודע ביותר, "המהגרים". הוא המשיך לנדוד והתגורר בארצות הברית, בגרמניה ובמקסיקו. בשנת 1996 חזר לפולין. בשנת 2002 לקה בשבץ מוחי שגרם לאפאזיה, ועבר תהליך שיקום במשך שלוש שנים, שהחזיר לו את היכולת לדבר ולכתוב. בשנת 2006 סיים לכתוב אוטוביוגרפיה ושמה "בלתזר". בשנת 2008 היגר לניס שבצרפת, שם נפטר ב-15 באוגוסט 2013. מחזהו הראשון באורך מלא, "טנגו" (1964) ו"המהגרים" מוצגים גם כיום בתיאטראות רבים בעולם. הבמאי אנדז'יי ויידה הפיק גרסה מצולמת של "המהגרים" ב"תיאטר סטארי" בקרקוב בשנת 1975. עבודותיו של מרוז'ק משתייכות לסוגת תיאטרון האבסורד, הוא מציג בפני צופיו אלמנטים בלתי ריאליסטיים, התייחסויות פוליטיות ותרבותיות ופרודיה עוקצנית. המחזה "המהגרים" הוצג בישראל לראשונה ב-1976 בתיאטרון החאן בתרגומה ובבימויה של מיכל גוברין וזכה בפרס מרגלית [1]. החל משנת 2008 הוא מוצג בתיאטרון "מלנקי" בתרגומו של רועי חן ובבימויו של איגור ברזין. מחזהו "בלב ים" מוצג זה שנים רבות כחלק מרפרטואר תיאטרון אוניברסיטת לייז' שבבלגיה, בבימוי של פרופ' רובר ג'רמה, מנהל אמנותי של תיאטרון סטודנטים זה. להקה זו הופיעה בתיאטרון הטכניון בשנת 1992. הבמאי, רובר ג'רמה, ביים הצגה זו באנגלית ובעברית עם שחקני תיאטרון הטכניון, בשנת 1993. מדיה וקבצים בנושא סלאבומיר מרוז'ק בוויקישיתוף מיכאל הנדלזלץ, המחזאי הפולני סלבומיר מרוז’ק - רפסודה של איש אחד, באתר הארץ, 19 באוגוסט 2013 מיכאל הנדלזלץ, עכבר העיר אונליין, חיית במה: רק קפצתי לביקור, באתר הארץ, 20 במאי 2009 צבי גורן, ביקורת על המחזה "המהגרים", "הבמה" מיכאל הנדלזלץ, עכבר העיר אונליין, ביקורת על המחזה "המהגרים", באתר הארץ, 13 באוגוסט 2008 סלאבומיר מרוז'ק, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) סלאבומיר מרוז'ק, באתר "Find a Grave" (באנגלית) סלוומיר מרוז'ק (1930-), דף שער בספרייה הלאומית סלאבומיר מרוז'ק, ברשת החברתית Goodreads
אסתר אטינגר

אסתר אטינגר (נולדה ב־1941) היא משוררת, סופרת ומבקרת ספרות ישראלית. אסתר אטינגר נולדה בירושלים, להורים שעלו לארץ ישראל מפולין לפני מלחמת העולם השנייה וגדלה בתל אביב. התחנכה בבית הספר בית יעקב בתל אביב. היא בוגרת האוניברסיטה העברית בספרות עברית ובהיסטוריה של עם ישראל, כן למדה בבית ספר לספרנות, עבדה במשרד החינוך והתרבות ובבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי וכן בספריה של הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית. במשך שנים אחדות ערכה תוכנית ביקורת ספרים ב"קול ישראל", בנוסף ערכה והגישה אנתולוגיות ספרותיות בנושאים שונים. מלבד ספרי השירה כתבה אטינגר רומן אחד, 'פלא לילה', ושני רומנים בלשיים עם הסופרת רות אלמוג, תחת שם העט "אלמוג אטינגר". בנוסף כתבה תסריט לסדרת טלוויזיה וביקורות ספרים בעיתון הארץ ובעיתונים נוספים. בשנת 2019 יצא לאור ספרה "שלום לך דודי", שנכנס לרשימה הארוכה של פרס ספיר. אטינגר נשואה לאהרון ואם לארבעה ילדים, בהם העיתונאי יאיר אטינגר. פרס ניומן לספר ביכורים (1981, על ספר שיריה הראשון, "ירוק אפשרי") זכתה פעמיים בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים, בתשנ"ב ושוב בשנת תשס"ב פרס עמיחי לשירה (2005) פרס נשיא המדינה לספרות (2006) ובפרסים ספרותיים נוספים. הפרס על שם זבולון המר (2011, מטעם עיריית ירושלים, על כתב יד בעילום שם של ספר שיריה החמישי, "לילה ויום") ירוק אפשרי: שירים (תל אביב: מ. ניומן על ידי צ'ריקובר, תשמ"א 1981) לפני המוזיקה: שירים (תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשמ"ו 1986) (ספרי סימן קריאה) השאלת האמן: שירים (ירושלים: הוצאת כתר, 1991) חיי בורגניים להפליא: שירים, (תל אביב: עם עובד, תשנ"ח 1998) לילה ויום: (הקיבוץ המאוחד, 2011) הכל יקר: שירים 2016-1980 (הוצאת מוסד ביאליק, 2018) שלום לך דודי, רומן, כרמל, ירושלים, 2019. פלא לילה, רומן, הקיבוץ המאוחד, בני ברק, 2005. אשטלינה אהובתי, רומן בלשי, מאת רות אלמוג ואסתר אטינגר, כתר, ירושלים, 2002. מאהב מושלם, רומן בלשי, מאת [רות] אלמוג, [אסתר] אטינגר, כתר, ירושלים, 1995. זלדה, שושנה שחורה, מונוגרפיה מקיפה של המשוררת ויצירתה. הוצאת מפה, תל אביב, 2007. אמנותי ומוכר, מאמר מאת קובי נסים, על המשמר, 13 בדצמבר 1991, עמ' 21. על: אסתר אטינגר, השאלת האמן: שירים (ירושלים: כתר, 1991). "אשה גדולה" , עיון בשירה של אסתר אטינגר "אלישע", מאת אדמיאל קוסמן, נדפס במאזנים, פ', 4, תשס"ו 2006. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה) בקשה עם שחר, מאמר מאת אסתר אטינגר, על פיוט מאת שלמה אבן גבירול, בשם רשות לנשמת, שחר אבקשך, והקשרו לעגנון. נדפס בארץ אחרת, 21, תשס"ד 2004. אסתר אטינגר, באתר "מעלה" אסתר אטינגר, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" אסתר אטינגר, ב"לקסיקון הקשרים לספרות ישראלית" אסתר אטינגר, באתר המכון לתרגום ספרות עברית (באנגלית) אסתר אטינגר באנתולוגיה מקוונת לשירה עברית באתר של נילי דגן אלעד אנלן, פלא לילה / אסתר אטינגר (אורכב 07.03.2007 בארכיון Wayback Machine), באתר אימגו, 18 בפברואר 2007 שפרה ארליך-קופל, איזה פלא, באתר nrg‏, 26 בדצמבר 2007 ירעם נתניהו, שליפות עם אסתר אטינגר, באתר nrg‏, 15 באפריל 2008 עינת ברזילי, אסתר אטינגר משיבה רוח, באתר nrg‏, 11 באפריל 2009 יותם ראובני, "הכל יקר" של אסתר אטינגר: המשוררת שמבקשת לאצור את הרוח הסובב, באתר הארץ, 16 באפריל 2018 בתאל קולמן, ‏נרקיסיסטית נסתרת: המשוררת הירושלמית שלא חוששת להישכח, בעיתון מקור ראשון, 15 במאי 2018 אסתר אטינגר, במיזם "סופרים קוראים" של המרכז לספריות וספרות בישראל אסתר אטינגר, דף שער בספרייה הלאומית אסתר אטינגר, בלקסיקון הספרות העברית החדשה
קולינס

האם התכוונתם ל... אישים: איילין קולינס – אסטרונאוטית בנאס"א וקולונל בחיל האוויר של ארצות הברית אנדרו קולינס – סופר וחוקר בריטי בתחום העל-טבעי בילי קולינס – משורר אמריקאי, שכיהן בין שנת 2001 ל-2003, בשתי קדנציות כמשורר הלאומי של ארצות הברית ג'ואן קולינס – שחקנית קולנוע אמריקאית ג'ודי קולינס – זמרת אמריקאית ג'יימס (ג'ים) קולינס – כלכלן אמריקאי ג'קי קולינס – סופרת אמריקאית וילקי קולינס – סופר בריטי, הנחשב לראשון סופרי המסתורין לילי קולינס – שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית-בריטית לין קולינס – שחקנית קולנוע אמריקאית מייקל קולינס – מנהיג לאומי אירי מייקל קולינס (אסטרונאוט) – אסטרונאוט בתוכנית ג'מיני ובתוכנית אפולו אשר השתתף באפולו 11 סוזן קולינס – סופרת אמריקאית. מחברת "משחקי הרעב" סוזן קולינס (פוליטיקאית) – פוליטיקאית אמריקאית חברת הסנאט פולין קולינס – שחקנית קולנוע וטלוויזיה בריטית פיל קולינס – מוזיקאי פופ ורוק בריטי קים קולינס – אצן מהקריביים. אלוף עולם בריצת 100 מטר שירלי קולינס – זמרת עם בריטית ג'ייסון קולינס – כדורסלן אמריקאי טים קולינס – סופר שכתב את סדרת הספרים ערפד חנאן. אחרים: כוס קולינס – כוס להגשת משקאות מעורבבים רוקוול קולינס – חברת אלקטרוניקה אמריקאית קולין
סיני (כתב עת)

סיני הוא "ירחון דתי לאומי לתורה למדע ולספרות", כתב עת מדעי-תורני למאמרים בנושאים הלכתיים, ספרותיים, נושאים הקשורים בארץ ישראל ומצוות יישובה, ארכאולוגיה, חקר תפילה, פיוטים ומנהגים ועוד. כתב העת יצא לאור ברציפות, שש פעמים בשנה (למרות השם "ירחון") מאז 1937 בהוצאת מוסד הרב קוק. כתב העת היה יוזמתו של הרב יהודה לייב פישמן מימון ויצא בעריכתו מ-1937 ועד 1962. מטרתו הראשונית הייתה "ליצור בימה ספרותית קבועה, תורנית ומדעית, ליהדות הדתית לאומית." בתחילה יצא כתב העת בתמיכה ומימון של מוסד ביאליק והסוכנות היהודית וכלל גם מדור פובליציסטי, למאמרים בענייני השעה ומדור לספרות יפה, אשר בוטלו עם השנים ותרמו לביסוסו ככתב עת ייחודי למחקר תורני ולמדעי היהדות. בשנת 1962 החליף ד"ר יצחק רפאל את הרב מימון בעריכת כתב העת. עד שנת 1966 לא התנוסס שמו על שער החוברת אלא נרשם כ"עורך אחראי" בשער האחורי בעוד על הכריכה נרשם: "המייסד העורך הרב יהודה ליב הכהן מימון זצ"ל." רפאל הוציא מכתב העת את מדורי "חידושי תורה" ואת המדור הביבליוגרפי עבורם התקין קובצי-לוואי ל"סיני": בית התלמוד, תורה שבעל-פה וארשת. בשנת 1999 החליף את רפאל הרב יוסף אליהו הלוי מובשוביץ. הוצאת כתב העת הופסקה בשנת תש"ף. כתב העת עד גיליון קנ"ב נסרק במסגרת אוצר החכמה. במאמר הפתיחה של הגיליון הראשון הציג יהודה לייב פישמן מימון את ה"אני מאמין" של "סיני": סיני בא לפענח את מצפוני האור הגנוז בספרות הישראלית לכל ענפיה ופארותיה; לחדור אל העומק, אל התהומות ואל רזיה הכמוסים של היהדות המעשית ולגלות על ידי הסברה והארה את המאור הגדול שבתורת סיני לכל משפטיה והלכותיה. סיני יציע מקום למאמרים בכל מקצועות התורה הישראלית והמדע העברי; לחקר השפה העברית ולחקירת הספרות הישראלית, התלמודית והמדרשית, ההלכתית והאגדית, הגאונית והרבנית; ויחד עם חקירת העבר לרחבו ולעומקו יבוצר מקום בתוך סיני גם לחקירת ההווה של ישראל החי והיוצר. סיני יקדיש מקום רחב לחקירה תורנית-מדעית של ארץ-ישראל: קדושתה, מצוות התלויות בה, כתיבת הארץ וקדמוניותיה, תולדותיה והתפתחותה למן הזמן היותר עתיק ועד הדור האחרון. סיני יעודד ויעורר את הכוחות הצעירים שבתוך היהדות הדתית-הלאומית כדי לשתף אותם בעבודה ספרותית, תורנית ומדעית; ויחד עם זה ישתדל להדריך את הנוער העברי ולחנכו ברוח של אהבה עמוקה לישראל ולתורתו וארצו, באופן שיהיה מוכן ומוכשר למלאות את תפקידו האחראי בבנין המולדת על יסודות תורת האומה ומסורתה — הגיליון הראשון (סיון, תרצ"ז – 1937) הכותבים באו מתוך שורות המלומדים הדתיים ומעט חוקרים לא-דתיים בתחום מדעי היהדות. בכרך החמישים כתב הרב מימון הסתייגות שלא הייתה חלק מהגדרת המטרות הרשמית, אך התקיימה תמיד באופן סמוי, "סיני פתח שעריו לבעלי גישות שונות ובלבד שהדברים לא יחרגו מתחום המותר מבחינת מסורת ישראל המקודשת". אורה קצנלנבוגן (עורכת), סיני - ספר היובל, מוסד הרב קוק תשמ"ז כולל מפתח מפורט למאה כרכים. מבחר מאמרים שהתפרסמו ב"סיני", באתר "דעת" חיים זהר, "מוסד הרב קוק" ראשיתו ומייסדיו א(הקישור אינו פעיל) ג. קרסל, ששים כרכי "סיני", דבר, 28 ביולי 1967 סיני - א, ירושלים תרצ"ז, באתר אוצר החכמה כמוצהר על כריכתו בדבר המערכת בגיליון הראשון (סיון, תרצ"ז – 1937) בדו"ח ההנהלה הציונית לקונגרס העשרים (אב-אלול תרצ"ז, 1937) נמסר שמוסד ביאליק תומך בירחון סיני. בנוסף, בקובץ אזכרה לזכר הרב קוק כתוב: "הוצאת מוסד הרב קוק שעל יד המזרחי בהשתתפות מוסד ביאליק ליד הסוכנות היהודית" כך נכתב בגיליון האחרון (קנג, תש"ף), וראו גם בדברי הרב יואל קטן, "נתקבלו במערכת", המעין סא [ב (236, טבת תשפ"א), עמ' 128.
הצטברות אבק

"הצטברות אבק" (בצרפתית: Elevage de poussière; באנגלית: Dust Breeding) הוא תצלום אותו יצרו בשנת 1920 האמנים מרסל דושאן ומאן ריי. התצלום מתאר פרט מתוך יצירתו של דושאן "הזכוכית הגדולה" (1915–1923) ועליה הצטברות של תלוליות אבק. התצלום הודפס על ידי הדפס מגע מן התשליל המקורי. מהדורה בת 10 עותקים של תצלום זה הודפסו בשנת 1964 מן התשליל המקורי בגודל של 24x30.5 ס"מ. התצלום נולד מתוך מצבה של יצירתו של דושאן - "הזכוכית הגדולה" - שעמדה זמן רב בסטודיו שלו בניו יורק. את הצילום יצרו מאן ריי, שותף קרוב של דושאן בפעילותו האמנותית, ודושאן על ידי ריכוז זהיר ודקדקני של כל האבק וגושי אבק שהצטברו על גבי "הזכוכית הגדולה" במשך כשישה חודשים אל שטח מצומצם בחלקה התחתון של היצירה. זווית הצילום שבחרו השניים יצרה מעין "שדה" של אבק, מתוכו בולטים כמה אלמנטים מתוך "הזכוכית הגדולה". האבק לא נתפש רק כחומר אמנותי, אלא כרעיון פילוסופי. לא רק שהאבק יכול להתפרש כחלק מאלמנט של מקריות, שהיה פופולרי במסגרת תנועת הדאדא והסוריאליזם, אלא יכול להיות קשור גם לניסיון למדוד את הזמן בהתאם לאופן הצטברות האבק על זכוכית, לאור הצעתו של לאונרדו דה וינצ'י, שיצירותיו ורעיונותיו היו בעלי משמעות רבה עבור דושאן. מאוחר יותר קיבע דושאן חלק מאותו אבק על הזכוכית בעזרת לכה או פיקסטיב. הצטברות אבק, באתר מוזיאון ישראל (באנגלית) הצטברות אבק, באתר מוזיאון המטרופוליטן (באנגלית) האנס ריכטר טען בספרו כי תקופה זו הייתה ארוכה יותר - כשנה וחצי. ראו: Richter, Hans, Dada, art andanti-art, McGrae-Hill Books Cpmpany, New York, p. 93. Dickerman, Leah (ed.), Dada, National Gallery of Art, Washington, 2005, p.283 ראו: Goldfard Marquis, Alice, Marcel Duchamp, MFA Publication, Boston, 2002, p. 149.
דבורה אמיר

דבורה אמיר (נולדה ב-1948) היא סופרת ילדים ומשוררת ישראלית. אמיר נולדה בירושלים, להורים שעלו מפולין. אביה היה פעיל בתנועת פועלי-ציון ואמה התחנכה ברוח רעיונותיו של א"ד גורדון. אחיה של אמיר הוא הפילוסוף אבישי מרגלית. לאחר מלחמת ששת הימים למדה אמיר ספרות עברית, פילוסופיה יהודית וקבלה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנים 1975–1976 למדה ספרות אנגלית באוניברסיטת אילינוי בארצות-הברית. בשנות השמונים ניהלה פרויקט לעידוד קריאה במרכז לטכנולוגיה חינוכית (מט"ח). אמיר פרסמה שירים בכתבי-עת שונים: סימן קריאה, חדרים, שבו, מקרוב, כרמל ועלי שיח. ספרה 'בעירה איטית' זיכה אותה בפרס קוגל לשירה. זכתה בפרס היצירה הספרותית על-שם לוי אשכול לשנת תשס"ו. זכתה בפרס קוגל בשנת 1995 ובשנת 2006 בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים. כתבה מספר ספרי לימוד בספרות והשתתפה בכתיבת אחרים. מעשה בעכבר קטן ובשני חתולים רעבים, ירושלים, איילות, 1992. מעשה בבלון צהוב, איורים הילי הילמן, תל אביב, ספרית פועלים, 2000. ספר הספורים של משפחת עכ-בר, ירושלים, איילות יובל, 2001. בעירה אטית: שירים, תל אביב, הקיבוץ המאוחד, 1994. שירים דוקומנטריים, הקיבוץ המאוחד, 2003. מקום בדף העולם, כרמל, 2020. ג'ואן אופנהים, איך נרדם נסיך, תל אביב, אגם, 2008. מרים לטימר, אמילי נמר, תל אביב, אגם, 2009. ג'אן פירנלי, הכי שועל שבעולם, תל אביב, אגם, 2009. לילה פראפ, לאן נעלמים החלומות, תל אביב, אגם, 2009. אמבר סטיוארט וליין מרלו, לא רוצה בלי שמיכי שלי, תל אביב, אגם, 2009. מדיה וקבצים בנושא דבורה אמיר בוויקישיתוף דבורה אמיר, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" דבורה אמיר, ב"לקסיקון הקשרים לספרות ישראלית" דבורה אמיר, שיר: מאה פטוניות, באתר הארץ, 10 באוגוסט 2017 מידע על דבורה אמיר בקטלוג הספרייה הלאומית דבורה אמיר, דף שער בספרייה הלאומית דבורה אמיר, בלקסיקון הספרות העברית החדשה ערך זה הוא קצרמר בנושא סופרים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גסטון ביוט

גסטון אנרי ביוט (בצרפתית: Gaston Henry Billotte;‏ 10 בפברואר 1875 – 21 במאי 1940) היה גנרל צרפתי במלחמת העולם השנייה. ביוט נולד ב-10 בפברואר 1875 בסומוואל שבמחוז אוב בחבל שמפאן-ארדן בצפון צרפת. לאחר שסיים את האקדמיה הצבאית סן-סיר, בשנת 1896, הצטרף לצבא הצרפתי. הוא נשלח לטונקין ולסין, ולאחר מכן הוא חזר לצרפת ולמד בבית הספר למלחמה (מחזור 1907–1909). הוא חזר לטונקין כמפקד גדוד בשנים 1911 עד 1913, לאחר מכן למרוקו עד 1915 במסגרת חיל הכיבוש. כלוטננט-קולונל בשנת 1915, הוא הוצב במפקדה הכללית, ראש המדור החיצוני של זירת המבצעים (TOE). הוא הועלה לדרגת קולונל ב-1916 ומונה לראש המשרד השלישי של הקבוצה הקדמית. בשנת 1918 פיקד על גדוד חי"ר ונפגע בגז חרדל בקמלברג. אחרי המלחמה, בין אפריל 1919 לדצמבר 1920, הוא היה חלק מהמשלחת הצבאית הצרפתית בפולין במהלך מלחמת רוסיה–פולין ב-1920. פולין מינתה אותו למח"ט בצבאה. הוא הועלה לדרגת ז'נרל דה בריגדה של הצבא הצרפתי ביולי 1920. בין פברואר ליוני 1921, הוא היה מפקד חטיבת הרגלים הראשונה של תוניסיה, ומיוני 1921 לנובמבר 1924, הוא היה מפקד דיוויזיית הלבנט השנייה. לאחר מכן ערך מסע במרוקו במשך כמעט שנה בשנים 1925–1926 במהלך מלחמת הריף. באפריל 1927 הוא הועלה לדרגת ז'נרל דה דיוויזיה, והוצב במפקדת הכוחות הקולוניאליים. בדצמבר 1927, הוא קיבל את הפיקוד על דיוויזיית הרגלים ה-10 ולאחר מכן במאי 1929 מונה למפקד דיוויזיית הרגלים הקולוניאלית השלישית. ב-1930 מונה למפקד כוחות הצבא הצרפתי בהודו סין, וב-1937 מונה למפקד הצבא באזור פריז. בשנת 1940, לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הועמד ביוט בראש קבוצת הארמיות הראשונה של הצבא הצרפתי, שלה היה כפוף אף חיל המשלוח הבריטי. קבוצה זו נועדה להגן על גבול צרפת במקום שבו הפסיקה בניית קו מאז'ינו, דרומית לגבול הבלגי. תוכנית המערכה הצרפתית דרשה תזוזה של הארמיות צפונה, אל תוך בלגיה והולנד, ומפגש עם הגרמנים על אדמת בלגיה. עם תחילת המערכה על צרפת, ב-10 במאי 1940 הבקיע השריון הגרמני מבקע עמוק בעורף קבוצת הארמיות של ביוט שנעה כמתוכנן אל תוך בלגיה, והצליח לחדור דרך יער הארדנים ומשם מערבה, בתנועת כיתור שאיימה לכתר את קבוצת הארמיות בשטח בלגיה. ב-19 במאי נפצע ביוט קשה בתאונת דרכים, בדרכו מפגישה עם מפקדי הצבא באיפר. הוא מת מפצעיו ב-21 במאי. בנו הוא איש הצבא והפוליטיקאי הצרפתי פייר ביוט. מדיה וקבצים בנושא גסטון ביוט בוויקישיתוף