laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
רפאל משה חפץ

רפאל משה חפץ (15 בפברואר 1892 – 6 באפריל 1961) היה פעיל ציוני ורופא גינקולוג. הקים וניהל מחלקה עצמאית לגינקולוגיה ויולדות בבית החולים רוטשילד בחיפה (1944–1957) נולד בפיודורובנה, קייב, אוקראינה. בשנת 1890 עברה המשפחה ליקטרינוסלב חפץ הצטרף לתנועת צעירי ציון. למד רפואה בלייפציג. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גורש משם משום שהיה נתין רוסי. בין השנים 1919–1915 המשיך את לימודי הרפואה בסרטוב. עם סיום לימודיו בשנת 1919 גויס חפץ לצבא האדום. שירת 6 שנים. בשנת 1925 שב חפץ ליקטרינוסלב שם היה רופא בבית חרושת. בשנת 1926 נאסר לחצי שנה, לאחר שחידש את פעילותו הציונית. דינו נגזר לגירוש לאורל, אך העונש הומתק לגירוש מרוסיה הודות לעזרתה של יקטרינה פאבלובנה וולז'ין רעייתו לשעבר של מקסים גורקי שעמדה בראש "הצלב האדום הפוליטי". באוגוסט 1926 עלה לארץ ישראל. עבד בבתי החולים: הדסה תל אביב ובבית החולים בצפת. בשנת 1927 עבר ל-בית החולים מאיר רוטשילד בירושלים, התמחה בגינקולוגיה. במאי 1935 בית החולים עבר לבית החולים הדסה הר הצופים. עבד ב"הדסה" עד שנת 1944 כגניקולוג בכיר. בשנת 1944 הקים וניהל במשך 14 שנים מחלקה עצמאית לגינקולוגיה ויולדות בבית החולים רוטשילד רעייתו הייתה הד"ר אסתר לבית פלדמן. בתו הייתה המוזיקאית, המתרגמת והפזמונאית רות חפץ. נפטר ב-6 באפריל 1961. בתאריכים 31 במאי – 1 ביוני לשנת ה'תרצ"ט 1939 נערך בבית הבריאות ע"ש שטראוס ברחוב צ'נסלור, בירושלים כנס רפואי-מדעי שארגנה ההסתדרות הרפואית העברית בא"י. בכנס השתתפו מרבית מבכירי הרופאים בארץ ישראל לתקופה. ראו: ד"ר חפץ (ירושלים): הממצאים בשתן ובדם בנשים הרות בעלות היפרטוניה (ישיבה ד', יום ה', 1 ביוני) רפאל משה חפץ, באתר "החכם היומי" לפני הצטרפותו של חפץ לבית החולים, פעלה בבית החולים מחלקת יולדות בלבד ד. כהן, מבית החולים הדסה בחיפה, דבר, 20 באוקטובר 1932 נסים לוי, יעל לוי, "רופאיה של ארץ-ישראל 1948-1799", איתי בחור - הוצאה לאור, מהדורה שנייה, מרץ 2012, הערך: חפץ, רפאל משה, עמוד 222 ראו: מידע על רות חפץ בקטלוג הספרייה הלאומית ובאתר זמרשת תוכנית הכינוס המדעי של ההסתדרות הרפואית העברית בא"י לשנת ה'תרצ"ט 1939, 30 במאי – 1 ביוני בבית הבריאות ע"ש שטראוס תוכנית הכנוס המדעי של ההסתדרות הרפואית העברית בא"י לשנת ה'תרצ"ט 1939, 30 במאי – 1 ביוני בבית הבריאות ע"ש שטראוס רחוב צ'נסלור, ירושלים. בין המשתתפים (לפי א'-ב'): יצחק איצקוביטש, מקס בוכמן, יחיאל קרל גוגנהיים, אדוארד גורדון יוסף (ג'וזף), בנו גרינפלדר, אברהם דרוקמן, פריץ דרייפוס, פנחס וייל, חיים ארנסט ורטהיימר, פליכס זולמן, יעקב זס, רפאל משה חפץ, לודוויג פרדיננד מאייר, פליקס מנדל, דוד מרגלית, מכס מרכוס, אריה סדובסקי, רוברט פישר, יוסף פרגר, ברנרד צונדק, גאורג צונדק, הרמן צונדק, יוליוס קליברג, שמעון רוזנבאום, יהודה לייב רוקח, משה רחמילביץ'
פוסטמישקה

פוסטמישקה (בהונגרית: Pusztamiske) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה. כמו כפרים רבים באירופה גם בפוסטמישקה מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 447 תושבים, ובשנת 2019 רק 401 תושבים. בפוסטמישקה חיו יהודים בתקופות זמן שונות. מדיה וקבצים בנושא פוסטמישקה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פוסטמישקה נתוני הכפר באתר הלמ"ס ההונגרי מפקדי האוכלוסין של יהודי הונגריה, 1993 ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בהונגריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
איסקיה

איסקיה, או אנאריה (איטלקית: Ischia, לטינית: Anaria) הוא אי געשי בדרום איטליה בקצה הצפוני של מפרץ נאפולי, השייך לנפת נאפולי במחוז קמפניה שבאיטליה. אוכלוסיית האי מונה כ-58,000 נפשות נכון ל-2006. העיר המרכזית באי היא איסקיה, שאוכלוסייתה מונה כ-17,000 נפשות. ערים נוספות באי הן קאזאמיצ'ולה ופוריו. האי מהווה מרכז תיירות משמעותי. שטח האי הוא 46 קמ"ר, והוא הררי ברובו. הנקודה הגבוהה ביותר באי היא הר הגעש אמפאו (Mount Epomeo), המתנשא לגובה 789 מטרים. אדמת האי מורכבת בעיקר מבזלת וטוף. איסקיה הוא חלק מהקשת הגעשית של קמפניה, שגעשיותה פעילה. ב - 21 באוגוסט 2017 ארעה רעידת אדמה קלה באי ובה שני אנשים נהרגו וכמה עשרות נפצעו, כשמספר בתים קרסו על יושביהם. האי יושב בימי קדם על ידי המיקנים והיוונים בסביבות המאה ה-6 לפנה"ס. לפי המסורת, התפרצותו של הר הגעש מונטה אמפאו גרמה לנטישת מתיישבים אלה. בני סירקוסאי השתלטו על האי לאחר קרב קומי בשנת 474 לפנה"ס, אולם התפרצות געשית הובילה לנטישתו בשנית לתקופה ארוכה. בסוף המאה ה-5 לפנה"ס עבר האי לרשותה של נאפולי, וכאשר זו נשתעבדה על ידי הרפובליקה הרומית בשנת 326 לפנה"ס השתעבד גם האי. שמו הלטיני של האי, Anaria, קרוב לשמו הפיניקי "ינר" (כלומר "אי נֻר"). לאחר נפילתה של האימפריה הרומית עבר האי ידיים רבות, בין השאר היה תחת שליטתם של הביזנטים הגותים, הצרפתים, פיזה, נאפולי ועוד. הר הגעש התפרץ שוב בשנת 1299, מה שהוביל למנוסה של אוכלוסיית האי ולהרס רב. עם הקמתה של ממלכת איטליה המודרנית עבר האי לשליטתה. הניו יורק טיימס, איסקיה, השכן הצנוע של האי קאפרי, באתר הארץ, 10 ביולי 2023 איסקיה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Cavalcoli, Diana. "Terremoto a Ischia: Ciro è salvo. Estratto vivo anche il terzo fratellino". Corriere della Sera (באיטלקית). נבדק ב-2018-10-11. נחום סלושץ, אוצר הכתובות הפיניקיות, דביר, תש"ב, עמ' 273
72 החיות החמודות ביותר

72 החיות החמודות ביותר (באנגלית: 72 Cutest Animals) היא סדרת טבע דוקומנטרית אוסטרלית, שהופקה בערוץ ABC האוסטרלית ושודרה במהלך 2016 בעונה אחת בת 12 פרקים שאורכם 27 דקות. ב-1 ביוני 2016 עלו פרקי הסדרה לנטפליקס. הסדרה מזכירה את קבוצת סדרות "72 בעלי חיים המסוכנים", מהם יצאו 3 סדרות: 72 המסוכנים של אוסטרליה, 72 חיות מסוכנות: אמריקה הלטינית ו-72 החיות המסוכנות ביותר: אסיה. בסדרה זו נראים מיני בעלי חיים הנחשבים לחמודים או בעלי קשר מיוחד עם אנשים והסדרה מסקרת את אופיים המרתק ואת המאפיינים ההופכים אותם לחמודים ואיך הופעתם החמודה מאפשרת להם לשרוד בטבע. בכל פרק מדרגת 6 חיות לפי מידת החמידות שלהם. בסיום כל פרק נראה דירוג סופי של החיות המובילות, עד הפרק האחרון בו מוכרז "בעל החיים החמוד ביותר". עם זאת נאמר שהדירוג לא גורע מאף בעל חיים את חמידותו והכל בעיני המתבונן. הסדרה מקוריינת בידי גרהאם מיטשל והיא מלווה בהסברים של מומחי שטח וחוקרים או עובדי גני חיות ושמורות טבע שונות (רובם באוסטרליה) ביניהם: אמבר קנסטריני, ברט מקצ'יין, קים אילמן, רייצ'ל תומאס, אלן הארלי, סאלי רובינסון, בוב האמפריס, קארה פיליפס ופטר סטריין. פרק 1 - חמוד וצמרירי: למור זנב טבעת (מקום 2) פינגווין מלכותי (מקום 3) גורילה (מקום 4) תמנון (מקום 5) חולדה (מקום 6) קואלה (מקום 1) פרק 2 - חברים מקפצצים: קווקה (מקום 4) פיל (מקום 2) שחפית צהובת מקור (מקום 6) קנגורו אילני (מקום 3) גיבון לבן-לחיים (מקום 1) עז (מקום 5) פרק 3 - חתולים בועטים: לווייתן גדול-סנפיר (מקום 4) קיפודן נמלים אוסטרלי (מקום 2) ברדלס (מקום 1) חמוס (מקום 5) גמל (מקום 6) אילניות (אילנית אוסטרלית לבנה ורנואידה ספלנדידה) (מקום 3) פרק 4 - קטנים וגבוהים: פינגווין זוטר (מקום 3) ג'ירף (מקום 4) אורנגאוטן (מקום 1) דולפין (מקום 5) פנדה זנובה (מקום 2) אלפקה (מקום 6) פרק 5 - טורפים אכזריים: דוב חום (מקום 3) סוריקטה (מקום 2) ארנבים (מקום 5) אריה (מקום 4) פיתון וומה (מקום 6) עצלן (מקום 1) פרק 6 - סוליות וסנפירים: תחש נהרות (מקום 4) נמר (מקום 6) כריש לווייתני (מקום 3) אייליים (יחמור) (מקום 5) פינגווין מצויץ (מקום 1) פוסום זנב-מברשת זהוב (מקום 2) פרק 7 - מוזרים ונהדרים: טפיר מלאי (מקום 1) פלמינגו (מקום 6) זברה (מקום 4) דוב ים (אנטארקטי) (מקום 3) מקוק יפני (מקום 2) ינשוף נובח (מקום 5) פרק 8 - זנבות ארוכים: פינגווין רצועת-הסנטר (מקום 4) שועל השלג (מקום 2) קרנפיים (מקום 6) מרמוסט (מקום 1) סנאיים (מקום 5) סרוואל (מקום 3) פרק 9 - משונים על ארבע: וומבט (מקום 3) סוס (מקום 4) קפיברה (מקום 2) היפופוטם (מקום 5) לוטרה (לוטרת הים) (מקום 1) פנגולין (מקום 6) פרק 10 - מקוטב לקוטב: בבון (מקום 5) קוף עכביש (מקום 2) קנגורו (אדום) (מקום 4) דוב קוטב (מקום 1) חוטמן (מקום 3) פינגווין אדלי (מקום 6) פרק 11 - ההצגה: פיל ים (מקום 2) לטאות (דרקון מזוקן ונפרורוס לויס) (מקום 4) זאב טלוא (מקום 6) פנדה ענק (מקום 1) קוקבורה (מקום 3) טווס (מקום 5) פרק 12 - מקור המתיקות: טמרין לבן-קודקוד (מקום 2) קזואר (מקום 6) טיגריס (מקום 4) פר הרמה (מקום 3) צב גלאפגוס (מקום 1) בינטורונג (מקום 5) סיכום (בסיום פרק 12): במקום ה-72 והאחרון בסדרה נמצאת החולדה ולפניה במקום ה-71 מצוי הקזואר. 72 החיות המסוכנות ביותר: אסיה 72 חיות מסוכנות: אמריקה הלטינית 72 המסוכנים של אוסטרליה 72 מקומות שמסוכן לחיות בהם "72 החיות החמודות ביותר", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "72 החיות החמודות ביותר", באתר נטפליקס "72 החיות החמודות ביותר", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) הודח מהרשימה הסופית בפרק השביעי, אך הושב ב"גלגל הצלה" הודחה מהרשימה הסופית בפרק השביעי, אך הושבה ב"גלגל הצלה"
אבנר שץ

אבנר שץ (נולד ב-1959) הוא סופר ומשורר ישראלי. נולד בקריית ים, בוגר בית הספר לקציני ים עכו במגמת שיט, ואת שירותו הצבאי עשה בחיל הים. למד לתואר ראשון באוניברסיטת חיפה. עובד בחברת צים במשך שנים רבות ונחשב למומחה בהיסטוריה של הספנות באופן כללי וההיסטוריה של הספנות בישראל בפרט. החל את כתיבתו הספרותית כאשר פרסם סיפור קצר בשם "תאנים" שזכה במקום השלישי ב"תחרות הסיפור הקצר" של עיתון "הארץ" בשנת 1989. כותב רשימות וסקירות ספרים במדור תרבות וספרות של "הארץ", ובעיתון "ידיעות אחרונות" ובכתבי-עת ספרותיים שונים. בשנת 2002, היה סופר אורח במרכז אוקספורד ללימודי עברית ויהדות, באוניברסיטת אוקספורד.. מתגורר בחיפה, נשוי ואב לשניים. מעגלים מודפסים קובץ סיפורים, ירושלים: כתר, 1994 לשוט אל השקיעה, תל אביב: זמורה-ביתן, 1998 הלה ודג-הגרב, תל אביב: ידיעות אחרונות: ספרי חמד, 2005 גברים לבנים מתים: פרשיות נעלמות, תל אביב: לוקוס הוצאה לאור, 2016 אבנר שץ, ברשת החברתית פייסבוק רשימות מהבּוֹידעם - האתר של אבנר שץ אבנר שץ, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" אבנר שץ, ב"לקסיקון הקשרים לספרות ישראלית" אבנר שץ, משי - מניפולציה רגשית - סיפור קצר מתוך ״גברים לבנים מתים״, באתר "העוקץ", 25 בדצמבר 2016 השאלון של העוקץ: אבנר שץ, באתר "העוקץ", 25 בדצמבר 2016 אותו הים - על ספנות עברית ועוד. נועה אסטרייכר, עדיין מחכים לקולות הימאים: חמישה ספרים מומלצים על ים וימאות, באתר הארץ, 15 באוקטובר 2019 אבנר שץ, 25 שנים לתחרות הסיפור הקצר – הזוכה ב־1989 "תאנים", באתר הארץ, 9 בספטמבר 2014. רשימות של שץ מזמן שהותו באוקספורד: אבנר שץ, פולנים באוקספורדשייר, באתר הארץ, 24 במרץ 2002 מעין יומן מיארנטון / אבנר שץ, בלנהיים, ארמון בחורף, באתר הארץ, 21 במרץ 2002. ביקורת: ננו שבתאי, מי קהל היעד של "גברים לבנים מתים"?, באתר הארץ, 19 במרץ 2017
אויים

אויים (בצרפתית: Oyem) היא בירת מחוז וולו-נטם (אנ') אשר נמצא בצפון גבון. העיירה שוכנת על מישור בגובה של כ-910 מטר. אויים ממוקמת כ-25 ק"מ מהגבול עם גינאה המשוונית וכ-411 קילומטרים מעיר הבירה של גבון, ליברוויל. אויים נקראת על שם עץ גדול שצומח סביב העיירה. בשנות התשעים היו מספר נשים בחיל השלום שנאנסו ונרצחו בצפון גבון, מה שעורר מחלוקת בנוגע לבטיחות מיקומיו. באוקטובר 2004, אויים הושפעה מהפסקות מים והפסקות חשמל. בחודש דצמבר של 2004 היא נפגעה קשות מהתפרצות נדירה של קדחת הטיפוס (אנ') שהתפשטה אז ברחבי צפון גבון, כחמישים מקרים דווחו באויים. תושבי אויים מגדלים קקאו וקפה, וכן גם תפוחי אדמה, ועוסקים גם בענף גומי. בתוך העיר נמצאים: בית חולים, שתי כנסיות, בית ספר חקלאי, בית ספר תיכון ממשלתי ותחנת מכס. בעיירה נמצא גם שדה התעופה אוים (אנ'). אויים היא עיר תאומה של: צרפת קלרמון-פראן, צרפת. מדיה וקבצים בנושא אויים בוויקישיתוף אויים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) "Typhoid fever breaks out in northern Gabon". Asia Africa Intelligence Wire. 2005-01-07. "Gabon: Tourism and Investment Guide to Gabon". Countries of the World. 1991-01-01. נבדק ב-2008-08-13. "Oyem". Encyclopædia Britannica. 2008. נבדק ב-2008-08-13.‏ "Oyem". World Gazetteer. נבדק ב-2008-08-13. "National Commission for Decentralised cooperation". Délégation pour l’Action Extérieure des Collectivités Territoriales (Ministère des Affaires étrangères) (בצרפתית). אורכב מ-המקור ב-2013-10-04. נבדק ב-2013-12-26. ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גזה מרקוש

גזה מרקוש (בהונגרית: Márkus Géza; פשט, 4 באוגוסט 1871 – בודפשט, 6 בדצמבר 1912) היה אדריכל יהודי-הונגרי, נציג משמעותי של האר נובו ההונגרי. הוא היה אחיו של העיתונאי מיקשה מרקוש והמנצח דז'ה מרקוש. גזה מרקוש נולד במשפחה יהודית כבנם של איגנץ מרקוש, סוחר זכוכית, ושל אנה קוֹהְן (הגרסה ההונגרית-גרמנית לכהן). הוא למד בבודפשט, ולאחר מכן עבד במשרד התכנון של אלאיוש האוסמן ואדן לכנר. עבודתו המשמעותית היא הציפרפלוטה (ארמון ציפרה-Cifrapalota) בעיר קצ'קמט, שמציג את השפעת שאיפות האר נובו הלאומיות של מורו אדן לכנר, כמו כן של פסל ורשמארטי ברובע החמישי של בודפשט (הכל למעט הפסל עצמו). הוא תכנן כמה בנייני תיאטרון, או היה שותף משמעותי בתכנונם, ביניהם תיאטרון ארקל. הוא תכנן ועיצב גם תפאורות תיאטרון וכן הכין ציורים עבור כתב העת "אמנות" (Művészet). הוא היה המבקר האמנותי של מספר עיתונים, בין היתר של "העיתון ההונגרי" (מדיאר הירלפ-Magyar Hírlap) אשתו הייתה רוזליה קטלין קרוואזי, אותה נשא לאישה ב־8 ביולי 1907 בבודפשט. קצ'קמט : ארמון ציפרה (1902) תיאטרון הקיץ של קלוז'-נפוקה (עם פרידייש שפיגל), התיאטרון ההונגרי של קלוז'-נאפוקה (1909–1910) תיאטרון קיראי (תיאטרון המלך) לשעבר (בודפשט), אופרת העם (מאוחר יותר התיאטרון העירוני, כיום תיאטרון ארקל, יחד עם מרצל קומור ודז'ה יאקאב). מה שנקרא היום "ארמון הדנובה של BM" (נבנה בין השנים 1894–1897, על פי התוכניות של וילמוש פרוינד, בסגנון נאו-בארוק) סגד, טיילת שטפניה 10. (ארמון ויידה) שאנדור ברודי: רעיונותיו של אדריכל (אמנות, 1906). אדן לכנר מרצל קומור דז'ה יאקאב לקסיקון ביוגרפי הונגרי גזה מרקוש. לקסיקון יהודית הונגרי. אד. פטר אויווארי. בודפשט: לקסיקון יהודי הונגריה. 1929. (עמ' 576) לקסיקון אמנות התיאטרון ההונגרית מדיה וקבצים בנושא גזה מרקוש בוויקישיתוף https://www.familysearch.org/ark:/61903/3:1:3QSQ-G9G9-FVJ6?i=395&cat=292437 https://www.familysearch.org/ark:/61903/3:1:S3HT-6FZS-95H?i=14
המרכז למיפוי ארץ ישראל

המרכז למיפוי ארץ ישראל (באנגלית: Survey of Palestine) היה מחלקת הממשלה האחראית על הסקר והמיפוי של ארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי. המחלקת הוקמה בשנת 1920 ביפו, ועברה לפאתי תל אביב ב-1931. לאחר 1948 הוא הפך להיות המרכז למיפוי ישראל. המרכז הוקם בשנת 1920 ביפו ולאחר מכן עבר לפאתי תל אביב של אז בשנת 1931. הוא הקים את "הרשת הגאוגרפית למיפוי ארץ ישראל (Palestine grid)". בראשית שנת 1948, לפני הקמת מדינת ישראל, בוצעו מדידות עבור מדינה יהודית ומדינה ערבית נפרדת, בהתאם לתוכנית החלוקה של האו"ם. מפות היסטוריות אלה נמצאות כיום במרכז למיפוי ישראל, באוניברסיטה העברית בירושלים, במשרד החקלאות ופיתוח הכפר ובארכיונים של משרד הביטחון. המפות שהופקו על ידי המרכז היו בעלות ערך למיפוי קרטוגרפי של פליטים פלסטינים על ידי חוקרים המתעדים את הנכבה. בשנת 2019 המפות שימשו כבסיס למערכת מיפוי מבוססת קוד פתוח שפותחה על ידי באסל ח'רטביל. המרכז למיפוי ישראל Mitchell 1942, p. 389: "The Survey of Palestine was established in 1920 at Jaffa" Weaver, Alain Epp (2014). ""Homecoming Is Out of the Question" Palestinian Refugee Cartography and Edward Said's View from Exile". Mapping Exile and Return: Palestinian Dispossession and a Political Theology for a Shared Future. Fortress Press. pp. 25–58. ISBN 978-1-4514-7012-3. "Palestinian oral history map launched". Middle East Monitor. 13 ביוני 2019. נבדק ב-2 ביוני 2020. {{cite web}}: (עזרה)
יחסי ארגנטינה–עיראק

יחסי ארגנטינה–עיראק הם יחסי החוץ שבין עיראק לארגנטינה. שתי המדינות חברות באומות המאוחדות. במהלך מלחמת המפרץ, ניתקה ארגנטינה את היחסים עם עיראק, ואף שלחה שתי ספינות מלחמה להשתתף בכוח הצבאי הבינלאומי בראשות ארצות הברית שהגיב על פלישת עיראק לכווית. ביוני 1998 חידשה ארגנטינה את היחסים עם עיראק, ואף שלחה משלחת סחר על מנת למצוא שוק חדש במזרח התיכון בעקבות הידרדרות היחסים עם איראן, עקב הפיגועים בשגרירות ישראל ובבניין הקהילה היהודית בבואנוס איירס. ארגנטינה מיוצגת בעיראק באמצעות שגרירותה באו"ם. עיראק לא מיוצגת בארגנטינה לא בדרג השגרירות ולא בדרג הקונסוליה. מדיה וקבצים בנושא יחסי ארגנטינה–עיראק בוויקישיתוף TRADE-ARGENTINA: Iraq to Replace Iran as Top Middle East Client באתר ipsnews‏, 1 ביוני 1998
מילגרום

מילגרום הוא שם משפחה יהודי הנובע מהמילה היידית לרימון, מילגרוים. האם התכוונתם ל... אל מילגרום – קומיקסאי אמריקאי יעקב מילגרום – חוקר מקרא ורב קונסרבטיבי אמריקאי מיקה מילגרום – אמנית רב תחומית ואוצרת ישראלית מרדכי מילגרום – אסטרופיזיקאי ישראלי פול מילגרום – כלכלן אמריקאי ראו גם מילגרם (פירושונים)
מילגרם (פירושונים)

מילגרום הוא שם משפחה יהודי הנובע מהמילה היידית לרימון, מילגרוים. האם התכוונתם ל... נח מילגרם – פסיכולוג ישראלי סטנלי מילגרם – פסיכולוג אמריקאי הניסוי של מילגרם – ניסוי שערך מילגרם בפסיכולוגיה חברתית הבוחן ציות לסמכות ראו גם מילגרום
סמל העיר קריית שמונה

סמל העיר קריית שמונה, סמלה הרשמי של העיר קריית שמונה והעירייה, אומץ ב-1974. לעיר סמליל ממותג שאומץ ב-2017 במסגרת תהליך מיתוג מחדש של העיר. סמלה של העיר שאומץ ב-1974 הורכב ממגן בעל שדה כחול ובו ארבעה מוטיבים: האריה השואג - האנדרטה שנבנתה לסכר גבורתם של שמונת גיבורי תל חי, על שמם נקראת קריית שמונה. סימל את ההיסטוריה של העיר ואת כוח העמידה של התושבים. גלגל התעשייה - מלווה במבנה תעשייה, סימל את התעשייה בעיר. מבנה מגורים - סימל את הבנייה בעיר. החרמון והשמש העולה - סימל את הנוף הנשקף מהעיר ואת התקווה לעתיד. קלף בראש הסמל נשא את שם העירייה. המוטיב המרכזי בסמל הוא הספרה 8 מורכבת מעיגולים ומעגלים בשמונה צבעים שונים, מימין לשם העיר וסיסמת העיר. משמאל לכיתוב נשמר בקטן סמלה הקודם של העיר שאומץ ב-1974 במטרה לסמל את שמירת ערכיה של העיר שליוו אותה בכל שנותיה. בסמל שמונה צבעים, כאשר כל צבע מייצג תחום של "עשייה והתפתחות בעיר": אדום - מסמל חינוך וערכים. סגול - מסמל את קהילת העיר. צהוב - מסמל את צעירי העיר. כתום - מסמל את תשתיות העיר וצמיחתה. ירוק - מסמל את איכות הסביבה בעיר. טורקיז - מסמל את התרבות והאומנות בעיר. ורוד - מסמל את הפיתוח הכלכלי של העיר. כחול - מסמל ספורט ואורח חיים בריא. מיקום העיגולים הצבעוניים בבסיס הספרה שמונה מסמלים את תשתיות העיר וקהילתה. עם הפיכתה של קריית שמונה למועצה מקומית ב-1954 אומץ סמלה הראשון, הורכב ממגן ועליו ביקולור אנכי ושני מטענים: פרח כותנה וגלגל התעשייה, סמל לתעשיות בעיר. בראש הסמל שם המועצה וציצה. גרסה זו הונצחה על בול של דואר ישראל ב-2 בפברואר 1966 בערך נקוב של 0.02 ל"י בעיצוב האחים שמיר. סמל זה היה בשימוש עד 1974, אז הוכרזה כעיר. לכבוד המאורע הוכרזה תחרות לעיצוב סמל חדש לעיר. בתחרות ניצח נדב יעקב, מו"ל מידעפון קריית שמונה. סמל זה היה בשימוש עד ל-2017, אז עברה העירייה תהליך מיתוג מחדש שהוביל לאימוץ "לוגו" חדש, סמל העיר הנוכחי, ויחד איתו סיסמה חדשה "מרחב של הזדמנויות". מדיה וקבצים בנושא סמל העיר קריית שמונה בוויקישיתוף סמל העיר, באתר עיריית קריית שמונה הבול, באתר התאחדות בולאי ישראל
ארנסט ווקר

ארנסט (ארני) ג'ון מונרו ווקר (באנגלית: Ernest John Munro Walker;‏ 7 ביולי 1928 – 14 במאי 2011) היה מנהל כדורגל סקוטי אשר כיהן בתפקידים בכירים בהתאחדות הכדורגל הסקוטית ואופ"א, וזוכה פרס נשיא אופ"א ותואר המצוינות של אופ"א. ווקר כיהן 13 שנה כמזכיר הכללי של התאחדות הכדורגל הסקוטית בין השנים 1977 ל-1990, וכיהן במספר תפקידים באופ"א ובניהם חבר בוועדת הערר מ-1978 ל-1982, חבר בוועדת התחרויות מ-1982 עד 1992 ומעל עשור כיו"ר וועדת האצטדיונים של אופ"א האחראית על דירוג האצטדיונים. ב-1988 הוענק לווקר אות מסדר האימפריה הבריטית בדרגת קצין (OBE) וב-1995 הועלה לדרגת מפקד (CBE). ב-2002 הוענק לו תואר המצוינות של אופ"א וב-2004 את פרס נשיא אופ"א. הכדורגל האירופי אבל על ארנסט ווקר, באתר אופ"א (באנגלית) המזכיר הכללי לשעבר של התאחדות הכדורגל הסקוטית ארני ווקר נפטר, באתר הBBC (באנגלית)
פארק ארץ ישראל

פארק ארץ ישראל (באנגלית: Palestine Park) הוא פארק מיניאטורות המציג דגמים בגודל קנה מידה של ארץ ישראל, כולל ערים, גבעות, נהרות וים, ביחס גאוגרפי. הפארק ממוקם במכון שאוטאוקה, בעיירה שאוטאוקה, ניו יורק (מדינה). פארק ארץ ישראל מונח לאורך צידו הדרומי-מערבי של אגם שאוטאוקה לצידו של דגם הים התיכון כאשר בצידו המזרחי מוקם הפארק. בין הדגמים העיקריים ניתן לראות את הר חרמון, עם נחל מלאכותי המייצג את נהר הירדן כשהוא זורם דרומה מהכנרת אל ים המלח. גבעות קטנות מייצגות ציוני דרך תנ"כיים כמו הר תבור והר הזיתים עם סמנים המייצגים אתרים בעלי חשיבות תנ"כית, כולל "באר יעקב (ציון הבאר בתנ"ך)", יריחו, ירושלים בתקופת ישו עם העתק קטן של בית המקדש היהודי העתיק. הפארק היה אחד מציוני הדרך הראשונים של שאוטאוקה בשנת 1874, המייסד היה הכומר "ג'ון הייל וינסנט" אשר העניק את הסמכות למנהל המכון את המשימה להקים את הפארק ככלי עזר ויזואלי להוראת היסטוריה מקראית וגאוגרפית למורי בית הספר של יום ראשון שהיו המבקרים הראשונים של המכון. הפארק שוחזר במשך כמה פעמים רבות לאורך השנים. אורכו של הפארק כיום הוא 350 מטר בקנה מידה של 530 מ"מ עד 1.6 ק"מ וכיום הוא נכס לשימור היסטורי בתוך הרובע ההיסטורי של המכון כאשר בכל יום ראשון נערכים במקום סיורים לימודיים להצגת הדגמים כולל הצגות והדרכות לימודיות. הפארק מוכרז בתור "פארק לאומי" של מדינת ניו יורק. מיני ישראל אתר מכון שאוטאוקה
המוליזה

המוליזה (Hemolysis) או תמס דם, הוא מצב בו מפורקים תאי הדם האדומים, וכתוצאה מכך משוחרר המוגלובין אל נוזל הפלזמה. המוליזה מתרחשת באופן טבעי בטחול, שם מפורק בכל יום כאחוז אחד מכלל תאי הדם האדומים שבגוף. במצבים פתולוגים מסוימים נהרסים תאי הדם בדרך שאינה טבעית. מצבים אלו עלולים להוביל להמוליזה אנמית. לדוגמה, אחד המצבים שבהם מתרחשת המוליזה הוא כאשר אדם טובע במים מתוקים והמים חודרים לריאותיו. ריכוז המלחים גדול יותר בדם (0.9%) מאשר אחוז המלחים שמילאו את נאדית מערכת הנשימה (0.45%) ולשם השוואת הריכוזים, מתרחש תהליך של אוסמוזה ומים עוברים מחלל הנאדית לדם שבנימים העוטפים את הנאדית. בכך נגרם פירוק של כדוריות דם אדומות. אנמיה המוליטית (בעברית: תמס-דם) היא אנמיה הנגרמת כתוצאה מהמוליזה בלתי תקינה: פירוק לא נורמלי של תאי דם אדומים. תופעה זו יכולה להיגרם במספר מצבים: אנמיה נרכשת כתוצאה משימוש בתרופות שונות, כתוצאה ממחלה זיהומית כגון מונונוקלאוזיס, או כתוצאה מעירוי דם לא תואם. או אנמיה המוליטית גנטית יכולה להיגרם כתוצאה ממחלות גנטיות בכדוריות הדם כמו אנמיה חרמשית, חוסר G6PD, או ספרוציטוזיס תורשתית. תיתכן המוליזה אנמית כתוצאה מתגובה אוטואימונית, במחלות כגון זאבת (לופוס). מכיוון שברוב המחלות האוטואימוניות מעורבים גם גורמים גנטיים וגם גורמים סביבתיים, קשה להגדירה כנרכשת או כגנטית. ניתן לקבוע את ריכוז ההמוגלובין בדם על ידי המוליזה. כתוצאה מהרחפת תאי דם אדומים במים מזוקקים, תאי הדם מתפוצצים כתוצאה מלחץ אוסמוטי ומשחררים את תכולתם. לאחר סרכוז, שוקעים בתחתית המבחנה ממברנות ואברונים אחרים שאינם מסיסים והנוזל העליון שנוצר מכיל המוגלובין חופשי. תגובה המוליטית חדה המוליזה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא רפואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו. הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
דיונון גחלילית

דיונון גחלילית (שם מדעי: Watasenia scintillans) הוא מין של סילונית ימית והוא המין היחידי בסוגו. רוב זמנו הוא מצוי באוקיינוס השקט שסביב יפן במצולות בעומק 200 עד 400 מטר, אך לצורך הרבייה הם עולים לפני המים. הדיונון פולט אור כחול זוהר שמטרותיו אינן ברורות, ומשערים שמשמש להתגוננות, משיכת נקבה, הרחקת יריבים ואולי אף להסוואה. זהו דיונון קטן מאוד באורך של לא יותר מ-7.5 ס"מ והוא בעל גלימה חומה-אדומה עם זרועות שקופות. לדיונון עיניים גדולות במיוחד, המאפשרות לו לראות טרף גם בתנאי חשיכה והוא בעל שמונה זרועות חזקות ולופתניות בעלות קרסים לאחיזה בטרפו. הדיונון בעל יכולת נהורנות ביולוגית, ממנה קיבל את שמו והוא בעל מבנים פוטופורים (אנ') לאורך גופו, מרביתם על הזרועות או לצידי העיניים ועוד כמה פולטים אורות לאורך הגוף. תוחלת החיים של דיונון הגחלילית היא כשנה. אלפי דיונונים מנהלים חיים בקבוצות קטנות והם פעילי לילה היוצאים לציד דגים, סרטנים וחסילונים וביום יורד ירידה אנכית. הוא תופס את טרפו בעזרת זרועותיו ופושט את עורו. הדיונון נפוץ ביותר במפרץ טויאמה, בו מחכים דייגים אנושיים לעשרות דיונונים שעולים להזדווג אך נלכדים ברשתות. הוא נטרף גם בידי דגים גדולים ולווייתנאים והוא פולט בעת זו אורות שמבלבלים את הטורף. מצב השימור של הדיונון מוגדר כ"ללא חשש", ולא נשקפת לו סכנת הכחדה בטבע. מדיה וקבצים בנושא דיונון גחלילית בוויקישיתוף דיונון גחלילית, באתר ITIS (באנגלית) דיונון גחלילית, באתר NCBI (באנגלית) דיונון גחלילית, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) דיונון גחלילית, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) דיונון גחלילית, באתר GBIF (באנגלית) דיונון גחלילית באתר הרשימה האדומה של IUCN
קורפוס המקלעים

קורפוס המקלעים (באנגלית: Machine Gun Corps, ובקיצור MGC) הייתה יחידה אדמיניסטרטיבית בצבא הבריטי אשר הוקמה כדי לספק יחידות מקלעים לשדה הקרב. הקורפוס הוקם באוקטובר 1915 ושימש בסיס להכשרה, אימון וגיבוש טקטיקות לוחמה לאורך מלחמת העולם הראשונה, הוא פורק לאחר המלחמה בשנת 1922. הזרוע הכבדה של קורפוס המקלעים הייתה הראשונה לקלוט ולעשות שימוש קרבי בטנקים הראשונים בשנת 1917, בהמשך זרוע זו הפכה לרגימנט הטנקים המלכותי. יחידות הקורפוס, לרוב כפלוגות או אסקדרונים, שירתו תחת יחידות פיקודיות ברמה חטיבתית או דיווזיונית. פלוגות המקלעים לקחו חלק במערכות העיקריות של מלחמת העולם הראשונה, בהם החזית המערבית, פלשתינה, מזרח אפריקה, מצרים, מסופוטמיה ואיטליה, לאחר המלחמה שירתו יחידות הקורפוס בין היתר גם במלחמה האנגלו-אפגנית השלישית ומלחמת האזרחים ברוסיה. החשיבות הטקטית הרבה של יחידות מקלעים בשדה הקרב הובילה לכך שפעמים רבות מצאו עצמם לוחמי הקורפוס בחזית האש, משום כך נודעו חיילי הקורפוס בגבורתם. כ-170,500 חיילים שירתו בקורפוס, מתוכם 62,049 נפגעו בלחימה ומהם 12,498 נהרגו, מה שהוביל לכינוי שדבק בקורפוס "מועדון ההתאבדות". זרוע חיל הרגלים (Infantry Branch): הזרוע הגדולה ביותר, הורכבה מפלוגות מקלעים ברמה חטיבתית. תחילה לכל דיוויזיית חיל רגלים בריטית הוצמדו שלוש פלוגות מקלעים והחל מ-1917 המספר עלה לארבע פלוגות. החל מפברואר 1918 פלוגות המקלעים בכל דיוויזיה גובשו לכדי חטיבות מקלעים. זרוע הפרשים (Cavalry Branch): הורכבה מאסקדרוני מקלעים, כאשר כל אסקדרון הוצמד לחטיבת פרשים. זרוע הממוכנת (Motor Branch): הוקמה על בסיס שריוניות מ-"שירות המקלעים הממוכן" ואסקדרונים ממוכנים מ-"שירות השריוניות הממוכן" שפורקו ב-1915. הזרוע הקימה יחידות מגוונות על בסיס מספר כלים, בהם סוללות אופנועים, שריוניות סיור וכלי רכב נוספים שהותאמו להרכבת מקלעים. הזרוע הכבדה (Heavy Section): הוקמה במרץ 1916 כדי לקלוט את ראשוני הטנקים לצד הכשרה והקמת יחידות הטנקים הראשונות, אלו עברו את טבילת האש הראשונה בקרב על הסום בספטמבר. ביולי 1917 הזרוע הכבדה יצאה מקורפוס המקלעים והוקמה בתור "קורפוס הטנקים" לימים רגימנט הטנקים המלכותי. פלוגת מקלעים של דיוויזיית רגלים, מרץ 1918. אסקדרון המקלעים, חטיבת הפרשים ה-7, ספטמבר 1918. כוח של מקלעים ממוכנים על בסיס אופנועים, יוני 1918. מקלען בעמדת נגד-מטוסים. מדיה וקבצים בנושא קורפוס המקלעים בוויקישיתוף אודות קורפוס המקלעים באתר "Long long trail" אודות הקורפוס, באתר הארכיון של הכוחות הבריטים