laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
בית ספנסר

בית ספנסר (באנגלית: Spencer House) הוא בית אחוזה באזור סנט ג'יימס ברובע וסטמינסטר של העיר לונדון בירת הממלכה המאוחדת. המבנה הוקם ביוזמת ג'ון ספנסר, הארל הראשון מספנסר בשנת 1756. ספנסר החליט להקים בית אחוזה גדול בקרבת ארמון בית המלוכה על מנת להפגין את עושרו ומעמדו. ספנסר בחר את האדריכל ג'ון וארדי על מנת לתכנן את המבנה. וארדי תכנן מספר תוכניות אולם הוחלף בשנת 1758 על ידי ג'יימס סטיוארט ששינה את התוכניות והקים מבנה בסגנון נאו קלאסי בהשפעה יוונית. המבנה שימש את משפחת ספנסר עד שנת 1895, שהמבנה הושכר לדוכס ממלבורו. בראשית המאה ה-20, בשנת 1910 שבו בני המשפחה להתגורר במבנה לזמן קצר, ואף שיפצו אותו בשנת 1926, אולם בשנת 1927 הושכר שוב המבנה ושימש כמועדון חברתי של נשות הצבא והצי (Ladies' Army and Navy Club) אשר פעל במקום עד שנת 1943. במהלך הבליץ במלחמת העולם השנייה הוסרו מהמבנה אלמנטים עיטוריים רבים במטרה להגן עליהם. בשנת 1948 הושכר המבנה לכריסטיז אשר מבניה בסיטי נפגעו במהלך הבליץ. בשנת 1956 הושכר המבנה לחברת החמצן הבריטית (British Oxygen Company), ובשנת 1958 עברה למבנה יחידת המודיעין הכלכלי (Economist Intelligence Unit) אשר פעלה במקום עד שנת 1985, עת חכר את המבנה הלורד ג'ייקוב רוטשילד, אשר שיפץ את המבנה. כיום המבנה פתוח לציבור, ונערכים בו אירועים חברתיים. מדיה וקבצים בנושא בית ספנסר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בית ספנסר
ארמון קיו

ארמון קיו (באנגלית: Kew Palace) ממוקם באזור קיו ברובע ריצ'מונד שעל התמזה שבמערב העיר לונדון בירת הממלכה המאוחדת. השם "ארמון קיו" שימש על מנת לתאר מספר מבנים שהיו באתר, וכיום משמש לתאר מבנה שכונה בעבר "הבית ההולנדי" ולאחר מכן "קוטג' המלכה שארלוט". המבנה הראשון שנשא את השם "ארמון קיו" נבנה בשנת 1631 על ידי סמיואל פורטריי. המבנה היה שייך בעת למשפחת קאפל, והועבר לבעלותו של סאמיול מולינוקס, מזכירו של המלך ג'ורג' השני. בנו של המלך ג'ורג' השני, פרדריק, נסיך ויילס שכר את המבנה על מנת שישמש כאתר נופש, וסביבו נבנו גנים על ידי האדריכל ויליאם צ'יימברס (לימים, גני קיו). המבנה שניצב במקומו של ארמון קיו הישן תוכנן על ידי המלך ג'ורג' השלישי והאדריכל ג'יימס וייאט. עבודות הבנייה החלו בשנת 1802 בסגנון גותי, אולם לאחר טירופו של המלך ג'ורג' ו"כליאתו" בטירת וינדזור סירבה רעייתו של המלך ג'ורג', המלכה שארלוט להתגורר במבנה. בשנת 1828 נהרס המבנה הבלתי גמור על ידי המלך ג'ורג' הרביעי. המבנה הניצב כיום בגני קיו, והידוע בשם "ארמון קיו" היה בית אחוזה שהוקם בסמוך לארמון הישן. המבנה הוקם בשנת 1663 על ידי סוחר הולנדי וכונה לאחר הקמתו "הבית ההולנדי" (באנגלית: Dutch House) בשל גמלוניו. המבנה נרכש על ידי סר ריצ'רד לווט, סוחר עשיר והלורד ראש העיר של לונדון, ובשנת 1734 הוחכר לבית המלוכה. חכירה זו נועדה להיות קצרת ימים, עד שיבנה ארמון חדש. בשנת 1735 התבקש האדריכל ויליאם קנט לתכנן ארמון בסגנון פלדיאני עבור קיו - מבנה שאמור היה להיבנות במקום בו ניצב הבית ההולנדי, אולם המבנה לא הוקם. בשנת 1781 רכש המלך למלך ג'ורג' השלישי את המבנה, במטרה להתגורר בו זמן קצר עד שיבנה ארמון חדש בסגנון גותי (לעיל), אולם בשל טירופו של המלך ופרישתו החליט הפרלמנט הבריטי שלא להקים את הארמון, ורעייתו של ג'ורג' השלישי התגוררה בבית ההולנדי עד מותה ב-17 בנובמבר 1818. בשנת 1837 עם המלכתה של המלכה ויקטוריה, היא העניקה את גני הארמון לציבור הבריטי, אולם שמרה על בעלותה במבנה, על מנת שישמש אותה כבית קיץ. המבנה כונה באותה עת "קוטג' המלכה". ויקטוריה לא ביקרה במבנה ובשנת 1887, בשנת היובל למלכותה, העניקה גם את המבנה לציבור הבריטי. כיום הארמון מהווה חלק מגני קיו, ובמסגרת הגנים בוצעה עבודת שחזור נרחבת למבנה, שהחלה בשנת 1996 והסתיימה בשנת 2006. במסגרת עבודות שיקום אלה הוחלפו חיפויי הקיר של המבנה בשטחי קיר בסגנון אופייני שנארגו על ידי איאן דייל מסקוטלנד. כמו כן נבנתה מעלית באגף המערבי של המבנה, על מנת לאפשר גישה לנכים לקומות העליונות של המבנה, במקום בו עמדו קודם לכן חדרי שירותים בשלוש קומות המבנה. ב-21 באפריל 2006 נערכה במבנה ארוחת ערב ביוזמת צ'ארלס, נסיך ויילס לרגל יום הולדתה ה-80 של המלכה אליזבת השנייה. בחודש מאי 2006 נפתח המבנה לציבור לראשונה מאז החלו עבודות השיקום. מדיה וקבצים בנושא ארמון קיו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ארמון קיו
סנט ג'יימס

סנט ג'יימס (באנגלית: St. James's) היא שכונה במרכז רובע וסטמינסטר של העיר לונדון, בירת הממלכה המאוחדת. השכונה גובלת בשכונת פיקדילי שמצפון לה, בגרין פארק שממערב לה, במאל ובפארק סנט ג'יימס שמדרום לה, ובהיימרקט שממזרח לה. בטרם הוקמה השכונה היה אזור סנט ג'יימס חלק מפארק מלכותי (ששרידים ממנו נותרו כיום בגרין פארק ובפארק סנט ג'יימס). בשנות ה-60 של המאה ה-17 העניק המלך צ'ארלס השני זכויות להנרי ג'רמין הארל הראשון מסנט אלבנז לפתח את האזור כאזור מגורים יוקרתי. שכונת המגורים נבנתה סביב כיכר סנט ג'יימס. עד מלחמת העולם השנייה נחשבה השכונה לאחת משכונות המגורים היוקרתיות ביותר בלונדון. בשכונה נמצאים ארמון סנט ג'יימס, בית קלארנס, בית מאלבורו, בית לנקסטר, בית ספנסר, בית שומברג ובית ברידג'ווטר. החל מהמחצית השנייה של המאה ה-20 הפך האזור לאזור משרדים יוקרתי ביותר. כיום נמצאות בשכונה ההנהלות העולמיות של בריטיש פטרוליום ושל חברת ריו טינטו (אנ'), וברחוב קינגס נמצא בית המכירות הפומביות כריסטיז. החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19 התמקמו בשכונה רבים ממועדוני הג'נטלמנים של לונדון, אשר שימשו מקום מפגש לאנשי החברה הגבוהה. בשנת 1990 פוצץ מועדון קארלטון, מועדון ששימש מקום מפגש של חברי המפלגה השמרנית הבריטית, על ידי ארגון ה-IRA. בשכונה נמצאת כיכר סנט ג'יימס שהייתה בעבר אזור מגורים יוקרתי; כיום, מרבית מבני הכיכר הם המבנים המקוריים, אולם הם משמשים כמבני משרדים ולא כמבני מגורים. ספריית לונדון ממוקמת ברחוב ג'רמין. בפאל מאל ממוקמים רבים ממועדוני הג'נטלמנים של לונדון. טרסת בית קארלטון מכילה בתי טרסה שתוכננו על ידי האדריכל ג'ון נאש. מבנים אלה פונים לפארק סנט ג'יימס ומשמשים גם כיום למגורים. מדיה וקבצים בנושא סנט ג'יימס בוויקישיתוף היסטוריה של השכונה מפת השכונה מידע על השכונה
בית הכנסת לזכר השואה

בית הכנסת לזכר השואה במוסקבה (ברוסית: Московская Мемориальная синагога), השוכן בפארק הניצחון שעל גבעת פוקלונאיה (Поклонная гора) במחוז האדמיניסטרטיבי המערבי. נחשב אחד מבתי הכנסת היפים במוסקבה. בית הכנסת נבנה בין השנים 1995–1998 לפי תוכניותיו של האדריכל הישראלי משה זרחי. הפסל הישראלי פרנק מייסלר יצר בבית הכנסת את הפסלים: "ירושלים", "שבטי ישראל" ו"תורה". המבנה כולל אולם תפילה, משרדים וספרייה. במבנה נמצא גם המוזיאון לתולדות היהדות והשואה, מהמוזיאונים הבודדים ברוסיה בנושא זה. בצדו של המבנה מנורה ועליה שלט: "בית כנסת זה, נר תמיד לדורות, הוקם על ידי הקונגרס היהודי-רוסי בשנת 1998". מדיה וקבצים בנושא בית הכנסת לזכר השואה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בית הכנסת לזכר השואה ערך זה הוא קצרמר בנושא בתי כנסת ובנושא מוסקבה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מודולציה (מוזיקה)

מוֹדוּלַצְיָה היא תהליך של שינוי המרכז הטונאלי במהלך היצירה, כלומר עלייה או ירידה בסולם המוזיקלי. למרות הקרבה במונחים, אין לבלבל בין מודולציה לטרנספוזיציה, שמשמשת להתאמה של יצירה או שיר לכלי נגינה או למנעד מסוימים. המודולציה גורמת לתפנית במבנה היצירה. ישנם מעברים חדים יותר וישנם פחות. השינוי בסולם יכול לשמש ככלי בידי היוצר להבעת תכנים שונים: הדגשת רגש מסוים (כמו פחד, עצב, דאגה, כאב, שמחה) ולהגביר את עוצמתו. שינוי אווירה או גיוון ביצירה. העצמת סיום היצירה. על ידי מודולציה, היוצר יכול לבטא את המסר העיקרי שהוא רוצה להעביר ביצירה יחד עם הרגש העוטף אותו בצורה חזקה וברורה מאוד ולתת לאותו מסר ולרגש המלווה אותו, לעבור בצורה ישירה יותר למאזין. כאשר מתרחשות מודולציות רבות בטווח זמן קצר מתקבלת תחושה של חוסר יציבות ואף של סערה פנימית. מודולציות קיימות, במידה זו או אחרת, ברוב התרבויות המוזיקליות שמשתמשות בסולמות מוזיקליים. המוזיקה המערבית הטונאלית מתאפיינת בשימוש נרחב במודולציות על מנת להדגיש את המרכז הטונאלי של היצירה, באמצעות מעבר לסולמות חדשים וחזרה לסולם המקורי בסוף היצירה. למעשה, ניתן למצוא מודולציות מלודיות במוזיקה המערבית כבר מימי הביניים. אלה התפתחו בהדרגה למודולציות הרמוניות. שהגיעו לשיא בקונצ'רטו גרוסו בסוף המאה ה-17 ובתחילת המאה ה-18. ישנן מספר שיטות למעבר מסולם אחד לסולם אחר. ככלל, מודולציה נעשית בין סולמות קרובים, כלומר סולמות שיש להם צלילים משותפים. במוזיקה מערבית טונאלית — מוזיקה קלאסית, ג'אז ומוזיקה קלה — נהוג להשתמש במודולציות דיאטוניות, כלומר שימוש באקורד ציר שמבוסס על צלילים משותפים לשני הסולמות. בג'אז נפוצה שיטה נוספת לביצוע מודולציה בעזרת אקורד מינורי או מוקטן המהווה דרגה שנייה של הסולם החדש, ולאחר מכן הדומיננטה של הסולם החדש המובילה לטוניקה שלו. מדיה וקבצים בנושא מודולציה בוויקישיתוף מודולציה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ניקול קראוס

ניקול קראוס (באנגלית: Nicole Krauss; נולדה ב-18 באוגוסט 1974) היא סופרת יהודיה-אמריקנית. קראוס נולדה ב-1974 בלונג איילנד. אמה יהודייה-בריטית ואביה יהודי-אמריקאי, שגדל תקופה מסוימת בישראל. היא בוגרת אוניברסיטת סטנפורד ואוניברסיטת אוקספורד. בשנות ה-20 לחייה החלה לכתוב שירה, אך זנחה את התחום ועברה לכתיבת פרוזה. ספרה הראשון, "Man Walks Into a Room", יצא לאור בשנת 2002, והיה מועמד לפרס הספרות של העיתון לוס אנג'לס טיימס. תרגומו לעברית ראה אור בשנת 2008 בהוצאת זמורה ביתן בשם "אדם נכנס לחדר". ספרה השני, "The History of Love", יצא לאור בשנת 2005, והיה מועמד לפרס Orange לספרות נשים לשנת 2006. הוא תורגם לעברית בשנת 2006 ונקרא "תולדות האהבה", והיה לרב-מכר בישראל. בשנת 2017 עובד הספר לסרט קולנוע באותו שם. ב-2010 יצא ספרה השלישי, "Great House", עבורו זכתה בפרס אניספילד-וולף לשנת 2011. באותה שנה ראה אור בעברית בשם "בית גדול" בהוצאת מחברות לספרות. ב-2004 נישאה לסופר ג'ונתן ספרן פויר, ולזוג נולדו שני ילדים. ב-2014 נפרדו השניים. לאחר מכן, למשך תקופה מסוימת, הייתה בזוגיות עם הסופר והעיתונאי גון בן ארי. תולדות האהבה (2005), תרגום: שאול לוין, מחברות לספרות אדם נכנס לחדר (2008), תרגום: ארז אשרוב, מחברות לספרות בית גדול (2011), תרגום: שאול לוין, מחברות לספרות יער אפל (2017), תרגום: שאול לוין, מחברות לספרות להיות גבר (2022), תרגום: שאול לוין, כנרת זמורה-דביר מדיה וקבצים בנושא ניקול קראוס בוויקישיתוף ניקול קראוס (1974-), דף שער בספרייה הלאומית ניקול קראוס, ברשת החברתית Goodreads אתר האינטרנט הרשמי של ניקול קראוס (באנגלית) גון בן ארי, הנסיכה, באתר ynet, 11 במאי 2008 יונתן אסתרקין, כמה שיותר נהדר ככה יותר מפחיד: ריאיון עם ניקול קראוס, באתר nrg‏, 14 במאי 2010 שרי שביט, "לא הכל פוליטי, בשביל זה יש עיתונים", באתר ynet, 2 באפריל 2011 אלעד בר-נוי, ניקול קראוס: "אם הייתי חיה בישראל, אולי לא הייתי מרגישה בדידות", באתר ynet, 8 בדצמבר 2017 מכּתביה: ניקול קראוס, תולדות האנושיות, באתר ynet, 5 באוקטובר 2008 על כתביה: שגיא גרין, בית גדול מאת ניקול קראוס, להחזיק ולאבד, באתר הארץ, 18 במאי 2011 לירז אקסלרד, לפעמים חלומות מתגשמים, באתר ynet, 2 בינואר 2006 ליאת אלקיים, "אדם נכנס לחדר", ניקול קראוס, וזהו סוף הזיכרון, באתר הארץ, 29 באוקטובר 2008 פאר פרידמן, ניקול קראוס במסע בעקבות הזיכרונות, באתר nrg‏, 31 באוקטובר 2008 סלעית קרץ, תולדות הכתיבה, באתר ynet, 1 במאי 2011 אריק גלסנר, "יער אפל": חשבון נפש על חופי תל אביב, באתר ynet, 22 בדצמבר 2017 נועה סוזנה מורג‏, "יער אפל": ניקול קראוס מתמודדת עם מקומה במורשת הספרות היהודית, באתר וואלה, 27 בדצמבר 2017 מיה סלע, "יער אפל": מקומה 16 בהילטון, ניקול קראוס מביטה בישראל ולא רואה כלום, באתר הארץ, 12 בינואר 2018 נטע אחיטוב, תעלומת חוויית הקריאה ב"להיות גבר" של ניקול קראוס, באתר הארץ, 26 בינואר 2022
בר קפרא

בר קפרא היה חכם בדור המעבר שבין התנאים והאמוראים. תלמידו של רבי יהודה הנשיא. היה ידוע כבדחן. בילדותו למד תורה מפי רבי מאיר. יש שמזהים אותו עם רבי אלעזר הקפר, ואחרים אומרים שהוא בנו של רבי אלעזר הקפר. סידר קובץ משניות ערוך המכונה "משנת בר קפרא" (בבלי בבא בתרא, קנד, ב). קובץ זה מקביל ומשלים את משנת רבי יהודה הנשיא. עם תלמידיו נמנה רבי יהושע בן לוי שמסר רבים מאמרותיו ופסקיו. בספר יחוסי תנאים ואמוראים מובאת אגדה לפיה לבר קפרא היו שתים עשרה נשים שהסכימו לפרנסו מרוב חכמתו. הרב ראובן מרגליות תמה על האפשרות כי היה ריבוי נשים אצל אחד מהתנאים דבר מקובל, והציע לפרש על פי גמרא המובאת בתלמוד ירושלמי המספרת כי לפני רבי יהודה הנשיא באו שתים עשרה נשים שבעליהן מתו ללא צאצאים והיו זקוקות לייבום, האח השלושה עשר סירב לייבם בטענה שלא יוכל לפרנסן, ולכן הציעו כי כל אחת תקבל על עצמה לפרנס את כולן חודש אחד בשנה ובחודש העיבור הסכים רבי יהודה לפרנסן. הרב מרגליות משער כי האח שסירב בתחילה לייבם היה בר קפרא הידוע בשיטתו שראוי לבצע חליצה במקום ייבום ולאחר שייבם היו לו שתים עשרה נשים. לפי הסבר זה היו לבר קפרא שנים עשר אחים ושלושים ושישה ילדים לפחות. רבי יהודה בן פדייא היה בן אחותו של בר קפרא. בר קפרא נחלק עם חבריו בהגדרת ההבדל בין גנבה לגזילה: ”איזהו גזלן? בר קפרא אמר: זה שהוא גוזל בפרהסיא... רבי אבהו בשם ריש לקיש אמר: לפני תשעה - גנב, ולפני עשרה - גזלן.”. בניגוד לדעת רבי אבהו המגדיר את ההבדל בין גנבה לגזילה בהבדל דק כחוט השערה, ומגדיר אותו בהגדרה השווה להגדרות דומות באיסורי תורה (למשל המחלל שבת בפרהסיא שנחשב לכזה רק אם חיללה לעיני עשרה אנשים) ובמצוות (תפילה בציבור), שבהם "פרהסיא" הוא מעשה הנעשה בפני ציבור חשוב של עשרה אנשים המוגדר בהלכה כ"עדה", בר קפרא הגדיר את הדברים בדרך פחות פורמלית. הרמב"ם אף אימץ את דעתו בספר "משנה תורה": ”איזה הוא גנב? זה הלוקח ממון אדם בסתר ואין הבעלים יודעין, כגון הפושט ידו לתוך כיס חברו ולקח מעותיו, ואין הבעלים רואין, וכן כל כיוצא בזה. אבל, אם לקח בגלוי בפרהסיא בחוזק יד, אין זה גנב, אלא גזלן. לפיכך, ליסטים מזוין שגנב, אינו גזלן, אלא גנב, אף על פי שהבעלים יודעים בשעה שגנב”, וכך גם נפסק בשולחן ערוך. רבי גרשון בן אליעזר הלוי סגל (אנ') בספרו "איגרת הקודש (גלילות ארץ ישראל)", סביב שנת 1624 לספירה, מציין את קברם של "רבי אלעזר הקפר ובנו בר קפרא" במערה ביישוב "קפרא" (קברה). כיום חורבה הממוקמת בסמוך לכרמיאל. בנימין לאו, "בר קפרא בלוד", בספרו: חכמים, כרך רביעי: ממשנה לתלמוד, ידיעות ספרים, 2012, עמ' 61-56. הרב אהרן הימן, "בר קפרא", תולדות תנאים ואמוראים, לונדון, תר"ע, חלק א, עמודים 292-288, באתר היברובוקס בר קפרא, ב"אנציקלופדיה יהודית" באתר "דעת" צחי כהן, ‏בר קפרא כועס, כעת, עמ' 345 תלמוד בבלי, מסכת נדרים, דף נ', עמוד ב', בפירוש רש"י (ריב"ן) ד"ה לא אזמניה. תלמוד בבלי, מסכת יומא, דף מ"ו, עמוד א', אומר היה רבי מאיר.. תלמוד ירושלמי, מסכת יבמות, פרק ד', הלכה י"ב תלמוד בבלי, מסכת יבמות, דף ק"ט, עמוד ב' ראובן מרגליות, עוללות ה'. בראשית רבה כ"א, ז'. בראשית רבה פרשה נד, ג. חושן משפט, סימן שמ"ח, סעיף ג'. ראו: עו"ד אברהם וינרוט על הגניבה והגזילה ומה שביניהן, באתר משרד המשפטים
דפתרדאר

דִפְתִרְדַאר (בטורקית עות'מאנית: دفتردار, בטורקית: Defterdar) פירושו "נושא הפנקס". היה זה תוארו של הממונה על האוצר. הוא היה הגזבר הראשי של המערכת המינהלית של האימפריה העות'מאנית. במקביל לו היו דפתרדארים לתחומי פעילות מינהליים ולמחוזות של האימפריה. ארץ ישראל הייתה כפופה לדפתרדאר של חלב שהיה כפוף לדפתרדאר של דמשק, אך החל מהמאה ה-16 הכפיפות הייתה ישירות לדפתרדאר של דמשק. הדפתרדאר הראשי היה בראש מנהל הכספים העות'מאני. מקביל לו היה "ראיסולכותאב" שעמד בראש מערכת משרדים של הדיוואן האימפריאלי. אגפים אלו היוו את מוסדות הבירוקרטיה העות'מאנית. בתולדות העיר יפו מוכר "הגביר" ר' ישעיהו אג'ימאן מאיסטנבול, שהיה השולחני, מנהל הכספים, הדפתרדאר של ראש חיל "יניצ'רים", כוחות העילית של האימפריה העות'מאנית. בשנת 1820 הוא קנה חצר ביפו והקים אכסניה עבור העולים המגיעים לארץ ישראל בדרכם לירושלים. היא כונתה בשם "דאר אל יאהוד" - דהיינו חצר היהודים.
פסיכולוגיה אינדיבידואלית

פסיכולוגיה אינדיבידואלית היא אסכולה פסיכולוגית מיסודו של אלפרד אדלר, המתייחסת לאינדיבידואל בצורה הוליסטית (אחדותית) ללא חלוקתו לרכיבים שונים של האישיות, כפי שנעשה באסכולות אחרות. אדלר, שהיה מתלמידי פרויד, לא הסכים עם חלק מהתאוריה הפסיכואנליטית של מורו, וכמו קרל גוסטב יונג שפרש, שנה לפניו, ופיתח את הפסיכולוגיה האנליטית, החליט ב-1913 להיפרד מפרויד. עיקר המחלוקת ביניהם הייתה על הדגש ששם פרויד על מיניות האדם כמניע לכל מעשה או אי-מעשה וכן חילוקי דעות בנושא המניעים לתוקפנות. לפי אדלר, האדם נולד עם תחושת נחיתות ובמשך כל חייו הוא נאבק להשיג עליונות, עצמאות, חופש והגשמה עצמית (שאינם מותנים בשליטה על אדם אחר). לפי הגישה האינדיבידואלית, מקורה של תחושת הנחיתות הוא בילדותו של האדם, כאשר היה תלוי בהוריו (או במבוגרים אחרים) לסיפוק צרכיו והמשכו, כאשר נוכח כי למבוגרים קל יותר להשיג את מטרותיהם וכי הם יכולים להגיע להישגים שהוא אינו יכול להגיע אליהם. לדעת אדלר, שיטת ההתמקדות בנחיתות האישית מזיקה, (למשל כשמובילה להפחתת ערך הזולת), בעוד התמקדות בנחיתות האוניברסלית היא מועילה. דרך משל, אדם הממציא תרופה למחלת הסרטן מתגבר על חוסר האונים של המין האנושי מולה ומפצה על הנחיתות האוניברסלית. האופן שבו אדם מתמודד עם נחיתותו קרוי סגנון חיים. האופן שבו האדם מתנהג בחברה, העניין החברתי שלו, יכול להעיד האם הוא פועל בכוונה לרמוס את הזולת או לשתף עמו פעולה. לפסיכולוגיה ההומניסטית מיסודו של אברהם מאסלו יש מכנה משותף ניכר עם הפסיכולגיה האינדיבידואלית, מאסלו אף כתב על ההשפעה הרבה שהייתה לאדלר עליו. שתי האסכולות טוענות כי האינדיבידואל עצמו הוא זה שיכול להגדיר בצורה המיטבית את צרכיו, רצונותיו ושאיפותיו ולכן הטיפול צריך להתחיל ממנו. דוגמה נציגים בולטים של אסכולת הפסיכולוגיה האינדיבידואלית הם רודולוף דרייקורס והנרי שטיין. מכון אדלר Adler, A., The Practice and Theory of Individual Psychology, translated by P. Radin (Routledge & Kegan Paul, London 1925; revised edition 1929, & reprints). Adler, A., The Individual Psychology of Alfred Adler, H. L. Ansbacher and R. R. Ansbacher (Eds.) (Harper Torchbooks, New York 1956). פסיכולוגיה אינדיבידואלית בבית הספר, באתר מכון "דעת" פסיכולוגיה אינדיבידואלית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) פסיכולוגיה אדלרינית, דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא פסיכולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מאומון עבדול גאיום

מאומון עבדול גיום (בדיבהי: މައުމޫން އަބްދުލް ގައްޔޫމް; נולד ב-29 בדצמבר 1937) היה הנשיא השלישי של האיים המלדיביים שבאוקיינוס ההודי. עבדול גאיום החל לכהן בתפקיד ב-11 בנובמבר 1978. הוא נבחר לכהונתו בפעם השישית לתקופה בת 5 שנים באוקטובר 2003, עם יותר מ-90% מהקולות. נגד עבדול גאיום הועלו טענות רבות בדבר דיכוי הדמוקרטיה במדינה, ואי-מתן אפשרות ליריביו הפוליטיים להתמודד בבחירות. בבחירות לנשיאות באוקטובר 2008 הוא הפסיד למוחמד נשיד, ובזאת תמה תקופת כהונה של 30 שנה כנשיא המלדיביים. מדיה וקבצים בנושא מאומון עבדול גאיום בוויקישיתוף מאומון עבדול גאיום, ברשת החברתית אקס (טוויטר)
קוסמאס ודמיאנוס הקדושים

קוסמאס ודמיאנוס הקדושים (ביוונית: Κοσμάς και Δαμιανός, מתו בשנת 303 לערך) הם קדושים בנצרות שנחשבים למרטירים. קוסמאס ודמיאנוס היו אחים תאומים שנולדו ככל הנראה בקיליקיה, או לכל הפחות חיו שם, ועסקו בריפוי לחופי מפרץ איסכנדרון. הם לא ביקשו שכר תמורת עבודתם, ותחת זאת העדיפו להמיר את דתם של החולים לנצרות. במסגרת גזרות דיוקלטיאנוס נגד הנוצרים הוצאו להורג בעריפת ראש. הם נחשבים לפטרוני ענף הרפואה והכירורגיה. יום חגם הוא ה-26 בספטמבר בכנסיות המערביות וה-1 בנובמבר בכנסיות המזרחיות. על פי מסורות נוספות של הכנסייה היוונית-אורתודוקסית, ייתכן שהיו שלושה זוגות של אחים רופאים, שפעלו בערך באותה תקופה (סוף מאה שלישית לספירה): האחים קוסמאס ודמיאנוס מקיליקיה, שמוצאם כנראה מאזור סוריה. הם נתפסו, עונו ולבסוף נערפו. יום חגם מצוין ב-17 באוקטובר. האחים התאומים קוסמאס ודמיאנוס מאסיה הקטנה (לפי מסורת אחרת - ממסופוטמיה), שמתו מוות טבעי ונקברו בעיר טרמן במסופוטמיה. יום חגם מצוין ב-1 בנובמבר. האחים קוסמאס ודמיאנוס מרומא, שנרצחו ליד העיר על ידי רופא פגאני שקינא בהצלחתם. יום חגם מצוין ב-1 ביולי. בנוסף ליום המיוחד לכל זוג אחים, מציינים ביום ראשון הראשון בנובמבר את יומם של הרופאים ללא שכר. מדיה וקבצים בנושא קוסמאס ודמיאנוס הקדושים בוויקישיתוף קוסמאס ודמיאנוס הקדושים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא קדושים נוצרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שטח הכיבוש הסובייטי בגרמניה

שטח הכיבוש הסובייטי בגרמניה (בגרמנית: Sowjetische Besatzungszone (SBZ) or Ostzone, רוסית: Советская зона Германии, היה שטחה המזרחי של גרמניה שנכבש על ידי ברית המועצות בשנת 1945, בסופה של מלחמת העולם השנייה. ב-1949 הוקמה בשטח הכיבוש הסובייטי "הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית" (גרמניה המזרחית), מדינה גרורה קומוניסטית של ברית המועצות. שטח הכיבוש הסובייטי בגרמניה היה אחד מארבעת שטחי הכיבוש שנוצרו לאחר מלחמת העולם השנייה. לפי הסכם פוטסדם (אנ'), הממשל הצבאי הסובייטי בגרמניה קיבל אחריות על חלקה המזרחי של גרמניה, פרט לחלק המערבי של הבירה ברלין שנמסר לבעלות הברית המערביות. מיד לאחר מכן, הממשל הצבאי הסובייטי בגרמניה הורשה לפתח ארבע מפלגות פוליטיות, למרות שהדבר חייב אותן לעבוד ביחד בתנאי ברית שנודעו כ"בלוק הדמוקרטי". באפריל 1946, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה והמפלגה הקומוניסטית של גרמניה התאחדו ליצירת מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה שהייתה המפלגה השלטת בגרמניה המזרחית רוב שנות קיומה. תחילה, יוסיף סטלין רצה להביא את כל שטחה של גרמניה תחת השפעה סובייטית, אך כשהמערב התנגד לרעיון, הוא ביקש להפוך את כל גרמניה ליחידה אחת ונייטרלית. כשהמערב התנגד גם לרעיון הזה, סטלין החליט למקד את מאמציו בשטח הכיבוש הסובייטי. שטח הכיבוש הסובייטי הכיל בעיקר את שטחיה המרכזיים של פרוסיה. לאחר שפרוסיה פורקה על ידי בעלות הברית בשנת 1947, השטח חולק בין המדינות הגרמניות (גרמנית: Länder) ברנדנבורג, מקלנבורג, סקסוניה, סקסוניה-אנהלט ותורינגיה. ב-7 באוקטובר 1949 הסתיים הכיבוש הסובייטי הישיר ובשטחו הוקמה מדינה בשם הרפובליקה הגרמנית הדמוקרטית (נקראה לרוב גרמניה המזרחית). מדינה זו הייתה גרורה סובייטית, וחיילי הצבא האדום נשארו בשטחה לאורך שנות קיומה. בשנת 1952 פורקו המדינות שהרכיבו את מזרח גרמניה ושטחה חולק ל-14 מחוזות (גרמנית: Bezirke), כולל המחוז של מזרח ברלין. בספרו של נורמן מ. ניימארק "The Russians in Germany: A History of the Soviet Zone of Occupation, 1945-1949", מעריך המחבר ב-2 מיליון את מספר הנשים הגרמניות שנאנסו בידי חיילים סובייטיים. הסובייטים שאפו לקבל שילומים מגרמניה, ולצורך כך הפקיעו מפעלים שונים והעבירו אותם לברית המועצות, וכן בזזו מכל הבא ליד. ניימארק מעריך את השווי הכולל של השלל ב-10 מיליארד דולר. ברית המועצות השקיעה מאמצים בהשגת טכנולוגיה צבאית גרמנית, במיוחד בתחום הגרעין, ולכדה מספר מדענים. הסובייטים הקימו משטרה חשאית אשר ב-1950 הפכה לשטאזי הידוע לשמצה. במקביל עסק האמ וה דה בכליאת נאצים ואלמנטים אנטי-סובייטים במחנות, בהם מצאו את מותם עשרות אלפים. ולדימיר גלפנד Deutschland-Tagebuch 1945–1946. Aufbau-Taschenbuch-Verlag 2008, ISBN 3746681553 היסטוריה של גרמניה המזרחית מדיה וקבצים בנושא שטח הכיבוש הסובייטי בגרמניה בוויקישיתוף
חופית אלפינית

חופית אלפינית (שם מדעי: Calidris alpina) היא מין של עוף ביצה ממשפחת החרטומניים אשר מקנן בחלקים הצפוניים של כדור הארץ. החופית האלפינית ניזונה מסרטנים, חלזונות, תולעים וזחלי חרקים אותם היא תופסת בזריזות במקורה הארוך והכפוף. גודלה של החופית האלפינית הוא 18–20 ס"מ והנקבה גדולה במעט מהזכר. צבעיה של החופית האלפינית מתחלפים בהתאם לעונות השנה: נוצותיה צבועות בשחור וזהוב בקיץ ואפורות כאשר מגיע החורף. קצה מקורה של החופית האלפינית מאונקל מעט. כמו מיני חופית אחרים אין לה קרומי-שחייה בין אצבעותיה. בעונת הרבייה, שהיא בין אוגוסט לאפריל, מטילה נקבת החופית 3–4 ביצים. זוהו 10 תת-מינים של חופית אלפינית. לישראל מגיעה בוודאות ובאופן סדיר חופית מתת-מין אחד (C.a.Alpina), והיא מוגדרת בארץ כחולפת וחורפת שכיחה. מצב השימור של חופית אלפינית מוגדר ללא חשש. מדיה וקבצים בנושא חופית אלפינית בוויקישיתוף חופית אלפינית, באתר ITIS (באנגלית) חופית אלפינית, באתר NCBI (באנגלית) חופית אלפינית, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) חופית אלפינית, באתר Internet Bird Collection (באנגלית) חופית אלפינית, באתר GBIF (באנגלית) חופית אלפינית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) חופית אלפינית באתר הרשימה האדומה של IUCN חופית אלפינית באתר הרשימה האדומה של IUCN אסף מירוז, חופית אלפינית, אתר הצפרות הישראלי ערך זה הוא קצרמר בנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ידי ג'אז

ידי ג'אז היא תנועת ידיים נפוצה ששימושה מקובל בריקוד ותיאטרון. אופן הביצוע הוא החזקת הידיים עם כפות הידיים קדימה ואצבעות פרושות. מיקום הידיים יכול להשתנות מווריאציה אחת לאחרת. בדרך כלל, הזרועות נמצאות מעל גובה הכתפיים. ניתן גם להחזיק יד אחת ישרה באלכסון כלפי מעלה והשנייה ישרה באלכסון כלפי מטה. וריאציה נוספת היא החזקת הזרועות באופקי, כשהמרפקים נוגעים בצידי הגוף. ניתן להרעיד את ידי הג'אז, כמו תוף מרים. אך זהו אינו חלק חיוני מהתנועה עצמה. מדיה וקבצים בנושא ידי ג'אז בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא מחול. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
זה דנגל, קיסר אתיופיה

זָה דֶנְגֶל (ዘድንግል) היה קיסר אתיופיה בין השנים 1603-1604 תחת שם ההכתרה אצׄנף סגד (አፅናፍ ሰገድ בגעז, "לו סוגדות הפסגות" בעברית). הוא היה בנו של לסאנה כרסטוס, אחיו של הקיסר סרצה דנגל. ייתכן כי זה דנגל היה נשוי לוויזרו וונגלאווית, בתם הבכורה של דודן המשנה שלו, הנסיך סוסניוס (שעלה בעצמו על כס הקיסר בשנת 1607) ורעייתו, וולדה סהלה בת וולקה ומרבטה (לימים הקיסרית סולטאן מוגסה). הקיסר סרצה דנגל התכוון להוריש את כסאו לאחיינו זה דנגל, מאחר שבניו היו צעירים והוא חשש ממלחמת האזרחים שתפרוץ עם פטירתו. בהשפעת הקיסרית צנע מרים, אמו החורגת של בנו הנסיך יעקב, הומלך הנסיך יעקב בן השבע עם מות אביו בשנת 1597. הקיסרית עצרה את זה דנגל וכלאה אותו במנזר באי דאק שבאגם טאנה. הוא הצליח להימלט משם והסתתר בהרים במחוז גוג'אם. שליט באגמדיר, ראס ביטווודאד אנטנאטווס, שימש כעוצר המנהל את הממלכה בשם הקיסר יעקב, אולם בשנת 1603 הסתכסך עמו יעקב ומינה במקומו את ראס זה סלאסי. ב-3 בספטמבר 1603 הדיח זה סלאסי את הקיסר שמינה אותו והמליך תחתיו את זה דנגל, בכוונה להשתמש בדנגל כשליט בובה. אולם הקיסר החדש גילה נטיות עצמאיות, כשזימן לחצרו בדנקאז את המיסיונר היישועי פדרו פאיש. בקיאותו של פאיש באמהרית, בגעז ובמנהגים המקומיים הקסימה את הקיסר הצעיר. בהשפעת פאיש המיר הקיסר את דתו מהכנסייה האתיופית האורתודוקסית לנצרות קתולית, אך פאיש הזהירו לא למהר להצהיר על אמונתו החדשה ברבים. כשהכריז זה דנגל על שינויים בהלכות שמירת השבת ארגן ראס זה סלסה מרד כנגדו במחוז גוג'אם. על אף סיוע של מאתיים מוסקטרים פורטוגזים, הובס הקיסר בקרב במישור בַּרצ'וֹ ונהרג ב-24 באוקטובר 1604. במקומו הוחזר לכס הקיסרות בן-דודו יעקב, עד שסוסניוס הרגו כעבור שנתיים וחצי בקרב צאצהובר, ב-10 במרץ 1607. במהלך כהונתו הקצרה הספיק זה דנגל להגיש לפדרו פאיש משקה בעל טעם מוזר, שנודע לימים באירופה בשם קפה. כך היה פאיש לאירופאי הראשון, ככל הנראה, שדיווח על שתיית קפה. E. A. Wallis Budge. A History of Ethiopia: Nubia and Abyssinia, 1928. Oosterhout, the Netherlands: Anthropological Publications, 1970. עמודים 375-383.