אה"מ ראסל (1901)

אה"מ ראסל הייתה אוניית מערכה פרה-דרדנוט של הצי המלכותי הבריטי מסדרת דאנקן. ראסל ואחיותיה, שנבנו כדי להתמודד עם קבוצה של אוניות מערכה רוסיות מהירות, היו מסוגלות להפליג במהירות של 19 קשרים (35 קמ"ש), מה שהפך אותן לאניות המערכה המהירות ביותר בעולם. אוניות המערכה מסדרת דאנקן היו חמושות בסוללה ראשית של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ) והן היו דומות בגדול לסדרת לונדון, אם כי עם הדחק מופחת מעט ופריסת שריון דקה יותר. ככאלה, הם שיקפו התפתחות של אוניות המערכה מסדרת קאנופוס הקלה יותר. ראסל נבנתה בין הנחת השדרית שלה במרץ 1899 לבין השלמתה בפברואר 1903. ראסל שירתה בצי הים התיכון עד 1904, אז היא הועברה לצי הבית; ב-1905 הפך צי הבית לצי התעלה. היא עברה לצי האטלנטי בתחילת 1907 לפני שחזרה לצי הים התיכון ב-1909. בארגון מחדש של צי נוסף בשנת 1912 הפך צי הים התיכון לחלק מצי הבית והוא הועבר מאוחר יותר למים הבריטים. ראסל שימשה כאוניית הדגל של שייטת אוניות המערכה השישית מסוף 1913 ועד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914. לאחר תחילת המלחמה, ראסל שובצה בצי הגדול ופעלה עם סיירות השייטת בסיורים הצפוניים, ובנובמבר היא הפגיזה את זבריחה שנכבשה על ידי הגרמנים. בנובמבר 1915 היא נשלחה לים התיכון כדי לתמוך במערכת הדרדנלים, אם כי לא ראתה פעולה נרחבת שם. ב-27 באפריל 1916 היא הפליגה מול מלטה כאשר פגעה בשני מוקשים שהונחו על ידי צוללת גרמנית. רוב הצוות שלה שרד את הטביעה, אם כי 125 אנשי צוות נהרגו. שש האוניות של סדרת דאנקן הוזמנו בתגובה לאוניות המערכה המהירות מסדרת פרסבט שהחלו לבנות על ידי הצי הרוסי הקיסרי באמצע שנות ה-90 של המאה ה-19. האוניות הרוסיות היו אוניות מערכה מהירות דרג ב', ולכן ויליאם הנרי וייט, המנהל הבריטי לבנייה ימית, עיצב את סדרת דאנקן כך שתתאים למהירות הגבוהה של כלי השיט הרוסיים. כדי להשיג את המהירות הגבוהה יותר תוך שמירה על הדחק כמו באוניות המערכה הקודמות, וייט נאלץ להפחית באופן משמעותי את הגנת השריון של האוניות, ולמעשה הפך את האוניות לגרסאות מוגדלות ומשופרות של סדרת קאנופוס של 1896, במקום נגזרות של אוניות המערכה דרג א' מג'סטיק, פורמידבל ולונדון החזקות יותר. המאפיינים ההגנתיים המופחתים, הפך את האוניות מסדרת דאנקן לנחותות מאוניות המערכה האמיתיות מהדרג הראשון, אך הן היו עדיפות במידה ניכרת על אוניות המערכה מסדרת פרסבט שנגדן נבנו כדי להתמודד, והיו כמה מאוניות המערכה המהירות ביותר בשירות בזמן שנבנו. ראסל הייתה באורך כולל של 432 רגל (132 מטרים), רוחב של 75 רגל 6 אינץ' (23.01 מטרים) ושוקע של 25 רגל 9 אינץ' (7.85 מטרים). הדחק האונייה היה 13,270–13,745 טונות ארוכות (13,483–13,966 טונות) בתפוסה סטנדרטית ועד 14,900–15,200 טונות ארוכות (15,100–15,400 טונות) במעמס מלא. הצוות שלה מנה 720 קצינים ומלחים. אוניות הסדרה הונעו על ידי זוג מנועי 4 צילינדרים תלת דרגתיים שהניעו שני מדחפים, עם קיטור שסופק על ידי עשרים וארבעה דוודי בלוויל. הדוודים פלטו לשתי ארובות קרובות הממוקמות באמצע האונייה. לאוניות הסדרה הייתה מהירות מרבית של 19 קשרים (35 קמ"ש) מ-18,000 כוחות סוס (13,000 קילוואט), מה שהפך את ראסל ואחיותיה לאוניות המערכה המהירות ביותר בעולם במשך כמה שנים. במהירות שיוט של 10 קשרים (19 קמ"ש), האונייה יכלה להפליג לטווח של 6,070 מיילים ימיים (11,240 ק"מ). לראסל היו ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ)/ 40 קליבר שהותקנו בצריחים תאומים מלפנים ומאחור. האונייה גם הרכיבה סוללה משנית של 12 תותחי 6 אינץ' (152 מ"מ)/ 45 קליבר מותקנים בקזמטים, בנוסף לעשרה תותחי 12 פאונד (3 אינץ' (76 מ"מ)) ושישה תותחי 3 פאונד (47 מ"מ (1.9 אינץ')) להגנה מפני סירות טורפדו. כמקובל באוניות מערכה של התקופה, היא צוידה גם בארבע צינורות טורפדו בקוטר 18 אינץ' (457 מ"מ) שקועים בגוף. לראסל הייתה חגורת שריון בעובי 7 אינץ' (178 מילימטרים); המחיצה הרוחבית בקצה האחורי של החגורה הייתה בעובי 7–11 אינץ' (178–279 מילימטרים). הצדדים של צריחי הסוללה הראשיים שלה היו בעובי 8–10 אינץ' (203–254 מילימטרים), על גבי ברבטות בעובי 11 אינץ' (279 מילימטרים), וסוללת הקזמטים הייתה מוגנת בפלדת קרופ בעובי 6 אינץ'. למגדל הניווט שלה היו דפנות בעובי 12 אינץ'. היו לה שני סיפונים משוריינים, בעובי 1–2 אינץ' (25–51 מילימטרים), בהתאמה. ראסל נקראה על שמו של אדוארד ראסל, הרוזן הראשון מאורפורד, קצין לשעבר בצי המלכותי ומפקד הצי במאה ה-17. היא הונחה על ידי פאלמרס בניית ספינות וחברת ברזל בג'ארו ב-11 במרץ 1899 והושקה ב-19 בפברואר 1901. היא הגיעה לשירנס מאוחר יותר באותו החודש ונסעה למספנת צ'טם לניסויים בקיטור ובתותחים. בנייתה של ראסל הושלמה בפברואר 1903. במהלך ניסויי הים שלה, היא נצבעה בסכמת הצבע השחור והחום ששימשה בתקופה הוויקטוריאנית, אם כי לאחר שנכנסה לשירות היא נצבעה מחדש בסכמת הצבע האפורה החדשה. ראסל נכנסה לשירות במספנת צ'טם ב-19 בפברואר 1903 לשירות בצי הים התיכון, בו שירתה עד אפריל 1904. ב-7 באפריל 1904 היא הוסמכה מחדש לשירות בצי הבית. כשצי הבית הפך לצי התעלה בינואר 1905, היא הפכה ליחידת צי התעלה. היא עברה לצי האטלנטי בפברואר 1907. ביולי 1908, ראסל ביקרה בקנדה במהלך יום השלוש מאות של קוויבק, יחד עם אוניות האחות שלה אלבמארל, דאנקן ואקסמות'. כשהייתה שם ב-16 ביולי היא התנגשה בסיירת ונוס מול קוויבק, אך ספגה נזק קל בלבד. ב-1909 עברה ראסל שיפוץ חימוש שלה, שכלל התקנת ציוד מעבר והגבהה וציוד ראייה חדשים. כמו כן צוירו לה פסי זיהוי על הארובות שלה. ב-30 ביולי 1909 עברה ראסל לצי הים התיכון. תחת ארגון מחדש של הצי ב-1 במאי 1912, שייטת הקרב של צי הים התיכון הפכה לשייטת אוניות המערכה הרביעית, צי הבית, שבסיסה בגיברלטר ולא במלטה; ראסל הועברה למים הביתיים באוגוסט 1912. בספטמבר 1913, ראסל צומצמה לצוות שלדי במילואים והוצבה בשייטת אוניות המערכה השישית, הצי השני. החל מדצמבר 1913, היא שירתה כאוניית דגל, שייטת אוניות המערכה השישית ואוניית דגל, אדמירל משנה, צי הבית, בנור. במהלך תקופה זו, הסירה האונייה את הרשתות נגד טורפדו. ב-7–8 ביולי 1914, העבירה ראסל את נציגי הממשלה הבריטית, בראשות לורד בושאמפ, מדובר לגרנזי כדי להשתתף בחשיפת האנדרטה לויקטור הוגו. נציגי ממשלת צרפת נישאו על ידי הסיירת הצרפתית Dupetit-Thouars. כשפרצה מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, התוכניות קראו במקור לראסל ואוניות המערכה אגממנון, אלבמארל, דאנקן, אקסמות', קורנווליס וונג'נס להתאחד בשייטת אוניות המערכה השישית ולשרת בצי התעלה, שם הייתה אמורה השייטת לפטרל בתעלת למאנש ולחפות על תנועת חיל המשלוח הבריטי לצרפת. עם זאת, היו תוכניות גם לשייטת אוניות המערכה השישית שתוקצה לצי הגדול, וכשהחלה המלחמה, המפקד העליון, הצי הגדול, אדמירל סר ג'ון ג'ליקו, ביקש שראסל וארבע האוניות האחיות שלה ששרדו (אלבמארל, דאנקן, אקסמות' וקורנווליס) ישובצו בשייטת אוניות המערכה השלישית בצי הגדול לתפקידי סיור כדי לפצות על המחסור של הצי הגדול בסיירות. בהתאם לכך, שייטת אוניות המערכה השישית בוטלה זמנית. ראסל, אקסמות' ואלבמארל היו האוניות היחידות שהיו כשירות להצטרף מיד לג'ליקו, אז הן עזבו ללא שאר השייטת ב-5 באוגוסט. הן הגיעו לסקפה פלו בלילה שבין 7 ל-8 באוגוסט. האוניות פעלו עם סיירות הצי הגדול בסיורים הצפוניים כדי לאכוף את המצור הרחוק על גרמניה. ראסל ואחיותיה, כמו גם אוניות המערכה מסדרת קינג אדוארד השביעי, הועברו זמנית לצי התעלה ב-2 בנובמבר כדי לתגבר את האחרון מול פעילות הצי הקיסרי הגרמני באזור צי התעלה. למחרת, הצי הגרמני פשט על ירמות'; באותו זמן, ראסל ושאר השייטת השלישית היו מפוזרות בסיורים הצפוניים, ולכן לא היו זמינים במהלך המתקפה הגרמנית. ב-13 בנובמבר חזרו אוניות הסדרה קינג אדוארד השביעי לצי הגדול, אך ראסל ושאר אוניות המערכה מסדרת דאנקן נשארו בצי התעלה, שם הקימו מחדש את שייטת אוניות המערכה השישית ב-14 בנובמבר, כשראסל שימש כאוניית הדגל של השייטת. השייטת התבססה בפורטלנד, אם כי היא עברה לדובר מיד ב-14 בנובמבר. עם זאת, עקב היעדר הגנות נגד צוללות בדובר, במיוחד לאחר שהרשתות נגד צוללות של הנמל נסחפו בסערה, חזרה השייטת לפורטלנד ב-19 בנובמבר. שייטת אוניות המערכה השישית קיבלה משימה להפגיז בסיסי צוללות גרמניים בחוף בלגיה, וראסל השתתפה בהפגזת מתקני צוללות גרמניות בזבריחה ב-23 בנובמבר 1914 יחד עם אקסמות'. שתי האוניות יצאו מפורטלנד ב-21 בנובמבר בליווי שמונה משחתות, קבוצת מכמורת וזוג ספינות אוויר כדי לצפות בנפילת הפגזים, אם כי ספינות האוויר לא הגיעו בזמן למבצע. ראסל ואקסמות' צמצמו טווח ל-6,000 יארד (5,500 מטרים) מהנמל והפגיזו את הנמל, תחנת הרכבת והגנת החוף. שתי האוניות ירו כ-400 פגזים בסך הכל וצפו בכמה שריפות בחוף; דיווחים של משקיפים הולנדים הצביעו על נזק משמעותי שנגרם, אך המתקפה השיגה מעט מאוד והרתיעה את הצי המלכותי מלהמשיך בהפצצות כאלה. שייטת אוניות המערכה השישית חזרה לדובר בדצמבר 1914, ולאחר מכן הועברה לשירנס ב-30 בדצמבר כדי להחליף שם את שייטת אוניות המערכה החמישית בשמירה מפני פלישה גרמנית לבריטניה. בין ינואר למאי 1915 פוזרה שייטת אוניות המערכה השישית. ראסל ואלבמארל נשארו עם הצי הגדול עד אפריל; ב-19 באפריל, הם נותקו מבסיס הצי ברוזית' כדי לבצע אימונים בסקפה פלו. הם הצטרפו שוב לצי לגיחה ב-21 באפריל. ראסל עזבה את השייטת באפריל 1915 והצטרפה שוב לשייטת אוניות המערכה השלישית בצי הגדול ברוזית'. היא עברה שיפוץ בבלפסט באוקטובר-נובמבר 1915. במהלך השיפוץ הזה היא קיבלה זוג תותחי נ"מ 3 אינץ' (76 מילימטרים) על הסיפון שלה. ב-6 בנובמבר 1915, פלגה של שייטת אוניות המערכה השלישית המורכבת מאוניות המערכה היברניה (אוניית הדגל), זילנדיה, אלבמארל וראסל נותקה מהצי הגדול כדי לתגבר את שייטת הדרדנלים הבריטית במערכת גליפולי בחצי האי גליפולי. ראסל שהתה באותה תקופה בבלפסט, והיא הצטרפה לשאר האוניות בזמן שהן היו בדרך. אלבמארל נאלצה לחזור כמעט מיד בגלל נזקי מזג האוויר הכבדים, אבל האוניות האחרות המשיכו לים התיכון, שם ראסל החלה את תפקידה בדרדנלים בדצמבר 1915, שהתבססה במודרוס עם היברניה וחיכתה עם התמיכה. פעולתה היחידה במערכה הייתה השתתפותה בפינוי כף הלס מ-7 בינואר עד 9 בינואר 1916, והיא הייתה ספינת הקרב האחרונה של שייטת הדרדנלים הבריטית שיצאה מהאזור. היא החליפה את היברניה כאוניית דגל של הפלגה, אדמירל משנה, בינואר 1916. לאחר סיום מערכת הדרדנלים, ראסל נשארה במזרח הים התיכון. ראסל הפליגה ממלטה מוקדם בבוקר 27 באפריל 1916 כאשר פגעה בשני מוקשים ימיים שהונחו על ידי הצוללת הגרמנית U-73. שריפה פרצה בחלק האחורי של האונייה וניתנה פקודה לנטוש את האונייה; לאחר פיצוץ ליד צריח התותחים בקוטר 12 אינץ' (305 מילימטרים), היא החלה לנטות בצורה מסוכנת. עם זאת, היא שקעה באיטיות, ואפשרה לרוב אנשי הצוות שלה להימלט. בסך הכל אבדו 27 קצינים ו-98 מלחים. ג'ון קנינגהם שירת עליה באותה תקופה כלוטננט קומנדר ושרד את טביעתה; בהמשך הוא הפך ללורד הים הראשון. לפי ההיסטוריון הימי ר.א. ברט, חלוקה פנימית לא מספקת, שהגבילה את יכולת הצוות להצפה נגדית כדי לקזז נזקים תת-מימיים, תרמה משמעותית לאובדן של ראסל ואחותה קורנווליס, ששניהם נטו בצורה מסוכנת לפני טביעתן. שרידי האונייה נבדקו לראשונה בשנת 2003 על ידי צוות צלילה בריטי; האונייה שוכנת בעומק של 115 מטרים (63 פאתום) כ-6 קילומטרים (3.2 מיל ימי) מחצי האי דלימארה. הירכתיים שלה הועפו על ידי המוקש. מדיה וקבצים בנושא אה"מ ראסל בוויקישיתוף