תרבות מוצ'ה

תרבות מוצ'ה (בספרדית: Cultura moche, לחלופין, תרבות מוצ'יקה (Mochica)) שגשגה בצפון פרו עם בירתה ליד העיירה מוצ'ה (אנ') של ימינו, מבערך 100 עד 700 לספירה. חוקרים רבים טוענים כי המוצ'ה לא היו מאורגנים פוליטית כאימפריה או מדינה מונוליתית. במקום זאת, ככל הנראה הם היו קבוצה של ישויות אוטונומיות שחלקו תרבות משותפת, כפי שנראה באיקונוגרפיה העשירה ובארכיטקטורה המונומנטלית ששרדה עד ימינו. חברת המוצ'ה הייתה מבוססת על חקלאות, עם השקעה משמעותית בבניית רשת תעלות השקיה להפניית מי הנהרות להשקיית יבוליהם. תרבותם הייתה מתוחכמת; והממצאים הארכאולוגים מתארים את חייהם, עם סצנות מפורטות של ציד, דיג, לחימה, הקרבת קורבנות, מפגשים מיניים וטקסים משוכללים. המוצ'ה ידועים במיוחד בזכות כלי החרס הצבועים בפרוטרוט, העבודות בזהב, מבנים מונומנטליים (ואקה) ומערכות ההשקיה. ההיסטוריה של המוצ'ה עשויה להיות מחולקת לשלוש תקופות - הופעתה של תרבות המוצ'ה בתקופת המוצ'ה הקדומה (100–300 לספירה), התפשטותה ופריחתה במהלך המוצ'ה התיכונה (300–600 לספירה), היווצרות הגרעין העירוני והקריסה שלאחר מכן במוצ'ה המאוחרת. (500–750 לספירה). תרבות סלינאר (אנ') שלטה בחופה הצפוני של פרו בשנים 200 לפנה"ס–200 לספירה. לטענת חוקרים מסוימים, זו הייתה תקופת מעבר קצרה בין תרבות קופיסניקה (אנ') לתרבות המוצ'ה. ישנה הקבלה ניכרת בין האיקונוגרפיה והעיצובים של כלי החרס של המוצ'ה לבין אלו של הקופיסניקה, כולל האיקונוגרפיה של "האל העכביש". תחום ההשפעה של תרבות המוצ'ה מתמקד בכמה עמקים בחוף הצפוני של פרו במחוזות לה ליברטד, למבייקה, עמק הנהר חקטפקה (אנ'), עמק צ'יקמה (אנ'), עמק מוצ'ה (אנ'), עמק וירו (אנ'), עמק צ'או (אנ'), עמק הנהר סנטה (אנ') ונפנה (Nepena), לאורך של כ-400 קילומטרים של קו חוף מדברי ועד 80 קילומטרים בפנים הארץ. ואקה דל סול, מבנה לבנים דמוי פירמידה על הנהר ריו מוצ'ה, היה המבנה הפרה-קולומביאני הגדול ביותר בפרו, אך הוא נהרס בחלקו כאשר הכובשים הספרדים בזזו את קבריו בחיפוש אחר זהב במאה ה-16. ואקה דה לה לונה הסמוכה נשמרה טוב יותר. קירותיה הפנימיים מכילים ציורי קיר צבעוניים רבים ואיקונוגרפיה מורכבת. האתר נחפר מקצועית מאז תחילת שנות התשעים של המאה ה-20. אתרים מרכזיים אחרים של המוצ'ה כוללים את ואקה רחדה (אנ'), לומה נגרה (Loma Negra), דוס קבסס (Dos Cabezas), פקאטנמו (אנ'), מכלול אל ברוחו (אנ'), מוקויופה (Mocollope), סרו מאיאל (Cerro Mayal), גלינדו (Galindo), ואנצ'קו (אנ') ופניאמרקה (אנ'). מבני הלבנים של הוואקות נהרסו בעיקר על ידי בוזזים וכוחות הטבע במהלך 1,300 השנים האחרונות. הוואקות ששרדו מוכיחים כי הצבעים בהם השתמשו לצביעת ציורי הקיר שלהם היו תוססים. זוהו שני אזורים נבדלים בתרבות המוצ'ה, המוצ'ה הדרומי והצפוני, כשבכל אזור ככל הנראה פעלה ישות פוליטית שונה. אזור המוצ'ה הדרומי, הנחשב לב ליבה של התרבות, כלל במקור את העמקים צ'יקמה ומוצ'ה, ותואר לראשונה על ידי רפאל לארקו אוילה (אנ'). האתר של ואקה דל סול וואקה דה לה לונה היה ככל הנראה בירת אזור זה. אזור מוצ'ה הצפוני כלל שלוש מערכות של עמקים: עמק פיורה (Piura) העליון, סביב אזור תרבות ויקוס (אנ') מערכת עמק למבייקה התחתון, המורכבת משלושה נהרות: לה לצ'ה (La Leche), רקה (Reque) וסניה (Zaña). מערכת עמק חקטפקה התחתון. אזור פיורה היה לגמרי חלק מתרבות המוצ'ה רק לזמן קצר, בשלב המוצ'ה המוקדם, או שלב מוצ'ה מוקדם-ויקוס, ואז התפתח באופן עצמאי. נראה כי הייתה התפתחות עצמאית רבה בקרב מרכזי המוצ'ה השונים הללו (למעט האזורים המזרחיים). סביר להניח שלכולם היו שושלות שליטים משלהם, הקשורות זו בזו. שליטה ריכוזית בכל אזור המוצ'ה אולי התרחשה מפעם לפעם, אך נראית נדירה. פמפה גרנדה (אנ'), בעמק למבייקה, על גדת נהר צ'נקאי (Chancay), הפך לאחד מאתרי המוצ'ה הגדולים ביותר, והשתרע על שטח של יותר מ-4 קילומטרים רבועים. האתר היה בולט בתקופת המוצ'ה החמישית (600–700 לספירה), והוא כולל שפע של קרמיקה של מוצ'ה החמישית. האתר תוכנן ונבנה בפרק זמן קצר, ויש בו מתחם טקסי עצום. הוא כולל את ואקה פורטלסה (Huaca Fortaleza), שהיא הבימה הטקסית הגבוהה ביותר בפרו. סן חוסה דה מורו (אנ') הוא אתר צפוני נוסף בעמק חקטפקה. הוא בלט בתקופת המוצ'ה התיכונית והמאוחרת (400–850 לספירה). נחפרו כאן קברי מוצ'ה רבים, כולל כמה קברים המכילים נשים בנות מעמד גבוה. נשים אלה תוארו באיקונוגרפיה של מוצ'ה ככוהנות. הקדרות של בני המוצ'ה היא אחת מהמגוונות בעולם. הוכח כי הם השתמשו בטכנולוגיית תבניות. היא אפשרה ייצור המוני של צורות מסוימות. אך כלי החרס של המוצ'ה שונים מאוד בצורתם ובנושאיהם, כאשר הפעילויות החברתיות החשובות ביותר מתועדות בכלי החרס, כולל מלחמה, עיבוד מתכת, אריגה ופעילות מינית אנושית. אמנות קרמיקה פרואנית של החוף הצפוני מסורתית משתמשת במגוון צבעים מוגבל, והיא מסתמכת בעיקר על אדום ולבן; ציור בקו דק, חימר מעוצב במלואו, דמויות מחיי יום יום וכלים מהסוג המכונה "זרבובית ארכוף" (Stirrup spout vessel). קרמיקה של מוצ'ה שנוצרה בשנים 150–800 לספירה מאפיינת סגנון זה. סירים של תרבות מוצ'ה נמצאו לא רק באתרים ארכאולוגיים מרכזיים בחוף הצפוני, כמו ואקה דה לה לונה, ואקה דל סול וואקה רחאדה, אלא גם בכפרים קטנים ובאתרי קבורה שאינם מתועדים. לפחות 500 כלי חרס של המוצ'ה כוללת נושאים מיניים. המעשה המתואר בתדירות הגבוהה ביותר הוא יחסי מין אנאליים, כאשר סצנות של חדירה לנרתיק נדירות מאוד. רוב הזוגות הם הטרוסקסואלים, עם איברי מין מגולפים בקפידה כדי להראות כי פי הטבעת, ולא הנרתיק, הוא שנחדר. לעיתים קרובות, מתואר תינוק בזמן הנקה כאשר בני הזוג מקיימים יחסי מין. פלשיו מיוצג לפעמים, אבל קונילינגוס נעדר. יש כלי חרס המתארים שלדים של גברים מאוננים, או שנשים חיות מבצעות עבורם אוננות. מכיוון שהשקיה הייתה מקור העושר והיסוד של האימפריה, תרבות המוצ'ה הדגישה את חשיבות מחזור המים בטבע והזרימה. בהרחבה על כך תיארו יצירות אמנות של מוצ'ה לעיתים קרובות מעבר נוזלים, במיוחד נוזלי חיים דרך פתחי אנוש פגיעים. יש אינספור דמויות של לוחמים מובסים שמאבדים נוזלי חיים דרך האף שלהם, או קורבנות חסרי ישע שמוציאים את עיניהם על ידי ציפורים או שוביהם. תמונות של עבדי מין שבויים עם פתחים פעורים ונוזלים דולפים מתארים חשיפה קיצונית, השפלה ואובדן כוח. הצביעה של כלי החרס של המוצ'ה היא לעיתים קרובות פשוטה, עם גוון שמנת צהבהב ואדום עשיר המשמש כמעט אך ורק על חלקי עילית. כמעט ואין שימוש בלבן ושחור. המוצ'ה ידועים בכלי החרס שלהם דמוי הדיוקנאות המדויקים. נראה שדיוקנאות כלי החרס מייצגים אנשים ממשיים. רבים מהדיוקנאות הם של אנשים עם עיוותים פיזיים או פגמים גנטיים. ייתכן שהפרטים הריאליסטים בקרמיקה של מוצ'ה עזרו להם לשמש כמודלים דידקטיים. דורות מבוגרים יכולים להעביר ידע כללי אודות הדדיות והתגלמות לדורות הצעירים באמצעות תיאורים כאלה. הסירים עם תיאורי המין היו יכולים ללמד על הולדה, הנאה מינית, ונורמות תרבותיות וחברתיות. המוצ'ה טוו בדים, בעיקר באמצעות צמר מוויקוניה ואלפקה. למרות שיש מעט דוגמאות ששרדו לכך, לצאצאי בני המוצ'ה יש מסורות אריגה מוצקות. המוצ'ה גילו גם תהליכי עיבוד מתכות, ששימשו לכיסוי כלי נחושת שנמצאו באתר "לומה נגרה" בשכבות דקות של זהב או כסף. ניסיונות מודרניים הצליחו לשחזר תהליך ציפוי כימי דומה באמצעות מים רותחים ומלחים שנמצאו באופן טבעי באזור. אטמי אוזניים משובצים אבנים יקרות כלי חרס המתאר פלשיו סביב שנות 300 מויזאון לרקו בלימה כלי חרס המתאר מין אנאלי סיר של המוצ'ה המתאר לוחם, המוזיאון הבריטי, לונדון קישוט בצורת סהר עם עטלף סביב שנות 300, מוזיאון ברוקלין, ברוקלין מסכת סגסוגת נחושת עם צדפים, מוזיאון האמנות וולטרס, בולטימור סכין נחושת עם ידית דמוית אדם מתפרקת, מוזיאון האמנות וולטרס, בולטימור כיסוי ראש של מוצ'ה עם קישוטים חתוליים, שנת 400, מוזיאון לרקו, לימה שרשרת מוצ'ה מזהב עם פרצופים חתוליים, מוזיאון לרקו, לימה משרוקית זהב של מוצ'ה עם טורקיז המתארת לוחם, מוזיאון לרקו, לימה מסכת מוצ'ה מברונזה וצדפים המתארת את הגיבור אי אפאק סכין טקסית מנחושת, המאה ה-3 עד ה-7, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, ניו יורק גם מהאיקונוגרפיה וגם מממצאי השלדים האנושיים בהקשרים פולחניים נראה שקורבן אדם היווה חלק משמעותי במנהגים הדתיים של המוצ'ה. נראה כי בטקסים אלה הייתה האליטה מעורבת כשחקנים מרכזיים בחזיון של משתתפים במסכות, עם תפאורה מונומנטלית ואולי גם צריכת דם פולחנית. הטומי (אנ') היה סכין מתכת בצורת סהר ששימשה בהקרבת קורבנות. בעוד שחוקרים אחדים, כמו כריסטופר ב. דונאן (Christopher B. Donnan) ואיזומי שימאדה (Izumi Shimada), טוענים כי קורבנות האדם היו המפסידים בקרבות פולחניים בקרב אליטות מקומיות, אחרים, כמו ג'ון וראנו (John Verano) וריצ'רד סאטר (Richard Sutter), טוענים כי קורבנות האדם היו לוחמים שנתפסו בקרבות טריטוריאליים בין המוצ'ה לתרבויות סמוכות אחרות. בחפירות ברחבות ליד הוואקות של המוצ'ה נמצאו קבוצות של אנשים שהוקרבו יחד ושלדיהם של גברים צעירים התגלו כשבשרם הופשט מהם במכוון, אולי להצגה במקדשים. ייתכן שהמוצ'ה החזיקו ועינו את הקורבנות במשך מספר שבועות לפני שהקריבו אותם בכוונה לשאוב דם במכוון. וראנו סבור כי חלקים מסוימים מהקורבן נאכלו גם הם כסוג של קניבליזם פולחני. ייתכן שהקורבנות נקשרו לטקסי התחדשות אבות ופריון חקלאי. האיקונוגרפיה של מוצ'ה כוללת דמות אשר החוקרים כינו "עורף הראשים" (Decapitator). הוא מתואר לעיתים קרובות כעכביש, אך לעיתים כיצור מכונף או כמפלצת ים: יחד שלושת המאפיינים מסמלים קרקע, מים ואוויר. כאשר הגוף נכלל, הדמות מוצגת בדרך כלל עם זרוע אחת אוחזת בסכין ואחרת אוחזת בשיער של ראש כרות. הוא מתואר גם כ"דמות אנושית עם פי נמר נוהם עם ניבים". משערים ש"עורף הראשים" הוא דמות מרכזית בולטת באמונות סביב מנהג קורבן האדם. ישנן מספר תאוריות ביחס למה שגרם לקריסת של המבנה הפוליטי. כמה חוקרים הדגישו את תפקיד השינוי הסביבתי. מחקרים על ליבות קרח שנקדחו מקרחונים בהרי האנדים חושפים אירועי אקלים בין השנים 536 עד 594 לספירה, אולי סופר אל ניניו, שהביאו ל-30 שנה של גשם עז ושיטפונות ואחריו 30 שנות בצורת. אירועי מזג האוויר הללו היו יכולים לשבש את אורח החיים של המוצ'ה ולשבור את אמונתם בדתם, שהבטיחה מזג אוויר יציב באמצעות קורבנות. ראיות אחרות מוכיחות כי אירועים אלה לא גרמו לקריסה הסופית של המוצ'ה. ישויות של המוצ'ה שרדו מעבר לשנת 650 לספירה בעמקי חקטפקה ומוצ'ה. למשל, בעמק חקטפקה, יישובים מאוחרים יותר מאופיינים בביצורים ועבודות הגנה. אמנם אין עדויות לפלישה זרה, כפי שהציעו חוקרים רבים בעבר (קרי פלישת הווארי), אך עבודות ההגנה מעידות על תסיסה חברתית, אולי תוצאה של שינויים אקלימיים, שכן פלגים נאבקו על שליטה במשאבים דלים יותר ויותר. מבחינה כרונולוגית הייתה תרבות מוצ'ה תרבות תקופת ביניים מוקדמת, שקדמה לו תרבות צ'אווין, כמו גם הקופיסניקה, ואחריהם התפתחו תרבויות הווארי והצ'ימו. תרבות המוצ'ה התקיימה במקביל לתרבות איקה-נסקה בדרום. משערים שהיה להם קשר מוגבל כלשהו עם האיקה-נסקה מכיוון שהם כרו מאוחר יותר גואנו לדשן וייתכן שהם סחרו בו עם הצפוניים. כלי חרס של המוצ'ה נמצאו ליד איקה (Ica), אך לא נמצאו כלי חרס של איקה-נסקה בשטח המוצ'ה. תרבות המוצ'ה לאורך החוף התקיימה גם במקביל (או חפפה בזמן) עם תרבות רקואיי (אנ') המוקדמת בשטחי הרמות. ניתן לייחס כמה מוטיבים איקונוגרפיים של מוצ'ה לאלמנטים עיצוביים של הרקואיי. היו יחסי גומלין בין המוצ'ה עם תרבות וירו (אנ') השכנה. בסופו של דבר, בשנת 700 לספירה, הם השתלטו על בני הווירו. בשנים 1899 ו-1900, היה מקס אולה (Max Uhle) הארכאולוג הראשון שחפר אתר של המוצ'ה: ואקה דה לה לונה, שם ממוקם המתחם האדריכלי המכונה "ואקה דה מוצה" (Huacas de Moche, "הפירמידות של המוצ'ה") בעמק מוצ'ה. שמו של מתחם אדריכלי זה הוא המקור לשם המקובל של התרבות. בחפירות של רפאל לרקו אוילה (Rafael Larco Hoyle) בשנים 1938–1939 החלה התפתחות הפרשנויות הראשונות לתרבות המוצ'ה, שדרגו את המוצ'ה כ"נמצאת בראש רשימת החברות המתקדמות" כציוויליזציה. הוא ציין תכונות של תרבות המוצ'ה כמו "יצירות אמנות מעולות" ו"יצירת מתקנים בקנה מידה גדול ועבודות ציבוריות" כעדות לדירוג זה. עם זאת, ניתן לטעון שהאירוע המשמעותי ביותר שעיצב את המחקר הארכאולוגי של המוצ'ה היה פרויקט עמק וירו שהחל בשנת 1946 בהובלת על ידי ויליאם דנקן סטרונג (Willian Duncan Strong) וונדל בנט (Wendell Bennett). חפירותיהם הסטרטיגרפיות בווירו הראו סגנון קרמי קדום יותר, המכונה גיינאסו (Gallinazo) שנראה כי "הסתיים בפתאומיות". בשנת 1987 גילה הארכאולוג ולטר אלווה, שהוזעק על ידי המשטרה המקומית, את קבר מוצ'ה השלם הראשון בסיפאן (אנ') שבצפון פרו. בתוך הקבר, שתוארך באמצעות תיארוך פחמן-14 ל-300 לספירה, מצאו הארכאולוגים שרידים חנוטים של זכר במעמד גבוה שקיבל את הכינוי האדון מסיפאן (אנ'). בקבר היו גם שרידים של שישה אנשים אחרים, כמה בעלי חיים ומגוון גדול של חפצי נוי וחפצים שימושיים, שרבים מהם היו עשויים זהב, כסף וחומרים יקרי ערך אחרים. חפירות מתמשכות באתר הניבו שלוש עשרה קברים נוספים. בשנת 2005 התגלתה אישה חנוטה מתרבות המוצ'ה המכונה הגבירה מקאו (אנ') ב"וואקה קאו וייחו" (Huaca Cao Viejo), חלק מהאתר הארכאולוגי אל ברוחו (אנ') בפאתי טרוחיו של ימינו. זו המומיה של המוצ'ה שנשתמרה בצורה הטובה ביותר שנמצאה; לקבר המשוכלל שבו הייתה קבורה היו קישוטים חסרי תקדים. הארכאולוגים באתר סבורים כי הקבר לא נפגע מאז 450 לערך לספירה. הקבר הכיל חפצים צבאיים וחפצי ערך, כולל אלות מלחמה ומשליכי חניתות. בקבר נמצאו גם שרידי ילדה מתבגרת שנחנקה, ככל הנראה משרתת. הידיעה על התגלית הוכרזה על ידי ארכאולוגים פרואנים ואמריקאים בשיתוף עם נשיונל ג'יאוגרפיק במאי 2006. בשנת 2005 התגלתה בלונדון מסכת זהב משוכללת שמשערים כי היא מתארת אל ימי, עם קרניים מעוקלות המוקרנות מפנים חתוליים משובצים באבן. מומחים חשבו כי ייתכן שהחפץ נבזז בסוף שנות השמונים מקבר עילית באתר מוצ'ה של "לה מינה" (La Mina). הוא התגלה על ידי הסקוטלנד יארד, והוא הוחזר לפרו בשנת 2006. בשנת 2013 חשפו ארכאולוגים את השמינית מתוך סדרת ממצאים של שלדי נשים שהחלה עם הגבירה מקאו, ולכן משערים כי המוצ'ה נשלטו על ידי רצף של כוהנות-מלכות. לדברי מנהל הפרויקט לואיס חיימה קסטייו (Luis Jaime Castillo) "הממצא מבהיר כי נשים לא רק ניהלו טקסים באזור זה אלא שלטו כאן והיו מלכות של חברת מוצ'יקה". לא נמצאו קברים של גברים. תגלית זו התגלתה באתר הארכאולוגי הגדול של סן חוסה דה מורו (אנ'), הממוקם קרוב לעיירה צ'פן (אנ'), במדבר סצ'ורה (Sechura) בעמק חקטפקה, במחוז לה ליברטד בפרו. Alva, Walter (באוקטובר 1988). "Discovering the New World's Richest Unlooted Tomb". National Geographic. 174 (4): 510–555. ISSN 0027-9358. OCLC 643483454. {{cite journal}}: (עזרה) The Art of Precolumbian Gold: The Jan Mitchell Collection. New York: The Metropolitan Museum of Art. 1985. ISBN 978-0297786276. Sawyer, Alan R. (1966). Ancient Peruvian ceramics: the Nathan Cummings collection by Alan R. Sawyer. New York: The Metropolitan Museum of Art. Schmid, Martin (2007). Die Mochica an der Nordküste Perus Religion und Kunst einer vorinkaischen andinen Hochkultur (בגרמנית). Hamburg: Diplomica-Verl. ISBN 978-3-83666-806-4. מדיה וקבצים בנושא תרבות מוצ'ה בוויקישיתוף תרבות מוצ'ה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) תרבות מוצ'ה, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית) Moche Civilization – Ancient History Encyclopedia "A Peruvian Woman Warrior of A.D. 450", New York Times article (17 May 2006) by John Noble Wilford. "The Lost Civilisation of Peru", transcript of BBC programme, includes bibliography. "The Ulluchu fruit: Blood Rituals and Sacrificial Practices Among the Moche People of Ancient Peru" by Francesco Sammarco. "Moche pottery and the practice of war", Horniman Museum video on YouTube channel. Moche Iconography, Dumbarton Oaks online resource linking to digitized roll-out drawings of Moche ceramic fineline iconography. Cardenas, Maritza (ed.). "Huacas del Sol y de la Luna – Capital de la Cultura-Mochica" (בספרדית). "Las Huacas del Sol y de a Luna". The Salinar Culture Tampere Museum Castillo Butters, Luis Jaime. "Moche Politics in the Jequetepeque Valley" (PDF). James E. McClellan III; Harold Dorn (2006). Science and Technology in World History: An Introduction. JHU Press. ISBN 978-0-8018-8360-6. p. 40. Butters, L. J. C.; Castillo, S. U. (2007). "The Moche of Northern Perú". In Silverman, H.; Isbell, W. (eds.). Handbook of South American Archaeology (PDF). Blackwell Press. Weismantel, M. (2004). "Moche sex pots: Reproduction and temporality in ancient South America" (PDF). American Anthropologist. 106 (3): 495–496. doi:10.1525/aa.2004.106.3.495. Chapdelaine, Claude; Kennedy, Greg; Uceda Castillo, Santiago (1995). "Neutron activation analysis and local production of ritual ceramics at the Moche site, Peru" (PDF). Bulletin de l'Institut Français d'Études Andines. 24 (2): 183–212. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2013-05-12. Popson, Colleen P. (במרץ–באפריל 2002). "Grim Rites of the Moche". Archaeology. 55 (2). {{cite journal}}: (עזרה) Davidson, Nick (2 במרץ 2005). "Lost society tore itself apart". BBC Horizon. {{cite news}}: (עזרה) Quilter, Jeffrey; Koons, Michele (2012). "The fall of the Moche: a critique of claims for South America's first state" (PDF). Latin American Antiquity. 23 (2): 129. doi:10.7183/1045-6635.23.2.127 – via Cambridge Core. El Brujo and Lady of Cao, go2peru.com Vecchio, Rick (15 בספטמבר 2006). "Looted gold headdress returned to Peru". Peru This Week. AP. אורכב מ-המקור ב-4 במרץ 2014. {{cite news}}: (עזרה) Sutherland, Scott (29 באוגוסט 2013). "Unearthed Peruvian tomb confirms that women ruled over brutal ancient culture". Yahoo! News. {{cite web}}: (עזרה) Tomb of a Powerful Moche Priestess-Queen Found in Peru. August 13, 2013 nationalgeographic.com