laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מנהרת האדמירליות

מנהרת האדמירליות (באנגלית: Admiralty Tunnel) היא מנהרה תת-קרקעית הממוקמת בגיברלטר והיחידה החוצה אותה ממזרח למערב. אורכה של המנהרה הוא 1,000 מטר והיא נחצבה בתוך צוק גיברלטר בקו ישר וללא פיתולים. מנהרת האדמירליות נבנתה בסוף המאה ה-19 במטרה לאפשר העברת סלעים ועפר מהמחצבות הקיימות בצד המזרחי של צוק גיברלטר אל נמל גיברלטר בצידו המערבי של הצוק. הסלעים נדרשו לשם הקמת הבסיס הימי החדש של הצי הבריטי, ומכאן שמה של המנהרה - מנהרת האדמירליות. במהלך מלחמת העולם השנייה שופצה המנהרה ושימשה כמטה מבצעים של בעלות הברית. המטה היה מוגן מפני הפצצות אויב על ידי כמות גדולה של סלעים מכל כיוון, ובו תכנן דווייט אייזנהאואר את המבצע לכיבוש צפון אפריקה, מבצע לפיד. לא זאת בלבד שאייזנהאואר היה המפקד של מטה המבצעים מתוקף תפקידו כמפקד העליון של חיל המשלוח של בעלות הברית, אלא בנוסף הוא שימש כמפקד של גיברלטר כולה באותה התקופה. אייזנהאואר היה המפקד הראשון שאיננו בריטי שפיקד על גיברלטר מזה 200 שנים. במנהרה יש מערכות עצמאיות לטיהור אוויר, לחשמל, לתאורה ולתקשורת עם העולם החיצוני. כיום (2013) משמשת המנהרה כמרכז אחסון ואבטחת מידע שבעבר הייתה בבעלות חברת Vault Technology Services וכיום בבעלות חברת Continent 8. המנהרה אינה פתוחה לציבור הרחב, אך ניתן להביט מצידה האחד ועד לקצה צידה האחר ולהתבונן עד כמה ישרה המנהרה. גישה לצידה המערבי של המנהרה מתאפשרת דרך קווינסווי. מדיה וקבצים בנושא מנהרת האדמירליות בוויקישיתוף "The Gibraltar Tunnels". Siegebattlefieldtours.com. Retrieved 28 April 2013. "Visit to Secure Data Facility", Gibraltar Group of Professional Engineers. Retrieved 29 April 2013. Gallagher, Wes (December 1942). "Eisenhower Commanded Gibraltar". The Lewiston Daily Sun. Retrieved 29 April 2013. Directions to Continent 8 Technologies - Gibraltar, accessed April 2013
בריגיטה הקדושה

האם התכוונתם ל... בריגיטה הקדושה מאירלנד – בריג'יד מקילדייר, נזירה אירית מן המאה השישית בריגיטה הקדושה משוודיה – מיסטיקאית מן המאה ה-14 והקדושה הפטרונית של שוודיה
שידלובייץ

שידלובייץ (בפולנית: Szydłowiec; ביידיש: שידלאווצע) היא עיירה באזור "פולין קטן", ליד ראדום שבפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. במאה ה-12 השתייכו העיירה וסביבותיה למשפחת אבירים שהייתה נצר לאצולה בוהמית. במאה ה-13 כבר התקיים במקום כפר בשם שידלובייץ ולידו הוקמו ביצורים. העיירה הוקמה במאה ה-15, והייתה בין היתר בבעלות משפחת רדזיוויל עד המאה ה-19. במהלך המאה ה-16 ובחציה הראשון של המאה ה-17, הייתה העיירה מרכז של מסחר ואמנות, בעיקר אמנות בניין שהתבססה על אבן חול מקומית, קלה לעיבוד. באבן זו נעשה שימוש ליצירת אלמנטים פיסוליים ואדריכליים, וכן ליצירת כלים חקלאיים. באבן זו נבנו גם מספר מבנים מקומיים, בהם הכנסייה ובניין העירייה המקומיים. אבן זו יוצאה לערים באזור, בהן קיילצה, קרקוב וורשה. בין מוצרי הייצוא של העיירה הייתה תוצרת חקלאית. פעילותה הכלכלית והתפתחותה הדמוגרפית של העיירה נעצרו בין השנים 1648-1717 עקב מלחמות, מגפות ושרפות. גם לאחר חלוקת פולין בסוף המאה ה-18, נפגעה התפתחות העיר. במחצית השנייה של המאה ה-19, בוצעו בעיירה פרויקטים של תכנון בנייה עירונית, ואלה מכתיבים את אופייה הצורני עד היום. התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא מהמאה ה-17. בין רבני העיירה נודע הרב מאיר אייזנשטאט ה"פנים מאירות". בעיירה פעלה שושלת אדמו"רים מבית פשיסחה, כאשר הראשון בה היה רבי נתן דוד משידלובצא, נכדו של "היהודי הקדוש מפשיסחה". אחריו כיהן בנו רבי צמח ברוך, אחריו בנו רבי נתן דוד, ואחריו אחיינו רבי צמח שנספה בשואה. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-7,200 יהודים, שהיוו כשלושה רבעים מתושבי היישוב, והתקיימה בה פעילות של המפלגות הציוניות, של הבונד ושל אגודת ישראל, תוך קיום בית ספר עברי ותלמוד תורה. ב-9 בספטמבר 1939, עם הפלישה הגרמנית לפולין, נכבשה שידלובייץ, ומיד החלו הגרמנים בביצוע מעשי התעללות ורצח ביהודים, תוך שריפת בית הכנסת הגדול בעיירה ביום כיפור, והטלת גזירות שונות על הקהילה. בדצמבר 1941 הוקם גטו בעיירה, בו רוכזו גם אלפים מיהודי הסביבה. בספטמבר 1942 נכנסו אנשי אס-אס לגטו, מלווים בכוחות עזר ליטאיים, אוקראיניים ופולניים, והצעידו את כ-15,000 יושביו לתחנת הרכבת האזורית, ממנה שולחו בקרונות משא למחנה המוות טרבלינקה. בחודשים שלאחר מכן, הוקם בעיירה גטו חוזר, בו רוכזו כ-5,000 יהודים נוספים. בינואר 1943 גורשו גם יהודים אלו לטרבלינקה, ונרצחו שם. יהודים מעטים מהעיירה שרדו את השואה במסתור, בבריחה ובמחנות עבודה. מדיה וקבצים בנושא שידלובייץ בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של שידלובייץ שידלובייץ (Szydłowiec), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם תערוכת אינטרנט על שידלובייץ באתר יד ושם ספר יזכור לקהילת שידלובייץ , בספריית העיר ניו יורק שידלובייץ באתר מרכז מורשת יהדות פולין "שידלובייץ", באתר השטעטל הווירטואלי אוולין צגנהאגן, שידלובייץ, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק A, עמ' 330–333), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) שידלוביץ (מדינת מזובייצק, פולין), דף שער בספרייה הלאומית
קורט גולדשטיין

קורט גולדשטיין (בגרמנית: Kurt Goldstein; ‏6 בנובמבר 1878 – 19 בספטמבר 1965) היה נוירולוג ופסיכיאטר יהודי גרמני, שהיגר מאוחר יותר לארצות הברית. מחלוצי הנוירופסיכולוגיה ופסיכולוגיית הגשטלט. נולד למשפחה יהודית גדולה בקטוביץ. לאחר לימודי פילוסופיה באוניברסיטת היידלברג למד רפואה באוניברסיטת ברסלאו. בתקופת מלחמת העולם הראשונה עבד במכון הנוירולוגי באוניברסיטת פרנקפורט (Senckenbergisches Neurologisches Institut), שם טיפל בפגועי ראש רבים מן החזית ופיתח מכון מחקר לחקר פגיעות מוחיות והשלכותיהן הפסיכולוגיות בתחום התפיסה, השפה והזיכרון. במחקריו בירר את הסיבות האורגניות לתופעות כמכלול של השפעה הדדית של גוף ונפש, בניגוד להסברים הביהביוריסטיים שרווחו באותה עת. ב-1930 קיבל משרת פרופסור באוניברסיטת ברלין, אולם ב-1933 עם עליית הנאצים לשלטון, פוטר, נכלא ואולץ לעזוב את המדינה באופן מיידי. גולדשטיין עבר להולנד, בה שהה כשנה ושם כתב את ספרו הגדול Der Aufbau des Organismus ("המבנה של האורגניזם"). מהולנד היגר לארצות הברית בתמיכת קרן רוקפלר. ב-1940 קיבל אזרחות אמריקאית. בניו יורק היה גולדשטיין חלק מהתנועה ההומניסטית של הפסיכולוגים אברהם מאסלו, קארל רוג'רס, אריך פרום, קארל ביהלר ואחרים. מדיה וקבצים בנושא קורט גולדשטיין בוויקישיתוף קורט גולדשטיין, ביוגרפיה באתר האוניברסיטה הקתולית פו ג'ן בטאיוואן קורט גולדשטיין, ביוגרפיה באתר אוניברסיטת בופאלו קורט גולדשטין (1878-1965), דף שער בספרייה הלאומית Stahnisch, Frank W., Hoffmann, Thomas: Kurt Goldstein and the Neurology of Movement During the Interwar Years. In: Hoffstadt, Christian u. a. (Hrsg.): Was bewegt uns? Menschen im Spannungsfeld zwischen Mobilität und Beschleunigung. Bochum/Freiburg: Projekt Verlag, 2010, pp. 283–311 היחס של הפסיכולוגיה האכסיסטנציאלית ותרפיית הגשטלט
פולמוס ההיסטוריונים

פולמוס ההיסטוריונים של אמצע שנות ה-80 בגרמניה הוא כינוי לדיון בין היסטוריונים, גרמנים ברובם, לגבי משמעותה של השואה ומקומה בהיסטוריה הגרמנית. הפולמוס החל בדיוני היסטוריונים בשנות ה-80 של המאה ה-20 בגרמניה המערבית. הוא נבע מגישה שמרנית שביקשה להחיות את הפטריוטיזם הגרמני ולחלץ את גרמניה מצל הנאציזם. הוויכוח נסב על שאלה היסטוריוסופית במהותה, שאלה שאין לה מענה היסטורי: מה משמעותו של העבר הנאצי לגבי גרמניה? עד כמה אחראית גרמניה של היום לפשעי הנאצים? בפולמוס הובעה הדעה שעל מעשי הרצח עצמם ידוע די והותר, והבעיה העיקרית עתה היא שיבוצם בהקשר הפוליטי והפרשנות שתוצע להם. עקב כך התמקד הפולמוס בפרשנויות ובמשמעויות של השואה, ולא ברציחות עצמן. כדי לפרוק את נטל האשמה מעל גרמניה, ניסו היסטוריונים שמרנים להמעיט מאופייה הייחודי של השואה, להשוות אותה לרציחות עם אחרות, ואף להציגה כתגובה לקומוניזם. ארנסט נולטה, קלאוס הילדברנד ואנדריאס הילגרובר טענו שהמבחן של היסטוריזציה נאותה הוא היכולת להסיט את המוקד במחקר התקופה הנאצית גם לסבל של קבוצות אחרות של קרבנות מלבד היהודים, ואף לסבלם של הגרמנים עצמם במלחמה. על פי הטענה, תיאור היבטים נוספים בתקופה הנאצית אינו עיוות וסילוף היסטורי, אלא דרך להקנות לתקופה זו פרספקטיבה מורכבת ושלמה יותר. בין מבקריה של גישה זו היה ההיסטוריון שאול פרידלנדר. הילגרובר תיאר את סבלם של חיילי הוורמאכט בחזית המזרחית לקראת סוף המלחמה ואת ניסיונם להגן על גרמנים מפני הצבא האדום. כך נעלמה השואה מאחורי תמונת האלימות שחיילי הצבא האדום הפעילו נגד אוכלוסייה אזרחית גרמנית. נולטה טען שהרציחות ההמוניות של הוורמאכט במזרח, והשואה בכלל זה, היו "תגובת מנע" שנקטו הגרמנים מול מה שחששו שעלולים הסובייטים לעשות. כיוון שפולמוס זה היה אידאולוגי ולא מחקרי, הוא לא תרם למחקר ההיסטורי. צימרמן משה, עבר גרמני - זיכרון ישראלי, ירושלים : עם עובד; האוניברסיטה העברית בירושלים, 2002.   צימרמן משה, דרכה המיוחדת של גרמניה בהיסטוריה, הוצאת ספרים ע״ש י״ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, 1989. כתב העת יד ושם: קובץ מחקרים, י"ט, ירושלים תשמ"ט, מוקדש ברובו לפולמוס ההיסטוריונים. פולמוס ההיסטוריונים באתר יד ושם ביקורת ספרים מאת גדעון גרייף בכתב העת זיקה באתר בית הספר להוראת השואה ביד ושם על ספרו של פרופ' משה צימרמן, עבר גרמני - זיכרון ישראלי, הדן בין היתר בפולמוס ההיסטוריונים מאמר באתר יד ושם מאת פרופ' דן מכמן על היסטוריוגרפיה של השואה ובמסגרתה - פולמוס ההיסטוריונים ערך זה הוא קצרמר בנושא השואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שמואל אדלשטיין

שמואל אדלשטיין (14 בינואר 1944 – 12 בינואר 2022) היה ביוכימאי ישראלי, פרופסור חבר בפקולטה לביוכימיה במכון ויצמן למדע, מפתח התרופה Alpha D3 לטיפול במחלות עצם מטבוליות. אדלשטיין נולד בעפולה לבטי וליעקב. אמו בטי עלתה לארץ ישראל מבסרביה בשנת 1930, ואביו עלה מרומניה באותה שנה. אביו היה ממייסדי קואופרטיב האוטובוסים "אגד" וניהל את תחנת החברה בעפולה. כשהיה בן אחת עשרה התייתם מאביו. ב-1961 התגייס לצה"ל ושירת כמדריך גדנ"ע. ב-1963 החל לימודי ביולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, ב-1967 קיבל תואר שני בהצטיינות מהמחלקה לביוכימיה, וב-1970 קיבל תואר דוקטור בתזונה, מטעם הפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית. בשנת 1965 נישא לאניטה ליבסון ולזוג נולדו שלושה ילדים. התגרשו בשנת 1990. בשנים 1971–1972 שהה בהשתלמות לצורך פוסט-דוקטורט במכון לתזונה על שם Dunn של המועצה הבריטית למחקר רפואי MRC ואוניברסיטת קיימברידג' באנגליה. בשנת 1973 שב לישראל ומונה למנהל המחלקה לחקר ויטמינים של אוניברסיטת תל אביב ומרכז הרפואי ת"א ע"ש סוראסקי. כמו כן החל לשמש כיועץ לחטיבת מחקר ופיתוח בחברת טבע תפקיד בו שימש עד שנת 1995. בשנת 1977 הצטרף למחלקה לביוכימיה במכון ויצמן למדע ברחובות ובשנת 1980 מונה לפרופסור. כיהן כפרופסור חבר בפקולטה לביוכימיה במכון ויצמן עד שנת 2000, עת פרש לפרישה מוקדמת מרצון. מחקריו של אדלשטיין התמקדו בחקר חילוף החומרים של ויטמין D והקשר של נגזרותיו הפעילות של הוויטמין עם מטאבוליזם העצם. מחקריו אלו, בשיתוף עם פרופ' יהודה מזור מהמחלקה לכימיה אורגנית הובילו לפיתוחה של התרופה אלפא-D3 שהופצה ברחבי העולם על ידי חברת טבע. התרופה הביאה מזור לחולים באי-ספיקת כליות, אשר סובלים ממחלת עצם קשה, ומאוחר יותר נמצא שבמינונים מסוימים התרופה מועילה לסובלים מדלדול עצם. בשנים 1983 ו-1985 כיהן אדלשטיין כפרופסור אורח במחלקה לפיזיולוגיה של בית הספר לווטרינריה של אוניברסיטת קורנל שבניו יורק. בשנת 1988 מונה למנהל המחקר והפיתוח של חברת טבע. לאחר פרישתו, בשנים 2003–2005 כיהן כמנהל אקדמי של רשת מכללות "מדי-סין" לרפואה משלימה שהוביל למינויו לנשיא המכללה האקדמית להכשרת מורים "אוהלו" שבקצרין בשנים 2008–2010. לאורך הקריירה שלו שימש אדלשטיין גם כיועץ מדעי לחברות ישראליות ובינלאומיות בתחומי הפארמה והתזונה כדוגמת רוש, נוברטיס, מעבדות אבוט, היינץ, GNC ועוד. בנו הצעיר, ירון אדלשטיין הוא מחזאי ובמאי תיאטרון ישראלי. אדלשטיין נפטר ב-12 בינואר 2022, מעט לפני יום הולדתו ה-78. פרופ' שמואל אדלשטיין – פלאי האומגה-3 אלפא D3 - במאגר התרופות של אגף הרוקחות שירות גלובס, ‏מכון ויצמן: שמואל אדלשטיין שהוצג במסיבת העיתונאים של רמדיה - אינו פרופסור במכון, באתר גלובס, 25 בפברואר 2004
דודה ליזה

דודה ליזה: מלודרמה ישראלית הוא מחזה ישראלי פרי עטו של נסים אלוני, משנת 1968. המחזה הועלה ב"תיאטרון הבימה" בינואר 1969, בבימויו של אלוני, וזיכה אותו בפרס נשיא המדינה לספרות בשנת 1971 (אז הוענק פרס זה לראשונה). עלילת המחזה מתרחשת בסתיו של שנת 1966 בגן ובטרקלין של אחוזתה של ליזה בלנק, כאשר בני משפחתה עלו לארץ ישראל בעלייה השנייה והקימו מושבה. האחוזה ממוקמת במושבה השוכנת בקרבת מועצה מקומית ישראלית. ברקע המחזה ז'אק בלנק קינא באהבתו של בנו יוסף לאביגיל, לה עמד להינשא, ונתן את אביגיל לאחיו אלכסנדר במקום. בתגובה לכך יוסף בלנק רצח את אביו במרתף היין הביתי לעיניה של הדודה ליזה, אחותו של ז'אק. לאחר מכן יוסף גורש לארצות הברית, שם הפך לג'ו, וישב בכלא במשך חמש עשרה שנה. מתא כלאו שלח יוסף שליחים במטרה לרצוח את הדודה ליזה. אך ליזה הפיקחית נישאה לשליחים, ובעזרתו של האגרונום ד"ר אטלס, השתלטה עליהם, סרסה אותם והפכה את השלישייה לגננים חסרי בינה. ובתמורה לעזרתו דודה ליזה הפכה את אטלס לארוסה הנצחי. כעת, עם תחילת המחזה, יוסף שב לישראל מתוך כוונה להשיב לעצמו את רכוש אביו שנתון בידיה של ליזה. ליזה מעמידה פני נכה על כיסא גלגלים, ונעזרת באטלס האגרונום וביאשה, משרתה הזקן, כדי שיוסף (ג'ו) ישחק לידיה. אך היא חוששת גם ממרים, בתה של אביגיל, השבה מלימודיה בז'נבה ודומה לאמה כשתי טיפות מים, שכן גם היא רוקמת ברית עם יוסף לרצוח את ליזה. ויוסף (ג'ו) מתאהב במרים, בתה של אהובתו לשעבר. ליזה נעזרת בוויקטור קדוש, אמן שנשכר על ידה בעבר כדי ליצור דמויות שעווה של בני משפחתה המתים, ובשלב מסוים אף מבקשת ממנו ליצור את דמותה שלה, כך שהגננים חסרי הבינה שבאים לרצוח אותה, טועים ו'רוצחים' בסופו של דבר את דמות השעווה, במקום את ליזה עצמה. לבסוף ד"ר אטלס רוצח את יוסף ואת דודה ליזה, שבעבר הייתה מאוהבת באחיינה, מצטערת על כך בדיעבד. תיאטרון הבימה, הצגת בכורה: 18 בינואר 1969; מספר הצגות: 67 יוצרים: מחזה ובימוי - נסים אלוני תפאורה ותלבושות – אודרי ברגנר תאורה- נתן פנטורין שחקנים: ליזה בלנק (דודה ליזה) - חנה רובינא יוסף בלנק – נחום בוכמן דוקטור אטלס – ישראל בקר מרים בלאנק - אדית אסטרוק ויקטור קדוש – שי דנון יאשה סוכן הבית - חיים אמיתי / יוסי קיפניס מאקס הגנן – רפאל קלצ'קין לוצו הגנן - שמואל סגל קוק הגנן – יוסי פולק גברת פרל - בת עמי אלישיב-פינקל / סטלה אבני נסים אלוני, דודה ליזה: מלודרמה ישראלית בשתי מערכות; עריכת המחזה לדפוס: דורי פרנס; ציורים ורישומים: אודרי ברגנר, תל אביב: ידיעות אחרונות - ספרי חמד, 2000. יצחק בן-מרדכי, 'רצח במשפחה: קריאה במחזה "דודה ליזה" מאת נסים אלוני', בתוך: נורית יערי (עורכת), על מלכים, שחקנים וצוענים: מחקרים ביצירתו התיאטרונית של נסים אלוני, בני ברק: הקיבוץ המאוחד; המכון הישראלי לפואטיקה וסמיוטיקה ע"ש פורטר, אוניברסיטת תל אביב, 2005, עמ' 122–147. דודה ליזה, באתר תיאטרון הבימה רות בונדי, סודה של דודה ליזה, דבר, 29 בנובמבר 1968, המשך חוה נובק, הדודה של נסים, דבר, 15 בינואר 1969 אורי קיסרי, הטיוטות שלי | דודה ליזה, הגידי לנו כן, מעריב, 21 בפברואר 1969 נחמן בן-עמי, יבול של הנאה וחווייה, מעריב, 9 בפברואר 1969 חוה נובק, בכורת השבוע – "דודה ליזה", דבר, 5 בפברואר 1969 אחרי בכורה | דודה ליזה, דבר, 9 בפברואר 1969 חוה נובק, מאוהלי הבדווים לגן של דודה ליזה, דבר, 26 בפברואר 1969 (ריאיון עם התפאורנית אודרי ברגנר) צבי גורן, דודה ליזה - מיתוס של תיאטרון, באתר הבמה, 20 בינואר 2009 פרס הנשיא לנסים אלוני, דבר, 7 ביוני 1971.
כביש M1

הכביש המהיר M1 (באנגלית: M1 Motorway) הוא כביש מהיר בממלכה המאוחדת המקשר את העיר לונדון ללידס. הכביש הוא הכביש המהיר הראשון אשר הוקם בבריטניה, כאשר חלקו הראשון הושלם בשנת 1959, מעבר לכך הוא אחד הכבישים המהירים החשובים בבריטניה משום שהוא עובר לאורך מרכז אנגליה ומחבר מספר מרכזי אוכלוסייה גדולים לעיר לונדון. ה-M1 מתחיל במחלף עם כביש ה-A406, סמוך באזור הנדון מצפון-מערב למרכז לונדון. משם הוא ממשיך לכיוון צפון-מערב כשהוא עוקף את אדג'וור וווטפורד מכיוון מזרח, לאחר מכן הוא נפגש במחלף עם ה-A405 והכביש המהיר M25, הראשון משמש להתחברות עם ה-M25 מכיוון דרום והשני מכיוון צפון. בהמשך הוא עובר ליד האמל המפסטד ולוטון, כאשר הוא משמש חיבור מהיר עם נמל התעופה לונדון לוטון. משם הוא ממשיך לכיוון צפון-מערב ועובר ליד מילטון קינס ונורת'האמפטון לפני שהוא מתחבר במחלף עם תחילתו של הכביש המהיר ה-M45 באזור רגבי ולאחר מכן גם מתחבר במחלף עם תחילתו של ה-M5 אשר מתחבר לבסוף עם אקסטר. בהמשך ה-M1 ממשיך צפונה, עובר ליד ליסטר, בין דרבי לנוטינגהאם ובהמשך עובר ממערב למנספילד. משם הוא מתחבר במחלף עם תחילת הכביש המהיר ה-M18, הוא עובר בין רוטרהאם לשפילד ומספר קילומטרים משם הוא חוצה את הכביש המהיר ה-M62 דרומית ללידס. בחלקה המזרחי של העיר ליידס, ה-M1 מתחבר במחלף ל-M621 שנכנס ומתחבר לרשת הכבישים של העיר, מספר קילומטרים צפון-מזרחית משם ה-M1 מסתיים בחיבור עם ה-(M)‏A1. מדיה וקבצים בנושא כביש M1 בוויקישיתוף כביש M1 במאגר הכבישים הבריטי ה-'CBRB'. (באנגלית)
עליות חיסול גלויות

עליות חיסול גלויות הוא שם כולל למספר עליות לארץ ישראל שהתבצעו בשנות ה-50 בסיוע מדינת ישראל והסוכנות היהודית. המבצעים נערכו בשנות ה-50 ומטרתם הייתה העלאת קבוצות של יהודים ממדינות שבהן נשקפה סכנה מיידית, לדעתה של מדינת ישראל והסוכנות היהודית, לחיי היהודים בה. העליות היו משני מקורות, מצד אחד פליטי שואה וקהילות שניצלו חלקית מהשואה (כמו קהילת יהדות רומניה ויהדות בולגריה) ומצד שני יהודים ממדינות איסלאמיות מובהקות שלא הכירו במדינת ישראל ולא הרשו בכל תוקף פעילות ציונית ולעיתים אף מנעו פולחן דתי יהודי. מדינת ישראל האמינה כי מצבם של היהודים במדינות אלה יחמיר אם לא יוצאו משם, וכי אף אם היהודי אינו מאמין במדינת ישראל והתנועה הציונית, יפגעו בו תושבי המדינה האיסלאמים שהתנגדו לרעיון של מדינת ישראל. אמונה זו התבססה על פרעות שנערכו ביהודים במדינות אלו - למשל בעיראק, תימן ולוב. עולי יהדות עיראק הועלו לארץ ישראל במבצע עזרא ונחמיה ועולי יהדות תימן הועלו ארצה במבצע על כנפי נשרים. מצבן של קהילות יהודיות נוספות כמו יהדות לבנון, יהדות מרוקו, יהדות תוניסיה, יהדות אלג'יריה, יהדות אפגניסטן, יהדות איראן ויהדות טורקיה היה סביר ולא היה חשש לחיי היהודים בהן, לכן לא נעשו מבצעים מיוחדים להעלתם. לקראת סוף שנות ה-50 עלה הסיכון של יהדות מרוקו ולכן נעשה מבצע יכין שבמהלכו הועלו רוב בני יהדות מרוקו. במבצע קדש הועלו חלק מיהודי מצרים אשר ישבו אז בעיקר באלכסנדריה ובפורט סעיד (ראו: מבצע תושייה). עם השנים הועלו ארצה רוב בני קהילות אלו למרות שבחלקן, לדוגמת בני יהדות איראן לא אופשרה העלייה עד שנים מאוחרות יותר, במקרה של תפוצה זו - שנות ה-80, אך גם אז לא חוסלה הגלות. רוב הקהילות היהודיות בעולם הערבי אינן קיימות עוד: ברוב המדינות הן מונות כיום בין אנשים בודדים למאות בודדות של יהודים. הקהילות היחידות הנחשבות בנות-קיימא הן תוניסיה (כאלף יהודים) ומרוקו (כחמשת אלפים יהודים). בשנת 1991, בעקבות התערערות המצב בארצות הבלקן, הועלתה לארץ יהדות אלבניה.
קונספסיון (פירושונים)

המילה קונספסיון (בספרדית: Concepción – מילולית עיבור) היא שם נשי (לרוב), ספרדי השאוב מן הדּוֹגְמָה הקתולית בדבר עיבורה ללא חטא (בספרדית: Inmaculada Concepción) של מריה, אם ישו, ויש לה שימושים כדלהלן. האם התכוונתם ל... קונספסיון דל אורוגוואי – בירת דפרטמנטו אורוגוואי בפרובינציית אנטרה ריוס קונספסיון (מחוז, ארגנטינה) – אחד מ-25 המחוזות (departamentos) של פרובינציית קוריינטס קונספסיון (קוריינטס) – בירת מחוז קונספסיון קונספסיון (טוקומאן) – עיר בפרובינציית טוקומאן קונספסיון (סנטה קרוס) – עיירה במחוז סנטה קרוס (Departamento de Santa Cruz) הידועה כחלק מהמיסיונים הישועיים בצ'יקיטוס. מיסיון קונספסיון ביחד עם חמישה מיסיונים נוספים הוכרזו ב-1990 כאתר מורשת עולמית קונספסיון (גרנדה) – שמו המקורי של האי גרנדה שניתן לו על ידי כריסטופר קולומבוס קונספסיון (הר געש) – הר געש השוכן על האי באגם ניקרגואה קונספסיון (חונין) – עיר בפרובינציית קונספסיון שבמחוז (región) חונין קונספסיון (פרובינציה, פרו) – אחת מ-9 הפרובינציות (provincias) של הרגיון חונין קונספסיון (מחוז, פרגוואי) – אחד מ-17 המחוזות (departamentos) של פרגוואי קונספסיון (עיר, פרגוואי) – עיר בפרגוואי ובירת מחוז קונספסיון קונספסיון – עיר בצ'ילה ובירת אזור (región) ביוביו ופרובינציית קונספסיון (Provincia de Concepción) קונספסיון (פרובינציה, צ'ילה) – אחת מארבע הפרובינציות של אזור ביוביו בצ'ילה קונספסיון (מפרץ) – מפרץ בצ'ילה בפרובינציית קונספסיון קונספסיון (אנטיוקיה) – עיירה בצפון קולומביה במחוז אנטיוקיה קונספסיון (סנטנדר) – עיירה בצפון קולומביה במחוז סנטנדר קונספסיון דה לה וגה (או לה וגה) – עיר גדולה במרכזה של הרפובליקה הדומיניקנית מריה דה מונסראט ויויאנה קונספסיון קאבאיה אי פולק – שמה המלא של זמרת סופרן אופראית קטלונית מפורסמת מונסראט קאבאייה אינמקולדה קונספסיון מרטינז ברנאט – שמה המלא שחקנית טניס ספרדייה קונצ'יטה מרטינז חילברטו קונספסיון דה גרסיה – משפטן, פוליטיקאי ומייסד מפלגת העצמאות הפוארטוריקנית אוניברסידד דה קונספסיון – קבוצת כדורגל צ'יליאנית מהעיר קונספסיון קונספציה
אריה ניר (פירושונים)

האם התכוונתם ל... אריה ניר – מראשוני משטרת ישראל, מפקד מחוז המרכז ונציב בתי הסוהר אריה ניר הוצאה לאור – הוצאה לאור, נוסדה בשנת 1995 אריה ניר (מו"ל) – ייסד את אריה ניר הוצאה לאור
אריך אוארבך

אריך אַוּאֶרבך (Erich Auerbach;‏ 9 בנובמבר 1892 – 13 באוקטובר 1957) היה פילולוג יהודי-גרמני-אמריקאי, חוקר ספרות השוואתית, היסטוריון ומבקר ספרות. עבודתו הידועה ביותר היא "מימזיס", על היסטוריה של הייצוג מהספרות הקדומה ועד לספרות המודרנית. אוארבך נולד בברלין למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני-גבוה. הוא למד באוניברסיטאות של ברלין, פרייבורג ומינכן, ובשנת 1913 קיבל תואר דוקטור למשפטים מאוניברסיטת היידלברג. במלחמת העולם הראשונה שירת בצבא הגרמני, ולאחר מכן אומן במסורת הפילולוגיה הגרמנית (ואף הפך, בסופו של דבר, יחד עם לאו שפיצר, לאחד מהידועים שבחוקריה). הוא קיבל דוקטורט ב-1921. בשנים 1923 עד 1929 היה ספרן בספריית מדינת פרוסיה בברלין, וב-1929 נעשה חבר בפקולטה לפילולוגיה באוניברסיטת מרבורג, ופרסם ספר על דנטה אליגיירי. עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה אולץ אוארבך, שהיה יהודי, לפנות את משרתו ב-1935. הוא גלה מגרמניה, והתיישב באיסטנבול, שם לימד באוניברסיטת איסטנבול וכתב את "מימזיס", הספר שנחשב ליצירת המופת שלו (הספר יצא לאור ב-1946; בעברית הוא ראה אור ב-1958). ב-1947 עבר לארצות הברית, לימד באוניברסיטת פנסילבניה, ועבד במכון למחקר מתקדם בפרינסטון. לבסוף נעשה פרופסור לפילולוגיה של שפות רומאניות באוניברסיטת ייל ב-1950, והחזיק במשרה זו עד מותו ב-1957, בוולינגפורד שבקונטיקט. מימזיס - התגלמות המציאות בספרות המערב (תרגם: ברוך קרוא; הוסיף מבוא: דב סדן), ירושלים: מוסד ביאליק, תשי"ח-1958. ספרות, היסטוריה, היום האחר: אסופת מאמרים מאת אריך אוארבך, תרגמה מגרמנית: רות גינזבורג, ערך והקדים מבוא: גלילי שחר, הוצאת מוסד ביאליק ואוניברסיטת תל אביב, 2019. Dante: Poet of the Secular World. Kader Konuk, ‏East West Mimesis: Auerbach in Turkey, באתר גוגל ספרים אביהו זכאי, דוד ויינשטיין, גלות ופרשנות: עיצובה של ההיסטוריה האינטלקטואלית המודרנית בעידן של נאציזם וברבריזם, הוצאת רסלינג, 2014. (הספר בקטלוג ULI) אביהו זכאי, אריך אוארבך ומשבר הפילולוגיה הגרמנית: גלות ומאבק בעידן של עריצות וברבריות נאצית, תרגם יוסי מילוא, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2015. (הספר בקטלוג ULI) אביהו זכאי, צלקתו של אודיסאוס - פרקים בחייו וביצירתו של אריך אוארבך, הוצאת כרמל, 2018. (הספר בקטלוג ULI) גלילי שחר, בחזרה אל הרומן, עיר המקלט של האנושות בשעותיה הקשות, באתר הארץ, 8 ביוני 2007 בני ציפר, יושב על ספה בעניבת הפרפר הנצחית שלו, באתר הארץ, 12 באפריל 2012 אביהו זכאי, הקבר שבו נמצאת הציביליזציה המערבית, באתר הארץ, 25 במרץ 2016 מרטין ויאלון, אריך אוארבך והקינה על מות הנאורות היהודית-גרמנית, באתר הארץ, 25 במרץ 2016 יואב רינון, יצירות מופת בספרות עולם א'. שיעור 3, סרטון באתר יוטיוב Erich Auerbach from the Johns Hopkins Guide to Literary Theory(הקישור אינו פעיל) Erich Auerbach capsule biography אריך אוארבך, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אריך אוארבך (1892-1957), דף שער בספרייה הלאומית אביהו זכאי, המקרא עולה על הומרוס מבחינת ייצוג אמיתי, היסטורי וריאליסטי, של המציאות, באתר הארץ, 12 באוגוסט 2019
דניאל ברד

דניאל בָּרְד (באנגלית: Daniel Bard; נולד ב-1977) הוא כנר וויולן ישראלי-קנדי. ברד נולד בחיפה והחל את לימודי הכינור אצל אביגדור זמיר. בשנת 1990 עבר עם משפחתו לטורונטו שבקנדה והמשיך את לימודיו אצל הכנר דייוויד זייפר (אנ'). ברד סיים תואר ראשון במוזיקה באוניברסיטת טורונטו בהדרכתו של לורנד פניבש ותואר שני באוניברסיטת ייל כתלמידו של פיטר אונדג'ן, חבר רביעיית טוקיו. ברד המשיך את לימודיו אצל דייוויד טָאקֶנוֹ בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה בלונדון. ברד נמנה עם מייסדי "רביעיית מטרו" הקנדית והופיע עמה ברחבי קנדה ובפסטיבלים בינלאומיים. בנוסף לפעילות ענפה בתחום המוזיקה הקאמרית, הופיע ברד כסולן עם תזמורות שונות, בהן התזמורת הסימפונית של טורונטו, התזמורת הסימפונית והקאמרית של אוניברסיטת טורונטו, התזמורת הסימפונית של סטרטפילד בסידני ואנסמבל סולני תל אביב. מאז 2003 ברד הוא נגן ראשי ב"קאמרטה נורדיקה" השוודית וחבר בתזמורת הקאמרית הנורווגית וב"קשתני זיילר" בטורונטו. טביאה צימרמן הזמינה אותו להוביל את הקאמרטה של ברן בכמה הזדמנויות, ומאז 2009 הוא מכהן כוויולן הראשי של הסינפונייטה של אמסטרדם. דניאל ברד הוא חבר קבוע בשלישיית מונדריאן הישראלית ובפרויקט הקאמרי הישראלי מיסודו של הקלרניתן טיבי צייגר. ברד מנגן בכינור ג'ובאני גראנצ'ינו משנת 1686, שהושאל לו באדיבות יהודה זיסאפל. הוא מתגורר באמסטרדם עם אשתו טלי ובתם נעמי. אתר האינטרנט הרשמי של דניאל ברד דניאל ברד, באתר Discogs (באנגלית) ביוגרפיות של חברי הפרויקט הקאמרי הישראלי http://strathfieldsymphony.files.wordpress.com/2013/01/1998-season-3-program.pdf#page=2