laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
בית קרן קרב

בית קרן קרב, או כפי שנקראה בעבר וילה כתאנה, היא מבנה חד קומתי בשכונת טלביה בירושלים. המבנה נמצא בכיכר אורד וינגייט, ברחוב מרכוס 1. וילה כתאנה נבנתה בשנת 1926 על ידי איש העסקים הנוצרי אנטוניו כתאנה. חלקו האחורי של המבנה, ברחוב חובבי ציון, שימש כמכולת. בשנת 1948, בשל הלחימה באזור השכונה בין כוחות "ההגנה" לכוחות הערביים, עברה המשפחה לביירות. לאחר הקמת מדינת ישראל עבר המבנה לידי האפוטרופוס על נכסי נפקדים, שמכר את המבנה. בשנות ה-70 הועבר המבנה לידי האוניברסיטה העברית וזו מכרה אותו בשנת 1987 לאיש העסקים הקנדי צ'ארלס ברונפמן. ברונפמן העביר את המבנה לקרן קרב (The CRB Foundation) שהקים. הווילה נבנתה בסגנון ליוואן האופייני לבתים ערביים עד אמצע המאה ה-20, ונפוץ בבתי טלביה וקטמון. גרם מדרגות רחב מוביל לכניסת המבנה, וסביב המבנה גן ובו צמחייה שהייתה טיפוסית לגנים ערביים בראשית המאה ה-20: עצי דקל, זית והדרים. בחזית הבית חדר מגורים הבולט אל מחוץ לקו המבנה. על מנת להתאים את המבנה לשימושי קרן קרב, שופץ המבנה על פי תוכניתם של האדריכלים ג'ף ודבי רמז. השיפוץ שמר על מראהו החיצוני של המבנה, אולם בפועל נוספו למבנה שתי קומות - בור המים שהיה מתחת למבנה הפך לקומת מרתף, ובשנת 2001 גג המבנה הוגבה מעט, דבר שאפשר הוספת קומה שנייה מתחת לגג הרעפים. חלק מרעפי המבנה הוסרו, והותקנו בו חלונות, דבר המאפשר הארת חלקים מהמבנה באור טבעי תוך חיסכון בחשמל. דוד קרויאנקר, שכונות ירושלים, טלביה, קטמון והמושבה היוונית, מכון ירושלים לחקר ישראל, כתר הוצאה לאור, 2002 מדיה וקבצים בנושא בית קרן קרב בוויקישיתוף
מלון יסמין האוס

מלון יסמין האוס או בית יסמין, הוא בניין בשכונת טלביה בירושלים. הוא נמצא ברחוב חובבי ציון 21, במפגש הרחוב עם רחוב לב העברי. מבנה זה הוא יוצא דופן בהיסטוריה של השימושים בו מבין מבני השכונה. בעוד שמרבית מבני שכונות טלביה ורחביה ואף קטמון נבנו כמבנים פרטיים, ובהמשך הפכו למבנים ציבוריים או בתי דירות, במבנה זה, התהליך היה הפוך. המבנה נבנה על ידי ד"ר תאופיק כנעאן בשנות ה-30 של המאה ה-20 כבית דירות להשכרה. לאחר מספר שנים הפך המבנה לבית ספר אשר נוהל על ידי מסדר אחיות מאיווריאה שבאיטליה. בית הספר כלל בית ספר לבנים ולבנות וגן ילדים. הנזירות תמכו בשלטונות איטליה באותה עת - המפלגה הפשיסטית שבראשה עמד בניטו מוסוליני. במרכז בית הספר ניצבו תמונותיו של מוסוליני, של האפיפיור באותה עת פיוס ה-11, ושל מלך איטליה ויטוריו אמנואלה השלישי. מיד לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הועבר הבית לבעלותם של ח'ליל חדאד ובשארה חדאד - משפחה נוצרית אמידה, על מנת שלא יוחרם כנכסי אויב (תאופיק כנעאן היה בעל נתינות גרמנית). בשל דעותיהן הפוליטיות, בתחילת מלחמת העולם השנייה אסרו שלטונות המנדט הבריטי את הנזירות, וכלאו אותן בכנסיית מנזר ההלקאה שבעיר העתיקה. לאחר סגירת בית הספר הפך המבנה לבית מלון ובו שבעה חדרים שנקרא "מלון יסמין האוס" (באנגלית: Jasmin House Hotel) על שם יסמין, בתו של ד"ר כנעאן. במלון התגוררו פקידי המנדט הבריטי, וכן עיתונאים בריטיים. בשנת 1947 שימש הבניין את חברי ועדת אונסקו"פ של ארגון האומות המאוחדות אשר באו לבקר בירושלים על מנת לגבות עדויות ולהכריע בשאלת סיום המנדט הבריטי ועתידה של ארץ ישראל. בשנים 1947–1948 שימש הבניין כמקום מפגש לפעילי תנועת הנג'אדה אשר התנגדה להקמת מדינת ישראל. אחרי מלחמת העצמאות שב המבנה והפך לבית דירות מגורים. הבניין בנוי בסגנון מזרחי מסורתי. במרכז המבנה כיפה, ומעל אגפיו הצדדיים עיטור חומה משונן, בדומה לחומות ירושלים. אף שמדובר בבית דירות, בכל קומה וקומה של הבניין הדירה היא למעשה דירה בסגנון ליוואן האופייני לבתי טלביה וקטמון. חדר המגורים המרכזי של כל קומה אינו רבוע אלא מתומן (כאשר בקומה העליונה, מעל חדר זה נמצאת הכיפה). בשל צורתו חלק מחדרי המבנה אינה מקושרים ישירות לחדר המגורים (כמקובל בבית ליוואן) אלא מחוברים למסדרון המקושר לחדר המגורים. בכך דומה יותר הבניין באופיו לבית מגורים מודרני מאשר לבית הליוואן המסורתי. קשתות מעטרות את חלונות המבנה ואת מרפסותיו, והמבנה מצופה אבן, בהתאם לחקיקה המנדטורית. כיפת הבניין היא יוצאת דופן בשכונת טלביה, והבניין היה המבנה היחיד בשכונה שבראשו כיפה. דוד קרויאנקר, שכונות ירושלים, טלביה, קטמון והמושבה היוונית, מכון ירושלים לחקר ישראל, כתר הוצאה לאור, 2002 מדיה וקבצים בנושא מלון יסמין האוס בוויקישיתוף
בית מוגנם

בית מוגנם או בית מוגנם ומוגנם, הם שמם של שני בתים סמוכים המצויים בשכונת טלביה בירושלים. המבנים נמצאים ברחוב חובבי ציון 7 ו-5. שני המבנים נבנו בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 על ידי משפחה ערבית נוצרית (פרוטסטנטית) שבראשה עמד עורך הדין אליאס מוגנם. מוגנם, שלמד משפטים בארצות הברית, כיהן כמזכיר הקונגרס הפלסטיני הלאומי השביעי, שנערך בשנת 1928. רעייתו, מאתייל מוגנם, הייתה פעילה למען זכויות הנשים בחברה הפלסטינית. בני המשפחה התגוררו במבנה שניצב כיום ברחוב חובבי ציון 7. המשפחה האמידה נהגה לארח בביתה את ראשי המנדט הבריטי ואף את מלך ירדן, עבדאללה הראשון. המבנה הניצב ברחוב חובבי ציון 5, שימש בעבר (ואף כיום) כבית דירות להשכרה. במבנה התגורר איברהים כעאבני, שהיה המתרגם הרשמי מאנגלית לערבית של ממשלת המנדט הבריטי. במהלך מלחמת העצמאות עזבה משפחת מוגנם את ירושלים, ולאחר המלחמה הועבר המבנה לאפוטרופוס על נכסי נפקדים. בשנת 1958 הושכרה הקומה העליונה של המבנה ברחוב חובבי ציון 5 למשפחתו של הפרופסור דן פטינקין, מייסד החוג לכלכלה באוניברסיטה העברית. בשנת 1978 רכש פטינקין את המבנה ממשפחת מוגנם. בשנת 2011 מכרה משפחת פטנקין את הבית. המבנה ברחוב חובבי ציון 7 שופץ בשנת 2008, ובמסגרת השיפוץ נוספו לו שתי קומות נוספות. שני המבנים נבנו בסגנון הליוואן האופייני לבתי מגורים ערביים. המבנה ברחוב חובבי ציון 7, אשר שימש את משפחת מוגנם, נבנה בפאר רב. גג המבנה עוטר בשיני חומה, המזכירים את חומות ירושלים (שניים אלה שימשו מוטיב עיטורי גם במלון יסמין האוס הסמוך). חדר המגורים של המבנה (החדר המרכזי) בלט מקו מבנה באמצעות מרפסת סגורה משושה. חלונות הקומה השנייה של המבנה עוטרו בקשתות האופייניות לתקופה (בבית המגורים, בבית מס' 5, הקשתות מצויות גם בחלונות הקומה הראשונה). דוד קרויאנקר, שכונות ירושלים, טלביה, קטמון והמושבה היוונית, מכון ירושלים לחקר ישראל, כתר הוצאה לאור, 2002 מדיה וקבצים בנושא בית מוגנם בוויקישיתוף
מזרח המידלנדס

אזור מזרח המידלנדס (באנגלית: East Midlands) הוא אחד מתשעת אזורי אנגליה. הוא כולל את המחוזות הטקסיים דרבישייר, לסטרשייר, ראטלנד, נוטינגהאמשייר, נורת'האמפטונשייר ורובו של מחוז לינקולנשייר, אך למרות זאת רוב האנשים המדברים על "מזרח המידלנדס" מתכוונים רק לדרבישייר, לסטרשייר ונוטינגהאמשייר. הנקודה המחברת שלושה מחוזות אלה ידועה בתור "טרנט לוק". לפני הכיבוש הרומאי בבריטניה במאה הראשונה לספירה, התגורר באזור זה שבט ה"קוריאלטאווי" (Corieltauvi). הכיבוש הרומאי קבע את בירת האזור בלסטר אשר נקראה אז "רטאה קוריאלטאוורום" (Ratae Corieltauvorum). האזור היה ידוע גם בתור "חמשת הבורס של הדיינלאו" (Five Burghs of the Danelaw). האזור הנוכחי הוכר רשמית בשנת 1994. אזור מזרח המידלנדס כולל את המחוזות הבאים: המעסיקים העיקריים באזור זה כוללים את ויטאביקס, בבורטון לאטימר. מבחינת חברות מכונאות יש את רולס-רויס בדרבי, סימנס בלינקולן, יצרנית האופנועים טריומף בהינקלי וקטרפילר ליד דספורד (אנ'). מנוע הסילון פותח לראשונה באזור זה בלוטרוורת', וההדגמה הראשונה לשימוש ברדאר הייתה בדאוונטרי. בצפון דרבישייר ונוטינגהאמשייר היו הרבה מכרות פחם, וישנם עדיין שניים פועלים ליד מנספילד. קרלסברג מיוצרת בנורת'המפטון. לחיל האוויר המלכותי יש הרבה בסיסים באזור זה. סוכנות הפיתוח למזרח המידלנדס האספה האזורית של מזרח המידלנדס המשרדים הממשלתיים של מזרח המידלנדס המדריך למזרח המידלנדס
בית ג'לאט

בית ג'לאט המכונה גם בית הקרמיקה, הוא מבנה המצוי בשכונת טלביה בירושלים, ברחוב אלקלעי 8, בפינת רחוב דיזראלי. בית ג'לאט נבנה בשנת 1926 על פי תוכניות האדריכל ספירו ח'ורי פתאסיס עבור אליאס ג'לאט ורעייתו קתרין. אליאס ג'לאט היה איש עסקים ערבי נוצרי - קתולי אשר שימש כקונסול כבוד של הונגריה בירושלים, וכנשיא מועדון רוטרי בירושלים. בשנת 1948, לאחר דרישה של ארגון ההגנה, עזבו בני המשפחה את ביתם ועברו ללבנון. משם היגרו לאנגליה ולארצות הברית. במהלך מלחמת העצמאות הועבר המבנה לידי מוסד עליית הנוער. במבנה שוכנו ילידי עליית הנוער שהתגוררו קודם לכן במשק שבמוצא, ואשר נאלצו לעזוב את המשק בשל הפגזות צבא ממלכת ירדן. לאחר מלחמת העצמאות עבר המבנה לידי האפוטרופוס על נכסי נפקדים. מוסד עליית הנוער שכן במבנה עד שנות ה-70, ולאחר מכן הושכר המבנה לארגונים שונים. בשנת 2001 הושכרה קומת הקרקע של המבנה למוסד חינוכי של רשת אמי"ת, והקומה השנייה שימשה כאכסניה לבנות. בהמשך העשור הראשון של המאה ה-21 נמכר המבנה ושופץ, והוא שב לשמש כבית מגורים. המבנה נבנה בפאר רב, קומתו העליונה של המבנה מעוטרת באריחי קרמיקה ארמנית, והמבנה נחשב למבנה הקרמיקה המעוטר ביותר בירושלים. קשת חלונות המבנה וכן פינות המבנה עוטרו בדוגמת אבלק שהייתה אופיינית בבניה הממלוכית. על גגו של המבנה עיטורים שונים ובהם עיטורי פרחים, ואף שיני חומה (השונים ממבנים אחרים בשכונה בצורתם - צורה המדמה פרח, ולא צורה המזכירה את חומות ירושלים). בשל קשריו העסקיים הרבים של אליאס ג'לאט, הבית, שנבנה כבית ליוואן אופייני (צורת הבנייה האופיינית למבנים ערבים עד אמצע המאה ה-20, והייתה נפוצה ביותר בשכונות טלביה וקטמון), כלל שני חדרי אירוח - בקומה הראשונה היה בית אירוח עבור אליאס ג'לאט, ובקומה שנייה חדר אירוח משפחתי אשר שימש את רעיתו. בשנות ה-60 שימש המבנה לעליית הנוער תחת ניהולו של מר בנציון גבורין ורעייתו אסתר. דוד קרויאנקר, שכונות ירושלים, טלביה, קטמון והמושבה היוונית, מכון ירושלים לחקר ישראל, כתר הוצאה לאור, 2002 מדיה וקבצים בנושא בית ג'לאט בוויקישיתוף
בית אניס ג'מל

בית אניס ג'מל, הוא מבנה המצוי ברחוב אלקלעי 9, בפינת רחוב ד'יזראלי שבשכונת טלביה בירושלים. בית ג'מל נבנה בשנת 1934 על ידי אניס ג'מל, ערבי נוצרי אנגליקני עבור משפחתו. ג'מל התגורר בקומה העליונה של המבנה עם רעייתו, טביתה, בת דודתו של השחקן פיטר יוסטינוב. סביב המבנה השתרע גן נרחב. המשפחה נמלטה מהשכונה בשנת 1948 בעקבות מתקפה של ארגון הלח"י בירושלים, והארגון השתלט על המבנה והפך אותו למפקדתו. לאחר מלחמת העצמאות הועבר המבנה לחזקתו של האפוטרופוס על נכסי נפקדים. בשנות ה-50 הוצע להפוך את המבנה למעון רשמי עבור ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון, אולם בן-גוריון העדיף להימנע מלהתגורר ברכוש ערבי נטוש, והמבנה הפך למועדון של משרד התיירות, ובהמשך למועדון לעולים. בדירה בקומה העליונה התגורר, בחכירה, התעשיין, אלכסנדר רפאלי. בית ג'מאל הוא מבנה דו-קומתי, שנבנה בפאר רב, בסגנון בנייה מזרחי. חלונות הקומה השנייה של המבנה מקושתים, וכן קשת גדולה מקיפה את הכניסה הראשית למבנה. בשנות ה-50 נבנו בגני המבנה הנרחבים מגרשי טניס. וילה אמין ג'מל וילה שבלי ג'מל דוד קרויאנקר, שכונות ירושלים, טלביה, קטמון והמושבה היוונית, מכון ירושלים לחקר ישראל, כתר הוצאה לאור, 2002 מדיה וקבצים בנושא בית אניס ג'מל בוויקישיתוף
בית מונטסראט

בית מונטסראט המכונה גם מנזר מונטסראט, הוא מבנה המצוי בשכונת טלביה בירושלים, ברחוב מרכוס 4, בסמוך לכיכר אורד וינגייט. בית מונטסראט נבנה בשנת 1930. המבנה נישכר בשנה זו על ידי הכומר הנוצרי בונוונטורה אובל שהגיע לארץ בשנת 1923 ממנזר מונטסראט שבקטלוניה, והקים במבנה מוסד ספרדי קתולי. המוסד פעל לחקר התנ"ך ולתרגומו לקטלאנית. בעת הקמתו שכן המבנה בסמוך לשטח פתוח גדול שנקרא "קארם אר רובאן" ומסיבה בו נבחר המבנה. בשל הפעילות הדתית שבו, ובשל זהות העומד בראשו כונה המבנה "מנזר מונטסראט". במבנה נערכה פעילות תרבות עבור תושבי השכונה הנוצריים, ונערכו בו תפילות יום ראשון. בשנת 1941, לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, פסקה התמיכה הכספית של ממשלת ספרד, המוסד הפסיק לפעול, והמבנה הפך לבית דירות. גם לאחר הפסקת פעולת המבנה המשיך המבנה להיקרא בשם "מנזר מונטסראט". בין השנים 1935–1939 התגורר בקומה העליונה במבנה הפרופסור אלכסנדר דושקין, מייסד המחלקה לחינוך באוניברסיטה העברית. בשנות ה-60 נוספו למבנה שתי קומות. המבנה המקורי היה בניין דו קומתי, בלא גג רעפים. המבנה נבנה בצורה סימטרית - שתי מרפסות נבנו בשני צידי המבנה, כאשר עמודי המרפסות נבנו בסגנון ניאו קלאסי. חלונות המבנה מקושתים ובסורגי מרפסת הקומה השנייה מופיעה האות M - על שם מנזר מונטסראט. בעת בניית הקומות העליונות, בשנות ה-60, לא נעשה כל מאמץ לשמר את סגנון המבנה המקורי, ומרפסות הקומות העליונות שונות מהותית ממרפסות הקומות הראשונות. כמו כן, חלונות הקומות העליונות הן ללא קשתות. כניסת המבנה סורג מרפסת הקומה השנייה ועליה האות "M" דוד קרויאנקר, שכונות ירושלים, טלביה, קטמון והמושבה היוונית, מכון ירושלים לחקר ישראל, כתר הוצאה לאור, 2002 מדיה וקבצים בנושא בית מונטסראט בוויקישיתוף
סאסארזה

סאסארזה (באיטלקית sassarese; סאסארזה Sassaresu או Turritanu) היא שפה מדוברת בצפון-מערב סרדיניה בנפת סאסארי. בשנת 1997 היא זכתה להכרה כראויה לעידוד ולשימור כמו שלוש שפות נוספות מסרדיניה: טברקינו (tabarchino), גלורסה (gallurese), והניב הקטלאני אלגרס (Alguerès). השפה כלולה בקבוצת השפות הרומאניות דרומיות. בשפה ניכרים שתי שיטות לגיבושה diasystem: האחת, הרקע הבלשני מסרדיניה והרקע - מקורסיקה. באוצר המילים מופיעות גם מילים ממוצא טוסקני. הקשרים ההיסטוריים של נפת סאסארי עם שכניה בטוסקנה אשר באיטליה ועם קורסיקה השאירו בשפה הסאסטרזה משקעים. אלו מורגשים למרות ההשפעה החזקה של השפות הסרדיניות על שפת הסאסארזה. הניב הטוסקני ניכר גם בשפה הגלורסית אשר מקורה בקורסיקה למרות שהיא מדוברת בסרדיניה. מספר הדוברים בשפת הסאסארזה מגיע ל-120,000 וזאת מתוך אוכלוסייה של 175,000 תושבים המתגוררים בחוף הצפון-מערבי של האי. קהילות גדולות המדברות בשפה זו קיימות בערים: סאסארי, פורטו טורס, סורסו ו-סטינטיקו. בשטח המזרחי יותר של האזור, בו יש בו השפעה לשפה הגלורסית, מוכרים ניב קסטלנסי (castellanesi) הנהוג בערים: קאסטלסרדו (Castelsardo), טארגו (Tergu) וסדיני (Sedini). השפה נוצרה בסביבה מסחרית עירונית בתקופת קיומו של שלטון עצמאי בסרדיניה המאה ה-13 והמאה ה-14, כאשר בראש המערכת השלטונית עמדו שופטים (Giudicati). המרכיבים המקובלים לשפה: הפונטיקה, התחביר והאוצר המילים, נוצרו מהשפעה של השפות של העמים עימם באו התושבים בקשרי מסחר: קורסיקה, פיזה (טוסקנה) וג'נובה. השפעה פחותה הייתה גם לשפות : הספרדית והקטלאנית. בשפת הסאסארזה נכתבו יצירות סִפְרוּת בעבר ובהווה ונערכים באופן שוטף אירועים תרבותיים, חברתיים ומופעי תיאטרון. דוגמה למשפט מהצהרת זכויות האדם והאזרח מצוטט מהשפה הסאסארזית, לעומת איטלקית ועברית: באיטלקית: Tutti l'òmmini nàscini lìbbari e uguari in digniddai e diritti. בסאסארזית : Eddi so dutaddi di rasgioni e di cussènzia e dèbini agì l'uni cun l'althri cun ippìritu di fraterniddai. בעברית: כל בני האדם נולדו חופשיים, שווים בכבודם ובזכויותיהם. בדיקה של התפשטות השימוש בשפות המקומיות ובשפה הסאסארזית מעלה: שימוש פעיל בשפות מקומיות מקובל בקרב תושבי 70% מתושבי האי, 60% - מתושבי אזורים בהם נפוצה השפה הסאסארזית ו-55% בעיר סאסארי. השפה הסאסארזית זוכה לשימוש פעיל אצל 40% מתושבי האזור ו-30% מתושבי סאסארי. שפת הסרדו, השפה המקומית הנפוצה ביותר, נעשה בה שימוש פעיל ב-70% מסרדיניה, 25% באזור השפה הסאסארזית ובסאסארי עצמה מעט יותר מ-20%. התפלגות לפי אוכלוסייה מראה כי השימוש בשפה הסאסארזית הוא יותר אצל גברים מאשר נשים: 50% לעומת 35%, השכבות הפחות משכילות לעומת המשכילות: 60% לעומת 35%. בהערה לסקר נכתב כי הצהירו על השימוש בשפה המקומית יותר הצעירים מאשר המבוגרים. שפות סרדיניות אחרות: סרדו - השפה הנפוצה באי אלגרס מדיה וקבצים בנושא סאסארזה בוויקישיתוף
בית מטוסיאן

בית מטוסיאן הוא בניין בשכונת טלביה בירושלים, ברחוב אלקלעי 10. הבית נחשב לאחד מהיפים בבתי השכונה. הבית נבנה בין השנים 1934–1936 על ידי וארטאן מטוסיאן, ארמני שעבד כמנהל חשבונות. מטוסיאן בנה את ביתו על מגרש שרכש בשנת 1932 מהפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים. המבנה כלל שלוש דירות מגורים ושני מוסכים למכוניות. משפחת מטוסיאן התגוררה בקומת המסד, ושתי הקומות העליונות הושכרו. הדירה בקומה הראשונה הושכרה למנהל בנק ברקליס, ושימשה את מנהל הסניף המרכזי בירושלים, והדירה בקומה השנייה הושכרה למחלקת הדיור של ממשלת המנדט הבריטי, והתגורר בה ראש המחלקה (אדווין סמואל, בנו של הנציב הבריטי הראשון הרברט סמואל). בשנת 1948, לאחר מלחמת העצמאות המשיך סמואל להתגורר בקומה העליונה על אף סיום עבודתו בממשלת המנדט. משפחתו של מטוסיאן גורשה מביתה על ידי ארגון הלח"י במהלך מלחמת העצמאות. הארגון אחסן במבנה חומרי נפץ, ובמהלך תאונה מבצעית התפוצצו חומרי הנפץ וגרמו נזקים רבים למרתף ולקומה הראשונה. ב-24 באוקטובר 1948 הועבר הבית לידי צה"ל ובשנת 1950 הושב לידי סמואל, למרות מחאתו של מטוסיאן. מטוסיאן, שלא עזב את הארץ, ניהל משפט כנגד האפוטרופוס על נכסי נפקדים ובשנת 1951 הושבה לו הבעלות בדירה בהוראת בית המשפט. המשפחה שבה להתגורר בקומת המסד, והדירה בקומה הראשונה הושכרה לאוניברסיטה העברית וזו שיכנה במבנה את הפרופסור דוד פלוסר. בשנת 1994 נמכר הבניין לקבלן אלי אביטל, ולמבנה נוספו שתי קומות בתכנונה של האדריכלית אורנה אנג'ל. בעת בנייתו היה המבנה בניין דו קומתי. המבנה שילב מספר סגנונות בנייה: הסגנון האקלקטי (בקומה השנייה של צידו המזרחי של המבנה, ובקומה הראשונה של צידו המערבי), עם הסגנון הבינלאומי ואר דקו. לצד מאפיינים של הסגנון הבינלאומי (חלונות ארוכים המאירים את חדר המדרגות) ניתן לראות מרפסת מקושתת (סגנון מזרחי), ועמודים בסגנון אר דקו. מטוסיאן בנה את המבנה בפאר רב, תוך בחירת אבנים מאיכות גבוהה, ושמירה על צבע המבנה באמצעות שימוש באבנים מאותו אתר. דלת כניסה בסגנון אר דקו דוד קרויאנקר, שכונות ירושלים, טלביה, קטמון והמושבה היוונית, מכון ירושלים לחקר ישראל, כתר הוצאה לאור, 2002 מדיה וקבצים בנושא בית מטוסיאן בוויקישיתוף Edwin, H. Samuel, A Lifetime in Jerusalem: The Memoirs of the Second Viscount Samuel, page 172 ההיה לח"י חלק מכוחות הבטחון?, חרות, 3 בינואר 1950 האם ההגנה אחראית לנזקי לח"י, דבר, 10 ביולי 1950 ביה"ד העליון נגד חריגת שלטונות אדמיניסטרטיביים ממסגרתם, דבר, 17 במאי 1950
טופיק (יישוב)

טופיק (ברוסית: Тупик) הוא יישוב במחוז זבאייקלסקי ומרכז אדמיניסטרטיבי של הנפה. היישוב הוקם בשנת 1911 כתחנת רכבת אך זו לא נבנתה לבסוף בשל פרוץ מלחמת העולם השנייה. האוכלוסייה מונה מעט יותר מ-900 נפש. אתר האינטרנט הרשמי של טופיק ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים ברוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גן השושנים

גן השושנים (באנגלית: Rose Garden - "גן הוורדים"), הוא גן ציבורי המצוי בשכונת טלביה בירושלים, בין הרחובות פינסקר ודובנוב. ישנה סברה לפיה השימוש הראשוני בשטח הגן החל כבר בשלהי התקופה העות'מאנית, וכי אירוע שתואר על ידי חמדה בן יהודה בעיתון "השקפה" בשנת 1906 אשר כלל קבלת פנים לכבוד יום עלותו לשלטון של הסולטאן עבדול חמיד השני התרחש בגן. חמדה בן יהודה מתארת: קטמוניה מפוארה עד אין להכירה: אהלים ודוכנים, ספסלים וכיסאות, פנסים מגוונים ודגלים לרב. — חמדה בן-יהודה, בקטמוניה, השקפה, 5 בספטמבר 1906 בראשית תקופת המנדט הבריטי הסדירה עיריית ירושלים את גן השושנים, שנקרא באותה עת "גן הוורדים" (Rose Garden) וערכה בו קבלות פנים רשמיות של העירייה. לגן נבנו שתי כניסות בסגנון אר דקו, האחת מרחוב פינסקר, והשנייה מרחוב דובנוב, ובגן נבנתה פרגולה ובריכת נוי ובה דגי זהב. תזמורת המשטרה הבריטית נהגה לנגן בגן מדי שבוע להנאת תושבי השכונות הסמוכות. לאחר מלחמת העצמאות, ובשל קרבתו של גן דניאל לקו העירוני (הגבול בין ישראל וירדן), המשיכה עיריית ירושלים לקיים בגן את אירועיה הרשמיים, וכן קבלות פנים ביום העצמאות. בשנת 1992 שופץ הגן, ושוקמו הפרגולות. בריכת הנוי הוסרה ובמקומה הוצב גן משחקים. ב-2024 שופץ הגן בשנית, ובריכת הנוי הוקמה מחדש. חגיגות יום העצמאות בגן בנוכחות דוד בן-גוריון ואישים נוספים, 1950. בנו רותנברג, אוסף מיתר, הספרייה הלאומית הנוף הנשקף מהגן, לכיוון המושבה הגרמנית שלט של עיריית ירושלים המתאר את ההיסטוריה של הגן הוורדים שמרכז הפרגולה דוד קרויאנקר, שכונות ירושלים, טלביה, קטמון והמושבה היוונית, מכון ירושלים לחקר ישראל, כתר הוצאה לאור, 2002 מיכאל יעקובסון: סיבוב בגן השושנים בירושלים, באתר 'חלון אחורי', 17 ביוני 2017 מידע על גן השושנים בקטלוג הספרייה הלאומית אופק אדריכלים, גן השושנים – סקירה היסטורית, ספטמבר 2021 מדיה וקבצים בנושא גן השושנים בוויקישיתוף התכנית הארצית של חגיגות יום העצמאות, על המשמר, 8 במאי 1951
וילה שרובר

וילה שרובר, היא וילה בשכונת טלביה בירושלים, בין הרחובות פינסקר ודובנוב, ברחוב פינסקר 2, ורחוב דובנוב 1. וילה שרובר נבנתה בין השנים 1954–1956 עבור התעשיין מיילס שרובר ורעייתו גיטה שרובר. הווילה תוכננה על ידי האדריכלים מוונצואלה קרלוס גיננד, מוזס בנאשראף ואמיליו וסטוטי בסגנון דרום אמריקאי. המבנה הוא בן שלוש קומות, כאשר לכיוון רחוב פינסקר ישנה קומה אחת, ושתי קומות נוספות פונות לעבר רחוב דובנוב, מתחת למפלס רחוב פינסקר. למבנה גג דמוי פירמידה הפוכה, המעוטר בפסיפסים צבעוניים. הבית עוטר גם בפסיפס פרי יצירתו של האמן צבי גלי. את עיצוב הפנים של הווילה ביצעו האדריכלים דורה גד ויחזקאל גד. ברוב הזמן נעדרו האדריכלים מוונצואלה מן האתר, ועל כן דורה גד מונתה גם כאחראית על הבנייה, תיאום העבודה והפיקוח עליה. שטחה של הווילה הוא כ-1,800 מ"ר והיא מוקפת גן ששטחו כשישה דונמים. בגן הווילה נבנתה בריכת שחייה. ב-1971 נחנך מעבר לכביש האגף המרכזי של תיאטרון ירושלים שנבנה בתרומת משפחת שרובר. בני הזוג שרובר אירחו בווילה ובגנים שסביבה את ראשי מדינת ישראל ואת החברה הגבוהה במדינה. בשנת 1976, לאחר מותו של מיילס, הציעה גיטה להעניק את הווילה במתנה למדינת ישראל כבית אירוח רשמי (בדומה לבלייר האוס שבוושינגטון בירת ארצות הברית). ממשלת ישראל סרבה להצעה בשל העלויות הגבוהות של החזקת הבית כבית אירוח. בשנת 1983 מכרה גיטה שרובר את מבנה הווילה ומחצית משטח הגן, ובנתה בחלק הגן הקרוב לרחוב דובנוב וילה נוספת לה ולבנה גבריאל, בתכנונו של האדריכל דוד רזניק. באוגוסט 2013 פורסם שהווילה מוצעת למכירה, במחיר של כ-120 מיליון ש"ח. הווילה נמכרה לבסוף בדצמבר 2014, במחיר של 70 מיליון ש"ח. בספטמבר 2020 נהרסה הוילה המאוחרת שתכנן רזניק. במקומה נבנה מבנה בן ארבע קומות הכולל 24 דירות. ב-2024 נמכרה דירה בבניין במחיר שיא של 113 אלף שקל למ"ר. סלון הבית במהלך אירוע "שבוע העיצוב" הוילה שתכנן אדריכל דוד רזניק בית התה בחצר הבית חלק משטח הסלון בעת שהיה נטוש חזית הבית הדרומית חדר השינה הראשי בבית דוד קרויאנקר, שכונות ירושלים, טלביה, קטמון והמושבה היוונית, מכון ירושלים לחקר ישראל, כתר הוצאה לאור, 2002 מדיה וקבצים בנושא וילה שרובר בוויקישיתוף עינת פז-פרנקל, פנינה ארכיטקטונית מחפשת בעלים: וילה שרובר על המדף תמורת 120 מיליון שקל, באתר כלכליסט, 26 באוגוסט 2013 שירלי ששון-עזר ודני רובינשטיין, האגדה לבית שרובר, באתר כלכליסט, 12 בדצמבר 2013 מיכאל יעקובסון, הבית המפואר בירושלים נמכר ב-70 מיליון שקל. האם גם הוא יהפוך לבית רפאים של יהודים שבאים לבקר בחגים?, באתר Xnet‏, 9 בדצמבר 2014 מיכאל יעקובסון: סיבוב בוילה שרובר, באתר 'חלון אחורי', 28 במאי 2016 תצלומים - 'וילה שרובר', ירושלים, 3 מתוך 5, ארכיון דורה גד, הספרייה הלאומית רן שחורי, דורה גד - הנוכחות הישראלית באדריכלות פנים, אדריכלות ישראלית, 1997, עמ' 59 יעל דראל, וילה שרובר נמכרה ב־70 מיליון שקל, רק 60% מהמחיר המבוקש, באתר כלכליסט, 9 בדצמבר 2014 רנית נחום-הלוי, "וילה באוויר": הפנטהאוז הענק בירושלים ששבר שיא, באתר TheMarker‏, 21 במאי 2024
קלורימטר

קלורימטר הוא מכשיר מדידה המשמש לביצוע קלורימטריה - מדידה של חום הנפלט מתגובות כימיות או משינויים פיזיקליים. המילה קלורימטר נגזרת מהמילה קלוריה שהיא יחידה של חום. קלורימטר פשוט מורכב ממדחום המחובר למכל מבודד. על מנת למצוא את אנתלפיית השינוי לכל מול של חומר X בתגובה בין שני נוזלים X ו- Y, שופכים את הנוזלים לתוך הקלורימטר ומודדים את הטמפרטורות לפני ואחרי תום התגובה. כופלים את שינוי הטמפרטורה במסה ובקיבולות חום מסוימות ומקבלים את ערך האנרגיה הנפלטת במהלך התגובה (בהנחה שהתגובה אקסותרמית). מחלקים את שינוי האנרגיה במספר המולים של חומר X, ומקבלים את אנתלפיית השינוי של התגובה. קלורימטר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
קרוליינה

האם התכוונתם ל... קרוליינה (אזור) – אזור גאוגרפי היסטורי בדרום-מזרח ארצות הברית של ימינו שכלל את מדינות ארצות הברית קרוליינה הצפונית, קרוליינה הדרומית, ג'ורג'יה וחלקים של פלורידה. פרובינציית קרוליינה – קולוניה אנגלית ולאחר מכן בריטית באמריקה הצפונית קרוליינה הצפונית – מדינה במזרח ארצות הברית קרוליינה הדרומית – מדינה במזרח ארצות הברית קרולינה (פירושונים)
א-סייד

אַ-סַּיִּד (בערבית: السيد) הוא כפר בדואי בנגב, שהוכר על ידי מדינת ישראל כיישוב ונמצא בתחומי מועצה אזורית אל קסום. בא-סייד חיים כ-6,500 תושבים (נכון ל-2022). מקורו של השבט במצרי שהגיע לאזור בתחילת המאה ה-18 ונישא לאישה מקומית. באותו הזמן הם התיישבו בנגב וכך נוסד הכפר. מעמדם של בני משפחתו של המצרי, עובדי אדמה לא מקומיים, גרם לבני שבטי בדואים תושבי האזור להימנע מיצירת קשרי נישואים עימם. חלקם הצליחו להתחתן עם נשים מעזה ומהאזור, אך שיעור נישואי הקרובים בין בני השבט עלה - במחקר נמצא כי 27 אחוזים מהנישואים נערכים בין בני דודים ו-65 אחוזים מהנישואים נערכים בין קרובי משפחה מדרגה כלשהי. המטען הגנטי של שניים מבניו של מייסד השבט, שהיו חירשים, מתבטא גם בקרב חלק מצאצאיהם, ושיעור החירשות בשבט מגיע לחמישה אחוזים, פי חמישים מהשיעור באוכלוסייה הכללית. מספרם הגדול של החרשים בשבט הוביל ליצירה ספונטנית של שפת סימנים. עד תחילת שנות ה-2000 היה א-סייד כפר בלתי מוכר. מסיבה זאת הוא לא קיבל שירותים מוניציפליים וציבוריים - לא הייתה לו אספקת חשמל ומים, חסרה מערכת ביוב וכו'. הניכור החברתי בין שבט א-סייד לשכניהם עורר את התנגדותם של בני השבט לתוכנית לשייכם למועצה מקומית חורה, שכניהם הקרובים, ולהעברת היישוב למסגרת מועצה אזורית אבו בסמה. הסטטוס של היישוב השתנה כשהוכר בהתאם להחלטת ממשלת ישראל מס' 881 מ-29 בספטמבר 2003, להקים שמונה יישובים לבדואים בנגב. שבעה מתוכם, לרבות א-סייד, נכללו בתחומי מועצה אזורית אבו בסמה, ועם פירוקה בנובמבר 2012, נכלל א-סייד במועצה אזורית אל קסום. לאחר ההכרה ביישוב נבנו בו שני בתי-ספר חדשים, נפתח סניף של קופת חולים לאומית ועוד. מתוכננת הקמת אזור תעשייה. ב-2015 חובר לראשונה בית ספר יסודי בכפר לרשת החשמל הארצית, לאחר ארבעה עשורים של שימוש בגנרטורים. בשנת 2019 חוברו בתי היישוב לרשת החשמל הארצית. שפת הסימנים של שבט א-סייד מדיה וקבצים בנושא א-סייד בוויקישיתוף נירית אנדרמן, סרט בשפת סימנים, באתר הארץ, 17 ביולי 2008 מינהל מקרקעי ישראל. בדואים, רקע אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 צפי סער, סימן שנולדים עם זה, באתר הארץ, 22 בפברואר 2005 קובי בן-שמחון, 1 מכל 20, באתר הארץ, 4 ביוני 2004 כתב ערוץ 7, העברת היישוב אל סייד לתחום מועצה אזורית אבו בסמה (כותרת תחתונה בטור "מועצת אלעד תורחב ב-250 דונם"), אתר ערוץ 7, 26/06/06 מערכת ישראל היום, ויהי אור: היישוב אל סייד חובר לראשונה לחשמל, באתר ישראל היום, 23 בדצמבר 2019