laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
שריר התאומים

האם התכוונתם ל... שריר התאומים העליון – שריר עמוק בעכוז שריר התאומים התחתון – שריר עמוק בעכוז שריר הסובך – שריר ששמו העממי הוא "שריר התאומים"
המוזיאון המצרי

המוזיאון המצרי (בערבית: المتحف المصري) נמצא בקהיר, בירת מצרים, ובו נמצא אוסף הפריטים הגדול ביותר ממצרים העתיקה (כ-120,000). חלק מן הפריטים מוצגים במוזיאון ושאר הפריטים נמצאים במחסנים. ממשלת מצרים הקימה את המוזיאון ב-1835, סמוך לגני אסבקיה. המוזיאון שכן במבנה ישן של מסגד. ביוזמתו של הארכאולוג הצרפתי אוגוסט מארייט נבנה מבנה חדש, והמוזיאון עבר לבולאק ב-1858 מכיוון שהמבנה הראשון היה קטן מדי להכיל את כל הפריטים. לאחר מכן, הדוכס מקסימיליאן מאוסטריה שכר אדריכל צרפתי על-מנת שיתכנן מוזיאון גדול לכל העתיקות. המבנה נבנה על גדות נהר הנילוס. ב-1878, המבנה ספג נזק רב לאחר שהנילוס עלה על גדותיו. לכן הועברו שוב הפריטים ליד גיזה. הפריטים נשארו שם עד 1902, ואז הועברו על ידי מנהל מחלקת העתיקות גסטון מספרו למבנה הנוכחי בכיכר א-תחריר. עיצובו של המוזיאון מיושן, והפריטים הרבים אינם מוצגים בסדר המתאים למוזיאון בקנה מידה שכזה. כמו כן הוא איננו ממוזג. בשל כך החלה ממשלת מצרים בבניית מוזיאון חלופי בשם "המוזיאון המצרי הגדול" (Grand Egyptian Museum) העתיד להיפתח בשנת 2023 בגיזה, בהשקעה של כ-550 מיליון דולר. במהלך ההפגנות במצרים עמדו לפני המוזיאון מפגינים בשרשרת אנושית והגנו עליו מביזה, חדרו למוזיאון בוזזים שהחריבו שתי מומיות עתיקות. במוזיאון שתי קומות עיקריות: קומת הקרקע והקומה הראשונה. בקומת הקרקע מוצג אוסף גדול של פפירוסים ומטבעות מהעולם העתיק. רוב הפפירוסים הם קטנים, בגלל בלייתם הטבעית במהלך 2,000 השנים ויותר שחלפו מאז כתיבתם. על הפפירוסים נמצאו כתובות במגוון שפות: יוונית, לטינית, ערבית וכתב חרטומים (הכתב המצרי העתיק). המטבעות עשויים מזהב, כסף וברונזה. המטבעות שנמצאו הם מהתקופות המצריות העתיקות, הרומיות העתיקות, היווניות העתיקות ומהתקופה המוסלמית. המטבעות עזרו לחוקרים לחקור את המסחר במצרים העתיקה. בקומה זו נמצאים מוצגים מתקופת הממלכה החדשה, בין השנים 1550 לפנה"ס ל-1070 לפנה"ס. הממצאים כוללים פסלים, שולחנות וסרקופגים. בקומה הראשונה מצוי חדר המכיל את האוצרות שנמצאו בקברו של המלך תות אנך אמון, כולל מסכת הזהב המפורסמת שנמצאה מעל גופתו החנוטה. כמו כן בקומה נמצא חדר המומיות המלכותי של המוזיאון, שבשיאו הכיל 27 מומיות מימי הפרעונים. החדר נסגר בהוראת נשיא מצרים אנואר סאדאת ב-1981, ונפתח שוב ב-1985, וכיום הוא מציג 9 מומיות בלבד. הכניסה אליו דורשת תשלום נוסף ומרבית המומיות שהיו בו הועברו למוזיאון הלאומי לתרבות מצרית. מדיה וקבצים בנושא המוזיאון המצרי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של המוזיאון המצרי (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של המוזיאון המצרי (בערבית) המוזיאון המצרי, ברשת החברתית פייסבוק המוזיאון המצרי, ברשת החברתית אקס (טוויטר) המוזיאון המצרי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) סוכנויות הידיעות, קהיר: אזרחים הגנו על המוזיאון הלאומי מבוזזים, באתר ynet, 29 בינואר 2011
אוסקר אנטצה

אוסקר אנטצה (בגרמנית: Oskar (Oscar) Hans Antze)‏ (24 באוקטובר 1878 - 23 באפריל 1962) היה שחמטאי גרמני. אוסקר אנטצה חלק מקום ראשון בתחרות קיל 1900 עם הוגו זיכטינג, הגיע רביעי בתחרות המבורג 1905, רביעי בתחרות ברמן 1906 וניצח בתחרות לייפציג 1913. לאחר מלחמת העולם הראשונה חלק ד"ר אנטצה מקום 3–5 בתחרות באד-אוינהאוזן 1922 (ניצח: ארהרדט פוסט). אנטצה סיים במקום השישי בתחרות הנובר 1926 (ניצח: אהרון נימצוביץ' ), סיים בתיקו דו-קרב קצר עם יפים בוגוליובוב 1-1 בברמן 1927 Short Matches of the 20th Century, web.archive.org, ‏2007-09-28, חלק מקום 8–9 בדאויסבורג בשנת 1929 (ניצח: קארל אהוס) סיים במקום השמיני בתחרות באד אאכן 1934 (אליפות גרמניה השנייה, ניצח קארל אהוס) GER-ch 2nd Aachen 1934, web.archive.org, ‏2010-12-15 וסיים במקום הרביעי בתחרות ברמן 1934. אנטצה סיים לימודי רופאה ועבר כרופא בברמן. אוסקר אנטצה, באתר צ'סגיימס (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא שחמטאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
התזמורת הפילהרמונית של מוסקבה

התזמורת הפילהרמונית של מוסקבה היא תזמורת רוסית שמקום משכנה הקבוע הוא במוסקבה. את התזמורת ייסד בשנת 1951 סמואיל סאמוזוד ושמה הנוכחי ניתן לה בשנת 1953. המנצח ששמו נקשר ביותר לתזמורת זו הוא קיריל קונדראשין, שבתקופת כהונתו הממושכת ניגנה התזמורת ביצועי בכורה של הסימפוניות הרביעית והשלוש-עשרה של דמיטרי שוסטקוביץ', בין השאר. יורי סימונוב (1998 – הווה) מארק ארמלר (1996 – 1998) ואסילי סינאיסקי (1991 – 1996) דמיטרי קיטנקו (1976 – 1990) קיריל קונדראשין (1960 – 1975) סמואיל סאמוזוד (1951 – 1957) התזמורת הפילהרמונית של מוסקבה, באתר AllMusic (באנגלית) התזמורת הפילהרמונית של מוסקבה, באתר MusicBrainz (באנגלית) התזמורת הפילהרמונית של מוסקבה, באתר Discogs (באנגלית) התזמורת הפילהרמונית של מוסקבה, באתר Songkick (באנגלית) Profile Moscow Philharmonic hoax ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים ובנושא רוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
טומי דאגלס

תומאס קלמנט "טומי" דאגלס (באנגלית: Thomas Clement "Tommy" Douglas; ‏20 באוקטובר 1904 – 24 בפברואר 1986) היה כומר בפסטיסטי ממוצא סקוטי שהפך לפוליטיקאי סוציאל-דמוקרטי בכיר בקנדה, ומי שנחשב כאבי הרפואה הציבורית בקנדה. הוא היה מנהיגה של מפלגת CFC בפרובינציית ססקצ'ואן משנת 1942, והיה ראש ממשלת הפרובינציה בין השנים 1944–1961. הוא הוביל את הממשלה הסוציאל-דמוקרטית הראשונה בצפון אמריקה. מאבקו העיקרי של דאגלס היה להקמת ביטוח בריאות ממלכתי בפרובינציה של ססקצ'ואן, בשנת 1959 הוא הבטיח ביטוח כזה בנאום בחירות, והדבר הפך לנושא העיקרי בבחירות המחוזיות של 1960, בהן ניצחה מפלגת CFC. דאגלס החל בקידום תוכנית זו, אך הוא נתקל באופוזיציה חזקה מצד הרופאים וגורמים בימין. עקב פרישתו של דאגלס למנהיגות המפלגה הדמוקרטית החדשה, הוא לא זכה לממש את התוכנית, וזו נכנסה לתוקף רק על ידי יורשו בתפקיד, וודרו לויד, בשנת 1962. הצלחת התוכנית בססקצ'ואן הובילה את הממשל הפדרלי בקנדה לעודד פרובינציות נוספות להצטרף לתוכנית. בשנת 1966 יזמה ממשלת המיעוט הליברלית בראשות לסטר פירסון תוכנית לביטוח בריאות ממלכתי בכל קנדה, שבה הממשל הפדרלי מממן חצי מההוצאות והמחוז מממן את החצי השני. בשנת 1930 הוא נשא לאישה את אירמה דמפסי (Irma Dempsey), סטודנטית למוזיקה בקולג' ברנדון. הייתה להם בת יחידה, השחקנית שירלי דאגלס, ולאחר מכן הם אימצו בת שנייה, ג'ואן, שהפכה לאחות. שירלי היא אימו של השחקן קיפר סאת'רלנד, נכדו של דאגלס. כאשר ה-CFC התאחדה עם "קונגרס העובדים הקנדי" כדי ליצור את "המפלגה הדמוקרטית החדשה" נבחר דאגלס כמנהיג הפדרלי הראשון שלה, ושירת בתפקיד זה בין השנים 1961 עד 1971. בשנת 1978 הוא פרש מהחיים הפוליטיים וכיהן בדירקטוריון של חברת הנפט Husky Oil. דאגלס מת ממחלת הסרטן ב-24 בפברואר 1986, בגיל 81, באוטווה. בשנת 2004 הוא נבחר כ"קנדי הגדול בכל הזמנים" בתחרות טלוויזיונית ארצית שאורגנה על ידי תאגיד השידור הקנדי. סיפור חייו הוקרן כמיני-סדרה בת 2 פרקים שהופקה בשנת 2005 על ידי רשת הטלוויזיה הקנדית CBC Television. מדיה וקבצים בנושא טומי דאגלס בוויקישיתוף כתבה בטלוויזיה הקנדית על פעלו של טומי דאגלס טומי דאגלס, באתר "Find a Grave" (באנגלית) טומי דאגלס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
סמואיל סאמוסוד

סמואיל אברמוביץ' סאמוזוד (ברוסית: Самуил Абрамович Самосуд; ‏14 במאי 1884 – 6 בנובמבר 1964) היה מנצח רוסי. סאמוסוד נולד בטביליסי, בפלך טביליסי של מלכות המשנה של הקווקז (כיום גאורגיה), והחל את הקריירה המוזיקלית שלו בנגינה בצ'לו והמשיך בניצוח על תזמורת תיאטרון מריינסקי בפטרוגרד ב-1917. מ-1918 עד 1936 ניצח בתיאטרון מאיאקובסקי, לנינגרד. ב-1936 התמנה למנהל מוזיקלי בתיאטרון בולשוי במוסקבה. סאמוזוד ייסד בשנת 1951 את התזמורת, שהייתה לפילהרמונית של מוסקבה, עמה הציג בביצועי בכורה כמה יצירות חשובות, ביניהן האופרות "ליידי מקבת ממחוז מצנסק" ו"החוטם" (על פי סיפור של ניקולאי גוגול) של דמיטרי שוסטקוביץ', הסימפוניות הרביעית, השביעית וה-13 של שוסטקוביץ' ו"מלחמה ושלום" של סרגיי פרוקופייב על פי לב טולסטוי. שוסטקוביץ' העריך מאוד את סאמוזוד וראה בו את "הפרשן העילאי" לליצירות אופראיות, כולל "ליידי מקבת". מכל מקום, אחרי ביצוע הבכורה של "סימפוניית לנינגרד" בניצוחו של סאמוזוד, כתב המלחין, שהוא רוצה לשמוע את יבגני מראווינסקי מנצח על הסימפוניה, כיוון ש"אין לו אמון רב בסאמזוד כמנצח סימפוני".. הוא נפטר ב-6 בנובמבר 1964 במוסקבה. סמואיל סאמוסוד, באתר MusicBrainz (באנגלית) סמואיל סאמוסוד, באתר Discogs (באנגלית) סמואיל סאמוסוד, באתר "Find a Grave" (באנגלית) Biography Shostakovich, Dmitri; Isaak Glikman (2001). Story of a Friendship: The Letters of Dmitry Shostakovich to Isaak Glikman, 1941-1975. trans. Anthony Phillips. Ithaca, NY: Cornell University Press. pp. xxxvi. ISBN 0801439795. Shostakovich, Dmitri; Isaak Glikman (2001). Story of a Friendship: The Letters of Dmitry Shostakovich to Isaak Glikman, 1941-1975. trans. Anthony Phillips. Ithaca, NY: Cornell University Press. p. 7. ISBN 0801439795.
מוזיאון חיל האוויר המלכותי

מוזיאון חיל האוויר המלכותי (באנגלית: Royal Air Force Museum; או בקיצור: RAF Museum) הוא מוזיאון המוקדש להיסטוריה של התעופה בממלכה המאוחדת ולהיסטוריה ולמורשת של חיל האוויר המלכותי הבריטי. המוזיאון מנוהל וממומן על ידי המחלקה לדיגיטל, תרבות, מדיה וספורט של ממשלת בריטניה. המוזיאון ממוקם בשני אתרים באנגליה: מוזיאון חיל האוויר המלכותי שבלונדון (RAF Museum London) בקולינדייל (בסמוך להנדון) בצפון העיר לונדון; מוזיאון חיל האוויר המלכותי שבקוספורד (RAF Museum Cosford) בקוספורד שבשרופשייר, צפונית מערבית לוולברהמפטון. מוזיאון חיל האוויר המלכותי נפתח בקולינדיין (אז חלק מהנדון) שבצפון לונדון ב-15 בנובמבר 1972, בנוכחות המלכה אליזבת השנייה. בעת פתיחתו כללה תצוגת המוזיאון 36 כלי טיס. במהלך השנים גדל אוסף כלי הטיס של המוזיאון, והם הוצגו בהאנגרים שונים ברחבי הממלכה המאוחדת כאשר לא הוצגו בלונדון. ב-1 במאי 1979 נפתח סניף נוסף של המוזיאון בקוספורד במטרה להציג את מלוא האוסף שלא ניתן היה להציגו בלונדון מטעמי חוסר מקום. כמו כן, החל משנת 1980 הציג הסניף בקוספורד את אוסף מוזיאון בריטיש איירוויז (אולם בהמשך, כאשר בריטיש איירוויז הפסיקה לממן את התצוגה הוצא האוסף מהמוזיאון). סניף לונדון כולל 5 אולמות תצוגה המציגים את ההיסטוריה של התעופה, אולם מפציצים, אולם מטוסים היסטוריים ואולם המציג את הקרב על בריטניה. נכון לשנת 2005 הוצגו בסניף זה כ-130 מטוסים ובהם אחד משני הויקרז וולינגטון שנותרו בעולם, ומפציץ מסוג אוורו לנקסטר שביצע 137 גיחות הפצצה. כמו כן מוצג במוזיאון ההוקר טייפון היחיד שקיים כיום. אברו לנקסטר R5868 בהאנגר הראשי של המוזיאון בלונדון. סופרמארין וולרוס מפציץ בריסטול בלנהיים יונקרס Ju 87 ("שטוקה") מוזיאון הקרב על בריטניה בקנט אתר האינטרנט הרשמי של מוזיאון חיל האוויר המלכותי גלריית תמונות של המוזיאון גלריית תמונות של המוזיאון בקוספורד התערוכה הלאומית לעניין המלחמה הקרה תצלומי המוזיאון בלונדון מוזיאון חיל האוויר המלכותי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מוזיאון חיל האוויר המלכותי, ברשת החברתית פייסבוק מוזיאון חיל האוויר המלכותי, ברשת החברתית אקס (טוויטר)
אירוויזיון 1968

תחרות הזמר של האירוויזיון 1968, ה-13 במספר, נערכה ב-6 באפריל 1968 בלונדון, אנגליה, הממלכה המאוחדת, זאת אחרי ניצחונה של הממלכה המאוחדת בשנה הקודמת עם השיר "Puppet on a String". המנצחת הגדולה של השנה הייתה ספרד, עם השיר "La, la, la" ששרה מסיאל. במקור היה אמור לייצג את ספרד ז'ואן מנואל סראט (עם אותו השיר), אולם התעקשותו של סראט לשיר את השיר בקטלאנית גרמה ל-TVE (רשות השידור הספרדית) להחליפו במסיאל. אירוויזיון 1968 היה הראשון ששודר בצבע. המדינות ששידרו את התחרות בצבע היו צרפת, מערב גרמניה, שווייץ, הולנד, הממלכה המאוחדת ושוודיה. מדיה וקבצים בנושא אירוויזיון 1968 בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אירוויזיון 1968 אירוויזיון 1968 באתר האירוויזיון הרשמי היסטוריית ההצבעות של אירוויזיון 1968 אירוויזיון 1968, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
אמטרק

אמטרק (באנגלית: Amtrak, הלחם בסיסים של American ו-Track, מסילה) הוא כינויו השגור של תאגיד רכבות הנוסעים הלאומי (National Railroad Passenger Corporation) תאגיד אמריקני בבעלות ממשלתית, שמפעיל את רכבות הנוסעים הבין-עירוניות בארצות הברית. הממשל הפדרלי של ארצות הברית מחזיק בכל מניות הבכורה בתאגיד. נשיא ארצות הברית ממנה את חברי הדירקטוריון, בכפוף לאישור הסנאט. החברה מעסיקה כ-20,000 עובדים ומשרתת כ-500 יעדים ב-46 ממדינות ארצות הברית וכן בפרובינציות אונטריו, קוויבק וקולומביה הבריטית בקנדה. רכבות, שהופעלו על ידי מספר רב של מפעילים פרטיים, שימשו כאמצעי התחבורה הבין-עירוני העיקרי בארצות הברית מאמצע המאה ה-19 ועד שנות ה-20 של המאה ה-20. משנות העשרים ואילך התקשו הרכבות לעמוד בתחרות גוברת מצד המכוניות הפרטיות, חברות האוטובוסים, ובהמשך גם חברות התעופה שהפעילו טיסות פנים. מגמת השחיקה ביכולת התחרות של הרכבות נמשכה לאורך שנים רבות, מלבד תקופה קצרה של תחייה במהלך מלחמת העולם השנייה, והואצה לאחר שנות הארבעים. היקף השירות שהציעו רכבות הנוסעים הלך ופחת, קווים רבים בוטלו לאחר שגרמו להפסדים שנים רבות, וגם איכות השירות הלכה והידרדרה – מה שיצר מעגל קסמים שהרחיק את המשתמשים מהרכבת. בסוף שנות השישים נראה היה שקצו של שירות רכבות הנוסעים (ויחד עמו, של תעשיות נלוות) קרוב, לאחר שכמה מפעילות קווים גדולות התקרבו או הגיעו לפשיטת רגל. הממשל האמריקני החליט להתערב בנעשה, לאחר לחץ ציבורי. מצדדי ההתערבות הממשלתית בענף טענו שקיומו של מערך רכבות נוסעים בין-עירוניות הוא אינטרס לאומי ושתשתיות הכבישים והתובלה האווירית לא יספיקו לבדן כדי לענות על צרכיה העתידיים של האומה. חוק שירות רכבות הנוסעים, שהקונגרס חוקק ב-1970 וזכה במפתיע לאישור הנשיא ריצ'רד ניקסון, כונן את תאגיד רכבות הנוסעים הלאומי, הוא אמטרק, כיצור-כלאיים פרטי-ממשלתי: חברה פרטית, הנמצאת בבעלות ממשלת ארצות הברית וזוכה לסבסוד מקופת המדינה. מתכונת זו נותרה על כנה לאורך השנים. החוק קבע את ה-1 במאי 1971 כמועד תחילת הפעלתם של קווי נוסעים בידי התאגיד, ואת התנאים שבהם ירכוש התאגיד את קווי הנוסעים הקיימים מידי מפעילים פרטיים (הותר לחברות פרטיות להמשיך ולהפעיל קווי נוסעים גם לאחר הפעלת התאגיד). רבים מהמעורבים בהקמת אמטרק צפו שההסדר יהיה זמני בלבד: אנשי הימין הכלכלי הניחו שהתאגיד פשוט ייסגר לאחר מספר שנים, כאשר תתפוגג התמיכה ברכבות הנוסעים בדעת הקהל והממשלה תחדל מלסבסד את השירות, ואילו תומכי התאגיד חזו שיעלה בידו לעבור לרווחיות אחרי שנים מעטות והוא לא יזדקק לסיוע ממשלתי. שתי התחזיות טעו, ובשנת 2014 השלימה אמטראק 43 שנות הפסדים רצופות, על אף סבסוד ממשלתי בן מעל למיליארד דולרים מדי שנה מאז הקמתו. מדיה וקבצים בנושא אמטרק בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אמטרק (באנגלית) אמטרק, ברשת החברתית פייסבוק אמטרק, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אמטרק, ברשת החברתית אינסטגרם אמטרק, ברשת החברתית LinkedIn אמטרק, סרטונים בערוץ היוטיוב אמטרק, באתר פינטרסט אמטרק, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Amtrak Historical Society Amtrak's Office of Inspector General ריאיון עם נשיא החברה, אלכס קומנט, וול סטריט ג'ורנל, 8 באוגוסט 2008 סוכנויות הידיעות, גם האמריקנים רוצים רק רכבת, באתר nrg‏, 11 באוגוסט 2008 Graham Flanagan, Why The Heck Is Amtrak Still In Business After Losing Money 43 Years Straight? Business insider, MAY 23, 2014 אמטרק
ונוס בפרווה

ונוס בפרווה (בגרמנית: Venus im Pelz) היא נובלה שכתב הסופר האוסטרי לאופולד פון זאכר-מאזוך בשנת 1870, ונחשבת לידועה שביצירותיו. הנובלה הייתה אמורה להיות חלק מסדרה של שש נובלות שמאזוך תכנן לכתוב, בשם הכולל "מורשת קין". רק שתי הנובלות הראשונות הושלמו – "ונוס בפרווה" היא הראשונה שבהן. ההשראה לנושאים ולדמויות שבנובלה הגיעה מחייו של מאזוך עצמו. ונדה פון דונאייב, הדמות הנשית המרכזית בנובלה, מבוססת על דמותה של פאני פיסטור, אשתו של מאזוך. בשנת 1998 יצאה הנובלה לאור גם בעברית, בתרגומו של שלמה טנאי. סיפור המסגרת עוסק באדם שחולם לשוחח עם ונוס על אהבה, בעודה לובשת פרווה. מספר הסיפור, ששמו אינו מוזכר, מספר על חלומותיו לחברו, סוורין, שמגלה לו כיצד יוכל להשתחרר ממשיכתו לנשים אכזריות: באמצעות קריאת יצירה ספרותית בשם "זכרונותיו של אדם סופר-חושני". יצירה ספרותית זו מספרת את סיפורו של סוורין פון קוסיימסקי, אשר אהבתו העזה לאישה, ונדה פון דונאייב, גורמת לו לבקש ממנה להתייחס אליו כאל עבד שלה, ולעודד אותה להשפיל אותו יותר ויותר. סוורין מתאר את תחושותיו באותן סיטואציות כחזקות וכחושניות ביותר. סוורין וונדה נוסעים לפירנצה שבאיטליה. בדרכם לשם מאמץ סוורין את השם "גרגור", שם גנרי רוסי למשרת, ונוטל על עצמו את תפקיד משרתה של ונדה. בפירנצה, מתייחסת אליו ונדה באכזריות הולכת וגוברת, ואף מגייסת לעזרתה שלוש נשים אפריקאיות, שמשפילות ומכות אותו. הקשר בין ונדה לסוורין מגיע לנקודת משבר, כאשר ונדה עצמה פוגשת את גבר חלומותיה, אלקסיס פפדופוליס, ומבקשת להתמסר לו ולקבל את מרותו. בסוף הסיפור, סוורין, מושפל על ידי מאהבה החדש של ונדה, מאבד את רצונו להישלט, ומצהיר שגברים צריכים לשלוט בנשים, עד שיגיע היום שבו הנשים ישתוו לגברים בחינוך ובזכויות. המונח "מזוכיזם", המתאר מצב שבו אדם נהנה מכאב ומהשפלה וזקוק להם כדי להגיע לגירוי מיני, קרוי על שמו של מחבר הנובלה. הנובלה עובדה לסרטי קולנוע שלוש פעמים: ב-1967, ב-1969, וב-1994. הסרט מ-1994 זכה בפרס בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של סנקט פטרבורג שברוסיה. סרט נוסף המבוסס על הנובלה ועל חייו של מחברה יצא לאקרנים בשנת 2009. להקת הוולווט אנדרגראונד הקליטה שיר בשם "Venus in Furs", שהושפע מהנובלה ועסק בסאדו-מזוכיזם ובבונדג'. השיר נכתב על ידי לו ריד והופיע באלבום הבכורה של הלהקה משנת 1967, "The Velvet Underground and Nico". השיר זכה מאוחר יותר לגרסאות כיסוי רבות. שירה של להקת ההבי מטאל האמריקאית מרילין מנסון, "Doll-Dagga Buzz-Buzz Ziggety-Zag", מתוך אלבומם "The Golden Age of Grotesque", מתייחס לנובלה, וכולל בתוכו את המשפט: "we've got our Venus not in Furs but in uniform". להקת הבלאק מטאל הבריטית "קריידל אוף פילת'" הקליטה בשנת 1998 שיר בשם "Venus In Fear", המתייחס אף הוא לנובלה. חבר להקת "סוזי והבנשיז", סטיבן סוורין, בחר בשמה של הדמות הראשית בנובלה כשם המשפחה של שמו הבימתי. בסרטו של ג'ון קמרון מיטשל מ-2006, "שורטבאס", אחת הדמויות, שהיא דומינטריקס (אישה עריצה), נקראת סוורין. "ונוס בפרווה" היה שם הקוד שניתן לגרסה 6.0 של תוכנת עריכת התמונות אדובי פוטושופ. "ונוס בפרווה" הוא שמו של סרט מ-2013 שכתב וביים רומן פולנסקי, בכיכובה של עמנואל סנייה, המבוסס על מחזה של דייוויד אייבס. עלילת הסרט עוסקת בבמאי תיאטרון המחפש אחר שחקנית שתככב בהפקה של "ונוס בפרווה", ועל מאבק כוחות המתפתח בינו לבין שחקנית מסתורית המתייצבת לאודישן למחזה. מדיה וקבצים בנושא ונוס בפרווה בוויקישיתוף לאופולד פון זאכר-מאזוך, ‏ונוס בפרווה, בפרויקט גוטנברג (באנגלית)
גיבון גמיש

גיבון גמיש (שם מדעי: Hylobates agilis), מין בסוג גיבון שבמשפחת הגיבונים. צבע הפרוות הגיבון נע מצהוב חום עד גוון חמרה, לעיתים גם חום כהה ושחור. לנקבות גבות ולחיים לבנות בעוד לזכרים גבות לבנות בלבד. משקל זכר בוגר כ-5.8 ק"ג, נקבה בוגרת 5.4 ק"ג. תפוצת המין באינדונזיה, מלזיה ותאילנד, ביערות הגשם וביערות טרופיים ירוקי עד. המין מעדיף את צמרות העצים ומבלה בהם את חיו, הוא נח וישן בעצים רחבים בעלי ענפים מתפרסים. המין אוכל בעיקר פירות אך לא יבחל גם בפרחים ובחרקים. פרות בעלי תכולת סוכר גבוהה חביבים עליו במיוחד. הגיבון נע על האדמה למרחקים קצרים בלבד, הוא מטפס רק בעת עייפות ואחרי אכילה, רוב ניידותו היא על ידי קפיצות ארוכות מרחק (10 מטרים) בין ענפי העצים. הגיבון הגמיש מונוגמי, כאשר הקבוצה מורכבת מזוג ומצאצאיהם. המין טריטוריאלי ופריטים מתבגרים ובוגרים מספקים הגנה מפני טורפים וגיבונים אחרים. בתקופת הייחום מתקשרים בני הזוג על ידי קולות וצווחות מרובות, הדבר תורם לחיזור הקשר ומרחיק טורפים ושכנים לא רצויים מהטריטוריה החדשה שנבנית. הגיבון מוליד צאצא אחד להריון. מדיה וקבצים בנושא גיבון גמיש בוויקישיתוף גיבון גמיש, באתר ITIS (באנגלית) גיבון גמיש, באתר NCBI (באנגלית) גיבון גמיש, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) גיבון גמיש, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) גיבון גמיש, באתר GBIF (באנגלית) גיבון גמיש באתר הרשימה האדומה של IUCN
שף (סאות' פארק)

שֶף (באנגלית: Chef) הוא דמות-עבר חוזרת בסדרת הטלוויזיה "סאות' פארק". שף היה הטבח בקפיטריה של בית הספר היסודי של סאות' פארק, ודובב בידי אייזק הייז. הופעתו הראשונה בסדרה הייתה בפרק הראשון והאחרונה בפרק ה-140 שפתח את העונה העשירית, "שובו של שף". כינויו של שף בא לו מהיותו טבח. הוא נולד בשם ג'רום מק'לרוי לתומאס ונלי שחיים באדינבורו שבסקוטלנד. שף הוא נוצרי אך היה מוסלמי למשך זמן קצר לאחר שהמיר את דתו במהלך הפרק "שף משתגע". הוא אוהב לבשל והגיע לעיר סאות' פארק על מנת לפתוח בה מסעדה, אך הפך לטבח הקפיטריה של בית הספר בו לומדים גיבורי הסדרה קייל, סטן, אריק וקני. הוא האדם האמריקאי אפריקאי היחיד בעיר מלבד הילד טוקן בלאק והוריו, ובדרך כלל הוא מתושבי העיר היחידים המסוגלים להפגין שכל ישר והמבוגר היחיד שהילדים סומכים עליו בבקשת עצה. תשוקה נוספת של שף מלבד בישול הייתה מוזיקה. הוא עוצב בהשראת דמותם של זמרי מוזיקת נשמה אפרו-אמריקאים משנות השבעים כאייזק הייז ובארי וייט, ויוצרי הסדרה טענו כי הייז היה הבחירה הראשונה שלהם לגילום הדמות. הוא בחר לעיתים קרובות (במיוחד בעונות הראשונות של הסדרה) להשיא את עצותיו לילדים בשיר, שבדרך כלשהי הפך לשיר זימה. אחד מהשירים שהייז שר בסדרה כשף, "(Chocolate Salty Balls (P.S. I Love You", פורסם כסינגל והגיע למקום הראשון במצעדי הסינגלים בבריטניה ובאירלנד. השיר מכיל רמיזות מיניות בנוגע לאשכיו של שף במסווה של שיר הלל אותו כתב לממתקי השוקולד פרי ידו, "ביצי השוקולד המלוחות של שף". במרץ 2006 עזב הייז את הסדרה בטענה שהיא חצתה את הקו מסאטירה לאי-סובלנות במסגרת טיפולה בדתות שונות. יוצרי הסדרה טענו בתגובה כי עד ליציאתו של פרק העוסק בסיינטולוגיה, אליה משתייך הייז, הוא לא התבטא באופן דומה והאשימו אותו בסטנדרטים כפולים. מאוחר יותר התברר כי את ההודעה על ההתפטרות פרסם מקור שזהותו אינה ברורה שלא היה מורשה לייצג את הייז, שחווה שבץ מוחי בינואר 2006 וככל הנראה היה חולה מכדי לקבל החלטות לבדו (באותו החודש הוא גם התבטא בהבנה לגבי הפרק). באוגוסט 2008 הלך הייז לעולמו כתוצאה ממחלתו. יוצרי הסדרה החליטו ליצור פרק אחרון בהשתתפותו של שף, בשם "שובו של שף" (שודר 9 ימים לאחר עזיבתו של הייז) על ידי שימוש בקטעים מדיאלוגים שלו מתוך פרקים קודמים. הפרק היווה פרודיה על פרשת עזיבתו של הייז וכלל סצנת מוות אכזרית של שף לאחר שהסתבך עם מועדון חברים מפוקפק, אך גם הספד בו נטען כי את האשמה בעזיבתו של שף יש לתלות ב"מועדון הקטן והמטורלל שעירבל את מוחו" ולא בשף עצמו. אם כי, שף עצמו לא באמת מת, אלא בעצם מועדון החברים המפוקפק הפך אותו (דרך תהליך סייברזציה, כמובן) למעין גרסה פדופילית של דארת' ויידר, בשם "דארת' שף". שף, באתר AllMusic (באנגלית) שף, באתר MusicBrainz (באנגלית) שף, באתר Discogs (באנגלית) שף, באתר Songkick (באנגלית)
האורוות המלכותיות

האורוות המלכותיות (באנגלית: Royal Mews) היו האורוות של בית המלוכה הבריטי בלונדון בירת הממלכה המאוחדת. מאז ראשית המאה ה-19 ממוקמות האורוות המלכותיות בארמון בקינגהאם. כיום האורוות הן מוזיאון הפתוח לקהל הרחב. המונח "mews" המשמש כיום את האורוות המלכותיות, מקורו בשם האתר בו נשמרו הבזים המלכותיים. המילה "מיו" מקורה במילה האנגלית ל"השרת נוצות" ומתייחס לערמות הנוצות של הבזים שהצטברו במקום. האתר בקצה המערבי הסטרנד, בצ'רינג קרוס שימש כאתר החזקת הבזים החל משנת 1377 ועד שנהרס בשריפה בשנת 1534. לאחר השריפה נבנו במקום אורוות מלכותיות. במפה מתקופה זו ניתן לראות שהאורוות השתרעו בין צ'רינג קרוס לכיכר לסטר של ימינו. בשנת 1732 נבנו האורוות מחדש על פי תכנונו של ויליאם קנט. כיום נמצאות האורוות המלכותיות בשטחי גני ארמון בקינגהאם, בסמוך רחוב גרוונר. האורוות הועברו לאתר זה בשנת 1764 של המאה ה-18 על ידי המלך ג'ורג' השלישי, לאחר שזה רכש את "בית בקינגהאם" בשנת 1762 עבור רעייתו. האורוות כונו אז "האורוות המלכותיות שבפימליקו" (the Royal Mews Pimlico). הכירכרות המלכותיות נותרו באותה עת באורוות המלך בצ'רינג קרוס. לאחר שבנו, ג'ורג' הרביעי הפך את המבנה לארמון המגורים הרשמי של בית המלוכה הועברו, בשנת 1820 מלוא האורוות והכרכרות המלכותיות לארמון בקינגהאם, והאורוות הישנות בצ'רינג קרוס נהרסו (לימים נבנו על שטחן כיכר טרפלגר והגלריה הלאומית) מבנה האורוות הנוכחי נבנה על ידי ג'ון נאש בשנת 1825. בשנת 1855 הקימה המלכה ויקטוריה באורוות בית ספר ללימוד רכיבה לילדי משרתי הארמון. בית הספר, שמומן על ידי המלכה מהכנסותיה הפרטיות, פעל במשך כ-20 שנים. באורוות נשמרות כיום הכרכרות המלכותיות ובהן כרכרת הזהב הממלכתית, וכן כ-30 סוסים המשמשים למשיכת הכירכרות המלכותיות. מדיה וקבצים בנושא האורוות המלכותיות בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של האורוות המלכותיות האורוות המלכותיות בארמון בקינגהאם
אירוויזיון 1966

תחרות הזמר של האירוויזיון 1966, ה-11 במספר, נערכה ב-5 במרץ 1966 בלוקסמבורג לאחר שזו זכתה באירוויזיון 1965 עם השיר "Poupée de cire, poupée de son" ("בובת קש, בובת שעווה"). חוק השפה, אשר קובע כי לכל מדינה מותר לשלוח שיר אך ורק בשפתה הרשמית נקבע בתחרות זו. חוק זה נחקק כנראה לאחר ששנה קודם לכן שלחה שוודיה את השיר "Absent Friend" באנגלית. עד 1966 לא השתתפו בתחרות אנשים כהי עור (לא מתוך מדיניות, כי אם בשל העובדה ששום מדינה לא שלחה). באותה השנה שלחה הולנד לראשונה את הזמרת השחורה מילי סקוט לייצגה. תחרות זו היא האחרונה בה השתתפו כל המדינות שהשתתפו עד אותה העת באירוויזיון. מדיה וקבצים בנושא אירוויזיון 1966 בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אירוויזיון 1966 אירוויזיון 1966 באתר האירוויזיון הרשמי היסטוריית ההצבעות של אירוויזיון 1966 אירוויזיון 1966, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
אירוויזיון 1965

תחרות הזמר של האירוויזיון 1965, העשירית במספר, נערכה ב-20 במרץ 1965 בנאפולי, איטליה, שאירחה את התחרות לאחר זכייתה בשנה שעברה עם השיר "Non ho l'età". בשנה זו ארבע מדינות קיבלו אפס נקודות: בלגיה, ספרד, גרמניה ופינלנד. כמו כן הייתה זו השתתפותה הראשונה של אירלנד. בתוך חמש שנים הייתה עתידה אירלנד להפוך למדינה דומיננטית בתחרות, ולהפוך לשיאנית הזכיות בתחרות (7 זכיות). מדיה וקבצים בנושא אירוויזיון 1965 בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אירוויזיון 1965 אירוויזיון 1965 באתר האירוויזיון הרשמי היסטוריית ההצבעות של אירוויזיון 1965 אירוויזיון 1965, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)