laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ג'יין אייר (סרט, 1997)

ג'יין אייר (באנגלית: Jane Eyre) הוא סרט טלוויזיה, עיבוד לרומן באותו שם של הסופרת שרלוט ברונטה שיצא לאור ב-1847. גרסה זו שודרה ברשת A&E בשנת 1997. הסרט נאמן ברובו למקור הספרותי אך הושמטו סצינות מאמצע הרומן כמו ביקורה של ג'יין אצל גברת ריד החולה, כמו כן הושמט הקשר המשפחתי בינה לבין דיאנה וסינג'ין ריברס, והעובדה שהדוד שלה הוריש לה את הונו. עם זאת הסרט מכיל ציטוטים מפורסמים מהספר. הסרט שודר לראשונה ב-ITV בבריטניה ב-9 במרץ 1997, ובערוץ A&E-TV בארצות הברית ב-19 באוקטובר 1997. סמנתה מורטון – ג'יין אייר קירן היינדס – אדוארד פיירפקס רוצ'סטר לורה הרלינג – ג'יין בילדותה רופרט פנרי-ג'ונס – סינג'ין ריברס ג'מה ג'ונס – גברת אליס פיירפקס טימיה ברתום – אדל מייקל דניגריס – מר ברוקלהרסט אביגיל קרוטנדן – בלאנש אינגרם בן סאודן – ג'ון ריד דבורה פינדלי – גברת ריד אליזבת גארווי – דיאנה ריברס פיטר וייט – כומר ג'ואנה סקנלן – בסי אמילי ג'ויס – מיס טמפל ריצ'נדה קארי – ליידי אינגרם "ג'יין אייר", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "ג'יין אייר", באתר AllMovie (באנגלית) "ג'יין אייר", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "ג'יין אייר", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ערך זה הוא קצרמר בנושא סרטים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קונה

קוֹנה (בצרפתית: Koné, באקה: Koohnê) היא קומונה שבמחוז הצפון שבחוף המערבי של האי גרנד טר בקלדוניה החדשה, אחת ממחוזות צרפת מעבר לים שבאוקיינוס השקט. קונה משמשת כבירת מחוז הצפון ונכון ל-2014, מתגוררים בקומונה 7,340 תושבים. העיר נמצאת 267 ק"מ צפונית-מערבית מנומאה, ומחוברת לה בכביש מהיר. למרות שקיימות עדויות להתיישבות אנושית באזור כבר מהאלף השני לפנה"ס, התיישבות אירופאית החלה רק בשנת 1864. תשעה שבטים נמצאים בשטחה. אף על פי שרוב האוכלוסייה ממוצא מלנזי, קונה היא גם בית לאוכלוסייה אירופית, ובראשם משפחות שהתגוררו בה מספר דורות. מדיה וקבצים בנושא קונה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קונה ראו Haeke language בוויקיפדיה באנגלית. nouvelle caledonie, Koné - Capital of the North. ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אליפות העולם בשחייה 2014 (בריכת 25 מטר)

אליפות העולם השתים עשרה בשחייה (בריכת 25 מטר), נערכה בדוחה, קטר, ב-3 - 7 בדצמבר 2014. האליפות כללה תחרויות שחייה, בבריכת 25 מטר, בהשתתפות 1300 שחיינים מ-174 מדינות ב-46 משחים שונים (17 משחים אישיים לנשים ולגברים, 5 משחי שליחים לנשים ולגברים ו-2 משחי שליחים משולבים שכללו כל אחד מהם, שתי שחייניות ושני שחיינים). פדרציית השחייה הבינלאומית (FINA) הודיעה ב-14 בדצמבר 2010 שקטניה, איטליה תארח את אליפות העולם ה-12 בשחייה (בריכת 25 מטר). ב-4 באפריל 2012 הוחלט להעביר את האליפות לדוחה קטר. לראשונה באליפות זו נוספו 6 משחי שליחים (4x50 מטר חופשי ו-4x50 מטר מעורב), 2 לנשים, 2 לגברים ו-2 מעורבים בשתי שחייניות ובשני שחיינים. ברזיל (ברזיל) זכתה באליפות לאחר שזכתה במרבית מדליות הזהב (7), לפני הונגריה (הונגריה) (6) והולנד (הולנד) (5). ארצות הברית (ארצות הברית) שזכתה ב-3 האליפויות הקודמות במקום הראשון, דורגה רק במקום ה-9, עם שתי מדליות זהב בלבד, שתיהן במשחי שליחים, 9 מדליות כסף (יותר מכל מדינה אחרת) ו-5 מדליות ארד ובסך הכל 16 מדליות (יותר מכל מדינה אחרת). 23 שיאי עולם חדשים נקבעו באליפות זו, מהם 15 לנשים, 7 לגברים ו-1 במשחה שליחים משולב (נשים וגברים). קטינקה הוסו (הונגריה הונגריה) קבעה 4 שיאי עולם חדשים אישיים. (*) שחייניות ששחו בשלב המוקדמות במשחי השליחות וזכו אף הן במדליות. (*) שחיינים ששחו בשלב המוקדמות במשחי השליחים וזכו אף הם במדליות. (*) שחו בשלב המוקדמות וזכו במדליה. אתר האינטרנט הרשמי של אליפות העולם בשחייה 2014
מארינר 5

מארינר 5 הייתה גשושית אמריקאית שנבנתה כחלק מתוכנית מארינר-נוגה 1967 של נאס"א. מארינר 5 ביצעה מדידות על האטמוספירה של נוגה, מדדה את ספקטרום המימן בתחום האולטרא סגול, את תנודות השדה המגנטי סביב הכוכב ולקחה דגימות מרוח השמש. לכתחילה בנו את מארינר 5 בתור גיבוי למארינר 4, אך לאחר ההצלחה של מארינר 4 החליטו שמשימתה של מארינר 5 תהייה לנוגה ולא למאדים. בעקבות שינוי מטרת המשימה החליטו להסיר את המצלמה ולהפוך ולקצץ את הלוחות הסולאריים על מנת לחזק את כושר בידודו של מגן החום. מארינר 5 שוגרה ב-14 ביוני 1967 מ-LC-12 בנמל החלל קייפ קנוורל, וביצעה את היעף על פני נוגה ממרחק של 4,094 ק"מ ב-19 באוקטובר באותה השנה. בעזרת מכשירים רגישים יותר מאלו של מארינר 2 הצליחה מארינר 5 לשפוך אור על טבעו והרכבו של הכוכב הרותח והמעונן ועל התנאים בתווך הבין-כוכבי. הנתונים שהגיעו מהמדידות שביצעה מארינר 5 על האטמוספירה של נוגה עזרו להבין את הסיבות לחום הרב וללחץ הגבוה שנמצאו על פני נוגה באמצעות הגשושית הרוסית, ונרה 4, שנחתה על נוגה זמן קצר לפני משימת מארינר 5. לאחר משימות אלו, הובן שפני השטח של נוגה רותחים ושהאטמוספירה שלה צפופה אפילו יותר ממה ששיערו. פעילותה של מארינר 5 הסתיימה בנובמבר 1967 והיא נמצאת כרגע במסלול הליוצנטרי. תוכנית מארינר תוכנית ונרה פרופיל המשימה של מארינר 5 באתר נאס"א לחקר מערכת השמש. דו"ח סופי לתוכנית מארינר-נוגה 1967
בית הספר ויצמן (הרצליה)

בית ספר ויצמן הוא בית הספר הראשון בעיר הרצליה. בית הספר נוסד ב-18 בדצמבר 1925 בשם "בית הספר העממי". בשנת 1952 נקרא על שם נשיא המדינה הראשון, חיים ויצמן. בשנת 2007 זכה בית הספר בפרס חינוך ארצי בגין שילוב ילדים בעלי צרכים מיוחדים. בית הספר העממי פתח את שעריו בשנת 1925 (תרפ"ו) ברחוב הנדיב פינת סוקולוב, תקופה קצרה לאחר יסוד המושבה. בתחילת פעילותו, לימדו בבית הספר שני מורים, משה יוחחני וזאב מכנס 30 תלמידים ותלמידות. בית הספר העממי היה בן 8 כיתות- א'-ח'. מסיימיו לא יכלו להמשיך בלימודיהם במושבה, בהיעדר בית ספר תיכון. במהלך השנים נעשו ניסיונות לפתוח מוסד כזה, ללא הצלחה. שנים אחדות פעלו כיתות המשך, ט'-י', שצורפו לבית הספר העממי, אך הן לא החזיקו מעמד. תחילה, לא היה לבית הספר מבנה משלו והוא נדד בין דירות שכורות בעיר. ב-1930 החל להיבנות בניין מיוחד עבורו, בין שתי קומות, שלימים נוספה לו קומה שלישית. בערבים שימש בית הספר כבית אולפנא למבוגרים: איכרים, פועלים, סוחרים ותושבים באו להשתתף בשיעורי ערב, לשמוע הרצאות, להאזין למשפט ספרותי ולקיים אסיפות שנתיות. בית הספר לא היה יכול להכיל את כל הכיתות, היה הכרח לשכור חדרים בבתים פרטיים ומקום מיוחד נשכר למסעדת בית הספר. בניין זה עומד במקומו עד ימינו. ב-1946 הונחה אבן הפינה לבניינים חדשים לבית הספר, סמוך ל"גבעת המייסדים" ולמגדל המים הראשון של הרצליה. בקיץ תש"ח 1948, נסתיימה בנייתם של שני טורי בניינים, אחד של שתי קומות, אחד של שלוש קומות והקומה התחתונה נועדה למסעדה. הלימודים החלו במתחם החדש רק לקראת שנת הלימודים תש"ט (1948/49), מאחר שבבית הספר התאכסנו במשך כשישה חודשים ילדי נגבה מחודש מאי ועד ספטמבר, שפונו אליו מקיבוצם המותקף על ידי הצבא המצרי. בשלהי 1952, לאחר פטירת הנשיא הראשון ד"ר חיים ויצמן, הוסב שמו לבית הספר ויצמן. מדי שנה, בי"א באדר, יום נפילת תל חי ונפילת טרומפלדור נערך יום ספורט שבמהלכו התקיימו תחרויות ספורט בענפי ספורט שונים וחולקו תעודות הצטיינות לזוכים. בית הספר בעל מספר הזכיות הרב ביותר בתחרויות ענף הכדוריד בעיר. מגדל המים (בית הספר ויצמן) אתר האינטרנט הרשמי של בית הספר ויצמן אור קשתי, בבית הספר ויצמן בהרצליה "מפגר" זה כבר לא קללה, באתר הארץ, 15 בפברואר 2007
ליפו

ליפוּ (בצרפתית: Lifou, המקומיים קוראים למקום גם Drehu) היא קומונה במחוז איי הנאמנות של קלדוניה החדשה שבאוקיינוס השקט, חלק מקולקטיבים מעבר לים של צרפת. ליפו נמצאת על אי בשם זהה, בתוך ארכיפלג איי הנאמנות. האי ששטחו הוא 1,146 קמ"ר, הוא האטול הגדול בעולם. באי מתגוררים 9,195 תושבים (נכון ל-2019). באמצע המאה ה-19 קבוצות מיסיונרים מזרמים שונים של הנצרות הגיעו אל האי. הדבר פתח מלחמת דת שנמשכה שנים רבות. כתוצאה מכך, הוקם בית ספר ומרבית האוכלוסייה עד לתחילת המאה ה-20 ידעה קרוא וכתוב. התושבים מתפרנסים כיום בעיקר מגידולים חקלאיים ומתיירות, בעיקר מאוסטרליה. מדיה וקבצים בנושא ליפו בוויקישיתוף מידע מוטעה אודות איים, באתר WorldIslandInfo.com. לפי משאל עם 2019 שבוצע על ידי INSEE
ששון בכר משה

הרב ששון בכר משה (ה'תקפ"ה, 1825 - י"ח בניסן ה'תרס"ג, 15 באפריל 1903), המכונה פריסיאדו ("יקר" בשפת הלאדינו), היה רב ומקובל ירושלמי ממוצא בוסני. מנהיג קהילת וישיבת המקובלים בית אל, ומחבר סדרת הספרים שמן ששון, פרשנות על ספריו של רבי חיים ויטאל. נולד באורג'וק שבבוסניה, אז בתחומי האימפריה העות'מאנית, למשפחה שייחסה את עצמה לרבי יוסף קארו מחבר ה"שולחן ערוך". בגיל חמש (ה'תק"ץ, 1830) עלתה משפחתו לארץ ישראל. חמש שנים אחריהם, עלה גם אחיו, אפרים בכר משה שהיה אז בגיל 15, ולימים נעשה ראש ישיבה ודיין בירושלים (נפטר בגיל 62 בי"ד בטבת תרמ"ב, 5 בינואר 1882). בירושלים למד אצל הרב וידאל קואינקה מחשובי "מדרש בית אל" ומראשי ישיבת "חסד אל", מחבר הספר "חוק חיים", ואצל הרב דוד חייט. בשיתוף פעולה עם אחיו הדפיס בירושלים מספר ספרי קבלה של מקובלים שקדמו להם. בשנת ה'תרמ"ב (1882), בגיל 57 התמנה כראש ישיבת המקובלים בית אל, משרה בה החזיק 21 שנים עד לפטירתו בי"ח בניסן תרס"ג, 15 באפריל 1903. במהלך שנים אלו נסע פעמים רבות לעיראק ולהודו כשד"ר. הוא נקבר בבית הקברות בהר הזיתים, בחלקת המגא'רים. בין תלמידיו המקובלים, הרב שלום הדאיה, והרב משה עידאן מתוניסיה. ספריו שמן ששון בארבעה כרכים, כולל י"א חלקים, ובהם פרשנות המקיפה את רוב תורת האר"י: חלק א' (תרכ"ט) – על עץ החיים חלק ב' (תרל"ד-תרל"ה) – מראה עיניים על שער הכללים ומראה עיניים על שער ההקדמות, ליקוטים משער ההקדמות, מראה עיניים על מבוא שערים, ספר מדרש כונן שמים וסוד החשמל מרבי יוסף גיקטיליא, תשובה לעניין השמיטה חלק ג' (תרמ"ה) – שער הכוונות ופתח עיניים חלק ד' – על סידור הרש"ש (תרמ"ט). וכן פירוש על פרי עץ חיים ועל עולת תמיד חלק ה' (תר"ן) – על שער מאמרי רשב"י חלק ו' – על שער מאמרי רז"ל חלק ז' – על שער המצוות חלק ח' (תרנ"ו) – על שער הפסוקים חלק ט' – על ספר הליקוטים חלק י' – על הקדמת רחובות הנהר, אליו נלווה גם ספר דרך חיים למוהרח"ו ז"ל חלק י"א (תרס"ג) – שער הגלגולים עם הגהותיו של הרב (חלק י"ב על שער רוח הקודש חסר) מלבד סדרת ספריו זו, נמצאה חוברת בכתב ידו, ובה העתקות מספרי קבלה עם הערותיו, ו-48 תשובות שלו בענייני קבלה על שאלות המופיעות בשו"ת חכמי המערב. כתב היד נכתב בצעירותו, ועליו נוספו הגהות בשנותיו המאוחרות, אך הוא לא נדפס עד לשנת תשע"ה. חכם ששון בן משה פרסיאדו, באתר החכם היומי שמן ששון הוצאת מדרש ששון, תולדות המחבר (ירושלים: הוצאת מדרש ששון, תשע"ב) משה דוד גאון, יהודי המזרח בארץ ישראל, חלק ב' (עמ' 160) הפיוט שִׁיר אַגִּיד לָאֵל דָּר חֶבְיוֹן, באתר הפיוט והתפילה משה דוד גאון, ששון בכר משה, יהודי המזרח בארץ ישראל, חלק ב, ירושלים תרצ"ח, עמ' 160, באתר היברובוקס ששון בכר משה, באתר "החכם היומי" ששון בן משה (1823-1903), דף שער בספרייה הלאומית
מדרשת טהר

מדרשת טׂהר היא מדרשה תורנית לבנות, הממוקמת ביישוב יד בנימין, כחלק ממוסדות תורת החיים בנשיאות הרב שמואל טל. רב המדרשה הוא הרב אמיתי לוינגר. המדרשה הוקמה בשנת תשנ"ט ביישוב גן אור שבגוש קטיף. ראש המדרשה הראשון היה הרב דוד (דידי) גרשנזון. כשלוש שנים לאחר הקמתה עברה המדרשה לנווה דקלים, ובשנת תשס"ה פונתה ממקומה במסגרת תוכנית ההתנתקות, והועברה ליד בנימין, שם הוקמה מחדש בראשות הרב יובל לנגזם. כשנתיים לאחר מכן נכנס הרב זאביק הראל לראשות המדרשה במקומו של הרב לנגזם. החל משנת התשפ"ג עומד בראשות המדרשה הרב אמיתי לוינגר. הלימודים במדרשה כוללים את התחומים הבאים: הלכה למעשה - בעיקר התמקדות בנושאים יום יומיים כמו הלכות שבת, ברכות, כשרות וכדומה. התבוננות – עשיית חשבון נפש, זיהוי הרצונות והכוחות הפנימיים הייחודיים שישנם לכל בת, ופיתוחם בדרך הייחודית לכל אחת. חלק מהתלמידות ממשיכות ללימודים גבוהים בבית הספר להעצמה אישית והכשרת מטפלים - תורת החיים. אמונה חסידות על גווניה השונים בעלי המוסר פנימיות התורה כתבי הרב קוק תפילה - הבנת משמעותה של התפילה ודרך פעולתה, מקומה בחיי האישה, ועוד. הכנה לבניית בית ולחיי זוגיות וגידול ילדים מעגל השנה במדרשת מלמדים בין היתר הרב שמואל טל, הרבנית יפעת טל, הרב ארל'ה הראל, הרב רועי אביחי והרב ישורון ורנר. בזמנים מעבר לשעות הלימוד ישנו דגש במדרשה על עשיה חברתית, התבוננות, הפצת חומרי יהדות, ערבי הווי וגיבוש. בנות המדרשה נמצאות במדרשה גם בשבתות וכן בחלק מן החגים כחלק מבניינן התורני. המדרשה מקיימת כמה פעמים בשנה ימי עיון לציבור הרחב לרגל תאריכי פטירת צדיקים, מועדים ואירועים נוספים. המדרשה מקיימת תוכנית מיוחדת לחודש אלול, המיועדת לבנות שירות לאומי וסטודנטיות. אתר האינטרנט הרשמי של מדרשת טהר מדרשת טהר, ברשת החברתית פייסבוק אתר מדרשת טהר מדרשת טהר, ברשת החברתית פייסבוק סרטון על המדרשה, סרטון באתר יוטיוב פירותיך מתוקים - כתבה על יום עיון מיוחד במדרשת טהר, באתר ערוץ 7 "אביהן של בנות ישראל" פירותיך מתוקים 2, באתר youtube, ‏24/01/2016
הראבן

האם התכוונתם ל... אליעזר בן נתן (ראב"ן)- מראשוני אשכנז, מחבר הספר "אבן העזר" אלוף הראבן – איש קהילת המודיעין ויזם חברתי; בעלה של שולמית הראבן ואביה של גיל הראבן גיל הראבן – סופרת ישראלית, בתם של אלוף ושולמית הראבן רועי הראבן – מוזיקאי ועיתונאי ישראלי שולמית הראבן – סופרת ישראלית; אשתו של אלוף הראבן ואמה של גיל הראבן הר-אבן
הצונאמי ביפן

האם התכוונתם ל... רעידת האדמה והצונאמי ביפן (1771) – רעידת אדמה תת-ימית שהתרחשה ב-7 באפריל 1771 באיי יאיאמה, אוקינאווה, יפן וגבתה 12,000 הרוגים רעידת האדמה והצונאמי ביפן (1792) – רעידת אדמה תת-ימית שהתרחשה ב-21 במאי 1792 בשימברה, מחוז היגו, יפן וגבתה 15,000 הרוגים במגה צונאמי עם גלים בגובה של יותר מ-100 מטר שפגעו במחוז היגו בצד השני של מפרץ אריאקה ואז חזרו בחזרה והכו את העיר שימברה רעידת האדמה והצונאמי ביפן (1896) – רעידת אדמה תת-ימית במגניטודה 8.5 בסולם מגניטודה לפי מומנט שהתרחשה ב-15 ביוני 1896 בצפון יפן וגבתה 20,000 הרוגים בצונאמי עם גלים בגובה של 39 מטר רעידת האדמה והצונאמי בקאנטו (1923) – רעידת אדמה חזקה שהתרחשה ב-1 בספטמבר 1923 באזור קאנטו והחריבה את טוקיו, יוקוהמה וערים נוספות באזור וגבתה 100,000 הרוגים בצונאמי עם גלים בגובה של 12 מטר רעידת האדמה והצונאמי ביפן (1944) – רעידת אדמה תת-ימית במגניטודה 8.0 בסולם מגניטודה לפי מומנט שהתרחשה ב-7 בדצמבר 1944 כ-20 ק"מ מחצי האי שימה וגבתה 1,223 הרוגים רעידת האדמה והצונאמי ביפן (1946) – רעידת אדמה שהתרחשה ב-21 בדצמבר 1946, לוותה בגלי צונאמי שהכו בחופה המערבי של יפן וגבתה 1,400 הרוגים רעידת האדמה והצונאמי ביפן (1983) – רעידת אדמה במגניטודה 7.7 בסולם מגניטודה לפי מומנט שהתרחשה ב-6 במאי 1983 בים היפני כ-100 קילומטר מזרחית מהעיר נושירו רעידת האדמה והצונאמי ביפן (1993) – רעידת אדמה שהתרחשה ב-12 ביולי 1993 בהוקאידו ואוקושירי שביפן כ-100 קילומטר מזרחית מהעיר נושירו וגבתה 250 הרוגים בצונאמי עם גלים בגובה של 30 מטר רעידת האדמה והצונאמי בסנדאי (2011) – רעידת אדמה שהתרחשה ב-11 במרץ 2011 מול חופי צפון-מזרח האי הונשו, הגדול באיי יפן, סמוך לסנדאי (Sendai) בירת מחוז מיאגי (Miyagi) שבחבל טוהוקו (Tōhoku). עוצמת רעידת האדמה הייתה 9.0 בסולם מגניטודה לפי מומנט. רעידת האדמה גרמה לגלי צונאמי בגובה של כ-10 מטרים שהכו בחופי הונשו וגרמו ל-18,490 הרוגים ונעדרים
אורניים

אורניים (אָרְנִיּים, שם מדעי: Pinaceae) הם משפחת עצים מסדרת המחטיים. לעליהם צורת סרגל או מחט, והם מתפתחים על ענפים קצרים. ענף קצר אינו גדל באורכו, וכעבור שנה או שנתיים הוא מת ונושר עם עליו המחטניים. פרחיהם הזכריים הם בעלי אבקנים. יערות של עצים בני משפחה זו משתרעים על פני שטחים עצומים, בעיקר בחצי הכדור הצפוני. הסוגים החשובים ביותר של אורניים הם אורן, ארז, אשוח, אשוחית ועוד. בישראל צומחים שלושה מינים של אורניים: אורן הצנובר, אורן קפריסאי ואורן ירושלים. תת-משפחת Pinoideae סוג אורן (Pinus) - בו 115 מינים תת-משפחת Piceoideae סוג אשוחית (Picea) - בו 35 מינים תת-משפחת Laricoideae סוג ומין יחיד Cathaya argyrophylla סוג ארזית או לגש (Larix) - בו 14 מינים סוג צוגנית (Pseudotsuga) - בו 5 מינים תת-משפחת Abietoideae סוג ומין יחיד Pseudolarix amabilis סוג אשוח (Abies) - בו 50 מינים סוג ארז (Cedrus) - בו 4 מינים סוג קטליריה (Keteleeria) - בו 3 מינים סוג ומין יחיד Nothotsuga longibracteata סוג צוגה (Tsuga) - בו 9 מינים מדיה וקבצים בנושא אורניים בוויקישיתוף אורניים, באתר ITIS (באנגלית) אורניים, באתר NCBI (באנגלית) אורניים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) אורניים, באתר Tropicos (באנגלית) אורניים, באתר GBIF (באנגלית) אורניים, באתר IPNI (באנגלית) אורניים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אנטוניו טמפסטה

אנטוניו טמפסטה (באיטלקית: Antonio Tempesta;‏ 1555 – 5 באוגוסט 1630) היה צייר ואמן תחריט עץ איטלקי. אנטוניו נולד בפירנצה, איטליה. במהלך לימודיו הוא צייר במגוון סגנונות, והושפע גם מסגנון המנייריזם וה-counter -Maniera. הוא למד באקדמיה ללימודי הציור (ה-Accademia delle Arti del Disegno) ב-1576. תחילה היה תלמידו של סנטי דה-טיטו (Sati di Tito) ולאחר מכן למד אצל הצייר הפלמי Giovanni Stradano. היה חלק מקבוצה גדולה של אמנים שעבדו תחת פיקוחו של ג'ורג'ו וזארי וציירו במשך 10 שנים את ציורי הקיר והתקרה של פאלאצו וקיו בפירנצה. לאחר מכן הוא פנה לרומא, שם חבר לאמנים נוספים מהולנד. יצירותיו ידועות בנושאי לחימה, פרשים וגם ציורים נוף נרחבים. האפיפיור גרגוריוס השלושה עשר הזמין את טמפסטה יחד עם הצייר הפלמי Matthijs Bril לצייר בציורי נוף את "תהלוכה העברת שרידי גרגוריוס מנזיאנזוס" (1572) בלוג'יה הנמצאת בקומה השלישית של ארמון האפיפיור. בין השנים 1578-1583 הוא צייר מספר ציורי פרסקו בVilla Lante הנמצאת בBagnaia, וגם שיתף פעולה בפרסקו המקשטים את וילה ד'אסטה שבטיבולי. כמו כן הוא צייר מספר סצנות קרב עבור בית מדיצ'י. בין השנים 1583-1585 טמפסטה הוזמן על ידי האפיפיור גרגוריוס השלושה עשר לצייר מספר פרסקו בכניסה ולאורך הקירות של כנסיית Santo Stefano Rotondo ברומא, בין הנושאים שצוירו "טבח החפים מפשע" וה-Seven Sorrows of the Virgin, מוטיב שלא היה נפוץ באיטליה באותו זמן, והושפע מהצייר ההולנדי ברנרד ואן אורלי. יצירותיו של טמפסה משופעות בטבע וחיות, צייד וסצנות קרב, נמצאות גם בPalazzo Giustiniani ו-Palazzo Rospigliosi ברומא. טמפסטה ידוע גם בשל ההדפסים הרבים שיצר בשיטות התחריט והתצריב. בין השנים 1589-1627 יצר למעלה מ-1000 הדפסים, שנפוצו ברחבי אירופה. בין יצירותיו: סדרה של 150 הדפסים אודות מטמורפוזות של אובידיוס סדרת של 220 תמונות מתוך התנ"ך, (לדוגמה בסדרה המתארת את בריאת העולם) סדרת 13 הדפסים אודות מעללי הגבורה של הרקולס בשנת 1612 הוא יצר סדרה של החרטים הנקראת "Batavorum cum Romanis Bellum" אשר הושפעה מהצייר ההולנדי אוטו ואן פן, הידוע גם בכינויו Vaenius. הסדרה כוללת 36 תחריטים המראים את הקרבות בין הרומאים ושבטי גרמניה, כמו שהם מסופרים בכתביו של ההיסטוריון הרומאי טקיטוס. ההדפסים מתארים קרבות ואירועים היסטוריים. אחת מיצירותיו הידועות ביותר של טמפסטה היא מפה של רומא. המפה, המורכבת מ-12 לוחות, נפרשת לגודל של 3.5 על 8 רגל. המפה מציינת ומפרטת אתרים עיקרים בעיר, בעודו מפט את הנוף הכפרי מחוץ לחומות העיר, כדי להדגיש את הנוף העירוני. המפה הודפסה במספר גרסאות, גם לאחר מותו, כל פעם מתעדכנת לפי השינויים בעיר. בסוף המאה ה-17 הפסיקו לעדכן ולהשתמש במפה זו, ועברו להדפסים אחרים. מדיה וקבצים בנושא אנטוניו טמפסטה בוויקישיתוף אתר ספיניקס ארט Brief bio of Tempesta from Web Gallery of Art אודות הצגת המפה במוזיאון המטרופוליטן בניו-יורק
איסר נתנזון

איסר נתנזון (כינוי מחתרתי: גדעון; 1916 - 2 במאי 1976) היה מפקד מחלקת האצ"ל ברובע היהודי של ירושלים העתיקה. נתנזון נולד ברומניה, וכתינוק רך התייתם מאביו, שנהרג כחייל במלחמת העולם הראשונה, בחזית המזרחית. בגיל צעיר הצטרף לתנועת הנוער הרוויזיוניסטית בית"ר, ובהגיעו לגיל 20, הצטרף לתנועת ההעפלה אף על פי, כמלווה ספינות מעפילים, העמוסות בעולים, בדרכם לארץ ישראל. בשנת 1939 החליט בעצמו לעלות לישראל, התיישב בראש פינה, ושם הצטרף לאם פלוגות בית"ר ולאצ"ל. בעקבות הכרזת המוסדות הלאומיים על צו גיוס של רווקים מגיל 20 עד 30, לצבא הבריטי, התנדב נתנזון בשנת 1941 לצבא הבריטי, ושירת במצרים ובאיטליה. עם סיום המלחמה, לא חזר נתנזון ארצה, אלא נשאר בפירנצה והחל ללמוד לימודי פיזיקה באוניברסיטה המקומית. לאחר זמן, גברו געגועיו לישראל, ואיסר חזר והתיישב בירושלים, את לימודי הפיזיקה המשיך באוניברסיטה העברית. בכל תקופת לימודיו, נשאר נתנזון חבר בארגון האצ"ל, והתקדם בדרגות הפיקוד, הוא קיבל את הכינוי המחתרתי "גדעון". בינואר 1948 הועבר לעיר העתיקה, ומונה למפקד הארגון ברובע היהודי, כדי להערים על המשטרה הבריטית שמנעה כניסת יהודים לעיר העתיקה, שילם איש הלח"י, ראובן גרינברג, 20 לירות לשוטרים איריים, ואלו הבריחו את נתנזון לרובע בתוך משוריין משטרתי. במקום היו באותה עת כ-30 אנשי אצ"ל, אליהם הצטרפו אנשים מתושבי הרובע, וביחד 47 איש ואישה התפרסו על פני 6 עמדות, בגוש בתי ניסן ב"ק. עם היכנסו לתפקיד הנהיג "גדעון" שהיה בעל ניסיון צבאי, מספר שינויים משמעותיים. הוא חייב את הלוחמים לעבור אימונים אינטנסיביים, הבנות שותפו באימונים ובלחימה במידה שווה עם הבנים, כולל שמירה בעמדות, הקשר עם אנשי ההגנה השתפר, והוגבר שיתוף הפעולה בין הארגונים ברובע. גדעון גם יזם את הקמתו של מפעל לייצור רימוני יד מקופסאות שימורים ונס קפה, ריקות. במפעל עבדו הלוחמות בשיתוף עם קבוצת מורים, וילדים עברו מבית לבית ואספו את חומרי הגלם לייצור. רימונים אלו סייעו בעמידה בקרב, מנעו הסתערויות המונים, וגרמו לפגיעות קשות באויב. ב-28 במאי נותרו מבין מאה וחמישים הלוחמים שהיו בתחילת הקרבות, ו-84 אנשי התגבורת, רק 43 גברים שאינם פצועים. מטה ההגנה אישר לרבני הרובע, הרב בן ציון מרדכי חזן והרב זאב מינצברג, לצאת עם דגל לבן אל מפקד הלגיון עבדאללה א-תל, כדי לסכם עמו על הפוגה, לשם פינוי ההרוגים והפצועים. מפקד הרובע, משה רוסנק, כינס ישיבה משותפת של המטה ונציגי התושבים, ובה נתקבלה פה אחד ההחלטה להיכנע, בהימנעותו של איסר נתנזון, מפקד מחלקת האצ"ל. תנאי הכניעה עליהם חתמו א-תל ורוסנק היו כדלקמן: מסירת הנשק שבידי הלוחמים. כל הגברים הבריאים יילקחו בשבי. הפצועים יילקחו בשבי, או ישוחררו, בהתאם לחומרת פציעתם השאר יישלחו לעיר החדשה באמצעות הצלב האדום. נתנזון שנפצע בקרבות בידו באופן קשה, אולם חזר לעמדה לאחר שנותח, לא ניצל את זכאותו, על פי הסכם הכניעה, לעבור למערב העיר, והלך עם פיקודיו לשבי בירדן. לאחר שובו מן השבי חזר נתנזון ללימודי הפיזיקה, ועסק במחקר יישומי באוניברסיטה העברית בירושלים, הוא נישא לחיה מלכה לבית גרינברג, שהייתה מלוחמות הרובע, וחברת האצ"ל גם היא, אותה הכיר כאשר פיקד על מחלקת האצ"ל ברובע. בב' באייר ה'תשל"ו הלך נתנזון לעולמו בירושלים, ונטמן בבית העלמין בהר הזיתים. עיריית ירושלים קראה רחוב על שמו, בשכונת פסגת זאב שבעיר. אריה נאור, לנו היה זה תשעה באב בזעיר-אנפין, חרות, 25 במאי 1962, המשך איסר נתנזון, ב"אנציקלופדיה יהודית" באתר "דעת"
שמעון זאב לוין

שמעון זאב לוין (11 במרץ 1885 – 30 בדצמבר 1980) היה ממיסדי המושבה הרצליה (כיום העיר הרצליה) וראש המועצה השני שלה. שמעון זאב לוין נולד ב-1885 בעיר פיסוצ'נה שעל גדות נהר הניימן שברוסיה. בנעוריו עברה משפחתו ליקטורינוסלב שהייתה מרכז יהודי, תרבותי וציוני ובה שמע נאומים של אוסישקין ושמריהו לוין שחיו בה. ב-1903, לאחר הפוגרום בקישינב, נסע לוין, לבדו, לארצות הברית שם עבד במשך שנה כפועל רכבת. לאחר מכן עבר לצ'יטונגה שבמדינת טנסי שם פגש את אנני (בתיה), אחותו של שמואל שוידלסון (ילידת 1899) ונישאה לה ב-1911. לוין הצליח בעבודתו ולבסוף קנה את המפעל שבו עבד - מפעל לשיפוץ מכוניות ישנות. בביתם של לוין ואשתו התגוררו גם גיסו חמותו וילדיו ובית זה היה המרכז הציוני בעיר. ב-1922 החליט לוין לעלות לישראל כשבמסיבת הפרידה שלו אמר את הנאום הקצר ביותר של הציונות ובו אמר "ארץ ישראל קוראת- אני הולך". הגיע לתל אביב ופתח מפעל לסיגריות בשם "עשנה". כעבור שנה חזר לוין לצ'טונגה בשביל "לחסל" את נכסיו ומהכסף שקיבל קנה נחלאות בארץ ישראל דרך קהילת ציון. לאחר מכן תר את מדינות דרום ארצות הברית כדי למצוא קונים לנחלות שרכש. ב-1924 עלו שבעת מייסדי הרצליה, ולוין ביניהם, ליישוב והקימו את הצריף הראשון בה. כעבור חודשים אחדים הביא לוין הביא את משפחתו למושבה. כאשר קמה המועצה המקומית הראשונה ביקש מושל המחוז הבריטי מלוין לעמוד בראשה. זה סירב ואמר שיהיה מוכן להפוך לראש המועצה המקומית רק אם יבחר וכך היה. ב-1938 נבחר להיות ראש המועצה המקומית ובשנת 1942 נבחר שוב. בשנות קיומה הראשונות של מדינת ישראל שמעון זאב לוין נענה לבקשת יושב ראש המועצה המקומית להקים אזור תעשייה בהרצליה - אזור שסיפק עבודה לרבים מאנשי הרצליה בתקופת המעברות. בנוסף לכך נבחר להיות אזרח הכבוד של הרצליה על ידי המועצה המקומית. ב-1960 פרש לגמלאות אנני, רעייתו, תמיד תמכה בו ובאמונה הציונית. אנני הייתה אישה משכילה, נעימת הלכות ואוהבת הבריות. אנני נשאה לשמעון בגיל 18 וחיה עמו באהבה ובהדדיות למשך 65 שנים. דבקותה של אנני באמונה הציונית הייתה חזקה מאוד לכן סירבה לנסוע לארצות הברית לביקור ואמרה "מי שרוצה לראותנו אקבלו בזרועות פתוחות בביתי בארץ ישראל". לזוג נולדו שני בנים: אברהם חיים – (1914–1989) היה מדען במכון ויצמן. יוסף נבו – (1919–2001) היה ראש העיר של הרצליה בשנים 1969–1983. אשתו של שמעון זאב לוין, אנני, נפטרה ב-1976 ושמעון נפטר ב-1980. שניהם נקברו בהרצליה. בהרצליה רחוב על שמו - רחוב לוין. מורשת העיר הרצליה - ממושבה לעיר אזרח הכבוד הראשון בהרצליה חוגג 95 להולדתו, דבר, 7 במרץ 1980 לוי יצחק הירושלמי, מעשה אבות סימן לבנים בהרצליה, מעריב, 6 ביולי 1973, המשך יש סיכוי לשגיאה שם זה ניתן למפעל על ידי אחד העם שהיה קונה קבוע המידע נלקח מארכיון בית ראשונים מיסד הרצליה יצא לגימלה, מעריב, 31 באוגוסט 1960 ערב התייחדות עם זכר שמעון זאב לוין במלאת 30 למותו, דבר, 2 בפברואר 1981
שחלוף כפול

שחלוף כפול הוא סוג של שחלוף מגנטי שעלול להתעורר בין יונים בדרגות חמצון שונות. תאוריה זו, שהוצעה לראשונה על ידי קלרנס זנר, חוזה את הקלות שבה אלקטרונים ניתנים לשחלוף בין שני מינים ויש לה השלכות חשובות על קביעת צורת המגנטיות של חומרים: פרומגנטיות, אנטי-פרומגנטיות, או אף לא אחת מהן. לדוגמה, באינטראקציית 180 המעלות של Mn-O-Mn שבה אורביטלי "eg" במנגן עושים אינטראקציה ישירה עם אורביטלי "2p" בחמצן, ולאחד מהיונים במנגן יש יותר אלקטרונים מלשני. במצב היסוד, הספינים בכל יון Mn מיושרים לפי כללי הונד: אם יון החמצן (O) תורם אלקטרונים בעלי ספין חיובי (ספין "מעלה") ליון של 4+Mn, אז האורביטל החסר שלו יכול להתמלא על ידי אלקטרון מיון של 3+Mn. בסופו של התהליך, אלקטרון עובר בין יוני המתכת השכנים, תוך שמירה על קיטוב הספין. שחלוף כפול חוזה כי תנועת אלקטרון זה ממין אחד למשנהו קלה יותר אם האלקטרונים לא משנים את כיוון הספין כדי להתאים לכללי הונד כאשר הם מגיעים למין המקבל. היכולת לקפוץ (איטירנטיות) מפחיתה את האנרגיה הקינטית. מכאן שהחיסכון באנרגיה הכוללת יכול להוביל ליישור פרומגנטי של יונים סמוכים. מודל זה דומה באופן שטחי לשחלוף על. עם זאת, בשחלוף על, יישור פרומגנטי או אנטי-פרומגנטי מתרחש בין שני אטומים עם אותה הערכיות (מספר האלקטרונים); ואילו בשחלוף כפול, האינטראקציה מתרחשת רק כאשר לאטום אחד יש אלקטרון נוסף בהשוואה לאחר. Exchange Mechanisms Clarence Zener, Interaction between the d-Shells in the Transition Metals. II. Ferromagnetic Compounds of Manganese with Perovskite Structure, .Phys. Rev 82, 1951, עמ' 403 P. -G. de Gennes, Effects of Double Exchange in Magnetic Crystals, .Phys. Rev. 118, 1960, עמ' 141