ברסלאו (סיירת, 1911)

"ברסלאו" (בגרמנית: SMS Breslau) הייתה סיירת קלה מסדרת מגדבורג של הצי הקיסרי הגרמני, שנבנתה בתחילת שנות ה-1910 ונקראה על שם העיר ברסלאו בשלזיה התחתית. לאחר כניסתה לשירות, ברסלאו וסיירת המערכה גבן שובצו בפלגת הים התיכון בתגובה למלחמות הבלקן. לאחר שהתחמקה מספינות מלחמה בריטיות בים התיכון כדי להגיע לקונסטנטינופול, ברסלאו וגבן הועברו לאימפריה העות'מאנית באוגוסט 1914, כדי לפתות את העות'מאנים להצטרף למעצמות המרכז במלחמת העולם הראשונה. שתי האוניות, יחד עם כמה כלי שיט עות'מאניים נוספים, פשטו על נמלים רוסיים באוקטובר 1914, מה שגרם להכרזת מלחמה רוסית. האוניות קיבלו את השמות מידילי ויעבוז סולטאן סלים, בהתאמה, וראתה שירות נרחב עם הצי העות'מאני, בעיקר בים השחור מול צי הים השחור הרוסי. מידילי הייתה פעילה בהנחת שדות מוקשים מול החוף הרוסי, הפגזת נמלים ומתקנים רוסיים, ובגלל מחסור בספינות סוחר עות'מאניות, הובלת חיילים ואספקה לנמלי הים השחור שסיפקו כוחות עות'מאניים שנלחמו במערכת הקווקז. היא נפגעה קלות מספר פעמים על ידי ספינות רוסיות, אך הנזק החמור ביותר נגרם על ידי מוקש ב-1915, שהרחיק אותה משירות למשך חצי שנה. האונייה הוטבעה על ידי מוקשים בינואר 1918 במהלך קרב אימברוס, עם אובדן הרוב המכריע של הצוות שלה. ברסלאו הייתה באורך כולל של 138.7 רגל (455 רגל), רוחב של 13.5 מטר (44 רגל) ושוקע של 4.4 מטר (14 רגל) מקדימה. הדחק האונייה היה 4,564 טון (4,492 טון ארוך) בתפוסה סטנדרטית ועד 5,281 טונות (5,198 טונות ארוכות) במעמס מלא. מערכת ההנעה שלה כללה שני סטים של טורבינות קיטור של AEG-וולקן שהניעו ארבעה מדחפים בקוטר 2.47 מטר (8 רגל 1 אינץ'). הם תוכננו להספק של 25,000 כוחות סוס (19,000 קילוואט), אך הגיעו ל-33,482 כוחות סוס (24,968 קילוואט) בשירות. אלה הופעלו על ידי שישה עשר דוודי צינור מים על בסיס פחם מסוג מארין, למרות שהם שונו מאוחר יותר לשימוש במזוט שרוסס על הפחם כדי להגביר את קצב השריפה שלו. אלו העניקו לספינה מהירות מרבית של 27.5 קשרים (50.9 קמ"ש). ברסלאו נשאה 1,200 טון של פחם, ועוד 106 טון של נפט שהעניקו לה טווח של כ-5,820 מיילים ימיים (10,780 ק"מ) במהירות של 12 קשרים (22 קמ"ש). היה לה צוות של 18 קצינים ו-336 מלחים. האונייה הייתה חמושה בסוללה ראשית של 12 תותחי 10.5 ס"מ (4.1 אינץ') SK L/45 במעמדים בודדים. שניים הוצבו זה לצד זה קדימה על המצודה, שמונה מוקמו באמצע הספינה, ארבעה משני הצדדים, ושניים זה לצד זה מאחור. התותחים היו בעלי הגבהה מקסימלית של 30 מעלות, מה שאפשר להם לירות במטרות עד 12,700 מטרים (13,900 יארד). סופקו להם 1,800 פגזים של תחמושת, 150 פגזים לכל תותח. היא הייתה מצוידת גם בזוג צינורות טורפדו 50 סנטימטרים (19.7 אינץ') עם חמישה טורפדות; הצינורות היו שקועים בגוף האונייה בצד הרוחב. היא גם יכלה לשאת 120 מוקשים. האונייה הייתה מוגנת על ידי חגורת שריון בקו המים בעובי 60 מילימטרים (2.4 אינץ') באמצע האונייה. במגדל הניווט היו דפנות בעובי 100 מילימטרים (3.9 אינץ'), והסיפון היה מכוסה עם לוח שריון בעובי עד 60 מ"מ. ברסלאו הוזמנה תחת שם החוזה "ארזאץ פאלקה" והונחה במספנת AG Vulcan בשטטין בשנת 1910. בטקס ההשקה שלה ב-16 במאי 1911, היא הוטבלה על ידי ראש עיריית ברסלאו, על שמה נקראה האונייה. לאחר השקתה, החלו עבודות ההתאמה ונמשכו עד אמצע 1912. היא נכנסה לשירות בצי הים הפתוח ב-20 באוגוסט 1912. לאחר כניסתה לשירות, ברסלאו שובצה בפלגת הים התיכון יחד עם סיירת המערכה גבן בפיקודו של קונטר-אדמירל וילהלם סושון. הצי הגרמני החליט שהוא זקוק לנוכחות ימית קבועה בים התיכון לאחר מלחמות הבלקן שהחלו ב-1912 קרל דניץ, גרוס-אדמירל לעתיד במהלך מלחמת העולם השנייה, שירת על סיפון ברסלאו מ-1912 עד 1916. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ברסלאו וגבן היו אמורים לאסור קרב על אוניות תובלה צרפתיות המעבירות חיילים מאלג'יריה לצרפת. ב-3 באוגוסט 1914, שתי האוניות של סושון יצאו להפליג מול אלג'יריה; קצת אחרי 06:00, ברסלאו הפגיזה את נמל העלייה של בון בזמן שגבן תקפה את פיליפוויל. אולם ההתקפות גרמו נזק מינימלי, וסושון ניתק מגע במהירות וחזר למסינה כדי לחדש את מלאי הפחם שלו. למרות שהבריטים עדיין לא היו במלחמה עם גרמניה, שתי סיירות המערכה הבריטיות אינדומיטבל ואינדפטגיבל עקבו אחר האוניות הגרמניות כשהן היו בדרכן למסינה. לאחר חידוש חלקי של הפחם של גבן ב-5 באוגוסט, סושון קבע לפגוש קולייר בים האגאי. גבן וברסלאו עזבו את הנמל למחרת בבוקר לכיוון קונסטנטינופול, נרדפות על ידיצי הים התיכון הבריטי. באותו ערב, שייטת הסיירות הראשונה, בפיקודו של אדמירל משנה ארנסט טרוברידג', יירטה את הגרמנים; ברסלאו החליפה אש לזמן קצר עם הסיירת הקלה גלוסטר לפני שטרוברידג' ביטל את המתקפה, מחשש מהתותחים בקוטר 28 סנטימטרים (11 אינץ') של גבן. ב-8 באוגוסט, גבן וברסלאו פגשו את הקולייר ליד האי דונוסה ליד נקסוס, וכעבור יומיים הם נכנסו לדרדנלים. כדי לעקוף את דרישות הנייטרליות, העבירה גרמניה את שתי האוניות לצי העות'מאני ב-16 באוגוסט, אם כי המכירה כביכול הייתה פשוט תחבולה. ב-23 בספטמבר קיבל סושון הצעה לפקד על הצי העות'מאני. השם של ברסלאו שונה למידילי בעוד השם של גבן שונה לסולטאן יעבוז סלים; הצוותים הגרמנים שלהם נשארו עם האוניות ולבשו מדים עות'מאניים ותרבושים. הבריטים לא קיבלו את מכירת האוניות לאימפריה העות'מאנית והציבו כוח חוסם מחוץ לדרדנלים עם פקודות לתקוף את האוניות אם יופיעו, ללא קשר לדגל שהניפו. בערב 27 באוקטובר 1914, מידילי ושאר הצי העות'מאני עזב את הבוספורוס ונכנסו לים השחור, כביכול כדי לנהל תמרונים. במקום זאת, הצי התפצל לארבע קבוצות כדי לתקוף בסיסים רוסיים בצד השני של הים השחור; על מידילי ועל סיירת נוספת הוטלה המשימה למקש את מצר קרץ' ולאחר מכן לתקוף את נמל נובורוסיסק. מידילי הניחה שישים מוקשים במצר, שלימים הטביעו שתי ספינות סוחר רוסיות, ולאחר מכן הצטרפה לאונייה השנייה בהפגזת נובורוסיסק. הם הציתו את מכלי הנפט של הנמל, גרמו נזק לשבע ספינות סוחר והטביעו את ניקולאי של 1,085 טונות רישום ברוטו (GRT). למרות שהנזק שנגרם לרוסים היה קל יחסית, הוא אילץ את הרוסים להכריז מלחמה על האימפריה העות'מאנית, והביא את המדינה למלחמה בצד גרמניה. בתחילת נובמבר 1914, בעוד מידילי פעלה במזרח הים השחור וכיסתה הובלות עות'מאניות, היא נותקה כדי להפגיז את נמל פוטי הרוסי כנקמה על התקפות רוסיות על הספנות הטורקית. ב-17 בנובמבר היא התייצבה עם סולטאן יעבוז סלים, בפיקודו של סושון, בניסיון ליירט את צי הים השחור כשחזר מהפצצת טרביזונד. מידילי גילתה את האוניות הרוסיות ליד כף סאריץ', הקצה הדרומי של חצי האי קרים בראות גרועה לטווח קצר. בקרב שהתפתח, סושון הורה על מידילי לתפוס עמדה בטוחה יותר מאחורי יעבוז, אבל היא ספגה אש מהדרנדנוטים טרי סוויאטיטליה ורוסטיסלאב ללא השפעה לפני שסושון הורה לספינות הטורקיות לנתק מגע זמן קצר לאחר מכן. הסיירת בילתה את שארית החודש בליווי אוניות תובלה לטרבזונד. ב-5 בדצמבר היא ליוותה פלוגת פשיטה קטנה לאקרמן, בסרביה, שנועדה לתקוף מתקני רכבת. בהפלגה חזרה, מידילי הפגיזה את סבסטופול, וגרמה לנזק לכמה שולות מוקשים שעגנו. חודש לאחר מכן, ב-23 בדצמבר, מידילי יצאה לפעולה עם יעבוז סולטאן סלים ליד סינופ, ובחושך למחרת בבוקר היא נתקלה באוניית התובלה הרוסי אולג, שנועדה להטבעה כאוניית חסימה בזונגולדאק. מידילי הטביעה במהירות אולג אך נאלצה להסתובב לאחר שהבחינה ברוסטיסלאב. לאחר מכן היא נתקלה באוניית חסימה אחרת, אתוס, ואילצה את הצוות שלה להטביע את הספינה. לאחר מכן היא נכנסה לקרב לזמן קצר עם משחתות רוסיות לפני שהקדימה את הצי הרוסי כדי לעקוב אחר התקדמותן. תותחי חוף עות'מאניים אילצו את ספינות החסימה הנותרות להיות מוטבעות במים עמוקים. מידילי ערכה סדרה של גיחות נגד הרוסים בתחילת 1915, כולל מבצע בשיתוף עם הסיירת חמידיה בינואר, במהלכו הם נתקלו בשוגג עם צי הים השחור. מידילי קלעה פגיעה בצריח הסוללה הראשי של אוניית המערכה אבסטפי לפני שהאוניות העות'מאניות נסוגו. ב-3 באפריל, הצי העות'מאני התייצב כדי לתקוף אוניות תובלה רוסיות מול אודסה. מידילי ויעבוז סולטאן סלים סיפקו את כוח החיפוי למתקפה, שנכשלה לאחר שהסיירת מג'ידי פגעה במוקש וטבעה מול אודסה. הצי הרוסי ניסה ליירט את הכוח הטורקי, אך מידילי ויעבוז סולטאן סלים הצליחו להימלט ללא פגע. שתי האוניות, אליהן הצטרפה חמידייה, ערכו סריקה לתקוף אוניות תובלה רוסיות ב-6 במאי, אך לא מצאו מטרות. מאוחר יותר באותו החודש, יחידות נחתים ממידילי ויעבוז סולטאן סלים נחתו כדי לסייע בהגנה מפני נחיתות בעלות הברית בגליפולי. בליל 10/11 ביוני, מידילי נתקלה במשחתות הרוסיות דרזקי וגנבני מול זונגולדאק. בקרב אש קצר, הסיירת פגעה בגנבני עם פגיעה בתא המנוע הימני שלה ששבר את קו הקיטור הראשי למנועים, אך נאלצה להסתובב לאחר שגנבני ירתה לעברה חמש טורפדות. מידילי נפגעה מירי שבע פעמים בעצמה עם נזק קל בלבד וגנבני נגררה חזרה לסבסטופול למחרת על ידי דרזקי. מידילי פגעה במוקש ב-18 ביולי כשהפליגה מקונסטנטינופול כדי ללוות ספינת סוחר דרך שדות המוקשים המגינים על הבירה. הפיצוץ מתחת לחדר דוודים מס' 4 הרג שמונה אנשי צוות והיא הוצפה בלמעלה מ-600 טונות מים. האונייה הגיעה לנמל באיסטיניה ובדיקה העלתה כי היא לא נפגעה קשות. עם זאת, בשל מחסור בכוח אדם מיומן ובחומרים, תיקוני האונייה ארכו זמן רב למדי. האונייה לא חזרה לשירות עד פברואר 1916, וניצלה את ההזדמנות להחליף שניים מתותחי ה-10.5 ס"מ שלה בתותחי 15 ס"מ. ב-27 בפברואר היא שימשה להובלה מהירה של 71 קצינים ואנשי פלוגת מקלעים ומלאי משמעותי של אספקה ותחמושת לטרביזונד, שהייתה אז בלחץ כבד מצד הצבא הרוסי. כשהייתה בדרכה בליל 28 בפברואר, היא נתקלה במשחתות הרוסיות פונזיטלני ובספוקויני. מידילי התחמקה מהרוסים והגיעה לטרביזונד. ב-2 במרץ, היא ניסתה לתקוף זוג משחתות מצפון לזונגולדאק, אך היא לא הצליחה לתפוס אותן. לאחר מכן חזרה האונייה לבוספורוס. ב-11 במרץ, מידילי ערכה גיחה נוספת, כשהפעם נשאה 211 חיילים ו-12 חביות של דלק ושמן סיכה, שהונחתו בהצלחה ב-13. לאחר מכן היא עצרה בסמסון, שם היא אספה 30 טונה מטרית (30 טונות ארוכות; 33 טון קצר) קמח, טון תירס ו-30 טונות של פחם, לפני החזרה לבוספורוס. מבצע אספקה שלישי התרחש ב-3 באפריל, כאשר האונייה הביאה 107 איש, 5,000 רובים, ו-794 ארגזי תחמושת לטרביזונד. לאחר ביצוע המסירה, האונייה פגשה את הצוללת U-33 והמשיכה לתקוף את הכוחות הרוסיים. מידילי הפגיזה עמדות רוסיות במפרץ סורמנה, שם הציתה את שולת המוקשים T.233, שהושמדה לאחר מכן על ידי תותח הסיפון של U-33. מידילי לאחר מכן פנתה צפונה והטביעה ספינת מפרש רוסית מול Tuapse לפני שנפגשה עם אוניית המערכה דרדנוט החזקה אימפרטריצה יקטרינה וליקאיה. מידילי נמלטה במהירות גבוהה לאחר שנורתה מספר פעמים, אם כי לא נגרם לה נזק. בתחילת מאי, הסיירת הניחה שני שדות מוקשים, כל אחד של 60 מוקשים. הראשון שבהם הונח בתעלת קיליה של נהר הדנובה והשני מול כף טרחנקוט שבחצי האי קרים. בסיור השני היא הפגיזה את יבפטוריה לאחר שהניחה את המוקשים שלה. מידילי העבירה חיילים נוספים לסינופה ולסמסון ב-30 במאי, וחזר עם תבואה וטבק כמטען סיפון. ביולי, מידילי ויעבוז סולטאן סלים יצאו לפעולה כדי לתמוך במתקפת הנגד העות'מאנית בטרבזונד, ששברה את הקווים הרוסיים והתקדמה כ-20 ק"מ (12 מייל). מידילי הטביעה זוג ספינות רוסיות ליד סוצ'י ב-4 ביולי והשמידה עוד אחת שטורפדה ביום הקודם. לאחר מכן היא הצטרפה שוב ליעבוז סולטאן סלים לחזרה לבוספורוס, במהלכה התחמקו שתי האוניות מכוחות רוסים חזקים שניסו ליירט אותן. מאוחר יותר באותו החודש, ב-21 ביולי, מידילי ניסתה להניח שדה מוקשים מול נובורוסיסק, אך יירוט אלחוטי רוסי אפשר לאימפטריצה מריה ולכמה משחתות לצאת מהנמל ולנסות לנתק את מדילי מהבוספורוס. שתי האוניות נתקלו זו בזו בשעה 13:05, ומידילי פנתה במהירות דרומה. תותח הירכתיים 15 ס"מ שלה הרחיק את המשחתות הרוסיות, אבל האונייה יצאה לאט לאט מטווח התותחים הכבדים של אימפרטריצה מריה. כמה החטאות המטירו רסיסי פגזים על הסיפון ופצעו כמה אנשי צוות. שימוש רב במסכי עשן וגשם שוטף אפשרו למידילי לנתק מגע עם רודפיה הרוסים, והיא הגיעה לבוספורוס מוקדם בבוקר שלמחרת. עד סוף 1916, מחסור חמור בפחם מנע ממידילי ויעבוז סולטאן סלים לבצע פעולות התקפיות. במאי 1917, מידילי הניחה שדה מוקשים בשפך הדנובה; כשהייתה שם, היא הרסה את התחנה האלחוטית באי הנחשים ולכדה 11 שבויים. שדה המוקשים שהניחה מאוחר יותר הטביעה את המשחתת לייטנאנט זאצארני ב-30 ביוני. בעוד מידילי הייתה בים, כוח רוסי כולל אימרטריצה יקטרינה וליקאיה, שעד אז שונה שמה סבובודנאיה רוסיה, פשטה על הבוספורוס. בעת חזרתה לנמל, מידילי זוהתה על ידי הצי הרוסי, שניסה לנתק אותה מביטחונו של הבוספורוס. מידילי דהרה לעבר הנמל, בעוד מטחים מסבובודנאיה רוסיה נפלו סביבה. המשחתת גנבני צמצמה טווח להתקפה, אבל מטח מתותחי ה-15 ס"מ של מידילי הבריח אותה. הסיירת הצליחה להגיע לנמל ללא נזק; זה היה הקרב הימי האחרון במלחמה בין ספינות המלחמה הגרמניות לשעבר לבין הצי הרוסי. ב-1 בנובמבר, מידילי עזבה את הבוספורוס כדי לבצע סריקה אחר ספינות מלחמה רוסיות. הרוסים צפו ביציאה וניסו לתקוף את הסיירת עם סבובודנאיה רוסיה ואוניית המערכה החדשה ווליה, אך מרד על סיפון סבובודנאיה רוסיה מנע מהכוח ליירט את מידילי לפני שהיא חמקה חזרה לנמל באותו לילה. ב-20 בינואר 1918, עזבו יעבוז ומידילי את הדרדנלים תחת פיקודו של ויצה-אדמירל הוברט פון רבויר-פאשוויץ, שהחליף את סושון בספטמבר הקודם. כוונתו של רבויר-פאשוויץ הייתה למשוך את כוחות הצי של בעלות הברית הרחק מארץ ישראל לתמיכה בכוחות הטורקים שם. מחוץ למיצרים, במהלך מה שנודע כקרב אימברוס, הפתיעה יעבוז והטביע את המוניטורים Raglan ו-M28 שעגנו שם ולא נתמכו על ידי הפרה-דרדנוטים שהיו אמורות לשמור עליהם. לאחר מכן החליט רבויר-פאשוויץ להמשיך לנמל מודרוס; שם אוניית המערכה הבריטית הפרה-דרדנוט אגממנון הפליגה כדי לתקוף את האוניות הטורקיות. בדרך למודרוס מידילי פגעה בסך הכל בחמישה מוקשים וטבעה; יעבוז פגעה גם בשלושה מוקשים ונאלצה לעלות על החוף כדי להימנע מטביעה. 330 מאנשי הצוות של מידילי נהרגו, 162 ניצולים חולצו על ידי משחתות בריטיות. לדברי הילדברנד, רוהר ושטיינמץ, רק 133 אנשי צוות חולצו מהאונייה. מדיה וקבצים בנושא ברסלאו בוויקישיתוף