מלחמת האזרחים בליטא (1432–1438)

מלחמת האזרחים בליטא בשנים 1432–1438 הייתה מלחמת ירושה על כס המלכות של הדוכסות הגדולה של ליטא, לאחר שוויטאוטאס הגדול מת ב-1430 מבלי להשאיר יורש. במלחמה נלחמו מצד אחד שוויטריגאילה, שהיה בעל ברית עם האבירים הטווטונים, ומצד שני זיגמונט קסטוטאיטיס, בגיבוי ממלכת פולין. המלחמה איימה לנתק את האיחוד של Krewo, האיחוד האישי בין פולין וליטא. הברית של שוויטריגאילה עם המאסטר הגדול של המסדר הטבטוני, פאול פון רוסדורף, פתחה את המלחמה הפולנית-טווטונית (1431–1435) אך לא הצליחה להבטיח את הניצחון לשוויטריגאילה. כאשר זיגמונט תפס את השלטון בליטא על ידי הפיכה ב-1432, התפצלה ליטא לשני מחנות מנוגדים, והחלו שלוש שנים של פעולות איבה הרסניות. כדי למנוע מהאבירים להמשיך את תמיכתם בשוויטריגילה, פולין תמכה בפלישה ההוסיטית לפרוסיה ב-1433. המלחמה הסתיימה בתבוסה מכרעת עבור שוויטריגילה ובעלי בריתו, הסניף הליבוני של האבירים הטווטונים, בקרב וילקומייז' בספטמבר 1435. שוויטריגאילה נכנע בסופו של דבר ב-1437; Sigismund Kęstutaitis שלט בליטא רק שמונה שנים לפני שנרצח ב-1440. הדוכסות הגדולה של ליטא וממלכת פולין יצרו כמה איגודים רופפים בעשורים שקדמו לסכסוך, כולל איחוד קרובו משנת 1385, הסכם אוסטרוב מ-1392 ואיחוד הורודלו משנת 1413. שתי המדינות איחדו כוחות בהצלחה נגד אויב משותף, האבירים הטווטונים, בקרב גרונוולד ב-1410. תבוסתם של האבירים בקרב הביאה להחלשתם אך לא מיגרה לחלוטין את כוחם הצבאי והם המשיכו לעסוק בסכסוכים פחותים. המתיחות הפנימית בתוך המדינה המאוחדת באופן טנטטיבי נמשכה לאחר הקרב. בעוד שיוגאילה וויטאוטאס המירו את דתם לקתולית, האליטה האורתודוקסית המזרחית, יחד עם כמה אילי ליטאים, התנגדו לאיחוד הדוק יותר עם פולין. ב-27 באוקטובר 1430 נפטר ויטאוטאס הגדול, הדוכס הגדול של ליטא, לפתע מבלי להשאיר יורש או צוואה. הכתרתו למלך ליטא נקבעה לספטמבר 1430, אך הפולנים מנעו מהכתר להגיע לליטא. בתו היחידה של ויטאוטס, סופיה מליטא, נישאה לווסילי הראשון ממוסקבה וילדה לו רק בן אחד בחיים, וסילי השני. הוא היה אורתודוקסי ולא יכול היה להנהיג את הדוכסות הגדולה הקתולית שהתנצרה לאחרונה. דבקותם באמונה האורתודוקסית מנעה גם מגדימינים רבים אחרים להפוך לטוענים לכס המלכות. היו שני מועמדים קתולים מתאימים ביותר: אחיו ויורשו החוקי של ויטאוטס, Sigismund Kęstutaitis, ובן דודו שוויטריגאילה. האצילים הליטאים בחרו באופן חד צדדי בשוויטריגילה לדוכס הגדול החדש. זה הפר את תנאי האיחוד של הורודלו משנת 1413, שבו התחייבו הליטאים לא לבחור דוכס גדול חדש ללא אישור ממלכת פולין. באותה תקופה יוגאילה (יגיילו), מלך פולין ואחיו של שוויטריגאילה, היה בליטא והשתתף בהלוויה של ויטאוטאס. ב-7 בנובמבר 1430, הוא הודיע שהוא מאשר את הבחירות ושיחסי פולין–ליטא ייקבעו רשמית ב-15 באוגוסט 1431. עם זאת, פרץ סכסוך מזוין עקב סכסוכים טריטוריאליים בפודוליה ובווהלין, שעל פי הבנת האצולה הפולנית, על פי תנאי הסכם משנת 1411, היו אמורות להיות נשלטות על ידי ליטא רק במהלך חייו של ויטאוטאס. כאשר כוחות פולנים פלשו לפודוליה, עצר שוויטריגילה את אחיו יוגאילה, מלך פולין, בווילנה. יוגאילה שוחרר כשהבטיח להחזיר את פודוליה לדוכסות הגדולה של ליטא. האצולה הפולנית, בראשות זביגנייב אולסניצקי, התכנסה בסנדומייז' בפברואר 1431. בזעם, הם ביטלו את הבטחותיו של המלך ודרשו משוויטריגאילה להכיר בנאמנותו ליוגאילה. שוויטריגאילה סירב, הצהיר על עצמאות מלאה, ואף ביקש מזיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לשלוח לו את הכתר שיועד לוייטאוטאס. באותו מכתב, שוויטריגאילה הבטיח את נאמנותו לזיגיסמונד ודן בנישואים אפשריים לבת של וויבוד מולדביה. שוויטריגאילה החלה לארגן קואליציה אנטי-פולנית רחבה יותר. הוא ניהל משא ומתן עם האבירים הטבטונים, עם זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, עם מולדביה, עם אורדת הזהב ועם הדוכסים של ארצות המזרח של הדוכסות הגדולה של ליטא. הסיכוי המבטיח ביותר כבעל ברית היה המסדר הטבטוני, שביקש לבטל את האיחוד הפולני-ליטאי שהוביל לתבוסת המסדר בקרב גרונוולד (1410). ביוני 1431 האבירים הטבטונים ושוויטריגאילה חתמו על הסכם כריסטממל. מטרתו של שוויטריגאילה נעזרה גם בכוחות מולדבים בראשות אלכסנדרו הטוב, שתקף את פולין בדרום מזרח. ב-25 ביוני 1431 פלש הצבא הפולני לווהלין. הם כבשו חלק מווהליניה, הורודלו, וולודימיר-וולינסקי וזברז', והביסו את אנשיו של שוויטריגאילה ליד לוצק. עם זאת, הפולנים לא הצליחו לכבוש את טירת לובארט. במקביל, על פי חוזה כריסטממל, האבירים הטבטונים הכריזו מלחמה ופלשו לפולין. האבירים נתקלו במעט התנגדות, הרסו את ארץ דובז'ין, כבשו את העיירה נישאווה, וניסו לעבור לאזור קויאוויה וקריינה. עם זאת, הצבא הטבטוני הובס ב-13 בספטמבר 1431 ב-Dąbki, ליד נאקל (כיום Nakło nad Notecią). שוויטריגאילה, שהיה נצור בטירת לובארט, הציע לנהל משא ומתן לשלום ב-20 באוגוסט. הסכם הושג ב-26 באוגוסט ובכך הסתיימה מה שנקרא מלחמת לוצק. שביתת נשק רשמית נחתמה בסטארי צ'ורטוריסק ב-1 בספטמבר עד 24 ביוני 1433. ההסכם היה נוח יותר לפולין. עם זאת, הפסקת האש לא פתרה את המחלוקת הבסיסית. המלחמה הפכה למאבק דיפלומטי, כאשר פולין ביקשה להפוך את האצילים הליטאים נגד שוויטריגאילה. באפריל 1432 ב-Sieradz, הציעו הפולנים לשוויטריגאילה את אותה עסקה כמו ויטאוטאס בתקופת שלטונו: שוויטריגאילה יהיה הדוכס הגדול ויוגאילה יהיה הדוכס העליון ולאחר מותו של שוויטריגאילה יחזור כס המלכות הליטאי לאחד מבניו של יוגאילה. שוויטריגאילה סירב לכאורה להצעה המגבשת התנגדות מקומית. ב-31 באוגוסט 1432, תקפו קושרים, כולל סמן אולשנסקי, פטרס מנגירדאיטיס, ויונאס גושטאוטאס, את שוויטריגאילה ואת המלווה שלו באשמיאני, שם שהו בלילה. שוויטריגאילה וכמה מתומכיו, כולל יורגיס גדגאודס ויונאס מנווידאס, הצליחו להימלט לפולוצק בזמן שאשתו ההרה נעצרה. הקושרים מינו את Sigismund Kęstutaitis, אחיו של ויטאוטאס, בתור הדוכס הגדול החדש. לא ברור אילו קבוצות תמכו בזיגמונט או מדוע. ייתכן שכמה אצילים ליטאים לא היו מרוצים מהטובות ששוויטריגילה העניקה לדוכסים האורתודוקסים, אך לפני ההפיכה לא התבטאה התנגדות. זיגמונט, שלא מילא תפקיד מרכזי בפוליטיקה הליטאית לפני ההפיכה, ומי שתמך בתחילה בשוויטריגאילה, חידש את מדיניות האיחוד עם פולין. ב-15 באוקטובר 1432 הוא חתם על האיחוד של גרודנה, אשר בעצם אישר את איחוד וילנה וראדום (1401) והעניק לזיגיסמונד את אותן זכויות שבהן נהנה ויטאוטס במהלך שלטונו. לאחר מותו של זיגמונט, ליטא הייתה אמורה לחזור למלך פולין. זיגמונט גם עשה ויתורים טריטוריאליים לפולין בפודוליה ובווהלין השנויים במחלוקת. כדי לזכות בתמיכה מהאצילים, במאי 1434 העניק זיגמונט פריבילגיה לאצילים קתולים ואורתודוקסים כאחד. הפריבילגיה הבטיחה את זכותם לקנות, למכור, להחליף, לתת מתנה ולרשת קרקע. הוולדאמים, מעמד של איכרים תלויים, שוחררו ממיסים ומחובות למדינה - כל הרווחים שלהם היו שייכים כעת לאצילים. אף אציל לא היה צריך להיענש או לכלוא על פשעים ללא צו בית משפט. ליטא התחלקה לשני מחנות: תומכי זיגמונט (אדמות ליטא, סמוגיטיה, מחוז טראקאי ומינסק); ותומכי שוויטריגאילה (פולוטסק, ויטבסק, סמולנסק, קייב, ווהלין). החלו שלוש שנים של פעולות איבה הרסניות. ב-8 בדצמבר 1432 נפגשו צבאות שוויטריגאילה וזיגמונט בקרב אשמנה. שוויטריגאילה התגייס לעזרתו של סעיד אחמד הראשון, חאן של אורדת הזהב, וכתב לאפיפיור אאוגניוס הרביעי ולמועצת פירנצה בתקווה לזכות בתמיכתם על ידי הבטחה לאיחוד הכנסייה. הוא תכנן לתקוף את בירת הדוכסות הגדולה, וילנה, ולחדש את כס המלוכה. שני הצדדים ספגו הפסדים כבדים, והניצחון הסופי הגיע לזיגמונט. המסדר הטבטוני קיים רשמית את הפסקת האש, אך המשיך בתמיכתו החשאית בשוויטריגאילה, בעיקר באמצעות הסניף הליבוני שלו. ביוני 1433 התחברה פולין עם ההוסיטים הצ'כים כדי למנוע מהמסדר הטבטוני לשלוח תמיכה חשאית לשוויטריגאילה דרך הסניף הליבוני שלו. האבירים הטבטונים תמכו באפיפיור ובקיסר הרומית הקדושה זיגיסמונד נגד ההוסיטים הכופרים במהלך מלחמות ההוסיטים. במהלך "הנסיעה היפה" האחרונה והגדולה שלהם, הכוחות הצ'כיים בפיקודו של יאן צ'אפק מסאני נתמכו גם על ידי הדוכס הפומרני בוגיסלב התשיעי מדוכסות שטולפ (סלופסק). במשך ארבעה חודשים הרס הצבא ההוסיטי את השטחים הטבטונים בנוימרק, פומרניה ומערב פרוסיה. הם תקפו את קוניץ (כיום חויניצה), שווץ (כיום שווייצ'ה) ודנציג (כיום גדנסק). הם כבשו כמה ערים וטירות, כולל דירשאו (כיום טצ'ב) ב-29 באוגוסט 1433. למרות המצור הכושל שלהם על דנציג, ההוסיטים חגגו את "הנסיעה היפה" שלהם על ידי מילוי סמלי של הבקבוקים שלהם במים מהים הבלטי. ב-13 בספטמבר 1433 נחתמה שביתת נשק ב-Jasiniec. המשא ומתן הפולני-טבטוני נמשך בבז'שץ' קויאבסקי, והמשא ומתן ההוסיטי-קתולי נמשך במועצת פירנצה ובדיאטה הצ'כית בפראג. הפלישה הפולנית לנוימרק ופומרניה הוכיחה את עצמה כמוצלחת, ניתקה את המסדר הטבטוני מתמיכת האימפריה הרומית הקדושה, ושכנעה את המסדר לחתום על הסכם עם הפולנים. ב-15 בדצמבר 1433, נחתמה שביתת הנשק של לז'יצ'יקה ל-12 שנים בין הפולנים למסדר ב-Łęczyca (מה שהוביל כמה היסטוריונים פולנים לחלק את המלחמה הפולנית-טבטונית הזו לשתי מלחמות: בשנים 1431–1433; וב-1435). האבירים הטבטונים הסכימו לרוב הדרישות הפולניות, לרבות שהמסדר יפסיק את תמיכתו בשוויטריגאילה, כל צד ישלוט בשטחים שהוא כובש עד שייחתם שלום (uti possidetis), ואף צד לא יבקש תיווך על ידי מעצמות זרות בכדי לשנות את הפסקת האש. זה סימן את סופה של המלחמה על אדמת פולין; המאבק על אדמות ליטא נמשך עוד שנתיים, שכן הפסקת האש עם פולין לא התרחבה למסדר הליבוני. ביולי ובאוגוסט 1433 פשטו שוויטריגאילה ובני בריתו הליבונים על לידא, קרבו ואיישישוק והרסו את הפרברים של וילנה, טרקאי וקובנה. פעולות האיבה הופסקו לזמן קצר במגפת סוסים. כשיוגאילה מת במאי 1434, חידש המסדר את גיבויו לשוויטריגאילה, שגייס את תומכיו, ביניהם אבירים מהמסדר הליבוני, הדוכסים האורתודוקסים ואחיינו זיגמונט קוריבוט, מפקד צבאי מובהק של ההוסיטים. ביולי 1435 סיכל שוויטריגאילה הפיכה נגדו בסמולנסק. מנהיג ההפיכה הבישוף האורתודוקסי גראסים, שמונה למטרופוליט של מוסקבה ב-1432, נשרף על המוקד. הקרב האחרון בווילקומייז' (Vilkomir, Vilkmergė) נערך בספטמבר 1435, צפונית מערבית לווילנה. על פי ההערכות, היו מעורבים 30,000 גברים משני הצדדים. צבאו של שוויטריגאילה, בראשות זיגמונט קוריבוט, פוצל על ידי הצבא הליטאי-פולני התוקף, בראשות מיכאל ז'יגימנטאיטיס, והובס לחלוטין. שוויטריגאילה, עם קבוצה קטנה של תומכים, הצליח להימלט לפולוצק. המסדר הליבוני ספג תבוסה גדולה, לעיתים בהשוואה לתבוסה שהונחתה לאבירים הטבטונים בגרונוולד ב-1410. ב-31 בדצמבר 1435 האבירים הטבטונים חתמו על הסכם שלום בבז'שץ' קויאבסקי. הם הסכימו להפסיק את תמיכתם בשוויטריגאילה, ובעתיד לתמוך רק בדוכסים הגדולים שנבחרו כהלכה במשותף על ידי פולין וליטא. ההסכם לא שינה את הגבולות שנקבעו בחוזה מלנו ב-1422 השלום של בז'שץ' קויאבסקי הראה שהאבירים הטבטונים איבדו את מעמדם המיסיונרי האוניברסלי. המסדרים הטבטוניים והליבונים לא התערבו עוד בענייני פולין-ליטאים; במקום זאת, פולין וליטא היו מעורבות במלחמת שלוש עשרה השנים (1454–1466), מלחמת האזרחים שתקרע את פרוסיה לשניים. שוויטריגאילה איבד את השפעתו בנסיכויות הסלאביות ולא יכול היה עוד להתנגד לפולין ולזיגמונט. ב-4 בספטמבר 1437 הוא ניסה להתפייס עם פולין: הוא ישלוט בארצות שעדיין תמכו בו (בעיקר קייב וווהלין), ולאחר מותו יעברו שטחים אלו למלך פולין. עם זאת, תחת מחאה עזה של זיגמונט, הסנאט הפולני סירב לאשרר את האמנה. בשנת 1438 נסוג שוויטריגאילה לנסיכות מולדובה. שלטונו של זיגמונט קסטוטאיטיס היה קצר - הוא נרצח בשנת 1440. שוויטריגאילה חזר מהגלות ב-1442 ושלט בלוצק עד מותו עשור לאחר מכן. בנו של יוגאילה, קז'ימייז' הרביעי, מלך פולין, יליד 1426, קיבל אישור כהוספודר תורשתי מהמשפחות השליטות של ליטא בשנת 1440. אירוע זה נתפס בעיני ההיסטוריונים יז'י לוקובסקי והוברט זוואדצקי כמסמן את סיום סכסוך הירושה.