laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
האוניברסיטה הקתולית של הלב הקדוש

האוניברסיטה הקתולית של הלב הקדוש (באיטלקית: Università Cattolica del Sacro Cuore) היא אוניברסיטת מחקר פרטית הממוקמת במילאנו שבאיטליה. האוניברסיטה הוקמה ב-1921, ונחשבת לאחת מהאוניברסיטאות הפרטיות הגדולות באירופה. בנוסף לקמפוס המרכזי במילאנו, ישנן שלוחות של האוניברסיטה גם בערים רומא, ברשה, פיאצ'נצה, קרמונה וקמפובאסו. לאוניברסיטה הקתולית של מילאנו 14 בתי ספר בתחומים שונים: בית הספר לחקלאות, פיאצ'נזה-קרמונה (נוסד ב-1951) בית הספר לאמנות ופילוסופיה (נוסד ב-1923) בית הספר למדעי הבנקאות, הפיננסים והביטוח (נוסד ב-1990) בית הספר לכלכלה (נוסד ב-1947) בית הספר לכלכלה, פיאצ'נזה-קרמונה (נוסד ב-1990) בית הספר לחינוך (נוסד ב-1936) בית הספר למשפטים (נוסד ב-1923) בית הספר למשפטים, פיאצ'נזה-קרמונה (נוסד ב-1995) בית הספר למתמטיקה, פיזיקה ומדעי הטבע, ברשה (נוסד ב-1968) בית הספר לרפואה, רומא (נוסד ב-1958) בית ספר לשפות וספרות זרה (נוסד ב-1968) בית הספר למדעי המדינה (נוסד ב-1926) בית הספר לפסיכולוגיה (נוסד ב-1999) בית הספר לסוציולוגיה (נוסד ב-2001) ערך מורחב – הפוליקליניקה האוניברסיטאית אגוסטינו ג'מלי הפוליקליניקה האוניברסיטאית אגוסטינו ג'מלי הוא בית חולים בתפוסה של 1,850 מיטות, הממוקם ברומא. בית חולים זה אף משמש כבית הספר לרפואה של האוניברסיטה הקתולית של הלב הקדוש. אגוסטינו ג'מלי (באיטלקית: Agostino Gemelli, ‏1878-1959) היה מנדיקנט פרנציסקני, רופא ופסיכולוג, אשר כיהן כרקטור הראשון של האוניברסיטה הקתולית וב-1961 ייסד את בית החולים ברומא. האפיפיור יוחנן פאולוס השני טופל בבית החולים לאחר שנפצע קשה בניסיון ההתנקשות בחייו ב-1981. רומנו פרודי צ'יריאקו דה מיטה אוסקר לואיג'י סקאלפרו מדיה וקבצים בנושא האוניברסיטה הקתולית במילאנו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של האוניברסיטה הקתולית של הלב הקדוש (באיטלקית) אתר האינטרנט הרשמי של האוניברסיטה הקתולית של הלב הקדוש (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של האוניברסיטה הקתולית של הלב הקדוש (באיטלקית) האוניברסיטה הקתולית של הלב הקדוש, ברשת החברתית פייסבוק האוניברסיטה הקתולית של הלב הקדוש, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אתר האוניברסיטה (באנגלית)
שוש וייץ

שושנה (שוש) וייץ (1 בפברואר 1939 – 24 בספטמבר 2000) הייתה ד"ר לתיאטרון, חוקרת ומבקרת תרבות ותיאטרון. וייץ נולדה ב-1 בפברואר 1939. למדה הוראה, לימדה בעפולה ולאחר מכן הייתה שנים רבות מורה ומרצה לתיאטרון בסמינר הקיבוצים, באוניברסיטת תל אביב ובתיכון חדש. פרסמה טורי ביקורת בעיתון "ידיעות אחרונות" והייתה מבקרת התיאטרון של קול ישראל. בשנת 1976 קיבלה תואר שני מאוניברסיטת תל אביב, (עבודה הגמר הייתה בנושא "דרכי הכנה לקראת הצגות תיאטרון") נושא עבודת הדוקטור שלה, שאותה הגישה ב-1980, היה מחזותיו של חנוך לוין. וייץ הקימה את מרכז המידע לתרבות ישראלית במשרד החינוך ופרסמה מאמרים ומחקרים על הרגלי צריכת התרבות בישראל. בתה (ילידת 1959) היא העורכת ובמאית הטלוויזיה ענת זלצר. בנה הוא המלחין והמוזיקאי ערן וייץ. בשנת 1992 נדרס בנה השני, אסף, למוות בתאונת דרכים בגיל 16, דבר שהוביל להסתגרותה. וייץ נפטרה בסתיו 2000 ממחלת הסרטן, בת 61 במותה. נקברה בבית העלמין קריית שאול. מידע ביוגרפי בלוח זיכרון מתה מבקרת התיאטרון שוש ויץ, באתר וואלה, 26 בספטמבר 2000 אתר "Billiongraves" רותה קופפר, המדינה היא הדמות השביעית, באתר הארץ, 31 במרץ 2008. שושנה ויץ באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
פאול באומגרטנר

פאול באומגרטנר (בגרמנית: Paul Baumgartner ‏ 21 ביולי 1903 – 19 באוקטובר 1976) היה פסנתרן שווייצרי. באומגרטנר נולד באלשטטן שבשווייץ. הוא למד פסנתר והלחנה אצל ואלטר בראונפלס בבית הספר הגבוה למוזיקה ותיאטרון במינכן ואצל אדוארד ארדמן בקלן, שם גם לימד בהמשך. עם עליית הנאצים לשלטון חזר לשווייץ והשתקע בבזל, שם לימד בקונסרבטוריון. באומגרטנר היה פסנתרן מעולה, מן הבאים בחוג מקורביו של הצ'לן פבלו קזאלס, וניגן בפסטיבל קזאלס הראשון. עם זאת, כיום הוא זכור בעיקר כמורה, שמנה בין תלמידיו את אלפרד ברנדל, קרל אנגל, אריה ורדי והמנצח גינתר ואנד. בשנת 1962 קיבל באומגרטנר את פרס האמנות של העיר סנט גאלן. הוא מת ב-1976 בלוקרנו שבשווייץ. פאול באומגרטנר, באתר MusicBrainz (באנגלית) פאול באומגרטנר, באתר Discogs (באנגלית) Discography at SonyBMG Masterworks
קרן בת שבע דה רוטשילד

קרן בת שבע דה רוטשילד היא קרן למחקר מדעי. יעדיה הם לקדם את המדע בישראל למען תושבי ישראל. הנהלת הקרן מונה חמישה חברים, ואת "פעילותה המדעית מכוון חבר יועצים המורכב ממדענים ישראלים בכמה תחומי דעת. נשיא הקרן הוא נשיא האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים". הקרן הוקמה על ידי הברונית בת שבע דה רוטשילד, לאחר שנוכחה לדעת בצורך בקרן מחקר מדעי בישראל, בעקבות מפגשים ושיחות שקיימה עם פרופ' אפרים קציר ומדענים ישראלים נוספים, בביקוריה בישראל בשנות החמישים של המאה ה-20. דה רוטשילד ייסדה את "קרן בת שבע דה רוטשילד" כ"קרן פרטית שמורה" בניו יורק בשנת 1958. בשנת 1965 נרשמה הקרן גם בישראל. ובשנת 1993 העבירה דה רוטשילד את הקרן לניהולה של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. בראשית המאה ה-21, תומכת הקרן במגוון תחומי מחקר, כגון מחקר מחקר רפואי, מחקר גנום האדם, השפעות קרינה ומחקר כדור הארץ. הקרן תומכת גם בתוכניות מפגשי מדענים בישראל, הקרויות על שמה, בהם: "סמינרי בת שבע" ו"סדנאות בת שבע"; בהזמנת מדענים מחוץ לארץ להרצות בארץ בתוכנית "עמיתי בת שבע"; וב"מלגות אהרן ואפרים קציר" למדענים במכון ויצמן. פעילות הקרן הופסקה באופן זמני, ולא יפורסם קול קורא של קרן בת שבע לפעילויות לשנת 2024. קרן בת-שבע דה רוטשילד באתר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים ראו: באתר הקרן. ראו: באתר הקרן.
קארינה קאפור ח'אן

קארינה קאפור ח'אן (בהינדית:करीना कपूर, נולדה ב-21 בספטמבר 1980) היא שחקנית הודית שמופיעה בסרטי בוליווד. קאפור נולדה במומביי שבהודו, בת למשפחת קאפור. היא בתם של השחקנים בביטה (Babita) ורנדהיר קאפור, אחותה של קאריסמה קאפור ונכדתו של ראג' קאפור. זוכת שישה פרסי פילמפייר. בשנת 2001 השתתפה קאפור בסרט "Kabhi Khushi Kabhie Gham...‎" לצדו של ריטיק רושאן, שזכה להצלחה רבה בהודו ומחוצה לה. והוא אחד מההצלחות המסחריות הגדולות ביותר שלה עד היום. לאחר שקבלה ביקורות שליליות לשורה של תפקידים, קאפור קבלה תפקידים תובעניים כדי להציג גמישות רבה יותר כשחקנית. התיאור של עובדת סקס ב-2004 בסרט "Cameli" התברר כנקודת המפנה בקריירה שלה, והיא המשיכה בהופעותיה בסרט "Dev" שזכה לשבחי הביקורת בשנת 2004, ובסרט "Omkara" בשנת 2006. בשנת 2009 גילמה את סים בקומדיה הרומנטית "אהבה מדהימה" לצידו של אקשאיי קומאר, וכן גילמה את פיה בסרט המצליח "שלושה אידיוטים" של אביג'אט ג'ושי. בשנת 2011 כיכבה לצד סלמאן ח'אן בסרט "שומר ראש" של הבמאי סידיק. בשנת 2023 כיכבה בסרט המותחן של נטפליקס, "חשודה X" (אנ') המבוסס על הרומן משנת 2005, "נאמנותו של החשוד x" (אנ') מאת הסופר היפני קייגו היגשינו (אנ'). בשנת 2024 כיכבה לצדן של קריטי סנון וטאבו בקומדיית השוד "דיילות אוויר" בשפה ההינדית. קאפור חאן נשואה לשחקן סייף עלי ח'אן, איתו יש לה שני בנים. חייה מחוץ למסך הם נושא לסיקור נרחב בהודו. היא ידועה בהיותה גלויה ואסרטיבית ומוכרת בזכות הסגנון האופנתי שלה. לצד משחק קולנועי, קאפור משתתף במופעי במה, מנחה תוכנית רדיו ותרם ככותב, שותפה לשני זיכרונות אוטוביוגרפיים ושני ספרי מדריכי תזונה. היא פתחה קו משלה של ביגוד וקוסמטיקה לנשים, ועבדה עם UNICEF מאז 2014 כדי לתמוך בחינוך בנות וחינוך איכותי בהודו. קאפור קיבל שישה פרסי פילמפייר מתוך חמש עשרה מועמדויות. על תפקידה ב-Refugee, זכתה קאפור בתואר השחקנית הנשית הטובה ביותר בשנת 2000. היא זכתה בהכרה מיוחדת של חבר השופטים עבור Chameli (2003), ובשני פרסי מבקרים לשחקנית הטובה ביותר עבור Dev (2004) ו-Omkara (2006). מאוחר יותר קיבלה קאפור את פרס השחקנית הטובה ביותר ושחקנית המשנה הטובה ביותר עבור Jab We Met (2007) ו-We Are Family (2010) בהתאמה. מדיה וקבצים בנושא קארינה קאפור ח'אן בוויקישיתוף קארינה קאפור ח'אן, ברשת החברתית פייסבוק קארינה קאפור ח'אן, ברשת החברתית אינסטגרם קארינה קאפור ח'אן, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) קארינה קאפור ח'אן, באתר AllMovie (באנגלית) קארינה קאפור ח'אן, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) קארינה קאפור ח'אן, באתר MusicBrainz (באנגלית) קארינה קאפור ח'אן, באתר Discogs (באנגלית) "Kareena Kapoor: Awards & Nominations". Bollywood Hungama. אורכב מ-המקור ב-6 באוגוסט 2010. נבדק ב-23 ביולי 2010. {{cite web}}: (עזרה) "Kareena Kapoor — Awards". Bollywood Hungama. אורכב מ-המקור ב-29 בינואר 2013. נבדק ב-27 בינואר 2013. {{cite web}}: (עזרה) ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סלופ

סְלוּפּ (באנגלית: sloop; מהולנדית: sloep או מצרפתית: chaloupe) הוא סוג של סירה או ספינת מפרשים בעלת תורן יחיד ומעטה אורכי, הכולל מפרש ראשי ומפרש קדמה אחד. קאטר, לשם השוואה, מניף מפרש ראשי ושני חלוצים לפחות, ותורנו מותקן קרוב יותר לירכתיים מאשר בסלופ. מערך המעטה הנפוץ ביותר של מפרשיות כיום הוא מערך סלופ-ברמודה (Bermuda sloop) או בקיצור מערך ברמודי (Bermuda rig). מפרשית מסוג סלופ בת ימינו מניפה מפרש ראשי עם מנור ומפרש קדמה ללא מנור (חלוץ או חלוץ גנואה). מדיה וקבצים בנושא סלופ בוויקישיתוף סלופ, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא ספורט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אוגר סיני

אוגר סיני (שם מדעי: Cricetulus griseus) הוא מין במשפחת האוגריים, שמקורו במדבריות הצפוניים של סין ומונגוליה. אורכו של אוגר סיני בוגר נע בין 82 עד 127 מ״מ, כולל הזנב שאורכו 20–33 מ"מ). משקלו בלידה כ-1.7 גרם, ובבגרותו בין 35—40 גרם. האוגר הסיני חי בממוצע 2–3 שנים.  בהשוואה לאוגרים אחרים, גופו של האוגר הסיני ארוך ודק וזנבו ארוך. אשכיהם של הזכרים גדולים יחסית, ולכן בדרך כלל מגדלים כחיות מחמד רק את הנקבות, והזכרים משמשים בעיקר לרבייה ומחקר. צבעם של אוגרי הבר הוא חום עם גוונים שחורים ואפורים, עם פס שחור במורד עמוד השדרה ובטן לבנה. גוונים אלו, בשילוב עם המבנה הגמיש שלהם והזנב ארוך, גורמים להם להיראות כ"עכבריים" בעיני חלק מהצופים, ואכן, הם חברים בקבוצה שנקראת אוגרי עכברוש. זן נוסף הוא האוגר הלבן המנוקד הסיני, אשר לעיתים קרובות הוא אפרפר-לבן כולו, עם פס כהה בודד על הגב. מזגם יכול להיות די סוער, אך הטיפול בהם קל מאוד; אחת מהתכונות החביבות עליהם היא היצמדות לאצבע עם ארבע רגליהם כמו עכברון הקציר על גבעול תירס. האוגרים הסיניים עשויים להיות די עצבניים בצעירותם, וכשמתבגרים ונעשים יותר ממושמעים, הם יכולים להיות עדינים יותר עם אופי חברותי. בעבר, האוגרים הסיניים היו חיות מעבדה נפוצה, עד שהוחלפו על ידי העכבר והחולדה הנפוצים אשר קלים יותר לשימור. רק שלוש מוטציות צבע ידועות נמצאות באוגרים סיניים, סוג רגיל / פראי, מכותם הדומיננטי, ולבנים שחורי עין. נורמלי ודומיננטי זמינים בסחר חיות המחמד ברחבי הממלכה המאוחדת (בריטניה), ואילו לבן שחור עיניים הוא נדיר מאוד, ורק מעטים מהם בבעלות מגדלים חובבים בבריטניה. מדיה וקבצים בנושא אוגר סיני בוויקישיתוף אוגר סיני, באתר ITIS (באנגלית) אוגר סיני, באתר NCBI (באנגלית) אוגר סיני, באתר GBIF (באנגלית) / יצירת חלבון תרופתי בחלב
מרקוריוס, שליט טרנסילבניה

מרקוריוס (בלטינית: Mercurius, ‏מאה ה-11–12) היה, ככל הנראה, שליט (ווייבוד) (בהונגרית vajda – וויידה) של טרנסילבניה בשנים 1113–1111, אף על פי שבאותה תקופה עדיין אין תיעוד לקיום תואר זה. שמו מוזכר כ-Mercurius, principes Ultrasilvanus ("מרקוריוס, נסיך הארץ שמעבר ליערות") בתעודה שהונפקה על ידי המלך קלמן של הונגריה בשנת 1111 ובתעודה נוספת משנת 1113. בירתה הייתה אלבה יוליה (או בליגרד או, בהונגרית, גיולאפהרוואר). בתעודה משנת 1097 מצוין שמו של וינקוריוס כ"רוזן של בליגרד" (Vincurius comes Bellegratae), ובספרים מסוימים נכתב שם זה בטעות Mercurius, מה שהביא להשערה השגויה שמדובר באותה דמות היסטורית. . לגבי סמכויותיו, עדיין לא ידוע בתקופתו על השימוש בתואר "ווייבוד", המוזכר לראשונה רק מאוחר יותר, בצ'רטר משנת 1199. לכן עדיין לא ברור אם הוא היה באמת שליט של חבל הארץ או רק אחד מבעלי האחוזות הגדולים בה. בשנת 1111 מצוין גם שם הבישוף הקתולי הראשון של טרנסילבניה, סימון "אולטראסילבאנוס". על חייו ומעשיו של מרקוריוס אין פרטים כלשהם. היסטוריה של רומניה. טרנסילבניה, כרך א, פרק 4 מאת ד"ר יון אוארל פופ - הווייבודות של טרנסילבניה ופארטיום מהמאה -12 ועד 1541, קלוז'-נפוקה, הוצאת ג'ורג'ה באריציו, 1997 עמ' 2 (ברומנית) רוזנויות מלכותיות בטרנסילבניה ב"היסטוריה של טרנסילבניה" מאת לאסלו מאקאי ואנדראש מוצי, עריכה כללית: בלה קפצי, בתרגום לאנגלית, הוצאת אוניברסיטת קולומביה, ניו יורק, 2001 Gaufredus Malaterra De Rebus gestis RogeriiCalabriae et Siciliae Comitis et Roberti Guiscardi Ducis fratris eius עמ' 103 ראו: "רוזנויות מלכותיות"- ל.מאקאי כרוניקה של גאופרדוס מאלאטרה עמ' 103 [1]
פרנסיס סקוט קי

פרנסיס סקוט קי (באנגלית: Francis Scott Key‏; 1 באוגוסט 1779 - 11 בינואר 1843) היה עורך דין ומשורר חובב אמריקני שכתב שיר שחלק ממנו הפך להמנונה של ארצות הברית. במהלך מלחמת 1812 עוכב קי בספינה בריטית במהלך הקרב על מצודת פורט מקהנרי בנמל בולטימור במרילנד. כאשר ראה את דגל ארצות הברית עדיין מתנופף מעל המצודה בבוקר קיבל השראה לכתוב שיר החוגג את הניצחון האמריקני. השיר שלו, "ההגנה על מצודת מקהנרי" זכה מאוחר יותר לתוספת של לחן קיים מן השיר "לאנקראון שבשמיים" מאת המלחין האנגלי ג'ון סטפורד סמית, והשילוב נודע בשם "הדגל זרוע הכוכבים". השיר אומץ כהמנון האמריקני בשנת 1931. בשנת 1832 היה קי פרקליטו של סם יוסטון, שנשפט באשמת תקיפת חבר קונגרס. בשנת 1835 היה התובע במשפטו של ריצ'רד לורנס, שניסה להתנקש בחייו של הנשיא אנדרו ג'קסון. קי נפטר ב-11 בינואר 1843 בבולטימור. תחילה בתו קברה אותו בבולטימור בקריפטה של חמיה, ג'ון איגר הווארד (אנ'), אך ב-1866 גופתו הועברה לחלקת הקבר של משפחת קי בבית הקברות מאונט אוליבט בעיר פרדריק. קי הונצח במספר אופנים ברחבי ארצות הברית ובעיקר במדינת מרילנד בה התגורר רוב חייו. אחד המקומות בהם הונצח שמו הוא גשר פרנסיס סקוט קי בבולטימור, שקרס ב-2024. מדיה וקבצים בנושא פרנסיס סקוט קי בוויקישיתוף פרנסיס סקוט קי, באתר "Find a Grave" (באנגלית) פרנסיס סקוט קי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כתבי פרנסיס סקוט קי בפרויקט גוטנברג (באנגלית) פרנסיס סקוט קי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) פרנסיס סקוט קי, באתר AllMusic (באנגלית) פרנסיס סקוט קי, באתר MusicBrainz (באנגלית) פרנסיס סקוט קי, באתר Discogs (באנגלית) "Francis Scott Key". Mount Olivet Cemetry. נבדק ב-2024-03-27. ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מכרות המלך שלמה (ספר)

מכרות המלך שלמה (באנגלית King Solomon's Mines) הוא רומן הרפתקאות מאת הנרי ריידר הגרד, שיצא לאור בשנת 1885. הספר מספר על שלושה בריטים, אלן קווטרמיין - צייד פילים, ג'ון גוד - קצין לשעבר והנרי קרטיס, שיוצאים למסע בעקבות היעלמות אחיו של קרטיס ובתקווה למצוא את היהלומים האגדיים במכרות המלך שלמה. אליהם מצטרפים משרתים אפריקאים, אחד מהם העונה לשם אומבופה. כל המשרתים, מלבד אומבופה, מתים בדרך למכרות בערבות המסע המסוכן. כאשר מגיעה המשלחת לעובי היער הם נתקלים בשלוחה של שבט הקוקואנה. גוד מרשים את השבט עם המראה שלו, שעבורם נדמה מוזר (יש לו משקף מזכוכית על אחת מעיניו, חצי מפניו מגולחות, יש לו שיניים תותבות וצבע עורו לבן מאוד) והם מאמינים כי שלושת הגברים הבריטים הם רוחות נעלות שהגיעו מן הכוכבים. הם נלקחים אל מלך השבט - טוואלה שמתגלה כמלך אכזר המושפע ממכשפה העונה לשם גאגול. לאחר שחזה באכזריותו של טוואלה, אומבופה מחליט לחשוף בפני המשלחת כי שמו בעצם איגונסי והוא המלך החוקי של שבט הקוקואנה. חצי משלוחות השבט מוכנות להילחם בשמו של איגנוסי ואילו אלה הנאמנים לטוואלה נלחמים בשמו. הפרקים הבאים מתארים מלחמה עקובה מדם וטבח של אלפי בני שבט הקוקואנה. לבסוף, איגנוסי מנצח כשידו על העליונה. קרטיס מחסל את המלך טוואלה בשם המלך החדש, איגנוסי. לאחר ניצחונו, מציע איגנוסי לחברי המשלחת הבריטיים גישה לכל האוצרות של מכרות המלך שלמה. היחידה שמכירה את המעברים למכרות היא גאגול שמתאבלת על מותו של המלך האכזר. לאחר שגאגול נדחקת לפינה ומסכימה בלית ברירה לקחת אתם למכרות, נכנסת המשלחת הבריטית למכרות הסבוכים ולוקחת איתם את אחת מבנות השבט, פולאטה, שמטפלת ומאוהבת בגוד. לאחר שמצאו את המטמון, גאגול בוגדת בהם, רוצחת את פולאטה ומנסה ללכוד את החבורה. הם נאבקים בה, ובעקבות המאבק, גאגול נמחצת למוות על ידי דלת הסתרים עשוית הסלעים ולמעשה מצליחה ללכוד את המשלחת. בעקבות תושייתם, מצליחה המשלחת להיחלץ מחדר המטמון. לפני שנמלטו הצליח קווטרמיין לחלץ חופנים של יהלומים. בדרכם חזרה הביתה בתור גברים אמידים מאוד, הם מוצאים את אחיו של קרטיס ובכך משלימים את שליחותם. תרגם מנחם זלמן וולפובסקי, שטיבל, 1935 תרגם מרדכי גלדמן, מסדה, 1971 תרגם שרגא גפני, הוצאת שלגי, 1979 תרגם אוריאל אופק, סדרת כתרי, כתר, 1987 תרגם יהודה אטלס, הרפתקה: סופרים מתרגמים קלאסיקה, הוצאות אוקיינוס ומודן, 2012 מדיה וקבצים בנושא מכרות המלך שלמה בוויקישיתוף מכרות המלך שלמה (מהדורת 1901) באתר ארכיון האינטרנט (באנגלית) מכרות המלך שלמה באתר פרויקט גוטנברג (באנגלית) עופרה עופר אורן, "מכרות המלך שלמה": מה הקריאה החוזרת מוכיחה, בבלוג "סופרת ספרים", 7 באפריל 2017 מכרות המלך שלמה, באתר OCLC (באנגלית) מכרות המלך שלמה במדריך הרפתקה לספרי נוער מכרות המלך שלמה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אנטואן לואי בארי

אנטואן לואי בארי (בצרפתית: Antoine-Louis Barye;‏ 24 בספטמבר 1796 – 25 ביוני 1875) היה פסל צרפתי הנודע בהתמחותו בפיסול פסלי בעלי חיים. הפסלים של אנטואן-לואי ברייה נעשו על ידי בנו אלאפרד ברייה, אשר במשך עשרות שנים נאלץ לא לחתום על עבודותיו עד שנעשתה פיצוץ ביחסים ביניהם. בארי נולד בפריז שבצרפת ולמד להיות צורף זהב. בראשית דרכו עבד עם אביו, בשנת 1808, בהיותו בן 13, הצטרף למחלקת הצורפות של צבא צרפת ובשנת 1810 עבר לעבוד תחת הצורף גיום מרטין בייניי (אנ') - שהיה הצורף האישי של נפוליאון בונפרטה. בתקופת מלחמות נפוליאון שירת במחלקת המפות של הצבא. בשנת 1816 עבר ללמוד אצל הפַּסָל פרנסואה ג'וזף בוסיו (אנ') והצייר אנטואן-ז'אן גרו, וב-1818 התקבל בארי לבית הספר לאמנויות היפות בפריז. בשנת 1823 ביקר בז'רדן דה פלאנט והחל לצייר בעלי חיים וצמחים. בהמשך החל לפסל בעלי חיים על בסיס רישומיו. בתקופה זו המשיך לעבוד כצורף לפרנסתו. בשנת 1819, במהלך לימודיו, בארי פיסל מדליון שנקרא "מילו מקורטנה, נטרפת בידי אריה", שזכה בתחרות של בית הספר באות כבוד. בשנת 1820 פיסל בארי את היצירה "הרקולס עם החזיר מהר ארימנתוס". בשנת 1823 פיסל בארי את היצירה "צעיר עם כובע בארט" בברונזה ובשנת 1827 את "דיוקנו של רישאר". ב-1829 פיסל את היצירה "צבי ניצב". בשנת 1831 פיסל לראשונה פסל רחב ממדים "טיגריס טורף קרוקודיל" העשויה גבס, שזכה לפופולריות רבה ולפרסים, ואת "אריה דורס נחש" העשויה ברונזה. בארי המשיך לפסל בעלי חיים הן כיצירות קטנות ממדים והן יצירות גדלות המתארות תמות מיתולוגיות ורומנטיות, כגון פסלי אריות וטיגריסים בגני ארמון הטווילרי, וכן קבוצות הפסלים "מלחמה, שלום, כוח וסדר" בשנת 1854. בשנת 1855 זכו פסליו שהוצגו בתערוכה העולמית בפרסים, ובארי קיבל את אות לגיון הכבוד. בשנת 1854 הוצע לבארי ללמד ציור בעלי חיים במוזיאון לזואולוגיה. בארי נשאר בתפקיד זה עד פטירתו בשנת 1875. בשנת 1868 התקבל בארי כחבר באקדמיה הצרפתית. בשנת 1870 עבר בארי לתקופה קצרה לעיר שרבורג, בעקבות ההרס שנגרם במלחמת פרוסיה צרפת, אולם שנה לאחר מכן שב לפריז. בארי נפטר ב-29 ביוני 1875. כיכר באיל סן לואי נקראת על שמו. מדיה וקבצים בנושא אנטואן לואי בארי בוויקישיתוף יצירות אנטואן לואי בארי במוזיאון היל-סטד, קונטיקט קורות חיים קורות חיים יצירותיו, באתר מוזיאון אילנה גור אנטואן לואי בארי, באתר "Find a Grave" (באנגלית) אנטואן לואי בארי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
כנסייה עגולה

כנסייה עגולה היא מבנה מיוחד של כנסייה שהחלל המרכזי שלה מתוכנן באופן מעגלי. כנסיות עגולות נמצאות בעיקר בשוודיה ודנמרק (בעיקר באי בורנהולם) והיו מבני כנסייה פופולריים בסקנדינביה במאה ה-11 וראשית המאה ה-12. יש להבדיל בין כנסיות עגולות למבני כנסייה עגולים במגדלים, וכן כנסיות בצורת מתומנים ומצולעים, שהן אינן עגולות לחלוטין. בתקופה שקדמה לראשית הנצרות, נבנו מבנים עגולים בקבריהם של שליטים. באיטליה נבנו מספר כנסיות בפטיסטיות עגולות על ידי השליט או הבישוף לאחר שהאזור הוכרז כנוצרי. כנסיית הקבר בירושלים היא אחת מהכנסיות העגולות הראשונות, והיא נבנתה מעל לקברו של ישו. כך קרה גם במצודת פראג, בה נבנתה רוטונדה בקתדרלת ויטוס הקדוש שנוסדה במיקום בו מוצגת זרועו של ויטוס הקדוש. בהמשך נבנו כנסיות עגולות גם בקהילות ברפובליקה הצ'כית, בפולין ובמדינות הסלאביות. כנסיית הקבר היוותה השראה לכנסיות רבות, היות שמסעות הצלב הובילו צלבנים וטמפלרים רבים שלקחו איתם לאירופה רעיונות ותוכניות לבניית כנסיות חדשות. דוגמאות לכנסיות עגולות נבנו בקיימברידג' ובלונדון, בהם כנסיית טמפל. כנסיות עגולות באתיופיה קיימות מהמאה ה-16. מבחוץ הן נראות כמו בקתות עגולות, אך מבפנים מחולקות לשלושה חלקים. בראשון - רצפה מכוסה בשטיחים, עם כיסאות עבור הזקנים והילדים. בשני - רצפה מכוסה בשטיחים אליה רק אנשי הדת של הכנסייה האתיופית האורתודוקסית רשאים להיכנס. ובשלישי נמצא התבות או ארון הברית והוא אזור מלבני שמתייחסים אליו כקודש הקודשים ובו הקירות מכוסים בקישוטים ובתמונות של קדושים. כנסייה עגולה בסקוטלנד כנסיית ויטוס הקדוש ברייקה קרואטיה כנסייה עגולה בבהר דר באתיופיה כנסייה עגולה בהונגריה הכיפה העגולה בכנסיית הקבר בירושלים רוטונדה די סן לורנצו במנטובה מדיה וקבצים בנושא כנסייה עגולה בוויקישיתוף הכנסיות העגולות בבורנהולם (באנגלית) הכנסייה העגולה בקיימברידג' (באנגלית) כנסיית טמפל בלונדון (באנגלית)
דמנהור

דַמַנְהוּר (בערבית: دَمَنْهُور; ממצרית קדומה: Dmỉ-n-Ḥr.w - "הכפר של הורוס"; בקופטית: Ⲡϯⲙⲓⲛ̀ϩⲱⲣ - פְּטִימִינְהוֹר) היא עיר במצרים התחתונה ובירת מחוז אל-בחירה. דמנהור ממוקמת כ-70 ק"מ מדרום-מזרח לאלכסנדריה. במצרים העתיקה הייתה דמנהור עיר הבירה של המחוז השביעי ושמו א-מנט. העיר הייתה מוקדשת לאל הורוס ומכאן שמה הקדום. שמה היווני Ἑρμοῦ πόλις μικρά (הרמופוליס מיקרה) משייך אותה לאל היווני הרמס. סטראבון ותלמי האסטרונום ישבו בה, ושם נכתב במאה השלישית איטינראריום אנטונינוס, רישום הכבישים הרומיים. לפי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2023 גרו בדמנהור 329,572 בני אדם. העיר משמשת כמקום מושבו של בישוף. ממוקם בה בית אופרה מפורסם, והיא מקום עלייה לרגל לנוצרים, מוסלמים, וליהודים. היהודים נוהרים לעיר דמנהור לקיברו של רבי יעקב אבוחצירא, מגדולי רבני מרוקו. את הקבר פוקדים מדי שנה, בכ' בטבת, יהודים רבים מכל העולם. בשנת 2012 נאסרה הכניסה לקבר בטענה כי הביקורים פוגעים ברגשות המצרים. אחמד זוויל, חתן פרס נובל לכימיה בשנת 1999 קירלוס ה-6, האפיפיור ה-116 של אלכסנדריה עבד אלוהאב אלמסירי, חוקר ואחד האישים בולטים בתנועת "כפאיה" וכתב אנציקלופדיה בת שמונה כרכים על היהדות והציונות פואד אבראהים, גאוגרף בצפון איטליה קיימת קהילה אקולוגית בשם קהילת דמנהור, שמייסדיה רואים עצמם כממשיכי דרכם של חכמי מצרים העתיקה. מדיה וקבצים בנושא דמנהור בוויקישיתוף דמנהור, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Egypt: Governorates, Major Cities & Towns - Population Statistics, Maps, Charts, Weather and Web Information, citypopulation.de פסיקת בית המשפט לאיסור כניסת יהודים למתחם קבר רבי יעקב אבוחצירא באתר צדיקים
ליגת העל הרומנית בכדורסל

ליגה נציונלה, היא ליגת הכדורסל הבכירה ברומניה. הליגה נוסדה בשנת 1950. עד לסוף העידן הקומוניסטי, שלטו שני מועדונים מעיר הבירה (דינמו וסטיאווה) בליגה ותואר האליפות התחלק בנייהם. מאז עונת 1991/92 החל עידן חדש והאליפות ראתה גם מחוזות אחרים מחוץ לעיר בוקרשט. הליגה משחקת תחת חוקי הכדורסל של פיב"א. במהלך העונה הסדירה כל קבוצה משחקת פעמיים נגד כל קבוצה אחרת בשיטה של בית חוץ, הווה אומר שבעונה הסדירה יש 30 משחקים. 8 הקבוצות המסיימות ראשונות עולות לסדרות פלייאוף של הטוב מחמישה משחקים כאשר בסופן מוכתרת האלופה. האלופה משתתפת במפעל היורוקאפ, הקבוצות המסיימות במקומות 2-3 וזוכת הגביע הרומני משתתפות במפעל היורוצ'לנג', וקבוצות לפי בחירה משתתפות במפעל הליגה הבלקנית. 2024. מוביטלקו קלוז' נפוקה 2023. מוביטלקו קלוז' נפוקה 2022. מוביטלקו קלוז' נפוקה 2021. מוביטלקו קלוז' נפוקה 2020. העונה בוטלה בעקבות מגפת הקורונה 2019. מוניצ'יפל אוראדיה 2018. מוניצ'יפל אוראדיה 2017. יו-בנקה טרנסילבניה 2016. מוניצ'יפל אוראדיה 2015. אססופט פלוישט 2014. אססופט פלוישט 2013. אססופט פלוישט 2012. אססופט פלוישט 2011. מוביטלקו קלוז' נפוקה 2010. אססופט פלוישט 2009. אססופט פלוישט 2008. אססופט פלוישט 2007. אססופט פלוישט 2006. אססופט פלוישט 2005. אססופט פלוישט 2004. אססופט פלוישט 2003. דינמו בוקרשט 2002. פטרום ארד 2001. פטרום ארד 2000. פיטשט 1999. אטלסיב סיביו 1998. דינמו בוקרשט 1997. דינמו בוקרשט 1996. מוביטלקו קלוז' נפוקה 1995. אטלסיב סיביו 1994. דינמו בוקרשט 1993. מוביטלקו קלוז' נפוקה 1992. מוביטלקו קלוז' נפוקה 1991. סטיאווה בוקרשט 1990. סטיאווה בוקרשט 1989. סטיאווה בוקרשט 1988. דינמו בוקרשט 1987. סטיאווה בוקרשט 1986. סטיאווה בוקרשט 1985. סטיאווה בוקרשט 1984. סטיאווה בוקרשט 1983. דינמו בוקרשט 1982. סטיאווה בוקרשט 1981. סטיאווה בוקרשט 1980. סטיאווה בוקרשט 1979. דינמו בוקרשט 1978. סטיאווה בוקרשט 1977. דינמו בוקרשט 1976. דינמו בוקרשט 1975. דינמו בוקרשט 1974. דינמו בוקרשט 1973. דינמו בוקרשט 1972. דינמו בוקרשט 1971. דינמו בוקרשט 1970. סטיאווה בוקרשט 1969. דינמו בוקרשט 1968. דינמו בוקרשט 1967. דינמו בוקרשט 1966. סטיאווה בוקרשט 1965. דינמו בוקרשט 1964. סטיאווה בוקרשט 1963. סטיאווה בוקרשט 1962. סטיאווה בוקרשט 1961. סטיאווה בוקרשט 1960. סטיאווה בוקרשט 1959. סטיאווה בוקרשט 1958. סטיאווה בוקרשט 1957. דינמו בוקרשט 1956. סטיאווה בוקרשט 1955. דינמו בוקרשט 1954. דינמו בוקרשט 1953. דינמו בוקרשט 1952. מטאלול בוקרשט 1951. מטאלול בוקרשט
הגביע הרומני בכדורסל

הגביע הרומני בכדורסל (ברומנית: România Cupa baschet) הוא מפעל כדורסל רומני בשיטת גביע (המפסיד יוצא, או "נוקאאוט"), שנוסד בשנת 1966 ומנוהל על ידי פדרציית הכדורסל הרומנית. בגביע מתחרות כיום רק קבוצות הכדורסל של שתי הליגות המקצועניות ברומניה. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. 1965-66 סטיאווה בוקרשט 1966-67 דינמו בוקרשט 1967-68 דינמו בוקרשט 1968-69 דינמו בוקרשט 1979-80 דינמו בוקרשט 1980-81 סטיאווה בוקרשט 1994-95 קלוז' נפוקה 2003-04 פלוישט 2004-05 פלוישט 2005-06 פלוישט 2006-07 פלוישט 2007-08 פלוישט 2008-09 פלוישט 2009-10 אלבה טימישוארה 2010-11 גז מתאן מדיאש 2011-12 מוני. פיטשט 2012-13 גז מתאן מדיאש 2013-14 אנרג'יה רובינאר 2014-15 אלבה טימישוארה 2015-16 קלוז' נפוקה 2016-17 קלוז' נפוקה 2017-18 קלוז' נפוקה 2018-19 אטלסיב סיביו 2019-20 קלוז' נפוקה 2020-21 CSO ולונטרי 2021-22 CSO ולונטרי 2022-23 קלוז' נפוקה 2023-24 קלוז' נפוקה ליגת העל הרומנית בכדורסל