laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
יצחק שבדרון

הרב יצחק הכהן שבדרון (תרכ"ו, 1856 - תרע"ט, 1919) היה רב בגליציה ובירושלים, פרשן התוספתא ומהדיר כתבי אביו המהרש"ם מברז'אן. נולד בגליציה, בנו של המהרש"ם מברז'אן. כיהן כרבה של העיר חאצמר (חוטימיר (אוק') באוקראינה המודרנית). בשנת תרנ"ח (1898) מתה אשתו חיה לאה, ממנה נולדו לו תשעה ילדים. בתקופה זו איבד גם את רכושו ונותר בחוסר כל. בשנת תרס"ג (1903) עלה לארץ ישראל, השתקע בירושלים ונמנה עם רבני ישיבת המקובלים שער השמים. בירושלים נישא בשנית לפרידה לאה, שהייתה צעירה ממנו ב-38 שנים. חיבר את הפירושים על התוספתא "מנחת יצחק" ו"שירי מנחה", על סדר זרעים, מועד, נשים ונזיקין, וכן על מסכת חולין וחלק ממסכת זבחים. על רעייתו השנייה מסופר שביקשה ללמוד איתו גמרא. הוא השיב שאסור לו ללמד אותה גמרא, אבל מעתה ואילך ילמד בקול והיא תוכל להקשיב ולהבין. ואכן במשך הזמן רכשה ידיעות רבות בש"ס ופוסקים, ואף חידשה וכתבה חידושי תורה. לאחר פטירתה הדפיס בנה, הרב שלום שבדרון, חלק מחידושיה על מסכת ביצה, בראש הספר "דעת תורה" על יורה דעה. מנישואיו השניים נולדו לו תשעה ילדים, ובהם: "המגיד הירושלמי" הרב שלום שבדרון והרב חיים שבדרון, שהיה מלמד בתלמוד תורה עץ חיים. עוד בהיותו בגליציה, ובעיקר בירושלים, עסק רבות בהוצאת כתבי אביו המהרש"ם. הוציא לאור את חלקם, כגון את ספרו "תכלת מרדכי" חלק ראשון (תרע"ג). לאחר פטירתו המשיכו בניו במפעל. בהוצאה מאוחרת יותר, לאחר פטירת הרב יצחק, שולבו גם חידושיו בסוף כל חומש בספר "תכלת מרדכי", בשם "מטעמי יצחק". "מנחת יצחק" ו"שירי מנחה", באתר היברובוקס - פירושים על התוספתא לסדר זרעים. "מנחת יצחק" ו"שירי מנחה", באתר היברובוקס - פירושים על התוספתא לסדר מועד. יצחק בן שלום מרדכי שבדרון (1856-1919), דף שער בספרייה הלאומית "קול חוצב", עמ' 507 "קול חוצב", עמ' 99 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פארק אלונה

פארק אלונה הוא פארק טבעי של חורש ים תיכוני, אשר משתרע ממושב עמיקם ועד בת שלמה בשטח המועצה האזורית אלונה. בפארק, נמצאת נקבת המים "מי קדם", זהו אתר ארכיאולוגי מיוחד במינו הממוקם ליד מושב עמיקם, במי קדם ניקבת מים תת-קרקעית מהתקופה הרומית-ביזנטית שנחצבה במטרה להוביל מים מהאזור לעיר קיסריה, שהייתה אחת מערי הנמל הגדולות והחשובות במזרח הקדום. מתכנני המפעל לקחו בחשבון את הפרשי הגובה, אילוצי פני השטח, והגיאולוגיה של האזור וניצלו באופן מקסימלי את כמויות המים, זרימתם ואיכותם. המים שימשו לשתייה, רחצה, חקלאות, תעשייה, בתי מרחץ ועוד. באזור אלונה מקורות מים רבים: מעיינות, נביעות ונחלים. את המים רצו הרומאים להעביר לעיר קיסריה, לכן הם בנו מפעל מים מרשים הכולל רשת תעלות, מנהרות, צינורות חרס ואמות מים. מעיין צברין נחצבה נקבה תת קרקעית שאורכה כ-6 ק"מ. בהמשך זרמו המים בתעלה נמוכה מאבן לכיוון שוני, בנימינה של ימינו, ומשם הובלו על גבי אמת מים הנקראת גם אקוודוקט. מערכת המים חוצה במנהרה את רכס הכורכר מתחת לכפר ג'אסר א- זרקא וממשיכה לעיר קיסריה על גבי אמת המים. אורכה של מערכת המים 23 ק"מ. המים זורמים בעזרת כוח המשיכה. גובה המים יכול להגיע מכף רגל ועד הירכיים. הרומאים בחרו את התוואי שבו רצו שהנקבה תעבור, וכל 50 מטר לערך הם חצבו פיר אלכסוני למעבה האדמה. בכל פיר כזה ירדו שתי קבוצות חוצבים, כשהגיעו למפלס שבו הם רצו שהמים יזרמו, קבוצה אחת חצבה ימינה והשנייה שמאלה וכך הם חצבו מתחת לפני הקרקע קבוצה מול קבוצה עד שנפגשו. ניתן לראות בנקבה את סימני החציבה ואת הגומחות שבהן הניחו החוצבים את נרות השמן ששימשו לתאורה. החציבה נעשתה בעזרת קרדום והמדידות בוצעו בעזרם כלים רומים עתיקים כמו גרומה, פלס קדום מוט מדידה רומי ועוד. ברבות השנים, ועם דעיכתה של קיסריה, פסקו האמות מלפעול והנקבות התמלאו סחף ובוץ. קטע זה של נקבת המים לקיסריה לא נעזב במלואו, שכן תושבי הכפר הסמוך סינדיאנה (התקיים עד מלחמת העצמאות) שאבו מים לשתייה מהפיר המרכזי, המכונה במפות "עין עמי". כתוצאה מכך התאפשרה גישה למקום (ועד היום ניתן לראות באתר את עץ התאנה הגדול מעל פיר "עין עמי"). באמצע שנות ה- 90' נוקה חלק מהנקבה ושוחזרו באתר 7 פירים וניקבה. אחרי הוצאת מאות דליי בוץ על ידי מתנדבי חוגי סיירות, הפך המקום לאתר תיירות ייחודי, כיום ניתן ללכת בנקבת מים זו, שאורכה קרוב ל-300 מטר, המקום קריר כל ימות השנה ומומלץ למבקרים בימי הקיץ הלוהטים, וכן מהווה אטרקציה מעניינת למשפחות ולילדים. אתר האינטרנט הרשמי של פארק אלונה מדיה וקבצים בנושא פארק אלונה בוויקישיתוף מי קדם - פארק אלונה - אתר האינטרנט של האתר הארכאולוגי מי קדם - פארק אלונה - כרטיס ביקור - פרטים על הפארק באתר "עכבר העיר" יעל אילמר, פארק אלונה: עמוק ורטוב מתחת לאדמה, באתר ynet, 26 באוגוסט 2012 היסטוריה, באתר מי קדם - mey kedem פארק אלונה - מי קדם – iNature, באתר inature.info ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נועה פלצ'י

נועה (פַּלַצ'י) סגיר (נולדה ב-24 במאי 1994) היא מתעמלת אומנותית ישראלית. פלצ'י נולדה בראשון לציון, גדלה בעיר זו ובבאר יעקב ולמדה בתיכון עמית עמל בראשון לציון. כשהייתה בת שש החלה ללמוד בלט, ובהמשך עברה להתעמלות אומנותית והחלה להתאמן במסגרת מועדון "הפועל ראשון לציון". ב-2010 הצטרפה לסגל נבחרת ישראל בהתעמלות אמנותית, והשתתפה עמה באליפות אירופה שנערכה בברן. באותה אליפות סיימה הנבחרת במקום החמישי בתרגיל עם חמישה כדורים ובמקום השביעי בקרב-רב. באליפות העולם שנערכה במונפלייה ב-2011, זכתה עם הנבחרת במדליית ארד בתרגיל הסרטים והחישוקים. בתחרות קדם-אולימפית שהתקיימה ב-17 בינואר 2012 זכתה עם הנבחרת במקום השלישי בתחרות, ובמדליית כסף בגמר הקרב רב והעפילה לאולימפיאדת לונדון באותה השנה. נועה פלצ'י, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי נועה פלצ'י, באתר olympedia.org נועה פלצ'י, באתר התאחדות ההתעמלות הבין-לאומית נועה פלצ'י, באתר הוועד האולימפי בישראל הבלרינה, באתר ynet, 20 במרץ 2012 אורן אהרוני, התעמלות: הנבחרת הבטיחה את מקומה בלונדון, באתר ynet, 17 בינואר 2012 ריתמיקה: מקום שני לנבחרת ישראל, באתר nrg‏, 18 בינואר 2012 ערך זה הוא קצרמר בנושא ספורטאים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רדוורס בולר

סר רדוורס הנרי בולר VC, GCB , GCMG (באנגלית: Sir Redvers Henry Buller; ‏7 בדצמבר 1839 - 2 ביוני 1908) היה איש צבא בריטי. בולר מוכר במיוחד על פיקודו של הכוחות בדרום אפריקה במהלך שלבי הפתיחה של מלחמת הבורים השנייה, פרישתו מהצבא לוותה בקלון מסוים משום הכישלון הבריטי בתחילת המלחמה, כישלון שיוחס בין היתר לו. מלבד השירות במלחמת הבורים, שירת בולר במספר מערכות במהלך שירותו הצבאי; מלחמת האופיום השנייה, מלחמת אשאנטי, מלחמת הזולו ומלחמת הבורים הראשונה. במהלך מלחמת הזולו, פיקד בולר על כוח של חיל רגלים רכוב בטור הצפוני (במהלך הפלישה הראשונה). על חלקו במהלך הלחימה בקרב הלובאין העונק לו צלב ויקטוריה, העיטור הצבאי הגבוה ביותר בבריטניה. רדוורס בולר, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
Bolt

בולט (BOLT) היה דפדפן אינטרנט לטלפונים ניידים וטלפונים חכמים שיכולים להריץ תוכנות מסוג JAVA ME. דפדפן בולט מוצע בחינם ללקוחות ומאושר על ידי ספקי רשתות טלפונים אלחוטיים. בולט מיוצר על ידי חברת Bitstream Inc. החברה שייצרה לפני כן את הדפדפן ThunderHawk לחברות סלולר ולמכשירים ניידים. בולט הוצג לראשונה בגרסת בטא באופן פרטי ב-15 בינואר 2009, ושוחרר לציבור ב-16 בפברואר 2009 כשגרסת הבטא של התוכנה הוכרזה בכנס אולם הניידים בברצלונה. כיום בולט קיים במכשירים מבוססי JAVA עם תמיכה ב-Java MIDP 2 ו-CLDC 1.0 וגרסאות יותר גבוהות. כמו כן קיימת גרסה של הדפדפן שמותאמת למכשירי בלקברי ומכשירים של Windows Mobile וכמו כן Plam OS שמבוססים על מנהל MIDlet או אימולטור של ג'אווה. בולט נבנה על ידי מנוע Webkit על מנת שיוכל להציג עמודי אינטרנט מלאים כמו בדפדפנים במחשבי PC. ישנו פטנט על אפשרות המסך המפוצל בדפדפן וקיצורי דרך על ידי לחיצות שמאפשרות ניווט פשוט בין דפי האינטרנט. בולט נבנה בעזרת טכנולוגיית הגלישה הניידת של חברת Bitstream. אתר הבית של Bitstream Inc. ערך זה הוא קצרמר בנושא תוכנה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אניס (פירושונים)

האם התכוונתם ל... מאכלים: אניס – צמח תבלין אניס – רשת חנויות טבע בישראל כוכב האניס (אנ') – תבלין בטעם דומה לאניס בצורת כוכב משקאות אניס – סוג של משקאות אלכוהוליים מקומות: אניס (עיר) (Ennis) – עיר באירלנד אישים: גארת' אניס – כותב קומיקס אמריקאי ג'סיקה אניס – אתלטית בריטית פרנצ'סקה אניס – שחקנית אנגלייה
Ob-La-Di, Ob-La-Da

Ob-La-Di, Ob-La-Da הוא שיר של הביטלס מאלבומם The Beatles ("האלבום הלבן") שיצא לאור בשנת 1968. השיר נכתב על ידי פול מקרטני והקרדיט ניתן ללנון-מקרטני. השיר יצא כסינגל באותה שנה במדינות שונות, אך לא בבריטניה, והגיע לראש מצעדי הסינגלים באוסטרליה, יפן, ניו זילנד, שווייץ ומערב גרמניה. כאשר יצא הסינגל באיחור בארצות הברית ב-1976, הגיע השיר למקום ה-49 בבילבורד הוט 100. מקרטני כתב את השיר בסגנון רגאיי שהיה פופולרי בבריטניה באותה תקופה, וניכס לעצמו ביטוי פופולרי על ידי ג'ימי סקוט, מוזיקאי ניגרי מלונדון, לשם השיר ולפזמון. לאחר שחרורו ניסה סקוט, ללא הצלחה, לקבל קרדיט על ההלחנה. הקלטה אלטרנטיבית נמצאת באלבום "Anthology 3". בניגוד לשמועה רווחת, מקרטני אומר כי ג'ון לנון לא אהב את השיר הזה. ג'ורג' האריסון כתב בשיר אחר באותו אלבום, "Savoy Truffle" את שם השיר. פול מקרטני החל לכתוב את "Ob-La-Di, Ob-La-Da" במהלך שהותם של הביטלס ברישיקש, הודו, בתחילת 1968. פרודנס פארו, אחת מחבריהם הסטודנטים למדיטציה טרנסנדנטלית שם, סיפרה שמקרטני, ג'ון לנון וג'ורג' האריסון ניגנו לה אותו בניסיון לפתות אותה לצאת מחדרה, שם שקעה במדיטציה אינטנסיבית. מקרטני כתב את השיר כאשר רגאיי הפך לפופולרי בבריטניה. דמותו של דזמונד בשיר, משורת הפתיחה "לדזמונד יש חץ בשוק", התייחסה לזמר הרגאיי דזמונד דקר. שורת הפזמון "Ob-la-di, ob-la-da, life goes on, brah" הייתה ביטוי בו השתמש המוזיקאי הניגרי ג'ימי סקוט-אמואקפור. לדברי אלמנתו של סקוט, כחלק מהופעתו הבימתית עם להקתו Ob-La-Di Ob-La-Da, סקוט היה קורא "Ob la di", אליו הקהל היה מגיב "Ob la da", ואז הוא היה מסיים: "Life goes on". לאחר שחרורו של "Ob-La-Di, Ob-La-Da" בנובמבר 1968, סקוט ניסה לתבוע על השימוש בביטוי שלו. מקרטני אמר כי הביטוי הוא "רק ביטוי", בעוד שסקוט טען כי זה לא היה ביטוי נפוץ והיה בשימוש בלעדי על ידי משפחת סקוט-אמואקפור. מקרטני כעס על כך שהעיתונות הבריטית הייתה בצד של סקוט. לדברי החוקרים דאג סולפי וריי שווייגהרדט, במחקרם על ההקלטות מהחזרות המצולמות של הביטלס באולפני טוויקנהאם בינואר 1969, התלונן מקרטני במרירות בפני חבריו ללהקה על טענתו של סקוט שהוא "גנב" את הביטוי. מאוחר יותר ב-1969, בעודו בכלא בריקסטון וממתין למשפט על כך שלא שילם מזונות לאשתו לשעבר, סקוט שלח בקשה לביטלס וביקש מהם לשלם את חשבונותיו המשפטיים. מקרטני הסכים לשלם את הסכום בתנאי שסקוט ינטוש את ניסיונו לקבל קרדיט של שותף לכתיבה. לשיר יצאו שתי גרסאות בעברית: ב-1968 הקליטו אריק איינשטיין וחבורת לול גרסה עברית, בשם "אובלדי אובלדה", למילים של איינשטיין שבו מילות השיר עוסקות בחבורת לול והפזמון הוא: "אובלדי אובלדה, מי שבא בא, לה לה לה ברוך הבא." ב-1977 הקליטו האחים והאחיות במסגרת אלבום הילדים ״החיפושיות, סיפור ופזמונים לשירי הביטלס״ גרסה לשיר עם מילים מאת גידי קורן, גם כן בשם "אובלדי אובלדה" כשמילות הפזמון הן: "אובלדי אובלדה, זו בלדה, בשפת החיפושיות." מידע על היצירה "Ob-La-Di, Ob-La-Da" באתר מיוזיק בריינז מידע על הקומפוזיציה "Ob-La-Di, Ob-La-Da" באתר AllMusic גרסאות נוספות ל"Ob-La-Di, Ob-La-Da" באתר SecondHandSongs אורי מינץ, ‏"נהרות של דם": הביטלס והמסר הפוליטי הנסתר מאחורי הלהיט הענק, באתר מעריב אונליין, 4 ביוני 2020 קטע מריאיון עם פול מקרטני על Ob-La-Di, Ob-La-Da באתר יוטיוב השיר ״אובלדי אובלדה״ בביצוע אריק איינשטיין וחבורת לול באתר YouTube השיר ״אובלדי אובלדה״ בביצוע האחים והאחיות באתר YouTube מצעד שירי הביטלס של כאן 88
אניס (אירלנד)

אניס (באנגלית: Ennis; באירית: Inis) היא עיירה במערב אירלנד, בירת מחוז קלייר. אניס ממוקמת לאורך נהר הפארגוס, מצפון ללימריק ומדרום לגולווי. לפי מפקד האוכלוסין בשנת 2016, מנתה האוכלוסייה באניס 25,276 תושבים, מה שהפך אותה לעיירה הגדולה ביותר בקלייר, העיירה הגדולה ביותר בפרובינציית מנסטר וה-12 הגדולה באירלנד. העיר ידועה בפאבים המוזיקליים שלה וברחובותייה הצרים והמתפתלים. רחובות העיר מקושטים בציורי קיר. סמטאות קטנות מתחברות לרחוב הראשי, לסמטאות צורת קשת והן נקראות בואייס (BowWays) - מילה ייחודית לעיר אניס. מקורו של השם אניס במילה האירית Inis שפירושה אי. העיר ממוקמת על אי במרכזו של נהר הפארגוס. לעיר אניס נודע תפקיד חשוב בהיסטוריה הפוליטית של אירלנד. בעבר היה לעיר קשר הדוק למשפחת או'בראיין. העיר נבנתה ללא חומות, דבר שאיפשר לקתולים רבים לגור בה (קתולים לא הורשו לגור בערים מוקפות חומה). בשל כך עקרו סוחרים קתולים רבים מהעיר לימריק לעיר אניס, מה שתרם רבות לשגשוגה. היא שימשה כבסיס למשטרה הבריטית ורבים מבני העיר השתתפו במלחמת העולם הראשונה בשורות הצבא הבריטי. בעיר פעלו מספר דמויות איריות בולטות לאורך ההיסטוריה: דניאל או'קונל נבחר באניס לייצג את מחוז קלייר, ובה הוא נשא את נאומיו למען שוויון זכויות לקתוליים. צ'ארלס סטיוארט פרנל נשא באניס את הנאום המפורסם שבו קרא להחרים את הפקידים והאיכרים ששיתפו פעולה עם הבריטים. איימון דה ואלירה נבחר באניס לייצג את מחוז קלייר בפרלמנט. פסלו של או'קונל - פסל זה ממוקם בקצה רחוב או'קונל, במקום בו עמד בית משפט. הבחירות בהן נבחר דניאל או'קונל נערכו במקום בו עמד בית המשפט. מנזר פרנסיסקני - הוקם במאה ה-13, נפגע קשות ברפורמציה האנגלית וננטש במאה ה-17. לפי האגדה המקומית במנזר שוכנת רוח הרפאים של הנזיר האחרון. ארצות הברית פיניקס, אריזונה, ארצות הברית מדיה וקבצים בנושא אניס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אניס IRELAND: Major Towns
Wild Honey Pie

"Wild Honey Pie" הוא שיר קצר של להקת הרוק הבריטית הביטלס מאלבומם הכפול The Beatles (הידוע גם כ"האלבום הלבן") משנת 1968. השיר נכתב על ידי פול מקרטני והקרדיט ניתן ללנון-מקרטני. אורכו פחות מדקה, השיר מורכב בעיקר מכך ששם השיר מוזמרת שוב ושוב ובוצעה על ידי מקרטני ללא השתתפותם של שאר חברי הביטלס. השיר נתפס לעיתים קרובות כשיר מילוי ונחשב בדרך כלל כחסר חשיבות ובלתי נשכח בשל אופיו הניסיוני. השיר נחשב לאחד השירים הקצרים ביותר של הלהקה יחד עם "Her Majesty"‏ ו-"Dig It". מקרטני ניגן על הגיטרה האקוסטית, התופים ושר שירה מובילה. מקרטני הוא היחיד שמבצע בהקלטה. באותה תקופה, ג'ון לנון ורינגו סטאר עבדו על שירים אחרים של האלבום הלבן, וג'ורג' האריסון היה בחופשה ביוון. מקרטני אמר על השיר הזה: ”היינו במצב ניסויי, ולכן אמרתי, 'אני יכול פשוט לעשות משהו?' התחלתי עם הגיטרה ועשיתי ניסוי רב תכליתי בחדר הבקרה או אולי בחדר הקטן הסמוך, זה היה ביתי מאוד, זו לא הייתה הפקה גדולה בכלל, רק עשיתי את הקטע הזה והכפלתי את ההרמוניה, ובניתי את זה עם הרבה רטט על המיתרים של הגיטרה, ממש משכתי את החוטים בצורה מטורפת, ומכאן 'Wild Honey Pie', אשר היה אזכור לשיר אחר שכתבתי שנקרא 'Honey Pie'”. לדברי מקרטני, השיר כמעט ולא נכלל באלבום הלבן, אבל אשתו של ג'ורג' האריסון, פאטי בויד, "חיבבה אותו מאוד ולכן החלטנו להשאיר אותו באלבום". נכון לאפריל 2020, מונה ההשמעות של הקליפ ברשת הזרמת המדיה ספוטיפיי עומד על כ-10 מיליון. פול מקרטני - שירה וקולות רקע, גיטרה אקוסטית, תוף בס, כלי הקשה מידע על היצירה "Wild Honey Pie" באתר מיוזיק בריינז Wild Honey Pie - Remastered 2009, נבדק ב-2020-04-03
The Continuing Story of Bungalow Bill

The Continuing Story of Bungalow Bill (הסיפור המתמשך של בונגלו ביל) הוא שיר של הביטלס בסגנון פולק שנכתב על ידי ג'ון לנון (הקרדיט ניתן גם לפול מקרטני). השיר יצא לאור באלבום The Beatles (האלבום הלבן הכפול). השיר מדבר על אדם שפגש שמכונה ריק, שביקר את אמו בזמן שהביטלס שהו בהודו אצל מהרישי מהש יוגי. בשיר מוזכרות מספר חיות שאותן צד אדם בשם "בונגלו ביל", חיות כמו פיל, טיגריס ועוד. בשיר משתתפות שתי נשים של חברי הלהקה, יוקו אונו, אשתו של לנון ומאורין סטרקי, אשתו של רינגו סטאר. מידע על היצירה "The Continuing Story of Bungalow Bill" באתר מיוזיק בריינז ערך זה הוא קצרמר בנושא שירים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קבוצת התיאטרון של אמסטרדם

קבוצת התיאטרון של אמסטרדם (בהולנדית: Toneelgroep Amsterdam) היא להקת התיאטרון הרפרטוארי הגדולה בהולנד. בסיסה ב-Stadsschouwburg, אמסטרדם, בניין תיאטרון קלאסי בן המאה ה-19, השוכן בלב אמסטרדם. קבוצת התיאטרון של אמסטרדם נוסדה ב-1987 כש-Gerardjan Rijnders כיהן כמנהלה האמנותי. הוא נהג לביים מחזות קלאסיים בצורה אוונגרדית והשפיע בכך מאוד על תפישת התיאטרון בהולנד, כמו גם בעולם. מאז שנת 2000 מנהיג את הלהקה איבו ואן הובה (Ivo van Hove). הוא ומעצב התפאורה הוותיק שלו, Jan Versweyveld שברו את מוסכמות העיצוב הקלאסיות בכך שתפשו את הבמה כ"מקום". בהפקת "פנים" שלהם (עיבוד לסרטו של ג'ון קסאווטס), הקהל צפה בהצגה בעודו שוכב על גבי מיטות. רבות מהפקות קבוצת התיאטרון של אמסטרדם ערכו סבבי הופעות בעולם. לשם דוגמה, עיבודו של ואן הובה לכמה ממחזותיו של שייקספיר, הוצג תחת הכותר "טרגדיות רומיות" והוצג בפסטיבלים אירופאים גדולים (Wiener Festwochen, פסטיבל אביניון, Theaterformen). "ליל בכורה", עיבוד אחר לסרטו של קסאווטס, הוצג ב-BAM (אקדמית ברוקלין למוזיקה) בניו יורק, בדצמבר 2008. "איבו ואן הובה הוא חלוץ בפרשנותו לטקסטים קלאסיים וסרטים. עבודתו היא ייחודית, ראשונית, מהממת, מפתיעה ומשעשעת - כל מה שאתה רוצה שתיאטרון יהיה - והוא אינו חושש לעסוק במכוער ובנתעב. במילה אחת - הוא מדהים", אמרה קייט בלאנשט. מדיה וקבצים בנושא קבוצת התיאטרון של אמסטרדם בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קבוצת התיאטרון של אמסטרדם הערוץ של טוניגרופ אמסטרדם, באתר יו טיוב פרטים על Wiener Festwochen תוכניית פסטיבל אביניון גורדון קוקס, פסטיבל הגל החדש באקדמית ברוקלין למוזיקה, וראייטי, 8 ביוני 2008 "שיח אמן: סרטים ותיאטרון", מתוך פסטיבל הגל החדש 2011, ‏26 באוקטובר 2011
לקניק

לקניק (Lekenik) הוא כפר ורשות מוניציפלית, במחוז Sisak-Moslavina, במרכז קרואטיה. לקניק שוכנת לצידי הכביש הראשי בין זאגרב לעיר סיסאק, 35 ק"מ דרומית לזאגרב. בכפר מתגוררים 1,850 תושבים וברשות המקומית 6,170 תושבים, במספר כפרים נוספים. רוב התושבים בכפר וברשות המוניציפלית הם קרואטים. בנם הצעיר של רוזה והיינריך מאן, יוליוס מאן ואחותו הקטנה, גיזלה, היו הילדים היחידים של משפחת מאן מלקניק, שנשארו בלקניק, עד שגורשו על ידי הקרואטים האוסטשים, למחנה ההשמדה הקרואטי שהוקם לגדות נהר הסאווא (Sava), ונקרא על שם היישוב שלידו "יאסנובץ" (Jasenovac) שבו נרצחו עוד אלפים רבים ואחרים. יוליוס מאן היה האיש שהקים בלקניק בתשיעי במאי 1909 את ה"DVD" - חבר מתנדבי כיבוי אש (בקרואטית Dobrovoljno Vatrogasno Društvo). מאן היה היו"ר של חבר מתנדבי כיבוי האש במשך כ-28 שנים. מאז בכל שנה באירוע השנתי שלהם המתקיים בחודש מאי או בסמוך לו, תמיד מזכירים חבריי ה- "DVD" את יוליוס מאן כמי שייסד והוביל אותם במשך אותן שנים. בשנת 1929 הקים יוליוס מאן את קבוצת הכדורגל המקומית, דאג לצורכי הקבוצה ואף הביא מאמן כדורגל מזאגרב ללקניק. גם כאן יוליוס מאן היה יו"ר הקבוצה. עד השנים 1941/1942 הייתה בלקניק קהילה יהודית קטנה, שמנתה פחות מעשר משפחות. את תיעודה של הקהילה היהודית בלקניק ניתן למצוא בארכיון הממשלתי הקרואטי שבסיסאק. בלקניק בוצעו בשנת 1970 צילומי החוץ לסרט כנר על הגג, בכיכובו של חיים טופול, בשל דמיונו לשטעטל ולעיירה הדמיונית אנטבקה בלקניק נמצא הגדול מבין שני כפרי הילדים של רשת SOS, ובו מתגוררים כ-90 ילדים שהוצאו מבתיהם על ידי רשויות הרווחה. מדיה וקבצים בנושא לקניק בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של לקניק הרשות המוניציפלית של לקניק, (קרואטית) כרמית וייס, ‏40 שנה לצילומי הסרט כנר על הגג בכפר לקניק, באתר GoTravel הארכיון הממשלתי הקרואטי כנר על הגג בלקניק ערך זה הוא קצרמר בנושא קרואטיה ובנושא יישובים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סרגיי אוברזצוב

סרגיי אוברזצוב (ברוסית: Серге́й Влади́мирович Образцо́в;‏ 5 ביולי 1901 – 8 במאי 1992) היה שחקן ובמאי תיאטרון בובות סובייטי. הוא היה בעל תואר אמן העם של ברית המועצות (1954), חתן פרס סטלין (1946) וחתן פרס לנין (1984). סרגיי אוברזצוב נולד במוסקבה. אביו היה מהנדס בתחום רכבות. בשנים 1922–1931 אוברזצוב היה שחקן באחד התיאטראות של מוסקבה. במקביל החל משנת 1920 הוא היה מופיע עם בובות. בשנת 1931 הוא הקים תיאטרון בובות במוסקבה. משנת 1935 אוברזצוב החל ללמד. הוא עבד בתיאטרון שייסד במשך 60 שנים וביים מעל 70 הצגות. בשנת 1946 הוא ביים הצגה "הקונצרט הלא רגיל" שמוצגת בתיאטרון עד היום. עם התיאטרון שלו הוא הופיע ב-350 ערים ברחבי ברית המועצות וב-90 ערים מחוצה לה. בנוסף לעבודה בתיאטרון הוא ביים מספר סרטים. בשנת 1976 נבחר לנשיא ארגון שחקני תיאטרון בובות בינלאומי והיה בתפקיד זה עד לשנת 1984. עבור עבודתו הוא קיבל 3 פעמים עיטר לנין (1967,1971,1981), תואר "גיבור העמל הסוציאליסטי (1971) ופעמיים עיטור הדגל האדום (1946, 1981). אופרזצוב נפטר בשנת 1992 ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה. לאחר מותו הוקם קרן על שמו ותיאטרון בובות עתה נקרא "תיאטרון בובות על שם אוברזצוב". בבעלותו היה אוסף גדול של בובות מכל העולם. אוסף זה עתה מוצג במוזיאון ליד התיאטרון. מדיה וקבצים בנושא סרגיי אוברזצוב בוויקישיתוף קורות חיים באתר התיאטרון (ברוסית) סרגיי אוברזצוב, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) סרגיי אוברזצוב, באתר "Find a Grave" (באנגלית) סרגיי אוברזצוב, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
סויוז 6

סויוז 6 (ברוסית: Союз 6, "ברית 6") היא חללית סויוז שהמריאה ב-11 באוקטובר 1969 מקוסמודרום בייקונור במטרה לתעד עגינה של חלליות סויוז 7 וסויוז 8. גאורגי שונין - מפקד ואלרי קובסוב - מהנדס טיסה ולדימיר שטאלוב - מפקד אלכסיי יליסייב - מהנדס טיסה החללית נבנתה על ידי תאגיד הטילים והחלל אנרגיה. זו הייתה חללית סויוז מדגם סויוז 7K-OK. החללית המריאה ב-15 בינואר 1969 מכן שיגור מס' 1 בקוסמודרום בייקונור. בהקפה מס' 5 בוצע באופן ידני שינוי מסלול החללית במטרה להתאים אותה למשימה הקרובה. בסמוך לשיגור החללית שוגרו חלליות נוספות סויוז 7 וסויוז 8. מטרת השיגור היה בין היתר לבצע התחברות בין שתי החלליות והחללית סויוז 6 הייתה צריכה לצלם את התהליך מקרוב. עקב תקלה במערכת התחברות המשימה לא בוצעה. החלליות לא היו מצוידים במערכות לחיבור ידני. על סיפון החללית הייתה מערכת ניסיונית לביצוע ריתוך בתנאי ריק. הניסוי בוצע בהצלחה. הנחיתה בוצע ללא בעיות ב-16 באוקטובר בשטח קזחסטן של כיום. צוות חילוץ הגיע למקום הנחיתה כ-10 דקות לאחר נחיתה. נתוני המשימה נתונים מאנציקלופדיית החלל תיאור המשימה
סויוז 7

סויוז 7 (ברוסית: Союз 7, "ברית 7") היא חללית סויוז שהמריאה ב-12 באוקטובר 1969 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן. המטכה המרכזית היה חיבור עם חללית סויוז 8 ומעבר חברי הצוות בין החלליות. החיבור לא הצליח. בתקשורת הסובייטית דוחח על יישום מלא של התוכנית, אך צוותי קרקע וקוסמונאוטים הפיקו לקחים מהאירוע. אנטולי פיליפצ'נקו ולדיסלב וולקוב ויקטור גורבטקו ולדימיר שטאלוב אלכסיי יליסייב פיוטר קולודין השיגור בוצע ב-12 באוקטובר 1969 מכן שיגור מס' 1 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן. החללית נבנתה על ידי תאגיד הטילים והחלל אנרגיה. זו הייתה חללית סויוז מדגם סויוז 7K-OK. בסמוך לשיגור החללית שוגרו חלליות נוספות סויוז 6 וסויוז 8. החיבור היה אמור להתבצע ב-14 באוקטובר, כאשר חללית סויוז 6 הייתה צריכה להיות ממוקמת במרחק של 50 מ' ולצלם את האירוע. חלליות "סויוז 7" ו-סויוז 8 היו צריכים להתקרב ולבצע חיבור אוטומטי. אמנם מערכת אוטומטית "איגלה" כשלה. לאחר התייעצות במרכז בקרה הוחלט שניתן לבצע חיבור ידני במידה מרחק בין החלליות יהיה פחות מ-1 קילומטר. לאחר 2 ניסיונות שכשלו הוחלט להמשיך בניסיונות ב-15 באוקטובר. ב-15 באוקטובר התמרון החל כאשר מרחק בין החלליות היה כ-40 ק"מ. לאחר תמרונים שנמשכו מספר שעות הם התקרבו למרחק של 1.5 ק"מ. התברר שכמות הדלק במדחפי החלליות הולכת ואוזלת וסוכם להפסיק את הניסיונות לחיבור. ב-16 באוקטובר הוחלט לבצע תמרון נוסף. החלליות התקרבו למרחק של כ-1.2 ק"מ אך זה לא איפשר להתחיל בהליך חיבור ידני. ב-17 באוקטובר החל הליך ירידה מהמסלול. בתחילת התמרון הובחנו בעיות טכניות במערכת בקרת נחיתה אך בסופו של דבר נחיתה עברה ללא בעיות. מספר דקות לאחר הנחיתה באזור קזחסטן צוות קרקע פגש את יחידת הנחיתה. נתוני המשימה נתונים מאנציקלופדיית החלל תיאור המשימה
סויוז 8

סויוז 8 (ברוסית: Союз 8, "ברית 8") היא חללית סויוז שהמריאה ב־13 באוקטובר 1969 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן. המטרה הייתה להתחבר לחללית סויוז 7 שלא הושגה. בתקשורת הסובייטית דוחח על יישום מלא של התוכנית, אך צוותי קרקע וקוסמונאוטים הפיקו לקחים מהאירוע. ולדימיר שטאלוב - מפקד אלכסיי יליסייב - טייס אנדרייאן ניקולאייב - מפקד ויטאלי סבסטיאנוב - טייס השיגור בוצע ב-13 באוקטובר 1969 מכן שיגור מס' 31 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן. החללית נבנתה על ידי תאגיד הטילים והחלל אנרגיה. זו הייתה חללית סויוז מדגם סויוז 7K-OK. בסמוך לשיגור החללית שוגרו חלליות נוספות סויוז 6 וסויוז 7. החיבור היה אמור להתבצע ב-14 באוקטובר, כאשר חללית סויוז 6 הייתה צריכה להיות ממוקמת במרחק של 50 מ' ולצלם את האירוע. חלליות סויוז 7 ו-"סויוז 8" היו צריכים להתקרב ולבצע חיבור אוטומטי. אמנם מערכת אוטומטית "איגלה" כשלה. לאחר התייעצות במרכז בקרה הוחלט שניתן לבצע חיבור ידני במידה מרחק בין החלליות יהיה פחות מ-1 קילומטר. לאחר 2 ניסיונות שכשלו הוחלט להמשיך בניסיונות ב-15 באוקטובר. ב-15 באוקטובר התמרון החל כאשר מרחק בין החלליות היה כ-40 ק"מ. לאחר תמרונים שנמשכו מספר שעות הם התקרבו למרחק של 1.5 ק"מ. התברר שכמות הדלק במדחפי החלליות הולכת ואוזלת וסוכם להפסיק את הניסיונות לחיבור. ב-16 באוקטובר הוחלט לבצע תמרון נוסף. החלליות התקרבו למרחק של כ-1.2 ק"מ אך זה לא איפשר להתחיל בהליך חיבור ידני. ב-18 באוקטובר החל הליך ירידה מהמסלול. נחיתה עברה ללא בעיות. מדיה וקבצים בנושא סויוז 8 בוויקישיתוף נתוני המשימה נתונים מאנציקלופדיית החלל תיאור המשימה