laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
טוסטאו

אדוארדו גונזלבס דה אנדרדה (בפורטוגזית: Eduardo Gonçalves de Andrade; נולד ב-25 בינואר 1947), הידוע בכינוי טוסטאו, הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת החלוץ. נחשב לאחד מטובי החלוצים בעולם בתקופתו, בזכות יכולות גבוהות של כיבוש שערים ומסירות, והיה שותף לזכיית נבחרת ברזיל במונדיאל 1970. אדוארדו נולד בבלו הוריזונטי למשפחה ממעמד הביניים, והיה אחד מארבעה ילדים. אביו, שעבד בבנק בבלו הוריזונטי, שיחק כדורגל בקבוצה חובבנית בעיר. כבר בילדותו בלט אדוארדו בכישורי הכדורגל שלו, ובשל קומתו הנמוכה קיבל את הכינוי "טוסטאו" (Tostão – המטבע הקטן). ב-1961, בגיל 14, הצטרף טוסטאו למחלקת הנוער של קרוזיירו. בגיל 15 בלבד הוא חתם על חוזה מקצועני באמריקה מיניירו, ולאחר שנתיים בהן שיחק בקבוצה הוא חזר לקרוזיירו והצטרף לקבוצה הבוגרת שלה ב-1964. במשך השנים הבאות הפך טוסטאו לשחקן המוביל של קרוזיירו, והוביל אותה לחמש זכיות רצופות בקמפאונטו מיניירו (אליפות מדינת מינאס ז'ראיס) בין 1965 ו-1969, ולזכייה בטאסה ברזיל ב-1966. הוא סיים שלוש פעמים כמלך השערים של ליגת מינאס ז'ראיס, וב-1971 זכה בתואר כדורגלן השנה באמריקה הדרומית. טוסטאו מחזיק עד היום בתואר מלך שערי קרוזיירו בכל הזמנים, עם 249 שערים. טוסטאו נכלל על ידי ויסנטה פאולה בסגל נבחרת ברזיל לטורניר מונדיאל 1966. הוא שיחק לראשונה בטורניר במשחק השני בשלב הבתים, מול נבחרת הונגריה, כמחליפו של פלה שנפצע. במשחק זה הבקיע שער, אך ברזיל הפסידה 3:1 והודחה מהטורניר לאחר הפסד נוסף במשחק השלישי, מול נבחרת פורטוגל. בספטמבר 1969, במהלך משחקה של קרוזיירו מול קורינתיאנס, נפגע טוסטאו בצורה קשה בעינו בעקבות בעיטה שספג בפניו ממגן הקבוצה היריבה, דיטאו. ראייתו נפגעה בעקבות הפציעה והתברר כי הוא סובל מהינתקות רשתית, מה שאילץ אותו לעבור ניתוח בעינו. הפגיעה בעינו, ממנה טוסטאו לא החלים באופן מלא מעולם, הייתה עלולה להביא לסוף הקריירה שלו, אך הוא הצליח לחזור לשחק כעבור מספר חודשים. טוסטאו השתתף עם נבחרת ברזיל במונדיאל 1970, והיה חלק מהנבחרת שנחשבת לאחת מהטובות בתולדות טורנירי גביע העולם. הוא שיחק בעמדת החלוץ המרכזי הבודד, אך תפקידו העיקרי היה בתנועה בלתי-פוסקת במגרש ובמסירות לשחקני ההתקפה האחרים – פלה, ז'אירזיניו וריבלינו. במשחקה השני של ברזיל, מול נבחרת אנגליה, ביצע טוסטאו מהלך מפורסם כאשר התגבר על שלושה שחקני הגנה בטרם מסר לפלה, שבישל שער לז'אירזיניו. במשחק מול נבחרת פרו ברבע הגמר הוא הגיע לשיאו כאשר כבש צמד שערים ובישל אחד נוסף, ובחצי הגמר מול נבחרת אורוגוואי בישל שני שערים נוספים לקלודואלדו ולז'אירזיניו. טוסטאו סיים את הטורניר עם שני שערים וארבעה בישולים בסך הכל, וזכה עם נבחרתו בטורניר לאחר ניצחון 1:4 על איטליה במשחק הגמר. ב-1972 עזב טוסטאו את קרוזיירו ועבר לקבוצת ואסקו דה גאמה, ששילמה תמורתו 535 אלף דולר – סכום שיא דאז עבור העברה בכדורגל הברזילאי. בפברואר 1973 הוא נפצע פעם נוספת בעינו ומצבה הוחמר, ובעקבות כך נאלץ לפרוש מכדורגל בגיל 26 בלבד. הוא סיים את הקריירה שלו עם 32 שערים במדי נבחרת ברזיל, שממקמים אותו שמיני בדירוג המבקיעים שלה בכל הזמנים, יחד עם אדמיר ורונאלדיניו (נכון ל-2010). לאחר פרישתו הפך טוסטאו לרופא, והוא משמש כיום כפרשן כדורגל בעיתונות ובטלוויזיה. באוקטובר 2008 הוא הוכנס להיכל התהילה של הכדורגל הברזילאי כהוקרה על הישגיו ותרומתו למשחק. מדיה וקבצים בנושא טוסטאו בוויקישיתוף טוסטאו, באתר Transfermarkt טוסטאו, באתר National Football Teams טוסטאו, באתר FootballDatabase.eu ביוגרפיה של טוסטאו באתר The Beautiful Team סגנו של המלך: חייו של טוסטאו בצל של פלה, באתר ynet, 8 ביוני 2010 רשימת שערים בנבחרת באתר RSSSF
שנדור קוצ'יש

שנדור קוצ'יש (בהונגרית: Kocsis Sándor‏; 21 בספטמבר 1929 – 22 ביולי 1979) היה כדורגלן ומאמן הונגרי ששיחק בעמדת החלוץ והיה פעיל בין השנים 1943–1965. נחשב לאחד מגדולי הכדורגלנים ההונגרים בכל הזמנים. שנדור קוצ'יש נולד בבודפשט במשפחה ממוצא גרמני ששינתה את שמה מווגנר (Wagner שמשמעותו "עגלון") לשם התואם בהונגרית "קוצ'יש". הקריירה הבינלאומית של קוצ'יש נמשכה מ-1948 עד 1956. במונדיאל 1954 כבש 11 שערים וביחד עם פרנץ פושקש הוביל את נבחרת הונגריה לגמר הטורניר שם הפסידו למערב גרמניה. ב-1956 פלשה ברית המועצות להונגריה ובכך נגמרה הקריירה הבינלאומית של קוצ'יש. קוצ'יש סיים את הקריירה שלו עם 75 שערים בינלאומיים, שני רק לפרנץ פושקש בנבחרת ההונגרית. לאחר שפרש ממשחק פעיל, פצח קוצ'יש בקריירת אימון. לאחר מכן חלה בלוקמיה וסרטן הקיבה, וב-22 ביולי 1979 נהרג מנפילה מהקומה הרביעית של בית חולים בברצלונה, כנראה לאחר שהחליט להתאבד. פרנצווארוש אליפות הונגריה: 1949 בודפשט הונבד אליפות הונגריה (3): 1952, 1954, 1955 ברצלונה אליפות ספרד (2): 1958/59, 1959/60 הגביע הספרדי (2): 1958/59, 1962/63 נבחרת הונגריה מדליית זהב אולימפית: 1952 גביע מרכז אירופה: 1953 סגנית גביע העולם: 1954 אישיים השחקן ההונגרי של השנה: 1954 נעל הזהב בגביע העולם: 1954 (11 שערים) הנבחרת המצטיינת בגביע העולם: 1954 מדיה וקבצים בנושא שנדור קוצ'יש בוויקישיתוף שנדור קוצ'יש, באתר Transfermarkt שנדור קוצ'יש, באתר BDFutbol שנדור קוצ'יש, באתר National Football Teams שנדור קוצ'יש, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt אורי קציר, משחק המאה (אורכב 27.09.2005 בארכיון Wayback Machine), "אפלטון" ביוגרפיה באתר Wall of Fame שנדור קוצ'יש, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגלנים ובנושא מאמני כדורגל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קשר משפחתי

קשר משפחתי הייתה תוכנית יעץ בנושאי משפחה ונפש ששודרה בטלוויזיה החינוכית הישראלית בין השנים 1986 ו-1991 ומנתה 784 פרקים. התוכנית החלה כתוכנית לייעוץ משפחתי, כשהיועץ באולפן מקבל לפגישה אדם או משפחה עם בעיות מתחום ההורות. לאחר שתי העונות הראשונות, הוחלט לעשות שימוש במשחק תפקידים להמחזת מקרים שהגיעו למערכת מטעמי חיסיון וצנעת הפרט כאשר השחקנים גם ממחיזים את המקרים וגם משתתפים בראיון הטיפולי. בין השחקנים שהשתתפו בתוכנית במהלך שנותיה היו: גילת אנקורי, דבורה קידר, עודד תאומי, אריאל פורמן, יהודה פוקס, נמרוד רשף, משה טימור, עדנה פלידל, שושה גורן, בתיה ברק (טרם הפיכתה למנחה), גבי עמרני וניקי גולדשטיין. בין מגישי התוכנית, שהיו מטפלים מקצועיים, ניתן למצוא את, זיוית אברמסון, בתיה ברק, אהרלה גבאי, נעמי מור, פרידה דניאלי, ד"ר דוד גרין וחיה יוסף. אחד המנחים, יוסי זיידר, הורשע בשנת ב-2005 בעבירות מין. מנחה נוסף, אחי יותם, הואשם לאחר מותו בעבירות מין. את מילות הפתיח שהיה מזוהה עם התוכנית לאורך עונות שידורה כתב אהוד מנור והלחין רוני ידידיה שביצע אותו. בשנת 1994 שודרו מספר פרקים בשם "קשר זה סוויז" המעודדים קשרים חברתיים בין ישראלים וותיקים לבין העולים החדשים מברית המועצות לשעבר. הפרקים כללו משחקי תפקידים בהם נערים מזמינים את חבריהם העולים אל ביתם, או שהעולים מזמינים את הוותיקים. בסדרת משחקי פיפוש, פיפוש עצמו הופיע בין היתר כמנחה של "פלונטר משפחתי". "קשר משפחתי", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית קשר משפחתי, באתר הטלוויזיה החינוכית הישראלית
חורשה

חורשה או חֹרֶשׁ היא קבוצה קטנה של עצים הגדלים בצפיפות. לרוב אין בשטח שיחים רבים או צמחים אחרים . החורשים הטבעיים הם קטנים, שטחם נמדד בדונמים ספורים. לעומת זאת מטעים מעשה ידי אדם, עשויים להיות קטנים מאוד עד גדולים מאוד, כגון מטעי התפוחים בוושינגטון בארצות הברית או הפרדסים בפלורידה שיכולים להיות עצומים בגודלם. וכולם מהווים סוגי חורשות. חורשות אדירות ממדים נקראות יערות. העצים במרבית החורשות שנטעו על ידי האדם, ניטעו בשורות, ולרוב העצים בהן הם מאותו המין כגון: אקליפטוסים, אלונים, מיני הדרים ועוד. בראשית היישוב בארץ ישראל ניטעו עצי אקליפטוס רבים, מכיוון שהאמינו כי הם מסייעים בייבוש הביצות שבהן חיים יתושי אנופלס המפיצים את מחלת המלריה ("קדחת הביצות").[דרוש מקור] מטע פרדס יער חורשות בישראל ההבדל בין חורשה, חורש ויער, באתר הצופים
אלי ברוד

אלי ברוד (באנגלית: Eli Broad;‏ 6 ביוני 1933 – 30 באפריל 2021) היה איש עסקים ונדבן יהודי-אמריקאי. ברוד נולד כבן יחיד ברובע הברונקס בניו יורק לזוג הורים יהודים שהיגרו מליטא. אביו היה צבע ואמו תופרת שמלות. כשהיה בן 6 עברה משפחתו לדטרויט. ברוד למד בבית ספר ציבורי, ובשנת 1951 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון Detroit Centra. אחר כך למד באוניברסיטת המדינה של מישיגן חשבונאות וכלכלה. בשנת 1954, כשהוא בן 21, נישא לאשתו אידית. הוא עבד תקופה של שנתיים כרואה חשבון, ואחר כך פתח יחד עם שותף, דונלד קופמן, חברה לבניית בתים בשם Kaufman and Broad Home Corporation. בשנת 1971 רכש את חברת הביטוח Sun Life Insurance Company of America, חברת ביטוח קטנה שפעלה בבולטימור. הוא שינה את שמה ל-SunAmerica ובשנת 1999 מכר אותה לענק הביטוח AIG בעבור 18 מיליארד דולר. ברוד נפטר ב-30 באפריל 2021 במרכז הרפואי סידרס-סייניי (אנ') בלוס אנג'לס, קליפורניה, לאחר מחלה ממושכת. ברוד תרם כספים למטרות שונות במשך שנים רבות. הוא היה מהתומכים העיקריים בהקמת המוזיאון לאמנות בת-זמננו (אנ') בלוס אנג'לס ושימש היושב ראש שלו בשנים 1979–1984. ברוד הוביל את מסע ההתרמה בעבור הקמת אולם הקונצרטים על שם וולט דיסני בלוס אנג'לס, מעונה של התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס ואחד מאולמות הקונצרטים המפוארים בעולם. הוא תרם כסף רב למטרות מחקר ביו-רפואית והקים את המכון המשותף לאוניברסיטאות הרווארד ו-MIT, מכון ברוד למחקר גנומי. בשנת 2015 חנך את מוזיאון הברוד לאמנות מודרנית שנבנה בתרומתו בלוס אנג'לס. ברוד תמך כספית באמנים והיה אחד מאספני האמנות הגדולים בארצות הברית. בין השאר רכש יצירות של האמנים הבאים: אנדי וורהול, דייוויד סמית, דמיאן הירסט, סינדי שרמן, אדוארד רושה, ג'ף קונס, רוי ליכטנשטיין, רוברט ראושנברג, ג'ספר ג'ונס וג'ון באלדסארי. בשנת 2010 הצטרף ברוד למיזם התחייבות הנתינה שהוקם על ידי וורן באפט וביל גייטס, ובו התחייב לתרום את מרבית הונו למטרות צדקה. מדיה וקבצים בנושא אלי ברוד בוויקישיתוף אלי ברוד, בתוכנית 60 דקות, 2011 Tapp, Tom (April 30, 2021). Eli Broad Dies: Businessman, Philanthropist, Founder of L.A.’s Broad Museum Was 87. Deadline Hollywood. Retrieved May 1, 2021
מוריס בן-שושן

מוריס (משה שלמה) בן-שושן (1922 – ינואר 2024) היה פעיל חברתי ופוליטיקאי ישראלי. בבחירות לכנסת הרביעית בשנת 1959 התמודד בראש רשימת "הבלתי תלויים", אשר לא עברה את אחוז החסימה. בן-שושן נולד ב-1922 בתאוריאת, בצפון מזרח מרוקו, ילד חמישי להוריו יעקב (נרצח במרוקו ב-1967) וזוהרה (נפטרה ב-1943). אביו היה מעשירי הקהילה, סיטונאי למוצרי מכולת, ובעל חנויות. אחרי סיום לימודיו התיכוניים עסק בן-שושן במסחר ובחלפנות, והחל בפעילות ציונית. הוא סייע ליהודים לעזוב את מרוקו לאלג'יריה בדרכם לישראל, ורכש נשק להגנה עצמית. בן-שושן עלה לישראל באוקטובר 1948, אחרי שהות של חודשים אחדים במרסיי, והיה מראשוני המתיישבים היהודים בעכו. הוא התגייס לפלמ"ח, לחם במסגרת הגדוד השמיני של חטיבת הנגב בחודשים האחרונים של מלחמת העצמאות, והשתתף בכיבוש אילת. בהמשך שרותו היה מפקד מחלקה בגדוד 51 בחטיבת גבעתי. אחרי שחרורו עבד שנים רבות כאח בבית החולים הפסיכיאטרי בעכו. בן-שושן היה יו"ר ועד עובדי בית החולים, חבר מועצת הפועלים, נציג עובדים בבית הדין האזורי לעבודה, סגן יו"ר הוועד הארצי של עובדי בתי החולים הממשלתיים, וחבר בוועד הפועל של הסתדרות העובדים הכללית. במשך 48 שנה היה חבר מועצת עיריית עכו, ובמהלכן כיהן כסגן וממלא מקום ראש העירייה, יו"ר איגוד כיבוי אש גליל מערבי, וחבר הנהלת המתנ"סים בעיר. מאז 1992 ועד למותו עמד בראש האגודה למען הקשיש עכו. בבחירות לכנסת הרביעית ב-1959 עמד בן שושן בראש רשימת "הבלתי תלויים", רשימה עדתית שהוקמה ונתמכה על ידי מפ"ם כמה חודשים אחרי אירועי ואדי סאליב. בריאיון ל"מעריב" בשנת 1961 סיפר כי הוא עצמו לא הצביע עבור רשימתו, אלא עבור מפ"ם. הרשימה קיבלה 0.2% מקולות הבוחרים ולא עברה את אחוז החסימה. בן-שושן נישא ב-1945 למזל (פורטונה) כהן (1931–1998), והיה אב לשלושה - שושנה, יעקב ודני. מוריס בן שושן ואילן שטייר, ממרוקו לעכו ומה שביניהן – מוריס בן-שושן, סיפור חיים (ירושלים: עושים היסטוריה, 2010) מוריס בן-שושן, באתר הפלמ"ח עיטור יקיר העיר עכו לשנת 2010 הוענק למוריס בן-שושן, באתר עיריית עכו שב"כ מפא"י - מציאות או דמיון, מאת אילן שטייר, בדף פייסבוק "עושים היסטוריה" מוריס בן שושן, יו"ר מרכז יום לקשיש עכו עופר אדרת, המנהיג המזרחי הראשון בעכו זוכר את איומי מפא"י, באתר הארץ, 1 ביולי 2021 עופר אדרת, המנהיג המזרחי הראשון בעכו זוכר את איומי מפא"י, באתר הארץ, 1 ביולי 2021 רשימת המתמודדים של "הבלתי תלויים" לכנסת ה-4 הממורמר חדל להתמרמר, מעריב, 16 ביוני 1961 תוצאות הבחירות לכנסת ה-4, באתר המכון הישראלי לדמוקרטיה
התרסקות ההרקולס בג'בל חלאל

במסגרת תרגיל של צה"ל, התרסק מטוס הרקולס של חיל האוויר הישראלי על הר ג'בל חלאל שבסיני ב־25 בנובמבר 1975. כל תשעת אנשי הצוות ו־11 הלוחמים שהיו על סיפונו נספו בתאונה, שהגורם לה היה ככל הנראה סערה ותנאי ראות קשים ששררו במקום. שני מטוסי הרקולס של טייסת 131 המריאו מבסיס חיל האוויר לוד (בח"א 27) בליל 25 בנובמבר 1975, לתרגיל "שחרית" שנערך בשיתוף עם כוחות היבשה. המטוסים אספו כוחות קרקעיים ממנחת כונתילה שבסיני לשם הובלתם לבסיס חצרים. עקב טעות בניווט, נכנסו המטוסים לנתיב מקביל לזה שתוכנן. בקר הטיסה הודיע למטוס המוביל, שקברניטו היה סרן שאול בוסתן, שהוא נמצא 15 ק"מ מערבית לנתיב המתוכנן. המטוסים נכנסו לענן כבד והמטוס המוביל, מס' 203, פגע בג'בל חלאל, קרוב לפסגתו, והתרסק. טייס המטוס השני ראה את הפיצוץ ומיד טיפס לגובה וניצל. 20 נספו בהתרסקות מטוס תובלה צבאי בסיני, דבר, 27 בנובמבר 1975 ערן בלכר ואלעזר בן-לולו, ‏בגלל התאונה ההיא, באתר חיל האוויר הישראלי, 28.12.2005 כתבה על סרן משה לביא באתר יוטיוב שהוכנה על ידי משה גרטל לרגל יום הזיכרון תשע"ב. תיק התאונה והיסטוריית המטוס של התרסקות ההרקולס בג'בל חלאל, באתר Aviation Safety Network (באנגלית)
Get Sleazy Tour

Get Sleazy Tour הוא סיבוב ההופעות הראשון של זמרת הפופ האמריקאית קשה, שקידם את אלבומה השני Cannibal. "Sleazy" "Take It Off" "Fuck Him He's a DJ" "Dirty Picture" "Blow" "Blah Blah Blah" "Party at a Rich Dude's House" "Backstabber" "Cannibal" "The Harold Song" "C U Next Tuesday" "Animal" "Dinosaur" "Grow a Pear" "Your Love Is My Drug" "Tik Tok" "We R Who We R" "(You Gotta) Fight for Your Right (To Party!)" מדיה וקבצים בנושא Get Sleazy Tour בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מוביל טנקים

מוביל טנקים הוא משאית המשמשת לניוד והובלת טנקים וכלי רכב משוריינים ומשמש לעיתים גם להובלת ציוד מכני הנדסי או מסוקים. לרוב זהו כלי רכב צבאי, ושמו הוא בהתאם לייעודו העיקרי. מוביל טנקים תוצרת בלארוס מדגם MZKT-74135 יכול להוביל 2 טנקים במשקל כולל של 130 טון. הנחיצות בכלי תחבורה ייעודי להעברת הטנק התעוררה במלחמת העולם השנייה. התברר שתנועת טנק למרחק גדול בסביבה עורפית גורמת לבעיות רבות: היא שוחקת את הזחלים, מתישה את הנהגים, פוגעת בכבישים, ומבזבזת דלק. פתרון תחבורתי יעיל להובלת טנקים הוא שימוש ברכבות. אך רשת מסילות ברזל בדרך כלל אינה פרושה באזורי עימות וכן צורת פרישתה עלולה שלא להתאים לנתיב הובלה בעת חרום. לפיכך הפתרון הגמיש והזמין הוא משאית (לרוב סמי-טריילר) שערוכה לנשיאת מטען במשקל עשרות טונות. תפקיד נוסף שהוטל על מובילי הטנקים היה פינוי של טנקים וכלים צבאיים כבדים אחרים שנפגעו מחזית הקרבות אל העורף ובכך למנוע תפיסתם כשלל או פגיעה נוספת בהם ובצוותם. הדרישות הטכניות ממוביל טנקים רבות ובחלקן מנוגדות זו לזו: מהירות נסיעה גבוהה. עבירות גבוהה בדרכים משובשות במטרה לאפשר פריקת הטנקים קרוב ככל האפשר לחזית הלחימה. תמיכה של תא הנהג בשני נהגים שלהם פתרון לינה בתוך תא הנהג (כך שתתאפשר הובלה רציפה על ידי צוות נהגים). פתרונות להעמסה ופריקה מהירה של מטען הרכב המשוריין. פרישת המשקל של המטען בנקודות מגע רבות של הדרך באמצעות ריבוי גלגלים במטרה למנוע הרס של כבישים. הנהיגה והתפעול של מוביל הטנקים דורשות מיומנות מיוחדת וניסיון רב, עקב המשקל הרב של הטנק, הצורך בתיקון תקלות כמו תקרים בעגלה מרובת גלגלים, ועוד. ההעמסה והפריקה של הטנק דורשות גם הן מיומנות מיוחדת, הן מהנהג והן מהמכוון הקרקעי. העמסה ופריקה של כלי רק"מ וצמ"ה כבדים דורשת גם היא הסמכה דומה. מדיה וקבצים בנושא מוביל טנקים בוויקישיתוף מובילי טנקים בעולם, מערכות 259-258, נובמבר 1977 אודי עציון, חשיפה: גוררי טנקים חדשים בצה"ל, באתר ynet, 31 באוקטובר 2017 Armored Caterpiller D9 loaded on a Semi-trailer כלי די-9 משוריין מועמס על מוביל, סרטון באתר יוטיוב (אורך: 2:37)
חולדה (פירושונים)

האם התכוונתם ל... חולדה – יונק ממשפחת העכבריים חולדה (קיבוץ) – קיבוץ בשפלה יער חולדה – הנקרא גם יער הרצל, נמצא מזרחית לקיבוץ חולדה שיירת חולדה – שיירת כלי רכב, שנסעה מחולדה לירושלים הנצורה בעת מלחמת העצמאות, ו-22 מאנשיה ואיש כוחות החילוץ נהרגו בעת מתקפה עליהם ח'ולדה – כפר ערבי עד למלחמת העצמאות ששכן בסמוך ליער חולדה חולדה הנביאה – נביאה בתקופתה של ירמיהו הנביא קבר חולדה – כינוי למערכת קבורה בהר הזיתים שבירושלים, בה לפי המסורת היהודית קבורה חולדה הנביאה שערי חולדה – שערים שנבנו על ידי הורדוס בחומה הדרומית של הר הבית "חולדה ובור" - אגדה יהודית
מאט שולץ

מת'יו סטיבן "מאט" שולץ (באנגלית: Matthew Steven "Matt" Schulze; נולד ב-3 ביולי 1972) הוא שחקן קולנוע ומוזיקאי אמריקאי. שולץ נולד וגדל בסנט לואיס. כנער למד לנגן על גיטרה בארגון מוזיקלי באטלנטה. בגיל 20 עבר להתגורר בלוס אנג'לס לצורך קידום הקריירה שלו כמוזיקאי, אולם את החשיפה הראשונית שלו קיבל בעיקר בתור דוגמן וכשחקן פרסומות. ערך את הופעתו הראשונה כשחקן קולנוע בשנת 1998 בתור הערפד כריס בסרט "בלייד". התפרסם לראשונה בזכות תפקידו בסרט המרוצים "מהיר ועצבני" בתור וינס חבר צוות הגנבים של דום טורטו (וין דיזל), וינס מאוהב באחותו של דום - מיה (ג'ורדנה ברוסטר) ושונא את שוטר משטרת לוס אנג'לס הסמוי בריאן אוקונר (פול ווקר). שולץ הופיע לאחר מכן בסרט "בלייד 2" בתפקיד הערפד צ'ופה החובר לצייד הערפדים בלייד (ווסלי סנייפס) במלחמה כנגד זומבים הטורפים ערפדים ובני אדם כאחד. שולץ השיל משקל רב מגופו כדי לשחק את הגנגסטר דארן "וול סטריט" בסרט הפעולה "המשלח" ואת הנרי ג'יימס מנהיג כנופיית האופנוענים בסרט המרוצים "מהיר ללא גבולות". הופיע בסרט במותחן המשטרתי "מיסטר ברוקס" בתור הרוצח הסדרתי הנמלט ת'ורנטון מיקס. ב-2011 חזר שולץ לתפקיד וינס בסרט החמישי והמצליח ביותר בסדרת סרטי "מהיר ועצבני". בלייד (1998) על בנים ועל בנות (1999) מהיר ועצבני (2001) המשלח (2002) בלייד 2 (2002) דפיקות לב (2004) לא משאיר סימן (2004) מהיר ללא גבולות (2004) העדר (2007) מיסטר ברוקס (2007) תמצית (2009) מהיר ועצבני 5 (2011) מאט שולץ, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מאט שולץ, באתר AllMovie (באנגלית) מאט שולץ, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
דמביה

דמביה (בגעז: ደምብያ) הוא אזור היסטורי בצפון-מערבה של אתיופיה וכיום נפה במדינת אמהרה שגבולותיה אגם טאנה בדרום, נפת טקוסה בדרום-מערב, נפת צ'ילגה במערב, בנפת ארמצ'הו עלית בצפונה ובנפת גונדר רבתי במזרחה. במסורת האתיופית נחשב האזור לחלק משטחי גדעון וביתא ישראל ישבו בו מימי קדם. האתיופים החלו לפלוש ולכבוש את האזור החל מן המאה ה-14 והחלו ליישב בו מתיישבים וכן לעודד פעולות מיסיון. בתקופת הקיסר סרצה דנגל המחוז היה לאזור לחימה בין האתיופים לממלכת הגדעונים. בתחילת המאה ה-17 הוקמה במחוז העיר גונדר שהייתה לבירה הקיסרית ודמביה כולה הפכה למרכז האימפריה. מאמצע המאה ה-19 ואילך ירדה קרנה של דמביה עם העברת המרכז השלטוני ממנה. בחלוקה המנהלית של המאה ה-20 הייתה דמביה לנפה בתוך מחוז בגמדר וכיום היא נפה בתוך מחוז צפון גונדר שבאמהרה. על פי נתוני הסוכנות המרכזית לסטטיסטיקה האתיופית לשנת 2007 האוכלוסייה מנתה 271,053 נפשות שרק 8.62% מהם חיים בערים. שטחה של הנפה היא 1,261.96 קמ"ר וצפיפות האוכלוסייה עומדת על 214.79 נפש לקמ"ר. בנתונים הסטטיסטים משנת 1994 האוכלוסייה מנתה 218,014 נפש כאשר הרוב המכריע (89.12%) הוא אמהרי ולצידו מיעוט כמנתי (2.15%). Tsegay Tegenu "Dämbəya" in Siegbert Uhlig (Editor), Encyclopaedia Aethiopica: D-Ha, Otto Harrassowitz Verlag, 2005, ISBN 3447052384, p. 75-76 Census 2007 Tables: Amhara Region, Tables 2.1, 2.4, 2.5, 3.1, 3.2 and 3.4. 1994 Population and Housing Census of Ethiopia: Results for Amhara Region, Vol. 1, part 1, Tables 2.1, 2.7, 2.10, 2.13, 2.17, Annex II.2 (accessed 9 April 2009)
מוזיאון וילפריד ישראל לאמנות ולידיעת המזרח

מוזיאון וִילְפְרִיד ישראל לאמנות ולידיעת המזרח נוסד בשנת 1951 וממוקם בקיבוץ הזורע. המוזיאון התבסס תחילה על אוספיו של אספן האמנות וילפריד ישראל, שאותם הוריש לקיבוץ. המוזיאון מציג שתי תצוגות קבועות: תערוכת אמנות המזרח הרחוק העתיק, תערוכת אמנות המזרח הקרוב העתיק. כמו כן המוזיאון מציג תערוכות מתחלפות של אמנות עכשווית ובנוסף אוסף ארכאולוגיה מקומית שנחפר ונחקר על ידי חבר הקבוץ עזרא מיירהוף. המוזאון הוקם על מנת לקלוט את האוסף הנרחב שווילפריד ישראל הוריש בצוואתו לקיבוץ. וילפריד ישראל היה בן למשפחת סוחרים אמידה ממוצא גרמני. לאחר מלחמת העולם הראשונה טייל בעולם והתעניין באמנות המזרח הרחוק (הודו, סין, קמבודיה ותאילנד) והמזרח הקרוב (מצרים, יוון, חבש ופיניקיה). בשנות ה-30 התיידד עם מייסדיו לעתיד של קיבוץ הזורע ובצוואתו הוריש את אוספיו לקיבוץ. וילפריד ישראל פעל רבות במלחמת העולם השנייה, תוך סיכון עצמי, להצלת יהודים באירופה והיה בין מארגני הקינדר-טרנספורט - משלוחי הצלה של ילדים מגרמניה, אוסטריה וצ'כוסלובקיה בספינות לבריטניה. המוזיאון תוכנן כ"בית תרבות" באמצע שנות ה-40 על ידי האדריכלים אל מנספלד ומוניו גיתאי ויינראוב בדגש על פונקציונליות באמצעים מינימליסטיים, בהתאם לגישה המודרניסטית הארץ-ישראלית באותה העת. הקמת הבניין החלה ב-1948 ועקב מלחמת העצמאות, הושלמה רק ב-1951. המוזיאון מציג תערוכות משתנות של אמנות מודרנית, בצד אוספים קבועים של אמנות מהמזרח הרחוק והקרוב שהורחבו מאז ירושתו של וילפריד ישראל. במוזיאון קיים גם אוסף ארכאולוגיה מקומית מתל קירי תל זריק, ועין אל-ג'רבה שנחפרו ונחקרו על ידי עזרא מאירהוף (חבר הקיבוץ) והארכאולוגים עמנואל ענתי, ז'אן פרו, יעקב קפלן ואמנון בן תור. במקביל לתצוגות מתקיימת פעילות חינוכית רחבה לילדים ולמבוגרים, הכוללת הדרכה בתערוכות הקבועות והמתחלפות, שיח גלריה עם אמנים מציגים, חוגים והפעלות בסדנת היצירה שבמוזיאון. ב-19 באוגוסט 2020 נפרץ המוזיאון, ונגנבו ממנו כ-30 יצירות יקרות ערך. באותה עת דווח כי אוסף המוזיאון כולל כ-1,000 פריטים. שווי הפריטים הגנובים עשוי להגיע למיליוני שקלים. מנהלת המוזיאון היא נורית אשר פניג, והאוצרת היא שיר מלר-ימגוצ'י. גליה בר אור, חיינו מחייבים אמנות - בניין תרבות כבניין חברה: מוזיאונים לאמנות בקיבוצים, 1930 - 1960, מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2010, עמ' 95 - 152 מדיה וקבצים בנושא מוזיאון וילפריד ישראל לאמנות ולידיעת המזרח בוויקישיתוף אתר המוזיאון "בית וילפריד ישראל" יוקם בקיבוץ הזורע, באתר הארץ ‏ 13 ביולי 1947 חיים לנדו, בית-התרבות ע"ש וילפריד ישראל בהזורע, על המשמר, 15 ביולי 1951 מידע על מוזיאון וילפריד ישראל לאמנות ולידיעת המזרח בקטלוג הספרייה הלאומית אסתר זנדברג, מה עושה מוזיאון נזירי בניחוח יפני על הדשא בקיבוץ של יקים, באתר הארץ, 12 ביולי 2017 יגאל מוסקו, ‏תעלומת השוד הגדול | "כמו דאעש": מי עקץ ורוקן את המוזיאון בקיבוץ הזורע?, באתר ‏מאקו‏, 30 באוקטובר 2020 מוזיאון וילפריד ישראל (הזורע), דף שער בספרייה הלאומית מוזאון וילפריד ישראל לאומנות ולידיעת המזרח מוזיאון בהזורע, דבר, 27 בפברואר 1953 נעמה ריבה, יצירות נדירות נשדדו ממוזיאון וילפריד ישראל, באתר הארץ, 19 באוגוסט 2020 אחיה ראב"ד, יצירות שבורות ונזק של מיליונים: מוזיאון וילפריד ישראל נפרץ ונשדד, באתר ynet, 19 באוגוסט 2020
מוקד (תוכנית טלוויזיה)

מוקד הייתה תוכנית טלוויזיה ששודרה מתחילת שנות ה-70 ועד שנות ה-90 בערוץ הראשון בימי רביעי. התוכנית עסקה בנושאי אקטואליה ובפוליטיקה הישראלית. בכל תוכנית הוזמנה לאולפן אישיות פוליטית, שנמצאה במרכז אירועי השבוע, לריאיון אישי. את התוכנית הגישו במהלך השנים אלי ניסן, יורם רונן, ניסים משעל ומנשה רז. בשנת 1977 הודיע יגאל ידין במסגרת המשדר על הקמת התנועה הדמוקרטית לשינוי (ד"ש). במהלך חלק ממסעות הבחירות הפכה התוכנית לזירת העימות הטלוויזיוני בין המתמודדים. בפרט זכור העימות בין דוד לוי לבנימין נתניהו שהתמודדו זה מול זה בבחירות המקדימות של הליכוד בשנת 1993. במסגרת זו החליפו השניים האשמות וכינויים. בין היתר כינה לוי את נתניהו "נפוליאון" ו"צלופח", והעימות בין השניים דמה לתיגרה אישית יותר מאשר לעימות פוליטי לגופו של עניין. בתקופת מלחמת המפרץ שודרה בתוכנית "העולם הערב" פרודיה על "מוקד" בשם "מוקש" בהשתתפות שמואל וילוז'ני. גם בתוכנית זהו זה שודרה פינה פרודית בשם מוקש, בכיכובו של ספי ריבלין, בה הוצגה לצופים חידה בנושא לשון עברית. במהלך השנים נעשו בערוץ מספר ניסיונות להחזיר את התוכנית, אך הם לא הגיעו לכדי מימוש ובוטלו ברגע האחרון. ניסיון נוסף כזה תוכנן ל-11 באוגוסט 2016, אך בוטל גם הוא. פתיח "מוקד" משנת 1975 באתר יוטיוב ערך זה הוא קצרמר בנושא טלוויזיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.