laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ג'רום רובינס

ג'רום רובינס (באנגלית: Jerome Robbins;‏ 11 באוקטובר 1918, ניו יורק – 29 ביולי 1998, ניו יורק) היה רקדן בלט וכוריאוגרף יהודי-אמריקאי. זכה בפרס האוסקר על בימוי הסרט "סיפור הפרברים". הוא עבד שנים רבות בברודוויי, ושיתף פעולה גם עם להקת "בת שבע" מישראל. בשנת 1937 הופיע כרקדן בהפקת "האחים אשכנזי" על ידי התיאטרון האידי האמנותי. בשנת 1940 התקבל לתיאטרון הבלט שזה אך נוצר ואשר היום קרוי תיאטרון הבלט האמריקאי שם הפך מהר מאוד לסוליסט ולכוריאוגרף. בשנת 1949 עזב רובינס את תיאטרון הבלט והצטרף ללהקתם החדשה של לינקולן קירסטין וג'ורג' בלנשין-בלט העיר ניו יורק שם מיד נקרא מנהל אמנותי שותף עמית. עזב לתקופה את בלט העיר ניו יורק והקים להקה משלו: בלט ארצות הברית. בשנת 1969 הוא חזר לבלט העיר ניו יורק שם הוא חלק עם ג'ורג' בלנשין את תפקיד הבלט מסטר. בשנת 1983 לאחר מותו של בלנשין חלק רובינס ביחד עם פיטר מרטינס את הניהול האמנותי של בלט העיר ניו יורק. בין תפקידיו כסוליסט: תפקיד פטרושקה-המריונטה הטרגית ביצירת הבלט פטרושקה של פוקין וסטרווינסקי, תפקיד שנרקד במקור על ידי ואצלב ניז'ינסקי. תפקיד אלפונסו – המאהב הספרדי בבלט האחרון כחול הזקן של מיכאל פוקין (1941), תפקידו של ליאוניד מאסין בבלט "הכובע משולש הפינות" (1943), תפקיד ראשי בבלט: "הבן האובד" של בלנשיין. כוריאוגרפיות: למוזיקה מקורית של ליאונרד ברנשטיין: פנסי פרי (1944), תעתיק (1946), עידן החרדה (1951), הדיבוק (1974) למוזיקה מקורית של מארק בליצשטיין: האורחים (1949). בשנת 1946 רובינס וברנשטיין השתתפו ביצירת on the town, על בסיס יצירת הבלט שלהם פנסי פרי. בשנת 1957 שיתוף הפעולה שלו עם ליאונרד ברנשטיין הניב את סיפור הפרברים – רובינס אחראי על הבימוי הכוריאוגרפיה והרעיון. בשנת 1964 הוא יצר את כנר על הגג. יצירות נוספות בברודוויי "המלך ואני" (1951) – כוריאוגרף "פיטר פן" (1954) – במאי וכוריאוגרף "פעמונים מצלצלים" – במאי בתפקיד הכוריאוגרף: בוב פוסי "ג'יפסי" (1959) – במאי וכוריאוגרף "אמא קוראז' וילדיה" (1963) – מפיק ובמאי בשנת 1956 יצר את הכוריאוגרפיה לסרט "המלך ואני". בשנת 1961 קיבלו ג'רום רובינס ורוברט וייז את פרס האוסקר על הסרט סיפור הפרברים בקטגוריית הבמאי הטוב ביותר, על סרט זה רובינס קיבל אוסקר נוסף לשם כבוד על כוריאוגרפיה. בשנת 1953 הוא שכנע את אנה סוקולוב להירתם במקומו לביסוס מקצועיותה של להקת ענבל. בשנת 1969 הוא העמיד עבור להקת בת שבע את עבודתו תנועות. בשנת 1977 ביצעה להקת המחול בת שבע את עבודתו אחר הצהריים של פאון. מדיה וקבצים בנושא ג'רום רובינס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ג'רום רובינס ג'רום רובינס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג'רום רובינס, באתר AllMovie (באנגלית) ג'רום רובינס, באתר MusicBrainz (באנגלית) ג'רום רובינס, באתר האופרה הישראלית תל אביב-יפו ג'רום רובינס במסד הנתונים IBDB (באנגלית) עבודותיו של רובינס, באתר ABT ג'רום רובינס, באתר NYCB תמר אבידר, ג'רום רובינס – הנערץ והנורא, מעריב, 13 בפברואר 1969 רוני דורי, עכבר העיר אונליין, סיפור הפרוורים מגיע לישראל: פחד ותיעוב בברודווי, באתר הארץ, 31 באוגוסט 2009 ג'רום רובינס, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ג'רום רובינס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
ויליאם ס. בורוז

ויליאם ס. בורוז (באנגלית: William S. Burroughs; ‏5 בפברואר 1914 – 2 באוגוסט 1997), סופר, מסאי, מבקר תרבות, צייר ואמן ספוקן וורד אמריקאי. יחד עם דמויות נוספות כמו ג'ק קרואק, אלן גינסברג, הרברט הנקה ופיטר אורלובסקי היה חלק מדור הביט. חלק ניכר מכתביו של בורוז מבוסס על חוויותיו האישיות, התנסותו בסמים שונים וניסיונות הגמילה שלו. בורוז היה הומוסקסואל גלוי. בורוז נולד בסנט לואיס. בשנת 1951 הרג בשוגג את בת זוגו ג'ואן וולמר בבר במקסיקו במהלך משחק בשם "שעשוע בסגנון וילהלם טל", שבו ניסה לירות בכוס זכוכית שהניח על ראשה. אחיו, שהגיע לבקרו בכלא, הצליח לשחד פקידי ממשל וסוהרים כדי לשחררו בערבות, ובורוז נמלט בחזרה לארצות הברית לפני תום משפטו. הוא הורשע שלא בפניו ונידון לשנתיים מאסר. שנים לאחר מכן טען בורוז כי לאירוע הירי הייתה השפעה מכריעה על החלטתו להתמקד בכתיבה, אם כי הוא החל לכתוב עוד בשנת 1945. ספרו הראשון ג'אנקי, שיצא לאור בשנת 1953, מתאר בגוף ראשון את חייו של מכור להרואין. את הספר החל לכתוב בהשפעת ידידו אלן גינסברג, ששימש עבורו גם עורך וסוכן ספרותי. בורוז פרסם את הספר בתחילה תחת שם העט ויליאם לי בהוצאת הספרים הקטנה Ace Books, שהוציאה עד אז בעיקר ספרי קומיקס, סיפורי פשע אמיתיים וסיפורים בלשיים. לאחר שזכה לפרסום בינלאומי בזכות ספרו ארוחה עירומה, הודפס הספר במהדורות חוזרות בשנות ה-60 ובשנות ה-70. בשנת 1962 הספר ארוחה עירומה נאסר למכירה בבוסטון ארצות הברית בשל גסות, אם כי ארבע שנים מאוחר יותר בית המשפט העליון במסצ'וסטס ביטל את ההחלטה והספר חזר להימכר. זה היה המשפט האחרון בנושא צנזורה בספרות שנערך בארצות הברית. הוא ציין שהושפעה מדנטון וולץ' והקדיש לו אחד מספריו. בשנת 1991 הופקה גרסה קולנועית לספר בבימויו של דייוויד קרוננברג. ב-1984 זכה לעיטור אביר במסדר האמנויות והספרות של צרפת. בורוז נפטר ב-2 באוגוסט 1997 מסיבוך של התקף לב שעבר יום קודם לכן. כמה אסופות של כתביו התפרסמו מאז מותו, ודיונים אודות כתביו ואישיותו מתקיימים בעשרות רבות של אתרי אינטרנט. מספר סרטים ותוכניות טלוויזיה נעשו על חייו ובהתבססות על כתביו. אתר האינטרנט הרשמי של ויליאם ס. בורוז (באנגלית) ויליאם ס. בורוז, ברשת החברתית Goodreads קטע מעדותו של אלן גינזברג במשפט על "ארוחה עירומה" מי מפחד מוויליאם ס. בורוז? חברים לרצח, באתר ynet, 4 בנובמבר 2008 ערן סבאג, ‏"חיים של אחרים" על ויליאם ס. בורוז, באתר iCast‏, 27 בספטמבר 2011 אירי ריקין, לא צעירים לנצח, באתר הארץ, 19 באוקטובר 2011 ויליאם ס. בורוז, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ויליאם ס. בורוז, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ויליאם ס. בורוז (1914-1997), דף שער בספרייה הלאומית תוכנית רדיו באתר This American Life ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שבתאי קור

שבתאי קור (נולד ב-29 באפריל 1981), הוא עיתונאי בעל טור ישראלי, תלמיד ישיבה לשעבר, שפרסם ספר אוטוביוגרפי על יציאתו בשאלה. שבתאי קור נולד בשם שבתאי קורדובה, למשפחה חילונית ביפו. בהיותו ילד חזרה משפחתו בתשובה ועברה להתגורר בירושלים. בצעירותו למד בישיבה הספרדית "משכן ציון" בירושלים, ולאחר מכן עבר ללמוד בישיבת פוניבז' בבני-ברק. באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 פרסם את סיפור יציאתו בשאלה בהמשכים ולאורך זמן בבלוג שלו ובפורום "יוצאים בשאלה". בשנת 2007 הוציא לאור בהוצאת כרמל את ספרו "נהג חדש". בספר הוא מתאר חיים של נער חרדי שנשלח לישיבה בת מאות תלמידים שאמורה לשמש כחומה מפני פיתויי הרחוב החילוני, ושאלות כפירה שאסורות להישאל. הספר מתאר את חייו כבחור ישיבה, את השאלות וההרהורים שלו על אמיתות האמונות הדתיות, את ההתחבטויות, ואת התהליך המורכב אותו עבר. הוא גם מתאר את הקושי הרב שביציאה מהעולם החרדי לעולם של תוהו ובוהו מוסרי ורגשי אליו הוא אינו מרגיש שייך. במשך תקופה הפיץ את מאמריו ברשת, אחד מהם הוא "המדריך ליוצא בשאלה", שבו הוא מייעץ לחרדים המעוניינים לצאת בשאלה ונתקלים בקשיי התמודדות, בעיקר מצד ארגונים ממוסדים או אנשים פרטיים בחברתם הקודמת. בתחילת 2014 יצא לאור ספרו השני 'זה ג'ונגל פה'. קור פרסם טורים וביקורת ספרים באתר nrg. שבתאי קור, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" אלון הדר, מי בכלל רצה להיות חילוני?, באתר הארץ, 20 בדצמבר 2006 - ריאיון עם שבתאי קור לרגל צאת ספרו. החיים בכוכב שבתאי - יומן הרשת של שבתאי קור דרך אחת נותרה לי אל לבם, דרכו של הסיפור, באתר ynet, 30 בינואר 2007 יציאתו בשאלה של ``שבתאי צבי`` - המאמרים המקוריים שכתב שבתאי בפורום יוצאים בשאלה בתפוז. נהג חדש – שאלות קשות ליוצא בשאלה - ראיון עומק עם שבתאי קור מאת רמי נוידרפר באתר אימגו. שבתאי קור, כשהאר"י פגש את הרבי, באתר nrg‏, 29 באוקטובר 2007 כל הטורים של שבתאי קור ב-nrg החוזר בתשובה והיוצא לשאלה בדיון אינטימי החיים בכוכב שבתאי - שבתאי קור שבתאי קור חוזר בתשובה כאן התשובה החלקית פורום חרדים על כורחם באתר תפוז שבתאי קור, בלקסיקון הספרות העברית החדשה
סקאנדה

סקאנדה, הידוע גם כמורוגה, לורד מורוגאן וקריטקיה, הוא אל המלחמה במיתולוגיה ההינדית, בנו של שיווה מפרוואטי. במדינת טאמיל נאדו שבהודו וכן בסרי לנקה הוא אחד האלים הנחשבים ביותר, מוצג לרוב כבעל שישה פרצופים. בקיץ (בחודש יולי או אוגוסט) מתקיים בעיר קולומבו שבסרי לנקה פסטיבל הוול (vel) שבו גוררים מרכבה מהודרת של סקאנדה ממקדש אחד למקדש אחר, בתהלוכה הכוללת הרבה מוזיקה (בעיקר הלמות תופים) וריקודים. מדיה וקבצים בנושא סקאנדה בוויקישיתוף רשימת שמותיו של סקאנדה topic/Skanda סקאנדה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא דת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
איירן

איירן (Ayran) הוא משקה יוגורט המוגש קר וכן רוטב למאכלי בשר כגון קבב, כריכי בשר ומאפים ממולאים בבשר. האיירן מורכב מיוגורט אשר מעורבב עם מים או מי סודה ומלח ליצירת מרקם אוורירי. המתכון של האיירן משתנה ממדינה למדינה ומאזור לאזור. יש המוסיפים מיץ מלפפונים במקום כל המים או חלק מהם, שום כתוש, אבקת פלפל, נענע קצוצה וקליפת לימון מגוררת. מקורו של האיירן ככל הנראה בצורך שהיה קיים לשימור ועיכוב תהליך החמצתו של היוגורט על ידי המלחתו, ודילולו במים (לשם הקטנת ריכוז המלח) לפני השימוש בו. האיירן נפוץ מאוד בטורקיה כיום ונחשב למשקה הקל העממי המקובל מאוד במסעדות, במזנונים מהירים ובאירוח ביתי. הוא מוגש ללא כל תוספת בכוסות זכוכית באירוח ביתי. האיירן נפוץ גם בארמניה, בקפריסין, בבולגריה, בסוריה, בלבנון, באזרבייג'ן ובמדינות נוספות בבלקן ובמזרח התיכון. בשנות ה-90 החל ייצור ושיווק האיירן 3% שומן בישראל. מדיה וקבצים בנושא איירן בוויקישיתוף
פאלודה

פַאלוּדֶה או פאלוּדַה (פרסית: فالوده) משקה בעל מרקם סורבה מוגש בקיץ ופופולרי בצפון הודו, פקיסטן ואיראן. נחשב לאחד מהקינוחים הקפואים הראשונים בהיסטוריה, ויש עדויות לקיומו כבר בשנת 400 לפני הספירה. השם נגזר מהפועל הפרסי פּאלודן (paloodan, پالودن) שפירושו לעדן. הגיית שם המשקה ב-פ' רפויה מקורה בהיגוי הערבי של המילה שהופיע לאחר הכיבוש הערבי של איראן (הערבית התקנית חסרה את הפונמה פ'-דגושה). הפאלודה מבוססת על מים, גרגירי בזיליקום, רוזטה, סוכר, מי ורדים ומיץ לימון במתכון האיראני מוספות גם איטריות אורז ופיסטוקים ולעיתים גם גלידה איראנית מסורתית. לאחר ערבוב החומרים, מצונן המשקה ואגב כך מעורבב עד אשר מתקבל המרקם האופייני, לעיתים נהוג להכין פאלודה איראני גם עם שבבי תפוחים. בעבר הוכן על ידי רוכלים במרכזי הערים בכלי מתכת מיוחד בעל דופן כפולה ומעטה חיצוני מבודד כאשר בתווך (מחוץ לתא הפנימי) נדחס קרח שמצנן את המשקה עד לקבלת המרקם הרצוי. כיום הכנת הפאלודה מתבצעת על ידי מכונת ערבוב והקפאה חשמלית. בישראל נמכר הפאלודה בדרום תל אביב ובמקומות בהם קיימת קהילת יוצאי איראן. לפי המסורת של קהילת יוצאי איראן, היה נהוג לשתות פאלודה בסגנון תפוחים, לאחר צום יום הכיפורים. מדיה וקבצים בנושא פאלודה בוויקישיתוף מתכון לפאלודה (באנגלית) מידע על המשקה במדינות השונות (באנגלית)
אבי מטוס

אבי מטוס הוא זמר, מלחין ונגן מפוחית ישראלי. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. נולד כאבידר מטוס בתל אביב ב-20 בדצמבר 1955. גדל בילדותו באתיופיה ואחר כך בהונדורס בשל משפחתו שהייתה בשליחויות מטעם המדינה. כמוזיקאי צעיר נחשף לתרבויות אחרות וספג השפעות מוזיקליות מקומיות. כשחזר לישראל הקים בשכונת רמת יצחק ברמת גן להקת נוער עם חברו אהוד בנאי. ב-1973 שירת כחייל במלחמת יום כיפור. בריאיון לבן שלו בפברואר 2020 סיפר מטוס: ""הייתי במלחמת יום כיפור. זה לא היה פשוט. המלחמה הכי כבדה שהיתה כאן. עברתי חוויות לא נעימות...השירים היו הניגוד של המלחמה. בדיוק הצד השני. 'אני רוצה להיות חופשי'. רציתי שהחיים שלי יהיו ככה, שאני אהנה מהחיים". באוקטובר 1985, אחרי מלחמת לבנון, יצא לרדיו השיר "לוקח את היום לאט" והגיע עד למקום השלישי במצעד הפזמונים של רשת ג. בגיל 30 ב-1986 הוציא מטוס את אלבום הסולו שלו שנחשב גם לתקליט הרגאיי העברי הראשון, "לוקח את היום לאט", בהפקה מוזיקלית של יוסי פיין (שהיה אז בן 19 בלבד) ודניס בוול (Bovell), מבכירי מפיקי הרגאיי באנגליה והמפיק הצמוד של זמר-משורר הרגאיי לינטון קווסי ג'ונסון. שיר הנושא של האלבום, "לוקח את היום לאט", הצליח במצעדי הפזמונים והסינגל השני, "הקצב משתנה", הפך ללהיט רדיו גדול.[דרוש מקור] מטוס ולהקתו נטלו חלק בשנות ה-80 בפסטיבלי רגאיי כגון פסטיבל אכזיב, בהופעות במועדון הסוואטו התל אביבי, וכן בהופעות בתוכניות טלוויזיה כ"זהו זה", "עד פופ" ו"להיט בראש". המבקר בן שלו כתב עליו בעיתון הארץ: "אין באמת פוליטיקה בשיריו של מטוס, אבל זה לא אומר שאין בהם השקפת עולם. יש כזאת, והיא רחוקה מרחק רב מההשקפה הישראלית הרווחת. "רצינו קצת לעוף, רצינו קצת לצוף, אבל כל היום הסתובבנו בטירוף", הוא שר ב"רצינו קצת לעוף". "אני רוצה להיות חופשי", הוא חזר ואמר ב"הקצב משתנה". גם קולו של מטוס, אפילו יותר מהמלים והקצב, ביטא איזו נידחות ביחס להלך הרוח המקובל". מטוס הוזמן לנגן מפוחית באלבום האוסף טיפ טיפה של אהוד בנאי, חבר ילדותו, אך לא הקליט אלבום סולו נוסף. מאז (2012) מתגורר מטוס בקמבודיה שם הקים חווה חקלאית וגידל עצי גומי. שירי האלבום נכתבו על ידי אבי מטוס ודן מינסטר. חלק הארי של האלבום הוקלט באולפני "TMC" ו-"טרמינל 24" בלונדון בהפקה מוזיקלית של דניס בוואל ויוסי פיין בתל אביב. מלבד שיר הנושא בלטו באלבום זה גם השירים "הקצב משתנה", "כל היום הסתובבתי", "רצינו קצת לעוף", "איש עם נשמה" ו"הליילה" שזכו להשמעות רבות והצליחו במצעדי הפזמונים. למרות זאת, האלבום לא זכה להצלחה רבה במכירות. ב-1996 הוציאה מחדש חברת NMC את האלבום בפורמט של דיסק וכללה בו רצועת בונוס. ב-2020 יצא האלבום מחדש במהדורת ויניל מיוחדת. שירי האלבום: אבי מטוס, באתר שירונט אבי מטוס, באתר MOOMA (בארכיון האינטרנט) "לוקח את היום לאט" - קישור להקלטה של האלבום, בספריה הלאומית של ישראל בן שלו, לאן נעלם הפזמונאי דני מינסטר, באתר הארץ, 29 באוקטובר 2012
מקינטוש (פירושונים)

האם התכוונתם ל... מקינטוש (Macintosh) - מחשב אישי של חברת "אפל" מקינטוש (McIntosh) - זן של תפוחים "מקינטוש" (Mackintosh) - סוג של מעיל גשם עשוי מבד מצופה גומי (אנ') הר מקינטוש – (McIntosh) או (Mackintosh) הרים בשם זה אישים בשם זה: הנרי מקינטוש – אתלט בריטי וינסטון יוברט מקינטוש – שמו המקורי של זמר הרגאיי הג'מייקני פיטר טוש סטיבן מקינטוש – שחקן אנגלי צ'ארלס רני מקינטוש – אדריכל סקוטי
נגרות

המונח "נגר" מפנה לכאן. אם הכוונה למשמעות אחרת, ראו נגר (פירושונים). נגרות היא מקצוע עיבוד עץ ומוצריו לכדי מוצרים לתועלת האדם: רהיטים, כלים, פיגומים, בתים וכדומה. העבודות נעשות בעזרת כלי עבודה כמו פטיש, מסור, אזמל ומקצועה. אדם העוסק בנגרות נקרא נגר. נגרות בתקופת ימי הביניים ותקופת הרנסאנס הייתה מקצוע נבחר בעל חשיבות רבה שדרש כוח גופני וידיים חזקות ומפותחות לחיתוך העץ ולעיבודו. כיום מבוצעות רוב המלאכות בנגריה על ידי מכונות חשמליות, והעיסוק בנגרות מסורתית עבר להיות נחלת האמנים והחובבים. יחד עם האבן, העץ הוא בין חומרי הבנייה העתיקים ביותר. אחד מחפצי העץ המוכרים הקדומים ביותר הוא חלק של קרש מלוטש מהאתר האשלי של גשר בנות יעקב שבישראל, מלפני יותר מ-780 אלף שנה. באירופה, בסין ובאפריקה הופיעו כלי העץ הראשונים לחיפוש מזון ולציד לפני 400 אלף שנה. חלק מהשימוש הראשון בעץ למבנים על ידי בני אדם מתוארך לתקופת האבן לפני כחצי מיליון שנה, כאשר בזמביה שבאפריקה, הפלטפורמות או שבילי ההליכה הראשונים הורכבו מבולי עץ מחורצים ומחודדים. היכולת לעצב עץ לכלי עבודה, למחסים ולכלי נשק השתפרה עם ההתקדמות הטכנולוגית בתקופת המעבר מתקופת האבן לתקופת הברונזה ועד לתקופת הברזל. כמה מהעדויות הארכאולוגיות מתקופת האבן המאוחרת לנגרות הן מעטפות של בארי מים. אלה כוללות מבנה מעצי אלון ולוז משנת 5256 לפני הספירה, שנמצא באוסטרוב שבצ'כיה, ואחת שנבנתה באמצעות עץ אלון מפוצל עם שגם ומגרעת ופינות מחורצות שנחפרה במזרח גרמניה, מלפני כ-7,000 שנה מהתקופה הנאוליתית המוקדמת. מילונים למונחי נגרות באתר האקדמיה ללשון העברית: נגרות רהיטים 1914 נגרות רהיטים 1949 נגרות (לוח) 1921 נגרות 1928 נגרות בניין 1949 נגרות בניין 1971 נגרות, מנעול 1953 נגרות, סחר עצים 1937 נגרות, עבודות עץ 1934 נגרות, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) נגרות, דף שער בספרייה הלאומית L. Barham, G. a. T. Duller, I. Candy, C. Scott, C. R. Cartwright, J. R. Peterson, C. Kabukcu, M. S. Chapot, F. Melia, V. Rots, N. George, N. Taipale, P. Gethin, P. Nkombwe, Evidence for the earliest structural use of wood at least 476,000 years ago, Nature 622, 2023-10, עמ' 107–111 doi: 10.1038/s41586-023-06557-9 Zimmer, Carl (2023-09-20). "Ancient Logs Offer Earliest Example of Human Woodworking". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2024-03-16. Michal Rybníček, Petr Kočár, Bernhard Muigg, Jaroslav Peška, Radko Sedláček, Willy Tegel, Tomáš Kolář, World's oldest dendrochronologically dated archaeological wood construction, Journal of Archaeological Science 115, 2020-03-01, עמ' 105082 doi: 10.1016/j.jas.2020.105082 Sergio Prostak, German Archaeologists Discover World’s Oldest Wooden Wells | Archaeology | Sci-News.com, Sci.News: Breaking Science News, ‏2012-12-24 (באנגלית אמריקאית) ערך זה הוא קצרמר בנושא כלכלה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קור (תחושה)

קור היא תחושה אותה חשים בני אדם או בעלי חיים כאשר הם שוהים באזור שבו הטמפרטורה נמוכה יחסית, או בעת שהם נוגעים בחפץ שהטמפרטורה שלו נמוכה יחסית. תחושת קור קלה אצל האדם הממוצע מתחילה בטמפרטורה של 17–20 מעלות צלזיוס, והיא הולכת וגוברת ככל שהטמפרטורה נמוכה יותר. קור אינו גודל פיזיקלי, אלא תחושה הנובעת מפליטה מוגברת של חום מגוף האדם. קור הוא תוצאה של איבוד חום מהגוף. לדוגמה, כאשר פועל מזגן בתוך חדר, ופותחים את החלון, החום נכנס אל החדר אבל הקור לא יוכל לצאת לסביבה. במשך שנים רבות, שימשו את בני האדם להגנה מפני הקור בגדים, המבודדים את האדם מסביבתו ושומרים על חום גופו (ובפרט מעילים וכפפות), מבנים המבודדים את האדם מהטמפרטורה החיצונית ומאפשרים חימום שיביא את הטמפרטורה בתוך המבנה לרמה רצויה, וכן הבערת אש. החל מהמהפכה התעשייתית החל האדם לפתח גם מכשירי חימום חשמליים דוגמת תנור חימום. רוב היונקים והעופות שומרים על חום גוף שנע סביב 37 מעלות, מצב בו האנזימים בגוף פועלים באופן מיטבי. לאורך התפתחותם של יצורים אלו פיתחו שיטות שונות, דוגמת רעידות, כדי להתמודד עם קור, ועליהם לצרוך כמות גבוהה של מזון כדי לשמור על טמפרטורת גוף גבוהה. כאשר תחושת הקור מתגברת היא עלולה להיות בלתי נעימה, ובטמפרטורות נמוכות מאוד קיימת סכנה של כוויית קור ואף היפותרמיה ומוות. גם קור שאינו קיצוני עלול להגביר סיכוי למחלות, מכיוון שמשפיע לרעה על מערכת החיסון. מחקרים שונים מצאו קשר בין חשיפה ממושכת לקור לבין הופעת תסמינים של התקררות, וכן ישנם חיידקים ונגיפים שהופכים לאלימים יותר בטמפרטורה קרה יותר. חום (פיזיקה) ענת פלורנטין, איך נוצר חום גוף ומדוע הוא דווקא 36.5 מעלות ואיך מסתדרות חיות בעלות דם קר ?רונן, במדור "שאל את המומחה" באתר של מכון דוידסון לחינוך מדעי, 21 במרץ 2010 דנה פלורנטין, לצאת מהבית בלי סוודר? זה לא בסדר!, באתר קופת חולים כללית תגלית: חשיפה לקור פוגעת בחסינות האנטי-ויראלית של האף | דוקטורס אונלי Doctors Only, באתר דוקטורס אונלי Doctors Only, ‏4 בנובמבר 2022 דברת כהן, הקשר בין קור לבין התקררות מה הקשר בין קור לבין התקררות? מיכל, במדור "שאל את המומחה" באתר של מכון דוידסון לחינוך מדעי, 21 במאי 2013 ערך זה הוא קצרמר בנושא פיזיולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חליטת צמחים

חליטת צמחים היא משקה המוכן על ידי השריה של חלקי צמח שונים ממינים שונים במים רותחים. חלקי הצמח אשר יכולים לשמש לחליטה הם לרוב עלים אולם קיימים גם חליטות של שורשים וחלקי צמח אחרים. הכנת החליטה כוללת השריה של חלקי הצמח בכלי מתכת, חרס או זכוכית במים פושרים לפרק זמן של מספר דקות ועד מספר עשרות דקות, לאחר מכן הבאה לרתיחה ובישול לפרק זמן נוסף של מספר עשרות דקות ולפעמים עד שעות ספורות. הבישול יכול להעשות בכלי סגור או לחלופין בכלי פתוח במטרה לאדות חלק מהמים ולהעלאת ריכוז החליטה. בסיום הבישול מסוננים חלקי הצמח ומתקבל נוזל החליטה. ברפואה העממית קיימות חליטות צמחים המשמשות להכנת שיקויים שמיוחסת להם סגולה רפואית. כיום משווקות חליטות צמחים מסוגים שונים בשקיקים להכנה מהירה (בדומה לשקיקי תה), ויש המכנים אותן בטעות "תה צמחים" למרות שאינן מכילות כלל עלי תה, ובזכות כך הן נטולות קפאין. מאטה נייר סינון מדיה וקבצים בנושא חליטת צמחים בוויקישיתוף
ימת ואן

ימת ואן (בטורקית: Van Gölü, בארמנית: Վանա լիճ, בכורדית: Gola Wanê) היא ימה ממקור געשי במזרח טורקיה בין נפת ואן ונפת ביטליס. שמה של הימה התפתח ככל הנראה מהמילה ביאינילי (Biainili) שהיה שמה של ממלכת אוררטו באוררטית. שטחה של הימה, שהיא הגדולה במדינה, הוא 3,755 קמ"ר, והיא שוכנת בגובה של 1,648 מטרים מעל פני הים. אורכה המרבי 120 ק"מ ורוחבה 80 ק"מ. הימה ניזונה ממספר נחלים קטנים הזורמים מן ההרים המקיפים אותה, עומקה המרבי הוא 451 מטרים ועומקה הממוצע 171 מטרים. הימה נעדרת ניקוז; היא נוצרה כאשר מוצאה נחסם בשלב כלשהו בתקופת הפליסטוקן על ידי לבה שזרמה מהר נמרוט לעבר מישור מוש שממערב לה. ימת ואן חשופה לשינויים קיצוניים במפלס מימיה. בסמוך לעיר טאטואן (Tatvan) על חופה המערבי של הימה, נצפה בשנת 1901 קו חוף גבוה באופן משמעותי ממפלסה של הימה באותה עת. מאידך, במשך שנות התשעים של המאה ה-20 עלה מפלס מימי הימה בשלושה מטרים לפחות, תוך שהוא גורם להצפת שטח חקלאי ניכר. לאחר תקופה של יציבות במפלס שבו מימי הימה ונסוגו, ונראה כי לאחרונה חודשה מגמת העלייה. מימי הימה מתאפיינים בערך הגבה גבוה (בסיסי) ועשירים במלחים כדוגמת נתרן פחמתי, המשמשים כחומרי חיטוי וניקוי (ניתן לכבס בגדים במימי הימה ללא צורך בסבון). בשל המליחות הגבוהה של המים, רק מין אחד של דג המליח מסוגל לשרוד בהם, והפריטים מתרכזים בסמוך לשפכי הנחלים המזינים את הימה. הימה שנשלטה בעבר על ידי הארמנים, הייתה אחת מ"שלוש הימות של ארמניה" (שתי האחרות היו ימת סוואן בארמניה וימת אורמיה באיראן). הארמנים בנו כנסיות ומנזרים רבים לאורך חופי הימה ועל חלק מהאיים שבה. המבנה שהשתמר באופן הטוב ביותר הוא כנסיית "הצלב הקדוש" מתחילת המאה ה-10 לספירה על האי אקדאמאר. אתר היסטורי חשוב נוסף הוא מצודת ואן (Van Kalesi) הניצבת סמוך לעיר ואן, על שרידי העיר טושפה, בירת ממלכת אוררטו. הימה שוכנת במרכז אזור חקלאי והגידולים העיקריים הם פירות ודגנים. האזור ידוע בגזע חתולים ייחודי (בעל פרוות גוף לבנה וזנב וראש בצבע אחר) שמקורו בסביבת הימה והמכונה ואן טורקי (Van kedesi). קו הרכבת המקשר את טורקיה ואיראן נבנה בשנת 1970 והוא "חוצה" את הימה באמצעות מעבורת בין הערים טאטואן וואן. פרויקט זה היה חלק ממסילת הברזל הטרנס-אסיאתית. לאורך הקו פועלות רכבות במסגרת "אקספרס ימת ואן" (Van Gölü Ekspresi) המגיע עד איסטנבול. מאז 1995 לערך נפוצו עדויות על מפלצת באורך של כ-15 מטרים המתגוררת לכאורה במימי הימה, ואשר זכתה לכינוי "המפלצת של ימת ואן" (Van Canavarı). עוזר הוראה מאוניברסיטת ואן אסף למעלה מאלף עדויות בנושא וקיבץ אותן לספר. נפת ואן נפת ביטליס מדיה וקבצים בנושא ימת ואן בוויקישיתוף גלריית תמונות של ימת ואן ימת ואן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
הפארק הלאומי אגמונט

הפארק הלאומי אגמונט (אנגלית: Egmont National Park) הוא פארק לאומי בניו זילנד, בחבל טראנאקי. הפארק אגמונט נמצא בחלקו המערבי של האי הצפוני, סביב הר הגעש טראנאקי, מדרום לניו פלימות'. שטחו של פארק אגמונט הוא 335 ק"מ רבוע. הפארק החל את דרכו כשמורת יער, שהוקמה בשנת 1881 על שטח ברדיוס של 9.6 ק"מ מפסגת הטראנאקי כדי לשמר את יער הגשם סביב ההר. במשך עשרים השנים שלאחר מכן פותחו באזור תשתיות למטיילים ומבקרים ולשמורה נוספו שטחים נוספים, עד שבשנת 1900 הוכרז פארק אגמונט כפארק הלאומי השני בניו זילנד, והצטרף לפארק הלאומי טונגרירו. הר טראנאקי שבמרכז הפארק הוא הר געש רדום, שעל פי הערכות גאולוגיות היה פעיל במהלך 120,000 עד 135,000 השנים האחרונות והתפרץ לאחרונה בשנת 1755. בתחומי הפארק שני הרי געש כבויים נוספים, קטנים יותר מטראנאקי: פואקאי, הנמצא צפונית מערבית לטראנאקי והיה פעיל בתקופות קדומות יותר מטראנאקי, וקאיטקה הנמצא צפון מערבית לפואקאי. ממוצע המשקעים בפארק גבוה משמעותית מהממוצע באזור בגלל הקרבה לים, והגובה, ועולה ככל שעולים בגובה. אוויר לח המגיע מים טסמן עולה כאשר הוא מגיע לרכס הנוצר על ידי הטראנאקי, הקאיטקה והפואקאי וכתוצאה מירידת הטמפרטורה עם העלייה בגובה מוריד משקעים. בפסגת הר טראנאקי ממוצע המשקעים מגיע ל-7,000 מ"מ בשנה (לעומת 1,500 מ"מ בשנה בניו פלימות'). כמות המשקעים הרבה, בצירוף הקרבה לחוף והטמפרטורות הנוחות השוררות באזור לאורך רוב ימות השנה הביאו ליצרתו של יער גשם צפוף. השטחים שסביב הפארק משמשים כשטחי מרעה לחקלאים המתגוררים בסביבה וכך קו היער נותר חד וברור ומשקף כמעט במדויק את גבול הפארק הלאומי. מדיה וקבצים בנושא הפארק הלאומי אגמונט בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הפארק הלאומי אגמונט (באנגלית) הפארק הלאומי אגמונט - באתר ה-DOC, מחלקת השימור של ניו זילנד ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של ניו זילנד. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קומי קודה

יפן זהו שם יפני; שם המשפחה הוא קודה. קוּמי קוֹדה, נולדה כקוּמיקוֹ קוֹדה (ביפנית:神田來未子; נולדה ב-13 בנובמבר 1982) היא זמרת J-Pop יפנית. קודה, ילידת קיוטו, החלה את קריירת השירה שלה בשנת 2002 כשהוציאה סינגל בשם "TAKE BACK", שלא הצליח במצעדים. הסינגל השביעי שלה, "real Emotion/1000 no Kotoba" הצליח מאוד בזכות הקשר למשחק פיינל פנטזי X-2 לפלייסטיישן 2. משנת 2005 הפכה קודה לזמרת פופולרית מאוד ביפן. מדיה וקבצים בנושא קומי קודה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קומי קודה (ביפנית) קומי קודה, ברשת החברתית פייסבוק קומי קודה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) קומי קודה, ברשת החברתית אינסטגרם קומי קודה, ברשת החברתית טיקטוק קומי קודה, סרטונים בערוץ היוטיוב קומי קודה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) קומי קודה, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) קומי קודה, באתר ספוטיפיי קומי קודה, באתר Last.fm (באנגלית) קומי קודה, באתר AllMusic (באנגלית) קומי קודה, באתר MusicBrainz (באנגלית) קומי קודה, באתר דיזר קומי קודה, באתר Discogs (באנגלית) קומי קודה, באתר Songkick (באנגלית) קומי קודה, באתר Genius קומי קודה, באתר בילבורד (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים ובנושא יפנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בוראקס

בוראקס (Borax) הוא מלח של חומצה בורית המצוי כמינרל טבעי במשקעים של אגמים מלוחים. נוסחתו הכימית Na 2 B 4 O 7 ⋅ 10 H 2 O {\displaystyle {\ce {Na_2B_4O_7. 10H_2O}}} . ייתכנו הרכבים שבהם יש פחות מי גביש, כמו Borax pentahydrate שנוסחתו כ Na 2 B 4 O 7 ⋅ 5 H 2 O {\displaystyle {\ce {Na_2B_4O_7. 5H_2O}}} כתיבה מדויקת יותר של הנוסחה היא Na 2 [ B 4 O 5 ( OH ) 4 ] ⋅ 8 H 2 O {\displaystyle {\ce {Na_2[B_4O_5(OH)_4]. 8H2O}}} משום שהבוראקס מכיל את האניון B4O5(OH)42− המורכב משני טטראדרים של BO 3 OH {\displaystyle {\ce {BO_3OH}}} ושתי יחידות של BO 2 OH {\displaystyle {\ce {BO_2OH}}} (משולשים מישוריים) כמודגם באיור. הבוראקס מסיס במים ומופיע בדרך כלל באבקה לבנה המורכבת מגבישונים רכים חסרי צבע. דטרגנט טבעי בופר לתמיסות מעבדה כימיות וביוכימיות, למשל לאלקטרופורזה בג'ל של DNA כחומר גלם בייצור אמייל, זכוכית (למשל פיירקס) וקרמיקה. חומר מעכב בעירה מונע פטרת הורג נמלים תוסף מזון שסימונו E285, אסור בשימוש במדינות אחדות ובהן ארצות הברית. ייצור סליים מדבק פלסטי ותמיסת בוראקס. משרד הבריאות והמכון הארצי למידע בהרעלות מזהירים להימנע משימוש זה. מדיה וקבצים בנושא בוראקס בוויקישיתוף בוראקס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אזהרה מפני הכנת "סליים", באתר משרד הבריאות