laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
תופסים ראש

תופסים ראש הייתה תוכנית טלוויזיה ישראלית בהנחייתו של נתן דטנר, ששודרה בין השנים 1988–1991 בערוץ הראשון. התוכנית שילבה קטעי משחק, יצירה ושירה בהשתתפות ילדים מבית הספר לאמנויות תל אביב. בכל פרק הילדים שרו מחרוזת משירי זמר אורח ואחר כך הזמרים המתארחים ענו על שאלות הילדים. שיר הפתיחה של התוכנית נכתב על ידי אהוד מנור והולחן על ידי רוני וייס, והוא בוצע על ידי נתן דטנר וילדי התוכנית. הציירת עדית פאנק הגישה בין השנים 1988- 1990 פינה של אמנות עם ילדים בתוכנית. בין הילדים שהשתתפו בתוכנית היו: טל מוסרי, דנה דבורין, נועה כהן, רן גואטה, ריקי בליך, איתי בארלי, דנה מושקטבליט, אורי אומנותי, יעל קרוון, ימי ויסלר, אוהד קנולר, צק ברקמן, רועי שגב, איה קרמרמן, יונתן גורפינקל, אסף קמיל, מאיה מנור, מעיין בלום, עידו מוסרי ושיר גוטליב. האמנים השונים שהשתתפו בתוכנית היו: שלמה יידוב, חיים משה, דני סנדרסון, נוער שוליים, דורון מזר, משינה, גידי גוב, גלי עטרי, יגאל בשן, עוזי חיטמן, ירדנה ארזי, שושנה דמארי, נורית גלרון, מיקי גבריאלוב, אריאל זילבר, דני בסן, דודו דותן, הכל עובר חביבי, אייל גפן, אסנת וישינסקי, האחיות יוספי ואדם. חלק מהילדים שהשתתפו בתוכנית המשיכו במהלך שידורה ולאחריה ללהקת הנוער "צעירי תל אביב" והם: שיר גוטליב, טל מוסרי, דנה דבורין, נועה כהן, עידו מוסרי ואסף קמיל. בסוף כל תוכנית דטנר היה נפרד מהצופים בבית במשפט "תפסתם מה קורה כאן? לא תפסתם? תתפסו בתוכנית הבאה", ובתוכנית האחרונה אמר דטנר את המשפט "תפסתם מה קורה כאן? לא תפסתם? כבר לא תתפסו בחיים". "תופסים ראש", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית מילות השיר "תופסים ראש", באתר שירונט
גריבען

גריבען או גריוולעך (מיידיש), ובעברית גלדי שומן, הוא מאכל מהמטבח האשכנזי, העשוי מעור עוף או אווז ובצל מטוגנים עד פריכות ושחומים, שנותרים לאחר הכנת שמאלץ. מאכל זה שימש כתחליף כשר לקותלי חזיר. הוא נאכל כפי שהוא ומשמש גם כמילוי לעוף, לעיתים כחלק מתערובת קוגל אטריות וכן כתוספת שמעטרת מאכלים שונים כגון כבד קצוץ וכוסמת. חיים נחמן ביאליק הזכיר את גלדי השומן בסיפוריו "החצוצרה נתבישה": סעודת "מלוה מלכה", שתחלתה משקה – יי"ש ומִשרת פירות בתוספת גלדי שומן, קורקבנים וכבדים מרוסקים של האווזים השחוטים, אמצעיתה – שוב משקה בצירוף תחמיץ רותח ומעלה הבל ולביבות ממולאות, וסופה – עוד הפעם משקה עם זמירות בפה ונגינת אחי בכנור וברקודים של התלהבות עד עלות השחר. — החצוצרה נתבישה, מתוך פרויקט בן-יהודה ו"מאחורי הגדר": בימי שחיטת אַוָּזים ציפא-לאה שולחת בשכר זה "לרבי" תוספת חִנם: מנה יפה של גלדי שומן. — מאחורי הגדר, מתוך פרויקט בן-יהודה בסרט גברת דאוטפייר מציין בהומור דניאל הילארד, בגילומו של רובין ויליאמס, שהוא לעולם לא יקנה גריבען ממוהל, רמז לדרך הכנת המנה ולמרכיביה. סוזי גיורא, פוג'אצה (לחמניות הונגריות) עם גלדי שומן, מאתר "על השולחן" מתכון לגריבען (באנגלית) מתכון לקוגל אטריות עם שמאלץ וגריבען (באנגלית)
Never Again

Never Again (בתרגום חופשי: לעולם לא שוב) הוא שיר פופ-רוק שנכתב ומבוצע על ידי הזמרת האמריקאית קלי קלרקסון שפורסם בשנת 2007, והוא הסינגל הראשון מאלבומה השלישי, My December שיצא באותה שנה. השיר הגיע בשיאו למקום ה-8 במצעד הבילבורד הוט 100. למרות שקלרקסון אף פעם לא אישרה זאת, ככל הנראה השיר נכתב על דייוויד הודג'ס, חבר להקת אוונסנס לשעבר, איתו הייתה קלרקסון במערכת יחסים ובגד בה. הודג'ס היווה השראה גם ללהיטה של קלרקסון מאלבומה הקודם, Behind These Hazel Eyes. קלי סיפרה שהיא כתבה את השיר שנתיים קודם לכן, ב-2004, ושהיא בכלל חשבה שהוא לא יכנס ל-My December. השיר מראה קו מוזיקלי חדש לקלרקסון, שהיה יותר רוקיסטי מכל מה שעשתה בעבר. זמן קצר לאחר יציאת הסינגל לרדיו, דייוויד הודג'ס פרסם שיר תגובה ל-Never Again, בשם Just A Little Girl (בתרגום חופשי: רק ילדה קטנה). בשיר מטיח הודג'ס האשמות קשות בקלרקסון, ומאשים אותה בשקר. הוידאו קליפ בוים על ידי הבמאי ג'וזף קאהן וצולם בלוס אנג'לס בין ה-11 באפריל ל-13 באפריל 2007. הקליפ הוצג לראשונה בתוכנית TRL ב-1 במאי 2007. בתחילת הקליפ רואים את קלי טובעת באמבטיה, ובהמשך רואים את חברה לחיים, שכנראה הטביע אותה, נרדף על ידה בניסיונותיו לברוח עם המאהבת שלו. השיר יצא ביום הולדתה של קלי, ב-24 באפריל. גרסת האלבום רמיקס של דייב אוודה רמיקס של ג'ייסן נבינס מידע על היצירה "Never Again" באתר מיוזיק בריינז מידע על הסינגל "Never Again" באתר מיוזיק בריינז מידע על היצירה "Never Again" באתר Discogs סרטון השיר "Never Again" באתר יוטיוב Kelly Clarkson, Billboard
בית הקברות מאונט פלזנט

בית הקברות מאונט פלזנט (אנגלית: Mount Pleasant Cemetery) הוא בית קברות הממוקם בעיר טורונטו שבאונטריו, קנדה. בתחילת העשור הראשון של המאה ה-19, בתי הקברות המורשים היחידים בעיר היו כאלה שהשתייכו לכנסייה האנגליקנית או לכנסייה הרומית הקתולית. עבור תושבים מנוחים שלא השתייכו לאף אחת מהכנסיות הללו, היו צריכים למצוא הסדרי קבורה מחוץ לעיר. ב-1873 הוצע הרעיון להקים בעיר בית קברות לשימוש כלל התושבים. ב-4 בנובמבר 1876 הוקם בית הקברות מאונט פלזנט בפרוורי העיר על שטח של כ-0.8 קמ"ר, במטרה לשמש את כלל התושבים בעיר. בבית העלמין היה מסלול של יותר מ-19 ק"מ לנסיעת מרכבות, שהיה מצוי בסביבת גבעות ואגמים בהם ברווזים וברבורים. עקב הגידול באוכלוסייה והתפשטות העיר, מצוי כיום בית הקברות במרכז העיר. יש בו שבילי הליכה רבים, מזרקות, פסלים, גנים בוטניים ועצים. הוא משמש כמקום הקבורה של מעל מ-168,000 איש, בהם זוכי פרס נובל לפיזיולוגיה ולרפואה פרדריק בנטינג וצ'ארלס בסט, הפסנתרן גלן גולד, ראש ממשלת קנדה ויליאם ליון מקנזי קינג, חמישה מראשי ממשלת אונטריו, חמישה מראשי העיר טורונטו ואחרים. מדיה וקבצים בנושא בית הקברות מאונט פלזנט בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בית הקברות מאונט פלזנט (באנגלית)
ג'רמיין אוניל

ג'רמיין לי אוניל (באנגלית: Jermaine Lee O'Neal; נולד ב-13 באוקטובר 1978) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1996–2014. בעונת 2001/2002 נבחר לשחקן המשתפר של העונה, ולאורך הקריירה השתתף שש פעמים במשחק האולסטאר ורשם ממוצעים כוללים של 13.2 נקודות, 7.2 ריבאונדים, 1.4 אסיסטים ו-1.8 חסימות למשחק. אוניל נבחר על ידי פורטלנד טרייל בלייזרס בבחירה ה-17 של דראפט ה-NBA לשנת 1996, ישירות מהתיכון. בשנת 2000 עבר לאינדיאנה פייסרס, שם הפך לאחד מכוכבי הקבוצה לצד רג'י מילר. בעונת 2001/2002 נבחר לשחקן המשתפר של העונה וכן נבחר בפעם הראשונה להשתתף במשחק האולסטאר. בפגרת הקיץ 2008 עבר אוניל בטרייד לטורונטו ראפטורס תמורת טי. ג'יי. פורד, ובפברואר 2009 עבר למיאמי היט. באוגוסט 2010 חתם אוניל על חוזה בבוסטון סלטיקס. אוניל שיחק עבור נבחרת ארצות הברית באליפות העולם בכדורסל 2002 אשר נערכה באינדיאנה, שם סיימה הנבחרת במקום השישי. באליפות האמריקות 2003 זכה עם ארצות הברית במדליית הזהב. בשל שביתת שחקנים ב-NBA התקיימו בעונת 2011/2012‏ 66 משחקים בלבד. מדיה וקבצים בנושא ג'רמיין אוניל בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ג'רמיין אוניל ג'רמיין אוניל, ברשת החברתית אקס (טוויטר) פרופיל, באתר Basketball-Reference פרופיל, באתר eurobasket פרופיל, באתר פיב"א פרופיל, באתר ליגת ה-NBA סטטיסטיקות ה-NBA של אוניל, באתר basketball-reference.com
חדשות הספורט

חדשות הספורט היה יומון ספורט שיצא לאור בין השנים 1954 ו-1985, והיה בזמנו עיתון הספורט הפופולרי בישראל. בשיאו מכר למעלה מ-47,000 עותקים ביום. העיתון יצא לאור לראשונה בשנת 1954. נוסד על ידי שבעה עיתונאי ספורט מעיתונים שונים: ישראל פז העורך הראשי של העיתון, ששימש גם ככתב מרכזי בעיתון, יעקב אפלויג, יהודה גבאי, יחיאל ארזי, נחמיה בן אברהם, אלכסנדר אלכסנדרוני ויזהר ברנר. לתפקיד עורך אחראי נבחר עו"ד אמנון חלד, גיסו של בן-אברהם. בארבע שנותיו הראשונות יצא העיתון לאור פעמיים בשבוע, בימים ראשון ורביעי. מאוחר יותר, לתקופה של עשרה חודשים, הוא יצא לאור שלוש פעמים בשבוע (בימים ראשון, שלישי וחמישי). משנת 1959 ועד סגירתו בשנת 1985 יצא מדי יום. העיתון זכה בשנות השישים לפופולריות גדולה מאוד משתי סיבות עיקריות: עיתוני הספורט שהיו בארץ בשנות החמישים לא היו אובייקטיביים והיו מזוהים בדרך כלל עם מרכז מסוים: "ספורט ישראל" עם מכבי, "ספורט לעם" עם הפועל ו"הספורט הלאומי" עם בית"ר. "חדשות הספורט" היה עיתון אובייקטיבי מאוד בהשוואה אליהם. בשנות השישים, כאשר הפופולריות של העיתון הייתה בשיאה, טרם הייתה טלוויזיה בישראל. גם כשהייתה, התקשתה מחלקת הספורט לכסות את הליגה הראשונה באופן מלא, ו"חדשות הספורט" היה התחליף היחיד, שכן מדורי הספורט היומיים היו מצומצמים ביותר. מהדורות ימי ראשון נחשבו לפופולריות ביותר של העיתון. העיתון היה גם בשנות השבעים פופולרי מאוד. חדשות הספורט היה עיתון הספורט הראשון שהעניק ציונים לשחקנים. במהלך תקופת קיומו של העיתון זכה העיתון לסקר מספר אירועי ספורט גדולים: זכייתה של נבחרת ישראל בכדורגל בגביע אסיה. עליית נבחרת ישראל בכדורגל למונדיאל 1970. זכייתה של מכבי תל אביב בכדורסל בגביע אירופה הראשון שלה בשנת 1977 ניצחונה של נבחרת ישראל בכדורסל על יוגוסלביה באליפות אירופה בשנת 1979 שנערכה בטורינו בראשית שנות השמונים החלו העיתונים היומיים מעריב וידיעות אחרונות להופיע בצבע, ומוספי הספורט היומיים שלהם הורחבו וכללו יותר כתבות בהשוואה לשנים קודמות. בנוסף לכך, העיתונים היומיים היו זולים יותר מחדשות הספורט. כתוצאה מכך התקשה חדשות הספורט להתחרות בהם ולבסוף נסגר בשנת 1985. בסך הכל הוציא העיתון 7,649 גיליונות במהלך 31 שנות קיומו. בשנת 1998, 13 שנים לאחר שנסגר, זכה העיתון בפרס היובל של משרד החינוך. עמוס כרמלי (כתב תחת השם "עמוס שוורץ") משה קשטן שמעון וילנאי דני דבורין אבינועם פורת צבי קופמן יהושע שגיא שלום ואנו מוטי חביב יהודה גבאי - הבעלים והעורך הראשי של העיתון ב-30 שנותיו יוסף גלזר יחיאל ארזי - מייסד ומבעלי העיתון ועורך נחמיה בן אברהם - מייסד ומבעלי העיתון ועורך פנחס "פיני" זהבי מנחם לס שאול אייזנברג- עורך ראשי של שבועון העיתון ישעיהו פורת מימל - צלם שלמה מן, צוק של יושר, באתר העין השביעית, 28 באוגוסט 2011 יחיאל לימור, אילן תמיר ואורלי שיפמן, ‏ההצלחה שהרגה את העיתון: רקוויאם לחדשות הספורט, העיתון שהשפיע על עיצובה ועל מיסודה של עיתונאות הספורט בישראל, קשר 45, סתיו 2013, 95 - 103
טבסקו

טבסקו הוא מותג של רטבים חריפים המיוצרים על-ידי חברת מק'ילני, מפלפלים חריפים מסוג טבסקו. החברה מייצרת מספר רטבים הנושאים את שם זה, כשהרוטב הקלאסי מיוצר מפלפלים חריפים, מלח וחומץ ומיושן כשלוש שנים בחביות עץ ששימשו ליישון ויסקי לפני בקבוקו. הרוטב נמכר בכל העולם בבקבוקון זהה. הבקבוקון שקוף ועליו מדבקות, המכסה אדום ובעל שמונה צלעות. הרוטב נחשב פופולרי באזורים רבים בעולם. חברת מק'ילֶני ("McIlhenny Company"), החברה המייצרת את הרוטב, נמצאת בבעלות משפחתית זה הדור החמישי. כל 166 מחזיקי המניות של החברה ירשו אותן או קיבלו אותן כמתנה מחבר במשפחת מקילני. זרעי הפלפל המשמשים לרוטב נאספים מגידולי טבסקו באי אייברי שבלואיזיאנה. הזרעים נשלחים לגידול באמריקה המרכזית ובדרום אמריקה. כחלק מהמסורת המשפחתית, הפלפלים נקטפים ידנית ולא על ידי מכונות. כל עובד נושא עמו מקל מיוחד ועליו סקאלה של צבעים. את הצבעים שעל המקל משווים לצבע הפלפלים. פלפל שצבעו לא מתאים, כלומר אינו בשל מספיק או בשל מדי, לא נקטף. מאזורי הגידול השונים נשלחות מחיות הפלפלים למפעל באי אייברי, שם הם נטחנים למחית ומעורבבים עם מלח וחומץ. תחילה, נותנים לתערובת לתסוס במשך זמן קצר, ולאחר מכן המחית מוכנסת לתוך חביות מעץ אורן לבן שבהם היא עוברת תהליך ארוך של תסיסה ויישון במשך שלוש שנים. בגלל החומציות של הרוטב, התערובת מאכלת את המלגזות במפעל אותן יש להחליף כל שש שנים. [דרוש מקור] שישה מכלי-אחסון ענקיים מחזיקים את הרוטב המוגמר, והוא מעורבב תדירות. כל מכל מחזיק בתוכו 1,660 קילו של מחית-פלפלים ו-5,300 ליטר חומץ. כל מכל כזה מפיק כ-6,166 ליטר רוטב המוגמר בכל מחזור. בשנת 2005 נפגע האי אייברי קשות על ידי סופות טרופיות, והידועה שבהן היא סופת ההוריקן ריטה. המפעל ניצל בקושי מנזק גדול מאוד. כתוצאה מכך החליטו בעלי המפעל להשקיע סכום של חמישה מיליון דולר בהקמת סכר לוויסות המים והתקנת גנרטור לגיבוי. בנוסף לרוטב הקלאסי, החברה מייצרת מספר רב של רטבים נוספים. ביניהם: רוטב מפלפל חלפניו ירוק רוטב מפלפלי צ'יפוטלה, טעמו מעושן רוטב מפלפל הבנרו ופירות, חריף במיוחד רוטב בטעם שום טבסקו בסגנון סיראצ'ה טבסקו סקורפיון, עשוי מפלפלי סקורפיון המסווגים כ"סופר חריפים" בנוסף משווקת החברה מוצרים שונים, בטעם טבסקו או בתוספת טבסקו, בין המוצרים: פופקורן אגוזים חרדל רוטב לסטייק רוטב ווסטרשייר רוטב סויה רוטב טריאקי רוטב לגריל רוטב צ'ילי ממרחים שונים אחרים קטשופ בסיס לקוקטייל בלאדי מרי רוטב לכנפיים חריפות בסגנון באפלו סיראצ'ה מדיה וקבצים בנושא טבסקו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של טבסקו (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של טבסקו (בספרדית מקסיקנית) אתר האינטרנט הרשמי של טבסקו (באנגלית קנדית) אתר האינטרנט הרשמי של טבסקו (בצרפתית קנדית) אתר האינטרנט הרשמי של טבסקו (בספרדית איברית) אתר האינטרנט הרשמי של טבסקו (בגרמנית) אתר האינטרנט הרשמי של טבסקו (בCosta Rican Spanish) אתר האינטרנט הרשמי של טבסקו (בפינית) אתר האינטרנט הרשמי של טבסקו (בגרמנית שווייצרית סטנדרטית) אתר האינטרנט הרשמי של טבסקו (בSwiss French) אתר האינטרנט הרשמי של טבסקו (בפולנית) אתר האינטרנט הרשמי של טבסקו (ברוסית) אתר האינטרנט הרשמי של טבסקו (ביפנית) טבסקו, ברשת החברתית אקס (טוויטר) טבסקו - האתר הרשמי (אנגלית) על ייצור הטבסקו (אנגלית) (אורכב 09.01.2012 בארכיון Wayback Machine) Tabasco’s Ties to Football Burn Deep באתר הניו יורק טיימס, 3 בפברואר 2013
קרב נייבה

קרב נייבה (ברוסית: Невская битва) נערך, לפי מקורות רוסיים, ב-15 ביולי 1240, אולם מקורות שוודיים, גרמניים, פיניים ובאלטיים אינם מכירים קרב זה כלל. הקרב התקיים על הקרח שכיסה את נהר הנייבה ובסביבתו בין צבא המלך השוודי שהובל על ידי בירגר יארל לבין צבא רפובליקת נובגורוד בהנהגת הנסיך אלכסנדר ירוסלביץ'. מטרת הפלישה השוודית הייתה כנראה להשיג שליטה על פתח הנהר ועל העיר לדוגה, וכך לתפוס את החלק החשוב ביותר בקו המסחר בין הוורנגים ליוונים אשר היה תחת שליטת נובגורוד במשך למעלה ממאה שנים. בקרב ניצח אלכסנדר ירוסלביץ', ששינה את שמו לאלכסנדר נבסקי לזכרו. מדיה וקבצים בנושא קרב נייבה בוויקישיתוף קרב נייבה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא קרבות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אלכסנדר נבסקי

אלכסנדר ירוסלביץ' נבסקי (סלאבית מזרחית עתיקה: Александръ Ярославичь Невъскый‏; 30 במאי 1220 - 14 בנובמבר 1263) היה נסיך רפובליקת נובגורוד וולדימיר. עלה לכס ב-1236, ופעל להגנת שטחי נובוגורוד מפני שוודיה, המסדר הליבוני והדוכסות הגדולה של ליטא. ב-15 ביולי 1240 ניצח את השוודים בקרב נייבה. בעקבות הקרב והניצחון אימץ את השם "נבסקי" שמשמעותו "של נייבה"". ב-5 באפריל 1242 פיקד על הקרב על הקרח. הקרב ידוע בשם "טבח הקרח". בקרב זה איבד המסדר הליבוני כ-20 אבירים ו-6 נלקחו בשבי. המלחמה נמשכה עד לשנת 1245. בשנת 1256 השתתף בקרבות נגד השוודים. לאחר מכך, עזב לוולדימיר. שלא כמו מדיניותו הלוחמנית נגד השוודים ונגד המסדר הליבוני, היה פייסני מאוד ביחס לטטרים. הוא כרת עמם מספר הסכמים שמנעו את כניסת הטטרים למרחב. הוא ציית להוראות השליטים המונגולים. נבסקי נקבר בוולדימיר. בשנת 1724 הועבר קברו לסנקט פטרבורג. על שמו השדרה הגדולה של סנט פטרבורג - נבסקי פרוספקט. בשנת 1725 נוסד באימפריה הרוסית "עיטור אלכסנדר נבסקי הקדוש". העיטור היה השני בחשיבותו במערכת העיטורים של האימפריה והוענק אך ורק לבני משפחת הצארים ולקציני צבא בכירים (גנרלים). העיטור בוטל בשנת 1917 לאחר מהפכת אוקטובר. העיטור נוסד שוב במהלך מלחמת העולם השנייה (בקיץ 1942). העיטור נוסד כחלק מהמדיניות של הנהגת ברית המועצות לעידוד הפטריוטיות בעם ולהציג את חיילי הצבא האדום כממשיכי דרכם של הלוחמים הרוסיים מהמאות הקודמות. בשונה מגרסתו הקודמת של העיטור, הפעם הוא הוענק בעיקר לקצינים זוטרים על אומץ לב ומעשי גבורה אישיים במהלך הלחימה. לאחר התפרקות ברית המועצות שוב בוטל העיטור. עיטור אלכסנדר נבסקי נוסד פעם שלישית במרץ 1992 כחלק ממערכת העיטורים של הפדרציה הרוסית. בשנת 2010 הוחלט על התנאים המחייבים להענקת העיטור. נכון ל-31 במרץ 2016 העיטור הוענק ל-136 אנשים. העיטור הראשון הוענק לבוריס גריזלוב. קתדרלת אלכסנדר נבסקי קתדרלת אלכסנדר נבסקי (סופיה) קתדרלת אלכסנדר נבסקי (טאלין) כנסיית אלכסנדר נבסקי (ירושלים) מדיה וקבצים בנושא אלכסנדר נבסקי בוויקישיתוף אלכסנדר נבסקי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אלכסנדר נבסקי, באתר "Find a Grave" (באנגלית) https://twitter.com/eluttwak/status/1284501193109254144, Twitter ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נייבה (נהר, רוסיה)

נייבה (ברוסית: Нева) הוא נהר רוסי באורך 74 קילומטרים הנובע מימת לאדוגה ונשפך לתוך הים הבלטי במפרץ נייבה שבמפרץ הפיני, ליד סנקט פטרבורג. בשפך הנהר נבנה סכר להגנת חופי סנקט פטרבורג מפני השיטפונות הנגרמים מגלי הסערות. הנהר מהווה חלק מנתיב המים וולגה-בלטי. בדלתה של הנהר ישנם מספר איים היוצרים ביניהם תעלות. האי הגדול ביותר הוא נייבה הגדול והתעלות הגדולות ביותר הן: תעלת מורסקוי, תעלת אובוודני, תעלת גריבוידוב ותעלת קריוקוב. על הקרח שכיסה את נהר הנייבה ובסביבתו נערך בשנת 1240 קרב נייבה בין הצבא השוודי ובין צבאו של נסיך נובגורוד, אלכסנדר ירוסלביץ'. לאחר הניצחון לקח לעצמו הנסיך את השם אלכסנדר נבסקי לזכר קרב נייבה. נחיתת חירום של מטוס אירופלוט בנהר נייבה מדיה וקבצים בנושא נייבה בוויקישיתוף נייבה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא רוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קרונשטאדט

קרונשטאדט (ברוסית: Кронштадт) היא עיר נמל רוסית באי קוטלין שבמפרץ הפיני. העיר מכסה חלק גדול מדרום מזרח האי וממוקמת מול מרכז סנקט פטרבורג. מבחינה מנהלית העיר שייכת לנפת קרונשטאדט (Кронштадтcкий район) של העיר סנקט פטרבורג. נכון לשנת 2018 מתגוררים בעיר 44,401 תושבים. עד 1983 הגישה לעיר הייתה אפשרית רק דרך הים וכיום העיר מקושרת ליבשה באמצעות כביש הטבעת של סנקט פטרבורג. החלק של המפרץ הפיני, שבין האי קוטלין ובין סנקט פטרבורג, קיבל את שם העיר ונקרא "מפרץ קרונשטאדט". העיר הוקמה על ידי פיוטר הגדול, לאחר שבשנת 1703 כבש את האי מידי שוודיה, לה השתייך בהתאם לחוזה סטולבובו. החל משנות ה-20 של המאה ה-18 העיר הייתה הבסיס הראשי של הצי הבלטי של האימפריה הרוסית. להגנתו מהים נבנו בסביבה מבצרים, לרבות מצודת אלכסנדר על אי מלאכותי. בשנת 1918 התרכז כל הצי הבלטי של הרפובליקה הסובייטית החדשה בנמל העיר. בשנת 1921 פרץ מרד קרונשטאדט. לאחר מלחמת העולם השנייה פחתה חשיבותה של העיר כבסיס הצי, לאחר העברת רוב כלי השיט למערב הים הבלטי. גם לאחר התפרקות ברית המועצות לא הוחזר הבסיס הראשי של הצי לעיר, אך נמל קרונשטאדט, הממוקם מול סנקט פטרבורג, עדיין מהווה בסיס חשוב של הצי הבלטי ובו מספנות שונות. מכאן גם יוצא משט האוניות במפגן הראשי לרגל חגיגות יום ההולדת של הצי הרוסי הנערכות מדי שנה בחודש יולי. ב-1990 הוכרזה העיר כאתר מורשת עולמית, כחלק מהמרכז ההיסטורי של סנקט פטרבורג ואתרים הקשורים אליה. קתדרלת הים פוטשטוק - ביתן מד גאות המשמש כנקודת הייחוס לגובה פני הים הבלטי בכל המדינות הבלטיות. ברוסיה ובמספר מדינות נוספות הביתן משמש כנקודת יחוס גם למדידת גבהים, עומקים, ואף של מסלולי של רכבי חלל. הביתן הוקם בשנת 1707. המבדוק היבש של פיוטר הגדול - בניית התעלה עם המבדוק החלו ב-1719 לפי הנחייתו של הצאר פיוטר הגדול, והמבדוק נפתח ב-30 ביולי 1752. הרעיון של פיוטר הגדול היה לייבש את המבדוק תוך זמן קצר באמצעות בריכה החפורה נמוך יותר מפני הקרקע של המבדוק היבש. מהבריכה היו המים נשאבים עם מנוע רוח. המתקן ההידרוטכני הייחודי השתרע על שטח של 2.24 קמ"ר, וקיבולו עד 10 אוניות בו-זמנית. ב-1774 הותקן למשאבת המים מנוע קיטור. במכונת הקיטור הזאת השתמשו יותר מ-75 שנה. יוון נאפפליו, יוון רוסיה דרבנט, דאגסטן, רוסיה מדיה וקבצים בנושא קרונשטאדט בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קרונשטאדט (ברוסית) "קרונשטאדט", באתר JewishGen (באנגלית) קרונשטאדט ביברייסקיה אנציקלופדיה (ברוסית) קרונשטאדט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) קרונשטט (רוסיה), דף שער בספרייה הלאומית
קוטלין

המונח "קטלה" מפנה לכאן. אם הכוונה למשמעות אחרת, ראו קטלה (פירושונים). קוטלין (ברוסית: Ко́тлин) הוא אי רוסי במפרץ הפיני. באי נמצאת עיר הנמל הרוסית קרונשטאדט. האי בעל צורה מאורכת, מצפון־מערב אל דרום־מזרח ונוכחותו מחלקת את מי המפרץ הפיני לשתי תעלות ימיות, התעלה הצפונית והתעלה הדרומית. האימפריה הרוסית, שהונהגה על ידי פטר הגדול, כבשה את האי מידי שוודיה בשנת 1703. בנמל של קרונשטאדט נמצא בסיס צי רוסי חשוב מאוד. הימצאותה של סנקט פטרבורג, העיר השנייה בגודלה ובחשיבותה ברוסיה, במרחק של 32 ק"מ בלבד, מוסיפה לחשיבות האסטרטגית של האי. שפת התכנות Kotlin נקראת על שם האי. מדיה וקבצים בנושא קוטלין בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של רוסיה ובנושא איים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
כתונת פסים

האם התכוונתם ל... בגדו המיוחד של יוסף בן יעקב. חליפה שבתית של בני היישוב הישן - ראו קפוטה. כתונת פסים (שיר). ספר חסידות המיוחס לר' יעקב יוסף כ"ץ, תלמיד הבעל שם טוב, מאבות תנועת החסידות. ספר מתח חרדי מאת משה גרילק (חיים אליאב).
נובגורוד (פירושונים)

האם התכוונתם ל... רפובליקת נובגורוד – ישות מדינית לשעבר בתחום רוסיה. נובגורוד – עיר ברוסיה. מחוז נובגורוד – מחוז ברוסיה. ניז'ני נובגורוד – עיר ברוסיה. מחוז ניז'ני נובגורוד – עוד מחוז ברוסיה. נובוהרד-וולינסקי (ברוסית: נובגורוד-וולינסקי) – עיר באוקראינה
מנזר הלזריסטים

מנזר הלזריסטים הוא בניין ברחוב אגרון (מספר 20) בירושלים (בית ישעיהו), שנבנה מראשיתו כבית חולים למצורעים, מתחילת המאה ה-21 מתגוררים באגף של המבנה מספר נזירים של המסדר הדומיניקני וחלק הארי מושכר לממשלת ארצות הברית, עד לסוף שנת 2018 שימש חלק זה כמשרדים של הקונסוליה האמריקאית ועם העברת השגרירות האמריקאית לירושלים ב-2019 הפך המבנה לחלק ממשרדי השגרירות. הבניין נבנה במאה התשע עשרה כבית חולים למצורעים. היוזמה להקמת הבניין באה מאצילה גרמניה בשם אוגוסטֶה פון קפנברינק־אשרדן (Auguste von Keffenbrinck-Ascheraden) שביקרה בירושלים בשנת 1865 והזדעזעה ממצבם של המצורעים בעיר. היא תרמה סכום כסף שבאמצעותו נרכש המגרש בסמיכות לבריכת ממילא והוקם הבניין. הבניין תוכנן על ידי קונרד שיק כבניין בן קומה אחת ובו שמונה חדרים, מטבח וחדר רחצה. בשנת 1870 הסתבר שהבניין צר מלהכיל את מצורעי ירושלים והוחל בבניית בית החולים למצורעים שבשכונת טלביה. בשנת 1887 נחנך הבניין החדש בטלביה ובית החולים למצורעים עבר למשכנו החדש. לאחר מכן שימש הבניין ברחוב אגרון כפנסיון בשם 'פנסיון וילאמס'. היות שהתרומה להקמת הבניין נמסרה לידיו של הבישוף הפרוטסטנטי סמואל גובאט, היה הבניין חלק מרכושה של הבישופות הפרוטסטנטית של ירושלים. באותה העת איגדה בתוכה הבישופות גרמנים ואנגלים יחדיו. לאחר פירוקה של הבישופות והתפצלותה לשתי כנסיות נפרדות, אנגלית וגרמנית, עברה הבעלות על המבנה לידי הקונסוליה הגרמנית של ירושלים. בשנת 1904 רכשו הנזירים הלזריסטים את המבנה ובשנת 1906 נפתח בבניין סמינר תאולוגי. בשנת 1913 נוספו לבניין הקומה השנייה והשלישית. בתקופת מלחמת העולם הראשונה התגוררו במבנה חיילים טורקים, ולאחר כיבוש ירושלים בידי הכוחות הבריטיים היה המבנה בשימושה של יחידת אספקה של הצבא הבריטי. לאחר מלחמת העולם הראשונה שבו למבנה הנזירים הלזריסטים. המבנה שופץ והוקם בית תפילה בחלקו המזרחי. הנזירים הלזריסטים שוכנים במבנה עד היום. בחלק אחר של המבנה מתגוררים נזירים דומיניקנים. בשנת 1962 נקרא האב מרסל דיבואה לעמוד בראש קבוצת הנזירים שפעלה בבניין. הבניין מצוי ברשימת האתרים לשימור בתוכנית המתאר המקומית של עיריית ירושלים. החל משנת 2006 מושכר חלק ניכר של הבניין לקונסוליה האמריקאית השוכנת בבניין השכן, שנזקקה להרחבת שטח למשרדיה. שני המתחמים חוברו בגשר ארעי, ובחזית המנזר מתנוסס דגל ארצות הברית. בתחילת 2019 הכריז נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על העברת שגרירות ארצות הברית מתל אביב לירושלים, כחלק ממהלך זה נבלעה הקונסוליה הירושלמית אל תוך השגרירות והחל מאמצע 2019 הפכו מבנה הקונסוליה ברחוב אגרון והמנזר הלזריסטי הצמוד אליו לחלק ממבני השגרירות. מדיה וקבצים בנושא מנזר הלזריסטים בוויקישיתוף ג'רוזלם פוסט, ‏בכיר בארה"ב: "הקונסוליה המשרתת את הפלסטינים תתמזג עם השגרירות בי-ם במרץ", באתר מעריב אונליין, 20 בפברואר 2019
סולוי

המונח "סולי" מפנה לכאן. אם הכוונה למשמעות אחרת, ראו סולי (פירושונים). סולוי (ביוונית: Σόλοι, ידועה גם כסולי) היא עיר עתיקה בקפריסין, הממוקמת לחוף מפרץ מוֹרפֿוּ (Morphou). השרידים הארכאולוגיים המצויים בעיר כיום הם בעיקר מתקופת רומא העתיקה, בייחוד רצפות פסיפס מבזיליקת העיר, עם איורי ציפורים, בעלי חיים שונים וצורות גאומטריות. יש גם אמפיתיאטרון בעיר, אך בעקבות שחזורים רבים איבד את צביונו המקורי. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. במאה ה־8 לפנה"ס הייתה קפריסין כולה נתונה תחת שלטונה ההגמוני של צור. בתחילת המאה ה־7 לפנה"ס נחלשה אחיזת צור באי, והאימפריה האשורית החדשה קיבלה את השליטה עליו; מלכי האי, וביניהם ארסו/ארשו (שמי) מלך סולוי השמי, העלו מס וחומרי בנייה לאסרחדון, וכן באו לאשורבניפל להגיש לו מנחות ולנשק את רגליו, והוא הכריחם ללוותו עם כוחותיהם ואניותיהם את חייליו בים וביבשה. בתחילה השתרעה סולוי על שטח מצומצם מאשר שטחה כיום. כל המרכז העירוני של העיר תוכנן על ידי סולון האתונאי (638–558 לפנה"ס), ששמה של העיר מיוחס לו, אלא ששמה של העיר נזכר כבר במנסרת אסרחדון משנת 672/673 לפנה"ס, וזמנה קודם לסולון. סולוי הייתה אחת מעשר ערי-הממלכות שהרכיבו את קפריסין באותה תקופה. מדיה וקבצים בנושא סולוי בוויקישיתוף סולוי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Nadav Na'aman, Sargon II and the Rebellion of the Cypriote Kings against Shilṭa of Tyre, Orientalia 67, 1998, עמ' 244 Karen Radner, The many kingdoms of Cyprus, Assyrian empire builders (University College London), ‏2012 Erle Leichty, The Royal Inscriptions of Esarhaddon, King of Assyria (680-669 BC), Eisenbrauns, 2011, עמ' 23–24 (הקטע חוזר גם בעמ' 46) Jamie Novotny, Joshua Jeffers, The Royal Inscriptions of Ashurbanipal (668–631 BC), Aššur-etel-ilāni (630–627 BC), and Sîn-šarra-iškun (626–612 BC), Kings of Assyria, Part 1, Eisenbrauns, 2018, עמ' 116–117 (הקטע חוזר בעמ' 141–142). יש לציין שחלק זה מהמסע הראשון של אשורבניפל לא מופיע בתיאורי המסע המוקדמים, והוא נוסף לאחר שהמלך ערך מחדש את ספרי שנותיו (על כך ראו בעמ' 107).
מרכזי

פרובינציית מַרְכַּזי (בפרסית: استان مرکزی) היא אחת מ-31 פרובינציות איראן, ובירתה היא העיר אראכ. שטח הפרובינציה 29,130 קמ"ר. הפרובינציה נמצאת במערב איראן. אוכלוסייתה מונה כ-1.35 מיליון איש. גבולות הפרובינציה נקבעו ב-1980 כאשר היא התפצלה לפרובינציית מרכזי (הנוכחית) ופרובינציית טהראן. משמעות המילה "מַרְכַּזי'" בפרסית היא "מרכזי". פרובינציית מרכזי גובל עם הפרובינציות: טהראן, קום, אלבורז, קזווין, המדאן, לורסטאן ואספהאן. החורף במחוז זה קר ויבש כיוון שהמחוז מוקף בהרים. מדיה וקבצים בנושא מרכזי בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של איראן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.