הבמה העליזה

תיאטרון הבמה העליזה (בהונגרית: Vidám Színpad) כקברט הפוליטי של בירת הונגריה, פתח את שעריו ב־12 בספטמבר 1951, ברחוב רוואי 18, באתר של ה"התיאטרון העליז". הבמה העליזה הוקמה מהלהקה המורחבת של "הווריאטה הקמרי" בהניהולו האמנותי של פטר גאל. הוא ייסד מופעי קברט פוליטי, לפעמים למטרות תעמולה. התיאטרון נסגר על ידי האספה הכללית של עיריית בודפשט ב־31 בדצמבר 1996, ללא קביעת "יורש משפטי". בצוות הגדול היו יהודים רבים כמנחים, במאים, דרמטורגים, מנהלים, שחקנים וכותבים (רובם ככולם היו ניצולי השואה). בתחילת המופעים צפו בהם בעיקר אזרחי רובע 6 ו-7, אחר כך ביקרו בתיאטרון מכל המפעלים הגדולים בבודפשט. בין המנחים של ההופעות ומציגי דברי הקישור ההומוריסטיים הבולטים היו סילארד דרווש, בלאז' סוהאי, זיגפריד ברכפלד, אנדראש קושה, לאסלו קזאל ודז'ה קלר. ב-12 בספטמבר 1951 הפך תיאטרון ה"וארייטה הקמרי" ברחוב רוואי 18 בבודפשט לתיאטרון "הבמה העליזה", הלהקה המורחבת של מחלקת הקברט שהופרדה מהוואריטה הקמרי הקודם הוקם ונוהל על ידי פטר גאל עד שנת 1957. בתקופה זו, המנהל העסקי-כלכלי של התיאטרון היה דז'ה שבשטין, הבמאי הראשי היה טיבור הגדוש, הדרמטורג היה איבאן סנש, מעצב התפאורה היה אריק פוגל, והמנהל המוזיקלי היה סאבולץ' פנייש. בקברט הפוליטי בוצעו סצינות קצרות ושירים לפני הווילון הסגור בין שני הקטעים או המערכונים, תוך תשומת לב רבה למסורות המתקדמות של הז'אנר באותה תקופה, שנמזגו בתוכן מעודכן. גאל אמר זאת כך: בין השנים 1957–1967 מילא אישטוואן פייר את תפקיד המנהל. הוא היה עיתונאי וכותב כמה סצנות קברט, השתמש בזולטאן נמש ופאל רווס כדרמטורגים, והבמאים היו יוזיף ז'ודי וטיבור קלמאר. עם הקמת הבמה העליזה בשנת 1951 השלטון ביקש להפגין כלפי חוץ: "תראו, גם אצלנו יש חופש דיבור וביטוי", כאשר למעשה זו הייתה סוגה משגשגת בהונגריה מאז תחילת המאה ה-20 - עם סופרים כמו אנדרה אדי, דז'ה קוסטולאני, ז'יגמונד מוריץ, לאיוש זילאהי, ארנו ספ, פרידייש קארינתי, אנדרה נאגי ולאסלו בקפי - שניסו לשרת אותו. דז'ה קלר הפך גם לחבר המייסד של התיאטרון, בו עבד שנים עשר שנים, במלאת 15 שנה להקמתו, הוא נבחר כחבר לנצח. בשיקול דעתו השנון והחכם הוא ידע "כמה רחוק ללכת", שגרם לקהל לחשוב ולהשלים את דבריו בראשו. הפופולריות של קומיקאים וגיבורי מופעי הקברט השונים בשנות השישים הועצמה על ידי הטלוויזיה באופן שלא היה מוכר עד אז. זה איפשר לבמה העליזה ול"הבמה הקטנה" (Kis Szinpad) (הבמה הקמרית של הבמה העליזה) להמשיך בתוכניות כמעט בלעדיות של שחקנים. כך למשל, חלק מהתוכניות היו מותאמות במיוחד עבור לאסלו קאבוש (קראוס), ואילו האחרות עבור אישטוון רוז'וש, בלה שאלאמון, לאסלו קזאל, ארווין קיבדי או לאסלו קלטי (קוֹהְן-כהן). משנת 1967 היה טיבור רונה מנהל התיאטרון ודמות מגדירה כסופר. השיטה שלו הייתה שונה מזו של קלר, הוא ביקש להשמיע הכל ישירות כדי להפוך דעה שלילית לחיובית עם תפנית של 180 מעלות. שמו נקשר בביטול מורשת פולחן האישיות. החל משנת 1982 התבקש דיולה בודרוגי למלא את תפקיד המנהל והציג מיד מערכת ניהול עסקית חדשה, תחת ניהולו הפך המווסד לתיאטרון שפעל עד אז כקברט. בקיץ 1996, האספה הכללית של עיריית בודפשט בהחלטה מספר 1227/1996. (VIII. 29.) ביטל את הבמה העליזה כמוסד מתוקצב שמתוחזק על ידי עיריית בודפשט ללא "יורש חוקי". בבניין שלה - אחד הראשונים מבין התיאטראות - הוקמה חברת לתועלת ציבורית באותו שם. פטר גאל (1951–1957) אישטוואן פייר (1958–1967) טיבור רונה (1967–1970) בלה אבודי (1971–1975) יוז'ף סלאי (1976–1982) דיולה בודרוגי (1982–2001) דז'ה קלר (1966) טרי פייש ארווין קיבדי (1994) רחוב רוואי 18 תיאטרון צנטראל הבמה העליזה (בודפשט, 2013) אנדראס שיפוש ופטר דונאת: "מהמשבר הגדול" עד לשינוי המשטר - ספר לימוד לחקר ההיסטוריה של בודפשט, כרך 2 1930-1990, ארכיון ההון של בודפשט - אוניברסיטת אטווש לוראנד, הפקולטה לחינוך והכשרה הבמה העליזה, לקסיקון הונגרי לאמנות הבמה. עורך ראשי. ג'רג' סקיי. בודפשט: 1994 ISBN 963-05-6635-4  הבמה העליזה תהיה הקברט הפוליטי של הבירה - 28 ביולי 1951 (באינטרנט: adtplus.arcanum.hu) אגנש אלפאר: הקברט - מופע הקברט בבירה, 1945-1980, MSZI, library.hungaricana.hu - 1981. פריט 21 לסדר היום: האספה הכללית של הבירה 1227–1235 / 1996. (VIII. 29.), Fővárosi Közlöny כרך 46 מס '18 - 2 בדצמבר 1996 (באינטרנט: "Elimination of Merry% 20Stage% 20" & pg = 667 adtplus.arcanum.hu)