laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
המוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע

האם התכוונתם ל... המוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע (וושינגטון די. סי.) – ממוקם במול בעיר וושינגטון בארצות הברית המוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע (פריז) – ממוקם בפריז, צרפת
הצדעה נאצית

ההצדעה הנאצית, המוכנה גם ההצדעה של היטלר (בגרמנית: Hitlergruß), אשר כונתה גם על ידי המפלגה הנאצית "deutscher Gruß", "ברכה גרמנית", או הצדעת זיג הייל (Sieg Heil), היא מחווה ששימשה כברכה בגרמניה הנאצית. הצדעה זו מבוצעת בְּמוֹעַל יד, כאשר זרוע ימין מושטת במלואה באוויר בעוד שכף היד מושטת כלפי מעלה. בדרך כלל, האדם שהיה מצדיע היה אומר "הייל היטלר!" (Heil Hitler, "הריעו להיטלר!"), או "הייל, מיין פיהרר!" (Heil, mein Führer, "הריעו למנהיג שלי!"), או "זיג הייל!" ("הריעו לניצחון!"). המפלגה הנאצית בחרה להתחיל להשתמש בהצדעה הנאצית במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 במטרה לסמן בפני הזולת על כך שהאדם מקפיד על ציות למנהיג המפלגה אדולף היטלר, וכדרך להאדיר את האומה הגרמנית (ובהמשך גם את מאמץ המלחמה הגרמני). בשלב מסוים כל אזרחי גרמניה היו חייבים להשתמש בהצדעה הנאצית ביומיום, אך השימוש בה היה בעיקר אופציונלית עבור אנשי צבא גרמנים אשר רבים מהם המשיכו להשתמש בהצדעה הצבאית המסורתית עד לניסיון ההתנקשות הכושל בהיטלר ב-20 ביולי 1944. השימוש בהצדעה הנאצית אינו חוקי יותר בגרמניה (על סמך סעיף 86a לחוק העונשין הגרמני) ובאוסטריה (על סמך חוק האיסור של שנת 1947 (אנ')), וכמו כן ביצוע של ההצדעה הנאצית נחשב גם לעבירה פלילית בפולין ובסלובקיה של ימינו. באיטליה השימוש בהצדעה הנאצית מהווה עבירה פלילית רק אם משתמשים בה במטרה לנסות "להחזיר לשלטון את המפלגה הפשיסטית הלאומית", או לרומם או לקדם את האידאולוגיה הנאצית או את האנשים שמאמינים באידאולוגיה זו. ההצדעה הנאצית אינה נחשבת כשלעצמה עבירה פלילית בקנדה, צ'כיה, צרפת, הולנד, שוודיה, שווייץ ורוסיה, אך ביצוע של ההצדעה הנאצית כן נחשב לסוג של הסתה בלתי חוקית אם מבצעים את ההצדעה הנאצית במטרה להפיץ את האידאולוגיה הנאצית. ההצדעה הנאצית מהווה וריאציה להצדעה הרומית שהייתה בשימוש במהלך תקופת האימפריה הרומית. הנוער ההיטלראי בברלין מבצע את ההצדעה הנאצית בעצרת ב-1933 פריץ שילגן נושא את הלפיד האולימפי באצטדיון האולימפי של ברלין בעוד שהקהל ברקע מבצע את ההצדעה הנאצית ביצוע של ההצדעה הרומית, שעליה מבוססת ההצדעה הנאצית מדיה וקבצים בנושא הצדעה נאצית בוויקישיתוף Büchner, Alex (1991). German Infantry Handbook, 1939–1945: Organization, Uniforms, Weapons, Equipment, Operations. Schipper Publishing. ISBN 978-0-88740-284-5. Sehmer, Alexander (20 ביולי 2015). "Countries where Nazi salute is illegal". The Times of India. ארכיון מ-23 ביולי 2015. נבדק ב-14 ביוני 2018. {{cite news}}: (עזרה) "Saluto fascista, la Cassazione: "Non è reato se commemorativo" e conferma due assoluzioni a Milano" [Fascist salute, Supreme Court of Cassation: "Not a crime if memorial" and confirms two acquittals in Milan]. La Repubblica (באיטלקית). Milan. 2018-02-20. נבדק ב-2020-01-03. "Hajloval. Hrozí mu tři roky vězení". Deník (בצ׳כית). נבדק ב-19 באוקטובר 2016. {{cite news}}: (עזרה) O'Dea, Claire (21 במאי 2014). "Hitler salute ruled not always illegal". Swissinfo.ch. נבדק ב-27 במאי 2014. {{cite news}}: (עזרה) "Swiss court rules that Nazi salute may be 'personal statement', not racism". The Guardian. Geneva. Associated Press. 21 במאי 2014. נבדק ב-27 במאי 2014. {{cite news}}: (עזרה) ערך זה הוא קצרמר בנושא גרמניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פרידריקה קריגר

אוגוסטה סופיה דורותיאה פרידריקה קריגר (בגרמנית: Auguste Sophie Dorothea Friederike Krüger;‏ 4 באוקטובר 1789 – 31 במאי 1848) הייתה גרמנייה אשר התחזתה לגבר והתגייסה לצבא הפרוסי. זכורה כיום כגיבורה עממית בגרמניה. קריגר נולדה בפרידלנד ב-4 באוקטובר 1789. היא הייתה בתו של איכר קטן וצמית לשעבר. היא עבדה כמשרתת ב-1812 נסעה לאנכלם כדי ללמוד להיות תופרת. עם התעוררות הרוח הלאומית בגרמניה באביב 1813, התגייסו המוני גרמנים לצבא הפרוסי כדי להילחם בכוחותיו של נפוליאון בונפרטה. קריגר נסחפה בגל ההתלהבות. היא גזרה את שערה, לבשה בגדי גבר שתפרה בעצמה והתגייסה לצבא הפרוסי תחת השם אוגוסט ליבק. בשל הלחץ ההמוני שהיה על לשכות הגיוס, לא נערכו בדיקות רפואיות למתגייסים, וקריגר צורפה לפלוגה הרביעית של הגדוד הראשון ברגימנט הרגלים ה-9 המלכותי הפרוסי (רגימנט קולברגר). קריגר הצליחה לשמור את זהותה האמיתית בסוד מפני חבריה ליחידה, אולם במהלך אחד הקרבות הסגיר אותה קולה הגבוה. חבריה אהבו אותה והעריכו את אומץ ליבה, והחליטו להגן על זהותה. הידיעה עליה הגיעה עד פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה שהחליט להעניק לה אישור מיוחד להמשיך ולשרת בצבא בזהותה האמיתית. ב-6 בספטמבר 1813, נפצעה קריגר באורח קשה בקרב דנביץ, ועוטרה בצלב הברזל מדרגה שנייה כאות הוקרה על אומץ ליבה בקרב. לאחר החלמתה, חזרה אל הגדוד שלה והמשיכה להילחם כנגד הצרפתים. היא השתתפה בכיבוש פריז ב-1814. היא המשיכה לשרת בצבא עד התבוסה הסופית של נפוליאון ב-1815. לאחר מכן פרשה מהצבא עם קצבה מכובדת ממלך פרוסיה. במהלך חגיגה מיוחדת שנערכה לכבוד מעוטרי צלב הברזל, פגשה קריגר קצין בשם קרל קוהלר והם התאהבו. הם התארסו בברכת המלך ונישאו בכנסיית המצביא בברלין ב-5 במרץ 1816. המלך העניק לה נדוניה מכובדת, ובהמשך אף שימש כסנדק עבור בתם הראשונה. נולדו להם עוד שתי בנות, וב-1841 עברה המשפחה לטמפלין. ב-31 במאי 1848 נפטרה קריגר לאחר מחלה קשה. ידוע על נשים רבות נוספות שהתחזו לגברים ושרתו בצבא הפרוסי. המפורסמות שבהן הן אלאונורה פרוכסקה, אסתר מנואל, ואנה לירינג. פרידריקה קריגר בביוגרפיה הגרמנית
יוהנה שטגן

יוהנה קתרינה אליזבת שטגן (בגרמנית: Johanna Katharina Elisabeth Stegen;‏ 11 בינואר 1793 – 12 בינואר 1842) הייתה גרמנייה אשר הגישה תחמושת לכוחות הצבא הפרוסי במהלך קרב לינבורג ב-1813, והפכה לגיבורה עממית בגרמניה. שטגן נולדה בלינבורג ב-11 בינואר 1793. היא הייתה בתם של פיטר דניאל שטגן (1737–1804) וסופיה רחל לבית ברהנס (1754–1814). ב-2 באפריל 1813, במהלך מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית השישית (אשר בגרמניה נודעה בתור "מלחמת השחרור"), התמרדו תושבי העיר לינבורג שהייתה נתונה תחת כיבוש צרפתי. אל המורדים הצטרפו מספר יחידות סדירות של הצבא הפרוסי. הפרוסים קיוו לקבל סיוע מיחידות הצבא הרוסי שהתקדמו לעיר. בשיאו של הקרב, כאשר התחמושת של הפרוסים עמדה להיגמר, הופיעה לפתע שטגן בין הלוחמים כשסינרה מלא בתחמושת אותה אספה מעגלה צרפתית נטושה. הפולקלור המקומי גורס כי התחמושת ששטגן הביאה, כמו גם האומץ שהפיחה בלוחמים, הם אלו שגרמו לכך שהצרפתים נאלצו להיכנע. עם זאת, ככל הנראה הכניעה נבעה דווקא מפחדם של הצרפתים להיות מכותרים בין המורדים הפרוסים לבין הכוח הרוסי העדיף שהופיע בעורפם. הצרפתים הציעו פרס על ראשה של שטגן, אך איש לא הסגיר אותה. עד מהרה היא הפכה לגיבורה בכל רחבי גרמניה, וזכתה לכינוי "הילדה הגיבורה של לינבורג". ב-1817 היא נישאה בברלין לווילהלם הינדרסין, קצין בצבא הפרוסי שבהמשך מונה לתפקיד בכיר במשרד המלחמה. היא נפטרה בברלין ב-12 בינואר 1842. שטגן זכורה עד היום כגיבורה עממית בגרמניה. בלינבורג ובברלין ישנם רחובות על שמה. בלינבורג ישנה אנדרטה לזכר הקרב, ומדי שנה ביום הקרב, אישה מחופשת עולה על האנדרטה ומספרת לעוברים ושבים את סיפורה של שטגן. מדיה וקבצים בנושא יוהנה שטגן בוויקישיתוף הביוגרפיה הגרמנית ביוגרפיה, באתר rueckert-buecher.gesammelte-werke.org ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "יוהנה שטגן".
שרידי אדם

האם התכוונתם ל... גופה – גוף מת שהיה שייך ליצור חי, בדרך כלל כינוי לגוף שנותר בו חומר אורגני מעבר לעצמות בלבד שלד אדם – אוסף מסודר של עצמות אדם
אלברט חיימסון

אלברט חיימסון (באנגלית: Albert Montefiore Hyamson; ‏ 27 באוגוסט 1875,לונדון–5 באוקטובר 1954, לונדון) היה היסטוריון ופקיד בכיר בתקופת המנדט הבריטי. אלברט חיימסון נולד בלונדון למשפחה יהודית. הרב משה חיימסון, שהיה הרב הראשי של האימפריה הבריטית, היה דודו. לאחר סיום לימודי בית הספר הוא התחיל לעבוד במשרד הדואר. במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא היה בין הסופרים הציונים הבולטים באנגליה. באפריל 1917 הוא מונה לעורך של The Zionist Review. באוקטובר 1917 הוא החל לעבוד במחלקה היהודית ב"משרד התעמולה" של ממשלת בריטניה. בעבודה זו הוא היה אחראי על הפצת מידע שתעביר מסר של תמיכתה של הממשל בציונות. מספר פרסומים יצאו מטעם האיגוד הציוני של לונדון. באותה תקופה הוא כתב Great Britain and the Jews, פמפלט שהסביר את המסורת ארוכה של תמיכת בריטניה ביהודים. חיימסון השתתף ביצירת סרט The British Re-conquering Palestine for the Jews שהופץ למרכזים יהודים ברחבי העולם. בשנת 1921 הרברט סמואל מינה את חיימסון לתפקיד אחראי על מחלקת מתן אשרות כניסה לארץ ישראל. ניסיונות של חיימסון לעמוד בדרישת הממשל בהקשר לכמות האשרות תרמו להורדת הפופולריות של חיימסון. בוילנה פעילותו הייתה ידוע כ"פעילות אנטישמית". במקרים רבים החלטות על מתן אשרה התקבלו על ידי חיימסון באופן אישי. בשנת 1926 הוא ערך סיור בקהילות יהודיות במזרח אירופה ופרסם ספר Palestine Old and New. בשנת 1931 הוא התקבל למסדר האימפריה הבריטית. בשנת 1934 בעקבות עליית הנאצים לשלטון בגרמניה מספר בקשות לקבלת אשרה גדל באופן משמעותי. מכיוון שחיימסון טיפל בכל בקשה באופן אישי התשובות היו יוצאות לאחר טיפול של 9 חודשים. לאור הביקורת הקשה חיימסון הודח מהתפקיד. בשנת 1937 בעקבות המרד הערבי הגדול הוצא "הצעת חיימסון-ניוקומב". בהתאם להצעה זו היה צריך להקים מדינה בה יהיו זכויות שוות לכל התושבים ותהיה אוטונומיה מורחבת ליהודים וערבים. כמו כן צוין שמדינה יהודית לא יכולה לקום באזור בו קיים רוב ערבי. הצעה זו נדחתה על ידי מנהיגות יהודית. בשנת 1942 חיימסון פרסם ספר Palestine: A Policy בה מתח ביקורת על ההנהגה הציונית. בשנת 1944 הוא היה בין מקימי ארגון The Jewish Fellowship. לפי השקפת עולם של הארגון פעילות ציונית תורמת להרחקה בין יהודים בארץ לבין יהודים בארצות הגולה. בשנת 1945 חיימסון היה חבר בצוות של מספר יהודים, ערבים ונוצרים (לרבות נביל ברבור) שכתבו "חוקת פלסטין". רעיונות החוקה תמכו בספר הלבן. חיימסון התחתן בשנת 1911 והיו לו שני בנים ושתי בנות. שני בניו נהרגו בקרבות מלחמת העולם השנייה (אחד בסינגפור והאחר בפעולה אווירית). בשנים 1945–1947 חיימסון היה נשיא האגודה להיסטוריה יהודית באנגליה והחל משנת 1944 ועד מותו היה עורך של פרסומי הארגון. אלברט מונטפיורי חיימסון, תרגום: שמואל רפאלי, בריטניה הגדולה ותחיית ישראל בארצו, ירושלים: דפוס רפאלי, 1918 מדיה וקבצים בנושא אלברט חיימסון בוויקישיתוף ביוגרפיה אלברט מונטיפיורי חיימסון (1875-1954), דף שער בספרייה הלאומית תום שגב, Tom. One Palestine, Complete: Jews and Arabs Under the British Mandate, Abacus
כריס נילסן

כריסטפור "כריס" נילסן (באנגלית: Christopher "Chris" Nilsen; נולד ב-13 בינואר 1998) הוא אתלט אמריקאי סגן האלוף האולימפי (טוקיו 2020) וסגן אלוף העולם (יוג'ין 2022) בקפיצה במוט. הוא שיאן צפון אמריקה באולם (6.05 מטר). נילסן גדל בקנזס סיטי בנם של מארק וקארן. היה שיאן ארצות הברית לתיכונים בקפיצה במוט. בשנים 2016–2020 למד לתואר ראשון בקינסיולוגיה וניהול ספורט באוניברסיטת דקוטה הדרומית. ב-2016 סיים שביעי באליפות העולם באתלטיקה עד גיל 20. הוא זכה פעמיים רצופות באליפות ה-NCAA בקפיצה במוט, ב-2018 וב-2019. במשחקים הפאן-אמריקאיים שהתקיימו בלימה ב-2019 זכה במדליית זהב בתוצאה של 5.76 מטר. באולימפיאדת טוקיו שהתקיימה ב-2021 זכה במדליית כסף בשיא אישי של 5.97 מטר, אחרי המנצח ארמנד דופלנטיס (6.02 מטר). ב-2022 עבר לראשונה גובה של 6 מטר בתחרות באולם. במרץ 2022 קבע שיא צפון אמריקה של 6.05 מטר בתחרות באולם ברואן. באליפות העולם באתלטיקה באולם 2022 זכה במדליית ארד בתוצאה של 5.90 מטר. במאי קבע שיא אישי באצטדיון של 6.00 מטר. באליפות העולם באתלטיקה 2022 זכה במדליית כסף בתוצאה של 5.94 מטר לאחר דופלנטיס שקבע שיא עולם של 6.21 מטר. קפיצה במוט: 6.00 מטר (2022) קפיצה במוט: 6.05 מטר (2022), שיא צפון אמריקה מדיה וקבצים בנושא כריס נילסן בוויקישיתוף כריס נילסן, באתר olympedia.org כריס נילסן, באתר התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית כריס נילסן, באתר Track and Field (גברים)
ארטל האמנים

ארטל האמנים של סנקט פטרסבורג (Artel of Artists) הייתה אגודה שיתופית (ארטל) בראשות אמנים רוסים בשנים 1863–1871. היא נוסדה בסנקט פטרסבורג ביוזמתו של איוואן קראמסקוי בעקבות מרד ארבעה עשר סטודנטים באקדמיה לאמנויות סנקט פטרבורג (אנ'). ב-9 בנובמבר 1863, 14 סטודנטים מהשורה הראשונה באקדמיה הקיסרית לאמנויות (אנ') ערכו מחאה נגד החלטת האקדמיה להגיש רק יצירות אמנות מהמיתולוגיה הסקנדינבית בתחרות על מדליית הזהב הגדולה של האקדמיה, שנערכה לרגל 100 שנה לאקדמיה של אמנויות. העזיבה של האמנים נכנסה להיסטוריה כ"מרד הארבעה עשר", העמידה את משתתפיה במצב כלכלי קשה. לאחר שעזבו את האקדמיה לאמנויות, פינו האמנים את בתי המלאכה שלהם באקדמיה, ששימשו לא רק לעבודה, אלא גם למגורים. כתוצאה מכך התאחדו משתתפי ה"מרד" לקומונת פועלים. הרעיון של הקמת הארטל נוצר על ידי איוואן קראמסקוי, שהפך למנהל העבודה של הארטל ונשאר מנהיגו עד להתפרקותו. עובדי ארטל שכרו דירה בוסילייבסקי (אי), שם היו לא רק חדרים למגורים אלא גם שלוש סדנאות אמנות גדולות, שבכל אחת מהן יכלו לעבוד כמה אנשים בו-זמנית. יחד עם קראמסקוי, היו עוד חמישה אמנים שהתיישבו בדירה משותפת: בוגדן וניג (אנ'), אלכסנדר גריגורייב (רו'), פירס ז'ורלב (אנ'), אלכסיי קורז'וקין וניקולאי שוסטוב. שאר חברי הארטל דוגמת מיכאיל פסקוב התגוררו בדירות פרטיות. ב-9 ביוני 1865 אושר התקנון הרשמי של הארטל, לפיה על חברי הארטל לשלם 10% מכל עבודה שנמכרה באופן עצמאי ו-25% מהעבודה המבוצעת במשותף. הראשון לעזוב את הארטל היה אלכסנדר ליטובצ'נקו, שסירב להוציא כסף כדי לפרסם פרסומות בעיתון ודומוסטי סנקט פטרבורג. האמן השני שעזב את הארטל היה קונסטנטין מקובסקי ששכר סטודיו משלו בכיכר הארמון כיוון שכבר הרוויח הרבה כסף מציוריו. חלק מעובדי הארטל שנשארו נמנעו לעיתים קרובות מלתרום כסף לקרן הכללית מהעבודות שנמכרו באופן עצמאי. הדבר הביא את קראמסקוי להסכים להצעתו של אלכסיי מרקוב לצייר את הכיפה הראשית של קתדרלת ישו המושיע תמורת 10,000 רובל. בוגדן וניג וניקולאי קושלב הפכו לעוזריו של קראמסקוי. קראמסקוי השתמש בכסף שקיבל עבור הציור כדי להעביר את הארטל לאזור טוב יותר בעיר. הוא שכר דירה בשנת 1866. בהדרגה גדלה הכנסתו של הארטל. ההכנסה המוגדלת אפשרה לקראמסקוי לצאת לאירופה על חשבונו. עד 1868, סך ההון של הארטל הגיע ל-10,000 רובל. בסתיו 1870, אחד מחברי הארטל, ניקולאי דמיטרייב, הגיש בחשאי עצומה לאקדמיה הקיסרית לאמנויות לנסיעה לשלוש שנים מעבר לים, שאושרה על ידי מועצת האקדמיה. קראמסקוי זעם על העובדה שמשתתף ב"מרד הארבעה עשר" ניהל משא ומתן עם האקדמיה מאחורי גבם של חברי הארטל. הוא הגיש הצעה לארטל לגנות בפומבי את התנהגותו של דמיטרייב ב-19 באוקטובר 1870. ב-7 בנובמבר 1870 התקיימה פגישה של חברי הארטל, שבה סירבו חברי הארטל למלא את בקשתו של קראמסקוי, בטענה שדמיטרייב לא הפר רשמית שום הוראות בתקנון. קראמסקוי הגיש הצעה נוספת, והתעקש על הרחקת דמיטרייב מהארטל. החברים שוב סירבו לגנות את דמיטרייב. הוא זעם על חוסר המצפון של חברי הארטל, והגיש בקשה להסיר את חברותו מהארטל ב-24 בנובמבר 1870. לאחר שארטל איבד את מייסדו ומנהיגו הקבוע, הארטל הלך והדרדר. הוא פורק רשמית בשנת 1871. כמה מחברי הארטל הצטרפו לאגודה החדשה של תערוכות אמנות נודדות, (הנודדים) אשר מילאה לאחר מכן תפקיד מפתח בהתפתחות האמנות הרוסית של המאה ה-19. 2.3.1. Особенности реализма в России, web.archive.org, ‏2020-08-11 2.3.1. Особенности реализма в России, web.archive.org, ‏2020-08-11 Ekshtut, Semyon Arkadyevich (2008). Шайка передвижников. История одного творческого союза (in Russian). p. 320
רים קסיס

רים קסיס (בערבית: ريم قسيس; נולדה ב-1987) היא אשת עסקים, ומחברת ספרי בישול אמריקאית-פלסטינית. אף שהשכלתה במנהל עסקים ופסיכולוגיה, קסיס מתוארת בעיתונות הבינלאומית "פניו של המטבח הפלסטיני". רִים קסיס נולדה וגדלה בירושלים, לאב ממשפחה נוצרית מהגליל ולאם ממשפחה מוסלמית מג'לג'וליה. בגיל 17 היא עזבה את הרשות הפלסטינית כדי ללמוד בארצות הברית. היא למדה לתואר ראשון באוניברסיטת פנסילבניה ולתואר שני בפסיכולוגיה בוורטון. היא קיבלה בהצטיינות תואר שני נוסף מבית הספר לעסקים של לונדון. לפני שהחלה לכתוב ספרי בישול היא הועסקה כיועצת בחברת מקינזי ושות' וכחוקרת בפורום הכלכלי העולמי. על עיסוקה בכתיבת ספרי בישול קסיס אמרה: ”עדיין קשה לי להודות בקול רם שאני מחברת ספרי בישול [...] כשסיימתי את הספר הראשון אמרתי שהוא יהיה היחיד, אבל מצאתי את עצמי כותבת עוד אחד.” מטרתה בכתיבת הספרים הייתה לחלוק את הנרטיב הפלסטיני עם העולם, במיוחד העובדה שמנות המתוארות בעולם כמטבח ישראלי, הן למעשה מתכונים מן המטבח הפלסטיני של מאכלים הנאכלים ברחבי המזרח התיכון. בשנת 2017 ראה אור ספרה הראשון, "The Palestinian Table", בהוצאת פיידון (אנ'). בהקדמה לספר היא כתבה: ”מה שמחבר בין כל השולחנות הפלסטיניים הוא לא רק אוכל טוב; זה מושג הבית, רוח הנדיבות, חשיבותה של המשפחה והערך שבחיבור בין אנשים.” ספרה "The Arabesque Table: Contemporary Recipes from the Arab World Reem Kassis" ראה אור ב-2021, אף הוא בהוצאת פיידון. קסיס כותבת טורים בנושא אוכל, ניכוס תרבותי ועוד עבור וושינגטון פוסט, וול סטריט ג'ורנאל, לוס אנג'לס טיימס ופרסומים מקצועיים אחרים. ספרה הראשון היה מועמד לפרס קרן ג'יימס בירד וזכה בפרס ספר הביכורים של אגודת מחברי ספרי הבישול הבריטית (אנ'). הספר נבחר גם כאחד הספרים הטובים ביותר ברשימה של NPR בשנת 2017. קסיס נשואה לאלברט (עבוד) מועד, אמריקאי ממוצא פלסטיני ומתגוררת בפילדלפיה. לזוג שתי בנות. סמי תמימי מדיה וקבצים בנושא רים קסיס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של רים קסיס (באנגלית) על סיר הבשר – מטבח ישראלי ופלסטיני בחו"ל, סרטון בערוץ "מכון ון ליר בירושלים", באתר יוטיוב Reem Kassis: The Arabesque Table Contemporary Recipes from the Arab World, סרטון בערוץ "Phaidon", באתר יוטיוב Vered, Ronit. "How Reem Kassis Became the International Face of Palestinian Cuisine". Haaretz. ארכיון מ-2023-02-23. רונית ורד, הפנים של המטבח הפלסטיני בעולם מציגה: מנת הדגל, באתר הארץ, 5 בספטמבר 2019 מאת נועה ברגר, אוכל ופוליטיקה: סוד הצלחתו של המטבח הלבנטיני בעולם, באתר השולחן, ‏2021-04-18 Phaidon, The Palestinian Table, Phaidon (באנגלית) The Palestinian Table - Asif, Asif, ‏3 במאי 2021 Phaidon, The Arabesque Table, Phaidon (באנגלית) Reem Kassis, Here’s why Palestinians object to the term ‘Israeli food’: It erases us from history, The Washington Post, ‏5 בינואר 2020 Juan Elosua, Geoff Hing, Katie Park, Matthew Zhang-Published Dec. 5, 2017, NPR's Book Concierge, NPR.org (באנגלית) ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "רים קסיס".
מיכה דפט

מיכה דפט (26 בספטמבר 1936 - 1 ביוני 2021) היה מנהל הקריה למחקר גרעיני – נגב. מיכה יוסף דפט נולד ב-26 בספטמבר 1936 בווינה, אוסטריה להוריו רחל ואהרון דפט-שוורעט. בשנת 1940 עלה עם הוריו באונית המעפילים פאסיפיק אשר יצאה מנמל טולצ'ה ברומניה. האוניה נתפסה בידי השלטון הבריטי ונוסעיה הועברו לאוניה פאטריה, אשר פוצצה על ידי ההגנה וטבעה. בשעת פיצוץ הפאטריה טיילו מיכה והוריו על סיפון האונייה. עם טביעת האנייה, נפל מיכה בן ה-4 למים, ושכשך בהם עד שנאסף על ידי סירה של ההגנה. המשפחה עברה למחנה המעצר בעתלית, והשתקעה בעיר חיפה. אביו אהרון היה מורה ידוע. ב-1961 התחתן מיכה דפט עם אורה ולזוג שני ילדים. דפט למד בבית הספר הריאלי בחיפה, ושירת בצבא בחיל חימוש. עם שחרורו למד דפט בטכניון הנדסת מכונות, ועבד שנתיים בבתי הזיקוק בחיפה. בשנת 1962 החל דפט לעבוד בקמ"ג, ועבר להתגורר עם משפחתו בבאר-שבע. בקמ"ג היה דפט, בין השאר, מנהל יחידה, וראש אגף מחקר ופיתוח. במהלך שנותיו בקמ"ג סיים דפט לימודי תואר שני בהנדסת חומרים בטכניון. בשנים 1971–1972 השתלם דפט במסגרת שנות שבתון במעבדות הלאומיות ארגון במדינת אילינוי, ארצות הברית והתגורר בשיקגו. בשנים 1996–2001 היה דפט מנהל קמ"ג. עם סיום תפקידו כמנהל קמ"ג והגעה לגיל פרישה, פרש לגמלאות. לאחר פרישתו התמנה מיכה דפט לוועד המנהל של אוניברסיטת בן-גוריון וכיהן כיו"ר משותף של ועדת הכספים בשנים 2013–2015. בנוסף, שימש בהתנדבות כיועץ של גופים ממלכתיים. מיכה דפט נפטר ב-1 ביוני 2021 והובא למנוחות בבית הקברות מנוחה נכונה בבאר שבע. עידו דפט, מיכה דפט ביוגרפיה, ‏27.3.2022 דפט-שברט מיכה מיכאל, באתר בנתיבי העפלה סופר דבר, נשיא המדינה יקבל מחר 129 אזרחים מצטיינים, דבר 3.5.1961 איתן הבר, רשימת ה-24, באתר ידיעות אחרונות, ‏4.5.2008 אוניברסיטת בן גוריון, תוכנית המושב ה-43 של חבר הנאמנים, ‏6.5.2013
טנדאיי דאריקווה

טנדאיי דייוויד דאריקווה (באנגלית: Tendayi David Darikwa; נולד ב-13 בדצמבר 1991) הוא כדורגלן זימבבואי המשחק בעמדת המגן הימני בלינקולן סיטי. דאריקווה, נולד בנוטיגהאם להורים מהגרים מזימבבואה. דאריקווה התחיל את הקריירה שלו בצ'סטרפילד כקשר כנף, ובקיץ 2010 דאריקווה חתם בקבוצה הבוגרת. באוקטובר 2010 הושאל לחודש לבארו במדיה רשם הופעה אחת. ב-27 בנובמבר 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של צ'סטרפילד בהפסד 3-1 לבורטון אלביון. באוקטובר 2012 דאריקווה האריך את חוזהו בקבוצה עד שנת 2015. בסוף אותו חודש הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה. כעבור חודשיים קיבל את תואר השחקן הצעיר של החודש בפוטבול ליג השנייה. באוקטובר 2013 מאמן מנצ'סטר יונייטד דאז דייוויד מויס הביע עניין בשחקן, שמנגד טען כי הוא עדיין לא בשל לשחק בפרמייר ליג. בעונת 2013/2014 דאריקווה הוסב לתפקיד המגן הימני. ב-30 ביולי 2015 דאריקווה חתם לשלוש שנים בברנלי מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ. ב-8 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד לידס יונייטד. ב-26 בספטמבר הבקיע את שערו הראשון עבור ברנלי בהפסד 2-1 לרדינג. ב-26 ביולי 2017 דאריקווה חתם לארבע שנים בנוטינגהאם פורסט. ב-20 בספטמבר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון במסגרת גביע ה-EFL נגד צ'לסי. ב-11 בינואר 2021, דאריקווה חתם בויגאן את'לטיק מהפוטבול ליג הראשונה עד לסיום העונה. 5 ימים לאחר מכן, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 3-3 נגד רוצ'דייל. ב-21 באוגוסט הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-2 נגד צ'רלטון את'לטיק. בקיץ 2023 דאריקווה חתם באפולון לימסול מליגת העל הקפריסאית. בקיץ 2024 חתם בלינקולן סיטי. באוקטובר 2013, דאריקווה הביע עניין לייצג את נבחרת זימבבואה. ב-8 בנובמבר 2017 דאריקווה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק ידידות נגד לסוטו. השתתף עם הנבחרת בגביע אפריקה לאומות 2019. צ'סטרפילד הפוטבול ליג השנייה: 2013/2014 אישיים הכדורגלן הצעיר של החודש בפוטבול ליג צ'מפיונשיפ: דצמבר 2012 כדורגלן השנה של צ'סטרפילד: 2014/2015 מדיה וקבצים בנושא טנדאיי דאריקווה בוויקישיתוף טנדאיי דאריקווה, באתר Transfermarkt טנדאיי דאריקווה, באתר Soccerway טנדאיי דאריקווה, באתר WorldFootball.net טנדאיי דאריקווה, באתר National Football Teams טנדאיי דאריקווה, באתר FootballDatabase.eu
זרעים

האם התכוונתם ל... סדר זרעים – הראשון בסדרי המשנה תא זרע – חומר המיוצר באשכים ומשמש בתהליך הרבייה של בעלי חיים זרע (בוטניקה) – חלק ממנגנון הרבייה של הצמחים זרעים (כתב עת) – ביטאון תנועת בני עקיבא בישראל מחזור זרעים – מַחזור זרעים הוא שיטה חקלאית שבהּ מחליפים באופן מחזורי, על שדה אחד במשך מספר עונות, גידולים חקלאיים ממשפחות בוטניות שונות, וזאת על מנת לשמור על פוריות הקרקע ולמנוע מחלות.
מליסה ג'ונס

מליסה ג'ונס (באנגלית: Melissa Johns) היא שחקנית בריטית ופעילה למען אנשים עם מוגבלות. היא ידועה מהופעתה בתפקיד האנה טיילור בסדרת הדרמה של מייק ברטלט "חיים ביחד", ובתפקיד אימוג'ן פסקו באופרת הסבון "קורוניישן סטריט". ג'ונס היא שגרירה להצגת מוגבלויות באומנות, ודוגלת בייצוג טוב יותר של מוגבלויות על הבמה והמסך ומחוץ להם. ג'ונס נולדה וגדלה בעיר לדבורי שבהרפורדשייר. היא נולדה ללא אמה וללא כף היד הימנית. אביה, מייקל ג'ונס, הוא ממוצא צועני. גם אחיה, ג'ייסון ג'ונס, הוא שחקן. ג'ונס למדה בבית הספר למשחק East 15 Acting School שבאוניברסיטת אסקס. מאז סיום הלימודים היא מופיעה בטלוויזיה, בתיאטרון וברדיו. ב-2019 נבחרה ג'ונס לתוכנית BAFTA Elevate בקבוצה של 21 שחקנים. בטלוויזיה הופיעה ג'ונס בתפקיד ג'ו בסדרה "שונאים את סוזי", בתפקיד בת' פנל ב-"FLACK", בסדרה "The Long Run" של רשת SKY, ובסדרות "חדר מיון", "הגלימה" ו"רופאים" של ה-BBC. בתיאטרון שיחקה ג'ונס במחזה "קן הקוקייה" בשפילד קרוסיבל, בתפקיד אמיליה ב-"OthelloMacbeth" שהוצג בליריק המרסמית', ובמחזה "The Iron Man". ג'ונס שיחקה בתפקיד מיס סקוט בעונות השישית והשביעית של הסדרה הבלשית "גרנטצ'סטר" ששודרה ב-2021. מליסה ג'ונס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "Life star Melissa Johns admits baby 'actress' stole the show in BBC drama". 6 באוקטובר 2020. {{cite web}}: (עזרה) "Introducing Reach Ambassadors Melissa Johns and Briony Williams! -". 29 באפריל 2021. {{cite web}}: (עזרה) "From Ledbury to Coronation Street's cobbles for Melissa". "After Essex: In Conversation with Melissa Johns | University of Essex". www.essex.ac.uk.
ארמון המנזר

ארמון המנזר (ברוסית: Приоратский дворец) הוא ארמון בעיירה גטצ'ינה במחוז לנינגרד בצפון מערב רוסיה. הוא נבנה בשנת 1799 על ידי האדריכל ניקולאי לבוב. נבנה עבור ראש מסדר ההוספיטלרים רוסיה כארמון לתקופת הקיץ. הארמון הועבר למסדר על בצו של פאבל הראשון, קיסר רוסיה ב-23 באוגוסט 1799. אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה, העביר את הארמון לבעלות המדינה ווא נוצל למטרות שונות. לאחר מהפכת אוקטובר הארמון היה מבנה עזר למטרות שונות. בשנת 1968 הוא התחיל לפעול כמוזיאון. בשנת 2004 הסתיים שיפוץ המבנה. המנזר הוא האנדרטה האדריכלית היחידה ששרדה ברוסיה שנבנתה בעיקר בשיטת עבודות עפר: שכבות של חמרה דחוסה עם טיח. חומות הארמון, הגדר ובנייני החצר נבנו בטכנולוגיה זו. קיר התמך עשוי מאבן הפואדוסט[דרושה הבהרה], איתה נבנו רבים מבנייני גטצ'ינה. החוקרים מציינים את הקומפוזיציה הייעודית, ואת חוסר הסימטריה שמאפיין את המבנה. מדיה וקבצים בנושא ארמון המנזר בוויקישיתוף ארמון המנזר ומוזיאון גטצ'ינה - אתר רשמי כולל ארמון המנזר (באנגלית) Priory ההיסטוריה של הארמון V. K. Makarov, Gatchina, 2-e izd., ispr. i dop, Sankt-Peterburg: Izd-vo S. Khodova, 2005, ISBN 5-98456-018-6 D. A. Ki︠u︡chariant︠s︡, Gatchina : khudozhestvennye pami︠a︡tniki, Sankt-Peterburg: Lenizdat, 2001, ISBN 5-289-02007-1 ערך זה הוא קצרמר בנושא רוסיה ובנושא אדריכלות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.