laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
חיים מאיר ואזנר

הרב חיים מאיר הלוי ואזנר (א' בסיוון תרצ"ח, 31 במאי 1938 – כ"ה בשבט ה'תשפ"א, 7 בפברואר 2021) היה ראש ישיבת חכמי לובלין, רב שכונת זכרון מאיר בבני ברק ורבה של קהילת שבט הלוי. קודם לכן שימש במשך כשמונה עשרה שנה רבה של קהילת סאטמר בלונדון. נולד בווינה כבן בכור לרב שמואל הלוי ואזנר ורבקה לבית גלבר. כשהיה כבן שנה עלו הוריו לארץ ישראל והותירו אותו אצל הורי אמו. לאחר ששרד את השואה בסיוע חסידת אומות העולם, עלה לארץ ישראל מצ'כוסלובקיה בגיל שמונה, והתאחד עם הוריו. נחשב כתלמיד מובהק של אביו וממשיך דרכו. נשא לאישה את שולמית, בתו של הרב אברהם אליהו מייזס מירושלים. לאחר נישואיו התמנה לר"מ בישיבתו של אביו, ישיבת חכמי לובלין, בבני ברק. בהמשך נתמנה לראש הישיבה לצד אביו, וכן שימש כדיין בבית הדין של אביו. בסוף שנות ה-80 עבר ללונדון כדי לשמש רבה של קהילת "ייטב לב" של חסידות סאטמר. גם לאחר הפילוג בסאטמר המשיך לשמש כרבם של כלל החסידים בקהילה בלונדון. חיבר את סדרת הספרים "מחשבת הלוי" הכולל תשובות בהלכה וחידושים על התורה ועל הש"ס . נודע כיועץ מומחה לענייני שלום בית ואף חיבר ספר הדרכה לזוגות 'ראה חיים'. בקיץ 2009 (תשס"ט) ביקשו אביו לחזור לישראל כדי לסייע לו בהנהגת הישיבה, ברבנות שכונת זכרון מאיר ובהנהגת הקהילה. בהלוויית אביו הכריז דודו ומחותנו שמואל מאיר גלבר מנהל הישיבה, וכן הרב יצחק טוביה וייס, גאב"ד העדה החרדית ואחיו הרב בן ציון ואזנר, כי הרב חיים מאיר ימלא את מקום אביו בכל התפקידים. בעשר השנים האחרונות לחייו לקה במחלת אלצהיימר. נפטר בכ"ה בשבט ה'תשפ"א, לאחר שנדבק בנגיף הקורונה בלווייתו השתתפו אלפים, חרף מגבלות הקורונה. לרב ואזנר נולדו 13 ילדים. בנו הבכור הוא הרב יוסף בנימין ואזנר, שהוכתר כראש ישיבה וכן כאב"ד זיכרון מאיר לאחר פטירת אביו. הרב אברהם אליהו, נשיא כולל "מחשבת הלוי". ובעלים של מפעל בית מלאכת הקודש ליצור ס"ת ומעילים הרב עקיבא, מו"צ של העדה החרדית ורב ברמת בית שמש ד' הרב אהרן, מו"צ בבית הדין נתיבות חיים וראש כולל שארית יוסף בירושלים. הרב מרדכי זאב, רב קהל מחזה אברהם בניו יורק. הרב משה שמעון, רב בשאטו פארק בלייקווד. הרב ישראל, האדמו"ר ממינסק בארא פארק. רבי שרגא פייבוש הגר, האדמו"ר מקוסוב בבורו פארק; הרב מרדכי גלבר, רב "קהל שבט הלוי" באשדוד ורב חסידות מונקאטש בבני ברק; הרב שלום צבי אנגלנדר, ראש כולל דחסידי מכנובקה-בעלז בלונדון ובנו של הנגיד אליהו אנגלנדר; אהרן שמעון טויב, בנו של האדמו"ר מקאלוב מארצות הברית. כבה זוהר החמה, תשפ"ב הספדים ומאמרים לזכרו הרב חיים מאיר וואזנר זצ"ל אב"ד שבט הלוי וראש ישיבת חכמי לובלין ברגעים נדירים, סרטון באתר יוטיוב וידאו שידור חוזר ממסע ההלויה צוואת רבי חיים ואזנר אשכול לזכרו בפורום אוצר החכמה. חיים הגר, ילד בודד בהונגריה, רב ופוסק באנגליה ואדמו"ר מרכזי בארץ - בני משפחת וואזנר חושפים סודות מהחדר, באתר משפחה חיים מאיר בן שמואל וואזנער (1938-2021), דף שער בספרייה הלאומית נתן גולד ומני גירא שוורץ, רבי חיים מאיר וואזנר ימלא מקום אביו, באתר קול חי, 4 באפריל 2015 הסיפור המלא על נס הצלתו המופלא של מרן רבי חיים וואזנר בן מרן בעל ה'שבט הלוי' זצוקל, באתר דרשו משה ויסברג, אבל כבד: הגאון רבי חיים מאיר הלוי וואזנר זצ"ל גאב"ד זכרון מאיר, באתר בחדרי חרדים, כ"ה בשבט ה'תשפ"א. אלון חכמון, ‏בניגוד להנחיות: אלפים נכחו במסע הלווייתו של הרב וואזנר בבני ברק, באתר מעריב אונליין, 8 בפברואר 2021
פלורנס אנד דה משין

פלורנס אנד דה משין (באנגלית: Florence and the Machine, נכתב לעיתים גם כ-Florence + The Machine) היא להקת פופ אינדי בריטית. הרכב הלהקה כולל את הסולנית, פלורנס וולש (באנגלית: Florence Welch) ועוד מקבץ מוזיקאים המספקים פסקול לשירים שכותבת ושרה ולש. סוגת הלהקה מתוארת לעיתים כשילוב בין כמה סוגות, בהן רוק ומוזיקת נשמה. עוד לפני הצלחתה זכתה הלהקה לתשבחות רבות ממבקרים בתעשיית המוזיקה, בייחוד מה-BBC. בנוסף, ה-BBC תרמו להצלחת הלהקה, שכן הציגו אותם כחלק ממיזם "BBC מציג". בטקס פרסי גראמי ה-53 פלורנס אנד דה משין היו מועמדים לפרס האמן החדש הטוב ביותר. בנוסף, הופיעו בטקס ה-VMA ‏2010 ובקונצרט פרסי נובל. אלבום הבכורה שלהם, Lungs, יצא לאור ב-6 ביולי 2009. לאחר 28 שבועות במצעד, הגיע האלבום אל פסגת מצעד הסינגלים הבריטי, שם שהה במשך שבועיים רצופים. האלבום שהה במצעד במשך 65 שבועות רצופים, והפך לאחד האלבומים הנמכרים ביותר בשנים 2009 ו-2010.[דרוש מקור] האלבום זכה בפרס מאסטר-קארד לאלבומים בטקס פרסי המוזיקה הבריטית 2010. באוקטובר 2011 יצא האלבום השני של ההרכב, "Ceremonials". ביוני 2015 יצא האלבום השלישי של ההרכב, "How Big, How Blue, How Beautiful". ביוני 2018 יצא האלבום הרביעי של ההרכב, "High as Hope". 2009: Lungs 2011: Ceremonials 2015: How Big, How Blue, How Beautiful 2018: High as Hope 2022: Dance Fever 2011: Live at the Wiltern 2012: MTV Unplugged 2009: A Lot of Love. A Lot of Blood 2010: iTunes Festival: London 2010 2010: iTunes Live from SoHo 2011: Lungs – The B-Sides 2015: Apple Music Festival: London 2015 2016: Songs from Final Fantasy XV 2008–2011: Lungs Tour 2011–2013: Ceremonials Tour 2015–2016: How Big, How Blue, How Beautiful Tour 2018–2019: High as Hope Tour 2022–2023: Dance Fever Tour אתר האינטרנט הרשמי של פלורנס אנד דה משין (באנגלית) פלורנס אנד דה משין, ברשת החברתית פייסבוק פלורנס אנד דה משין, ברשת החברתית אקס (טוויטר) פלורנס אנד דה משין, ברשת החברתית אינסטגרם פלורנס אנד דה משין, סרטונים בערוץ היוטיוב פלורנס אנד דה משין, ברשת החברתית Goodreads פלורנס אנד דה משין, באתר פינטרסט פלורנס אנד דה משין, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) פלורנס אנד דה משין, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) פלורנס אנד דה משין, באתר ספוטיפיי פלורנס אנד דה משין, באתר סאונדקלאוד (באנגלית) פלורנס אנד דה משין, באתר Last.fm (באנגלית) פלורנס אנד דה משין, באתר AllMusic (באנגלית) פלורנס אנד דה משין, באתר MusicBrainz (באנגלית) פלורנס אנד דה משין, באתר דיזר פלורנס אנד דה משין, באתר Discogs (באנגלית) פלורנס אנד דה משין, באתר Songkick (באנגלית) פלורנס אנד דה משין, באתר Genius פלורנס אנד דה משין, באתר SecondHandSongs פלורנס אנד דה משין, באתר בילבורד (באנגלית) פלורנס אנד דה משין, באתר טיידל (באנגלית) משה קוטנר, במעמקי היער המכושף, באתר הארץ, 8 בנובמבר 2011 יונתן שגיב, לונדון, חמה אש: פלורנס וולש עדיין לוהטת, באתר nrg‏, 3 בנובמבר 2011 גיא סידיס, גירוש שדים: על האלבום החדש של פלורנס + דה מאשין, באתר nrg‏, 6 בנובמבר 2011 פלורנס אנד דה מאשין בסידי טאוור של רדיו מוסיכיף 69FM. עמי פרידמן, החדש של פלורנס: כמה יפה, כמה מוכר, 3 ביוני 2015 פלורנס אנד דה משין, באתר AllMusic Alan Woodhouse, Florence And The Machine’s ‘Lungs’ finally tops UK albums chart, באתר NME, ‏17 בינואר 2010 (באנגלית)
בנימין ברלאי

בנימין ברלאי (1927 - 10 בדצמבר 2021) היה ניצב במשטרת ישראל. ברלאי עלה לישראל זמן קצר לאחר קום המדינה והצטרף לשורות המשטרה. עד 1961 היה מפקד יחידת סיור בנפה הדרומית של מחוז תל אביב. לאחר מכן התמנה לשמש דובר המחוז ובשנת 1962 החל לעמוד בראש לשכת הסיור בנפה הצפונית של המחוז. מאוחר יותר עמד בראש מפלג הנוער במחוז תל אביב ובהיותו בתפקיד זה הועלה בשנת 1967 לדרגת רב פקד. מאוחר יותר היה סגן מפקד מרחב יפו. ב-1970 מונה לסגן ראש ענף תנועה במחוז תל אביב וב-1972 מונה למפקד הענף. בתפקידיו הבכירים האחרונים בשורות המשטרה היה מפקד מרחב ירקון, סגן מפקד מחוז תל אביב, ראש אגף אפסנאות (1980–1981) וראש אגף משאבי אנוש בשנים 1985-1981. נפטר ב-10 בדצמבר 2021. ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גידי שפרוט

גידי (גידיש) שפרוט (נולד ב-24 במרץ 1976) הוא עיתונאי ושדרן רדיו ישראלי. שפרוט נולד בכפר הנוער הדסים להורים עובדי המקום. כשהיה בן שנתיים עברה משפחתו לגור במכללת בית ברל, שם התחנך ולמד בתיכון המקיף האזורי ע"ש "עמי אסף" במגמת אומנות. עם סיום לימודיו הצטרף לשורותיו של "גרעין עודד", התגורר במושב נתיב העשרה ועסק בפעילות קידום נוער בתחומי המועצה האזורית חוף אשקלון. ב-1995 התגייס לגלי צה"ל. בין השנים 2004-1998 פיתח ושידר את תוכנית הלילה "שתיקת הכבישים" בתחנת הרדיו גלגלצ. כמו כן שידר תוכניות צהריים בגלי צה"ל, ופיתח את השעשועון "המשחק שלא נגמר" ששודר בלילות שבת בגלי צה"ל ובגלגלצ. מ-2006 הגיש שפרוט בגלגלצ את התוכנית היומית "נעים", וב-2011 עבר להגשת התוכנית "הצתה מאוחרת" בתחנה זו. בנוסף, הוא כותב במגזין בלייזר ובמוסף "24 שעות" של ידיעות אחרונות, משמש כקריין פרסומות של מספר חברות, ומפתח פורמטים לטלוויזיה. במרץ 2017 סיים את תפקידו כשדר בגלגלצ. גידי שפרוט, ברשת החברתית פייסבוק גידי שפרוט, ברשת החברתית LinkedIn פודקאסט המדריך לשביל ישראל, 05 באוגוסט 2018 אביבית חזקיה, "איש אינו יודע כמוני את הלילה" - ריאיון עם שפרוט על "שתיקת הכבישים", באתר nrg‏, 31 בינואר 2001 קובי בן-שמחון, כנראה שאחרי הכל, גידי שפרוט הוא ילד טוב גל"צ, באתר הארץ, 13 במרץ 2009 גידי שפרוט, שדרן הרדיו גידי שפרוט העלה על הכתב את חגיגתו המינית הגדולה, באתר הארץ, 13 במרץ 2009 - סיפור קצר בשם "זכות השיטוט הגברי", מתוך קובץ הסיפורים האישיים "פשוט זה לא", בעריכת בעז גאון ואפרת מיכאלי ובהוצאת עם עובד ערן סויסה, כוכבת חרוצה | ישראל היום, באתר ישראל היום, 30 במרץ 2017 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
Never Say Never: The Remixes

Never Say Never: The Remixes הוא אלבום הרמיקסים השני והאלבום הרביעי של ג'סטין ביבר. האלבום יצא ב-14 בפברואר 2011. האלבום מלווה בשחרור הסרט שלו, "ג'סטין ביבר: הסרט". האלבום כולל גרסאות ערוכות מחדש של שירים מאלבומיו הקודמים, חמישה שירים שמעולם לא יצאו ושיתופי פעולה עם מיטב היוצרים והמפיקים של ארצות הברית. שיר הנושא של האלבום הוא "Never Say Never" בו מתארח ג'יידן סמית', ונכלל באלבום גם הלהיט "Somebody to love" יחד עם אשר בנוסף מופיעים באלבום השיר החדש “Born to be somebody” שכתבה זוכת פרס גלובוס הזהב דיאן וורן, והשירים "Up" בשיתוף כריס בראון, “Overboard” מתוך הופעה חיה עם מיילי סיירוס, "Runaway love" בו מתארחים קניה וסט ורייקוון והשיר "Stuck In The Moment" בשיתוף עם הראפר האמריקאי טיגה. האלבום הגיע למקום הראשון של מצעד האלבומים של הבילבורד עם יציאתו, והפך לאחד מתוך אלבומי הרמיקס הנמכרים ביותר בכל הזמנים. דיסקוגרפיה של ג'סטין ביבר מידע על האלבום Never Say Never: The Remixes באתר MusicBrainz האלבום Never Say Never: The Remixes באתר Discogs
שעון עצר

שעון עצר (סטופר) הוא שעון הנועד למדוד זמן שחלף מרגע הפעלתו עד לעצירתו. שעון מסוג זה משמש למדידת פרקי זמן בדיוק גדול יותר ובפשטות רבה יותר. בשונה משעון רגיל, שבו נמדד זמן יחסית לשעה מסוימת, בשעון עצר נקודת הייחוס היא אפס. שעוני עצר משמשים לרוב בתחרויות ספורט ובניסויים במעבדות. מדידת הזמן בשעוני עצר נשלטת על פי רוב על ידי שני כפתורים: לחיצה אחת על כפתור אחד מפעילה את השעון ולחיצה שנייה על אותו כפתור עוצרת אותו, תוך השארת התוצאה מוצגת. לחיצה על הכפתור השני מאפסת את השעון. הכפתור השני משמש לעיתים למדידת זמן הקפה או זמני מתחרים שונים. כאשר כפתור זה נלחץ בעת שהשעון פועל, תצוגת השעון עומדת במקומה, כך שניתן לקרוא את התוצאה, אך מנגנוני השעון ממשיכים לפעול על מנת להמשיך ולמדוד את הזמן הכולל שעבר. שעוני עצר מכניים פועלים מכוח קפיץ ראשי, אשר צריך להיות מכוון מעת לעת על ידי סיבוב החוגה בחלקו העליון של השעון. שעוני עצר דיגיטליים פועלים מכוח מתנד גבישי, ולכן הם מדויקים יותר משעונים מכניים. כיוון ששעונים דיגיטליים מכילים מעגל משולב, הם כוללים גם על פי רוב את היום והשעה של המדידה. לשעוני עצר מסוימים ישנם חיישנים, המאפשרים מדידת זמן בתגובה לאות חיצוני, דבר שגורם לניכוי זמן התגובה של מפעיל השעון, ובאופן כללי גורם למדידה להיות מדויקת יותר. שעון העצר הדיגיטלי הראשון שנעשה בו שימוש רשמי בספורט היה Digitimer, שפותח על ידי חברת קוקס מערכות אלקטרוניות מסולט לייק סיטי שביוטה, ארצות הברית. שעון זה סיפק דיוק של אלפית שנייה, והשימוש הראשון בו היה במרוצי סקי. בשלב מאוחר יותר הוא גם שימש באוניברסיאדה במוסקבה, ב-NCAA ובמבחנים למשחקים האולימפיים. פונקציית שעון עצר מותקנת לעיתים גם במכשירים אחרים, כגון שעון יד, טלפון סלולרי ונגן מדיה נייד. קוצב זמן מדיה וקבצים בנושא שעון עצר בוויקישיתוף
היסאקאזו טאנאקה

היסאקאזו טאנאקה (ביפנית: 田中 久一 - טאנאקה היסאקאזו; 16 במרץ 1889 - 27 במרץ 1947) היה גנרל בצבא היפני הקיסרי במהלך מלחמת העולם השנייה וכיהן כמושל הונג קונג מטעם שלטונות הכיבוש היפני. טאנאקה נולד במחוז היאוגו, וסיים את לימודיו באקדמיה הצבאית הקיסרית היפנית בשנת 1910. בשנת 1918 סיים את לימודיו במכללת המלחמה של צבא יפן, וכיהן בצבא היפני הקיסרי בתפקידי מטה שונים בין השנים 1919–1920. בשנת 1923 נשלח לארצות הברית לכהן בתפקיד הנספח הצבאי, תפקיד בו כיהן עד שנת 1924. בשובו ליפן כיהן בתפקידים שונים בצבא, ובהם מפקד המשמר הקיסרי בין השנים 1935–1937. בשלהי 1937 קיבל דרגת מייג'ור גנרל ומונה למפקד הכללי של צבא טאיוואן היפני בשנת 1938. ב-1938, כשנה לאחר פרוץ מלחמת סין–יפן השנייה, מונה למפקד צבא המשלחת הדרומי, ולמפקד הארמייה ה-21 של יפן, תפקיד בו כיהן עד שנת 1939. בשנת 1939 שב ליפן, וכיהן כמפקד בית הספר לחיל רגלים "טויאמה", ובשנת 1940 שב לפקד על יחידה ה-21 של חיל הרגלים, בין השנים 1940–1943 וב-1943 מונה למפקד הארמייה ה-23 של יפן, הממוקמת בסין, תפקיד בו כיהן עד שנת 1944. ב-16 בדצמבר 1944 מונה לתפקיד מושל הונג קונג הכבושה. בתום המלחמה נאסר על ידי צבא ארצות הברית, ונשפט בבית דין צבאי בשאנגחאי בשנת 1946 בשל הוראותיו להוציא להורג שבויי מלחמה של בעלות הברית. הוא נמצא אשם ובית הדין פסק כי יש להוציאו להורג בתליה. יחד עם זאת הוא הועבר לידי הקוומינטנג, ונשפט בשנית בבית הדין הסיני הצבאי לפשעי מלחמה בנאנג'ינג בשל פשעים שביצע בעת שפיקד על הצבא היפני בסין. טאנאקה נמצא אשם והוצא להורג על ידי כיתת יורים ב-27 במרץ 1947. מדיה וקבצים בנושא היסאקאזו טאנאקה בוויקישיתוף קורות חיים משפטו של טאנאקה על ידי בית הדין של צבא ארצות הברית שם יפני - טאנאקה הוא שם המשפחה, אולם ביפנית נכתב שם המשפחה בראשית השם
יצר המוות

יצר המוות (תָּנָטוֹס) - הוא דחף אנושי לעבר מוות, הרס עצמי, וחזרה למצב שליו שהיה בזמן שהותנו ברחם. יצר המוות הוא דחף ולא אינסטינקט המחויב במציאות של כל אורגניזם חי כדי להתקיים. המונח "יצר המוות" הוצע על ידי סבינה שפילריין ב-1912, וזיגמונד פרויד אימץ אותו בשנת 1920 בספרו "Beyond the Pleasure Principle" שם הציג את יצר המוות כסתירה ל 'דחף להנאה'. תלמידו וילהלם שטקל העניק לדחף את השם תנטוס. למרות שהתיאוריה הפסיכואנליטית של פרויד מוכרת בפסיכולוגיה הפופולרית, מופנית כלפיה ביקורת לא מעטה. יש הטוענים כי היא אינה מבוססת מדעית, ואף יכולה להיחשב לפסאודו־מדע. מתוך מחשבה שלכל דחף יש אנרגיה המניעה אותו טען פרויד כי האנרגיה המניעה את יצר החיים היא הליבידו (הארוס), לעומת האנרגיה המניעה את יצר המוות. פרויד טען שכל מטרתו של יצר זה היא לפגוע באדם עצמו או בזולתו, מתוך רצון להגיע למצב של הומיאוסטזיס (שוויון). פרויד ראה ביצר המוות כאמצעי ל"חזרה לרחם" בו כל צרכינו סופקו וחווינו אושר אמיתי. פרויד טען שלכל יצור אורגני יש רצון לשוב למצב קדומני דומם, שהוא מוצאו של צורת החיים הבסיסית והראשונית ביותר. פרויד גזר את התאוריה על "יצר המוות" מהמבט השמרני, אשר מציג רצון לצורת חיים בסיסית, אינסטינקטיבית ראשונית ואת זה כינה ה 'דחף לעבר המוות', ובעצם כך הפריד בין יצר החיים ארוס ליצר המוות תנטוס. יצר המוות בא לידי ביטוי בכך שלכל אינדיבידואל יש כוח המניע אותו ותפקידו הוא, שכל יצור אורגני ימצא "נתיב לעבר המוות". יהויקים שטיין, הלא מודע במדע ובפסיכואנליזה, פרק 6, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס. טנטוס באתר בטיפולנט. יצר המוות, דף שער בספרייה הלאומית Frederick Crews, The Verdict on Freud, Psychological Science 7, 1996-03, עמ' 63–68 doi: 10.1111/j.1467-9280.1996.tb00331.x Mario Bunge, The philosophy behind pseudoscience, Skeptical Inquirer, 2006, עמ' 29-37
הנציב העליון (ציור)

"הנציב העליון" (1966) הוא ציור מאת הצייר הישראלי אריה ארוך. העבודה, המצוייה באוסף מוזיאון ישראל נחשבת לאחת מן העבודות החשובות של הצייר. ארוך העניק את הציור במתנה למוזיאון ישראל, לאחר שווידא כי וילם סנדברג ויונה פישר, אוצר המוזיאון, מעריכים את היצירה. בציור "הנציב העליון" השתמש ארוך בדימוי של הרברט סמואל, הנציב העליון הבריטי הראשון בארץ ישראל. הדימוי מצוטט מתוך שטיח אמנותי שנוצר בקהילה הציונית בעיראק בשנת 1928 והיה מצוי באוספו של הצייר. בשטיח, מופיע הנציב לבוש חליפה כחולה ועליה סרט אדום אלכסוני. על ברכיו הוא מחזיק כובע שעם בהיר. הנציב מתואר כדיוקן כפול, בצבע שחור, על ידי שימוש בסימטרית מראה, כבמעין "שכפול". ארוך מיקם את הדמות בפינתו של ריבוע כחול-שחור, המשורטט בפינתו העליונה של הציור. לצד הריבוע מופיעות שתי צורות דמויות מלבן - בצבע כחול ואדום - וכן שרבוטים וכתמים אחרים בסגנון מופשט. לציור קיימות שתי גרסאות נוספת, מאוחרות יותר, הדומות זו לזו. האחת, המצויה באוסף משה ורוזיטה סימון, ומכונה "הנציב העליון" או "מתווה לדיוקן סר הרברט סמואל" (1970) ואילו השנייה נמצאת באוסף פרטי. הציורים עשויים בפסטל שמן על גבי גיליון נייר כמעט רבועי, ומופיעה הדמות של הנציב העליון באופן סכמטי פחות וקרוב יותר אל הדמות המתוארת בשטיח. הדמות מתוארת ללא הכפלה כשלצידה קו מתאר כפול של פרופיל בצבע אדום וכחול. במאמרו "ירושלים של אריה ארוך: בין 'רחוב אגריפס' לבין 'הנציב העליון'" (1989) הציע מרדכי עומר לקשר בין "הנציב העליון" לבין ציור נוסף ומוקדם יותר של ארוך - "רחוב אגריפס" (1964). עומר ציין כי שני הציורים עוסקים בדמות של סמכות זרה בארץ ישראל. "רחוב אגריפס" עושה זאת על ידי הציון האיקונוגרפי לדמותו של אגריפס הראשון - ה"נציב העליון" בשלהי תקופת הבית השני. אגריפס, טוען עומר, מהווה תזכורת ל"שקט שלפני הסערה" של חורבן ירושלים. בנוסף, עומר מביא את הערכתו ההיסטורית של מיכאל אבי-יונה כי ההתרחקות ממורשתו של אגריפס, היא זו אשר שמרה ועיצבה את תודעתו של העם היהודי. גדעון עפרת הציע בספרו "בספרייתו של אריה ארוך" (2001) קישור איקונוגרפי למוטיב של שילוב הצבע האדום לכחול, המופיע ברבים מציוריו של ארוך. על פי עפרת צירוף זה מאזכר חיבור בין גבר לאשה והוא מלווה גם באסוציאציה של סמכות צבאית. פרשנותו של עפרת אף מרחיקה ומציעה לקרוא את מוטיב הכפלת הדמויות אצל ארוך כביטוי של היחס בין רוח לחומר, הקשורה באיקונוגרפיה הנוצרית לצבעים אלו. שטיח שנטווה על ידי יהודים ציונים מעירק לכבוד הרברט סמואל (1928), 50x70 ס"מ, אוסף יונתן ארוך "מתווה לדיוקן סר הרברט סמואל" (1970), פסטל שמן על נייר, 27.5x26.5 ס"מ (לשעבר באוסף משה ורוזיטה סימון, ירושלים) מבקרים מביטים בציור "מחווה לארוך" מאת יזהר פטקין, בפתיחת התערוכה "המוזיאון מציג את עצמו", במוזיאון תל אביב לאמנות, 1 בנובמבר 2011 גינתון, דוד, "הנציבה העליונה", המדרשה, מס' 3, 2000. עומר, מרדכי, "בין רחוב 'אגריפס", לבין 'הנציב העליון'", קו, מס' 19, 1989. ראו: עומר, מרדכי, "ירושלים של ארוך: בין אגריפס לבין הנציב העליון", קו, מס' 9, ינואר 1989. ראו: עפרת, גדעון, בספריתו של אריה ארוך, בבל, 2001, עמ' 185-194; 226.
כאב מתפרץ

כאב מתפרץ (באנגלית: Breakthrough Pain) הוא כאב המופיע בפתאומיות לפרקי זמן קצרים ושאינו מטופל באמצעות משככי הכאבים הרגילים הניתנים לחולים. כאב מתפרץ נפוץ בקרב חולי סרטן, שסובלים מכאב כרוני שמטופל כדרך שיגרה, אולם חווים מחזורים קבועים של "התפרצות" כאב מבעד לתרופות. מאפייני הכאב המתפרץ משתנים מחולה לחולה. כאב מתפרץ נחלק לשלושה תת-סוגים: Incident pain - כאב הנובע מגורמים שונים כגון שינוי תנוחה Spontaneous pain - כאב שמופיע ללא קשר לפעילות End of dose failure - כאב הנובע מנטילת מינון לא מספיק או מרווחים גדולים מדי בין מנות. בגלל שכאב מתפרץ שונה מהותית מכאב כרוני, הטיפול בו נפרד משגרת הטיפול הרגילה. בעוד שהטיפול בכאב כרוני מתבסס על שחרור מושהה או אופיואידים הפועלים לאורך זמן, כאב מתפרץ מטופל בתרופות שנותנות מענה מיידי ומפיגות או מפחיתות את הכאב תוך דקות ספורות. תרופות לכאב מתפרץ ניתנות בזריקה, תחת הלשון, דרך פי הטבעת או טרנס-מוקוזלית, כלומר נספגות בריריות הלחי. הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
האקדמיה הימית הקיסרית

האקדמיה הימית הקיסרית (ביפנית: 海軍兵学校) היה בית ספר שבו התחנכו קציני הצי הקיסרי היפני. האקדמיה הוקמה לראשונה בנגסאקי, עברה ליוקוהמה ב-1866, לטוקיו ב-1869 ולבסוף להירושימה ב-1888. הלימודים באקדמיה נמשכו שלוש או ארבע שנים, ועם סיום הלימודים נשלחו התלמידים לכלי השיט בתור ימאים. לאחר תקופה מסוימת של שירות על האוניות ולאחר שהשלימו הפלגת חניכים למדינה אחרת - קיבלו את דרגת הקצונה אנסיין. ב-1943 נפתח בית ספר נוסף למקצועות התעופה הימית באיווקוני, ושנה לאחר מכן נפתח בית ספר נוסף במאזורו. האקדמיה נסגרה ב-1945 לאחר תבוסת הצי הקיסרי היפני במלחמה. כיום משמש האתר בית ספר לקצונה של כוח ההגנה-העצמית הימי היפני. האקדמיה הצבאית הקיסרית הצי הקיסרי היפני מדיה וקבצים בנושא האקדמיה הימית הקיסרית בוויקישיתוף Etajima Museum of Naval History (אורכב 29.06.2010 בארכיון Wayback Machine) ערך זה הוא קצרמר בנושא צבא ובנושא יפן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בורייקה

בוּרַייקַה (או ברֶגה. בערבית: مرسى البريقة, תעתיק מדויק: מַרְסָא אלְבֻרַיְקַה, תרגום: נמל בורייקה) היא עיר לובית לאורך הים התיכון, בנקודה הדרומית ביותר לחוף זה בלוב. העיר ממוקמת במחוז לשעבר של אג'דאביא, אשר ב-2007 התמזגה לתוך מחוז אל-ואחאת. העיר בת 7,000 תושבים וקיים בה בית זיקוק לנפט השיכת ל"חברת הנפט של סירת", הכפופה לחברה הממשלתית – "תאגיד הנפט הלאומי". העיר עוצבה בידי הארכיטקט היווני, קונסטנטינוס אפוסטלוס דוקסיאדיס. במהלך ההתקוממות בלוב ב-2011, העיר נפלה לידי האופוזיציה הלובית. לאחר כמה ניסיונות, ב-13 במרץ, הכוחות הנאמנים לקדאפי השתלטו על העיר, וב-26 במרץ, בחסות המתקפה האווירית הבין-לאומית, המורדים שבו ותפסו את השליטה בעיר. מדיה וקבצים בנושא בורייקה בוויקישיתוף בורייקה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בלוב. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
לקסיס נקסיס

לקסיס נקסיס (אנגלית: LexisNexis) היא חברה המאפשרת חיפוש במאגרי נתונים אלקטרוניים של פסקי דין, עיתונות ומידע כלכלי. בשנת 1994 החברה נרכשה על ידי חברת ריד אלסווייר ובשנות האלפיים, פועלת כחטיבה בתוכה. החברה מאפשרת גישה וחיפוש ביותר משלושה מיליארד מסמכים מסוגים שונים, בהם קובצי חוקים ופסקי דין של מערכת המשפט האמריקאית, אלפי מהדורות יומיות של עיתונים וכן מידע כלכלי ממקורות שונים. כמו כן במאגרי החברה מידע ממערכת המשפט הצרפתית, האוסטרלית, הקנדית, הדרום אפריקאית והבריטית. במאגר Nexis ישנה אפשרות לחיפוש ביותר מ-20,000 עיתונים, מקורות חדשות, רשומות ציבוריות ומאגרי מידע אחרים. החברה הוקמה כ-Lexis בשנת 1970 כניסוי של לשכת עורכי הדין של אוהיו במטרה לאפשר גישה לפסקי דין. בשנת 1973 היא הושקה לציבור וניתן היה לחפש במאגרים משפטיים של ניו יורק ואוהיו. בשנת 1980 אוחסנו בה פסקי דין של כל מדינות ארצות הברית. באותה שנה נוסף גם שירות Nexis שאיפשר לעיתונאים לחפש במאגר מידע של עיתונים סרוקים. לקסיס נקסיס מיוצגת בישראל על ידי חברת ארד-אופיר בע"מ. אתר האינטרנט הרשמי של לקסיס נקסיס (באנגלית אמריקאית) לקסיס נקסיס, ברשת החברתית אקס (טוויטר)
יהונדב פרלמן

יהונדב פרלמן (נולד ב-1960 בקבוצת יבנה) הוא משורר, מורה ואיש תיאטרון ישראלי. פרלמן הוא בוגר לימודי משחק בבית צבי משנת 1986. בשנת 2004 סיים לימודי תואר ראשון בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת חיפה, ובשנת 2007 סיים בהצטיינות תואר שני בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב, במגמה העיונית. בהמשך, שיחק בכעשרים הצגות בתיאטרון המקצועי. ב-1989 שיחק בסרט "יוסל'ה, איך זה קרה?" בבימויו של טל רון. לימד בתיכון לאמנויות בירושלים, הקים וריכז את מגמת התיאטרון בגימנסיה רחביה בירושלים והחל משנת 2001, היה רכז מגמת התיאטרון בבית הספר השש-שנתי לאמנויות "רעות" (בעת שנשא את השם "תיכון ויצו חיפה"), לימד שם "תאוריות בתיאטרון" ו"סדנת בימוי" והנחה הפקות גמר לבגרות. פרסם שירה בעיתונים מעריב, ידיעות אחרונות, על המשמר ודבר ובכתבי העת "עכשיו", "דימוי", "משיב הרוח", "עמודים" ו"מטען". בשנת 1995 היה ממייסדי כתב העת "עמדה". היה חבר בוועדה האמנותית של פסטיבל הצגות הילדים בחיפה. ניהל את פסטיבל נווה יוסף לתיאטרון קהילתי. באמצע העשור השני של המאה ה-21, פרלמן מלמד ספרות, קולנוע ותיאטרון באקדמית גורדון ומנחה קורסים בנושא תיאטרון באוניברסיטה הפתוחה. לימד גם בחוג ללימודי תיאטרון במכללה האקדמית גליל מערבי. פרסם ארבעה ספרי שירה וספר ילדים אחד. על ספריו, זכה פעמיים בפרס קרן תרבות חיפה. נשוי ואב לשלושה. מתגורר בחיפה. "אלישבע כובשת את שער ברנדנבורג" - ספר שירה, הוצאת "עמדה", 1996 "טנגו עם זקף קטן" - ספר שירה, הוצאת "סצנה / עמדה", 1999 "ריקוד השמיניות" - ספר ילדים, הוצאת הקיבוץ המאוחד – ספרית פועלים, 2004 "על פי הדיבור" - ספר שירה, הוצאת "כרמל / עמדה", 2007 "חדר הכתיבה" - ספר שירה, הוצאת "עמדה", 2013 שי חורב, יהונדב פרלמן, בלקסיקון החיפאים אישים ודמויות בחיפה, דוכיפת הוצאה לאור, עמ' 298–299, 2018. הבלוג של יהונדב פרלמן, באתר "בננות" יהונדב פרלמן, באתר הפיקוח על הוראת הספרות, משרד החינוך יהונדב פרלמן, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" יהונדב פרלמן, במיזם "סופרים קוראים" של המרכז לספריות וספרות בישראל יהונדב פרלמן, באתר MusicBrainz (באנגלית) יהונדב פרלמן, דף שער בספרייה הלאומית יהונדב פרלמן, בלקסיקון הספרות העברית החדשה צוות ההוראה במגמה לתיאטרון, באתר בית הספר השש-שנתי לאמנויות "רעות" (בשלב זה, מתוך ארכיון האינטרנט "archive.is") פסטיבל חיפה הבינלאומי להצגות ילדים 2014, באתר "HaifaHaifa.co.il" index, theatre.haifa.ac.il
אג'דאביא

אַגְ'דָאבִיָא (נכתב גם כאג'דביה ואג'דאביה; בערבית: أجدابيا, ולפעמים: إجدابيا, אִג'דאביא) היא עיר חוף לובית ובירת מחוז אל-ואחאת בצפון מזרח לוב. היא ממוקמת כ-160 ק"מ דרומית לעיר בנגאזי ואוכלוסייתה מונה כ-77,000 נפש (2010). מ-2001 ועד 2007 הייתה חלק ממחוז אג'דאביא ושימשה בירתו. העיר מחולקת לשלושה "קונגרסים עממיים": צפון אג'דאביא, מערב אג'דאביא ומזרח אג'דאביא. במהלך ההתקוממות בלוב ב-2011, העיר החליפה ידיים שלטוניות בין הכוחות הנאמנים לקדאפי ומתנגדיו מספר פעמים. תושבים רבים ברחו מהקרבות, ודיווח ממרץ תיאר את העיר כ"עיר רפאים". בשבת, 26 במרץ 2011, האופוזיציה השתלטה שוב על העיר, בחסות המתקפה האווירית הבינלאומית בלוב, שהופעלה נגד כוחותיו של קדאפי וגרמה לתפנית בשדה הקרב על השליטה בלוב בקרבות אלו. מדיה וקבצים בנושא אג'דאביא בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בלוב. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ראס לאנוף

ראס לאנוף (ערבית: راس لانوف) היא עיר לובית לחוף הים התיכון בצפון לוב, במפרץ סידרה. בעיר קיים "בית הזיקוק של ראס לאנוף", שהעבודות על בנייתו הסתיימו ב־1984, עם יכולת לייצר נפט גולמי בכמות של 220,000 חביות ביום. בית הזיקוק מופעל על ידי חברת "ראס לאנוף אויל אנד גאס פרוססינג", הכפופה לתאגיד הנפט הלאומי של לוב. בנוסף, קיים בעיר גם "ראס לאנוף פטרוכמיקל קומפלקס" – טרמינל נפט מרכזי, וכן צינורות מרכזיים של נפט: אמאל–ראס לאנוף, מסלה–ראס לאנוף וצינורות דפה–ראס לאנוף. נמל ייצוא הנפט של ראס לנוף, שהחל את פעילותו בשנת 1964, ממוקם במפרץ סידרה על חוף צפון אפריקה, במרחק של 650 ק"מ מטריפולי, ובמרחק של 450 ק"מ מערבית מעיר החוף מיסראתה. מתקני הנמל ממוקמים במרחק של כ־3 ק"מ ממתחם המשרדים ראס לנוף של החברה, הנמצא בגובה של 20 מטר מעל פני הים ומורכב ממשרדי הנהלה, אזורי תעשייה ומתקני דיור עובדים. מדיה וקבצים בנושא ראס לאנוף בוויקישיתוף Ras Lanuf Terminal, vebalibya.com ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בלוב ובנושא נפט וגז. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.