laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
טינמו מצויץ עדין

טינמו מצויץ עדין (שם מדעי: Eudromia elegans) הוא עוף דרום אמריקאי השייך לקבוצת עופות פרימיטיבית המקורבת ליענאים ומכונה טינמאים. הטינמו הוא עוף שוכן קרקע המזכיר שליו גדול בצורתו ומגיע לאורך 39–41 סנטימטרים ולמשקל 400–800 גרם. לטינמו מצויץ עדין גוף מעוגל בצבע אפור מקווקו בשחור והראש אפור בעל שני פסים לבנים לצד המקור האפור-חיוור וכתר שחור על הראש. הטינמו מצוי בטבע בעיקר בערבות העשב הגדולות של צ'ילה וארגנטינה ומצוי בגבהים של עד 2,500 מ' וגם באזורים חקלאיים. הוא שוכן קרקע וניזון מצמחים, זרעים ופרוקי רגליים קטנים שהוא מוצא ובקיץ הם ניזונים כמעט לגמרי על חרקים. הנקבה מקננת בין שיחים קטנים ומטילה 2–3 ביצים. האפרוחים יכולים לרוץ מרגע בקיעתם מהביצים ולרוץ והטינמואים אינם יודעים לעוף אלא לרוץ כמו יענים מטורפים כמו הפומה, דוב המשקפיים ושועלים, אך עלולים להיתפס על ידי עופות דורסים. E. e. elegans E. e. intermedia E. e. magnistriata E. e. riojana E. e. albida E. e. multiguttata E. e. devia E. e. patagonica E. e. numida E. e. wetmorei מדיה וקבצים בנושא טינמו מצויץ עדין בוויקישיתוף טינמו מצויץ עדין, באתר ITIS (באנגלית) טינמו מצויץ עדין, באתר NCBI (באנגלית) טינמו מצויץ עדין, באתר GBIF (באנגלית) טינמו מצויץ עדין באתר הרשימה האדומה של IUCN
טינמו אדום-כנף דרומי

טינמו אדום-כנף דרומי או אִינַמְבּוּ (שם מדעי: Rhynchotus rufescens) הוא מין ממשפחת הטינמיים שהם קרובי משפחה רחוקים של היענים וחיים רק בדרום אמריקה. הטינמו כשמו בעל כנפיים אדומות-בהירות עם כתמים שחורים עליהם. הוא אינו יכול לעוף וחי בטבע בערבות העשב בדרום מזרח ברזיל, מזרח פרגוואי, צפון מזרח פרו, בוליביה ומזרח ארגנטינה. ממדים: אורכו של הטינמו 40-41 ס"מ ומשקלו עד 930 גרם. הוא בעל מקור קטן ורגליים ארוכות העוזרות לו לרוץ מהר ברחבי הערבות. תפוצה:הוא נפוץ בערבות עשב גבוהות ויבשות עד גובה 2,500 מ', אך גם באזורים נמוכים יותר שם הוא חי במישורים לחים וביצות שונות. הוא אינו חי ביערות צפופים. מזון:הטינמו ניזון מחרקים ויצורים קטנים נוספים, זרעים, פירות ועלים. הוא יכול לגרום בלהקות גדולות נזקים כלכליים לשדות שבאזור חיותו כשהוא ניזון מדגנים, אורז ובוטנים בעיקר אך גם על חרקים מזיקים. הטינמו ניצוד על ידי התושבים המקומיים הן בשביל בשרו והן בגלל הנזק שהוא גורם. עקב כך חלה ירידה במספרם באזורים אנושיים ויותר באזורי שדות רחוקים מגידולים אנושיים. עם זאת הם אינם בסכנת הכחדה. R. r. rufescens - מצוי במרבית השטח של התפוצה מדרום פרו עד צפון ארגנטינה R. r. catingae - מצוי במרכז וצפון ברזיל R. r. pallescens - מצוי בצפון ארגנטינה מפורמוסה עד לריו נגרו מדיה וקבצים בנושא טינמו אדום-כנף דרומי בוויקישיתוף טינמו אדום-כנף דרומי, באתר ITIS (באנגלית) טינמו אדום-כנף דרומי, באתר NCBI (באנגלית) טינמו אדום-כנף דרומי, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) טינמו אדום-כנף דרומי, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) טינמו אדום-כנף דרומי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) טינמו אדום-כנף דרומי, באתר GBIF (באנגלית) טינמו אדום כנף דרומי באתר הרשימה האדומה של IUCN ע"פ החלטות האקדמיה
אנפת לילה אמריקאית

אנפת לילה אמריקאית (שם מדעי: Nyctanassa violacea) היא מין של אנפה החיה באמריקה הצפונית, המרכזית והדרומית. אנפה זו אינה קרובה לאנפת הלילה המצויה והיא היחידה בסוגה לאחר שמין נוסף בסוג - אנפת ברמודה - נכחד. אורכה של האנפה 61 ס"מ ומשקלה 625 גרם בממוצע. היא בעלת כתר צהוב ארוך מעל ראשה השחור ו"מסיכה" לבנה על עיניה האדומות. המקור גדול והצוואר קצר יחסית לאנפה. הגוף אפור וברגליה קרומי שחייה. האנפה חיה באזורים טרופיים הקרובים למים מתוקים וגם מלוחים ובביצות שונות לאורך אמריקה. חלק מהאוכלוסיות בצפון אמריקה, שם החורף קשה, נודדות למרכז אמריקה ואיי הודו המערבית. אחרים חורפים באגמים הגדולים או במדינת אונטריו. הן חיות בביצות ונמצאות על הקרקע או על עצים, שם הן מקננות בלהקות גדולות. הן גם מדשדשות במים ושולות משם את טרפן. מזונן של האנפות כולל דגים, סרטנים, רכיכות, צפרדעים ודו-חיים נוספים ויצורי יבשה כמו יונקים קטנים, לטאות, נחשים וחרקים גדולים. הן מתמקמות במארב, צדות בזריזות את הטרף ובולעות אותו מיד. כפי שמשתמע משמן הן צדות בעיקר בלילה. מדיה וקבצים בנושא אנפת לילה אמריקאית בוויקישיתוף אנפת לילה אמריקאית, באתר ITIS (באנגלית) אנפת לילה אמריקאית, באתר NCBI (באנגלית) אנפת לילה אמריקאית, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) אנפת לילה אמריקאית, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) אנפת לילה אמריקאית, באתר Internet Bird Collection (באנגלית) אנפת לילה אמריקאית, באתר GBIF (באנגלית) אנפת לילה אמריקאית, ב-nhptv אנפת לילה אמריקאית באתר הרשימה האדומה של IUCN ערך זה הוא קצרמר בנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אנפת אגמי

אנפת אגמי (שם מדעי: Agamia agami) היא מין של אנפה גדולה החיה בביצות אמריקה המרכזית והדרומית והיא המין היחיד בסוגה. אנפה זו מגיעה לאורך 66-76 ס"מ. היא אנפה צבעונית ורבגונית בעלת צוואר וגחון ערמוניים עם פס לבן באמצע הגרון. הכנפיים ירוקות-כחולות, הבטן אדומה והרגליים קטנות וצהובות-חיוורות. הראש, צידי הצוואר והגב בעלי נוצות תכולות והמקור החום, קצר יחסית אך עדיין חד מאוד. אנפה זו חיה בטבע בביצות וביערות מוצפים באמריקה הטרופית המרכזית והדרומית. היא מקננת במושבות גדולים על העצים בביצה ומטילה בקנים על העצים 2 ביצים בממוצע. הם מקננים גם עם מגלני שני ומגלנים לבנים ועם חסידות עצים. זו אנפה שקטה שנמצאת הרבה מזמנה בין השיחים והענפים ביערות ולא משמיעה הרבה רעש אלא אם כן זו משפחה עם אפרוחים. היא מדשדשת בים ושולה דגים קטנים, צפרדעים וחרקים וכן יצורי יבשה קטנים שונים. היא נדירה יחסית עקב הפגיעה ביער והיא גם לא מאוד בולטת ביער ונמצאת בטבע בסכנה. מדיה וקבצים בנושא אנפת אגמי בוויקישיתוף אנפת אגמי, באתר ITIS (באנגלית) אנפת אגמי, באתר NCBI (באנגלית) אנפת אגמי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) אנפת אגמי, באתר GBIF (באנגלית) אנפת אגמי באתר הרשימה האדומה של IUCN
אנפת לבה

אנפת לבה או אנפת גלאפגוס (שם מדעי: Butorides sundevalli) היא מין אנפה כחולה קטנה וייחודית לאיי גלאפגוס ולאיים אחרים באזור. אנפה זו היא כחולה-אפורה מה שעוזר לה להסתוות עם צבעי הלבה (ומכאן שמם) הקשה שפזורים ברחבי האיים כשהכנפיים ירוקות כהות. על החזה פס של נוצות כסופות ועל הראש ישנו כתר קטן. המקור ארוך וחד שבעונת הרבייה צבעו הופך לכחול יחד עם הרגליים הכתומות ששניהם צהובים במהלך רוב השנה. הם נראים כפופים בדרך כלל ואורכם הממוצע מגיע ל-35 ס"מ, מוטת הכנפיים עד 65 ס"מ ומשקלם 195-230 גרם. הם מזכירות מעט אנפת לילה. האנפות חיות לאורך כל איי גלאפגוס ומעדיפות חופים סלעיים וביצות מנגרובים שם הם מחפשים דגים וסרטנים קטנים אותם הם משפדים עם מקורם החד והם מחפשים גם חרקים שנמשכים לקקטוסים באזורים יבשים יותר. הם מתרבים לאורך כל עונות השנה אך בדרך כלל יעשו זאת רק פעמיים או שלוש בשנה והזכר נשאר עם הנקבה שלו, בניגוד לרוב האנפות, לאורך כל עונת הרבייה. הם יעדיפו לקנן על קקטוסים או על אבני לבה. כמרבית יצורי האיים, עופות אלה לא פוחדים מאנשים למרות גודלם הקטן. מדיה וקבצים בנושא אנפת לבה בוויקישיתוף אנפת לבה, באתר ITIS (באנגלית) אנפת לבה, באתר NCBI (באנגלית) אנפת לבה, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) אנפת לבה, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) אנפת לבה, באתר GBIF (באנגלית)
סולת נסקה

סולת נסקה (שם מדעי: Sula granti) היא מין של עוף טרופי ממשפחת הסולתיים, עופות ים בעלי מקור ארוך הצוללים למים על מנת לתפוס את טרפם. סולת נסקה חיה באיים מבודדים באוקיינוס השקט, בהם איי גלאפגוס, אטול קליפרטון וכמה איים וולקניים בחצי האי באחה קליפורניה. סולה זו נחשבה בעבר לאחד מתת-המינים של סולת המסיכה, הדומה לה מאוד וחולקת איתה אזורי מחיה. בעקבות מחקרים גנטיים שנעשו בשנים האחרונות, החליטו לפצל בין שני המינים. עם זאת, באזורי המחיה המשותפים קיימות מושבות מעורבות וישנן עדויות על בני-כלאיים טבעיים. הסולה היא עוף גדול ולבן ברוב גופו למעט קצוות הכנפיים, הרגליים ו'מסיכת הפנים' השחורים וכן המקור הארוך הכתום. מוטת כנפיה מעל מטר והיא מסוגלת לכופף את כנפיה אחורה כאשר היא צוללת, על מנת להאיץ ולהוריד את החיתוך בכניסה למים. הסולות ניזונות מלהקות דגים בים. הן מעופפות בלהקות גדולות וכאשר מוצאות להקת דגים, הן צוללות יחדיו מטה מגובה רב ומגיעות עד עומק של מטר מתחת למים, שם הן תופסות את טרפן. הסולות מקננות בזוגות במושבות גדולות. הנקבות מטילות שתי ביצים בהפרש של כמה ימים. בדרך כלל שתי הביצים בוקעות והאפרוח הבוגר ירחיק את אחיו מהקן, שם הוא ימות מחום, מצמא או מטורפים - תופעה המוכרת בשם קייניזם. ההורים לא מנסים כלל לעצור את האפרוח מלעשות זאת. הסיבה לתופעה זו היא ככל הנראה כדי להגביר את סיכויי השרידה של המין - אם הצאצא הראשון מת (בין אם קרה משהו בעודו בביצה או לאחר הבקיעה), הצאצא השני משמש כגיבוי. בנוסף, קיימת אצל מין זה תופעה לא ברורה בה המבוגרים עלולים לנהוג באגרסיביות עם צאצאיהם, לריב איתם, לצווח לעברם ואף לנסות להזדווג עימם. מדיה וקבצים בנושא סולת נסקה בוויקישיתוף סולת נסקה, באתר ITIS (באנגלית) סולת נסקה, באתר NCBI (באנגלית) סולת נסקה, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) סולת נסקה, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) סולת נסקה, באתר GBIF (באנגלית) סולת נסקה באתר neotropical.birds סולת נסקה באתר הרשימה האדומה של IUCN
בלנק

בלנק (Blanc) הוא שם משפחה שמקורו בצרפתית ומשמעו לבן. האם התכוונתם ל... אליהו בלנק – עיתונאי וסופר עברי ארתור בלאנק – איש עסקים אמריקני גיל בלנק – שחקן ישראלי חיים בלנק – בלשן ישראלי ישי בלנק – משפטן ישראלי מל בלאנק – מדובב אמריקאי מאט לה-בלאנק – שחקן אמריקאי שמואל-לייב בלנק – סופר ישראלי בנק מרמורוש, בלנק ושות' – בנק בגרמניה בלנק & ג'ונס – צמד תקליטנים גרמני בלאן בלנקו
סיון יחיאלי

סיון יחיאלי (נולד ב-1964) הוא יזם, מנכ"ל החממה הטכנולוגית i4Valley ועמית המכון למדיניות נגד טרור של אוניברסיטת רייכמן. כיהן כראש המועצה המקומית כפר ורדים ויו"ר פורום יישובי קו העימות בצפון עד לסוף שנת 2018. סיון יחיאלי נולד בקיבוץ שריד. בשנות נעוריו התגורר בנס ציונה. בשנת 1983 התגייס יחיאלי לצה"ל. ב-1985 סיים קורס קציני חי״ר וקציני סיור, ומונה למ"מ סיור ביחנ"ט 94. בהמשך עבר השתלמות עורב ומונה למפקד צוות וסגן מפקד פלוגת עורב ביחנ"ט 94. לאחר שסיים קורס מפקדי פלוגות, מונה סיון למפקד פלוגת עורב ביחנ"ט 94 (שלימים הפכה לגדוד דוכיפת). לאחר שחרורו מצה"ל עסק יחיאלי בפיתוח תוכנה, בשנת 2000 מונה לסמנכ”ל פיתוח ו-CTO בחברת טופטיקס. בשנת 2002 הצטרף לחברת OTI וכיהן בה כסמנכ"ל פיתוח תוכנה. בנובמבר 2008 נבחר לתפקיד ראש המועצה המקומית כפר ורדים. באוקטובר 2013 נבחר בשנית ברוב גדול. בשנות כהונתו שם יחיאלי דגש על פיתוח כפר ורדים, ועל שיתוף פעולה של היישוב עם היישובים באזור הגליל המערבי, ואזור הצפון. בשנת 2012 נבחר לתפקיד יו"ר פורום ישובי קו העימות בצפון. יחיאלי כיהן בתפקידים ציבוריים נוספים, ביניהם: חבר בהנהלת השלטון המקומי, סגן יו"ר הדירקטוריון של אשכול גליל מערבי וראש הצוות הכלכלי באשכול גליל מערבי. במאי 2018 הודיע סיון יחיאלי כי לאחר שמילא שתי קדנציות כראש מועצת כפר ורדים הוא יסיים את תפקידו כראש מועצה. יחיאלי בעל תואר ראשון בכלכלה ובלימודים רב תחומיים מאוניברסיטת חיפה ותואר שני בלימודי משפט מאוניברסיטת בר-אילן. בוגר המכללה ליזמות של סטף ורטהיימר. נשוי לסוניה ואב לאביגיל ויונתן, מתגורר בכפר ורדים. בשנת 2018 הודיע יחיאלי כי ישקול ביטול מכרז עתידי לשיווק קרקעות בכפר ורדים לאחר זכייתן של 58 משפחות ערביות. באיגרת לתושבים כתב: ”מבחינה ערכית [...] כל אזרח של מדינת ישראל מוזמן להתגורר ביישוב שלנו. [...] כפר ורדים הוא יישוב בעל צביון יהודי, ציוני וחילוני [...] חשוב לדבר גם על זכויות הרוב, ובהן הזכות לקיים יישוב קהילתי המקיים ומשמר ערכי ליבה מוסכמים”. מ-2020 הוא מכהן כמנכ"ל החממה הטכנולוגית i4Valley הפועלת בכרמיאל ומשקיעה במיזמים מאזור הצפון בתחומי התעשייה החכמה (Industry 4.0). בשנת 2012 נבחר יחיאלי לעמוד בראש פורום ישובי קו העימות. במסגרת תפקידו כיו"ר הפורום הוביל יחיאלי מאבק לשיפור המוכנות של ישובי הצפון למערכה צפונית. בסדרה של דיונים בכנסת דרש יחיאלי כי המדינה תשקיע בשלושה נושאים מרכזיים: שיפור מערכת הגילוי וההתראה נגד טילים בצפון והשוואתה לזו שהותקנה בדרום הארץ שיפור המענים שנועדו לאפשר רציפות תפקודית גם באזורים הקרובים לגבול טיפול מערכתי וסגירת פערי המיגון לאורך גבולה הצפוני של המדינה. בעקבות מאבק זה הודיעה המדינה על התכנית למיגון הצפון. מדיה וקבצים בנושא סיון יחיאלי בוויקישיתוף סיון יחיאלי, ברשת החברתית פייסבוק סיון יחיאלי, ברשת החברתית LinkedIn סיון יחיאלי – אשכול גליל מערבי, סרטון באתר יוטיוב סיון יחיאלי – שיתוף פעולה אזורי כמנוף לקפיצת מדרגה כלכלית וחברתית, סרטון באתר יוטיוב סיון יחיאלי – מרכז ופריפריה בישראל, סרטון באתר יוטיוב סיון יחיאלי פונה אל יהודה וינשטיין היועץ המשפטי לממשלה, סרטון באתר יוטיוב סיון יחיאלי, באתר המכון למדיניות נגד טרור באוניברסיטת רייכמן סערה בכפר ורדים, באתר ערוץ 7 יואב איתיאל‏, ללא מיגון, כבולים בביורוקרטיה: תוכנית הביטחון בצפון תקועה, באתר וואלה, 18 באוקטובר 2018 תקצוב התכנית למיגון הצפון, באתר main.knesset.gov.il
שוג'ירו איידה

יפן זהו שם יפני; שם המשפחה הוא איידה. שוג'ירו איידה (ביפנית: 飯田 祥二郎;‏ 8 באוגוסט 1888 – 23 בינואר 1980) היה לוטננט גנרל יפני, שפיקד על ארמיות במהלך מלחמת העולם השנייה וכן על הפלישה היפנית לתאילנד והמערכה על בורמה. איידה נולד בימאגוצ'י, שבאימפריה היפנית. הוא הצטרף לצבא הקיסרי בשנת 1908, ובשנת 1918 הוא כבר החזיק בדרגת קפטן. הוא לקח חלק בהתערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה, התערבות שיזמו ארצות הברית בריטניה ויפן במשותף במטרה לעצור את מלחמת האזרחים ברוסיה. בין השנים 1932–1934 מילא מגוון תפקידים ניהוליים. בשנת 1934 מונה כמפקד הרגימנט הרביעי של המשמר הקיסרי (近衛師団). בשנת 1935 ניתן לו לפקד על הדיוויזיה ה-4, הוא החזיק בתפקיד עד שנת 1937. בשנת 1938, עם פרוץ מלחמת סין–יפן השנייה, מונה איידה למפקד הארמייה ה-1, ולחם בהצטיינות בקרבות נגד הסינים. בנובמבר של אותה שנה הועלה לדרגת לוטננט-גנרל, והועבר לפקד על חיל המצב היפני באי טאיוואן. בשנת 1939 הוחזר לפקד על המשמר הקיסרי, והחזיק בתפקיד עד 1941. עם פרוץ המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במסגרת מלחמת העולם השנייה, הועבר איידה דרומה ופיקד על הארמייה ה-25 שהוצבה בהודו-סין (שנכבשה בידי היפנים בשנת 1940). ב-8 בדצמבר בעקבות סירובו של שליט תאילנד פלק פיבונסונגרם לסייע ליפנים, חצתה הארמייה ה-15, שהייתה אף היא תחת פיקודו של איידה, את הגבול מהודו-סין לתאילנד. תוך יום אחד התפרק הצבא התאילנדי ופיבונסונגרם הסכים לתנאים היפניים. בינואר 1942 חצה איידה עם הארמייה ה-15 שלו את הגבול לבורמה, פותח בכך את המערכה על בורמה. איידה פתח במתקפה על פרובינציית טֵנָאסֶרים (כיום טאנינת'ארי), שבדרום בורמה. היפנים חצו את מעבר קווקרייק (Kawkareik), ולאחר לחימה עיקשת כבשו את עיר הנמל מוּלמיין (כיום מאולאמין) השוכנת על שפכו של נהר סאלווין. חיילים מדיוויזיית הרגלים ה-17 ההודית ניסו לסגת על מעבר לנהר סיטאנג, אך הם אוגפו על ידי כוחות יפניים. מרבית בורמה נפלה תוך זמן קצר יחסית. בשנת 1943 נקרא חזרה ליפן, אולם פרש משירות פעיל שנה לאחר מכן. עם זאת ב-1945 הוא חזר שוב לצבא, ופיקד על הארמייה ה-30 במנצ'וריה. אולם עם פרוץ מבצע סערת אוגוסט פרקו הסובייטים את הארמייה שלו, והוא עצמו נפל בשבי ושוחרר רק בשנת 1960. הוא מת בטוקיו בשנת 1980 בגיל 91. Hayashi, Saburo; Cox, Alvin D (1959). Kogun: The Japanese Army in the Pacific War. Quantico, VA: The Marine Corps Association. Allen, Louis (1986). Burma: the Longest War 1941-45. J.M. Dent and Sons. Latimer, John (2004). Burma: The Forgotten War. John Murray. מדיה וקבצים בנושא שוג'ירו איידה בוויקישיתוף שוג'ירו איידה באתר הגנרלים של מלחמת העולם השנייה. The Pacific War Online Encyclopedia סדרי הכוחות היפניים בפלישה לתאילנד, באתר World War II Armed Forces אנדרו רוברטס, סערת המלחמה: היסטוריה חדשה של מלחמת העולם השנייה, הוצאת דביר, עמ' 219. אנדרו רוברטס, סערת המלחמה: היסטוריה חדשה של מלחמת העולם השנייה, הוצאת דביר, עמ' 220.
מכון סטרלקה לתקשורת, אדריכלות ועיצוב

מכון סטרלקה לתקשורת, אדריכלות ועיצוב הוא מרכז חינוך בינלאומי ללא מטרות רווח הממומן על ידי ממשלת רוסיה הממוקם במוסקבה. המכון הוקם בשנת 2009 במטרה ללמד ולעבוד עם סטודנטים מכל רחבי העולם בנושא של עיצוב, אדריכלות ותכנון ערים. המכון ממוקם בבניין ההיסטורי של מפעל השוקולד אוקטובר האדום שנמצא על האי בלצ'וג במרכז נהר מוסקבה בסמוך אל חומות הקרמלין לאחר שהוסב למרכז של עיצוב בשנת 2007. המכון שואף לחנך את הדור הבא של אדריכלים, מעצבים ואנשי תקשורת לקראת המאה ה-21. בכל שנה, המכון מארח אנשי מקצוע צעירים ונותן להם את ההזדמנות לעבוד יחד עם מומחים בתחומים של תכנון ערים, אדריכלות ותקשורת מכל רחבי העולם. בשנת 2014 זכה המכון בפרס מטעם המגזין Domus בתור אחד מ-100 בתי הספר הטובים ביותר בעולם לאדריכלות באותה השנה. בשנת 2018 ביחד עם קרן בבעלות איגור ריבקוב המכון פתח קורס ראשון ברוסיה לארגון קהילות. מדיה וקבצים בנושא מכון סטרלקה לתקשורת, אדריכלות ועיצוב בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מכון סטרלקה לתקשורת, אדריכלות ועיצוב אתר "Future Urbanism" של מכון סטרלקה לתקשורת, אדריכלות ועיצוב אתר "advancedurbandesign" של מכון סטרלקה לתקשורת, אדריכלות ועיצוב(הקישור אינו פעיל) https://lenta.ru/news/2018/02/26/strelka/
יוזף הרפה

גנרל-אוברסט יוזף הרפה (בגרמנית: Josef Harpe;‏ 21 בספטמבר 1887 – 14 במרץ 1968) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה. הרפה נולד ב-21 בספטמבר 1887 בביר, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1909 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-56 (וסטפאליה ה-7 - פוגל פון פלקנשטיין). במלחמת העולם הראשונה לחם במסגרת הרגימנט בחזית המערבית, וב-18 באפריל 1915 קודם לדרגת אובר לויטננט. במהלך מתקפת האביב נפצע הרפה, וב-18 באפריל 1918 הועלה לדרגת האופטמן. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918. לאחר המלחמה נשאר הרפה ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1923 מונה למפקד פלוגה 3 ביחידה הממונעת, בשנת 1928 הועבר לתפקיד מטה במשרד המלחמה, וב-1 באפריל 1931 הועלה לדרגת מיור. בסוף אפריל 1931 נשלח לבית הספר לשריון הגרמני-רוסי בקאזאן, שם שהה עד ה-1 בנובמבר 1933. ב-1 באוקטובר 1934 מונה למפקד היחידה הממונעת ה-1 בצוסן, וב-1 במאי 1935 הועלה לדרגת אוברסט לויטננט. ב-15 באוקטובר 1935 עם ההכרזה הרשמית על הקמת חיל השריון הגרמני, מונה הרפה למפקד רגימנט הפאנצר ה-3, שהיה חלק מדיוויזיית הפאנצר ה-2. ב-1 בינואר 1937 הועלה הרפה לדרגת אוברסט, וב-1 באוגוסט 1939 מונה למפקד חטיבת הפאנצר הראשונה, שהייתה חלק מדיוויזיית הפאנצר ה-1. עם פרוץ המלחמה היה הרפה מפקד חטיבת הפאנצר ה-1, ולחם עימה במהלך המערכה בפולין. ב-15 בפברואר 1940 מונה הרפה למפקד בית הספר לשריון, וב-1 באוגוסט 1940 הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-5 באוקטובר 1940 מונה הרפה למפקד הדיוויזיה הממונעת ה-2, שהפכה תחת פיקודו ב-10 בינואר 1941 לדיוויזיית הפאנצר ה-12. במהלך מבצע ברברוסה פיקד על הדיוויזיה שבפיקודו שהייתה חלק מהקורפוס הממונע ה-57 במסגרת ארמיית הפאנצר השלישית, ולאחר מכן פעלה כחלק מהקורפוס הממונע ה-39. ב-13 באוגוסט 1941 קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ובספטמבר הועבר יחד עם הקורפוס הממונע ה-39 לארמייה ה-16 במסגרת קבוצת ארמיות צפון. בתחילת נובמבר כבש את העיר טיכווין, ועל כך קיבל ב-31 בדצמבר תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-15 בינואר 1942 הועלה הרפה לדרגת גנרל לויטננט, ומונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-41 שהיה חלק מארמיית הפאנצר השלישית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, וב-1 ביוני 1942 הועלה לדרגת גנרל חיל השריון. על פעולותיו בקרבות קיבל הרפה ב-19 בפברואר 1943 את עיטור הצלב הגרמני בזהב. הרפה לחם עם הקורפוס שבפיקודו בקרב קורסק, ועל כך קיבל ב-15 בספטמבר 1943 תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-4 בנובמבר 1943 מונה הרפה למפקד הארמייה התשיעית, וב-20 באפריל 1944 הועלה לדרגת גנרל-אוברסט. ב-1 במאי מונה למפקד ארמיית הפאנצר הרביעית, ונסוג עימה לעבר נהר הויסלה. ב-28 ביוני 1944 מונה לסגן מפקד קבוצת ארמיות צפון אוקראינה, וב-16 באוגוסט מונה למפקד קבוצת הארמיות, ששמה שונה ב-28 בספטמבר לקבוצת ארמיות A. ב-16 בינואר 1945 הודח הרפה מתפקידו על ידי היטלר, בעקבות כישלונו בבלימת הרוסים במבצע ויסלה-אודר. ב-9 במרץ 1945 מונה הרפה למפקד ארמיית הפאנצר החמישית שהייתה חלק מקבוצת ארמיות B, ולחם עימה בכיס הרוהר עד ה-17 באפריל, אז נכנע בראש כוחותיו לאמריקנים. הרפה שוחרר מהשבי ב-14 באפריל 1948. לאחר שחרורו התגורר הרפה בנירנברג עד למותו ב-14 במרץ 1968. מדיה וקבצים בנושא יוזף הרפה בוויקישיתוף יוזף הרפה באתר lexikon-der-wehrmacht בגרמנית
מרתון ברלין

מרתון ברלין (נקרא גם מרתון ב.מ.וו ברלין על שם נותנת החסות ב.מ.וו) נערך מדי שנה בברלין, גרמניה בשבוע האחרון של ספטמבר. במרתון משתתפים אתלטים מקצוענים לצד אתלטים חובבים. המרתון הראשון נערך בשנת 1974. מרתון ברלין הוא אחד המרתונים הפופולריים ביותר בעולם. בשנת 2008 נרשמו למרוץ כ-40,827 אנשים מ-107 מדינות ואת קו הסיום סיימו באופן רשמי כ-39,913 אנשים. מרתון ברלין הוא אחד מששת המרתונים הכלולים בסבב המרתונים העולמי המרכזי. שיאי העולם במרתון לנשים ולגברים נקבעו במרתון ברלין, אשר ידוע במסלול המישורי שלו. האירוע מחולק ליומיים. לפני שנת 1990 כאשר ברלין עדיין הייתה מחולקת המסלול התקיים רק בשטח של מערב גרמניה. בשנת 1990 לאחר נפילת חומת ברלין התקיים המרוץ הראשון שמסלולו עבר גם במזרח ברלין. במהלך הריצה כאשר הרצים עברו בשער ברנדנבורג נצפו דמעות בעיניים של רבים מהם. מרתון ברלין נחשב לאחד המרתונים המהירים בעולם. בזכות מסלולו המישורי של מרתון ברלין, שיאי עולם רבים נשברו בו, ולמעשה, משנת 2003 כל שיאי המרתון לגברים נקבעו במרתון ברלין. גורמים נוספים שהופכים אותו למהיר הם מיעוט הפניות בתוואי המרתון, והעובדה שהוא נערך בסוף חודש ספטמבר, תקופה בה הטמפרטורה הממוצעת עומדת על C° 15 ובדרך כלל אין בה רוחות חזקות. מפתח:      שיא מסלול נשים יוטה פון האסה (מערב גרמניה מערב גרמניה), אברו קבדה (אתיופיה אתיופיה) וגלאדיס צ'רונו (קניה קניה) זכו כל אחת 3 פעמים במרתון ברלין, יותר מכל אתלטית אחרת גברים אליוד קיפצ'וגה (קניה קניה) זכה 5 פעמים במרתון ברלין, יותר מכל אתלט אחר. היילה גבריסלאסי (אתיופיה אתיופיה) זכה 4 פעמים ברציפות במרתון ברלין. מרתון הסקטים שנערך בברלין הוא הגדול בעולם לדוגמה בשנת 2008 השתתפו כ-7,685 מחליקים. נשים: אנג'לה וודן (צרפת צרפת) גברים: ברט סוינג (בלגיה בלגיה) גם מרתון אופני יד פופולרי הוא חלק מאירועי מרתון ברלין. בשנת 2008 השתתפו כ-166 רוכבים במרתון. המרתון מתקיים ביום הראשון. נשים: דורתה ויף (גרמניה גרמניה) 1:13:55 שעות, 2008 גברים: ברנד ג'פרה (גרמניה גרמניה) 1:05:46 שעות, 2008 מרתון ניו יורק מרתון לונדון מרתון בוסטון מדיה וקבצים בנושא מרתון ברלין בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מרתון ברלין (בגרמנית ובאנגלית) אתר המרתון (באנגלית) ו(בגרמנית) המרתון באתר World Marathon Majors (באנגלית) המרתון באתר yourace - מפה אינטראקטיבית ומד גובה של מסלול המירוץ (באנגלית) מרתון ברלין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מרתון ברלין, ברשת החברתית פייסבוק מרתון ברלין, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מרתון ברלין, ברשת החברתית אינסטגרם מרתון ברלין, סרטונים בערוץ היוטיוב אורן אהרוני, מרתון ברלין: שיא עולם חדש לפטריק מקאו, באתר ynet, 25 בספטמבר 2011 אורן אהרוני, מרתון ברלין: קיפסאנג ניפץ את שיא העולם, באתר ynet, 29 בספטמבר 2013 שנה שנייה ברציפות: שיא עולם במרתון ברלין, באתר ynet, 28 בספטמבר 2014 מטורף: אליוד קיפצ'וגה שבר את שיא העולם במרתון ברלין, באתר ערוץ הספורט, 25 בספטמבר 2022
קרל-אדולף הולידט

גנרל-אוברסט קרל-אדולף הולידט (בגרמנית Karl-Adolf Hollidt;‏ 25 באפריל 1891 – 22 במאי 1985) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה. הולידט נולד ב-25 באפריל 1891 בשפייר, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1909 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-117 (הדוכסות הגדולה של הסן ה-3 - הדוכסית). במלחמת העולם הראשונה לחם במסגרת רגימנט המילואים ה-118 בחזית המערבית, ב-1 במרץ 1915 קודם לדרגת אובר לוטננט, וב-22 במרץ 1918 הועלה לדרגת האופטמן. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918. לאחר המלחמה נשאר הולידט ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1933 הועלה הולידט לדרגת אוברסט לוטננט, ומונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-12. ב-1 בינואר 1935 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 במרץ באותה שנה מונה לראש מטה הקורפוס ה-1. ב-1 באפריל 1938 הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-1 בנובמבר באותה שנה מונה למפקד אגד הרגלים ה-9. עם פרוץ המלחמה מונה הולידט למפקד הדיוויזיה ה-52, ופיקד עליה בחזית המערבית כחלק מהקורפוס ה-12 במסגרת הארמייה הראשונה. ב-8 בספטמבר 1939 מונה הולידט לראש מטה הארמייה החמישית, ובהמשך מונה לראש מטה הפיקוד המזרחי. ב-1 באפריל 1940 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט, וב-25 במאי 1940 מונה לראש מטה הארמייה התשיעית, והשתתף עימה במערכה על צרפת. ב-25 באוקטובר 1940 מונה הולידט למפקד הדיוויזיה ה-50, והשתתף עימה בקרב על יוון, כחלק מהקורפוס ה-30 במסגרת קבוצת הפאנצר קלייסט. במהלך מבצע ברברוסה פיקד על הדיוויזיה שבפיקודו שהייתה חלק מהקורפוס ה-54 במסגרת הארמייה ה-11, וב-8 בספטמבר 1941 קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-23 בינואר 1942 מונה הולידט למפקד הקורפוס ה-17, שהיה חלק מהארמייה השישית במסגרת קבוצת ארמיות דרום ולאחר מכן במסגרת קבוצת ארמיות B, וב-1 בפברואר הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים. בין 2 באפריל 1942 ל-12 ביוני 1942, החליף קרל שטרקר את הולידט בפיקוד על הקורפוס. ב-23 בנובמבר 1942 מונה הולידט למפקד פלגת הארמייה הולידט, ולחם עימה במסגרת ניסיונות החילוץ של הארמייה השישית מכיס סטלינגרד. ב-5 במרץ 1943, הפכה פלגת הארמייה שבפיקודו לארמייה השישית החדשה, שעימה לחם בקרבות על הנהר מיוס, ועל פעולותיו בקרבות קיבל ב-17 במאי תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-1 בספטמבר 1943 הועלה הולידט לדרגת גנרל אוברסט. ב-8 באפריל 1944 פרש הולידט מהצבא, ובסוף המלחמה נפל בשבי האמריקנים. לאחר המלחמה נשפט הולידט במשפטי נירנברג על פשעי מלחמה, וב-27 באוקטובר 1948 נדון ל-5 שנות מאסר, אך ב-22 בדצמבר 1949 שוחרר הולידט מהכלא. לאחר שחרורו התגורר הולידט בזיגן עד למותו ב-22 במאי 1985. מדיה וקבצים בנושא קרל-אדולף הולידט בוויקישיתוף קרל-אדולף הולידט באתר lexikon-der-wehrmacht בגרמנית
שמואל גדון

שמואל גָדוֹן (1914 – יוני‏ 1982) היה חבר קיבוץ נצר סרני, מפקח, סופר, עורך, מרצה וחוקר בנושאי הקיבוץ ותנועת העבודה. גדון נולד בליטא, הצעיר משלושת ילדיהם של פרידה (פריידל) לבית זקה"ם וישעיהו (שעיה) גדון, מחנך עברי. עלה לארץ ישראל והיה חבר קיבוץ גבעת ברנר עד 1952, אז עבר עם הפילוג בקיבוץ המאוחד לנצר סרני. היה פעיל בתנועת העבודה ובמפעלי החינוך של ההסתדרות, ובמסגרת זו היה אחראי על החינוך התנועתי ברשת "עמל". ערך בין היתר את "ניב הקבוצה", ביטאון איחוד הקבוצות והקיבוצים. נפטר בשנת 1982, ונקבר בבית העלמין בקיבוצו נצר סירני. לאחר מותו נפתח בקיבוצו בית ספר תעשייתי של "עמל", שנקרא על שמו. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. לאחר מותו: שמואל גדון נשא אלמתיו: משלו ועליו; ערכו והביאו לדפוס: מאיר גבעתי, מלכיאל סבלדי, נצר סרני: נצר סרני, תשמ"ה 1984. מאיר גבעתי, 'שמואל גדון ז"ל', אגרת לחנוך (רבעון לחנוך קיבוצי) 66 (1982), 70–72. שמואל גדון באתר WorldCat Identities רשימת הפרסומים של שמואל גדון, בקטלוג הספרייה הלאומית שמואל גדון, דף שער בספרייה הלאומית שמואל גדון, דבר, במלאת שנה לפטירתו, 16 ביוני 1983. מירי פז, חינוך ותרבות, דבר, 12 בינואר 1983.