laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
קטסיאס

קטסיאס מקנידוס (אנ') (ביוונית: Κτησίας) היה רופא והיסטוריון יווני, אשר שירת בחצרו של ארתחששתא השני (מופיע במקרא כאַרְתַּחְשַׁסְתְּא) מלך פרס בין השנים 404 - 397 לפנה"ס. הוא כתב ספר בן 23 כרכים אשר נקרא "פרסיקה" (Persica). חלק הארי של ספרו הוא על פרס (חלק אחר מוקדש לאשור). ספרו אבד במהלך הדורות, אך חלקים ממנו צוטטו אצל סופרים מאוחרים יותר (למשל דיודורוס ופלוטרכוס). כמו כן נותר תמצות שנעשה על ידי פוטיוס הבישוף של קונסטנטינופול במאה התשיעית לספירה. בחיבור שכותרתו "אינדיקה" תיעד קטסיאס את השקפתם של הפרסים על הודו. הספר שרד רק בפרגמנטים ובדיווחים על הספר על ידי סופרים מאוחרים יותר. דיודורוס ציטט את קטסיאס, אשר טען כי הוא השתמש ברשומות מבית המלוכה. אולם הגם ששירת בחצר המלך, ספק אם הייתה לו גישה לארכיונים רשמיים (מדובר בנוכרי גמור). על כן נראה כי מקורות המידע העיקריים שלו הם שיחות בעל פה, ובעיקר שיחות שולחן ורכילות חצר. אמינותו לוקה בחסר, וחלק מהעובדות המצוינות בכתביו סותרות מידע המגיע ממקורות אחרים. למשל, לדבריו מגביזוס (אנ') נשא את בתו של חשיארש הראשון (הלא הוא קסרקסס) טרם הפלישה ליוון. אולם בפועל הם התחתנו אחריה. גם פלוטרכוס, אשר נעזר בקטסיאס ביד רחבה בספרו "חיי אישים", בפרק הנוגע לארתחששתא השני, הדגיש את אי האמינות של קטסיאס: "אף על פי שסיפורו סר תכופות מדרך האמת ופנה אל הבדיה וההזיה", או "אך ברי הוא שקטסיאס שיקר". כנגד חסרונות אלו עומד היתרון שהוא לעיתים המקור היחיד לתיאור אירוע זה או אחר. א"ד מומיליאנו, "היסטוריוגרפיה פרסית, היסטוריוגרפיה יוונית והיסטוריוגרפיה יהודית", בתוך: ד' אשרי (עורך), לא לשם שעשוע בלבד - היסטוריוגרפיה יוונית. ירושלים, מוסד ביאליק, 2005. עמ' 29-48. פלוטארכוס, חיי אישים - אנשי יוון ורומי. תרגם מן המקור היווני והוסיף הערות א' א' הלוי. ירושלים, מוסד ביאליק, תשל"ג. Brown T.S., “Suggestion for Vita of Ctesias of Cnidos”. Historia 27\1 (1987) pp. 1–19. Briant P., From Cyrus to Alexander – A History of the Persian Empire. Winona Lake, 2002. קטסיאס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) קטסיאס, דף שער בספרייה הלאומית פלוטרכוס, חיי אישים: ארתחשסתא, ו'; שם, י"ג.
קבוצת נובמבר

קבוצת נובמבר (בגרמנית: Novembergruppe) הייתה קבוצה גרמנית שהורכבה מאמנים וארכיטקטים מהזרם האקספרסיוניסטי. הקבוצה הוקמה ב-3 בדצמבר 1918. שמה נבע מהחודש בו התקיימה מהפכת ויימאר בה נוסדה רפובליקת ויימאר. הקבוצה הונהגה על ידי מקס פכשטיין וקיסר קליין. המכנה המשותף המרכזי היה לא ביצירותיהם או אומנותם כמו בערכיהם המשותפים ובעמדתם הפוליטית. "קבוצת נובמבר" פעלה להגברת האמירה הפוליטית ביצירות אומנות אצל אומנים פרטיים, ארגוני אומנות ובתי ספר לאומנות. בנוסף ניסו לקדם חוקים הנוגעים לאומנות. בשנת 1918 התמזגה הקבוצה עם מועצת הפועלים של האומנות- הידועים גם בשמם "The Art Soviet" קבוצה זו הייתה רק חלק מזרם מודרניסטי באומנות שפעל בתחילת שנות ה-20 וקידם מעורבות פוליטית-חברתית של האומנים, הזרמים השונים שקראו למעורבות שונה של האונות בחייו של הצופה - צורך היו חלוקים בדעותיהם על דרך הפעולה אך קראו לשינוי המעמד הפאסיבי של הצופה אשר מרחיק אותו מעבודת האומנות ואת עבודת האומנות מהמציאות היום-יומית. מדיה וקבצים בנושא קבוצת נובמבר בוויקישיתוף Manifesto of the "November Group" translated into Austrian Sign Language by Horst Dittrich dailymotion.com קבוצת נובמבר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא גרמניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
וישנבה

וִישְׁנֵבָה (בבלארוסית: Ві́шнева; ברוסית: Вишнево וישנבו; בפולנית: Wiszniewo, וישנייבו; ביידיש: וישנעווע) היא עיירה בבלארוס. מספר תושביה לשנת 2006 היה 417. העיר משמשת כמרכז מועצה אזורית חקלאית, ונמצאת באזור וולוז'ין במחוז מינסק, צפונית-מערבית למינסק בסמוך לגבול עם ליטא. בעבר הייתה העיירה בתחומי האימפריה הרוסית; בין מלחמות העולם, בשנים 1921–1939, השתייכה לפולין ולאחר המלחמה נכללה בתחומי הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית. בשנת 1907 מנתה העיירה 2,650 תושבים, מהם 1,863 יהודים. בשנת 1939, לאחר הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, נתפסה העיירה על ידי ברית המועצות. בשנת 1941 (מבצע ברברוסה) פלשה גרמניה הנאצית לברית המועצות, והעיירה נכבשה על ידי הגרמנים. לפי עדויות,[דרוש מקור] הגרמנים נכנסו לעיירה עם משאיות ולקחו תושבים יהודים ולאחר שאלה התמלאו, דחסו את כל יתר היהודים לתוך שלושה או ארבעה בניינים, שאותם ריססו בגז. היהודים שניסו להימלט נורו במקלעים. ביום הבא עטו תושבים לא-יהודים על המקום והסירו שיני זהב וחפצי ערך מן הגופות. בשכונה היהודית בעיירה הוקם גטו בסתיו אותה שנה, ויהודי העיירה, ברובם, הושמדו ב-30 באוגוסט 1942 ביער הסמוך לעיירה ונקברו בקבר אחים. ייתרם נשלח לעבודות כפייה או הועבר לגטו בעיירה וולוז'ין הסמוכה. לפי הכתוב במצבת זיכרון בעיירה, שהוקמה על ידי השלטון הסובייטי, נרצחו על ידי הנאצים (שנקראו על ידי הסובייטים "פשיסטים") בשנת 1942 ונקברו במקום יותר מ-2,000 "אזרחים סובייטים" תושבי העיירה. לא צוין כמה מהם יהודים, אך רובם הגדול היו יהודים. וישנבה היא מקום הולדתם של יצחק פרסקי ושל בנו שמעון פרס, ראש ממשלת ישראל ונשיאה ה-9 של מדינת ישראל, וכן של יהושע רבינוביץ - ראש עיריית תל אביב, ונחום גולדמן, שנמנה עם מייסדי הקונגרס היהודי העולמי והיה נשיאו במשך שנים רבות. מדיה וקבצים בנושא וישנבה בוויקישיתוף וישניבה לאחר עלייתי ארצה - שלמה אלישקביץ מספר על חיסול גטו וישנבה וישנייב (Wiszniew), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם "וישנבה", באתר JewishGen (באנגלית) "וישנייב", באתר השטעטל הווירטואלי סמואל פישמן ומרטין דין, וישנייב, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1301–1302), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית) וישניבה - אתר זיכרון לקהילה היהודית על וישנבו, פרטים ותמונות (באנגלית) העיירה ואני ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סקוריה

סְקוֹרִיָה (באנגלית: Scoria) היא סוג של סלע געשי כהה בעל נקבוביות גדולות. היא בדרך כלל בזלתית או אנדזיטית בהרכבה. הסקוריה קלה כתוצאה ממספר גדול של נקבים אליפטיים נראים לעין, אך רוב הסקוריה היא בעלת משקל סגולי גדול מ-1 ושוקעת במים. הנקבוביות הן תוצאה של התנדפות גזים ואדים מתוך הלבה במהלך תהליך הצינון. סלעי הסקוריה מוגדרים לפי המראה החיצוני שלהם, כאשר הרכב המינרלים הבונים אותם שונה ממקום למקום. הסקוריה שונה מן הפומיס בכך שיש לה חללים גדולים יותר, ו"קירות" עבים יותר בין החללים. כתוצאה מכך היא כהה יותר וצפופה יותר. ההבדל במרקם הוא כנראה תוצאה של צמיגות נמוכה יותר במאגמה, המאפשרת פעולות מהירות יותר של התנדפות, גידול הבועיות, התמזגות והתנפצות. הסקוריה יכולה להיווצר כחלק מהלבה, או כחלקים מן הטפרה – חומרי הפליטה הגעשיים בהם אפר געשי ופצצות געשיות. לדוגמה, התפרצויות הר הגעש סטרומבולי יוצרות חרוטי סקוריה בעלי פאה תלולה. סקוריה מורכבת מחלקים זכוכיתיים, ולעיתים גם פנוקריסטים. המחצבה בפונה פאו, אי הפסחא, היא המקור לסקוריה בצבע אדום אשר שימשה את הילידים ליצירת כיפות הסלע המכסות את ראשם של המואי, וכן ליצירת כמה פסלים שלמים. שמה של הסקוריה מגיע מן המילה היוונית σκωρία, חלודה. כאשר מאגמה בהתפרצות מגיעה למקום בו הלחצים נמוכים, מים וגזים מומסים יכולים להתנדף וליצור את הנקבוביות הנראות לעין. כמה מהחללים הקטנים הללו נכלאים כאשר המאגמה מתקררת, ומתקשים. הנקבים בדרך כלל קטנים, כדוריים או אליפטיים, ולא חודרים האחד לשני, ובמקום זאת נוצרים חיבורים קטנטנים בין ה"חדרים". ניתן למצוא חרוטים געשיים המורכבים מסקוריה לאחר התפרצות, מה שיוצר הרי געש עם לועות בפסגתם. כמה דוגמאות הן הר וולינגטון באוקלנד, ניו זילנד או כמה הרים בקווינסלנד, אוסטרליה, בהם נמצאו סוגים מיוחדים של סקוריה שלא נמצאו באף מקום אחר. חברת "טוף מרום גולן" עוסקת בכרייה של סקוריה בכמה אתרים ברמת הגולן, כדוגמת המחצבה בהר חרמונית. החברה משווקת את הסלעים תחת השם "טוף", למרות שמדובר בסקוריה. החברה הצליחה לשכנע גננים רבים להשתמש בסקוריה המרוסקת כתחליף לקרקע גידול. למצע זה כמה יתרונות בהשוואה לקרקע רגילה: הסקוריה שומרת על יציבות המבנה לאורך שנים, הסקוריה נקייה מזרעי עשבים, ומשמשת מצע יציב שאין בו חלקיקי חרסית. על פי אתר המפעל, 70% מהחממות בארץ משתמשות בסקוריה כמצע גידול, וכן משתמשים בו גם בשטחים פתוחים, לדוגמה בגינון של מיני ישראל. כן נוהגים להשתמש בסקוריה מרוסקת באופן גס לחיפוי על אדמה באדניות למניעת לכלוך והתזת בוץ על קירות הבית בחורף. טוף בזלת פומיס מדיה וקבצים בנושא סקוריה בוויקישיתוף סקוריה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אור אליאסון, סלעי קיומנו, באתר מכון דוידסון, ‏19 בספטמבר 2021
נינה פרסון

נינה אליזבט פרסון (בשוודית: Nina Elisabet Persson; מבוטא "פֶּרְשׁוֹן"; נולדה ב-6 בספטמבר 1974) היא זמרת שוודית, סולניתה של להקת הפופ רוק השוודית הקרדיגנז. במקביל לעבודתה בלהקה מנהלת פרסון גם קריירת סולו. בתחילת קריירת הסולו שלה פעלה תחת השם A Camp, ובשנת 2001 הוציאה אלבום תחת אותו שם. את האלבום הפיק נתן לרסון, מלחין ומפיק מוזיקלי, שעבד עם נינה בפס הקול של הסרט "בנים אינם בוכים", ולימים גם יהיה בעלה. את השיר שהקליטה לפס הקול של הסרט נכלל בסופו של דבר גם באלבומה הראשון. מתוך האלבום הראשון הוציאה שני סינגלים. השתתפה באלבום המחווה לסרז' גינסבורג, ובשיר "Your Love Alone Is Not Enough" של להקת מאניק סטריט פריצ'רז. ב-2008 הוציאה אלבום נוסף של A Camp, אשר נקרא "Colonia", מתוכו הוציאה שלושה סינגלים, כאשר השני שבהם, "Love has left the room", נכלל בפס הקול של הסדרה "העשב של השכן". בשנת 2013 הוציאה אלבום סולו נוסף, הפעם בשמה האמיתי. האלבום נקרא "Animal heart", וכך גם שיר הנושא, אשר שוחרר בתור הסינגל הראשון. ב-16 ביוני 2001 נישאה פרסון למפיק המוזיקלי נתן לארסון ולהם שני ילדים. פרסון שיחקה בסרט "Om Gud Vil" ("אם אלוהים ירצה") שיצא ב-2006, ובוים על ידי אמיר צ'דמין, שביים שני קליפים ללהקת הקרדיגנז, "For what it's worth" ו-"You're the storm". 2001 – "A Camp" 2008 – "Colonia" 2013 – "Animal Heart" מדיה וקבצים בנושא נינה פרסון בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של נינה פרסון (בשפות מרובות) נינה פרסון, ברשת החברתית פייסבוק נינה פרסון, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) נינה פרסון, באתר AllMovie (באנגלית) נינה פרסון, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) נינה פרסון, באתר Metacritic (באנגלית) נינה פרסון, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) נינה פרסון, באתר ספוטיפיי נינה פרסון, באתר סאונדקלאוד (באנגלית) נינה פרסון, באתר Last.fm (באנגלית) נינה פרסון, באתר AllMusic (באנגלית) נינה פרסון, באתר MusicBrainz (באנגלית) נינה פרסון, באתר דיזר נינה פרסון, באתר Yandex.Music (ברוסית) נינה פרסון, באתר Discogs (באנגלית) נינה פרסון, באתר Songkick (באנגלית) נינה פרסון, באתר Genius נינה פרסון, באתר SecondHandSongs נינה פרסון, באתר בילבורד (באנגלית) איתמר זהר, נינה פירסון: אי אפשר להחליף אותה, באתר הארץ, 17 בפברואר 2009 ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
כס אדוארד הקדוש

כס אדוארד הקדוש (באנגלית: St Edward's Chair) או כס המלך אדוארד (King Edward's Chair) הוא כס ההכתרה של המלוכה הבריטית. הכיסא נוצר עבור המלך אדוארד הראשון בשנת 1296. בתחתית הכיסא חלל שנועד להכיל את אבן סקון - אבן ההכתרה של מלכי סקוטלנד שנלקחה על ידו ממנזר סקון. הכיסא נקרא על שם המלך הקדוש האנגלי היחיד - אדוארד המודה והוא שמור בקפלת אדוארד הקדוש שבמנזר וסטמינסטר. מאז הכנת הכיסא כל מלכי אנגליה, ממלכת בריטניה הגדולה והממלכה המאוחדת הומלכו על הכיסא למעט המלכה מרי השנייה אשר הומלכה על העתק של הכיסא, וכן אדוארד החמישי ואדוארד השמיני, אשר לא הומלכו כלל. הכיסא בנוי בסגנון גותי מעץ אלון. הכיסא נבנה על ידי הנגר המכונה "האמן וולטר" (מאסטר וולטר - "Master Walter") אשר קיבל סכום של 100 שילינגים עבור עבודתו. רגלי הכיסא מגולפים כארבעה אריות עץ מוזהבים, ואלה נוספו לכיסא בשיפוץ שנערך בו בשנת 1727, וככל הנראה החליפו שאריות עץ שנוספו לכיסא במהלך המאה ה-16. עד שנת 1996 הכיל המדף שבתחתית הכיסא את אבן סקון (למעט תקופה קצרה בה האבן נגנבה), אולם בשנה זו החליט הפרלמנט הבריטי להשיב את האבן לסקוטלנד למשמורת. ככל הנראה הכיסא היה מעוטר וצבוע, וייתכן אף שמצופה זהב. יש סברה כי על גב הכיסא היה מצויר אדוארד המודה. אולם כיום העץ חשוף, ועליו סימני השחתה ואף חריטות שנעשו על ידי תיירים, עולי רגל ונערי מקהלה שהתגוררו במנזר וסטמינסטר במאה ה-18 חרטו גרפיטי על הכיסא. במהלך שמונה מאות השנים מאז נוצר הוצא הכיסא ממנזר וסטמינסטר פעמיים בלבד - בפעם הראשונה עבור הטקס שנערך באולם וסטמינסטר בו הוכרז אוליבר קרומוול כלורד פרוטקטור, ובפעם השנייה במהלך מלחמת העולם השנייה על מנת להגן על הכיסא מפני הפצצות הבליץ. בתקופה זו הועבר הכיסא לקתדרלת גלוסטר. בעשור השני של המאה ה-21 ממוקם הכיסא על במה בסמוך לקברו של הנרי החמישי, ומועבר למרכז הקתדרלה, בסמוך למזבח הקתדרלה רק לצורך טקסי ההכתרה. מדיה וקבצים בנושא כס אדוארד הקדוש בוויקישיתוף ישנה סברה לפיה גם המלכה מרי הראשונה לא הוכתרה על הכיסא, אלא על כס שנשלח לה על ידי האפיפיור [1]
הערצת האמגושים

האם התכוונתם ל... שלושת האמגושים – שלושה חכמים או מלכים שהגיעו מהמזרח אל בית לחם כדי לסגוד לישו לאחר לידתו. הערצת חכמי הקדם – ציור לא גמור שצייר בשנת 1481 לאונרדו דה וינצ'י.
ישראל זינגרוב

ישראל זינגרוב (10 בדצמבר 1932 – 19 במרץ 2005) היה היסטוריון, סופר ומחנך ישראלי. הוריו אברהם זינגרוב (אוקראינה) וגיטה בלומברג (לטביה), עלו לארץ ישראל בתקופת ייבוש הביצות והיו ממייסדי חדרה. ישראל, בנם הבכור, נולד בחיפה בשלהי 1932, לימים נולדה אחותו אפרת (אפרת טיקוצקי, 2014-1943). בתור נער השתייך זינגרוב ל"אגודת יורדי ים זבולון" בה עסק בהפלגות והדרכה. מספר פעמים אף עזר לחברי "ההגנה" במעבר ימי בפעילויות שונות. אהבתו לים ניכרת בספרו הראשון "שודדי שבעת הימים". בסיום לימודי התיכון התגייס זינגרוב לשירות צבאי בתל השומר. לאחר סיום שירותו הצבאי קיבל מלגה ללימודי אוקיינוגרפיה באוניברסיטת הוואי אך ממניעים ציוניים בחר ללמוד היסטוריה וספרות באוניברסיטה העברית בירושלים. לאחר סיום התואר הראשון, בשנת 1956, החל זינגרוב לעבוד בתור מורה בבנימינה, בין תלמידיו נמנים: זאב בוים, אהוד אולמרט ושלומי גרביץ. עימם שמר על קשרים אישיים ועסקיים לאורך שנים. באותה העת פגש את אשתו לעתיד, ניצה צוקרמן, ממנה נולדו לו שלושה ילדים. בשנת 1960 עבר זינגרוב לתל אביב שם שימש כסגן מנהל ומורה להיסטוריה בגימנסיית "שלוה". כשלוש שנים לאחר מכן נענה לקריאתו של דוד בן-גוריון להפריח את השממה ועבר עם משפחתו להתגורר בקריית גת. שם הקים וניהל במשך שנים רבות את בית הספר הראשון בעיר ע"ש "רוגוזין". תחת ניהולו עבדו כמורים זאב בוים ושלומי גרביץ. נפטר ב-19 במרץ 2005. "שודדי שבעת הימים" סדרת "להיות עם חופשי" (יחד עם זאב בוים) "עם ועולם - פרקים בתולדות ישראל והעמים" "עידן טרומן - ההיסטוריה של ארצות הברית בשנות המלחמה הקרה" (יחד עם זאב בוים) ישראל זינגרוב, דף שער בספרייה הלאומית אתר "Billiongraves"
ארן דרדיוק

ארן דרדיוק (בטורקית: Eren Derdiyok; נולד ב-12 ביוני 1988) הוא כדורגלן שווייצרי המשחק בנבחרת שווייץ בעמדת החלוץ בפ.צ. שאפהאוזן. ארן דרדיוק נולד ב-12 ביוני 1988 בבזל. דרדיוק נולד בשווייץ להורים כורדים-אלווים מטורקיה, כך שיש לו גם אזרחות טורקית. הוא החל לשחק בקבוצה השווייצרית BSC אולד בויס בתחילת עונת 2005/2006, שבה כבש 10 שערים ב-18 משחקים. מועדון הכדורגל פ.צ. בזל הבחין ביכולתו הגבוהה, והחתים את דרדיוק בשנת 2006 בגיל 18 בלבד. בעונה שלאחר מכן, 2006/2007, דרדיוק שיחק בעיקר כמחליף, וצבר בסך הכל 220 דקות משחק באותה עונה. בעונת 2007/2008 שיחק בהרכב הראשון באופן קבוע. בתור שחקן הרכב ראשון, דרדיוק כבש שלושער לראשונה בקריירה שלו במשחק חוץ נגד תון ב-2 במרץ 2008. ב-6 באפריל 2008, היה שותף לזכייה בגביע השווייצרי ובאליפות ליגת העל השווייצרית. בנוסף, כבש את שער הניצחון לרשתה של ויטוריה סטובאל הפורטוגלית, והעפיל עם בזל לליגת האלופות. לזכותו של דרדיוק ישנו גם תואר אישי אחד, שחקן העונה הצעיר של שווייץ, לעונת 2007/2008. בעקבות עונתו הטובה עם בזל, מספר קבוצות צמרת מאירופה רצו לרכוש אותו, אך לבסוף, ב-28 במאי 2009 חתם דרדיוק בבאייר לברקוזן לארבע עונות. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון על בבלסברג במסגרת הגביע הגרמני ואף כבש את שער הניצחון בדקה ה-67. בסך הכול, ב-33 הופעות בלברקוזן, דרדיוק כבש 12 שערים בעונת 2009/2010. ב-1 באוקטובר 2011 הוא כבש את שער השוויון בניצחון 1–2 על צ'לסי בשלב הבתים של ליגת האלופות. בזכות ניצחון זה הקבוצה העפילה לשלב שמינית הגמר. שלושה ימים לאחר משחק זה, השלים דרדיוק שלושער ראשון בלברקוזן בתיקו 3-3 נגד הרטה ברלין. ב-2 במאי 2012 חתם לארבע שנים בהופנהיים. ב-21 ביולי באותה שנה ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בה הבקיע את שערו הבכורה בניצחון 0–2 על וולדהוף מנהיים. למרות זאת, בהמשך הוא לא הרשים ומיעט לשחק, וב-30 באוגוסט 2013 הושאל לבאייר לברקוזן, קבוצתו הקודמת לעונה אחת. בסיום עונת 2013/2014 דרדיוק חזר להופנהיים. בקיץ 2014 עזב את המועדון וחתם בקסימפשה הטורקית. ב-5 באוגוסט 2016 חתם בגלאטסראיי. ב-10 ביולי 2019 חתם בגזטפה. ב-18 בינואר חתם בפחקטור טשקנט. דרדיוק היה שחקן הרכב קבוע בנבחרות הצעירות השונות של שווייץ, כבש 7 שערים ב-7 משחקים של נבחרת שווייץ עד גיל 19, ו-7 שערים ב-5 משחקים במדי נבחרת שווייץ בכדורגל עד גיל 21. עקב הצלחותיו זומן דרדיוק לנבחרת שווייץ הבוגרת, בה שיחק את משחק הבכורה שלו בוומבלי מול אנגליה ב-6 בפברואר 2008 בגיל 19. דרדיוק נכנס כמחליף במהלך המחצית השנייה, וכעבור 12 דקות כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת. דרדיוק זומן לשחק במדי הנבחרת השווייצרית במהלך טורניר הגמר של יורו 2008, בו שיחק מול הקהל הביתי, והיה לשחקן הצעיר ביותר בטורניר ששיחק ובישל שער עבור שווייץ. ב-26 במאי 2012 הבקיע את השלושער הראשון שלו בנבחרת בניצחון של שווייץ 3–5 במשחק ידידות מול גרמניה. דרדיוק לא זומן למונדיאל 2014 עקב היכולת החלשה שהציג בהופנהיים באותה התקופה, אבל כתוצאה מיכולתו הטובה בקסימפשה הוא זומן לקראת יורו 2016. מדיה וקבצים בנושא ארן דרדיוק בוויקישיתוף ארן דרדיוק, באתר Transfermarkt ארן דרדיוק, באתר Fussballdaten.de (בגרמנית) ארן דרדיוק, באתר Soccerway ארן דרדיוק, באתר WorldFootball.net ארן דרדיוק, באתר National Football Teams ארן דרדיוק, באתר FootballDatabase.eu
קונדואה

קונדואה (Kondoa) הוא אתר המשתרע על פני 2,336 קמ"ר בצפון מרכז טנזניה, בין הערים ארושה ודודומה. האתר כולל כ-200 עד 450 מערות, מסתורי סלע וצוקים, שבחלקם התגלו ציורי סלע שהמוקדמים שבהם מוערכים כבני למעלה מ-1,500 שנים. הציורים שנחקרו לראשונה בשנות ה-30 של המאה ה-20 בידי החוקר הבריטי לואיס ליקי, מתארים אנשים, בעלי חיים, סצינות ציד ודוגמאות גאומטריות. בשנת 2006 הכריז ארגון אונסק"ו על האתר כאתר מורשת עולמית. קיומם של ציורי סלע באזור דווח לראשונה בשנת 1908 על ידי מיסיונרים, ופורסם לראשונה בשנת 1929. המקום נחקר לראשונה על ידי לואיס ליקי בשנות ה-30, אך סקר מקיף נערך בו רק בסוף שנות ה-40. מחקרים בקונדואה נמשכו גם בשנת 1964 ובסוף שנות ה-70, ולאחר מכן נחשפו שרידים מתקופת הברזל, ובהם תנורים, קדרות ועדויות להתכת מתכות. האתר זכה לפרסום בספר שיצא לאור בשנת 1983, והמחקרים האחרונים נערכו בו בשנים 1981-1979. קונדואה שוכנת באזור ערבות המסאי והצוקים שבצידו המזרחי של השבר הסורי-אפריקני, והיא משתרעת על פני גבעות סלעיות. הציורים שוכנים על פסגות הגבעות, וייתכן שאתרים אלה שימשו כמקומות מסתור או פרישה בעת התקפות המסאי. חלק מהמערות שימשו עד לאחרונה כמקומות מסתור לבני אדם, אשר נטשו את המישורים בעת העונות הגשומות. חלק ניכר מהאתרים פונים לכיוון מזרח, וצופים אל השמש הזורחת. נכון לשנת 2006 תועדו 193 אתרים בהם התגלו ציורי סלע, ואלה ערוכים בשישה צברים. לחלק מהאתרים נודעת גם כיום משמעות מסורתית וטקסית בקרב האוכלוסייה המקומית, ונערכים בהם טקסי חניכה, רפואה, טקסים להורדת גשם ועוד. עם זאת, אין קשר הכרחי בין ציורי הסלע לאתרים אלה - בחלק מהאתרים הטקסיים אין ציורים כלל, וייתכן שציורים נוספו לאתרים דתיים קיימים. הציורים האדומים בקונדואה שוכנים בקצה ההתפשטות הצפוני של הציידים-לקטים באפריקה הדרומית. הם מתארים בני אדם שלהם דמויות מוארכות ובעלי חיים, חלקם בקווי מתאר בלבד ואחרים אגב צביעת הדמויות. קיימות גם דמויות בשני גוונים או יותר, אך אלה נדירות. חלק מהדמויות האנושיות עוטות מסיכה שייתכן ושימשה ציידים, ולעיתים קרובות בלווית חץ וקשת או בעלי חיים, במה שנראה כסצינות ציד. בעלי החיים הנפוצים ביותר בציורים הם אנטילופות אך גם פילים וג'ירפות מתועדים. בין הציורים דוגמאות גאומטריות של מעגלים הערוכים זה בתוך זה, עם קווים הקורנים מהם. הציורים צוירו זה על גבי זה ומייצגים תרבות מתמשכת שייתכן ונהגה משך אלפי שנים. ליקי תיארך את הציורים בשנת 1951 למועד מוקדם שלא זכה להסכמה בקרב חלק מעמיתיו, ונכון לשנת 2006, סוגיית תיארוך הממצאים נותרה פתוחה. ציורים בשחור ובלבן מאוחרים לציורים האדומים והם מתארים קווים, מעגלים, ריבועים, נקודות וסימנים נוספים. הציורים מתארים גם חיות בית וסצינות ציד שוב אינן מופיעות בהם. ככלל, ציורים אלה פחות מתוחכמים מהציורים האדומים וחלקם צוירו על גבי האחרונים. ציורים אלה מיוחסים לרועים חקלאים שהגיעו לאזור לפני כ-1,500 שנים, וגרמו לעקירתם של חלק מהציידים-לקטים ששכנו בו, אך גם לגביהם קיימת חוסר ודאות באשר לתיארוכם, וייתכן ששני הסגנונות התקיימו זה לצד זה.
סמיות כפולה

סמיות כפולה (באנגלית: Double-blind, לפי האקדמיה ללשון העברית: דּוּ־עָלוּם) היא שיטה מחמירה לעריכת ניסויים מדעיים, שמטרתה להפחית במידת האפשר את ההטיות הסובייקטיביות המודעות והבלתי מודעות העלולות לנבוע מכך שהמדען והנחקר (במקרה של נחקר אנושי) יודעים את מטרות הניסוי ואת מרכיביו. בניסוי סמיות כפולה, החוקרים והנחקרים כאחד אינם יודעים מי מהנחקרים משתייך לקבוצת הניסוי (שבה מחולל המדען שינוי יזום ומשמעותי) ומי לקבוצת הביקורת (שבה המדען לא עורך שינוי). רק לאחר סיום הניסוי וניתוח התוצאות מתבררת השייכות לקבוצות אלו. באופן זה מוקטנת השפעתן של דעות קדומות, שיפוט מוקדם, קטיף דובדבנים, הטיית אישור, תוצא הפלצבו ורמזים גופניים (אף בלתי מודעים, ראו הנס החכם). השמה אקראית לקבוצות הביקורת והניסוי חיונית, והמפתח המשייך כל משתתף בניסוי לאחת הקבוצות נשמר על ידי צד שלישי עד גמר הניסוי. ניסויים המבוקרים על ידי מחשב נחשבים גם הם לעיתים לניסויים בסמיות כפולה, שכן לתוכנת המחשב אין הטיה כלשהי (אלא אם כן התוכנה מבוססת בינה מלאכותית), כבמבחן ABX (אנ'). אפקט הות'ורן נבואה המגשימה את עצמה מדיה וקבצים בנושא סמיות כפולה בוויקישיתוף לפי רשימת החלופות של האקדמיה
סלוס

סלוס (באנגלית: Selous) היא שמורת ציד בדרום טנזניה. השמורה הראשונה באזור הוכרזה בידי הממשל הקולוניאלי הגרמני ב-1905. ארבע שמורות נוספות הוכרזו ב-1912, וב-1922 הן אוחדו תחת השם סלוס, על שם מגלה הארצות האנגלי פרדריק סלוס. שטח השמורה הורחב מספר פעמים בהתאם לנדידת עדרי הפילים. ב-1982 הכריז אונסק"ו על השמורה כאתר מורשת עולמית. חרף ההכרזה, עמדה השמורה בסכנה במהלך שנות ה-80, עקב כוונות להקים סכר על נהר הרופיג'י ועקב גילוי נפט בסמוך, ואולם עד מהרה התברר כי הסכר אינו יעיל כלכלית, וכמויות הנפט דלות, ועל כן שני הפרויקטים נזנחו. שטחה של השמורה כ-45,000 קמ"ר, המהווים כ-5% משטחה של טנזניה, היא השנייה בגודלה באפריקה ואחת הגדולות בעולם. השמורה כוללת הן אזורים מיוערים (כ-75%) והן סוואנה (כ-17%), ובסך הכל גדלים בה כ-2,000 מיני צמחים. מדי שנה יורדים בחלקה המזרחי כ-750 מ"מ גשם, ובחלקה המערבי כ-1,250 מ"מ. עם בעלי החיים הנפוצים בשמורה נמנים פילים, היפופוטמים, זאבים טלואים, תנינים, נמרים, ברדלסים, בובאל ליכטנשטיין, אנטילופות סוס שחורות ועדרי תאו אפריקני וכן יש בה קרנפים צרי-שפה, המצויים בסכנת הכחדה. נהר הרופיג'י חוצה את השמורה, ורק 10% ממנה, צפונית לנהר פתוח לתיירים. מרבית התיירים מבקרים בה בטיולי ספארי, באמצעות ג'יפים, טיולים רגליים או שיט בנהר. חרף גודלה והמגוון הרחב של בעלי חיים המצויים בה, היא אינה מתויירת כשמורות אחרות בטנזניה דוגמת נגורונגורו או סרנגטי (בשנת 2003 ביקרו בה כ-6,000 תיירים, בהשוואה לכ-90 אלף בסרנגטי). זאת, בשל בידודה ובשל הימצאם של זבובי צה צה בתחומה. בשטח השמורה מנחת מטוסים, המשמש תיירים המגיעים מדאר א-סלאם, זנזיבר וארושה, וכן מספר אתרי קמפינג ובית מלון. בעונה הגשומה, הדרכים לשמורה בלתי עבירות, וניתן להגיע אליה רק בדרך האוויר. 90 האחוזים שאינם פתוחים לתיירים הם אזור שבו הציד מותר. הציד טעון קבלת רישיון מהנהלת השמורה, תמורת תשלום. ככלל, הנהלת השמורה מתירה ציד של פילים, תאואים, אריות ונמרים, ואוסרת על ציד ג'ירפים, שמספרם בדרום השמורה נמוך יחסית. כ-90% מהכנסות השמורה מגיעות מרישיונות הציד, ורק כ-10% מגיעות מתיירות. כמחצית מההכנסות מועברות לממשלת טנזניה. לפיכך, ובהיעדר סובסידיה ממשלתית, אין להנהלת השמורה אינטרס לצמצם את מספר רישיונות הציד הניתנים מדי שנה. מלבד מינהלת השמורה, אתרי הקמפינג ובתי המלון, אין בשמורה יישובי קבע. האזור היה מיושב מעט בראשית המאה ה-19, אך כבר ב-1858, כשריצ'רד פרנסיס ברטון וג'ון הנינג ספיק עברו באזור בדרכם לאגם ויקטוריה הם תיארו אותו כשומם מיושבים. כפרים שסבבו את האזור בו הוכרזה מאוחר יותר השמורה פונו מיושביהם במהלך מרד המאג'י מאג'י בין 1905 ל-1907. פילים רוחצים בנהר רופיג'י קניון שטיגלרס, שעומקו ורוחבו כ-100 מטר פרדריק סלוס נהרות חול בסלוס מדיה וקבצים בנושא סלוס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סלוס ג’פרי ג’טלמן, הניו יורק טיימס, ספארי משפחתי בלב טנזניה הפראית, באתר הארץ, 8 ביוני 2018 סלוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אורה אנלין

אורה (גולדשטיין) אנלין (15 באוגוסט 1944 – 10 ביולי 2022) הייתה אלופה פאראלימפית ושיאנית עולם בספורט הנכים. אנלין נולדה בקיבוץ המעפיל לרחל ווילהלם גולדשטיין ואחות בכורה לאחיה חיה ומאיר. עוד בהיותה תינוקת לקתה בשיתוק ילדים ונותרה משותקת ברגליה. בשנת 1964 החלה להתאמן בענפי ספורט שונים במרכז הספורט לנכים של איל"ן ותוך זמן קצר התבלטה בהישגיה בענפי השחייה, אתלטיקה קלה וכדורסל. בשנת 1966 השתתפה אנלין לראשונה במשחקי סטוק מנדוויל באנגליה, כחברת נבחרת ישראל, וזכתה בחמש מדליות. בשנת 1968 השתתפה במשחקים הפאראלימפיים בתל אביב וזכתה בחמש מדליות (כולל מדליית זהב במשחה 100 מטר חזה, בו שברה את השיא העולמי). הישגיה נמשכו עם זכייתה בשבע מדליות במשחקי סטוק מנדוויל בשנת 1971, חמש מדליות במשחקים הפאראלימפיים היידלברג (1972) וארבע מדליות נוספות במשחקים הפאראלימפיים טורונטו (1976). בסה"כ זכתה אנלין ב-25 מדליות בינלאומיות: 13 מדליות אולימפיות (מהן ארבע זהב), 12 מדליות במשחקי סטוק מנדוויל (מהן ארבע זהב) והחזיקה בשלושה שיאי עולם: במשחה 100 מטר חזה, בהדיפת כדור ברזל ובזריקת דיסקוס. בנוסף על פעילותה בספורט ההשגי השתתפה אנלין במפעלים רבים של הספורט העממי: צעדות ארבעת הימים, משחי צליחת הכנרת, משחי "קריעת ים סוף" באילת ועוד. הישגיה של אנלין זכו להוקרה בקבלתה את עיטור "לאיש כפעלו" מטעם מרכז "הפועל" (1970), "עיטור היובל", אף הוא מטעם מרכז "הפועל" (1977), "עיטור שנת השלושים לנשים בישראל" על הצטיינותה בספורט (מידי רעיית נשיא המדינה אופירה נבון, 1978), עיטור על מצוינות אולימפית בכדורסל נשים (2003), ועיטור "ספורטאי שנת ה-60" מטעם ההתאחדות הישראלית לספורט נכים והועד הפאראלימפי הישראלי (2008). באולימפיאדת טורונטו 1976 הכירה את חברה לנבחרת, חיים אנלין, נכה צה"ל משותק שנפצע ב-1968 בקרב עם מחבלים, והשניים נישאו ב-15 במרץ 1977. בעקבות נישואיה עזבה אנלין את קיבוץ המעפיל ועברה לרמת השרון ומאוחר יותר לרמת ישי. אנלין נפטרה ב-10 ביולי 2022. הותירה אחריה בת וארבע נכדות. נקברה בבית הקברות ברמת ישי, מקום מגוריה. מדיה וקבצים בנושא אורה אנלין בוויקישיתוף פירוט השתתפותה בתחרויות המשחקים הפאראלימפיים באתר הרשמי של IPC (באנגלית) רשימת מקבלי עיטור "לאיש כפעלו", מטעם מרכז "הפועל" נבחרו אנשי ה-60 וספורטאי העשור, באתר nrg‏, 11 ביולי 2008