laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מוזיאון האדם הקדמון

מוזיאון האדם הקדמון הוא מוזיאון פרהיסטורי בקיבוץ מעין ברוך. המוזיאון מכיל אוסף יוצא דופן, בסדר גודל עולמי, של ממצאים פרהיסטוריים מאזור עמק החולה. כל הממצאים נאספו על ידי אמנון אסף שייסד והקים את המוזיאון בשנת 1954. על פי המלצתו של הארכאולוג משה שטקליס, הוכר המוזיאון רשמית כמוזיאון פרהיסטורי ב-1963. החל מ-2012, אוצר המוזיאון הוא פרופ' גונן שרון מהמכללה האקדמית תל-חי. כלי חרס, כלי זכוכית ותכשיטים שנאספו באדמות היישוב מעין ברוך, בעיקר ממערות קבורה שנמצאו בסמוך למוזיאון. מגוון רחב של כלים מסותתים, מאבני יד שהוכנו מבזלת וצור בתקופה הפלאוליתית התחתונה ועד מיקרוליתים מהתקופה האפיפלאוליתית וכלים מהתקופה הנאוליתית מצור, גיר ואובסידיאן. אוסף העתקי גולגולות המאפשר ללמוד על השינוי במבנה הגולגולת וגודל המוח מהאוסטרלופיתקוס ועד האדם בימינו. קבורה מהאתר עינן, התרבות הנאטופית, של אישה כבת 50 וגור כלבים, שנקבר אתה. זו אחת העדויות הקדומות בעולם לקשר בין בני אדם לכלבים. אוסף של כלים אתנוגרפיים. כלים אלו נאספו מכל העולם, ממקומות שגם בימינו עדיין נעשה בהם שימוש. מדיה וקבצים בנושא מוזיאון האדם הקדמון בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מוזיאון האדם הקדמון יוני שדמי, חזון העצמות , באתר nrg‏, 17 ביוני 2007, פרופיל של המוזיאון ושל מייסדו אמנון אסף. כתבה על שלד האישה והכלב (ארכיון האינטרנט) יעל רייף, מי יציל את פרויקט החיים של אספן העצמות?, באתר nrg‏, 30 באפריל 2013 קרני עם-עד, נפטר אמנון אסף ממעין ברוך, איש האדם הקדמון, 28 בינואר 2018, באתר mynetkibbutz מוזיאון האדם הקדמון, באתר "גיידסטאר ישראל" דף הפייסבוק של מוזיאון האדם הקדמון נפטר ב-26 בינואר 2018, בגיל 90 סופר דבר בטבריה, האוסף במעיין-ברוך הוכר רשמית כמוזיאון פרהיסטורי, דבר, 31 ביולי 1963
הפיגוע בבית הכנסת באיסטנבול (1986)

הפיגוע בבית הכנסת נווה שלום באיסטנבול התרחש ביום שבת, 6 בספטמבר 1986. שני מחבלים שנכנסו לבית הכנסת טבחו במתפללים בו ורצחו 22 מהם. כעשרה אנשים נוספים נפצעו. הפיגוע התרחש במהלך תפילות השבת בבית הכנסת. שני מחבלים שהתחזו לתיירים או לעיתונאים נכנסו לבית הכנסת בשעה 09:30 בבוקר, בעת שהיו בו כשלושים מתפללים. הם נעלו את דלתו הקדמית כדי שלא לאפשר למתפללים לברוח והחלו לירות לעברם אש מכלי נשק אוטומטיים ולהשליך עליהם רימוני יד. לאחר מכן שפכו על הקורבנות נוזל דליק והציתו אותם. מספר מתפללים וכן נשים שישבו בעזרת הנשים הצליחו להימלט מהבניין דרך דלת צדדית. לדברי מתפלל שנשאר בחיים דיברו המחבלים ביניהם בערבית. לאחר הטבח הם יצאו ככל הנראה מבית הכנסת אך שבו לתוכו כשראו בחוץ שוטרים שהוזעקו למקום. גופותיהם נמצאו לאחר מכן בתוך בית הכנסת. הם נהרגו מהתפוצצות רבות עוצמה של רימוני יד. כיוון שגופותיהם הושחתו כמעט כליל נראה כי הם בחרו להתאבד. כלי הנשק ששימשו את המחבלים ונמצאו לידם היו מתוצרת פולנית וסובייטית. משטרת טורקיה ניסתה לזהות את המחבלים ההרוגים בסיוע האינטרפול, אך הם לא זוהו. הפיגוע יוחס לאחר מכן לארגון הטרור של אבו נידאל, אם כי ארגונו לא נטל אחריות עליו. חקירת הפיגוע על ידי שירותי מודיעין שונים העלתה חשד לכך שסוריה, לוב ואיראן סייעו להוציאו לפועל. הפיגועים באיסטנבול (2003) ש. כהן, המחבלים נעלו את הדלת וריססו באש את היהודים, מעריב, 7 בספטמבר 1986 ספטמבר 1986: 22 הרוגים בבית הכנסת "נווה שלום", באתר ynet, 15 בנובמבר 2003 Terror resurgent: Istanbul; at least 21 are slain in attack on synagoge, באתר הניו יורק טיימס, 7 בספטמבר 1986 ג'ודית מילר, The Istanbul Synagogue massacre, באתר ניו יורק טיימס, 4 בינואר 1987 דייוויד ב. גרין, This day in Jewish history / A suicide attack strikes an Istanbul synagogue באתר Haaretz.com, ‏6 בספטמבר 2012 תולדות בית הכנסת נווה שלום, באתר Turkey Travel Planner תמונת אולם בית הכנסת לאחר הפיגוע The Istanbul Synagogue Massacre, Judith Miller, באתר The New York Times
נמל סנקט פטרבורג

נמל סנקט פטרבורג (ברוסית: Морской порт Санкт-Петербург) הוא נמל לחוף הים הבלטי ומתייחס למעשה לנמל הגדול של סנקט פטרבורג (ברוסית: Большой порт Санкт-Петербург), שהוא הנמל העיקרי והגדול ביותר בצפון מערב רוסיה והנמל הימי הגדול ביותר במפרץ הפיני. שטחו הכולל מגיע ל-164.6 קילומטרים רבועים ואורכו 31 קילומטרים. הנמל נמצא בבעלות המדינה באמצעות התאגיד הפדרלי "מנהלת הנמל הימי 'הנמל הגדול של סנקט פטרבורג'" שאחראית לתפעולו המסחרי כשערה הימי של העיר סנקט פטרבורג ומחוז לנינגרד. הנמל הגדול שוכן על איי הדלתא של נהר נייבה בחלקו המזרחי של המפרץ הפיני בים הבלטי. הנמל כולל מסוף מסחר ימי, מסוף ייעור, מסוף דגים וטרמינל שינוע נפט ובתחומו מפעלים לבניית ושיפוץ אוניות, טרמינל נוסעים ונמלי משנה כדוגמת מסוף לומונוסוב, מסוף קרונשטדט, מסוף גורסקאיה ומסוף ברונקה. שטח הנמל נחלק לארבעה מתחמים: את מתחם 1 ו-2 משרתת תחנת הרכבת "הנמל החדש" בעוד את מתחם 3 ו-4 משרתת תחנת הרכבת "אבטובו". במסגרת הנמל פועל צי הנמל שבשורותיו משרתות אוניות שירות וסיוע שברשותן אוניות לשינוע נפט, שוברות קרח, מכליות נפט, ספינת כיבוי אש וספינות מהירות. נמל הנוסעים נמצא באי ואסילייבסקי וקולט אוניות נופש מכל העולם. הנמל נפתח בתחילת המאה ה-21 והוא משרת מדי שנה מאות אלפי נוסעים רוסים ותיירים ועשרות אוניות נוסעים. החל מיום פתיחתו חל גידול דרמטי במספר הנוסעים והתיירים שעוברים בו מדי יום והוא מאפשר מעבר בו זמנית של מגיעים ומפליגים. המסוף מאפשר הפלגה והגעה עם רכבים מלווים באוניות המתאימות. בטרמינל מצוי אזור הורדת ואיסוף נוסעים, אזור המתנה וקפיטריות. מדיה וקבצים בנושא נמל סנקט פטרבורג בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של נמל סנקט פטרבורג אתר האינטרנט הרשמי של נמל סנקט פטרבורג אתר הנמל הגדול של סנקט פטרבורג האתר הרשמי של נמל הנוסעים אתר הנמל
גיום

גיום (Guillaume) הוא שם פרטי ושם משפחה, המקביל בצרפתית לשם ויליאם. האם התכוונתם ל... גיום "הממזר" דוכס נורמנדיה, הוא ויליאם הכובש גיום מביר – אציל צלבני גיום הראשון, דוכס אקוויטניה – דוכס צרפתי גיום, נסיך לוקסמבורג ג'יימס גיום – אנרכיסט בריטי רוברט גיום – שחקן טלוויזיה אמריקאי שארל אדואר גיום – פיזיקאי צרפתי-שווייצרי
רולאן גארוס

רולאן גארוס (בצרפתית: Roland Garros; ‏6 באוקטובר 1888 – 5 באוקטובר 1918) היה טייס צרפתי ואחד מחלוצי הטיסה במטוסי קרב במלחמת העולם הראשונה. גארוס היה טייס ידוע עוד לפני המלחמה. ב-1913 הוא התפרסם כשהיה הראשון שחצה את הים התיכון בטיסה ישירה. שנה לאחר מכן התגייס לצבא צרפת. בשלב מוקדם של המלחמה הוא הכיר בצורך לחסוך מהטייס את פעולת הירייה הידנית, והתקין מכונת ירייה בחזית מטוסו. כדי שהכדורים לא יזיקו למדחף, הוא הרכיב מדחף משוריין במטוסו ואף התקין עליו לוחיות מתכת שיסיטו את הכדורים במקרה של פגיעה, מה שאפשר לירות דרך המדחף ללא חשש לחיתוכו על ידי הכדורים, אך הפחית את יעילות המדחף. גארוס, שהיה הראשון לטוס במטוס בו הותקנו המגנים, הפיל שלושה מטוסים גרמניים בעזרת היכולת החדשנית לירות ישר לפנים. ב-18 באפריל 1915 הופל מטוסו והוא נאלץ לדאות לנחיתה בצד הגרמני. הוא לא הספיק לשרוף את מטוסו אשר נפל בידי אנטוני פוקר ואנשי צוותו, שבחנו את הטכנולוגיה החדשה ומיהרו להבין את היתרון בירי לפנים ממכונת ירייה מקובעת, לעומת כלי נשק מוחזקים בידי הטייס שהיו נהוגים עד אז. פוקר וציוותו לא חיקו את המערכת הצרפתית של הגנה על המדחף, ופיתחו במקום זאת מתאם הקושר את מנגנון המקלע לסיבוב המנוע, ומבטיח על ידי כך תזמון מתואם בין פעולת המקלע למצב המדחף, דבר שהבטיח שהכדורים לא יפגעו בלהבי המדחף. כתוצאה מהחידוש הזה התהפכו היוצרות וחיל האוויר הגרמני שלט בשמיים והפיל מטוסים רבים. עד סוף המלחמה יכולת הירי לפנים ממקלע מקובע פותחה על ידי כל הצדדים הלוחמים. גארוס הצליח לברוח ממחנה שבויים גרמני בפברואר 1918 ולשוב לשורות הצרפתים. בקרב אוויר בו השתתף ב-2 באוקטובר דיווח על שתי הפלות נוספות, אך רק אחת מהן אושרה ונרשמה לזכותו. ב-5 באוקטובר 1918 הופל מטוסו מעל ווזיאר שבחבל ארדן והוא נהרג. גארוס נחשב לעיתים בטעות לאלוף ההפלות הראשון, אך כאמור עומדות לזכותו ארבע הפלות מאושרות, כאשר נהוג לכנות "אלוף הפלות" טייס שהפיל חמישה מטוסי אויב. הוא היה חלוץ בתחומו, וכנראה טייס הקרב האמיתי הראשון. ב-1920 נקרא על שמו אצטדיון רולאן גארוס, מרכז טניס שמארח את אליפות צרפת הפתוחה בטניס, אחת מארבע תחרויות הגרנד סלאם. התחרות עצמה קיבלה עם השנים באופן בלתי פורמלי את השם רולאן גארוס. כמו כן נקרא על שמו נמל התעופה הבינלאומי של ראוניון. מדיה וקבצים בנושא רולאן גארוס בוויקישיתוף ניצן סדן, טניס, אגדות ומדחפים: רולאן גארוס, הטייס שמאחורי הטורניר, באתר כלכליסט, 16 ביוני 2018 רולאן גארוס, באתר "Find a Grave" (באנגלית) רולאן גארוס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
רב רחומי השני

רב רחומי השני היה אמורא בדור השביעי. עמד בראש ישיבת פומבדיתא אחרי רפרם בשנים 449 - 493, היה תלמידו של רבינא (חברו של רב אשי), והוא מספר על מנהגי רבינא רבו במסכת יומא בסוף ימיו נגזר שמד על יהודי בבל על ידי המלך יזדגרד. מרדכי מרגליות (עורך), הערך "רחומאי", אנציקלופדיה לחכמי התלמוד והגאונים, הוצאת יבנה וספרי חמד, מהדורה מחודשת בידי יהודה איזנברג, 2006, כרך ב, עמ' 318. הרב אהרן הימן, "רב רחומי ב)", תולדות תנאים ואמוראים, לונדון, תר"ע, באתר ויקיטקסט תלמוד בבלי, מסכת זבחים, דף ע"ז, עמוד א'; תלמוד בבלי, מסכת חולין, דף פ"ט, עמוד א' תלמוד בבלי, מסכת יומא, דף ע"ח, עמוד א' אגרת רש"ג עמוד 96 ערך זה הוא קצרמר בנושא רבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רב רחומי

האם התכוונתם ל... רב רחומי הראשון – אמורא בדור הרביעי, תלמידו של אביי ורבא רב רחומי השני – אמורא בדור השביעי רב רחומי השלישי – חכם בן הדור האחרון לאמוראים ובראשית ימי הסבוראים
רב בר שבא

רב בר שבא הוא אמורא בבלי בדור החמישי. נשא ונתן בהלכה עם רב כהנא מפום נהרא (רבו של רב אשי) ועם רב פפא. בצעירותו זכה רב בר שבא לראות את רב נחמן ואף התארח בביתו. שם הגישו לו כבד שלוק, והוא לא הסכים לאכול אותו מטעמים הלכתיים. רב נחמן שסבר שרב בר שבא טועה, הכריח אותו לאכול והלעיט אותו את המאכל. במסכת ברכות מסופר שרב בר שבא עבר לפני רבינא בעת שרבינא קרא את ההלל, והוא לא הפסיק לשאול בשלומו אף על פי שהיה זה יום שבו לא גומרים את ההלל, משום שלא היה חשוב לטעמו לשאול בשלומו. יש גורסים שסיפור זה אירע עם רבא בר שבא תלמידו של רבינא. הוא אמר שהברייתא האומרת "גדול כבוד הבריות שדוחה לא תעשה שבתורה", התכוונה שכבוד הבריות דוחה רק איסורים דרבנן, הנקראים מצוות לא תעשה משום שמקורם הוא הפסוק ”לֹא תָסוּר מִן הַדָּבָר אֲשֶׁר יַגִּידוּ לְךָ יָמִין וּשְׂמֹאל” (דברים, י"ז, י"א). התלמידים בישיבה צחקו על דבריו, אך רב כהנא מחה בהם, וקרא לו "גברא רבה". מרדכי מרגליות (עורך), הערך "רב בר שבא", אנציקלופדיה לחכמי התלמוד והגאונים, הוצאת יבנה וספרי חמד, מהדורה מחודשת בידי יהודה איזנברג, 2006, כרך ב, עמ' 306. הרב אהרן הימן, "רב בר שבא", תולדות תנאים ואמוראים, לונדון, תר"ע, באתר ויקיטקסט תלמוד בבלי, מסכת מועד קטן, דף כ"ו, עמוד א' תלמוד בבלי, מסכת עירובין, דף ל"ג, עמוד ב' תלמוד בבלי, מסכת חולין, דף קי"א, עמוד א' תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף י"ד, עמוד א' הרב אהרן הימן, "רב בר שבא", תולדות תנאים ואמוראים, לונדון, תר"ע, באתר ויקיטקסט תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף י"ט, עמוד ב' ערך זה הוא קצרמר בנושא רבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רבי שמואל בן רבי יוסי ברבי בון

רבי שמואל בן רבי יוסי ברבי בון היה אמורא מארץ ישראל בדור השישי. בנו של האמורא רבי יוסי ברבי בון. היה תלמידו של אביו, וחבירו של רבי מתניא. וכן מסר בשמו של רבי נסה. מרדכי מרגליות (עורך), הערך "רבי שמואל בן רבי יוסי ברבי בון", אנציקלופדיה לחכמי התלמוד והגאונים, הוצאת יבנה וספרי חמד, מהדורה מחודשת בידי יהודה איזנברג, 2006, כרך ב, עמ' 333. תלמוד ירושלמי, מסכת גיטין, פרק ה', הלכה ג' תלמוד ירושלמי, מסכת כתובות, פרק ז', הלכה ז'
רבי מתניא

רבי מתניא היה אמורא ארצישראלי בן הדור החמישי. בנו של האמורא רבי יודן, חבירו של רבי אבא מרי ושל רבי אלעזר ברבי יוסי. כמו כן היה חבירו של רבי שמואל בן רבי יוסי ברבי בון. מרדכי מרגליות (עורך), הערך "רבי מתניא", אנציקלופדיה לחכמי התלמוד והגאונים, הוצאת יבנה וספרי חמד, מהדורה מחודשת בידי יהודה איזנברג, 2006, כרך ב, עמ' 264. הרב אהרן הימן, "רבי מתניא", תולדות תנאים ואמוראים, לונדון, תר"ע, חלק ג, עמודים 917–918, באתר היברובוקס תלמוד ירושלמי, מסכת גיטין, פרק ה', הלכה ג' ערך זה הוא קצרמר בנושא רבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ג'ופלין

ג'ופלין (באנגלית: Joplin) היא עיר במחוזות ג'ספר וניוטון במדינת מיזורי בארצות הברית. בעיר, הנמצאת בדרום-מערב מיזורי, מתגוררים 51,762 תושבים (נכון ל-2020), ובמטרופולין שלה מתגוררים 175,518 תושבים (נכון ל-2010). בשנים שלפני מלחמת האזרחים האמריקנית התגלו באזור עמק ערוץ ג'ופלין מצבורי עופרת ובשנים שלאחר המלחמה נוסדו מספר מחנות כרייה באזור. ב-1871 תושב אחד המחנות הללו, ג'ון קוקס, הקים את ג'ופלין סיטי בצד המזרחי של העמק על שם הערוץ שנקרא על שמו של הכומר האריס ג'ופלין, התיישב באזור ב-1840. בערך באותו זמן תושב העיר קרת'ג' (Carthage) הקרובה פטריק מרפי הקים עיר בצדו המערבי של העמק בשם מרפיסבורג. כעבור זמן קצר הערים אוחדו לעיר אחת בשם יוניון סיטי (מילולית: "עיר האיחוד") אך התגלה שהאיחוד לא היה חוקי והוא בוטל. מרפי הציע לאחר מכן להתאחד מחדש, באופן חוקי, כשהעיר החדשה תיקרא ג'ופלין. האיחוד התבצע ב-23 במרץ 1873. אף על פי שהמתיישבים הראשונים באזור הגיעו כדי לכרות עופרת, כלכלת העיר החדשה נשענה בהמשך בעיקר על כריית אבץ. כעבור כמה זמן נבנו מסילות שקישרו את ג'ופלין לערים אחרות במיזורי והיא החלה לגדול באופן משמעותי. לאחר מלחמת העולם השנייה מרבית המכרות נסגרו וגדילת האוכלוסייה התייצבה. ב-22 במאי 2011 הכה בג'ופלין טורנדו שהחריב את בית החולים המקומי וגרם למותם של כ-160 אנשים ולפציעתם של כ-1,000 תושבים נוספים. את העיר משרת נמל התעופה האזורי ג'ופלין שנמצא במרחק של כ-8 קילומטרים צפונית לעיר. ג'ופלין נמצאת על מסלול כביש בין-מדינתי 44, המקשר בין העיר סנט לואיס במזרח מיזורי ובין מדינת אוקלהומה עד ויצ'יטה פולס בצפון טקסס. הרשות הפלסטינית בית לחם, הרשות הפלסטינית מדיה וקבצים בנושא ג'ופלין בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ג'ופלין (באנגלית) ג'ופלין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אתר American FactFinder של לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית. אוכלוסייה במטרופולינים לפי מפקד 2010 והערכות אוכלוסייה ב-2011, לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית.
בניין טקומה (שיקגו)

בניין טקומה (באנגלית: Tacoma Building) היה גורד שחקים בשיקגו, אילינוי, ארצות הברית. הוא תוכנן בסגנון אסכולת שיקגו על ידי משרד האדריכלים הולאבירד ורוט (Holabird & Root) ובנייתו הושלמה בשנת 1889. הבניין נחשב לפורץ דרך בזכות השימוש במסמרות, שחיברו את רכיבי שלד הברזל והפלדה שלו. יציבותו וחוזקו הושגו בזכות שימוש בקירות נושאים פנימיים. שלד הפלדה איפשר לשתי החזיתות הפונות לרחובות לסייל ומדיסון להיות קירות מסך מלאים. עם זאת, בניין ביטוח הבית של ויליאם לה ברון ג'ני נחשב למתקדם יותר מבחינה טכנולוגית. הבניין נהרס בשנת 1929 כדי לפנות מקום לבניית One North LaSalle. Blaser, Werner. Chicago Architecture: Holabird & Root, 1880-1992. Basel; Boston: Birkhauser Verlag, 1992. Bruegmann, Robert. Holabird & Roche/Holabird & Root: An Illustrated Catalog of Works, 1880-1940. New York: Garland Publishing, 1991. Bruegmann, Robert. The Architects and the City: Holabird & Roche of Chicago, 1880-1918. Chicago: University of Chicago Press, 1997. גורדי שחקים מוקדמים מדיה וקבצים בנושא בניין טקומה בוויקישיתוף Leland M. Roth, in: Joan Marter (Ed.), The Grove Encyclopedia of American Art, Oxford University Press 2011, p. 528 (s.v. Holabird & Roche) http://www.social.mtu.edu/CopperCountryArchitects/hr.htm Copper Country Architects
בניין ראנד מקנלי

בניין ראנד מקנלי (באנגלית: Rand McNally Building) היה גורד שחקים ששכן ברחוב אדמס 160–174 בשיקגו, אילינוי, ארצות הברית. הבניין היה בעל 10 קומות ותוכנן בסגנון אסכולת שיקגו על ידי משרד האדריכלים ברנהם ורוט (אנ'). בנייתו הושלמה בשנת 1889 בעלות כוללת של 1 מיליון דולר אמריקאי. בניין ראנד מקנלי היה הבניין הראשון בעולם שהשלד הנושא אותו היה עשוי כולו מפלדה ונחשב לפורץ דרך בזכות כך. שלד זה תמך לראשונה באופן מלא בבניין ונשא את כל משקלו ללא עזרת הקירות החיצוניים. הבניין תוכנן עבור משרדי המוציא לאור ראנד מקנלי (אנ'), שהעסיק 900 עובדים באותה תקופה. שאר המשרדים הושכרו לחברות שונות כדוגמת Chicago, Milwaukee, St. Paul and Pacific Railroad, ששכרה את קומות 2–3 ומנהלת התערוכה העולמית של שיקגו, ששכרה את קומות 4–5. חברת The Long Distance Telephone תמכה במערכת הטלפון, שאיפשרה להתקשר לניו יורק ונחשבה חדישה באותה עת. הבניין נהרס בשנת 1911. גורדי שחקים מוקדמים מדיה וקבצים בנושא בניין ראנד מקנלי בוויקישיתוף Rail World, vol. 34 (1890), p.730 Official manual of the World's Columbian Commission, p.162 "Vicinity of the Board of Trade", Rand McNally guides, 1890s
בניין רוקרי

בניין רוקרי (באנגלית: Rookery Building) הוא גורד שחקים היסטורי הממוקם ברחוב LaSalle 209 דרום (באזור הלולאה), שיקגו, אילינוי, ארצות הברית. הבניין מתנשא לגובה של 55 מטרים, הוא בעל 12 קומות ותוכנן על ידי משרד האדריכלים ברנהם ורוט (אנ'). בנייתו הושלמה בשנת 1888 והוא נחשב לבניין רב הקומות הוותיק ביותר בעיר. יציבותו וחוזקו מושגים בזכות קירותיו החיצוניים, המשמשים קירות נושאים, ושלד הפלדה הפנימי שלו, ששילב שיטות בנייה מקובלות וחדשות באותה תקופה. לובי הכניסה לבניין עוצב מחדש בשנת 1905 על ידי האדריכל פרנק לויד רייט, שופץ שוב שנים לאחר מכן ובשנת 1989 שוחזר במלואו לפי עיצובו של רייט מ-1905. הבניין הוסף למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים ב-17 באפריל 1970, נמצא ברשימת "נקודות הציון של העיר שיקגו" מ-5 ביולי 1972 ונרשם כ"ציון דרך היסטורי לאומי (אנ')" ב-15 במאי 1975. הכניסה לבניין רוקרי (2011) החלק המרכזי של הבניין כפי שנראה משער הכניסה לובי הכניסה גורדי שחקים מוקדמים מדיה וקבצים בנושא בניין רוקרי בוויקישיתוף Rookery Building - City of Chicago Dep't. of Planning and Development page on the building The Rookery - Emporis Buildings Chicago: A National Register of Historic Places Travel Itinerary The Rookery, our story The Rookery http://tps.cr.nps.gov/nhl/detail.cfm?ResourceId=919&ResourceType=Building
PTRD

PTRD, ראשי תיבות של "רובה נגד טנקים של דגטריוב" (ברוסית: Противотанковое однозарядное ружьё обр. 1941 г. системы Дегтярёва (ПТРД)), הוא רובה נגד טנקים בקוטר 14.5 מילימטר תוצרת ברית המועצות. הרובה פותח בשנת 1941 כאמצעי נישא נגד טנקים לחיילי חיל הרגלים. ביולי 1941, כחודש לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות, דרש מנהיג ברית המועצות יוסיף סטלין ממשרד התחמושת לפתח באופן בהול אמצעי זול ויעיל נגד טנקים עבור חיל הרגלים. למכרז לפיתוח רובה נגד טנקים נגשו 3 משרדי פיתוח (של ואסילי דגטריוב, של סרגיי סימונוב ושל ניקולאי רוקבישניקוב). המשרדים של דגטריוב ושל סימונוב הצליחו לפתח ולייצר אב טיפוס של רובה נגד טנקים תוך 22 יום. לאחר הבחינה של שני הרובים על ידי הוועדה הממשלתית שניהם אושרו לשימוש בצבא האדום. אבל העדיפות בייצור הסדרתי ניתנה לרובה PTRD של דגטריוב, כיוון שעלות הייצור שלו הייתה קטנה יותר, פשוטה יותר ובנוסף לכך משקל הרובה היה קל יותר מזה של רובה שפיתח סימונוב. הקליע שנורה מהרובה במהירות של כ-1,000 מטר בשנייה היה מסוגל לחדור שריון בעובי של 35 מ"מ ממרחק של 300 מטר ולוח שריון בעובי 40 מ"מ ממרחק של 100 מטר. אבל כדי לחדור לוחות שריון בעובי כזה היה על הקליע לפגוע בזווית של 90 מעלות ביחס ללוח (זווית פגיעה ישרה). הסדרה הראשונה של רובה ה-PTRD יוצרה באוקטובר 1941 במפעלי נשק בעיר קוברוב (מחוז ולדימיר). בסוף אותה שנה הועבר הייצור למפעלי נשק בעיר איז'בסק. בשנת 1941 יוצרו 17,688 רובים, בשנת 1942 – 184,800 רובים. הייצור של רובי PTRD הופסק בדצמבר 1944. בסך הכול יוצרו 281,111 רובים. היחידה הראשונה שקיבלה את רובי ה-PTRD הייתה דיוויזיית חיל רגלים 316 בפיקודו של גנרל איוואן פאנפילוב. היחידה הפעילה אותם במהלך הקרב על מוסקבה. ההפעלה מוצלחת הראשונה של הרובים אירעה ב-16 בנובמבר 1941, כאשר בעזרתם הצליחו חיילי הדיוויזיה לפגוע בשני טנקים גרמנים ולהוציא אותם מכלל פעולה. ברית המועצות ברית המועצות פולין פולין – בשירות יחידות צבא פולניות אשר נלחמו בחזית המזרחית גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית – כמות גדולה של רובים נתפסה על ידי הוורמאכט. רובים אלו נכנסו לשירות תחת הציון (Panzerbüchse 783(r בולגריה בולגריה – 300 רובי PTRD נמסרו לצבא הבולגרי בשנת 1944 הרפובליקה העממית של סין  סין – בשירות צבא סין הקומוניסטית קוריאה הצפונית קוריאה הצפונית – היה בשימוש צבא קוריאה הצפונית במהלך מלחמת קוריאה אוקראינה אוקראינה – המורדים הפרו-רוסים השתמשו ברובי PTRD בשלבים הראשונים של מלחמת האזרחים באוקראינה מדיה וקבצים בנושא PTRD-41 בוויקישיתוף
ניקולא פוקה

ניקולא פוּקֶה (בצרפתית: Nicolas Fouquet‏; 27 בינואר 1615 - 23 במרץ 1680) היה מדינאי צרפתי. אביו, פרנסואה פוקה, היה חבר הפרלמנט של פריז. למד בבית ספר של הישועים בפריז, ואחר כך למד משפטים והוסמך כפרקליט. ב-1633 קנה לו אביו משרה כחבר הפרלמנט של העיר מץ בחבל לורן שבצפון מזרח צרפת. על פי דרישת הקרדינל רישלייה הכין מסמך משפטי שהצדיק את כניסת הצבא הצרפתי לחבל לורן. ב-1638 נעשה חבר במועצת העיר ננסי שהייתה בירת חבל לורן. ב-1640 נישא למארי פורשה, נישואין שבעטיים זכה לנדוניה כספית גדולה. בפברואר 1641 רכש אחוזה כפרית מדרום לפריז. באוגוסט של אותה שנה אשתו נפטרה אחרי שילדה לו בת. ב-1644 נתמנה לאינטנדנט של העיר גרנובל שבדרום מזרח צרפת, וב-1648 לאינטנדנט של פריז. האינטנדנטים היו פקידי מדינה בעלי סמכויות בשטחי המשפט, המשטרה והכספים, ובעלי זכות לגבות מסים עבור אוצר המדינה. ב-12 ביולי 1648 פרץ מרד הפרונד בפריז נגד בית המלוכה, וניקולא פוקה העמיד את שירותיו לרשותם של הקרדינל מאזארן ושל העוצרת אן מאוסטריה. בעת המצור על פריז (ינואר - מרץ 1649), עסק בענייני אספקה לעיר הנצורה. כאשר מאזארן נאלץ לעזוב את פריז ב-1652, נשאר פוקה בפריז ודיווח למאזארן על הנעשה בעיר. ב-6 בפברואר 1653 חזר מאזארן לפריז ולמחרת מינה את פוקה לשר האוצר יחד עם אבל סרביין. ענייני הכספים של בית המלוכה נמצאו בכי רע. לא ניתן היה לשלם לחיילים ולעמוד בהוצאות הגבוהות של חצר המלכות. החל ב-1654 נאלצו מאזארן, סרביין ופוקה להשתמש באוצרותיהם הפרטיים על מנת להחזיר מלוות שניתנו לבית המלוכה על ידי האצולה. באמצעות החזר מלוות אלה ועושרו הרב, הצליח פוקה לרכוש מחדש את אמונם של אנשי האצולה, שהמשיכו לממן את הוצאות בית המלוכה בצורת הלוואות חדשות לאוצר המדינה. בתפקידו כשר האוצר ניקולא פוקה היה חייב להמציא כספים רבים למלך לואי הארבעה עשר, כדי לממן את מלחמותיו ואת החזקת חצרו המפוארת. הוא לווה מן האצולה נגד ביטחונות של רכושו הפרטי. בשיתוף פעולה עם האינטנדנטים ניקולה פוקה כשר האוצר צבר הון עתק ונחשב לאדם העשיר ביותר בצרפת. ב-1657 העסיק אדריכלים וציירים מפורסמים כדי לבנות ולקשט ארמון מפואר מוקף בגנים באחוזתו שמדרום לפריז. הוא רכש חפצי אמנות יקרים וספרים עתיקים ובהם: התנ"ך, התלמוד והקוראן. המחזאים קורניי ומולייר והמשורר לה פונטן התארחו בטירתו ופיארו אותה בנוכחותם. הוא קיים גם חוג ספרותי שבו השתתפו, בין היתר, לה פונטן, מאדאם דה סבינייה ומדליין דה סקודרי. ב-17 באוגוסט 1661 הזמין פוקה את המלך לטירתו המפוארת. ששת אלפים המוזמנים סעדו את לבם בצלחות כסף וזהב. המלך קינא בעושרו הרב של פוקה, ומינה את ז'אן-בטיסט קולבר לבחון את מקורות הכנסותיו. קולבר דיווח למלך שהמדובר בשחיתות בקנה מידה לא יאומן. משהצטברה עדות מכרעת בדבר מועל ידו של פוקה, ציווה המלך לעצרו (5 בספטמבר 1661). נערך משפט שנמשך שלוש שנים. מאדאם דה סבינייה, לה פונטן וידידים אחרים של פוקה עשו כמיטב יכולתם כדי להוכיח את חפותו, אך המסמכים שהתגלו בטירתו גרמו להרשעתו בדין. הוא נידון לגלות ולהחרמת כל רכושו, אך המלך שינה זאת למאסר עולם. ניקולה פוקה ישב בכלא 16 שנה במבצר פינרול בהרי האלפים בפיימונט (כיום בצפון איטליה), שם נפטר ב-1680. מדיה וקבצים בנושא ניקולא פוקה בוויקישיתוף ניקולא פוקה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
הלנה חצקלס

הלנה חַצְקֶלֶס (כאצקעלעס) (‏ 25 ביולי 1882 – 26 בינואר 1973) הייתה סופרת יידיש, מתרגמת ומחנכת. הלנה חצקלס נולדה בקובנה שבאימפריה הרוסית (בתחומי ליטא של ימינו), זכתה להשכלה בעיר, וסיימה בה את הגימנסיה לבנות. יצאה לסנקט פטרבורג להשלמת לימודיה באוניברסיטה, ושם הצטרפה לתנועת "הבונד". היא שמרה אמונים כל חייה לרעיונות ה"בונד". תחת שמה המחתרתי "רחל", חצקלס הפכה לפעילה ניידת של התנועה ונסעה מעיר לעיר לארגן יהודים צעירים לתנועה המהפכנית. בשנת 1905 עברה חצקלס מקובנה לווילנה, לאחר שהשתחררה מתקופת מאסר שנגזרה עליה בשל פעילותה בבונד. בווילנה התמסרה להקמת רשת חינוך יהודית של בתי ספר עממיים, לימדה בבתי הספר הללו וניהלה גימנסיה לבנות. בעשור השנים שבין 1920 לשנת 1930 יצא שמה כמחנכת מעולה, המחנכת ברוח המהפכה, והיא גם השתתפה בעריכת כתב עת יידישאי פדגוגי, ברוח ה"בונד" והמשטר הסובייטי. גם פעילותה כמורה מדריכה ומנהלת בסמינר למורים יהודים בווילנה הייתה מוקדשת לניסיון להשתלב בעולם המהפכה הרוסית. חצקלס יצאה לסיור בכמה מארצות אירופה בראשית שנות ה-40. במסעה הגיעה גם לארץ ישראל, ביקרה בכמה מוסדות לימוד והתעמתה עם החינוך הציוני. עם הפלישה הנאצית לפולין וההסכם בין הסובייטים לנאצים, נמלטה הלנה חצקלס עם משפחתה למרכז אסיה. לאחר הניצחון הסובייטי שבה לווילנה בשנת 1945, והתמסרה לשיקום והצלת שרידי החינוך היהודי בעיר ובליטא. היא הקימה, בין השאר, מעונות לילדים יהודיים שהוריהם נספו בשואה. בשנת 1947 זכתה הלנה חצקלס בעיטור הסובייטי הנכבד "אות לנין", ובהוקרת המשטר. היא הטביעה את חותמה על חינוך הילדים היהודים בברית המועצות, והייתה לאחת המעצבות של מערכת החינוך היידישיסטית הנאמנה ללא גבול למשטר. חצקלס פרסמה קרוב לעשרים כרכים ביידיש: סיפורים, ספרי לימוד ותרגומים של סופרי אירופה. בין השאר תרגמה מיצירתם של הקטור מלו, לוסי פיץ'-פרקינס, ארווין סטיפנסון, פייר ז'יל סטאל, ואחרים. לעברית לא תורגם שום ספר מספריה. חצקלס נפטרה בגיל 90 בקובנה. מדיה וקבצים בנושא הלנה חצקלס בוויקישיתוף הלנה חצקלס, במהדורת האינטרנט של האנציקלופדיה היהודית בשפה הרוסית (ברוסית) הלנה כאצקעלס (1882-1973), דף שער בספרייה הלאומית