laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מקס ז'אקוב

מקס ז'אקוֹבּ (בצרפתית: Max Jacob;‏ 12 ביולי 1876 – 5 במרץ 1944) היה משורר, סופר וצייר יהודי-צרפתי משומד. מקס ז'אקוב נולד בעיר קמפר שבחבל ברטאן בצרפת, שם בילה את ימי נעוריו. למד בבית הספר הקולוניאלי בפריז, וב-1897 החליט להיות צייר. התגורר ברובע מונמארטר וב-1901 פגש בפבלו פיקאסו שהפך לידידו והכיר לו את גיום אפולינר. על ידידיו של מקס ז'אקוב נמנו גם ז'ורז' בראק, אנרי מאטיס, אמדאו מודיליאני וז'אן קוקטו. ב-1909, מקס ז'אקוב, שנולד כיהודי, עבר חוויה דתית שבה ראה בעיני רוחו את ישו הנוצרי, וב- 1915 הפך לקתולי כשפיקאסו משמש לו כעד. ב-1916 מודיליאני צייר את דיוקנו של מקס ז'אקוב. החל ב-1921 מקס ז'אקוב התגורר מול המנזר של מסדר הבנדיקטינים בכפר סנט-בנואה-סור-לואר שבחבל סאנטר-עמק הלואר. ב-1928 שב לפריז אך ב-1936 פרש סופית לסנט-בנואה-סור-לואר כדי לחיות שם חיי נזיר למחצה. בתקופת הכיבוש הנאצי של פריז, אחיו גורש למחנה הריכוז אושוויץ ונספה שם. אחותו ובעלה גם הם נרצחו על ידי הנאצים. ב-24 בפברואר 1944 מקס ז'אקוב נתפס בסנט-בנואה-סור-לואר בידי הגסטאפו של אורליאן וגורש למחנה דראנסי שליד פריז שממנו הועברו יהודים למחנות השמדה בגרמניה. ידידיו, ובהם ז'אן קוקטו וסשה גיטרי, פעלו לשחרורו אך לשווא. הוא סבל מדלקת ריאות ומת בדראנסי כעבור שבועיים. הוא נקבר בפריז אך ב-1949 ידידיו, ובהם פבלו פיקאסו, העבירו את עצמותיו לסנט-בנואה-סור-לואר. החל משנת 1951 מוענק פרס על שמו למשוררים יצירתו של מקס ז'אקוב נחשבת לחוליה מקשרת חשובה בין תנועת הסימבוליזם לבין זו של הסוריאליזם בציור ובשירה, כפי שניתן להיווכח מציוריו ומן הפואמה "גביע הקוביות" (1917) שהביאה לפרסומו בציבור. ב- 1919 פרסם את הנובלה "הגנתו של טרטיף", שבה הביע את רעיונותיו הפילוסופיים והדתיים. ב-1922 פרסם את המסה "אמנות השירה". הוא עסק גם בתרגום ספרים מקטלאנית לצרפתית, ולפעמים חתם בשם העט "ליאון דויד". בין 1911 לבין 1938 כתב ופרסם למעלה מעשרים ספרים בפרוזה ובחרוזים. ב-1930 ושוב ב-1938 הציג את ציוריו בניו יורק. נסים אמתיים; תרגמו מצרפתית והוסיפו מבוא, אחרית-דבר והערות: אמוץ גלעדי ואורי הולנדר, תל אביב: קשב לשירה, תשס"ו 2006. (מבחר מיצירתו) מקס ז'אקוב – מתוך המבוא ל"גביע הקוביות" (מצרפתית: אביבה ברק-הומי), דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ח', 2017. מקס ז'אקוב, ברשת החברתית Goodreads רשימת הפרסומים של מקס ז'אקוב, בקטלוג הספרייה הלאומית ע. ז., בספרות עולם | מאכס ז'אקוב, דבר, 25 באוגוסט 1944 מ. קאראקו, סט. מאכס ז'אקוב: לדמותו הטראגית של משורר יהודי שפרש, דבר, 31 בינואר 1947 משה דור, חי כנוצרי, מת – כיהודי, מעריב, 5 ביוני 1964 יורם ברונובסקי, על מאקס ז'אקוב, דבר, 25 במאי 1973 מקס ז'אקוב במוזיאון הכט "כותרת אזרחית"(הקישור אינו פעיל), אודות הסרט "מר מקס" מקס ז'אקוב, באתר "Find a Grave" (באנגלית) מקס ז'אקוב, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מקס ז'קוב (1876-1944), דף שער בספרייה הלאומית טת פרס מקס ז'אקוב
כביש 918

כביש 918 הוא כביש אורך אזורי בעמק החולה, העובר לאורך הגבול שבין העמק למדרונות רמת הגולן, ומוביל מקיבוץ גדות בדרום עד חורשת טל בצפון. קטעו הדרומי של הכביש, מגדות עד להבות הבשן, נפרץ על ידי עובדי מע"ץ בשנת 1958. בנובמבר 1958, נחנך הכביש עד קיבוץ שמיר וכפר סולד. העבודות התנהלו תוך כדי תקריות אש שיזמו הסורים ואשר גרמו לנפגעים בקרב העובדים. בשל כך הוענק לכביש הכינוי "כביש מע"ץ". עד שנת 1967 עבר הכביש לאורך קו הגבול בין ישראל וסוריה, וכונה בפי תושבי האזור "כביש הביטחון". כדי להסתיר מעיני הסורים את תנועת כלי הרכב העוברים בכביש, ניטעו לאורכו עצי אקליפטוס משני צדדיו, ובמרוצת השנים הרימו שורשיהם את הכביש ושיבשו אותו. הכביש חוצה בדרכו את נהר הירדן ממערב למזרח על גבי גשר הפקק, המכונה באופן רשמי "גשר ש"ן" (ראשי תיבות של "שביתת נשק"). לפני הקמת הגשר שכן במקום סכר בזלת שחסם את מי האגם במוצאו הדרומי. בסיום ייבוש החולה פוצץ הסכר ("הפקק") וחיל ההנדסה הקים במקום גשר ביילי, המכונה גשר הפקק בשל הסכר שקדם לו. בעשרות שנותיו הראשונות הגיע כביש 918 בצפון עד למפגש עם כביש 9779 המקשר בין קריית שמונה לשמיר. רק בשנות ה-90 נסלל קטע הכביש בין תל אנפה לבין כביש הגישה מחורשת טל לכפר סאלד (לשעבר כביש 9892). בכך הושלם מהלך הכביש מדרום עמק החולה לצפונו, והוא הפך למרכזי וחיוני יותר ברשת הכבישים של העמק. בחודש דצמבר 2007 נסגר גשר הפקק לתנועה בשל ליקויי בטיחות, דבר שגרם לקטיעתו של כביש 918 לשני חלקים. מע"ץ וצה"ל התחייבו להקים גשר חליפי במקום תוך חודשיים, אולם בפועל נבנה הגשר מחדש ונפתח לתנועה רק ביולי 2008. כביש 918 חוצה את נהר הירדן בדרומו, ושניים ממקורות הירדן - נחל חרמון ונחל דן - בצפונו. תוואי הכביש עובר ליד ערוצי הנחלים היורדים מהגולן לעמק החולה, בהם נחל גילבון, נחל שוח, נחל חמדל, נחל עורבים ונחל ירדינון. לאורך המדרון נובעים מעיינות רבים, חלקם מוגדרים כשמורות טבע - שמורת אל-פג'ר (בערוץ נחל שוח), עין נוטרה, עינות דיבשה, שמורת עין גונן, שמורת עין אלה ואחו גונן, ושמורת שמיר - נחל רחום. לאורך הכביש ניטעו כמה חורשות, בהן יער גדות, יער כפר סאלד וגבעת האם. בקצהו הצפוני נמצא הגן הלאומי חורשת טל. לאורכו של הכביש מספר אתרים היסטוריים, בהם שרידי המושבה משמר הירדן, ואתריהן של היאחזויות הנח"ל נוטרה ואשמורה (דרדרה), אשר הוקמו בשנות ה-50 ופורקו בשנות ה-60. תל אנפה כולל שרידי יישובים מהתקופה הכלכוליתית, תקופת הברונזה, התקופה הפרסית וההלניסטית. בשטח שבינו לבין קיבוץ שמיר נמצאים כ-400 דולמנים. כבישי ישראל טיול לאורך קו הגבול הישן(הקישור אינו פעיל) נחנך כביש הגישה לשמיר, על המשמר, 21 בנובמבר 1958 "בראש פינה התחילה ארץ ישראל", מאת יהודה זיו סיפורי מקומות
רמין

רמין (בערבית: رامين, בתעתיק מדויק: ראמין) הוא כפר פלסטיני, בגובה 334 מטר מעל פני הים, במערב הרי השומרון, 15 ק"מ דרומית-מזרחית מטולכרם, על כביש 57 בקטע שכם–טולכרם. לפי רישומי הרשות הפלסטינית מספר התושבים נאמד בשנת 2006 ב-2,100. רמין שוכן בראש כיפה גבוהה, על שרידיה של חורבה עתיקה. בסקר ארכאולוגי שנערך לאחר מלחמת ששת הימים, נמצאו במקום חרסים מתקופת הברזל II, התקופה הפרסית, הרומית-ביזנטית, ימי הביניים והתקופה העות'מאנית. ליד הכפר עבר תוואי מסילת הברזל הטורקית מג'נין לטולכרם. והמנהרה המצויה צפונית לכפר (ממוקמת צפונית מזרחית ל'כפר רמאן' וסמוכה אליו) נקראת בשם מנהרת רמין. הכפר רשום במפת הסקר הבריטי בתור Ramin. הוא מוגדר בתור "כפר כיפה": התושבים גרים בראש הרכס – מסיבות ביטחוניות – אך גם כלכליות, שכן השטח המישורי נשאר פנוי לגידולי מטע וחקלאות. הכיפה מחוברת אל שלוחה מצפון. מדרגותיה התלולות יורדות דרומה אל עמק נחל שכם, שהוא גם מקור המים הקרוב. סקר הר מנשה שנערך על ידי אדם זרטל מנה בכפר 70 בורות מים. במרכז הכפר גרעין של מבנים קדומים, כולל מבנה עם חרכי-ירי. שרידי הקדרות שנמצאו בכפר הם מהקיסרות הרומית – 30%, הביזנטית – 20%, ימי הביניים – 20% ומהתקופה הערבית, העות'מאנית והעת החדשה – 10% כל אחת. הכפר מופיע ברישומי המס העות'מאניים של שנת 1596 כחלק מנפת ג'בל סאמי בסנג'ק שכם. בכפר נמנו 9 בתי אב, כולם מוסלמים, ששילמו מס קבוע של 33.3% על תוצרת חקלאית, כולל חיטה, שעורה, גידולי קיץ, עצי זית, עיזים וכוורות, בנוסף להכנסות מזדמנות, סה"כ 4,930 אקצ'ה. מדיה וקבצים בנושא רמין בוויקישיתוף הרשות הפלסטינית משה כוכבי (ע), יהודה, שומרון וגולן: סקר ארכיאולוגי בשנת תשכ"ח, ירושלים: כרטא, 1972, עמ' 221 מפת האזור עם ציון הכפר וצפונית מזרחית לו סימון תחנת רכבת (באנגלית), 1918. המפה הוכנה על ידי הצבא הבריטי, באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור מפה עליה מסומנת המנהרה צפונית מזרחית ל'כפר רמאן' - ועליה גם מצוין הכפר רמין מרוחק יותר מדרום למנהרה. הוכנה על ידי צבא בריטניה, 1918, באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור Hütteroth and Abdulfattah, 1977, p. 127
החותם הגדול של קנדה

החותם הגדול של קנדה (באנגלית: Great Seal of Canada, בצרפתית: Grand Sceau du Canada) הוא חותם המשמש את הפרלמנט הקנדי לאישור העובדה שחוק שנחקק בקנדה קיבל את הסכמת המונרך הקנדי - הסכמה הנדרשת על מנת שהחוק יכנס לתוקפו. החותם הגדול הראשון של קנדה נחרט בממלכה המאוחדת בשנת 1869 ונשלח לקנדה על מנת להחליף את החותם הזמני בו נעשה שימוש מאז הקמת קונפדרציית קנדה בשנת 1867. החותם מתאר את המלכה ויקטוריה. עם עלייתו לשלטון של כל מונרך חדש נוצר חותם חדש לכבודו. החותם הנוכחי נוצר על ידי המטבעה הקנדית המלכותית, עם עלייתה לשלטון של מלכת קנדה אליזבת השנייה בשנת 1952. השימוש הראשון שנעשה בחותם היה בשנת 1955. החותם עשוי פלדה מעובדת, משקלו 3.75 ק"ג וקוטרו 127 מילימטרים. החותם מציג את התמונה של המלכה, יושבת על כס המלכות ולראשה כתר. המלכה לובשת גלימת מלכות ואוחזת בגלובוס המלכותי ובשרביט אדוארד הקדוש. בתחתית החותם מופיע הסמל המלכותי של קנדה משנת 1957, ותחתיו הכיתוב "מלכת קנדה - אליזבת השנייה" באנגלית ובצרפתית: "Reine du Canada - Elizabeth II - Queen of Canada". חותם זה הוא הראשון המשתמש באנגלית ובצרפתית - כאשר בחותמות הקודמים הכיתוב נעשה בלטינית. החותם הגדול מוחזק בידיו של המושל הכללי של קנדה כנציג המונרך בהיעדרו. החותם מוחזק במשרדי הרשם הכללי של קנדה. לכל אחת מפרובינציות וטריטוריות קנדה ישנה חותם משלהן, המוחזק על ידי המשנה למושל של הטריטוריה, ומשמש לסמל את הסכמת המונרך לחוקי הפרובינציה והטריטוריה. חוק שמירת המידע (Security of Information Act) קובע בסעיף 5 (2) (e) כי כל מי שמזייף, מוכר את החותם צפוי לעונש מאסר של עד 14 שנים ולקנס של עד 2,000 דולרים. המלוכה הקנדית מדיה וקבצים בנושא החותם הגדול של קנדה בוויקישיתוף החותם הגדול של קנדה באתר מורשת קנדה (באנגלית) חוק שמירת המידע
חוק תביעת הזכויות 1689

חוק תביעת הזכויות (באנגלית: Claim of Right) הוא חוק שנחקק על ידי הפרלמנט הסקוטי בשנת 1689, ומהווה חלק מהמשפט החוקתי הסקוטי עד ימינו. בעקבות המהפכה המהוללת בה נמלט ג'יימס השני, מלך אנגליה מאנגליה ובהזמנת הפרלמנט הבריטי ויליאם דוכס אורנג' פלש עם צבאו לאנגליה על מנת להגן על הפרלמנט, הועברה לידי ויליאם השלישי מגילת זכויות בה הוצע לו למלוך באנגליה בתמורה לשמירה על זכויות הפרלמנט ותושבי אנגליה. באותה עת היה ג'יימס השני גם מלך סקוטלנד ואירלנד. בעקבות החלטות פרלמנט הכנס וחקיקת חוק הזכויות 1689 על ידי הפרלמנט הבריטי נקבע בחוק כי ג'יימס ויתר על כיסאו, ועל זכותו וזכות צאצאיו לרשת את הכתר הבריטי. החלטה זו יצרה קשיים בסקוטלנד (שהייתה באותה עת ממלכה נפרדת) מאחר שג'יימס לא נמלט משטחי סקוטלנד (אלא רק משטחי אנגליה), ולכן הבסיס החוקי לקביעה כי ג'יימס ויתר על כיסאו לא היה תקף בסקוטלנד. על מנת לפתור משבר חוקתי זה, התכנס הפרלמנט הסקוטי ב-4 בנובמבר 1689 ואישר את חוק תביעת הזכויות הקובע מספר זכויות יסוד של המשפט החוקתי הסקוטי באותה עת. מאחר שג'יימס הפר זכויות אלה, נקבע כי ג'יימס ויתר על זכותו לכתר סקוטלנד. הכתר הוצע לויליאם השלישי ולמרי השנייה, אשר קיבלו את ההצעה ב-5 בנובמבר 1689 בארמון וייטהול שבלונדון, והוכרזו כמלכי סקוטלנד. חוק הזכויות 1689 טקסט החוק המקורי (באנגלית)
קריטריום דו דופינה

קריטריום דו דופינה ליברה (צרפתית Critérium du Dauphiné Libéré) הוא מרוץ אופני כביש שנתי הנערך בחבל דופינה שבמזרח צרפת, בחסות העיתון המקומי. כמו הטור דה סוויס הוא נחשב מרוץ הכנה חשוב לטור דה פראנס. המרוץ נערך בתחילת יוני, באזור הררי בצרפת ולכן פסגות מפורסמות כגון הר ונטו ומעבר גאליבייה המופיעות בטור דה פראנס נמצאות גם הן במסלול המרוץ. כל הרוכבים שנצחו בטור דה פראנס חמש פעמים, ניצחו גם בדופינה ליברה לפחות פעם אחת. לאנס ארמסטרונג, הקפיד להשתתף במרוץ זה כחלק מהכנותיו לטור דה פראנס ואף ניצח בו פעמיים, אך מאוחר יותר נשללו ממנו ניצחונות אלה בשל שימוש בסמי אמרוץ. 1995 : מיגל אינדוראין ספרד 1996 : מיגל אינדוראין ספרד 1997 : אודו בולטס גרמניה 1998 : ארמאנד דה לה שאבז צרפת 1999 : אלכסנדר וינוקורוב קזחסטן 2000 : טיילר המילטון ארצות הברית 2001 : כריסטוף מורו צרפת 2002 : לאנס ארמסטרונג ארצות הברית 2003 : לאנס ארמסטרונג ארצות הברית 2004 : איבן מאיו ספרד 2005 : אינגו לאנדלוז ספרד 2006 : לוי ליפהיימר ארצות הברית 2007 : כריסטוף מורו צרפת 2008 : אלחנדרו ולוורדה ספרד 2009 : אלחנדרו ולוורדה ספרד 2010 : יאנז ברייקוביץ' סלובניה 2011 : בראדלי ויגינס בריטניה 2012 : בראדלי ויגינס בריטניה 2013 : כריסטופר פרום בריטניה 2014 : אנדרו טלנסקי ארצות הברית 2015 : כריסטופר פרום בריטניה 2016 : כריסטופר פרום בריטניה 2017 : יאקוב פוגלסן דנמרק 2018 : גריינט תומאס בריטניה 2019 : יאקוב פוגלסן דנמרק 2020 : דניאל פיליפה מרטינס קולומביה 2021 : ריצ'י פורט אוסטרליה 2022 : פרימוש רוגליץ' סלובניה 2023 : יונאס וינגגור דנמרק 2024 : פרימוש רוגליץ' סלובניה מדיה וקבצים בנושא קריטריום דו דופינה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קריטריום דו דופינה קריטריום דו דופינה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) דף ראשי של הדופינה ליברה 2009, אתר cyclingnews.com הניצחון נפסל בשל שימוש בסמי אמרוץ
חיים תדמון

חיים תדמון (נולד ב-1935) הוא מוותיקי קול ישראל, סופר ומתרגם ישראלי. תדמון נולד בפתח תקווה. בוגר החוג להיסטוריה כללית ומדעי המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים. כמו כן הוא כותב שירה. שימש כשדר וקריין בערוץ הרדיו "קול ישראל" עד שנת 1998. נשוי למשוררת רחל חלפי. "רוסיה היא ארץ גדולה מאוד", רומן (בהוצאת זמורה-ביתן, 1989) "סלמאן רושדי, מלון ארבעת הפרחים, פריס", רומן (בהוצאת הספריה החדשה הקיבוץ המאוחד, 1999) "הזהב והנחושת", סיפורים קצרים (בהוצאת הקיבוץ המאוחד, 2012) "הכד הכתום", (בהוצאת כרמל, 2022) בין תרגומיו: נשים קטנות מאת לואיזה מיי אלקוט, הוצאת ש. פרידמן, תל אביב, 1962. "אהבות של קודש וחול" מאת איריס מרדוק (בהוצאת זמורה, ביתן, מודן, 1982). "ברית של כסילים" מאת ג'ון קנדי טול, רומן (בהוצאת זמורה-ביתן, 1987). "גלאפגוס" מאת קורט וונגוט, רומן (בהוצאת זמורה-ביתן, 1991). "סנונית" מאת ד.מ. תומאס (בהוצאת זמורה-ביתן, 1993) "הלבנה והרוח: מבחר מהקלאסיקה הסינית", שירה (בהוצאת דחק, 2016) רשימת הפרסומים של חיים תדמון, בקטלוג הספרייה הלאומית הספרים של חיים תדמון, באתר "סימניה" חיים תדמון, באתר המכון לתרגום ספרות עברית (באנגלית) חיים תדמון, דף שער בספרייה הלאומית חיים תדמון, בלקסיקון הספרות העברית החדשה חיים תדמון, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" חיים תדמון, ב"לקסיקון הקשרים לספרות ישראלית" ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אגנטיה אודוס

אגנטיה אודוס (יוונית Εγνατία Οδός) או כביש מהיר 2, הוא כביש מהיר המחבר את צפון-מזרחה של יוון עם צפון-מערבה. הכביש קרוי על שם ויה אגנטיה הרומית והוא מקביל בחלקו לתואי ההיסטורי שלה. הוא מוביל מנמל איגומניצה (Ηγουμενίτσα) באפירוס, לרוחבה של צפון יוון ועד לגבול יוון-טורקיה על נהר מריצה (יוונית - אברוס, Εβρος). בניית הכביש החלה בשנות ה-90 של המאה ה-20 ועד שנת 2010 הושלמו כל 670 הק"מ של הציר המרכזי. הכביש עובר דרך תוואי הקרקע ההררי של אפירוס ומקדוניה, דבר שהציב אתגרים הנדסיים בפני מתכנניו ובוניו. הכביש כולל 63 מחלפים, 73 מנהרות באורך כולל של 49.5 ק"מ (99 ק"מ אם מודדים כל מסלול בנפרד) ו-1,650 גשרים באורך כולל של 40 ק"מ. רובו של הכביש נסלל ברוחב כולל של 24.5 מטר ולאורכו 50 מחלפים. הכביש עתיד לקצר את זמן הנסיעה בין שני קצותיו מ-11 שעות וחצי ל-6 שעות וחצי בלבד. חברת אגנטיה אודוס הסוללת את הכביש מקימה חמישה קטעי דרך נוספים באורך כולל של 384 ק"מ, הנמצאים בשלבים שונים של עבודה, אשר יזינו את הכביש ויקשרו אותו לערים ואתרים בסביבתו. אלה כוללים כביש לאורך גבול יוון-טורקיה (124 ק"מ), כביש מסלוניקי לסרס ואל הגבול הבולגרי (96 ק"מ), כביש מקוזני לקסטוריה ואל הגבול האלבני (72 ק"מ), כביש מקומוטיני אל הגבול הבולגרי (23 ק"מ) וכביש מקסנתי אל הגבול הבולגרי (60 ק"מ). כביש 2 הוא גם קטע מהכביש הטראנס-אירופי E90, המתחיל בליסבון ומגיע עד מזרח טורקיה. עלותו המוערכת של המיזם כולו עומדת על 5.9 מיליארד אירו, ו-30% מסכום זה הושקע בחפירת המנהרות. למעלה ממחצית אורכו של הכביש, כ-360 ק"מ, מגבול יוון-טורקיה ועד סלוניקי מקביל לויה אגנטיה הרומית. מסלוניקי מערבה, עובר כביש 2 בנתיב דרומי מזה של הדרך הרומית העתיקה, ומסתיים באיגומניצה על חוף הים היוני, סמוך לאי קורפו. אורכו של הכביש המודרני קצר בהרבה מזה של ויה אגנטיה ההיסטורית - הן בשל כך שהוא אינו מגיע עד איסטנבול, ובעיקר בשל התקדמות היכולות ההנדסיות, חפירת המנהרות והקמת הגשרים. מדיה וקבצים בנושא אגנטיה אודוס בוויקישיתוף ויה אגנטיה, כביש 2 ביוון (האתר הרשמי)
ויקיפדיה הסינית

ויקיפדיה הסינית (בסינית: 中文維基百科/中文维基百科) היא הגרסה בשפה הסינית של אנציקלופדיית האינטרנט החופשית ויקיפדיה, המנוהלת ומתופעלת בידי קרן ויקימדיה. גרסה זו של ויקיפדיה החלה לפעול באוקטובר 2002, ונכון ל-1 באוקטובר 2024 ישנם בה 1,444,641 ערכים. אתר ויקיפדיה הסינית נחסם לגישה מספר פעמים, לתקופות זמן שונות, על ידי ממשלת הרפובליקה העממית של סין. זאת כחלק מצנזור רחב של אמצעי התקשורת שמפעילה ממשלת סין בנושאים פוליטיים שנויים במחלוקת. קהילת המשתמשים של ויקיפדיה הסינית מורכבת ברובה מדוברי סינית, בעיקר מסין, צפון אמריקה, טאיוואן והונג קונג. לוויקיפדיה הסינית שתי אנציקלופדיות אינטרנטיות מתחרות הגדולות ממנה. האחת היא Baidu, המכילה למעלה משלושה מיליון ערכים, והשנייה היא "הודונג" (Hudong), המכילה למעלה מארבעה מיליון ערכים. אחד הקשיים בהם נתקלה ויקיפדיה הסינית היא שתי שיטות הכתב הנהוגות בקרב דוברי הסינית. ישנם אזורים בהם נהוג הכתב המסורתי וישנם אזורים בהם נהוג הכתב המפושט. תחילה פוצלה ויקיפדיה הסינית לשתיים, ונכתבה בנפרד בכתב מסורתי ובכתב מפושט. מאוחר יותר אוחדו הוויקיפדיות ונוספה תוכנה הממירה את שיטת הכתב. ההמרות מרוכזות בטבלאות הניתנות לעריכה על ידי מפעילי המערכת באתר, ונוספו תגים מיוחדים המאפשרים להוסיף או להסיר המרות ספציפיות בערך מסוים, או אף רק במופע אחד בערך. הקוראים בוויקיפדיה הסינית יכולים לבחור בעזרת לשוניות באיזה כתב הם מעוניינים לקרוא ואף לבחור באיזה ניב מקומי (יבשתי, סינגפורי, הונג קונגי וטאיוואני). במאי 2017 פרסמה ממשלת סין כי היא תקים אנציקלופדיה אינטרנטית-חינמית שאותה יכתבו עשרים אלף אנשי אקדמיה שנבחרו בניגוד לוויקיפדיה שבה כל אחד יכול לערוך, הערכים יעברו בוועדה עליונה שתורה עם התוכן עובר את חוקי הצנזורה, לפי מה שפורסם נושאים שעשויים לפגוע במפלגה הקומוניסטית של סין, כגון אירועי כיכר טיין-אן-מן, לא יפורסמו. אתר האינטרנט הרשמי של ויקיפדיה הסינית (בסינית) ויקיפדיה הסינית, ברשת החברתית פייסבוק ויקיפדיה הסינית, ביישום טלגרם ויקיפדיה הסינית, ברשת החברתית אינסטגרם גרייס צוי, הניו יורק טיימס, ויקיפדיה הסינית - סיפור מלחמה, באתר הארץ, 30 באוקטובר 2013 סין תקים "ויקיפידה", אך גולשים לא יוכלו לערוך, באתר ynet, 4 במאי 2017 ערך זה הוא קצרמר בנושא תקשורת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו. גילוי נאות: ערך זה מזכיר את קרן ויקימדיה או את אחד המיזמים שלה. ויקיפדיה היא מיזם של קרן ויקימדיה.
אברוס

האברוס (שם מדעי: Abrus precatorius. שם אנגלי: Indian Liquerice. שמות ערביים: עין אלג'ין, עין אלעפרית), הוא צמח ממוצא הודי בעל מערכת שורשים ענפה. הזרעים קשים, מעוגלים, אדומים בעלי כתם שחור גדול. הם רעילים ומכילים את האלקלואיד אברין (Abrin). המשמש לייצור תכשירי רפואה. בהודו ובמזרח אסיה שימשו הזרעים מידת משקל, וכן חרוזים בשרשראות ובתכשיטים אחרים. בנוסף שימשו הזרעים לאמונות וסגולות רפואיות שונות, שימוש הקיים עדיין בימינו, וכן להרעלה של בני אדם ובקר. השורשים שימשו תחליף לשורשי השוש הקירח. אברוס, באתר ITIS (באנגלית) אברוס, באתר NCBI (באנגלית) אברוס, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) אברוס, באתר Tropicos (באנגלית) אברוס, באתר GBIF (באנגלית) אברוס, באתר The Plant List (באנגלית) אברוס, באתר IPNI (באנגלית) אברוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אברוס שימושים רפואיים עממיים ושימושים אתנובוטניים אחרים (אורכב 26.11.2015 בארכיון Wayback Machine) באתר למה כמה ז' עמר וא' לב, "סממני המרפא המסורתיים בארץ ישראל", ירושלים, תשס"ב, עמ' 56. שם
מרדכי אבי סרור

הרב מרדכי אבי סרור היה סוחר יהודי ממרוקו ששימש כרבה של הקהילה היהודית בטימבוקטו בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-19. נולד בעיר אוג'דה שבמרוקו. טרם הגעתו לטימבוקטו ממרוקו בשנת 1859, היו סוחרים מוסלמים עוסקים במסחר ישיר מול כפרים ושבטים במערב אפריקה, באזור שכונה סודאן. הסוחרים הערבים פעלו כדי למנוע כניסה של סוחרים לא-מוסלמים לתחרות עמם. כאדם שטייל תכופות והכיר את דרכי הארץ, התאים לתפקיד הסוחר. הוא היה פיקח, נועז, ממולח והתבטא בבהירות, אך החשוב מכל, התמצא בחוקי הקוראן כשם שידעו אותם מוסלמים. במהלך נסיעותיו לטימבוקטו העדיף שרוב סחורתו תועבר דרך הסהרה על שיירה קצרה של גמלים המלווה במורה דרך מקומי. כיהודי, נמנע ממנו להקים עסק מסחר משלו. הוא פנה לשליט המקומי, פולאני אמיר, וניהל איתו משא ומתן מתוקף היותו 'ד'ימי' - בן עם הספר. וכך, בשנים 1860–1862 היה הוא ואחיו לסוחרים מצליחים ומוכרים באזור. לאחר שצבר הון קטן חזר למרוקו ב-1863 ונתן לאביו סכום גדול של כסף. הוא שכנע את אחיו האחרים להצטרף אליו בנסיעתו הבאה לטימבוקטו. עם הגעת האחים לטימבוקטו בשנת 1864, עלה מספר היהודים הבוגרים בקהילה היהודית מתשעה לאחד-עשר. כעת היו די יהודים למניין והם פצחו בחגיגות גדולות והקימו בית כנסת. אחד עשר חברי הקהילה היו: רבי מרדכי אבי סרור אחיו של מרדכי - יהושע, אברהם ויצחק בניו של יהושע - אהרון ודוד בנו של אהרון - יצחק משה - גיסו של מרדכי בנו של משה - דוד רבי רפאל שמעון בן יעקב הקמת בית כנסת בשטח מוסלמי אסורה, בהתאם לתנאי עומר. לפיכך לא ברור האם הוקם המבנה בפועל לפני הכיבוש הצרפתי בשנת 1894. יחד עם זאת, נפוץ היה בקרב יהודי מרוקו ש'בית הכנסת' היה פשוט כינוי למקום ההתכנסות שבו היו מתפללים חברי הקהילה. חברי הקהילה ידעו את התפילות בעל פה ולכן לא היו זקוקים לסידורים ויכלו לקיים את התפילות בביתו של כל אחד מהם. כמו כן, ניתן לציין כי תנאי עומר אמנם אסרו בניית בתי כנסת חדשים אך לא אסרו על רכישת מבנה קיים ושימוש בו כבית כנסת. הדגטון והקשר היהודי-ברברי מדיה וקבצים בנושא מרדכי אבי סרור בוויקישיתוף God's Will The Travels of Rabbi Mordochai Abi Serour, by Dr. Sanford H. Bederman, GSU Department of Geography Research Series, 1980, page 9 שם, עמ' 7 שם, עמ' 10 שם, עמ' 14 שם, עמ' 15 Les Juifs à Tombouctou, or Jews of Timbuktu, Recueil de sources écrites relatives au commerce juif à Tombouctou au XIXe siècle, Editions Donniya, Bamako, 1999 by Professor Ismael Diadie Haidara, page 31 A Treasury of Sephardic Laws and Customs: The Ritual Practices of Syrian, Moroccan, Judeo-Spanish and Spanish and Portuguese Jews of North America by Herbert C. Dobrinsky
חבורת סקיה

בגאולוגיה של ארץ ישראל, חבורת סקיה היא חבורה הקרויה על שם הכפר הערבי סקיה, שהיה באזור הפארק הלאומי של רמת גן. היא הוגדרה לאור קידוחים לגילוי מים ונפט שנעשו באזור. ברוב המקרים, ההגדרה של חבורה זו בוצעה לפי ממצאים שאינם גלויים על פני הקרקע. החומר אשר שימש בסיס להגדרות הועלה מהקידוחים שנעשו. מקורם של שכבות הסלע מחבורת סקיה הוא מתקופה ארוכה למדי: מתקופת תת-תור הנאוגן הכוללת את התקופות מיוקן ופליוקן ועד סוף תקופת הפליסטוקן, בתור הרביעון שבו אנו נמצאים גם היום (בתקופת ההולוקן). תקופה זוֹ משתרעת על פני כ-23 מיליון שנה, תקופה קצרה בלוח הזמנים הגאולוגי, שהסתייה רק לפני 11,700 שנה. במרוצת חלק מהתקופות האלה הוצפה ארץ ישראל בים ולכן החבורה כוללת סביבת ההיווצרות ימית - מלוחה ומתוקה ובחלק אחר הים נסוג ממנה ולכן - סביבת ההיווצרות היא יבשתית. החול בחבורה זו מקורו מנהר הנילוס ממצרים, אשר הסיע בעבר חלקיקי קווארץ ממקורות הנהר בהרי אפריקה באתיופיה אל חופי חצי האי סיני ודרום ארץ ישראל. חשיבותה של חבורת הסקיה הוא גם באטימותה לנזילת מים או נפט ממנה. בכך היא מהווה את הבסיס לאקוויפר החוף או ל"מלכודות נפט" פוטנציאליות. בקידוחים למציאת מים משתדלים להגיע אליה ואז בשכבת אבן החול מגלים מים. ואם הכמות מספקת והמים איכותיים ניתן גם לשאוב אותם. מעל חבורת סקייה מצויה חבורת כורכר הנחשפת לאור חוף הים התיכון. התצורות העיקריות של החבורה הוגדרו במישור החוף ואלו הם : תצורת יפו - העליונה שבחבורה - בנויה ברובה חוואר וחרסית. חלקה העליון הבנוי גיר עשיר בשרידי צמחייה הרגילה לגדול בשפת הים נקרא "פרט פתח תקווה". תצורת כורדאנה - בצפון החוף - בנויה חול, גיר ומעט קונגלומרט. תצורת פלשת - בדרום החוף - אף היא -חול גירי. נחשפת בעיקר במזרח פלשת, ובמספר אתרים בודדים במזרח השרון. אלו הם הכורכרים המרכיבים ה"רכסים פנימיים" ו"גבעות מזרחיות". תצורת הורדוס - באזור ים כנרת - בנויה מקונגלומרט הבנוי מחלוקי גיר ואבני חול אדומות. הבזלת התחתונה - באזור הגליל - בנויה מבזלת. תצורת חצבה - סלעיה חשופים בערבה עוביה של התצורה מעשרות מטרים בנגב הצפוני, ועד ל-2,000 מטר בבקעת הירדן. התצורה נחלקת בערבה לחמישה פרטים: פרט שחק, פרט משק - הורבד בחלקו במים מתוקים, פרט גדרון, פרט צפע ופרט רותם - החלוקים בפרט זה הם בעיקר חלוקי "צור יבוא", עדות למקור הספקה מרוחק. תומר, תקופת הפליוקן (הקישור אינו פעיל), אוניברסיטת תל אביב מושון גבאי, הגליל העליון וחופו - מדריך ישראל מובא באתר המרכז לטכנולוגיה לימודית. שמעון אילני, צֶבי מינסטר, מחצבות עזובות - סקר גאולוגי לשיקומם (הקישור אינו פעיל) - המכון הגאולוגי לישראל התפתחות ניצול ומצב מקורות מי התהום בישראל עד סתיו 1994, מאת השירות ההידרולוגי, מים והשקיה, גיליון 351, ינואר 1996, עמודים 40–45 התהליך נפסק עם בניית סכר אסואן - מאז הגרגירים שוקעים באגם הסכר ושפת הים אינו ניזונה יותר חול. להפך, גלי הים מכרסמים בקו החוף - ובצילומי אוויר התופעה בולטת במיוחד.
אורתצ'לה

אוֹרתָצַ'לָה (בגאורגית: ორთაჭალა) הוא רובע עתיק בטביליסי העתיקה ליד קרצניסי שבשיא פריחתו היה מלא בגנים הידועים כגני אותרצ'לה. כיום שכונה עירונית לכל דבר בטביליסי העתיקה המאוכלסת ברובה בארמנים. שמו של המקום ניתן לו על ידי העות'מאנים; השם מהווה צירוף של המלה הטורקית "אוֹרתַה" (אמצע) והמלה הגאורגית "צַ'לַה" (חורשה). הרובע נקרא כך בגלל מיקומו על אי שהיה בעבר בנהר הקורה ובגלל צמחייתו. מאוחר יותר נבנה גשר אראגווינצֵוו (арагвинцев) על המקום בו ניצב האי והשכונה התרחבה בשני צידי הגשר. האי עצמו התכסה במים עקב עליית מפלס פני הנהר. מהמאה ה-10 ועד למאה ה-13 היה הרובע מאוכלס בבעלי מלאכה. לאחר הפלישה המונגולית לגאורגיה, נטשו התושבים את הרובע, והמקום התמלא בגנים שיש הטוענים כי ניטעו על ידי תושבי העיר. גני אורתצ'לה היו גני בילוי ושעשועים פתוחים לציבור, ששפעו מסעדות בעלי שמות ציוריים כמו "אל דורדו", "פנטזיה" ו"ג'נטלמן". הגנים נחשבו כמקום פנאי הטוב ביותר בטביליסי והוא כלל גם כנסיות, בית כנסת, וסממנים של תרבויות שונות ומגוונות. במאה ה-19 התמלא בסוחרי קינטו. שרידי הגנים נותרו עד היום. במקום זה בילה גדול ציירי גאורגיה, ניקו פירוסמני, הרבה מזמנו, כשהוא מקשיב לשירי הקברט של אהובתו מרגריטה. ציוריו פיארו את המסבאות והפונדקים של הרובע ומאוחר יותר של כל העיר. דרה גולדשטיין (1999), המשתה הגאורגי: התרבות מלאת החיים והאוכל הטעים של הרפובליקה של גאורגיה, עמ' 17, ISBN 0520219295, (באנגלית) גאורגיה.טביליסי.אורתצ'לה, היסטוריה ותמונות, ברוסית מדיה וקבצים בנושא אורתצ'לה בוויקישיתוף בתים בתהליך בנייה (בלתי חוקית) נהרסו באורתצ'לה(הקישור אינו פעיל), 12.4.2007, באתר www.medianews.ge, (באנגלית) כנסיית ניקולוז הקדוש(הקישור אינו פעיל), באתר הרשמי של העיר טביליסי, (באנגלית)