laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
איי אפארסה

איי אפרסה (בצרפתית: îles Éparses; בתרגום חופשי: האיים הפזורים) הם קבוצה של 4 איים, אטול ושונית אלמוגים בדרום מערב האוקיינוס ההודי בקרבת מדגסקר, שמרכיבים את האזור החמישי של הארצות הדרומיות והאנטארקטיות של צרפת מאז 2007. כל האיים, מלבד האי טרומלין, נמצאים במצר מוזמביק והאי טרומלין נמצא מזרחית למדגסקר. כל האיים אינם מיושבים באופן קבוע כאשר האי טרומלין מאויש על ידי מטאורולוגים ואת שאר האיים, מאיישים 15 חיילים שמתחלפים כל 45 יום. כל האיים נמצאים במחלוקת. מאוריציוס דורשת בעלות על האי טרומלין, ואת כל שאר האיים דורשת מדגסקר. כל האיים הם איי אלמוגים ולכן הגובה המרבי בכל האיים אינו עולה על מספר מטרים בודדים. האי הגדול ביותר הוא אירופה, עם שטח יבשתי בגודל כ-30 קמ"ר. האי הקטן ביותר הוא באסאס דה אינדיה שרובו נמצא מתחת במים ושטחו פחות מ-1 קמ"ר. מבחינת צמחייה האיים שונים מאוד אחד מהשני, כאשר בבאסאס דה אינדיה אין כלל צמחייה, באי אירופה וגלורייז קיימים יערות חלבלוב ומנגרובים, בז'ואן דה נובה עצי קזוארינה וקוקוס ועשבים ושיחים בטרומלין. העוני היחסי בצומח ביחס לאזורים טרופיים נובע מקרקע גירית שמונעת כניסת מי גשם לקרקע. בניגוד לצומח העני יחסית, הפאונה עשירה מאוד. החי בימי כולל אלמוגים מסביב לאיים שיוצרות שוניות אלמוגים עשירות. צבי ים מטילים ביצים באי אירופה ובאי טרומלין. האזור עשיר בעופות ימיים שמקננות באיים. בין השאר קיימת אוכלוסייה הגדולה ביותר באוקיינוס ההודי של שחפית כהה בז'ואן דה נובה. באיים כמעט ואין בעלי חיים יבשתיים מלבד באי אירופה בו קיימת אוכלוסייה גדולה של כבש בר. האיים כולם התגלו על ידי יורדי ים אירופים בתקופה שהאירופים שטו לערך הודו דרך כף התקווה הטובה (המאות ה-15 וה-16). האיים לא היו מיושבים לפני כן ובמהלך הזמן היה מיושב רק לפרקי זמן קצרים למטרות מחקר או חקלאות על ידי משפחות שהגיעו באיים שכנים כמו מדגסקר, סיישל וראוניון. בגלל הקרבה של האיים למדגסקר ולאיים שהיו תחת שלטון צרפתי, הפכו גם איים אלו לחלק מהקולוניה הצרפתית. בשנות ה-50, בעקבות דרישה של הארגון המטאורולוגי העולמי, החליטה צרפת להציב על האיים תחנות מטאורולוגיות בעקבות המיקום של האיים בנתיב הציקלוניים. התחנות עברו תהליך של אוטומציה מלבד התחנה שנמצאת בטרומלין. במהלך נתינת העצמאות למדגסקר, החליטה צרפת להפריד את האיים האלו ממדגסקר ולשמור עליהם בעיקר בגלל המיקום בין אסיה, אפריקה והמזרח התיכון וכן משום שהמרחבים הימיים שמסביב לאיים יכול לשמש כמקום לביצוע ניסויים גרעיניים. הנוכחות הצרפתית מתגברת ב-1973 כאשר המקום נמצאת נוכחות תמידית של כוחות צבא של אזור דרום האוקיינוס ההודי (forces armées de la zone sud de l'océan Indien בר"ת FAZSOI) של צרפת. הכוח באיים מונה 15 חיילים (בהם קצין אחד) שמטרתם לשמור על המים הכלכליים של האיים. בשנת 1960 האיים נותקו מקולוניית מדגסקר ועברו לאחריות המשרד של צרפת מעבר לים (Ministère des Outre-mer), כאשר בפועל האיים מנוהלים על ידי המושל של ראוניון ואינם מחולקים כלל לפי החלוקה המנהלית של צרפת (אין חלוקה למחוזות, חבלים וכדומה). מ-2005 האיים מנוהלים תחת המנהל של הארצות הדרומיות והאנטארקטיות של צרפת. ומשנת 2007 הם מרכיבים את האזור החמישי של הארצות הדרומיות והאנטארקטיות של צרפת. בעקבות השיוך הזה, האיים אינם נמצאים באיחוד האירופי. מדיה וקבצים בנושא איי אפארסה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של איי אפארסה (בצרפתית) אתר האינטרנט הרשמי של איי אפארסה (בצרפתית ובאנגלית) האתר הרשמי של הארצות הדרומיות והאנטארקטיות של צרפת
החלטה 340 של מועצת הביטחון של האו"ם

החלטה 340 של מועצת הביטחון של האומות המאוחדות היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם שהתקבלה ב-25 באוקטובר 1973, 19 ימים לאחר פרוץ מלחמת יום הכיפורים. ההחלטה הועברה לאחר שמועצת הביטחון התבשרה על הכישלון של החלטות 338 ו-339 שלה לסיום הלחימה. במסגרת ההחלטה, מועצת הביטחון דרשה מהצדדים הלוחמים להכריז על הפסקת אש באופן מיידי ולחזור לעמדות שנשלטו על ידם ב-22 באוקטובר 1973. המועצה גם: ביקשה ממזכ"ל האו"ם דאז, קורט ולדהיים להגדיל את מספר המשקיפים מטעם האו"ם בשני צידי קו הפסקת האש. הקימה כוח חירום של האו"ם המורכב מחיילים שהתנדבו ממדינות חברות באו"ם, שאינן החברות הקבועות במועצת הביטחון. ביקשה ממזכ"ל האו"ם לדווח חזרה תוך 24 שעות לגבי שני הסעיפים הללו. ביקשה ממזכ"ל האו"ם דיווח חוזר על בסיס מתמשך ביישום החלטה זו, כמו גם על החלטות 338 ו־339. ביקשה מכל המדינות החברות באו"ם לשתף פעולה באופן מלא ביישום החלטות אלו. ההחלטה התקבלה ברוב של 14 קולות בעד, באין מתנגדים. סין לא הצביעה או נמנעה באופן רשמי. ארגון הפיקוח על הפסקת אש של האומות המאוחדות הסכסוך הישראלי-ערבי תמליל של ההחלטה באתר האו"ם
Most Nights Tour

Most Nights Tour הוא סיבוב הופעות של הלהקה פאן, התומך באלבום האולפן השני של הלהקה, Some Nights. סיבוב ההופעות החל ב-6 ביולי 2013 בטורונטו שבקנדה, וצפוי להסתיים ב-14 באוקטובר 2013 במקסיקו סיטי שבמקסיקו. Some Nights (Intro) One Foot At Least I'm Not as Sad (As I Used to Be) Why Am I the One All Alone Walking the Dog Smooth (קאבר לסנטנה) All the Pretty Girls It Gets Better Barlights Carry On The Gambler You Can't Always Get What You Want (קאבר לרולינג סטונז) Take Your Time (Coming Home) We Are Young Some Nights Stars
כף מליאס

כֵּף מַלֵיאָס (ביוונית: Ακρωτήριον Μαλέας וגם Καβομαλιάς, קבומליאס; ביוונית עתיקה: כף מַלֵאַה) הוא שמם של כף ושל חצי אי בדרום מזרח הפלופונסוס שביוון. כדי להבחין בין השניים מכונה לעיתים חצי האי בשם "אֶפִּידַבְרוֹס לִימִירָה" (Επίδαυρος Λιμηρά), על שם העיר העתיקה אפידאורוס ששכנה בו. הכף מפריד בין מפרץ לקוניה במערב לים האגאי במזרח, והוא הנקודה הדרומית ביותר של יוון היבשתית אחרי כף מטפן. הים סביב הכף ידוע בבוגדנותו והשיט בו מסוכן וקשה בשל מזג האוויר ההפכפך והסערות העזות והתכופות המאפיינים אותו. על הכף ניצב אחד מן המגדלורים הגדולים ביותר בים התיכון, שכיום אינו פועל יותר. כף מליאס הוא יחידת-מחוז של לקוניה. חצי האי כולו וחלק מן החוף המזרחי שייכים לרשות המקומית מונמבסיה (Μονεμβασία). בקצה הדרומי של חצי האי משתרעת היחידה המוניציפלית בוֹייס (Βοιές), אשר הגדולה בעריה היא נֵאַפּוֹלִי ( Νεάπολη). ממערב לחצי האי שוכן האי אלפוניסוס (Ελαφόνησος), המפורסם בחופיו החוליים והארוכים. בעת העתיקה עבר ליד כף מליאס אחד מנתיבי הספנות העיקריים שקישרו בין מזרח הים התיכון למערבו. הים הסוער סביב הכף נודע לשמצה עוד בימי קדם, והוא נזכר לראשונה באודיסיאה. הומרוס מתאר כיצד הסיטו הרוחות העזות את אונייתו של אודיסאוס וגזרו עליו שנות נדודים נוספות בטרם הצליח לשוב לביתו באיתקה. "ודאי הייתי מגיע בשלום לארץ מולדתי, לולא משברים, ושטף ורוח בּוֹרֵאַס, כשאנו סובבים ירכתי מָלֵּיָה, טלטלונו לקִתֵּירָה. תשעה ימים נשאונו רוחות מתנגדות בכנפיהן דרך הים רב הדגה, ולסוף, בעשירי, הגענו לארץ הלוֹטוֹפָגִים, בני אדם נִזונים מפרחים." (הומרוס, אודיסאה, שיר תשיעי, 79-84. בתרגום שאול טשרניחובסקי) גורל דומה פקד גם את יאסון והארגונאוטים בדרכם אל קולכיס: "אחרי שנסתיימה בניית האנייה ארגו לרגלי הר פֶּלִיוֹן, העמיס עליה יאסון, בנוסף למנחות האחרות, גם חצובה מנחושת, ושט מסביב לפלופונסוס מתוך כוונה להגיע לדלפי. אך כשהגיע לכף מאליאה, תפסה אותו רוח צפונית וסחפה את ספינתו ללוב, ולפני שהבחין ביבשה, עלתה האנייה על שרטון באגם טריטוֹניס." (הרודוטוס, ספר ד', 179. בתרגום בנימין שימרון ורחל צלניק-אברמוביץ.) חשיבותו של הכף פחתה עם פתיחת תעלת קורינתוס, שאיפשרה לאוניות לעקוף את הפלופונסוס ולא להקיפו. ברם, עדיין מתנהלת תנועה ערה של אוניות בסמוך לכף, שכן המעבר בתעלה אינו אפשרי לכלי שיט שרוחבם עולה על 21 מטרים. לאחר כיבוש יוון במלחמת העולם השנייה החלו הגרמנים לבנות במקום מצודה להגנה ולתצפית על נתיב האוניות החשוב העובר ליד הכף, אך העבודות נפסקו עם סיום הכיבוש ב-1944. מדיה וקבצים בנושא כף מליאס בוויקישיתוף
אסטרייטלנד

מחוז אסטרייטלנד (בשוודית: Östergötlands län) הוא מחוז בדרומה של שוודיה. המחוז גובל במחוזות ינשפין וקאלמאר בדרום, בווסטרה ייטלנד ובאגם וטרן במערב, בארברו ובסדרמנלנד בצפון ובים הבלטי במזרח. האזור המנהלי בו נמצא אסטרייטלנד הוא מזרח ייטאלנד (Western Götaland). כיתר המחוזות בדרומה של שוודיה, גם אסטרייטלנד משופע ביערות, בשטחים חקלאיים רבים ובאגמים, שהגדול בהם הוא אגם וטרן (השני בגודלו בשוודיה), וכן בכפרים רבים. ההר הגבוה ביותר במחוז הוא Stenabohöjden וגובהו 327 מטר מעל פני הים. עיר הבירה של המחוז היא העיר לינשפין (Linköping), שנוסדה כבר בשלהי המאה ה-13, וכיום היא מונה מעל ל-140,000 תושבים. שמה מורכב מה-"Lionga thing" (כלומר, "מקום האספה" של מועצת המשפט הסקנדינבית של ימי הביניים, שככל הנראה מקום משכנה היה באזור) ומ-köping, כלומר, מקום מסחר. לינשפין התפרסמה גם כמקום מושבו השני של הבישוף בשוודיה, עם התפשטות הנצרות בתחילת האלף השני לספירה. מנזר ורטה קלושר (Vreta Kloster) נבנה צפונה לעיר ב-1128, והקתדרלה נבנתה גם היא במאה ה-12, עובדות המעידות על חשיבותה הדתית. עם זאת, לבסוף נבחרה אופסלה (Uppsala) במקומה. העיר השנייה בגודלה במחוז, שהוקמה כמאה שנים לאחר לינשפין, היא נורשפין (Norrköping). האזכור הרשמי הראשון של העיר נמצא במסמך משנת 1283, עת הלורד של אסטרייטלנד דרש את זכויותיו על דיג דגי הסלמון במקום. במאה ה-12 הוקמה כנסייה לכבוד אולוף הקדוש בעיר. במלחמת שבע השנים (1563-1570) חלקה הדרומי הועלה באש; המקום שופץ על ידי יוהאן השלישי, מלך שוודיה. כיום נורשפין מחזיקה בקבוצת כדורגל בליגת העל השוודית, וכן קבוצת כדורסל בשם נורשפין דולפינס וקבוצות ספורט אחרות. סקונינאה (Skänninge) וסדרשפין (Söderköping) הן שתי ערים קטנות יחסית, אך הן הוותיקות ביותר במחוז וההערכה היא כי ראשיתן לפני למעלה מ-800 שנה. לפיכך, הן משופעות בהיסטוריה וויקינגית, בכנסיות ומנזרים עתיקים. כמו כן מספר קרבות חשובים של מלכי שוודיה לדורותיה התקיימו באזורן. וודסטנה (Vadstena) הממוקמת לשפת אגם וטרן, נוסדה בערך בשנת 1400. בשנת 1350 ייסד בה הקדוש ברידגט (Saint Bridget of Sweden) את המנזר הראשון של מסדר ברידגטיני, ולידו הוקם המבצר וודסטנה של גוסטב ואסה, מלך שוודיה, בן המאה ה-16. מיולבי (Mjölby) היא עיר קטנה בת כ-12,000 תושבים, אשר הוקמה בשנת 1922. שמה של העיר נגזר מהמילה mölna, שפירושה "טחנת רוח"; על פי המסורת היא הוקמה בלב השטח החקלאי כמקום אידיאלי להקמת טחנת רוח לטחינת החיטה. בנוסף, היא מחזיקה מספר מועדוני ספורט שמתחרים בליגות השונות בשוודיה. מוטלה (Motala) השוכנת אף היא לשפת האגם, היא העיר השלישית בגודלה במחוז אסטרייטלנד. הכנסייה במוטלה הוקמה במאה ה-13. במשך מאות שנים נותרה מוטלה עיירה קטנה, ושימשה כתחנת עצירה לסוחרים בדרכם לוודסטנה. עם זאת, המלך גוסטב ואסה בנה במוטלה ארמון, ואילו המלכה קריסטינה הקימה בית קיץ כ-20 ק"מ צפונית לעיר. לאחר חפירת תעלת ייטה (Göta Kanal) בתחילת המאה ה-19, הפכה מוטלה למרכז מסחר חשוב, דבר שהביא לשגשוג כלכלי, ריבוי האוכלוסייה ולפיתוח העיר. מדיה וקבצים בנושא אסטרייטלנד בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אסטרייטלנד אסטרייטלנד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
סשה אגרונוב

סשה נצח אָגַרוּנוֹב (Sasha Netzach Agarunov; ברוסית: Саша Бесендилович Агарунов; נולד ב-29 במאי 1976) הוא שחקן וקולנוען ישראלי. אגרונוב נולד בבאקו, בירת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האזרית ומאוחר יותר אזרבייג'ן העצמאית, למשפחה מיהודי ההרים. הוא גדל ברובע היהודי של באקו, ה"ג'ואוד מחלה", בפינת הרחובות קאמו וקרגנוב. אביו, יעקב בֶּסֶנְדִיל אברמוב, היה בנו של יוצא העיר קובה ומשפחת אמו, ז'אנה אגרונוב גם ממשפחה של יהודים קווקזים מבאקו. בגיל שבע-עשרה, לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים, הוא עלה לישראל במסגרת תוכנית נעל"ה והתגורר בכפר הנוער ניצנה במשך שנתיים וחצי, שבמסגרתם עשה שנת שרות כמדריך של נוער עולה. לפני הגיוס השתתף בפרויקט קדם צבאי "גרעין גולני". הוא התגייס לצה"ל ושירת כלוחם מפעיל מאג בגדוד 51 של חטיבת גולני. לאחר שעורר בעיות משמעת ונשפט ל-16 ימים במעצר ולאחר מכן ל-28 יום בכלא שש, אגרונוב הוכרז כלא מתאים לשירות ושוחרר מהצבא. עם יציאתו לאזרחות, נרשם אגרונוב ללימודי קולנוע במכללת אריאל. אולם, בתום השנה השנייה התקבל לבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה והחל בלימודיו במוסד זה. לאחר זמן מה החל בתהליך חזרה בתשובה. ב-2009 בחר הבמאי רנן שור באגרונוב חסר הניסיון לגלם את התפקיד הראשי בסרטו "הבודדים", שהתבסס באופן רופף על פרשת המרד בכלא שש ב-1997. אגרונוב הופיע בתור גלורי קמפבל, חייל בודד המנהיג השתלטות אסירים על המתקן. על משחקו ב"הבודדים" הוא זכה בפרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר לשנת 2009 וקיבל צל"ש בפסטיבל קולנוע ירושלים. לאחר "הבודדים" המשיך אגרונוב בלימודיו. הוא ביים וכתב תסריטים עבור מספר סרטים קצרים, ושיחק ב"מקום בגן עדן" של יוסי מדמוני, ב"לרדת מהעץ" של גור בנטביץ', ב"פנסיון פראכט" של תמר ירום, ב"פת לחם" של עידן הובל, ב"כיפה אדומה" של ארנון צדוק, ועוד. כמו כן הופיע בתפקידם קטנים בסדרת הטלוויזיה "שטיסל", "סרוגים". ב-2015 ביים אגרונוב סרט קצר "עד לא ידע" (מפיק: דודי אסולין) שבו שיחק בעצמו לצד מיכאל מושונוב. הסרט השתתף בתחרות הרשמית בפסטיבל חיפה. אגרונוב קיבל מענק הפקה מקרן גשר לקולנוע רב תרבותי וקרן אבי חי ומענק כתיבה ופיתוח מקרן הקולנוע הישראלי. במקביל לעשייה הקולנועית שימש אגרונוב כמורה לתנ"ך ומחשבת ישראל בתוכנית "נתיב" וכמרצה בבית הספר לקולנוע "מעלה" בירושלים, בו הוא העביר קורסים "תורת המונטאז': בין הרב קוק לאייזנשטיין", "המדרש והקולנוע". מיוזמי המיזם "קולנוע קדם נבואי". סשה אגרונוב, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית סשה אגרונוב, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) סשה אגרונוב, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי סשה אגרונוב בגלריית בוגרים של בית הספר סם שפיגל ראיון עם סשה אגרונוב בעיתון בוכרה טיימס (ברוסית) ראיון עם סשה אגרונוב בפורטל הקווקזי סשה אגרונוב באתר קינותאטר (ברוסית) ריאיון עם סשה אגרונוב בתוכנית של אראל סגל ב-103 fm סשה נצח אגרונוב, "עשרה עקרונות של קולנוע נבואי" בכתב העת "יהי"
ראס אל-ח'ימה (פירושונים)

האם התכוונתם ל... ראס אל-ח'ימה – אחת משבע האמירויות המרכיבות את איחוד האמירויות הערביות ראס אל-ח'ימה (עיר) – עיר הבירה של האמירות ראס אל-ח'ימה אוניברסיטת ראס אל-ח'ימה למדעי הרפואה והבריאות – אוניברסיטה בעיר ראס אל-ח'ימה שהוקמה ב-2006 האוניברסיטה האמריקאית בראס אל-ח'ימה (AURAK) קמפוס ראס אל-ח'ימה (אוניברסיטת בולטון) נמל התעופה הבינלאומי ראס אל-ח'ימה (יאט"א: RKT) – נמל התעופה הבינלאומי של אמירות ראס אל-ח'ימה הנמצא במרחק 18 ק"מ לערך מהעיר ראס אל-ח'ימה ראס אל-ח'ימה פורצלן (לוקסמבורג) – סניף "ראס אל-ח'ימה פורצלן" (מקבוצת ראס אל-ח'ימה קרמיקה – יצרנית הקרמיקה הגדולה בעולם) באירופה
דרמטוגליפיקה

הדרמטוגליפיקה (נקראת גם "תורת כתב העור") היא מחקר העוסק בצורה מדעית בחקר רכסי עור באצבעות האדם, טביעות אצבעות, קווים, בליטות וצורות של ידיים, להבדיל מהפסאדו-מדע של קריאה בכף היד. דרמטוגליפיקה היא מדע צעיר יחסית, שפותח בשנת 1892, כאשר אחד הביולוגים המבטיחים ביותר בתקופתו ואחיינו של צ'ארלס דרווין, סר פרנסיס גלטון, הוציא לאור את מחקרו (שנחשב למחקר קלסי בתחום) בנושא טביעות האצבעות. אומנם כבר בתחילת המאה ה-17 מופיעים תיאורים של ציורי טביעת אצבעות בכתבי עת אנטומיים ידועים, ובראשית המאה ה-19 כתב החוקר הצ'כי יאן אוונגליסטה פורקינייה את החיבור "תורת הסיווג הפונדמנטלי של טביעות האצבע" (1823). הן סר גלטון והן המדענים האמריקאים קאמינס ומידלאו, הנחשבים לאבי שיטת הסיווג המקובלת כיום, עשו שימוש בתורת הסיווג הבסיסי של פורקינייה. ב-1901 פיתח סר אדוארד ריצ'רד הנרי (Henry) את "סיווג הנרי", שיטה לסיווג ולמיון טביעות אצבעות, הנמצאת בשימוש רשויות החוק (בשינויים קלים) עד ימינו אנו. לטביעות האצבעות צורות רבות ושונות. טביעות האצבעות אינן מושפעות מגורמים סביבתיים ואינן משתנות עם הזמן. ערך זה הוא קצרמר בנושא פיזיולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אר ולואר

אר ולואר (צרפתית: Eure-et-Loir) הוא מחוז בחבל סאנטר-עמק הלואר שבצרפת. בירת המחוז היא שארטר, שטחו 5,880 קמ"ר ומתגוררים בו (נכון ל-2010) 428,933 תושבים. אר ולואר הוא אחד מ-80 המחוזות המקוריים שנוצרו בעת המהפכה הצרפתית ב-4 במרץ 1790. המחוז נוצר מחלקי פרובינציית אורליאן שהפכה לחלק מן הרפובליקה הצרפתית במהפכה, כמו גם חלקים מאיל-דה-פראנס ופרש. קתדרלת שארטר הנמצאת בבירת המחוז, נחשבת בעיני רבים לאחת הדוגמאות הטובות ביותר של האדריכלות הגותית. העיירה "קומברה" שבספרו של מרסל פרוסט "בעקבות הזמן האבוד", מתארת את העיירה אילייר שבמחוז, בה שהה פרוסט בילדותו. כמחווה לכך שונה שם העיירה ל"אילייר-קומברה". גם הסופר אמיל זולא בספרו "האדמה" מתאר את העיירה רומי-סור-אגר (Romilly-sur-Aigre) שבמחוז. מדיה וקבצים בנושא אר ולואר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אר ולואר (בצרפתית) אר ולואר, ברשת החברתית פייסבוק אר ולואר, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של צרפת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מינוי (רכישה)

מינוי הוא הצטרפות, פעמים רבות תמורת תשלום, לקבלת שירות מסוים, כגון קבלת עיתון, שאילת ספרים בספרייה, קבלת זכות גישה לאתר אינטרנט, קבלת זכות לשירות תיקונים, קבלת משלוח של לחמניות מדי בוקר וכדומה. המינוי הוא לתקופה קצובה מראש או מתחדש מדי תקופה. ניתן להבחין בין מינויים לפי משך הזמן של המינוי: מינוי יומי, מינוי שבועי, מינוי חודשי, מינוי חצי שנתי, מינוי שנתי, מינוי חודשי מתחדש, ומינוי לכל החיים. מינוי חודשי מתחדש הוא מינוי בו מדי חודש נלקח כסף מחשבון הבנק של בעל המינוי, בהתאם להרשאה שניתנה מראש. מינוי לכל החיים הוא המינוי הארוך ביותר ומחירו בדרך כלל הגבוה ביותר. המינוי בנוי על מודל עסקי לפיו הלקוח מתחייב לשלם מינוי כדי לקבל גישה למוצר או שירות. חלוצי המודל היו המגזינים והעיתונים, אולם השיטה התפתחה לתחומים רבים ולאתרי אינטרנט. שירותים שונים, כגון קבלת עדכון יומי בדואר אלקטרוני או ב-RSS, ניתנים פעמים רבות חינם, אך דורשים הרשמה. בדרך כלל מוצר או שירות הנמכר למנויים ניתן גם לרכישה בודדת, אך יש שירותים הניתנים למנויים בלבד. מבחינת משווק המוצר, מכירה למנוי מבטיחה לו התחייבות רכישה לתקופה ארוכה (בהשוואה לרכישה בודדת), ולכן מאפשרת לו להציע מחיר נמוך יותר למינוי, מחיר ההולך ופוחת ככל שהתחייבות המינוי היא לטווח ארוך יותר. מבחינת הצרכן, המחיר הנמוך הופך את רכישת המינוי לאטרקטיבית. תעשיות המשתמשות במודל זה כוללות טלוויזיה בכבלים, ספקי טלוויזיה בלוויין עם ערוצי טלוויזיה בתשלום, רדיו בלוויין, חברות טלפון, חברות טלפונים סלולריים, ספקי אינטרנט, ספקי תוכנה, ספקי פתרונות עסקיים, חברות שירותים פיננסיים, מועדוני כושר, מגזינים וכתבי עת אקדמיים ועוד. מינוי ומנוי, באתר האקדמיה ללשון העברית צאלה קוטלר, ‏התרגלתם לקבל הכל בחינם? בקרוב תשלמו על זה, באתר גלובס, 25 במאי 2018
כריסטין מיליאוטי

כריסטין ר. מיליאוטי (באנגלית: Cristin R. Milioti; נולדה ב-16 באוגוסט 1985) היא שחקנית וזמרת אמריקאית, זוכת פרס גראמי ומועמדת פרס טוני. מוכרת בזכות תפקידה בתור טרייסי מקונל/האמא בסיטקום "איך פגשתי את אמא", ובתפקידיה השונים בברודוויי. מיליאוטי נולדה בעיר צ'רי היל, ניו ג'רזי שבארצות הברית, למשפחה ממוצא איטלקי. למדה בתיכון צ'רי היל איסט, שם החלה להופיע לראשונה בהצגות בית הספר. לקחה שיעורי משחק באוניברסיטת ניו יורק, אבל פרשה בשנתה הראשונה. בשנים 2006–2007 שיחקה בשלושה פרקים בסדרה "הסופרנוס" ברשת HBO, בתור קתרין סקרימוני. ב-2011 השתתפה בפרק אחד בסדרה הקומית "רוק 30" ברשת NBC, בתור אבי פלין. ב-2012 הייתה מועמדת לפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר במחזמר על תפקידה ב-"Once" בו הופיעה בשנים 2011–2013. אולם על ביצועיה ב-"Once" היא זכתה (לצד עמיתה, סטיב קאזי) בפרס גראמי לאלבום המוזיקלי הטוב ביותר לשנת 2013. ב-2013 שיחקה בסרט הקולנוע "הזאב מוול סטריט", בתור אשתו הראשונה של ג'ורדן בלפורט. בשנים 2013–2014 שיחקה בסיטקום "איך פגשתי את אמא" ברשת CBS, בשתי עונותיה האחרונות, בתור טרייסי מקונל/האמא. בשנת 2014–2015 כיכבה בתפקיד זלדה וסקו בסדרה "A to Z" ברשת NBC, לצד בן פלדמן, בעונתה היחידה של הסדרה. ב-2015 שיחקה בעונה השנייה של הסדרה "פארגו" ברשת FX, בתור בטסי סולברסון, אשת השוטר לו סולברסון. בנוסף בשנה זו, דיבבה בפרק אחד בסדרת האנימציה "איש משפחה" ברשת FOX. בשנים 2015–2016 גילמה את אלי, העוזרת של ניוטון, במחזמר "Lazarus" שכתבו דייוויד בואי ואנדה וולש. בשנת 2015 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט הקומדיה הרומנטית "It Had to Be You". ב-2017 שיחקה בפרק הראשון של העונה הרביעית של הסדרה "מראה שחורה" לאחר המעבר אל Netflix, בתור נאנט קול. בספטמבר 2024, פורסם כי מיליאוטי תשוב לסדרה לפרק המשך ל-"USS Callister". ב-2019 כיכבה בפרק הראשון ובפרק השמיני בסדרת האנתולוגיה "אהבה מודרנית" מבית פריים וידאו. בשנת 2020 כיכבה לצד אנדי סמברג בקומדיה הרומנטית "פאלם ספרינגס". בשנת 2021 החלה לגלם את הדמות הראשית בסדרה "שבב של אהבה"; קומדיה שחורה מבית HBO Max. מדיה וקבצים בנושא כריסטין מיליאוטי בוויקישיתוף כריסטין מיליאוטי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) כריסטין מיליאוטי, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) כריסטין מיליאוטי, באתר AllMusic (באנגלית) כריסטין מיליאוטי, באתר MusicBrainz (באנגלית) כריסטין מיליאוטי, באתר Discogs (באנגלית) כריסטין מיליאוטי, באתר Genius Michaela Zee, ‘Black Mirror’ Season 7 Casts Emma Corrin, Paul Giamatti, Issa Rae, Awkwafina and More, Variety, ‏19 September 2024
אסון הרפתנים

אסון הרפתנים אירע ב-19 באוקטובר 1943, חול המועד סוכות תש"ד, ובמסגרתו טבעו בכנרת, מול חופי עין גב, אחד-עשר רפתנים. רפתנים מכל רחבי הארץ הוזמנו לאספה השנתית של התאחדות מגדלי הבקר בארץ ישראל שהתקיימה בדגניה א'. תוכנית הכנס כללה חלק עיקרי מקצועי, שבסיומו שייט משותף בכנרת, מדגניה לעין גב, בלילה של ירח מלא. לרשות המשתתפים הועמדו סירת מנוע, שאליה נקשרה סירה נגררת נוספת, עשויה עץ. כושר הקיבול של שתי הסירות יחדיו לא עלה על כ-160 מקומות, ובכל זאת נדחסו אליהן למעלה מ-200 איש ואשה והסירות הפליגו בחשכה לכיוון עין גב. סמוך לחצות, כאשר אורות עין גב כבר נראו היטב, החלה הנגררת לשקוע במהירות. אחד עשר מהרפתנים (ארבע נשים ושבעה גברים), שלא ידעו לשחות, שקעו אל המצולות. חילוץ הגופות נמשך מליל הטביעה ובימים שלאחריו, משיית הגופות נמשכה עד ה-29 באוקטובר בסיוע אנשי עין גב, דייגים מגינוסר, אמודאים מחיפה ובסיוע מטוס של חיל האוויר הבריטי. למחרת האסון פתח דוד רמז את ישיבת הוועד הפועל של ההסתדרות בדקת דומייה. במקביל נפתחה, לפי בקשת חברי עין גב, שביקשו לנקות את שמם מרשלנות, ועדת חקירה פנימית בראשות זאב הים. עם זאת, ולמרות האבל שאפף את היישוב לאחר האירוע, הוא נשכח עד מהרה בשל מאורעות מלחמת העולם השנייה. לאחר האסון יצא ספר זכרון לטובעים. בשנת 2013, לאחר 70 שנה, יצאה חוברת זיכרון לאסון הרפתנים בהוצאת מועצת הבקר והחלב. "אסון הרפתנים בכנרת", כתב העת הבקר והחלב, חוברת 366, אוקטובר 2013 אסון מחריד בים כנרת, דבר, 22 באוקטובר 1943 כיצד אירע האסון בכנרת, הארץ, 22 באוקטובר 1943 האסון על הכנרת, הַבֹּקֶר, 22 באוקטובר 1943 10 קרבנות-שיט על הכנרת, המשקיף, 22 באוקטובר 1943 האסון האיום בים כינרת, הצופה, 22 באוקטובר 1943 אסון מחריד בים כנרת, משמר, 22 באוקטובר 1943 טרם נמצאו גוויות הנטבעים, משמר, 24 באוקטובר 1943 שבעה לאסון כנרת, משמר, 26 באוקטובר 1943 עין גב מבקש להרכיב ועדת חקירה, דבר, 27 באוקטובר 1943 אסון הרפתנים בכנרת הדף הירוק אוקטובר 2004 אלי אלון, "אסון הרפתנים בכנרת" -אסון שהוצנע והושכח, באתר News1 מחלקה ראשונה, 25 בספטמבר 2013 קרני עם-עד, 70 שנה אחרי - הנצחה לחללי "אסון הרפתנים" (אורכב 02.10.2017 בארכיון Wayback Machine), באתר mynet קיבוץ, 20 בספטמבר 2013 אייל לוי, האסון בכנרת שנשכח 70 שנה: הפרטים נחשפים, באתר nrg מעריב, 26 באוקטובר 2013 יובל דניאלי, טקס זיכרון לאסון הרפתנים - המעגל נסגר באתר גבעת חביבה יוסי מלול, מוסף אסון הרפתנים בכנרת - 70 לאסון הרפתנים בכנרת, בתוך "משק הבקר והחלב" - ביטאון התאחדות מגדלי בקר בישראל, אוקטובר 2013
סרגיי ואווילוב

סרגיי איבאנוביץ' ואווילוב (רוסית: Сергей Иванович Вавилов‏; 24 במרץ/12 במרץ 1891 - 25 בינואר 1951) היה פיזיקאי סובייטי. הוא עסק בעיקר באופטיקה ולומינסנציה. על מחקריו שביצע הוא קיבל 4 פעמים פרס סטלין, עיטור לנין ועיטור הדגל האדום של העמל. בשנים 1945-1951 המדען היה נשיא האקדמיה למדעים של ברית המועצות. ואווילוב נולד במוסקבה למשפחת סוחרים. אחיו הבכור הוא הבוטנאי הנודע ניקולאי ואווילוב. הוא למד בפקולטה לפיזיקה ומתמטיקה של אוניברסיטת מוסקבה וסיים אותה בשנת 1914. במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא גויס ושירת בהנדסה קרבית. בשנת 1918 ואווילוב החל ללמד פיזיקה במוסדות להשכלה גבוהה במוסקבה, כולל אוניברסיטת מוסקבה. בשנת 1925 ואווילוב נסע לגרמניה והשתתף במספר כנסים מדעיים. בשנת 1929 הוא קיבל תואר פרופסור. עוד במהלך שנות ה-20 ואווילוב יזם מחקרים בתחום לומינסציה. הוא היה מנחה מדעי של פאבל צ'רנקוב שבהמשך על עבודות בחקר קרינת צ'רנקוב זכה בפרס נובל לפיזיקה. בשנת 1932 ואווילוב מונה למנהל מכון לבדב לפיזיקה. באותה שנה ואווילוב נבחר לחבר באקדמיה למדעים של ברית המועצות. כאשר בשנת 1940 אחיו ניקולאי ואווילוב נעצר, סרגיי ואווילוב הלך ללברנטי בריה וויאצ'סלב מולוטוב במטרה להגיע לשחרור אחיו אך ללא הצלחה ואחיו נפטר בכלא בשנת 1943. במהלך מלחמת העולם השנייה ואווילוב עסק בפיתוח מכשירים אופטיים לצורכי הצבא. ואווילוב היה בין יוזמי העמקת מחקרים בתחום פיזיקה גרעינית בברית המועצות. בשנת 1945 ואווילוב מונה לנשיא האקדמיה למדעים של ברית המועצות במקום ולדימיר קומארוב, וכיהן בתפקיד זה עד סוף חייו. ואווילוב פעל בתחום מדע פופולרי וכתב ספרים על חייו של מספר מדענים. הוא פעל להכרה של מיכאיל לומונוסוב כמייסד המדע הרוסי וייסד את מוזיאון על שמו. ואווילוב נפטר ממחלת לב ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה. החל משנת 1951 בברית המועצות וכיום ברוסיה מוענקת מדליה על שמו עבור מחקרים בתחום הפיזיקה, מספר מכוני מחקר של האקדמיה נקראים על שמו. מדיה וקבצים בנושא סרגיי ואווילוב בוויקישיתוף קורות חיים מפורטים אתר קרן ואווילוב סרגיי ואווילוב, באתר "Find a Grave" (באנגלית)