laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
דיקן נאזו

דיקן מוזס נאזו (בצרפתית: Duckens Moses Nazon; נולד ב-7 באפריל 1994) הוא כדורגלן האיטי המשחק בקייסריספור בעמדת החלוץ. נאזו התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של ואן, ממנה עבר ללוריאן. בגיל 19 הצטרף לרויה-נויון מהליגה הצרפתית הרביעית, ממנה עבר לאולימפיק סנט-קנטין. בגיל 21 חתם בלאוואל. בספטמבר 2016 חתם בקרלה בלסטרס מהסופר ליג ההודי. ב-13 בינואר 2017 חתם בוולברהמפטון וונדררס עד לסיום העונה. ב-4 באוגוסט 2017 הושאל לקובנטרי סיטי עד לינואר 2018. יממה לאחר מכן, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-3 נגד נוטס קאונטי. שלושה ימים לאחר מכן, הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-3 נגד בלקברן רוברס. בינואר 2018 הושאל לאולדהאם את'לטיק עד לסיום העונה, בה כבש 6 שערים ב-16 הופעות. ב-14 ביוני 2018 נאזו חתם לשלוש שנים בסנט טרוידן מליגת העל הבלגית. בינואר 2019 נאזו הושאל לסנט מירן. ביולי 2021, נאזו חתם בקווילי-רואן ב-5 במרץ 2014 נאזו ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת האיטי בתיקו 0-0 נגד קוסובו, שהיה גם המשחק הרשמי הראשון בתולדות קוסובו. נאזו נכלל בסגל הנבחרת לקראת גביע הזהב 2015. נאזו הבקיע את שני השערים היחידים של האיטי בטורניר, כאשר השער נגד פנמה היה שער הבכורה שלו בנבחרת. מדיה וקבצים בנושא דיקן נאזו בוויקישיתוף דיקן נאזו, ברשת החברתית אינסטגרם דיקן נאזו, באתר Transfermarkt דיקן נאזו, באתר Soccerway דיקן נאזו, באתר WorldFootball.net דיקן נאזו, באתר National Football Teams דיקן נאזו, באתר FootballDatabase.eu
Triking

Triking‏ היא סדרה של מכוניות ספורט, בתצורת תלת-אופן המוגדרות כמכוניות מיקרו אשר יוצרה על ידי "Triking Cyclecars" הבריטית בין השנים 1979–2009, ומיוצרת משנת 2009 על ידי "Triking Sports Cars" (שם מלא: "Triking Sports Cars Limited") הבריטית Triking הם גרסה מודרנית של מכוניות "Morgan Motor Company" (אנ') בתצורת תלת-אופן שיוצרו בשנות השלושים של המאה העשרים, והן הכלאה בין מכוניות ספורט ומכוניות מיקרו מטה ומפעל החברה ממוקם ב-"Marlingford and Colton" (אנ') במחוז נורפוק עד שנת 2018 יוצרו 187 יחידות , דגם פתוח תלת אופן 2 מושבים חלון קדמי רוחבי בלבד מחולק ל-2 מסגרות סימטריות מנוע אופנועים V2 צילינדרים (תוצרת יצרנית האופנועים האיטלקית "Moto Guzzi" (אנ') מנוע קירור אוויר גוף דגם ה-"Triking" עשוי מפיברגלס מערכת פליטה - כפולה דגמי ה-"Triking" מיוצרים בעבודת יד בסטנדרט מאוד גבוה דגם "Triking" דגם "Triking" דגם "Triking" דגם "Triking" דגם "Triking" דגם "Triking" דגם "Triking", שנת 2013 דגם "Triking", שנת 2013 תלת אופן מורגן 3-וילר מורגן סדרת F תלת אופן מורגן אירו-ספורטס מדיה וקבצים בנושא Triking בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של Triking Triking, סרטון באתר יוטיוב Triking, סרטון באתר יוטיוב היצרן "Triking Sports Cars" trikingsportscars.co.uk/about-us דגם "Triking" trikingsportscars.co.uk George Nick Georgano (Chefredakteur): The Beaulieu Encyclopedia of the Automobile. Volume 3: P–Z. Fitzroy Dearborn Publishers, Chicago 2001, ISBN 1-57958-293-1, S. 1610 דגם "Triking" 3wheelers.com/triking Harald H. Linz, Halwart Schrader: Die Internationale Automobil-Enzyklopädie. United Soft Media Verlag, München 2008, ISBN 978-3-8032-9876-8, Kapitel Triking Steve Hole: A–Z of Kit Cars. The definitive encyclopaedia of the UK’s kit-car industry since 1949. Haynes Publishing, Sparkford 2012, ISBN 978-1-84425-677-8, S. 259 דגם "Triking" בצורת מכוניות שנות העשרים triking-usa.com
סלין אסייג

סלין אסייג (נולדה ב-21 ביולי 1967) היא סופרת, משוררת ועורכת ספרות ושירה, כלת פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים לשנת 2017. אסייג נולדה בקריית גת וגדלה בבת-ים, היא בעלת תואר ראשון בפילוסופיה ותואר שני בכתיבה יוצרת מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב. עבדה כהנדסאית מכונות 25 שנה. נכון לאוגוסט 2023 היא עורכת המקור בידיעות ספרים, ועורכת כתב העת צריף של המסלול לכתיבה באוניברסיטת בן-גוריון. אסייג פרסמה שלושה רומנים, וסיפורים קצרים פרי עטה ראו אור באנתולוגיות ובכתבי-עת. בשנת 2023 קובצו מבחר סיפורים לספר שיצא לאור תחת השם אולמי שושנים'. אסייג הייתה מועמדת פעמיים לפרס ספיר, זכתה בפרס שרת התרבות בתחומי היצירה הספרותית וכן במלגת פרדס מטעם הספרייה הלאומית. ב-2017 זכתה בפרס היצירה לסופרים עבריים ע"ש לוי אשכול (פרס ראש הממשלה). צעקה הפוכה, הוצאת אחוזת בית, 2014. פרקי מכונות, אחוזת בית, 2017. ימים למחיקה, הוצאת פרדס, 2021. אולמי שושנים, ידיעות ספרים, 2023. "כשלא היה לי רע הפסקתי לחלום", הארץ, אפריל 2017 "הערת שוליים: סלין אסייג מתפלמסת עם מושג השוליים", בית אבי חי/יצירה יהודית-ישראלית מקורית, 31 במאי 2015. מדיה וקבצים בנושא סלין אסייג בוויקישיתוף מידע על סלין אסייג בקטלוג הספרייה הלאומית השאלון עם סלין אסייג (קורא בספרים, מגזין ספרות) השאלון של העוקץ: סלין אסייג, באתר "העוקץ", 26 במאי 2017 סלין אסייג בלקסיקון הספרות העברית החדשה ריאיון עם סלין אסייג בפרויקט הביכורים של מגזין את ריאיון עם סלין אסייג בעיתון אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 19.1.15 נטע הלפרין, סלין אסייג: "החשיפה היא לפעמים מעשה אלים נגד עצמי, כמו לחטט עם תער בפצע פתוח", באתר הארץ, 30 בדצמבר 2021 סלין אסייג, היא חושבת שאת המילה רגש היא שמעה בפעם הראשונה ממנו, באתר "העוקץ", 19 ביוני 2014 סלין אסייג, דף שער בספרייה הלאומית סלין אסייג, בלקסיקון הספרות העברית החדשה אסתי אדיבי־שושן, שבור, מלוכלך, קרוע או חסר – על מדף בוויטרינה: על "ימים למחיקה" מאת סלין אסייג, באתר "הַמּוּסָךְ - מוסף לספרות" של הספרייה הלאומית, ‏23 בפברואר 2022 נטע הלפרין, סלין אסייג: "החשיפה היא לפעמים מעשה אלים נגד עצמי, כמו לחטט עם תער בפצע פתוח", באתר הארץ, 30 בדצמבר 2021 איל מגד, קאמי ופרנטה בכרטיס אחד, באתר הארץ, 29 בדצמבר 2021 עטרה אופק. אבירה על סוס לבן. אתר מרמלדה, 22 בספטמבר 2014. זוהר אלמקייס. בלתי-טיפוסי טיפוסי: על רומן הביכורים של סלין אסייג. בית אבי חי. 20 ביולי 2014. מור דיעי חנני, פרקי מכונות ומכונת התשוקה, 'עושה רוח', ספטמבר 2018. אורית הראל. ביקורת ספר: צעקה הפוכה. מוטק'ה, 3 ביולי 2014. ארנה קזין. צעקה הפוכה. סימן קריאה (שחר בן פורת), 1 ביוני 2015. אורין מוריס. צעקה הפוכה. מקור ראשון, 19 בדצמבר 2014. נתן רועי. סלין אסייג. קול ישראלי שבור. (ריאיון עם סלין אסייג). אתר הסוכנות היהודית. 7 בדצמבר 2014. עמרי הרצוג. "צעקה הפוכה": אלבום התמונות המנטלי של סלין אסייג. הארץ, מוסף ספרים, גל' (כ"ג באייר תשע"ד, 23 במאי 2014), עמ' 4, 5. שרי שביט. "יש בספר קטעים שגרמו לי להתחבא" (ריאיון עם סלין אסייג). ynet, (שבעה במאי 2014). יעקב ביטון-פדידה. המלאכית מן המכונה. הארץ (ספרים), 13 באוקטובר 2017. רן בן-נון. מכונת רוח. ידיעות אחרונות (הספרייה), 21 באוגוסט 2017. עמיחי שלו. שפה שהיא כמו צעדים על חולות רטובים. אודות. 10 ביולי 2017. איל מגד, קאמי ופרנטה בכרטיס אחד, באתר הארץ, 29 בדצמבר 2021
כל הג'אז הזה

כל הג'אז הזה (באנגלית: All That Jazz) הוא סרט דרמה מוזיקלי אמריקאי משנת 1979 בבימויו של בוב פוסי, שכתב את התסריט, יחד עם רוברט אלן. הסרט הוא אוטוביוגרפי באופן חלקי, הוא מבוסס על היבטים שונים בחייו של פוסי, הקריירה שלו כשחקן, רקדן, כוריאוגרף ובמאי, אך גם משולבים בו אלמנטים של פנטזיה. הסרט נוצר בהשראת המאמץ והמאניה שליוו את פוסי בעריכת סרטו "לני", במקביל לבימוי המחזמר "שיקגו" בברודוויי. בשנת 1980 הסרט זכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן. ב-2001, הסרט נבחר לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית, בספריית הקונגרס. "On Broadway" – ג'ורג' בנסון "Perfect Day" – הארי נילסון "Everything Old Is New Again" – פטר אלן "There's No Business Like Show Business" – אתל מרמן Concerto alla rustica – אנטוניו ויוואלדי "Take Off with Us" – Paul "Take Off with Us (Airotica)" – Victoria and Dancers "Hospital Hop" – Paul "After You've Gone" – Audrey, Kate and Michelle (Leland Palmer, Ann Reinking and Erzsébet Földi) "There'll Be Some Changes Made" – Kate, Audrey and Michelle "Who's Sorry Now?" – Kate, Audrey and Michelle "Some of These Days" – Michelle, Kate and Audrey "Bye Bye Life" (from the Everly Brothers' "Bye Bye Love") – O'Connor and Joe (Ben Vereen and Roy Scheider) המשפט "It's showtime!" היה מועמד להיכנס לרשימת מאה שנים... מאה ציטוטים. "כל הג'אז הזה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "כל הג'אז הזה", באתר נטפליקס "כל הג'אז הזה", באתר AllMovie (באנגלית) "כל הג'אז הזה", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "כל הג'אז הזה", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "כל הג'אז הזה", באתר Metacritic (באנגלית) "כל הג'אז הזה", באתר אידיבי "כל הג'אז הזה", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) לספר "כל הג'אז הזה" מאת סנונית ליס, הוצאת "סנונית תוכן", 2017 "ALL THAT JAZZ". Cannes Film Festival. ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
Felber Autoroller

פלבר אוטורולר היא מכונית מיקרו תלת-אופנית מתוצרת A. Felber & Co האוסטרית אשר יוצרה בין השנים 1952–1953. מטה ומפעל היצרן מוקם בווינה. במכוניות היה סידור ישיבה יוצא דופן, עם מושב קטן בגודל הילד מאחורי הנהג בצד שמאל, ומושב הנוסע קונבנציונלי באלכסון מאחורה וימינה[דרושה הבהרה]. יוצרו כ-400 יחידות. האוטורולר עוצבה על ידי ארנסט מרולד. היה לה גם מועדון בעלים פעיל מאוד, שאת הניוזלטר שלו ניתן למצוא בספרייה הלאומית של אוסטריה. כשמרולד נישא, שיירה מרשימה של פלבר אוטורולר ליוותה את לימוזינה לחתונה בכנסיית קארלסקירכה, שבמרכז העיר וינה. משנת 1954 לאחר הליברליזציה של יבוא מכוניות לאוסטריה, לא השתלם ליצרן "A. Felber & Co" להמשיך ייצר מכוניות, ולכן היצרן עבר לייצר מכונות כביסה. "T400" "TL400" מנוע בעירה פנימית מנוע אחורי הנעה אחורית פתח כניסה - 1 דלת רחבה המורמת כלפי אחורה הכוללת את צד ימין, צד שמאל והגג(ראו תמונות ב"לקריאה נוספת") חלון קדמי מפוצל ל-2 מסגרות סימטריות הגג פתוח בחלקו ("Cabrio coach" (אנ') דגם "Felber Autoroller", שנת 1953 דגם "Felber Autoroller", שנת 1953 דגם "Felber Autoroller", שנת 1953 דגם ה-Möve 101 (שנת 1954) אשר התבסס על דגם ה-"Felber Autoroller" דגם ה-Möve 101 (שנת 1954) אשר התבסס על דגם ה-"Felber Autoroller" לוגו היצרן בדגם Möve 101 תלת אופן Möve 101 דגמי "Felber Autoroller" - תמונות (web.archive.org/web/20070622230715) מדיה וקבצים בנושא Felber Autoroller בוויקישיתוף דגם "Felber Autoroller" מפרט מנוע flickr.com/photos/photiste/8188065700 דגם"Felber Autoroller" allcarindex.com/auto-car-model/Austria-Felber-Autoroller Marshall, Tony (1999). Microcars. Stroud: Sutton Publishing. ISBN 0-7509-2082-3 דגם "Felber Autoroller" - "צפרדע - מטפסת על ההר" oppositelock.kinja.com/the-felber-autoroller-a-frog-that-climbed-a-mountain A unique Austrian-made Felber Autoroller T 400 of the 1950s, באתר trussty, ‏26 במאי 2022 (באנגלית) דגם "Felber Autoroller" ראו מודל "T400" vehikelsammlung.de/kleinwagen Norbert Mylius: Roller Rollermobile Raritäten. Maria Enzersdorf, Wien 2000, ISBN 3-9501385-1-X, S. 634 דגם " "Felber Autoroller"" (ראו אופן פתיחת דלת הכניסה) THREE-WHEELERS PAST, PRESENT & FUTURE vol.1
הנמלטת האחרונה

הנמלטת האחרונה (באנגלית: The Last Runaway) הוא רומן היסטורי מאת טרייסי שבלייה שראה אור בשנת 2013. הרומן עוסק בחייה הבוגרים של נערה ואישה צעירה בשם אונור ברייט, הגירתה לארצות הברית עם אחותה, והתמודדותה עם טרגדיה אישית וקשיי קליטה. הרקע ההיסטורי לספר הוא התמודדותם של לבנים, עם דגש מיוחד לקווייקרים, במדינות מרכז וצפון ארצות הברית עם עבדים נמלטים מהדרום במחצית המאה ה-19. כן בולט לאורך כל העלילה העיסוק בקווילטים (אנ') ובמלאכת הכנתם (קווילטינג, (אנ')) והמקום שתפסו בתרבות במסגרת הזמן שבה עוסק הספר. הספר "הנמלטת האחרונה", באתר "סימניה"
צ'אנטאוויר

צָ'אנְטָאוִויר (בסרבית קירילית: Чантавир, בסרבית בכתב לטיני: Čantavir) הוא כפר בסרביה השוכן במחוז באצ'קה הצפוני אשר בפרובינציית וויבודינה. האזכור הראשון לכפר הוא מ-1462 עת נשלט האזור על ידי ממלכת הונגריה. ב-1542 נכבש האזור על ידי צבאותיו של סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית. במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) נכבש הכפר על ידי צבא ממלכת הבסבורג ולאחר חתימת הסכם קרלוביץ נותר בשטח הספר של הממלכה. בהמשך נשלט האזור על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכלל הכפר בשטחי ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים אשר הפכה בהמשך לממלכת יוגוסלביה. באפריל 1941 במהלך מלחמת העולם השנייה תקפה גרמניה הנאצית את יוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. אזור באצ'קה נמסר לחזקת הונגריה. לאחר המלחמה נכלל היישוב בשטח הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה והפך מרכז חקלאי אזורי. לאחר התפרקות יוגוסלביה עבר לחזקת סרביה. חקלאים יהודים התיישבו בכפר ב-1847. מספר שנים לאחר מכן הוקם בית עלמין לקהילה וב-1860 נחנך בית הכנסת. ב-1900 התגוררו בצ'אנטאוויר 186 יהודים שהיוו 2.7 אחוזים מכלל האוכלוסייה. ב-1931 התגוררו בכפר 78 יהודים ובפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 66 נפשות. תושבי הכפר נרצחו במהלך שואת יהודי הונגריה. מבנה בית הכנסת נהרס ב-1950. נכון ל-2009 עמד בית העלמין על תילו. בית העלמין שכן בשטח מגודר ובמצב תחזוקתי טוב. במקום מצויות היו מצבות שהכיתוב עליהן בעברית, בהונגרית, בגרמנית ובסרבו-קרואטית. מדיה וקבצים בנושא צ'אנטאוויר בוויקישיתוף "צ'אנטאוויר", באתר JewishGen (באנגלית) Aleksandra Terzić ,Željko Bjeljac,‏‏ The extermination of jewish population and heritage in BAČKA region of ap vojvodina-serbia (באנגלית) יהדות באצ'קה, באתר "יד ושם" נתוני אוכלוסין בצ'אנטאוויר, באתר www.citypopulation.de, אוחזר ב-8 ביולי 2018 (באנגלית). הקהילה היהודית בצ'אנטאוויר, בתוך: צבי לוקר (עורך), פנקס הקהילות - יוגוסלאוויה, הוצאת יד ושם, ירושלים, 1988, עמוד 284. בית העלמין היהודי בצ'אנטאוויר, באתר Jewish Cemetery Project (באנגלית). צילום בית העלמין היהודי בצ'אנטאוויר (2002), באתר המרכז לאמנות יהודית.
מתקפת הגז ברכבת התחתית של טוקיו

מתקפת הגז ברכבת התחתית של טוקיו הייתה מתקפת טרור שהתרחשה ברכבת התחתית של טוקיו ב-20 במרץ 1995. המתקפה בוצעה על ידי חברי כת אום שינריקיו אשר שחררו את גז העצבים סארין לאוויר בחמישה מוקדים בו זמנית ברכבת התחתית של טוקיו במהלך שעת העומס ברכבת. במתקפה נהרגו 12 איש, 50 איש נפצעו באופן אנוש ועוד כ-1000 איש חוו בעיות זמניות בראייה בגללה. המתקפה כוונה בעיקר נגד רחובות שעברו דרך מחוז צ'יודה שם שוכנים רוב משרדי הממשלה היפנית. המתקפה בוצעה בפיקודו של שוקו אסהארה שכבר ביצע מספר התנקשויות ופעולות טרור קודם למתקפה. לאחר המתקפה, המשטרה עצרה מעל למאתיים חברי כת כולל אסהארה. ב-2004, 13 מחברי הכת נשפטו למוות ואחרים נשפטו למאסר עולם, וביולי 2018 הוצאו להורג 6 חברי הכת הנותרים. ב-20 במרץ 1995, במהלך שעת העומס ברכבת התחתית (סביבות שבע וחצי בבוקר), חמישה חברים מהכת אום שינריקיו נכנסו לרכבת התחתית שבידיהם שקיות עטופות בעיתון ובתוכם סארין נוזלי. כל תוקף אחז בשתי שקיות שביחד הכילו כליטר של סארין נוזלי. עם שקיות הסארין ומטריות מחודדות בידיהם נכנסו המפגעים לרכבות התחתיות, כל אחד לרכבת אחרת. כל תוקף יצא מהרכבת שלו בתחנה אחרת, הפיל את השקית שלו, דקר אותה עם המטריה עד שנקרעה ויצא החוצה למפגע אחר אשר המתין לו במכונית מחוץ לתחנה. בינתיים הסארין דלף מהשקיות והתפשט ברחבי תחנות הרכבת ופגע בכל עובר אורח שבא במגע איתו. בטמפרטורת החדר סארין נוזלי מתאדה במהירות, לכן הסארין הנוזלי התאדה ופגע גם באנשים שרק נשמו אותו. ביום התקיפה האמבולנסים פינו 688 מטופלים לבתי חולים ועוד כמעט חמשת אלפים איש הגיעו לבתי החולים בדרכים אחרות. סך הכל טיפלו בתי החולים ב-5,510 אנשים - 17 מהם הוגדרו במצב אנוש, 37 במצב קשה ו-984 במצב בינוני עם בעיות ראייה שונות. השאר חוו רק התקף חרדה. ב-2008 הממשלה היפנית העבירה חוק שקבע כי הנפגעים מהתקפת הגז זכאים לפיצויים מהמדינה משום שההתקפה הייתה מכוונת נגד הממשלה היפנית. ב-27 בפברואר 2004, נשפט שוקו אסהארה למוות בתלייה, אך עורכי דינו ערערו על פסק הדין לבית המשפט העליון. בית המשפט העליון דחה את החלטתו בנושא עד שהתקבל אישור פסיכיאטרי ששוקו כשיר לעמוד לדין. ב-27 במרץ 2007 דחה בית המשפט העליון את ערעורו של שוקו. פעמיים נוספת ניסו עורכי דינו של שוקו להגיש ערעור לבית המשפט העליון אך פעמיים הוא נדחה. ב-27 בנובמבר 2004 תמו כל המשפטים של חברי הכת (חוץ משל שוקו). מתוך 185 אנשים שנשפטו, 13 נשפטו למוות, 5 נשפטו למאסר עולם, 80 נשפטו לתקופות מאסר שונות, 87 נשפטו למאסר על תנאי, שני אנשים נקנסו ועוד חבר כת נמצא חף מפשע. ב-6 ביולי 2018, הודיע משרד המשפטים היפני ששוקו ועוד שישה חברי כת אחרים שהיו מעורבים במתקפה נתלו מוקדם יותר באותו היום. אזרח רוסי בשם דמיטרי סיגצ'יוב ניסה להביא לשחרור מבצעי המתקפה, אך הניסיון שלו בסופו של דבר לא יצא לפועל והוא חזר לרוסיה, בה נעצר. מדיה וקבצים בנושא מתקפת הגז ברכבת התחתית של טוקיו בוויקישיתוף מתקפת הגז ברכבת התחתית של טוקיו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) סקירת עיתונות, 28 בפברואר 2004, באתר ynet, 28 בפברואר 2004 איתי נבו, איך פועל גז עצבים? , במדור "שאל את המומחה" באתר של מכון דוידסון לחינוך מדעי, 6 באפריל 2017 אמי סמית'סון ולזלי-אן לוי "פרק 3 - חושבים שוב פעם על הלקחים מטוקיו", מרכז הנרי סטימסון דוח מספר 35. 15 בדצמבר 2014 הג'אפן טיימס 9 במרץ 2010 עמוד 3 מנהיג הכת שביצעה את התקפת הסארין בטוקיו הוצא להורג בתלייה, באתר הארץ, 6 ביולי 2018
חואן מרטין מלדסנה

חואן מרטין מלדסנה (בספרדית: Juan Martín Maldacena; נולד ב-10 בספטמבר 1968) הוא פיזיקאי ארגנטינאי המתמחה בפיזיקה תאורטית, אשר ידוע בעיקר על פיתוח "העיקרון ההולוגרפי של מלדסנה" (אנ') אשר מהווה תאוריה שלמה לתיאור הכוח החזק. תאוריה זו משלבת בין הסברי הכרומודינמיקה הקוונטית לבין תאוריית המיתרים באמצעות תורת מיתרים של עשרה ממדים כאשר ממדי המרחב הם חמשת ממדי מרחב אנטי דה-סיטר (אנ'). לפי התאוריה המרחב-זמן הארבע-ממדי הוא רק שפתו של המרחב דה סיטר, ואילו התהליכים הפיזיקליים מתרחשים בתוך המרחב, כך שניתן באמצעות ניתוח השפה להסיק על התהליכים התוך ממדיים. מלדסנה נולד בבואנוס איירס שבארגנטינה, למד שנתיים באוניברסיטת בואנוס איירס עד 1988, המשיך את לימודיו בארגנטינה לעוד שלוש שנים ולאחר מכן עבר לאוניברסיטת פרינסטון שם עשה את עבודת הדוקטורט שלו בהנחיית הפיזיקאי קרטיס קאלאן אותה סיים בשנת 1996. בשנת 1998 בעודו רק בן 29 כתב מאמר קצר ובו הציע, כי הכוח החזק ניתן לתיאור באמצעות תורת מיתר בת 10 ממדים ובכך לפתור בעיות רבות שהופיעו כאשר ניסו לתאר את הכח החזק באמצעות תורת כבידה. הרעיון עבר בחינות תאורטיות רבות, נעשו חישובים מורכבים מאוד באמצעות תורת הכבידה, ואלו הושוו לחישובים המתקבלים מתורת השדות, ועל אף שהתאוריה לא הוכחה, גם לא נמצאה כל סתירה בינה לבין התאוריות המקובלות. לכן הצעתו של מלדסנה נעשתה פופולרית בקרב הקהילה המדעית. פרס סאקלר בפיזיקה, 2000. פרס דני הינמן לפיזיקה מתמטית, 2007. פרס דיראק, 2008. מדליית אלברט איינשטיין, 2018. מדליית לורנץ, 2018. Edward A. Bouchet Award (2004) פרס דיראק של המרכז הבין-לאומי לפיזיקה תיאורטית (2008) פרס דני היינמן לפיזיקה מתמטית (2007) פרס סאקלר לפיזיקה (2000) דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בואנוס איירס (2019) Galileo Galilei medal (2019) מדליית אלברט איינשטיין (2018) מדליית פיוס השנים עשר (2002) פרס יהלומי קונקס (2013) מדליית אוסקר קליין (2012) פרס פומרנצ'וק (2012) הפרס לפיזיקה יסודית (2012) מדליית לורנץ (2018) עמיתי מקארתור תורת המיתרים חור שחור מרחב זמן תורת M ארמוני, ע'(2010). היקום כהולוגרמה. אודיסאה-מסע בין רעיונות, 9, 48-52. חואן מרטין מלדסנה, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה חואן מרטין מלדסנה, באתר ResearchGate חואן מרטין מלדסנה, באתר גוגל סקולר חואן מרטין מלדסנה, באתר Semantic Scholar Juan Martin Maldacena (1998). "The Large N Limit of Superconformal Field Theories and Supergravity". Adv. Theor. Math. Phys. 2 (2): 231–252. arXiv:hep-th/9711200. Bibcode:1998AdTMP...2..231M. doi:10.4310/atmp.1998.v2.n2.a1. קורות חיים של חואן מרטין מלדסנה באתר אוניברסיטת IAS *ארמוני, ע'(2010). היקום כהולוגרמה. אודיסאה-מסע בין רעיונות, 9, 50. פרס סאקלר מוענק לפיזיקאי חואן מלדסנה בתחום פיזיקה תיאורתית של אנרגיות גבוהות אוניברסיטת תל אביב, 2000 "2007 Dannie Heineman Prize for Mathematical Physics Recipient: Juan Maldacena, Institute for Advance Study". American Physical Society. נבדק ב-3 באוגוסט 2018. {{cite web}}: (עזרה) זוכי פרס דיראק לשנת 2008 Einstein Society | Einsteinhaus Bern, www.einstein-bern.ch מוענקי המדליה באתר עמותת איינשטיין מדליית לורנץ מוענקת לפיזיקאי חואן מלדסנה, האקדמיה למדעים ההולנדית, 27 במרץ 2018
רוזנות נובלארה ובאניולו

רוזנות נובלארה ובאניולו (באיטלקית: Contea di Novellara e Bagnolo) הייתה מדינה עצמאית אשר התקיימה בצפון איטליה בין השנים 1371–1728. הרוזנות נשלטה במשך כשלוש מאות וחמישים שנים על ידי בית גונזגה. המדינה נוסדה בשנת 1371, כאשר פלטרינו גונזגה, הלורד של רג'ו ומנהיגה של הקואליציה האנטי-ויסקונטי, נאלץ למכור את רג'ו לברנבאו ויסקונטי, ופרש לנובלארה, שם הבן שלו גידו גונזגה התחיל לבצר את העיר. הנחלה לא הייתה גדולה, והיא הייתה מחולקת לשני אזורים נפרדים, נובלארה ובאניולו. בשנת 1501 קיבלה הלורדות מעמד של רוזנות באימפריה הרומית הקדושה, ובמהלך אותה המאה הטירה הפכה לארמון אצולה. פיליפו אלפונסו גונזגה היה הרוזן האחרון, ולאחר מותו ב-12 באוקטובר 1728, חזרו הנחלות לקרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אשר מסר בשנת 1737 את הנחלות לדוכסות מודנה שהייתה בשליטת בית אסטה. פלטרינו גונזגה (1371–1374) גידו גונזגה (1374–1399) ג'אקומו גונזגה (1399–1441) פרנצ'סקו הראשון גונזגה (1441–1484) ג'אמפייטרו גונזגה (1484–1501) ג'אמפייטרו גונזגה (1501–1515) אלסנדרו הראשון גונזגה (1515–1530) פרנצ'סקו השני גונזגה (1533–1577) קמילו הראשון גונזגה (1577–1595) אלפונסו הראשון גונזגה (1540–1589) קמילו השני גונזגה (1595–1640) אלסנדרו השני גונזגה (1640–1644) קמילו השני גונזגה (1644–1650) אלפונסו השני גונזגה (1650–1678) קמילו השלישי גונזגה (1678–1727) פיליפו אלפונסו גונזגה (1727–1728) דוכסות מודנה ורג'ו
מריה תרזה צ'יבו-מאלספינה, דוכסית מאסה

מריה תרזה צ'יבו-מאלספינה, דוכסית מאסה (באיטלקית: Maria Teresa Francesca Cybo-Malaspina; ‏29 ביוני 1725 - 29 בדצמבר 1790), הייתה בתו של אדראנו הראשון צ'יבו-מאלספינה, דוכס מאסה ואשתו של ארקולה השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה, אשר כיהנה כדוכסית מאסה בין השנים 1731–1790. מריה תרזה נולדה ב-29 ביוני 1725 בנובלארה, לאדראנו הראשון צ'יבו-מאלספינה, דוכס מאסה ולריצ'ארדה גונזגה, בתם של קמילו השלישי גונזגה, רוזן נובלארה ומטילדה ד'אסטה. בשנת 1731 מת אביה, ומריה תרזה עלתה לשלטון במקומו בדוכסות מאסה וקרארה, תוך שאמה משמשת כעוצרת עד לבגרותה. ב-10 בנובמבר 1734 התחתנה מריה תרזה על ידי שליח עם אוג'ניו ג'ובאני, רוזן סואסון, אולם הוא מת כעבור שבועיים בדיוק, ללא שאפילו הספיקה לראות אותו. ב-16 באפריל 1741 התחתנה מריה תרזה עם ארקולה ד'אסטה, נסיך מודנה, ממנו נולדו לה שני ילדים. בשנת 1744 תפסה מריה תרזה את השלטון לבדה, והחלה ברפורמות בדוכסות, בנתה בית חולים וקידמה אמנות, תרבות ואדריכלות. נישואי השניים לא היו מוצלחים, והם התגוררו בנפרד. לאחר מות בנה הקטן רינאלדו פרנצ'סקו בשנת 1753 בהיותו בן 4 חודשים, הפכה בתה מריה באטריצ'ה ליורשת שלה ושל בעלה. מכיוון שבתה הייתה אמורה לרשת 4 מדינות (מודנה, רג'ו, מאסה וקרארה), סיכמה מריה תרזה בשנת 1753 עם בעלה ארקולה, שמריה באטריצ'ה תינשא ללאופולד, ארכידוכס אוסטריה, ובכך הוא ייהפך ליורשם. אולם, בשנת 1761 הפך לאופולד ליורש הדוכסות הגדולה של טוסקנה, ולפיכך בשנת 1763 נחתם הסכם חדש בין אביה למריה תרזה, ובו נקבע שמריה באטריצ'ה תתחתן עם פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה, ובכך הוא ייהפך ליורשו. בשנת 1771 אישר הדיאט הקיסרי את ההסכם עם דוכס מודנה, וב-15 באוקטובר אותה שנה התחתן פרדיננד עם מריה באטריצ'ה ד'אסטה. בשנת 1780 מת חמיה, ובעלה ארקולה עלה לשלטון במקומו. ארקולה המשיך במדיניותו של אביו, ובנה גשרים וכבישים חדשים, ובנוסף טיפח מאוד את האמנות והתרבות בדוכסות. ב-29 בדצמבר 1790 מתה מריה תרזה במודנה, ובתה מריה באטריצ'ה ד'אסטה, דוכסית מאסה ירשה את נחלותיה. בשנת 1796 פלישת נפוליאון למילאנו אילצה את בתה ומשפחתה לברוח ממודנה, שהצטרפה לרפובליקה הצ'יסאלפינית. בשנת 1814 ניתנה דוכסות מודנה בקונגרס וינה לנכדה הבכור - פרנץ הרביעי, דוכס מודנה, ואילו מריה באטריצ'ה קיבלה בחזרה את דוכסות מאסה וקרארה. מריה באטריצ'ה השאירה את ניהול הדוכסות בידי שריה, ואילו היא עצמה שהתה רוב הזמן בווינה. בשנת 1829 מתה מריה ביאטריצ'ה בווינה, ובנה פרנץ הרביעי, דוכס מודנה ירש אף את נחלותיה. ב-16 באפריל 1741 התחתנה מריה תרזה עם ארקולה השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה, ממנו נולדו לה שני ילדים: מריה באטריצ'ה ד'אסטה, דוכסית מאסה (1750–1829), התחתנה עם הארכידוכס פרדיננד, דוכס ברייזגאו. רינאלדו פרנצ'סקו ד'אסטה (1753). מדיה וקבצים בנושא מריה תרזה צ'יבו-מאלספינה, דוכסית מאסה בוויקישיתוף
יעל אמיתי

יעל אמיתי (נולדה ב־1954) פרופסור אמריטה לנוירולוגיה וראש בית הספר הבין-פקולטי למדעי המוח באוניברסיטת בן-גוריון בנגב בין השנים 2015 עד 2018. . בשנת 1978 סיימה לימודי רפואה באוניברסיטת תל אביב. התמחתה בנוירולוגיה ובאלקטרופיזיולוגיה במרכז רפואי מאיר בשנים 1979–1981 ובמרכז רפואי שיבא בשנים 1982–1985. בעקבות השתלמות באוניברסיטת סטנפורד בשנים 1986–1989 החלה לעסוק במחקר נוירולוגי. בין השנים 1990 ו-2022 הייתה חברת סגל במחלקה לפיזיולוגיה וביולוגיה תאית בפקולטה למדעי הבריאות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, משנת 2010 בדרגת פרופסור מן המניין. תחום מחקרה העיקרי היה מבנה וארגון קליפת המוח ביונקים. בשנת 2018 המליצה ועדה מטעם משרד המדע למנותה לחברה במועצת הנגידים של קרן גרמניה-ישראל למחקר ולפיתוח מדעי (GIF), אך שר המדע, אופיר אקוניס, לא אישר את המינוי, בנימוק שבשנת 2005 חתמה על עצומה התומכת בסרבני שירות בשטחים. פרופ' אמיתי וועד ראשי האוניברסיטאות הגישו עתירה לבג"ץ נגד החלטתו זו של אקוניס, ובג"ץ ביטל את החלטתו של השר אקוניס והורה, בדעת הרוב, להחזיר את העניין לבחינה מחודשת של השר, תוך התמקדות במשקל שראוי לייחס להצטרפותה של אמיתי לעצומה, משום שבניגוד לעמדת השר, אין עבירה פלילית בחתימה על העצומה, והתפקיד המדובר היה מקצועי בהגדרתו. בדיון שנערך בסוף דצמבר 2019 דחה בג"ץ את בקשת העותרים לחייב את השר אקוניס למנות את אמיתי, והורה לשר אקוניס לשוב ולעדכן בתוך 90 יום. שר המדע יזהר שי, שהחליף את אקוניס, הודיע לבג"ץ ביוני 2020 שהחליט למנות את אמיתי לתפקיד. כיהנה בתפקיד זה עד נובמבר 2022. אתר האינטרנט הרשמי של יעל אמיתי יעל אמיתי, ברשת החברתית LinkedIn הפרופיל של יעל אמיתי (אורכב 09.07.2018 בארכיון Wayback Machine), באתר ליסטה שרי מקובר־בליקוב, מלחמת מוחות, באתר "ידיעות אחרונות", 9 באוגוסט 2018 יעל אמיתי, הדחתי מהוועדה המדעית נועדה רק לקדם את אקוניס, באתר הארץ, 11 ביולי 2018 Prof. Yael Amitai, באתר של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב מאיה הורודניצ'אנו‏, החוקרת שנמנע מינויה בשל תמיכתה בסרבנות: "אקוניס חיפש כותרות", באתר וואלה, 9 ביולי 2018 תומכים בצה״ל - נאבקים בסרבנות!, פוסט של אופיר אקוניס בפייסבוק עמרי זרחוביץ', ‏האוניברסיטאות לבג"ץ: "אקוניס מערב אג'נדה פוליטית במינויים", באתר גלובס, 1 באוגוסט 2018 בג"ץ 5769/18 פרופ' יעל אמיתי וועד ראשי האוניברסיטאות נ' שר המדע והטכנולוגיה, ניתן ב־4 במרץ 2019 בג"ץ 3024/19 פרופ' יעל אמיתי וועד ראשי האוניברסיטאות נ' שר המדע והטכנולוגיה, ניתן ב־29 בדצמבר 2019 איתמר אייכנר וסיון חילאי, השר הפך את החלטת קודמו: מינוי לפרופ' שתמכה בסרבנות, באתר ynet, 14 ביוני 2020 ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.