laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
התערוכה העולמית של בריסל (1935)

התערוכה העולמית של בריסל, 1935 (בצרפתית: Exposition Universelle et Internationale Bruxelles) התקיימה בפארק הייזל (Heysel), כ-7 קילומטרים ממרכז בריסל שבבלגיה מ-27 באפריל עד 6 בנובמבר 1935. הייתה זו התערוכה העולמית השלישית שהתקיימה בבריסל, אחרי זו של שנת 1897 ושל שנת 1910. התערוכה אורגנה על ידי הלשכה לתערוכות בינלאומיות ובהשתתפות רשמית של 25 מדינות ועוד 5 באופן בלתי רשמי. נושא התערוכה היה קולוניאליזציה, וחגיגות ה-50 להתייסדות מדינת קונגו החופשית. בתערוכה ביקרו כ-20 מיליון מבקרים, כשבמרכזה ניצב ה"פאלאס די אקספוזיצו" ("Palais des Expositions") בסגנון האר דקו. בתערוכה הוצגו יצירותיו של רנה מגריט, מה שהביא לזינוק בקריירה שלו. כשלשה ממבני התערוכה שימשו בשנית בתערוכת 58' שהתקיימה באותו מקום. מדיה וקבצים בנושא התערוכה העולמית של בריסל בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פארק הייזל

פארק הייזל (בפלמית: Heizel, בצרפתית: Heysel) הוא שטח צפונית למרכז בריסל, בלגיה בו התקיימו התערוכה העולמית של שנת 1935 ושל שנת 1958. הפארק אירח גם את אירוויזיון 1987. האטומיום המוצב במקום מתערוכת 58', הוא המונומנט הבולט בפארק, וכן ארמון יובל-המאה (פלמית: Eeuwfeestpaleis, צרפתית: Palais du Centenaire) שהוקם בתערוכת 1935, המשמש גם עתה כמרכז ירידים. בפארק ממוקם גם אצטדיון המלך בודואן (פלמית: Koning Boudewijnstadion, צרפתית: Stade Roi Baudouin) שהוקם בשנת 1930, תחת השם "אצטדיון הייזל", אך לאחר אסון הייזל, כשבגמר גביע אירופה בכדורגל לשנת 1985, נרמסו למוות כ-39 אוהדים, עבר האצטדיון שיפוץ, ושמו שונה לשמו הנוכחי. במקום נמצא מיצג המיני אירופה, המציג מבנים מפורסמים מכל רחבי אירופה. מדיה וקבצים בנושא פארק הייזל בוויקישיתוף
פריחא בת רבי אברהם בן אדיבה

פריחא בת רבי אברהם בן אדיבה (או בשמה הספרותי: פריחא בת יוסף) הייתה משוררת יהודייה בת המאה ה-18 מצפון אפריקה. פריחא בת יוסף נולדה במרוקו בשנות ה-30 של המאה ה-18. פריחא בת יוסף הוא שמה הספרותי, אך היא למעשה בתו של הרב אברהם בן אדיבה. הרב עצמו היה משורר וכתב לפחות שני פיוטים שהיו נפוצים מאוד בקרב יהודי מרוקו. בת יוסף חיברה חלק משיריה עוד במרוקו, אך מאוחר יותר עזבה את הממלכה והתיישבה בתוניס, כנראה בעקבות מהומות שמהן סבלו היהודים עם מותו של מולאי אסמאעיל. פריחא הייתה בקיאה בתורה וכתבה את שיריה בשפה העברית. בשנת 1756 תוניס נכבשה על ידי כוחות עות'מאנים שבאו מאלג'יריה והרס רב נגרם לעיר. הקונסול הצרפתי דיווח שאלפים נהרגו במהלך כיבוש העיר. בעקבות המנוסה מהעיר ניתק הקשר בין פריחא בת יוסף למשפחתה, והמשוררת כנראה נהרגה במהלך כיבוש העיר על ידי העות'מאנים. פריחא בת יוסף הונצחה בדרכים שונות, ואביה הקים בית כנסת בעיר תוניס וקרא אותו על שמה. מקום משכנה של ספרייתה הגדולה הפך למקום משכנו של ספר התורה של בית הכנסת. מאמר בעיתון יהודי-תוניסאי מראשית המאה ה-20 מציין שנשות הקהילה היהודית המשיכו להתייחס אליה כאל רבנית גדולה וכאל צדיקה, ופנו אליה בליבן בעתות מצוקה. הרב הראשי לתוניסיה דוד קוטורזה כתב עליה בשנת 1936, במכתב המבקש מרשויות תוניסיה לשמר את בית הכנסת: צעירה זו הייתה יפת תואר ובעיקר בעלת ידע רב; היא רכבה על סוסים, עסקה במוזיקה והייתה משוררת...פריחא הייתה בין היתר סמל לגבורה, לצניעות ולחכמה. בית הכנסת של פריחא מסמל כיום דרך שמו את המידות הטובות של האישה היהודייה בתוניסיה ובכל צפון אפריקה, ומן הראוי שזכרו יונצח. אחדים משיריה של בת יוסף השתמרו עד היום והיא ראויה לציון כאחת המשוררות היהודיות והעבריות היחידות טרם העת המודרנית. חיבוריה נעו בין נושאים אישיים והקשר שבין הפרט לאלוהים, לבין נושאים כלל-יהודיים כגון גאולת עם ישראל וישועה מידי השלטון הזר. שיריה משובצים בפסוקים רבים מהתנ"ך בצורה שמלמדת על בקיאותה בכתבי הקודש. שירה "פנה אלינו ברחמים" הוא תחינה לקיבוץ גלויות: רַחֵם עַל עַם סְגֻלָּתֶךָ, כִּי הֵם עַמְּךָ וְנַחֲלָתֶךָ: מַהֵר קַבֵּץ קְהִלָּתֶךָ אֶל הַר גְּלִילִי. — פריחא בת יוסף, "פנה אלינו ברחמים"; בית שני בבית אחר של השיר היא מייחלת לסיום השלטון הזר על ארץ ישראל: בַּת-יוֹסֵף מְיַחֶלֶת, הַטּוֹב מִמֵּךְ שׁוֹאֶלֶת, מַהֵר אַרְצָהּ תְּהִי נוֹחֶלֶת מִיָּד הַיִּשְׁמְעֵאלִי. — פריחא בת יוסף, "בת יוסף מיחלת"; בית שני בשיריה פריחא בת יוסף ערכה שימוש נרחב ושנון באקרוסטיכונים, וחלק מהמידע הביוגרפי שידוע עליה נלמד דרכם. יהדות מרוקו יהדות תוניסיה שירה עברית יעל לוין, "נשים יהודיות שחיברו תפילות לכלל ישראל – עיון היסטורי", כנישתא ב (תשס"ג), עמ' פט-צז. עליזה לביא, תפילת נשים, הוצאת ידיעות אחרונות, 2005. יוסף שטרית, פיוטי פריחא בת יוסף ותעודה חדשה על חייה ומותה, בתוך: "דחק, כתב עת לספרות טובה", כרך א' (יוני תשע"א), עמ' 36-42. צלאת פריחא, סיפורה של המשוררת, באתר (תוניסיה-מורשת) יוסף שטרית, בעקבות הפייטנית הנעלמת (אורכב 16.06.2020 בארכיון Wayback Machine), סגולה, גיליון 115, ינואר 2020 יוסף שיטרית, "פריחא בת רבי אברהם: נוספות על משוררת עברייה ממארוקו במאה הי"ח", פעמים 55, עמ' 126. שם, עמ' 125. יוסף שטרית, פיוטי פריחא בת יוסף ותעודה חדשה על חייה ומותה, בתוך: "דחק, כתב עת לספרות טובה", כרך א' (יוני תשע"א), עמ' 36-42. יוסף שיטרית, "פריחא בת יוסף: משוררת עברייה במארוקו במאה הי"ח", פעמים 4, עמ' 92. שם, עמ' 93.
גבעת צ'ליו

גבעת צ'ליו (באיטלקית: colle Celio; בלטינית: Collis Caelius, גבעת קאיליוס) היא אחת משבע הגבעות של רומא. תחת שלטונו של המלך טולוס הוסטיליוס, הוכרחה כל אוכלוסיית העיר אלבה לונגה (עיר עתיקה שישבה בחבל לטיום, איטליה) להתיישב בגבעת קאיליוס. על פי המסורת, הגבעה קיבלה את שמה מקאיליוס ויבאנה, אציל אטרוסקי. משערים שהגבעה נקראת כך משום שאחרי מותו הוקמה שם עיר, או משום שחברו הטוב סרוויוס טוליוס ביקש לכבד אותו אחרי מותו. ברפובליקה הרומית הייתה גבעת קאיליוס רובע מגורים אופנתי ואתר המגורים של עשירי רומא. עבודות ארכאולוגיות מתחת למרחצאות קרקלה חשפו שרידי וילות מפוארות המלאות בציורי קיר ופסיפסים. בגבעת צ'ליו נמצאת גם הבזיליקה סנטי ג'ובאני א פאולו והבזיליקה העתיקה סטאנו סטפנו רוטונדו. שבע הגבעות של רומא מדיה וקבצים בנושא גבעת צ'ליו בוויקישיתוף
שיטת ג'פרסון

שיטת ג'פרסון היא שיטת הקצאה של מושבים בבחירות עם מספר מפלגות. את השיטה הציע מזכיר המדינה של ארצות הברית תומאס ג'פרסון, לימים נשיא ארצות הברית, בשנת 1792. ביחס לשיטות הקצאה אחרות, שיטה זו מיטיבה בדרך כלל עם מפלגות גדולות. השיטה ידועה גם בשמות שיטת ד'הונד (על שם המתמטיקאי הבלגי ויקטור ד'הונד (אנ') שחקר אותה ב-1878) ושיטת המחלקים הגדולים ביותר. השיטה נפוצה במדינות רבות בעולם, כולל ישראל (כפי שנקבעה בחוק בדר-עופר), אוסטריה, אורוגוואי, איסלנד, אלבניה, אסטוניה, אקוודור, ארגנטינה, בולגריה, בלגיה, ברזיל, גואטמלה, דנמרק, הולנד, הונגריה, ויילס, טורקיה, יפן, כף ורדה, לוקסמבורג, מולדובה, מונטנגרו, מזרח טימור, מקדוניה, סלובניה, ספרד, סקוטלנד, סרביה, פולין, פורטוגל, פינלנד, פרגוואי, צ'ילה, צ'כיה, צפון אירלנד, קולומביה, קרואטיה, קמבודיה ורומניה. במדינות שבהן יש אחוז חסימה (כמו ישראל ומדינות אחרות בעולם), השיטה מביאה בחשבון רק את המפלגות שעברו אותו. כך למשל, בישראל בה אחוז החסימה עומד (נכון ל-2023) על 3.25%, הרי שאופן חלוקת המנדטים יתבצע כדלהלן: ראשית נספרים סך כל הקולות הכשרים, וקובעים מהו גובה אחוז החסימה (3.25% מכלל הקולות). לאחר מכן קובעים כמה קולות קיבלה כל אחת מן הרשימות שעברו את אחוז החסימה. סך כל הקולות של המפלגות שעברו את אחוז החסימה מחולק ב-120, מספר הנקרא "מודד הקולות הכללי למושב". מחלקים את מושבי הכנסת עבור כל מפלגה בעלת מספר קולות שכזה. לדוגמה: אם סך כל הקולות למפלגות מעל אחוז החסימה הוא 120,000 הרי ש"מודד הקולות הכללי למושב" הוא 1,000 קולות, ומפלגה עם 4,000 קולות תקבל ארבעה מושבים בכנסת. כאשר בדרך כלל, מספר המושבים המחולק הוא מתחת ל-120. לאחר מכן, המושבים שלא חולקו מחולקים למפלגה בעלת היחס הגבוה ביותר בין קולות למושבים. כלומר, אם למפלגה א' היו 4,900 קולות ולמפלגה ב' 4,800 קולות - הרי שמפלגה א' תקבל את המושב הנוסף ולא מפלגה ב'. חלוקת המושבים ממשיכה עד לסיום חלוקת כל מושבי הפרלמנט. כאשר בכל פעם מספר הקולות הנדרש לקבלת מושב נוסף משתנה לפי מספר הקולות הנשארים למפלגות. דוגמה נוספת: בבחירות לפרלמנט שבו 30 מושבים, מפלגות א', ב' וג', קיבלו 8,500, 4,200 ו-2,300 קולות בהתאמה. סך כל הקולות הוא 15,000. לפיכך, סך הקולות הנדרשים למושב הוא 500 ("מודד מנדט"). בחלוקה הראשונית מפלגה א' תקבל 17 מושבים, מפלגה ב' תקבל 8 מושבים ומפלגה ג' תקבל 4 מושבים. יוותר מושב נוסף אותו יש לחלק. בבחינת העודפים - למפלגה א' אין קולות עודפים, למפלגה ב' 200 קולות עודפים ולמפלגה ג' יש 300 קולות עודפים. על פי שיטת ויקטור ד'הונד למרות שיש לה פחות קולות עודפים, מפלגה א' היא זו שתקבל את המנדט הנוסף שכן 8,500 חלקי 18 (מספר המושבים שכבר קיבלה בתוספת המושב הנוסף) הם 472 קולות לכל מושב, שזה מספר בוחרים למושב הגבוה מאשר אילו מפלגות ב' (467 קולות למושב) או ג' (460 קולות למושב) היו מקבלות את המושב הנוסף. למעשה, במקרים מסוימים המפלגה הגדולה עשויה לקבל שני מושבים נוספים (או יותר) בעוד יתר המפלגות לא יקבלו מושב נוסף (בנתוני הדוגמה הקודמת: אם מספר הקולות של מפלגה א' יהיה 8,467 לפחות הרי בחלוקה הראשונית היא תקבל 16 מושבים ותזכה בשני המושבים הנוספים במסגרת החלוקה המשנית). שיטת בחירות חוק בדר-עופר שיטת בדר-עופר, באתר הכנסת באדר, עופר, העבודה, יש עתיד ו-32 מפלגות אחרות - מאמר המסביר על השיטה
איתור חסכונות אבודים

בחיסכון לטווח ארוך, שנעשה בקופות גמל לסוגיהן, בבנקים ולעיתים במלוות חובה, קורה שמתנתק הקשר בין הגוף המנהל את החיסכון ובין בעל החיסכון, או יורשיו. מצב זה נקרא חיסכון שנותק הקשר עם בעליו, ובניסוח עממי יותר: חיסכון אבוד. זהו מצב לא תקין, ונעשות פעולות שונות כדי להביא לידיעת בעל החיסכון שהכספים ממתינים לו. בעל החיסכון שינה את כתובתו בלא שעדכן בכך את הגוף המנהל. עקב כך, מכתבים שנשלחו אליו לא הגיעו לתעודתם, והקשר בינו לבין הגוף המנהל נותק. מספר הזהות של בעל החיסכון נרשם באופן שגוי בגוף המנהל, ועקב כך נוצרה אי-בהירות בקשר לזהותו. בעל החיסכון נפטר, ולא הותיר ליורשיו מידע על חסכונותיו. כאשר הגיע מועד הפירעון של מלוות חובה שהוטלו בישראל פעמים אחדות, התברר פעמים רבות שלבנק ישראל, הממונה על ניהול המלוות, אין מידע מספיק לאיתור בעליהם של מלוות שלא הוגשו לפירעון. הבנק הקים, במסגרת מנהל מלוות המדינה, צוות שמטרתו איתור בעליהם של המלוות, על פי המידע החלקי שהיה ברשותו. סעיף 24 לחוק הפיקוח על שירותים פיננסיים (קופות גמל), התשס"ה-2005, מסמיך את שר האוצר לקבוע "הוראות לעניין הצעדים והפעולות שעל חברה מנהלת לנקוט לשם איתור עמיתים שהקשר עמם נותק ולשם איתור מוטבים לאחר מותו של עמית". בשנת 2012 מימש השר את סמכותו זו, והתקין את תקנות הפיקוח על שירותים פיננסיים (קופות גמל) (איתור עמיתים ומוטבים), התשע"ב-2012. במאי 2013 השיק משרד האוצר אתר אינטרנט שנועד לאפשר לכל אדם לאתר פיקדונות אבודים, שלו או של הוריו, בקופות גמל. לאחר הזדהות באתר מקבל האדם מידע על כל הכספים הרשומים על שמו בקופות גמל, ועל פי מידע זה יוכל לפנות לגופים המנהלים כדי לחדש את הקשר עמם. ערך מורחב – החברה לאיתור ולהשבת נכסים של נספי השואה קטגוריה מיוחדת של פיקדונות שנותק הקשר עם בעליהם היא פיקדונות של אנשים שנספו בשואה. בהשבת כספים אלה עסקה "החברה לאיתור ולהשבת נכסי נספי השואה בע"מ" לאחר משא ומתן שניהלה החברה עם בנקים בישראל, הועברו אליה עשרות מיליוני ש"ח, לשם העברתם ליורשים. מנוע לאיתור כספים אבודים באתר משרד האוצר נועם בר, החלפתם עבודות? כך תמצאו את כספי הפנסיה האבודים שלכם, באתר TheMarker‏, 20 בינואר 2012 אסא ששון, כך תאתרו כספי חסכונות בעזרת משרד האוצר, באתר TheMarker‏, 7 במאי 2013 שירות גלובס, ‏הכסף ששוכב בבוידעם: איך מאתרים חשבונות לא פעילים?, באתר גלובס, 6 במאי 2016 עירית אבישר, ‏"הר הכסף": כך תגלו אם יש לכם חשבון או פיקדון לא פעיל, באתר גלובס, 12 בספטמבר 2016 יאיר שלג, באירופה כבר גמרו את הבדיקה, באתר הארץ, 26 בנובמבר 2003 צבי לביא, ‏הכנסת אישרה את הקמת החברה הממשלתית להשבת נכסי קורבנות השואה בישראל, באתר גלובס, 19 בדצמבר 2005 אריאל אטיאס, אחרי 70 שנה: בנקים ישראליים החלו להחזיר כספי חשבונות של נספי שואה, באתר "ביזפורטל", 20 באוקטובר 2009 תומר זרחין, דו"ח בבנק לאומי: אין צורך להשיב רבע מיליארד שקל של נספי השואה, באתר TheMarker‏, 18 בנובמבר 2008 דנה ויילר-פולק, בנק לאומי יעביר 130 מיליון שקל ליורשי נספים וניצולים, באתר הארץ, 27 במרץ 2011
הלמוט פון מולטקה הזקן

הלמוט קרל ברנהארד פון מולטקה (גרמנית: Helmuth Karl Bernhard von Moltke;‏ 26 באוקטובר 1800 – 24 באפריל 1891), שנעשה לרוזן ב-1870, היה גנרל-פלדמרשל גרמני מפורסם. פון מולטקה נולד בפרכים והצטרף לצבא הדני, ולאחר מכן, ב-1822, הצטרף לצבא הפרוסי. מ-1835 ועד ל-1839 שירת כיועץ לצבא האימפריה העות'מאנית. בשנת 1857 מונה לראש ה-Großer Generalstab (ראש המטה הכללי) במקום קרל פון רייהר וכיהן בתפקיד עד לשנת 1888. הוא תכנן והוביל בהצלחה מבצעים צבאיים במהלך מלחמת שלזוויג השנייה, במהלך המלחמה האוסטרו-פרוסית של 1866 ובמהלך מלחמת פרוסיה צרפת (1870-1871), שסללה את הדרך לאימפריה גרמנית המונהגת על ידי פרוסיה (1871). הוא שירת בדיאט בקונפדרציה הצפון-גרמנית מ-1867 עד 1871, ומ-1871 ועד ל-1891 היה חבר ברייכסטאג, הפרלמנט הגרמני של זמנו. ב-1888 הוא פרש מתפקיד ראש המטה הכללי, ויורשו היה אלפרד פון ולדרזה. אחיינו, הלמוט יוהאן לודוויג פון מולטקה ("מולטקה הצעיר"), היה ראש המטה הכללי מ-1906 עד ל-1914. כתב מספר עבודות על תאוריה צבאית. התזה המרכזית שלו הייתה שיש להבין אסטרטגיה צבאית כמערכת של אפשרויות, מאחר שרק התחלת מבצע צבאי יכולה להיות מתוכננת. כתוצאה מכך, הוא האמין כי מטרתם העיקרית של מנהיגים צבאיים היא להכיל את ההכנות הנרחבות של כל תוצאה אפשרית. הצלחתו של מולטקה הייתה בהקמת רשת גיוס, אימון והצטיידות שהתבססה במידה רבה על תשתית הרכבות, אשר אפשרה ריכוז ושינוע מהיר ויעיל של צבא המילואים הפרוסי על ציודו אל החזית בזמן קצר. כך, בשנת 1870, על אף שנפוליאון השלישי הצרפתי הוא שהכריז מלחמה, הצליח הצבא הפרוסי להגיע לעדיפות מספרית בגבול כאשר הצרפתים עוד היו עסוקים בגיוס. יתרה מזו, קווי הלוגיסטיקה שתכנן מולטקה אפשרו אספקה טובה יותר לצבא הפרוסי בשטחי האויב מאשר תפקודם של קווי אספקה הצרפתיים בארצם-שלהם. מולטקה היה כה בטוח בתכנונו ובתרגול הצבא, שלפי האגדה, בעת הגיוס של 1870, ישב וקרא ספר. הלמוט פון מולטקה נפטר בברלין בשנת 1891. פור לה מריט עם עלי אלון, כוכבים, כתר ויהלומים , מסדר הבז הלבן מסדר העיט השחור עם שרשרת ויהלומים הצלב הגדול של מסדר העיט האדום עם עלי אלון וחרבות מסדר הכתר עם עלי אלון וחרבות עיטור בית הוהנצולרן עם חרבות הצלב הגדול של צלב הברזל (1870) הצלב הגדול של מסדר בית אלברט הדוב (אנהלט) הצלב הגדול של מסדר ההצטיינות הצבאית של קרל פרידריך (באדן) הצלב הגדול של המסדר הצבאי של מקס יוזף (בוואריה) הצלב הגדול של מסדר היינריך האריה עם חרבות (בראונשווייג) הצלב הגדול של מסדר של הדוכס הגדול לודוויג (הסה) הצלב הגדול של מסדר בית מקלנבורג שוורין עם כתר זהב וחרבות (מקלנבורג-שוורין) הצלב הגדול של המסדר הצבאי של פטר פרידריך לודוויג עם חרבות (אולדנבורג) הצלב הגדול של המסדר הצבאי של סנט היינריך (סקסוניה) הצלב הגדול של מסדר הכתר (וירטמברג) הצלב הגדול של לגיון הכבוד (צרפת) הצלב הגדול של המסדר הצבאי של בית סבויה (איטליה) הצלב הגדול של מסדר סנט סטפן (הונגריה) מדיה וקבצים בנושא הלמוט פון מולטקה הזקן בוויקישיתוף הלמוט פון מולטקה הזקן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כתבי הלמוט פון מולטקה הזקן בפרויקט גוטנברג (באנגלית) מיכאל הרסגור, אהוד פוקס, רגעים היסטוריים ורגעים היסטריים: החלטות בתנאי משבר, דביר, 2010, עמודים 72 - 95
ג'ון פארמר

ג'ון פארמר (באנגלית: John Farmer;‏ 1570 - סביבות 1601) היה מלחין שנמנה עם אסכולת המדריגל האנגלי בתקופת הרנסאנס. פארמר נולד בסביבות 1570 אבל תאריך הולדתו המדויק איננו ידוע - מאמר של גראטאן פלוד מ-1926 מציג תאריך בין 1564 ל-1565 בקירוב, בהתבסס על רישומי סיום לימודים. פארמר עבד בחסות הארל מאוקספורד והקדיש את אוסף הקנונים שלו ואת ספר המדריגלים המאוחרים שלו לפטרונו. בשנת 1595 התמנה פארמר לנגן עוגב ולמורה לילדים בקתדרלת כרייסט צ'רץ' בדבלין וכן, במקביל, לנגן העוגב בקתדרלת פטריק הקדוש באותה עיר. ב-1599 עבר ללונדון והוציא לאור את הקובץ היחיד שלו של מדריגלים בארבעה קולות, שאותו הקדיש לאדוארד דה ויר. גיילס פרנאבי הקדיש פאוואן לפארמר, שנכלל ב"ספר פיצוויליאם לוירג'ינל" בשם "הפאוואן של פארמר" (מס' 287). "את פיליס הנאווה ראיתי והיא ישבה לה בודדה" (Fair Phyllis I Saw Sitting All Alone) "נימפות נאוות, אחת שמעתי מספרת" (Fair Nymphs, I Heard One Telling) "נערה קטנה וחמודה" (A Pretty Little Bonny Lass) "נצל את זמנך, כל עוד הזמן נמשך" (Take Time While Time Doth Last) ג'ון פארמר, באתר AllMusic (באנגלית) ג'ון פארמר, באתר MusicBrainz (באנגלית) ג'ון פארמר, באתר Discogs (באנגלית) Listen to a free recording of a song from Umeå Akademiska Kör. 1926 article from The Musical Times by Grattan Flood on John Farmer. a 1926 article by Grattan Flood Christ Church Cathedral, Dublin
המהפכה הטקסנית

המהפכה הטקסנית (באנגלית: Texas Revolution) הוא השם המקובל בארצות הברית למלחמה שהחלה ב־2 באוקטובר 1835 והסתיימה ב־21 באפריל 1836. המלחמה נערכה בין מקסיקו לחלק הטחאני (מדינת טקסס המודרנית) של המדינה המקסיקנית קואווילה וטחאס. המתיחות בין ממשלת מקסיקו למתיישבים הצפון אמריקאים בטֶחָאס החלה בסמוך לחקיקת שבעת החוקים ב-1835. נשיא מקסיקו, הגנרל אנטוניו לופס דה סנטה אנה ביטל את החוקה של 1824 והכריז על חוקה חדשה, אנטי-פדרליסטית, תוך שמינה את עצמו לדיקטטור, בטענה שמקסיקו לא בשלה לדמוקרטיה. הלחימה החלה עם שחר ה-2 באוקטובר בקרב גונזלס - פשיטה שערכו מתיישבים טקסנים על כח צבאי שנשלח לפרקם מנשקם - תותח בודד שמשקלו קילוגרם אחד. הטקסנים ניצחו בקרבות מוקדמים בלה באהיה ובסן אנטוניו, אך לאחר מכן ספגו הפסדים קשים באותם המקומות. המלחמה הסתיימה בקרב סן חסינטו (כ-30 קילומטרים ממזרח להיכן שנמצאת כיום העיר יוסטון) כאשר הגנרל סם יוסטון הוביל את צבא טקסס לניצחון על כוחותיו של הגנרל סנטה אנה, אשר נלכד למחרת הקרב, הושם בשבי ואולץ לחתום על אמנות וולסקו. סיום המלחמה הביא להקמתה של רפובליקת טקסס. בהכרזת העצמאות של טקסס צוינו סיבות רבות למרד, אך הסיבה העיקרית היא ביטולה של חוקת 1824 בידי הנשיא סנטה אנה. ממשלת מקסיקו מעולם לא הכירה בעצמאותה של רפובליקת טקסס והיא סופחה לבסוף על ידי ארצות הברית ב-1845. עם זאת, גורלה הוכרע רק לאחר מלחמת ארצות הברית–מקסיקו (1846-1848), שבסופה סופחו לארצות הברית גם שטחיהן של קליפורניה, נבדה, יוטה, אריזונה, וחלקים מויומינג, קולורדו, וניו מקסיקו. חלק משטחים אלה נרכשו ממקסיקו ברכישת גדסדן. אנדרטת סן חסינטו מדיה וקבצים בנושא המהפכה הטקסנית בוויקישיתוף המהפכה הטקסנית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה ובנושא ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
תומאס וילקס

תומאס וילקס (באנגלית: Thomas Weelkes; הוטבל כנראה ב-25 באוקטובר 1576 - נקבר ב-1 בדצמבר 1623) היה מלחין אנגלי מתקופת הרנסאנס, אחד ממחברי המדריגלים המחוננים ביותר ומלחין ראשון במעלה של מוזיקה כנסייתית אנגלית. וילקס נולד כנראה באלסטד, סאסקס. האזכור הראשון שלו הוא פרסום כרך המדריגלים הראשון שלו ב-1597, שההקדמה לו מתארת אותו כאדם צעיר מאוד. בשלהי 1598 התמנה לנגן עוגב בוינצ'סטר קולג' בשכר 13.4 שילינג לרבעון, בתוספת מגורים וארוחות. בקולג' זה נשאר שלוש או ארבע שנים, שבמהלכן חיבר את המשובחים במדריגלים שלו, שהופיעו בשני כרכים בשנים 1598 ו-1600. הכרך השני, לחמישה ושישה קולות, הוא אחד החשובים ביותר במסורת המדריגלים באנגליה. וילקס תרם גם מדריגל מעולה לקובץ "ניצחון אוריאנה" (RISM 1601¹6). בין אוקטובר 1601 לאוקטובר 1602 הצטרף כנגן עוגב למקהלה של קתדרלת צ'יצ'יסטר. בשנותיו הראשונות בצ'יצ'יסטר נהנה וילקס מהצלחה ומעתיד מבטיח טובות. ב-13 ביולי 1602 קיבל תואר ראשון במוזיקה מניו קולג', אוקספורד וב-20 בפברואר 1603 נשא לאישה את אליזבת סנדהם, בת של סוחר עשיר מצ'יצ'יסטר. לזוג נולדו לפחות שלושה ילדים. בשנים הבאות התגלו בעיות בחייו, ובשנת 1609 הואשם בהיעדרות ללא רשות במהלך ביקור הבישוף. הערות על הזנחת תפקידו כמנצח המקהלה מופיעות כבר ב-1611, אך ב-1613 נאשם בגילופין בפומבי ועד 1616 כבר הייתה שכרותו לעניין שבקבע ולשערורייה ציבורית. ב-1617 פוטר וילקס ממשרתו כנגן עוגב ומנצח מקהלה, אך הפיטורין לא הביאו לשינוי לטובה בהתנהגותו, שהמשיכה להתדרדר על אף נזיפות וניסיונות להחזירו למוטב. בספטמבר 1622 מתה אשתו של וילקס. בזמן זה הועסק שוב כנגן עוגב, אך לפי רישומי הקתדרלה נראה, ששירותו שם היה בלתי סדיר ביותר. ב-30 בנובמבר 1623 חתם על צוואתו בלונדון, בבית ידידו הנרי דרינקווטר, ולמחרת הובא לקבורות. מדיה וקבצים בנושא תומאס וילקס בוויקישיתוף תומאס וילקס, באתר ספוטיפיי תומאס וילקס, באתר AllMusic (באנגלית) תומאס וילקס, באתר MusicBrainz (באנגלית) תומאס וילקס, באתר פרויקט מוטופיה תומאס וילקס, באתר Discogs (באנגלית) וילקס, באתר Here of a Sunday Morning תומאס וילקס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) תומאס וילקס, באתר "Find a Grave" (באנגלית) דייוויד בראון, "תומאס וילקס" במילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין גרוב
באבאגנוש

האם התכוונתם ל... באבא גנוש – מאכל מזרח-תיכוני המורכב מסלט חצילים בטחינה באבאגנוש (תוכנית טלוויזיה) – תוכנית מערכונים ששודרה בערוץ 10 בשנת 2005
רוטב טרטר

רוטב טרטר (Tartar או tartare) הוא רוטב סמיך על בסיס מיונז המתלווה לרוב למאכלים המטוגנים בשמן עמוק בציפוי בלילה (פריטר). המרכיב הבסיסי של הרוטב הוא מיונז, ואליו נלווים ירקות משומרים קצוצים דק כגון צלפים, מלפפון חמוץ, מיץ לימון (או חומץ בן-יין) וטרגון. לרוטב וריאציות שונות בארצות הברית, בבריטניה ובאוסטרליה וניו זילנד הכוללים גם מרכיבים כבצל, שום העירית ופטרוזיליה. בגרסה הצרפתית מוסיפים חרדל דיז'ון וזיתים קצוצים. הרוטב מופיע בספרי בישול צרפתיים מן המאה ה-19, כ-sauce tartare, על שם הטטרים או בשל המובן השאול של רוטב "קשוח". המרכיבים המוספים למיונז ברוטב (צלפים, בצל ועשבי תיבול) הם מרכיבים שנהוג להוסיף לסטייק טרטר. מדיה וקבצים בנושא רוטב טרטר בוויקישיתוף על מקור השם והקישור לטטרים
יוהאן גאורג רמזאואר

יוהאן גאורג רמזאואר (בגרמנית: Johann Georg Ramsauer;‏ 7 במרץ 1795 - 14 בדצמבר 1874) היה מנהל עבודה במכרה אוסטרי בכפר האלשטאט וארכאולוג חובב. בשנת 1846 הוא גילה בעיירת הולדתו את שדה הקברות המפורסם מתקופת הברזל ובעקבות זאת ניהל בו חפירות ראשונות בשנים 1863-1846. רמזאואר נולד בהאלשטאט, כפר ציורי של כורי מלח בזאלצקמרגוט בדרום מערב אוסטריה, אז באימפריה הרומית הקדושה וכבר בגיל 13 נכנס לעבוד כחניך (Manipulationszögling) במכרה המלח. בגיל 36 התמנה לתפקיד בכיר (Bergmeister) במכרה. בנובמבר 1846, בעת פתיחת מחצבה חדשה התמזל מזלו לגלות שדה קברות לא ידוע עד אז, שהיווה תגלית חשובה בחקר ההיסטוריה הקדומה של אירופה; היה זה שריד של תרבות הלסטט מתקופת הברזל המוקדמת. רמזאואר הצטיין בתיעוד המדוקדק של הממצאים יחד עם הכורה איזידור אנגל שרשם אותם בציורים וסקיצות. ב-17 השנים הבאות נחפרו על ידו 980 קברים, שהכילו 19,497 פריטים. בגלל מליחות הקרקע חפצי ברונזה וברזל רבים נשמרו בצורה טובה. בגלל היותו חסר הסמכה מקצועית בתחום, לא זכה רמזאואר בזמנו להערכה על פועלו ופנייתו בשנת 1859 לקיסר פרנץ יוזף שבה ביקש לציין את תרומתו בפרוטוקולים של החפירות, נדחתה. רמזאואר העניק בדרך כלל יותר תשומת לב לחפצי המתכת מאשר לשלדים ולכדים. בסופו של דבר, קיבל הדרכה בהמשך החפירות מטעם מוזיאון פרנציסקו-קרולינום שבלינץ ואחר כך מה"קבינט למטבעות ועתיקות" בווינה, שגם כיסה את הוצאות החפירות. יוהאן גאורג רמזאואר היה נשוי שלוש פעמים והיה אב ל-22 ילדים; ב-5 בנובמבר 1863 פרש לגמלאות והתיישב בעיר לינץ, בה נפטר בשנת 1874. בשנת 1872 טבע ההיסטוריון השוודי האנס הילדברנד את המונח "תרבות האלשטאט" המציין את תקופת הברזל המוקדמת שממצאי שדה הקברות העתיק בהאלשטאט השתייכו אליה. למרות שרמזאואר סבר כי החפירות במקום מוצו, עד שנת 1939 המשיכו להתגלות בו קברות רבים אחרים. בשנת 1994 חודשו בו בהצלחה עבודות חפירה מטעם המוזיאון להיסטוריה של הטבע מווינה (Naturhistorisches Museum Wien). מדיה וקבצים בנושא יוהאן גאורג רמזאואר בוויקישיתוף ביוגרפיה מאת M.Pertlwieser ו H.Zapfe ב Österreichisches Band 8 Biographisches Lexikon 1815–1950 עמוד 409, Verlag der Österreichischen Akademie der Wissenschaften, Wien 1983 באתר על האלשטאט "סנדק של תקופה בתולדות האנושות, באתר על הכפר האלשטאט Die Urgeschichte - Taufpate einer Epoche der Menschheitsgeschichte
יפים ברזובסקי

יֵפִים מַטְבֵיֶיבִיץ' בֵרֵזוֹבְסְקִי (ברוסית Ефи́м Матве́евич Березо́вский; ‏8 בפברואר 1913 - 19 בדצמבר 2011) היה קצין יהודי סובייטי אשר השתתף במלחמת העולם השנייה וזכה לאות גיבור ברית המועצות על חלקו בהצלחת צליחת נהר הדנייפר והרחבת השליטה בצידו המערבי של הנהר במהלך הקרבות. נולד במשפחת איכרים יהודית. התגייס לצבא האדום מ-1935 עד 1938, לאחר מכן סיים את לימודיו במכללת הרכבות במוסקבה ב-1941 והתחיל לעבוד כמכונאי-חשמלאי ראשי בתחנת רכבת יסינובאטאיה במחוז סטלינו גויס חזרה לצבא האדום ב-1941 והצטרף לקרבות בפברואר 1942. הצטיין בחציית הדנייפר, היה בין הראשונים לחצות את הנהר ב-28 בספטמבר 1943 קרוב לכפר ליוטז' בהיותו אז מפקד הסוללה ה-2 ברגימנט תותחים מס' 692 בדיוויזיה מס' 240 של הארמייה ה-38 (חזית וורונז', סיפק סיוע ארטילרי ליחידות אחרות והצליח להדוף 11 מתקפות נגד של האויב. על כך ב-10 בינואר 1944 הוענק לו אות גיבור ברית המועצות וכוכב הזהב מס' 2243. סיים שרותו ב-1945 וב-1949 סיים את לימודיו במכון לנינגרד למהנדסי תחבורת הרכבות. בהמשך התגורר במוסקבה ועבד באיגוד מסחרי כלל ארצי למפעלי תוצרת חשמל-מכנית. סיפורי חיילים יהודיים בצבאות הלוחמים בנאצים - באתר יד ושם ולדימיר שלחטרמן "תותחן" במגזין "לחיים", פברואר 2005 (ברוסית) ביוגרפיה באתר המוקדש ליהודים, לוחמי הצבא האדום במלחמת העולם השנייה (ברוסית) יפים ברזובסקי, באתר "Find a Grave" (באנגלית)