הצהרתו של רנדולף קרטר

הַצְהָרָתוֹ שֶׁל רַנְדּוֹלְף קַרְטֶר (באנגלית: The Statement Of Randolph Carter) הוא סיפור קצר מאת הסופר האמריקאי ה.פ. לאבקרפט אשר נכתב ב-1919 ופורסם לראשונה במגזין "המשוטט" ב-1920. עלילתו מסופרת כעדות מפיו של רנדולף קרטר, מלומד אשר איבד את דעתו לאחר חוויה טראומתית בה היה מעורב, במהלכה הוא וחברו הטוב הארלי וארן ערכו את מחקריהם האפלים אודות תורת הנסתר, המוות, והעל-טבעי בבית הקברות, בטרם זוועה בלתי ניתנת לתיאור פרצה מתוך האדמה והמיטה עליהם את גורלם המר. הסיפור נפתח כעדות מפיו של רנדולף קרטר, אשר נעצר בידי המשטרה לאחר שנמצא משוטט לבדו באדמת ביצה בשעת בוקר מוקדמת כשהוא אחוז טירוף ואינו מגיב לסביבתו. חוקריו מתשאלים אותו לפשר גורלו של חברו הטוב, הארלי וארן, שבחברתו נראה צועד לכיוון בית הקברות המקומי בליל אמש כשבידיהם עששיות חשמליות ואתי חפירה, אולם קרטר טוען להגנתו שזוועות שטבען אינו ידוע הפילו ענן שחור על מחשבתו, ומציע לשחזר את האירועים היחידים שהוא עדיין זוכר. לדבריו, וארן והוא הכירו איש את רעהו זמן-מה לפני כן, וחברותם סבבה את עניינם המשותף בתורת הנסתר והעל-טבעי. וארן נטה לשקוע לעיתים תכופות בלימודיו המשונים, והחזיק בבעלותו אוסף נרחב של ספרים נדירים אודות נושאים אסורים שנשכחו זה מכבר, בהם נטה קרטר לקרוא ולעיין, לפחות באלו שנכתבו בשפות בהן שלט. רבים מהם נכתבו בערבית, אולם כרך מסוים אותו נשא וארן בכיסיו באותו הלילה בו הגיעו שניהם לבית הקברות נכתב בתווים זרים בהם לא נתקל קרטר מעולם, וכאשר שאל לפשרו סירב חברו להרחיב אודותיו, למעט שנשלח אליו מהודו כחודש לפני כן. קרטר טוען כי לא ידע דבר אודות מטרה ברורה או תכלית כלשהי שלשמן הגיעו לבית הקברות העתיק תחת מעטה החשכה, למעט שהדבר היה קשור לספר האסור אותו הביא וארן עמו, ולתיאוריה שהגה כי גופות מסוימות אינן נרקבות לעולם, אלא נותרות שלמות בארונות המתים שלהן במשך אלפי שנים. כך הגיעו השניים אל חלקת הקבורה זמן-מה לאחר חצות, באישון לילה ותחת אורו הלבן של הירח החצוי, וגילו כי המצבות העתיקות והמתפוררות היו מכוסות בדשא וטחב שהצטברו מסביבן במשך שנים רבות. לאור העששיות החשמליות שהביאו עמם החלו השניים לנקש ולנקות את השטח מעשביה, עד שלבסוף עלה בידיהם לחשוף שלושה לוחות אבן גדולים שסתמו כגולל את מאורות הקבורה שנחפרו תחתיהם. וארן מיהר להשתמש באת החפירה בתור לום כדי להרים את אחד מהם, מתחתיו נחשף בור שחור משחור שמתוכו נפלטו אדי מיאזמה חריפים. אור העששיות חשף לעיניהם גרם מדרגות צר אשר הוביל מטה וקירות לחים עליהן התגבשו נוזלים ריריים כלשהם. בנקודה זו פונה וארן אל קרטר ומשוחח עמו ארוכות, מפציר בו שלא לבוא בעקבותיו אל תוך בטן האדמה, ”אני מתנצל על כך שעליי לבקש ממך להישאר כאן, אבל יהיה זה פשע של ממש מצידי לאפשר לאדם עם מזג רגיש כמו שלך לרדת לשם. אינך יכול לדמיין, אפילו מתוך מה שקראת ומה שסיפרתי לך, אילו דברים אצטרך לראות ולעשות שם למטה”. הוא מבטיח, עם זאת, לעדכן אותו בכל המתרחש, בעזרת חוט טלפון ארוך אותו הביא עמו. השניים פורסים את החוט ולוחצים ידיים בפעם האחרונה, בטרם מתיישב קרטר לצדה של אחת המצבות וצופה בחברו יורד אל תוך הבור החשוך. אור העששית שלו דועך כמעט מיד, ככל הנראה בשל פנייה חדה בגרם המדרגות הצר. בדממה הארוכה שנותרה לאחר עזיבתו נתקף קרטר בחרדות ומתחיל לדמיין כי הצללים האורבים בחשכה נעים במעין טקס משונה מסביבו, כאשר לפתע נשמע קול מתוך הטלפון, ”אלוהים! אם רק יכולת לראות את מה שאני רואה עכשיו!”. קרטר הנדהם אינו מצליח להגיב אולם קולו של וארן ממשיך להישמע מבעד לשפופרת, ”קרטר, זה נורא, מפלצתי, לא ייאמן!”. הלה מרים לבסוף את הטלפון ושואל בהתרגשות לפשר הדבר, אולם לחישותיו של חברו הופכות במהרה לצרחות אימים, ”קרטר, למען השם, תכסה את הבור עם לוח האבן ותלך מכאן אם אתה עדיין יכול! מהר!”. לבסוף נהפכות הפצרותיו הצעקניות לכדי בכי שמסתיים במילים, ”לעזאזל עם הדברים הארורים האלו, לגיונות, אלוהים! תסתלק מכאן! תסתלק מכאן! תסתלק מכאן!'”. קרטר המשותק מרים את השפופרת פעם נוספת על מנת לשאול בפחד תהומי לשלומו של וארן, אולם אינו מקבל כל מענה. רק לאחר כמה שניות נשמע רעש התקתוק של השפופרת מצדו השני של הטלפון, כאשר לפתע פורץ מתוכו קול חלקלק, מרוחק ולא אנושי, אשר מפלח את אוויר הלילה בזמן שקרטר צופה בבעתה בצללים המתגבשים לנגד עיניו לדמויות מחרידות הרוקדות תחת אור הירח, ”חתיכת טיפש, וארן מת!”. ”אולם לגבי כל מה שקרה לאחר מכן, והסיבה שבגינה מצאו אותי למחרת בבוקר מסתובב בביצה כאחוז טירוף, אני מוכרח להתעקש כי אינני יודע דבר למעט מה שסיפרתי לכם שוב ושוב” ”תפסנו באתי החפירה ללא עיכובים נוספים והתחלנו במלאכת הפינוי של העשביה, הצמחים והאדמה מלוחות הקבורה השטוחים והעתיקים” ”שמעתי את הקול שבקע מתוך מעמקי התהומות של אותו אולם קבורה ארור בזמן שצפיתי בצללים מבעיתים וחסרי צורה רוקדים מתחת לירח החיוור והמקולל” רנדולף קרטר – מלומד הבקיא במספר רב של שפות ומעביר את ימיו בקריאת טקסטים עתיקים וספרים המכילים ידע אסור בענייני תורת הנסתר והעל-טבעי. מתואר כבעל מזג רגיש ביותר, והסיפור נמסר כעדות מפיו לאחר שנמצא משוטט באדמת ביצה מרוחקת כשהוא אחוז טירוף. דמותו מוזכרת בסיפורים אחרים של לאבקרפט, ולעיתים נתפש הלה כאלטר אגו של הסופר עצמו. הארלי וארן – מלומד, מדען ואיש מחקר אשר הקדיש את חייו לפיתוח תיאוריות אודות המוות והחיים שאחריו. מחזיק באמתחתו ספרייה רחבה המלאה בספרים עתיקים בעלי ידע נשכח ואסור. וארן שובה בקסמו את קרטר, החובר אליו הן מתוך פחד הן מתוך עניין. הסיפור מבוסס כמעט לחלוטין על חלום שחלם לאבקרפט בסביבות דצמבר 1919, במהלכו הוא וחברו סמואל לאבמאן (אנ') יצאו לטייל בבית קברות עתיק, בטרם נפל לאבמאן לגורל אכזר ולא ידוע לאחר שירד אל תוך אחד הקברים. הפרטים היחידים שלאבקרפט שינה היו מספר פסקאות מקדימות בראשית הסיפור, אשר הציגו אותו בתור עדות מפיה של הדמות הראשית, רנדולף קרטר, המשחזרת את חווייותיה, ככל הנראה על מנת להנגיש את העלילה לקוראים. קווי הדמיון בין שתי הדמויות המרכזיות המופיעות בסיפור לבין לאבקרפט וחברו לאבמאן אכן בולטים במיוחד, ובמכתבים ששלח למכריו ציין לאבקרפט כי החלום הופיע, ככל הנראה, לאחר דיון ארוך בין השניים אודות ספרות מוזרה (אנ'). דמותו של קרטר מוזכרת מספר פעמים בסיפוריו השונים של לאבקרפט, ומזוהה, כאמור, בתור האלטר אגו שלו. דמותו של לאבמאן מוזכרת אף היא בכמה מסיפוריו, על אף שאופייה מעורפל יותר, ובסיפור הנוכחי היא מזוהה עם לאבמאן הן בשל חלומו של לאבקרפט והן בשל הספרייה הגדולה שהיא מחזיקה באמתחתה, שכן לאבקרפט הזכיר במכתביו כי חברו נהג להמליץ לו על ספרים רבים, בנוסף לכך שהייתה בבעלותו ספרייה רחבה ומלאה במהדורות ראשונות ובכרכים נדירים אחרים, ולדבריו, ”באוצרות היקרים לליבו של הביבליופיל”. בדומה לרבים מסיפוריו, וכיאה למנהגו, כתב לאבקרפט את העלילה בתור עדות בגוף ראשון מפיו של רנדולף קרטר, הדמות הראשית, המתארת את חווייותיה בפני חוקריה, לאחר שנעצרה בידי המשטרה בשעת בוקר מוקדמת כאשר שוטטה אחוזת טירוף באדמת ביצות נידחת. בניגוד ליצירות אחרות, עם זאת, בהן מגולל המספר את דבריו בפני קהל יעד לא מוגדר, או במילים אחרות, בפני כלל קוראי הסיפור באשר הם, נפתח הסיפור הנוכחי באמירה המופנית בפרט כלפי חוקרי המשטרה, ”אני חוזר ואומר, רבותיי, כי חקירתכם לא תניב פירות. תעכבו אותי כאן לנצח אם תרצו, תכבלו אותי או תוציאו אותי להורג אם אתם מוכרחים למצוא קורבן כדי לשמר את האשליה לה אתם קוראים צדק, אך אינני יכול להוסיף עוד על מה שכבר אמרתי”, ומכאן נגזר גם שמו של הסיפור, קרי הצהרה רשמית או כזו הנעשית בפני גורמים רשמיים. נקודה נוספת להשוואה היא זו שעדויות רבות הפותחות את סיפוריו של לאבקרפט מתארות חוויות טראומתיות אשר הובילו לטירוף ולאיבוד הדעת. על אף שקרטר אכן חווה ניסיון קשה מהסוג הזה לקראת סוף העלילה, תיאור מצבו מתמקד בעיקר בחוסר יכולתו לשחזר את האירועים המדויקים שחווה, ובפערים גדולים בזיכרונו שנגרמו, לטענתו, בשל דבר אפל שבשמו הוא אינו מסוגל לנקוב. שתי הדמויות המרכזיות בסיפור, זו של רנדולף קרטר וזו של הארלי וארן, חוזרות להופיע מספר פעמים נוספות לאורך יצירותיו של לאבקרפט, על אף שזו הפעם הראשונה בה הן מוזכרות. דמותו של קרטר מביעה כמה מתכונות האופי של לאבקרפט עצמו ואף מזוהה, כאמור, בתור האלטר אגו שלו, והיא מופיעה שוב בסיפורים זה שאין לנקוב בשמו, משימת החלום של קאדאת' האבודה, מפתח הכסף, המקרה של צ'ארלס דקסטר וארד ודרך שערי מפתח הכסף. דמותו של וארן, מנגד, מזוהה עם חברו הקרוב של לאבקרפט, סמואל לאבמאן (אנ'), ומופיעה רק בשניים מאותם סיפורים שהוזכרו לעיל, קרי מפתח הכסף ודרך שערי מפתח הכסף. מבחינה כרונולוגית מתרחשת עלילת הסיפור לאחר זו של משימת החלום אך קודם לזו של זה שאין לנקוב בשמו, למרות שהיא נכתבה ב-1919 ופורסמה כשנה לאחר מכן, מספר שנים לפני כל שאר היצירות, אשר ראו אור רק במחציתן של שנות ה-20 של המאה ה-20. רנדולף קרטר מתאר את חברו, הארלי וארן, בתור מלומד בעל ספרייה גדולה המלאה בספרים נדירים העוסקים בנושאים אסורים, שאת חלקם קרא. כמו כן הוא מזכיר ספר מסוים אותו מביא עמו וארן למסעם לבית הקברות, שאודות טבעו הוא מסרב להרחיב, למעט כך שהלה קיבל אותו כחודש קודם לכן, ושהגיע מהודו. מספר השערות הציעו כי הספר המדובר הוא לא אחר מאשר הנקרונומיקון, גרימואר בדיוני פרי המצאתו של לאבקרפט אשר שמו הוזכר מפורשות לראשונה בסיפורו העיר חסרת השם מ-1921, אולם תיאורו את שפת הכתוב בו בתור ”הספר השטני שנשא בכיסו כאשר עזב את העולם נכתב בתווים שמעולם לא ראיתי קודם לכן” שולל, ככל הנראה, את אפשרות זו, מאחר שהנקרונומיקון נכתב במקור בערבית ותורגם בהמשך רק לאנגלית, לטינית ויוונית. משיכתו העזה של לאבקרפט לנושא המוות באה לידי ביטוי ברבים מסיפוריו, ופעמים רבות באמצעות תיאורים מצמררים אודות בתי קברות. הסיפור הנוכחי, שבשיא עלילתו תולשות שתי הדמויות המרכזיות שבו לוח אבן כבד מעל פיו של בור שבתחתיתו נמצא אולם קבורה תת-קרקעי, מזכיר באופיו שלושה סיפורים נוספים: הרברט וסט – מחיה המתים, בו אחת הדמויות הראשיות היא של ממציא מטורף שמפעל חייו טמון בהשבת המתים חזרה לחיים, כלב השמירה, המתאר את מסעותיהם של שני שודדי קברים המחפשים אחר אוצרות מעוותים עבור מוזיאון מיוחד שבנו כדי לפאר את המוות, והקבר, העוסק באדם צעיר המפתח אובססיה ארוכת שנים כלפי מאוזוליאום עתיק. הסופר לאון ספראג דה קמפ (אנ') כינה את הסיפור בתור ”מאמץ קטן ואפקטיבי” על אף שלצורך כתיבתו השתמש לאבקרפט ברטוריקה מוגזמת. מבקר הספרות לין קרטר (אנ') כינה את הסיפור בתור מעשיית אימה אשר הושפעה רבות מאדגר אלן פו. להקת החורשות האפלות ביותר בצד הגבעה (אנ') הוציאה את השיר "חתיכת טיפש, וארן מת!" באלבומה "הדוכסים מאלהזרד" מ-2017. שמו של השיר נלקח מהשורה האחרונה בסיפור, בו קול מחריד הנשמע מתוך שפופרת הטלפון אומר לרנדולף קרטר כי חברו, הארלי וארן, מת. סרט הקולנוע עדותו של רנדולף קרטר בבימויו של אנדרו לימן ובכיכובם של דריל טיילר ושון בראני מ-1987 מבוסס על הסיפור. סרט הקולנוע זה שאין לנקוב בשמו 2: הצהרתו של רנדולף קרטר (אנ') בבימויו של ז'אן פול אואלט (אנ') ובכיכובם של מארק קינסי סטיבנסון (אנ') וצ'ארלס קלאוסמאייר מ-1993 מבוסס על הסיפור, וכמו כן מהווה המשך ישיר לסרט זה שאין לנקוב בשמו (אנ') המבוסס על סיפור אחר בעל שם זהה מאת לאבקרפט. הסרט הקצר 13:de mars 1941 בבימויו של רוברט פ. אולסון ובכיכובם של אולסון עצמו ורוברט ג'והאנסון מ-2004 מבוסס על הסיפור. הסיפור פורסם לראשונה במגזין "המשוטט" במאי 1920. לאחר מכן הודפס בשנית ופורסם בעשרות מהדורות שונות, וכמו כן תורגם לחמש שפות: צרפתית, הולנדית, פורטוגזית, גרמנית, ואיטלקית. מדיה וקבצים בנושא הצהרתו של רנדולף קרטר בוויקישיתוף ג'ושי ושולץ, האות ס', הצהרתו של רנדולף קרטר, עמוד 250, "סיפור קצר (2,500 מילים), נכתב בשלהי דצמבר 1919, פורסם לראשונה במגזין "המשוטט" במאי 1920". ג'ושי, זר במדינה הזו (1919–1921), עמוד 469, "זה ידוע היטב כי הסיפור הזה הוא, או לפחות נטען להיות בידי לאבקרפט עצמו, כמעט תמליל מוחלט של חלום שחלם, ככל הנראה בראשית דצמבר 1919, במהלכו הוא וסמואל לאבמאן יצאו לטיול בבית קברות עתיק במהלכו סבל לאבמאן מגורל נורא אך מסתורי כאשר ירד אל תוך אחד הקברים". ג'ושי, זר במדינה הזו (1919–1921), עמוד 471, "ישנם פרטים רבים, בנוסף לביטויים לשוניים, המשותפים למכתב ולסיפור. החלום עצמו, אמר לאבקרפט, נולד כתוצאה מדיון ארוך אודות ספרות מוזרה, שכן לאבמאן המליץ לו על סופרים וספרים רבים". ג'ושי, זר במדינה הזו (1919–1921), עמוד 471, "המכתב מזכיר כי במהלך החלום רכש לאבמאן ידע סודי כלשהו מתוך ”ספרים נדירים ועתיקים”, ומוסיף כי: ”לאבמאן, כפי שאתה יודע, מחזיק בספרייה רחבה מלאה במהדורות ראשונות ובאוצרות היקרים לליבו של הביבליופיל”. הארלי וארן מתואר בצורה דומה (קרטר מתאר את ”אוספו הגדול של ספרים נדירים ומוזרים העוסקים בנושאים אסורים”), אך בסיפור הרגיש לאבקרפט את הצורך לספק מידע נוסף אודות הדרך שעשו לעבר בית הקברות". לאבקרפט, זה שאין לנקוב בשמו, עמוד 279, "הייתי רוצה לראות את הבית הזה, קרטר. איפה הוא נמצא? עם זכוכית או בלי, אני מוכרח לחקור אותו מעט, והקבר הזה שהנחת בתוכו את העצמות, והקבר הנוסף ללא הכיתוב, כל העניין מוכרח להיות מעט מחריד". לאבקרפט, משימת החלום של קאדאת' האבודה, עמוד 439, "שלוש פעמים חלם רנדולף קרטר על העיר המרהיבה, ושלוש פעמים נחטף ממנה בזמן שבהה בטרסות הגבוהות שמעליה". לאבקרפט, מפתח הכסף, עמוד 428, "כאשר הגיע רנדולף קרטר לגיל שלושים הוא איבד את המפתח לשערי החלומות". לאבקרפט, המקרה של צ'ארלס דקסטר וארד, עמוד 618, "היה זה סימנו של קות', אותו רואים החולמים מעל הקשת של המגדל השחור הניצב לבדו לאור הדמדומים. וילט לא אהב את מה שחברו רנדולף קרטר סיפר לו אודות כוחותיו". לאבקרפט, דרך שערי מפתח הכסף, עמוד 957, "רנדולף קרטר, אשר לאורך כל חייו חיפש אחר דרך להימלט מפני השיעמום והמגבלות של חיי הערות במרחביהם המושכים של חלומותינו ובשערים האגדיים של ממדים אחרים, נעלם מן העולם ביום השביעי של חודש אוקטובר 1928, בגיל חמישים וארבע". ג'ושי, זר במדינה הזו (1919–1921), עמודים 471–472, "קרטר מצהיר כי הידע הזה הגיע מידי ”הספר השטני שנשא בכיסו כאשר עזב את העולם”. רבים האמינו כי הספר המדובר הוא הנקרונומיקון, ספרו המפורסם והמיתולוגי של לאבקרפט המכיל ידע אסור, אולם אין זה סביר שאכן מדובר בספר הנדון. קרטר טוען כי הספר ”נכתב בתווים שמעולם לא ראיתי קודם לכן”, מה שמציע שלא נכתב בערבית או בכל שפה מוכרת אחרת. בהמשך מציין קרטר שהספר הגיע מהודו. מאחר שעל פי עדותו של לאבקרפט עצמו עותקיו של הנקרונומיקון היו קיימים רק בערבית, יוונית, לטינית ואנגלית, ספרו של וארן אינו יכול להיות הנקרונומיקון". קמפ, ג'נטלמן רפאים, עמוד 145, "הסיפור (אשר פורסם לראשונה במגזין "ניסיון" של סמית') הוא ניסיון קטן ואפקטיבי, למרות הרטוריקה המוגזמת שבו. "רנדולף קרטר", המופיע שוב בסיפורים מאוחרים יותר, הוא התגשמות ספרותית של לאבקרפט עצמו". קרטר, רמיזות לר'ילה, עמודים 29–30, "אך זו הבחנה מעניינת למצוא את הופעותיהם הראשונות של שמות, מקומות, דמויות וסמלים רבים, אשר חזרו מאוחר יותר במיתוסים של קת'ולהו. האבדון שהגיע לסארנאת' מכיל את האזכורים הראשונים למקומות "מנאר", "סארנאת'" ו"איב", בזמן שדמותו של "רנדולף קרטר" מופיעה לראשונה בהצהרתו של רנדולף קרטר, מעשיית אימה אשר הושפעה רבות מאדגר אלן פו, אשר נולדה כתוצאה מסיוט מציאותי מאוד של לאבקרפט". חתיכת טיפש וארן מת, ג'יניוס, אורכב מהמקור ב-21 ביולי 2023. (באנגלית) עדותו של רנדולף קרטר, בסיס הנתונים האינטרנטי לסרטים, אורכב מהמקור ב-21 ביולי 2023. (באנגלית) זה שאין לנקוב בשמו 2: הצהרתו של רנדולף קרטר, בסיס הנתונים האינטרנטי לסרטים, אורכב מהמקור ב-3 בינואר 2013. (באנגלית) 13:de mars 1941, בסיס הנתונים האינטרנטי לסרטים, אורכב מהמקור ב-21 ביולי 2023. (באנגלית) דף מידע עבור הצהרתו של רנדולף קרטר, הארכיון של ה.פ. לאבקרפט, אורכב מהמקור ב-7 באוגוסט 2022. (באנגלית) הצהרתו של רנדולף קרטר, מרכז המידע האינטרנטי עבור ספרות ספקולטיבית, אורכב מהמקור ב-21 ביולי 2023. (באנגלית)