laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אטלנטה ברייבס

אטלנטה ברייבס (באנגלית: Atlanta Braves) היא קבוצת בייסבול אמריקאית מליגת ה-MLB, שבסיסה בעיר אטלנטה, ג'ורג'יה. הקבוצה משחקת בבית המזרחי של הנשיונל ליג. הקבוצה נוסדה בבוסטון ב-1871 תחת השם בוסטון רד סטוקינג, ב-1876 היא הייתה בין הקבוצות המייסדות של הנשיונל ליג, והיא אחת משתי הקבוצות היחידות ששרדו מאז יחד עם השיקגו קאבס. שמה של הקבוצה שונה מספר פעמים עד שהתקבע לברייבס ("לוחמים אינדיאנים") כינוי שנבחר ב-1912. ב-1914 העפילה הקבוצה לראשונה לוורלד סיריס לאחר מהפך שעשתה במהלכו טיפסה מהמקום האחרון למקום הראשון על חשבון הניו יורק ג'איינטס. בסדרת הגמר ניצחו הברייבס 0–4 את הפילדלפיה אתלטיקס. ב-1953 עזבה הקבוצה למילווקי ומשכה קהל שיא של צופים בעונתה הראשונה בעיר, מה שהביא במרוצת השנים הבאות לעזיבת קבוצות בייסבול נוספות לערים אחרות. הקבוצה שיחקה במילווקי עד 1965, כשב-1957 אף העפילה לוורלד סיריס וזכתה באליפות לאחר ניצחון 3–4 על הניו יורק יאנקיז. לאחר מכירת הקבוצה ב-1962, חיפשו הבעלים החדשים עיר בעלת פוטנציאל שוק גדול יותר, ובחרו לעבור לאטלנטה בה גם נבנה אצטדיון חדש במטרה למשוך לעיר קבוצות מה-MLB. בשנות ה-90 זכתה הקבוצה להצלחה רבה, זכתה 8 פעמים בראשות הבית שלה, והעפילה 5 פעמים לוורלד סיריס. ב-1995 זכו הברייבס באליפות לאחר ניצחון 2–4 בסדרה מול הקליבלנד אינדיאנס. ההצלחה נמשכה גם במחצית הראשונה של שנות האלפיים, ואטלנטה זכתה בראשות הבית המזרחי בשנים 2000–2005. בסך הכל זכו הברייבס בראשות הבית שלהם במשך 14 עונות רצופות. מאז שנת 2018 זוכה הקבוצה שוב להצלחה מרובה, כשהיא זוכה מסיימת בראשות הבית שלה. בשנת 2021, הברייבס אף זכו באליפות ראשונה מזה 25 שנה, למרות תחילת עונה מגומגמת. השינוי הגדול בעונה זה הגיעה לאחר מה שנחשב למהלך גדול של ״טריידס״ שביצע מנהל הקבוצה בריאן סניטקר בסמוך למועד סיום האפשרות למעבר שחקנים בין קבוצות. בוורלד סיריס של 2021 הברייבס ניצחו את היוסטון אסטרוס 4-2. ה-MLB החליטה להוציא את מספרו של רובינסון משימוש, בשל כבוד והישגיו של השחקן. כלומר, אף קבוצה בליגה לא יכולה לתת לשחקן מסוים את המספר. כל השחקנים הללו למעט דייל מרפי זכו להיכנס להיכל התהילה של הבייסבול האמריקאי. ב-3 באפריל 2023, הברייבס הודיעו שיוציאו לגמלאות את המספר 25 לכבוד שחקן מרכז השדה אנדרו ג׳ונס ב-9 בספטמבר. מדיה וקבצים בנושא אטלנטה ברייבס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אטלנטה ברייבס (באנגלית) אטלנטה ברייבס, ברשת החברתית פייסבוק אטלנטה ברייבס, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אטלנטה ברייבס, ברשת החברתית אינסטגרם אטלנטה ברייבס, סרטונים בערוץ היוטיוב אטלנטה ברייבס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אטלנטה ברייבס, באתר אי.אס.פי.אן (באנגלית)
ערבית דרוזית

ערבית דרוזית (בערבית: اللهجة الدرزية) היא ניב של השפה הערבית המדובר בקרב הדרוזים. ניב זה מעולם לא הוכר כניב רשמי על ידי הגופים המפקחים על השפה הערבית (ובראשם האקדמיה ללשון ערבית במצרים), והוא כינוי להגייה ספציפית של השפה הערבית אשר נפוצה בקרב הדרוזים ונחשבת לקרובה ביותר להגיית הערבית הספרותית. הערבית הדרוזית היא אתנולקט המדובר בקרב בני העדה הדרוזית דוברי הערבית בפריסה כלל-עולמית. ההגייה הדרוזית היא אחידה בדרך כלל, אם כי אוצר המילים משתנה בהתאם לארץ המגורים של הדובר ולניב המקובל במקום. לעיתים, מאמצים הדרוזים את הניב המקומי ומוותרים על ההגייה האופיינית לדרוזים; מקרים כאלו נפוצים בעיקר בלבנון, שבה הדרוזים המתגוררים בערים הגדולות ובעיקר בפרברי ביירות מאמצים את הניב הלבנוני ואת ההגייה האופיינית לנוצריי לבנון, זאת להבדיל מ"דרוזיי ההרים", דרוזים המתגוררים בהר הלבנון ובהרי השוף, המקפידים על ההגייה הדרוזית. בדרך כלל, ההגייה הדרוזית מבדילה את הדרוזים משאר האוכלוסייה דוברת הערבית במקום. לדוגמה: במדינת ישראל, שבה מיעוט ערבי גדול, הדרוזים מהווים מיעוט בין דוברי הערבית במדינה, והגייתם נבדלת מזו של ערביי ישראל, המשתמשים בניב הפלסטיני, ומזו של הבדואים, הדוברים בניבים בדואיים שונים האופייניים לאזור. דרוזיי הר הדרוזים מבדילים עצמם בהגיית האותיות משאר אוכלוסיית סוריה, ביניהם דרוזים המתגוררים בערים גדולות. המאפיין הייחודי של הערבית הדרוזית הוא ההקפדה על הגיית כל האותיות כפי שנהוג לבטא אותן על פי הערבית הספרותית. לדוגמה: הדרוזים מקפידים לבטא את האות קאף (ق) כקו"ף ענבלית (העיצור /q/) כמקובל בערבית ספרותית, להבדיל מניבים ערביים רבים, שבהם מקובל להגות את האות כאל"ף, כגימ"ל או ככּ"ף (העיצור /k/). כמו כן, הוגים הדרוזים את האות ת'א (ث) כעיצור /θ/ (כמו הצירוף th במילה האנגלית think), להבדיל מניבים של ערבית מדוברת שבהם מקובל לבטא אות זו כת"ו, כלומר כעיצור /t/. כיוון שההגייה הדרוזית שונה משאר הניבים של הערבית המדוברת, יש דוברי ערבית המתקשים להבין ניב זה. במדינות מסוימות הביטוי "ערבית דרוזית" מהווה מושא ללעג: בלבנון, דובר "ערבית דרוזית" הוא אדם המקפיד על הגיית האות קא"ף כקו"ף נחצית או אדם אשר הגייתו גרונית מדי, תושבי רצועת החוף הלבנונית נוהגים להשתמש בכינוי זה על מנת ללעוג לדרוזיי הר הלבנון, אשר הגייתם שונה. במדינת ישראל, שבה הדרוזים דוברים בנוסף לשפת האם הערבית שלהם גם עברית (אשר בקרב הדור הצעיר נמצאת בשימוש רב) ורבים מהגברים הדרוזים משתלבים במשרדים ממשלתיים ובכוחות הביטחון, המושג "ערבית דרוזית" מתאר לעיתים שפה ערבית אשר חדרו אליה מילים וביטויים בעברית, ומהווה אף בדיחה פנימית בתוך העדה הדרוזית.[דרוש מקור] ניבים בערבית בישראל האקדמיה ללשון הערבית בישראל ערבית פלסטינית ערבית לבנטינית ערבית לבנונית ערבית מצרית ערבית ירדנית(ער')(אנ') ערבית-סורית(ער')(אנ') Druze - Introduction, Location, Language, Folklore, Religion, Major holidays, Rites of passage, everyculture.com ערך זה הוא קצרמר בנושא שפות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מיאמי מארלינס

מיאמי מארלינס (באנגלית: Miami Marlins) היא קבוצת בייסבול אמריקאית מליגת ה-MLB, שבסיסה בעיר מיאמי שבפלורידה. הקבוצה משחקת בבית המזרחי של הנשיונל ליג. המארלינס הצטרפו ב-1993 כקבוצת הרחבה לליגת ה-MLB, יחד עם הקולורדו רוקיס. כבר בעונה החמישית ב-1997 זכתה הקבוצה באליפות הראשונה בתולדותיה, כשהיא מנצחת בוורלד סיריס את הקליבלנד אינדיאנס 3-4. מיד לאחר הזכייה ערך בעלי הקבוצה "מכירת חיסול" של מרבית כוכבי הקבוצה, לאחר שטען כי למרות ההצלחה נגרמו לו הפסדים כספיים גבוהים, כתוצאה מכך סיימה הקבוצה את שתי העונות הבאות במאזן הגרוע בליגה. הקבוצה שינתה פעמיים את הבעלות עד 2002, הצליחה להעפיל בפעם השנייה לוורלד סיריס ב-2003 לאחר ניצחון 3–4 על השיקגו קאבס, וזכתה באליפות לאחר ניצחון בסדרת הגמר על הניו יורק יאנקיז. למרות הזכייה בשתי האליפויות מעולם לא הצליחה הקבוצה לזכות בראשות הבית, ובשתי הפעמים היחידות שבהן העפילה לפלייאוף עשתה זאת מעמדת הווילד-קארד (כרטיס כניסה לפלייאוף המוענק לקבוצה בעלת המאזן הטוב ביותר שאינה ראש בית). התנהלות הקבוצה לאורך השנים מאופיינת במסגרת תקציב נמוכה, ויתור על כוכבים, ובנוכחות דלה של אוהדים במשחקי הבית. הכנסות הקבוצה הן הנמוכות ביותר מבין כל קבוצות הליגה, והקבוצה דורגה אחרונה מבחינת הערכת שוויה הכלכלי בדירוג מגזין פורבס. בשנותיה הראשונות שיחקה הקבוצה באצטדיון סאן לייף, אצטדיון פוטבול שהותאם למשחק הבייסבול. לאחר שנים ארוכות של מאבקים פוליטיים ומשפטיים, אושרה ב-2008 הקמת אצטדיון בייסבול חדש עבור המארלינס במיאמי. ב-2011 שונה שם הקבוצה מפלורידה מארלינס למיאמי מארלינס, וב-2012 עברה לאצטדיון החדש במרכז העיר מיאמי. ה-MLB החליטה להוציא את מספרו של רובינסון משימוש, בשל כבוד והישגיו של השחקן. כלומר, אף קבוצה בליגה לא יכולה לתת לשחקן מסוים את המספר. מדיה וקבצים בנושא מיאמי מארלינס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מיאמי מארלינס (באנגלית) מיאמי מארלינס, ברשת החברתית פייסבוק מיאמי מארלינס, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מיאמי מארלינס, ברשת החברתית אינסטגרם מיאמי מארלינס, סרטונים בערוץ היוטיוב מיאמי מארלינס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מחקר על הקבוצה באתר מגזין פורבס http://florida.marlins.mlb.com/news/article.jsp?ymd=20090701&content_id=5637446&vkey=news_fla&fext=.jsp&c_id=fla
עפרון החתי

עֶפְרוֹן הַחִתִּי, ובשמו המלא עֶפְרוֹן בֶּן-צֹחַר, הוא דמות מקראית המופיעה בתחילת פרשת חיי שרה שבספר בראשית. לאחר מותה של שרה, מבקש אברהם אבינו לקנות חלקת קבר על מנת לקבור אותה. הוא פונה לחתים אשר יושבים בארץ, ואלה מציעים לו לקבור אותה בחינם היכן שיחפץ, תוך התייחסות אל אברהם בכבוד כ"נשיא אלהים". אברהם מצידו מתעקש לקנות חלקת קבר בכסף מלא, ומבקש לפגוש בעפרון ולקנות ממנו את מערת המכפלה: וּפִגְעוּ-לִי בְּעֶפְרוֹן בֶּן-צֹחַר. וְיִתֶּן-לִי אֶת-מְעָרַת הַמַּכְפֵּלָה אֲשֶׁר-לוֹ, אֲשֶׁר בִּקְצֵה שָׂדֵהוּ. בְּכֶסֶף מָלֵא יִתְּנֶנָּה לִּי, בְּתוֹכְכֶם לַאֲחֻזַּת-קָבֶר. — ספר בראשית, פרק כ"ג, פסוקים ח'–ט' גם עפרון מתעקש לתת לאברהם את המערה ואת השדה סביבה ללא תשלום: לֹא-אֲדֹנִי שְׁמָעֵנִי, הַשָּׂדֶה נָתַתִּי לָךְ, וְהַמְּעָרָה אֲשֶׁר-בּוֹ לְךָ נְתַתִּיהָ, לְעֵינֵי בְנֵי-עַמִּי נְתַתִּיהָ לָּךְ, קְבֹר מֵתֶךָ. — ספר בראשית, פרק כ"ג, פסוק י"א לאחר דין ודברים בין השניים מוסכם כי עפרון ימכור את החלקה לאברהם תמורת "ארבע מאות שקל כסף", והעסקה מתבצעת ומוצגת בפני העם החתי. הפרשנות המקובלת של האירוע מתמקדת בכך שאברהם התעקש שלא לקבל את מערת המכפלה בחינם, ודרש לשלם עליה כסף מלא - בבחינת "שונא מתנות יחיה". עם זאת, פרשנות אחרת לסיפור גורסת כי בעוד אברהם ביקש לקנות אחוזת קבר פרטית (”תְּנוּ לִי אֲחֻזַּת-קֶבֶר עִמָּכֶם, וְאֶקְבְּרָה מֵתִי מִלְּפָנָי.” (ספר בראשית, פרק כ"ג, פסוק ד')), החתים התעקשו להקצות לו קבר באחת החלקות ששייכות להם (”בְּמִבְחַר קְבָרֵינוּ, קְבֹר אֶת-מֵתֶךָ, אִישׁ מִמֶּנּוּ אֶת-קִבְרוֹ לֹא-יִכְלֶה מִמְּךָ מִקְּבֹר מֵתֶךָ.” (ספר בראשית, פרק כ"ג, פסוק ו')). רק לאחר משא ומתן, מסכים עפרון למכור לאברהם את מערת המכפלה. עפרון אף מדגיש כי מדובר במחיר זעום (”אַרְבַּע מֵאֹת שֶׁקֶל-כֶּסֶף בֵּינִי וּבֵינְךָ מַה-הִוא” (ספר בראשית, פרק כ"ג, פסוק ט"ו)), אף על פי שארבע מאות שקל כסף הם סכום רב במונחים של התקופה. יהודה אליצור, ברית בין הבתרים (בראשית פרק ט"ו ופרק כ"ג), הגות במקרא ד', עם עובד, 1983, באתר "דעת". ערך זה הוא קצרמר בנושא תנ"ך. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מסקרון

מַסְקָרוֹן (Mascaron) באדריכלות הוא קישוט בצורת ראש או פרצוף, בדרך כלל של אדם, לעיתים קרובות מפחיד או גרוטסקי, שנועד במקור לגרש רוחות רעות לבל ייכנסו לבניין. עם השנים איבד המסקרון את ייעודו המקורי והפך לאלמנט קישוטי טהור. הסגנון הארכיטקטוני האחרון שהשתמש במסקרונים ביד רחבה היה סגנון בוזאר (Beaux-Arts) הצרפתי. אוסף תצלומי מסקרונים ערך זה הוא קצרמר בנושא אדריכלות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גשר יהודה הימית

גשר יהודה הימית הוא גשר ברחוב יפת העובר מעל רחוב יהודה הימית ביפו. הגשר הוקם בשנות ה-20 של המאה ה-20 בזמן שיפוץ והרחבה של נמל יפו על ידי השלטון הבריטי, וזאת כדי לשמש מעבר למשאיות המובילות בעיקר תוצרת חקלאית (פרי הדר ליצוא) מיישובים בפנים הארץ (אבו כביר, בית דג'אן, יהודייה, וילהלמה) דרך נמל יפו (אז רחוב פייסל) מבלי להפריע לתנועה הסואנת ברחוב יפת (אז רחוב עג'אמי). הגשר נבנה ביציקות בטון. גובהו כ-4 מטרים ורוחבו 2 נתיבים. אף שיש מקורות הרואים בגשר כמחלף הראשון שנבנה בארץ ישראל (שהקדים את מחלף גשר פז שנבנה בשנת 1931 בחיפה) קשה לראותו כמחלף. אומנם ישנה רמפה צרה אחת המשמשת הולכי רגל ומספר גרמי מדרגות, אך אין מעבר ישיר לכלי רכב בין המפלסים ויש צורך לבצע מעקפים הנסמכים על תשתית הרחובות העירונית (דרך רחוב יהודה מרגוזה או רחוב לואי פסטר). מדיה וקבצים בנושא רחוב יהודה הימית בוויקישיתוף צור שיזף - מדריך יפו (אורכב 14.05.2009 בארכיון Wayback Machine)
ויקטור צ'רנומירדין

ויקטור סְטֵפֵּנוֹבִיץ' צֶ'רְנוֹמִירְדִין (ברוסית: Ви́ктор Степа́нович Черномы́рдин)‏; 9 באפריל 1938 – 3 בנובמבר 2010) היה מדינאי רוסי, ששימש כראש ממשלתה השני של הפדרציה הרוסית לאחר התפרקות ברית המועצות, בתקופת נשיאותו של בוריס ילצין, בשנים 1992–1998. ויקטור צ'רנומירדין נולד בכפר במחוז אורנבורג. לאחר סיום בית הספר המקצועי, החל לעבוד במפעל המקומי של תעשיית הנפט. לאחר שירות צבאי בשנים 1957–1960 חזר לעבוד באותו מפעל. בשנת 1962 הוא התחיל ללמוד במכון להנדסה בקויבישב. עם סיום הלימודים הוא התחיל לעבוד במנגנון המפלגתי. בשנת 1979 עבר למוסקבה. במהלך השנים התקדם במספר תפקידי ניהול ובשנים 1985–1989 היה שר תעשיית הגז בממשלת ברית המועצות. צ'רנומירדין היה ממעודדי מדיניות ההפרטה. ב-1989 הקים את חברת גזפרום על ידי הפרטת המשרד הסובייטי לתעשיית גז. ב-30 במאי 1992 התמנה לסגן ראש הממשלה יגור גאידר. ב-14 בדצמבר 1992 מונה לראש ממשלת רוסיה. בשנת 1995 היה ראש תנועת רוסיה ביתנו שזכתה ב-10% בבחירות לדומה. ב-10 באוגוסט 1996 מונה מחדש לתפקיד ראש הממשלה, ובאותה שנה נפגש לארוחת ערב עם בנימין נתניהו ושרה נתניהו. במרץ 1998 הממשלה התפרקה ובוריס ילצין, שסמך עליו מאוד, לא הצליח להעביר את מועמדותו לתפקיד ראש הממשלה בדומה בפעם השלישית, בשל התנגדות מרבית חברי הבית התחתון. בשנת 1996 היה לממלא מקום נשיא רוסיה, בעקבות ניתוח חירום שילצין היה מוכרח לעבור, ועל כן העביר זמנית את סמכויות הנשיא לידי צ'רנומירדין, שכיהן אז כראש הממשלה. בשנת 1999 היה לנציג המיוחד של הנשיא בוריס ילצין ביוגוסלביה. בשנים 2001–2009 שימש צ'רנומירדין כשגריר הפדרציה הרוסית באוקראינה והתפקד למפלגת השלטון רוסיה המאוחדת ושימש גם כיועץ לנשיא רוסיה. הוא נפטר במוסקבה, לאחר מחלה קשה, ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה. צ'רנומירדין היה ידוע בסגנון דיבור ייחודי ורצוף סתירות פנימיות ושימושים יצירתיים בתחביר הרוסי העשיר בכפל משמעויות, שהפך לשם דבר ברוסיה. במקרים רבים, אמרות הכנף שלו הפכו לביטויים שגורים. אחת מאמירותיו הזכורות ביותר שאף נקלטה בשפה הרוסית היא: "רצינו כמה שיותר טוב, אבל יצא לנו כמו תמיד". על שמו נקראה שוברת קרח ויקטור צ'רנומירדין רוסית שנבנתה ב-2020. מת ראש ממשלת רוסיה לשעבר, ויקטור צ'רנומירדין, ממתכנני כלכלת השוק, באתר כלכליסט, 3 בנובמבר 2010 ויקטור צ'רנומירדין, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ויקטור צ'רנומירדין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ויקטור צ'רנומירדין, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ויקטור צ'רנומירדין, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) גלובס זירת העסקים של ישראל, באתר גלובס
שאטו לאפיט רוטשילד

שאטו לאפיט רוטשילד (בצרפתית: Château Lafite Rothschild) היא אחוזה לייצור יין בורדו, באזור בורדו שבצרפת הנמצאת בבעלותה של פיליפין דה רוטשילד מהענף המשפחתי הצרפתי של משפחת רוטשילד. מקור השם לאפיט הוא במונח la hite שמשמעו גבעה קטנה בצרפתית. שאטו לאפיט רוטשילד נמצא בכפר פויאק שבאזור מדוק בצפון-מערב בורדו ובו אחוזות יין רבות, האחוזה הייתה רכושו של גומבו דה לאפיט ב-1234. במאה ה-17, רכשה משפחת סגור את שאטו לאפיט, בכלל זה גם את בית האחוזה הגדול שנבנה במאה ה-16 שעדיין עומד על תילו. למרות שהכרמים היו קיימים במקומם הנוכחי כבר מ-1680 לערך, ז'אק דה סגור נטע את חלק הארי של הכרמים. בשחר המאה ה-18, ניקולס אלכסנדר, המרקיז דה סגור, שיכלל את טכניקות עשיית היין של האחוזה, והציג את יינותיו בחברה הגבוהה האירופאית. הרבה לפני שהוא נודע בכינוי "נסיך היין", ויין שאטו לאפיט כונה "מלך היין" הודות לתמיכתו רבת ההשפעה של לואיס פרנסואה דו פלזי, דוכס רישילייה. בדמדומי המאה ה-18, ביסס המוניטין של לאפיט את מעמדו ואפילו תומאס ג'פרסון ביקר באחוזה ונעשה לקוחה לכל חייו. בעקבות המהפכה הצרפתית, התקופה הנודעת כ'שלטון הטרור' הביאה להוצאתו להורג של ניקולא פייר דה פישאר ב-30 ביוני 1794, והביאה אל קיצה את בעלותה של משפחת סגור על האחוזה שנהפכה להיות נכס ציבורי. ב-1797 נמכרו הכרמים לקבוצת סוחרים הולנדים. במחציתה הראשונה של המאה ה-19 לאפיט עברה לידיה של משפחת ואנלרברג והיין השתבח באיכותו, ובכלל זה גם הבצירים הגדולים: ב-1795, 1798 ו-1818. הברון ג'יימס מאיר רוטשילד רכש את השאטו תמורת 4.4 מיליון פרנקים, והאחוזה כונתה מעתה שאטו לאפיט רוטשילד. הברון גיימס מאיר רוטשילד הלך לעולמו שלושה חודשים לאחר קניית לאפיט. מכאן נעשתה האחוזה רכושם המשותף של שלושת בניו: אלפונס, גוסטב ואדמונד. המאה העשרים הייתה עידן של הישגים ומהמורות, בעקבות משבר הפילוכסרה שפקד את הכרמים ושתי מלחמות העולם. במהלכה של מלחמת העולם השנייה התיישב במקום הצבא הגרמני, ומרתפי היין של השאטו נבזזו. אריק דה רוטשילד ירש את דודו אליה דה רוטשילד בשנת 1974. הכרם של שאטו לאפיט רוטשילד הוא אחד הגדולים במדוק ונאמד בכקילומטר מרובע, תפוקתו היא בסביבות 35,000 ארגזי יין מדי שנה, שמהם 15,000 עד 25,000 שמורה לגידול הראשון (היתרה שמורה ליין השני). מבין גפניו כ-70% הם מזן קברנה סוביניון, 25% מרלו, 3% קברנה פראן ו-2% פטיט ורדו, בעוד שהיין המוגמר מכיל בין 80 ל-95% ענבים מזן קברנה סוביניון, 5 עד 20% מרלו, ועוד כ-3% קברנה פראן ופטיט ורדו. לעיתים היינן מחליט על תמהיל חריג, כפי שזה נתבצע בבציר שנת 1961 שבה 100% מתכולת היין היה קברנה סוביניון. בנוסף לגידול הראשון (היין המובחר שאטו לאפיט רוטשילד), כשליש מתוצרת היין שמשווק היקב נמכרת תחת התווית של יין שני המכונה Carruades de Lafite. יין שני שכיח בקרב השטואים המובילים וזה של לאפיט הוא מהמשובחים שבהם. רק לארבע אחוזות יין הוענק מעמד של גידול ראשון בסיווג היינות של 1855 בבורדו, שהיה מבוסס בעיקרו על מחירי היינות העדכניים לאותה עת. מאלה, הראשון ברשימה היה שאטו לאפיט רוטשילד, יצרן מתמיד של אחד מהיינות היקרים והמשובחים בעולם. משפחת רוטשילד שאטו מוטון רוטשילד אתר האינטרנט הרשמי של שאטו לאפיט רוטשילד Lichine, Alexis (1967). Alexis Lichine's Encyclopedia of Wines and Spirits. London: Cassell & Company Ltd., pp.316-318. H. Johnson & J. Robinson The World Atlas of Wine pg 90 Mitchell Beazley Publishing 2005 ISBN 1840003324
סבטוזר מרוביץ'

סְבֵטוֹזָר מָרוֹבִיץ' היה הנשיא היחיד של האיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו שהתקיים בשנים 2003–2006, והאחרון מבין חמישה נשיאים שעמדו בראש איחוד מדיני כלשהו של מדינות אלה. מרוביץ' נולד ב-31 במרץ 1955 בעיר קוטור שבמונטנגרו. בצעירותו היה עורך דין ועסק במקצוע זה עד להיבחרו לתפקיד. בשנת 1990 נבחר לחבר הפרלמנט של מונטנגרו ואף כיהן כיושב ראש הפרלמנט במשך שלושה כנסים והפך למממן העיקרי של המפלגה הדמוקרטית הסוציאליסטית של מונטנגרו. לאחר כ-13 שנים, בשנת 2003, נבחר כמו כן לתפקיד נשיא האיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו. לאחר שנבחר, הביע סבטוזר צער בפני נשיא קרואטיה סטייפן מסיץ' על פשעי המלחמה שנעשו כלפי הקרואטים. ב-3 ביוני 2006, לאחר שאזרחי מונטנגרו הכריעו במשאל עם בעד עצמאות, פורק האיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו ועמו גם התבטלה משרת הנשיא. מונטנגרו וסרביה הפכו למדינות עצמאיות. מרוביץ' נשוי ואב לשני ילדים. מדיה וקבצים בנושא סבטוזר מרוביץ' בוויקישיתוף ההתנצלות מתייחסת בעיקר למלחמת העצמאות של קרואטיה ערך זה הוא קצרמר בנושא פוליטיקאים ובנושא מונטנגרו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סלובודקה

סְלובּודְקָה (מיידיש: סלאבאדקע; מרוסית: Слободка; בפולנית: Słobódka או Wiliampol; בליטאית: Vilijampolė, "ויליאמפולה" = 'העיר שעל נהר וילייה') היא Seniūnija (יחידה מנהלית דמוית מועצה מקומית) בשטח העירוני של קובנה, בליטא הממוקמת על הגדה הימנית של הנהרות נֶרִיס (וילייה) ונֶמַן (ניֶימֶן), לא הרחק מהחיבור ביניהם. שטחה 17,200 דונם, ומתגוררים בה 32,000 תושבים. בסלובודקה שוכנת האקדמיה הליטאית לווטרינריה. סלובודקה ממוקמת מחוץ למרכז העיר, ממערב לנהר הוילייה, ועל כן לאורך הדורות השתקעו בה יהודים בתקופות שבהן נאסר עליהם להתגורר בתחומי העיר עצמה. בשנת 1877 נוסדה בה, על ידי הרב נתן צבי פינקל, המכונה "הסבא מסלובודקה" ישיבת "כנסת ישראל", הידועה כ"ישיבת סלבודקה", אחת הישיבות המשפיעות ביותר במרחב היהדות הליטאית, בשנת תרנ"ח (1897) נוסדה בה ישיבת כנסת בית יצחק על ידי הרב צבי הירש רבינוביץ. ב-1919 צורפה העיירה לתחום שיפוטה של העיר קובנה, שהפכה באותה עת לבירתה הזמנית של ליטא. לפני מלחמת העולם השנייה הייתה סלובודקה רובע עם רוב יהודי. ב-25 ביוני 1941 בשעות הלילה התנפלו לאומנים ליטאים על השכונה ורצחו כ-800 יהודים. ב-15 באוגוסט 1941 הוקם בחלקה גטו קובנה, ששמו הרשמי היה "גטו ויליאמפולה". הגטו פונה ונהרס ביולי 1944. בשטח הגטו לשעבר נמצאים כיום מספר אתרי הנצחה ליהודי קובנה שנרצחו בשואה. ישיבת כנסת בית יצחק ישיבת כנסת ישראל (סלבודקה) מדיה וקבצים בנושא סלובודקה בוויקישיתוף ויליאמפולה (סלובודקה) באתר עיריית קובנה ד. מ. ליפמאן, לתולדות היהודים בקובנה וסלבודקה, קידאן תרצ"ד, באתר היברובוקס המכון הבין-לאומי לחקר השואה, באתר יד ושם ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דוב חום אירופי

דוב חום אירופי, דוב חום אירואסייתי (שם מדעי: Ursus arctos arctos; נקרא גם דוב חום מצוי בשל אזור תפוצתו הרחב) הוא תת-מין של המין דוב חום. תפוצתו היא בצפון האזור האירו-אסייתי. פרוותו חומה וגוונה נע בין חום צהבהב עד לחום כהה ואף לעיתים כמעט שחור. לעיתים תהיה הפרווה בגוון אדמדם. ראשו של הדוב עגלגל עם אוזניים קטנות ועגלגלות גם כן. הגולגולת רחבה ופיו מצויד בכ-42 שיניים, הכוללות שיניי טורף. לדוב מבנה עצמות חזק וכפות רגליים גדולות, המצוידות בטפרים גדולים גם כן אשר יכולים להגיע לאורך של למעלה מ-10 ס"מ. משקלו תלוי בסביבת מחייתו ובתקופת השנה. משקלו של דוב זכר בוגר נע בין 135–250 ק"ג ומשקלה של נקבה בוגרת נע בין 90–150 ק"ג. הדוב החום הגדול ביותר שנתפס שקל 481 ק"ג וגובהו היה כמעט 2.5 מטר. הדובים האירופיים החיים במזרח אורל בהירים יותר וצבע פרוותם נוטה יותר לחום אדמדם. הדובים מתת-מין זה החיים באסיה נראים יותר אגרסיביים לעומת אותם דובים החיים באירופה. בעבר הדוב החום האירופי היה נפוץ מאירלנד במערב ועד ליפן שבמזרח. הדוב החום האירופי נכחד באירופה בעיקר במערבה במדינות כמו אירלנד, בלגיה והולנד. בבריטניה הוא נכחד כנראה לפני 1,500 שנה בעקבות פעילות ציד. בצפון אירופה וברוסיה נשמרה אוכלוסייה טבעית וגדולה. לאחר שנכחדו מצרפת, הושבו לאחרונה פרטים לאזור רכס הרי הפירנאים שבגבול בין ספרד וצרפת. בספרד השתמרה אוכלוסיית דובים בשני גושים גדולים באזור רכס הרי הקאנטאבריים. כמו כן ישנה אוכלוסייה נוספת באיטליה בהרי אברוצו ובעמק טרנטינו. אוכלוסיות גדולות נוספות נמצאות בסלובקיה, סלובניה, בולגריה ורומניה, אך אלו אוכלוסיות מבודדות המנותקות אחת מהשנייה. אוכלוסיות אלו כמעט נכחדו בעת המהפכה הרוסית ב-1917. מחוץ לאירופה האוכלוסייה הגדולה ביותר של דובים נמצאת במזרחם של הרי אורל. בעיקר ביערות סביר ובמרכז אסיה (אפגניסטן, פקיסטן, קשמיר שבהודו, מרכז סין והאי הוקאידו ביפן). בצפון אסיה הדובים נפוצים בהרבה. קיימים אלפים רבים ביערות צפון סיביר, מספר לא ידוע בצפון סין ומונוגוליה, וכנראה אלפים רבים ביערות הוקאידו ואיים אחרים ביפן. בדרום אסיה קיימים הדובים במספרים קטנים יותר: מסוריה ואיראן דרך רכסי ההרים של אפגניסטן ופקיסטן עד הודו. הרומאים לכדו דובים אלו ונלחמו נגדם או צפו בהם נלחמים נגד חיות אחרות כמו נמרים, טיגריסים ואריות. הדובים החזקים ביותר נלכדו כנראה באזור הדלמטים וקאלדוניה. שלא כמו באמריקה, בה כל שנה נהרגים בממוצע שני אנשים בידי דובים, באירופה רק שלוש תקיפות תועדו בכל המאה ה-20. דוב חום בפינלנד דוב חום בדנמרק דוב בגן חיות בבדפורדשייר דוב ביער בפינלנד מדיה וקבצים בנושא דוב חום אירופי בוויקישיתוף דוב חום אירופי, באתר ITIS (באנגלית) דוב חום אירופי, באתר NCBI (באנגלית) דוב חום אירופי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) דוב חום אירופי, באתר GBIF (באנגלית) מה עושה דוב חום כשהוא חושב שאיש לא מסתכל?, מתוך "הזנב הארוך" 19 באוקטובר 2013
בית התפילה הבהאי בדלהי

בית התפילה הבהאי בדלהי, המוכר באופן עממי כמקדש הלוטוס, הוא אחד משמונת בתי התפילה הבהאיים ברחבי העולם, ונחשב ל"מקדש האם של תת-היבשת ההודית". המבנה שוכן בדרומה של ניו דלהי, בירת הודו, הוא הופיע במאות פרסומים, וזכה במספר פרסים אדריכליים. האדריכל של בית התפילה הזה הוא פריבורז צהבא, שהיה שותף גם בתכנון ובעיצוב של הטרסות במרכז הבהאי בחיפה. עיצובו הייחודי הושפע מפרח הלוטוס, הפרח הלאומי של הודו. מלאכת תכנון והקמת המבנה נמשכה כעשר שנים ועסקו בה 800 אנשי מקצוע. שרטוטי המבנה ועיצובו לבדם נמשכו 18 חודשים, ומספר דגמים בקנה מידה מלא הוקמו על מנת לבדוק את ייתכנותו ולבחון את שיטות ההקמה המוצעות. 700 בנאים ונגרים הועסקו בהקמת המבנה בכל נקודת זמן, ונעשה שימוש נרחב בשיטות בנייה מסורתיות ומודרניות כאחד. המבנה הוקדש ב-24 בדצמבר 1986 בנוכחות 8,000 איש, ונפתח לקהל ב-1 בינואר 1987. כיתר בתי התפילה הבהאיים, למבנה תשע צלעות ותשעה פתחים. הוא מעוצב ממשטחים דמויי "עלי כותרת", שלושה בכל אחת מתשע צלעותיו, ו-27 בסך הכל. גובהו של המבנה מעט מעל 40 מטר. כל "עלי הכותרת" עולים ונובעים מקומת בסיס משותפת, והם מתנשאים לשלושה גבהים שונים, דבר המעניק להם את מראה הפרח. שתי שורות העלים הפנימיות פונות כלפי פנים ומכסות על הכיפה הפנימית, והשורה הקיצונית פונה כלפי חוץ, ותשעת עליה סוככים על תשע דלתותיו של בית התפילה. העלים הפנימיים אינם סוגרים לחלוטין על המבנה ומאפשרים חדירת אור לתוכו דרך הכיפה הפנימית. העלים עשויים מבטון מזוין לבן, והם מצופים באריחי שיש לבן שהובא מהר פנטלי ביוון לאחר שעובד באיטליה, ובשכבת מגן מפני הלחות. הכיפה הפנימית הדו-שכבתית נתמכת על ידי 54 קורות המחוברות זו לזו, והאולם המרכזי מוקף בתשע קשתות התומכות בשלד המבנה. האולם יכול להכיל עד 2,500 איש, ריצפתו המרכזית עשויה משיש לבן, בעוד שחלקה הסובב, המדרגות והמעברים עשויים מאבן חול אדומה. אל תשעת הפתחים מובילים תשעה שבילים, וביניהם תשע בריכות נוי המזכירות עלי גביע. הבריכות משמשות לצינון האוויר במבנה ובסביבתו, והוא משתקף בהן. המבנה וגניו משתרעים על פני שטח של כ-105 דונם. בשטח שוכן מבנה נוסף המשמש כמרכז מבקרים, ובו ספרייה ומרכז אדמיניסטרטיבי. בית התפילה זכה ליותר מ-50 מיליון מבקרים, והוא נחשב למבנה הזוכה למספר המבקרים הגדול בעולם. בכל שנה פוקדים אותו כ-2.5 מיליון איש, ובחגים הינדים עשוי מספרם להגיע לכ-100,000 איש ביום. אתר האינטרנט הרשמי של בית התפילה הבהאי בדלהי בית התפילה הבהאי בדלהי, ברשת החברתית אינסטגרם בית התפילה הבהאי בדלהי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אתר מקיף אודות המבנה Bahá’í House of Worship Bahá'í Houses of Worship An Architectural Marvel Information for Visitors Bahá'í Houses of Worship, India