laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
חקסיה

רפובליקת חקסיה (ברוסית: Республика Хакасия, בחקסית: Хакас Республиказы) היא רפובליקה בפדרציה הרוסית השוכנת בדרום מרכז המחוז הפדרלי הסיבירי. הרפובליקה הוקמה ב-20 באוקטובר 1930 כמחוז אוטונומי, הוכרזה כרפובליקה בשנת 1991 (הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית החקסית) וכרפובליקת חקסיה ב-1992. אורך הרפובליקה מצפון לדרום - 460 ק"מ, ממערב למזרח (בחלק הרחב ביותר) - 200 ק"מ, והיא גובלת במזרח ובדרום מזרח עם החבל המנהלי קרסנויארסק, בדרום עם רפובליקת טובה, בדרום מערב עם הרפובליקה אלטאי, ובמערב עם מחוז קמרובו. שטח הרפובליקה של חקסיה הוא 61,900 קמ"ר. המרחק מהבירה אבאקן למוסקבה הוא 4218 ק"מ. בשטח הרפובליקה עוברים נהרות גדולים - יניסיי ואבאקן. מבחינה אדמיניסטרטיבית, הרפובליקה מחולקת ל-8 אזורים מוניציפליים ו-5 ערים בעלות חשיבות רפובליקנית. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הרוסים החלו להתיישב באזור במהלך המאה ה-17. השטח סופח לרוסיה בשנת 1727 לאחר שיחות וחתימת ברית קייחטה עם סין. בתקופת האימפריה הרוסית האזור היה חלק של גוברניה עם מרכזה בקרסנויארסק. הרפובליקה מתנהל לפי החוקה שהתקבלה בשנת 1995. בראה עומד "ראש הרפובליקה - יושב ראש הממלה". תקופת כהונתו 5 שנים. בשנת 2023 ולנטין קונובלוב נבחר לכהונה השנייה. החוקים מתקבלים על ידי המועצה העליונה של הרפובליקה שכוללת 50 חברים. בשנת 2024 התגוררו ברפובליקה כ-528 אלף תושבים (לעומת 589 אלף בשנת 1989). כ-71% מאוכלוסיית הרפובליקה מתגוררת בערים. בעיר הגדולה - אבאקן מתגוררים כ-164 אלף תושבים. בהתאם לנתונים של מפקד אוכלוסין בשנת 2021 הרוסים מהווים כ-66.5% מאוכלוסיית הרפובליקה, חקסים כ-10.3% בלבד. במתוקפת מלחמת העולם השנייה לאזור הוגלו גרמנים רבים שהגיו לכ-2.2% מאוכלוסיית אזור. כיום רובם עזבו וגרמנים מהווין כ-0.5% מאוכלוסיית הרפובליקה. בשטח הרפובליקה נמצאו מרבצים של ברזל, מוליבדן, פחם וזהב. על נהר יניסיי הוקמה תחנת הכוח ההידרואלקטרית הגדולה ברוסיה - בהספק של 6400 מגה-ואט. לידה הוקמו מפעלי תעשיית מתכת ובמיוחד מפעלים לייצור אלומיניום הדורשים אנרגיה רבה. מדיה וקבצים בנושא חקסיה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של חקסיה חקסיה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) r-19.ru, Общие сведения ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של רוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אולפן קולנוע

אולפן קולנוע הוא מקום שבו מצלמים סרטים ופרסומות. לרבות מחברות הפקת הסרטים בעולם יש אולפן קולנוע ואזורי הפקה ייעודיים משלה, כך למשל אולפני הוליווד של דיסני, או אולפני יוניברסל המפורסמים בארצות הברית. בדרך כלל אולפן יכלול: חדרי הקלטת קול, חדרי איפור והלבשה, חדרי הלבשה וכביסה, חדרי הפקה, עריכה וניהול, חדרי עריכת סאונד וקול, ספרייה, אזורי צילום חיצוניים ופנימיים באזור האולפן, חדרי אוכל ושתייה, חדרי תצוגה בקדמתו. לכל אזור צילום יש את העיצוב הייחודי לו, קירות מעוצבים לכל סט, תאורה ייחודית וחלקי צילום מסומנים. "אולפן" לבדו, משמעותו "בית מלאכה" עבור אמנים, צלמים, שחקנים ורקדנים. בהקשרו לעולם הקולנוע בית המלאכה מתקשר לעולם הסאונד, מוזיקה וההקלטה ולמעשה נקרא "במה". כל בתי המלאכה יחד נקראים אולפן קולנוע. אולפני הקולנוע התפתחו עם ראשית הקולנוע בתחילת המאה ה-20. אולפן הקולנוע הראשון נבנה על ידי תומאס אדיסון בניו יורק בשנת 1893 ונקרא "מריה השחורה". על מנת לנצל את אור השמש (מנורות עוד לא היו זמינות) האולפן היה בנוי על ציר הידראולי מסתובב עם חלון בגג לקליטת אור השמש. בתחילת המאה ה-20, חברות החלו לנוע ללוס אנג'לס, קליפורניה. מקור התאורה הטוב ביותר לייצור ראינוע היה אור שמש טבעית, שכן בקליפורניה היו יותר ימי שמש מאשר ניו יורק. באותן השנים החלה להיווצר התעשייה שהיום מכונה "הוליווד", על פי שם הכפר שבדרום קליפורניה. בשנת 1905 נוצרה הטכנולוגיה לצילומי פנים (נורות מרקורי). כיום אולפני הקולנוע משוכללים וכוללים אמצעים רבים כגון: מתקני דולי, תאורה ו"מסך ירוק". החל משנות החמישים והלאה, אולפנים החלו ליצור גם תוכניות טלוויזיה. אולפני קולנוע הם גם שם לחברות בתחום הפקת והפצת סרטים. חמשת אולפני הקולנוע הגדולים בתעשיית הקולנוע ההוליוודית הם: האחים וורנר - Warner bros חברת וולט דיסני - Walt Disney Pictures סרטי קולומביה - Columbia Pictures סרטי פרמאונט - Paramount סרטי יוניברסל - Universal מלבדם קיימות חברות נוספות הנחשבות לאולפנים "עצמאיים", ובהם דרימוורקס, מירמקס, ואחרים. מחוץ להוליווד: אולפני האחים וורנר, ליבסדן - הממוקמים צפונית-מערבית לעיר לונדון, בממלכה המאוחדת. בהם צלמו סרטי סדרת הארי פוטר ומספר סרטים מסדרת סרטי ג'יימס בונד. אולפני אילינג - אולפני טלוויזיה וקולנוע הפועלים בשכונת אילינג במערב לונדון מאז בשנות ה-30 של המאה ה-20. בוליווד - כינויה של תעשיית הסרטים הגדולה ביותר בהודו ומהגדולות בעולם. תעשייה זו מפיקה סרטים בשפת הינדי ומיקומה בעיר מומבאי. אולפני הנגדיאן וורלד - אולפנים הממוקמים בעיירה הנגדיאן שבג'ג'יאנג, סין. זהו אתר הצילומים הגדול ביותר באסיה. בישראל הוקמו במחצית השנייה של שנות ה-80 של המאה ה-20, אולפני הקולנוע "ג.ג. אולפני ישראל - ירושלים" בנווה אילן. The Film Studio: Film Production in the Global Economy האובזרבר, "הוליווד הרטובה": הודות לרמה המקצועית הגבוהה ולעלויות הנמוכות של ההפקה, נראה כי בריטניה הולכת ונהפכת להוליווד החדשה, באתר הארץ, 12 בינואר 2004 מתן שירם, ‏הודיווד, באתר גלובס, 9 במרץ 2009 Du Qiongfang & Huang Lanlan, China’s Hollywood: Hengdian World Studios sees boom in film shoots, tourism - Global Times, www.globaltimes.cn אדר אבישר, נוה הוליווד, מעריב, 20 בנובמבר 1990
בת-שבע צייזלר

בת-שבע צייזלר היא זמרת סופרן ישראלית, שחקנית ומורה לפיתוח קול. בת-שבע צייזלר היא בוגרת אוניברסיטת תל אביב באמנות התיאטרון וספרות. במקביל למדה שירה אצל רחל רוזנשטיין ובהמשך יצאה לאנגליה להשתלם בשירה בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה בלונדון ובלונדון קולג' למוזיקה. בת-שבע צייזלר השתתפה בצוות המקורי של "את ואני והמלחמה הבאה", קברט סאטירי של חנוך לוין, שהמוזיקה לשיריו נכתבה בידי אלכס כגן ובני נגרי. בעונות 2004 עד 2008 הוצגה בתיאטרון הערבי-עברי ביפו גרסה מעודכנת של המחזה, עם צוות השחקנים המקורי ובבימוי עדנה שביט. הצגות נוספות שבהן השתתפה הן "אופרת הקבצנים" בתיאטרון באר שבע, עם מוזיקה חדשה שכתב אלכס כוגן ובבימויו של דן רונן; "כל מה שרצית לדעת על אופן ולא העזת לשאול את באך", מערכונים מוזיקליים של ז'אק אופנבך לטקסט של הלוי, עם דני מסנג, בבימוי ערן בניאל, כוריאוגרפיה של יעקב זומר וניהול מוזיקלי של יצחק שטיינר; "אנדרטה הפוכה" של יוסף מונדי ובבימויו בתיאטרון יובל; "אינטימיות" של ז'אן-פול סארטר בבימוי תמר לדר בתיאטרון הסימטה; "גברתי הנאוה", החולה המדומה ו"כוכב הדמעות". את שני המחזות האחרונים ביים מוטי אברבוך. בת-שבע צייזלר ניהלה את תיאטרון אלחריזי בתל אביב. לצייזלר יש קריירה ארוכה כזמרת סופרן וכמורה לפיתוח קול. בין תוכניותיה "שירים באדום וצהוב", "בת שבע ושמחה נוסעים לברודוויי" עם השחקן-זמר מתיאטרון הבימה שמחה ברבירו ושירים של אריק סאטי ופרנסיס פולנק. ברבות מתוכניות אלה מלווה אותה הפסנתרן ההולנדי-ישראלי ברט ברמן. צייזלר היא מורה לפיתוח קול שהוציאה תחתה עשרות רבות של תלמידים השרים כיום באופרה, במקהלות, בלהקות ועוד. צייזלר היא אלמנתו של הפסל גדעון גכטמן. היא תושבת ראשון לציון. בת-שבע צייזלר, באתר "הבמה" בת-שבע-צייזלר, באתר של זוהר יעקובסון בת-שבע צייזלר, באתר MusicBrainz (באנגלית)
זורבה היווני (ספר)

זורבה היווני (במקור ביוונית: Βίος και Πολιτεία του Αλέξη Ζορμπά, חייו ומעלליו של אלכסיס זורבאס) הוא רומן פיקרסקי שנכתב בשנת 1946 ביוונית מודרנית על ידי הסופר היווני ניקוס קאזאנצאקיס. הופעת הספר ביוונית לא עוררה הדים משמעותיים, אך הופעתו בתרגום לצרפתית ב-1947 עשתה זאת והספר זכה לפופולריות רבה ולתרגומים לעשרות שפות נוספות. הספר מתאר חברות מיוחדת הנרקמת בין אינטלקטואל המתחיל לנהל מכרה פחם בכרתים, לבין פועל מכרות יווני רב-מעללים, ששמו אלכסיס זורבה. דמותו הססגונית של זורבה, התנהגותו משוחררת-העכבות, וניסיון חייו העשיר, משפיעים בצורה ניכרת על השקפת חייו של האינטלקטואל והופכים את זורבה לאחת הדמויות האהובות והמוכרות ביותר בסיפורת העולמית. קאזאנצאקיס ביסס אותו על ידידו גאורגיוס זורבס, שהיה פועל בשירותו וגם שותף לעסקים בין 1915 ל-1917; השניים היו מעורבים בניצול מכרה ליגניט בפלופונז, אך גם בכריתת עץ ובכריית דולומיט. קאזאנצאקיס שמר על קשר מכתבים עם זורבאס עד מותו של האחרון, ב-1941. בעקבות הצלחתו הרבה של הספר, בשנת 1964 צולם הסרט "זורבה היווני" המבוסס על הספר, בכיכּוב אנתוני קווין, והפך לשובר קופות. הספר פורסם לראשונה בעברית על ידי הוצאת עם עובד בשנת 1954, בתרגומו של חנוך קלעי מאנגלית. היה זה הספר הראשון בסדרת "ספריה לעם" של "עם עובד". בשנת 2003 פרסמה הוצאת עם עובד תרגום חדש של הספר על ידי אמיר צוקרמן, לראשונה בעברית מן המקור היווני. איזה איש שמח זה! (קטע קטן מהספר) ציטוטים מהספר זורבה היווני, באתר OCLC (באנגלית) דב ויגיסר, זורבה היווני - הפילוסוף היחפן, אימגו מגזין מאמרים, 31.1.2007 זורבה היווני, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ביוונית: Αλέξης Ζορμπάς, זורבאס במלרע (ההטעמה בהברה האחרונה). Peter Bien, The Selected Letters of Nikos Kazantzakis, Princeton University Press, 2012. עמ' xix. "זורבה היווני" באתר הוצאת "עם עובד" ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דלק

דלק הוא שם כולל לכל חומר שאצורה בו אנרגיה פוטנציאלית רבה, שההעברה שלה לצורה אחרת של אנרגיה (חום, אנרגיה קינטית, אנרגיה חשמלית או כל טיפוס אחר של אנרגיה) היא קלה ויעילה. בדרך כלל העברה כזאת מתבצעת בצורה של שרפה, ודלק הוא פשוט חומר המשחרר אנרגיה רבה בשעת שריפתו. דלקים משמשים ליצירת חשמל בתחנות כוח (בעיקר פחם, מזוט ודלקים גזיים), להפעלת מנועים (בנזין, סולר, גז), לחימום והסקה. ישנם סוגים רבים של דלק. דלק מוצק כמו פחם או עץ, שהם חומרים דליקים היוצרים אנרגיית חום. פחם שימש בעבר להסקת מכונות בעלות מנועי קיטור. עץ לעומתו משמש בדרך כלל לחימום ביתי ותעשייתי, אולם כיום השימוש בדלק זה הולך ופוחת. דלקים נוזליים הנמצאים בשימוש הם ברובם תוצרי נפט גולמי כגון: קרוסין (דלק סילוני) המשמש במנועי סילון, בנזין המשמש בעיקר לתדלוק מנועי בנזין, סולר המשמש במנועי דיזל וכן להסקה, מזוט המשמש בעיקר לחימום ויצירת קיטור. ישנם דלקים נוזליים המופקים ממקורות אורגניים ובפרט משמנים צמחיים. דלקים אלו נקראים "ביו דיזל". דלקים גזיים כוללים גז טבעי, וגז פחמימני מעובה (גפ"מ) הידוע גם כגז בישול, שאף הוא תוצר של נפט. הדלק אינו חייב להיות רק אנרגיה פוטנציאלית הנובעת כתוצאה משינוי מולקולרי, המתרחש בעת בעירה. הוא יכול להיות גם חומר שאינו דליק, המשחרר את האנרגיה שאצורה בו בתהליכים של ריאקציה גרעינית. במקרה זה למשל עובר הדלק ביקוע, או היתוך (כמו בשמש בה המימן מהווה דלק לתהליך ההיתוך). הדלק העיקרי המשמש לאספקת אנרגיה בגוף האדם הוא פחמימות פשוטות (סוכרים) ופחמימות מורכבות, שומנים וחלבונים מהווים מקורות אנרגיה נוספים לגוף. מקורות אלו מהווים בסיס ליצירת מולקולות אדנוזין תלת-זרחתי ATP המהווה את מקור האנרגיה בתאים. תחנת דלק בנזין סולר אוקטן אייל רוזנר, בנזין ודיזל מזהמים? יש אלטרנטיבות נקיות, באתר ynet, 14 בנובמבר 2014 ייצור דלקים נוזליים וכימיקלים ירוקים מפחמן דו-חמצני ומים, אקולוגיה וסביבה, אוקטובר 2015 How Fuel Efficient Is An Airplane? - סרטון הסבר על ניצול הדלק של מטוסים דלק חלופי מבוסס חנקן לאחסון כימי בר-קיימא של מימן, באתר "אקולוגיה וסביבה", אוקטובר 2015
T-80

T-80 הוא טנק מערכה אשר פותח בעיר לנינגרד בברית המועצות בין השנים 1973–1975 ונכנס לייצור סדרתי בשנת 1976. חרף הופעתו של טנק ה-T-72 המוצלח, החליטה החברה שפיתחה את טנק ה-T-64 לפתח טנק חדש שיהווה תחרות ל-T-72. בהתחלה, הטנק התבסס על ה-T-64 (שבדגמיו המוקדמים סבל מבעיות אמינות), אך מבנהו יצר הרבה בעיות והיה צורך להתחיל מהתחלה ולבנות טנק חדש לחלוטין. התוצאה הייתה ה-T-80; טנק אשר המשיך את "מסורת" קודמו והציג מגוון חידושים טכנולוגיים, במחיר עלות גבוהה ומורכבות טכנית, הנגזרת מאופן התפיסה של החברה. ה-T-80 די דומה ל"בן משפחתו" ה-T-64, אשר כלל מטען אוטומטי חדש ופתרונות אוטומטיביים יעילים יותר. ה-T-80 כולל תותח טנק 125 מ"מ חלק-קדח משופר והציג לראשונה בעולם מנוע טורבינת גז (בדומה ל-M1 אברהמס האמריקאי) בהספק 1,000–1,250 כ"ס (750–930 קילוואט), אשר בשילוב המשקל הנמוך של הטנק העניק יכולת ניידות יוצאת מן הכלל בגינה זכה לכינוי "הטנק המעופף". בשנת 1987 הפסיק מפעל הטנקים בחרקוב (כיום באוקראינה) לייצר את ה-T-64 ועבר לייצור טנק ה-T-80UD, אשר כלל מנוע דיזל אמין במקום מנוע טורבינת הגז הבזבזני. ה-T-80 מצטיין בניידות בסוגים שונים של שטחים, החל משטחים מלאים בשלג ועד לשטחים מדבריים, זאת בזכות הזחל הענק שלו, שפורש את משקל הטנק הנמוך יחסית לטנקים אחרים, על שטח גדול, כך ששקיעה של הטנק אינה סבירה. מיגון הדגם הבסיסי זהה למיגון ה-T-64, ואולם, גרסאותיו המתקדמות של הטנק כוללות שיפורי מיגון רבים כגון מיגון ריאקטיבי (קל וכבד). עם זאת, המצאות המטען האוטומטי ובטן התחמושת בתא הלחימה מהווים חיסרון משמעותי במיגון הטנק, עקב הסבירות הגבוהה להיווצרות תגובת שרשרת במקרה של חדירה לתא הלחימה. במרבית גרסאותיו של הטנק מותקנות מערכות בקרת אש מתקדמות הכוללות מחשב ירי דיגיטלי, אמצעי ראיית לילה פאסיבי או תרמי מדגם AGAVA 1-2, המסוגל לזהות מטרות ממרחק 6400 מטר (לפי נתוני היצרן). התותח חלק-קדח משופר בקוטר 125 מ"מ מדגם 2A46-2 (באורך L48), יורה תחמושת חצי אחודה ומאפשר שיגור טיל נ"ט AT-8 "סונגסטר" (Songster), ובדגמים מתקדמים יותר טיל AT-11 "ריפלקס" (Refleks). הטען האוטומאטי של ה-T-80 שונה במבנהו מהטען ב-T-72, זאת מכיוון שה-T-80 ירש את טענו מה-T-64. התחמושת מוצבת כך שההודף נמצא במצב שוכב והפגז במצב עומד. טען זה מבוסס על יד רובוטית, יקר יותר ומסובך יותר מהטען ב-T-72\T-90. אופן סידור הפגזים בו מקנה לצוות יותר מרחב והופך את התנאים בטנק לנוחים יותר. במקרה של כשל בטען הטיפול בו יותר מסובך מהטיפול בטען של ה-T-72, אך למפקד יש אפשרות לטעון את התותח ידנית. הטנק הגיע ליחידות החל משנת 1984 ויוצרו ממנו מעל 5,000 טנקים מכמה דגמים. במהלך הלחימה הסובייטית בצ'צ'ניה הושמדו טנקי T-80 רבים כתוצאה מהפעלה לקויה של הכוחות המשוריינים בשטחים אורבניים. עם התפרקות ברית המועצות נפסק ייצורם של הטנקים ברוסיה, בעוד אוקראינה, באמצעות המפעל בחרקוב, המשיכה לייצר את ה-T-80UD ואף לשדרגו לרמת T-84. כ-300 טנקים מסוג זה נמכרו על ידי אוקראינה לפקיסטן. כיום, ה-T-80 משרת בצבא רוסיה, בצבא אוקראינה, בצבא קוריאה הדרומית, בצבא קפריסין ובצבא פקיסטן. T-84 תמונת הטנק תמונה נוספת
מדעי היהדות

מדעי היהדות הם ענף של מדעי הרוח העוסק בנושאי יהדות: היסטוריה של עם ישראל, מחשבת ישראל, משפט עברי וטקסטים יהודיים, ובהם תנ"ך, התורה שבעל פה, קבלה, ועוד. כענף של מדעי הרוח, הגישה במדעי היהדות היא גישה מחקרית וביקורתית, ושונה מהגישה הדתית הנפוצה לנושאים אלה. השימוש הראשון במושג זה נעשה בגרמניה, בראשית המאה ה-19, על ידי אנשי תנועת חכמת ישראל, שמטרתם הייתה להציג את יופייה של היהדות בפני העולם האירופי המשכיל של אותה תקופה, ולבסס את חקר היהדות על יסודות מדעיים מודרניים. את תחום מדעי היהדות מאפיין השימוש הנרחב בכלי המחקר הפילולוגי – חקר הנוסח והעיסוק בכתבי יד, כמו גם בכלים ספרותיים, השוואות לתרבות הכללית, ועוד. חוגים למדעי היהדות מתקיימים, בשמות שונים, במרבית האוניברסיטאות בישראל, וכן באוניברסיטאות במדינות נוספות. במשך שנים רבות נחשבה האוניברסיטה העברית בירושלים כמובילת תחום זה בעולם. "האיגוד העולמי למדעי היהדות" הוא ארגון גג של חוקרים ותלמידים בתחום זה. מדעי היהדות עוסקים, בין השאר, בנושאים הנמצאים במרכז עולמה של היהדות הדתית, ובפרט התנ"ך, המשנה, התלמוד ומפרשיהם. עם זאת, רוב רובה של החברה החרדית וכן חלק מן החברה הדתית-לאומית, רואים בשלילה את העיסוק האקדמי ביהדות. חלק אחר מן החברה הדתית לאומית וכן גם מיעוט אחר מהחברה החרדית רואה בעיסוק זה ברכה ותוספת נדבך חשוב ללימודי היהדות המסורתיים, ועם החוקרים הבולטים במדעי היהדות נמנים חובשי כיפה רבים. דוגמה למחלוקת בתחום זה בתוך החברה הדתית ניתן לראות בפולמוס על אודות לימוד הגמרא בעזרת שיטת הרבדים, שמקורה בעולם האקדמיה. חכמת ישראל ברוך קורצווייל, במאבק על ערכי היהדות, הוצאת שוקן, 1969, הפרק "על התועלת והנזק במדעי היהדות", עמ' 184–240. ישי רוזן-צבי, לחלן את התלמוד, תעודה 24 רחל ליבנה-פרוידנטל, מדעי היהדות - פרדיגמות ודפוסים ראשוניים, תעודה 20 Nicholas de Lange (2004). "Jewish studies". Encyclopedia of Modern Jewish Culture (באנגלית). Routledge. p. 431. ISBN 9781134428656. לקט - מאגר מאמרים נבחרים במדעי היהדות אנשיל פפר, מדעי היהדות פורחים בארצות הברית, אך מתכווצים בארץ הקודש, באתר הארץ, 5 בפברואר 2008 האיגוד העולמי למדעי היהדות יהדות - לימוד והוראה, דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא יהדות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חסן בן משיח

החכם חסן בן משיח (שיש ההוגים את שמו הפרטי גם כ"חסון") היה חכם קראי שחי בבגדאד במאה העשירית. הוא נזכר גם בשם בן משיח סתם אצל החכם סהל בן מצליח הכהן ואצל אברהם אבן עזרא בהקדמתו לפירושו על התורה. הוא ידוע כאחד המתפלמסים החריפים כנגד היהדות הרבנית, ושל רס"ג, שהיה בן דורו. הוא נהג להתפלמס כנגדו יחד עם החכם סלמון בן ירוחם וחכמים קראים נוספים. באחד מבין הפולמוסים הידועים ביותר שלו, חסן בן משיח הביא את הרס"ג חדר בחדר כדי להתווכח עמו, ומאן בזה והרחיקהו ממנו[דרושה הבהרה]. אולם לאחר שנפל אחד מספריו של סעדיה בידו כתב תשובה עליו, שנשתמרה עד ימינו. חלק מחיבוריו הידועים לנו כיום: ספר המצות. ספר הדתות. ספר הנעימות או זיכרון הדתות. שער הצדק. כתאב אלתמייז. כתאב אלתורה. קופת הרוכלים. ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
עלי הלוי בן אלחסן

עלי הלוי בן אלחסן היה חכם ופרשן מקרא קראי בן המאה ה-10. עלי הלוי נולד לאבו עלי סעדיה הלוי אבן חסן (כונה בשם המלמד הבצרי) שהיה חכם קראי מבצרה (כיום בעיראק). בנו יפת הלוי היה חכם קראי מראשי עדת אבלי ציון בירושלים, וכן מדקדק עברי. בקרב חוקרים מקובל לראות בבנו יפת כגדול פרשני המקרא הקראיים עד זמנו ובני זמנו. נכדו לוי בן יפת הלוי פעל אף הוא בירושלים וכתב מספר חיבורים בערבית יהודית. נכדו עלי הלוי אף הוא חכם קראי אשר הביא מסורות בשם כמה מבני משפחתו. עלי הלוי מוזכר אך מעט. לוי בן יפת הלוי מזכירו בתואר "אבי זקני". עלי, בן אחר של יפת הלוי, מזכיר פירוש שלו ושלשלת מסורה: ”אשר זקני עלי מלא אחרי ר' יהודה אבן קריש נ"ע בביאור "אדרעי" (שם דברים א':( באדרעי - אמר מר' ור' יהודה בן קריש רי"ת בדקדוקי כי הוא שם המבצר — ואבינו זקני מר' ור' עלי המלמד רי"ת החזיק אחריו.” וכן בהמשך: ”ואבינו זקננו מר' ור' עלי המלמד הגדול בן אדו' ור' אלחסן המלמד מנוחם עדן, בשרח (באור) על התורה פתר...”. שמחה פינסקר מזהה אותו עם "עלי בן חסון" המוזכר בדבריו הפיוטיים של סהל בן מצליח הכהן בהם הוא מונה אותו בין חכמי הקראים שהשיבו תשובות (שהוא קורא להן "ניצחות") לדברי רס"ג: ”ואחרי מותו (של רס"ג) [...] נפלו ספריו ביד בני מקרא בכל מקום ומקום וישיבו עליו תשובות בדברים נכוחים כמסמרות נטועים בספרים הרבה, כמו שעשה אבו טייב הנודע אל גבלי, וכן עלי בן חסון וכן בן משיח ובן ירוחם הנודע בין רוחים, ואבו עלי חסן אלבצרי וזולתם, וגם אני כתבתי תשובה לדבריו כאחד מהם, ואם תבקש להתבונן בספריהם עד אשר תמצא אמיתת הדבר ...” מציטוטים מפירושיו מסיק פינסקר שעלי הלוי חיבר פירוש על התורה. אברהם בר גוטלובר, בקורת לתולדות הקראים, עמודים 207–208 נתן שור, תולדות הקראים, עמ' 46, מוסד ביאליק, תשס"ג - 2003. נחמיה אלוני, הספר ומלאכת הספר בימי הביניים, עמ' 6, ב-שלם: מחקרים בתולדות ארץ - ישראל ויישובה היהודי - ספר רביעי, הוצאת יד בן צבי, 1984. יורם ארדר, מאירה פוליאק, הקנון הקראי במאות התשיעית על האחת עשרה לסה"נ, עמ' קצד', תעודה, כג (תשס"ט). תרגומו של יפת בן עלי הקראי לספר עובדיה / מאירה פוליאק ואליעזר שלוסברג, פעמים 89, עמ' 64, בהוצאת יד בן צבי, סתיו תשס"ב - 2002. חיבר פרשנות לכל ספרי המקרא וכתב חיבור הלכתי בשם "ספר המצוות" שהמשפטן מיכאל קורינאלדי ראה בו אחד החשובים בהלכה הקראית, מיכאל קורינאלדי המעמד האישי של הקראים עמ' 66, הוצאת ראובן מס, ירושלים, 1984. גם ר' יפת אביו חיבר ספר הלכתי בשם זהה. שמחה פינסקר, לקוטי קדמוניות לקורות דת בני מקרא והילטעראטור שלהם, עמוד קיא משה יקותיאל גוטליב, אלדד הדני, המליץ, 25 במאי 1865 משה כ"ץ (צירף מבוא והערות), אגרת רבי יהודה בן קוריש, עמ' 21,19, הוצאת דביר, תל אביב, תשי"ב. שמחה פינסקר, לקוטי קדמוניות לקורות דת בני מקרא והליטעראטור שלהם, עמוד 37 של הנספחים ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
תוכנית ווסחוד

תוכנית ווסחוד (ברוסית: Восход) היא תוכנית החלל המאוישת השנייה של ברית המועצות. פיתוח התוכנית היה כתוצאה מהרצון להמשיך את תוכנית ווסטוק ומחזור הרכיבים שלא השתמשו בהם בתוכנית הקודמת. בשתי המשימות המאוישות השתמשו בחללית ווסחוד שהמריאה על גבי טיל ווסחוד. קוסמוס 47 - טיסת מבחן לא מאוישת עבור החומרה של החללית. ווסחוד 1 - 12 באוקטובר 1964 - הטיסה הראשונה של ברית המועצות שהעלתה למסלול סביב כדור הארץ יותר מאדם אחד - צוות בן שלושה קוסמונאוטים, וביניהם קונסטנטין פאוקטיסטוב. קוסמוס 57 - טיסת מבחן לא מאוישת, נכשלה. ווסחוד 2 - 18 במרץ 1965, הקוסמונאוט אלכסיי ליאונוב מבצע את הליכת החלל הראשונה. קוסמוס 110 - לא מאוישת, נשלחו שני כלבים, לטיסה בת 22 יום. משימות שתוכננו אך בוטלו: ווסחוד 3 - משימה בת 19 יום, ללימוד ההשפעות של חוסר כבידה בחלל למשך זמן ארוך על בני אדם. ווסחוד 4 - משימה בת 20 יום, ללימוד ההשפעות של חוסר כבידה בחלל למשך זמן ארוך על בני אדם. ווסחוד 5 - משימה בת 10 יום, הצוות הורכב מנשים בלבד (אירינה סולוביובה וולנטינה פונומריובה). ווסחוד 6 - טיסה לבחינת רכב סילוני חדש ששימש להליכות חלל. אף על פי שתוכנית ווסטוק הייתה ייעודית לבחינת ההשפעות של חוסר כבידה בחלל למשך זמן ארוך על בני אדם, היא לא הניבה הבנה כוללת על הנושא, ולכן היה צורך במשימות נוספות לשם סגירת אי ההבנות בנושא. למרות ההצלחה המרכזית של התוכנית בביצוע הליכת חלל לפני ארצות הברית, מה שהניע את התוכנית הן הצהרותיה של ארצות הברית בתוכנית ג'מיני להעלות למסלול יותר מאדם אחד. כאשר שתי משימות אלו הושגו על ידי ברית המועצות היא נטשה את התוכנית. נטישת התוכנית והשינוי בהנהגה הסובייטית, שפחות התחשבה במעשים נועזים והשגת יוקרה, איפשרה למהנדסים הסובייטים לשקוד על תוכנית סויוז. מדיה וקבצים בנושא תוכנית ווסחוד בוויקישיתוף
ישעיהו שווגר

ישעיהו שווגר (10 בפברואר 1946 – 31 באוגוסט 2000) היה כדורגלן ישראלי, מגדולי הבלמים של מכבי חיפה בכל הזמנים ושחקן נבחרת ישראל. שווגר החל את הקריירה במחלקת הנוער של הפועל חיפה. משראה כי אינו רצוי במועדון עבר למכבי חיפה ושיחק 410 משחקים (360 משחקי ליגה ו-50 משחקי גביע) במדי הקבוצה ב-14 עונות. שווגר, קפטן מכבי חיפה מספר עונות, שכונה "הבוס" ו"התחנה האחרונה", לא זכה בתואר בקבוצה, אף שהייתה לו קריירה ארוכה ומפוארת במדיה. שווגר זכה עם נבחרת הנוער של ישראל בגביע אסיה בשנת 1965. חמש שנים לאחר מכן השתתף עם נבחרת ישראל במונדיאל 1970, גביע העולם היחיד אליו העפילה הנבחרת עד היום, שנערך במקסיקו. שווגר הצטיין במשחק נגד נבחרת איטליה כאשר שמר במופתיות על החלוץ לואיג'י ריבה, שהיה אחד מטובי השחקנים בעולם. שווגר הופיע 37 פעמים במדי נבחרת ישראל במשך הקריירה שלו. ב-31 באוגוסט 2000, נפטר מדום לב והיה לשחקן הראשון שהלך לעולמו מנבחרת ישראל שהעפילה למונדיאל. בן 54 היה במותו. בנו הוא כדורגלן העבר, אילון שווגר. לאחר מותו של שווגר, הוחלט במכבי חיפה להנציח את זכרו. את שמו של הבלם קיבלה קבוצת נערים ב' ונקראת: "מכבי ישעיהו חיפה/זכרון יעקב", על שם היישוב שבו גרות שתי בנותיו של השחקן. המועצה האזורית חוף הכרמל החלה לקיים בשנת 2000 את משחקי "גביע המועצה ע"ש שווגר" - טורניר כדורגל אזורי בו מתחרות נבחרות היישובים במועצה זו מול זו. משחק הגמר של הטורניר, הנערך מדיי שנה במושב צרופה - המושב בו התגורר שווגר - מושך אליו מאות צופים וצופות מדיי שנה. בשנת 2009 נבחר שווגר להיכל התהילה של הכדורגל הישראלי. שווגר מוזכר בסיפורו של ארי פולמן, "הדרבי שאחרי המלחמה", הכלול בקובץ סיפורי הכדורגל "ההולנדי של עכו" שיצא לאור בשנת 2004. בשנת 2020 החליטה עיריית חיפה להנציח את זכרו של שווגר באמצעות קריאת רחוב חדש על שמו בשכונה שעתידה להבנות בסמוך לאצטדיון סמי עופר.ב-10 באוגוסט 2022, חנכה ראש העיר עינת קליש-רותם את הרחוב על שמו של שווגר. ישראל במשחקי אסיה ישעיהו שווגר, באתר ההתאחדות לכדורגל בישראל ישעיהו שווגר, באתר Transfermarkt ישעיהו שווגר, באתר National Football Teams ישעיהו שווגר, באתר FootballDatabase.eu עמוד השחקן באתר הרשמי של מכבי חיפה דורון בן דור, ‏עיריית חיפה יזמה: רחובות ע"ש שחקני עבר בעיר, באתר ONE‏, 28 ביולי 2020 כבוד לשחקני העבר - רחובות בחיפה יקראו על שמם של ישעיהו שווגר וג'וני הרדי, באתר חדשות 0404‏, 28 ביולי 2020
מהפכת שינהאי

מהפכת שׂינְהַאי (בסינית: 辛亥革命;‏ 10 באוקטובר 1911 – 12 בפברואר 1912) הייתה מהפכה עממית בסין. המהפכה התרחשה בשנה הסינית שינהאי (1911), וקרויה על שמה. במהלך המהפכה הדיחו מהפכנים רפובליקנים, בהובלתו של סון יאט-סן, את שושלת צ'ינג הקיסרית אשר שלטה במדינה מאז 1644, והקימו את הרפובליקה הסינית. המהפכה החלה בהתקוממות ווצ'אנג ובהתפשטות המרידות הרפובליקניות במחוזות הדרומיים. לאחר משא ומתן ממושך בין המשטר הרפובליקני בנאנג'ינג לבין תומכי הקיסר בבייג'ינג, וויתר הקיסר פּוּ-יִי על כתרו באופן רשמי. מהפכת שינהאי פתחה בסין תקופה של מאבקים על אופי המדינה. בפרק זמן זה היו במדינה שתי תקופות קצרות של שלטון מונארכי ומספר תקופות של משטרים יציבים, עד לכינונה הסופי של הרפובליקה. מדיה וקבצים בנושא מהפכת שינהאי בוויקישיתוף מהפכת שינהאי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) סין, היסטוריה, מהפכה, 1911-1912, דף שער בספרייה הלאומית Li, Xiaobing. [2007] (2007). A History of the Modern Chinese Army. University Press of Kentucky. ISBN 0-8131-2438-7, ISBN 978-0-8131-2438-4. pp. 13, 26–27. ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה ובנושא סין. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.