laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
סטלה שטיינבאך

אנה מריה (סֶטֶלָה) שטיינבאך (בהולנדית: Anna Maria (Settela) Steinbach;‏ 23 בדצמבר 1934, בוכטן – 31 ביולי 1944 אוושויץ) הייתה נערה הולנדית אשר נרצחה בתאי הגזים במחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו. בתחילה זוהתה כיהודיה הולנדית, זהותה והקשר שלה לקבוצת הסינטי התגלו בשנת 1994. שטיינבאך נולדה בבוכטן (כיום חלק מסיטרד-חליין, בדרום לימבורג) כבתו של סוחר וכנר. ב-16 במאי 1944, אורגנה פשיטה משטרתית נגד אנשי הרומני ברחבי הולנד. שטיינבאך נעצרה באיינדהובן. ממש באותו יום היא הגיעה עם עוד 577 אנשים לוסטרבורק. מאתיים שבעים ותשעה אנשים הורשו לעזוב, מכיוון שאף על פי שהם גרו בקרונות, הם לא היו צוענים. בווסטרבורק גולח ראשה של שטיינבאך כדי למנוע כינים. כמו שאר הנערות והנשים הצועניות, היא לבשה סדין קרוע סביב ראשה כדי לכסות את ראשה הקירח. ב-19 במאי הועלתה סטלה יחד עם 244 צוענים נוספים לאושוויץ-בירקנאו ברכבת שהכילה גם אסירים יהודים. ממש לפני סגירת הדלתות, היא כנראה בהתה דרך הפתח בכלב חולף או בחיילים הגרמנים. רודולף ברסלאוור, אסיר יהודי בווסטרבורק, שצילם סרט בהוראת מפקד המחנה הגרמני, צילם את תמונת המבט המפוחד של סטלה בוהה מחוץ לקרון. אדם אחר בשם קראסה וגנר שהיה באותו קרון שמע את אמה של סטלה קוראת בשמה ומזהירה אותה להוציא את ראשה מהפתח. וגנר שרד את אושוויץ והצליח לזהות את סטלה בשנת 1994. ב־22 במאי הגיעו הצוענים ההולנדים, ביניהם שטיינבאך, לאושוויץ-בירקנאו. הם נרשמו והועברו לאזור הצועני. צוענים שהיו כשירים לעבודה הועברו למפעלי תחמושת בגרמניה. שלושת אלפים הצוענים הנותרים הוכנסו לתאי הגזים בתקופה שבין יולי ל-3 באוגוסט. שטיינבאך, אמה, שני אחיה, שתי אחיות, דודה, שני אחיינים ואחיינית היו חלק מקבוצה זו. ממשפחת שטיינבאך רק האב שרד; הוא נפטר בשנת 1946 ונקבר בבית העלמין במאסטריכט. לאחר המלחמה נעשה שימוש בשבריר שבע השניות בסרטו של ברסלאוור בסרטים תיעודיים רבים. דמותה של הילדה הצעירה האלמונית בוהה מתוך העגלה מלאת פחד ועומדת להיות מועברת לאושוויץ הפכה לאחד מסמלי השואה. עד 1994 היא הייתה ידועה רק כ"הילדה עם כיסוי הראש". ההנחה הייתה שהיא יהודייה, שכן במשך שנים רבות לא הוקדשה תשומת לב לרצח העם של 500,000 עד 1,500,000 צוענים שנרצחו על ידי הגרמנים ברחבי אירופה. בדצמבר 1992, העיתונאי ההולנדי עאד וגנאר החלה לחקור את זהותה. על ידי חקירת מספרי הקרונות שהופיעו בסרטון, מספר 10, 16 או 18, תיאור הקרון וזהות מזוודה בודדת שמופיעה לשבריר שנייה בסרטון, הוא גילה במהירות שהובלת המגורשים התרחשה ב-19 במאי 1944 ובקרונות גורשו צוענים הולנדים ויהודים. ב-7 בפברואר 1994 ואגנר הצליח לחשוף את זהותה של שטיינבאך. החיפוש אחר זהותה של סטלה שטיינבאך תועד בסרט התיעודי של שרי דוינס "Settela, Face of the Past". ווגנאר פרסם את מחקריו בספר "Settela; het girl heeft haar naam terug". מדיה וקבצים בנושא סטלה שטיינבאך בוויקישיתוף "Romanies and the Holocaust: A Reevaluation and an Overview". Radoc.net. נבדק ב-2012-08-09. ISBN 90-295-5612-9) "Settela: The Girl Who Got Her Name Back". The revised English translation of Settela - by Janna Eliot - is ISBN 978-0-9933898-2-5
רנו 1000 ק"ג

רנו 1000 ק"ג (בצרפתית: Renault 1000 kg) הם מספר סדרות של מכוניות מסחריות מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית רנו, אשר יוצרה בין השנים 1947–1965 בצרפת במספר תצורות. בנוסף, בין השנים 1949–1956 יוצרו דגמי "רנו 1,400 ק"ג", בין השנים 1956–1963 יוצרו דגמי "Renault Voltigeur", בין השנים 1956–1965 יוצרו דגמי "Renault Goélette". "Renault 1000 Kg". "Renault 1400 Kg". "Renault Voltigeur" (יוצר משנת 1956). "Renault Goélette" (יוצר משנת 1956). "Renault 1.000 kg": דגם "R2060", דגם "R2065", דגם "R4065", דגם "R4066". "R2086" "R4086" - בדגם הורכב מנוע דיזל 2,720 סמ"ק, סוג מנוע "588", מנוע מתוצרת אלפא רומיאו (ברישיון). "R4088" - בדגם הורכב מנוע דיזל. "R2064" - בדגם הורכב מנוע 2.3 ליטר סוג "85". "R2067/R2068" - בדגמים הורכבו מנועי 2.0 ליטר סוג "658". "R2087/R2087 N" - בדגמים הורכבו מנועי 2.1 ליטר סוג "671". "רנו 1000 ק"ג" הוצג לראשונה בשנת 1946. יוצרו 124,570 יחידות. מנוע קדמי. סוגי הנעות: הנעה אחורית, הנעה כפולה 4x4. דגם "Renault Voltigeur", סוג "R2087" בעל הנעה כפולה 4x4. יוצר עבור הכוחות המזוינים של צרפת. "רנו 1000 ק"ג" דגם "Renault Voltigeur", סוג "R2087", הנעה 4x4 - רכב צבאי דגם "Renault 206 E1" "רנו 1000 ק"ג" - טנדר דגם "Renault Goélette" - טנדר דגם "Renault Goélette" - טנדר "רנו 1000 ק"ג" - אמבולנס צבאי "רנו 1000 ק"ג" - אמבולנס צבאי "רנו 1000 ק"ג" - כבאית "רנו 1000 ק"ג" - כבאית רנו גליון מדיה וקבצים בנושא רנו 1000 ק"ג בוויקישיתוף רנו - משאיות (כולל טנדרים ורכב מסחרי) היסטוריה ותמונות / ראו "רנו 1000 ק"ג" renaultoloog.nl/trucks-deutsch Brouard, Jean-Yves; Fonteny, Michel (1997), Les véhicules du service public de chez nous [Our public service vehicles] (in French), éditions MDM, ISBN 978-2909313320 "רנו 1000 ק"ג" gibitrains.pagesperso-orange.fr/en/autos/renault_1000kg-atlas דגם "R2060" wheelsage.org/renault/1000_kg/fourgon דגם "R2065" - מיניבוס guide-automobiles-anciennes.com/VOITURE/renault-voltigeur
יום הגאווה האיראני

יום הגאווה האיראני (בפרסית: روز افتخار ایران; נקרא גם "היום הלאומי של המיעוטים המיניים" או "היום הלאומי של הלהט"בים האיראנים") הוא אירוע גאווה שנתי של קהילת הלהט"ב באיראן מאז 2010. יום זה מתקיים ביום שישי הרביעי של חודש יולי, או ביום השישי הראשון בחודש מורדאד בלוח השנה הפרסי. באיראן, פעילות מינית חד-מינית אינה חוקית ועלולה להיות כרוכה בעונש מוות. לדברי עומאר קודוס, פעיל לזכויות הומוסקסואלים בממלכה המאוחדת, ממשלת איראן עושה בין היתר שימוש באישומים מפוברקים ובמשפטי ראווה כדי להוציא להורג הומוסקסואלים איראנים, וכדי לרדוף אותם תוך הסוואת פעולות אלה מהקהילה הבינלאומית. בשנת 2007, בעת פורום שנערך באוניברסיטת קולומביה, אמר נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד לנשיא האוניברסיטה לי בולינגר: ”באיראן אין לנו הומוסקסואלים כמו במדינתך. באיראן אין לנו תופעה זו.” אף על פי כן, קבוצה קטנה בת 20 עד 30 פעילי להט"ב, המכנים עצמם "אנשי הקשת בענן" (رنگین‌کمانی‌ها), מציינים את יום הגאווה האיראני מאז 2010. היום הוכרז לראשונה על ידי קבוצת פעילי להט"ב איראניים בבלוג בחודש יולי 2010. מדי שנה התאספו פעילי להט"ב איראניים ברחבי הבירה טהראן, ובחשאי צילמו עצמם מניפים את דגל הגאווה ואוחזים בכרזות עם סיסמות. הם נאלצו להסתיר את פניהם כדי למנוע אלימות משטרתית והעמדה לדין. פעילים קיימו את האירוע גם בערים אחרות, בהן כרמאן. בשנת 2017, לראשונה, החליטו המארגנים לקיים את האירוע בשטח פתוח כאשר הוצע להם קרון התצוגה הראשונה בתהלוכת מצעד הגאווה באמסטרדם, אם כי היה עליהם לכסות את פניהם על מנת להימנע מהעמדה לדין עם שובם לאיראן. על אירוע 2017 אמרו המארגנים: "צערנו אינו עמום, אך אנו, קשתות הענן של איראן, זועקים את האושר שלנו כצורה של התנגדות ואנו שומרים על האופוריה שלנו בחיים כלפיד הצדק". להט"ב ואסלאם הומוסקסואליות ודת אתר האינטרנט הרשמי של הקהילה הלהט"בית באיראן (בפרסית) אתר רשמי לקהילה הלהט"בית באיראן (באנגלית) ראסל גולדמן, Ahmadinejad: No Gays, No Oppression of Women in Iran, באתר ABC News‏, 24 בספטמבר 2007 (באנגלית)
יחסי הממלכה המאוחדת – סמואה

יחסי הממלכה המאוחדת–סמואה הם היחסים בין הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד לבין המדינה העצמאית של סמואה. במהלך מלחמת האזרחים השנייה בסמואה בשנים 1898–1899 עמדה בריטניה יחד עם ארצות הברית לצד המלך טנומאפילי הראשון נגד מטאאפה יוספו שנתמך על ידי האימפריה הגרמנית. בריטניה הכירה בסמואה בשנת 1962, לאחר עצמאותה מניו זילנד, ובספטמבר 1970 כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים. בשנת 2019 פתחה בריטניה נציבות עליונה באפיה, כחלק מחיזוק היחסים עם האי. בריטניה מחזיקה בסמואה נציבות עליונה באפיה. סמואה מיוצגת בבריטניה באמצעות שגרירותה בבריסל, בלגיה. מדיה וקבצים בנושא יחסי הממלכה המאוחדת – סמואה בוויקישיתוף יחסי הממלכה המאוחדת–סמואה, באתר משרד החוץ הבריטי
מגע של איכות

מגע של איכות (באנגלית: A Touch of Class) הוא סרט קומדיה רומנטית בריטי, בבימויו של מלווין פרנק, עם גלנדה ג'קסון וג'ורג' סיגל בתפקידים הראשיים. הסרט צולם בלונדון וב"קוסטה דל סול" בדרום ספרד. ג'קסון לוהקה לסרט לאחר שהשתתפה בתפקידים קומיים במופע הטלוויזיה של מורקמב ווייז והרשימה את המפיק והבמאי מלווין פרנק כבעלת יכולת קומית. סטיב בלקברן (ג'ורג' סיגל) הוא מנהל בכיר בחברת ביטוח גדולה בלונדון. הוא אמריקאי שגר חמש שנים בלונדון, נשוי לגלוריה (הילדגרד ניל) ויש להם שני ילדים. בעת משחק בייסבול הוא נתקל באישה שמושכת את תשומת ליבו. מאוחר יותר הוא חולק איתה נסיעה במונית והם מתוודעים זה לזה. היא אומרת לו ששמה ויקי אלסיו (גלנדה ג'קסון), היא גרושה עם שני ילדים ועובדת כמעצבת אפנה ותפקידה "לגנוב" דוגמאות של המתחרים. הוא מזמין אותה לארוחה ואחר כך לחדר במלון אבל היא ממהרת לעבודתה ומציעה לו למצוא מקום לסוף שבוע שבו השמש זורחת כל הזמן. סטיב מתחמק מאשו ומזמין שני כרטיסי טיסה למאלגה. בשדה התעופה פוגש אותו חבר לשעבר, וולטר מנקס (פול סורבינו), וסטיב חייב לשבת לידו כל הטיסה. במלגה שוכר פול מכונית פיאט 124 ומזמין את סטיב לנסוע איתו אך זה מתחמק ובסוף הוא נאלץ לנסוע במכונית פיאט 600 קטנה ומקרטעת למלון שלהם במרבלה, ב"קוסטה דל סול". הם נאלצים להיסחב עם המזוודות לקומה גבוהה כדי לקבל שם חדר ממנו רואים את צוק גיברלטר. בחדר "נתפס לו הגב" והוא זקוק לטיפול רפואי. הם רבים כל הזמן על ההבדל בין המינים ובין האנגלים והאמריקאים. הם משתדלים להתחמק מוולטר ואשתו אבל לבסוף וולטר מגלה זאת ומתוודה לפני סטיב שגם הוא התאהב פעם קשות ונאלץ לוותר לאחר טיפול פסיכיאטרי שעלה לו 18,000 דולר. לאחר ויכוח גדול בין סטיב לוויקי הם מחליטים לחזור מיד ללונדון אבל הטיסה לשם מלאה. הם חוזרים למלון ומטיחים זה בזו חפצים שונים עד שבחוסר כוחות סטיב מנסה להסיר את מכנסיו התקועים ולא מצליח, היא צוחקת והם מתעלסים ומכאן יחסיהם מתהדקים. בלונדון שוכר סטיב דירה קטנה וזולה ברובע סוהו למפגשים חטופים עם ויקי. כדי להימנע מגילוי, זמנו למפגשי אהבה קצוב. פעם אחת הוא יורד עם הכלב לוויקי אך שוכח אותו אצלה וברגע האחרון מצליח לחזור אליה ולהחזיר את הכלב. לבסוף הוא רואה שהמצב לא יכול להימשך ושולח לה מברק. בינתיים הוא מתחרט ומבקש לבטל את המברק אבל היא קבלה אותו וכאשר הוא מגיע לדירה הוא רואה אותה מחכה ברחוב למונית אך לא רודף אחריה. ויקי עוצרת מונית וגבר מבקש לחלוק אתה את הנסיעה. היא שואלת אותו אם הוא נשוי וכשהוא עונה בחיוב, היא מתרחקת משם. פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי – ג'ורג' סיגל. פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי – גלנדה ג'קסון פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר - גלנדה ג'קסון. מועמדות לפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר. מועמדות לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר. מועמדות לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר. מועמדות לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר. "מגע של איכות", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "מגע של איכות", באתר AllMovie (באנגלית) "מגע של איכות", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "מגע של איכות", תסריט הסרט באתר Scripts.com (באנגלית) "מגע של איכות", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) קדימון למגע של איכות, באתר יוטיוב שיר הנושא - מגע של איכות באתר יוטיוב
יחסי הממלכה המאוחדת – פלאו

יחסי הממלכה המאוחדת–פלאו הם היחסים בין הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד לבין הרפובליקה של פלאו. היחסים בין המדינות החלו בשנת 1783, כאשר ספינה של חברת הודו המזרחית הבריטית 'אנטילופה' בפיקודו של קפטן הנרי וילסון, נטרפה על שונית ליד אולונג, אי הסלע שנמצא בין קורור לפלליו, פאלאו. בסיוע המפקד העליון של קורור איבדול, קפטן וילסון ואנשיו שהו שלושה חודשים לבנות מחדש את ספינתו. הנסיך לי בו של פאלאו נסע מאוחר יותר עם קפטן וילסון לאנגליה, שם מת מאבעבועות שחורות שישה חודשים לאחר הגעתם. המפגש עורר קשר מסחרי שהביא ליחסים היסטוריים מצוינים בין בריטניה לפלאו. המגעים האירופיים גדלו ובריטניה הפכה לשותפת הסחר העיקרית של פלאו עד שספרד תבעה את החזקה באיים בשנת 1885. ב-16 באוגוסט 1996 כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים רשמיים, בעקבות עצמאותה של פלאו מארצות הברית. בריטניה מיוצגת בפלאו באמצעות שגרירותה במנילה, הפיליפינים. פלאו מחזיקה בבריטניה קונסוליית כבוד בלונדון. קונסוליית פלאו בבריטניה יחסי הממלכה המאוחדת–פלאו, באתר משרד החוץ הבריטי
IndigNation

IndigNation היה פסטיבל להט"בי, שהתקיים מדי שנה בסינגפור לאורך חודש. הוא התקיים לראשונה באוגוסט 2005, כדי לחול ביום הלאומי ה־40 של המדינה. IndigNation החל כסדרת אירועים בנושא להט"ב שנועדה למלא את הפער שיצר האיסור על קיום ה"Nation parties", אירועי הגאווה שהתקיימו במדינה מאז שנת 2001. על רקע ההבטחה שנתן ראש הממשלה לי הסיין לונג באוגוסט 2004, שאישרה קיום שיחות במבנים סגורים בלי רישיון מהמשטרה, היה זה עיתוי מתאים לארגון שיחות, סדנאות ואירועים קשורים כחלק מ־IndigNation. בשפה האנגלית שם העצם indignation פירושו זעם המתעורר נוכח עוולה. Fridae.com, פורטל ההומואים והלסביות הגדול ביותר באסיה, תמך בפסטיבל מאז הקמתו, באמצעות חסות כלכלית ותקשורתית דרך קרן Fridae לפיתוח קהילתי ששייכת לו ואירועי גיוס כספים. בנשף הקרנה חגיגי של הסרט Wilde, העוסק במחזאי האירי אוסקר ויילד, שהתקיים במאי 2008, גויסו 10,000 דולר סינגפורי ל־IndigNation וסופק מימון זרע להקמת Rascals Prize, פרס דו־שנתי שמוענק בעבור עבודת המחקר הטובה ביותר בנושא להט"ב וסינגפור. בשנת 2009 התקיים נשף גיוס כספים חגיגי שכלל הקרנת בכורה של הסרט הביוגרפי על הארווי מילק, נבחר הציבור הראשון באמריקה שהיה הומוסקסואל מוצהר, ובו גויסו 14,000 דולר סינגפורי לאירועי הגאווה IndigNation ו־Pink Dot SG ולפרויקט החדש של יוצר הסרטים לו זיהאן. באותה שנה נערך נשף גיוס כספים חגיגי שבו הוקרן בראשונה הסרט Taking Woodstock שביים אנג לי, ושם גויסו 6,000 דולר סינגפורי ל־IndigNation ולמיזמים אחרים בסינגפור הקשורים ללהט"ב. מדיה וקבצים בנושא IndigNation בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של IndigNation "Movie gala raises S$10,000 for Fridae Community Development Fund". Fridae. ארכיון מ-2010-04-08. נבדק ב-2013-11-02. Taking Woodstock Fundraising Gala Premiere (2009-10-14). "Fridae's Taking Woodstock fundraiser raises S$6,000 for gay community projects". Fridae. ארכיון מ-2010-01-14. נבדק ב-2013-11-02. "Fridae's Milk fundraiser raises S$14,000 for gay community projects". Fridae. ארכיון מ-2010-10-07. נבדק ב-2013-11-02. "Movie fundraiser raises $10,000 for Singapore's Pride Season in August". Fridae. ארכיון מ-2009-06-20. נבדק ב-2013-11-02. "Singapore gay advocacy group launches academic prize". Fridae. ארכיון מ-2011-02-25. נבדק ב-2013-11-02.
יחסי איי מרשל – הממלכה המאוחדת

יחסי איי מרשל–הממלכה המאוחדת הם היחסים בין הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד לבין רפובליקת איי מרשל. איי מרשל נקראו על שם מגלה הארצות האנגלי ג'ון מרשל, אשר חקר אותם בשנת 1799. ב-2 בפברואר 1992 כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים רשמיים, בעקבות עצמאותם של איי מרשל ארצות הברית. בריטניה מיוצגת בפלאו באמצעות הנציבות העליונה בסובה, פיג'י, ובנוסף היא מחזיקה קונסוליית כבוד במג'ורו. איי מרשל אינה מיוצגת בבריטניה לא בדרג השגרירות ולא בדרג הקונסוליה. מדיה וקבצים בנושא יחסי איי מרשל – הממלכה המאוחדת בוויקישיתוף יחסי איי מרשל–הממלכה המאוחדת, באתר משרד החוץ הבריטי אתר על יחסי מדינות
טיסה 240 של מאלב

טיסה MA240 של מאלב הייתה טיסה מסחרית של חברת התעופה ההונגרית מאלב, נתיבי אוויר הונגריים, משדה התעופה הבינלאומי בודפשט-פריהדי לשדה התעופה הבינלאומי בביירות, בלילה של 30 בספטמבר 1975. מטוס הטופולב Tu-154 נפל לים סמוך לחוף הלבנוני. על סיפון המטוס היו עשרה אנשי צוות הונגריים וחמישים נוסעים, רובם מסקנדינביה. איש מהנוסעים ואנשי הצוות לא שרד את ההתרסקות. בתקופה זו נמנעו רוב חברות התעופה מלטוס לביירות עקב המצב ההפכפך במזרח התיכון. שדה התעופה בביירות נפגע מאש ארטילריה שבוע לפני האירוע. על אף שמאלב השעתה את הקו לביירות באופן זמני בתחילת 1975, נפתח הקו מחדש בתוך זמן קצר כדי לעזור למדינות ערב, ובמיוחד לפלסטינים, לשמור על קשר, בהתאם למדיניות הפרו-ערבית של הגוש הסובייטי. תפוסת המטוס הייתה קטנה מחצי. המטוס נעלם ממסך המכ"ם מבלי ששידר אות מצוקה, שניות ספורות לאחר הסדרת אישור נחיתה מנמל התעופה בביירות. מספר עדים בלתי תלויים דיווחו שראו כדור אש, והועלתה סברה כי סיבת הפיצוץ הייתה אירוע חיצוני של פגיעת טיל, ולא התפוצצות פצצה על סיפון המטוס. הממשלה הקומוניסטית ההונגרית לא דרשה לחקור את האירוע, ובהתבסס על הסברה כי מדובר בתאונה אווירית, פיצתה את הנפגעים. לא נערך חיפוש אחר שרידיו השקועים של המטוס ואחר הקופסה השחורה בשל הסיטואציה הפוליטית הלא יציבה בלבנון, ולפי ההסבר הרשמי, גם עקב הקושי הטכני לחלץ את חלקיו מעומק של 1,000 מטר. המקרה נשכח מהתודעה הציבורית, אך זכה להתעניינות מחודשת לרגל יום השנה ה-25 לאירוע. בסרט תיעודי ששודר בשנת 2004 בטלוויזיה ההונגרית הועלתה טענה ממקור שביקש לשמור על אנונימיות, לפיה תחנת מכ"ם של חיל האוויר המלכותי באקרוטירי שבקפריסין הבחינה כי המטוס הופל על ידי טיל אוויר-אוויר שנורה ממטוס אחר. עם זאת, חיל האוויר המלכותי הכחיש במסמך רשמי את טענות אלה. בעקבות תעלומת התרסקות המטוס צצו השערות לפיהן חיל האוויר הישראלי היה מעורב בהפלתו, בשל אחד מהמניעים הבאים: לכאורה נשא המטוס ארבעה טון של תחמושת ונשק קל מסוג רוס"ר AK-47 שיועדו למאבק המזוין הפלסטיני. משלחת בדרג בינוני-גבוה של עשרה נציגים פלסטינים אמורה הייתה לעלות על סיפון המטוס בדרכה לביירות, אך איחרה את ההמראה בכמה דקות. לפי סברה זו המטוס הופל על מנת להתנקש בחיי חברי המשלחת, וההתנקשות לא בוטלה עקב כשל מודיעיני. המצדדים בתיאורית המעורבות הישראלית באירוע טוענים כי גם כיום נמנעת ממשלת הונגריה מלחקור את האירוע בשל חשש לפגיעה בהשקעות הישראליות בהונגריה. The Lost Aircraft - Malev 240 באתר Airliners.net תיק התאונה והיסטוריית המטוס של טיסה 240 של מאלב, באתר Aviation Safety Network (באנגלית) 60 נספו בהתרסק מטוס הונגרי לים מול ביירות, דבר, 1 באוקטובר 1975
ברונו פיגלהיין

אלימר אולריך ברונו פיגליין (בגרמנית: Elimar Ulrich Bruno Piglhein‏; 19 בפברואר 1848 – 15 ביולי 1894) היה פסל וצייר גרמני. הוא היה המייסד והנשיא הראשון של הזצסיון במינכן. אביו היה מעצב. עם סיום לימודיו בגימנסיה, למד אצל הפסל יוליוס ליפלט. לאחר מותו של ליפלט משחפת, פיגלהיין הלך לאקדמיה לאמנויות בדרזדן, אך נאלץ לעזוב לאחר שנתיים מחוסר כישרון לכאורה. הפסל יוהנס שילינג ראה שיש לו פוטנציאל מסוים, ולקח אותו לסטודיו שלו. לאחר שהות קצרה באיטליה, החליט פיגלהיין להתחיל לצייר במקום זאת, ובהמלצתו של שילינג, החל בלימודים אצל פרדיננד פאוולס בבית הספר לאמנות. בשנת 1871 עבר למינכן, שם הפך למקורבו של וילהלם פון דיץ (אנ'). למרות תשומת הלב שניתנה לציור "הצליבה" שלו בתערוכת מינכן ולקבלת הפנים החיובית שניתנה לדיוקנאות הילדים שלו, הוא לא הצליח במיוחד. על פי הצעת סוכנו, הוא פנה לדיוקנאות פסטל של נשים, בהעדפה גם על רקדנים ספרדיים ופנטומימאים, לאחר מכן קרנו עלתה והוא נכנס לאופנה, אך גם מצא את עצמו זוכה לביקורת כבעל השפעה מוסרית רעה. בשנת 1885 הוא מצא הזדמנות להחזיר את המוניטין הרציני שלו. יוזף הלדר, איש עסקים ממינכן, הגה תוכניות לציור מעגלי ופנורמי המתאר את צליבתו של ישו, ונזכר בעבודתו של פיגלהיין בתערוכת מינכן, המשימה ניתנה לו. משנת 1885 עד 1886 הוא ערך נסיעה לירושלים, שם הכין רישומים למה שיהפוך למגנום אופוס שלו. בהנחייתו ציירי הנוף יוזף בלוק, יוהאן אדלברט היינה (1850–1905) ויוזף קריגר (1848–1914) הם יצרו את הרקע, בעוד שפיגליין ביצע את הדמויות. העבודה הוצגה במינכן, בברלין ובווינה, שם נהרסה בשריפה בשנת 1892. עשרה תצלומים של העבודה צולמו ביום הפתיחה. לפחות 15 עותקים של היצירה נוצרו (חלקם נעשו על ידי עוזריו, מאחר שפיגליין לא התחייב להפיק אלא פנורמה אחת). הפנורמות הקיימות ממוקמות באינסיידלן שבשווייץ ובסנט אן-דה-בופרה, בקוויבק שבקנדה. בשנת 1886 מונה לפרופסור באקדמיה לאמנות יפה במינכן. כשהמוניטין שלו עלה מחדש, הוא החל לייצר בדים גדולים על נושאים ודיוקנאות דתיים. בשנת 1892 הוא הפך לאחד המייסדים והנשיא הראשון של הזצסיון במינכן, אם כי כבר סבל ממחלות גופניות שעיכבו את יכולתו לעבוד. מדיה וקבצים בנושא ברונו פיגלהיין בוויקישיתוף Historische Commission bei der königl. Akademie der Wissenschaften, Allgemeine Deutsche Biographie, Bd. 53, 1., München/Leipzig: Duncker & Humblot, 1907, Allgemeine Deutsche Biographie, עמ' 790
יחסי הממלכה המאוחדת – טובאלו

יחסי הממלכה המאוחדת–טובאלו הם היחסים בין הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד לבין טובאלו. בשנת 1892 הפכו האיים לאיי חסות של בריטניה בשם איי גילברט ואיי אליס, כאשר "איי אליס" מתייחס לטובאלו, ובשנת 1915 הפכה החסות לקולוניה. חילוקי דעות אתניים בקולוניה גרמו בשנת 1974 לפולינזים של איי אליס להצביע להפרדה ממיקרונזיה של איי גילברט (בשלב מאוחר יותר קיריבטי). בשנים הבאות הפכו איי אליס למושבה בריטית נפרדת בשם טובאלו. טובאלו קיבלה את עצמאותה בשנת 1978, ויום העצמאות שלה נחגג ב־1 באוקטובר. טובאלו היא מונרכיה חוקתית בחבר העמים הבריטי, כאשר מלכת בריטניה היא ראש המדינה. המלכה מיוצגת במדינה על ידי המושל הכללי אשר ממונה על פי עצתו של ראש ממשלה. כתוצאה מהצעה בפרלמנט, נערך משאל עם כדי לקבוע אם טובאלו צריכה להפוך לרפובליקה או להישאר מונרכיה. משאל העם החוקתי של טובאלו בשנת 2008 החליט להשאיר את המלכה אליזבת השנייה כראש המדינה. בריטניה מראה עניין מתמשך ברווחתה של טובאלו והייתה (יחד עם ניו זילנד ואוסטרליה) אחת משלוש המדינות המייסדות התורמות לקרן הנאמנות של טובאלו. בריטניה מיוצגת בטובאלו באמצעות הנציבות העליונה בסובה, פיג'י. טובאלו מחזיקה בבריטניה קונסוליית כבוד בלונדון. מדיה וקבצים בנושא יחסי הממלכה המאוחדת – טובאלו בוויקישיתוף יחסי הממלכה המאוחדת–טובאלו, באתר משרד החוץ הבריטי
ברנהרד באטרסאק

ברנהרד באטרסאק (בגרמנית: Bernhard Buttersack‏; 16 במרץ 1858 – 6 במאי 1925) היה צייר נוף גרמני של בית הספר במינכן. הוא הפגין כישרון אומנותי כבר בגיל צעיר, עודד על ידי הוריו והחל את לימודיו בבית הספר המלכותי לאמנות בשטוטגרט בהנהלת ג'ייקוב גרונוואלד ואלברט קאפיס. עם סיום הקורס שם, הפך לתלמיד של הרמן באיש וגוסטב שנלבר בקרלסרוהה. הוא עבד במינכן בין השנים 1884 - 1889 ובמהרה מונה לפרופסור מלכותי על ידי הנסיך יורש העצר לויטפולד. בשנת 1891 הוענק לו מדליית זהב ב"גלספאלסט ", ובשנה שלאחר מכן היה ממייסדי הזצסיון במינכן. לקראת סוף 1889 עבר למחוז דכאו בהשראת הנופים הדרמטיים שם. ארבע שנים לאחר מכן, לאחר מספר מהלכים, התיישב בהיימהאוזן, שם בנה בית מרווח עם סטודיו גדול לאמנות וגן מטופח. עד מהרה הוא פתח בית ספר פרטי לאמנות והחל את מה שהפך למושבה לאמנות היימהאוזן. בשנותיו המאוחרות יותר, הוא סבל מ"מחלה עצבית" שקשה היה להגדיר אותה. השמחה שחש בסביבה המקומית פחתה בהדרגה והוא התלונן על הרוחות המזרחיות התכופות אשר הרסו, לדבריו, את האווירה הציורית. בשנת 1914, הוא הפך למתבודד ועבר לכפר אחר באזור. מדיה וקבצים בנושא ברנהרד באטרסאק בוויקישיתוף Thiemann-Stoedtner: Die Malerkolonie Haimhausen. In: Amperland. Jg. 10, 1974, S. 519. Ottilie Thiemann-Stoedter: Die Malerkolonie Haimhausen. In: Amperland. Jg. 10, 1974, pp. 518–527.
הר ברכה (פירושונים)

האם התכוונתם ל... הר ברכה – יישוב בשומרון ישיבת הר ברכה – ישיבה הנמצאת ביישוב מכון הר ברכה – מכון הוצאה לאור הנמצא ביישוב טחינת הר ברכה – חברת טחינה הפועלת ביישוב הסמוך קריית לוזה הר גריזים – נקרא גם "הר הברכה"
השירות הפדרלי לשידורי רדיו וטלוויזיה

השירות הפדרלי לשידורי רדיו וטלוויזיה (ברוסית: Федеральная служба России по телевидению и радиовещанию) היה גוף ממשלתי בממשלת רוסיה שנועד לפקח על שידורי הרדיו והטלוויזיה ברוסיה והיה הרגולטור הממשלתי בתחום הפיקוח על תחנות טלוויזיה ארציות ותחנות רדיו אזוריות, כמו גם מתן רישיונות שידור. השירות הוקם ב-22 בדצמבר 1993 במסגרת ממשלת צ'רנומירדין בצו נשיאותי של בוריס ילצין, "אודות שיפור המינהל הציבורי בתחום תקשורת ההמונים". השירות הפדרלי קיבל לידיו את תפקידי משרד הדפוס והמידע (שהתקיים בשנים 1990–1993, שהפכה בהמשך לוועדה הממלכתית לדפוס ומידע, שהייתה הבסיס ליצירת הסוכנות הפדרלית לדפוס ותקשורת המונים). על השירות הוטלה המשימה ליישם מדיניות ממשלתית בתחום פעילותם של ארגוני שידורי טלוויזיה ורדיו ממלכתיים ברוסיה, כמו גם רישום ומתן רישיונות. בנוסף לתפקידים אלה, השירות הפדרלי היה מעניק מימון תקציבי וסובסידיות עבור שידורי טלוויזיה ורדיו ממשלתיים ואזוריים. בשנת 1995 מונה ולנטין לאזוטקין לעמוד בראש השירות, הוא היה מומחה בתחום הרדיו והטלוויזיה ודגל בליברליזציה של מערכת הרישוי של הטלוויזיה והרדיו הרוסי. בתקופתו הונפקו כ-5,000 רישיונות לשידורי טלוויזיה ורדיו ונוצר ערוץ הטלוויזיה "תרבות". ביולי 1999, תחת ממשלת סטפאשין, המשרד מוזג עם הוועדה הממלכתית לדפוס ליצירת המשרד הממשלתי לדפוס, רדיו, טלוויזיה ואמצעי תקשורת ההמונים, שהתקיים עד מרץ 2004 עת הוחלף בסוכנות הפדרלית לדפוס ותקשורת המונים. אלכסנדר נ. יאקובלב (22 בדצמבר 1993—17 במרץ 1995) ולנטין לאזוטקין (17 במרץ 1995—6 ביולי 1999) מידע כללי על השירות הפדרלי לשידורי רדיו וטלוויזיה (ברוסית)
לודוויג דיל

לודוויג דיל (בגרמנית: Wilhelm Franz Karl Ludwig Dill‏; 2 בפברואר 1848 – 24 באוקטובר 1940) היה צייר ספינות ונוף גרמני, אשר היה חבר מייסד בזצסיון במינכן. וילהלם פרנץ קארל לודוויג היה בנו היחיד של השמאי הרשמי, לימים שופט, לודוויג דיל ואשתו רוזה דיל, לבית דיץ. שנה לאחר לידתו עברה המשפחה לגנגנבאך, בשנת 1856 לדורלאך ולבסוף בשנת 1862 לשטוטגרט. החל משנת 1872, למד אדריכלות במכון הפוליטכני (אוניברסיטת שטוטגרט), ואז עבר לאקדמיה לאמנויות יפות, מינכן, בשנת 1874, שם למד בתקופת קרל תיאודור פון פילוטי ואוטו סייט. עם זאת, הוא הושפע יותר מנופיו של אדולף היינריך לייר והחליט להמשיך במומחיות זו בעצמו. הוא עשה נסיעות רבות, והאזור סביב ונציה הפך לאחד המועדפים עליו לציור ישיר בחוץ. האופי האימפרסיוניסטי ונופי הים הובילו אותו בסופו של דבר למעין סגנון שהתקרב לאר נובו. מאוחר יותר הוא הפך לחבר מייסד בזצסיון במינכן ושימש כנשיא שלה בשנים 1894 עד 1899. בתערוכה המשותפת הראשונה בין התאחדות האמנים הגרמנית לבין הזצסיון במינכן בשנת 1904 בבניין התערוכה המלכותית בקוניגספלאץ במינכן, לודוויג דיל יוצג עם שני ציורי שמן. חשיבות מיוחדת לקריירה שלו הייתה ידידותו עם אדולף הולצל, שניהל בית ספר לאמנות בדכאו, אתר מושבת אמנים. האזור, על שלל מוריו ונתיבי המים, היה אטרקטיבי מיד עבור לודוויג דיל. בשנת 1896 הוא קנה שם בית קטן ברחוב שמאז נקרא על שמו. יחד עם הלצל וארתור לנגמר, הקים קבוצה בשם "דכאו החדשה". בשנת 1899 קיבל תפקיד בהוראה באקדמיה לאמנויות יפות, קרלסרוהה, ונשאר שם עד 1919 ובילה את הקיץ בדכאו. הוא שימש גם באחת הוועדות שבחרו אמנים לספק עיצובים עבור חברת השוקולד סטולוורק בקלן. לודוויג דיל היה נשוי פעמיים. בשנת 1875 התחתן עם לואיזה קורנבק, עמה היה נשוי במשך 30 שנה ונולדו לו שלושה ילדים, שתי בנות ובן (נפטר במלחמת העולם הראשונה). ארבע שנים לאחר מות אשתו הראשונה, התחתן הצייר עם האלמנה ג'והנה מלבורג (1859–1944). בשנת 1936 הוא מונה לאזרח כבוד של העיר דכאו, בשנת 1938 לרגל יום הולדתו ה -90 הוא מונה לאזרח כבוד של העיר גרנסבאך. בדכאו (מאז 1933), גרנסבאך (משנת 1935), קרלסרוהה (משנת 1964) ווירקירכן - שמות רחובות מנציחים את האמן בערים אלה. מדיה וקבצים בנושא לודוויג דיל בוויקישיתוף Bärbel Schäfer, Ludwig Dill, Leben und Werk, Schäfer, Dachau (1997) Carl Thiemann: Erinnerungen eises Dachauer Malers, Dachau Arthur Roessler, Neu-Dachau; Ludwig Dill, Adolf Hölzel, Arthur Langhammer, Bielefeld Velhagen & Klasing, 1905