laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
צביקה פייראיזן

יהודה צבי (צביקה) פייראיזן (נולד ב־1967) הוא מנכ"ל יד ושם המכהן בתפקידו משנת 2021. בנוסף הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, בתפקידו האחרון כיהן כקצין חינוך ראשי. קודם לכן שירת בחיל האוויר וכראש חטיבת האמצעים המיוחדים באגף המבצעים. פייראיזן נולד ברמת גן, אביו היה מהנדס וקצין בשירות קבע בחיל האוויר, משפחתו הייתה ממקימי היישוב נווה צוף. היה חבר בתנועת הנוער בני עקיבא ואף שימש כקומונר בסניף בו הדריך. בוגר מדרשית נעם בפרדס חנה וישיבת ההסדר קרני שומרון, והיה תלמיד של הרב זאב קרוב. בצה"ל סיים קורס טיס במגמת נווטי קרב ושירת כנווט. בשנים 2003–2005 פיקד על טייסת כלי טיס מאוישים מרחוק מסוג הרמס 450 ("זיק") שהשתתפה בפעילות רבה של סיכולים ממוקדים בתקופת האינתיפאדה השנייה. הוא מילא תפקידים בלהק האוויר, שימש כמפקד מגמת קרב בבית הספר לטיסה, מפקד מחלקה בלהק המודיעין, בשנים 2006–2009 שימש ראש מחלקת מודיעין למבצעים בחיל האוויר, השתתף בהכנות לתקיפת הכור הגרעיני בסוריה, בשנים 2010–2013 שימש מפקד כנף 2 בחיל האוויר, וב-2013 מונה לראש חטיבת אמצעים מיוחדים באגף המבצעים. ביולי 2017 מונה לקצין חינוך ראשי, ושירת בתפקיד עד אוגוסט 2020 והשתחרר מצה"ל. באוקטובר 2021 מונה לתפקיד מנכ"ל יד ושם. ונכנס לתפקידו בחודש דצמבר. הוא תושב רחובות, נשוי לרחל ואב לחמישה. בעל תואר שני בהצטיינות במדעי החברה מאוניברסיטת חיפה והמכללה לביטחון לאומי. מדיה וקבצים בנושא צביקה פייראיזן בוויקישיתוף יואב זיתון, קצין חינוך ראשי חדש: שירת כנווט F-15, באתר ynet, 25 ביולי 2016 אבישי גרינצייג, קצין חינוך ראשי: צה"ל הוא לא מחנך האומה, באתר ערוץ 7, 19 באוקטובר 2017 ישי פרידמן ואריאל זיגלר, ‏"פולמוס ההדתה נובע מבורות וחוסר סובלנות עמוק", בעיתון מקור ראשון, 7 באוקטובר 2018 יוחאי עופר, תא"ל צביקה פאיראיזן מונה לקצין החינוך הראשי, באתר nrg‏, 25 ביולי 2016 כבוד למגזר: מנכ"ל סרוג למוזיאון 'יד ושם', באתר "סרוגים", 21 באוקטובר 2021
הקורפוס ההררי ה-15 (ורמאכט)

הקורפוס ההררי ה-15 (בגרמנית: XV. Gebirgs-Armeekorps) היה קורפוס הררי של הורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה. הקורפוס הוקם ב-25 באוגוסט 1943 על בסיס מפקדת הכוחות הגרמניים בקרואטיה, בשם "הקורפוס ההררי ה-15", והועמד תחת פיקוד רודולף ליטרס. הקורפוס פעל ברחבי המדינה העצמאית של קרואטיה נגד הפרטיזנים בפיקודו של טיטו, כחלק ארמיית הפאנצר השנייה במסגרת קבוצת ארמיות F. ב-1 בנובמבר 1943 מונה ארנסט פון לייזר למפקד הקורפוס, וב-20 ביולי 1944 החליפו גוסטב פהן, שפיקד על הקורפוס עד סוף המלחמה. רודולף ליטרס (25 באוגוסט 1943 - 1 בנובמבר 1943) ארנסט פון לייזר (1 בנובמבר 1943 - 20 ביולי 1944) גוסטב פהן (20 ביולי 1944 - 8 במאי 1945) בספטמבר 1943 כלל הקורפוס את היחידות הבאות: הדיוויזיה ה-264 הדיוויזיית היגר ה-114 הדיוויזיה ה-373 (הקרואטית) דיוויזיית הקוזקים של האס אס ה-1 ב-20 ביולי 1944 כלל הקורפוס את היחידות הבאות: הדיוויזיה ה-264 הדיוויזיה ה-373 (הקרואטית) רגימנטים 1 ו-4 מדיוויזיית הפאנצרגרנדיר ברנדנבורג הרגימנט הממונע ה-92 הקורפוס ההררי ה-15 באתר lexikon-der-wehrmacht בגרמנית
הקורפוס ההררי ה-21 (ורמאכט)

הקורפוס ההררי ה-21 (בגרמנית: XXI. Gebirgs-Armeekorps) היה קורפוס הררי של הורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה. הקורפוס הוקם ב-25 באוגוסט 1943 בקרואטיה, בשם "הקורפוס ההררי ה-21", והועמד תחת פיקוד פאול באדר. הקורפוס פעל ברחבי המדינה העצמאית של קרואטיה נגד הפרטיזנים בפיקודו של טיטו, כחלק ארמיית הפאנצר השנייה במסגרת קבוצת ארמיות F. ב-1 בנובמבר 1943 מונה גוסטב פהן למפקד הקורפוס, וב-20 ביולי 1944 החליפו ארנסט פון לייזר. ב-29 באפריל 1945 מונה הרטוויג פון לודוויגר למפקד הקורפוס, ופיקד על הקורפוס עד סוף המלחמה. פאול באדר (25 באוגוסט 1943 - 10 באוקטובר 1943) גוסטב פהן (10 באוקטובר 1944 - 20 ביולי 1944) ארנסט פון לייזר (20 ביולי 1944 - 11 באוקטובר 1944) אלברכט באייר (11 באוקטובר 1944 - 25 באוקטובר 1944) ארנסט פון לייזר (25 באוקטובר 1944 - 29 באפריל 1945) הרטוויג פון לודוויגר (29 באפריל 1945 - 8 במאי 1945) ב-26 בדצמבר 1943 כלל הקורפוס את היחידות הבאות: הדיוויזיה ה-297 דיוויזיית היגר ה-100 ב-16 בספטמבר 1944 כלל הקורפוס את היחידות הבאות: הדיוויזיה ההררית של האס אס ה-21 הדיוויזיה ה-181 הדיוויזיה ה-297 ב-1 במרץ 1945 כלל הקורפוס את היחידות הבאות: הדיוויזיה ההררית של האס אס ה-7 הדיוויזיה ה-369 הדיוויזיה ה-181 חטיבת הביצורים ה-969 חטיבת הביצורים ה-964 חטיבת הביצורים ה-966 חטיבת הביצורים ה-1017 הקורפוס ההררי ה-21 באתר lexikon-der-wehrmacht בגרמנית
הקורפוס ה-16 (ורמאכט)

הקורפוס ה-16 (בגרמנית: XVI. Armeekorps) היה קורפוס שריון של הורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה. הקורפוס הוקם בברלין ב-4 בפברואר 1938 בשם "הקורפוס ה-16", והועמד תחת פיקוד היינץ גודריאן, וב-24 בנובמבר 1938 החליפו אריך הפנר. במהלך הפלישה לפולין, פעל הקורפוס כחלק מהארמייה העשירית בפיקודו של ולטר פון רייכנאו, וכלל את דיוויזיות הפאנצר ה-1 וה-4, והדיוויזיות ה-14 וה-31. הקורפוס השתתף בקרב בעיירה מורקה, ב-1 בספטמבר 1939, ועוכב על ידי הכוחות הפולנים מבלי שהצליחה לפרוץ את קווי ההגנה, אולם, אף על פי כן היו אנשיו בין הראשונים שפרצו את הגנת ורשה, והביאו לנסיגת הכוחות הפולנים אל מחוץ לוורשה. במהלך המערכה על צרפת, פעל הקורפוס כחלק מהארמייה השישית בפיקודו של ולטר פון רייכנאו, וכלל את דיוויזיות הפאנצר ה-3 וה-4. הקורפוס השתתף בכיבוש בלגיה, ולחם בקרב ז'מבלו. בהמשך פעל הקורפוס במהלך מבצע אדום, כחלק מהארמייה השישית. ב-17 בפברואר 1941 הפך הקורפוס לארמיית הפאנצר הרביעית. ב-16 ביולי 1944 הוקם הקורפוס ה-16 מחדש, ולמפקדו מונה פיליפ קלפל. הקורפוס לחם כחלק מהארמייה ה-16 במסגרת קבוצת ארמיות צפון. ב-20 באוקטובר 1944 מונה הורסט פון מלנתין למפקד הקורפוס, וב-21 בנובמבר 1944 מונה פיליפ קלפל שוב למפקד הקורפוס. ב-16 בדצמבר 1944 מונה ארנסט-אנטון פון קרוסיג למפקד הקורפוס, ופיקד עליו במהלך הקרבות כחלק מקבוצת ארמיות קורלנד. ב-15 במרץ 1945 החליפו גוטפריד ובר, שפיקד על הקורפוס עד לכניעת כל הכוחות הגרמנים בכס קורלנד בסוף המלחמה. היינץ גודריאן (4 בפברואר 1938 - 24 בנובמבר 1938) אריך הפנר (24 בנובמבר 1938 - 17 בפברואר 1941) פיליפ קלפל (16 ביולי 1944 - 20 באוקטובר 1944) הורסט פון מלנתין (20 באוקטובר 1944 - 20 בנובמבר 1944) פיליפ קלפל (20 בנובמבר 1944 - 16 בדצמבר 1944) ארנסט-אנטון פון קרוסיג (16 בדצמבר 1944 - 15 במרץ 1945) גוטפריד ובר (15 במרץ 1945 - 8 במאי 1945) במערכה בפולין כלל הקורפוס את היחידות הבאות: דיוויזיית הפאנצר ה-1 דיוויזיית הפאנצר ה-4 הדיוויזיה ה-14 הדיוויזיה ה-31 במערכה על צרפת כלל הקורפוס את היחידות הבאות: דיוויזיית הפאנצר ה-3 דיוויזיית הפאנצר ה-4 הדיוויזיה ה-62 ב-8 במאי 1945 כלל הקורפוס את היחידות הבאות: דיוויזיית הלופטוואפה ה-21 הדיוויזיה ה-81 הדיוויזיה ה-300 הדיוויזיה ה-218 הדיוויזיה ה-205 הקורפוס ה-16 באתר lexikon-der-wehrmacht בגרמנית
משה עמאר (פרופסור)

הרב פרופ' אמריטוס משה עמאר (נולד ב-1946) הוא מומחה לפאליאוגרפיה עברית של ימי-הביניים ויושב ראש מכון "אורות יהדות המגרב". נולד במרוקו בשנת 1946 ועלה לישראל בשנת 1963. בעל השכלה תורנית וכללית רחבה. בוגר ישיבות גבוהות בחוץ-לארץ ובארץ. מוסמך לרבנות ובעל כושר לרב עיר מטעם הרבנות הראשית לישראל. בעל תואר דוקטור מאוניברסיטת בר-אילן בפילוסופיה, בתלמוד ובתולדות עם ישראל. מומחה לפאליאוגרפיה עברית של ימי הביניים. נמנה גם עם חוקריה של אוניברסיטת בר-אילן במסגרת המכון לחקר היהדות במזרח. משמש גם מרצה בכיר במכללה האקדמית אשקלון. בנוסף חבר בוועדות אקדמיות וציבוריות של ארגונים ומוסדות העוסקים ביהודי ספרד, ארצות המזרח וצפון אפריקה. מיוזמי הקמת בית-המדרש 'מרחב' שליד 'ממזרח שמש' בירושלים, ונמנה עם המרצים בתחומי ההלכה ותולדות הפסיקה והפוסקים. ההדיר ספרים מכתבי יד, ופרסם מחקרים ומאמרים רבים בתחומי התמחותו. נשוי ואב לשבעה. פרס חכמת-ישראל ע"ש ד"ר יוסף בורג, מטעם ארגון המועצות האזוריות ואוניברסיטת בר-אילן. פרס גאון, מטעם תנועת 'ביחד' (פעמיים). פרס ע"ש ד"ר יעקב הרצוג, מנכ"ל משרד ראש הממשלה. פרס עיריית ירושלים למורשת העדות ודברי ימיהן של הגלויות השונות. פרס משרד החינוך והתרבות לספרות. פרס ראש הממשלה. ביוגרפיה מתוך אתר אורות יהדות מגרב טלי פרקש, "חייבים להציל את אוצרות התרבות המזרחיים", באתר ynet, 18 באוקטובר 2018 משה בן שלמה עמאר (1946-), דף שער בספרייה הלאומית מהרצאותיו: שיעורו בנושא רבי חיים בן עטר, באתר יוטיוב על מועצות הרבנות במרוקו ובישראל, באתר יוטיוב מליל הסדר עד ליל המימונה, באתר יוטיוב ערב עיון רבי יצחק אביחצירא זצ"ל ה'תשע"ד, באתר יוטיוב באתר אורות יהדות המגרב מכ"ג סיון תשע"ב 13 ביוני 2012 נכתב שהוא בן 66. מכאן שנולד ב-1946. "בשנת 1963 הייתי עולה חדש". טלי פרקש, חייבים להציל את אוצרות התרבות המזרחיים, באתר ynet, 18 באוקטובר 2018
מיקה

האם התכוונתם ל... מיקה (שיר) – שיר של אפרים שמיר מיקה (מחזמר) – מחזמר המבוסס על שיריו של יאיר רוזנבלום וקרוי על שמה של מיקה מרידור, חברתו לשעבר של המלחין ואלמנתו של יגאל בשן מיקה (זמר) – זמר פופ בריטי ממוצא לבנוני מיקה (טיל) – טיל נ"מ "שגר ושכח" בייצור צרפתי קבוצת הנציצים (מכונים גם "מיקה") - קבוצה של מינרלים פילוסיליקטיים מיקה - הדמות הנשית הראשית ברומן "הוא הלך בשדות" אישים ששמם הפרטי הוא מיקה מיקי
אוגיסט הירשאואר

גנרל של דיוויזיה אנדרה אוגיסט אדוורד הירשאואר (בצרפתית: André Auguste Édouard Hirschauer;‏ 16 ביוני 1857 – 27 בדצמבר 1943) היה מפקד בכיר בצבא צרפת במלחמת העולם הראשונה. הירשאואר נולד ב-16 ביוני 1857 בעיר סינט-אבול שבקיסרות הצרפתית השנייה. בשנת 1871 בעקבות מלחמת צרפת–פרוסיה, סופחה העיר לקיסרות הגרמנית, ומכיוון שמשפחתו בחרה לשמור על אזרחותה הצרפתית, היא אולצה לעקור לקאלה. בשנת 1874 התגייס לצבא צרפת, ולמד באקול פוליטקניק. הוא שרת באלג'יריה בשנת 1881, וב-1 באפריל 1904 הוא מונה למפקד הראשון של בטליון ההנדסה ה-25. הוא היה אחד מאבות חיל האוויר הצרפתי. במהלך פרשת דרייפוס, הוא היה מהקצינים שהאמינו באשמתו של אלפרד דרייפוס, ואף הסכים להעיד נגדו במשפט הערעור. ערך מורחב – מלחמת העולם הראשונה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 הועלה הירשאואר לדרגת גנרל של דיוויזיה, והיה לסגנו של ז'וזף גליאני. בתחילת המלחמה הוא מילא בצבא תפקידי מטה, אולם בסופו של דבר התקבלו הפצרותיו לצאת לחזית, וב-31 בדצמבר של אותה שנה הוא קיבל פיקוד על הדיוויזיה ה-63. הוא פיקד על הדיוויזיה במהלך קרב האורסק ובקרב שמפאן השני. ב-20 ביוני 1916 קיבל פיקוד על הקורפוס ה-18, ופיקד עליו עד 22 באוגוסט 1917 עת קיבל פיקוד על הקורפוס ה-9. הוא לקח חלק בקרב ורדן. ב-11 בדצמבר 1917 הוא קיבל פיקוד על הארמייה השנייה, ופיקד עליה עד 22 בנובמבר 1918. לאחר המלחמה הוא מונה למושל של שטרסבורג שנכבשה מחדש מידי גרמניה, ולאחר מכן הועבר לכוחות המילואים. הוא פרש מהצבא בשנת 1919. הייתה לו קריירה פוליטית קצרה במפלגת האיחוד הרפובליקני של לורן. הוא מת ב-27 בדצמבר 1943 בוורסאי שתחת הכיבוש הנאצי. מדיה וקבצים בנושא אוגיסט הירשאואר בוויקישיתוף אוגיסט הירשאואר (בצרפתית)
הקורפוס ה-21 (ורמאכט)

הקורפוס ה-21 (בגרמנית: XXI. Armeekorps) היה קורפוס של הורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה. הקורפוס הוקם ב-10 באוגוסט 1939 בשם "הקורפוס ה-21", והועמד תחת פיקוד ניקולאוס פון פאלקנהורסט. במהלך הפלישה לפולין, פעל הקורפוס כחלק מהארמייה השלישית בפיקודו של גאורג פון קיכלר, וכלל את הדיוויזיות ה-21 וה-228. ב-1 במרץ 1940 הפך הקורפוס לקבוצת הארמייה ה-21, והוטל עליה לכבוש את נורווגיה. במערכה בפולין כלל הקורפוס את היחידות הבאות: הדיוויזיה ה-21 הדיוויזיה ה-228 הקורפוס ה-21 באתר lexikon-der-wehrmacht בגרמנית
שלמה אישון

הרב שלמה אישון (נולד ב-1960) הוא פוסק העומד בראש מכון כת"ר לכלכלה על פי התורה וחוקר תורני למשפט עברי, משמש כרב מזרח העיר רעננה, ודיין בבית הדין של ארץ חמדה גזית. אביו, משה אישון היה עיתונאי ועורך עיתון הצופה. בשנת 1978 התחיל את לימודיו בישיבת מרכז הרב וב-1986 הצטרף כחוקר במכון הלכה ברורה. באותה שנה הוסמך לרבנות על ידי הרבנות הראשית לישראל ומאוחר יותר, קיבל כושר לכהן כרב עיר. שירת בחיל התותחנים, ואחר כך כרב צבאי בחיל האוויר. בעל תואר שני במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן. ב-1990 מונה לרב קהילה ברעננה. משנת 1999 הרב אישון מכהן כרב השכונה של מזרח רעננה, ואחראי על מספר מחלקות ברבנות העיר. בנוסף, מאז 2008 מכהן כאב בית דין בבית הדין של ארץ חמדה גזית. הרב אישון שימש כחוקר במחלקה למשפט עברי במשרד המשפטים בין 1991 - 1998. ב-1993 ייסד, יחד עם הרב יצחק בזק, את מכון כת"ר לכלכלה על פי התורה. כיום הוא עומד בראש המכון ובפרט משמש כראש צוות המחקר. במסגרת המכון פורסמו שלושה עשר ספרים הלכתיים הקרויים 'כתר', הנוגעים לכלכלה על פי התורה. הרב אישון משמש כעורך הראשי של הספרים ומכותביה של הסדרה. משנת 1996 עד שנת 2008 עמד בראש כולל אברכים בישיבת חברותא, בכפר בתיה. בעבר לימד גם במכון הגבוה לתורה באוניברסיטת בר-אילן, במכללה ירושלים ובמכללת אורות ישראל. כיום הוא מרצה במסגרת מת"ן השרון. הרב אישון פרסם מאמרים בכתבי העת "תחומין", "צוהר" ו"אמונת עתיך". משנת תשס"ט (2009) עד שנת תשע"ד (2014) ענה על שש מאות שאלות ותשובות באתר מורשת. בעקבות פרוץ נגיף הקורונה פרסם "שו"ת ימי הקורונה". נשוי ומתגורר ברעננה. מדיה וקבצים בנושא שלמה אישון בוויקישיתוף רשימת הפרסומים של הרב שלמה אישון, בקטלוג הספרייה הלאומית רשימת המאמרים של הרב שלמה אישון באתר רמב"י רשימת המאמרים של שלמה אישון, באתר רמבי"ש מאמרי הרב שלמה אישון, באתר כיפה תשובות שהרב אישון כתב ליותר משש מאות שאלות שנשאל בנושא מסחר וצרכנות כהלכה, באתר מורשת. מאמרים שנכתבו על ידי הרב שלמה אישון באתר "דין תורה" של מכון משפטי ארץ מאות שאלות שהשיב באתר כת"ר. מאות שיעורים מערוץ היוטיוב. מאמרי הרב שלמה אישון זמינים לצפייה באתר ספריית אסיף. שיעוריו בערוץ מאיר. שיעוריו במכון הגבוה לתורה. פסקי דין של הרב שלמה אישון מבית הדין 'ארץ חמדה, אתר תקדין. כל הכתבות על הרב שלמה אישון, באתר ערוץ 7 ראיונות וכתבות עם הרב שלמה אישון, רדיו קול חי. ראיונות וכתבות עם הרב שלמה אישון, אתר סרוגים. יעקב ש"ץ, בלי כלכלה, אין תורה, באתר מידה, 26 בפברואר 2013 שלמה בן משה אישון, דף שער בספרייה הלאומית נישואין עירובין ומקוואות אודות המכון שו'ת ימי הקורונה
הקורפוס ה-22 (ורמאכט)

הקורפוס ה-22 (בגרמנית: XXII. Armeekorps), היה קורפוס של הורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה. הקורפוס הוקם ב-26 באוגוסט 1939 בשם "הקורפוס ה-22", והועמד תחת פיקוד אוואלד פון קלייסט. במהלך הפלישה לפולין, פעל הקורפוס כחלק מהארמייה ה-14 בפיקודו של וילהלם ליסט, וכלל את הדיוויזיה ההררית ה-2. ב-5 במרץ 1940 הפך הקורפוס לקבוצת הפאנצר קלייסט, שפעלה במערכה על צרפת, והפכה ב-16 בנובמבר 1940 לארמיית הפאנצר הראשונה. במערכה בפולין כלל הקורפוס את היחידות הבאות: הדיוויזיה ההררית ה-2 במערכה על צרפת כלל הקורפוס את היחידות הבאות: הקורפוס הממונע ה-14 הקורפוס הממונע ה-19 הקורפוס הממונע ה-41 במהלך מבצע אדום כלל הקורפוס את היחידות הבאות: הקורפוס הממונע ה-14 הקורפוס הממונע ה-16 ארמיית הפאנצר הראשונה הקורפוס ה-22 באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית)
אנרי גורו

גנרל אנרי ז'וזף אז'ן גורו (בצרפתית: Henri Joseph Eugène Gouraud;‏ 16 ביוני 1867 – 16 בספטמבר 1946) היה מפקד בכיר בצבא צרפת במלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה היה הנציב הצרפתי הראשון של סוריה ולבנון. גורו נולד ב-16 ביוני 1867, בפריז, בירת הקיסרות הצרפתית השנייה. החלטתו להתגייס לצבא צרפת, נבעה, כמו רבים מבני דורו, מתוצאותיה של מלחמת צרפת–פרוסיה. בשנת 1880 נכנס ללמוד באקדמיה הצבאית סן-סיר. סיים את לימודיו בשנת 1890 ובשנת 1894 הוצב בסודאן. לחם בקרבות נגד אימפריית ואסולו. התפרסם כמפקד יעיל עם מזל, כאשר ב-29 בספטמבר 1898 לכדו חייליו את מנהיג האימפריה סאמורי טורה. לכידתו של סאמורי הפכה את גורו לדמות ידועה ומהוללת בצרפת. בשנת 1907 הועלה לדרגת קולונל. בשנת 1911 הועלה לדרגת גנרל של בריגדה, והועבר למרוקו הצרפתית. ב-1914 מונה למפקד כל הכוחות הצרפתיים במרוקו. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הועבר גורו לצרפת, ופיקד על הבריגדה המרוקאית הרביעית. ב-17 בספטמבר 1914 הוא קיבל פיקוד על הדיוויזיה העשירית, ופיקד עליה עד 22 בינואר 1915. לאחר מכן מונה למפקד הקורפוס הקולוניאלי, ופיקד עליו עד 29 באפריל של אותה שנה. לאחר מכן הוא מונה למפקד חיל המשלוח הצרפתי לדרדנלים, ופיקד עליו במהלך מערכת גליפולי. ב-30 ביוני הוא נפצע, ומאוחר יותר איבד את ידו הימנית. ב-1 ביוני 1917 קיבל פיקוד על הארמייה הראשונה. פיקודו על ארמייה זו היה קצר ימים, וב-15 ביוני 1917 קיבל פיקוד על הארמייה הרביעית. גורו פיקד על הארמייה הרביעית במהלך בלימת מתקפת האביב הגרמנית, ובכלל זה הקרב השני על המארן. ב-11 בנובמבר הוא נכנס בראש הארמייה שלו אל שטרסבורג, והפיל רפובליקה סובייטית שקמה בה. הארמייה שלו פורקה עם סיום המלחמה ב-8 באוקטובר 1919. לאחר המלחמה נשלח גורו למזרח התיכון, ומונה למפקד צבא הלבאנט, כוח מיוחד שהיה אמור לאכוף את תוצאות הסכם סייקס–פיקו מבחינת צרפת. הוא פיקד על כוחות הצבא הצרפתי במהלך מלחמת טורקיה–צרפת בין פברואר 1920 לאוקטובר 1921. הוא פלש בראש כוחותיו לטורקיה, אולם לאחר קרב מארש נאלץ לסגת חזרה לסוריה. במרץ 1920 הוקמה "הממלכה הערבית של סוריה", אשר לא עלתה בקנה אחד עם תוכניותיה של צרפת. גורו הציב בעקבות האירועים אולטימטום לממשלה הסורית, לפרק את כוחותיה ולהיכנע לשליטה הצרפתית. המלך פייסל חשש מתוצאותיה של מלחמה ארוכה, ונכנע ב-14 ביולי 1920 בדמשק. אך שר ההגנה שלו, הגנרל יוסוף אל-עזמה, סירב להשלים עם הכניעה של המלך, והמשיך בלחימה. הוא הפנה כוחות סוריים לאזור מעבר מייסלון, בהרי מול הלבנון, במטרה לעצור את הכוחות הצרפתיים שהתקדמו לכיוון הממלכה. בקרב מייסלון, שהתקיים ב-24 ביולי, הביסו הכוחות הצרפתיים של גורו את הסוריים. אל-עזמה נהרג, ונהרגו 400 איש מלוחמיו. ביום הגיעו לדמשק, עלה גורו לקברו של צלאח א-דין והכריז: "נוכחותי כאן היא הוכחה לניצחון הצלב על הסהר". לאחר המלחמה הקים גורו מינהל אזרחי בסוריה, וחילק את השטח ל-6 "מדינות" תחת המנדט הצרפתי: לבנון הגדולה, דמשק, חלב, מדינת העלווים, סנג'ק אלכסנדרטה, ומדינת ג'בל א-דרוז שבהר הדרוזים. ב-23 ביוני 1921 הוא ניצל אך בקושי מניסיון התנקשות שארגנו ערבים מקומיים. בשנת 1923 הוא חזר לצרפת, ועד 1937 היה המושל הצבאי של פריז. אותה שנה הוא פרש מהצבא, ומת בפריז ב-16 בספטמבר 1946. מדיה וקבצים בנושא אנרי גורו בוויקישיתוף אנרי גורו (בצרפתית) חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, האוניברסיטה הפתוחה, ספר ג, יחידה 5, עמ' 171.
יהל"ם (פירושונים)

האם התכוונתם ל... יהל"ם – יחידה עלית בצה"ל המשתייכת לחיל ההנדסה הקרבית יהודה לייב מוצקין – פוליטיקאי יהודי-רוסי יליד אוקראינה שעל שמו בי"ס ברמת-גן בית הספר יהל"ם – בית ספר אזורי לתלמידים מחוננים ומצטיינים
החזית הצפון-מערבית (האימפריה הרוסית)

החזית הצפון-מערבית (ברוסית: Северо-Западный фронт) של צבא האימפריה הרוסית, הייתה חזית רוסית שפעלה במלחמת העולם הראשונה. החזית הוקמה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, ולמפקדה מונה יאקוב ז'ילינסקי. החזית פלשה לפרוסיה המזרחית, ושתי הארמיות הקדמיות שלה, הראשונה והשנייה הובסו בקרב טננברג ובקרב הראשון על האגמים המזוריים. החזית השתתפה בנסיגה הגדולה, ובאוגוסט 1915 פוצלה לשתי חזיתות נפרדות: החזית הצפונית והחזית המערבית. הארמייה הראשונה הארמייה השנייה הארמייה העשירית הארמייה החמישית הארמייה ה-12 הארמייה השלישית הארמייה הרביעית הארמייה ה-13 גנרל יאקוב ז'ילינסקי (19 ביולי 1914 - 3 בספטמבר 1914) גנרל ניקולאי רוזקי (3 בספטמבר 1914 - 17 במרץ 1915) גנרל מיכאיל אלכסייב (17 במרץ 1915 - 4 באוגוסט 1915)
מיקי

האם התכוונתם ל... מיקי מאוס – הדמות המונפשת המפורסמת ביותר שנוצרה על ידי המפיק וולט דיסני מעדני מיקי – יצרן מזון ישראלי מיכל מוכתר (מוכרת בכינוי "מיקי") - שחקנית, מדבבת וכוכבת ילדים ישראלית ג'ורדן מיקי – כדורסלן אמריקאי טקאו מיקי – פוליטיקאי יפני וראש ממשלת יפן ה-66 אישים ששמם הפרטי הוא מיקי מיקה (פירושונים)
ביורן אנדרסון

ביורן אנדרסון (בשוודית: Björn Andersson, נולד ב-20 ביולי 1951 בפרסטורפ שבשוודיה) הוא כדורגלן עבר שוודי ששיחק בעיקר באוסטרס השוודית ובבאיירן מינכן מהבונדסליגה בעמדת הבלם. אנדרסון היה חלק משתי זכיות של באיירן מינכן בגביע אירופה לאלופות. לאנדרסון 28 הופעות במדי נבחרת שוודיה, עמה השתתף במונדיאל 1974. אנדרסון החל בשנת 1970 את קריירת הבוגרית באוסטרס השוודית, שם שיחק ארבע עונות והפגין יכולת הגנתית גבוהה, שהקנתה לו מקום בסגל נבחרת שוודיה. בשנת 1974 עזב אנדרסון את אוסטרס לאחר שערך במדיה 101 הופעות ליגה, וחתם בשורות אלופת אירופה הטרייה באיירן מינכן, שם הצטרף לחברו לנבחרת שוודיה קוני טורסטנסון. בעונתו הראשונה בקבוצה, 1974/75, ערך אוסטרס 18 הופעות ליגה, והקבוצה סיימה את העונה רק במקום העשירי, לאחר שלוש זכיות רצופות באליפות. למרות זאת, באיירן מינכן שמרה על תוארה כאלופת אירופה, לאחר שניצחה בגמר גביע אירופה לאלופות 1975 את לידס יונייטד בתוצאה 2-0. אנדרסון פתח בגמר זה, אך הוחלף כבר בדקה הרביעית על ידי זפ וייס בגין פציעה. בעונת 1975/76 ערך אנדרסון שש הופעות ליגה בלבד, ובאיירן מינכן סיימה שלישית, אך זכתה בפעם השלישית ברציפות בגביע אירופה לאלופות, לאחר שניצחה במשחק הגמר את סנט אטיין בתוצאה 1-0. אנדרסון לא שיחק בגמר זה. עונת 1976/77 הייתה האחרונה של אנדרסון בבאיירן מינכן. בעונה זו ערך 23 הופעות ליגה, והקבוצה סיימה במקום השביעי. בתום עונה זו עזב אנדרסון את באיירן מינכן, וחזר לאוסטרס, שם שיחק שתי עונות נוספות. לאחר מכן שיחק במועדונים השוודים מרקרידס וולנטונה, בשניהם גם נשא תפקידי אימון במקביל. בשנת 1983 פרש אנדרסון ממשחק פעיל. אנדרסון ערך את הופעת הבכורה במדי נבחרת שוודיה בשנת 1972. אנדרסון נכלל בסגל השוודי למונדיאל 1974, ופתח במרבית המשחקים של הנבחרת, שהודחה בתום שלב הבתים השני של הטורניר. בשנת 1977 ערך אנדרסון את הופעתו ה-28 והאחרונה במדים הלאומיים. בשנת 1995 החל אנדרסון לאמן את קבוצת הנוער של באיירן מינכן, ועסק בתפקיד זה במשך 14 שנים רצופות. לאחר מכן היה עוזר מאמן במועדון השוודי האסלהולם, והחל משנת 2014 הוא עובד עם שחקני נוער במועדון השוודי האלמיה. עם באיירן מינכן: גביע אירופה לאלופות (2): 1974/75, 1975/76 הגביע הביניבשתי: 1976 ביורן אנדרסון, באתר Transfermarkt ביורן אנדרסון, באתר Fussballdaten.de (בגרמנית) ביורן אנדרסון, באתר WorldFootball.net ביורן אנדרסון, באתר National Football Teams ביורן אנדרסון, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt
ז'אן פול זימבריס

ז'אן-פול זימבריס (נולד ב-25 במאי 1953) הוא מתופף ומעבד מוזיקלי ישראלי. ידוע בעיקר כמתופף של להקת טנגו ושל החברים של נטאשה. זימבריס נולד בתוניס שבתוניסיה. כשהיה בן 10 עברה המשפחה לצרפת ובשנת 1969 עלתה לישראל. המשפחה התגוררה בשכונת הקטמונים בירושלים. ב-1973, לאחר מלחמת יום הכיפורים, נסע לגרמניה וחזר לארץ ב-1978. עם זאת המשיך לשמור על קשר מוזיקלי והשתתף כמעבד, מתופף וכלי הקשה באלבומו של יגאל בשן "יש לי ציפור קטנה בלב", אלבום ייחודי ששילב להיטי פופ עם שירים תימניים מסורתיים בעיבוד עכשווי. בשנת 1983 ייסד עם מיקי שביב את להקת טנגו שפעלה עד 1987, הוציאה שני אלבומים ("סידור קבוע" ו"אמונה שלמה") ונחלה הצלחה רבה. בשנת תשמ"ה זכתה הלהקה בתואר להקת השנה של רשת ג'. ב-1987 השתתף בהקלטות האלבום "דרך ארץ" של גידי גוב והיה שותף לעיבודים (יחד עם שאר הנגנים). בשנת 1990 הצטרף ללהקת החברים של נטאשה בה היה פעיל עד התפרקותה באמצע שנות התשעים והשתתף באלבומים שינויים בהרגלי הצריחה ורדיו בלה בלה). לאורך השנים זימבריס הוא אחד מנגני התופים המבוקשים ביותר בישראל. זימבריס השתתף באלבומים של אלון אוליארצ'יק, חוה אלברשטיין, אסף אמדורסקי, אריק איינשטיין, מאיר אריאל, דפנה ארמוני, שלמה ארצי, דורי בן זאב, יוסי בנאי, אביתר בנאי, מאיר בנאי, עמיר בניון, הראלה בר, דויד ברוזה, יגאל בשן (כחלק מלהקת "חברים טובים"), מיקי גבריאלוב, גידי גוב, ריקי גל, נורית גלרון, מזי כהן, שלמה גרוניך, ארקדי דוכין, סי היימן, אריאל זילבר, שלום חנוך, שלמה יידוב, שימי תבורי, מתי כספי, דני ליטני, אחינועם ניני, אריק סיני, גלי עטרי, יהודה פוליקר, רמי פורטיס, ברי סחרוף, יהודית רביץ, דני רובס, פבלו רוזנברג, ריטה, יהודה עדר, שלומי שבת, אסתר שמיר ובועז שרעבי. ב-1999 הפיק מוזיקלית ועיבד (יחד עם דודי רוזנטל) את שירי אלבומו של יגאל בשן "תלוי רק בך". בשנת 2000 ניגן בשני שירים: "נוף ילדות" ו"עלש" באלבומו של שלמה ארצי "אהבתיהם" ובאלבומו של אודי טופלברג. בשנת 2001 הוא הפיק את האלבום של יפעת בן דרור וניגן בו. זימבריס הודה כי לאורך שנים רבות השתמש בסמים, ובשל כך נקלע למצוקה כלכלית, עד שבשנת 2005 עזב לארצות הברית כשהוא מחוסר כל. [1] בשנת 2007 חזר לישראל ושב לנגן עם זמרים שונים.[2] זימבריס גרוש בשנית. מאשתו הראשונה, ג'יזל, יש לו שתי בנות. אחותו היא השחקנית קטיה זימבריס. שיחק בסרט "מצב החסה" של גור בנטביץ'. כיום הוא מתופף בהופעותיו של אביתר בנאי. ז'אן פול זימבריס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ז'אן פול זימבריס, באתר MusicBrainz (באנגלית) ז'אן פול זימבריס, באתר Discogs (באנגלית) ז'אן פול זימבריס, באתר MOOMA (בארכיון האינטרנט) עינב שיף‏, "זה היה שיעור בענווה" - וואלה תרבות, באתר וואלה, 4 בפברואר 2010 אבישי מתיה, ואני מתבלבל ונופל, באתר הארץ, 6 בספטמבר 2005
ולדמר

האם התכוונתם ל... ולדמר הראשון, מלך דנמרק ולדמר השני, מלך דנמרק ולדמר השלישי, מלך דנמרק ולדמר הרביעי, מלך דנמרק ולדמר הצעיר – ממלכי דנמרק ולדימיר (פירושונים) אישים ששמם הפרטי הוא ולדמר