ויומינג (BB-32)

אוניית המערכה ויומינג (BB-32) הייתה האונייה המובילה בסדרת אוניות המערכה דרדנוט ויומינג, והייתה הספינה השלישית של צי ארצות הברית בשם ויומינג, למרות שהיא הייתה רק השנייה שנקראה לכבוד המדינה ה-44. ויומינג הונחה ב-William Cramp & Sons בפילדלפיה בפברואר 1910, הושקה במאי 1911 ונכנסה לשירות בספטמבר 1912. היא הייתה חמושה בסוללה ראשית של 12 תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים) ויכלה להגיע למהירות מרבית של 20.5 קשרים (38.0 קמ"ש). במהלך מלחמת העולם הראשונה היא הייתה חלק מפלגת אוניות המערכה התשיעית, שצורפה לצי הגדול הבריטי כשייטת אוניות המערכה השישית. במהלך המלחמה היא הופקדה בעיקר לסיור בים הצפוני וליווי שיירות לנורווגיה. היא שירתה הן בצי האוקיינוס האטלנטי והן בצי האוקיינוס השקט לאורך שנות ה-20, ובשנים 1931–1932, היא הוסבה לספינת אימונים על פי תנאי הסכם הצי של לונדון משנת 1930. ויומינג שימשה כספינת אימונים לאורך שנות ה-30, ובנובמבר 1941 היא הפכה לספינת ירי. היא פעלה בעיקר באזור מפרץ צ'ספיק, מה שהקנה לה את הכינוי "צ'ספיק ריידר". בתפקיד זה, היא אימנה כ-35,000 תותחנים עבור הצי האמריקני המורחב מאוד במהלך מלחמת העולם השנייה. היא המשיכה בתפקיד זה עד 1947, אז הושבתה ב-1 באוגוסט ולאחר מכן נמכרה לגרוטאות; היא התפרקה בניו יורק החל מדצמבר 1947. ארקנסו הייתה באורך כולל של 562 רגל (171 מטר), רוחב של 93 רגל 3 אינץ' (28 מטר) ושוקע של 28 רגל 6 אינץ' (9 מטר). הדחק האונייה היה 26,000 טונות ארוכות (26,417 טונות) בתפוסה סטנדרטית ועד 27,243 טונות ארוכות (27,680 טונות) במעמס מלא. האונייה הונעה על ידי טורבינות קיטור של פארסונס עם ארבעה צילינדרים ושנים עשר דוודי צינורות מים של Babcock & Wilcox שדורגו ב-28,000 כוחות סוס (21,000 קילוואט), והעניקו לה מהירות מרבית של 20.5 קשרים (38 קמ"ש). לאונייה היה טווח שיוט של 8,000 מיילים ימיים (15,000 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש). האונייה הייתה חמושה בסוללה ראשית של 12 תותחי 12 אינץ'/50 קליבר Mark 7 בשישה צריחי תותחים תאומים Mark 9 על קו האמצע, שניים מהם הוצבו בזוג ירי-על מקדימה. ארבעת הצריחים האחרים הוצבו מאחורי המבנה העילי בשני זוגות ירי-על. הסוללה המשנית כללה 21 תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ) /51 קליבר המורכבים בקזמטים לאורך דופן הגוף. חגורת השריון הראשית הייתה בעובי 11 אינץ' (279 מ"מ), בעוד שבצריחי התותחים היו חזיתות בעובי 12 אינץ' (305 מ"מ). למגדל הניווט היו דפנות בעובי 11.5 אינץ' (292 מ"מ). בשנת 1925, ויומינג עברה מודרניזציה במספנת הצי של פילדלפיה. ההדחק שלה גדל באופן משמעותי, ל-26,066 טונות ארוכות (26,484 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-30,610 טונות ארוכות (31,101 טונות) עומס מלא. הרוחב שלה הורחבה ל-106 רגל (32 מטר), בעיקר מהתקנת בליטות נגד טורפדו, והשוקע גדל ל-29 רגל 11.75 אינץ' (9 מטר). שנים-עשר הדוודים הפחמיים שלה הוחלפו בארבעה דוודי נפט של White-Forster אשר נועדו לאוניות שבוטלו על פי תנאי האמנה הימית של וושינגטון; הביצועים נשארו זהים לביצועים של הדוודים הישנים. שריון הסיפון של האונייה חוזק בתוספת 3.5 אינץ' (89 מ"מ) של שריון לסיפון השני בין הברבטות הקיצוניות, בתוספת 1.75 אינץ' (44 מ"מ) של שריון על הסיפון השלישי בחרטום ובירכתיים. שריון הסיפון מעל המנועים והדוודים הוגדל ב-0.75 אינץ' (19 מ"מ) ו-1.25 אינץ' (32 מ"מ), בהתאמה. חמישה מתותחי ה-5 אינץ' הוסרו ושמונה תותחי נ"מ 3 אינץ' (76 מ"מ) /50 קליבר הותקנו. התורן המרכזי הוסר כדי לספק מקום למעוט מטוסים המותקן על הצריח מספר 3 באמצע האונייה. ויומינג הונחתה במספנת ויליאם קרמפ אנד בני בפילדלפיה ב-9 בפברואר 1910, והושקה ב-25 במאי 1911. היא הושלמה שנה וארבעה חודשים לאחר מכן, ב-25 בספטמבר 1912. לאחר כניסתה לשירות, הושלמה עבודת האבזור הסופית במספנת הצי של ניו יורק במהלך שלושת החודשים הבאים. לאחר מכן היא המשיכה להצטרף לשאר הצי בהמפטון רודס ב-30 בדצמבר, שם הפכה לאוניית הדגל של אדמירל משנה צ'ארלס ג'יי באדג'ר, מפקד הצי האטלנטי. ויומינג עזבה את המפטון רודס ב-6 בינואר 1913, בדרך לאיים הקריביים. היא ביקרה בתעלת פנמה, שהייתה לקראת סיום, ולאחר מכן השתתפה בתרגילי צי מול קובה. האונייה חזרה לנמל מפרץ צ'ספיק ב-4 במרץ. לאחר מכן לקחה ויומינג חלק בתרגילי ירי ליד הכפים של וירג'יניה, וב-18 באפריל, נכנסה למבדוק היבש במספנת הצי של ניו יורק לכמה תיקונים, שנמשכו עד 7 במאי. היא הצטרפה לשאר הצי לתמרונים מחוץ לבלוק איילנד שנמשכו בין 7 ל-24 במאי. במהלך התמרונים, מנגנון האונייה התגלה כבעייתי, מה שחייב תיקונים בניופורט בין 9 ל-19 במאי. בסוף החודש היא הייתה בנמל ניו יורק, כדי להשתתף בטקסי חנוכת האנדרטה לסיירת המשוריינת מיין, שנהרסה בנמל הוואנה ב-15 בפברואר 1898. ב-4 ביוני יצאה ויומינג לאנאפוליס, שם לקחה צוות של צוערים ימיים מהאקדמיה הימית לשייט קיץ. לאחר החזרת האמצעים לאנאפוליס ב-24–25 באוגוסט, ויומינג השתתפה באימוני ירי וטורפדו במהלך השבועות הבאים. ב-16 בספטמבר היא חזרה לניו יורק לצורך תיקונים, שנמשכו עד 2 באוקטובר. לאחר מכן היא ניהלה ניסויים ימיים בעוצמה מלאה לפני שהמשיכה לקייפ וירג'יניה, שם השתתפה בסבב נוסף של תמרוני צי. לאחר מכן, היא יצאה לשייט של רצון טוב באירופה ב-26 באוקטובר. היא סיירה בים התיכון, ועצרה בוולטה, מלטה, נאפולי, איטליה, ו-Villefranche, צרפת. היא עזבה את צרפת ב-30 בנובמבר, והגיעה לניו יורק ב-15 בדצמבר. שם היא נכנסה למעגן במספנת הצי של ניו יורק לצורך תיקונים תקופתיים, שנמשכו עד ינואר 1914. ב-6 בינואר, ויומינג עזבה להמפטון רודס, שם הטעינה פחם כהכנה לתמרוני הצי השנתי בקריביים. התרגילים נמשכו בין 26 בינואר ל-15 במרץ, והצי התבסס בבסיס הצי במפרץ גואנטנמו בקובה. ויומינג ושאר הצי המשיכו לאחר מכן למפרץ טנג'יר לאימון נוסף, כולל תרגילי ירי. ב-3 באפריל, ויומינג עזבה את הצי לשיפוץ בניו יורק, שנמשך עד 9 במאי. לאחר מכן היא חזרה להמפטון רודס, שם היא לקחה מחלקה של חיילים והעבירה אותם לוראקרוס, לשם הגיעה ב-18 במאי. ארצות הברית התערבה במהפכה המקסיקנית וכבשה את וראקרוס כדי להגן על האזרחים האמריקאים שם. ויומינג שייטה מול וראקרוס במהלך סתיו 1914, ואז חזרה לכפים של וירג'יניה לתרגילים. ב-6 באוקטובר היא נכנסה לניו יורק לצורך תיקונים; עבודה זו נמשכה עד 17 בינואר 1915. לאחר מכן המשיכה ויומינג להמפטון רודס, ולאחר מכן לקובה, שם הצטרפה לצי לתמרונים השנתיים מול קובה. אלו נמשכו עד אפריל, אז שבה לארצות הברית. היא השתתפה בתרגילים נוספים מחוץ לבלוק איילנד במהלך החודשים הבאים, וב-20 בדצמבר היא חזרה לניו יורק לשיפוץ נוסף. ב-6 בינואר 1916, היא יצאה מהמבדוק היבש, ולאחר מכן המשיכה לאיים הקריביים. ב-16 בינואר היא הגיעה לקולברה, פוארטו ריקו, ולאחר מכן ביקרה בפורט-או-פרינס, האיטי ב-27 בינואר. היא נכנסה לנמל בגואנטנמו למחרת, והשתתפה בתמרוני הצי עד 10 באפריל, ולאחר מכן חזרה לניו יורק. סבב נוסף של עבודות במספנה התקיים בין 16 באפריל ל-26 ביוני. לאחר שחזרה לשירות, ויומינג השתתפה בתמרונים נוספים מחוץ לכף וירג'יניה למשך שארית השנה. היא עזבה את ניו יורק ב-9 בינואר 1917, בדרך למים ליד קובה לתרגילים שנמשכו עד אמצע מרץ. היא עזבה את קובה ב-27 במרץ, ושייטה ליד יורקטאון, וירג'יניה כאשר ארצות הברית הכריזה מלחמה על גרמניה ב-6 באפריל, ונכנסה רשמית למלחמת העולם הראשונה. ויומינג פעלה מחוץ לאזור מפרץ צ'ספיק במשך שבעת החודשים הבאים, והכשירה אנשי חדר מנועים עבור הצי האמריקאי המתרחב. ב-25 בנובמבר, פלגת אוניות המערכה ה-9 (BatDiv 9), אשר כללה את ויומינג, ניו יורק, דלאוור ופלורידה, יצאה מארצות הברית לכיוון בריטניה. הפלגה ה-9 הייתה אמורה לתגבר את הצי הגדול הבריטי בבסיסו בסקפה פלו. האוניות האמריקאיות הגיעו לסקפה פלו ב-7 בדצמבר, שם הפכו לשייטת אוניות המערכה ה-6 של הצי הגדול. האוניות האמריקאיות תרגלו עם מקבילותיהן הבריטים מדצמבר 1917 עד פברואר 1918. ב-6 בפברואר, ויומינג ושאר אוניות המערכה האמריקאיות ערכו את המבצע הראשון שלהם בימי המלחמה, כדי ללוות שיירה לסטוונגר, נורווגיה, יחד עם שמונה משחתות בריטיות. ב-7 בפברואר, תצפיות על מספר אוניות, כולל ויומינג, חשבו שהם הבחינו בצוללות גרמניות תוקפות את האוניות בטורפדות, אם כי אלו התבררו כדיווחים שגויים. השיירה הגיעה בהצלחה לנורווגיה כעבור יומיים; ההפלגה חזרה לסקפה פלו ארכה עוד יומיים. ויומינג סיירה בים הצפוני במשך החודשים הבאים, צופה לגיחה של צי הים הפתוח הגרמני. ב-30 ביוני חיפו ויומינג ושאר שייטת אוניות המערכה השישית מבצע הנחת מוקשים בים הצפוני; המבצע נמשך עד 2 ביולי. במהלך המבצע, אנשי צוות לחוצים שוב דיווחו באופן שגוי על תצפיות בצוללות, ויומינג פתחה באש על המטרות כביכול. בהפלגה חזרה, שייטת אוניות המערכה ה-6 הצטרפה לשיירת HZ40, ששבה מנורווגיה. ב-14 באוקטובר, ניו יורק התנגשה בצוללת והטביעה אותה. ההתנגשות בכל זאת גרמה נזק למדחפים שלה, מה שאילץ את רודמן להעביר את דגלו מניו יורק לוויומינג בזמן שהראשונה הייתה במבדוק לצורך תיקון. ב-21 בנובמבר, לאחר שביתת הנשק עם גרמניה שסיימה את המלחמה, ויומינג וצי בעלות הברית של כ-370 ספינות מלחמה פגשו את צי הים הפתוח בים הצפוני וליוו אותו למעצר בסקפה פלו. ב-12 בדצמבר, ויומינג, כעת אוניית הדגל של אדמירל משנה ויליאם סימס, מפקד פלגת אוניות המערכה ה-9 החדש, עזב את בריטניה לצרפת. שם, היא נפגשה ליד ברסט, צרפת, עם ג'ורג' וושינגטון, שנשאה את הנשיא וודרו וילסון לוועידת השלום בפריז. לאחר מכן חזרה ויומינג לבריטניה יומיים לאחר מכן לפני שיצאה לארצות הברית, והגיעה לניו יורק ב-25 בדצמבר. היא נשארה שם עד השנה החדשה, וב-18 בינואר 1919, היא הפכה לאוניית הדגל של פלגת אוניות המערכה ה-7, כשהיא מניפה את דגלו של אדמירל משנה רוברט קונץ. ב-1 בפברואר, ויומינג יצאה מניו יורק כדי להצטרף לתמרוני הצי השנתי מול קובה, לפני שחזרה לניו יורק ב-14 באפריל. ב-12 במאי, היא עזבה את הנמל כדי לעזור להדריך קבוצה של סירות מעופפות של הצי קרטיס NC בזמן שערכו את החצייה הטרנס-אטלנטית הראשונה. אוניית המערכה חזרה לנמל ב-31 במאי. לאחר מכן היא לקחה צוות של צוערים לשייט אימונים מול מפרץ צ'ספיק והכפים של וירג'יניה. לאחר שסיימה את השייט, נכנסה ויומינג למבדוק היבש במספנת הצי של נורפוק ב-1 ביולי לצורך מודרניזציה לשירות באוקיינוס השקט. הסוללה המשנית שלה הצטמצמה לשישה עשר תותחי 5 אינץ'. לאחר שיצאה מהמספנה, היא הפכה לאוניית הדגל של פלגת אוניות המערכה ה-6 של צי האוקיינוס השקט שהוקם לאחרונה. ב-19 ביולי, ויומינג ושאר צי האוקיינוס השקט יצאו מהחוף המזרחי, לכיוון האוקיינוס השקט. האוניות עברו את תעלת פנמה מאוחר יותר באותו החודש, והגיעו לסן דייגו, קליפורניה ב-6 באוגוסט. ב-9 באוגוסט עברה ויומינג לסן פדרו, שם התבססה בחודש הבא. היא הפליגה למספנת הצי Puget Sound עבור שיפוץ שנמשך עד 19 באפריל 1920. ב-4 במאי היא חזרה לסן פדרו וחידשה את שגרת התמרונים הרגילה שלה מול חופי קליפורניה. ב-30 באוגוסט, ויומינג עזבה את קליפורניה להוואי, שם השתתפה בתרגילי אימון נוספים עד ספטמבר. לאחר מכן היא חזרה לסן דייגו ב-8 באוקטובר לתמרונים נוספים מול החוף המערבי. האונייה יצאה מסן פרנסיסקו ב-5 בינואר 1921 לשייט למימי מרכז ודרום אמריקה; הסיור הגיע לשיאו בולפראיסו, צ'ילה, שם נסקרה על ידי נשיא צ'ילה ארתורו אלסנדרי פלמה ב-8 בפברואר. לאחר מכן חזרה ויומינג צפונה, והגיעה לפוג'ט סאונד לתיקונים ב-18 במרץ. ב-2 באוגוסט, ויומינג הייתה בבלבואה באזור התעלה, שם היא אספה את אדמירל משנה יו רודמן וועדה שנסעה מפרו חזרה לניו יורק. היא הגיעה לניו יורק ב-19 באוגוסט והצטרפה שוב לצי האטלנטי. שם, היא הפכה לאוניית הדגל של אדמירל הילרי פ. ג'ונס, מפקד הצי האטלנטי. ויומינג בילתה את שלוש וחצי השנים הבאות בשגרה הרגילה של תרגילי צי החורף מול קובה, ואחריהם תמרוני קיץ מול החוף המזרחי של ארצות הברית. לאורך כל התקופה, היא שימשה כאוניית הדגל של תת-האדמירלים ג'ון מקדונלד, ניוטון מק'ולי וג'וזיה מק'ין בצי הסיור. בקיץ 1924 היא ערכה שייט הכשרה לאירופה, ועצרה בטורביי, בריטניה, רוטרדם, הולנד, גיברלטר והאיים האזוריים. בינואר ובפברואר 1924 ניהל הצי את בעיות הצי II, III ו-IV במקביל. במהלך תמרוני ה-FP III, ויומינג, אחותה ארקנסו ושתי אוניות המערכה מסדרת פלורידה ניצבו נגד אוניות המערכה מסדרת קולורדו. במהלך חלק ה-FP IV של התמרונים, ויומינג שירתה בכוח ה"כחול", שייצג את הצי האמריקני. היא הותקפה על ידי מטוסים "שחורים", אך השופטים העריכו את ירי הנ"מ של ויומינג ואת מטוסי הקרב המלווים שסיפקה לאנגלי שהגנו ביעילות על הצי. ב-14 בפברואר 1925, ויומינג שוב עברה דרך תעלת פנמה כדי לחזור לאוקיינוס השקט. שם היא הצטרפה לתרגילי צי ליד קליפורניה. לאחר מכן היא המשיכה להוואי, שם נשארה מסוף אפריל עד תחילת יוני. היא ביקרה בסן דייגו ב-18–22 ביוני, ולאחר מכן חזרה לחוף המזרחי דרך תעלת פנמה, והגיעה לניו יורק ב-17 ביולי. לאחר מכן יצאה שייט לקובה והאיטי, ולאחר מכן חזרה וויומינג לחצר הצי של ניו יורק לשיפוץ שנמשך מ-23 בנובמבר עד 26 בינואר 1926. במהלך תקופה זו, קומנדר ויליאם פ. האלסי ג'וניור עלה לסיפון כקצין המבצעים של האונייה; הוא שירת בוויומינג עד 4 בינואר 1927. לאחר מכן חזרה ויומינג לשגרת תמרוני החורף באיים הקריביים והפלגות אימונים בקיץ. בסוף אוגוסט הפליגה האונייה לפילדלפיה למודרניזציה נרחבת. דוודי הפחם הישנים שלה הוחלפו בדגמים חדשים שהופעלו על ידי נפט ונוספו בליטות נגד טורפדו כדי לשפר את עמידותה בפני נזקים תת-מימיים. העבודה הסתיימה עד 2 בנובמבר, ולאחר מכן ערכה ויומינג שייט טלטלה לקובה ולאיי הבתולה. היא חזרה לפילדלפיה ב-7 בדצמבר, ויומיים לאחר מכן, היא חזרה לתפקידה כאוניית הדגל של צי הסיור, כשהיא הניפה את דגלה של תת-אדמירל אשלי רוברטסון. ויומינג בילתה את שלוש השנים הבאות בצי הסיור. היא ערכה הפלגות הכשרה עם צוערים של חיל הדרכה לקציני מילואים (NROTC) מאוניברסיטאות שונות, כולל ייל, הרווארד, ג'ורג'יה טק ונורת'ווסטרן. הפלגות אלו יצאו ברחבי האוקיינוס האטלנטי, כולל למפרץ מקסיקו, לאזור האיים ולנובה סקוטיה. באחת מההפלגות הללו בנובמבר 1928, ויומינג אספה שמונה ניצולים מספינת הקיטור הטרופה SS וסטריס; היא לקחה אותם לנורפוק ב-16 בנובמבר. ב-19 בספטמבר 1930, ויומינג הועברה מכוח הסיור לפלגת אוניות המערכה ה-2, שם הפכה לאוניית הדגל של אדמירל משנה וואט טיילר קלובריוס ג'וניור. היא שירתה שם עד 4 בנובמבר, אז הוצאה משירות הקו הקדמי והפכה לאוניית הדגל של שייטת ההדרכה, מניפה את דגל אדמירל משנה הארלי ה. כריסטי. לאחר מכן, היא ערכה שייט אימונים למפרץ מקסיקו. לאחר שחזרה לפילדלפיה ב-1 בינואר 1931, פורקה ויומינג באופן חלקי מנשקה. על פי תנאי הסכם הצי של לונדון שנחתם בשנה הקודמת, ויומינג הייתה אמורה להיות מפורזת. במהלך תהליך הפירוז, הבליטות נגד טורפדו שלה, שריון הצד ומחצית מתותחי הסוללה הראשיים שלה הוסרו. היא חזרה לשירות עד מאי, וב-29, היא לקחה צוות של צוערים מאנאפוליס לשייט אימונים לאירופה, שהחל ב-5 ביוני. בזמן שהייתה בדרך ב-15 ביוני, ויומינג חילצה את הצוללת O-12 המושבתת ולקחה אותה תחת גרירה לקווינסטאון, צפון אירלנד. בזמן שהותה באירופה, היא עצרה בקופנהגן, דנמרק, גרינוק, סקוטלנד, קדיס, ספרד וגיברלטר. הספינה חזרה להמפטון רודס ב-13 באוגוסט; בזמן השייט, ויומינג סווגה מחדש כ"AG-17", כדי לשקף את תפקידה החדש כספינת אימונים. ויומינג בילתה את ארבע השנים הבאות בביצוע הפלגות הכשרה לצוערי המקצועות וצוערי NROTC ליעדים שונים, כולל נמלי אירופה, האיים הקריביים ומפרץ מקסיקו. ב-18 בינואר 1935, היא נשאה את הגדוד השני, רגימנט הנחתים הרביעי, מנורפוק לפוארטו ריקו לתרגילי תקיפה אמפיביים. ב-5 בינואר 1937, האונייה עזבה את נורפוק ויצאה לכיוון האוקיינוס השקט דרך תעלת פנמה. היא השתתפה בתרגילי תקיפה אמפיביים יותר ובתרגילי ירי באי סן קלמנטה. ב-18 בפברואר, במהלך התרגילים, התפוצץ פגז רסס בקוטר 5 אינץ' תוך כדי העמסתו לתוך אחד התותחים שלה. בפיצוץ נהרגו שישה נחתים ו-11 נוספים נפצעו. ויומינג יצאה מיד לסן פדרו והעבירה את הנחתים הפצועים לספינת בית החולים Relief. ב-3 במרץ עזבה ויומינג את לוס אנג'לס, בדרך לאוקיינוס האטלנטי. היא הגיעה לנורפוק ב-23 במרץ, שם שימשה כאוניית הדגל הזמנית של אדמירל משנה וילסון בראון, מפקד שייטת ההדרכה, בין 15 באפריל ל-3 ביוני. ב-4 ביוני, היא עזבה את הנמל כדי לערוך הפלגת רצון טוב לקיל, גרמניה, לשם הגיעה ב-21 ביוני. שם, היא ביקרה באדמירל גראף ספי. היא עזבה את גרמניה ב-29 ביוני, עצרה בטורביי, בריטניה, ופונשל, מדיירה, והגיעה לנורפוק ב-3 באוגוסט. ויומינג חידשה את תפקידיה בספינות האימון עבור יחידות עתודת הצי וצי הסוחר. היא חזרה למספנת הצי של נורפוק לצורך שיפוץ שנמשך מ-16 באוקטובר עד 14 בינואר 1938. וויומינג ביצעה את שגרת האימונים האופיינית שלה באוקיינוס האטלנטי עד 1941. ההפלגות כללו סיור נוסף באירופה ב-1938; היא לקחה את הצוערים ללה האבר, צרפת, קופנהגן ופורטסמות'. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה באירופה בספטמבר 1939, ויומינג שובצה לכוח מילואים ימי באוקיינוס האטלנטי, לצד אוניות המערכה ניו יורק, ארקנסו וטקסס ונושאת המטוסים ריינג'ר. ויומינג הפכה לאוניית הדגל של אדמירל משנה רנדל ג'ייקובס, מפקד כוח הסיור ההדרכה ב-2 בינואר 1941. בנובמבר, ויומינג הפכה לספינת אימונים לתותחים. השיוט הראשון שלה בתפקיד חדש זה החל ב-25 בנובמבר; היא שייטה ליד שרטון פלאט'ס במפרץ מיין כאשר קיבלה הודעה על המתקפה היפנית על פרל הארבור ב-7 בדצמבר. לאחר כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, ויומינג ביצעה את משימותיה הרגילות כספינת אימון תותחים עם פיקוד האימונים המבצעיים, הצי האטלנטי של ארצות הברית החל מפברואר 1942. היא פעלה בעיקר באזור מפרץ צ'ספיק, ותצפיות תכופות של האונייה המפליגה מסביב למפרץ זיכו אותה בכינוי "צ'ספיק ריידר". ויומינג הייתה עסוקה מאוד, והכשירה אלפי תותחנים נגד מטוסים על כלי נשק החל ממקלעים קלים .50 קליבר (12.7 מ"מ) עבור דרך תותחים בקליבר בינוני של 5 אינץ' עבור הצי האמריקאי המתרחב במהירות. בתחילת המלחמה, הצי שקל לזמן קצר להמיר את ויומינג בחזרה לתצורת אוניית המערכה שלה, אך החליט נגד התוכנית. משימות אלו נמשכו לאורך שאר המלחמה. ויומינג עברה מודרניזציה במספנת הצי של נורפוק מ-12 בינואר עד 3 באפריל 1944; השחזור הסיר את האחרון מבין שלושת צריחי התותחים שלה בקוטר 12 אינץ', והחליף אותם בארבעה צריחי תותחים תאומים ושני צריחים סגורים בודדים עבור תותחי 5 אינץ'/38 קליבר. כמו כן הותקנו מכ"מים חדשים של בקרת אש; שינויים אלה אפשרו לוויומינג להכשיר תותחנים נגד מטוסים עם הציוד המודרני ביותר שישתמשו בו בזמן הלחימה עם הצי. היא חזרה לשירות במפרץ צ'ספיק עד 10 באפריל. במהלך המלחמה, ויומינג אימנה כ-35,000 תותחנים על שבעה סוגים שונים של תותחים: 5 אינץ', 3 אינץ', 1.1 אינץ', 40 מילימטר, 20 מילימטר, קליבר 0.50 וקליבר .30 (7.62 מ"מ). בשל השימוש הרב שלה כספינת אימונים לתותחנים, היא טענה להבחנה של ירי יותר תחמושת מכל ספינה אחרת בצי במהלך המלחמה. ויומינג סיימה את משימות האימון בתותחנים שלה באזור צ'ספיק ב-30 ביוני 1945, כאשר עזבה את נורפוק למספנת הצי של ניו יורק, לצורך שינויים נוספים. העבודה הסתיימה עד 13 ביולי, ולאחר מכן היא עזבה למפרץ קאסקו. שם, היא הצטרפה לכוח משימה מורכב 69 (CTF 69), בפיקודו של תת-אדמירל ויליס א. לי. על ויומינג הוטלה המשימה לפתח טקטיקות כדי להפיל בצורה יעילה יותר את מטוס ההתאבדות הקמיקזה היפני. התותחנים ערכו תרגילי ירי ניסויים עם שרוולים נגררים, מטוסי מזל"ט ומטרות מבוקרות רדיו. ב-31 באוגוסט שונה שמו של CTF 69 לכוח הפיתוח המבצעי, צי ארצות הברית. ויומינג המשיכה ביחידה זו עד סוף המלחמה, והחלה לשמש לבדיקת ציוד בקרת אש חדש. בקיץ 1946, הצוער ג'ימי קרטר, נשיא ארצות הברית לעתיד, עלה לסיפון כחלק מהצוות הסופי של אוניית המערכה הישנה. ב-11 ביולי 1947, ויומינג נכנסה לנורפוק והושבתה שם ב-1 באוגוסט. הצוות שלה הועבר לאוניית המערכה לשעבר מיסיסיפי (AG-128), ששירתה גם היא ביחידה לאימון ירי. ויומינג נמחקה מרשימות הצי ב-16 בספטמבר, והיא נמכרה לגריטה ב-30 באוקטובר. היא הגיעה ב-5 בדצמבר לניו יורק, שם היא פורקה על ידי Lipsett, Incorporated. מדיה וקבצים בנושא ויומינג בוויקישיתוף