laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
תאונת הדרכים בטבריה

תאונת הדרכים בטבריה התרחשה ב-22 במאי 2012. מכונית ובה תשעה בני משפחה גרעינית אחת, משפחת אטיאס - הידרדרה לתהום במהלך נסיעה בכביש הכניסה המערבי התלול לטבריה, לאחר שבלמיה הפסיקו לפעול. בתאונה נספו שמונה מבני המשפחה, הורים וששת ילדיהם. רק אחת מבנות המשפחה ניצלה. התאונה אירעה בכביש 77 בשעה 01:17 לפנות בוקר. בני המשפחה נסעו במכוניתם מדגם מיצובישי גרנדיס (אנ') בכביש ממערב למזרח בכיוון אל טבריה. בתחילת הירידה בכביש אל הכנרת הרגיש אבי המשפחה שנהג במכונית שבלמיה אינם פועלים ומהירותה גוברת והולכת. הוא התקשר בטלפון למשטרה וביקש את עזרתה. ניידת נשלחה לכיוונם אך לא הספיקה להגיע בטרם אירעה התאונה. ארבע דקות לאחר תחילת השיחה הטלפונית הגיעה מהירות המכונית ל-130 קילומטר לשעה. בעיקול חד של הכביש עברה המכונית מחמת המהירות הרבה מעל גדר ההפרדה שמעברה השני היו הנתיבים הנגדיים. היא פרצה את גדר הבטיחות בשולי הכביש מעברו הנגדי, הדרדרה במדרון שמעבר לגדר ופגעה בסלעים. שם נעצרה תנועתה והיא עלתה באש. רעשי התאונה נשמעו בקו הטלפון שבין המכונית למוקד המשטרה, שנשאר פתוח. רק ילדה אחת הצליחה להיחלץ מהמכונית כשהיא פצועה. יתר יושביה נלכדו בה ונהרגו – ההורים, בני 42, ושישה ילדים מגיל 4 ועד 17. שמונת הנספים הובאו לקבורה בצפת. ביוני 2012 נתרמו לארגון "איחוד הצלה" שני אופנועים על שם ההורים שנספו בתאונה. עקב חומרת התאונה מינו משרד התחבורה והרשות הלאומית לבטיחות בדרכים ועדה מקצועית לחקירת נסיבותיה. חוקרי תאונות דרכים של משטרת ישראל וחוקרים מטעם הטכניון שחזרו את נסיעת המכונית פעמים אחדות, בניסיון לגלות את הגורם לתאונה. באוגוסט 2013 פורסם דו"ח חקירת התאונה, ולפיו לא נמצאה עדות לפגם בדגם המכונית שגרם להאצה הבלתי נשלטת של הרכב, אך נמצא כי שימוש ממושך בבלמים, גרם לכשל מוחלט שלהם עקב שחיקה, חימום והתפוררות של הרפידות. בפברואר 2015 אושרה פשרה בין הילדה שניצלה ובין חברת הביטוח "שומרה", לפיה הילדה תקבל פיצוי בסך 4.5 מיליון ש"ח. מאור בוכניק, דקה אחרי דקה: כך אירעה התאונה הקשה בטבריה, באתר ynet, 22 במאי 2012 אחיה ראב"ד ומאור בוכניק, השיחה עם מוקד 100: "אלוהים, תציל אותנו", באתר ynet, 22 במאי 2012 אלי בן דוד, שנה לטרגדיה • משפחה וחברים עלו לקברי משפחת אטיאס, חדשות JDN, ‏9 במאי 2013. אתי דור-נחום, נרכשו אופנועי הצלה ע"ש ההורים שנספו בתאונה, באתר mynet‏ העמק, 21 ביוני 2012 קובי ליאני‏, מה גרם לתאונה שקטלה את חיי שמונת בני משפחת אטיאס?, באתר וואלה, 26 ביוני 2012 חקירה טכנית של תאונת דרכים מתאריך 22/05/2012 בכביש מספר 77, מכון המתכות הישראלי, אוקטובר 2012 פורסם דו"ח תאונת משפחת אטיאס: "האצה בלתי נשלטת", באתר בחדרי חרדים, 25 באוגוסט 2013 נעמה כהן פרידמן, 4.5 מיליון ש' לניצולה מתאונה שקטלה משפחה, באתר ynet, 18 בפברואר 2015
טמפלו ליברטד

טמפלו ליברטד הוא בית כנסת הראשון על אדמת ארגנטינה. בית הכנסת ממוקם בבואנוס איירס ברחוב 'ליברטד', ליד תיאטרו קולון המפורסם. שמו המלא בספרדית: Templo Libertad - Congregación Israelita de la República Argentina, 'הקהילה היהודית של ארגנטינה'. בית הכנסת הוכרז בשנת 2000 כנכס תרבות לאומי, ובמסגרתו פועל מוזיאון להיסטוריה של עם ישראל. למרות שיהודים הורשו להתיישב בארגנטינה כבר מאמצע המאה ה-19, ולמרות שכבר ב-1863 הוכרזה קהילה יהודית רשמית בארגנטינה, רק ב-1879 נוצרו התנאים לאפשר את היוזמה להקים בית כנסת בבואנוס איירס. אחרי שהברון הירש הבטיח תרומה ב-1889, אפשר היה לרכוש את חלקת האדמה עליה תוכנן להקים את בית הכנסת, ואבן הפינה שלו נורתה ב-1897. בניית המבנה ארכה 35 שנים, והוא נחנך ב-1932. את הפרויקט הובילו המהנדסים אלחנדרו אנקין ואאוחניו גנטנר. לסגנון המבנה יש השפעות מבתי הכנסת הגרמניים של אמצע המאה ה-19. יש לו קיבולת של 700 איש. יהדות ארגנטינה מדיה וקבצים בנושא טמפלו ליברטד בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של טמפלו ליברטד Mejía, Virginia (28 בדצמבר 2018). "La sinagoga más antigua de Buenos Aires, que visitaron Albert Einstein y Angela Merkel" [The most ancient synagogue in Buenos Aires, which was visited by Albert Einstein and Angela Merkel]. La Nación (בספרדית). אורכב מ-המקור ב-13 בינואר 2021. {{cite news}}: (עזרה) ערך זה הוא קצרמר בנושא ארגנטינה ובנושא בתי כנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שארוס

שארוס (בצרפתית: Chamrousse) הוא אתר סקי שממוקם בהרי האלפים כ-15 ק"מ מגרנובל. באתר מתגוררים כ־400 תושבים (נכון ל-2018). באתר קיימים מספר רכבלים שהגבוה בהם מגיע לגובה של 2,253 מ'. אורך המסלולים הכולל מגיע ל-90 ק"מ. בנוסף לכך קיימים 37 ק"מ של ריצות סקי. בשנת 1968 כל תחרויות סקי אלפיני של אולימפיאדת החורף נערכו באתר. פעמיים, בשנת 2001 ובשנת 2014 האתר נכלל במסלול תחרות טור דה פרנס. הדרך לאתר מתחילה באוריאז'-לה-בן ומשם בכביש באורך של 19 ק"מ תוך טיפוס של 1,235 מ'. אתר אוריאז'-לה-בן בעצמו מהווה אתר ספא ידוע עוד מתקופה האימפריה הרומית. באותה תקופה נבנו במקום מרחצאות. כיום באתר פועל בית מלון שכולל קזינו מסעדה בעלת כוכבי משלן בניהול של כריסטוף אריבר. מדיה וקבצים בנושא שארוס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של שארוס (בצרפתית) שארוס, ברשת החברתית פייסבוק שארוס, ברשת החברתית אקס (טוויטר) שארוס, ברשת החברתית אינסטגרם שארוס, סרטונים בערוץ היוטיוב שארוס, באתר פינטרסט ערך זה הוא קצרמר בנושא צרפת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
תאודור ת'רסטון גיר

תאודור ת'רסטון גיר (באנגלית: Theodore Thurston Geer;‏ 12 במרץ 1851 – 21 בפברואר 1924) היה פוליטיקאי אמריקאי מאורגון, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אורגון העשירי (הראשון שנולד בתחומי המדינה) בשנים 1899–1903. הוא כיהן בעת שבית המחוקקים של המדינה אימץ את "שיטת אורגון", שהייתה מערכת של יוזמות חקיקה של האזרחים ומשאלי עם, שבעקבותיה הלכו רבות ממדינות ארצות הברית. טרם היבחרו כמושל, כיהן גיר כחבר בית הנבחרים של אורגון, כולל זמן מה כיושב ראש הבית. תאודור גיר נולד בגבעות ולדו שממזרח לסיילם, שהיו אז חלק מטריטוריית אורגון. הוריו, הרמן ג'ונסון גיר וסינתיה אן אאוף, נפרדו כאשר הוא היה בן 14. גיר התחנך בבתי הספר של סיילם ולמד באוניברסיטת וילמט שבעיר. לאחר פרידת הוריו הוא החל לעבוד, וב-1866 עבר עם אביו לעמק גרנד רונד. כאשר חי במזרח אורגון, כתב גיר מכתבים לעיתון בלו מאונטיין טיימס. ב-1877 הוא שב לעמק וילמט ולגבעות ולדו, שם הוא עסק בחקלאות. ב-1880 נבחר גיר לבית המחוקקים של אורגון כנציג מחוז מריון. ב-1889 הוא שב לבית המחוקקים לתקופת כהונה נוספת, כיהן בו עד 1893, וב-1891 כיהן כיושב ראש הבית. ב-1897 הוא היה בחבר האלקטורים. ב-1898 נבחר גיר כמושל אורגון העשירי במקומו של ויליאם פיין לורד, לאחר שניצח את מועמד המפלגה הדמוקרטית והמפלגה הפופוליסטית ו. ר. קינג. כמושל מטעם המפלגה הרפובליקנית הוא כיהן תקופת כהונה אחת מינואר 1899 ועד ינואר 1903. גיר היה המושל העשירי של אורגון, והראשון שנולד בתחומי המדינה. גיר תמך בתיקון הראשון לחוקת אורגון משנת 1857 שמיסד את מערכת היוזמות החקיקתיות של האזרחים ואת משאלי העם במדינה. התיקון עבר על ידי בית המחוקקים ב-1899 וב-1901, ואושר על ידי ציבור המצביעים במדינה ב-1902. בהתמודדות שלו לתקופת כהונה שנייה כמושל ב-1903 לא עלה בידו של גיר להיבחר. גיר נודע כמשתתף נלהב ב"שיגעון האופניים" של שנות ה-90, וכמושל הוא חתם ב-1899 על חוק "שבילי האופניים" שעבר בבית המחוקקים המדינתי ושיצר רשת של שבילי אופניים ברחבי אורגון. הוא רכב באופן קבוע על אופניו מביתו ועד לקפיטול המדינתי, מרחק של 15 ק"מ. לאחר שסיים את כהונתו כמושל, עבד גיר כעורך העיתון Oregon Statesman בשנים 1903–1905, ולאחר מכן ועד 1908 החזיק בבעלותו את העיתון Pendleton Tribune. ב-1908 עבר גיר לפורטלנד, שם הוא פרסם ב-1912 את ספרו "50 שנה באורגון". בהמשך עבד גיר בעסקי המקרקעין. תאודור ת'רסטון גיר נפטר בפורטלנד ב-21 בפברואר 1924. הוא נטמן בבית הקברות רוז סיטי שבעיר. מדיה וקבצים בנושא תאודור ת'רסטון גיר בוויקישיתוף תאודור ת'רסטון גיר, באתר "Find a Grave" (באנגלית) Theodore T. Geer. Archived September 23, 2006, at the Wayback Machine Oregon State Library "Celebrate National Bike Month with a ride through Salem history". Williamettelive.com. Archived from the original on October 4, 2011 "Portland's 'golden age of bicycling' - BikePortland.org". BikePortland.org. Fifty Years in Oregon. New York: Neal Publishing Co., 1912.
ברונו פרנץ שטראוב

ברונו פרנץ שטראוב (בהונגרית: Straub Ferenc Brunó;‏ 5 בינואר 1914, אוראדיה–15 בפברואר 1996, בודפשט) היה ביוכימאי ופוליטיקאי הונגרי. היה הנשיא האחרון של המועצה הנשיאותית של הרפובליקה העממית ההונגרית בשנים 1988–1989. ברונו פרנץ שטראוב נולד באוראדיה, אז בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום ברומניה. בשנת 1937 הוא סיים פקולטה לביולוגיה באוניברסיטת סגד ובשנת 1945 התמנה לפרופסור. בשנת 1949 שטראוב התמנה למנהל מכון לביוכימיה באוניברסיטת זמלווייס. במקביל הוא היה פעיל במוסדות אקדמיה למדעים של הונגריה ופעמיים מונה לסגן נשיא האקדמיה. בשנים 1970–1978 הוא עמד בראש המרכז הביולוגי של אקדמיה למדעים בסגד. ביחד עם ינה ארנסט הוא היה עורך ראשי של כתב עת הונגרי בתחום ביוכימיה. מחקריו של שטראוב התרכזו בחקר פעילות השריר ופעילות חלבונית. הוא כתב מספר ספרים בנושא. הוא גילה אקטין בהיותו מדען צעיר בסגד. לאחר סיום מלחמת העולם השנייה שטראוב היה חבר במפלגת העובדים ההונגרית. לאחר המרד ההונגרי הוא עזב את המפלגה ולא היה חבר באף מפלגה. בשנת 1985 הוא נבחר לפרלמנט ההונגרי. בשנת 1988 בהיותו בסבב הרצאות בארצות הברית הוא קיבל הודעה שהתמנה ליושב ראש מועצה נשיאותי של הונגריה. זה היה תפקיד של ראש מדינה באותה התקופה. הוא כיהן בתפקיד עד לשנת 1989 כאשר חוקת הונגריה השתנתה. על פעילותו המדעית שטראוב קיבל מספר עיטורים לרבות פרס קושוט בשנים 1948 ו-1958. מדיה וקבצים בנושא ברונו פרנץ שטראוב בוויקישיתוף ביוגפריה
הצד השני

הצד השני הוא סרט קולנוע קצר ישראלי מ-1968 בבימויו של אורי זוהר, המספר על קבוצת אנשים התקועה על שפת מעבר החצייה באור אדום ושואפת לעבור לצד השני. הסרט הוא בעל אופי חדשני, בלתי קונבנציונלי לזמנו, בסגנון אוונגרדי. הסרט מתאר ניסיון נואש ומתסכל של קבוצת הולכי רגל לחצות רחוב סואן בתל אביב, חרף "סירובם" העקשן של הרמזורים להתחלף מאור אדום לאור ירוק. זאב רווח מרדכי (פופיק) ארנון ניסים עזיקרי דבורה דותן גבי עמרני גברי בנאי שייקה לוי ישראל פוליאקוב אמיר אוריין שמעון בר אושיק לוי חנן גולדבלט צבי שיסל דודיק סמדר רמי דנון יגאל בורשטיין ציפי שביט שלמה וישינסקי בועז דוידזון אורי זוהר אילן תורן זכריה מנצור אן טוכמאייר אורנה שיק-בנאי עליזה יצחקי הסרט הוסרט על גבי הסט של הסרט הישראלי "תעלת בלאומילך" בבימויו של אפרים קישון, שנבנה במיוחד באולפני הרצליה, ושעמד בפני התחלת ההפקה. אורי זוהר פנה לאפרים קישון בבקשה להשתמש בסט המוכן - המשחזר את רחוב אלנבי בתל אביב - והעומד בלא שימוש זמני, ביום צילומים אחד, ביום השבת, ואפרים קישון נענה ברצון לבקשתו. הסרט ייצג את ישראל בקטגוריית הסרט הקצר בפסטיבל ברלין לקולנוע ב-1969. "הצד השני", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) הסרט המלא לצפייה באתר ארכיון ישראלי לסרטים - סינמטק ירושלים הצד השני, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית "הצד השני", במאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי "אידיבי" ציון נאנוס, ‏"הצד השני": הצצה לסרט הגנוז של אורי זוהר, באתר ‏מאקו‏, 4 ביוני 2013 בקשת חברת אורי זהר את אברהם דשא בע"מ מהמועצה לבקורת סרטים ומחזות, להרשאת הקרנת הסרט "הצד השני" בישראל, בארכיון המדינה נתן גרוס, סרטי המענקים (פסקת "זוהר של אורי"), על המשמר, 21 בפברואר 1969 חגיגה לעיניים - סיפורו של הקולנוע הישראלי - פרק 2 | כאן 11 לשעבר רשות השידור, נבדק ב-2022-07-27 "מרגו שלי" ו"הצד השני" יוצגו בפסטיבל ברלין, מעריב, 21 באפריל 1969
גודן

האם התכוונתם ל... דרו גודן – כדורסלן אמריקאי לאנס גודן – פוליטיקאי אמריקאי רומר גודן – סופרת אנגליה גוד גולדן
רדיום היל

רדיום היל (למפת אוסטרליה מוגדלת)   בריזבן סידני קנברה מלבורן הובארט אדלייד פרת' דרווין רדיום היל (למפת אוסטרליה רגילה)   בריזבן סידני קנברה מלבורן הובארט אדלייד פרת' דרווין רדיום היל (למפת אוסטרליה הדרומית רגילה)   אדלייד מאונט גמבייר מארי ברידג' פורט אוגוסטה פורט לינקולן פורט פירי ויקטור הארבור ויאלה קובר פידי ו י ק ט ו ר י ה נ. ס א ו ת' ו י י ל ס קווינסלנד הטריטוריה הצפונית א ו. ה מ ע ר ב י ת האוקיינוס ההודי רדיום היל (למפת אוסטרליה הדרומית מוגדלת)   אדלייד מאונט גמבייר מארי ברידג' פורט אוגוסטה פורט לינקולן פורט פירי ויקטור הארבור ויאלה קובר פידי ו י ק ט ו ר י ה נ. ס א ו ת' ו י י ל ס קווינסלנד הטריטוריה הצפונית א ו. ה מ ע ר ב י ת האוקיינוס ההודי רדיום היל רדיום היל (באנגלית: Radium Hill) היה מכרה אורניום שפעל באוסטרליה הדרומית בין השנים 1906–1961. זה היה מכרה האורניום הראשון של אוסטרליה. במהלך תקופת השיא שלו בין השנים 1954–1961 ייצר המכרה כמעט מיליון טון של עפרות נושאות דוידיט כדי לייצר 860 טון של U3O8. סביב המכרה הוקמה עיירה קטנה שמנתה בשיאה 1,100 תושבים וכיום היא עיר רפאים. ב-1906 גילה הכורה ארתור ג'ון סמית' חומר רדיואקטיבי כ-40 ק"מ דרומית-מזרחית לאולרי. סמית' היה סבור שמדובר בתחמוצת פח או טונגסטן. הוא שלח דגימות ממנו לאוניברסיטת אדלייד, שם הגאולוג דאגלס מוסון גילה שמדובר ברדיום ואורניום. מוסון גילה במכרה גם עקבות של אילמניט, רוטיל, מגנטיט, המטיט, פיריט, כלקופיריט, קוורץ, ביוטיט, כרום, ונדיום ומוליבדן. מוסון בחר לקרוא למינרל הייחודי שנמצא במכרה דייווידיט על שמו של אדג'וורת דייוויד. המכרה נקרא בתחילה "מכרה הקרנוטיטים של סמית'", אולם בהמשך הציע מוסון לקרוא לו "רדיום היל". סמית' חכר את המכרה מממשלת אוסטרליה הדרומית, יחד עם 5 הק"מ הסמוכים לו, ועבד בו במשך שנתיים. ב-1908 הוקמה "חברת רדיום היל" שחכרה את האזור ואף חפרה מכרות נוספים פרט למכרה שסמית' פתח. ב-1911 חברת רדיום היל פתחה בית זיקוק מיוחד בסידני. חלק מהרדיום שנכרה במכרה נמכר לארנסט רתרפורד ומארי קירי. ב-1914 נסגרו המכרה ובית הזיקוק. ב-1923 נרכש המכרה בידי "החברה לטיפול ברדיום וביסודות נדירים". החברה הקימה ליד המכרה מפעל טיהור בניסיון להשתמש ברדיום לצרכים רפואיים. הניסיון נכשל, וב-1932 המפעל נסגר שוב. לאחר מלחמת העולם השנייה נפתח המכרה מחדש, הפעם תוך התמקדות בחיפוש אורניום. ממשלת אוסטרליה הדרומית בנתה תחנת רכבת בסמוך למכרה כדי להקל את גישת העובדים אליו. עד מהרה נוצרה עיירה קטנה מסביב למכרה שאף כללה בית ספר ובריכת שחיה. המכרה נסגר ב-1961. מחקר של ממשלת אוסטרליה שבוצע בשנת 1979 מצא כי שכיחות מקרי המוות מסרטן בקרב עובדי רדיום היל לשעבר הייתה פי ארבעה מהממוצע הארצי. לפי הדו"ח, 59% מהכורים שעבדו מתחת לקרקע שם במשך תקופה של שנתיים או יותר מתו מסרטן. Radium Hill Historical Association Retrieved 8 November 2016.
ניושה

אנה ולדימירובנה שורוצ'קינה (ברוסית: Анна Владимировна Шурочкина; נולדה ב-15 באוגוסט 1990), הידועה בשם הבמה ניושה, היא זמרת רוסייה, כותבת שירים, מלחינה, שחקנית. ניושה נולדה ב-15 באוגוסט 1990 במשפחה של מוזיקאים. אבא, ולדימיר ויאצ'סלבוביץ' שורוצ'קין (אנ') - חבר לשעבר בלהקה לסקובי מאי, והוא המפיק העתידי של הזמרת ניושה. ב-2010 יצא אלום הבכורה של ניושה "ויביראט צ'ודו" (רו'), ארבעה שירים שיצאו כסינגלים מהאלבום - "נה פרביבאי" («Не перебивай»), "ויביראט צ'ודו" («Выбирать чудо») (רו'), "בולנו" («Больно») (אנ') ו"וישה" («Выше») (רו') - הגיעו לראש מצעד הרדיו של Tophit ונכנסו ל-3 המובילים של מצעדי המכירות הרצועות הדיגיטליות הרוסיים. מדיה וקבצים בנושא ניושה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ניושה (ברוסית) ניושה, ברשת החברתית פייסבוק ניושה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ניושה, ביישום טלגרם ניושה, ברשת החברתית אינסטגרם ניושה, ברשת החברתית טיקטוק ניושה, ברשת החברתית VK ניושה, סרטונים בערוץ היוטיוב ניושה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ניושה, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) ניושה, באתר ספוטיפיי ניושה, באתר Last.fm (באנגלית) ניושה, באתר AllMusic (באנגלית) ניושה, באתר MusicBrainz (באנגלית) ניושה, באתר דיזר ניושה, באתר Yandex.Music (ברוסית) ניושה, באתר Discogs (באנגלית) ניושה, באתר Songkick (באנגלית) ניושה, באתר Genius Нюша, 24SMI (ברוסית) Выбирать Нюшу Российские музыкальные чарты. Неделя 48 - 2010, Lenta.RU (ברוסית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים ובנושא רוסים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דימתיל מתילפוספונט

דימתיל מתילפוספונט (Dimethyl methylphosphonate, באנגלית: methylphosphonic acid dimethyl ester; ובקיצור: DMMP), הוא נוזל חסר צבע שנוסחתו הכימית C3H9O3P. נוסחת המבנה שלו: CH3PO(OCH3)2. נקודת ההתכה שלו היא 50°C- ונקודת הרתיחה שלו היא 181°C. חומר זה הוא חומר דליק. במגע עם מים עובר החומר הידרוליזה באיטיות. מספר ה-CAS שלו [756-79-6]. שימושו המסחרי העיקרי של הדימתיל מתילפוספונט הוא כחומר מעכב בעירה. שימושים מסחריים אחרים של החומר הם כתוסף הצתה מוקדמת לבנזין, מונע קצף, פלסטיסייזר, מייצב, חומר אנטי סטטי, ותוסף לממסים ולנוזלים הידראוליים עם טמפרטורה נמוכה. החומר יכול לשמש כזרז וכמגיב בסינתזה אורגנית, מאחר שהוא יכול ליצור יליד מגיב מאוד. הייצור השנתי של החומר בארצות הברית נע בין 91,000 ל-910,000 קילוגרם. דימתיל מתילפוספונט אינו מסווג כרעל, אך הוא מזיק אם נשאף, נבלע או נספג דרך העור; על פי אמנת הנשק הכימי מסווג החומר כ-schedule 2 chemical והוא משמש בסינתזה של גז העצבים סארין. הוא יכול לשמש כמדמה לתרגולי הכשרת סארין ולכיול גלאים. הוא חשוד כחומר מסרטן. דימתיל מתילפוספונט נודע בשמות רבים נוספים: dimethoxymethyl phosphine oxide dimethyl methanephosphonate dimethyl methyl phosphonate Fran TF 2000 Fyron DMMP Metaran NSC 62240 O,O-dimethyl methylphosphonate Reoflam DMMP ב-4 באוקטובר 1992, כ-190 ליטר של דימתיל מתילפוספונט, יחד עם חומרים אחרים, השתחררו בהתרסקות טיסת אל על 1862 בביילמר, אמסטרדם. מדיה וקבצים בנושא דימתיל מתילפוספונט בוויקישיתוף Dimethyl methylphosphonate, webbook.nist.gov (באנגלית)
הרופאים הצעירים (סרט, 1962)

הרופאים הצעירים (באנגלית: The Interns) הוא סרט קולנוע אמריקאי בשחור-לבן משנת 1962 בבימויו של דייוויד סוויפט, עם קליף רוברטסון, ג'יימס מקארתור, ניק אדמס, מייקל קאלאן וטלי סוואלס בתפקידים הראשיים. התסריט מבוסס על הספר "The Interns" של ריצ'רד פרד והוא מתאר את קורותיהם של סטאז'רים שהגיעו לשנת סטאז' בבית חולים עירוני גדול מבחינם התקדמותם ברפואה ויחסיהם עם המין השני, בעיקר עם אחיות בית החולים. השחקנית חיה הררית מופיעה כסטאז'רית. זה סרטה האמריקאי השני והאחרון לאחר "בן חור". ב-1964 הופק סרט המשך בשם "המתמחים החדשים". קבוצה של סטאז'רים מגיעה לבית החולים New North Hospital לשנת סטאז'. שני חברים קרובים - פול אוטיס (קליף רוברטסון) ולו וורשיפ (ג'יימס מקארתור) מתחילים את הסטאז' במחלקת המיילדות ולו מקבל בהצלחה את הלידה הראשונה שלו. לו מחזר אחרי האחות גלוריה (סטפני פאוורס) ורוצה ולבנות איתה את עתידו אבל היא רוצה לתייר בעולם לאחר סיום לימודיה. פול מתאהב בדוגמנית ליסה קארדיגן (סוזי פרקר). היא בהריון מגבר אחר ומבקשת מפול שיעזור לה לסיים את ההריון. פול גונב למענה גלולות לסיום הריון אך לו מבחין בו ומסגיר אותו ובכך נגמרת הקריירה של פול. סיק לקלנד (ניק אדמס) מתקשר ללאורה (אלן דבלוס), חולה בודדה מאי באינדונזיה שלוקה בתלסמיה ועומדת לפני כריתת טחול. היא מספרת לו על כפרה שאין בו רופאים ולאחר שהיא מתה בניתוח הוא מחליט לנסוע בסיום השנה לדרום מזרח אסיה ולעזור שם לאנשים במקום תוכניות הקודמות לעשות כסף מרפואה. אלק קונסידין (מייקל קאלאן) רוצה להתמחות בפסיכיאטריה אצל ד"ר בוני לשם זה הוא מתחיל עם מזכירתו של בוני (קתרין בארד) המבוגרת ממנו. חברתו העשירה מילדרד (אן הלם) מגלה זאת ומנתקת את הקשר אתו. הוא משקיע עצמו בלימודים ונוטל כדורי מרץ. לבסוף הוא מתקבל להתמחות אך מקבל התמוטטות עצבים ונאלץ להפסיק את הסטאז'. ד"ר דומיניק ריצ'יו (טלי סוואלס) הוא מנהל המחלקה הכירורגית. הוא בעל אישיות תקיפה וכריזמטית. מאדיגן ברוקנר (חיה הררית) היא אם יחידנית שרוצה להתמחות בכירורגיה. ריצ'יו מתנגד לאשר התמחות בכירורגיה לנשים היות שזה מקצוע קשה והנשים פורשות ממנו לאחר לידה. כאשר הוא מגלה שברוקנר תפקדה יפה במחלקתו אף על פי שהיא אם יחידנית הוא מקבל אותה להתמחות. במחלקה שוכב חולה מר אאוור, הסובל מסירינגומיליה (אנ') שגורמת לו לשיתוק מתקדם. הוא מבקש מהרופאים המתת חסד. לבסוף הוא נמצא מת במיטתו מהרעלת ברביטורטים. הנהלת בית החולים מכנסת את הסטאז'רים והם מוזהרים שאם לא יגלו מי נתן את הברביטורטים, הם יושעו מבקשותיהם להתמחות. הסטאז'רים חוקרים את גב' אאוור (אנג'לה קלרק) והיא מגלה להם שהיא זו שנתנה את התרופה לבעלה. הכל מסתדר יפה. הם מארגנים נשף סיום ובו מתפייסים פול ולו וגלוריה מסכימה לקשור את חייה עם לו. כעת מגיעה לבית החולים קבוצה נוספת של סטאז'רים לשנת הסטאז' הבאה ולו מקבל אותם. מדיה וקבצים בנושא הרופאים הצעירים בוויקישיתוף "הרופאים הצעירים", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "הרופאים הצעירים", באתר נטפליקס "הרופאים הצעירים", באתר AllMovie (באנגלית) "הרופאים הצעירים", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "הרופאים הצעירים", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) הרופאים הצעירים 1962, באתר TCM נעימת הרופאים הצעירים 1962, באתר יוטיוב זה היה שם הסרט כשהוקרן בישראל. המדובר כאן בסטאז'רים בשנה השביעית ללימודי רפואה. הם באים לשנה אחת שנקראת Internship ואם הם מסיימים אותה בהצלחה, חלקם ממשיכים בהתמחות במקצועות הרפואה שנקראת Residency. המילה העברית לסטאז' היא צוערות והיא לא השתרשה.
Social Cues

Social Cues הוא אלבום רוק של הלהקה האמריקאית "Cage The Elephant". האלבום כולל רצועה המורכבת מ-13 שירים, ואורכו 44 דקות ו-35 שניות. זהו אלבום האולפן החמישי של הלהקה, והוא הוקלט על ידי חברת התקליטים RCA בהפקתו של ג'ון היל. האלבום הוקלט ב-2018, ויצא לאור ב-19 באפריל 2019. האלבום זכה לשבחי המבקרים, זכה בפרס גראמי לאלבום הרוק הטוב ביותר וזכה גם להצלחה מסחרית בקרב הקהל עם מכירות גבוהות. במהלך טיול של סולן הלהקה מאט שולץ עם רעייתו בפומפיי, השניים חוו משבר בזוגיות והחליטו על גירושים. שולץ כתב בדיכאון את השיר "Ready to Let Go", סביב הפרידה של השניים ונכונותו לשחרר את אהבתו. בנושא זה, נכתבו גם השירים "Love's the Only Way", ‏"What I’m Becoming" ו-"Goodbye". שיר הנושא של האלבום, "Social Cues", עוסק בחרדת התהילה של שולץ בעקבות הצלחת הלהקה. "Black Madonna" חוקר את האיזון שבין היופי בהצלחה לבין תחושת הריקנות שבאה בעקבותיה. גם "Skin and Bones" ו-"House of Glass" עוסקים בתהילה. כל השירים נכתבו והולחנו על ידי חברי הלהקה "Cage The Elephant".  מידע על האלבום Social Cues באתר MusicBrainz האלבום Social Cues באתר Discogs האלבום Social Cues באתר ספוטיפיי האלבום Social Cues באתר אפל מיוזיק האלבום Social Cues באתר יוטיוב יוסי חרסונסקי, Ready to Let Go, יוסמיוסיק, 2 בפברואר 2019 Patrick Doyle, ‏Cage the Elephant Let It Bleed on New Album ‘Social Cues’‎, ‏Rolling Stone, ‏31 בינואר 2019 What I’m Becoming, ‏Genius Social Cues, ‏Genius Black Madonna, ‏Genius Skin and Bones, ‏Genius Simon Vozick-Levinson, ‏Hear Cage the Elephant’s Dark, Paranoid New Song ‘House of Glass’‎, ‏Rolling Stone, ‏8 במרץ 2019
יאסארוקסאלאש

יאסארוקסאלאש (בהונגרית: Jászárokszállás) היא עיר קטנה במחוז יאס-נאג'קון-סולנוק, בנפת יאסברן. היישוב ממוקם באזורים הצפוניים ביותר של מחוז יאס-נאג'קון-סולנוק, באזור כפרי שטוח, 17 ק"מ צפונית-מזרחית ליאסברן. נחל ג'נג'ש זורם בפאתי היישוב. ניתן להגיע ברכבת על MÁV קו הרכבת 86 (ואמושגיירק - אויסאס - סולנוק). תחנת הרכבת ממוקמת בין ואמושגיירק לבין יאסדוז'ה. דיולה קוציאן (1847-1896), הפקיד הפטריוט המקומי של יאסארוקסאלאש, קבע ביצירתו "העבר וההווה של יאס - ארוקסאלאש", כי "היסודות של ארוקסאלאש דאז הונחו על ידי היאסים שיושבו במקום בשנים 1084–1085 על ידי המלך לאסלו הקדוש (לאסלו הראשון, מלך הונגריה)". (היאסים היו קבוצה אתנית דוברת שפה הודו-איראנית. האוסטים החיים בקווקז כיום הם קרובי משפחה של היאסים). הספרות המאוחרת כבר לא קיבלה את התזה הזו, אלא חיפשו את מקור הקמת היישוב במאה ה-14. קוציאן התייחס לשנת 1313 כאל האזכור הכתוב הראשון של ארוקסאלאש. 1879 הייתה שנה חשובה בתולדות היישוב, כאשר יאסארוקסאלאש הפכה לעיר עם מועצה מסודרת. ראש העיר הראשון שלה היה אלאיוש מוצר (1819–1889). הרפורמטורים המקומיים נלחמו למען שימור דרגת העיר, אך בעלי הקרקע העשירים ביותר במקום פרקש יוז'ף מאגם בלטון ואנטל פטש מקצ'קמט חשבו שהעומס הכספי גדול מדי עבור היישוב ובשנת 1886 ארוקסאלאש הפך בחזרה לכפר גדול. עם זאת, המחלוקת נמשכה גם אחרי 1911, לאחר מותם של רוב המשתתפים בוויכוח. הפונדק Külső Inn נבנה במחצית הראשונה של המאה ה-18 ביאסארוקסאלאש (Széchenyi út 104) הכנסייה הרומית-קתולית של השילוש הקדוש ביאסארוקסאלאש נבנתה בין 1761 ל-1767 בית העירייה נבנה בשנת 1863 בסגנון רומנטי בית יאס 1882 - תערוכה אתנוגרפית קבועה קבועה (Széchenyi út 31) בניין איגוד התעשייה פסל הגיבורים לזכר קורבנות מלחמת העולם הראשונה (1924) יאסארוקסאלאש מרחצאות תרמיות פסל מעוקב "פסל איגנץ שוימושי" 1971 אבן זיכרון למלחמת העולם השנייה - האנדרטה הראשונה במדינה הוקמה ביאסארוקסאלאש ב-29 באוקטובר 1988. שער זמן המילניום אנדרטה ל-1956 איגוד הדייגים של העובדים יאסארוקסאלאש, שנת ייסוד: 1948, http://www.peresto.hu, נשיא: ז'ולט קסב אגם פרש-לפושי בית הגילוף ביאסארוקסאלאש ינה בלשה (במקור יעקב שוויגר, 1859 – 1926) היה שחקן יהודי-הונגרי. פרנץ דונאט (1913 – 1986) היה פוליטיקאי יהודי-הונגרי, היסטוריון חקלאי, פובליציסט, חבר האספה הלאומית והפרלמנט. דיולה קוציאן: העבר וההווה של יאס - ארוקסאלאש (יאסברן, 1896) יאנוש הרברט: מונוגרפיה של יאסארוקסאלאש (1927) ד"ר יוז'ף קיש: יאסארוקסאלאש וכנסיית הבארוק במאה ה-18 (יאסארוקסאלאש, 1996) אתר האינטרנט הרשמי של יאסארוקסאלאש (בהונגרית) מדיה וקבצים בנושא יאסארוקסאלאש בוויקישיתוף אתר האינטרנט של עיריית יאסארוקסאלאש אתר האינטרנט של איגוד הדייגים של עובדי יאסארוקסאלאש