תומאס למואל ג'יימס

תומאס למואל ג'יימס (באנגלית: Thomas Lemuel James;‏ 29 במרץ 1831 – 11 בספטמבר 1916) היה עיתונאי, פקיד ממשל ובנקאי, שכיהן כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית בשנת 1881. תומאס ג'יימס נולד ביוטיקה, ניו יורק לוויליאם ג'יימס וג'יין מריה פרייס. סביו משני הצדדים היגרו לארצות הברית מוויילס ב-1800. הוא זכה לחינוך פורמלי בצורה מצומצמת, אם כי הוא למד במשך זמן קצר באקדמיית יוטיקה. בגיל 15 למד ג'יימס את מקצוע הדפוס במערכת העיתון "ליברטי פרס" בניהולו של וסטלי ביילי, מתנגד עבדות בולט בן התקופה. העיתון מתנגד העבדות שהודפס שם בהמשך בשותפות עם פרנסיס ב. פישר בעיר המילטון, היה לעיתון הוויגי "מדיסון קאונטי ז'ורנל", שאותו רכש ג'יימס ב-1851. כאשר פנתה המפלגה הרפובליקנית לראשונה לציבור הבוחרים כדי לקבל תמיכה ב-1856, התמזג העיתון עם "דמוקרטים רפלקטור" בשם "דמוקרטיק רפבליקן", שהוביל את ההתנגדות למפלגת שאינם יודעים דבר. בעשר השנים הבאות המשיך ג'יימס לעסוק בתחום העיתונאות ובמקביל שימש גם כגובה התשלומים בתעלה שליד המילטון בשנים 1854–1855. ב-1861 הוא היה למפקח על המכס בניו יורק ולאחר שלוש שנים קודם לתפקיד האחראי על השקילה. ב-1870 מונה ג'יימס כסגן הגובה הראשי והוטלה עליו האחריות על חטיבת המחסנים ומחסני הערובה של הנמל. הוא ראה הצלחה בתפקידו החדש, וארגן את הרישומים של החטיבה, שהיו במצב של אי-סדר מוחלט, תוך חודש אחד בלבד והפך אותם למעודכנים, לאחר שפער העדכון ברשומות היה של שלוש שנים, תוך שישה חודשים בלבד. לאחר מכן הוא מונה על ידי צ'סטר ארתור, אז גובה המס הראשי של נמל ניו יורק, כחבר במועצת השירות האזרחי של משרדי הגובים והמודדים והיה ליושב הראש שלה. ג'יימס היה לאחד מפקידי הציבור הראשונים שדחפו לביצוע רפורמות בשירות הציבורי באמצעות מינוי למשרות על בסיס מבחנים ומסירות לתפקיד. ג'יימס דחק בנשיא גרנט שימנה אותו במקומו של אלונזו קורנל לתפקיד המודד של הנמל. תחת זאת הגדיל הנשיא גרנט לעשות וב-17 במרץ 1873 מינה את ג'יימס כמנהל הדואר של ניו יורק. ארבע שנים לאחר מכן חודש מינויו על ידי הנשיא רתרפורד הייז. ג'יימס הוביל מספר רפורמות במהלך כהונתו בתפקיד, כולל הגברת היעילות של כוח האדם של הדואר ושיפור מתקני הדואר היכן שהתאפשר. כאשר פרש ארתור מתפקידו, הוצע לגיימס להחליפו אך הוא דחה את ההצעה, שכן הוא לא היה סבור שכניסתו לתפקיד במקום הממונה עליו הוא מעשה ראוי. בכל אופן, ב-1880 התפטר דייוויד קיי מתפקידו כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית והנשיא הייז הציע לו להתמנות במקומו. לאחר היוועצות עם ידידיו, הוא דחה גם את ההצעה הזאת. באותה שנה הוא התבקש להציג את מועמדותו מטעם המפלגה הרפובליקנית למשרת ראש עיריית ניו יורק, אך הוא דחה גם את ההצעה הזאת. ב-5 במרץ 1881 הכריז הנשיא החדש ג'יימס גרפילד על הרכב הקבינט שלו. לתפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית מונה ג'יימס. לצורך כך הוא פרש מתפקידו כמנהל הדואר של ניו יורק, תפקיד שלו התמנה חתנו, ויומיים לאחר מכן הוא נכנס לתפקידו החדש. בעשרת החודשים בהן כיהן ג'יימס בתפקיד הוא הנהיג שורה של רפורמות שהחזיקו זמן רב לאחר מכן. עם כניסתו לתפקיד התברר לו שהגרעון השנתי של הדואר עמד על 2 מיליון דולר, ששורשיו הגיעו עד ל-1851. הוא החל מיד ליישם מדיניות לרפורמה, קיצץ בהוצאות משלוחי הדואר בהיקף של יותר מ-1.7 מיליון דולר, ובשירות הובלת הדואר בספינות קיטור בהיקף של יותר מ-300,000 דולר, וכך כיסה את הגרעון. יותר מכך, הוא שיתף פעולה עם מחלקת המשפטים בחקירה יסודית של מעשי שימוש לרעה והונאה במחלקת הדואר. מהלך זה הוביל בסופו של דבר למשפטי "נתיבי הכוכב" (Star routes) המפורסמים. כאשר הגיש ג'יימס את הדוח השנתי שלו לקונגרס, הוא הכריז שהרפורמות שהוא ביצע יאפשרו הפחתה של שניים עד שלושה סנטים בדמי משלוח הדואר, צעד שיושם זמן קצר לאחר מכן. הוא גם כינס וועידה בנושא העברות כספים בשיתוף עם ג'מייקה והמושבות האוסטרליות. זמן קצר לאחר רצח הנשיא גרפילד והתמנותו של צ'סטר ארתור במקומו, הוחלפו כל חברי הקבינט ובדצמבר 1881 החליט ג'יימס להתפטר ולפרוש מן החיים הפוליטיים. ב-1882, לאחר פרישתו מהממשל הפדרלי היה ג'יימס לנשיא בנק לינקולן וכנשיא חברת לינקולן לפיקדונות בניו יורק. הוא שימש כחבר במועצות המנהלים שלהם עד למותו. ב-1885 הוא עבר להתגורר בטנפליי שבניו ג'רזי. ב-1896 הוא שב לפוליטיקה וכיהן כראש עיריית טנפליי. תומאס למואל ג'יימס נפטר בניו יורק ב-11 בספטמבר 1916 ונטמן בכנסיית המנוחה השמיימית שבמנהטן. מדיה וקבצים בנושא תומאס למואל ג'יימס בוויקישיתוף תומאס למואל ג'יימס, באתר "Find a Grave" (באנגלית) Sobel, Robert; et al. (1990-07-24). Biographical Directory of the United States Executive Branch, 1774-1989. Greenwood Publishing Group, pp. 196-197. Fiske, Stephen (1884). Off-hand Portraits of Prominent New Yorkers. G.R. Lockwood & Son. pp. 193–197.