צ'ארלס פינקני (מושל)

צ'ארלס פינקני (באנגלית: Charles Pinckney‏; 26 באוקטובר 1757 – 29 באוקטובר 1824) היה אב מייסד, בעל מטעים ופוליטיקאי אמריקאי שהיה חתום על חוקת ארצות הברית. הוא נבחר וכיהן כמושל ה-37 של קרוליינה הדרומית, לאחר מכן כיהן עוד שתי כהונות לא רצופות. הוא גם כיהן כסנאטור אמריקאי וחבר בבית הנבחרים. הוא היה בן דודו הראשון של חברו לחתום צ'ארלס קוטוורת' פינקני. צאצאיו של פינקני כללו שבעה מושלי קרוליינה הדרומית לעתיד, כולל גברים הקשורים למשפחות מייבנק ורט. פינקני נולד והתחנך בצ'ארלסטון בפרובינציית קרוליינה הדרומית. אביו, קולונל צ'ארלס פינקני, היה עורך דין עשיר ובעל מטעים. אמו הייתה פרנסס ברוטון (נולדה ב-1733), בתו של צורף ואחותם של מיילס ברוטון ורבקה ברוטון מוט, ששניהם גם בלטו בהיסטוריה של צ'ארלסטון. אביו חתם על שבועת נאמנות לבריטים לאחר שכבשו את צ'ארלסטון ב-1780 במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית. זה איפשר לו לשמור על רכושו. במותו בשנת 1782, הוריש פינקני האב את חוות סני, מטע מחוץ לעיר, ואת עבדיו הרבים, לבנו הבכור צ'ארלס. עסוק במלחמה ובקריירה הפוליטית שלו, פינקני לא התחתן עד 1788. הוא התחתן עם מרי אלינור לורנס ב-27 באפריל 1788 בכנסיית סנט פיליפ בצ'ארלסטון. מרי הייתה בתו של הנרי לורנס, סוחר עבדים עשיר ובעל עוצמה פוליטית בקרוליינה הדרומית. היו להם לפחות שלושה ילדים. במשפחת אשתו היו חמיו הנרי לורנס, גיסיו קולונל ג'ון לורנס וחבר בית הנבחרים דייוויד רמזי. גיסו נישא לבתו של מושל קרוליינה הדרומית, ג'ון ראטלדג'. הוא נבחר כציר לקונגרס הקונטיננטלי השלישי (1777–1778). הוא התחיל לעסוק בעריכת דין בצ'ארלסטון בשנת 1779 בגיל 21. בערך באותה תקופה, הרבה אחרי שהחלה מלחמת העצמאות, התגייס פינקני למיליציה. הוא הפך ללוטננט ושירת במצור על סוואנה. כשצ'ארלסטון נפלה לידי הבריטים בשנה שלאחר מכן, פינקני נתפס; הוא הוחזק כשבוי עד יוני 1781 ונשלח צפונה להחלפה אפשרית. הוא לא חזר לצ'ארלסטון עד 1783. גם אביו נתפס. יחד עם יותר מ-160 גברים, הסכים קולונל פינקני לחתום על שבועת אמונים לבריטים, כדי להימנע מהחרמת רכושו. לאחר המלחמה, פינקני נקנס ב-12% על רכושו על כך שנשבע את שבועת האמונים. פינקני נבחר שוב לקונגרס הקונטיננטלי בעקבות המלחמה, וכיהן בשנים 1784–1787. הוא נבחר לבית המחוקקים של המדינה לכמה קדנציות (1779–1780, 1786–1789 ו-1792–1796). בתור לאומן, הוא פעל בקונגרס בניסיון להבטיח שארצות הברית תקבל זכויות ניווט מספרד לנהר המיסיסיפי ולחזק את כוח הקונגרס. בסופו של דבר היו בבעלות פינקני מספר מטעים ובית עירוני בצ'ארלסטון בנוסף לחוות סני: פרנקוויל והופטון, הממוקמת משני צדי נהר הקונגרי, ליד קולומביה; מטע בג'ורג'טאון המורכב מ-560 אקרים של ביצת גאות ו-600 אקרים של אדמה גבוהה; שטח של 1,200 אקרים הנקרא לינצ'ס קריק; חוות דמי על נהר אשפו; Shell Hall, בית עם ארבעה דונם של אדמה ב-Hadrel's Point ב-Christ Church Parish; מגרש בית וגן ב-Meting Street, צ'ארלסטון; מטע סוואנה של רייט בצד קרוליינה של נהר הסוואנה; ושטח אדמה על נהר סנטי מעל התעלה, כולל מעבורת, הנקראת הר טקיטוס. לאחר שפינקני התחתן עם אלינור לורנס ב-1788, בית הלבנים האלגנטי בן שלוש הקומות בצ'ארלסטון הפך ככל הנראה למגוריו הראשיים. במפקד האוכלוסין הפדרלי של 1790, הוא מתועד כמי שמחזיק ב"14 עבדים בפאריש סנט פיליפ וסנט מייקל, 52 עבדים בסנט ברתולומיאו ו-45 עבדים במחוז אורנג'בורג", והכל בנוסף לחוות סני, שבה נמצא אביו. תיעוד צוואות רשם 40 עבדים בשנת 1787. תפקידו של פינקני בוועידת החוקה שנוי במחלוקת. למרות שהיה אחד הנציגים הצעירים ביותר, הוא טען מאוחר יותר שהיה המשפיע ביותר וטען שהוא הגיש טיוטה, הידועה בשם תוכנית פינקני, שהייתה הבסיס לחוקה הסופית. ג'יימס מדיסון וחלק מהצירים האחרים עוררו על כך מחלוקת. פינקני הגיש טופס משוכלל של תוכנית וירג'יניה, שהוצע לראשונה על ידי אדמונד רנדולף, אך שאר הנציגים התעלמו ממנו. היסטוריונים מעריכים אותו כנציג תורם חשוב. פינקני התגאה בכך שהוא בן 24, מה שאפשר לו לתבוע את תואר הנציג הצעיר ביותר, אבל הוא היה בן 29 בזמן הכינוס. הוא השתתף במשרה מלאה, דיבר לעיתים קרובות וביעילות, ותרם לטיוטה הסופית ולפתרון בעיות שעלו במהלך הדיונים. הוא גם פעל לאשרור החוקה בקרוליינה הדרומית (1788). בוועידה, פירס באטלר ופינקני, שניהם מקרוליינה הדרומית, הציגו את סעיף העבד הנמלט (סעיף IV, סעיף II, סעיף III). ג'יימס וילסון מפנסילבניה התנגד ואמר שזו הגנה מיוחדת לבעלי עבדים, המחייבת את כל ממשלות המדינה לאכוף אותה על חשבון משלמי המיסים, במקומות שבהם אף אחד או רוב התושבים לא היו בעלי עבדים. באטלר חזר בו מהסעיף, אך למחרת איש הדרום החזיר את הסעיף והאמנה אימצה אותו ללא התנגדות נוספת. סעיף זה התווסף לסעיף שסיפק הסגרה לבורחים מהצדק. אף אדם המוחזק לשירות או לעבודה במדינה אחת, על פי חוקיה, שבורח למדינה אחרת, לא ישוחרר משירות או עבודה כאמור, בעקבות כל חוק או תקנה שבה, אלא יימסר לפי תביעת הצד למי עשויים להגיע שירות או עבודה כאמור. סעיף זה הוחל לראשונה על עבדים נמלטים ודרש את הסגרתם על פי תביעות אדוניהם. למרות הסעיף, מדינות חופשיות סירבו לפעמים לאכוף אותו. חוק העבד הנמלט משנת 1850 הגביר את הדרישות לגבי המדינות והעונשים על אי סיוע בהחזרת עבדים. נוהג זה לא בוטל עד שהתיקון השלושה עשר ביטל את מוסד העבדות. בשנת 1864, במהלך מלחמת האזרחים, נכשל המאמץ לבטל סעיף זה של החוקה. פינקני הכניס סעיף לחוקה בניגוד לדת מדינה מבוססת. הסעיף שלו ללא מבחן דתי נכתב כך: לעולם לא יידרש מבחן דתי כהסמכה לכל תפקיד או אמון ציבורי תחת ארצות הברית לאחר שהכללת הביטוי הובאה להצבעה, היא עברה עם מעט התנגדות. בפעם הראשונה, פקיד של ממשלה לאומית לא נדרש להיות דתי. פינקני אחראי גם להכללת הביאס קורפוס בחוקה. הוצגה בתחילה כ"גם הפריבילגיה של כתב הביאס קורפוס לעולם לא תושעה, למעט במקרה של מרד או פלישה", היא כעת חלק מסעיף 1 של חוקת ארצות הברית. הקריירה הפוליטית של פינקני פרחה. מ-1789 עד 1792 בחר בו בית המחוקקים של המדינה כמושל קרוליינה הדרומית, וב-1790 עמד בראש הוועידה החוקתית של המדינה. במהלך תקופה זו, הוא נקשר למפלגה הפדרליסטית, שבה הוא ובן דודו צ'ארלס קוטוורת' פינקני היו מנהיגים. אבל, עם חלוף הזמן, דעותיו של הראשון החלו להשתנות. בשנת 1795 הוא תקף את הסכם ג'יי שנתמך על ידי הפדרליסטים. הוא החל להזדהות יותר ויותר עם הדמוקרטים-רפובליקנים מהאזורים הפנימיים של קרוליינה נגד האליטה המזרחית שלה. האוכלוסייה בחלק המערבי של המדינה גדלה, אך חלוקת החקיקה העדיפה את בעלי מטעי השפלה. בשנת 1796 נבחר פינקני שוב למושל על ידי בית המחוקקים של המדינה. בשנת 1798 תומכיו הדמוקרטים-רפובליקנים בבית המחוקקים בחרו בו לסנאט האמריקני. הוא התנגד בתוקף לפעולות של מפלגתו לשעבר. בבחירות לנשיאות 1800, הוא שימש כמנהל הקמפיין של תומאס ג'פרסון בקרוליינה הדרומית. ג'פרסון המנצח מינה את פינקני כשגריר לספרד (1801–1805). הוא ניסה אך לא הצליח להשיג את הוויתור על פלורידה הספרדית לארצות הברית. הוא הקל על ההסכמה הספרדית בהעברת לואיזיאנה מצרפת לארצות הברית ב-1803 על ידי רכישת לואיזיאנה (ספרד כבר החזירה את השלטון בשטח זה לצרפת תחת נפוליאון). פינקני חזר מספרד לצ'ארלסטון ולהנהגת המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית המדינתית. הוא כיהן בבית המחוקקים בשנים 1805–1806 ונבחר שוב כמושל (1806–1808). בעמדה זו, הוא העדיף חלוקה מחדש של החקיקה על מנת לתת ייצוג הוגן יותר למחוזות האחוריים. הוא גם דגל בבחירה אוניברסלית לגבר הלבן. הוא כיהן שוב בבית המחוקקים מ-1810 עד 1814 ולאחר מכן פרש זמנית מהפוליטיקה. בשנת 1818 הוא זכה בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית שם נלחם נגד פשרת מיזורי. כבעל עבדים מרכזי שעושרו היה תלוי בעבודה משועבדת במטעיו, הוא תמך בהרחבת מוסד העבדות לטריטוריות ומדינות חדשות. ב-1821, כשבריאותו החלה להידרדר, פרש פינקני בפעם האחרונה מהפוליטיקה. הוא נפטר ב-29 באוקטובר 1824. אנדרטה הוקמה בכנסיית סנט מייקל בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית את האנדרטה פסל סולומון גיבסון (אחיו הצעיר של ג'ון גיבסון) בליברפול שבבריטניה. מטע חוות סניני של פינקני מתוחזק כאתר היסטורי לאומי של צ'ארלס פינקני. בית הספר היסודי צ'ארלס פינקני הסמוך במאונט פלזנט נקרא על שמו. בנו, הנרי ל. פינקני היה חבר בית הנבחרים מקרוליינה הדרומית וראש עיריית צ'ארלסטון. בתו נישאה לרוברט יאנג היין, שהפך לחבר בית הנבחרים, לראש עיריית צ'ארלסטון ולמושל קרוליינה הדרומית. פינקני היה בונה חופשי וחבר בלשכה בצ'ארלסטון. מדיה וקבצים בנושא צ'ארלס פינקני בוויקישיתוף צ'ארלס פינקני, באתר "Find a Grave" (באנגלית) צ'ארלס פינקני, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית) Susan Hart Vincent, Charles Pinckney National Historic Site--Cultural Landscape Report, 1998 The Records of the Federal Convention of 1787, vol. 3 | Online Library of Liberty, oll.libertyfund.org Horace Binney, The Privilege of the Writ of Habeas Corpus Under the Constitution, C. Sherman & Sons, printers, 1862. (באנגלית)