laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
בוראץ צ'אצ'אק

מועדון הכדורסל בוראץ צ'אצ'אק (בסרבית: Košarkaški klub Borac Čačak) הוא מועדון כדורסל מצ'אצ'אק, סרביה, המשחק בליגה האדריאטית ובליגת העל הסרבית. בוראץ שיחקה בליגה היוגוסלבית מאז 1952. במועדון גדלו ראדמילו מישוביץ' (מלך הסלים בליגה בשנות ה-70), דראגן קיצ'נוביץ', ז'ליקו אובראדוביץ' ושחקנים רבים נוספים שהטביעו חותם משמעותי בכדורסל האירופי, היוגוסלבי והסרבי. בעונת 1972/73 סיימה הקבוצה במקום הרביעי בעונה הסדירה, מה שנחשב אז להצלחה גדולה למועדון מהעיר הקטנה. בעונה הבאה השתתפה הקבוצה בגביע קוראץ'. בעונת 1978/79 סיימה הקבוצה במקום החמישי וקבוצת הנוער של המועדון זכתה באליפות יוגוסלביה. בתקופת הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה, לאחר התפרקות יוגוסלביה, השתתפה בוראץ בקביעות בליגת העל של סרביה ומונטנגרו בכדורסל. בעונת 1992/93 הגיע המועדון לחצי גמר הגביע היוגוסלבי, ולאחר עצמאות מונטנגרו ב-2006 השתתף בליגת העל הסרבית. בעונת 2009/10 סיימה הקבוצה במקום הראשון בעונה הסדירה, אך הודחה מאוחר יותר בשלב הסופרליג, בו השתתפו קבוצות הליגה האדריאטית הסרביות. בעונות 2015/16 ו-2016/17 סיימה הקבוצה במקום השני בעונה הסדירה, אך בשתי העונות הודחה בשלב הסופרליג. החל מעונת 2017/18 שיחק המועדון, מלבד בליגה הסרבית, גם בליגה האזורית החדשה, הליגה האדריאטית השנייה. בעונתה הראשונה סיימה בוראץ ראשונה בעונה הסדירה, אך הודחה בפלייאוף. גם בשלוש העונות הבאות בליגה הסרבית סיימה הקבוצה במקום הראשון בתום העונה הסדירה. בעונת 2019/20, אשר נקטעה עקב השפעת מגפת הקורונה על הספורט, עלה המועדון, שסיים במקום הראשון בעונה הסדירה לפני שהופסקה, לליגה האדריאטית הראשונה. בוראץ סיימה את הופעת הבכורה שלה בעונת 2020/2021 במקום ה-11 עם מאזן 8–18. בעונה שלאחר מכן שיפרה את מאזנה ל-9–17, אך נאלצה לשחק בפלייאוף הירידה בשל תקנות הליגה לקבוצות סרביות. עם זאת, היא ניצחה את אלופת הליגה השנייה זלטיבור בסדרת הטוב מ-3 ונשארה בליגה. בעונתה השלישית ברציפות בליגה האדריאטית סיימה בוראץ במקום ה-13 ונמנעה מהדחה ישירה עם ניצחון חוץ על בודוצ'נוסט העדיפה במחזור האחרון. בפלייאוף הירידה גברה הקבוצה על הליוס דומז'אלה 2–1 בסדרה ונשארה בליגה. הליגה השנייה של יוגוסלביה זכייה (1): 1980/81 הליגה השנייה של סרביה ומונטנגרו זכייה (2): 1998/99, 2003/04 גביע הליגה של סרביה זכייה (1): 2013/14 יוגוסלביה ז'ליקו אובראדוביץ' סרביה ומונטנגרו זוראן ארצג סרביה ומונטנגרו דושקו סבאנוביץ' יוגוסלביה ישראל ראדיסאב צ'ורצ'יץ' יוגוסלביה דראגן קיצ'נוביץ' סרביה מירוסלב ראדוליצה סרביה מילוש תאודוסיץ' מדיה וקבצים בנושא בוראץ צ'אצ'אק בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בוראץ צ'אצ'אק (בסרבית) בוראץ צ'אצ'אק, ברשת החברתית פייסבוק פרופיל, ב-eurobasket.com ניקולה נובאקוביץ' (4 באפריל 2020). "Prebogata istorija: 75. rođendan KK Borac Čačak". sportklub.rs (בסרבית). נבדק ב-2024-01-12. {{cite news}}: (עזרה) "ČAČAK OBELEŽIO ULAZAK U ABA LIGU! Navijači Borca organizovali SPEKTAKULARNU proslavu u centru grada!". blic.rs (בסרבית). 7 ביוני 2020. נבדק ב-2024-01-12. {{cite news}}: (עזרה) "BORAC ĆE IGRATI U ABA LIGI: Čačani ubedljivi protiv Zlatibora". novosti.rs (בסרבית). נבדק ב-2024-01-12. סבטוזאר יאניצ'יץ'. "Borac posle trilera dobio Budućnost, stigao do baraža!" (בסרבית). נבדק ב-2024-01-12.
טיראניה

טיראניה (ביוונית: Τυραννίς) היא צורת משטר אוטוקרטי שהתקיים במספר רב של ערי פוליס ביוון העתיקה במשך תקופות מסוימות. בטיראניה שלט שליט יחיד על כל העיר, אשר נקרא "טיראן" - שליט יחיד ביוונית (ומכאן גם tyrannus - שליט יחיד בלטינית). כך, למשל, בשפת המקור הטרגדיה "אדיפוס המלך" מאת סופוקלס נקראת Oι̉δίπoυς τύραννoς (אוֹידִיפּוּס טִירַאנּוֹס), למרות שאדיפוס אינו טיראן במובן הקלאסי בכך שקיבל את השלטון כפרס ולא לקח אותו בהפיכה (וכן אין זה ידוע, אך הוא בנו של המלך לאיוס (אנ')). מקור המילה ככל הנראה לודי, והשליט הראשון המכונה "טירן" הוא גיגס מלך לידיה. השלטון הטיראני לבש צורה אחרת בכל פוליס, ומאפייניו נבעו מן ההיסטוריה המקומית של המקום והיחסים החברתיים-כלכליים בו. המאפיין את כל הטיראניות הוא שכל טיראן עלה לשלטון בכוח הזרוע בהפיכה בתמיכת ההמונים, כיוון את שלטונו נגד האריסטוקרטיה ששלטה בעיר לפני כן, ויצר שלטון ריכוזי. מרבית הטיראניות לא נמשכו מעבר לשני דורות, משום שהטיראן המייסד היה פופולרי בקרב ההמונים בשל הרפורמות שהנהיג ומשום שנלחם באריסטוקרטיה, שהעם לא אהב, אך יורשו כבר לא יכול היה להתגאות בהישגים אלה ולכן העם התמרמר על כל פעולה מחמירה שעשה על-מנת לשמור על שלטונו. לכן רוב הטיראנים בני הדור השני (והיו גם כאלה של הדור הראשון) הודחו בהפיכות דמוקרטיות - כך היפארכוס והיפיאס באתונה, וכך גם הטיראניה בקורינתוס, שנפסקה מיד עם מותו של הטיראן השני בשושלת - פריאנדרוס. בהיסטוריה היוונית המונח "טיראן" אינו בהכרח שלילי אלא מבטא את צורת תפיסת השלטון, והטיראנים לאו דווקא היו שליטים גרועים. הפילוסופים של המאה ה-4 לפנה"ס (אפלטון ואריסטו) ראו בטיראן מפלצת, ובמשמעות זו המונח "טיראן" נכנס לשפות המערביות - במשמעות של עריץ, שליט אכזרי ואגואיסטי אשר רואה עצמו מעל לחוק, ומפגין חוסר אכפתיות כלפי נתיניו. זאת למרות שחלק נכבד מהטיראנים היווניים בפירוש לא היו כאלה. חשיבותם של הטיראנים להיסטוריה של הערים היווניות רבה. הם תרמו לפיתוח הייצור והמסחר ושימשו חוליית-מעבר בין אריסטוקרטיה לדמוקרטיה. קיימת סברה כי המלה "סרן" (שליט עיר פלשתית), מקורה במלה "טיראן". טיראן, באתר Livius.org (באנגלית) ברוך קנאל, מלחמות דוד מלך ישראל, מחניים, 25 במאי 1958
סטנסמור דין

סטנסמור דין (באנגלית: Stansmore Dean;‏ 3 ביוני 1866 – 15 בדצמבר 1944) הייתה אמנית סקוטית הידועה בציורי השמן שלה. היא הייתה חברה בקבוצה של נשים אמניות ומעצבות הידועות בשם "בנות גלאזגו". סטנסמור ריצ'מונד לסלי דין נולדה בגלאזגו ב-3 ביוני 1866, הצעירה מבין ששת ילדיהם של ג'ין לסלי ואלכסנדר דוידסון דין (1814–1910). אביה היה אמן וחרט מאברדין שהיה שותף להקמת חברת הדפוס Gilmour and Dean Ltd בשנת 1846. היא למדה בבית הספר לאמנות של גלאזגו מ-1883 עד 1889, שם כללו בני דורה את בסי מקניקול וצ'ארלס רני מקינטוש. בשנת 1890 היא הייתה הסטודנטית הראשונה שזכתה במלגת הנסיעות של בית הספר, ובעזרתה נהגה לנסוע לפריז כדי ללמוד אצל גוסטב קורטואה באקדמיה קולרוסי. דין הציגה לראשונה את עבודתה ב-1894 במכון גלאזגו והמשיכה להציג שם באופן קבוע עד 1910. היא גם הציגה בפייסלי, גלריית ווקר לאמנות בליברפול, באקדמיה המלכותית הסקוטית ופעמיים בחברה הבינלאומית בלונדון. ייתכן שעבודתה המוקדמת הושפעה מנשיאי האגודה ג'יימס מקניל ויסלר. בשנת 1899, ציורה "מהרהר" התקבל בסלון פריז. שם חשבו בטעות שהיא גבר בשל שמה הפרטי סטנסמור. כשחזרה מלימודים מפריז פתחה דין סטודיו ב-1894 ברחוב ווסט ריג'נט, גלאזגו. היא בילתה בקביעות את חודשי הקיץ בצרפת ובהולנד ובזמן שהייתה במושבת האמנים בפולנדם יצרה רישומי שמן, רישומים ודיוקנאות של גברים ונשים בתלבושות מסורתיות. הציור שלה מ-1895, "ההולנדית המסורתית" מציג את התלבושת ההולנדית הייחודית וכובע תחרה עם קצוות. ב-30 באפריל 1902 נישאה דין את האמן רוברט מקולי סטיבנסון והייתה אם חורגת לבתו ז'אן. הם גרו בביתו של סטיבנסון, ליד בארדואי לוך במילנגבי. בשנת 1905 היא ציירה דיוקן של הסופר הסקוטי ניל מונרו, ציור שנמצא כעת בגלריה הלאומית הסקוטית לפורטרטים באדינבורו. דין הייתה חברה במועדון האמנים של גלאזגו. היא נבחרה לפקח על השינויים במתחם המועדון בכיכר בלית'סווד והיא בחרה בצ'ארלס רני מקינטוש כמעצב. נשיא ומועצת המועדון לא הסכימו עם בחירתה של דין במקינטוש וכתוצאה מכך היא התפטרה מתפקידה במחאה. בשנת 1910 עברו דין וסטיבנסון למונטריי-סור-מר בצרפת שם שהו עד 1926. במהלך מלחמת העולם הראשונה הם עזרו לצורכי החיילים כשעברו בעיירה בדרכם לחזית. ב-1932 היא ובעלה עברו לקירקודברייטשייר שם עשתה שימוש באולפני גרינגייט של האמנית ג'סי מריון קינג. הראייה של דין החלה להיחלש והיא ציירה בתדירות נמוכה יותר. דין נפטרה בקאסל דאגלס, קירקודברייטשייר ב-15 בדצמבר 1944. מדיה וקבצים בנושא סטנסמור דין בוויקישיתוף Tanner, Ailsa (2010). "Glasgow Girls". www.oxforddnb.com. Oxford University Press. Retrieved 5 March 2016. McEwan, Peter J. M. (2004). The dictionary of Scottish art and architecture. Ballater: Glengarden Press. p. 138. "GILMOUR & DEAN". www.eurostampa.com. Retrieved 5 March 2016. Strang, Alice, ed. (2015). Modern Scottish Women: painters and sculptors 1885–1965. Edinburgh: National Galleries of Scotland. pp. 100–101 Burkhauser, Jude, ed. (2001). Glasgow Girls: women in art and design, 1880–1920. Edinburgh: Canongate. pp. 207–209. Dean, Stansmore Richmond Leslie 1866–1944". Artist Biographies. 2014. "The Royal Scottish Academy exhibitions: fifth notice". The Scotsman. 4 March 1897. p. 6. Dean Stevenson, Stansmore. "Byway, Old Holland". Art UK. Art UK. Retrieved 5 March 2016.
יחידת מודיעין גבולות נגב

יחידת מודיעין גבולות נגב (מג"ן), היא יחידת עילית ייעודית של משטרת ישראל למאבק בהברחות סמים ואמצעי הלחימה הלא חוקיים בגבולותיה הדרומיים והמזרחיים של ישראל. לרוב היחידה פועלת באופן מוסווה ומסוערב, תוך הפעלת מגוון כלים ויחידות שותפות בכדי להתמודד עם האתגרים המבצעיים להם היא נדרשת מבחינת זמן ומרחב, כמו גם אל מול תעוזתם של הגורמים הפליליים. בשל מאפייני הפעילות הייחודיים להם ומומחיותם, לוחמי היחידה נוטלים גם חלק במאבק בפשיעה הקשה באזור הנגב. היחידה היא חלק מיחידות מרחב הנגב במחוז הדרומי של משטרת ישראל וכפופה למפקד היחידה. עבודת משטרה: טיפול בפשיעה המאורגנת וביצוע מעצרים מורכבים ומסוכנים תוך כדי שימוש בטכניקות מסווגות. איסוף מודיעין איכותי עבור משטרת ישראל, צה"ל ושירות הביטחון הכללי ביצוע משימות מיוחדות עבור מרחב נגב ומחוז דרום. לוחמה בטרור: מניעת הברחות אמצעי לחימה המיועדים לפשיעה חמורה וארגוני טרור (פעולות סיכול, בקו התפר, יהודה ושומרון, בקעת הירדן והערבה). ביצוע משימות מיוחדות יחד עם צה"ל והשב"כ. המבצעים של יחידת מג"ן מסווגים, חלק מהפעולות מפורסמות תוך סיקור מוגבל שכן שיטת העבודה היא חשאית. היחידה מגייסת לוחמים לשורותיה לאחר מעבר כשירות רפואית, מבחנים, ראיון וגיבוש. לוחמי היחידה הם יוצאי כוחות מיוחדים של צה"ל, יחידת המסתערבים של מג"ב, או בוגרי קורס פיקודי/קצינים בצה"ל. יחידת מג"ן הוקמה בשנת 2008 על פי החלטה של המפכ"ל, לאור הצורך ביחידה שתתמחה במאבק בהברחות הסמים המסוכנים ואמצעי הלחימה בגבולותיה הדרומיים והמזרחיים של מדינת ישראל. היחידה הופקדה בין השאר על טיפול בנגע הסמים המסוכנים בשטחי האש של צה"ל ופיתחה מודל שבמסגרתו מושמדים גידולי הקנאביס בשטח. בשנת 2022 זכתה יחידת מג"ן בפרס היחידות המצטיינות של משטרת ישראל על פועלה בתחום הלחימה בפשיעה ובטרור. מדיה וקבצים בנושא יחידת מודיעין גבולות נגב בוויקישיתוף מחוז דרום (משטרה), באתר משטרת ישראל שילה פריד, ‏"על כל אקדח גלוק הם משלמים לירדני 6,000 שקל ומוכרים ב-45 אלף", בעיתון מקור ראשון, 6 בספטמבר 2023 עודד שלום, מעטים מול רובים, באתר "ידיעות אחרונות", 8 ביולי 2021 שמעון איפרגן, ‏שוטגאן: הרובה הקטלני החדש של ארגוני הפשע, באתר ‏מאקו‏, 16 באוגוסט 2022 לוחמי יחידת מג"ן וכח מסתערבים סיכלו הברחת 63 אקדחים, באתר GOV.IL שמעון איפרגן, ‏דרך ירדן: קצינים סורים מבריחים אמצעי לחימה לארגוני פשיעה בישראל, באתר ‏מאקו‏, 16 ביוני 2022 חיים גולדברג, הברחת ענק של נשק סוכלה בסמוך לגב.., באתר כיכר השבת, ‏2022-10-03 אלמוג בוקר, מחסלי הקנאביס: המשטרה השמידה חממות סמים בשטחי האש של צה"ל, באתר חדשות 13, 28 ביולי 2019 היחידות המצטיינות של משטרת ישראל לשנת 2022, באתר GOV.IL
ואלראם השני, רוזן נסאו

ואלראם השני, רוזן נסאו (בגרמנית: Walram II. von Nassau; בערך 1220 – 24 בינואר 1276), היה רוזן נסאו והוא האב הקדמון של הענף הוולרמיאני של בית נסאו. ואלראם היה בנם השני של היינריך השני, רוזן נסאו ומטילדה מחלרה וזוטפן, בתם הצעירה של אוטו הראשון, רוזן חלרה וריכרדיס מבוואריה (בעצמה בתו של אוטו הראשון, דוכס בוואריה מבית ויטלסבאך). ואלראם מוזכר לראשונה באמנה מיום 20 ביולי 1245. ואלראם ירש את אביו לפני 1251, יחד עם אחיו אוטו הראשון. הם קיבלו הרשאות עיירה עבור הרבורן מהמלך הגרמני וילם בשנת 1251. ואלראם ואוטו חילקו את הרוזנות שלהם ב-16 בדצמבר 1255 עם נהר לאהן כגבול. הסכם החלוקה ידוע כיום בשם Prima divisio. האזור שמדרום ללאהן: הלורדויות ויסבאדן, אידשטיין, האמטר ויילבורג (עם הוורהולץ) ובליידנשטט, הוקצו לוואלראם. טירת נסאו ותלויות (Dreiherrische), ה-Ämter Miehlen ו-Schönau (מנזר Schönau ליד Strüth über Nastätten) וכן ה-Vierherrengericht‏, טירת לורנבורג, אסטראו (שהייתה בבעלות משותפת עם הרוזנים של דיאץ) והפייף בהסן נותרו בבעלות משותפת.מאוחר יותר, אולי זמן קצר לאחר סיום הסכם החלוקה, הביע ואלראם חוסר שביעות רצון מחלק מהוראות האמנה וקרא עליהם תיגר. לא ידוע אם כבר פעל בהשפעת מחלת הנפש ממנה סבל. מה שבטוח הוא שבהתקפת אי שפיות הוא שרף את העותק שלו של חוזה החלוקה. ואלראם היה הופמרשל וגהיימראט של רודולף הראשון, מלך גרמניה. ואלראם איבד כמה ערים, כולל נידרלהנשטיין, פפנהופן וואלנדר, לארכיבישוף של טריר. הוא גם המשיך את פיוד דרנבאכר נגד הסן. הוא מת - לכאורה מהפרעה נפשית - ב-24 בינואר 1276. ירש אותו בנו אדולף. ואלראם התחתן לפני 1250 עם אדלהייד מקצנלנבוגן, בתו של דיתר הרביעי, רוזן קצנלנבוגן והילדגונדה. נולדו להם הילדים הבאים: דיתר ( בערך 1250 - 23 בנובמבר 1307), היה הארכיבישוף של טריר 1300–1307. אדולף (בערך 1255 - 2 ביולי 1298), ירש את אביו כרוזן נסאו, היה מלך גרמניה 1292–1298. ריכרדיס (נפטרה ב-28 ביולי 1311), הייתה נזירה במנזר סנט קלרה במיינץ ואחר כך במנזר קלנטל שליד ויסבאדן. מתילדה (מתה צעירה). אימגינה (מתה לפני 1276), אולי נישאה לפרידריך מליכטנברג. מדיה וקבצים בנושא ואלראם השני, רוזן נסאו בוויקישיתוף Cawley. Dek (1970). Vorsterman van Oyen (1882). Becker (1983), p. 11. Huberty, et al. (1981). Castle and Amt Nassau bore the name Dreiherrische because until 1778 it was jointly owned by the Ottonian branch and two sub-branches of the Walramian branch (Nassau-Usingen and Nassau-Weilburg). See: Huberty, et al. (1981). The Ämter of Miehlen and Schönau remained jointly owned until 1303, after which they were transferred to the Walramian branch and both sub-branches owned them jointly until 1778. See: Huberty, et al. (1981). The Vierherrengericht was named after its four owners, the counts of Katzenelnbogen (Hessen), Diez (Nassau-Diez), Nassau-Usingen and Nassau-Weilburg. In 1774 these areas, around the city of Nastätten and composed of thirty-eight villages, were divided. See: Huberty, et al. (1981). Sauer (1896).
אלכסנדר ניקוליץ'

אלכסנדר "אקה" ניקוליץ' (בסרבית: Александар "Аца" Николић; ‏28 באוקטובר 1924 – 12 במרץ 2000) היה כדורסלן ומאמן כדורסל סרבי. הוא גם היה פרופסור בפקולטה לספורט וחינוך גופני באוניברסיטת בלגרד. לעיתים קרובות הוא מכונה אבי הכדורסל היוגוסלבי. ניקוליץ' שימש כמנטור למאמני כדורסל צעירים רבים ביוגוסלביה, שחלקם – כמו בוז'ידאר מליקוביץ', דושאן איבקוביץ' וז'ליקו אובראדוביץ' – הצליחו כמאמנים בפני עצמם. ניקוליץ' זכה לכינוי הפרופסור וסמל הברזל, ונכנס להיכל התהילה של הכדורסל ב-1998 ולהיכל התהילה של פיב"א ב-2007. בשנת 2008 הוא נבחר לאחד מ-50 התורמים הגדולים ליורוליג. אף על פי שהוריו התגוררו בברצ'קו, ניקוליץ' נולד בסרייבו שבממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, מפני שאמו ההרה, קריסטה, נכנסה לפתע לצירים בזמן שביקרה את אחותה בעיר. אלכסנדר הצעיר נהנה מחינוך מיוחס באדיבות אביו העשיר ג'ורג'ה, שהיה בן 62 כשנולד. לאחר שבילה את שנותיו הראשונות בברצ'קו, עבר ניקוליץ' עם משפחתו לבירה בלגרד. ניקוליץ' למד בגימנסיה קראלי אלכסנדר בבלגרד. לאחר מכן למד רפואה ומשפטים באוניברסיטת בלגרד, וסיים את לימודיו ב-1946. ניקוליץ' שיחק בעמדת הסמול פורוורד במשך 7 עונות בליגה היוגוסלביה, מ-1945 עד 1951, במדי הצבא היוגוסלבי (1945), פרטיזן בלגרד (1946), הכוכב האדום בלגרד (1945, 1947–1949), ז'לזניקר צ'אצ'אק ואוקק בלגרד (1951). הוא זכה באליפות יוגוסלביה ב-1945 עם הצבא היוגוסלבי וב-1947, 1948 ו-1949 עם הכוכב האדום. הוא פרש במשחק במדי אוקק בלגרד ב-1951. ניקוליץ' היה חבר בנבחרת יוגוסלביה בכדורסל בסוף שנות ה-40, ושיחק במדיה ב-10 משחקים. לאחר שסיים את קריירת המשחק שלו הפך ניקוליץ' למאמן במועדונים בסרביה ובאיטליה, בעיקר באיניס וארזה. ניקוליץ' שימש כמאמן נבחרת יוגוסלביה בכדורסל בין 1951 ל-1965, ומאוחר יותר בין 1977 ל-1978. בתקופה זו הוא אימן שני חברים עתידיים בהיכל התהילה של פיב"א, בוריסלב סטנקוביץ' וקרשימיר צ'וסיץ'. הוא הוביל את יוגוסלביה לזכיות באליפות אירופה בכדורסל 1977 ואליפות העולם בכדורסל 1978, מדליות כסף באליפות העולם 1963, יורובאסקט 1961 ויורובאסקט 1965, ומדליית ארד ביורובאסקט 1963. ניקוליץ' מת ב-12 במרץ 2000 בבלגרד. הוא נקבר בסמטת האזרחים הנכבדים בבית הקברות החדש בבלגרד. לאחר מותו נקרא על שמו היכל אלכסנדר ניקוליץ', אולמן הביתי של הכוכב האדום, פרטיזן ואוקק בלגרד. היכל אלכסנדר ניקוליץ' מדיה וקבצים בנושא אלכסנדר ניקוליץ' בוויקישיתוף פרופיל אולימפי, באתר olympedia.org פרופיל, באתר היכל התהילה של הכדורסל פרופיל, באתר היכל התהילה של פיב"א אלכסנדר ניקוליץ', באתר "Find a Grave" (באנגלית) אלכסנדר ניקוליץ' באתר היכל התהילה של הכדורסל אלכסנדר ניקוליץ' באתר היכל התהילה של פיב"א "15 godina od smrti Profesora" [15 שנים למותו של הפרופסור]. B92. 12 במרץ 2015. נבדק ב-12 במרץ 2015. {{cite web}}: (עזרה) מאמנים ששינו את העולם – אלכסנדר ניקוליץ': אבי הכדורסל היגוסלבי, באתר Hoops ספאסוייביץ', נינה (12 במרץ 2018). "Ekskluzivno: Nepoznati detalji o profesoru Aci Nikoliću" [בלעדי: פרטים לא ידועים על פרופסור אקי ניקוליץ']. קוש מגזין. נבדק ב-29 באפריל 2018. {{cite news}}: (עזרה) Život je sjajna zajebancija - Svedok vremena; Intervju – Bogdan Tanjević, košarkaški trener (ceo tekst) - Nedeljnik Vreme, www.vreme.com, ‏2012-06-28 (בסרבית) "Aleksandar Nikolić - The Professor". הליגה האדריאטית. נבדק ב-29 באוקטובר 2020. {{cite web}}: (עזרה)
יחסי איטליה – קוסטה ריקה

בין איטליה לקוסטה ריקה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מאז 1849. שתי המדינות חברות ב-OECD ובאו"ם. לאיטליה יש שגרירות בסן חוסה, ולקוסטה ריקה יש שגרירות ברומא. המגעים הראשונים בין קוסטה ריקה למדינות איטליה החלו בשנת 1849 עם ההכרה בקוסטה ריקה על ידי פרננדו השני, מלך ממלכת שתי הסיציליות. ב-1861 הכירה קוסטה ריקה בהכרזה על ממלכת איטליה על ידי ממלכת סרדיניה, ושנתיים לאחר מכן חתמו קוסטה ריקה וממלכת איטליה על הסכם ידידות. היחסים בין שתי המדינות נעשו מתוחים במהלך מלחמת העולם השנייה. ב-8 בדצמבר 1941, יום לאחר המתקפה על פרל הארבור, הכריזה קוסטה ריקה על מלחמה נגד יפן, גרמניה ואיטליה. כתוצאה מכך, ממשלת קוסטה ריקה רדפה אזרחים ממדינות הציר שחיו בקוסטה ריקה, כמו גם את צאצאיהם. לאחר המלחמה, שתי המדינות ביססו מחדש את יחסיהן ב-1948. "Relación de Costa Rica con Italia". www.rree.go.cr. Ministerio de Relaciones Exteriores y Culto. נבדק ב-26 באוקטובר 2021. {{cite web}}: (עזרה) Embassy of Italy in Costa Rica, VisaHQ (באנגלית) Embassy of Costa Rica in Rome, Italy, Embassy WorldWide (באנגלית בריטית) "Storia". ambsanjose.esteri.it (באיטלקית). Italian Embassy in Costa Rica. נבדק ב-26 באוקטובר 2021. {{cite web}}: (עזרה)
יחסי איטליה – הרפובליקה הדומיניקנית

יחסי איטליה–הרפובליקה הדומיניקנית הם היחסים הבילטרליים בין איטליה לרפובליקה הדומיניקנית. היחסים בין שתי המדינות כוננו ב-22 במרץ 1854. לרפובליקה הדומיניקנית יש שגרירות ברומא, ולאיטליה יש שגרירות בסנטו דומינגו. ב-3 באוקטובר 2019, לשכת המסחר האיטלקית–דומיניקנית ארגנה פגישה כדי לדון בפיתוח קשרים מסחריים ותיירותיים בין איטליה לרפובליקה הדומיניקנית. שגריר איטליה ברפובליקה הדומיניקנית, אנדריאה קנפארי (אנ'), אירח את הפגישה עם כמה שרי סחר מהרפובליקה הדומיניקנית. לשכת המסחר האיטלקית–דומיניקנית הוקמה כדי לחזק את קשרי הסחר בין שתי המדינות, במיוחד בייצוא ותיירות. בשנת 2019 ייצאה איטליה 338 מיליון דולר לרפובליקה הדומיניקנית, כאשר הייצוא הגדול ביותר הוא עבור תכשיטים. הרפובליקה הדומיניקנית ייצאה באותה שנה 64 מיליון דולר לאיטליה, הייצוא הגדול ביותר הוא עבור סגסוגות ברזל. הדומיניקנים באיטליה החלו להגר לאיטליה בשנות ה-90 של המאה ה-20. עד 2014, יותר מ-28,000 דומיניקנים חיו באיטליה, כאשר הערים הנפוצות ביותר הן לה ספציה, רומא ומילאנו. בשנת 2018 חיו יותר מ-60,000 דומיניקנים באיטליה, מחציתם היו בעלי אזרחות איטלקית, וכמעט 300,000 ברפובליקה הדומיניקנית ממוצא איטלקי. דומיניקנים רבים ממוצא איטלקי מחזיקים בדרכון איטלקי. "Embassy of the Dominican Republic in Rome, Italy". embassypages.com. נבדק ב-11 באוגוסט 2021. {{cite web}}: (עזרה) "Embassy of Italy in Santo Domingo, Dominican Republic". Embassypages.com. נבדק ב-11 באוגוסט 2021. {{cite web}}: (עזרה)
מערת שאפור

מערת שאפור (בפרסית: غار شاپور) ממוקמת בקצה תנג-י צ'וגאן כשישה קילומטרים מהעיר בישאפור במחוז כאזרון. בפתח המערה ניצב פסל של שאפור הראשון (המלך הסאסאני השני) ולכן המערה נקראת על שמו. הפסל של שאפור, שגובהו כ-7 מטרים ורוחבו כשני מטרים, נחצב מזקיף ענק שהיה קיים במערה זו והוא עדיין עומד על כנו למרות הזמן הרב שחלף מאז יצירתו (265–270). ראש הפסל עדיין שלם, אבל שתי ידיו שבורות. הפסל נפל כנראה בעקבות רעידת אדמה והוחזר למקומו בהוראת מוחמד רזא שאה פהלווי בסביבות 1950. בפתח המערה ישנן שתי כתובות אבן, אחת מהן היא תרגום הכתובת של שאפור בנקש-י רג'ב, והשנייה מתארת את מבצע הקמת הפסל שנפל בידי צבא השאה. המערה היא חלק מהנוף הארכאולוגי הסאסאני בחבל פארס שהוכר על ידי אונסק"ו. המדרגות המובילות למערת שאפור מערת שאפור פנים המערה פסל שאפור הראשון במערה תקריב פני הפסל מדיה וקבצים בנושא מערת שאפור בוויקישיתוף G. R. GAROSI, “ŠĀPUR I: The Great Statue,” Encyclopædia Iranica, online edition, 2012, available at http://www.iranicaonline.org/articles/shapur-I-ii-great-statue Āyat Allāhī, Ḥabīb Allāh, The Book of Iran: The History of Iranian Art, Shermin Haghshenās, tr. 1st ed. Tehran: Center for International-Cultural Studies, 2002, pp. 140-1.
בית הכנסת בקירואן

בית הכנסת של קירואן הוא בית כנסת תוניסאי לשעבר הממוקם בקירואן, תוניסיה. ערך מורחב – ישיבת קירואן עם הקמת העיר קירואן, נוצרה במקום קהילה יהודית גדולה. בעיר שכנה גם ישיבת קירואן, הנחשבת לישיבה החשובה הראשונה בצפון אפריקה והייתה קשורה קשר הדוק לישיבות בבל. עם זאת, הקהילה עזבה את קירואן לעיירות אחרות בתוניסיה בעקבות גירושה על ידי האלמוהדים באמצע המאה ה-11, לאחר שיהודים רבים שסירבו להתאסלם נהרגו. תחת שליטתה של השושלת החפסידית בסוף המאה ה-12, מצבם של היהודים בקירואן השתפר בצורה ניכרת, אך היא לא חזרה למצב בו הייתה. הקהילה היהודית של קירואן הוקמה שוב בתקופת תוניסיה הצרפתית, ורק ב-1920 חזרה העיר לעברה היהודי התוסס עם חנוכת בית כנסת חדש הממוקם ברחוב סלאח-סויסי. בסביבות שנות ה-70, עם עזיבתה מחדש של הקהילה היהודית לאחר עצמאותה של המדינה ומלחמת ששת הימים, הוסב בית הכנסת לשימוש כמדרסה על ידי השלטונות התוניסאיים. לאורך השנים מצבו של בית הכנסת נהיה רעוע. ב-2015 הודיעו השלטונות התוניסאים על שיפוצו כחלק מתוכנית שיפוץ רחבה של מבני תפילה. מדיה וקבצים בנושא בית הכנסת בקירואן בוויקישיתוף The Jewish Community of Tunis באתר אנו - מוזיאון העם היהודי. tunisarts, Les juifs de Kairouan : Histoire et origine, Tunisie Généalogie, ‏2018-05-14 קהילת קירואן | לקסיקון לתרבות ישראל | תרבות.il, באתר תרבות.il L'ancienne Synagogue de Kairouan va être restaurée, harissa.com
יחיאל מיכל זבלודובסקי

יחיאל מיכל זבלודובסקי (ימבח"ז; כ"ג בטבת תקס"ד, 7 בינואר 1904 – י"א בכסלו תר"ל, 15 בנובמבר 1869) היה רופא, אופטיקאי ופילנתרופ יהודי פולני, חוקר תורני ומשכיל. מחוקרי המדרש ואגדות חז"ל. ספרו הראשון 'משען מים' (וילנה תרכ"ט) הניח כללים לדרכי דרשות חז"ל במדרשים ובאגדות הש"ס. מחקריו ועיוניו על מדרש רבה ראו אור במשך שנים במוספים התורניים של 'הכרמל' (בעיקר המאמרים על בראשית, שמות וויקרא רבה) וב'הנשר' של יוסף כהן-צדק. מאמריו על במדבר רבה הוכנו לדפוס על ידו, שנה לפני פטירתו בספר "מי מיכל" (וילנה תרל"ג). על מצבת קברו נחרת: הרב החכם הכולל איש צדקה וחסד, עין העדה כמ' ר' יחיאל מיכל ב"ר חיים זצ"ל זאבלודאווסקי יראת ה' טהורה חסד חמלה וחנינה יושר וצדק אמונה צרופה, לבב חכמה ובינה, מי כל אלה אסף יחד בנפשו העדינה: „רוח חיים” „במי מיכל”, „במשען מים”, באגדות ובמדרשים האיר עיניים, בימינו נס התורה ובשמאלו נר המדעים, מי הונו פזר לקשה יום ורוח נשברה בענות צדק לדל ואביון ענה טרם קרא? לעמו עדי, לעדתו נזר ועטרה לבית זאבלודאווסקי כליל תפארת גם אלפים שלשה השאיר לעניים למזכרת הלא הוא הוקם על הגבר אשר גוו ינוח שאנן פה בקבר נולד כ"ב טבת ה'תקס"ד, נפטר יום א' כסלו ה'תרל"ה לפ"ק. תנצב"ה. — פנקס ביאליסטאק, ביאליסטאקער משכילים, עמ' 233 ארכיון כתביו של זבלודובסקי ובו תכתובות עם אישים ידועי שם בתנועת ההשכלה, בעיתונות העברית ובתנועה הציונית, בתקופתו, מוחזק בידי אספנים פרטיים. הוא נמכר במכירה פומבית ב-2017. נקרולוג ב"השחר", שנה א, גיליון יא–יב. א. דרויאנוב, 'מארכיוני', הארץ, 16 באוקטובר 1936. מדיה וקבצים בנושא יחיאל מיכל זבלודובסקי בוויקישיתוף אבל כבד לביאליסטוק (נקרולוג) ב"הכרמל", שנה ח (1869), גיליון 7. לעיתים בשגגה: יחמב"ז. גדליה האלקושי, העיתונות העברית בווילנה במאה ה-19, בתוך: העבר: רבעון לדברי ימי היהודים והיהדות ברוסיה, יג, תל אביב תשכ"ו, הערה 38א בעמ' 72. נוקב בשנת הלידה תקס"ג, 1803, לפי צירוף הנתונים בנקרולוגים (להלן 'לקריאה נוספת') שקבעו את גילו בפטירתו על 66. תאריך זה מבוסס על דברי זבלודובסקי עצמו בהקדמת ספרו, הקובע את יום כ"ג טבת תרכ"ט כ'ראש שנת הששים ושש לימי שני חיי'. לפי זה נפטר בסוף שנתו ה-66 והתאריך המדויק הוא הנקוב בפנים. התאריך המצוטט להלן ממצבת קברו מוקדם ביום אחד, אך נראה שנפלו שיבושים בהעתקת נוסח המצבה. כך לפי הנקרולוגים, התאריך המאוחר שמצוטט להלן ממצבת קברו, שגוי בהכרח. נפלה שגיאה בהעתקת תאריך הפטירה (אולי גם בתאריך הלידה), דבר פטירתו של זבלודובסקי פורסם בעיתונות חמש שנים קודם לכן. לפי קטלוג בית המכירות קדם, מספר 53. פרטים רבים על הארכיון, שם עמ' 252–253.