laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
פטי נימבה

פטי נימבה (M'peti Nimba; נולד ב-5 במרץ 1983) הוא כדורגלן קונגולזי המשחק בעמדת החלוץ. נימבה הגיע לישראל כשהיה בן 21, וקבוצתו הראשונה הייתה עירוני רמת השרון. לאחר מכן שיחק בהפועל עכו. נימבה עלה לליגת העל עם שתי קבוצות שונות בתוך שנתיים, עם עירוני קריית שמונה בעונת 2006/07, ועם הפועל פתח תקווה בעונה הבאה. בשתי העונות הוא שיחק לצד הבלם איבוס יובלדיו, שחקן קונגולזי נוסף. נימבה הועמד לדין מספר פעמים על ידי ההתאחדות בגין התנהגות אלימה, והורחק מספר פעמים במדי קבוצות ישראליות. כשחקנה של רמת השרון הוא הורחק לעשרה משחקים לאחר שהלם בפניו של ניר סוחר. לקראת סוף עונת העלייה של הפועל פתח תקווה, בפרשה שעוררה הדים בתקשורת הספורט בישראל, ערערה הפועל רעננה על ניצחונה של פתח תקווה עליה כתוצאה מצמד של נימבה, במשחק בו היה לכאורה נימבה אמור לרצות עונש הרחקה, אך הערעור נדחה. בעונת 2008/09 המשיך לעונה נוספת בהפועל פתח תקווה. הייתה זו עונתו הראשונה בליגה הראשונה לאחר מספר עונות בליגה השנייה, אך הוא התקשה לשחזר את יכולתו מהעונות הקודמות, כבש שער אחד בלבד ושוחרר עם סיום העונה. לאחר מכן חזר לעירוני קריית שמונה, וכעבור חצי עונה עבר לשחק בסין. בקיץ 2010 חזר לישראל וחתם במכבי עירוני בת ים. בקיץ 2011 חתם נימבה בשורותיה של הפועל כפר סבא, אך כעבור חצי עונה שוחרר מהקבוצה בינואר 2012 ועזב את ישראל. פטי נימבה, באתר ההתאחדות לכדורגל בישראל פטי נימבה, באתר Transfermarkt פטי נימבה, באתר National Football Teams פטי נימבה, באתר FootballDatabase.eu עמוד השחקן, מוזיאון הפועל פתח תקווה
אנה פבלובה

אנה פבלובה (ברוסית: Анна Павлова‏; 12 בפברואר 1881‏‏ - 23 בינואר 1931) הייתה בלרינה רוסייה מפורסמת בתחילת המאה ה-20. אנה פבלובה נולדה בסנקט פטרבורג שברוסיה למשפחת איכרים, והייתה ילדה חלשה וחולנית. ככל הנראה הייתה בת לא חוקית של הבנקאי היהודי לזר פוליאקוב. ערב אחד לקחה אותה אמה לראות את בלט "היפהפייה הנרדמת" בתיאטרון מריאינסקי. באותו ערב היא החליטה שהיא רוצה לרקוד את תפקיד הנסיכה ולהופיע באותו תיאטרון. ב-1891 הכניסה אותה אמה לבית הספר הקיסרי לבלט, שם למדה אצל גדולי מורי הבלט ברוסיה באותה העת, בהם אנריקו צ'יקטי. היא העריצה רקדניות בעלות מראה שונה משלה. פבלובה פיתחה איכויות של יופי והייתה לסמל שהפריד אותה משאר הרקדניות. באפריל באותה שנה הופיעה לראשונה בפני קהל ביצירה מאת מריוס פטיפה. פבלובה סימה לימודיה בגיל 18, בשנת 1899 והצטרפה לבלט הקיסרי, התקדמה במהירות והפכה לסולנית שנייה בשנת 1902 ל-Première Danseuse בשנת 1905, ולרקדנית הראשית (פרימה בלרינה) בשנת 1906. בן זוגה, מיכאיל פוקין, אחד מגדולי הכוריאוגרפים ורקדני הבלט בעולם, חיבר עבורה מבחר מיצירות הבלט שלו. היצירה המפורסמת ביותר שלו לרקדנית אנה פבלובה היא "מות הברבור", למוזיקה של סן סנס. בראשית המאה ה-20 הקימה להקת בלט והחלה לסייר עימה ברחבי העולם. כאשר הגיעה עם "מות הברבור" להופעה בוולינגטון שבניו זילנד זכתה להצלחה רבה, והומצא הקינוח פבלובה על שמה. זוהי עוגה על בסיס מרנג עגול מקושט בקצפת ועליו פירות טריים, עוגה קלה ואוורירית, קשיחה וגם שברירית, בדומה לרקדנית. בעת סיור של להקתה בהאג שבהולנד, הרכבת בה נסעה ירדה מהפסים. פבלובה, שהתעוררה משנתה בשל התאונה (אך לא נפגעה), יצאה מהרכבת אל הגשם השוטף בהיותה לבושה בכותונת לילה. בעקבות אירוע זה חלתה בדלקת ריאות, ונפטרה מסיבוכי המחלה בלונדון. טקס האשכבה נערך בכנסייה רוסית אורתודוקסית. גופתה נשרפה, והאפר הוטמן בקרמטוריום גולדרז גרין בגולדרז גרין שבלונדון. ביום טקס ההשכבה נערכה הופעה כסדרה לזכרה, אך אף רקדנית לא הופיעה במקומה, ואור סימן את המקום בו הייתה אמורה לרקוד. אנה פבלובה - מידע באתר הספרייה הלאומית של אוסטרליה קורות חיים, באתר הניו יורק טיימס אנה פבלובה, באתר "Find a Grave" (באנגלית) אנה פבלובה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אנה פבלובה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) לפי הלוח היוליאני, שהיה נהוג ברוסיה באותה העת, היא נולדה ב-31 בינואר 1881
אוטאנס

האם התכוונתם ל... אוטאנס (בן פארנאספס) – אציל פרסי, ראש הקושרים נגד סמרדיס המאג, מלך פרס. אוטאנס (בן סיסאמנס) – מצביא פרסי, נטל חלק מרכזי במסעות המלחמה של דריווש על יוון בשלהי המאה ה-6 ותחילת המאה ה-5 לפנה"ס. אוטאנס (אבי אמיסטרי) – אציל פרסי, חותנו של קסרקסס מלך פרס.
מרדוניוס

מַרְדוֹנְיוֹס (ביוונית: Μαρδόνιος, בלטינית: Mardonius; נהרג ב-479 לפנה"ס) היה מצביא פרסי, אחיינו וחתנו של דריווש מלך פרס. הוא נטל חלק חשוב במסעות המלחמה של דריווש וחשיארש הראשון ליוון בתחילת המאה ה-5 לפנה"ס. אביו של מרדוניוס, גובריאס, היה אציל פרסי שסייע לדריווש להפיל את סְמֶרְדִיס המַאג ולתפוס תחתיו את כס המלוכה. הברית בין המלך החדש וידידו הודקה בנישואים דיפלומטיים. דריווש נשא לאישה את בתו של גובריאס, ואילו גובריאס התחתן עם אחות דריווש. מרדוניוס, בנו של גובריאס, נישא לימים לארטזוסטרה בת דריווש, וכך נעשה לחתנו של המלך. באביב שנת 492 לפנה"ס, שנתיים לאחר דיכוי המרד האיוני, נשלח מרדוניוס עם צבא וצי גדולים להרחיב את גבולות הממלכה אל מעבר להלספונטוס, אל אדמת אירופה. מסע המלחמה, שהתנהל ביבשה ובים כאחד, כוון לכאורה להענשת אתונה וארטריה על תמיכתן הפעילה במרד, אך למעשה נועד לכיבושה מחדש של תראקיה ולשעבודה של מקדוניה למלך הפרסי. לאחר כיבוש האי תאסוס המשיך הצי את דרכו לאורך חופו הצפוני של הים האגאי. סמוך לחצי האי אתוס פרצה סערה עזה, בה טבעו כ-300 אוניות ועימן ירדו למצולות כ-20,000 איש. וכאילו לא די בכך, צבא היבשה, שנמצא אותו זמן במקדוניה, הוכה מכה קשה בהתקפה לילית של הבריגים, אחד משבטי התראקים, ומרדוניוס עצמו נפצע בה. בשל האבדות הרבות בצבא ובצי החליט מרדוניוס לסיים את המסע ולשוב לאסיה הקטנה, אך לא לפני שהכניע את הבריגים וכבש את ארצם. בעקבות הכישלון הודח מרדוניוס על ידי דריווש, ומלאכת הענישה של אתונה וארטריה הופקדה בידי דאטיס וארטאפרנס. עם מות דריווש ועלייתו לכס של קסרקסס, נעשה מרדוניוס ראש המצדדים בחידוש המלחמה על אתונה בפרט ויוון בכלל. הרודוטוס מספר, כי הצליח לשכנע את המלך בצורך למחוק את חרפת התבוסה שנחלו דאטיס וארטאפרנס בקרב מרתון (490 לפנה"ס) ובתועלת שתצמח לו אם יוסיף את יוון אל נחלות ממלכתו. הוא מוסיף, כי לא נעלמה מעיניו של מרדוניוס גם טובתו האישית, מאחר שהיה בכיר אנשי המלך ושאף להתמנות למושלה של יוון הכבושה. מרדוניוס מוזכר ראשון ברשימת ששת המצביאים הראשיים של הצבא הפרסי שפלש ליוון. בעקבות המפלה בקרב הימי ליד סלמיס, הסיג קסרקסס את ציו וחלק מצבאו אל אסיה הקטנה. מרדוניוס נותר לחרוף בתראקיה, עם יתרת הצבא, כדי לפלוש אל הפלופונסוס לכשתתחדש עונת הלחימה. נסיונותיו הדיפלומטיים לנתק את אתונה מן הברית ההלנית לא צלחו, ובקיץ 479 פלש עם צבאו לאטיקה. האתונאים, שאדמתם נכבשה שנית על ידי הפרסים אך הקדימו למצוא מקלט באי סלמיס, דחו שוב את הצעותיו, ויחד עם שאר חברי הברית ההלנית התכוננו לקרב נוסף. המערכה הוכרעה בקרב פלטאיה. תבוסת הצבא הפרסי מיד הספרטנים והפלופונסים בפיקוד פאוסניאס הייתה שלמה, ומרדוניוס עצמו נהרג בקרב. הרודוטוס. היסטוריה. תרגמו וכתבו מבואות: בנימין שימרון ורחל צלניק-אברמוביץ. פפירוס, בית ההוצאה - אוניברסיטת תל אביב, 1998. כתבי הירודוטוס. מתורגמים מיוונית עם מבוא והערות מאת ד"ר אלכסנדר שור. ירושלים, ראובן מס, תרצ"ה. העתק דיגיטלי באתר "דעת". מרדוניוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) "Mardonius" in: Livius.org. Herodotus. Translated by A.D. Godley. The Loeb Classical Library. Cambridge (MA), Harvard University Press, and London, William Heinemann, 1922 (reprinted 1971). Digitized copy in: Perseus Digital Library. s.v. "Mardonius" in: Smith, W. (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology, 1867. Digitized copy in: Perseus. הרודוטוס, ספר ו, 43. הרודוטוס, ספר ו, 43-45, 94. הרודוטוס, ספר ז, 5, 6, 9. הרודוטוס, ספר ז, 82; ספר ח, 100-102, 113, 136-144; ספר ט, 1-63.
אולימפיאדת גרמיש-פרטנקירכן (1936)

אולימפיאדת החורף ה-4 נערכה מ-6 בפברואר עד 16 בפברואר 1936 בעיר גרמיש-פרטנקירכן שבגרמניה. באולימפיאדה זו השתתפו ספורטאים מ-17 מדינות. יהודים באולימפיאדת גרמיש פרטנקירכן אתר האינטרנט הרשמי של אולימפיאדת גרמיש-פרטנקירכן (באנגלית) הדו"ח הרשמי (אורכב 09.08.2007 בארכיון Wayback Machine) יהודים זוכי מדליות אולימפיות באתר "היכל התהילה של הספורט היהודי" אולימפיאדת גרמיש-פרטנקירכן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא ספורט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אדוארד שטראוס

אדוארד שטראוס (גרמנית: Eduard Strauss; ‏15 במרץ 1835 – 28 בדצמבר 1916) מלחין אוסטרי בעל שורשים יהודים, בנו של יוהאן שטראוס האב. אדוארד נולד בווינה, צעיר בניו של יוהאן שטראוס האב, מנהיגה האחרון של התזמורת של שטראוס. אדוארד שטראוס חיבר כ-295 יצירות. ב-8 בינואר 1863 נשא לאישה את מריה קלאנקהארט ונולדו להם שני ילדים, יוהאן שטראוס השלישי ויוזף אדוארד שטראוס. הילד הבכור, יוהאן שטראוס השלישי, ייצג את משפחתו במאה העשרים. מדיה וקבצים בנושא אדוארד שטראוס בוויקישיתוף אדוארד שטראוס, באתר MusicBrainz (באנגלית) אדוארד שטראוס, באתר Discogs (באנגלית) אדוארד שטראוס, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מחלף מבוא איילון

מחלף מבוא איילון הוא מחלף המקשר בין כביש 20 (נתיבי איילון) וכביש 431. הוא המחלף המערבי ביותר בכביש 431 וממערב לו הופך תוואי הכביש לדרך מקומית. המחלף נפתח לתנועה ב-11 בנובמבר 2008‏, ביחד עם חלקו המערבי של כביש 431 שנפתח בפברואר 2009 לתנועה לכל אורכו. המחלף מורכב משני טיפוסי מחלפים המאפשרים גישה מכל כיוון לכל כיוון. האחד במבנה של מחלף T חלקי והשני במבנה של מחלף יהלום חלקי בעל רמפה סיבובית. המחלף מאפשר נסיעה רציפה באיילון ופניות רציפות ללא צמתים מאיילון בכיוון דרום לכביש 431 בכיוון מזרח ומ־431 בכיוון מערב לאיילון בכיוון צפון. כמו כן, מתאפשרת פניית פרסה מנתיבי איילון דרומה לצפונה. שאר הפניות מתאפשרות באמצעות מערכת מעגלי תנועה המשולבים במחלף היהלום ובמעגלי תנועה נוספים במחלף קריית ראשון הממוקם ממזרח. עקב הקרבה היחסית בין שני מחלפים אלו, לא כל רמפות הכניסה והיציאה מחוברות ישירות לכביש 431, אלא חלקן מובילות לכבישי שירות המקבילים לכביש הראשי. כבישי השירות מתחברים למחלף הסמוך ומשם מתאפשר החיבור לכביש הראשי. תמונות מהמחלף, אתר קבוצת ד.א.ל - ח.פ.ת כביש 431, אתר דניה סיבוס נפתח מחלף מבוא איילון החדש, אתר חברת נתיבי איילון
הקרב ביבנאל

ב-6 באפריל 1944 נערך במושבה יבנאל, קרב בין חיילים בריטים ובין שני לוחמי לח"י (שנחשב ארגון טרור בעיני ממשלת המנדט), שהתבצרו באחד הבתים במושבה וסירבו להיכנע. הקרב נגמר במותם של שני הלוחמים. מנחם לונץ (אליעזר), יליד יבנאל, חזר למושבה לעבוד במשק המשפחתי לאחר שמשפחתו עזבה את המושבה. במאי 1939 הוא הצטרף ללח"י. בביתו נערכו אימונים בנשק וכן שימש הבית לאכסן לוחמי לח"י שנפצעו ונזקקו להחלמה. שבתאי דרוקר (ציון), נפצע ב-1 באפריל 1944 ברגלו בהיתקלות עם שוטרים בריטים בחיפה. הוא הועבר לביתו של מנחם לונץ ביבנאל להחלמה במחשבה שהמושבה מרוחקת מעיני הבריטים. ב-6 באפריל 1944, בעקבות הלשנה, נכנס כוח בריטי גדול ליבנאל. המושבה הוקפה ונסגרה. חלק מהכוח פנה מיד לבית לונץ. הבריטים קראו לשני הלוחמים להיכנע. כאשר לא קבלו תשובה, פתחו באש על הבית. הלוחמים השיבו באש רפה כי רק אקדחים ורימונים היו בידם. בהפסקה בין ירי לירי התנדבו בני המושבה לקרוא למנחם לונץ להיכנע ולהציל אותו ואת חברו אבל לא קיבלו תשובה. הבריטים חידשו את האש וחוררו את הבניין. לבסוף, לאחר שעה ארוכה שלא בא סימן חיים מהבית הנצור פרצו הבריטים לבית ומצאו את השניים הרוגים כשאקדחו של לונץ נתון בימינו ואצבעו על ההדק. הדעה המקובלת היא ששניהם התאבדו כשראו שאפסה כל תקווה. לונץ נקבר ביבנאל ודרוקר בטבריה. בשנת 2004 נחנכה טבלת זיכרון לזכר שני הלוחמים בחזית בית לונץ. הבית הוכרז כ"מבנה ראוי לשימור". נתן ילין-מור: לוחמי חירות ישראל, הוצאת שקמונה, 1974, עמ' 160-155 אנדרטה לזכר נופלי לח"י ביבנאל, באתר ערוץ 7, 21 באפריל 2004 ערוץ 7, ההגנה הסגירה לבריטים לוחמי לח"י שנרצחו, באתר ערוץ 7, 15 באוגוסט 2008 זאב גלילי, קרב הגבורה ביבנאל שכמעט ונשכח
אלברט האברד

אֶלברט גרין האברד (באנגלית: Elbert Green Hubbard;‏ 19 ביוני 1856 – 7 במאי 1915) היה סופר, פילוסוף ומוציא לאור אמריקאי. אלברט האברד נולד בעיר בלומינגטון שבמדינת אילינוי בארצות הברית. ב-1875 ייסד חברת מכירות של "סבון לארקין" בעיר באפלו שבצפון מערב מדינת ניו יורק. ב-1895 ייסד את קבוצת "רויקרופט" בכפר איסט אורורה (שליד באפלו) שעסקה בהוצאה לאור ובכריכת ספרים, בייצור רהיטים ובעבודות עור ומתכת. הקבוצה התפרסמה בשל ספרו של האברד "הודעה לגארסיה" שהופיע לראשונה ב-1899 ושבו משמשת כרקע מלחמת ארצות הברית ספרד (1898). בשנת 1910 מנתה קבוצת רויקרופט כ-500 חברים. האברד ערך ופרסם שני עיתונים סאטיריים. אשתו השנייה - אליס מור האברד - הייתה בוגרת אמרסון קולג' שבבוסטון, ונודעה כלוחמת בעד זכויות הצבעה לנשים. מפעלי רויקרופט הפכו למקום מפגש של פילוסופים ושל חוגים שדגלו ברפורמה חברתית. האברד הפך למרצה פופולרי, והפילוסופיה שלו התפתחה מתמיכה בסוציאליזם לתמיכה ביוזמה חופשית. ב-1912 טבעה האוניה "טיטניק" לאחר שפגעה בקרחון ימי. האברד כתב על האסון וסיפר על אודות אשתו של איזידור שטראוס - אחד ממייסדי רשת החנויות "מייסיס" בניו יורק - שסירבה לרדת לסירת ההצלה באומרה: "כל השנים נסענו יחד; האם ניפרד עכשיו? לא! גורלנו יהיה אחד." גורלו של האברד עצמו היה דומה כאשר הוא ואשתו נספו באוניית הנוסעים "לוסיטניה" שטובעה על ידי טורפדו מצוללת גרמנית ב-7 במאי 1915. אחד מניצולי לוסיטניה כתב לבנו של האברד, במכתב מיום 12 במרץ 1916: ”אינני יכול לומר לך היכן היו אביך ואמך כאשר הטורפדו פגע בנו, אך אני יכול לומר לך כי אחר כך הם נכנסו לתא ריק בקומת הסיפון של האונייה, ואביך סגר אחריו את הדלת.” באותה שנה יצא לאור ספרו של אלברט האברד "מסעות קצרים לבתיהם של אנשים גדולים" וב-1927 יצא לאור יומנו שהכיל גם אמרות, מימרות ומסות קצרות. הביטוי 'כשהחיים נותנים לך לימונים, עשה מהם לימונדה', נטבע על ידי האברד בינואר 1915, בהספד שכתב לזכר שחקן נמוך קומה בשם מרשל פינקני ויילדר. בהספד כתב האברד על ויילדר: 'הוא אסף את הלימונים שהגורל שלח לו, והקים דוכן לממכר לימונדה'. ב 1948 כתב דייל קרנגי את המשפט בגרסתו המוכרת, בספרו 'איך להפסיק לדאוג ולהתחיל לחיות'. אלברט האברד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כתבי אלברט האברד בפרויקט גוטנברג (באנגלית) אלברט האברד, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אלברט האברד, באתר MusicBrainz (באנגלית)
נירית (פירושונים)

האם התכוונתם ל... נירית – יישוב קהילתי באזור השרון, ליד היישוב מתן ויער חורשים. נירית (סוג צמח) – סוג צמחים ממשפחת הסוככיים נירית הקמה – צמח עשבוני חד-שנתי ממשפחת הסוככיים. סער 4.5 נירית – אחד משלושה דגמים של ספינת טילים "סער 4.5" של חיל הים הישראלי. נורית (פירושונים) אישים ששמם הפרטי הוא נירית
שדרות פאוליסטה

שדרות פאוליסטה (בפורטוגזית: Avenida Paulista, אָוֶונִידָה פָאוּלִיסטָה) היא אחת השדרות החשובות בסאו פאולו, ברזיל, ואורכה 2.8 קילומטרים. סימן ההיכר שלה הוא נוכחות בולטת של מבני מוסדות פיננסים ותאגידים חשובים. לעיתים, נהוג לזהות אזור זה כמרכז העסקים של העיר סאו פאולו. יחד עם שדרות בריני שבדרום העיר ושדרות בריגדיירו פאריה לימה, נחשבת השדרה כסמל לעוצמתה הכלכלית של מדינת סאו פאולו. בהיות מיקומה הטופוגרפי של השדרה באחת הנקודות הגבוהות בעיר, מצופפים בה יחד אנטנות של תחנות רדיו וטלוויזיה, דוגמת מגדל השידורים של תחנת הטלוויזיה בנדייראנטס. עלות המקרקעין בשדרות פאוליסטה היא בין הגבוהות ביותר באמריקה הלטינית. בעבר, היו שדרות פאוליסטה דרך מעבר המוקפת בבתים של בני המעמד הגבוה ושל "ברוני הקפה" של סאו פאולו. מעטים הבתים הללו שעודם עומדים על תילם. דוגמה חשובה היא "בית הוורדים" (Casa das Rosas) שעבר תהליך שחזור ושימור, אשר כיום הוא מבנה ציבור, הכולל ספריה, בו נערכים מיצגים וחתימות סופרים על ספרים חדשים. במחצית השנייה של המאה ה-20 עברה השדרה בנייה מסיבית לגובה. בשדרה נמצא פארק קטן עם עצי יער אנדמיים לאזור סאו פאולו, שצמחו גם באזור העיר, בטרם החלו בנייה ופיתוח מואצים באזור החל מסוף המאה ה-19, עם גלי ההגירה הגדולים לברזיל. שמו של הפארק הוא "פארק סיקיירה קמפוס" (Parque Siqueira Campos) וכינויו השגור יותר הוא "הטריאנון" (Trianon). בשדרה נמצא גם המוזיאון לאמנות של סאו פאולו (Masp - Museu de Arte de São Paulo), הידוע באוספי האומנות המעולים המוצגים בו ובארכיטקטורה המרשימה של מבנהו, שהוא אחד מסימני ההיכר של העיר סאו פאולו. בשנות ה-70 של המאה ה-20 עברה השדרה שיפוץ נוף עמוק. נתיבים לרכבים הורחבו והמדרכות הנוכחיות המאופיינות בעיצוב לבן ושחור נוצרו. על העיצוב המחודש של השדרה הייתה אחראית אדריכלית הנוף רוזה גרנה קליאס. על פי ההערכות, לסביבותיה של שדרות פאוליסטה באים לעבוד מדי יום כ-800,000 מתושבי העיר סאו פאולו. בשדרה מסעדות רבות המקבלות מדי יום את פניהם של אלפי סועדים העובדים והמתגוררים באזור. במבנה "פדרציית התעשיות של מדינת סאו פאולו" (FIESP) מצוי תיאטרון בו נערכות הצגות הפתוחות לציבור בחינם וגם ספריה מרווחת עם מספר רב של כותרים חדשים, בה יכול כל תושב המציג אישור על מקום מגוריו לשאול ספרים בחינם. בשדרה ממוקמות הקונסוליות הכלליות של איטליה, ארגנטינה וצרפת בסאו פאולו. מדי שנה, נערכים בשדרות פאוליסטה מצעד הגאווה של סאו פאולו. בנוסף, עובר דרך השדרה, מדי שנה ביום חגיגות ליל הסילבסטר, מרתון הרחוב הבינלאומי סאו סילבסטרי. לעיתים תדירות, נערכות בה גם הפגנות פוליטיות. לאורך השדרה פרוסות 3 תחנות של קו מס' 2 ("הקו הירוק") של הרכבת התחתית של סאו פאולו, העוברת לאורך שדרות פאוליסטה מתחת לפני הקרקע. מדיה וקבצים בנושא שדרות פאוליסטה בוויקישיתוף האתר של masp
Shadows

האם התכוונתם ל... הצלליות – להקת רוק בריטית אלבום של להקת פיוצ'ר פרופסי
יום הים

יום הים היה בתקופת היישוב ובראשית ימי מדינת ישראל יום חגה של הימאות העברית. הוכרז בשנת 1936 על ידי מחלקת הים של הסוכנות היהודית כיום חג קבוע לתאריך כ"ג באייר מדי שנה, וצוין בארץ ישראל ובתפוצות. יום הים הראשון נערך באביב שנת ה'תרצ"ב (29 במאי 1932) ביוזמת אגודת יורדי ים זבולון. האגודה הימית הארץ ישראלית קבעה את יום הים בתל אביב ב-7 באוגוסט 1932. ב-17 באוקטובר 1935 התקיים יום הים של הנוער העובד בחיפה. ב-28 במאי 1936 צוין "יום הים" כחלק מאירועי יריד המזרח. ב-19 במאי 1937 (ט' סיון תרצ"ז) צוין יום הים במלאת שנה לפתיחת נמל תל אביב. את חגיגות יום הים חגגו עד שנות החמישים, אז גווע המנהג במקביל להופעת מועדים לאומיים-אזרחיים אחרים. באפריל 2018 החל מועדון Kayak4All סניפה היפואי של אגודת יורדי ים זבולון, להחזיר את יום הים לציבור בישראל, במתכונת חג הים ברשתות החברתיות. יום הים היה חגיגה חופית ימית וכן צוין בערי ישראל ובקהילות היהודים בתפוצות. ביום זה סופר בהרחבה ובהדגשה על העשיhה הימית העברית בארץ ישראל ובתפוצות (בבתי ספר לימאות עברית באנגליה, צרפת, איטליה ורוסיה). מטרת החג הייתה להגברת המודעות לימאות, לצורך ביורדי ים בכל המקצועות והרמות, ולקצונה ימית כדרך חיים. אירועי יום הים התפתחו והתרחבו לאורך השנים, וכללו תערוכות של ציוד ואמצעים ששימשו את הימאות העברית כגון כלי שיט, עזרי ניווט, דגלים ועוד; נערכו מפגני שיט של חניכי האגודות הימיות, והתקיימה פעילות הסברה חינוכית בבתי הספר. העיתונות והרדיו גויסו לסקירה נרחבת על תקומת הימאות העברית ויצירת צי עברי. בבתי הכנסת נערכו תפילות למען יורדי הים ולזכרם של חלוצים, ואורגנו סיורים בנמלים וביקורים ביישובי דיג. כמו כן נערכו מצעדים, מסיבות, תוכניות אמנותיות ותערוכות אמנות שעיסוקם בים ובספנות. "ים - גליונות החבל הימי לישראל" חוברת ו'-ז'(נ"ח-נ"ט), שנה חמישית אדר ניסן תש"י, מרץ אפריל 1950, עמוד 36 מדיה וקבצים בנושא יום הים בוויקישיתוף ד"ר מאיר גורביץ, היקיצה הימית, דבר, 19 במאי 1937 ד"ר מאיר גורביץ, היקיצה הימית - המשך, דבר, 19 במאי 1937 מצעד יום הים בחיפה, 1947, באתר ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים מצעד יום הים בתל אביב, 1950, יומני כרמל חבל ימי לישראל - יום חיל הים, כרזה באתר הספרייה הלאומית שי שמש, חג הים חוזר, זווית, 17 במאי 2018 יום הים בתל אביב, דואר היום, 5 באוגוסט 1932 יום הים, דבר, 17 באוקטובר 1935 היום יום הים, דואר היום, 28 במאי 1936 יום הים בתל אביב, דואר היום, 29 במאי 1936 יום הים ביריד המזרח, הארץ, 29 במאי 1936 עם מלאת שנה לנמל תל־אביב, דבר, 19 במאי 1937 חג הים, פייסבוק
שער סן-דני

שער סן-דני (בצרפתית: porte Saint-Denis) הוא מונומנט פריזאי, שנמצא על המסלול העתיק של חומת שארל החמישי (במקום בו עברה לפני כן חומת פיליפ אוגוסט), שנהרסה על ידי לואי ה-14. השער נמצא כיום בהצטלבות רחובות סן-דני (רחוב סן-דני ורחוב פובורג סן-דני) ובין השדרות הגדולות (שדרות בון-נובל ושדרות סן-דני). שער סן-דני הוקם בשנת 1672 בידי האדריכל פרנסואה בלונדל, מנהל האקדמיה המלכותית לאדריכלות, והפסל מישל אנגייה בפקודתו של לואי ה-14. המלך לואי ה-14 עצמו הורה על בנייתו ששולמה על ידי עיריית פריז. לכבוד ניצחונותיו באזור הריין ופראנש-קונטה. הוא נבנה כחלק ממצודה שהוקמה כמאה שנה לפני כן, ונהרסה זמן מה לאחר הקמת השער, במקומו של שער מימי הביניים שנקבע בחומת שארל החמישי. הריבון האחרון שעבר בקשת הניצחון היה המלכה ויקטוריה מבריטניה, בביקורה בתערוכה האוניברסלית של 1855 בפריס. רוחבה 24.65 מטר, גובהה 25 מטרים, ועובייה 6 מטרים. השער עבר רסטורציה בשנת 1988. שער סן-דני הוא שער ניצחון שנבנה בהשראת שער טיטוס שברומא. פעורים בו קשת מרכזית גדולה ושני שערים קטנים. שער פיירו מדיה וקבצים בנושא שער סן-דני בוויקישיתוף The triumphal arch of Porte Saint-Denis in Paris, French moments את השער מימי הביניים ניתן לראות במפת טורגו
כגן בק

כגן בק או כאקאן בק (לפעמים בקיצור מכונה "בק" סתם) היה תוארו של המשנה לכגן בממלכת הכוזרים. המלוכה הכוזרית התחלקה בין הכגן לכגן בק. לפי ההנחה העכשווית הכגן, ששמו ייתכן ונגזר מהמילה כהן, עסק בענייניה הרוחניים של הממלכה הכוזרית, בעוד שהכגן בק עסק בענייני דיומא כמו צבא וכלכלה. בתקופות מסוימות תואר הכגן והבק התאחדו לתואר אחד ובראש הממלכה היה שליט יחיד (לדוגמה בשנת 950). לעיתים היסטוריונים התייחסו לבק הכוזרי בתואר מאליק (מלך בערבית) או אישד, תואר גקטורקי לשליט צבאי. הכגן היה עליון לכגן בק, אך הוא לא נהג להתערב בעניינים אלה והתרחק מהציבור. הכגן בק ראה בכל יום את הכגן וישב על כס מלכותי לימין הכגן. מושב הבק והכגן היה בעיר הבירה איטיל ששכנה על גדת הוולגה בארמון מבוצר על אי בנהר, שגושר על ידי גשר צף לשאר העיר. בנוסף לשליטים ישב גם חלק מן הצבא במבצר. הבק היה זה המכתיר את הכגן לתפקידו, אך למרות זאת, ולמרות תפקידו הייצוגי של הכגן, העם הכוזרי סגד לו והעריץ אותו. הבק היה אחראי על כלל חלקי העם הכוזרי, ולמרות שלא בהכרח היה צריך להיות יהודי על מנת לשאת במשרה, נראה שרוב הנושאים בתואר בק היו יהודים. ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אריק ואן לוסטבאדר

אריק ואן לוסטבאדר (אנגלית: Eric Van Lustbader; נולד ב-1946) הוא סופר פנטזיה וספרי מתח אמריקני. אריק ואן לוסטבאדר נולד וגדל בגריניץ' וילג'. למד בבית הספר התיכון Stuyvesant שבעיר ניו יורק וקיבל תואר ראשון בסוציולוגיה בקולג' של אוניברסיטת קולומביה. שימש כמבקר מוזיקה בעיתון Cash Box Magazine. לעברית תורגמו חלק מסדרת ספרי הנינג'ה/ ניקולאס לינאר. הספרים מספרים את קורותיו של ניקולאס לינאר, יהודי-אמריקאי שגדל ביפן, למד אמנויות לחימה ונהפך להיות רב אמן בנינג'יטסו. ספריו של לוסטבאדר רוויים בתיאורים של גבוה ונמוך. מחד, בקיאות היסטורית ומיתולוגית וציטוט מספרי פילוסופיה כמו מספר חמש הטבעות של מיאמוטו מוסאשי, ומאידך תיאורי מין וולגריים, כשבתווך תיאורי הקרבות שכיחים בהם. בנוסף תורגמו ספרים נוספים שאינם שייכים לסדרת הנינג'ה. סדרת הנינג'ה הנינג’ה, עברית - לנה קנטי. תל אביב: רמדור ; א’ שלגי, 1981. המיקו, עברית - ישראלה קלצל. תל אביב: שלגי, 1987. נינג’ה לבן, עברית - עדי גינצבורג-הירש. תל אביב: מודן, 1993. ספרים נוספים: לב שחור, עברית - ישראלה קלצל. תל אביב: שלגי, 1985. סירנות הנינג’ה, מאנגלית - יפעה גרבוב. תל אביב: שלגי, 1986. ז’יאן, עברית - אליעזר כרמי. תל אביב: שלגי, 1987. הספר הראשון מתוך שניים. The Ring of Five Dragons (2001) The Veil of a Thousand Tears (2002) The Cage of Nine Banestones (2004) (US title: Mistress of the Pearl) The Sunset Warrior (1977) Shallows of Night (1978) Dai-San (1978) Beneath an Opal Moon (1980) Dragons on the Sea of Night (1997) Jian (1986) Shan (1988) The Ninja - (1980) (רומן זה עובד והופק לסרט קולנוע עתיר תקציב של חברת פוקס המאה העשרים.) The Miko - (1984) White Ninja - (1990) The Kaisho - (1993) Floating City - (1994) Second Skin - (1995) לוסטבאדר המשיך את כתיבת סדרת הרומנים ג'ייסון בורן אותה הפסיק רוברט לדלום, זאת באישור מנהלי עיזבונו של רוברט לדלום. The Bourne Legacy - (2004) The Bourne Betrayal - (2007) The Bourne Sanction - (2008) אתר האינטרנט הרשמי של אריק ואן לוסטבאדר אריק ואן לוסטבאדר ב-Internet Book List ראיון עמו בתוכניתו של גרגורי מנטל, סרטון באתר יוטיוב יצחק טסלר, יש חיי מתח אחרי רוברט לדלום, באתר nrg, nrg ‏, 11 ביוני 2009 אריק ון לוסטבדר, דף שער בספרייה הלאומית אריק ואן לוסטבאדר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אריק ואן לוסטבאדר, באתר Discogs (באנגלית) ראיונות עם אריק ואן לוסטבאדר, 25 ביולי 2007, ב-Endless Knot
צוללנאים

צוללנאים (שם מדעי: Gaviiformes) היא סדרת עופות ימיים הכוללת כיום משפחה יחידה - צוללניים (Gaviidae) ובה סוג יחיד - צוללן (Gavia) הכולל 5 מינים. הצוללנאים דומים במראם לטבלנאים, אך נבדלים מהם במספר הבדלים: נוצות הפלומה לא רכות. קרום השחייה גדול ושלם והאצבעות מצוידות טפרים. הזנב קיים אבל קצר. 2 ביצים צבעוניות ומוכתמות. פלומת האפרוחים חלקה. שוכני-ים ודוגרים במים מתוקים בלבד. תפוצתם: הולארקטית. בחורף נודדים דרומה. במשפחה סוג יחיד, בו 5 מינים. 2 מינים מזדמנים בישראל. הגדול בצוללנאים הוא צוללן לבן מקור (Gavia adamsii) ששוקל עד 7 ק"ג וקרוב אליו מאוד הוא צוללן צפוני. הקטן ביותר הוא צוללן אדום-גרון (Gavia stellata) ששוקל עד 2.7 ק"ג. סדרה צוללנאים (gaviiformes) סוג Gaviella - נכחד משפחה Colymboididae - נכחדה משפחה צוללניים (Gaviidae) סוג צוללן (Gavia) מין צוללן אדום-גרון (Gavia stellata) מין צוללן שחור-גרון (Gavia arctica) מיו צוללן צפוני (Gavia immer) מין צוללן לבן-מקור (Gavia adamsii) מיו צוללן פסיפי (Gavia pacifica) מדיה וקבצים בנושא צוללנאים בוויקישיתוף צוללנאים, באתר ITIS (באנגלית) צוללנאים, באתר NCBI (באנגלית) צוללנאים, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) צוללנאים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) צוללנאים, באתר GBIF (באנגלית)