laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
העסקן

העסקן (באנגלית: Casino Jack) הוא סרט סאטירה פוליטי ביוגרפי שיצא בשנת 2010 בכיכובו של קווין ספייסי ובבימויו של ג'ורג' היקנלופר. הסרט מתמקד בקריירה של השדלן ואיש העסקים ג'ק אברמוף בוושינגטון, שהיה מעורב בפרשת שחיתות מסיבית שהובילה להרשעתו ואף להרשעתם של חבר הקונגרס בוב ניי ושל תשעה שדלנים ואנשי קונגרס נוספים. בשנת 2006 הורשע אברמוב בהונאה, קשירת קשר והעלמת מס, ובנוסף בקבלת מתנות, ארוחות יקרות וטיולי ספורט בתמורה לטובות הנאה פוליטית. גזר דינו היה שש שנים, ומתוכן הוא ריצה שלוש וחצי שנים בכלא הפדרלי, ולאחר מכן עבר לשיקום במתקן מיוחד העוזר לאסירים להסתגל לחיי האזרחות. הוא שוחרר ב-3 בדצמבר 2010. ב-2010 היה ספייסי מועמד לפרס גלובוס הזהב עבור השחקן הטוב ביותר, בסופו של דבר הפסיד לפול ג'יאמאטי על תפקידיו ב"גרסתו של בארני". סיפורו של הפוליטיקאי ואיש העסקים האמריקאי ג'ק אברמוף, אשר הורשע במרמה ובשחיתות באחד מתיקי המשפט הנודעים בארצות הברית של השנים האחרונות. הרשעתו של אברמוף הובילה להרשעתם של שניים מבכירי העובדים בבית הלבן. הצילומים נערכו בחודש יוני 2009 במקומות שונים ברחבי המילטון, אונטריו, קנדה, באוניברסיטת מקמאסטר ובמרכז העיר המילטון. הסרט תוכנן לצאת לאקרנים בחודש דצמבר 2010, והוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו. זה היה סרטו האחרון של היקנלופר. הוא נפטר ב-29 באוקטובר 2010, שבעה שבועות לפני הקרנת הבכורה של הסרט ב-17 בדצמבר 2010. קווין ספייסי - ג'ק אברמוף קלי פרסטון - פאם אברמוף רייצ'ל לפברה - אמילי ג'יי מילר בארי פפר - מייקל סקנלון ג'ון לוביץ - אדם קיד ג'ון דייוויד וואלן - קווין א. רינג יאניק ביסון - אוסקר קאריו גרהם גרין - ברני ספראג אריק שוויג - ראש פונצ'ו מורי צ'ייקין - גדולים טוני קמפבל הנוצרי - ראלף ריד ספנסר גארט - טום דיליי ג'ו פינגיו - אנתוני פרארי דוד פרייזר - קרל רוב ג'פרי ר. סמית - גרובר נורקוויסט דניאל קאש - קונסטנטינוס "גאס" בוליס קונרד פלה - כסוכן הנלי חנה אנדיקוט דאגלס - שרה אברמוף רות מרשל - סוזן שמידט ריד מורגן - בריאן מאן "העסקן", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "העסקן", באתר נטפליקס "העסקן", באתר AllMovie (באנגלית) "העסקן", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "העסקן", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "העסקן", באתר Metacritic (באנגלית) "העסקן", באתר אידיבי "העסקן", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ארז דבורה, "העסקן": לשבור את הקזינו, באתר ynet, 10 ביוני 2011 ביקורת, באתר (סינמקס)
הקורפוס ה-20 (האימפריה העות'מאנית)

הקורפוס ה-20 של הצבא העות'מאני (בטורקית: Yirminci Kolordu) היה קורפוס עות'מאני אשר במהלך מלחמת העולם הראשונה, נטל חלק בקרבות החזית המקדונית ובמערכה על סיני וארץ ישראל. בספטמבר 1916 פנה הפיקוד הגרמני לעות'מאנים בבקשה לשלוח כוחות צבא לתגבור מערך מעצמות המרכז בחזית המקדונית. שר המלחמה העות'מאני אנוור פאשה נעתר לבקשה ושלח לחזית את דיוויזיית הרגלים ה-50. בהמשך נשלחה לחזית גם דיוויזיית הרגלים ה-46 וביחד יצרו את הקורפוס ה-20. למפקד הקורפוס מונה מירליווה אבדילקרים פאשה אשר קבע את מפקדתו בדרמה. הכוחות העות'מאניים הוצבו בגזרות הערים סרס ודרמה ונטלו חלק מועט במלחמת ההתשה שהתפתחה בחזית. מצבם של העות'מאנים בחזיתות אחרות הוביל את הפיקוד הבכיר לפעול להוצאת הכוחות מהחזית המקדונית. ב-19 במרץ 1917 הועברה הדיוויזיה ה-46 מתוך הקורפוס ה-20 לחזית עיראק ועד אמצע אפריל הושלם פינויה מהחזית המקדונית. הדיוויזיה ה-50 נשארה באזור העיר דרמה ובשלהי מאי הועברה לגזרת העיר חלב ומשם לגזרת ארץ ישראל ובה השתתפה בקרבות המערכה על ארץ ישראל. בהמשך, הוחלפו דיוויזיות הקורפוס באחרות. במהלך קרבות החזית המקדונית, סופח הקורפוס ה-20 לארמייה השנייה של צבא בולגריה. הקורפוס כלל שתי דיוויזיות ה-50 וה-46. כל דיוויזיה הורכבה מ-4 רגימנטים, 3 רגימנטי רגלים ורגימנט ארטילריה. בנוסף, סופח לגיס ה-20 רגימנט האפסנאות ה-16 העות'מאני. מיוני ועד ספטמבר 1918 כלל הגיס את האוגדות ה-26 וה-53 והוא לחם בגזרת ארץ ישראל. בראשית 1919 הורכב הקורפוס מהדיוויזיות ה-23 וה-24. כל דיוויזיה הורכבה מ-3 רגימנטי רגלים והן הוצבו במרכז אנטוליה. הצבא העות'מאני בחזית המקדונית, באתר bulgarianartillery.it (באנגלית). אדוארד אריקסון, ההיסטוריה של הצבא העות'מאני במלחמת העולם הראשונה, הוצאת גרינווד, ארצות הברית, 2001, עמודים 148–149, באתר גוגל ספרים, מסת"ב 0313315167, (באנגלית). הצבא העות'מאני בחזית המקדונית, באתר turkeyswar.com (באנגלית).
לה רובר

לה רובר (בצרפתית: Le Robert) היא עיירה והקומונה השלישית בגודלה באי מרטיניק. העיירה ממוקמת בחלקו הצפון-מזרחי של האי. בעיר פועלים כנסייה, מועדון לספורט ימי, אצטדיון ומגרשי ספורט. אוכלוסיית העיירה, נכון לשנת 2020, מונה 21,627 נפשות. האוכלוסייה נמצאת במגמת ירידה מאז 2007, אז הגיעה לשיא של מעל 24,000 תושבים. להלן גרף התפתחות האוכלוסייה ביישוב: מדיה וקבצים בנושא לה רובר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של לה רובר (בצרפתית) לה רובר, ברשת החברתית אקס (טוויטר)
לה דזיראד (עיר)

לה דזיראד (בצרפתית: La Désirade) היא קומונה בגוואדלופ, מחוז צרפת מעבר לים. העיר משתרעת על כל האי לה דזיראד ועל איי פטיט-טר. השטח המיושב נמצא בעיקר בדרום האי לה דזיראד כאשר באיי פטיט-טר, שנמצאים 5 ק"מ דרום מערבית לנקודה הדרומית של לה דזיראד, אין כלל אוכלוסייה והאיים מוגדרים כשמורת טבע. החל ממפקד האוכלוסין של שנת 1961, אוכלוסיית העיר נותרת סביב 1,600 תושבים. מדיה וקבצים בנושא לה דזירד בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של לה דזיראד (בצרפתית) ערך זה הוא קצרמר בנושא צרפת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ריבייר-פילוט

ריבייר-פילוט (בצרפתית: Rivière-Pilote) היא עיירה וקומונה במחוז שמעבר לים של מרטיניק של צרפת. העיירה ממוקמת בקצה הדרומי של מרטיניק באזור שהוא פופולרי בקרב בעלי יאכטות. ריבייר-פילוט שוכנת בפנים האי על גדות נהר גרנד פילוט (Grande Pilote) שמנקז את האזור ההררי של שמורת טבע אזורית. מבני העיירה הם בעיקר בין קומה אחת או שתיים ופועלים בה כמה חנויות, בתי קפה ובארים. אוכלוסיית העיירה, נכון לשנת 2020, מונה 11,675 תושבים. בעבר, אוכלוסיית העיירה מנתה מעל 12,000 תושבים ואף מעל 13,000 תושבים, אך בשנים האחרונות היא נמצאת במגמת ירידה. להלן גרף התפתחות האוכלוסייה ביישוב: מדיה וקבצים בנושא ריבייר-פילוט בוויקישיתוף
לה דזיראד

האי לא דזיראד (בצרפתית: La Désirade) הוא אי בארכיפלג האנטילים הקטנים. שטח האי הוא חלק מעיר בעלת אותו שם שכוללת בשטחה גם את איי פטיט-טר. לפי הארכאולוגים באי עדויות להתיישבות של אינדיאנים כבר במאה השלישית. לה דזיראד היא האדמה הראשונה שנראתה, 21 ימים לאחר שעזב את האיים הקנריים, על ידי כריסטופר קולומבוס וספניו במסעיהם השני ב-1493. ב-1648 האי עבר לחסותה של גוואדלופ לאחר כיבושם על ידי צרפת. במהלך המאה השבע עשרה באי הוקמה מושבת מצורעים במזרח האי, מושבה שנסגרה ב-1952. מדיה וקבצים בנושא לה דזיראד בוויקישיתוף לה דזיראד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא צרפת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ולקו קאדייביץ'

ולקו קאדייביץ' (בסרבית באותיות לטיניות: Veljko Kadijević, בסרבית בכתב קירילי: Вељко Кадијевић;‏ 21 בנובמבר 1925 – 2 בנובמבר 2014) היה גנרל בצבא העממי היוגוסלבי (JNA). הוא היה שר ההגנה ברפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה מ-1988 עד התפטרותו ב-1992, כך שלמעשה היה מפקד ה-JNA במלחמת עשרת הימים בסלובניה ובשלבים הראשונים של מלחמת העצמאות של קרואטיה. קאדייביץ' נולד בכפר גלאווינה דוניה (Glavina Donja) שבקרבת העיירה אימוצקי שבדלמטיה, קרואטיה, אז חלק מממלכת יוגוסלביה, לאב סרבי ולאם קרואטית. ב-1941 הוא הצטרף לפרטיזנים היוגוסלבים של טיטו, שלחמו במדינות הציר שפלשו למדינה. ב-1943 הצטרף באופן רשמי למפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה. לאחר המלחמה הוא למד באקדמיה הצבאית, ולאחר מכן בזו הגבוהה יותר בבלגרד. במהלך שנות ה-80 הפך לבן טיפוחיו של שר הביטחון בראנקו מאמולה (Mamula), ומאוחר יותר לסגנו. הוא החליף את מאמולה ב-1988. לאחר שתמך בראש הממשלה אנטה מרקוביץ' ובמאמציו לשמור על הפדרציה, החל מ-1990 הפך לבעל ברית מסויג של נשיא סרביה סלובודן מילושביץ' והתרחק ממרקוביץ'. לאחר הכישלונות בסלובניה ובקרואטיה, מרקוביץ' דרש את התפטרותו ב-1992. לאחר פרישתו עבר להתגורר בסרביה. כשבית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר זימן אותו כעד בסתיו 2001, הוא טס למוסקבה ביום המחרת. הוא ביקש מעמד של פליט ב-2005, וקיבל אזרחות רוסית ב-2008 בהוראתו של הנשיא דמיטרי מדבדב. לאחר מספר הרשעות בפשעי מלחמה, ב-2007 המשטרה הקרואטית, ומאוחר יותר האינטרפול הוציאו צו מעצר. לאחר שקיבל אזרחות רוסית, ממשלת קרואטיה שלחה בקשה לרוסיה להסגרתו. בקשה זו נדחתה. הוא נפטר ב-2014 במוסקבה. John B. Allcock, Marko Milivojević and John Joseph Horto (1988). Conflict in the Former Yugoslavia: an Encyclopedia, "Kadijević, Veljko" (pp. 139-140). ABC-CLIO: California. Matjaž Klemenčič and Mitja Žagar (2004). The Former Yugoslavia's Diverse Peoples: A Reference Sourcebook, "Kadijević, Veljko" (p. 380). ABC-CLIO: California. ריאיון עם קאדייביץ' בידי רשת RTS במוסקבה: חלק 1/5, 2/5, 3/5, 4/5, 5/5 Russia won’t extradite ex-Yugoslav defense minister, באתר B92, ‏1 באוקטובר 2008 Preminuo general Veljko Kadijević, באתר B92, ‏2 בנובמבר 2014 ערך זה הוא קצרמר בנושא אנשי צבא ובנושא יוגוסלביה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
איי פטיט-טר

איי פטיט-טר (בצרפתית: Îles de la Petite-Terre) הם שני איים לא מיושבים השייכים לגוואדלופ, צרפת. את שני האיים ("טר דה או" ו"טר דה בא") מקיפה שונית אלמוגים. האי מקושר מבחינה אדמיניסטרטיבית לאי לה דזיראד. איי פטיט-טר נמצא 12 ק"מ מדרום לאי לה דזיראד ו-12 ק"מ דרום-מזרחית לחצי אי פואנט דה שאטו שהוא הנקודה המזרחית ביותר של האי גרנד טר. האיים מוגנים והם שמורות טבע לאומיות של צרפת. תושביהם הקדומים של האיים הקריביים חיו באיים מהמאה החמישית לתחילת המאה השש עשרה והם חיו מגידול מקנה, דייג וגידול כותנה שהתאפשר באגירת מי גשמים בבורות. האיים התגלו על ידי כריסטופר קולומבוס ב-1493 אך לא יושבו על המאה השבע עשרה בגלל מחסור במי שתייה. ההתיישבות האנושית באי הסתיימה ב-1972. הארכיפלג מורכב משני איים. הגדול מביניהם הוא טר דה בא ששטחו 1.5 קמ"ר ובו נמצא המגדלור הקדום ביותר בגוואדלופ ומגיע לגובה 35 מטר. האי השני הוא טר דה או ששטחו 0.2 קמ"ר. הפאונה מורכבת מאיגואנת האנטילים הקטנים עם 9,500 פריטים, ציפורים נודדות, צבי ים שמטילים את ביציהם בחופים. כמו כן, דגים רבים גרים בסביבות האיים ובלגונות ומוגנים על ידי שונית האלמוגים. על מנת לשמור על בעלי החיים הוכרזו האיים כשמורת טבע מאז 1998. מדיה וקבצים בנושא איי פטיט-טר בוויקישיתוף אתר שמורות הטבע של צרפת (בצרפתית) ערך זה הוא קצרמר בנושא צרפת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בובאיסר סאיטייב

בובאיסר סאיטייב (ברוסית: Бувайса́р Хами́дович Сайти́ев; ‏11 במרץ 1975) היה מתאבק רוסי ממוצא צ'צ'ני. אלוף אולימפי 3 פעמים, בעל 6 מדליות זהב באליפויות העולם. בובאיסר סאיטייב נולד בעיר חסוויורט (דגסטן). הוא התחיל להתאמן בהיאבקות בגיל שש. בשנת 1988 אביו נהרג בתאונת דרכים ואימו טיפלה בשישה ילדיה לבדה. בשנת 1990 הספורטאי הצעיר עבר לפנימייה ספורטיבית בעיר נובוקוזנצק ובשנת 1990 עבר לנובוסיבירסק. בשנת 1995 סאיטייב לראשונה ניצח באליפות העולם ובהמשך ניצח באליפות העולם עוד חמש פעמים. בשנת 1996 סאיטייב השתתף לראשונה במשחקים אולימפיים וזכה במדליית זהב. בתקופה 1995–2000 הוא לא הפסיד באף קרב בתחרות רשמית. בשנים 1996, 1997, 1998, 2003 ו-2005 הוא קיבל תואר מתאבק הטוב בעולם מטעם איגוד להיאבקות. בשנת 2009 סאיטייב הודיע על כך שהוא עוזב את התחרויות. סאיטייב בעל דרגת תת-קולונל בצבא רוסיה וממשיך בפעילות ציבורית באיגוד ההיאבקות הרוסית. אחיו אדם סאייטיב זכה בזהב אולימפי בשנת 2000. בגיל 21 סאיטייב נשלח למשחקי אטלנטה 1996. הוא ניצח בכול הקרבות וזכה במדליית זהב. בכך הוא היה האלוף האולימפי בהיאבקות הצעיר ביותר וגם הצ'צ'ני הראשון שזכה במדליית זהב אולימפית. בשנת 2000 סאיטייב נשלח לאולימפיאדה בפעם השנייה. הוא הגיע למשחקים פצוע והפסיד בקרב השני. בשנים 2004 ו-2008 סאיטייב זכה במדליית זהב אולימפית. מדיה וקבצים בנושא בובאיסר סאיטייב בוויקישיתוף בובאיסר סאיטייב, באתר olympedia.org בובאיסר סאיטייב, באתר United World Wrestling
סכר עצירה

סכר עצירה הוא מונח מתחום הנדסת משאבי מים וסביבה, סכר או מחסום זמני הבנוי בתוך גוף מים או זוג מחסומים הבנויים לאורך גוף מים היוצרים מתחם מגודר והמאפשרים לשאוב את המים מהמתחם על מנת ליצור סביבת עבודה יבשה כדי לבצע מיזמי בנייה גדולים. מתחמים מגודרים בעזרת סכרי עצירה משמשים בדרך כלל לבניית אסדות קידוח, נציבים של גשרים ומבני תמיכה הנבנים בתוך או מעל למים. סכרי עצירה אלו הם בדרך כלל מבני פלדה שרותכו עם מרכיבים הבנויים מקִיר-מִשְׁגָּמִים (sheet pile wall) וקורות עץ. לאחר שעבודת הבנייה מסתיימת נוהגים לפרק מבנים אלו. עבור בניית סכרים נוהגים לבנות שני סכרי עצירה. אחד במעלה הזרם מעל אתר הסכר המיועד והשני במורד הזרם, לאחר שנבנו קודם לכן מנהרות הטיה או תעלות הטיה במטרה שמי הנהר יוסטו מאתר בניית הסכר. מטרת סכר העצירה במעלה הנהר להסיט את מי הנהר אל תעלות ההטיה, ומטרת סכר העצירה במורד הנהר למנוע את חזרת המים ממוצא תעלת ההטיה אל אתר הסכר. סכרי עצירה אלו הם בדרך כלל סכרי סוללה קונבנציונליים הבנויים מאדמה וסלעים, אם כי במקרים מסוימים נעשה שימוש גם בבטון. בדרך כלל לאחר השלמת הסכר ומבני העזר שלו מסלקים את סכר העצירה שבמורד הזרם, והסכר שבמעלה הזרם מוצף לאחר שתעלת ההטיה נחסמת והמאגר מאחורי הסכר מתחיל להתמלא. כתלות בגאוגרפיה של אתר הסכר, בחלק מהמקרים בונים סכר עצירה בצורת האות U יחד עם בניית חצי מהסכר. כאשר חצי זה מושלם מסלקים את סכר העצירה ובונים סכר חדש דומה בצד הנגדי של הנהר על מנת לאפשר את בניית החצי השני של הסכר. לעיתים משתמשים בסכרי עצירה במספנות, כאשר זה בלתי מעשי להציב ספינה במבדוק יבש לשם תיקונים או שינויים. דוגמה לסוג שינוי כזה הן פעולות מסוימות הנעשות לשם הארכת ספינה. מדיה וקבצים בנושא סכר עצירה בוויקישיתוף סכר עצירה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Sheet Piling Cofferdam Building Portable Cofferdam at phrontistery.info Temporary Cofferdam 1911 Encyclopædia Britannica/Cofferdam What Is a Cofferdam System?
סנט-מארי (מרטיניק)

סנט-מארי (בצרפתית: Sainte-Marie) היא עיירה והקומונה החמישית בגודלה במחוז שמעבר לים הצרפתי, מרטיניק. העיירה שוכנת בצדו הצפון-מזרחי של האי, גובל בצפון על ידי עיריית מריגוט, בדרום מערב על ידי עיריית גרוס-מורן ובדרום על ידי טריניטי. שטח המחוז הוא 4456 דונם, והאוכלוסייה מונה 17,594 תושבים. הפעילות החקלאית היא הדומיננטית עם יותר מ -500 חוות, מזקקה וגנים קריאוליים רבים. הפעילות התעשייתית עדיין קיימת במזקקת סנט ג'יימס המייצרת 4.5 מיליון ליטר רום מ -250 דונם של קנה סוכר. אוכלוסיית העיירה, נכון לשנת 2020, מונה 14,843 תושבים. אוכלוסיית העירה נמצאת בירידה מאז שנת 1999, אז עמדה על מעל ל־20,000 תושבים. להלן גרף התפתחות האוכלוסייה ביישוב: מדיה וקבצים בנושא סנט-מארי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סנט-מארי PRÉSENTATION DE SAINTE MARIE, Saint-Marie
אבדילקרים פאשא

אַבְּדִילְקֵרִים פָּאשָׁא (בטורקית: Abdülkerim Paşa;‏ 1872, סלוניקי, האימפריה העות'מאנית - 16 בינואר 1923, איסטנבול, טורקיה) היה גנרל טורקי בצבא האימפריה העות'מאנית, אשר פיקד על הגיס ה-11 במהלך המערכה בקווקז ועל הגיס ה-20 בחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה. אבדילקרים פאשא לחם במהלך המלחמה האיטלקית-עות'מאנית, ובהמשך במלחמת הבלקן הראשונה והשנייה. בפרוץ מלחמת העולם הראשונה פיקד על הגיס ה-11 העות'מאני. ביולי 1915, בסמוך לעיר מלזגירט, לחם הגיס ה-11 בפיקודו של אבדילקרים פאשא ביחידות מתוך הארמייה הקווקזית של צבא האימפריה הרוסית תחת פיקודו של ניקולאי יודניץ'. קרב מנזיקרט הסתיים ללא הכרעה ברורה, תוך מניין נפגעים רב לשני הצדדים. במהלך מתקפת ארזורום נחלו הכוחות העות'מאניים בפיקודו תבוסה קשה ואבדילקרים פאשא הועבר מתפקידו. בהמשך, מספטמבר 1916 ועד 30 ביוני 1917, פיקד על הגיס ה-20 של הצבא העות'מאני, אשר הועבר לחזית המקדונית ולא נטל חלק משמעותי בקרבות. ב-1922 סיים אבדילקרים פאשא את שירותו הצבאי, כשהוא בדרגת פֶרִיק, ובינואר 1923 הלך לעולמו באיסטנבול.
קגואס

קגואס (בספרדית: Caguas) היא עיר בפוארטו ריקו. העיר נמצאת במרחק של כ-32 קילומטרים מבירת פוארטו ריקו, סן חואן, והיא נחשבת לחלק מהאזור המטרופוליטני שלה. העיר נוסדה ב-1 בינואר 1775 בשם סן סבסטיאן דל פיניאל דה קגואס, שקוצר בהמשך לשם הנהוג בימינו. העיר נקראת על שמו של קגואס, שהיה הקאסיקה (השם המקומי של מנהיג קהילת הטאינו) של האזור והמיר את דתו לנצרות. קגואס קיבלה מעמד של עיר ב-1894. העיר היא אחת הערים החזקות ביותר כלכלית מבין ערי פוארטו ריקו מאז שנות ה-80 של המאה ה-20. עיקר התחבורה הציבורית בעיר, כמו בערים אחרות בפוארטו ריקו, מתבססת על מוניות שירות. שירות זה, המקשר את קגואס לערים אחרות באי, נחשב לזול יחסית, אך אטי. בתוך העיר עצמה פועלים גם מספר אוטובוסים ומוניות רגילות. יש תכנון להקמת מסילת רכבת מקגואס לסן חואן, שתזין את הרכבת העירונית של מטרופולין סן חואן. ארצות הברית הרטפורד, קונטיקט, ארצות הברית מדיה וקבצים בנושא קגואס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קגואס (באנגלית) קגואס, ברשת החברתית פייסבוק קגואס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
מונדרגון (קומיקס)

מונדרגון (באנגלית: Moondragon) היא דמות בדיונית של גיבורת-על המופיעה בחוברות הקומיקס שומרי הגלקסיה ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Iron Man #54 מינואר 1973 ונוצרה על ידי צמד הכותבים ביל אברט ומייק פרידריך והמאייר ג'ורג' טוסקה. מונדרגון היא האלטר אגו של הת'ר דגלאס, צעירה מלוס אנג'לס ששרדה במתקפה של תאנוס, הטיטאן המטורף. אביו של תאנוס לקח אותה לעולם ביתו, טיטאן, שם גדלה בידי נזירים. באמצעות משטר האימונים המפרך של הנזירים, הת'ר הפכה לאמנית לחימה מיומנת ורכשה השכלה מדעית בכימיה והנדסה גנטית. הנזירים עזרו לה לפתח את יכולותיה המנטליות החבויות, כמו טלפתיה וטלקינזיס. אולם, שאיפותיה לשלמות ושיגעון גדלות גרמו להת'ר לפתח את הכישורים האלה מעל ומעבר לרצונותיהם של מוריה. בעקבות כך, היא הצליחה ליצור קשר עם דרקון הירח שניסה להשחית את נשמתה אך היא נלחמה בו והדפה אותו. כאות להצלחתה, היא כינתה את עצמה בשם "מונדרגון". במאמצה ללחום בתאנוס על כך שהרג את הוריה, היא חברה לקבוצות האוונג'רס ושומרי הגלקסיה. מדיה וקבצים בנושא מונדרגון בוויקישיתוף דף הדמות באתר הרשמי של מארוול קומיקס דף הדמות בפרויקט פאנדום של מארוול קומיקס ערך זה הוא קצרמר בנושא קומיקס. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
לאסלו פאל

לאסלו פאל (בהונגרית: Paál László; ‏30 ביולי 1846 בזאם – 3 במרץ 1879 בשרנטון-לה-פון שבצרפת) היה צייר הונגרי, התמקד בעיקר בציורי נוף וטבע ונחשב לאחד החשובים בתחום זה בהונגריה מאז ומעולם. פאל נולד ביישוב זאם (Zám) בטרנסילבניה, אז באימפריה האוסטרית, כיום במחוז הונדוארה ברומניה. משפחתו הייתה ממוצא אצילי סקלרי, שירדה מנכסיה. אביו יוז'ף פאל, היה איש שירות הדואר. אמו לואיזה לבית פילפ גודלה כבת מאומצת של הברון לאסלו נופצ'ה. כתוצאה מתפקידו של אביו נדד פאל הרבה בילדותו ברחבי ממלכת הונגריה שהייתה באותה תקופה תחת שלטון בית הבסבורג. פאל החל להתעניין באיור ובציור מגיל צעיר. הוא היה תלמיד מצטיין בבית הספר לציור באראד ושם גם הכיר את מי שהיה לחברו ולמורה שלו - מיהאי מונקאצ'י. באותן השנים, המחצית הראשונה של שנות ה-60 של המאה ה-19, צייר בסגנון רומנטי נופים ומקומות רבים ברחבי טרנסילבניה. ב-1866 התקבל לאקדמיה לאמנות בווינה שם למד אצל אלברט צימרמן. ב-1869 החל להציג בתערוכות בפשט ובאותה שנה קיבל מלגה כדי להמשיך את לימודיו במינכן. ב-1870 זכה במלגה נוספת כדי להמשיך את לימודיו בהולנד. פאל היה מציירי הנוף ההונגרים המשפיעים ביותר. עבודותיו הראשונות מתאפיינות בצבעים כהים ובמשחקי אור וצל. יחד עם מונקאצ'י ידידו, העריכו השניים את האמנים הגרמנים והולנדים בני המאה ה-17 כמו פרנס הלס ורמברנדט. ב-1871, בעת ששהה בלונדון, למד מציוריו של ג'ון קונסטבל ומכאן ואילך הפכו ציוריו לבהירים יותר, מוארים יותר והוא החל לעשות ניסויים בצבעי מים. ביקורו השני בהולנד ב-1872 שחרר עוד יותר את פלטת הצבעים של ועבודותיו הפכו לברורות, צבעוניות ובעלות כתמי צבע גדולים. על רקע זה אפשרות שיוכו לאסכולת ברביזון איננה מפתיעה. בדומה לאימפרסיוניסטים הצרפתים צייר ציורי נוף באוויר הפתוח, אך עם גוון של ה'הונגריות' הטבעית שלו. שביל ביער פונטנבלו, הגלריה הלאומית של הונגריה עצי צפצפה (1878), הגלריה הלאומית של הונגריה לאסלו פאל, ציור מאת מיהאי מונקאצ'י מדיה וקבצים בנושא לאסלו פאל בוויקישיתוף
פאול ורנר הופה

פאול ורנר הוֹפּה (גרמנית: Paul-Werner Hoppe;‏ 28 בפברואר 1910 – 15 ביולי 1974) היה אס.אס שטורמבנפיהרר (מקביל לרב-סרן) ומפקד מחנה הריכוז שטוטהוף מספטמבר 1942 עד אפריל 1945. הופה הוא החבר מספר 1,596,491 במפלגה הנאצית. הוא הצטרף לשורות האס.אס בשנת 1933. בשנת 1936 נשא לאישה את שרלוט ברנובסקי, בתו של הרמן ברנובסקי, ששימש תחילה מפקד מחנה דכאו ולאחר מכן מפקד מחנה זקסנהאוזן בשנים 1938–1940. הופה שובץ בחטיבה האחראית על תפעול מחנות הריכוז תחת פיקודו של אס.אס אובר-גרופנפיהרר תאודור אייקה. הוא היה כלי שימושי בידיו של אייקה בעת הרכבת דיוויזיית האס אס השלישית בסתיו 1942 וכן היה שלישו. באפריל 1941, ניתנה לו הסמכות לפקד על כיתת ירי. באביב 1942 הוא נפצע אנושות בקרב עם הצבא האדום במהלך מבצע דמיאנסק. לאחר שהחלים, שובץ ביחידות גולגולת המת ונשלח לאושוויץ כחלק ממשלוח שומרים ביולי 1942. ריכרד גליקס, שהיה מחליפו של אייקה, המליץ שיקודם לתפקיד מפקד מחנה הריכוז שטוטהוף. הוא קודם לתפקיד אס.אס שטורמבנפיהרר והחל לפקד על מחנה שטוטהוף בספטמבר 1942. מזכירתו האישית במחנה הייתה אירמגרד פורכנר. עם התקדמותם של הסובייטים מערבה לעבר גרמניה, אלברט פורסטר, שהיה מושל מחוז דנציג, ופריץ קצמן, שהיה מפקד המשטרה, החליטו לפנות את מחנה שטוטהוף. הופה חתם על הוראת פינוי המחנה ב-25 בינואר 1945 בשעה 05:00. פינוי המחנה החל כשעה לאחר מכן תחת פיקודו של אס.אס האופט-שטורמפיהרר תיאודור מאייר. היעד של צעדת המוות מן המחנה היה תת-מחנה של שטוטהוף ליד העיר ליאונבורג בפומרניה, מרחק של כ-140 ק"מ דרומית-מערבית לשטוטהוף. לאחר הפינוי ההמוני של המחנה, היה הופה למפקד מחנה הריכוז ובלין (Wöbbelin), מחנה ריכוז זמני שתפקידו היה לקלוט אסירים ממחנות נוספים שהצבא האדום התקרב אליהם. מחנה זה היה קיים מ-12 בפברואר 1945 עד 2 במאי 1945, יום שחרור המחנה על ידי צבא ארצות הברית. הופה נתפס על ידי הבריטים באפריל 1946 ליד הולשטיין. הוא נשלח למחנה 165 בסקוטלנד מאוגוסט 1947 ועד ינואר 1948, אז הועבר למחנה של שבויי מלחמה באזור סקסוניה, שהיה תחת שליטת הבריטים בגרמניה המערבית. בעודו מחכה להסגרה לפולין, ברח הופה לשווייץ, שם עבד כגנן בזהות בדויה במשך שלוש שנים, לפני שחזר לגרמניה המערבית. הוא נעצר על ידי הרשויות ב-17 באפריל 1953 בעיר וויטן. הוא נשפט בשנת 1955 והורשע בסיוע לרצח. ב-4 ביוני 1957 בית המשפט המחוזי של בוכום שפט אותו מחדש וקבע לו תקופת מאסר של תשע שנים, בפועל השתחרר מן המאסר בשנת 1960. אירמגרד פורכנר מזכירת קצין SS מואשמת בגיל 95 בסיוע לרצח המוני, באתר ynet, 6 בפברואר 2021 שנתיים מאסר על תנאי לגרמנייה בת 97 שסייעה לרצח אלפי אסירים במחנה ריכוז
לואי החמישי, מלך צרפת

לואי החמישי, מלך צרפת (בצרפתית: Louis V le Fainéant; ‏967 – 21 במאי 987) אשר נודע גם בשם "העצלן", אחרון לשושלת הקארולינגים, מלך על צרפת מ-986 עד 987. הוא נולד בקומפיין שמצפון לפריז ללותר, מלך צרפת מאשתו אמה, בתו של לותאר השני, מלך איטליה. ב-8 ביוני 979 הכריז עליו אביו כשותף לכתרו, והוא הוכתר על ידי אדלברון, ארכיבישוף ריימס במנזר סן-קורניי בקומפיין, אך ירש את כתר צרפת רק אחרי מות אביו ב-986. ב-980 השיא אותו אביו לאדלד, אלמנתו של רמון רוזן טולוז ודוכס הגותים, שהייתה מבוגרת ממנו בעשרים שנה, אך לא היו להם ילדים וכעבור שנתיים הם התגרשו. ב-18 במאי 987 כינס את מועצת הפרנקים בקומפיין כדי לשפוט את אדלברון באשמת בגידה, מאחר שצידד באוטו השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה במאבקו נגד אביו לותר, מלך צרפת. אולם כעבור שלושה ימים, לפני שהספיק לערוך את המשפט, נפל מסוס ונהרג (יש סבורים כי הורעל בידי אמו) ונקבר במנזר סן-קורניי. היות שלא היו לו ילדים, נחשב דודו שארל, דוכס לורן ליורשו. אך הכמורה ובראשה אדלברון, וגרברג (מאוחר יותר האפיפיור סילבסטר השני) טענו בהצלחה לזכותו של איג קאפה, נכדו של המלך-לשעבר רובר הראשון, לכתר צרפת. במועצת הפרנקים שהתכנסה ביוני 987 בעיר סנליס שמצפון לפריז נבחר איג קאפה למלך צרפת. הוא הוכתר על ידי אדלברון בעיר נויון (כיום בחבל פיקרדי) ב-3 ביולי 987. בכך הקיץ הקץ על השושלת הקארולינגית, והחל שלטונה השושלת הקאפטינגית ששלטה בצרפת, על ענפיה, עד למהפכה הצרפתית. מדיה וקבצים בנושא לואי החמישי, מלך צרפת בוויקישיתוף לואי החמישי, מלך צרפת, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
פפאטה

פפאטה (בטהיטית: Pape'ete) היא עיר הבירה של פולינזיה הצרפתית שהיא קולקטיב מעבר לים של צרפת בדרום האוקיינוס השקט. העיר שוכנת על האי טהיטי שבאיי החברה והיא גם בירתו. פפאטה היא גם מקום משכנו של הנציב העליון של פולינזיה הצרפתית. היא משמשת כמרכז הפוליטי, המנהלי, המסחרי, התעשייתי, הכלכלי והתיירותי של פולינזיה הצרפתית. על פי מפקד 2022 מספר תושבי העיר מנה 26,654 תושבים. העיר פפאטה הוקמה בשנת 1818 על ידי המיסיונר הבריטי ויליאם קרוק (William Pascoe Crook). בשנת 1827 העתיק המלך פומרה הרביעי (Pomare) את חצר מלכותו לעיר. בתקופה זו החלה העיר להיות מרכז מסחרי והנמל שלה החל להתפתח. בשנת 1842 נהייתה צרפת המעצמה הדומיננטית באזור ופפאטה הייתה לבירת המושבה. בשנת 1884 אירעה שרפה שכילתה מחצית מהמבנים בעיר ומאז נאסרה הבנייה מחומרים מקומיים. ב-1906 גרמה סופת ציקלון נזק כבד לעיר. ב-22 בספטמבר 1914 הופגזה העיר על ידי שתי סיירות משוריינות של הצי הקיסרי הגרמני, במהלך מלחמת העולם הראשונה. כתוצאה מן ההפגזה אבדו לצרפתים ספינת תותחים וספינת משא ולאי נגרם נזק כלכלי רציני. לגרמנים לא נגרמו אבדות, אולם ההפגזה חשפה את מיקומם, ובנוסף, הוצאת התחמושת בעת ההפגזה השפיעה לרעה על יכולת הלחימה של ספינותיהם בהמשך דרכן. מטרתם העיקרית של הגרמנים, השתלטות על מאגרי הפחם במקום, לא הושגה, כיוון שאלה הושמדו על ידי הצרפתים עם תחילת ההפגזה. ב-1961 נפתח נמל התעופה הבינלאומי של העיר. אחד המניעים לפתיחתו של נמל התעופה הייתה החלטתה של צרפת להעביר את הניסויים הגרעיניים שביצעה מאלג'יריה (שקיבלה אז את עצמאותה) לדרום האוקיינוס השקט. ב-1983 הוקמה בפפאטה הכנסייה המורמונית עקב ריבוי המאמינים שלה באי. ב-1995 חידשה צרפת את הניסויים הגרעיניים שלה באזור. ההחלטה גרמה להפגנות בפפאטה ולהתגברות כוחם של בדלנים ששאפו לקבל עצמאות מצרפת. ההפגנות בעיר נמשכו שלושה ימים, נגרם נזק לנמל התעופה, התיירות נפגעה ונמנו כ-40 פצועים. הפגנות דומות אירעו גם ב-1987. פפאטה משמשת כמרכז תחבורתי של טהיטי ושל פולינזיה הצרפתית. נמל התעופה הבינלאומי בפאאה פעיל מאוד ומגיעות אליו טיסות מכל רחבי העולם. הנמל הוא מרכזה של חברת התעופה הלאומית של טהיטי אייר טהיטי נוי. כמו כן מקשר נמל התעופה את טהיטי עם איים אחרים בטריטוריה. נמל הים של העיר פעיל מאוד ופועלים בו קווי מטען ותיירות. פרק זה טעון עדכון. אנא תרמו לוויקיפדיה ועזרו לעדכן אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. האקלים בפפאטה הוא טרופי. הטמפרטורה היומית המקסימלית הממוצעת בשנה היא 29 מעלות צלזיוס, והמינימלית הממוצעת בשנה היא 22 מעלות צלזיוס. משקעים יורדים בכל השנה, אך בעיקר בין נובמבר לאפריל. צרפת ניס, צרפת הפגזת פפאטה אתר האינטרנט הרשמי של פפאטה (בצרפתית) האתר הרשמי של עיריית פפאטה פפאטה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Populations légales des communes et des communes associées de Polynésie française en 2017 − Populations légales de Polynésie française de 2007 à 2022 | Insee, www.insee.fr