laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
חורבת דביה

חורבת דביה ( במקור: ח'רבת דביה) היא אתר ארכאולוגי במרכז רמת הגולן, בו נתגלו שרידי יישוב יהודי מתקופת התלמוד ובית כנסת עתיק. על חורבות היישוב היהודי הקדום נבנה כפר ערבי, אשר עשה שימוש משני באבני הבתים. חורבת דביה שוכנת כשלושה קילומטרים מצפון מזרח לקצרין, ברום של כ-520 מטרים מעל פני הים. החורבה מחולקת לשניים, גוש צפוני אשר לו מדרונות תלולים יחסית ובו נתגלתה בריכת אגירה. הגוש הצפוני מופרד מהדרומי על ידי ערוץ עמוק. בגוש הדרומי נתגלו שרידי מבנים. על פי הממצאים באתר, (חרסים ומטבעות) הסיקו החוקרים שבמקום היה יישוב החל מהתקופה ההלניסטית ועד לתקופה הממלוכית. במאה העשרים, המבנה שנבנה על שרידי בית הכנסת בחורבת דביה, שימש כמבנה מגורים. בשטח חורבת דביה נתגלו שרידי בית כנסת קדום, שמידותיו כ-12.5 על כ-15 מטרים, ואשר חזיתו הדרומית בנויה מאבני גזית. באולם התפילה נמצאו בסיסים ושמונה עמודים. על יסודות בית הכנסת נבנה מבנה חדיש יותר בעל שלוש קשתות. בפתח המבנה שולבו מזוזות בית הכנסת ואבנים מעוטרות שולבו בקירות ובקשתות. בחפירת הצלה שנערכה במקום בשנת 1982 אותרו במבנה שרידי ארון קודש, פריטים ארכיטקטוניים האופייניים לבתי כנסת באזור, וכן אבנים עם חריטה של מנורת שבעת הקנים ועם כתובות הקדשה ביוונית: "ΙΗΣΟΥ ΣΕΙΛΟΥ ΕΤΩΝΞ" תרגום הכתובת היוונית אומר: "ישוע בן שילא בן ששים" אבנים מעוטרות נוספות כללו אבנים עם זר ורדה, זר עם קשר הרקולס ועיטורים נוספים. בית הכנסת מתוארך למאה החמישית לספירה והיה בשימוש עד המאה השישית לספירה. בנוסף לבית הכנסת, נתגלו בחורבת דביה שרידי מבנים מהמאה הרביעית לספירה שביניהם סמטה. ברחבי האתר נמצאו מספר פינות מים, דבר שהוא אופייני לכפרים בגולן. ממצא המטבעות באתר כלל מטבעות מהמאה הרביעית לספירה ועד לאמצע המאה החמישית לספירה. מערבית לחורבת דביה, נתגלו שרידי בית כנסת עתיק גם בחורבת אחמדיה. א' שילר, אריאל: כתב עת לידיעת ארץ ישראל, גיליון 50 - רמת הגולן, תשמ"ז-1987, עמ' 150. בן אפרים יגאל, הרטל משה, גוטמן שמריה, בר-לב שמואל (סמי), מעוז אורי צבי, סקר רמת הגולן, באתר רשות העתיקות
חורבת עסליה

חורבת עסליה היא אתר ארכאולוגי במרכז רמת הגולן, בו נתגלו שרידי יישוב יהודי מתקופת התלמוד ובית כנסת קדום. על גבי היישוב היהודי הקדום נבנה כפר ערבי שעשה שימוש משני באבני הבנייה של הבתים ושל בית הכנסת הקדום.החורבה שוכנת כשניים וחצי קילומטרים מדרום לקצרין, ברום של כ-190 מטרים מעל פני הים, וכשני קילומטרים ממזרח לאפיקו התלול של נחל משושים. במסגרת סקר רמת הגולן נתגלו ממצאים שונים המעידים על קיומו של יישוב יהודי במקום ושל בית כנסת מפואר. בית הכנסת שבחורבה בנוי בחלקה המערבי, מעל אפיקו של נחל קצרין, המתחבר לנחל משושים. חזית בית הכנסת פונה דרומה, לעבר ירושלים, ובתוך המבנה אותרו שרידי עמודים, כותרות, ספסלים ומזוזות, הדומים לאלו שנתגלו בבית הכנסת שבקצרין הסמוכה. בבתים של הכפר הערבי שנבנה על שרידי היישוב היהודי שולבו בבנייה משנית אבנים מעוטרות של בית הכנסת. במדרון מתחת לבית הכנסת עצמו נתגלו אבנים מעוטרות. מעבר לבית הכנסת והבתים שנבנו על חורבות היישוב היהודי, נחשפו השרידים של חמישה בתי בד, בהם אגני ריסוק ומרסקים ברמות שימור שונות. צפון מערבית ליישוב נחשף בית קברות גדול, מאוזוליאום ומצבות קבורה. הממצאים שנחשפו בשטח חורבת עסליה מתוארכים החל מהתקופה הכלכוליתית, הברונזה הקדומה, הרומית המאוחרת, הביזנטית, התקופה העבאסית והממלוכית. בסקר נתגלו ממצאים רבים, ביניהם אבן משקוף שבה חקוקה תבנית ארון הקודש, ובצדדיו שתי מנורות שבעת הקנים. כמו כן, נתגלתה באתר אבן נוספת עם חריטת מנורת שבעת הקנים וכתובת בשפה הארמית, כנראה כתובת הקדשה. בקירות הבתים משולבת אבן עם חריטה של עץ החיים ולמרגלות מבנה בית הכנסת אבנים רבות מעוטרות. ממצאים נוספים כוללים חמישה בתי בד בשלבי שימור שונים, שרידי מבנים ובתי מגורים. צפון מערבית לאתר, נתגלו שרידיו של בית קברות, בו קברים חצובים בסלע, מאוזוליאום, מצבות קבורה, אשר שתים מהן כוללות כיתוב בשפה העברית. בראשונה שברורה לקריאה נחקק: "נחמן בר סחק" בשנייה שקשה יותר לקרוא עליה את הכתוב משערים שנכתב: "[ ]למי בר שלמיה" מבנה בית הכנסת שבחורבה מתוארכת לראשית המאה השישית לספירה הנוצרית. בחורבת זמימרה, כשני קילומטרים מדרום לאתר, נתגלה בית כנסת נוסף מתקופה זו. במקום מצויים גם שרידי בריכה חצובה גדולה ובית בד. האתר לא נחפר עד כה. א' שילר, אריאל: כתב עת לידיעת ארץ ישראל, גיליון 50 - הגולן, תשמ"ז-1987, עמ' 159–161 בן אפרים יגאל, אפשטין קלר, אורמן דן, בר-לב שמואל (סמי), מעוז אורי צבי, יצחקי גל, בן דוד חיים, בן ארי מנשה, סקר רמת הגולן, באתר רשות העתיקות
חורבת זמימרה

חורבת זמימרה (במקור: ח'רבת זמימרה) הוא אתר ארכאולוגי במרכז רמת הגולן, בו נתגלו שרידי יישוב יהודי מתקופת התלמוד ובית כנסת עתיק. על חורבות היישוב היהודי נבנה כפר ערבי שהשתמש באבנים הקיימות בחורבה. החורבה שוכנת כשני קילומטרים מצפון לנקודת המפגש של נחל זוויתן עם נחל משושים, ומעל גדתו המערבית והתלולה של נחל זוויתן. הסקרים שנעשו במקום הובילו את החוקרים למסקנה שהאתר היה מיושב החל מתקופת הברונזה הקדומה ב'. היישוב במקום נמשך בתקופה ההלניסטית, לכל אורך התקופה הרומית בארץ, בתקופה הביזנטית ועד לתקופה הממלוכית. בחורבת זמימרה נתגלו שרידי יישוב יהודי קדום ובו שרידים של מבנה בית כנסת קדום. בבית הכנסת נמצאו פריטים ארכיטקטוניים האופייניים לבתי כנסת בגולן והכוללים אבני גזית, עמודים וכותרות. חלק מאבני בית הכנסת ובהם אבנים מעוטרות שימשו לבניית בתי הכפר הערבי בתקופה מאוחרת יותר. בנוסף, נתגלו בשטח חורבת זמימרה שרידי בית בד, שרידי אגני ואבני ריסוק, משקולות, בודדה וגת. ממערב לאתר נחשף אזור של מאוזוליאום וקברי חצובים. הממצאים שנתגלו בחורבת זמימרה כוללים לוח בזלת עם חריטה של מנורת שבעת הקנים וארבעת המינים, כן תבליט של אריה, שכנראה עיטר את ארון הקודש במבנה, מזוזות של בית הכנסת, כרכוב פינתי, אבן בנייה עם מנורה חרוטה עליה, מיכל איגום שבור. מצפון וממערב לאתר נתגלו שרידי מאוזוליאום וקברים. בית כנסת נוסף מתקופת התלמוד נתגלה גם בחורבת עסליה, כשני קילומטרים מצפון לאתר. א' שילר, אריאל: כתב עת לידיעת ארץ ישראל, גיליון 50 – הגולן, תשמ"ז-1987, עמ' 156. בן אפרים יגאל, אפשטין קלר, אורמן דן, גולני אמיר, מעוז אורי צבי, יצחקי גל, אילן צבי, בן דוד חיים, סקר רמת הגולן, באתר רשות העתיקות
קורפוס הפרשים השלישי (האימפריה הגרמנית)

קורפוס הפרשים השלישי (בגרמנית: Höhere Kavallerie-Kommando Nr 3 תרגום מילולי: "פיקוד הפרשים הגבוה מס' 3") היה קורפוס של צבא הקיסרות הגרמנית. הקורפוס לחם במלחמת העולם הראשונה, ופורק ב-1919. הקורפוס גויס ב-2 באוגוסט 1914 עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, וכמפקדו הראשון מונה רודולף פון פרומל. הקורפוס היה חלק מהארמייה השישית של רופרכט, נסיך הכתר מבוואריה. עם פרוץ המלחמה כלל הקורפוס את דיוויזיות הפרשים ה-7 ה-8 ואת דיוויזיית הפרשים הבווארית, והוא לחם במהלך המערכה על הגבולות. חודש לאחר המלחמה, הועבר הקורפוס לחזית המזרחית, ונכלל במסגרת הארמייה התשיעית שזה עתה הוקמה בפיקודו של אוגוסט פון מקנזן. במסגרת הארמייה התשיעית, השתתף הקורפוס בקרב על הוויסלה ובקרב לודז'. בנובמבר של אותה שנה, הפך הקורפוס להיות קורפוס חי"ר שנקרא הקורפוס ה-57. לאחר חוזה ברסט-ליטובסק בשנת 1918, הקורפוס נפרס ככוח כיבוש בשטח גדול ברוסיה. ב-6 באפריל של אותה שנה, הוחזר הקורפוס לחזית המערבית, ולחם במסגרת פלגת הארמייה C עד סוף המלחמה. גנרל חיל הפרשים רודולף פון פרומל (2 באוגוסט 1914 - 7 באפריל 1918) גנרלוטננט ברנהרד פון הארץ (7 באפריל 1918–1919) קורפוסי הפרשים של הצבא הקיסרי באתר Die höchsten Kommandostellen des Heeres (בגרמנית)
קורפוס הפרשים הרביעי (האימפריה הגרמנית)

קורפוס הפרשים הרביעי (בגרמנית: Höhere Kavallerie-Kommando Nr 4 תרגום מילולי: "פיקוד הפרשים הגבוה מס' 4") היה קורפוס של צבא הקיסרות הגרמנית. הקורפוס לחם במלחמת העולם הראשונה, ופורק ב-1915. הקורפוס גויס עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-2 באוגוסט 1914, וכמפקדו הראשון מונה גוסטב פון הולאן. הקורפוס כלל את דיוויזיות הפרשים ה-3 וה-6. הקורפוס נפרס בחזית המערבית והיה חלק מהארמייה החמישית תחת פיקודו של וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה. הקורפוס לחם בהצלחה במהלך הקרב על הארדנים, אולם לאחריו התברר שהפרשים אינם יעילים בתנאים של מלחמת חפירות, וקורפוס הפרשים ה-4 פורק ב-23 בינואר 1915. קורפוסי הפרשים של הצבא הקיסרי באתר Die höchsten Kommandostellen des Heeres (בגרמנית)
חורבת קצביה

חורבת קצביה (ח'רבת קצביה במקור) הוא אתר ארכאולוגי במרכז רמת הגולן, בו נתגלו שרידי יישוב יהודי מתקופת התלמוד. החורבה שוכנת ברום של כ-360 מטרים מעל פני הים, כקילומטר וחצי מדרום לאזור התעשייה של קצרין וכקילומטר ממזרח לאפיקו של נחל זוויתן. בשטח החורבה אותרו פריטים ארכיטקטוניים שמקורם כנראה בבית כנסת קדום, שמקומו טרם התברר, ובהם שרידי עמודים וכותרות, משקוף מעוטר בנשר פרוש כנפיים ואבן עם חריטת מנורה. א' שילר, אריאל: כתב עת לידיעת ארץ ישראל, גיליון 50 - הגולן, תשמ"ז-1987, עמ' 161.
לוק (סרט)

לוק (באנגלית: Locke) הוא סרט דרמה ומותחן אמריקאי-בריטי משנת 2013 בבימויו של סטיבן נייט. הסרט מתאר את נסיעתו של איבן לוק (טום הארדי) לבית החולים בלונדון. הסרט משתמש בקונספט ייחודי המתבטא באמצעים ויזואליים דלים. הסרט כולו מתרחש בתוך הרכב של לוק ומלווה אותו במהלך הנסיעה. העלילה מתפתחת בעזרת שיחות טלפון אשר מקבל לוק במהלך הנסיעה החושפות בפנינו את עולמו. לוק הוא הדמות היחידה אשר נראית במהלך הסרט כאשר לאורכו דמויות נוספות משתתפות אך ורק באמצעות קולם. הסרט התקבל באהדה על ידי המבקרים. לוק הוא איש משפחה ועובד חרוץ כמפקח בנייה. הוא אדם שקול, אחראי וקר רוח. הוא לא אדם הנתון למצבי רוח. להפך, הוא מאוד מדוד, שקול, ונמצא בשליטה עצמית תמידית כמעט. לוק הוא אדם שיש לו תוכנית. במקצועו הוא אחראי על יציקת בטון באתרי בנייה של רבי-קומות; כל טעות קטנה עלולה לעלות מיליונים ולכן הוא לא עושה טעויות. הוא מאורגן, ויש לו הכל כתוב ומסודר, יש לו תוכנית גיבוי, ותוכנית גיבוי שנייה למקרה שתוכנית הגיבוי לא תצליח. הוא האדם האחרון שיפשל, ובכל זאת, פשלה אכן קרתה. ולכן היום, בסוף יום העבודה, הוא נכנס למכונית ונוסע, אבל לא הביתה. הוא נוסע ללונדון, מרחק של כשעה וחצי נסיעה, אל בית החולים והאישה שמחכה לו שם היא לא אשתו. הרבה מאוד לחץ מתנקז לנסיעה של שעה וחצי. לוק מוכרח לבצע כמה טלפונים בדרך (ודיבורית משוכללת שתקל עליו לעשות זאת): הוא צריך להתקשר הביתה, לבשר לאשתו ולילדים שהוא לא מגיע הביתה לראות איתם את משחק הכדורגל שקבעו לראות יחדיו ולהסביר למה. הוא צריך לדבר עם המנהל שלו, להודיע שבאופן חסר אחריות הוא לא יגיע ליציקה המאוד חשובה שתתרחש מחר בבוקר וגם עם העובד הצעיר והמבוהל שיצטרך לעשות את זה במקומו וגם עם האישה שבבית החולים. טום הארדי – איבן לוק רות וילסון – קטרינה אוליביה קולמן – בת'אן אנדרו סקוט – דונאל בן דניאלס – גארת' טום הולנד – אדי ביל מילנר – שון דני וב – קסידי אליס לו – האחות מרגרט סיילס קרסון – ד"ר גולו לי רוס – דייווידס כמעט כל הסרט מתרחש בתוך רכב ה-BMW X5 של לוק שנע בכביש M6. הצילומים התרחשו בזמן אמת בטווח זמן של לילות בודדים. אתר האינטרנט הרשמי של לוק "לוק", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "לוק", באתר נטפליקס "לוק", באתר AllMovie (באנגלית) "לוק", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "לוק", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "לוק", באתר Metacritic (באנגלית) "לוק", באתר אידיבי "לוק", תסריט הסרט באתר Scripts.com (באנגלית) "לוק", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ביקורת על הסרט לוק באתר סינמסקופ ynet‏, http://www.ynet.co.il/articles/0,7340,L-4575443,00.html "לוק", סקירה, אתר סריטה אורי קליין, "לוק" - סרט נסיוני אבל מרגש, באתר הארץ, 3 באוקטובר 2014 דורון פישלר‏, "לוק": סרט אנטי-קולנועי מרתק המתרחש בלוקיישן מצומצם אחד - וואלה תרבות, באתר וואלה, 28 בספטמבר 2014
קורפוס הפרשים החמישי (האימפריה הגרמנית)

קורפוס הפרשים החמישי (בגרמנית: Höhere Kavallerie-Kommando Nr 5 תרגום מילולי: "פיקוד הפרשים הגבוה מס' 5") היה קורפוס של צבא הקיסרות הגרמנית. הקורפוס לחם במלחמת העולם הראשונה, ופורק ב-1919. במהלך מתקפת קורלנד, התגלה לפיקוד העליון הגרמני כי בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה, נפער פער גדול בין ארמיית הניימן והארמייה העשירית. לפיכך, ב-18 באוגוסט 1915, הוקם קורפוס הפרשים החמישי וכמפקדו מונה אויגן פון שמטוב. בהדרגה, הבין הפיקוד העליון הגרמני שהפרשים אינם יעילים בתנאים של מלחמת חפירות, וב-20 בנובמבר 1916 הפך הקורפוס לקורפוס חי"ר בשם הקורפוס ה-58. הקורפוס הועבר לחזית המערבית, ונכלל במסגרת הארמייה החמישית. הוא כלל את הדיוויזיות ה-240, ה-52, ה-31 והדיוויזיה הבווארית ה-15. הוא פורק עם סיום המלחמה. גנרלוטננט אויגן פון שמטוב (18 באוגוסט 1915 - 6 בפברואר 1918) גנרלוטננט אלפרד פון קלייסט (6 בפברואר 1918–1919) קורפוסי הפרשים של הצבא הקיסרי באתר Die höchsten Kommandostellen des Heeres (בגרמנית)
חורבת וחשרה

חורבת וחשרה היא אתר ארכאולוגי במרכז רמת הגולן, בו נתגלו שרידי יישוב יהודי ובית כנסת מתקופת התלמוד. על גבי שרידי היישוב היהודי, הוקם כפר זמני של בדואים. החורבה שוכנת ברום של כ־400 מטרים מעל גובה פני הים, כקילומטר וחצי מצפון־מערב למפל גמלא. הכפר נסקר לראשונה על ידי גוטליב שומכר בשנת 1884 והוא תיאר את המקום ככפר חורף של בדואים. בביקור במקום בשנת 1968, תיעד י'. גל שרידי כפר בחורשת אקליפטוסים. הסקר המשמעותי הראשון בוצע רק בשנת 1981 על ידי צ"א מעוז, כאשר רון לביא מתעד את שרידי בית הכנסת והיישוב היהודי במערב החורבה. הכפר המודרני שנבנה שמקום, הוקם על שרידי יישוב יהודי קדום. בקצה המערבי של החורבה נתגלו שרידי היישוב היהודי ומבנה העשוי מאבני גזית, שחזיתו לכיוון דרום, ואשר זוהה כבית כנסת. מלבד למבנים של הכפר הערבי, נתגלו גם שרידי מבנה בבנייה חורנית. הממצאים שנתגלו בחורבת וחשרה, מעידים על קיומו של יישוב יהודי ובית כנסת בתקופת התלמוד. המבנה המרכזי שזוהה כבית כנסת, נבנה באבני גזית, מסביב למבנה נתגלו אבני מזוזה, כותרות מגולפות ואבן משקוף מעוטרת בתבליט של אריה ולידה טבולה אנסטה עם כתובת בארמית שלא הצליחו לקרוא אותה. בנוסף לממצאים אלו נתגלו גם כותרות ועמודים, אבן מעוטרת בורדה, אחת עם עיטור של צמחי, בודדה, קערת אבן עם רגל גבוהה ושוקת מאבן. על פי הממצאים הקרמיים שנחשפו באתר, משערים שראשיתו במאה השנייה לספירה, לאחר חורבנה של העיר גמלא. הממצאים הקרמיים עצמם מתוארכים לתקופה הרומית התיכונה, המאוחרת ולתקופה הביזנטית. א' שילר, אריאל: כתב עת לידיעת ארץ ישראל, גיליון 50 - הגולן, תשמ"ז-1987, עמ' 156. יגאל בן אפרים, משה הרטל, אמיר גולני, אורי צבי מעוז, גל יצחקי, צבי אילן, חיים בן דוד, רון לביא, סקר רמת הגולן, באתר רשות העתיקות
גלריית סמלי אמריקה הצפונית

גלריית סמלי מדינות אמריקה הצפונית: תאריך עצמאותה של אל סלוודור שנת יסוד ארצות הברית
קורפוס הפרשים השישי (האימפריה הגרמנית)

קורפוס הפרשים השישי (בגרמנית: Höhere Kavallerie-Kommando Nr 6 תרגום מילולי: "פיקוד הפרשים הגבוה מס' 6") היה קורפוס של צבא הקיסרות הגרמנית. הקורפוס לחם במלחמת העולם הראשונה, ופורק ב-1919. במהלך מתקפת קורלנד, התגלה לפיקוד העליון הגרמני כי בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה, נפער פער גדול בין ארמיית הניימן והארמייה העשירית. לפיכך, ב-18 באוגוסט 1915, הוקם קורפוס הפרשים השישי וכמפקדו מונה אוטו פון גרנייה. בהדרגה, הבין הפיקוד העליון הגרמני שהפרשים אינם יעילים בתנאים של מלחמת חפירות, וב-20 בנובמבר 1916 הפך הקורפוס לקורפוס חי"ר בשם הקורפוס ה-59. הקורפוס הועבר לחזית המערבית, ונכלל במסגרת פלגת הארמייה A. הוא כלל את הדיוויזיה ה-96, דיוויזיית הלאנדווהר ה-21, ואת דיוויזיית המילואים ה-75. הוא פורק עם סיום המלחמה. גנרל חיל הפרשים אוטו פון גרנייה (18 באוגוסט 1915 - 3 בספטמבר 1916) גנרלוטננט הרמן ברכט (3 בספטמבר 1916 - 2 בנובמבר 1917) גנרלוטננט אריך פון רדרן (2 בנובמבר 1917–1919) קורפוסי הפרשים של הצבא הקיסרי באתר Die höchsten Kommandostellen des Heeres (בגרמנית)
מגדל פראטוני

כוכב דובאי הוא גורד שחקים אשר נמצא תחת בנייה וממוקם בעיר דובאי שבאיחוד האמירויות הערביות. המגדל עתיד להתנשא לגובה של 191 מטרים (627 רגל) ולכלול כ-46 קומות (קיימות גם 3 קומות תת-קרקעיות). בניית המגדל החלה בשנת 2007 והייתה אמורה להסתיים בשנת 2015 אך נעצרה לפני שהושלמה, והסתיימה בשנת 2018. אדריכל המגדל הוא אדנאן ז. סאפאריני. המגדל הוא מגדל מגורים ומשרדים אשר יכלול 226 דירות בנוסף לחדרי משרדים. תיאור הבניין http://www.skyscrapercenter.com/building/dubai-star/8950 ערך זה הוא קצרמר בנושא גורדי שחקים ובנושא דובאי. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פרדריקה, נסיכת הנובר

פרדריקה, נסיכת הנובר (בגרמנית: Frederica von Hanover; ‏18 באפריל 1917 – 6 בפברואר 1981), הייתה אשתו של פבלוס, מלך יוון. פרדריקה נולדה בבלאנקנבורג על ההארץ ב-18 באפריל 1917, לארנסט אוגוסט, דוכס בראונשווייג ואשתו ויקטוריה לואיזה, נסיכת פרוסיה, בתו של וילהלם השני, קיסר גרמניה. במהלך אולימפיאדת ברלין (1936), הציע פאולוס, נסיך יוון נישואים לפרדריקה, וב-28 בספטמבר 1937 התארסו השניים באופן רשמי. ב-9 בינואר 1938 התחתנו השניים באתונה, ופרדריקה הפכה לנסיכת הכתר של יוון. בתקופת מלחמת העולם השנייה בין השנים 1941–1946, בזמן שיוון הייתה תחת שלטון גרמניה הנאצית, שהו פרדריקה ומשפחתה יחד עם הממשלה הגולה בלונדון ובקהיר, ועודדו משם את תנועת ההתנגדות לנאצים. בתקופת מלחמת האזרחים ביוון (1946–1949) אחת מדרכי השליטה של הקומוניסטים על האוכלוסייה בכפרים שבשליטתם, הייתה הוצאתם של קרוב ל-30,000 ילדים מיוון למדינות סוציאליסטיות. במקביל, ביוזמת המלכה פרדריקה, הוצאו ילדים (במספר דומה או עולה על מספר הילדים שנשלחו למדינות הקומוניסטיות) מחזקת משפחותיהם (משפחות שהשתייכו לשמאל או נחשדו בתמיכה בשמאל) והם נשלחו לחינוך מחדש במחנות שהקימה המלכה או נמסרו לאימוץ למשפחות נאמנות המלוכה והימין וחלקם אף נמסרו לאימוץ בארצות הברית. ב-1 באפריל 1947 באמצע מלחמת האזרחים ביוון, מת גיסה גאורגיוס השני, מלך יוון ללא ילדים, ובעלה פאולוס עלה לשלטון במקומו. ב-20 בנובמבר 1947 התחתן בן דודו של פאולוס פיליפ עם אליזבת, הנסיכה מוויילס, ופאולוס ופרדריקה נסעו לבריטניה להשתתף בשמחה. פרדריקה השתתפה עם בעלה בביקורים רשמיים ברחבי העולם, והייתה מעורבת באופן פעיל בפוליטיקה המקומית. ב-6 במרץ 1964 מת בעלה באתונה, ובנה קונסטנטינוס השני עלה לשלטון במקומו, וב-18 בספטמבר באותה שנה התחתן קוסטנטינוס עם אן-מארי, נסיכת דנמרק, ובעקבות כך פרשה פרדריקה מהחיים הציבוריים. ב-21 באפריל 1967 תפס הצבא היווני בהנהגת קבוצת קולונלים את השלטון ביוון בהפיכה אלימה, והקים משטר צבאי ששלט ביוון יותר משבע שנים. השלטון הצבאי הסתיים ב-24 ביולי 1974, ובעקבות כך נערך משאל עם במדינה, ובו הוחלט על ביטול המונרכיה, ובשל כך יצאה פרדריקה לגלות, ועברה להתגורר אצל בתה סופיה במדריד שבספרד. ב-6 בפברואר 1981 מתה פרדריקה במדריד, במהלך ניתוח להסרת קטרקט. פרדריקה נקברה בבית הקברות המלכותי באתונה, ובני משפחתה הורשו להשתתף בהלווייה, אך נאלצו לעזוב את יוון מיד לאחר שהסתיימה. ב-9 בינואר 1938 התחתנה פרדריקה עם פבלוס, מלך יוון ממנו היו לה 3 ילדים: סופיה (נולדה ב-1938) קונסטנטינוס (1940–2023) איריני (נולדה ב-1942) מדיה וקבצים בנושא פרדריקה, נסיכת הנובר בוויקישיתוף פרדריקה, נסיכת הנובר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) פרדריקה, נסיכת הנובר, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
כאמיליה

כאמיליה (בערבית: كاميليا, נולדה בשם: ליליאן ויקטור כהן, בערבית: ليليان فيكتور كوهين ; 13 בדצמבר 1929 - 31 באוגוסט 1950) הייתה שחקנית יהודייה-מצרית שהתפרסמה בשנות ה-40 של המאה ה-20. נולדה באלכסנדריה לאב צרפתי ולאם ממוצא איטלקי, למרות שם משפחתה היהודי, הציגה כאמיליה את עצמה כנוצרייה. למדה בבית ספר אנגלי באלכסנדריה, שם גילה אותה הבמאי אחמד סאלם שהכניס אותה לעולם המשחק ב-1946 בהיותה בת 27 שנים בלבד. כאשת חברה טיפוסית של החברה הגבוהה באלכסנדריה, אוהבת בילויים ומסיבות, ויפה באופן בולט שמועות סביבה וסביב מערכות יחסים שלה בחברה הגבוהה הופיעו תדיר בצהובונים. במיוחד שמה נקשר לזה של מלך מצרים, פארוק הראשון. כאמיליה נהרגה בתאונת מטוס של טיסה 903 של טראנס וורלד איירליינס בשנת 1950 והיא בת 31 שנים. התאונה הוסיפה לתהילה ולמסתורין שסביב דמותה. מרבים להשוות את חייה ומותה הטרגי לזה של מרילין מונרו. תאוריות קונספירציה וספקולציות על ריגול, בעיקר בהקשר של ישראל נפוצו גם כן במצרים, אך דבר לא הוכח מעולם. על אף קריירה קצרה, נצרבה בזיכרון הקהל המצרי והשאירה חותם בסרטים שעד היום חביבים לצפייה במצרים. עאטף סאלם, הראשון שגילה אותה, הקדיש לזכרה את סרטו, "יחפה בגשר מזהב", עם רמיזות אוטוביוגרפיות. 1947 - המסכה האדומה 1947 - כל השיר 1948 - פיטנה 1948 - דמיון של אישה 1948 - נשמות הלומות 1948 - כאלה הן הנשים 1948 - רחוב אל-ביהלוואן 1948 - בעל הפרוטה 1948 - חצות 1948 - הילד שלי 1948 - הרצח 1950 - אשת אש 1950 - אבא הוא החתן 1950 - ירח מלא 1950 - המיליונר 1950 - תודעה היא ברכה 1950 - שקר אחרון 1950 - הדרך לקהיר כאמיליה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) כאמיליה, באתר AllMovie (באנגלית) נכתב לפעמים ככאמליה או קמליה או קאמליה או קמיליה או קאמיליה [1] ישנם מקורות המציינים כי השם שנולדה עמו היה לילאן כהן לוי [2][3] [4] [5] [6] [7]
פטרסהאגן

פטרסהאגן (בגרמנית: Petershagen) היא עיר במחוז מינדן-ליבקה במדינת נורדריין-וסטפאליה בגרמניה. אוכלוסיית העיר מונה כ-25,000 תושבים. העיר פטרסהאגן מורכבת מהעיירה פטרסהאגן וכ-30 כפרים שאוחדו לכדי ישות מוניציפלית מאוחדת. פטרסהאגן העיר שוכנת לגדות נהר הווזר, כ-11 קילומטרים צפונית למינדן. בשנת 784 כשל קרל הגדול בצליחת הווזר במקום בו שוכנת כיום פטרסהאגן, בהקשר זה אוזכר לראשונה שמו הקדום של העיר - Huculvi - בכתובים. בשנת 1306 הקים הבישוף של מינדן גוטפריד פון ולדאק טירה על שם פטר הקדוש, הקדוש הרשמי של העיר מינדן. עם חלוף הזמן נקראה הטירה פטרסהאגן, והשם דבק גם ביישוב שהתפתח סביבה. במאות ה-16 וה-17 שופצה הטירה והוסבה לארמון בסגנון הרנסאנס המקומי (Weserrenaissance). בשנת 1648, כחלק משלום וסטפאליה עברה העיר, יחד עם בישופות מינדן כולה, לשלטון ברנדנבורג. בתקופת השלטון הנאצי הוקמו מפעלי חימוש ומחנות עבודה סמוך לעיר. מתים רבים, רובם שבויי מלחמה ועובדי כפייה ממדינות בנלוקס וברית המועצות ממחנות העבודה נקברו בקבר אחים בבית הקברות היהודי של פטרסהאגן. העיר שוחררה על ידי הצבא הבריטי מהשלטון הנאצי. בשנת 1548 התיישבו לראשונה תושבים ראשונים בפטרסהאגן, תחת חסותו האישית של הבישוף של מינדן. ב-1680 מנתה הקהילה היהודית העיר 8 משקי בית וקיימה מניין קבוע. בשנת 1714 תפחה האוכלוסייה היהודית בפטרסהאגן בעקבות המעבר הכפוי של יהודים מהכפרים הסמוכים לעיר על פי צוו של מלך פרוסיה פרידריך וילהלם ה-1. ב-1796 הוקם בית כנסת ראשון בעיר, וב-1845 הוקם בית הכנסת אשר קיים עד היום. ב-1933 מנתה הקהילה היהודית בפטרסהאגן כ-100 חברים, מהם כ-43 בתחומי העיר עצמה. בפרעות ליל הבדולח הושחת בית הכנסת בעיר, אך נותר על כנו בשל סמיכותו למבנים שכנים, שמנעה את העלאתו באש. ב-2–1941 שולחו למזרח כל חברי הקהילה שלא עזבו את גרמניה עד מועד זה. בשנות ה-80 שוקם בית הכנסת ששימש שנים רבות כמחסן על ידי אגודה מקומית שהוקמה למטרה זאת. כיום פועל במקום אתר זיכרון לזכר הקהילה היהודית שהושמדה. בתחומי העיר פטרסהאגן מצויים ארבעה בתי קברות יהודיים. מדיה וקבצים בנושא פטרסהאגן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פטרסהאגן (בגרמנית) אתר מכון גתה - זיכרון מוגן, שימור בתי כנסת באזורים כפריים בווסטפאליה אתר בית הכנסת הישן בפטרסהאגן - גרמנית אתר עיריית פטרסהאגן - בגרמנית
קונסטנטינוס השני, מלך יוון

קונסטנטינוס השני, מלך היוונים (ביוונית: Κωνσταντῖνος Β΄, Βασιλεὺς τῶν Ἑλλήνων - קונסטנדינוס דפתרוס ;‏ 2 ביוני 1940 – 10 בינואר 2023), היה המלך האחרון של ממלכת יוון. קונסטנטינוס השני מלך ביוון במשך 10 שנים מ-1964 ועד לביטול המלוכה בשנת 1974. קוסטנטינוס נולד באתונה ב-2 ביוני 1940 לפבלוס, מלך יוון ופרדריקה, נסיכת הנובר, בתו של ארנסט אוגוסט, דוכס בראונשווייג ורעייתו ויקטוריה לואיזה, נסיכת פרוסיה. אחותו הגדולה היא סופיה, מלכת ספרד. בתקופת מלחמת העולם השנייה בין השנים 1941–1946, בזמן שיוון הייתה תחת שלטון גרמניה הנאצית, שהתה משפחת המלוכה יחד עם הממשלה הגולה בלונדון ובקהיר, ורק בשנת 1946 חזרו ליוון. ב-1 באפריל 1947 באמצע מלחמת האזרחים ביוון, מת דודו גאורגיוס השני, מלך יוון ללא ילדים, ואביו פבלוס עלה לשלטון במקומו. קונסטנטינוס היה תלמיד מצטיין בתיכון ובאוניברסיטה, ולאחר מכן שירת בצבא היווני. קוסטנטינוס היה ספורטאי נלהב, ואף זכה במדליית זהב במפרשית דרגון באולימפיאדת רומא (1960). ב-6 במרץ 1964 מת אביו פבלוס, מלך יוון, וקוסטנטינוס עלה לשלטון במקומו וב-18 בספטמבר באותה שנה התחתן קוסטנטינוס עם אן-מארי, נסיכת דנמרק. ב-21 באפריל 1967 תפס הצבא היווני בהנהגת קבוצת קולונלים את השלטון ביוון בהפיכה אלימה, והקים משטר צבאי ששלט ביוון יותר משבע שנים. מכיוון שהמשפחה נרדפה על ידי תומכי החונטה השלטת, ברחו בני המשפחה לרומא, ומשם לקופנהגן, שם התגוררו עם חמותו אינגריד, מלכת דנמרק. השלטון הצבאי הסתיים ב-24 ביולי 1974, ובעקבות כך נערך משאל עם במדינה, ובו הוחלט על ביטול המונרכיה, ובשל כך יצאו קוסטנטינוס ומשפחתו לגלות בלונדון. מלבד ביקור בן שעות ספורות ביוון במהלך הלוויית אמו, וביקור קצר במהלך אולימפיאדת אתונה (2004), נשאר קונסטנטינוס בגלות עד לשנת 2013, בה החליט לחזור ולהתיישב ביוון. בשנת 1994 איבד קוסטנטינוס את אזרחותו היוונית, עקב סירובו לאמץ שם משפחה. ב-2015 פרסם קונסטנטינוס את האוטוביוגרפיה שלו, שיצאה לאור בשלושה כרכים על ידי העיתון היווני "To Vima". בשנותיו האחרונות סבל קונסטנטינוס מבעיות בריאותיות, ביניהן מחלת לב וירידה ביכולת התנועה. ב-6 בינואר 2023 הובהל המלך לשעבר ליחידה לטיפול נמרץ בבית חולים פרטי באתונה לאחר שעבר שבץ מוחי, ונפטר כארבעה ימים לאחר מכן, בגיל 82. ממשלת יוון החליטה לא לערוך לו הלוויה ממלכתית, וב-16 בינואר נקבר קונסטנטינוס בטקס אותו ניהל הארכיבישוף של יוון, היירונימוס השני, ואליו הוזמנו כ-200 אנשים ותשעה מונרכים אירופיים וביניהם מלך ספרד, אביו ואמו, מלכת דנמרק ומלך שוודיה. ב-18 בספטמבר 1964 התחתן קוסטנטינוס עם אן-מארי, נסיכת דנמרק בתם של פרדריק התשיעי, מלך דנמרק, ואינגריד, נסיכת שוודיה, בתו של גוסטב השישי אדולף, מלך שוודיה ממנה יש לו 5 ילדים: אלכסיה (נולדה ב-1965) פבלוס (נולד ב-1967) ניקולאוס (נולד ב-1969) תאודורה (נולדה ב-1983) פיליפוס (נולד ב-1986) מדיה וקבצים בנושא קונסטנטינוס השני, מלך יוון בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קונסטנטינוס השני, מלך יוון (באנגלית וביוונית) קונסטנטינוס השני, מלך יוון, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי קונסטנטינוס השני, מלך יוון, באתר olympedia.org האתר הרשמי של משפחת המלוכה היוונית קונסטנטינוס השני, מלך יוון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) קונסטנטינוס השני, מלך יוון, באתר "Find a Grave" (באנגלית)