laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ברי (פירושונים)

האם התכוונתם ל... ברי (Brie) (בצרפתית: Brie) - חבל היסטורי בצפון צרפת ברי (Berry) (בצרפתית: Berry) - חבל היסטורי במרכז צרפת ברי – גבינה צרפתית רכה מחבל Brie אישים ששמם ברי: ארנה ברי – מדענית, יזמת היי-טק, אשת עסקים, מנהלת במגזרי המדע והטכנולוגיה בישראל ג'יימס מתיו ברי – סופר ומחזאי בריטי ממוצא סקוטי, הידוע בעיקר כמחבר המחזה והספר "פיטר פן" האלי ברי – שחקנית קולנוע אמריקאית, זוכת פרס אמי, פרס גלובוס הזהב ופרס אוסקר ואלטר ברי – זמר בס-בריטון אוסטרי מייקל ברי – פיזיקאי בריטי זוכה פרס וולף נביה ברי – ראש הפרלמנט הלבנוני וראש מפלגת אמל השיעית צ'אק ברי – גיטריסט וזמר אמריקאי. אחד מחלוצי הרוק אנד רול בארצות הברית בשנות ה-50 של המאה ה-20 קלוד ברי – במאי קולנוע, שחקן, מפיק ותסריטאי יהודי-צרפתי. נחשב לאחד ממפיקי הקולנוע הגדולים של צרפת ברי סחרוף – זמר ישראלי אחר: מחשב אתנסוף ברי (ABC) - התקן החישוב האלקטרוני הספרתי הראשון הפרדוקס של ברי – פרדוקס הנובע מהגדרה מילולית של מספר, בצורה שלכאורה נוגדת את עצמה ברי – גרסה לשמו של המלאך אף ברי בארי
צ'ארלסטון (מחול)

הצ'ארלסטון הוא סוג של ריקוד ג'אז ממשפחת ריקודי הסווינג שהיה נפוץ בעיקר בשנות ה-20. הריקוד דרש תנועת רגליים ואגן מהירה ואנרגטית והיה לסמל הדור הצעיר של "עידן הג׳אז" בין שתי מלחמות העולם (תקופה שנקראת גם "שנות העשרים הסוערות"). מקור הריקוד בשיר בשם The Charleston מאת ג'יימס פ. ג'ונסון, שהושפע מביקורו בעיר צ'ארלסטון בקרוליינה הדרומית. השיר הפך ללהיט במחזה Runnin' Wild שהוצג בברודוויי בשנים 1923–1924. הריקוד, הבנוי על מקצב ג'אז, הופיע במסבאות בלתי-חוקיות (speakeasy) בדרום ארצות הברית בתקופת היובש. אף על פי שהבסיס הקצבי נבע ממוזיקה אפרו אמריקאית או קובנית (לפי ניתוחו של המוזיקולוג גונתר שולר, מדובר בסוג של הבנרה) נפוץ הריקוד בקרב לבנים. היה זה בתחילה ריקוד סולו של נשים שנחשב מיני, מגרה ובלתי מוסרי, מאוחר יותר נוצרו גם גרסאות ריקוד זוגיות וקבוצתיות. כמו כן נוצר שילוב של צ'ארלסטון וסטפס שהיה תובעני ומורכב. בשנות ה-20, לאחר הצלחת The Charleston המקורי, נפוצו עוד ועוד הקלטות של שירי צ'ארלסטון לריקודים. הקצב של שירים אלה היה מהיר (יותר מ 200–250 פעימות לדקה) והם נוגנו על ידי הרכבי תזמורות לריקודים (ביג בנד מוקטן שכלל כ-10 נגנים בכלי נשיפה וחטיבת קצב שכללה תופים, קונטרבס ופסנתר או גיטרה). הריקוד שולב הן במופעי וודוויל כמופע ראווה (שם נדרשה מהרקדניות המופיעות גם להטוטנות ויכולת ריקוד ואקרובטיקה) והן במסיבות פרטיות, באולמות ריקודים ובבתי קפה (שבשל תקופת היובש מילאו את מקומם של הברים) בהם ניגנו צ'ארלסטון לריקודים עבור קהל המבלים. מדיה וקבצים בנושא צ'ארלסטון בוויקישיתוף צ'ארלסטון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Runnin' Wild במסד הנתונים IBDB (באנגלית) Early Jazz - Its Roots and Musical Development. Gunther Schuller. 1968. Oxford University Press. pages 148, 173 19-500097-8 0-19-504043-0. ISBN
פרימוז' קוזמוס

פרימוז' קוזמוס (בסלובנית: Primož Kozmus; נולד ב-30 בספטמבר 1979 בנובו מסטו) הוא מיידה פטיש סלובני. קוזמוס זכה במדליית זהב ביידוי פטיש באולימפיאדת בייג'ינג ובאליפות העולם באתלטיקה 2009. הוא האלוף האולימפי הסלובני הראשון במקצועות האתלטיקה. שיאו האישי הוא מרחק של 82.58 מטרים, והוא מהווה גם את השיא הסלובני. קוזמוס קבע את תוצאה זו בתחרות בפולין. באליפות העולם לאתלטיקה בשנת 2009 זכה במדליית הזהב לאחר שיידה את הפטיש למרחק של 80.84 מטרים, היחידי בתחרות שיידה את הפטיש למרחק גבוה יותר מ-80 מטרים. מדיה וקבצים בנושא פרימוז' קוזמוס בוויקישיתוף פרימוז' קוזמוס, ברשת החברתית אקס (טוויטר) פרימוז' קוזמוס, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי פרימוז' קוזמוס, באתר olympedia.org פרימוז' קוזמוס, באתר התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית פרימוז' קוזמוס, באתר Track and Field (גברים) שיא עולם לגלקינה-סאמיטובה ב-3,000 מ' מכשולים לנשים באתר nrg ילנה כבר איננה, באתר וואלה, 17 באוגוסט 2009 Primoz Kozmus Grabs Gold In Men’s Hammer
יונתן (מושב)

יוֹנָתָן הוא מושב שיתופי של תנועת הפועל המזרחי הממוקם במרכז רמת הגולן. היישוב נקרא על שמו של יהונתן רוזנמן, שנפל במלחמת יום הכיפורים. היישוב הוקם בגולן על ידי ראש ממשלת ישראל יצחק רבין, יחד עם ארבעה יישובים נוספים. הוא הוקם בתגובה לגינוי הציונות באו"ם. חברי הגרעין המייסד היו חבריו לגרעין הנח"ל של יונתן רוזנמן, ומיד לאחר תום המלחמה התארגנו המייסדים להקמת יישוב לזכרו. ב-1975 נוסד היישוב באופן זמני בתוך שטחי הקיבוץ מרום גולן, וכשנה אחר כך עבר לתל פארג'. רק ב-1978 עבר היישוב לאתר הקבע שלו. בשנת 2020 הוחלט כי רחובות היישוב ייקראו על שם נושאים הקשורים לגולן כגון: "דליות", "שיאון", "חלמונית", "חוחית", "אירוס הגולן" ועוד. אתר הקבע נמצא בגובה של 570 מטרים מעל פני הים, סמוך לנחל תנוריה, לעין תנוריה, לעינות פחם ולגלגל רפאים. היישוב נמצא שבעה קילומטרים מהגבול בין ישראל וסוריה, סמוך למושב קשת, גם הוא מושב שיתופי של תנועת הפועל המזרחי. נכון לשנת 2020 התגוררו ביישוב כ-140 משפחות ו-770 תושבים. רב היישוב הוא הרב ישי סמואל, ראש כולל ההלכה בישיבת הגולן וראש מחלקת הכשרות של הרבנות האזורית גולן. במושב סניף של תנועת בני עקיבא. כלכלת היישוב מתבססת על מטעי תפוחים, שזיפים ועל גידול ענבים להפקת יין. ליישוב מטעי מנגו ופסיפלורה בבקעת בית צידה וגידולי שלחין (כותנה, תירס, עגבניות לתעשייה, חיטה ובקיה). ליישוב שטחי מרעה, לולים ורפת - השנייה בגודלה בארץ (2007) שתוצרתה, החלב, נשלחת לתנובה. כמו כן, היישוב היה שותף, יחד עם ארבעת היישובים הדתיים האחרים בגולן (רמת מגשימים, אבני איתן, נוב, ואלוני הבשן), בהקמת בית המלון "כינר-גליל" על חוף הכנרת (אבל בשטח המועצה האזורית). בהרחבת היישוב מתגוררים גם בעלי מקצועות חופשיים שונים - רופאים, מורים ועוד. מיכה לבנה, גולן - 20 שנה ועוד 2000, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1993 אתר האינטרנט הרשמי של יונתן יונתן, באתר רום גליל יונתן - באתר הגולן מיכאל יעקובסון: סיבוב בבית התרבות במושב יונתן שבגולן, באתר 'חלון אחורי', 17 בנובמבר 2022 יונתן (ישראל), דף שער בספרייה הלאומית אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
כנף (מושב)

כָּנָף הוא מושב שנמצא בעלייה מהכנרת לרמת הגולן, בגובה של כ-300 מטר מעל פני הים, ליד מושב מעלה גמלא. היישוב קרוי על שם בית הכנסת העתיק השוכן למרגלותיו, חורבת כנף. מקימי כנף רצו לקרוא למושב "עין כנף", מכיוון שהישוב מקבל מים ממי המעיין הסמוך, אולם ועדת השמות הממשלתית אישרה את השם "כנף". גרעין היישוב התיישב במיקום זמני ב-1 באפריל 1985, והיישוב עבר למיקומו הנוכחי בשנת 1991. כלכלת היישוב מתבססת על חקלאות - מטעי אגסים, כרמים, רפת חלב, כבשים וגידולים נוספים. מַעְיַן כָּנָף או בשמו הערבי עֵין דֵיר עַזִּיז, הוא מעיין הנובע ליד המושב במדרון הצפוני של נחל כנף בדרום רמת הגולן, בסמוך לבית הכנסת העתיק בדיר עזיז. המעיין נקרא גם מעיין אשי לזכר רב-סמל ראשון במילואים אשר ("אשי") נוביק, שנהרג בכפר דבל שבדרום לבנון ב-9 באוגוסט 2006, במהלך מלחמת לבנון השנייה. הבריכה בגודל 5*10 מטרים ועומק המים כ 60 ס"מ. הבריכה נבנתה על ידי חברי מושב כנף. מיכה לבנה, גולן - 20 שנה ועוד 2000, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1993 מדיה וקבצים בנושא כנף בוויקישיתוף כנף, באתר רום גליל כנף, באתר הגולן כנף (ישראל), דף שער בספרייה הלאומית אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 עין כנף, אתר טיולי
פרנצ'סקו אריצו

פרנצ'סקו אריצו (באיטלקית: Francesco Erizzo; ‏ 18 בפברואר 1566 - 3 בינואר 1646) היה הדוכס ה-98 של ונציה. אריצו כיהן כדוג'ה מאז בחירתו ב-10 באפריל 1631 ועד פטירתו. פרנצ'סקו אריצו נולד בוונציה למשפחת אריצו - משפחת אצולה אמידה (אך לא עשירה). אריצו כיהן במספר משרות ציבוריות ובהן שגריר לה סרניסימה בחצר פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ובחצר האפיפיור אורבנוס השמיני, וכן כפרוודיטורה. אריצו לא נשא אישה. אריצו נבחר לתפקיד הדוג'ה ב-10 באפריל 1631, עת השתוללה בוונציה המגפה השחורה האיטלקית, אשר גרמה למותם של כשליש מאוכלוסיית העיר (כ-45,000 נפטרים), ואף את קודמו לתפקיד - הדוג'ה ניקולו קונטאריני. אריצו נבחר ברוב של 40 קולות למול 1 (היחיד שהתנגד לבחירתו היה רנייר זן, יריבו של הדוג'ה ג'ובאני קורנארו הראשון). בשל המגפה לא לוותה בחירתו של אריצו בפסטיבלים כמקובל. המגפה הסתיימה ב-1631 ואריצו לקח על עצמו את נדרו של קודמו - קונטאריני להקים כנסייה המוקדשת למרים, אם ישו, על מנת שהמגפה תיפסק. עם סיום המגפה, הורה אריצו על בניית הכנסייה, שנקראה סנטה מריה דלה סאלוטה, וכן הורה על חג שיחגג ב-21 בנובמבר ויקרא "חג המדונה של הבריאות" (Festa della Madonna della Salute) במסגרתו תערך תהלוכה של נכבדי העיר מבזיליקת סן מרקו לעבר הכנסייה שברובע דורסודורו לאות תודה על ההצלה מהמגפה. מסורת זו נמשכת עד ימינו. שנות ה-30 של המאה ה-17 היו תקופה של שלווה בוונציה, ובשנת 1637 נפתח התיאטרו סן קאסיאנו - בית האופרה הראשון של העיר. בשנת 1640 נפתח בית אופרה נוסף - התיאטרו סן מויזה. שנות השלום נפסקו עם פרוץ מלחמות קאסטרו - בין דוכסות פרמה למדינת האפיפיור. ונציה כרתה ברית עם פרמה ולחמה לצידה כנגד מדינת האפיפיור על השליטה בעיר קאסטרו. הסכם השלום נחתם בשנת 1644 לאחר ניצחונן של ונציה ופרמה. בספטמבר 1644 אבירי מלטה תקפו ספינה טורקית ובה עולי רגל מוסלמים בדרכם למכה. האבירים ביקשו מקלט בהרקליון (שאז נקראה קאנדיה) בכרתים, שהייתה אז בשליטת ונציה. בתגובה, הסולטאן העות'מאני איברהים הראשון האשים את ונציה ותקף את כרתים. אריצו פנה לסנאט של ונציה וביקש כי ימנו אותו למפקד הצבא. הסנאט הסכים על אף התנגדותו של ג'ובאני פזארו (לימים הדוג'ה). אריצו אסף צי גדול במטרה לתקוף את הטורקים, אולם נפטר חודש לאחר מינויו, ב-3 בינואר 1646, בהיותו בן 79. מדיה וקבצים בנושא פרנצ'סקו אריצו בוויקישיתוף
Sporothrix schenckii

סְפּוֹרוֹטְרִיקְס שֶנְקִי (שם מדעי: Sporothrix schenckii) היא פטרייה דימורפית השייכת לסוג הפטריות Sporothrix, הגדלה באדמות כבול בתפוצה כלל עולמית. הפטרייה דימורפית, כלומר, יכולה להתקיים הן כעובש ספרופיטי והן כשמר פרזיטי. תכונה זו תלויה ישירות בטמפרטורה של הסביבה בה היא גדלה: בטמפרטורה של 25°c היא עובש אשר גדל בקצב יחסית מהיר ומתאפיין בתפטיר לח המזכיר מרקם עדין של קטיפה בצבע לבן הנוטה לגוון קרמי - חום כעבור מספר זמני דור. לעומת זאת בטמפרטורה של 37°c נהפכת הפטרייה לשמר בעל גוון בצבע בז'. Sporothrix schenckii מתרבה בדרך כלל על ידי רבייה אל-זוויגית באמצעות פיזור ספורות (נבגים) הקרואים Conidia, שהן ספורות רכות הצומחות ישירות על גבי הקורים של התפטיר, ניתקות מהם ומתפזרות בעזרת הרוח עד שנוחתות על קרקע נוחה לגדילה ונובטות לעובש חדש. במידה והספורות נוחתות על מצע בעל טמפרטורה של 37°c ומעלה הן נובטות לשמר. טמפרטורה מעין זו אופיינית לבעלי חיים בעלי דם חם, כלומר עופות ויונקים בכלל ובני האדם בפרט, כך שלרוב צורת השמר היא הצורה הפתוגנית והטפילית של הפטרייה. חדירת הספורות לגוף מתאפשר בדרך כלל עקב פציעה של העור אשר תכלול את שכבותיו העמוקות, כגון הדרמיס ומערכת הלימפה. במצב כזה עלולה להתפתח מחלת ה-Sporotrichosis שהיא פטרת תת-עורית המאופיינת בדלקת של קשרי הלימפה שמתבטאת בנפיחות, אדמומיות ונגעים מוגלתיים באזור בו מתרבה הפטרייה. למרות העובדה שתפוצת הפטרייה היא כלל עולמית, ישנם מקומות ברחבי העולם, כגון פרו בהם המחלה נחשבת לאנדמית (מחלה בעלת שיעורי ההארעות גבוהים במיוחד בפרק זמן נתון). הפטריה רגישה במיוחד לאַמְפּוֹטְרִיצִין B ולתרופות מקבוצת הטריאזולים כמו פְלוּקוֹנָזוֹל (Diflucan) ואִיטְרָקוֹנָזוֹל (Sporanox). מדיה וקבצים בנושא Sporothrix schenckii בוויקישיתוף Sporothrix schenckii, באתר ITIS (באנגלית) Sporothrix schenckii, באתר NCBI (באנגלית) Sporothrix schenckii, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) Sporothrix schenckii, באתר GBIF (באנגלית)
קונצ'רטו גרוסו

במוזיקה, קונצ'רטו גרוסו (Concerto grosso) הוא מהגלגולים הראשונים של הקונצ'רטו האינסטרומנטלי המוכר לנו כיום, והיה שכיח מאוד בסוף המאה ה-17, ובתחילת המאה ה-18. הכנרים והמלחינים האיטלקיים: טורלי, קורלי, טרטיני וויוואלדי היו ממייסדי צורה זו, והביאו אותה לשיא הפופולריות שלה. הקונצ'רטו גרוסו מורכב משתי חטיבות – האחת, תזמורת כלי קשת (כינור ראשון ושני, ויולה ובאסו קונטינואו) המכונה גם ripieno (באיטלקית, מילוי), והשנייה, הרכב של שני כנרים ובאסו קונטינואו המכונה גם concertino (חטיבה זו זהה להרכב המנגן בטריו סונטה). שתי החטיבות משמיעות שיח־נגינתן לסירוגין או גם ביחד. מבנה הקונצ'רטו מבוסס על מבנה של סונאטה דה קייזה (סונאטה כנסייתית), כלומר מבנה של ארבעה פרקים במהירויות מנוגדות – איטי-מהיר-איטי-מהיר, או על מבנה של sonata da camera (סונאטה קאמרית) הידוע גם בתור סוויטה, וכולל ריקודים מן התקופה, החשובים בהם הם האלמנד, הקוראנט, הסרבנד והג'יג. עם התפתחותה של צורת הסונאטה, שקעה צורת הקונצ'רטו גרוסו, והקונצ'רטו המוכר לנו כיום תפס את מקומו. במאה ה-20, כחלק מגל הנאו-קלאסיציזם, החלה נטייה לחדש את הצורה הזאת: ארנסט בלוך, ארנסט קרנק וז'אן מרטינו כתבו קונצ'רטי "גרוסו". קונצ'רטו גרוסו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) קונצ'רטי גרוסי, דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חלוצי רודוי

חלוצי רודוי (חלוציאל) (נולד ב-1964) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף. כיהן כקצין שריון ראשי ומפקד אוגדה. רודוי נולד בישראל וגדל בבאר טוביה. הוא נקרא על שם קרוב משפחתו, חלוציאל רודוי, שלחם בשורות הפלמ"ח ונפל בקרב מלכיה ב-10 במאי 1948. רודוי התגייס לצה"ל ב-1982 ושובץ בחיל השריון. הוא עבר הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים. בהמשך השלים קורס קצינים ושימש כמפקד מחלקת טנקים בחטיבה 401, וכן כמדריך בקורס קציני שריון. ב-1987 מונה למפקד פלוגה וב-1988 לסגן מפקד גדוד, יצא ללימודים אקדמאיים וסיים תואר ראשון במתמטיקה ומדעי המחשב באוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1992 מונה למפקד גדוד 46 של חטיבה 401, וב-1994 לראש ענף התקשוב במפקדת חילות השדה. בתפקידו הבא היה מפקד גדוד קורס קציני השריון. ב-1998 קודם לדרגת אלוף-משנה ונקרא להקים את המכללה לפיקוד טקטי של זרוע היבשה, במקביל להיותו מפקד חטיבת שריון במילואים, עוצבת כוכב האור. ב-2001 קיבל את הפיקוד על חטיבה 7 ופיקד עליה במהלך מבצע חומת מגן. ב-2003 קיבל את הפיקוד על חטיבה 460, שבתקופתו אוחדה עם בית הספר לשריון והפכה לחטיבת ההכשרות של החיל. באוקטובר 2005 קודם לדרגת תת-אלוף והתמנה לקצין שריון ראשי ומפקד עוצבת עידן, אוגדת מילואים בפיקוד המרכז. כקצין שריון ראשי נדרש להתמודד עם קשיי השריון הישראלי מול איום הנ"ט של חזבאללה במלחמת לבנון השנייה כאשר בתום הלחימה מונה לראש ועדה לבדיקת נושא זה מטעם זרוע היבשה. ביולי 2008 סיים את תקופת כהונתו, ומונה לנספח צה"ל בסינגפור. השתחרר ב-2013. משמש מנהל פיתוח עסקי בחו"ל בחברת הייעוץ הביטחוני SBM. חלוצי רודוי באתר יד לשריון. טל זגרבה וגילי כהן, "לקונספט של הטנק אין אלטרנטיבה"(הקישור אינו פעיל), אתר צה"ל, 24 ביולי 2008. הבוידעם, אל"מ חלוציאל רודוי בילדותו, 1967, באתר nana10‏, 4 בנובמבר 2009 חלוציאל רודוי בילדותו, 1967, אוסף משפחת בן ישראל, אתר נענע
סוויטה

סְוִויטָה היא אחת הסוגות המרכזיות במוזיקה הכלית של המאה ה-17 וה-18 (הצורה החשובה השנייה היא הסונאטה). הסוויטה היא סדרת ריקודים, לעיתים קרובות לאחר אוברטורה (פתיחה). מקור השם "סוויטה" במילה הצרפתית Suite, כלומר "עקיבה". לעיתים קרובות נקראו הסוויטות בשם "Ouverture avec sa suite", כלומר אוברטורה והקטעים העוקבים אחריה. פעמים רבות נקראת הסוויטה בשמות אחרים, בעיקר בתקופת הבארוק: פרטיטה, פנטזיה, Ordre (בצרפת) ואחרים. אחד המאפיינים הבולטים בסוויטות רבות (אם כי בשום אופן לא בכולן) הוא חילופים בין פרקים מהירים ואטיים לסירוגין – מאפיין בעיקר סוויטות מאוחרות יותר. בדרך כלל כל המחולות בסוויטה כתובים באותו סולם, עם חריגות קלות בלבד (אופייני קטע אחד במז'ור בסוויטה מינורית ולהפך). הסוויטות נכתבו לכלי סולו, להרכב קאמרי קטן או לתזמורת. ראשיתה של הסוויטה כצורה לוטה בערפל – אוספים של מחולות הופיעו כבר בימי הביניים, וכבר ברנסאנס ניכרת נטייה לחלק אותם לפי סולמות. מקובל לייחס את הופעת הסוויטה במבנה המוכר לנו ליוהאן יאקוב פרוברגר, אשר כתב סוויטות לצ'מבלו שכולן התבססו על ארבעה מחולות בסיסיים – אלמנד, קוראנט, סרבנד וג'יג (אם כי פרוברגר נטה לסיים בסרבנד). כפי הנראה בזמנו של פרוברגר כבר לא שימשו הסוויטות שלו לליווי מחול, אלא נועדו לנגינה בלבד. מלחיני סוויטות מוקדמים אחרים הם לואי קופרן וסן קולומב (שכתב סוויטות לוויולה דה גמבה). לעיתים קרובות נוספו לסוויטות ריקודים אחרים, (בגרמניה הם נקראו "מחולות גלנטיים" אפשר "מחולות האצילים"), ביניהם הנפוצים ביותר הם המינואט, הבורה, הרונדו והגבוט. בצרפת התפתחה מסורת ארוכה של הוספת "קטעי אופי", שאינם מחולות, לסוויטות. כל המחולות בסוויטה כתובים בצורה דו-חלקית, מלבד הרונדו (בשמותיו השונים) והפתיחה. בין הסוויטות המפורסמות ביותר מתקופת הבארוק, המבוצעות תכופות גם כיום ונחשבות לדוגמאות מופת בסוגה, הולחנו על ידי באך: הסוויטות לצ'לו, הסוויטות התזמורתיות, סוויטות לכלי מקלדת סולו (6 "סוויטות צרפתיות", 6 "סוויטות אנגליות", 6 פרטיטות למקלדת ו"האוברטורה הצרפתית" (BWV 831), כמו סוויטות בודדות נוספות), הפרטיטות לכינור סולו (במסגרת קובץ של סונטות ופרטיטות). לקראת סוף המאה השמונה עשרה פחת מאוד העניין בסוויטה עם עליית צורת הסונאטה הקלאסית. מלחינים התחילו לחזור אליה בסוף התקופה הרומנטית, במסגרת החיפוש אחר אלטרנטיבות לסונאטה הנפוצה. לפעמים נכתבה הסוויטה ב"סגנון עתיק", כלומר גרסה רומנטית של מוזיקת בארוק. בין המפורסמות ביותר: הסוויטה לתזמורת "הנערה מארל" מאת ז'ורז' ביזה, "לייטננט קיז'ה" מאת סרגיי פרוקופייב, "סוויטה לירית" מאת אלבן ברג ו"סוויטה ברגמסקית" לפסנתר מאת קלוד דביסי. כיום המונח "סוויטה" משמש גם לציון יצירה כלית שמורכבת מקטעים נבחרים של יצירה מפורסמת. לדוגמה: סוויטה לפי נושא או דמות הלקוחה מפסקול סרט קולנוע. מדיה וקבצים בנושא סוויטה בוויקישיתוף סוויטה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
פילון (אדריכלות)

פילון (ביוונית: Pylon) הוא שער כניסה מונומנטלי למקדש המצרי העתיק. באדריכלות, הפתחים: חלונות, דלתות ושערים, הם גורם חשוב בעיצובם של הקירות ושל החלל הכלוא בתוכם. הפתחים מחלקים את הקירות לגושים אטומים ולחללים שיש להם סדר וריתמוס. גודלם וצורתם של הפתחים נקבעים לפי שיקולים שונים: פונקציונליים, מבניים וצורניים. השער משמש לכניסה לקשר בין פנים הבית, העיר או המתחם, לבין החוץ. בנייתם של מפתחים הייתה בעייתית מפאת הצורך לייצב את הפתח. בבנייה המסורתית הפתחים היו קטנים מפני שלא ידעו לייצב אותם. גודל המפתח היה קשור באורך הקורה המקסימלי. פתרון לבעיה גודל המפתח מוצאים בדרכים שונות, במצרים העתיקה הפתרון היה בניית פילון. פילון מורכב משני מגדלים המתחברים באמצעות קרניז, הנמוך מהם וסוגר את הפתח ביניהם. השער היה בדרך כלל במחצית הגובה של המגדלים. באמונה המצרית העתיקה, הפילון שיקף את האופק שבין שני הרים שמעברם זורחת ושוקעת השמש. הם סימלו מקום של בריאה ולידה מחדש. הפילונים היו מקושטים בסצנות המדגישות את סמכויות השלטון של המלך מהיותם מקום פולחן ציבורי. בפילון של מקדש איזיס בפילה (Philae), משנת 500 לפנה"ס, נראה פרעה מכניע את אויביו בעוד האלים: איזיס, חורוס וחתחור מתבוננים. דוגמאות נוספות נמצאות בלוקסור ואדפו. פולחן אמון-רע אל השמש, התקיים פעמים רבות בראש פילון המקדש. פילונים אחדים הכילו גם חדרי מדרגות פנימיים. הפילון הראשון שנמצא הוא מהמאה ה-13 לפנה"ס. זוג של אובליסקים היו מוצבים בדרך כלל לפני הפילונים. אדריכלות מצרים העתיקה היפוסטיל מדיה וקבצים בנושא פילון בוויקישיתוף
פרנצ'סקו מולין

פרנצ'סקו מולין (באיטלקית: Francesco Molin; ‏ 21 באפריל 1575 - 27 בפברואר 1655) היה הדוכס ה-99 של ונציה. מולין כיהן כדוג'ה מאז בחירתו ב-20 בינואר 1646 ועד פטירתו. בתקופת כהונתו כדוג'ה לחמה לה סרניסימה באימפריה העות'מאנית על השליטה בכרתים. הלוחמה החלה בתקופת קודמו של מולין, פרנצ'סקו אריצו והסתיימה בשנת 1669. פרנצ'סקו מולין נולד בוונציה למארינו מולין ולפאולה בארבאריגו. פרנצ'סקו פנה בצעירותו לקרירה צבאית, ושירת בצי של לה סרניסימה. מולין כיהן כפרוודיטורה והצלחתו במעשיו ובכישוריו הדיפלומטיים הביאה לבחירתו כפרוקורטור. בראשית מלחמת כרתים נבחר מולין למפקד צי לה סרניסימה. אולם בשל מחלת הצינית התקשה לעיתים בביצוע תפקידיו. ב-20 בינואר 1646 בתום 23 סבבי הצבעה, נבחר מולין לתפקיד הדוג'ה. בשנים הראשונות של כהונתו פעל מולין לחזק את הצי ואת כוחות הצבא הוונציאנים באזור ונציה ודלמטיה במטרה להגן על הרפובליקה מפני האימפריה העות'מאנית. ונציה זכתה במספר ניצחונות ואף כבשה את מצודת קליז. הצי הוונציאני פשט על הדרדנלים והביס את הצי העות'מאני. בין השנים 1654–1656 צר הצי הוונציאני, שבראשו האדמירל לאצארו מוצ'ניגו על הדרדנלים. האדמירל מוצ'ניגו נהרג בקרב ימי במיצרים בשנת 1657. עלות המלחמה הממושכת הביאה את מולין למכור תוארי אצולה בעיר במחיר של 100,000 דוקטים (כאשר 60,000 דוקטים נחשבו ל"מתנה" שנתנה ללה סרניסימה, ו-40,000 כהלוואה). בעקבות מכירות אלה מספר משפחות סוחרים עשירות הפכו למשפחות אצולה. מולין נפטר ב-27 בפברואר 1655. מדיה וקבצים בנושא פרנצ'סקו מולין בוויקישיתוף
קארלו קונטאריני

קארלו קונטאריני (באיטלקית: Carlo Contarini; ‏ 5 ביולי 1580 - 1 במאי 1656) היה הדוכס ה-100 של ונציה. קונטאריני כיהן כדוג'ה מאז בחירתו ב-27 במרץ 1655 ועד פטירתו, כשנה לאחר מכן. קארלו קונטאריני נולד בוונציה לאנדראה קונטאריני ואליזבתה מורוזיני. אביו נפטר עשרה ימים לאחר לידתו והוריש לו הון רב. משפחת קונטאריני הייתה אחת ממשפחות האצולה הוותיקות והעשירות בוונציה קארלו קונטאריני נשא לאישה את פאולינה לורדאן - בת למשפחת אצולה ונציאנית עשירה. קונטאריני שירת את לה סרניסימה בתפקידי פרוודיטורה, סאביו, רקטור, וכיהן כחבר בסנאט של ונציה. בשנים שלפני בחירתו לדוג'ה פרש מהפוליטיקה והחיים הציבוריים. בעקבות מות הדוג'ה פרנצ'סקו מולין ב-27 בפברואר 1655 נפגש חבר הבוחרים במרץ 1655 במטרה לבחור יורש. הבוחרים היו חלוקים בדעותיהם ואף מועמד לא זכה לרוב הקולות. קונטאריני נבחר כמועמד של פשרה בין הסיעות השונות, מאחר שלא השתייך לאף סיעה מחד, ובשל גילו המבוגר היה צפוי לכהן תקופה קצרה. בהצבעה ה-68 שנערכה, ב-27 במרץ 1655 נבחר קונטאריני לתפקיד הדוג'ה. קונטאריני כיהן בתפקיד 13 חודשים, אשר נחשבו תקופה שלווה בתוך העיר, והוא הצליח לפייס את הפלגים השונים אשר פילגו את העיר. מאידך, לכל אורך כהונתו נמשכה מלחמת כרתים - הלוחמה בין לה סרניסימה לבין האימפריה העות'מאנית על השליטה באי כרתים. קונטאריני חלה בראשו 1656, ככל הנראה בשל לחצי תפקידו, ונפטר ב-1 במאי 1656. מדיה וקבצים בנושא קארלו קונטאריני בוויקישיתוף
אבא שאול בן בטנית

אַבָּא שָׁאוּל בֶּן בָּטְנִית היה תנא שחי בירושלים בסוף תקופת בית שני, כשני דורות לפני חורבנו. היה משיב לשאלות בהלכה. כחברו, רבי אלעזר ברבי צדוק, מצא את פרנסתו כחנווני. בעיסוקו זה נודע כמקפיד ביותר על הימנעות מגזל ועל שמירת ממון הזולת, ולשם כך בין היתר נדב לציבור כמות גדולה של שמן, וזאת כדי להשיב את ספק גזילת הציבור. במסכת ביצה מסופר שכשהיו באים לקוחות לקנות אצלו שמן, היה ממלא בכליו שמן במידה המבוקשת ומריק לתוך הכלים של הלקוחות. ובמשך כל הלילה היה מניח את כליו הפוכים מעלי כלי הלקוחות, כדי שכל השמן שבכלים יתמצה לכלי הלקוחות, וכך לא יבא לידי איסור גזל. בתלמוד בבלי הוא מביא בשם אבא יוסף בן חנין אמרת ביקורת כלפי משפחות הכהנים הגדולים המזוהים עם כת הצדוקים או המקורבים להם, ששלטו באותם ימים בשלהי תקופת בית שני בירושלים: אוי לי מבית בייתוס, אוי לי מאלתן; אוי לי מבית חנין, אוי לי מלחישתן; אוי לי מבית קתרוס, אוי לי מקולמוסן; אוי לי מבית ישמעאל בן פיאבי, אוי לי מאגרופן; שהם כהנים גדולים, ובניהן גזברין, וחתניהם אמרכלין, ועבדיהן חובטין את העם במקלות. — תלמוד בבלי, מסכת פסחים, דף נ"ז, עמוד א' לפני מותו ציווה לבניו: "קברו אותי תחת מרגלותיו של אבא, והתירו תכלת מטליתי". חלק מהראשונים ראו בדבריו של אבא שאול את מקור המנהג שלנו שלא לקבור את המת בטלית. בנו נקרא אף הוא בשם בטנית, כשם סבו. "אַבָּא שָׁאוּל בֶּן בָּטְנִית", יהודה דוד אייזנשטיין (עורך), אנציקלופדיה אוצר ישראל, ניו יורק: פרדס, תשי"ב, חלק א, עמוד 11, באתר היברובוקס הרב אהרן הימן, "אבא שאול בן בטנית", תולדות תנאים ואמוראים, לונדון, תר"ע, חלק ג, באתר היברובוקס יחיאל מיכל גוטמן ודוד יוסף בורנשטיין, "אַבָּא שָׁאוּל בֶּן בָּטְנִית", אשכול - אנציקלופדיה ישראלית, כרך א', בעריכת יעקב קלצקין, הוצאת אשכול, ברלין-ירושלים 1929, עמ' 47, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום) מרדכי מרגליות (עורך), "אבא שאול בן בטנית", אנציקלופדיה לחכמי התלמוד והגאונים, מהדורת אייזנברג תשס"ז, כרך א', עמ' 9 קטגוריה:אבא שאול, באתר ויקיטקסט מסכת שמחות פרק יב, משנה יא ראו הרז"ה (בשם הרב יצחק בן מלכי צדק) מועד קטן טז, א. מרדכי מועד קטן סימן תתס"ג ועוד תלמוד בבלי, מסכת נדרים, דף כ"ג, עמוד א' ערך זה הוא קצרמר בנושא תנאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
כפר חרוב

כְּפַר-חָרוּב הוא קיבוץ בדרום רמת הגולן המשתייך לתנועה הקיבוצית. היישוב ממוקם בגובה של 315 מטרים מעל גובה פני הים, על שפת מצוקי און המתנשאים מעל הכנרת, ובמרחק של כשני קילומטרים ממנה. היישוב קרוי על שמו של הכפר הערבי ששכן במקום - "כפר חרב" שכנראה משמר את שם היישוב היהודי הקדום כפר יחריב או כפר חריב, הנזכר בתוספתא, בתלמוד הירושלמי ובפסיפס כתובת רחוב כאחת העיירות היהודיות ב"תחום סוסיתא", לעניין מצוות התלויות בארץ. בין כפר חרוב ובין פיק נמצאה כתובת גבול רומית המציינת את השם "כפר חריב" (Καπαρ Ηαριβου). הקיבוץ כפר חרוב הוקם בשנת 1973, תושביו התגוררו באופן ארעי במחנה אפיק, והוא עלה למקומו הנוכחי בשנת 1974. חבריו ילידי הארץ ועולים מארצות הברית. היישוב הוקם על מוצב סורי שנמצא במקום, ממנו נהגו לצלוף על יישובי מזרח הכנרת (עין גב והאון). עיקר הכנסות הקיבוץ הן ממפעל א.ר.י שבבעלותו, המייצר שסתומים הידראוליים. אף שהקיבוץ עדיין מתחזק מחקלאות שלחין (שקד מצוי, אבוקדו) וממטעים נשירים (נקטרינות, אגסים) וכן רפת לחלב. בקיבוץ פועלים גם מכבסה ומוסך, הוא שותף באתר התיירות חמת גדר, והוא מפעיל את מצפה לשלום - אתר בקתות נופש שנמצא על שפת מצוקי און ואתר "מצפה לשלום" שממנו תצפית יפה על הכנרת. מיכה לבנה, גולן - 20 שנה ועוד 2000, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1993 מדיה וקבצים בנושא כפר חרוב בוויקישיתוף כפר חרוב - באתר הגולן כפר חרוב, באתר רום גליל דף היישוב באתר תנועת אור אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 תלמוד ירושלמי, מסכת דמאי, פרק ב', הלכה א'. מ' הרטל, ההיסטוריה של צפון עבר-הירדן לאור המקורות ההיסטוריים והממצא הארכאולוגי, עמ' 351.