laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
הלרסדורף

הלרסדורף (בגרמנית: Hellersdorf) היא שכונה במזרח ברלין, בירת גרמניה. השכונה גובלת בשכונת מרצאן (Marzahn) במערב, בקפניק (Köpenick) במערב ובמדינת ברנדנבורג במזרח ובצפון. כתוצאה מרפורמת השכונות של ברלין ב-2001, אוחדה השכונה רשמית עם מרצאן ויצרה את שכונת מרצאן-הלרסדורף, אך בקרב התושבים עדיין נשמרת ההפרדה. השכונה מורכבת משלושה אזורים: קאולסדורף (Kaulsdorf), מאלסדורף (Mahlsdorf) והלרסדורף. הלרסדורף, בדומה למרצאן והוהנשנהאוזן נבנתה בחלקה הגדול במחצית השנייה של שנות השמונים על ידי ממשלת גרמניה המזרחית, אז נבנו עשרות אלפי יחידות דיור בבניינים גבוהים חסרי ייחוד, הקרויים "Plattenbauten" (בנייני פלטה), כיוון שהם מורכבים מפלטות שיוצרו במפעל. עם זאת השכונה משופעת גם בשטחים פתוחים וישנם מספר אגמים קטנים המשובצים בשטחה. בשכונה גרים 251,000 בני אדם. שיעור האבטלה הוא גבוה, גם ביחס לברלין, ועומד על כ-21 אחוזים מכוח העבודה, כמו כן הרמה הסוציו-אקונומית של השכונה אף היא נמוכה למדי. האוכלוסייה היא גרמנית רובה ככולה וכמעט ואין ריכוזי מהגרים בשכונה. התמיכה בשכונה במפלגות הימין הקיצוני גבוהה יחסית. מדיה וקבצים בנושא הלרסדורף בוויקישיתוף התפתחות היסטורית של השכונה (בגרמנית)
טוקטר אאובקירוב

טוקטר אאובקירוב (בקזחית:Тоқтар Оңғарбайұлы Әубәкіров‏ נולד ב-27 ביולי 1946) הוא קוסמונאוט סובייטי ממוצא קזחי. טוקטר אאובקירוב נולד בקולחוז במחוז קרגנדה שבקזחסטן הסובייטית למשפחה קזחית. הוא סיים את לימודיו בבית ספר של 8 שנים והחל לעבוד כחרט במפעל. במקביל הוא המשיך בבית ספר ערב אותה סיים בשנת 1965. לאחר גיוס לצבא ברית המועצות הוא נשלח לבית ספר לטייסי קרב. עם סיומה הוא החל בשירות שסיים בשנת 1976 בדרגת קפטן. בשנת 1976 אאבקירוב סיים קורס טייסי ניסוי והחל לעבוד במשרד תכנון מיקויאן. בשנת 1979 הוא סיים לימודי הנדסת אווירונאוטיקה. אאובקירוב עבר במשרד תכנון עד לשנת 1991. בתקופה זו הוא היה טייס ניסוי של מספר מטוסים מתוצרת החברה לרבות מיג-29 ומיג-31. על פעילות בתחום ניסוי מטוסים בשנת 1988 הוענק לו תואר גיבור ברית המועצות. בשנת 1989 הוא היה בין הראשונים שביצע נחיתה על סיפון נושאת המטוסים אדמירל קוזנצוב והיה הראשון שביצע המראה מננה. בתחילת תקופת הפרסטרויקה בתאום עם שלטונות קזחסטן הסובייטית במאי 1991 אאובקירוב החל אימונים במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים. הוא נכלל בצוות של סויוז TM-13 כקוסמונאוט-חוקר (אלכסנדר וולקוב היה מפקד צוות). לאחר שהייה בחלל של 7 ימים אאבקירוב חזר לכדור הארץ בחללית סויוז TM-13 (אנטולי ארצברסקי היה מפקד צוות). על טיסה זו הוענק לו תואר "גיבור העם של קזחסטן", אות כבוד מוזהב על שירות הרפובליקה האוסטרית ועיטור מהפכת אוקטובר (ברית המועצות). לאחר הקמת קזחסטן כמדינה עצמאית, אאובקירוב עבר להתגורר בה. באפריל 1992 הוא מונה לסגן ראשון של יושב ראש וועדת הגנה המדינה. בהמשך הוא נבחר מספר פעמים לפרלמנט וכיהן בה עד לשנת 2012. בשנת 2022 אאובקירוב תמך בהכנסת כוחות ארגון האמנה לביטחון משותף לדיכוי המהומות. מדיה וקבצים בנושא טוקטר אאובקירוב בוויקישיתוף ביוגרפיה (ברוסית) ביוגרפיה ביוגרפיה באתר רוסקוסמוס (ברוסית)
עקור (כפר)

עַקּוּר (בערבית عقور) היה כפר ערבי בהרי ירושלים ששכן מעל נקודת המפגש של נחל רפאים ונחל שורק, כ-15 ק"מ מערבית לירושלים. הכפר היה שייך לנפת ירושלים במחוז ירושלים. במלחמת העצמאות, ב-13 ביולי 1948, במסגרת מבצע דני, הכפר נכבש על ידי חטיבת הראל והתרוקן מתושביו. עַקּוּר, סקר מנדט, 1:20,000 עַקּוּר, 1945, 1:20,000 שרידי בתים בעַקּוּר, 2023 היער הנטוע על שרידי בתי עַקּוּר, 2023 מדיה וקבצים בנושא עקור בוויקישיתוף Benny Morris, The Birth of the Palestinian Refugee Problem Revisited, Cambridge University Press, 2004, ISBN 978-0-521-00967-6. (באנגלית)
פרדוקס התלויות האינסופיות

בלוגיקה, פרדוקס התלויות האינסופיות הוא פרדוקס המבוסס על התייחסות עצמית, ומשתמש במספר אינסופי של פסוקים. קיימת מחלוקת האם הפרדוקס כולל התייחסות מעגלית לעצמו, או לא. התייחסות עצמית של קבוצת פסוקים כוללת התייחסות שלהם לערך האמת של עצמם, כגון פרדוקס השקרן: משפט מספר 1 הוא שקר. לא ניתן לשים ערך אמת למשפט זה: אם הוא אמת הוא שקר, ואם הוא שקר הוא אמת. גם אם אוסרים התייחסות של משפט לעצמו, ניתן למצוא פרדוקס עם התייחסות מעגלית בצורה הבאה: משפט 2 הוא אמת. משפט 1 הוא שקר. גם קבוצה זאת היא פרדוקסלית: אם משפט 1 הוא אמת, גם 2 הוא אמת, ואז 1 הוא שקר. ואילו אם 1 הוא שקר, אז 2 הוא שקר, ואז 1 הוא אמת. עם זאת, ניתן להראות שכל עוד קבוצת המשפטים היא סופית, תלות שאיננה מעגלית לא תוביל לסתירה. כדי להגדיר תלות מעגלית, נכין גרף שקודקודיו הם המשפטים, ויש קשת מפסוק i לפסוק j אם i מתייחס לערך האמת של j. אז אם יש בגרף מעגל, הקבוצה עשויה להכיל סתירה. אך אם אין מעגל, היא לא. הוכחה: נגדיר מיון טופולוגי על הגרף, ונעבור על הקודקודים שלו לפי הסדר ההפוך, כאשר עוברים על משפט רק לאחר שעברנו על כל המשפטים שהוא מתייחס אליהם. אז כאשר הגענו למשפט, ערך האמת של כל המשפטים שהוא מתייחס אליהם כבר נקבע, לכן גם ערך האמת שלו יכול להיקבע מבלי לחשוש לסתירה עם הפסוקים הקודמים. לעומת זאת, כאשר הגרף אינסופי, גם אם אין בו מעגלים, ההוכחה הזאת לא תעבוד כי לא בהכרח אפשר להתחיל ממשפט שלא תלוי באף משפט אחר. ואכן ניתן למצוא קבוצה פרדוקסלית. נתבונן בקבוצת המשפטים האינסופית הבאה: לכל i>1, משפט מספר i הוא שקר. לכל i>2, משפט מספר i הוא שקר. באופן כללי, משפט מספר n אומר שלכל i>n, משפט מספר i הוא שקר. אין פה תלות מעגלית, שכן כל משפט תלוי רק בערך האמת של המשפטים שאחריו. נראה שלא ניתן להציב למשפטים ערך אמת: תחילה נניח שקיים משפט אמת, נסמנו n. אז לכל i>n, משפט i הוא שקר, ועל כן גם משפט n+1 הוא אמת, בסתירה לכך שהוא שקר. כעת נניח שכל המשפטים הם שקר, אז נובע שמשפט 1 (ולמעשה כל משפט) הוא אמת. שתי האפשרויות מובילות לסתירה. Stephen Yablo, Truth and reflection Is Yablo's paradox non-circular?
בישופות שפייר

הנסיכות-בישופות של שפייר (בגרמנית: Hochstift Speyer;‏ Fürstbistum Speyer;‏ Bistum Speyer) הייתה נסיכות כנסייתית באזור של מדינות גרמניה ריינלנד-פאלץ ובאדן-וירטמברג של ימינו. היא חולנה ב-1803. הנסיך-הבישוף התגורר בשפייר, עיר קיסרית חופשית, עד המאה ה-14, כאשר העתיק את מקום מגוריו לאודנהיים (פיליפבורג), ולאחר מכן ב-1723 לברוכסל, בעיקר בשל מערכת היחסים המתוחה בין הנסיכים-הבישופים לבין השלטונות האזרחיים של העיר החופשית, שהייתה פרוטסטנטית רשמית מאז הרפורמציה. הנסיך-פרובוסט של ויסמבורג באלזס נשלט על ידי הנסיך-בישוף של שפייר באיחוד אישי. הנסיכות-בישופות של שפייר השתייכה לחוג הרייני העליון של האימפריה הרומית הקדושה. היא הייתה אחת הנסיכויות הקטנות ביותר של האימפריה הרומית הקדושה, היא כללה יותר מחצי תריסר מובלעות נפרדות בהיקף כולל של כ-28 מיילים רבועים גרמניים (בערך 1540 קמ"ר) משני עברי הריין. היא כללה את העיירות ברוכסל (בגדה הימנית) וכן דיידסהיים, הרקסהיים ביי לנדאו ולאוטרבורג (בגדה השמאלית). בסביבות שנת 1800 כללה הבישופות כ-55,000 איש. הדיוקסיה של שפייר קיימת מאז המאה ה-3 או ה-4. היא הוזכרה לראשונה במסמכים היסטוריים בשנת 614. עד שנת 748 הייתה זו בישופות בחירה של הארכיבישוף של טריר, ומאז ועד לחילון הנסיכות-בישופות ב-1803, של הארכיבישוף של מיינץ. ההיסטוריה של הבישופות של שפייר החלה לכל המאוחר בסוף המאה ה-7 כאשר הבישוף של שפייר קיבל מחוזות מלכותיים בשפיירגאו השכנה. במאות ה-10 וה-11 קיבלה הדיוקסיה אדמות נוספות, כולל מתנות מאת הקיסר אוטו הראשון. בשנת 1030 החלה בניית הקתדרלה, ובשנת 1061 נחנכה הקתדרלה. בשנת 1086 העניק הקיסר היינריך הרביעי לבישוף את החלקים הנותרים של מחוז שפיירגאו. משנת 1111 החלו אזרחי העיר שפייר להתיר יותר ויותר את קשריהם לשלטון הבישוף. בשנת 1230 הוזכר לראשונה בורגרמייסטר. בשנת 1294 הפכה שפייר לעיר קיסרית חופשית. הבישוף העביר את ארמונו בשנת 1371 לאודנהיים. בתחילת המאה ה-17 הבישוף פיליפ כריסטוף פון זטרן הרחיב את מבצר פיליפסבורג. הנסיכים-הבישופים שלטו משם מ-1371 עד 1723. לאחר מכן העביר הנסיך-בישוף את מושבו לברוכסל. חיילים צרפתים כבשו את פיליפסבורג ב-1644 בשלבים המאוחרים של מלחמת שלושים השנים. צרפת זכתה במבצר בשלום וסטפאליה ב-1648. במהלך מלחמת הולנד–צרפת, כוחות הקיסרות כבשו אותה מחדש ב-1676. בהסכמי ניימכן ב-1679, המבצר הוחזר רשמית לבישוף ולאימפריה. עם זאת, צרפת סיפחה חלקים משטחי הגדה השמאלית של הבישופות ב-1681 כ-Reunion וכבשה שוב את פיליפסבורג ב-1688 בתחילת מלחמת תשע השנים. השטח הכבוש הוחזר רק ב-1697 בהסכם רייסווייק. ב-1801/1802, שטחי הגדה השמאלית הנותרים של שפייר נכבשו על ידי כוחות צרפתים במהלך המהפכה הצרפתית. שטחי הגדה הימנית ממסרו למרקיזות באדן. בכך הסתיימה אחריותו החילונית של הבישוף של שפייר. הבישופות המשיכה בתפקידה כדיוקסיית שפייר. לבסוף, החלק הצרפתי של בית הנסיכות-בישופות לשעבר חולק בין בוואריה והסן-דרמשטאדט ב-1815. קתדרלת שפייר ארמון הבישוף ליד קתדרלת שפייר (1765) טירת אודנהיים (המעון הראשי של הבישופים משנת 1371) ארמון ברוכסל (מעון ראשי משנת 1723) בישוף שפייר 1793/93 מדיה וקבצים בנושא בישופות שפייר בוויקישיתוף Franck Lafarge, Les comtes Schönborn, 1642-1756, L'Harmattan, Paris, 2008, vol. 2, p. 349-350.
איליה אוסטרוכוב

איליה אוסטרוכוב (ברוסית: Илья́ Остроу́хов;‏ 20 ביולי 1858 – 8 ביולי 1929) היה צייר נוף ואספן אמנות רוסי; קשור לנודדים. הוא בא ממשפחה של סוחרים אמידים. בשנת 1870, הוא נרשם ל"אקדמיה של מוסקבה למדעי המסחר המעשיים". בעודו שם, הוא החל להתעניין בזואולוגיה והחל בהתכתבות עם אלפרד ברם. הוא גם פתח אוסף אנטומולוגי שנתרם מאוחר יותר לאוניברסיטת מוסקבה. הוא נרשם לשיעורי האמנות הראשונים שלו רק ב-1880, אז פיתח את הרצון להיות צייר לאחר שראה תערוכה של ציורי נוף שהעלו הנוודדים. הוא חשש שהוא מבוגר מכדי להתחיל ללמוד בבית ספר לאמנות, וחיפש מישהו שיעביר לו שיעורים פרטיים. מכר ותיק הכיר לו את אלכסנדר קיסליוב, שבאותה תקופה עבד בבית ספר פרטי לבנות ולימד שיעורים בציור. בשנה שלאחר מכן, הוא הרגיש בטוח מספיק כדי ללמוד עם איליה רפין. באותו חג המולד, הוא עבד יחד עם ויקטור וסנצוב, עיצב ויצר קישוטים להופעה בביתו של הסוחר והפטרון סבבה מאמונטוב. לאחר מכן, הוא הפך למבקר קבוע באחוזת אברמצבו, ושרטט את הנופים והארכיטקטורה. בינתיים, הוא הגיש מועמדות לאקדמיה האימפריאלית לאמנויות, אך הורשה רק לבקר בשיעורים. בערבים למד רישום בחברה האימפריאלית לעידוד האמנויות ולקח שיעורים נוספים מרפין. עד 1884, הוא גם בילה זמן מה בבית המלאכה של פאבל צ'יסטיאקוב. בשנת 1886 הוא הצליח ללמוד אצל ולדימיר מקובסקי בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה. באותה שנה הציג שני ציורים בתערוכה הארבע-עשרה של הנוודים והציג איתם בקביעות לאחר מכן. הוא פיתח ידידות קרובה עם פאבל טרטיאקוב, שקנה כמה מציוריו המוקדמים. לאחר מותו של טרטיאקוב ב-1898, בחרה מועצת העיר מוסקבה באוסטרוכוב כאחד הנאמנים של גלריית טרטיאקוב. מ-1899 עד 1903, הוא כיהן כראש מועצת המנהלים בפועל, ולאחר מכן הודח בגלל הוצאות רבות מדי על רכישות. ב-1905, לאחר ויכוחים מסוימים, בחרו בו שוב ליושב ראש ההנהלה. הכל הלך כשורה עד 1913, כאשר בריון בעל סכין חתך את הבד של "איבן האיום ואת בנו איוון" - ציור של רפין. האירוע נתן ליריביו של אוסטרוכוב הזדמנות לתקוף אותו. הוא התפטר ובהסכמה הדדית הוא הוחלף על ידי איגור גרבאר. במהלך תקופה זו הוא כמעט ויתר על הציור. רק ב-1916, כאשר בילה זמן מה עם חברים בחצי האי קרים, החל שוב לצייר. שנתיים לאחר מכן, הוא ערך את התערוכה האחרונה שלו בקנה מידה מלא עם הנודדים. בנוסף לעבודתו בגלריה טרטיאקוב, הוא היה אספן בולט בזכות עצמו. החל בשנות ה-90 לאחר שנישא למשפחת סוחרי התה העשירה Botkin ורכש בית גדול כנדוניה. הוא צבר למעלה מ-300 ציורים (כולל אייקונים מימי הביניים) ו-500 רישומים; בעיקר של אמנים רוסים, אבל גם ציורים של האימפרסיוניסטים: דגה, מאנה, רנואר ומאטיס. אחד מנקודות השיא שלו היה "אלגוריית האמונה" מאת ורמיר. הייתה לו גם ספרייה של למעלה מ-12,000 ספרים, כולל עותק של הקומדיה האלוהית מ-1515 ודה קמרון מ-1757. בשנת 1918, האוסף שלו הולאם כמוזיאון ציבורי והוא מונה לאוצר לכל החיים. במרץ 1929, כאשר הוא מצא את עצמו משולל מזכויותיו הוא היה במצב בריאותי ירוד מאוד וכמעט עיוור. הוא נפטר ארבעה חודשים לאחר מכן. זמן קצר לאחר מכן נסגר המוזיאון, ואלמנתו הוגבלה לשימוש בשני חדרים בביתם. היא נפטרה בשנת 1935. האוסף שלו הועבר לגלריה טרטיאקוב. מאוחר יותר, הבית נפתח מחדש כסניף של "המוזיאון הממלכתי לספרות". מדיה וקבצים בנושא איליה אוסטרוכוב בוויקישיתוף Brief biography Biographical notes Membership roster
הרברט קוהנר

הרברט "הארי" קוהנר (בגרמנית: Herbert Rudolf Kuhner; נולד ב-29 במרץ 1935 בווינה) הוא סופר ומתרגם אוסטרי־יהודי. קוהנר היגר עם הוריו לארצות הברית בשנת 1935 וסיים את לימודיו באוניברסיטת קולומביה. הוא חזר לווינה ב-1963, שם הוא עובד כסופר ומתרגם. הוא הגה את המושג remigration, שהוא "ניאולוגיזם, שפירושו לחזור למקום שממנו גירשו אותך". נשיא אוסטריה העניק לו את התואר פרופסור. קוהנר פועל בתרגומיו להפצת ספרות של קבוצות אתניות אוסטריות והנגשתה לקהל דובר אנגלית. הוא חיבר אנתולוגיה של שירה לירית אוסטרית לאחר 1945 וזו יצאה לאור באמצעות הוצאת שוקן. הוא חתן פרס תאודור קרמר (גר') לשנת 2014. Herbert Kuhner: Nixe. Funk & Wagnalls, New York City 1968. Herbert Kuhner: Broadsides and Pratfalls: Selected Poems, Stories and Translations. The Menard Press, London 1976. Herbert Kuhner (Hrsg.): Austrian Poetry Today. Schocken Books, New York City 1985, ISBN 0-8052-3903-0. Herbert Kuhner: Der Ausschluss. Memoiren eines Neununddreissigers. Wiener Verlag, Himberg 1988, ISBN 3-900915-00-8. Herbert Kuhner: Liebe zu Österreich. Der Apfel, Wien 1995, ISBN 3-85450-079-3. Herbert Kuhner: Minki die Nazi Katze und die menschliche Seite. Theodor Kramer Gesellschaft, Wien 1998, ISBN 3-901602-04-6. אתר האינטרנט הרשמי של הרברט קוהנר האתר של קוהנר הבלוג של הארי קוהנר: האיש שלנו בווינה "Our Man in Vienna". Viennanet.info. נבדק ב-12 בינואר 2022. {{cite web}}: (עזרה) ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "הרברט קוהנר".
ישיבת באר התלמוד

ישיבת באר התלמוד היא ישיבה גדולה לבחורים המשתייכים לציבור החרדי-ספרדי, הישיבה שוכנת בשכונת גאולה בירושלים ברחובות רחוב מלכי ישראל ורחוב הטורים. בכלל סניפי הישיבה לומדים כ-700 תלמידים. דרכה של הישיבה מבוססת על דרך הסגנון הספרדי והליטאי. נשיא הישיבה הוא הרב יהודה כהן, ראש הישיבה הוא הרב חנוך כהן, והמשגיח הוא הרב אליהו אהרון. הישיבה הוקמה בשנת 1994 תשנ"ה על ידי הרב יהודה כהן, כיום הישיבה בראשות בנו הרב חנוך כהן, הרב יהודה כהן משמש כנשיא הישיבה. לישיבה קיימים סניפים רבים ברחבי הארץ. ירושלים – הישיבה ממוקמת בשכונת מקור ברוך, ועומדת בראשותו של הגר"ח כהן. הישיבה בירושלים מהווה חלק מרכזי במוסדות הישיבה ובה לומדים כ-430 בחורים. נתיבות – נפתח באלול ה'תשע"ו. הרב חנוך כהן מוסר במקום שיעור כללי אחת לשבוע. הרב דנין – רב הקהילה החרדית לספרדים בנתיבות משמש נשיא לישיבה ומוסר שיעור כללי בימי שני, בישיבה זו יש כ-200 תלמידים. בעקבות מלחמת חרבות ברזל הישיבה הושהתה מתפקוד רשמי מצד הנהלת הישיבה עד להודעה החדשה ותלמידי הישיבה עברו לסניף בקריית גת, בחודש ינואר חזרו התלמידים לסניף בנתיבות. חזון יחזקאל – ממוקמת במושב אלומה (המכונה גם "חזון יחזקאל") שבמועצה האזורית שפיר ומונה כ-100 בחורים, הסניף מהווה המשך לסניף הישיבה בקריית גת שנסגר בסוף שנת 2023. אופי וצביון הישיבה ודרך הלימוד המונהגת בה מבוססים על צביון ישיבות ליטא והדרך הספרדית. עם זאת, בישיבה ישנם מאפיינים ייחודיים על פני הישיבות הליטאיות והספרדיות, בעיקר בהחשבת החווייתיות סביב מועדי השנה. ישיבת באר התלמוד - תגית, באתר בחדרי חרדים
בישופות וורמס

הנסיכות-בישופות של וורמס (בגרמנית: Hochstift Worms;‏ Fürstbistum Worms;‏ Bistum Worms) הייתה נסיכות כנסייתית של האימפריה הרומית הקדושה. הבישופות הייתה ממוקמת על שתי גדות הריין מסביב לוורמס, ממש צפונית לאיחוד של אותו נהר עם נהר הנקאר, והייתה מוקפת ברובה בנסיכות הבוחר מפפאלץ. וורמס הייתה מקום מושבו של בישוף מהתקופה הרומית. מימי הביניים ואילך, תחום השיפוט החילוני של הנסיכים-הבישופים לא כלל עוד את העיר וורמס, שהייתה עיר קיסרית חופשית (העיר הקיסרית החופשית וורמס) ואשר הפכה לפרוטסטנטית רשמית במהלך הרפורמציה. עם זאת, הנסיכים-הבישופים שמרו על סמכות השיפוט על קתדרלת וורמס בתוך העיר. ב-1795 נכבשה וורמס עצמה, כמו גם כל שטח הנסיכות-בישופות בגדה השמאלית של הריין, וסופחה לצרפת. בעקבות הארגון מחדש הטריטוריאלי שהגיע עם החילון הגרמני ב-1802, חולן השטח שנותר של הבישופות, יחד עם זה של כמעט כל הנסיכויות הכנסייתיות האחרות. במקרה זה, היא סופחה על ידי רוזנות הסן-דרמשטאדט. מדיה וקבצים בנושא בישופות וורמס בוויקישיתוף
סיסטו

סיסטו היא מילה שפירושה "למטה" או "מתחת" באיטלקית, אך גם שם משפחה פיליפיני. האם התכוונתם ל... פיונה סיסטו - כדורגלן דני-אוגנדי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת מיידטלנד ג'רמי סיסטו – שחקן אמריקאי סיסטו, נסיך בורבון-פארמה – בנו של רוברטו הראשון, דוכס פארמה ואחיה של זיטה, קיסרית אוסטריה ומלכת הונגריה. פרשת סיסטו – הכינוי שניתן לניסיון של קרל הראשון, קיסר אוסטריה להוציא את האימפריה האוסטרו-הונגרית ממלחמת העולם הראשונה באמצעות כריתת הסכם שלום עם מדינות ההסכמה.
בישופות רגנסבורג

הנסיכות-בישופות של רגנסבורג (בגרמנית: Hochstift Regensburg;‏ Fürstbistum Regensburg‏; Hochstift Regensburg) הייתה נסיכות כנסייתית קטנה של האימפריה הרומית הקדושה ששכנה ליד העיר הקיסרית החופשית רגנסבורג בבוואריה. הבישופות שודרגה לנסיכות רגנסבורג ב-1803 לאחר פירוק נסיכות הבוחר ממיינץ. אין לבלבל בין הנסיכות-בישופות של רגנסבורג לבין הדיוקסיה הרומית-קתולית של רגנסבורג, שהייתה גדולה בהרבה. הבישופות נוסדה בשנת 739 על ידי בוניפציוס הקדוש; היא הייתה כפופה במקור לארכיבישוף של זלצבורג. במאה ה-13, הבישוף של רגנסבורג הפך לנסיך של האימפריה הרומית הקדושה עם מושב והצבעה בדיאט האימפריאלי. כמובלעת של דוכסות בוואריה, הנסיכות-בישופות לא הצליחה להתרחב טריטוריאלית ונשארה אחת המדינות הקטנות באימפריה. במהלך החילון הגרמני של 1803, אוחדה הנסיכות-בישופות עם העיר הקיסרית החופשית רגנסבורג וטריטוריות אחרות כדי ליצור את נסיכות רגנסבורג. קרל תאודור אנטון מריה פון דלברג היה הנסיך-ארכיבישוף הראשון. בשנת 1810 הפכה הנסיכות לחלק מממלכת בוואריה, אם כי היא שמרה על מעמד ארכי-פיסקופלי. זאת בעקבות נפילת האימפריה הרומית הקדושה ב-1806 במהלך מלחמת הקואליציה השלישית. הקונקורדט הבווארי של 1817 לאחר מותו של דלברג הכפיף את הארכיבישופות של רגנסבורג לדיוקסיה סופרגנית הכפופה לארכיבישוף של מינכן ופרייזינג. בישופות רגנסבורג (בגרמנית)
נטליה וורוז'ביט

נטליה וורוזביט (באוקראינית: Наталія Анатоліївна Ворожбит, נולדה ב-4 באפריל 1975) היא במאית, מחזיאת ותסריטאית אוקראינית. בשנת 2021 היא זכתה בפרס אוקריאנה הממלכתי על שם דובז'נקו. נולדה בקייב בשנת 1975. בשנת 2000 היא סיימה לימודים במכון לספרות על שם גורי במוסקבה. את המחזה הראשון שלה היא כתבה שנת 1994 והוא הוצג על במת תיאטרון בקייב. לאחר סיום הלימודים היא המשיכה בכתיבת מחזות שהועלו בעל במה בתיאטראות במוסקבה, ריגה, לונדון וערים נוספות. בשנת 2013 היא לקחה חלק פעיל ביברומאידאן. בשנת 2015 וורוזביט הקימה בקייב תיאטרון חדש. היא כתבה תסריט לסרטים כמו קיבורגים, "שדה פראי". על בסיס מחזה שהיא כתבה בשנת 2017 היא כתבה תסריט והייתה במאית של סרט "דרכים רעות". על מחזה זה היא זכתה בפרס אוקראינה על שם שבצ'נקו בשנת 2022. בשנת 2021 היא זכתה בפרס אוקראינה הממלכתי על שם דובז'נקו. בשנת 2022 היא התחילה לעבוד עד סרט נוסף שמתאר יחסים אוקראינה-רוסיה. צילומי הסרט הופרעו על ידי פלישת רוסיה לאוקראינה, אך הסתיימו והוא שוחרר להקרנה. נטליה וורוז'ביט, ברשת החברתית פייסבוק נטליה וורוז'ביט, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ראיון עם וורוז'ביט(ברוסית)(באנגלית) Eric Kohn, Ukrainian Filmmaker Speaks Out from a Bomb Shelter in Kyiv: ‘We Need Your Support’, IndieWire, ‏2022-02-25 (באנגלית)
סרג' סודייקין

סרג' סודייקין (באנגלית: Serge Sudeikin‏; 19 במרץ 1882 - 12 באוגוסט 1946) היה אמן ומעצב תפאורה רוסי הקשור לבלט רוס ולמטרופוליטן אופרה. לאחר שהוצא מבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה בגלל "רישומיו המגונים", הצטרף סודייקין לתנועת מיר איסקוסטבה. חבריו הקרובים כללו את המשורר מיכאיל קוזמין והאימפרסריו סרגיי דיאגילב, שבהזמנתם הגיע לפריז ב-1906 לתערוכת סלון הסתיו, שם הוצגה עבודתו לראשונה באירופה. בשנים 1907 עד 1918 הוא היה נשוי לשחקנית אולגה גלבובה (1885–1945), אחת היפות המפורסמות מנשות סנט פטרסבורג וחברה קרובה ביותר של אנה אחמטובה. גלבובה-סודייקינה היא הדמות הראשית והנמענת של יצירתה הארוכה ביותר של אחמטובה, השיר ללא גיבור (1940–65). סודייקין עיצב את התפאורות והתלבושות להפקתו של דיאגילב את "לה טראגדי דה סלומה" מאת פלורנט שמיט ב-1913, וסייע בביצוע העיצובים של ניקולס רוריך ל"פולחן האביב" של סטרווינסקי באותה שנה. עד מהפכת אוקטובר סודייקין היה בין מעצבי התיאטרון המובילים ברוסיה. ב-1913 הוא ברח לפריז עם הרקדנית ורה דה בוסט, לה נישא לאחר מכן, ואשר בשנות ה-20 עזבה אותו כדי להפוך לפילגש ובסופו של דבר לאשתו השנייה של סטרווינסקי. ב-1926 הוא הכין תפאורות להפקה בברודוויי ב-1926 של "הדבר הראשי" של ניקולאי אבריינוב. מאוחר יותר עיצב סודייקין את הבמה להפקה המקורית של של פורגי ובס, שהוצגה לראשונה בברודוויי בתיאטרון אלווין ב-10 באוקטובר 1935. מדיה וקבצים בנושא סרג' סודייקין בוויקישיתוף סרג' סודייקין, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) סרג' סודייקין, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) סרג' סודייקין, באתר MusicBrainz (באנגלית)
אנה אוסטרומובה-לבדבה

אנה אוסטרומובה-לבדבה (ברוסית: Анна Остроумова-Лебедева, ‏17 במאי 1871 - 5 במאי 1955) הייתה אמנית רוסית וסובייטית שהתפרסמה בציורים בצבעי מים. היא גם הייתה מחלוצות טכניקת חיתוך העץ ברוסיה. היא נולדה בשם אנה אוסטרומובה בסנט פטרבורג. ב-1905 נישאה לכימאי סרגיי ואסילביץ' לבדב. היא למדה ציור בבית הספר לרישום טכני שטיגליץ, ולאחר מכן באקדמיה הקיסרית לאמנויות אצל איליה רפין. האקדמיה התחילה לקבל נשים רק בשנת 1892, ואוסטרומובה הייתה אחת מהבוגרות הראשונות. בשנים 1898 ו-1899 למדה בפריז באקדמיה קולרוסי, וגם אצל ג'יימס אבוט מקניל ויסלר. בשנת 1900 סיימה אוסטרומובה את האקדמיה, התמחתה בגרפיקה, ובאותה שנה הצטרפה לקבוצת האמנות מיר איסקוסטבה בסנט פטרסבורג. ב-1901, היא הפיקה את סדרת חיתוכי העץ הראשונה עם נופים עירוניים של סנט פטרבורג, בהזמנת סרגיי דיאגילב. בשנות ה-1900–1910 היא טיילה רבות ברחבי אירופה ועבדה גם כמאיירת ספרים. מאז 1934 עבדה כפרופסור במכון לנינגרד לציור, אדריכלות ופיסול. אוסטרומובה-לבדבה שרדה את המצור על לנינגרד, אך לאחר מכן התעוורה. היא מתה בלנינגרד ב-1955. הנושא העיקרי של עבודותיה הגרפיות, הן חיתוכי עץ וצבעי מים, היו נופי העיר של סנט פטרסבורג. היא התעניינה גם בנופים עירוניים באירופה, כתוצאה מנסיעותיה באירופה. מדיה וקבצים בנושא אנה אוסטרומובה-לבדבה בוויקישיתוף אנה אוסטרומובה-לבדבה, באתר "Find a Grave" (באנגלית) "Остроумова-Лебедева Анна Петровна (1871-1955)" Художники // Остроумова-Лебедева А. П., www.printsmuseum.ru Leningrad Album - Glasgow Libraries Online Library, libcat.csglasgow.org
שונן ג'אמפ השבועי

שונן ג'אמפ השבועי (באנגלית: Weekly Shōnen Jump) הוא מגזין שבועי ביפן המפרסם סדרות מאנגה רבות מהסוגה שונן. המגזין מפרסם פרקים חדשים בסדרות שונות מדי שבוע ומדי כמה חודשים מפרסם כרכים המכילים אוספים של כל אותם הפרקים. המגזין הושק לראשונה באוגוסט 1968 והוא אחד ממגזיני המאנגה הוותיקים ביותר. זהו גם מגזין המנאגה הנמכר ביותר, אשר נכון לשנת 2023 מכר מעל ל-7.5 מיליארד עותקים מאז שנת 1968. ההצלחה של המגזין הובילה גם ליצירה של זיכיון מדיה שמפגיש דמויות שונות שמככבות במגזין בסדרות אנימה ובמשחקי וידאו. מאזינגר Z (אנ') דרגון בול ההרפתקה המוזרה של ג'וג'ו היקארו נו גו האנטר האנטר נארוטו וואן פיס רורואוני קנשין שאמן קינג יו יו האקושו יו-גי-הו! בליץ' מחברת המוות כיתת ההתנקשות אקדמיית הגיבורים שלי ד"ר סטון הייקיו!! קוטל השדים ימי סקמוטו מדיה וקבצים בנושא שונן ג'אמפ השבועי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של שונן ג'אמפ השבועי (ביפנית) שונן ג'אמפ השבועי, ברשת החברתית פייסבוק שונן ג'אמפ השבועי, ברשת החברתית אקס (טוויטר) שונן ג'אמפ השבועי, ברשת החברתית אינסטגרם שונן ג'אמפ השבועי, סרטונים בערוץ היוטיוב ערך זה הוא קצרמר בנושא עיתונים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קונפסר

קונפסר (בהונגרית: Kunpeszér) הוא כפר בנפת קונסנטמיקלוש שבמחוז באץ'-קישקון בדרום־מזרח הונגריה. עד לשואה הייתה בו קהילה יהודית. עד שנת 1949 היה הכפר קונפסר והכפר קונדץ' חלק מכפר אחד בשם פסרדץ' (Peszéradacs) בו חיו בתקופה מסוימת גם יהודים. בשנת 1944 נרצחו יהודים מהכפר במהלך שואת יהודי הונגריה. מדיה וקבצים בנושא קונפסר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קונפסר (בהונגרית) נתוני הכפר באתר הלמ"ס ההונגרי תיעוד יהודי פסרדץ' שנרצחו בשואה מפקדי האוכלוסין של יהודי הונגריה, 1993
סלקסנטמארטון

סלקסנטמארטון (בהונגרית: Szalkszentmárton) הוא כפר בנפת קונסנטמיקלוש שבמחוז באץ'-קישקון בדרום־מזרח הונגריה. עד לשואה הייתה בו קהילה יהודית. שמו של הכפר סלקסנטמארטון הוזכר במסמכים לראשונה בשנת 1317. במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 חיו יהודים בכפר, בשנת 1944 נרצחו יהודים רבים מהכפר במהלך שואת יהודי הונגריה. מדיה וקבצים בנושא סלקסנטמארטון בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סלקסנטמארטון (בהונגרית) נתוני הכפר באתר הלמ"ס ההונגרי תיעוד יהודי סלקסנטמארטון שנרצחו בשואה מפקדי האוכלוסין של יהודי הונגריה, 1993