laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אברהם מלמד (פרופסור)

אברהם מלמד הוא פרופסור אמריטוס למחשבת ישראל ולשעבר ראש החוג לתולדות ישראל באוניברסיטת חיפה. שימש כראש המרכז לחקר התרבות יהודית ומשמש כראש הקתדרה ע"ש וולפסון למורשת ההגות היהודית באוניברסיטה. מחקריו עוסקים בהיבטים שונים של המחשבה היהודית בימי הביניים ובראשית העת החדשה, ובעיקר בתחומי המחשבה המדינית וההיסטוריה הרעיונית והתרבותית. הוא סיים את הדוקטורט באוניברסיטת תל אביב במחשבת ישראל בשנת 1978. בין השנים 2006 ל-2010 כיהן מלמד כיו"ר התנועה ליהדות מתקדמת בישראל. בנוסף, לימד מלמד מחשבת ישראל והיסטוריה במכללת אורנים ואזרחות בבית הספר הריאלי העברי בחיפה, סניף בית בירם. בספרו "היהפוך כושי עורו? האדם השחור כ'אחר' בתולדות התרבות היהודית", שפורסם בשנת 2002, הוא בוחן את התפתחות מערכת הדימויים של האדם השחור בתרבות היהודית לדורותיה, החל בתקופת המקרא ועד ראשית העת החדשה. בספרו "רקחות וטבחות" שראה אור בשנת 2010 הוא סוקר את התפתחותו של המיתוס על כך שהמקור של כלל החכמות והמדעים הוא כביכול יהודי. מלמד סוקר לראשונה את המיתוס מראשיתו בתרבות ההלניסטית ועד ימינו, דרך העברתו בתרבויות השונות: ההלניסטית-פגאנית, היהודית, הנוצרית והאסלאמית. "על כתפי ענקים, תולדות הפולמוס בין אחרונים לראשונים בהגות היהודית בימי הביניים ובראשית העת החדשה", הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2003 "היהפוך כושי עורו? האדם השחור כ'אחר' בתולדות התרבות היהודית", הוצאת אוניברסיטת חיפה וזמורה ביתן, 2002. תורגם לאנגלית בשם: The Black in Jewish Culture – A History of the Other (London 2003) The Philosopher-King in Medieval and Renaissance Jewish Political Thought, SUNY Press, Albany, 2003 "רקחות וטבחות: המיתוס על מקור החכמות", הוצאת מאגנס ואוניברסיטת חיפה, 2010 "אחותן הקטנה של החכמות: המחשבה המדינית היהודית בימי הביניים", הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2011 "על אי בודד", הוצאת רסלינג, 2011 Melamed et al, eds., Hebraic Aspects of the Reneissance: Sources and Encounters, London and Boston, 2011 Wisdom's Little Sister: Studies in Medieval and Renaissance Jewish Political Thought, Boston, 2012 "דת: מחוק לאמונה - קורותיו של מינוח מכונן", הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2014 דף אישי(הקישור אינו פעיל) באתר אוניברסיטת חיפה יעקב שביט, מה רואים הננסים מעל כתפי הענקים, באתר הארץ, 28 ביולי 2004 גתית הולצמן, אפלטון לא היה אלא משה, אשר דיבר בלשון היוונית, באתר הארץ, 21 בינואר 2011 אברהם מלמד (1944-), דף שער בספרייה הלאומית על ספרו זה של מלמד, כתב הרב יואל קטן, עורך כתב העת המעיין, ביקורת חריפה. בחתימת דבריו הוא מתייחס לטענה לראשוניות המחקר, ומפנה לסדרת מאמרים מקיפה על מיתוס זה מאת יעקב ישראל סטל שפורסמה בכתב עת חרדי-אמריקאי בשם "אור ישראל", בשנת 2002, ומשום מה נעלמה מעינו של מלמד ומהביבליוגרפיה שבסוף הספר. (נתקבלו במערכת / רקחות וטבחות המעיין, ניסן תשע"א). ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מריה גורוחובסקי

מריה גורוחובסקי (גורוחובסקיה) (ברוסית: Мария Кондратьевна Гороховская, באוקראינית: Марія Кіндратівна Гороховська; ‏17 באוקטובר 1921 - 22 ביולי 2001) הייתה מתעמלת סובייטית-יהודייה. אלופת עולם ואלופה אולימפית בעלת 7 מדליות, מהן 2 זהב, כולל המדליה החשובה מכולן קרב-רב אישי מאולימפיאדה אחת. הספורטאית הראשונה שזכתה ב-7 מדליות באולימפיאדה אחת. השנייה היא השחיינית אמה מקיאן מאוסטרליה (טוקיו 2020). בשנת 1990 עלתה לישראל והתיישבה בה. גורוחובסקי נולדה ביבפטוריה, בחצי האי קרים שבאוקראינה. ב-1941, לאחר שסיימה את לימודיה במכללה בפאודוסיה לחינוך גופני, במלחמת העולם השנייה היא פונתה מהעיר הנצורה לנינגרד לקזחסטן במצב של תשישות. באליפות ברית המועצות שנערכה בשנת 1947 זכתה לראשונה במדליית כסף בקרב רב. באליפות ברית המועצות שנערכה בשנת 1948 זכתה לראשונה במדליית זהב, בתרגיל על הקורה ובמדליית כסף בתרגיל על המקבילים המדורגים. באולימפיאדת הלסינקי (1952) הייתה המצטיינת בתחרות ההתעמלות לנשים, כשזכתה בשיא במספר המדליות שספורטאי זכה באולימפיאדה אחת, 7 מדליות מהן 2 זהב ו-5 כסף. מדליות זהב, בתחרות היוקרתית קרב רב אישי (76.780 נקודות) לפני בת ארצה נינה בוצ'רובה (76.780 נקודות) ומרגיט קורונדי מהונגריה (75.820 נקודות) ובתחרות הקבוצתית (527.030 נקודות) לפני הונגריה (520.960 נקודות) וצ'כוסלובקיה (503.32 נקודות). מדליות כסף בכל 4 התרגילים האפשריים: קורה (19.130 נקודות) אחרי בוצ'רובה (19.220 נקודות) ולפני קורונדי (19.020 נקודות), מקבילים מדורגים (19.260 נקודות) אחרי קורונדי (19.400 נקודות) ולפני אגנס קלטי מהונגריה (19.160 נקודות), סוס קפיצות (19.190 נקודות) אחרי יקטרינה קלינצ'וק (19.200 נקודות) ולפני גלינה מינאייצ'בה (19.160 נקודות) חברותיה לנבחרת וקרקע (19.200 נקודות) אחרי קלטי (19.360 נקודות) ולפני קורונדי (19.000 נקודות). בנוסף, היא זכתה במדליית כסף בתרגיל הקבוצתי עם מכשירים (73.000 נקודות), אחרי שוודיה (74.200 נקודות) ולפני הונגריה (71.600 נקודות). באליפות העולם בהתעמלות שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1954 זכתה גורוחובסקי בשתי מדליות. מדליית זהב בתחרות הקבוצתית (524.310 נקודות), לפני הונגריה (518.280 נקודות) וצ'כוסלובקיה (511.750 נקודות) ומדליית ארד בתרגיל הקרקע (19.120 נקודות), אחרי טמרה מנינה בת ארצה (19.390 נקודות) ואווה בוסקובה מצ'כוסלובקיה (19.160 נקודות). בנוסף, היא סיימה במקום רביעי בתרגיל על סוס הקפיצות (18.860 נקודות) ובמקום שביעי בתחרות הקרב רב אישי (74.140 נקודות). לאחר האליפות היא פרשה מתחרויות. היא המשיכה בתור שופטת בתחרויות התעמלות ומשנת 1964 כשופטת בינלאומית. גורוחובסקי עלתה לישראל בשנת 1990 ורק אז נודע על היותה יהודייה. ביחד עם אגנס קלטי עסקה בחינוך גופני לילדים. היא נפטרה בתל אביב בשנת 2001. בסך הכל זכתה גורוחובסקי ב-24 מדליות באליפות ברית המועצות בהתעמלות, מהן 10 זהב, 7 כסף ו-7 ארד. בשנת 1991 נבחרה גורוחובסקי להיכל התהילה של הספורט היהודי מדיה וקבצים בנושא מריה גורוחובסקי בוויקישיתוף מריה גורוחובסקי, באתר olympedia.org מריה גורוחובסקי, באתר התאחדות ההתעמלות הבין-לאומית מריה גורוחובסקי היכל התהילה של הספורט היהודי. אורי מילר, מריה גורוחובסקי, באנציקלופדיה לנשים יהודיות (באנגלית) [1](הקישור אינו פעיל)
משה לוין (היסטוריון)

משה (מישקה) לוין (7 בנובמבר 1921 - 14 באוגוסט 2010) היה היסטוריון של ברית המועצות ושל רוסיה. משה לוין נולד בווילנה להורים ממוצא רוסי יהודי. בשנת 1941, כשהיה בן עשרים, נמלט לברית המועצות ברגע האחרון לפני כיבוש העיר על ידי הוורמאכט, ושני הוריו שנשארו שם נרצחו בשואה. ברוסיה עבד כחקלאי בקולחוז, ולאחר מכן כמפעיל כבשן במפעל מתכות. בקיץ 1943 התגייס לצבא האדום, הוא נשלח לקורס קצינים אולם סיים אותו רק כשהסתיימה המלחמה, כך שהוא לא השתתף בה. בשנת 1946 שב לפולין, ולאחר זמן קצר עבר לפריז, שם פעל במסגרת מנגנוני ההעפלה לארץ-ישראל. בשנת 1951 עלה לישראל, ומתוך אמונה בציונות הסוציאליסטית, הצטרף לקיבוץ. כעבור זמן קצר עבר לתל אביב, שם שימש ככתב בעיתונה של מפ"ם, על המשמר. בהמשך היה עורך בעיתונים "שמאל" - עיתון "מפלגת השמאל הסוציאליסטי הישראלי", וב"קול העם". בשנת 1956 גויס לצבא לקראת מלחמת סיני. כשהביע את מחאתו על הרג שבויים מצריים, נכלא עד תום המבצע. הוא למד באוניברסיטת תל אביב, שם סיים תואר ראשון בהיסטוריה, ובשנת 1961 עזב לפריז כדי ללמוד בסורבון. הוא סיים שם את עבודת הדוקטורט שלו, שאחר כך גם פרסם כספר, "האיכרים הרוסים והכוח הסובייטי 1930-1928". במחקר טען כי הקולקטיביזציה שנעשתה בברית המועצות הייתה בסך הכל אחת מן האפשרויות, שבעזרתן יכלו ראשי המשטר להתמודד עם המשבר שהתחולל בגידול החקלאי; ושהאפשרות הזאת נכפתה על ידי הממשל כפתרון מעשי, ולא כפי שרבים חושבים - כמימוש אידאולוגי של התורה הקומוניסטית. בין השנים 1967 ל-1968 היה לוין עמית מחקר באוניברסיטת קולומביה בניו יורק. בין השנים 1968 ל-1978 שימש פרופסור באוניברסיטת ברמינגהאם באנגליה. כשסיים את התקופה שם, עבר לאוניברסיטת פנסילבניה, שם לימד עד פרישתו לגמלאות בשנת 1995. בספרו "מאבקו האחרון של לנין" (1968), הוא עסק בהשגותיו של לנין על ההתפתחות של השלטון הבירוקרטי בברית המועצות. הוא הציג את האופציות שלנין כתב עליהן על ערש דווי, והציגן כ"אופציות אבודות", שהיו יכולות להתגשם אילו לנין היה ממשיך לחיות עוד מספר שנים. בשנות השבעים התפרסם ספרו "זרמי העומק הפוליטיים בפולמוסים הכלכליים הסובייטיים: מבוכארין לרפורמיסטים המודרניים", ובו הוא חקר את פועלו של ניקולאי בוכארין, ממתנגדי סטלין בשנות העשרים, וטען כי רעיונותיו של בוכארין דומים לאלה של הרפורמיסטים המאוחרים יותר של שנות השבעים. ספרו האחרון, "המאה הסובייטית", התפרסם בשנת 2005, ובו הוא מסביר מדוע קרסה ברית המועצות, לשיטתו. בשנת 1992 יצא לכבודו ספר יובל שכותרתו: "Stalinism: Its Nature and Aftermath: Essays in Honour of Moshe Lewin" בעריכת ניק למפרט וגאבור ריטרספורן. לוין שימש במשך שנים כיועץ לזרועות שונות של הממשל האמריקאי בענייני ברית המועצות. כתב קבוע בעבור העיתון "Le Monde Diplomatique". מדיה וקבצים בנושא משה לוין בוויקישיתוף עמרי איתן, מהפכה בחדר הגדול, באתר הארץ, 15 באוקטובר 2010 אלכס מסיס, חברים לדעה, באתר הארץ, 29 באוקטובר 2010 Arfon Rees, Moshe Lewin obituary, הגארדיאן
מיכל אסקפה

מיכל אסקפה (נולדה ב-1937) היא אלופה פאראלימפית ישראלית. בעלת 7 מדליות אולימפיות מהן 2 זהב, 1 כסף ו-4 ארד. אסקפה נולדה בצרפת. הוריה נספו במלחמת העולם השנייה והיא עלתה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער. בצעירותה עסקה בספורט, אך בהיותה בת 15 בראשית שנות החמישים נפגעה מפוליו. היא שותקה בשתי רגליה ובאופן חלקי ביד אחת ורותקה לכסא גלגלים. לאחר מכן עברה לחיות בירושלים, סיימה את לימודיה התיכוניים ולמדה הנהלת חשבונות. בשנת 1962 עברה לחולון וחזרה לעסוק בספורט במסגרת מרכז הספורט לנכים. תוך זמן קצר מחזרתה לעיסוק בספורט זכתה בתואר אלופת ישראל בטניס שולחן לנכים ונשלחה להשתתף במשחקי סטוק מנדוויל ומ-1964 ועד 1980 בתחרויות המשחקים הפאראלימפיים. לאורך השנים התחרתה בטניס שולחן, שחייה וקליעה בחץ וקשת. בשנת 1970 הייתה ממייסדי האגודה הישראלית לקליעה בחץ וקשת. במשחקים הפאראלימפיים טוקיו (1964) זכתה אסקפה ב-3 מדליות ארד. במשחה ל-25 מטר חזה במשחה ל-25 מטר חופשי ובטניס שולחן ליחידות. במשחקים הפאראלימפיים תל אביב (1968) זכתה אסקפה בשתי מדליות, מדליית זהב ביחד עם נבחרת הכדורסל נשים בכיסאות גלגלים ובמדליית כסף בטניס שולחן ליחידות. נוסף לכך היא הגיעה לשלב רבע הגמר בטניס שולחן לזוגות ביחד עם בתיה משעני. במשחקים הפאראלימפיים היידלברג (1972) זכתה אסקפה במדליית ארד בטניס שולחן ליחידות וסיימה במקום 11 בחץ וקשת. במשחקים הפאראלימפיים טורונטו (1976) זכתה אסקפה במדליית זהב בטניס שולחן ליחידות. מדיה וקבצים בנושא מיכל אסקפה בוויקישיתוף פירוט השתתפותה בתחרויות המשחקים הפאראלימפיים באתר הרשמי של IPC (באנגלית) המשך פירוט השתתפותה בתחרויות המשחקים הפאראלימפיים באתר הרשמי של IPC (באנגלית) הישגיה של מיכל, מעריב, 27 בספטמבר 1968 צבי אלגת, ספורט של כוח רצון, מעריב, 22 ביולי 1962
חיה קדמון

חיה קדמון (25 בספטמבר 1919 - 4 בספטמבר 1960) הייתה משוררת ומתרגמת. קדמון (במקור קאופמן) נולדה בסימפרופול שברוסיה, בשנת 1925, כשהיא בת 6, עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה בכפר יחזקאל. אביה, אברהם קאופמן, היה מורה ואמה רופאת ילדים. היא למדה בגימנסיה הרצליה בתל אביב, הייתה חברה בשומר הצעיר ואחר גם בהנהגה הראשית של התנועה. היא הצטרפה ל"גרעין ארץ ישראלי-ג'", לימים חצור שבדרום. קדמון הייתה חברה במפ"ם, וכתבה בעל המשמר, אחר כך הצטרפה לפלג השמאל של משה סנה, ובשנת 1954 הצטרפה למפלגה הקומוניסטית. היא החלה לפרסם בקול העם שירים, בהם שירים פוליטיים, שירים לירים ושירי ילדים, וכן מאמרי ביקורת ומסות בנושאי ספרות כללית ועברית. כמו כן תרגמה לעברית משיריהם של משוררים רוסים. היא למדה ספרות עברית ואנגלית באוניברסיטה העברית בירושלים ואחר כך המשיכה ללימודי השתלמות באנגליה, שם ערכה והגישה תוכנית בשידורים העבריים של רשות השידור הבריטית. כשחזרה לארץ עסקה בהוראת ספרות עברית ואנגלית בבתי ספר ובסמינריונים שונים. הייתה בין פעילי הליגה לידידות ישראל-ברית המועצות וביקרה בברית המועצות ובבולגריה. קדמון נישאה לרוברט פרקש, ביולוג יליד ארצות הברית, שהיה פעיל במפלגה הקומוניסטית בארצות הברית והגיע לישראל עקב הרדיפות המקארתיסטיות. קדמון נפטרה ב-4 בספטמבר 1960 כשהיא בת 41 ונקברה בבית העלמין קריית שאול. נערך לה מסע ההלוויה ברחובות תל אביב בהשתתפות נציגי השגרירות הסובייטית, ועל קברה ספדו לה משה סנה ואלכסנדר פן, ובסיום הטקס הושר האינטרנציונל. בעלה נפטר שמונה חודשים לאחר מותה באופן פתאומי כשהוא בן 36. בנם היחיד, יובל, שהיה בן 4 כשהתייתם מהוריו, אומץ, על פי בקשתו של רוברט, על ידי ידידיו מהמפלגה הקומוניסטית, דני פתר-פטרזיל וליליה פתר פטרזיל. עשור לאחר מותה יצאה לאור בהוצאת "תרבות לעם" אסופה משיריה, "לבעור תמיד" (1971), בעריכת המשורר אלכסנדר פן, הכוללת שירים פוליטיים, חברתיים וליריים. באן מספרים..., קול העם, 5 בנובמבר 1954 על גדרומיך, איראן, קול העם, 26 בנובמבר 1954 על הדם, קול העם, 11 במרץ 1955 שיר האבוקה החיה, קול העם, 22 באפריל 1955 גאון ירדן, קול העם, 13 בינואר 1956 למפלגה - תודה!, קול העם, 7 ביוני 1957 שתי סונאטות, קול העם, 20 ביוני 1958 בלדה על העשרים וארבעה, קול העם, 9 בספטמבר 1960 שיר הלוחם המובל להורג, קול העם, 14 באפריל 1961 ארצי שלי, קול העם, 26 במאי 1961 - השיר האחרון שכתבה למשוררי "הכסאות המרוקנים", קול העם, 16 בפברואר 1962 אל העצמאות, קול העם, 17 באפריל 1964 חיה קדמון, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" חיה קדמון איננה, קול העם, 5 בספטמבר 1960 סוניה אידלברג, לזכרה של חיה קדמון, קול העם, 17 באוקטובר 1960 מרדכי אבי-שאול, הסופר מ. אבי־שאול על מות חיה קדמון, קול העם, 21 באוקטובר 1960 יוסף אלגזי, לזכרם של חיה קדמון (1960-1919) ורוברט פרקש (1960-1925) תמר גוז'נסקי, "שירי זונק ממרי יומך אל העתיד"(הקישור אינו פעיל) איתן קלינסקי, משוררת שלום נשכחת חיה קדמון, דף שער בספרייה הלאומית חיה קדמון, בלקסיקון הספרות העברית החדשה שבתי טבת, מתי חשוב אדם כמת?, הארץ, 6 בספטמבר 1960 משהו על מסורתו המהפכנית של העם הבולגרי, קול העם, 9 בספטמבר 1957 הלוויית המשוררת חיה קדמון בת"א, קול העם, 7 בספטמבר 1960
לי סגל

לי אהרן סגל (5 בפברואר 1932 – 31 בינואר 2005) היה מתמטיקאי ופרופסור במכון ויצמן, מחקריו עסקו בביולוגיה מתמטית. לי סגל נולד בפרבר של העיר בוסטון. קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת הרווארד (1953) דוקטורט מ-MIT בשנת 1959 תחת הנחיית פרופסור סי. סי. לין (Chia-Chiao Lin). בשנת 1960 הוא הצטרף לסגל "Rensselaer Polytechnic Institute" בניו יורק, שם עסק בבעיות של מכניקת הרצף. שני ספריו הראשונים, "Mathematics Applied to Deterministic Problems in the Natural Sciences" ו-"Mathematics Applied to Continuum Mechanics", עסקו בתחום. בשנת 1973 עלה לישראל והחל לעבוד במכון ויצמן ולעסוק בנושאים של ביולוגיה מתמטית, בין התחומים שהוא מידל היו בקטריולוגיה, אבולוציה, אימיונולוגיה, נוירולוגיה. בשנת 1984 יצא ספרו "Modeling Dynamic Phenomena in Molecular and Cellular Biology". הוא שימש במשך שנים כעורך של כתב העת "Bulletin of Mathematical Biology". בשנת 2003 נערך לכבודו הכנס "Mathematical Biology: From molecules to ecosystems;The legacy of Lee Segel". לאחר מותו החל מכון ויצמן לחלק מדי שנה פרס ע"ש לי סגל, בשם "הפרס לביולוגיה מתמטית". נפטר ב-31 בינואר 2005. היה נשוי לרותי ואב לארבעה ילדים. מחותנו היה המתמטיקאי פרופ' הרי דים. מדיה וקבצים בנושא לי סגל בוויקישיתוף לי סגל, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה לי סגל, באתר MacTutor (באנגלית) לי סגל, באתר dblp אתר "Billiongraves" ערך זה הוא קצרמר בנושא מתמטיקה ובנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שלמה הלברשטאם (הראשון)

האדמו"ר רבי שלמה הלברשטאם (הראשון) (תר"ז, 1847-א' בתמוז תרס"ה, 4 ביולי 1905) היה מקים חסידות באבוב והאדמו"ר הראשון שלה. בנו של רבי מאיר נתן הלברשטאם בן רבי חיים הלברשטאם מצאנז ומחבר הספר דברי חיים בשנת תרט"ו (1855) התייתם מאביו, ועבר לגור אצל סבו (אבי אמו) רבי אליעזר מדז'יקוב (בנו של רבי נפתלי מרופשיץ). בשנת תרכ"א (1861) נישא לרבקה הענא, בתו של רבי יהושע מקמינקה. לאחר פטירתה נישא לרעכיל בריינדל בתו של רבי מנשה טייטלבוים (בן רבי נחום צבי מדרוהוביטש, גזע סיגט). הופקד על ידי סבו רבי חיים הלברשטאם לערוך את תשובותיו ההלכתיות, יחד עם בן דודו רבי משה מברדיוב (בנו של רבי ברוך הלברשטאם מגורליץ). תשובות אלו נדפסו בתור ספר "דברי חיים". סבו גם למדו קבלה וסדר קריאת הקוויטעל (הפתקאות). בשנת תרכ"ה (1865) נתמנה כרב בעיירה ביקאובסק, וכיהן בה כעשר שנים. לאחר מכן עבר לכהן כרב בעיירה אושפיצין (כינויה היהודי של העיירה אושוויינצ'ים) ובווישניצה. בשנת תרנ"ב (1892) נתמנה כרב לקהילת באבוב שבגליציה שם התחיל לכהן באדמורו"ת והתפרסם בחכמתו צדקתו וקדושתו. היה מגדולי המנהיגים של יהדות גליציה והשפעתו הייתה גדולה. הוא נודע במומחיותו הרוחנית בקריאת הפתקאות (הקווטיעל) אותה למד מסבו רבי חיים מצאנז. נפטר בעיירת הנופש באד נויהיים שבגרמניה בא' תמוז תרס"ה (1905). ילדיו היו מאשתו הראשונה, רבי בן ציון הלברשטאם ובתו חיה שיינדל אשת רבי חיים יעקב טייטלבוים מלימנוב (בנו של רבי משה יוסף מאויהל). רבי שלמה הקים את חסידות באבוב והיה האדמו"ר הראשון שלה. בנוסף, הוא ייסד את ישיבת עץ חיים, שבהנהגת בנו רבי בן ציון הלברשטאם הפכה לרשת ישיבות בת כ-40 ישיבות ברחבי גליציה. הוא תמך בתנועת מחזיקי הדת שהקים רבי יהושע מבעלז איתו היה בקשרים טובים ועבדו בשיתוף פעולה בהצגת היהדות מול השלטונות האוסטריים. מעט מדברי תורתו של רבי שלמה אשר שרדו את השריפה הגדולה בווישניצא, הודפסו בקובץ 'עטרת שלמה'. דער ערשטער רב פון באבוב (הרב הראשון מבאבוב), בורו פארק תשע"ה. יצא על ידי חצר באבוב 45. אהרן סורסקי, מרביצי תורה מעולם החסידות, חלק ב, בני ברק, תשמ"ז, עמ' קיא-קנה. רבי שלמה הלברשטאם בקובץ המאור, אתר היברובוקס. שלמה בן מאיר נתן הלברשטאם (1847-1905), דף שער בספרייה הלאומית
ליונל רוגוזין

ליונל רוגוזין (מאנגלית: Lionel Rogosin; ‏22 בינואר 1924 - 8 בדצמבר 2000) היה במאי קולנוע יהודי-אמריקאי. ביים סרטים דוקומנטריים וחברתיים בסגנון הנאו-ריאליזם איטלקי. נולד בניו יורק, בנו של ישראל רוגוזין, איש עסקים יהודי ותעשיין טקסטיל. רוגוזין למד באוניברסיטת ייל, שם סיים תואר בהנדסת כימית כדי להצטרף לעסקי אביו. הוא שירת בחיל הים האמריקני במהלך מלחמת העולם השנייה. עם חזרתו הוא טייל במזרח ומערב אירופה ובישראל וכן באפריקה. אחר כך עבד בחברה של אביו עד לשנת 1954. רוגוזין לימד את עצמו כיצד להשתמש במצלמת Bolex 16 מילימטר. הוא היה מעורב בפעילות חברתית ופוליטית, ויצר סרט דוקומנטרי קצר אודות מצוקת הפליטים ההונגרים בעבור האומות המאוחדות. בשלב מסוים החליט לזנוח את המעורבות בעסקי אביו ולהתמסר לפעילות חברתית. הוא התמקד בנושאים חברתיים כמו גזענות ואימפריאליזם. מטרתו הראשונה הייתה משטר האפרטהייד. הוא יצר את הסרט "Wood-cutters of the Deep South" אודות קואפרטיב משותף לשחורים ולבנים בדרום ארצות הברית, ואת "Arab-Israeli Dialogue" המתאר מפגש של המשורר הפלסטיני ראשד חוסיין עם העיתונאי הישראלי עמוס קינן. בשנות השמונים עבר לאנגליה ובשנות התשעים עבר ללוס אנג'לס. On the Bowery (1956) Out (1957) (short film) Come Back, Africa (1960) Good Times, Wonderful Times (1965) Oysters Are in Season (1966) (short film) How Do You Like Them Bananas? (1966) (short film) Black Roots (1970) Black Fantasy (1972) Woodcutters of the Deep South (1973) Arab Israeli Dialogue (1974) (short film) אתר האינטרנט הרשמי של ליונל רוגוזין ליונל רוגוזין, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) אתר המוקדש לרוגוזין
מרובך

מרובך (Merowech) היה שמם של מספר מספר אנשים בשושלת המרובינגית. האם התכוונתם ל... מרובך הראשון (בלטינית מרובאוס או מרוביוס) היה אבי השושלת המרובינגית ועל שמו היא נקראת, על פי האגדה הוא היה בנו של כלודיו. יורשו של מרובך היה כילדריך הראשון, שמתקופתו והלאה ההיסטוריה של הפרנקים מתבהרת מרובך השני (נפטר ב-577) היה בנם של כילפריך הראשון ואודוברה, אשתו הראשונה, נישא לברונהילדה שהייתה אלמנתו של דודו זיגיברט הראשון והפך לאויב של אימו החורגת, פרדגונדיס מרובך, בנו של תיאודריך השני מרובך, בנו של תאודברט השני
יפאן יפאן

יפאן יפאן (באנגלית: Japan Japan) הוא סרט ישראלי משנת 2007, על צעיר הומוסקסואל שעובר לתל אביב, וחולם לעבור לגור ביפן. הסרט בוים בידי ליאור שמריז. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. עלילת הסרט עוקבת אחרי אמרי (בגילומו של אמרי כהן), צעיר מאשדוד, שבגיל 19 מחליט לעזוב את הצבא ולעבור לתל אביב, לגור עם שותפה מעורערת בנפשה, בעוד חברת הילדות הקרובה שלו מתכננת לעבור לניו יורק. הוא מוצא עבודה זמנית בחנות מתנות כדי לממן טיסה ליפן, הפנטזיה הגדולה ביותר שלו, אך לא מצליח לחסוך. מצבו מתדרדר כאשר חברת הילדות עוזבת לניו יורק, ומשאירה אותו להתמודד לבד בעיר הגדולה. במהלך שהותו בתל אביב הוא מתמכר לגלישה באינטרנט, ולפורנו יפני. הסרט מלווה בסצנות מתוך סרטי פורנו הומוסקסואליים יפנים. הסרט מציג בצורה אישית קונפליקטים פניימים, ועוסק בשאלות זרות ושוני, ו"בחייהם של אנשים אבודים וצעירים", על פי הבמאי. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסרט השתתף בעשרות פסטיבלי סרטים, וזכה לסיקור נרחב. בין הבולטים והנחשבים: פסטיבל לוקרנו בשווייץ, נבחר כסרט הטוב ביותר בשבוע הקולנוע במקסיקו, הוצג במוזיאון לאומנות מודרנית בניו יורק (מומה), ואף בפסטיבל בואנוס איירס לסרטים עצמאיים. הביקורת על הסרט היו מעורבות, מצד אחד, מבקרים רבים הגדירו אותו כגאוני. לדוגמה, האוצר הראשי במחלקה לקולנוע של מוזיאון המומה הכריז שמדובר באחד מעשרת הסרטים הטובים של 2008. ביקורות אחרות טענו שמדובר בסרט פורנוגרפי במסווה, ובסרט בלתי גמור ומבולבל שאינו עומד בסטנדרטים הראויים לקולנוע, וציינו לרעה את המעברים החדים בסרט לסצנות מיניות, לגלישה סתמית וארוכה באינטרנט, ולזוויות הצילום הלא שגרתיות והמעבר החד ביניהן. לעומת זאת, המבקרים שטענו שמדובר בסרט מופת, ציינו כי יחסית לסכום הזעום בו נוצר (כ-200 דולר) הישגיו ורמתו הן יוצאות דופן וראויות לשבח. בארץ זכה לביקורות חיוביות מאוד, ואף הוקרן במספר מסגרות בארץ, ביניהן גם בפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה בתל אביב. "יפאן יפאן", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "יפאן יפאן", באתר AllMovie (באנגלית) "יפאן יפאן", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "יפאן יפאן", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) פסטיבל לוקרנו 2007 (אורכב 07.07.2011 בארכיון Wayback Machine), באתר הפסטיבל הרשמי גתית גינת, עכבר העיר אונליין, האם זה יהיה סרט הקאלט הישראלי הבא?, באתר הארץ, 20 ביולי 2008 הסרט באתר הפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה (תל אביב) הסרטים הטובים לשנת 2008 באתר אינדיוויר הסרט באתר הפסטיבל לקולנוע גאה (תל אביב)
חלום סקיפיו (רומן)

חלום סקיפיו (אנגלית: The Dream of Scipio) הוא רומן מאת איאן פירס. העלילה מתרחשת בפרובאנס שבצרפת בשלושה אירועים חשובים בהיסטוריית תרבות המערב – התמוטטות האימפריה הרומית במאה החמישית, המוות השחור במאה הארבע עשרה, ומלחמת העולם השנייה במאה העשרים. בעלילה שלושה גיבורים שגורלם מתואר בספר, והם (בהתאמה): מנליוס היפומנס, אריסטוקרט גאלי הנחוש לשמר את תרבות רומא. אוליבייה דה נואיין, משורר ומלומד, הפועל בחצר האפיפיור באביניון. ז'וליין ברנב, אינטלקטואל המשתף פעולה עם משטר וישי. סיפורו של כל גיבור מוצג דרך הסיפור, והשלושה מקושרים דרך "חלום סקיפיו", יצירה שנכתבה בידי מנלאוס (ונקראה על שם יצירתו הקלאסית של קיקרו), שמתגלה בידי אוליבייה וז'וליין, כל אחד בזמנו. את ההשראה ליצירה נתנה למנלאוס מורתו, סופיה, פילוסופית ניאופלטונית ובתו של אחד מתלמידיה של היפטיה, הפילוסופית מאלכסנדריה. מנליוס מחבר את היצירה כדי להצדיק את ההחלטות שהוא מקבל כשהוא עומד מול מתקפת הוויזיגותים והבורגונדים, ללא כל תמיכה מרומא. נושאים דתיים ונושאים פוליטיים המשפיעים על הסובלנות הדתית מעצבים את שלושת הסיפורים: במעקב אחר שורשיה של האנטישמיות של המאה העשרים, מתגלות החלטות פוליטיות היסטוריות המשתמשות ביהודים כשעיר לעזאזל. מה שמאחד את שלושת הסיפורים והופך את היצירה לרלוונטית, הוא הדיון העמוק בשאלה כיצד פותרים קונפליקטים מוסריים הנוגעים ברגשות ובמשמעות החיים. החיבור של מנלאוס דומה ליצירה מאת מקרוביוס, פילוסוף נאו-אפלטוני בן המאה החמישית. למשל, הפרק העשירי של הערותיו של מקרוביוס על "חלום סקיפיו" של קיקרו דן בשאלה איך בני אדם מתים בעודם חיים, ולהפך, ואיך נשמות יוצאות מהגוף לאחר מותו הארצי. סיפורה של סופיה, והחלק הלא רומנטי של קשריה עם מנלאוס, נושא דמיון לא מבוטל לסיפור חייה של היפטיה, פילוסופית ניאופלטונית שנרצחה בידי המון נוצרי. כמו סופיה, היפטיה ניהלה קשר הדדי עם סינסיוס, ההגמון הנוצרי של קירנה, ואף שהיא לא הייתה נוצרית, נוצרים ולא נוצרים כיבדו את היפטיה בשל הגינותה והאינטלקט שלה. דמותו של אוליבייה דה נואיין קרובה לדמותו של כרטיאן מטרואה. אף שכרטיאן מטרואה חי מאתיים שנה לפני אוליבייה ובאזור אחר של צרפת, הוא מתואר כ"בן מזל בהיותו, מבין המשוררים הצרפתיים המוקדמים, הידוע ביותר בקרב סטודנטים לספרות ימי הביניים, ולא ידוע כמעט לאף אחד אחר.” מרסל לפלס חולק דמיון עם מוריס פאפון, בהיותו אחד מאנשי המינהל הציבורי היחידים של ממשל וישי שהמשיכו לתפקד במינהל הציבורי של צרפת גם לאחר המלחמה. הרלב"ג (רבי לוי בן גרשום), הפילוסוף היהודי שמדריך את אוליבייה דה נואיין, הוא דמות היסטורית ממשית, ידועה היטב הן כמלומד דתי והן כמדען (מכתש "רבי לוי" בירח קרוי על שמו). עם זאת, מפגשו עם האפיפיור קלמנט השישי (דמות היסטורית ממשית גם הוא) במהלך המגפה, המתואר בספר, הוא בדוי לחלוטין. למעשה, השאלה אם הרלב"ג כלל היה חי באותו הזמן שנויה במחלוקות בקרב היסטוריונים. המשרתת של הרלב"ג, רבקה, אהובתו של אוליבייה, גם היא בדויה. אתר האינטרנט הרשמי של חלום סקיפיו (באנגלית) חלום סקיפיו, באתר OCLC (באנגלית)