laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מוזיאון הרעות

מוזיאון הרעות מייסודו של יהודה דקל הוא מוזיאון השוכן בסמוך למצודת כ"ח, ומציג את סיפור הקרבות לכיבוש המצודה במלחמת העצמאות ב-1948. כן מוקדשות פינות לנושאים נלווים, כמו תולדות אחת מהכשרות הפלמ"ח בקיבוץ דפנה, שחבריה השתתפו בקרב, ושיר "הרעות" של חיים גורי שנתן השראה לשם המוזיאון. המוזיאון משתרע על שטח של כ-300 מ"ר, וכולל ארבעה אולמות תצוגה ומולטימדיה, פינת הנצחה ואודיטוריום, וכן רחבה המשקיפה על נחל קדש הסמוך. המוזיאון הוכר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ועל ידי תוכנית ציוני דרך. מוזיאון הרעות הוקם כיוזמה אישית שקידם יהודה דקל, מלוחמי הגדוד השלישי בפלמ"ח, ובוגר הכשרת קיבוץ דפנה, אשר 12 מחבריה ושלושה ממפקדיה נפלו בקרב השני על המשטרה. דקל שימש כיו"ר הוועד המנהל של המועצה לשימור אתרים במשך עשר שנים, שבמהלכן פעל להנצחת הקרבות במצודת כ"ח, ואף הוציא ספר על הקרב השני. המוזיאון הוקם בשיתוף המועצה לשימור אתרים, פרויקט מורשת - משרד ראש הממשלה, ואנשי העסקים בועז דקל וסטף ורטהיימר, בהשקעה של כ-6 מיליון ש"ח. חצר המוזיאון חושפת לראשונה בפני המבקרים את הקיר הצפוני של המצודה, שלמרגלותיו נפגעו אנשי הכוח הפורץ בהתקפה השנייה, ועליו כתובת במקום שנפגעו החבלנים וארגז לזריקת רימונים בקומה הראשונה. בחצר מוצב פסל "הרעות" של עמנואל הצופה. בינואר 2011 החלו עבודות הפיתוח, כחלק מפרויקט מורשת לאומית. במהלך החפירות התגלה מתחת למצודה מאגר מים תת-קרקעי גדול שקיומו לא היה ידוע לפני כן. המוזיאון נחנך בינואר 2014, והאוצר שלו הוא ההיסטוריון מרדכי נאור. הדמיית החלל המרכזי הדמיית החלל המרכזי הדמיית החלל המרכזי הדמיית אולם המולטימדיה מדיה וקבצים בנושא מוזיאון הרעות בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מוזיאון הרעות אבנר לוטן, לזכר הפלמ"חניקים: אבן פינה במוזיאון הרעות, באתר mynet (כפי שנשמר בארכיון האינטרנט), 9 בינואר 2011 יואב גלזנר, השימור מתחיל: מוזיאון בבסיס מג"ב במצודת כח, באתר ynet, 7 בינואר 2011 בני משה, מצדיעים למוזיאון "רעות", באתר ערוץ 7, 12 בינואר 2011 אלי אשכנזי, תחנת המשטרה הבריטית נכבשה, המים נשארו, באתר הארץ, 19 באוקטובר 2012 אלי אלון, נחנך מוזיאון הרעות בגליל העליון, באתר TheMarker‏, 10 בינואר 2014 (מאורכב בוייבאק מאשין) זיו ריינשטיין, מוזיאון הרעות: לזכר יפי הבלורית והתואר, באתר ynet, 10 בינואר 2014 משה גלעד, מוזיאון הרעות החדש מצליח להפתיע, באתר הארץ, 4 במאי 2014 מוזיאון הרעות במצודת כ"ח, באתר האינטרנט של המועצה לשימור אתרים חיים גורי בהנחת אבן הפינה למוזיאון הרעות, באתר יוטיוב מדריך לאתרי מורשת - אתרי ביקור ומוזיאונים היסטוריים, המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, 2019, עמ' 25 יהודה דקל, מצודת כ"ח, רעות תחת אש, הוצאת כרטא, הוצאת ספריית יהודה דקל, ירושלים, הוצאה מחודשת, 2009 יואב גלזנר, השימור מתחיל: מוזיאון בבסיס מג"ב במצודת כח, באתר ynet, 7 בינואר 2011 אלי אשכנזי, תחנת המשטרה הבריטית נכבשה, המים נשארו, באתר הארץ, 19 באוקטובר 2012
טיכה

טיכה (ביוונית: Τύχη) היא אלת המקרה והמזל במיתולוגיה יוונית, מקבילתה של פורטונה במיתולוגיה הרומית. פירוש השם ביוונית הוא מזל. טיכה מסמלת את התגלמות המקרה הטראגי והמזל הטוב. היא מיוצגת על יד מספר מאפיינים: עם גלגל בידה היא מסמלת את ניהול ענייני העולם, וככזאת היא נחשבת לאחת מהמוירות; עם כדור היא מסמלת את העולם המשתנה והבלתי צפוי; עם קרן השפע היא מסמלת את המזל הטוב והשופע. בתקופה ההלניסטית עלתה קרנה של טיכה ודמותה מופיעה על מטבעות רבים, בעיקר בערים האגאיות. היא נחשבה לאלה הפטרונית של ערים רבות, והוקמו לכבודה מקדשים רבים בערים כמו קיסריה, אנטיוכיה, אלכסנדריה וקונסטנטינופול. לכל עיר הייתה גרסה מקומית לאלה, כשהיא חובשת לראשה כתר בדמות חומות אותה העיר. קיימות גרסאות שונות בנוגע לאילן היוחסין שלה. יש הרואים בה את בתם של הרמס ואפרודיטה. על פי הסיודוס טיכה היא אחת מבנות האוקיינידים. על פי פינדארוס, ביצירתו "האודה האולימפית השתים-עשרה", היא בתו של זאוס. על פי אלקמן, היא בתו של פרומתאוס. בשירים של הומרוס היא מתוארת כאחת מבנות הלוויה של פרספונה. בשל היותה הסיבה לתפניות בלתי צפויות של המזל, השתמשו בה הסופרים כדמות האחראית לתנודות ושינויים בחיי הגיבורים במחזותיהם. כך, למשל, בעלילות רומנטיות מהתקופה ההלניסטית, "קליטופון ולאוקיפה" או "דפניס וקלואה". טיכה מסמלת את היצירתיות, בשל כך היא נעשתה פטרוניתם של סופרים, משוררים ופילוסופים ביוון העתיקה. פעם נוספת, עלתה חשיבותה בסוף המאה הרביעית, בזמנם של הקיסרים יוליאנוס הכופר ותאודוסיוס הראשון. בתקופה זו התאפיינה באי-יציבות ושינויים פתאומיים, שיוחסו לעיתים לרצונה ולגחמותיה. אחת היצירות המפורסמות שמתארות אותה הוא פסל אגתה טיכה מעשה ידי פרקסיטלס. יצירה אחרת היא דמות טיכה שלראשה כתר דמוי מגדלים וחומה שנעשה עבור העיר אנטיוכיה בידי הפסל אוטיכידוס (Eutychides) מסקיון. העתק רומי של הפסל נמצא כיום במוזיאון הוותיקן. כן מופיעה טיכה בתבליט שנגלה בוויה אפיה, שם מופיעות שלוש דמוית של האלה עם כתר עיר על ראשן. התבליט נמצא כיום באוסף בורג'יה שבמוזיאון הלובר. לפי המשוער מקורו במבנה שבנה הרודס אטיקוס לזכר אשתו. האסטרואיד 258 Tyche (אנ') שהתגלה על ידי רוברט לות'ר נקרא על שמה, וכך גם כוכב לכת משוער שקיומו הופרך. המיתולוגיה היוונית, אהרן שבתאי ספרי תל אביב 2000 מדיה וקבצים בנושא טיכה בוויקישיתוף Tyche Greek Myths & Greek Mythology Tyche: Greek mythology the goddess of fortune; identified with Roman Fortuna אוניברסיטת חיפה, ‏אלת המזל נמצאה בסוסיתא, באתר "הידען", 9 באוגוסט 2010 טיכה-ניסה הגן הלאומי בית שאן מתעורר לחיים טיכה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Tyche האודה האולימפית השתים-עשרה, שמה מתורגם שם כ"פורטונה" TYKHE Τύχη Pagan reveries
קיקי די

קיקי די (באנגלית: Kiki Dee; נולדה ב-6 במרץ 1947) הוא שם הבמה של פולין מתיוס, זמרת אנגלייה. היא התפרסמה במיוחד מדואט שביצעה עם אלטון ג'ון לשיר "Don't Go Breaking My Heart" ב-1976. דואט זה היה מספר שבועות במקום הראשון במצעדי השירים של מצעד הסינגלים הבריטים ובילבורד הוט 100 והיה לשיר השנה במצעד הפזמונים הבינלאומי השנתי. ב־1993 הוציאה די עם אלטון ג'ון גרסת דואט לשיר "True Love" מאת קול פורטר, שנכללה באלבום הדואטים של ג'ון, Duets (אנ') ‏(1993). גרסה זאת הגיעה למקום השני במצעד הסינגלים הבריטי. אלבומי אולפן Kiki Dee ‏ (1968) Great Expectations ‏ (1970) Loving & Free ‏ (1973) I've Got the Music in Me ‏ (1974) Patterns ‏ (1974) Kiki Dee ‏ (1974) Kiki Dee ‏ (1977) Stay With Me ‏ (1979) Greatest Hits ‏ (1980) Perfect Timing ‏ (1981) Angel Eyes ‏ (1987) Spotlight On Kiki Dee - Greatest Hits ‏ (1991) The Very Best of Kiki Dee ‏ (1994) Almost Naked ‏ (1995) Where Rivers Meet ‏ (1998) Love Makes the World Go Round - The Motown Years ‏ (2005) The Walk of Faith ‏ (2005) Cage the Songbird ‏ (2008) The Best of Kiki Dee ‏ (2009) מדיה וקבצים בנושא קיקי די בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קיקי די קיקי די, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) קיקי די, באתר ספוטיפיי קיקי די, באתר AllMusic (באנגלית) קיקי די, באתר MusicBrainz (באנגלית) קיקי די, באתר Discogs (באנגלית) קיקי די, באתר Songkick (באנגלית) קיקי די, באתר בילבורד (באנגלית) מקום שני ל־"True Love" במצעד הסינגלים הבריטי, 21 בנובמבר 1993 – 27 בנובמבר 1993, באתר חברת המצעדים הרשמית, בדיקה אחרונה ב־19 באוקטובר 2021 ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חזון איש (פירושונים)

האם התכוונתם ל... אברהם ישעיהו קרליץ – הידוע בכינוי ה"חזון איש" על שם סדרת ספריו - מגדולי הרבנים במאה ה-20, נחשב כמנהיג החרדי הבולט בזמן קום המדינה חזון איש (ספר) – ספר חידושים, ביאורים ופסקי הלכה על התלמוד ועל השולחן ערוך מאת הרב קרליץ; בשם הספר נרמז שמו, אברהם ישעיהו, ועל שמו נתקבע כינויו רחוב חזון איש (בני ברק) – רחוב מרכזי בבני ברק על שמו של הרב קרליץ שיכון חזון איש – שכונה בבני ברק הקרויה על שם הרב קרליץ כולל חזון איש – כולל אברכים בשכונת זיכרון מאיר בבני ברק, שנוסד על ידי הרב קרליץ וקרוי על שמו חוג חזון איש ('חזונאישניקים') - קבוצה בציבור הליטאי, בראשה עומדים תלמידי החזון איש, הדוגלת בדרכו ונוהגת לפי פסיקתו ההלכתית בית הכנסת חזון איש – שמו המקורי של בית הכנסת לדרמן, הקרוי כיום על שם תורם המבנה, יחיאל לדרמן
הרעלת בארות

הרעלת בארות היא פעולת חבלה של הרעלת מי שתייה, שמטרתה לפגוע במשתמשים במים אלה, באופן שיגרום להם מחלה, או מוות, וימנע מהם גישה למי שתייה. הרעלת בארות תועדה כצעד קדום של לוחמה ביולוגית כבר מהעת העתיקה. היא שימשה כצעד התקפי וגם כצעד הגנתי, בטקטיקה של אדמה חרוכה, שימנע מים מהאויב המתקדם. השלכת גוויות לבאר הייתה הדרך הנפוצה להרעלת בארות. גוויות של אנשים שמתו ממחלה מידבקת, כגון דבר, היו מועדפות למטרה זו. בשנת 1462, למשל, השתמש ולאד המשפד בשיטה זו כדי לעצור את התקדמות אויביו העות'מאנים. גם הצבא הפיני השתמש בטקטיקה זו בעת מלחמת החורף, נגד הצבא האדום שפלש לפינלנד. לאחר השואה התגבשו מספר קבוצות נוקמים בנאצים. הקבוצה הקיצוניות ביותר נקראה 'הנקם' או 'דין' שמנתה כ-60 יהודים בהובלת אבא קובנר. חוליות של אנשיה הגיעו לגרמניה לערים נירנברג ודכאו במטרה לבצע מעשי נקם מורכבים וקטלניים באוכלוסייה אזרחית נרחבת בגרמניה. כוונתם הייתה להשיג נקמה של ממש בעם הגרמני, לעורר הד בינלאומי רחב, וללמד לקח היסטורי את אויבי העם היהודי בעתיד. התוכנית הראשונה של הקבוצה הייתה להרעיל את מקורות המים של מספר ערים בגרמניה ולגרום למוות המוני של מיליוני אזרחים גרמניים. תוכנית זו סוכלה בגלל מעצרו של קובנר שהובילה להפעלה של תוכנית אחרת, שנכשלה אף היא, להרעיל כמה אלפי חיילי אס אס שהיו שבויי מלחמה באמצעות החדרת ארסן ללחם. ההיסטוריון אורי מילשטיין, טוען שבמלחמת העצמאות הורה דוד בן-גוריון למשה דיין להוציא לפועל את מבצע שלח לחמך להרעלת בארות בכפרים ערביים, כאמצעי לריקון יישובים ומניעת חזרת פליטים. מחקר משנת 2022 מאשש שבמסגרת מבצע "שלח לחמך", הורעלו לאחר כיבוש בידו ובית סוריכ מקורות מים בכפרים אלה. ערך מורחב – אנטישמיות בימי המוות השחור הרעלת בארות הייתה אחת משלוש האשמות חמורות (יחד עם עלילת דם ופגיעה בלחם הקודש) שהעלילו אנטישמים על היהודים בימי הביניים. האשמה בהרעלת בארות הופנתה גם נגד קוריאנים שהתגוררו ביפן, לאחר רעידת האדמה הגדולה בקאנטו, בשנת 1923. בשני המקרים ההאשמות לא הוכחו, אך הובילו לפרעות בקבוצה שהואשמה. הידע הרפואי בימי הביניים לא נתן מענה לשאלת התפרצותן של מגפות, ולכן יוחסה תופעה זו להרעלה. החיידקים נצפו לראשונה על ידי האדם ב-1676 על ידי אנטוני ואן לוונהוק, ותאוריית החיידקים כגורמי מחלות גובשה רק באמצע המאה ה-19. בתנאים אלה הציבור הרחב וגם מלומדים ורופאים היו בדרך כלל חסרי אונים נגד רוב המחלות והמגפות. והדבר הוביל למגוון רחב של אמונות שווא, דעות קדומות, שימוש בקמעות או חומרים שונים כ"תרופות" ומעשי אכזריים שונים שכוונו בדרך כלל אל שולי החברה כמו "מכשפות" (נשים אלמנות, זקנות בודדות), בעלי חיים (חתולים שחורים, עיזים שחורות) ואל קבוצות מיעוט. אירופה נפגעה מגלים אחדים של "המוות השחור", ובפרט נפגעו ערים צפופות. היהודים, שחיו בגטאות סגורים, נחשדו בהרעלה, ובעקבות זאת מאות יהודים הוצאו להורג בשרפה. בהלת המצורעים ציד מכשפות תאוריית החיידקים כגורמי מחלות זיהום מים דברי אורי מילשטיין בערב עיון על מבצע עופרת יצוקה, 13 בינואר 2009 (אתר ארכיב הרשת, במקור מאתר הדיווח העולמי Global Report) יוסי מלמן, ההתנקשות הכושלת במשעל - הצצה לרעלים שעל מדף האמל"ח הישראלי, באתר הארץ, 3 באוקטובר 2022 Benny Morris, Benjamin Z. Kedar, ‘Cast thy bread’: Israeli biological warfare during the 1948 War, Middle Eastern Studies 0, 2022-09-19, עמ' 1–25 doi: 10.1080/00263206.2022.2122448 כרוניקת נירנברג, העלאה באש של יהודים בימי המוות השחור, המאה החמש עשרה, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח
קלע

קֶלַע (או בשמו העממי רוגטקה - מיידיש) הוא כלי נשק פשוט, הקיים עוד מימי קדם ומשמש ליידוי אבנים במהירות רבה ובדיוק משופר, בהשוואה ליידוי אבנים ביד. הפעלת הקלע קלה יחסית מהפעלת קשת, אך טווח פגיעתו קטן משל קשת טובה ולרוב הוא גורם לפציעות חמורות פחות. עם זאת, בידיים מיומנות הקלע עלול להפוך לנשק קטלני. סיפור מפורסם על יכולת קליעה הוא הסיפור בתנ"ך על דוד, שהכניע את גוליית הענק הפלישתי שהיה חמוש מכף רגל ועד ראש, בעזרת אבן קלע בלבד. קלעים מהאיים הבליאריים היו ידועים בעולם העתיק בזכות כישורי הקליעה שלהם. בליסטראות, שהן התותחים של העת העתיקה וימי הביניים, פעלו על עיקרון דומה לזה של הקלע. הקלע הפסיק לשמש בשימוש צבאי בשלהי ימי הביניים, בעקבות הופעת שריון כבד יותר שפגיעת אבן לא יכלה לו. הקלע מורכב מרצועה העשויה לרוב מעור שבמרכזה מצע עליו מניחים את האבן המיועדת ליידוי. היורה מניח אבן במרכז המצע, מקפל את הרצועה לשניים ומסובב את הקלע לקבלת מהירות. כאשר המהירות גבוהה מספיק, הוא מרפה מצידה האחד של הרצועה והקליע (האבן) נורה במהירות. כיום נפוץ סוג שונה של קלע, שעובד, בדומה לקטפולטה, על עקרון אגירת האנרגיה באמצעות מתיחת גומיה ושחרורה לצורך יידוי. הקלה נוספת בתפעול קלע כיום נובעת מקלות ההשגה של עצמים נורים זהים לחלוטין בצורתם, גודלם ומשקלם, מייצור תעשייתי, כגון גולות. הקלע, בכינויו המקובל "רוגטקה", נפוץ בקרב ילדים ונחשב משחק, למרות שהוא משמש לעיתים במהומות ככלי נשק זמין של מתפרעים. התנע שנושאת אבן הקלע המודרני היא גדולה. האבן עלולה לגרום לנזק משמעותי לרקמות גוף האדם ולפרטי ציוד. ערך מורחב – יידוי אבנים בכבישי השטחים הפלסטינים נפוץ יידוי אבנים על ידי פלסטינים לעבר כלי רכב של אזרחים וכוחות ביטחון ישראלים ולעבר סיורים רגליים של מג"ב וצה"ל בשטחים. פעילות רבות של צה"ל בערים פלסטיניות נתקלות ברעולי פנים חמושים בקלע. בתנ"ך מסופר כי במהלך קרב דוד וגליית, דוד הפיל את גליית על הקרקע בעזרת קלע. קלע, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) רוביק רוזנטל, שאל את רוביק, שאלה 480, באתר הזירה הלשונית שמואל א', פרק י"ז. בצידה השני של הרצועה יש לולאה המולבשת על אחת האצבעות ומונעת ממנה להשתחרר.
חוק האפונימים של סטיגלר

חוק האפונימים של סטיגלר היא תופעה שתיאר הפרופסור לסטטיסטיקה סטיבן סטיגלר במאמר באותו השם שפורסם ב-1980. הוא קובע כי "אף תגלית מדעית לא נקראת על שם המגלה המקורי שלה". סטיגלר טען כי מי שגילה את החוק היה הסוציולוג רוברט קינג מרטון, ובכך הגשים סטיגלר את החוק בעצמו. היסטוריונים מאמתים את הגישה בכך שברוב המקרים מי שמפנה את תשומת לב הציבור לגילוי או לרעיון שלא היו מפורסמים עד אז הוא זה שזוכה להיות מזוהה עמם, ולא המגלה עצמו, ושמן של תאוריות נקבע מאוחר יותר מגילוין. במקרה של אפונימים הרעיון נקרא על שם מפרסמיו, אפילו אם מחקר ההיסטוריה של המדע עולה שלא הוא היה ממציא הרעיון אלא רק פרסם אותו ברבים. במקרים רבים תגליות נעשות במקביל ובאופן בלתי-תלוי על ידי מספר אנשים, ושם הממציא נקבע על ידי רוחב פרסום העבודה שלו והיכרות רחבה עם הממציא עצמו. שיטת ניוטון-רפסון (אלגוריתם באנליזה נומרית) קצת פחות ראויה לשמה. אייזיק ניוטון וג'וזף רפסון אמנם השתתפו בתהליך הפיתוח שלה, אבל לא היו הראשונים לעסוק בה, וגם לא היו מי שגיבשו את הנוסח הסופי שלה. יקיר אהרונוב ודייוויד בוהם לא גילו את אפקט אהרונוב-בוהם (אפקט בפיזיקה קוונטית) הקרוי על שמם. הם רק גילו מחדש תוצאים מסוימים שלו. כלל לופיטל (בחשבון אינפיניטסימלי) התגלה על ידי יוהאן ברנולי. אולם תלמידו, המרקיז דה לופיטל, היה הראשון שפרסם אותו בספר. הברון מינכהאוזן לא יכול היה לתרום מאומה לחקר התסמונת, הקרויה על שמו, כי הוא דמות בדיונית. אבל השיא הוא שמה של קבוצת האסטרואידים, חגורת קויפר, שנקראת על שם אסטרונום, שהתכחש לקיומה. בעקבות חוסר ההתאמה בין תגליות לאדם על שמן הן קרויות, נוסח חוק האפונימים של סטיגלר, שטוען בהגזמה, שתגליות תמיד נקראות על שם מי שלא גילה אותן, אלא רק היה מזוהה איתן, איך שהוא. את החוק הזה, כמובן, סטיגלר טוען, שלא הוא ניסח. אביו של סטיבן, הכלכלן ג'ורג' סטיגלר, חקר את נושא הגילויים בכלכלה והגיע למסקנה כי "אם תאוריה נכונה נופלת על אזניים ערלות, וניסוח מחודש שלה מתקבל בקהילה המדעית, הרי שזו הוכחה כי המדע מקבל רעיונות רק כאשר אלו מתאימים למצבו העדכני של המדע", וגם פרסם כמה דוגמאות לכך. אפקט מתי נקבע על ידי רוברט קינג מרטון וקובע כי חוקרים בכירים מקבלים יותר פרסום מאשר חוקרים מוכרים פחות, גם אם העבודה שנעשית היא זהה. חוק בויאר מ-1972, שנקרא כך על ידי הוברט קנדי, טוען כי "נוסחאות ומשפטים מתמטיים בדרך כלל אינם נקראים בשמות מגליהם או אלו שהוכיחו אותם". הוא נקרא כך על שמו של מחבר הספר "היסטוריה של מתמטיקה" קרל בויאר שמביא בו דוגמאות לחוק הזה. כפי שציין קנדי, "זהו מקרה נדיר של חוק שניסוחו מאשר את נכונותו". לאלפרד נורת' וייטהד מיוחס הפתגם: "כל הדברים החשובים נאמרו לפני כן על ידי מישהו שלא גילה אותם". אפקט מתי Gieryn, T. F., ed., "Science and social structure: a festschrift for Robert K. Merton", NY Academy of Sciences, 1980, pp. 147–57, republished in Stigler's collection "Statistics on the Table " Diamond Jr. Arthur M "Measurement, Incentives, and Constraints in Stigler’s Economics of Science", The European Journal of the History of Economic Thought, vol. 13, Spring 2006 http://cba.unomaha.edu/faculty/adiamond/WEB/DiamondPDFs/MeasurementStigler.pdf Kennedy H.C. "Who Discovered Boyer's Law?" The American Mathematical Monthly, vol. 79/1 1972, January, pp. 66–67
בית המכס (תל אביב)

בית המכס הוא מבנה מנדטורי, השוכן בין שני מסלוליו של רחוב הרכבת בתל אביב, בין רחוב החשמל ממזרח ורחוב לבונטין ממערב. המבנה שימש כבית המכס של תחנת הרכבת "תל אביב", שפעלה לצד מסילת הרכבת יפו–ירושלים בין השנים 1920–1970. המבנה מוכרז כמבנה לשימור, והחל מנובמבר 2016 משמש כמחסן עבור משטרת ישראל. בשנת 1920 החלה הרכבת המנדטורית בהפעלת שירותי רכבות נוסעים בארץ ישראל. כחלק מהשירות שוקמה מסילת הרכבת לירושלים שנהרסה במהלך מלחמת העולם הראשונה והורחבה לרוחב התקני, וכן הוקמה תחנת הנוסעים "תל אביב" במרחק של כ-2.5 קילומטר מתחנת הרכבת יפו. בשנים 1936-1937 שודרגה התחנה ממבנה עץ ארעי למבנה קבע מאורך ומעט מקומר, בהתאם לתוואי המסילה שהשיקה לו. בצמוד לתחנה הוקם גם בית המכס, באגפה הדרומי. הקמת בית המכס נועדה לפתור את בעיית הניתוק מבית המכס הוותיק ביפו, שהיה בשליטה ערבית בעת מאורעות המרד הערבי הגדול והקשה על סוחרים ועולים בשחרור מטענם. ב-7 באוגוסט 1949, לאחר קום המדינה והסכמי שביתת הנשק עם ירדן, חודשה פעילות הרכבות בקו לירושלים ותחנת תל אביב הפכה לתחנת הקצה של קו זה. בשל סגירת הגבולות עם המדינות השכנות לא התקיימו עוד ייבוא, יצוא ותנועה בינלאומית של נוסעים בדרך היבשה, ולפיכך התייתרה פעילותו של בית המכס והוא הפך למחסן. מעבר הרכבת דרך רחובות תל אביב גרם להפרעות קשות לתנועה, במיוחד בדרך פתח תקווה אותו חצתה המסילה. מסיבה זו הוחלט לבנות תחנה חדשה בנקודה בה יוצאת המסילה מהעיר, כשני ק"מ מהתחנה הישנה. תחנת תל אביב דרום החדשה נחנכה ב-26 בנובמבר 1970 ועם הקמתה נהרסו מבני התחנה הישנה למעט בית המכס, ופורקה המסילה שהובילה מיפו אליה. בית המכס נבנה על הרציף לצד מסילת הרכבת שחלפה מצפון לו. המבנה באורך של כ-50 מטרים נבנה לצד עיקול מתון במסילה, והוא הותאם לו. הבניין בן הקומה הבודדת נושא גג רעפים המסתיים בקרניז, ובצידו הצפוני צמוד לו סוכך הנשען על מוטות ברזל מקומרים. חלונות ודלתות המבנה רבועים, ובחזיתו הדרומית מתנוסס הכיתוב "בית המכס" בעברית, אנגלית ובערבית. נכון לתחילת המאה ה-21, המבנה נטוש, נעול ומוזנח, ועל קירותיו מתנוססות כתובות גרפיטי. לקראת סוף ימי המנדט הבריטי בארץ ישראל, התכנסו הבריטים באזורי ביטחון במרכזי הערים, ותחנת הרכבת כמו גם בית המכס נכללו באזור הביטחון של בית הדר הסמוך, אשר שימש כבנין המפקדה הצבאית של מחוז לוד וכבית דין צבאי. בעת התקפת האצ"ל על משטרת רמת גן ב-23 באפריל 1946, הותקפו בית המכס ותחנת הרכבת במסגרת פעולת הסחה שנועדה לרתק כוחות בריטים ולמנוע החשת תגבורת מאזור הביטחון אל משטרת רמת גן המותקפת. בית המכס בנמל יפו מדיה וקבצים בנושא בית המכס בוויקישיתוף בית המכס בת"א: בניין בטעם של פעם שולה וידריך, תחנת הרכבת ובית המכס, באתר האנציקלופדיה העירונית "תל.אביב.פדיה" שולה וידריך, תחנת הרכבת ובית המכס, באתר האנציקלופדיה העירונית "תל.אביב.פדיה" ההחרמות בתל אביב, הצופה, 8 באוגוסט 1946 דני רכט, ד"ר ניר מן, בית הדר, באתר האנציקלופדיה העירונית "תל.אביב.פדיה"
יוסף חי לוי נחום

יוסף חי לוי נחום (נולד ב-1937) הוא טכנולוג מזון ישראלי, זוכה פרס קפלן לשנת 1961. מתוך אלבום פרס קפלן: "מהמדור לטכנולוגיה של מזון וביו-טכנולוגיה בטכניון העברי בחיפה. הצלחתו בהמצאת דרכי ייצור של שימורי מזון, עשויה לפתור בעיות של עודפי תוצרת חקלאית ודרכי שימושם היעיל בתנאי שעת חירום. הוא פיתח מכשיר חדש לקביעה אנליטית של כמות השומן במוצרי מזון, במטרה לפשט את תהליכי הבדיקה הקיימים ולשפר את איכות המוצרים, כן המציא דבק לשימוש בליטוש יהלומים, המונע איבוד יהלומים ומקל על ליטושם. יוסף חי לוי נחום הוא צעיר שקדן המקדיש את עצמו ללא לאות לפיתוח המצאות שימושיות ואף רואה הצלחה במעשיו." הפרס ניתן בטקס חלוקת הפרסים שנערך בכ"א בתמוז תשכ"א בירושלים במלאת תשע שנים למותו של שר האוצר הראשון למדינת ישראל שהיה מראשוני המעוררים להגברת פריון העבודה והייצור. מדיה וקבצים בנושא יוסף חי לוי נחום בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חורשת עציון

חורשת עציון היא חורשת עצי אשל, השוכנת כיום בשכונת יפו ג' בדרום יפו. החורשה ניטעה בשנות ה-50 של המאה ה-20, באתר אשר שימש את ניצולי כפר עציון למגורים בשנים שלאחר נפילת הקיבוץ ומות רוב מגיניו. עם התגברות הקרבות סביב גוש עציון במהלך מלחמת העצמאות, פונו ממנו הנשים והילדים למנזר רטיסבון בירושלים ובהמשך הועברו לפתח תקווה. ב-13 במאי 1948 נכנע כפר עציון ללגיון הירדני. חלק ממגיניו נהרגו תוך כדי קרב ורוב האחרים נורו למוות לאחר הכניעה, במהלך מה שנודע לימים כטבח כפר עציון. בחודש ספטמבר 1948 הובאו נשות וילדי כפר עציון ומעט הגברים שנותרו בחיים משום ששהו בעת הקרבות מחוץ לכפר, אל שכונת גבעת עלייה (ג'בליה) שבדרום יפו (כיום יפו ג'). הם שוכנו בקבוצת בתים בני קומה אחת או שתיים ששימשו את הצבא הבריטי ואשר שכנו סביב רחבה גדולה, שזכתה בפי המתיישבים לשם "החצר הגדולה". המתיישבים המשיכו וניהלו במקום חיי שיתוף קיבוציים עם מטבח משותף וחינוך משותף לילדים הצעירים, והקימו בית כנסת הניצב על תילו גם כיום. בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 החלו התושבים לעבור למקומות מגורים אחרים, בין היתר לניר עציון ולקבוצת יבנה. במקום ניטעה חורשת עצי אשל, ואחרוני התושבים עזבו את האתר אחרי מלחמת ששת הימים, ושבו לקיבוץ כפר עציון שהוקם מחדש. בשנת 1998 התגלו תולדות המקום לסופר עופר רגב, מנהל מחוז תל אביב במועצה לשימור אתרים, ביוזמתו של רגב, נרתם אדריכל הגנים שמואל גילר לעיצוב החורשה שזכתה בשמה הנוכחי. בכניסה לחורשה ניטע עץ אלון, סימלו של גוש עציון, ולידו תכנן שמואל גילר, לפי עצתו של שילה גל, מילדי כפר עציון, סוכה המנציחה את סוכת הלימוד של הקיבוץ. שלט הסבר עץ האלון סוכת הלימוד כתובת על בית הכנסת בית הכנסת ובית המדרש "גוש עציון" עמיה ליבליך, ילדי כפר עציון, כתר, הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה, תשס"ז מדיה וקבצים בנושא חורשת עציון בוויקישיתוף שמואל גילר, חורשת עציון, באתר האנציקלופדיה העירונית "תל.אביב.פדיה" החורשה באתר העירייה
ג'יימס לאפרטי

ג'יימס מרטין לאפרטי (באנגלית: James Martin Lafferty; נולד ב-25 ביולי 1985) הוא שחקן ובמאי טלוויזיה אמריקאי, אשר ידוע בעיקר בשל גילום דמותו של ניית'ן סקוט בסדרת הדרמה "מגרש ביתי" מבית The CW. לאפרטי נולד בעיר המט, קליפורניה. בבעלות הוריו, ג'פרי ואנג'יליקה, חברת בנייה. ללאפרטי אח הצעיר ממנו, סטיוארט לאפרטי, אף הוא שחקן. לאפרטי למד ב"תיכון המט" בעיר הולדתו, שיחק בקבוצת הכדורסל של בית הספר וסיים את לימודיו בשנת 2003. לאחר סיום לימודיו הוא עבר לקרוליינה הצפונית, לאחר שלוהק לתפקיד ניית'ן סקוט בסדרה "מגרש ביתי" של רשות השידור האמריקאית The CW. ב-1997 ביצע לאפרטי הופעת בכורה בתפקיד קולי בסרט המצויר "משאלתה של אנאבל". מאוחר יותר הופיע לאפרטי בתפקידים קטנים בסדרות טלוויזיה שונות כמו "להתחיל מחדש", "תתאפס על עצמך" ו-"בוסטון פאבליק". בשנת 2003 לאפרטי ביצע את פריצתו בכך שקיבל את התפקיד של ניית'ן סקוט בסדרה "מגרש ביתי". הסדרה מתרכזת בשני אחים חורגים, ניית'ן ולוקאס סקוט, הלומדים באותו תיכון. הסדרה זכתה לאחוזי צפייה גבוהים ופרק הפתיחה של הסדרה זכה ל-2.5 מיליון צופים. הצלחת הסדרה הובילה לפרסומו של לאפרטי אשר הופיע על השער של מגזינים כדוגמת אנטרטיינמנט ויקלי, Elle וגרסת הנוער של העיתון פיפל. בעונותיה המאוחרות לאפרטי ביים גם ארבעה פרקים מהסדרה. בשל תפקידו בסדרה קיבל לאפרטי ארבע מועמדויות לפרס "Teen Choice Awards". בפברואר 2008 לוהק לאפרטי לסרט ההמשך לסרט "דוני דארקו". גרסת ההמשך יצאה ישירות ל-DVD וכללה שחקנים אחרים כמו אליזבת' ברקלי ואד וסטוויק. הסרט שנקרא "ס. דארקו" יצא במאי 2009 וזכה לביקורות שליליות. באפריל 2011 אושר כי לאפרטי ישתתף בסדרת ריאליטי הרפתקאות יחד עם אחיו הצעיר ואותה גם יפיק. לאחר חילוקי דעות ובעיות בהפקה הסדרה לא הצליחה למצוא רשות שידור ולכן לא יצאה לפועל. באותה שנה החל לשחק בסדרה "Wild Life: A New Generation of Wild" את עצמו ושימש כמפיק. ב-2014 שיחק בסרט האימה "השער" ושיחק את אחד התפקידים הראשיים בסדרה "Crisis" ברשת NBC. ב-2018, שיחק בסדרת האימה העל-טבעית "מי מתגורר בבית היל" שיצר מייק פלנגאן לשירות הזרמת המדיה נטפליקס. בשנת 2020 כיכב בין התפקידים הראשיים בסדרת הטלוויזיה ההיסטורית "הצוות המובחר" בהפקה משותפת של דיסני+ ונשיונל ג'יאוגרפיק, המבוססת על הספר באותו שם מאת טום וולף, ומקדורמן גילם את האסטרונאוט סקוט קרפנטר, אשר ידוע בתור האמריקאי הראשון בחלל במשימת מרקורי 3. משנת 2003 עד 2008, לאפרטי אירח אירוע של משחק כדורסל שנתי למען ארגוני צדקה שונים בווילמינגטון שבקרוליינה הצפונית. ב-2009 הוא הודיע כי הוא מבטל את האירוע, וציין: "כתוצאה מהטרדות בלתי פוסקות ופלישה לפרטיות שלי, של חברים שלי ואפילו של משפחתי, אני כבר לא מרגיש בנוח לערוך גיוס כספים." בין השנים 2008–2009, לאפרטי ניהל מערכת יחסים עם השחקנית סופיה בוש; אשר שיחק יחד ב"מגרש ביתי". החל מ-2016 לאפרטי נמצא במערכת יחסים עם השחקנית האוסטרלית אלכסנדרה פארק, אותה פגש על הסט של הסדרה "The Royals"; כאשר הוא ביים את הסדרה. השניים התארסו ב-7 בספטמבר 2020. בני הזוג מתגוררים יחד בלוס אנג'לס, קליפורניה. ג'יימס לאפרטי, ברשת החברתית פייסבוק ג'יימס לאפרטי, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ג'יימס לאפרטי, ברשת החברתית אינסטגרם ג'יימס לאפרטי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ג'יימס לאפרטי, באתר AllMovie (באנגלית) ג'יימס לאפרטי, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) ג'יימס לאפרטי, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) James Lafferty on Instagram: “She said yeah 🙌🏼☺️”, Instagram (באנגלית)