laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
קלימנט ארקדייביץ' טימיריאזב

קְלִימֶנְט ארקדייביץ' טִימִירְיַאזֶב (ברוסית: Климент Аркадьевич Тимирязев;‏ 22 במאי (3 ביוני) 1843 – 28 באפריל 1920) היה חוקר בפיזיולוגיה של הצמחים וחלוץ הדרוויניזם ברוסיה. טימיריאזב נולד בסנקט פטרבורג ולמד באוניברסיטת פטרבורג. כבר בנעוריו היה מקורב לזרמים השמאלניים בחברה הרוסית, והשקפותיו הליברליות בענייני המשטר הביאוהו לידי התנגשויות עם שלטון הצאר. בסוף שנות ה-60 של המאה ה-19, קיבל עליו את התפישה הדארוויניסטית המקורית, זו המושתתת על ההנחה של הורשת התכונות הנרכשות (לאמארקיזם), ובה דבק כל ימיו. לפיכך, הוא לא נטל כל חלק בהתפתחות הנאו-דרוויניזם. הוא גם היה אחד מן הראשונים שהכריז במפורש על אי מדעיותה ועקרותה של תורת הפאנגנזה - תורת התורשה השגויה שהציע דרווין. בשנת 1867 כשהיה במחוז סימבירק, התבונן בהכלאה בין שני מיני אספסת – אספסת תרבותית (Medicago sativa) עם אספסת צהובה (Medicago falcata), והסב את תשומת הלב לתועלת המרובה שאיכרי רוסיה יכולים להפיק מכך. משנת 1877 החל לכהן כפרופסור באוניברסיטת מוסקבה ותבע במפגין את החופש המדעי. הייתה זו תקופה שבה שיסו בניצני ההתפתחות המדעית גורמים שונים, ובהם הכמורה, בעלי האחוזות, המשטר והצנזורה. אלה תבעו לשעבד את המדע אך ורק לצרכיהם, ולא לאפשר למדענים חירות בבחירת מושא המחקר. טימיריאזב היה מרצה פופולרי על תורת דרווין. חלק מהרצאותיו הועלו על הכתב ונתפרסמו בכתב העת "רוסקאיה מיסל" (המחשבה הרוסית). כמו כן חיבר ערכים בביולוגיה במילון האנציקלופדי של גאראנט. בשנת 1911 אולץ להתפטר מן האוניברסיטה, משום שהביע התנגדות מפורשת לקו של משרד ההשכלה. הוא הוחזר למשרתו לאחר הפיכת אוקטובר בשנת 1917, והיה מראשוני אנשי המדע שהשלימו עם המהפכה הרוסית. טימיריאזב היה זה שהוכיח כי הכלורופיל הוא שותף פעיל בתהליך הפוטוסינתזה. הוא גילה התאמה בין קטעי הספקטרום שבהם חלים שיאי קליטת גלי האור בכלורופיל, ובין הקטעים הממריצים ביותר את הפוטוסינתזה. כמו כן, חישב את ניצול אנרגיית האור על ידי הצמח, וקבע שהאנרגיה המצטברת בצמח בצורת החומר האורגאני, מגיעה מקליטת אנרגיית האור, ומכאן שגם בתהליך הפוטוסינתזה מתקיים חוק שימור האנרגיה. חיי הצמח / מאת ק. א. טימירייאזב (תרגום: ש. סבוראי; עריכה מדעית: מ. אבן-ארי, מ. זהרי, א. קוניס), עין חרוד: הקיבוץ המאוחד, תש"ב-1941–תש"ה. צ' דרווין ותורתו / ק"א טימירייאזוב; מרוסית: ש' הרברג; עריכה מדעית: ד' זיצק, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תש"י. השיטה ההיסטורית בביולוגיה: עשר הרצאות פופולריות / ק"א טימיריאזב; מרוסית: ש[רגא] פ[יבל] קלעי, בהשתתפות מ' אבנארי, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1950. מדיה וקבצים בנושא קלימנט ארקדייביץ' טימיריאזב בוויקישיתוף קלימנט ארקדייביץ' טימיריאזב, באתר "Find a Grave" (באנגלית) קלימנט ארקדיביץ' טימיריזב (1843-1920), דף שער בספרייה הלאומית
פרנצ'סקו צ'ילאה

פרנצ'סקו צ'ילאה (באיטלקית: Francesco Cilea‏; 23 ביולי 1866 - 20 בנובמבר 1950) היה מלחין איטלקי. צ'ילאה נמשך למוזיקה מאז ששמע בגיל ארבע את האופרה "נורמה" של בליני. הוא למד בקונסרבטוריון בנאפולי ולקראת סיום לימודיו חיבר את האופרה "ג'ינה", שזכתה להצלחה. בעקבות הצלחה זו חיבר את האופרה LA TILDA בסגנון אופרות הוריזמו. ב-1897 כתב את האופרה "הארלזיינית" לפי מחזה של אלפונס דודה (למחזה זה כתב ז'ורז' ביזה את המוזיקה המפורסמת שלו "הנערה מארל"). את התפקיד הראשי שר הטנור הצעיר אנריקו קארוזו. האופרה לא זכתה להצלחה, אולם צ'ילאה לא התייאש, ובשנת 1902 חיבר את האופרה המפורסמת ביותר שלו, "אדריאנה לקוברר", עם קארוזו בתפקיד הגברי הראשי. האופרה מבוססת על חייה של השחקנית הצרפתייה אדריאנה לקוברר (1692–1730), שמתה בנסיבות מסתוריות, כנראה על ידי הרעלה בידי אחת מהידידות של מאהבה. העלילה "הותאמה" למדיום האופראי. האופרה זכתה להצלחה עצומה, ולמעשה זו היצירה היחידה של צ'ילאה המבוצעת עד ימינו. זמרות רבות שרו את התפקיד הראשי, ובהן רנאטה טבאלדי ומונסראט קאבאייה. בשנת 1907 העלה את האופרה האחרונה שלו, "גלוריה", בניצוחו של ארתורו טוסקניני. האופרה לא זכתה להצלחה, וצ'ילאה הפסיק לחבר אופרות. הוא התרכז בהלחנת מוזיקה קאמרית ובהוראה בקונסרבטוריונים של פאלרמו ונאפולי. הסונאטה שלו לפסנתר ולצ'לו, יצירה רומנטית בסגנון המזכיר את בראהמס, עדיין נשמעת מדי פעם בקונצרטים. בשנת 1950 נפטר בעיר ואראצה, בגיל 84. מדיה וקבצים בנושא פרנצ'סקו צ'ילאה בוויקישיתוף פרנצ'סקו צ'ילאה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) פרנצ'סקו צ'ילאה, באתר AllMovie (באנגלית) פרנצ'סקו צ'ילאה, באתר ספוטיפיי פרנצ'סקו צ'ילאה, באתר קומפוניסטן דר גגנווארט פרנצ'סקו צ'ילאה, באתר AllMusic (באנגלית) פרנצ'סקו צ'ילאה, באתר MusicBrainz (באנגלית) פרנצ'סקו צ'ילאה, באתר Discogs (באנגלית) פרנצ'סקו צ'ילאה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) פרנצ'סקו צ'ילאה, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נערה עם עגיל פנינה

נערה עם עגיל פנינה או ילדה חובשת מצנפת (בהולנדית: Meisje met de parel) הוא ציור שמן מאת הצייר ההולנדי יאן ורמיר. הציור, הנחשב לאחת מיצירות הבולטות של האמן, מוצג כיום בגלריה המלכותית מאוריצויס (Mauritshuis) בעיר האג שבהולנד. הציור צויר במאה ה-17, בערך בשנת 1665. הוא הוכן בטכניקה של צבעי שמן על בד קנבס וממדיו הם: 45 על 40 ס"מ. הציור מציג דיוקן של נערה צעירה, העומדת כשכתפה פונה אל הצופה וראשה מופנה לעברו בפרופיל 3/4. הנערה לובשת שמלה בגוון צהוב-אוכרה. על ראשה טורבן או מצנפת בד בצבעי כחול וצהוב. היא עונדת עגיל גדול. שהיו שזיהו אותו כמשובץ בפנינה, אולם ייתכן כי הוא עשוי מתכת. דיוקן הנערה ניצב על רקע כהה בלתי מוגדר. זוהי הדמות היחידה בין יצירותיו של ורמיר, אשר צוירה כל כך מקרוב, עד כי אין אפשרות לקבוע אותה בתוך מרחב כלשהו. מבקרים שיבחו את המירוק הבתולי והמלטף של החומר ואת הרקע השחור שאינו צל אלא צבע. הציור נמכר במכירה פומבית בהאג ב-1881 על ידי ארנולדוס אנדריס דס טומב (Tombe), גנאלוג ואספן אמנות, תמורת סכום נמוך לתקופה זו, שני גילדן ו-30 סנט (כ-24 אירו בערכי 2017). באותה העת, הציור היה במצב תחזוקה גרוע. טומב, שלא היו לו יורשים, הוריש את הציור, לצד יצירות אחדות, לגלריה המלכותית מאוריצויס בהאג, בה מוצג הציור ממותו ב-1902 ועד היום. בשנת 1996 נערכה רסטורציה בציור לרגל תערוכה רטרוספקטיבית מיצירותיו של ורמיר. במסגרת הניקוי הסיר צוות הרסטורציה בראשות יורגן ואדום (Wadum), הבזק של אור בתחתית העגיל שעונדת הדמות, שהתברר כתוספת מאוחרת שנועדה להעצים את האפקט התיאטרלי. בנוסף, הסרת הלכלוך מן התמונה חשפה לחלוחית בזוויות השפתיים ובשיניים. הציור נחשב לאחת מיצירות המופת החשובות של ורמיר ושל אמנות הבארוק ההולנדי. ציור זה זכה מספר פעמים לכינוי ה"מונה ליזה ההולנדית" או ה"מונה ליזה של הצפון". בשנת 1999 יצא לאור הרומן "נערה עם עגיל פנינה" מאת טרייסי שבלייה, המתייחס לציור. בשנת 2003 יצא לאקרנים בארצות הברית (ב-2004 בישראל) הסרט "נערה עם עגיל פנינה", המבוסס על הרומן. את הסרט ביים פיטר ובר, וכיכבה בו השחקנית סקרלט ג'והנסון. בשנת 2007 יצא לאקרנים בבריטניה הסרט "טירוף של קולג'" (במקור: St Trinians), בו קבוצת בנות גונבת את הציור ויוצרת ממנו עותק, הנמכר לסוחר אמנות עשיר בלונדון (אביה של אחת מהן). הסכום הגבוה שמתקבל בתמורה נועד לכסות את הגרעון של הקולג'. והציור עצמו מוחזר למוזיאון ברוב כבוד. מדיה וקבצים בנושא נערה עם עגיל פנינה בוויקישיתוף ניתוח מעמיק של הציור ומרכיביו (באנגלית) מאמר העוסק בניתוח התאורה של הציור (באנגלית) שלמה פפירבלט, סוד הקסם של "נערה עם עגיל פנינה": הציור יעבור בדיקות מקיפות, באתר הארץ, 4 בפברואר 2018 ג'ונתן לופז The Wall Street Journal, ‏יצירת האמנות ההולנדית המפורסמת מכולן שזכתה לתהילת עולם בזכות להיט קולנועי, באתר גלובס, 16 בפברואר 2023 AFP, יוגב ישראלי, סוד הקסם של הציור "נערה עם עגיל פנינה", באתר ynet, 10 באוקטובר 2024 נערה עם עגיל פנינה, ציוץ בטוויטר נערה עם עגיל פנינה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מידע על התמונה, באתר הגלריה ראו: אגסי, מאיר, "הניצוץ והלחלוחית, ראיון-חטוף עם הרסטורטור של ורמיר - יורגן ואדום", סטודיו, מס' 72, מאי-יוני 1996, עמ' 48.
ז'אן-כריסטוף ריפן

ז'אן-כריסטוף רופין (בצרפתית: Jean-Christophe Rufin; נולד ב-28 ביוני 1952) הוא רופא וסופר צרפתי, כיהן כשגריר צרפת בסנגל ובגמביה בין השנים 2007 עד 2010. רופין הוא יושב ראש הארגון פעולה נגד הרעב ואחד ממייסדי הארגון רופאים ללא גבולות. בשנת 2003 כתב רופין, על פי בקשת ממשלת צרפת, דו"ח מקיף על האנטישמיות בצרפת, שבו המליץ על צעדים נגד האנטישמיות ועל איסור בחוק של השוואת פעולות ישראל לאפרטהייד או לגרמניה הנאצית. רופין הוא זוכה פרס גונקור ליצירת ביכורים לשנת 1997. בשנת 2008 נבחר לחבר באקדמיה הצרפתית. ספרו החבשי תורגם לעברית ויצא בהוצאת כנרת בשנת 2005. מדיה וקבצים בנושא ז'אן-כריסטוף ריפן בוויקישיתוף ז'אן-כריסטוף ריפן, ברשת החברתית Goodreads מאמר על "החבשי" באתר אימגו שירי צור, ריאיון עם ז'אן-כריסטוף רופין, באתר הארץ, 16 בפברואר 2011 ערך זה הוא קצרמר בנושא צרפתים ובנושא רופאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
התיקון ה-26 לחוקת ארצות הברית

התיקון ה-26 לחוקת ארצות הברית הוא תיקון אשר מעניק לכל אדם בן 18 ומעלה זכות בחירה בבחירות הפדרליות וגם בבחירות של המדינות עצמן. לפני קבלת התיקון בשנת 1971 היה גיל המינימום להשתתפות בבחירות 21, ברוב מדינות ארצות הברית. Section 1. The right of citizens of the United States, who are eighteen years of age or older, to vote shall not be denied or abridged by the United States or by any State on account of age. Section 2. The Congress shall have power to enforce this article by appropriate legislation. סעיף 1 זכותם של אזרחי ארצות הברית בני 18 ומעלה להצביע, לא תישלל או תוגבל על ידי ארצות הברית או על ידי אחת המדינות בגלל גיל. סעיף 2 לקונגרס תהיה סמכות לאכוף תיקון זה על ידי חקיקה מתאימה. גיל המינימום לקבלת זכות בחירה במדינות ארצות הברית היה 21. בשנת 1941 הציע חבר בית הנבחרים ג'נינגס רנדולף ממערב וירג'יניה את התיקון לחוקה. לטענתו, אנשים אשר מבוגרים מספיק כדי להילחם ולמות למען המדינה זכאים לזכות הצבעה. רנדולף עזב את בית הנבחרים בשנת 1947, אך בשנת 1959 נבחר לסנאט והמשיך במאמציו להביא לתיקון החוקה בעניין גיל ההצבעה. תמיכה בזכות הצבעה מגיל 18 נהייתה עם השנים יותר פופולרית וזכתה לתמיכה של הנשיאים דווייט אייזנהאואר ולינדון ג'ונסון. חוק בנוסח דומה לתיקון לחוקה עבר בקונגרס בשנת 1970, אולם עתירה של מדינת אורגון נגד החוק בהתייחס לבחירות הפנימיות שלה, נתקבלה על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית. בפסיקתו קבע בית המשפט שהקונגרס יכול לכפות גיל לגבי בחירות פדרליות, אולם הוא אינו יכול להתערב בענייני הבחירות של המדינות. התוצאה הייתה שהמדינות שהיו מעוניינות בכך נדרשו לנהל ספרי בוחרים שונים עבור בחירות מדינתיות ועבור בחירות פדרליות. במקביל, לפעילות במישור הפדרלי החלו חלק מהמדינות להוריד את גיל המינימום להצבעה אצלן. ג'ורג'יה וקנטקי קבעו את 18 כגיל המינימום, אלסקה קבעה את גיל 19 והוואי וניו המפשייר קבעו את גיל 20. מלחמת וייטנאם בה צעירים רבים מתחת לגיל ההצבעה לחמו ואף נהרגו, הביאה ללחץ ציבורי להוריד את גיל ההצבעה. בשנת 1968 ביקש הנשיא ג'ונסון מהקונגרס להעלות את הצעת התיקון לאשרור המדינות, אולם הדבר לא צלח ובמקום זאת עבר החוק של 1970. בעקבות פסיקת בית המשפט העליון על התחולה החלקית של החוק, רנדולף חזר והעלה את התיקון לחוקה בפני הקונגרס והפעם ההצעה זכתה לרוב. תהליך האשרור של התיקון היה המהיר ביותר אי פעם בארצות הברית. כבר ביולי 1971 נכנס התיקון לחוקה לתוקף לאחר שאושר בשלושה רבעים ממדינות ארצות הברית. בעקבות הורדת גיל המינימום של זכות הבחירה, הורידו רוב המדינות את גילאי המינימום לפעילויות אחרות של מבוגרים, כנישואין וחתימה על חוזים ל-18. עד סוף שנות ה-80 של המאה ה-20, הורד גיל המינימום לקבלת מחויבויות חוקיות ל-18 בכל מדינות ארצות הברית. אולם בעניינים אחרים, נשארו בתוקף בחלק מהמדינות גילאים אחרים. ביוטה, גיל המינימום לשימוש בטבק הוא 19, בנבדה ובמדינות אחרות גיל המינימום להימורים הוא 21 וחוק פדרלי של ארצות הברית קונס מדינות אשר אינן אוסרות מכירת אלכוהול לצעירים מתחת לגיל 21. מדיה וקבצים בנושא התיקון ה-26 לחוקת ארצות הברית בוויקישיתוף התיקון ה-26 לחוקת ארצות הברית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) National Archives: Twenty-sixth Amendment CRS Annotated Constitution: Twenty-sixth Amendment Eric Fish, The Twenty-sixth Amendment Enforcement Power
מטוס סילון

מטוס סילון הוא מטוס המונע על ידי מנוע סילון. ככלל, מטוסי סילון משמשים בתחום האזרחי לטיסות למרחקים ארוכים בגבהים של 35,000 רגל ומעלה, משום שבגבהים נמוכים יותר הם אינם כלכליים. טיסות למרחקים קצרים או טיסות גובה נמוך בדרך כלל מופעלות על ידי מטוסי בוכנה. בהיבט הצבאי־מלחמתי מטוסי סילון הם למעשה המטוסים היחידים בשימוש מכיוון שמעטפת הביצועים שלהם טובה יותר משל מטוסי בוכנה. מטוס הסילון הראשון בהיסטוריה היה הקואנדה 1910 שהוטס על ידי ממציאו הרומני אנרי קואנדה בשנת 1910. המטוס התרסק בתום הטיסה הראשונה שלו. מטוס הקרב הסילוני המבצעי הראשון היה המסרשמיט Me 262 "שוואלבה" הגרמני ומיד אחריו פותח המטאור הבריטי. שני המטוסים השתתפו בצורה מוגבלת במלחמת העולם השנייה. קרב האוויר הראשון בעידן הסילון התרחש ב־8 בנובמבר 1950 במלחמת קוריאה והסתיים בהפלת שני מטוסי מיג־15 צפון־קוראניים על ידי מטוס P-80 שוטינג סטאר אמריקאי. קרב האוויר הגדול ביותר בעידן הסילון התרחש במבצע שלום הגליל מעל אדמת לבנון והשתתפו בו מעל 100 מטוסים, בעיקר מחילות האוויר של ישראל וסוריה. מטוס הנוסעים הסילוני הראשון היה הדה הבילנד קומט הבריטי שהמריא לראשונה בשנת 1949, גרסתו הצבאית כמטוס סריקה ימית עדיין בשימוש כיום בשירות חיל האוויר המלכותי הבריטי. השובל הלבן הנראה לעין מאחורי מטוס הסילון נקרא פס התעבות. ערך זה הוא קצרמר בנושא תעופה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אנטבלטורה

אנטבלטורה (באנגלית: entablature) היא האלמנט האדריכלי העיקרי במבנים בסגנון קלאסי. האנטבלטורה היא כל החלק העליון הנראה בחזית המבנה הנמצא מעל לכותרות העמודים. האנטבלטורה כוללת כמה שכבות עיקריות: ארכיטרב - הקורה הראשית הנתמכת מעל העמודים. אפריז - שכבה מודגשת מעל הארכיטרב הכוללת לרוב תבליטים ופיסול רב המפארים לרוב את האל שלכבודו נבנה המקדש או במקרה של מבנים אזרחיים כולל כיתובים או תבליטים סיפוריים. קישוטים אלו כוללים שני מרכיבים עיקריים: מטופות וטריגליפים. קרניז (כרכוב) - שכבה נוספת החורגת במעט מעבר לדפנות וכלפי חוץ לעומת האפריז וארכיטרב ומטרתה לסיים את המבנה באופן אסתטי. ברוב המבנים, בעיקר במקדשים יווניים קיים גם גמלון כחלק מהאנטבלטורה. הגמלון יכלול כרכובים בכל שלוש צלעותיו וטימפנון (תבליטים נוספים) בתוכו. את המקדשים המפוארים נהוג היה לקשט גם ב"אקרוטריון" - פסלון קטן העומד בקצה הגמלון וחותם באופן מושלם את חלקה העליון האנטבלטורה והמבנה כולו. כל אחד מהסדרים הקלאסיים מגדיר באופן מעט שונה את פרופורציות החלקים של האנטבלטורה על מנת להגיע לשלמות אסתטית. קיים מגוון רחב של טיפוסי קישוטים אשר נהגו האדריכלים ביוון העתיקה להשתמש בהם באנטבלטורה. אופי הקישוטים והקומפוזיציה הכוללת הגיעו לרמה של זיקוק לכדי שלמות במאה ה-5 לפנה"ס - התקופה הקלאסית ביוון. חוקרי אדריכלות סבורים שהאדריכלים השתמשו בפרופורציות חתך הזהב בתכנון רכיבי האנטבלטורה ויחסה למידות העמודים אך לא ברור אם אכן כך היה הדבר מכיוון שקיימות דרכים שונות למדוד כל רכיב והפרטים בהם רבים. בסדר הדורי, האנטבלטורה עצמה פשוטה ונקייה יחסית. האפריז מחולק למטופות וטריגליפים והארכיטרב חלק. הסדר האיוני אינו כולל קישוטים רבים באפריז בדרך כלל אלא מוסיף "דנטילים" (קישוט דמוי שיניים) בקרניז ומחלק את הארכיטרב לכמה שכבות ביניים שיוצרות עוד קווים אופקיים בחזית. האנטבלטורה בסדר הקורינתי דומה לשל האיוני אך מקושטת יותר ובעיקר באלמנטים בעלי צורה פחות גאומטרית. אדריכלות קלאסית - מונחים הסדרים הקלאסיים מקדש יווני מדיה וקבצים בנושא אנטבלטורה בוויקישיתוף אנטבלטורה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
סיוואספור

סיוואספור (בטורקית: Sivasspor, או סיבאספור) הוא מועדון כדורגל טורקי, שממוקם בעיר סיוואס. המועדון נוסד בשנת 1967 ומשחק בעונת 2008/09 בליגת העל הטורקית. המועדון העפיל לראשונה בתולדותיו לליגה הבכירה בעונת 2005/06. הקבוצה משחקת ב"אצטדיון ה-4 ביולי" בסיוואס, שמכיל 27,532 מקומות ישיבה. כבר בעונתו הראשונה בליגה העליונה, הפך המועדון להפתעת העונה בטורקיה כשהגיע למקום ה-8 בעונתו הראשונה בהיסטוריה בליגה זו, מקום באמצע הטבלה המבטיח עונה נוספת בליגה זו. עונת 2007/08 הייתה העונה המוצלחת ביותר של המועדון. בעונה זו הייתה מועמדת לזכייה באליפות במשך רוב העונה, אך סיימה אותה במקום הרביעי, עם אותו מספר נקודות כמו המקומות השלישי והשני. במאי 2022 זכתה הקבוצה בגביע הטורקי בפעם הראשונה בתולדותיה, לאחר שגברה במשחק הגמר 2–3 על קייסריספור לאחר הארכה. בעקבות הזכייה השתתפה ביולי 2022 לראשונה במשחק הסופר קאפ הטורקי, בו הפסידה 0–4 לאלופה טרבזונספור. הגביע הטורקי: 2022 ישראל פיני בלילי צרפת יאניק קאמנן טורקיה גוראן גורסוי טורקיה גונדוז גורול אזר טורקיה סרבט צ'טין טורקיה מחמט ילדיז אוסטרליה סימון קולוסימו אוסטרליה מייקל פטקוביץ' בולגריה איוון צבטקוב הולנד נורדין ווטר טורקיה גרמניה איברהים אידמיר קמרון ריימונד קאלה ברזיל דוגלאס פריירה ברזיל רוביניו מדיה וקבצים בנושא סיוואספור בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של סיוואספור (בטורקית) סיוואספור, ברשת החברתית פייסבוק סיוואספור, ברשת החברתית אקס (טוויטר) סיוואספור, ברשת החברתית אינסטגרם סיוואספור, ברשת החברתית טיקטוק סיוואספור, סרטונים בערוץ היוטיוב פרופיל, באתר אופ"א פרופיל, באתר Transfermarkt פרופיל, באתר Soccerway פרופיל, באתר WorldFootball.net פרופיל, באתר FootballDatabase.eu ערך זה הוא קצרמר בנושא מועדוני כדורגל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בעת (פירושונים)

האם התכוונתם ל... פוביה – חרדה בלתי נשלטת בעת' (סוריה) – מפלגת הבעת' בסוריה בעת' (עיראק) – מפלגת הבעת' בעיראק
צדק סביבתי

צדק סביבתי הוא שוויון חברתי בנוגע לצריכת משאבי טבע ולהשפעה של הסביבה על היחיד ועל תתי הקבוצות השונות בחברה. המושג לקוח ממדעי החברה. הבסיס התאורטי למושג הצדק החברתי קשור בצורה הדוקה לתנועה למען צדק חברתי. המושג עצמו נשמע לראשונה בתחילת שנות ה-80 בארצות הברית. לא ניתן להצביע על נקודת מסוימת בה התחיל הרעיון, אלא יש לראותו כהתפתחות איטית מתוך עשרות מאבקים של ארגונים סביבתיים וחברתיים. המונח מבטא קפיצת מדרגה אידאולוגית של התנועה הסביבתית ומעבר ממאבקים של שמירה והגנה על טבע מקומי להכרזת מלחמה כוללת כנגד "חוסר השוויון והפוגענות הבאים לידי ביטוי בתרבות הצריכה המערבית הקפיטליסטית". ב-1993 הרשות להגנת הסביבה בארצות הברית (EPA) הגדירה אותו כך: "מתן טיפול הוגן ומעורבות בעלת משמעות של כלל האוכלוסייה ללא קשר למוצא, צבע, לאום או הכנסה; בהתייחס לפיתוח, יישום ואכיפה של חוקים סביבתיים, תקנות ומדיניות. טיפול הוגן פירושו שאף קבוצת אוכלוסין, כולל קבוצות מיעוטים אתניות או סוציו-אקונומיות, צריכה לשאת בחלוקה לא פרופורציונלית של השלכות סביבתיות שליליות הנגרמות מפעולות תעשייה, רשויות מקומיות או מביצוע תוכניות ומדיניות ברמה המקומית, האזורית והלאומית. מעורבות משמעותית פירושה: מתן הזדמנות ממשית לתושבי הקהילות הנפגעות לקחת חלק בהחלטות בנוגע לפעילות המשפיעה על סביבתם ועל בריאותם. תרומת הציבור יכולה להשפיע על החלטות הרשויות. דאגות של כל השותפים המעורבים יילקחו בחשבון בתהליך קבלת ההחלטות. מקבלי ההחלטות יסייעו למעורבותם של הנפגעים. צדק סביבתי הוא מטרה שיש להשיגה עבור כל יחיד וקבוצות אוכלוסייה ברחבי המדינה. צדק סביבתי יושג כאשר כל אדם, ללא קשר למוצאו, תרבותו או הכנסתו, ייהנה מאותה מידה של הגנה מפני סיכונים סביבתיים ומגישה שווה לתהליך קבלת ההחלטות להיות זכאים לסביבה בריאה בה חיים, לומדים ועובדים". באופן מסורתי, ארגונים להגנת הסביבה התעסקו בעניינים אקולוגים טהורים, כגון, שימור חיות בר ושמורות טבע, התפוצצות אוכלוסין, עיור וצריכת אנרגיה. מבקריו טוענים כי מושג הצדק החברתי מטה את תשומת הלב של הארגונים הירוקים מהמטרות האקולוגיות אל שיקולים אנתרופומורפיים של גזענות, פערי מעמדות, וסקסיזם, כל זאת מפני ששיקולים אלו גורמים לחוסר שוויון בנטל הסביבתי. לשיטת המבקרים הטיית תשומת הלב הזו נובעת מרצון להיות "פוליטיקלי קורקט" וגורעת מהמשאבים המופנים למטרות הסביבתיות ה"אמיתיות". נשמעו גם טענות נגד גישה בלתי מדעית שרווחת בארגוני הצדק הסביבתי לגבי טיב הקשר בין פגיעה סביבתית לבריאות קבוצות מעוטי יכולת למיניהן. לדוגמה, אודות המתאם שנמצא בין שכבות חברתיות חלשות למפגעים סביבתיים נטען כי הגורם הוא לא הקלות בה הממסד יכול לפגוע בשכבות אלו אלא כי השכבות החזקות יותר פשוט מצליחות לברוח או להתגבר על הפגיעה. ישנה גם ביקורת מכיוון חסידי האקולוגיה העמוקה הטוענים כי כדי לפתור את משבר הסביבה מן השורש יש להתנער כליל מההתמקדות האנתרופוצנטרית בבני האדם והבעיות שלהם. אקולוגיה חברתית הרשות להגנת הסביבה בארצות הברית ד"ר דב חנין, תיקון העולם של התנועה הסביבתית, באתר ynet, 5 באוגוסט 2007 עמית ברכה, פרקטיקה מעשית של צדק סביבתי, מעשי משפט, ינואר 2008 צדק סביבתי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
קסאלפיניים

קֶסְאַלְפִּינִיִּים (שם מדעי: Caesalpinioideae), כיום מִשְׁפַּחַת הַכְּלִילִיִּים (השם קֶסְאַלְפִּינִיִּים הוחלף בשם עברי הגזור מאחד הסוגים הבולטים במשפחה המצויים בארץ) היא קבוצה פאראפילטית בעלת מעמד של תת-משפחה במשפחת הקטניות. בשיטות המיון הישנות נחשבה למשפחה בפני עצמה. בתת-המשפחה כ-150 סוגים וכ-2,500 מינים של צמחים בעלי פרחים. בני המשפחה הם עצים או שיחים. עליהם של רוב המינים מנוצים פעם אחת, חלקם מנוצים פעמיים, ומיעוטם תמימים. בבסיס העלה צומחים בדרך כלל שני עלי לוואי. הפרחים בלתי נכונים: בעלי חמישה עלי כותרת, כשהגדול שבהם, המכונה מפרש, עטוף בשאר עלי הכותרת, שלא כמו בפרפרניים בהם המפרש הוא העלה החיצוני. זהו ההבדל העיקרי בין הפרחים הכליליים לפרחי הפרפרניים הדומים להם מאוד. בפרחים ישנם גם חמישה עלי גביע, לרוב עשרה אבקנים - לעיתים מופרדים ולעיתים מאוחים, ושחלה הנמצאת מעל עמוד העלי. הפרי הוא תרמיל מוארך, הזרעים עשירים ביותר בחלבונים, בעיקר בעוברים. תפוצתה של המשפחה היא באזורים הטרופיים והסובטרופיים בשני חצאי הכדור. רוב הסוגים צומחים בעולם הישן, ורק כשנים עשר סוגים צומחים בעולם החדש. שמה של המשפחה הקודם, קרוי על שם הסוג קסאלפיניה, שקיבל את שמו לזכרו של Andrea Cesalpino, בוטניקאי איטלקי מהמאה ה-16. בצמחיית הבר בארץ ישראל מיוצגת המשפחה על ידי שלושה סוגים בלבד: כסיה - בה שני מינים מדבריים, נדירים יחסית בישראל, חרוב - עץ נפוץ בחורשים הים תיכוניים וכליל החורש - עץ הצומח בחורשים באזורי ההר. לרבים מבני משפחת הכליליים נודעת חשיבות כלכלית רבה. תרמילי החרוב משמשים למספוא ולמאכל, הקסאלפיניה משמשת להפקת צבע ולשימוש בעצתה המשובחת, הכסיה, והתמרינדי משמש להכנת משקה. מינים אחרים משמשים כעצי נוי פופולריים, מהם נפוצים בגינות הנוי בישראל בוהיניה, צאלון, שלטית ועוד. שמה של הארץ ברזיל נגזר ממין העץ Caesalpinia echinata הוא עץ ברזיל. מדיה וקבצים בנושא קסאלפיניים בוויקישיתוף קסאלפיניים, באתר NCBI (באנגלית) קסאלפיניים, באתר Tropicos (באנגלית) קסאלפיניים, באתר GBIF (באנגלית) קסאלפיניים, באתר IPNI (באנגלית)
דגל ארקנסו

דגל מדינת ארקנסו מורכב ממעוין לבן עם מסגרת כחולה על רקע אדום. עשרים וחמישה כוכבים לבנים נמצאים בתוך המסגרת הכחולה. בתוך המעוין הלבן נמצא הכיתוב ARKANSAS, כאשר מעליו נמצא כוכב כחול ומתחתיו שלושה כוכבים כחולים. צורת היהלום מסמלת את היותה של ארקנסו המדינה הראשונה בארצות הברית בה כרו יהלומים. עשרים וחמישה הכוכבים הלבנים מסמלים את היותה של ארקנסו המדינה ה-25 להצטרפות לאיחוד. ארבעת הכוכבים הכחולים מסמלים את ארבע המדינות ששלטו בארקנסו: ספרד, צרפת, ארצות הברית והקונפדרציה. הדגל נבחר במסגרת תחרות שנערכה לבחירת דגל בשנת 1912. הוא עוצב על ידי וילי הוקר שציירה במקור את הדגל בלי המילה ארקנסו ועם שלושה כוכבים כחולים. בשנת 1923 הוחלט להוסיף לדגל את הכוכב הכחול הרביעי המייצג את הקונפדרציה. מדיה וקבצים בנושא דגל ארקנסו בוויקישיתוף דגל ארקנסו, באתר דגלי העולם (באנגלית) דגל ארקנסו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא סמלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
צנריה

צנריה (בגאורגית: წანარეთი, מילולית: צַנַרֶתי, יוונית: Tζαναρια) הייתה מחוז היסטורי בקווקז של ימי הביניים, שהשתרע בעיקר על הפינה הצפון-מערבית של מחוז מצחתה מתיאנתי שבגאורגיה, בשטח נפת ק'זבגי של היום. במובן הצר, המונח צנריה מתייחס ל"ערוץ צנרתי" ("წანარეთის ხევი", צַנַרֶתיס חֶבי, נקרא מאוחר יותר חבי) והתייחס ברשומות הגאורגיות מימי הביניים לאזור מסביב למעבר דריאל, שהיה מאוכלס בצנרים. שבט שוחר קרבות זה היה ידוע כ"סנרים" (Sanars) בסיפרי ההיסטוריון תלמי. על פי ההיסטוריון הערבי, מהמאה השמינית, אל-מסעודי, היו הצנרים נוצרים, שייחסו את מוצאם ל"ניזר איבן מעד איבן מורד", ואחר מכן לענף של משפחת עקיל. ייחוס זה נדחה באופן מוחלט על ידי חוקרים מודרניים, ומוצאם של הצנרים אינו ברור. לפעמים נטען כי הם נצר לסרמטים (Sarmatians). ולדימיר מינורסקי, פרסולוג (חוקר איראן) יהודי רוסי, מצד שני, האמין כי הם היו דוברי נאח (באצב, צ'צ'נית, אינגושית, ג'והורי). ללא קשר למוצאם, נראה כי הצנרים אימצו, במהלך השנים, הרבה סממנים של התרבות הגאורגית, כולל שפה ודת וכתוצאה מכך התמזגו באופן מוחלט בגאורגים, לקבוצה האתנוגרפית ה"מוחבים", שהתגוררו באזור היסטורי-גאוגרפי, בצפון מזרח גאורגיה, בשכנות לאוסטים, שנקרא חֶבי (ხევი), והיו ידועים עד לאחרונה כצאנים או צוֹנים. חשיבותם של הצנרים עלתה בתקופה שבה הערבים שלטו ברוב הקווקז. הצנרים מרדו כנגד הפולשים בשנות השבעים של המאה השמינית, ולפי ההיסטוריון והגאוגרף הערבי, אל-יעקובי, ביקשו עזרה מהביזנטים, הכוזרים ומהסקעליבה (سقالبة). השבט המורד הפך במהרה לכוח דומיננטי במחוז ההיסטורי קאחתי, ומילא תפקיד חשוב, בשנת 787, בהתהוות של נסיכות קאחתי, עם התואר הנדיר של העומד בראשה, "כורבישוף" (הממלכה נקראה כורבישופות). המקורות הערביים מאותה תקופה השתמשו במילה "סנריה" (Sanãryia) כדי לציין את הנסיכות. נראה כי הצנרים נחלשו באופן משמעותי בתחילת המאה התשיעית, כששבט יריב, הגרדבנים, השליט את ואצ'ה ככורבישוף של קאחתי, בשנות השלושים של המאה התשיעית. בסוף המאה העשירית, צנריה נפלה תחת כיבוש ממלכת הרתי, אשר מלכה, יוהאן סֶנֶכֶּרים (იოანე სენექერიმი), אשר מלך בשנים 951-959 אימץ את הכינוי "מלך הצנרים". סטיפן ראפ (2004), Studies in Medieval Georgian Historiography, 398-399 ,ISBN 9042913185 מינרובסקי ו. פ. (1963), ההיסטוריה של ש/ירוואן ודרבנט במאות ה-9 – ה-11, עמ' 210-211, מוסקבה, (ברוסית) לורדקיפנידזה מ. ד. (1963), האיחוד הפוליטי של גאורגיה הפאודלית, עמ' 140, (בגאורגית) ברדזנישווילי נ. א. (1963), סוגיות בהיסטוריה של גאורגיה, כרך 9, עמ' 60, טביליסי, (בגאורגית) אגוסטי אלמני, מקור האלאנים: אוסף ביקורת, עמ' 177, ISBN 9004114424, (באנגלית) סטיוון רוניסמן (1988), הקיסר רומנוס לספנוס ותקופת שלטונו: מחקרים על האימפריה הביזנטית במאה ה-10, עמ' 171, ISBN 0521357225, (באנגלית)