קצבים

"קצבים" היא סדרת פסלים מאת יגאל תומרקין שנוצרה בין השנים 1969-1968. במחצית השנייה של שנות ה-60 של המאה ה-20 שילוב הפיסול של יגאל תומרקין בין דימויים אקספרסיוניסטים לבין השפעות פופ ארט. דרך הפעולה העיקרית בפסלי הדמויות שיצר באותה עת הייתה שימוש בבובות מנקין (אנ') וביציקות אחרות כבסיס לאסמבלאז'ים. בתוך עבודות אלו בולטת קבוצה של פסלים, שנוצרה בין השנים 1968–1969, ומשלבת בין דימויים אורגניים כאלו לבין צורות גאומטריות. הקבוצה העיקרית בסדרה, שאף נקראה "קצבים" או "דיאלוג הקצבים", נוצרה בשנים 1968–1969, והייתה רביעיית פסלים המשלבים יציקות של גוויית בקר עם דימויים אנושיים. אלו הוצבו מסגרות מלבניות או משולשות רחבות, שנצבעו בצבע אדום וצהוב. עם זאת, השימוש בדימויים אלו החל מעט קודם לכן. כבר ב-1967 יצר את הפסל "צליבה משונה" שבו הופיע עירוב יציקות דומה על מבנה גאומטרי דמוי עמוד צליבה. ברישום של "דיאלוג הקצבים" (1969 בקירוב), מביא האמן תיאור של הסיבות לכליאת הדמויות בתוך המבנה הגאומטרי: "1) ליצור קונטרה-פונקט בין הצורה הגאומטרית האנונימית, המוגדרת והצבועה, לבין הדמות הוגטלית הצפה בתוך החלל שיצרה המסגרת הגאומטרית. 2) לשחרר את הדמות הוגטלית מהשפעות הסביבה ולתת לה מכסימום אוטונומיה בחלל המותווה. 3) שהמכלול הגאומטרי + וגטלי יהיה דומיננטי ומוגדר יותר בחלל שהוא מוצב". ב-20 במרץ 1969 נפתחה בגלריה מבט בתל אביב-יפו תערוכת יחיד של תומרקין שנקראה "Portrait of the Artist as a Young Butcher" (בעברית: "דיוקן האומן כקצב צעיר"). חלק מעבודות הסדרה הוצגו בה ובהן "המדונה של הקצבים" ו-"דיאלוג הקצבים", לצד עבודות מ"סדרת האסטרונאוטים". תומרקין שאב את דימוי הבשר מתיאורי מוטיב השור השחוט, כפי שהופיע ביצירותיהם של רמברנדט, חיים סוטין ופרנסיס בייקון ("מחווה לרמברנדט", "מחווה לסוטין", ו-"מחווה לבייקון II/I"). עבודה נוספת עשתה שימוש במסגרת מרובעת לבנה ונקראה "ברלין - אני 1955". קבוצה נוספת עשתה שימוש בצלב אדום או לבן גדול כבסיס לאסמבלאז' ("אקה הומו", "אגנוס דיי", בה נעשה שימוש ביציקה של פגר של כלב, ו-"הו גרמניה אם חיוורת") ואילו ב"מדונה של קצבים" הכניס תומרקין אסמבלאז' של בובה בגודל שלם למסגרת אדומה, כשמעליה גוויית שור החצוי לשניים. חלק גדול מן הפסלים פורק בשלב כל שהוא. ייתכן כי הדבר היה בגלל המבנים הגדולים שהיו קשים לאכסון. בשנת 1992, לקראת הרטרוספקטיבה שנערכה לתומרקין במוזיאון תל אביב לאמנות, שוחזרו העבודות. קבוצה מפסלים משוחזרים אלו הוצבה בשנת 1994 בגן הפסלים של תומרקין בכוכב הירדן. סדרת העבודות "קצבים", מהווה סיום של תקופה בה יצר תומרקין שורה של אסמבלז'ים ששילבו יציקות גוף של האמן, יציקות של בובות, כלי נשק ועוד. אצל רמברנדט וסוטין מצא תומרקין את דימוי הבשר החשוף ואת הגישה האקספרסיבית, אולם מבייקון יכול היה תומרקין לאמץ מודל "פופי" לאופן שבו ניתן לשלב דמות אנושית עם פגר החיה, בתוך מבנה גאומטרי חמור. שילוב זה יצר ניכור "אפי". בראיון משנת 1968 תיאר תומרקין את השימוש בדימויים האנושיים: "רציתי להרחיב את היריעה. רציתי לראות איך אבר, אבל של בן אדם, משפיע על המכלול. [...] את הצבת אתה יכול להטמיע יותר טוב בתוך המכלול. כי קטע הכי קטן של גלגל שיניים זה עדיין חלק משונן, אבל אבר של אדם או שיש לו דומיננט מסוים או שהוא נעלם לגמרי, ואז אתה לא רואה שזה אבר של אדם". ביטוי למודל האסתטי הזה ניתן למצוא בביקורת שפרסם ראובן ברמן בעיתון ידיעות אחרונות על תערוכת היחיד של תומרקי. ברמן הדגיש את הפער בין "קסמיהם האסתטיים-חושניים המופלאים של הפסלים" לבין הרתיעה מהתוכן והאכזריות שבהם. במאמרו על יצירתו של תומרקין (1992) הדגיש אביגדור פוסק את האלמנטים הנוצריים שבעבודות, ואת האופן שבו אימץ האמן מודלים אלו לעבודתו. כך, לדוגמה, מאזכר פוסק את הרקע הנוצרי של ציור "השור השחוט" של רמברנדט - כביטוי של צליבה. בנוסף, תיאר את מוטיב השור כביטוי לאי צדק חברתי, כמו גם כאלגוריה לדמותו של האמן הסובל. בעקבות פוסק, גם אמיתי מנדלסון (2016) הדגיש את המוטיבים הדתיים ביצירות אלו של תומרקין. בתיאורו של מנדלסון, "הבשר נפער ופני הדמות כמו נולדים מן המוות או נולדים מחדש לאחר הצליבה". תומרקין מערב כאן את בין משמעויות של קדושה ושל בזות (אנ'). תומרקין יצר בשנת 1992 שחזור של הפסלים. יש להניח כי ישנם פסלים המופיעים בכמה גרסאות. הרשימה פה עוקבת אחרי פסלי הסדרה, כפי שהם מוצגים בקטלוג התערוכה הרטרוספקטיבית של האמן במוזיאון תל אביב לאמנות. מדיה וקבצים בנושא קצבים בוויקישיתוף ראו: פוסק, אביגדור, "שפת הדימויים של תומרקין: מוטיב השור השחוט", בתוך: גינתון, אלן (עורכת), תומרקין: פסלים 1992-1957, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 1992 (ללא מספרי עמודים) ראו: Tumarkin by Tumarkin 1957-1970, American Israel Paper Mills LTD., Hadera, 1970, p. 124 ראו: I תומרקין, הוצאת מסדה, 1981, עמ' 115. בראיון משנת 1978 הסביר תומרקין את הצד הגאומטרי שהופיע בפסליו בשנים אלו כניסיון להרחקה ולהורדת ה"דרמה" שבפיסול. "חיפשתי איזו מין התרחקות מבחינה של נושא. ויש לזה גם השלכות מבחינה צורנית. הריחוק תורם לנקיון. אולי התלכלכתי יותר מדי בדברים לוקאליים, אז אני נסוג". (מצוטט בתוך: תומרקין, יגאל, "על נשים, דתות ואנרכיה: מתוך ראיון עם דן עומר", I תומרקין, הוצאת מסדה, 1981, עמ' 173) הרישום הופיע על ההזמנה לתערוכה "דיוקנו של האמן כקצב צעיר" (מבט, 1969) והודפסה שוב בספר: Tumarkin by Tumarkin 1957-1970, American Israel Paper Mills LTD., Hadera, 1970, p. 124 ראו: צלילה אורגד, שתי גלריות חדשות ועוד אחת - לעיר תל-אביב, על המשמר, 8 באפריל 1969 (קישור PDF) כיום באוסף מוזיאון ישראל. ראו: מנדלסון, אמיתי, זה האיש: ישו באמנות הישראלית, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2016, עמ' 157 טבת, שבתי, "האמן - בין הפקיד והגנגסטר (ראין עם יגאל תומרקין)", הארץ (?), 1968. גזיר עיתון ללא מקור, מרכז המידע לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל, ירושלים ראו: ברמן, ראובן, "צורה מושכת - ותוכן מרתיע", ידיעות אחרונות, 1969 (גזיר עיתון ללא תאריך, מרכז המידע לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל, ירושלים) ראו: מנדלסון, אמיתי, זה האיש: ישו באמנות הישראלית, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2016, עמ' 155 לא ידוע אם פסל זה קיים או שוחזר. תיעוד שלו ניתן למצוא בספרו של תומרקין: ראו: Tumarkin by Tumarkin 1957-1970, American Israel Paper Mills LTD., Hadera, 1970, p. 141