laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
יונת הבית

יונת הבית (שם מדעי: Columba livia domestica) היא תת-מין של יונת הסלע, אשר בוית לצורכי מאכל, ייצור דשן ודואר. כיום, אף שאינה מגודלת עוד כחיית משק, היא נפוצה בערים ואזורים הומי אדם באזורים רבים בעולם. במקרים רבים היונה היא גם חיית מחמד נוחה לגידול בכלוב או בשובך. במקומות רבים בעולם היונים אינן מפחדות כלל מהאדם ואף ניזונות מכף היד שלו, למשל בוונציה, שם חיות אלפי יונים. לפי מקורות היסטוריים, היונה בויתה כנראה לפני יותר מ-3,000 שנה במסופוטמיה ובמצרים. באזורים מסוימים היונים מהוות מטרד כבד עקב המחלות שהן מעבירות. כדי להילחם בהן משתמשים בדוקרני יונים, מכסים את הגגות ויורים בהן. בין הקניונים של ניו יורק בהם חיות מאות יונים, הגיעו בזים נודדים התופסים וטורפים אותן בקלות ומאזנים את התרבותן של היונים. טורפים נוספים שלהן הם נצים כמו נץ מצוי, ינשופים וחתולי בית. הצבע הנפוץ ביותר של יונת הבית אפור-כחלחל, כתם הצוואר בעל ברק ירוק וסגול. הבטן אפורה. הזנב כחול-אפור ובקצהו פס שחור רחב. סוככות הכנף התחתונות בהירות. צבעי הנקבה עמומים מעט מצבעי הזכר ולנוצותיה ברק מתכתי קל. קשתית העין כתומה, המקור אפור-שחור והדונגית לבנבנה. הרגליים אדומות. אורך הגוף 30–35 ס"מ, מוטת כנפיים 62–68 סנטימטרים (24–27 אינץ'). קיימות גם יונים בצבעים חום שחור ולבן ובצבעים מעורבים. היונים הלבנות מסמלות במקרים רבים את השלום. יונת הבית היא אחת העופות הנפוצים ביותר בישראל. בספירת הציפורים בשנת 2020 הגיעה יונת הבית למקום השלישי במניין הפרטים שנצפו. היונים נפוצות בעיקר באזורים בנויים, שם הן מקננות בחללים של קירות בתים ומרפסות. יונת הבית שמרה על המקום השלישי גם בספירה שנערכה בינואר 2024, לאחר שהופיעה ב-52.6% מהדיווחים במסגרת ספירת הציפורים השנתית (אחרי העורב האפור, והמיינה). היונים משמשות לאדם למספר דברים: בראש ובראשונה היונים בויתו בשביל בשרם המשובח. את ביצי היונים ניתן לאכול. הנוצות שימשו לריפוד דברים כמו כרים שליחת דואר על ידי יונים. כיום אנשים מגדלים יונים למטרות נוי ומחמד. ביהדות הן כשרות להקרבה על המזבח, ונמנות כחלק ממצוות הקרבנות בספר ויקרא. במהלך הזמן האדם פיתח זני יונים שונים בעלי מראה משונה אחד ממשנהו. סוגי יוני בית מיוחדים הם יונת יעקובין (אנ'), יונת להור (אנ'), יונת צווארון אנגלי (אנ') ויונת הטווס (אנ'). יונת הבית, באתר המרכז לטיפוח ציפורי הבר בחצר ובגינה מדיה וקבצים בנושא יונת הבית בוויקישיתוף יונת הבית, באתר NCBI (באנגלית) יונת הבית, באתר GBIF (באנגלית) יונת הבית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Larson, G., & Fuller, D. Q. (2014). The Evolution of Animal Domestication. Annual Review of Ecology, Evolution, and Systematics, 45, 115-136. מילון מושגים אתר הצפרות הישראלית תוצאות ספירת הציפורים - 2020, באתר המרכז לטיפוח ציפורי הבר בחצר ובגינה קוריאל, אילנה (2024-04-08). "הספירה השנתית: אלו 10 הציפורים הנפוצות בישראל". Ynet. נבדק ב-2024-04-08.
הוויוואריום של לוזאן

הוויוואריום של לוזאן הוא בניין בעיר לוזאן, שבשווייץ, שבו מוצגים לקהל בעלי חיים, בעיקר זוחלים, דו-חיים ועכבישנים. הוויוואריום מציג לקהל כמאתיים בעלי חיים, כשרובם חיים בטרריומים ורוב החיות מתוחזקות בתנאים דומים לסביבות הטבעיות שלהן. לחיות מסוימות, כמו לשלושת התנינים מותאם תא ייחודי בבניין. הוויוואריום נפתח לקהל, לראשונה, בשנת 1970 והוא התפתח מתצוגת זוחלים, שתחזק אספן חובב, מאז 1959. בשנת 1992 הוקמה קרן סיוע לתחזוקת המקום. הוויוואריום ממוקם על גבול היער, בצפון העיר, בשכונת סובבלן (צר'). עקב קשיים כלכליים המתקן נסגר בשנת 2015. בשנת 2019 הבניין הנטוש נשרף. מדיה וקבצים בנושא הוויוואריום של לוזאן בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הוויוואריום של לוזאן
הארמייה הראשונה (ורמאכט)

הארמייה הראשונה (בגרמנית: 1. Armee) הייתה ארמייה של הוורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה. הארמייה הראשונה נוצרה ב-26 באוגוסט 1939 וכמפקדה מונה ארווין פון ויצלבן. כאשר גרמניה פלשה לפולין, הכריזו צרפת ובריטניה מלחמה על גרמניה. היטלר היה מודאג מאוד מהכרזת מלחמה זו כוחות צרפתיים מתוגברים בידי הבריטים יכלו להסב נזק רציני לאוצרות הטבע והמפעלים התעשייתיים בדרום גרמניה ואף לאלץ את גרמניה להחזיר כוחות מפולין, לפיכך נפרסה הארמייה הראשונה בגבול הצרפתי, אולם היא הייתה באותה תקופה בעלת ציוד גרוע וחימוש דל. הצרפתים אכן פתחו במתקפה מצומצמת שזכתה לכינוי "מתקפת הסאר", שאת עיקרה ספגה הארמייה הראשונה, אולם הרמטכ"ל הצרפתי גמלאן, שכנע את הממשלה הצרפתית שכדי להילחם כראוי בגרמנים יהיה צורך בגיוס כללי ובחיל משלוח בריטי גדול. לפיכך ההתקפה הייתה עלובה, ופרט לכמה כפרים קטנים שנכבשו הגרמנים ספגו אבדות קלות בלבד. במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, נכללה הארמייה בתוך קבוצת ארמיות C. מטרתה הייתה למנוע אפשרות של מתקפה צרפתית צפונה באזור הריין העליון, שעלולה לסכן את האגף השמאלי של קבוצת ארמיות A, ולערוך מתקפות הסחה קטנות כנגד קו מאז'ינו, על מנת למנוע מהצבא הצרפתי להעביר חיילים משם לגזרת הלחימה העיקרית בארדנים. לאחר הכניעה הצרפתית, שימשה הארמייה הראשונה עד אמצע שנת 1944 כיחידת מגן שתפקידה למנוע מתקפה אפשרית על החוף האטלנטי של צרפת. בעקבות הפלישה לנורמנדי באותה שנה, הארמייה נסוגה מצרפת יחד עם שאר הצבא הגרמני, ואורגנה מחדש בריין העליון. במהלך הקרבות לאורך הגבול הגרמני, הארמייה הראשונה ניסתה למנוע מהארמייה השלישית של ארצות הברית, לעבור את נהר המוזל וללכוד את העיר מץ. בה בעת שניסתה להגן על הרי הווז' מול הארמייה השביעית של ארצות הברית. בנובמבר 1944, שני קווי ההגנה נשברו, והארמייה הראשונה נסוגה לגבול הגרמני והגנה על חבל הסאר, אזור תעשייתי חשוב. כאשר הארמייה השלישית האמריקאית הועסקה בקרב על הבליטה, הארמייה הראשונה תקפה את הארמייה השביעית האמריקנית בתחילת שנת 1945. ההתקפה גרמה לאמריקנים לאבד שטחים שכבשו, והסבה להם אבדות בנפש. קווי ההגנה של הארמייה השביעית היו מתוחים מאוד בהתחשב באורך החזית שהם היו צריכים לכסות. אולם בסוף ינואר נהדפה המתקפה, והארמייה הראשונה נסוגה חזרה לקו זיגפריד ולאחר מכן אף נאלצה לסגת מעבר לנהר הריין, כאשר בעלות הברית חדרו את הביצורים הגרמניים. לאחר מכן, הארמייה הראשונה נסוגה לנהר הדנובה, ונכנעה יחד עם שאר הצבא הגרמני ב-8 במאי 1945. גנרל אוברסט ארווין פון ויצלבן (26 באוגוסט 1939 - 23 באוקטובר 1940) גנרל אוברסט יוהנס בלסקוביץ (23 באוקטובר 1940 - 2 במאי 1944) גנרל חיל השריון יואכים למלזן (2 במאי 1944 - 3 ביוני 1944) גנרל חיל הרגלים קורט פון דר שבאלרי (3 ביוני 1944 - 5 בספטמבר 1944) גנרל חיל השריון אוטו פון קנובלסדורף (5 בספטמבר 1944 - 29 בנובמבר 1944) גנרל חיל הרגלים הנס פון אובסטפלדר (29 בנובמבר 1944 - 2 בפברואר 1945) גנרל חיל הרגלים הרמן פוירטש (28 בפברואר 1945 - 4 במאי 1945) גנרל חיל הפרשים רודולף קוך-ארפאך (4 במאי 1945 - 8 במאי 1945) הארמייה הראשונה (האימפריה הגרמנית) הארמייה הראשונה, באתר Axis History (באנגלית) הארמייה הראשונה, באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית) אנדרו רוברטס, סערת המלחמה: היסטוריה חדשה של מלחמת העולם השנייה, הוצאת דביר, עמ' 70. מיכאל הרסגור ואהוד פוקס, רגעים היסטוריים ורגעים היסטריים, הוצאת דביר, 2010. עמ' 160-164.
הארמייה השמינית (ורמאכט)

הארמייה השמינית (בגרמנית: 8. Armee) הייתה ארמייה של הוורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה. הארמייה נוסדה ב-26 באוגוסט 1939, וכמפקדה מונה יוהנס בלסקוביץ. היא נכללה בקבוצת ארמיות דרום, ולחמה בקרב בזורה (Bzura), שהיה חלק מהמערכה בפולין. ב-20 באוקטובר 1939 שונה שמה של הארמייה לארמייה השנייה. ב-15 באוגוסט 1943 מונה אוטו והלר למפקד פלגת הארמייה קמפף, וב-22 באוגוסט שונה שמה לארמייה השמינית. הארמייה לחמה במהלך קרבות הנסיגה מדרום אוקראינה לרומניה במהלך 1943–1944. באוקטובר 1944 השמידו כוחותיה 3 קורפוסים סובייטיים בקרב דברצן, ועל כך קיבל והלר ב-28 בנובמבר 1944 תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, אולם היטלר סירב להעלותו לדרגת גנרל אוברסט, משום שלא אהד את המפלגה הנאצית. ב-28 בדצמבר 1944 הוחלף והלר בהנס קרייזינג. הארמייה לקחה חלק במהלך הקרבות בהונגריה, ולאחר מכן במהלך הקרבות בצ'כוסלובקיה ובפראג. ב-8 במאי 1945 נכנע קרייזינג בראש כוחות הארמייה לכוחות בעלות הברית, ונלקח בשבי האמריקני. גנרל יוהנס בלסקוביץ (26 באוגוסט 1939 - 20 באוקטובר 1939) גנרל חיל הרגלים אוטו והלר (22 באוגוסט 1943 - 22 בדצמבר 1944) גנרל חיל השריון אולריך קלימן (22 בדצמבר 1944 - 28 בדצמבר 1944) גנרל הנס קרייזינג (28 בדצמבר 1944 - 8 במאי 1945) הארמייה השמינית (האימפריה הגרמנית) הארמייה השמינית, באתר Axis History (באנגלית) הארמייה השמינית, באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית)
הארמייה העשירית (ורמאכט)

הארמייה העשירית (בגרמנית: 10. Armee) הייתה ארמייה של הוורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה. הארמייה הוקמה לראשונה ב-6 באוגוסט 1939 וכמפקדה מונה ולטר פון רייכנאו. היא נכללה בתוך קבוצת ארמיות דרום ולקחה חלק במערכה בפולין. ב-10 באוקטובר 1939 שונה שמה לארמייה השישית. ב-15 באוגוסט 1943, הוקמה הארמייה בשנית בפיקוד היינריך פון ויטינגהוף, במטרה להדוף את פלישת בעלות הברית לאיטליה. הארמייה הוקמה מאלמנטים שונים שנלקחו מקורפוס הפאנצר ה-14 שהיה מוצב בסלרנו, קורפוס הפאנצר ה-76 שנסוג מקלבריה, ודיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-3, שהגיעה מרומא, ובהוראת אלברט קסלרינג, נפרסה במהירות בסלרנו, במקום שבו הייתה אמורה להתבצע נחיתת הכוח העיקרי של בעלות הברית. ב-9 בספטמבר הארמייה העשירית הובילה מאבקי הגנה נגד פלישת בעלות הברית לסלרנו ("מבצע אוואלאנש") בעלות הברית ספגו אבדות כבדות, והארמייה העשירית הייתה קרובה להכריע את הנחיתה, וייתכן שהייתה עושה זאת אילולא קיבל היטלר את דעתו של רומל, מפקד קבוצת הארמיות בצפון איטליה, כי לדרום איטליה אין ערך אסטרטגי. כתוצאה מכך נאסר על קסלרינג להשתמש בעתודות שעמדו לרשותו, והארמייה העשירית נאלצה לסגת. ב-1 באוקטובר כבשו בעלות הברית את נאפולי והגיעו לנהר וולטורנו ב-6 באוקטובר. הנהר היה מכשול טבעי, שהבטיח מפני מתקפת נגד בכיוון נאפולי. מאחוריו היה קו מגננה חזק של הגרמנים, שלא איפשר התקדמות ללא היערכות וקבלת אספקה ראויה. הארמייה לחמה היטב בקרב מונטה קאסינו, ונסוגה יחד עם שאר הצבא הגרמני עד הרי האלפים. הארמייה נכנעה יחד עם כל קבוצת ארמיות C, ב-2 במאי 1945. גנרל-חיל התותחנים ולטר פון רייכנאו (6 באוגוסט 1939 - 10 באוקטובר 1939) גנרל חיל השריון היינריך פון ויטינגהוף (15 באוגוסט 1943 - 4 בספטמבר 1943) גנרל חיל השריון יואכים למלזן (4 בספטמבר 1943 - 31 בדצמבר 1943) גנרל אוברסט היינריך פון ויטינגהוף (31 בדצמבר 1943 - 26 באוקטובר 1944) גנרל חיל השריון יואכים למלזן (26 באוקטובר 1944 - 16 בפברואר 1945) גנרל חיל השריון טראוגוט הר (16 בפברואר 1945 - 2 במאי 1945) הארמייה העשירית (האימפריה הגרמנית) הארמייה העשירית, באתר Axis History (באנגלית) הארמייה העשירית, באתר lexikon-der-wehrmacht (בגרמנית) הארמייה העשירית באתר Die Deutsche Wehrmacht (בגרמנית)
דג'מבה

דג'מבה, ג'מבה או ג'מביי (Djembe) הוא תוף בצורת גביע השייך לקטגוריית כלי ההקשה לניגון סולו וליוויים, והדונון (באנגלית: Doundoun/Dunun) – תופי בס, המגיעים בשלושה גדלים שונים ומוצמדים אליהם פעמוני ברזל, ובדרך כלל מנגנים עליהם יחדיו באנסמבל התופים המסורתיים של בני המלינקה, (מחבל המנדה שבמערב אפריקה). הצורה הנוכחית של דג'מבה התפתחה ככל הנראה מכלי כתישה. בעבר, התופים יוצרו על ידי נפחים. בעבר היו משלמים עבור הדג'מבה אגוזי קולה[דרוש מקור]. תהליך בניית התוף מלווה בטקס בו בודקים את העץ ממנו מכינים את הדג'מבה, לפני כריתת העץ רוקדים סביבו ישרו ויתופפו. הנפח ופמלייתו יגישו לעץ כמנחה את עשרת אגוזי הקולה, ויסבירו לרוח העץ כי הוא העץ הנבחר וכן גם יתנצלו בפני רוח העץ על כך שצריך לכרות אותו. לאחר כריתת העץ, תגולף הצורה החיצונית הבסיסית של התוף, לאחר מכן הליבה הפנימית של העץ תרוקן מתוכן. טקס נוסף, המציין את מתן הקול לתוף הג'מבה, יתקיים מיד לאחר הגילוף הסופי של התוף ומתיחת העור על חלקו העליון. לפני שנים, השתמשו בעור של אנטילופה, מאוחר יותר השתמשו בעור של עז. הטקס הסופי יתקיים בעת הניגון על התוף, כדי לתת לתוף את קולו. בספרו מבוא לג'מבה, קארי, מציין כי התוף הוצג לראשונה מחוץ למערב אפריקה בשנת 1950, בעת המסע העולמי של הבלט האפריקאי (Les Ballets Africains ), תחת ניצוחו של פדובה קייטה מגינאה. עד לשנות ה – 80 הג'מבה היה מוכר רק לקומץ מועט של מוזיקאים ורקדנים שהיו מעוניינים במוזיקה האפריקאית. רוב המידע על הג'מבה סיפק נגן בשם לאדג'י קמרה, (מהבלט האפריקאי), אשר משנות ה-60 אימן את הדור הבא של נגני הג'מבה בארצות הברית. העולם למעשה החל להתעניין בג'מבה רק מאמצע שנות ה – 80. בתקופה זו הופקו בעולם, ובעיקר באירופה אלבומים רבים המוקדשים לתוף זה. מסע הופעות של להקות בלט מגינאה, מאלי וסנגל זכו להענות רבה מצד הקהל שגדש את האולמות. כמות מורי הג'מבה גדלה, וחלקם יזמו סדנאות לימוד באפריקה עצמה. עם הביקוש החל גם הייצור ההמוני של התוף לצרכים מסחריים,( Charry, 1996). ישנן מספר סיבות להתעניינות המאוחרת שגילה העולם בג'מבה, ביניהן, הבדלים תרבותיים ולשוניים בין ארצות הברית לבין הקולוניות הצרפתיות, ופטירתו ב-1984 של נשיא גינאה (Sekou Toure). באותה השנה גינאה פתחה את שעריה. שני נגנים מפורסמים הם ממדי קייטה ופמדו קונטה. את רפרטואר המקצבים שמנגנים כיום בג'מבה שאבו ממקורות שונים במערב אפריקה ולא רק מהאזור שהיה פעם חבל המנדה. פיתוח סגנון תיפוף אחיד ובינלאומי קרה הודות לשינויים שנאלצו האמנים האפריקאיים לבצע במורשת המוזיקלית שלהם בגלל החשיפה האירופאית הנרחבת לה הם זכו. אירוע תיפוף בכפר (יכול להתרחש גם בעיר), נערך לעיתים לאורך שעות, שבמהלכן המתופפים והנגנים מתרכזים במקצב אחד או בכמה מקצבי ריקוד בודדים. כל המשתתפים באירוע מאלתרים ריקוד מול הנגנים, בין אם זה כל משתתף אחד או שניים שלושה בו זמנית. הם מאתגרים את הנגנים על ידי ריקוד מהיר. על הנגן ללוותם בהתאם למהירות הריקוד, בדרך כלל ישנה הפוגה במהירות התיפוף בזמן שהרקדנים מתחלפים, או כשמנחה הטקס (jeli), שהוא גם הזמר, שר. סגנון התיפוף של הבלט הוא שונה. הכוריאוגרפיה מהוקצעת. ישנה קבוצה גדולה של נגנים הרוקדת בו זמנית בתיאום עם המתופפים, כדי לא לשעמם את הקהל שבא לצפות במופע אך לא מהשתתף בו, הם מנגנים לפעמים מעל ל-30 מקצבים שונים במופע שאורך שעה בלבד (שם). באפריקה, בניגוד למעגלי מתופפים במערב, מספר המתופפים באנסמבל הוא קטן וכך גם מספר המקצבים שהם מנגנים. מספר המשתתפים המינימלי הוא שלושה: סוליסט, נגן ליווי על הג'מבה ותוף דונון. מדיה וקבצים בנושא דג'מבה בוויקישיתוף
לסלו בבאי

לאסלו "לצי" בבאי (בהונגרית: Babai László; נולד ב-20 ביולי 1950 בבודפשט, הונגריה) הוא פרופסור למתמטיקה ולמדעי המחשב באוניברסיטת שיקגו. מחקריו מתמקדים בתורת הסיבוכיות, אלגוריתמים, קומבינטוריקה וקבוצות סופיות, עם דגש על יחסי הגומלין בין תחומים אלה. בשנת 2015 הוכיח שבעיית הכרעה של גרפים איזומורפיים (אנ') ניתנת לחישוב בזמן קואזי-פולינומי, בהשוואה לפתרון נאיבי שרץ בזמן !n עבור קלט (גודל גרף) n. בשנת 2017 גילה הראלד הלפגוט טעות בהוכחה זו, ובבאי תיקן את הטעות. פרס המדינה (1988) - על הישגיו הבולטים ברמה הבינלאומית בתחום האלגברה והתיאוריה החישובית ועל ההוראה המצוינת ופעילויותיו ליצירת בית ספר. ב-1993 זכה בפרס גדל, לצד שפי גולדווסר, סילביו מיקאלי, שלמה מורן וצ'ארלס ראקוף, על פיתוח המושג של מערכת הוכחה אינטראקטיבית. בשנת 2015 נבחר לחבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, וזכה בפרס קנות'. מדיה וקבצים בנושא לסלו בבאי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של לסלו בבאי לסלו בבאי, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה לסלו בבאי, באתר dblp לסלו בבאי, באתר גוגל סקולר לסלו בבאי, באתר IEEE Erica Klarreich, Graph Isomorphism Vanquished — Again, Quanta Magazine, January 14, 2017 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
טיירון פאואר

טיירון פאואר (באנגלית: Tyrone Power;‏ 15 במאי 1914 – 15 בנובמבר 1958) היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי. הוא נולד בסינסינטי למשפחת שחקנים מכמה דורות. הוריו היו שחקני קולנוע ותיאטרון. הוא ליווה אותם במסעותיהם והחליט לדבוק במקצועם. תחילה קיבל תפקידים קטנים בתיאטרון בניו יורק שם ראה אותו "צייד כישרונות" והציע לו להגיע להוליווד. ב-1936 הגיע להוליווד ולאחר מבחן בד מוצלח הוחתם על חוזה בחברת פוקס המאה העשרים לשבע שנים. תוך זמן קצר קיבל תפקידים ראשיים בסרטים והפך לכוכב מוביל של חברה זו. פאואר שיחק בתפקידים רומנטיים, היסטוריים, קומיים, במערבונים ובסרטי מלחמה בהצלחה רבה. בסרט "אות זורו" גילם את הגיבור זורו שגובר על יריביו בקרבות סיף ומשאיר במקום את סימנו - Z. סרטו האחרון לפני גיוסו לצבא היה הברבור השחור לצידה של מורין או'הרה (1942). פאואר התגייס באוגוסט 1942 לחיל הנחתים, עבר קורס קצינים וטיס, וב-1943 הוסמך להטיס מטוסי סיור בזירת המלחמה באוקיינוס השקט. השתתף כטייס משימות אספקה ופינוי פצועים באיוו ג'ימה ובאוקינווה. על שירותו זה עוטר במדליית הניצחון של מלחמת העולם השנייה. שוחרר משירות פעיל ב-ינואר 1945. הסרט הראשון שלו לאחר שחרורו היה "חוד התער" לפי ספרו של סומרסט מוהם לצד ג'ין טירני. לאחר המלחמה הוסיף להופיע בסרטים, אבל זכה להצלחה פחותה. הוא החל להופיע בתפקידים בתיאטרון וגם החל להפיק סרטים. ב-1957 שיחק בסרטו האחרון, "עד התביעה", לצידם של מרלן דיטריך וצ'ארלס לוטון. ב-1958 שיחק בסרט "שלמה ומלכת שבא" בספרד. בעת הצילומים, לאחר דו-קרב עם ג'ורג' סנדרס, לקה בהתקף לב קשה ומת בדרך לבית החולים. יול ברינר מילא את מקומו. לפאואר יש כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד. הוא דורג במקום ה-45 ברשימת מאה שנים... מאה גיבורים ונבלים. ב-1939 נישא לכוכבת הצרפתייה אנבלה (1907–1996). הם נפרדו ב-1948. ב-1949 נישא לשחקנית לינדה כריסטיאן (1913–2011) ונולדו להם שתי בנות. הבכורה בהן היא הזמרת, רומינה פאוור. בני הזוג נפרדו ב-1955. ב-מאי 1958 נישא לדבורה אן מירנדוס (1931–2006) וחודשיים לאחר מותו נולד להם בן שנקרא על שמו. מרי אנטואנט (1938) ג'סי ג'יימס (1939) אות זורו (1940) דם וחול (1941) הברבור השחור (1942) חוד התער (1946) הוורד השחור (1950) סיפורו של אדי דוצ'ין (1956) עד התביעה (1957) מדיה וקבצים בנושא טיירון פאואר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של טיירון פאואר טיירון פאואר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) טיירון פאואר, באתר AllMovie (באנגלית) טיירון פאואר, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) טיירון פאואר, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) טיירון פאואר, באתר MusicBrainz (באנגלית) טיירון פאואר, באתר Discogs (באנגלית) טיירון פאואר, באתר "Find a Grave" (באנגלית) טיירון פאואר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
המרכז לטניס בישראל - יקנעם

המרכז לטניס בישראל - יקנעם, הוא אחד מ-14 המרכזים ברחבי הארץ של המרכז לטניס בישראל. המרכז נפתח בנובמבר 2001 הודות לראש עיריית יקנעם עילית, סימון אלפסי. בטקס הפתיחה המרשים נכחו חברי ההנהלה הבינלאומית של המרכז לטניס בישראל והתקיים בו משחקי ראווה בין שחקני נבחרת ישראל לשעבר - שלמה גליקשטיין ושחר פרקיס. הקמת המרכז הביאה עמה בשורה חדשה לעיר, שמלבד מגרש רעוע אחד במתנ"ס, לא הייתה אפשרות לתושבים לשחק טניס. כבר בפתיחתו החלו מאות רבות של ילדים ומבוגרים לפקוד את המגרשים בתוכניות הטניס השונות. המנהל הראשון היה אבי עמרם ולאחר ארבע שנים, בשנת 2005, החליף אותו שרון האוזר ומשנת 2015 מנהל אותו מושיקו אליהו. שחקנים בולטים שגדלו במרכז: גבי סטרוסבצקי ואילנה ארוטיונוב (סגני אלופי ישראל לנוער), שיר הורנונג (אלופת ישראל לזוגות לבוגרות) ואלונה אלכין (סגנית אלופת ישראל לנוער). במרכז שבעה מגרשי טניס, קיר אימון וחמישה מגרשי מיני טניס ובו מתקיימות תוכניות טניס מגוונות לכל הגילאים: תוכנית פיתוח מוטורי לגילאי 4-6, תוכנית מיני טניס לגילאי 6-8, תוכניות טניס לגילאי 8-18 ותוכנית תחרותית למצטיינים המשלבת אימוני כושר. לגילאי 18 ומעלה מתקיימים חוגי טניס למתחילים ומתקדמים. בנוסף מתקיימת במרכז תוכנית לחינוך לתנועה ולאורח חיים בריא המועברת בגני ילדים על ידי מורים לחינוך גופני עם התמחות לגיל הרך. המרכז ביקנעם מקיים תוכניות רבות למען הקהילה ומגייס למטרה זו תרומות בישראל ומחוצה לה: לילדים עם צרכים ייחודיים, לילדים על רצף האוטיזם, לילדים ונוער בסיכון, לילדי עולים ותוכניות לדו קיום (חיים משותפים) ליהודים וערבים. אתר האינטרנט הרשמי של המרכז לטניס בישראל - יקנעם מדיה וקבצים בנושא המרכז לטניס בישראל - יקנעם בוויקישיתוף המרכז לטניס בישראל - יקנעם, ברשת החברתית פייסבוק המרכז לטניס בישראל - יקנעם, באתר המרכז לטניס בישראל
המוזיאון לעיצוב ואמנות שימושית בני זמננו

המוזיאון לעיצוב ואמנות שימושית בני זמננו (בצרפתית: Musée de design et d'arts appliqués contemporains; בראשי תיבות: MUDAC) הוא מוזיאון, בעיר לוזאן, שבשווייץ, שמציג מיצגים מתחום העיצוב והאמנות השימושית של העת החדשה, בדגש על מיצגים מעשרות השנים האחרונות. שתיים מהתערוכות שבמוזיאון הן קבועות והשאר מתחלפות. אחת התערוכות הקבועות עוסקת בעיצובים חדישים של זכוכית והיא מוצגת בקומתו השנייה של המוזיאון. התערוכה הקבועה השנייה מוצגת במרתף והיא אוסף פריטים מצריים וסיניים שהיו שייכים לאגיפטולוג ג'ייקובס אדוארד ברגר. המוזיאון ממוקם במבנה לשימור, שנבנה בימי הביניים. הוא מצוי במרכז העיר וגובל בכיכר הקתדרלה של לוזאן. בראשית דרכו, שימש המבנה את פקידי השלטון ובמאה ה-14 הוסב לבניין בית ספר תיכון. בהמשך, הבניין הפך לרכושו של הקנטון. בשנת 1995 החל תהליך של הפיכת המבנה למוזיאון וביוני 2000 נפתח המוזיאון לקהל. אוסף האמנות המנודה והגולמית מדיה וקבצים בנושא המוזיאון לעיצוב ואמנות שימושית בני זמננו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של המוזיאון לעיצוב ואמנות שימושית בני זמננו (בצרפתית)
אוסטנדה (כדורגל)

מועדון הכדורגל המלכותי אוסטנדה (בהולנדית: Koninklijke Voetbalclub Oostende), המכונה בקיצור אוסטנדה, הוא מועדון כדורגל מהעיר אוסטנדה שבבלגיה, המשחק בליגת המשנה הבלגית. אצטדיון הבית של הקבוצה הוא אצטדיון אלברטפארק, שמכיל כ-8,000 מקומות ישיבה. המועדון החל לשחק תחת השם הנוכחי בשנת 1981, לאחר איחוד בין VG אוסטנדה ל-AS אוסטנדה. אוסטנדה נוסדה בשנת 1981, כאיחוד של שני מועדונים שונים שפעלו בעיר. VG אוסטנדה היה המועדון הוותיק בעיר, שנוסד בשנת 1904, אך מעולם לא שיחק בליגה הבלגית. AS אוסטנדה הוקמה ב-1911, והפכה למועדון הבכיר בעיר בשנות ה-30. בתחילת שנות ה-70 שיחקה AS אוסטנדה בליגה הבכירה למשך ארבע עונות, אך מאז ירדה ולא שבה עוד לליגה הבכירה. המועדון המשותף שהוקם ב-1981 נשא את המספר הסידורי 31, מספרה של VG אוסטנדה, בעוד מספר המועדון של AS נמחק מהרישומים. שנה אחר כך, הקימו אוהדי VG מועדון אוהדים שהחל לפעול בליגות הנמוכות, אך פורק ב-2013. המועדון המשותף החל את דרכו בליגה השלישית, והעפיל ממנה לראשונה לליגת המשנה בסיום עונת 1991/1992, בה סיימה הקבוצה במקום הראשון. עונה אחר כך הצליחה הקבוצה להשלים עלייה של שתי ליגות ברציפות, לאחר שסיימה במקום השלישי בליגת המשנה ולהעפיל, דרך הפלייאוף, אל הליגה הבכירה. בעונת הבכורה שלה בליגה הבכירה, עונת 1993/1994, רשמה הקבוצה את הישג השיא שלה עד כה, כשסיימה במקום השביעי בטבלה. עונה אחר כך, חזרה הקבוצה לליגת המשנה. בין 1995 ל-2013 שיחקה הקבוצה בעיקר בליגת המשנה, למעט שתי עונות בודדות בליגה הבכירה (1998/1999 ו-2004/2005) ושתי עונות רצופות (החל מ-2001) בליגה השלישית. בסיום עונת 2012/2013 חזרה הקבוצה לליגה הבכירה לאחר שזכתה באליפות ליגת המשנה, ומאז שברה את שיא העונות הרצופות שלה בליגה הבכירה, כשהחלה ב-2015/2016 את עונתה השלישית ברציפות בליגה הבכירה. נכון ל-17 באוגוסט 2022 מדיה וקבצים בנושא אוסטנדה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אוסטנדה (בהולנדית) אוסטנדה, ברשת החברתית פייסבוק אוסטנדה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) פרופיל, באתר Transfermarkt
חיים אהרן טורצ'ין

הרב חיים אהרן טורצ'ין (ה'תרע"ז, 1917 - י"ב בסיוון ה'תשל"א, 5 ביוני 1971) היה ראש ישיבה ממוצא ליטאי, מגדולי תלמידיו ומקורביו של הרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק "הרב מבריסק", וראש "הישיבה למצוינים" בירושלים. נולד באמדור, ליטא, לרב יצחק יונה טורצ'ין ולפייגל בת חיה מינדל וחיים אהרן ויטקינד, ונקרא על שם סבו זה. למד בישיבת שער התורה בגרודנה אצל הרב שמעון שקופ. אמו ניהלה את עסקיו של אביה והייתה אחראית לפרנסת המשפחה, בשנות ה-30 של המאה ה-20 עלתה המשפחה לארץ ישראל יחד עם חיה מינדל, סבתו של חיים אהרן. בשנת 1944 נפטרה הסבתא, אביו שנשא הספד בהלווייתה התמוטט ונפטר במהלך ההספד ושניהם נקברו יחד בבית הקברות היהודי בהר הזיתים. אמו האלמנה שלחה אותו ללמוד אצל אחיה הרב הלל ויטקינד בישיבתו, ישיבת "בית יוסף - נובהרדוק" בתל אביב. בהמשך למד בישיבת חברון כנסת ישראל. נישא לשרה לאה בתו של הרב ישראל שלום לוריא (רוטמן), ר"מ ומשגיח בישיבת תורת חיים ומו"צ בעדה החרדית. בין גיסיו: הרב אברהם יעקב זלזניק, ראש ישיבת עץ חיים; הרב אברהם יעקב ויינר (מחבר ספרי "שארית יעקב"), הרב יוסף ליס והרב חיים שאול גריינימן. לאחר נישואיו התגורר בשכונת מקור ברוך בירושלים שבה התרכזו תלמידי חכמים רבים באותה תקופה, המשיך ללמוד בכולל האברכים של ישיבת חברון, והיה למקורבו ותלמידו של "הרב מבריסק", הרב יצחק זאב סולובייצ'יק. כתביו של הרב טורצ'ין שימשו להפצת תורתו של הרב מבריסק, בהם חידושים רבים בענייני חנוכה ופורים שמסר בשמו ב"קונטרס בענייני חנוכה ומגילה" שהדפיס בסטנסיל בשנת ה'תש"ל וזכה לתפוצה גדולה בעולם הישיבות. בעידודו של הרב מבריסק, הקים בשנת ה'תשי"ט (1959) יחד עם תלמיד נוסף, הרב יצחק חיים קרסניצקי את "הישיבה למצוינים" בירושלים ועמד בראשה. הישיבה התפרסמה בשל סגנון לימודה בשיטת בריסק. ביום שבת, י"ב בסיוון ה'תשל"א, 5 ביוני 1971, נפטר בבית חולים הדסה עין כרם בירושלים לאחר אשפוז קצר. הוא נקבר לאחר השבת בבית הקברות היהודי בהר הזיתים. לאחר פטירתו נדפסו משיעוריו ומכתביו, ספרי מעשי חייא על התלמוד ובעניינים שונים. אחיו הם: הרב יהושע חנן טורצ'ין רבה של שכונת הרצליה בחיפה, הרב ניסן טורצ'ין, רבה של יהוד והרב אלעזר צדוק טורצ'ין, מחבר-משותף של "שונה הלכות" עם הרב חיים קניבסקי. בנו הרב יהושע דוד טורצ'ין כיהן כממלא מקומו כראש ישיבת "ישיבה למצוינים" ובהמשך כיהן כראש ישיבת תולדות אהרן, כיום הוא נשיא קהילת "קהל פרושים". בנו הרב יצחק טורצ'ין נשוי להניה בת ר' רפאל משה יעקב הנפלינג מתלמידיו של רבי אלחנן וסרמן. בתו מינדל, נישאה לרב חזקיהו יוסף שרייבר. קונטרס חנוכה ומגילה, (מהדורה חדשה, ירושלים, תשנ"ב) מעשי חייא - א, (ירושלים, תשמ"ה) מעשי חייא - ב, (ירושלים, תש"ן) דוד זריצקי, אדם כשר, נדפס בשנית בתוך ספרו: זכרונם לברכה: גאוני הדורות ואישי סגולה, עמ' 308–313 שני מכתבים שלו, בתוך: ישורון, כרך כו, ירושלים תשע"ב, עמ' תשנט ואילך, באתר היברובוקס קונטרס בעניני חנוכה ומגילה, באתר tablet.otzar.org