laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
שביל הסנהדרין

שביל הסנהדרין הוא טרק בצפון הארץ באורך של כ־100 ק"מ העובר בנקודות ציון בתולדות הסנהדרין. השביל הוא יוזמה משותפת של רשות העתיקות, פרויקט ציוני דרך במשרד ירושלים ומורשת, רשויות רבות שהשביל עובר בתחומן, וגופים ירוקים. השביל מתחיל בבית שערים, עובר דרך האתר הארכאולוגי של אושא העתיקה, ממשיך ועובר בתוך העיר שפרעם, ממשיך לתל יודפת, משם לציפורי, ממשיך לארבל, ומסתיים בעיר טבריה. לסימון השביל יועד סימון מיוחד המורכב משלושה צבעים: ירוק המסמל את נופי הגליל, ארגמן במרכז המסמל את ארגמן המלכות - מנהיגים של העם היהודי, וכחול המסמל את הכנרת. הצבעים ירוק וכחול, מצוירים בצורת 3 חיצים. החץ ירוק מורה על הכיוון לבית שערים, החץ הכחול מורה על הכיוון לטבריה. השביל הוכשר לקראת חגיגות שנת ה-70 למדינת ישראל בעזרת עשרות אלפי תלמידים, בני נוער ומתנדבים מכלל המגזרים ומכל רחבי הארץ. מנהל "פרויקט שביל הסנהדרין" ברשות העתיקות הוא יאיר עמיצור, שהוביל את הפרויקט ומנהל בשנים האחרונות את החפירות הקהילתיות באושא העתיקה. . הסנהדרין הייתה בית דין של שבעים ואחד (ולדעת רבי יהודה שבעים) דיינים שהיווה ערכאה עליונה לפסיקת הלכה ומשפט בעם היהודי. לאחר חורבן בית המקדש השני נדדה הסנהדרין ממקום למקום: גלתה סנהדרין… מלשכת הגזית לחנות ומחנות לירושלים, ומירושלים ליבנה, ומיבנה לאושא, ומאושה ליבנה, ומיבנה לאושה, ומאושא לשפרעם, ומשפרעם לבית־שערים, ומבית־שערים לציפורי, ומציפורי לטבריא. — תלמוד בבלי, מסכת ראש השנה, דף ל"א, עמוד א'-עמוד ב הנתיב חופף בחלקו לשביל ישראל, לשביל ישו, ולדרך הנוף הצופה על הכנרת. מסלול השביל מחולק לחמישה מקטעים: מבית שערים לאושא - מקטע זה מתחיל באתר העתיק של בית שערים, עובר דרך פסל אלכסנדר זייד הנמצא בסמוך, ממשיך דרך נחל ציפורי ומגיע לאושא העתיקה. מאושא לתל יודפת - במקטע זה של השביל, הוא עובר בקברו של רבי יהודה בן בבא שהיה אחד מעשרת הרוגי מלכות, הנמצא בסמוך למחלף סומך, משם השביל ממשיך לעיר שפרעם, השביל עובר ליד בית הכנסת בשפרעם. מתל יודפת לציפורי העתיקה - במקטע זה השביל עובר השביל בבקעת בית נטופה ומגיע לציפורי, מקום ישיבתו של רבי יהודה הנשיא חותם המשנה. מהעיר העתיקה ציפורי לארבל העתיקה - במקטע זה עובר השביל ביער קיבוץ לביא, ממשיך לקרני חיטין, מקום קרב קרני חיטין של צלאח א-דין עם הצלבנים, ומגיע לשרידי היישוב העתיק ארבל שם ישב ניתאי הארבלי. השביל עובר בהמשך במצוק הר ארבל הנמצא בסמוך, וממנו משקיפים על הכנרת. מארבל העתיקה לטבריה - מקטע זה מסתיים בפארק הארכאולוגי של טבריה. מדיה וקבצים בנושא שביל הסנהדרין בוויקישיתוף שביל הסנהדרין, ברשת החברתית פייסבוק שביל הסנהדרין, באתר רשות העתיקות ynet, 70 ק"מ בגליל: "שביל הסנהדרין" האינטראקטיבי, באתר ynet, 6 באפריל 2017 דביר עמר, פה עשו חכמינו, באתר ערוץ 7, 24 במאי 2018 שביל הסנהדרין, באתר המכון ללימודי הגליל שביל הסנהדרין באתר משרד החוץ באנגלית השביל ב־Israel Hiking Map שביל הסנהדרין - סרטון תדמית, באתר יוטיוב תנועת בני המושבים על שביל הסנהדרין, באתר יוטיוב תלמידי חמד בשביל הסנהדרין, באתר יוטיוב תלמידי השלח בשביל הסנהדרין, באתר יוטיוב סיכום ממצאי החפירה באושה 2019, באתר יוטיוב מורי השלח בחפירות ארכיאולוגיות באושה העתיקה, באתר יוטיוב עמיצור ח', פה עשו חכמינו - הלוך אחר חכמים בשביל הסנהדרין, עת מול 262, יד בן צבי, תשע"ט, עמ' 29 - 33 משה גלעד, עוד שביל צץ בצפון, הפעם לכבוד דייני הסנהדרין. לא תלכו?, באתר הארץ, 7 במאי 2018
שכווי מזרחי

שכווי מזרחי (שם מדעי: Tetrastes) הוא סוג של שכווים קטנים הנפוצים במזרח אסיה, בסין ובצפון ומזרח אירופה. השכווים מצויים בעיקר ביערות מחטניים ויערות אחרים. בסוג זה שני מינים. השכווים ניזונים מניצנים, מחטים קטנות וזרעים וכן מחרקים, מהם הם ניזונים בעיקר בקיץ. הם בעלי ראשים חומים עם פסים לאורך הלחי וגרון שחור. הגוף מוסווה בצבע חום-אפרפר גם אצל הזכרים. הזנבות מעט לבנים אך קצותיהם שחורים והם יכולים להיפרש. שכווים אלה מצויים רוב זמנם בין העצים. אלו הם הקטנים ביותר ממיני השכווים, כשהקטן ביותר הוא שכווי היערות שאורכו 35–40 ס"מ ומשקלו עד 500 גרם. שכווי סיני (Tetrastes sewerzowi) שכווי היערות (Tetrastes bonasia) מדיה וקבצים בנושא שכווי מזרחי בוויקישיתוף שכווי מזרחי, באתר ITIS (באנגלית) שכווי מזרחי, באתר NCBI (באנגלית) שכווי מזרחי, באתר GBIF (באנגלית)
שכווי יערות

שכווי יערות (שם מדעי: Dendragapus) הוא סוג של שכווים ממשפחת הפסיוניים הגדולה. בעבר סוג זה היה שייך לסוג שכווי האורנים. שכווים אלה חיים ברחבי היערות ההרריים של מזרח אמריקה הצפונית מאלסקה עד קליפורניה, והם חיים על ענפי העצים או בין סבכי היערות. לעיתים הם נמצאים גם בשדות פתוחים שונים. זכרי השכווים הם עופות טריטוריאליים הנלחמים בזירות תצוגה מיוחדות על בנות זוג. הם מרשימים אותם באמצעות זנבם המזדקר מעלה, בניגוד לשאר גופם הפונה מטה ומנפחים את צווארם המכיל אזור עור חשוף עגלגל בצבע צהוב או אדום. שאר גופם של השכווים כהה מאוד למעט הגבות הכתומות שלהם. הנקבות לעומתם מוסוות כדי לגדל את האפרוחים בביטחה ביער. השכווים הם אוכלי-כול וניזונים מנצרים, מחטי עצים, פירות יער, גרעינים, חרקים שונים הנפוצים בעיקר בקיץ. שכווי כהה (Dendragapus obscurus) שכווי מפוייח (Dendragapus fuliginosus) מדיה וקבצים בנושא שכווי יערות בוויקישיתוף שכווי יערות, באתר ITIS (באנגלית) שכווי יערות, באתר NCBI (באנגלית) שכווי יערות, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) שכווי יערות, באתר GBIF (באנגלית)
שלמה בידרמן (בירן)

שלמה בידרמן (בירן) (1936 – 6 ביולי 1995) היה מלחין ישראלי. בידרמן היה מורה למוזיקה, והלחין מספר שירים, כולל "נעמה" (מילים אברהם בר-עוז) שזכה במקום השני בפסטיבל הזמר והפזמון ב-1961, בביצועה של אסתר עופרים. בשנים שלאחר מכן, זכה השיר לביצועים נוספים. במיוחד התפרסם ביצועה של עופרה חזה באלבומה מ-1983, "שירי מולדת". כמו כן ביצעו את השיר גם ג'ו עמר, גילה אדרי, חוה אלברשטיין וליאורה. שירים נוספים שהלחין והתפרסמו הם: שיר הילדים "ענן ועננת" (מילים: שמואל בס), "צללים" (מילים: אורי אסף, ביצוע: נחמה הנדל) ו"המחרוזת" (מילים: אורי אסף, ביצוע: אסתר עופרים). ניגן באקורדיון ולימד מוזיקה, בין היתר, בבית ספר "גולן" ברמת השרון. יצא בשליחות מטעם ההסתדרות הציונית העולמית למקסיקו, שם שימש כמורה למוזיקה בבית ספר יהודי. נרצח ב-6 ביולי 1995 במקסיקו. היה נשוי ליעל ולהם שלושה ילדים, בהם המוזיקאי צליל בירן. שלמה בידרמן, באתר MusicBrainz (באנגלית) מילים לשירים של שלמה בידרמן, באתר "שירונט" אתר לזכר שלמה בירן Mexican Man Confesses to Murder of WZO Emissary, באתר JTA (באנגלית) יעקב מישורי, הרגע הגדול של "יוליוס קיסר"-או: כך התפלחנו, מעריב, 17 באוגוסט 1972 נבחרו שלושה שירים ב"פסטיבאל הזמר", דבר, 7 במאי 1961 בפסטיבל זמר זה (1961) בוצע שיר נוסף בהלחנתו: "יונתי בחגווי הסלע", בביצוע כפול של שמעון בר ועליזה קאשי. Mexican Man Confesses to Murder of WZO Emissary, באתר JTA (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שכווי לענה גדול

שכווי לענה גדול (שם מדעי: Centrocercus urophasianus), הוא מין של שכווי גדול מתת-משפחת פסיוניים, החי בערבות של אמריקה הצפונית. אורכו של שכווי זה 65–75 ס"מ ומשקלו 3.5-4 ק"ג. הזכר בעל צווארון לבן גדול הנפרש לאורך חזהו ומכיל 2 בלוטות צהובות ענקיות, אותם הזכר יכול לנפח ולנדנד כדי ליצור קולות גבוהים. מלמעלה מסתיים הצווארון בנוצות עורף פרועות אפורות. הכנפיים קצרות ורחבות, הגוף חום-כחלחל והזנב שחור, קוצני ופרוש כמו מניפה, בדומה לתרנגול הודו. הראש שחור למעט הפס הלבן מאחורי העורף והגבות הצהובות. הוא מצטיין בהליכה ובריצה, אך אינו מיטיב לעוף ולכן הוא פגיע. השכווי חי ברחבי מערב ארצות הברית ומצפין עד לפרובינציות אלברטה וססקצ'ואן שבדרום קנדה בערבות הפתוחות. הוא מעדיף סביבות של צמחייה שופעת כמו הלענה, שאת זרעיה ועליה הוא מרבה לאכול ומכאן שמו. השכווי מתקהל בטריטוריות גדולות המכילות בעיקר פרטים זכרים המתקהלים בתצוגות ראווה ומנסים להרשים את הנקבות. ואולם הזכרים כלל אינם מתעניינים בנקבה לאחר שהזדווגו איתה וגם לא בגידול האפרוחים שלהם. שכווי זה מצוי בקרבה לאיום עקב הפגיעה בבית גידולו, ולכן חלה ירידה במספר השכווים בשנים האחרונות. מדיה וקבצים בנושא שכווי לענה גדול בוויקישיתוף https://youtu.be/T11rOkgpRnA סרטון של שכווי לענה גדול מחזר. שכווי לענה גדול, באתר ITIS (באנגלית) שכווי לענה גדול, באתר NCBI (באנגלית) שכווי לענה גדול, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) שכווי לענה גדול, באתר GBIF (באנגלית) שכווי לענה גדול באתר הרשימה האדומה של IUCN נקבה נקבה
שכווי לענה גניסון

שכווי לענה גניסון (שם מדעי: Centrocercus minimus), הוא מין של שכווי מהסוג שכווי הלענה, החי בערבות של אמריקה הצפונית. הוא קרוי על שם נהר גניסון, יובל של נהר הקולורדו. מין זה מצוי בסכנת הכחדה והוא התגלה כמין נפרד רק בשנת 2000. שכווי זה קטן מבן סוגו השני, שכווי לענה גדול ואורכו רק 44–51 ס"מ. הוא כהה יותר מקרובו וצווארון החזה שלו יותר "שעיר" ופרוע מלמעלה. הוא בעל צווארון-חזה לבן עם שני קפלי עור צהובים וגדולים, אותם הוא יכול לנענע כדי לגרום לקולות גבוהים בעת החיזור. השכווי הוא עוף קרקע שמעופף לעיתים רחוקות. מין זה מצוי באותם אזורים כמו קרובו הגדול, אך מצוי רק בדרום המדינות יוטה, קולורדו, ארצות הברית והוא קטן ונחבא בין שיחים. הוא ניזון בעיקר מעלי צמח הלענה ובאזורים מסוימים ניזון אך ורק מהעלים והזרעים שלו. הזכרים מתקבצים בעונת הרבייה בשטחים קבועים ובהם להקת זכרים מציגים הופעה לעיני הנקבות שמזדווגות רק עם הזכרים הבכירים ביניהם ואחר כך נוטשות אותם. טקס החיזור פחות משוכלל בהשוואה לקרובו וכולל בעיקר זריקת צווארון קדימה ופריעת נוצות הכנפיים והזנב. השכווי נמצא בסכנת הכחדה עקב אובדן בית גידולו. מדיה וקבצים בנושא שכווי לענה גניסון בוויקישיתוף שכווי לענה גניסון, באתר ITIS (באנגלית) שכווי לענה גניסון, באתר NCBI (באנגלית) שכווי לענה גניסון, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) שכווי לענה גניסון, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) שכווי לענה גניסון, באתר GBIF (באנגלית) שכווי לענה גניסון באתר הרשימה האדומה של IUCN
מוזיאון

מוזיאון (נכתב בעבר מוסיאון) הוא מקום שמרוכזים בו אוספים בתחום מסוים או בתחומים אחדים: יצירות אמנות, חפצי אומנות, עתיקות, מדע וכדומה. זהו מוסד המאפשר לציבור גישה למוצגים המייצגים מגוון תופעות טבע, תרבות, היסטוריה ומורשת, לצורכי חינוך, מחקר, לימוד, המסרה והנאה. מקור המושג "מוזיאון" במילה Μουσεῖον ביוונית עתיקה, שמשמעותה "היכל המוזות". ככל הידוע, המוזיאון הראשון נוסד במאה ה-4 לפנה"ס באלכסנדריה שבמצרים ההלניסטית, כנראה על ידי תלמי הראשון. ייעודו היה מקום למפגש ולמידה של הוגי דעות, משוררים ומדענים, והוא כלל את הספרייה הגדולה של אלכסנדריה. המוזיאון הראשון שהכיל אוסף של חפצי אמנות היה כנראה בפרגמון שבאסיה הקטנה, באותה תקופה. בעולם המודרני ישנם אלפי מוזיאונים, המתמחים בציור, בפיסול, ארכאולוגיה, היסטוריה ונושאים תרבותיים שונים. ישנם מוזיאונים המוקדשים ליצירתו של אמן יחיד ומציגים תערוכות קבע מעבודותיו. האוספים במוזיאון מסודרים לפי שיטה מסוימת או מאורגנים לצרכים שונים, כגון למידה או הסתכלות. האחראי על האיסוף והתצוגה במוזיאון נקרא אוֹצֵר, והאחראי על ניהול האוסף נקרא רשם. המוזיאונים בו יש הכי הרבה מבקרים הוא מוזיאון הלובר עם 8 מיליון מבקרים בשנה, ואחריו מוזיאון ד'אורסה ומוזיאון הוותיקן עם 5 מיליון מבקרים בכל אחד מהם. מוזיאון לאומי הוא מוזיאון ראשי במדינה בתחומו, ופעמים רבות הוא מתוקצב על ידי המדינה. במהלך המאה ה-21 המוזאונים החלו בתהליך של מחשוב האוספים והצגתם באתרי אינטרנט. בשנת 1997 גנג'ו גולן הקים מוזיאון וירטואלי של אמנות מודרנית שקיים רק באתר אינטרנט. במאי 2018 נוסד בישראל המוזיאון הווירטואלי העולמי (World Virtual Museum), אשר מורכב מתערוכות ומיצירות אומנות של אומנים מכל רחבי העולם. לציוריו יש כבר למעלה מ-2,000,000 צפיות בגוגל. רשימת מוזיאונים רשימת מוזיאונים בישראל מוזיאון וירטואלי מוזיאון וירטואלי עולמי יורם שורק, ‏דברים שיורמים יודעים: למה אסור לגעת במוצגים שבמוזיאון?, באתר "הידען" איתי ב. ערן, 10 מוזיאונים מוזרים במיוחד, באתר ynet, 26 בדצמבר 2008 מוזיאון אמנות ממוחשב באתר Web Gallery of Art מוזיאונים, דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיאונים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מריה אנה, נסיכת אנהלט-דסאו

מריה אנה, נסיכת אנהלט-דסאו (גרמנית: Maria Anna von Anhalt-Dessau;‏ 14 בספטמבר 1837 - 12 במאי 1906) הייתה בתו של לאופולד הרביעי, דוכס אנהלט, ואשתו של פרידריך קרל, נסיך פרוסיה. מריה אנה נולדה ב-14 בספטמבר 1837 בדסאו, ללאופולד הרביעי, דוכס אנהלט-דסאו ופרדריקה וילהלמינה, נסיכת פרוסיה, בתם של לודוויג קרל, נסיך פרוסיה ופרדריקה, דוכסית מקלנבורג-שטרליץ. ב-29 בנובמבר 1854 התחתנה מריה אנה עם פרידריך קרל, נסיך פרוסיה, שהיה בן דודה מדרגה שנייה. נישואי השניים היו מאושרים, והיו להם חמישה ילדים. מריה אנה נחשבה לאחת הנשים היפות ביותר בדורה, וניחנה בכישרון ניכר למוזיקה וציור. מריה אנה הייתה כמעט חירשת לגמרי, מה שגרם לה להראות ביישנית ונבוכה בכל פעם שהייתה בחברת אנשים, אולם כאשר הייתה לבד עם אנשים, הייתה מקסימה ומאוד שנונה. ב-15 ביוני 1885 מת בעלה פרידריך קרל, נסיך פרוסיה. לאחר מותו עזבה מריה אנה את ברלין, ועברה לאיטליה, שם שהתה בעיקר בנאפולי, רומא, ופירנצה. בשנת 1889 התחתן בנה פרידריך לאופולד, נסיך פרוסיה עם לואיזה סופיה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג, אחותה של אוגוסטה ויקטוריה, קיסרית גרמניה ומלכת פרוסיה. ב-12 במאי 1906 מתה מריה אנה בעיר פרידריכרודה, והיא בת 68 שנים. בשנת 1854 התחתנה מריה אנה עם פרידריך קרל, נסיך פרוסיה, בנו של קרל, נסיך פרוסיה, ונולדו לה ממנו חמישה ילדים: מריה (1855 – 1888) אליזבת אנה (1857 – 1895) אנה ויקטוריה (1858) לואיזה מרגרטה (1860 – 1917) פרידריך לאופולד (1865–1931) מדיה וקבצים בנושא מריה אנה, נסיכת אנהלט-דסאו בוויקישיתוף
נערי המלך

נערי המלך (ביוונית עתיקה: βασιλικοὶ παῖδες) היו נערים אשר גויסו מהאריסטוקרטיה במוקדון, כדי לשרת את מלך מוקדון. בין תפקידיהם נמנו שמירה על המלך, לסייע לו בציד ולשרת אותו. אריאנוס טוען שפיליפוס השני, מלך מוקדון הוא אשר ייסד את הגוף הזה, אך יש חוקרים מודרניים שטוענים שהמוסד היה קיים עוד לפני הרפורמה הצבאית של פיליפוס. ניקולס האמונד סבור שייתכן ומקורותיו נעוצים אפילו במאה החמישית לפנה"ס או המאה השישית לפנה"ס. מוסד זה היה צבאי למחצה, ונחשב למכובד מאוד. סביר להניח שרבים מהאריסטוקרטים המוקדונים התחילו את שירותם הצבאי ביחידה זו. האמונד אף סבור שפאוסניאס מאורסטיס, אשר רצח את פיליפוס בשנת 336 לפנה"ס, היה אחד מנערי המלך, אף על פי שאין אזכור ברור לכך. החוקר הלמוט ברווה (Helmut Berve) טוען שנערי המלך ליוו את אלכסנדר הגדול לאורך כל מסעות המלחמה שלו - טענה אשר הפכה למקובלת. עם זאת, חלק מהחוקרים סוברים שנערי המלך הצטרפו למסע רק ב-321 לפנה"ס לערך, כחלק מהתגבורות שהגיעו לאחר המצור על עזה, וגם אז לא הצטרפו כולם, אלא רק כ-50 מהם. בשנת 327 לפנה"ס יזמו כמה מנערי המלך את "קשר נערי המלך", אשר במסגרתו תכננו להתנקש באלכסנדר בזמן ששמירת אוהלו תופקד בידיהם. הקשר נכשל כי לא כל הנערים שיתפו פעולה, ואחד מהם הסגיר את חבריו. סביר להניח שבתקופתו של אלכסנדר שולבו גם בני עמים זרים בין נערי המלך, כחלק מהמדיניות של אלכסנדר לשילוב עמים "ברברים" בצבאו. אף על פי שהדיאדוכים הקימו מוסד מקביל, הרי שהם לא העזו לכנות אותו "נערי המלך" כל עוד אלכסנדר הרביעי היה בחיים. לאחר מותו, הכתירו את עצמם מרבית הדיאדוכים כמלכים בארצותיהם, וחידשו איש איש את מוסד נערי המלך. ידוע על נערי מלך בחצרות הממלכות ההלניסטיות. ארנסט בדיאן סבור שהמוסד התקיים עד לכיבושה של ממלכת מוקדון בידי הרפובליקה הרומית ב-168 לפנה"ס. גילם המדויק לא מצוין במקורות, אך סביר להניח שהיו לכל הפחות באמצע שנות העשרה או אפילו לקראת סוף שנות העשרה. הם עברו אימון קרבי לפני שנכנסו לתפקיד. הם סיימו את שירותם במוסד זה בגיל 18 בערך, ולאחר מכן המשיכו ישירות לשירות צבאי בחיל הפרשים המוקדוני. מספרם המדויק אינו ידוע ומעריכים שנע בין 100 "נערים" ל-200. כ-50 מהם ליוו את המלך בתורנות בכל עת, שמרו על אוהלו, סייעו לו בציד ושימשו כנושאי הכלים שלו. פרט לכך היו להם גם תפקידים רגילים כמו של משרתים, מה שגרם לכך שלעיתים הם זוהו בטעות כ"עבדים". דיודורוס לדוגמה, מזכיר אותם כמי שמכינים אמבטיה וארוחה למלך לאחר הקרב. לא ידוע האם המבוגרים יותר מביניהם לחמו לצד המלך בקרב או לא. ייתכן שלמוסד "נערי המלך" הייתה מטרה נוספת: כבני ערובה שהבטיחו את נאמנות הוריהם. N. G. L. Hammond, Royal Pages, Personal Pages, and Boys Trained in the Macedonian Manner during the Period of the Temenid Monarchy Historia, Historia: Zeitschrift für Alte Geschichte, Bd. 39, H. 3 (1990), pp. 261–290 E.D.Carney, The Conspiracy of Hermolaus, CJ 76 (1980–81), 223–231 Waldemar Heckel, Marshals of Alexander's Empire, Routledge, 1992 אין תרגום מדויק לעברית של המונח היווני Basilikoì paîdes. דוד גולן מתרגם את המונח כ"צוערים מלכותיים"; בוויקיפדיה הוחלט להשתמש בתרגום הכתוב לעיל אריאנוס, "אנבסיס", ספר רביעי, פרק 13 פסקה 1 228 .Carney, p 264 .Hammond, p Heckel, p. 223 265 .Hammond, p 266–268 .Hammond, p 271 .Hammond, p 271–272 .Hammond, p מאמר מאת ארנסט בדיאן 266 .Hammond, p Heckel, p. 220 דיודורוס, ספר שבעה עשר, 36, 5. אם כי ראו 266–267 .Hammond, p, המעריך שמקור הקטע הוא אצל קלייטרכוס, ומפקפק באמינותו. Carney, p. 227
ישיבת אור ברוך

ישיבת אור ברוך הייתה ישיבה גדולה וישיבה קטנה חרדית-ספרדית אשר שכנה בשכונת בית וגן בירושלים. הישיבה הוקמה בשנת ה'תשל"ז (1977) בשכונת בית וגן, על ידי האחים הרבנים גבריאל ומיכאל טולדנו בעידודו של רבם הרב שך. הישיבה נושאת את שמו של סבם הרב רפאל ברוך טולדנו רבה של מקנס. לאחר הקמת הישיבה חולקו התפקידים בין האחים, הרב גבריאל התמנה לראש הישיבה והרב מיכאל התמנה לנשיא. בשנות הקמתה נחשבה הישיבה ייחודית בסגנונה, כשלמרות היותה ישיבה ספרדית, הונהגה בה שיטת לימוד ליטאית. גרעין הקמת הישיבה הראשון התבסס על קבוצת בחורים ספרדים מישיבת חברון ובהם אריה דרעי. הישיבה כללה אף ישיבה קטנה בראשה עמד גיסם הרב אברהם עמר וכולל אברכים. בט"ז בחשוון ה'תשע"ז, נפטר הרב גבריאל טולדנו, ובמקומו מונה בנו הרב רפאל ברוך טולדנו לראש הישיבה. בנו הרב דניאל טולדנו מכהן כר"מ בישיבה. המשגיח היה הרב מנשה דונט. נכון ל-2018 בישיבה כ-120 בחורים. הישיבה נסגרה סופית בשנת 2021, ה'תשפ"א. בניו של הרב מיכאל טולדנו, הקימו את ישיבת "ברית יעקב", ישיבה ספרדית ליטאית עם נטייה לסגנון בריסק. נכון ל-2018 בישיבה זו כ-200 בחורים. ישיבת אור ברוך, באתר עולם התורה הסדר החלבי של הגאון רבי גבריאל טולדנו זצ"ל, באתר JDN
מאוזוליאום הו צ'י מין

מאוזוליאום הו צ'י מין (וייטנאמית: Lăng Chủ tịch Hồ Chí Minh) הוא אנדרטה בעיר האנוי בירת וייטנאם לזכרו של הו צ'י מין, מנהיג המדינה משנת 1951 ועד 1969. המאוזוליאום ניצב בכיכר בא דין (Ba Đình) בעיר, שבה קרא הו צ'י מין את הצהרת העצמאות של וייטנאם ב-2 בספטמבר 1945. הקמתו החלה ב-2 בספטמבר 1973 והוא נחנך ב-29 באוגוסט 1975. המאוזוליאום הוא מבנה רבוע הניצב על גבי בניין בסיס רחב, מצופה אבן גרניט אפורה. גובהו הוא 21.6 מטרים ורוחבו 41.2 מטרים. תכנונו הושפע מהמאוזוליאום של לנין במוסקבה שברוסיה, בתוספת מוטיבים של אדריכלות וייטנאמית. על גבי הפורטיקו של המבנה נכתב "יושב הראש הו צ'י מין". בכרזה המוצגת בצד המבנה נכתב "הרפובליקה הסוציאליסטית של וייטנאם לתמיד". באולם המרכזי במבנה, המצופה אבן אפורה, שחורה ואדומה, מוצגת גופתו החנוטה של הו צ'י מין בתוך תיבת זכוכית, כשבצידה משמר כבוד. תור של מבקרים נאסף מדי יום בפתח המאוזוליאום על מנת לעבור על פני התיבה. בתוך האולם נאכפים כללי התנהגות קפדניים. ממזרח למאוזוליאום נפרשת הכיכר, שחלקה מרוצף וביתרתה מצויים 240 ריבועי דשא המופרדים בשבילים. מעברו האחר של המבנה משתרעים גנים שבהם כ-250 מינים של צמחים ופרחים מחלקיה השונים של וייטנאם. מדיה וקבצים בנושא מאוזוליאום הו צ'י מין בוויקישיתוף
אוטר

האם התכוונתם ל... אן סופי פון אוטר (Otter) - זמרת מצו סופרן שוודית בוץ' אוטר (Otter) - פוליטיקאי אמריקאי שריונית אוטר (Otter) - שריונית בריטית תאוריית האוטר (Auteur) - תאוריה קולנועית שלפיה הסרט משקף את חזונו של יוצרו
נמל גוואדאר

נמל גוואדאר (אורדו: گوادر بندرگاه) הוא נמל מים עמוקים הממוקם על שפת הים הערבי בגוואדאר, שבמחוז בלוצ'יסטן בפקיסטן. לנמל תפקיד מכריע בברית הכלכלית הסינו-פקיסטנית (CPEC) והוא מהווה קישור הכרחי בין מיזמי הענק השאפתניים של סין, חגורה אחת, דרך אחת, ודרך המשי הימית. אתר האינטרנט הרשמי של נמל גוואדאר מדיה וקבצים בנושא נמל גוואדאר בוויקישיתוף Saran, Shyam (10 בספטמבר 2015). "What China's One Belt and One Road Strategy Means for India, Asia and the World". The Wire (India). אורכב מ-המקור ב-2015-11-18. נבדק ב-6 בדצמבר 2015. {{cite news}}: (עזרה) ערך זה הוא קצרמר בנושא פקיסטן ובנושא תחבורה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אלברכט, דוכס פרוסיה

אלברכט, דוכס פרוסיה (בגרמנית: ‏Albrecht, von Preußen‏Ⓘ‏; 17 במאי 1490 – 20 במרץ 1568), היה ראש המסדר הטבטוני בין השנים 1510–1525, ולאחר מכן הצטרף לדת הלותרנית והקים את דוכסות פרוסיה עליה שלט בין השנים 1525 - 1568. אלברכט נולד ב-17 במאי 1490 באנסבך כבנם השלישי של פרידריך הראשון, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך וסופיה יגלו, מרקיזת ברנדנבורג-אנסבך, בתו של קז'ימייז' הרביעי, מלך פולין. אלברכט נשלח ללימודי כמורה, ומילא תפקידים שונים בחצרו של הרמן הרביעי מהסן ארכיבישוף קלן. בשנת 1508 ליווה אלברכט את מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לאיטליה, ולאחר שובו בילה זמן מה בממלכת הונגריה. בדצמבר 1510 מת פרידריך, דוכס סקסוניה שהיה ראש המסדר הטבטוני, ואלברכט מונה ליורשו, בתקווה שיחסיו עם דודו זיגמונט הראשון, מלך פולין יועילו לפתרון הסכסוך בפרוסיה המזרחית, שהוחזקה על ידי הפולנים מחתימת האמנה השנייה של תורן בשנת 1466. אלברכט ניסה ליצור ברית עם מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, וסירב להישבע אמונים לזיגמונט הראשון, מלך פולין. בעקבות כך פרצה בשנת 1519 שוב מלחמה בין פולין למסדר הטבטוני, שגרמה להרס רב בפרוסיה. בשנת 1521 הביא אלברכט להסכם הפסקת אש לארבע שנים, ובמהלכה ניסה לקבל סיוע מקרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ונסיכים אחרים, ואף ביקר לשם כך בדיאט של נירנברג בשנת 1522, אך לא הצליח לקבל סיוע. בשנת 1522 נפגש אלברכט עם מרטין לותר, ששכנע אותו להמיר את דתו ללותרניזם, להתחתן ולהפוך את נחלותיו לדוכסות שתישמר בידי יורשיו. אולם אלברכט התקדם בזהירות, ואף הבטיח לאפיפיור אדריאנוס השישי שהוא יעניש את האצילים שעברו לדת הלותרנית. בשנת 1525 חתם אלברכט יחד עם זיגמונט הראשון, מלך פולין על אמנת קרקוב, שלפיה נקבע שהנחלות שבחזקת אלברכט ייהפכו לדוכסות פרוסיה, שתהיה פייף פולני, ותעבור ליורשיו אחריו. לאחר מכן המיר אלברכט את דתו ללותרנית, וכשהוזמן לבית המשפט הקיסרי סירב להופיע. בעקבות סירובו להופיע הוחרם אלברכט ואף מונה ראש חדש למסדר הטבטוני, אולם בעקבות מרד האיכרים של אלזס והמלחמות עם הטורקים לא נאכף החרם, והדוכסות נשארה בידי אלברכט. בשנת 1526 הצטרף אלברכט לברית טורגאו, אולם לא נטל חלק במלחמות השונות נגד קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בשנת 1526 התחתן אלברכט עם דורותיאה מדנמרק, דוכסית פרוסיה, בתם של פרדריק הראשון, מלך דנמרק ואנה מברנדנבורג, ובשנת 1550 התחתן אלברכט עם אנה מריה מבראונשווייג-לינבורג, בתם של אריך הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג ואליזבת מברנדנבורג, דוכסית בראונשווייג-קאלנברג-גטינגן. בשנת 1544 הוא יזם הקמת אוניברסיטה בעיר קניגסברג. ב-20 במרץ 1568 מת אלברכט בטפיאוב כתוצאה ממגפה, ובמקומו עלה לשלטון בנו אלברכט פרידריך, דוכס פרוסיה. בשנת 1526 התחתן אלברכט עם דורותיאה מדנמרק, דוכסית פרוסיה, בתם של פרדריק הראשון, מלך דנמרק ואנה מברנדנבורג, ממנה נולדו לו 6 ילדים: אנה סופיה (1527–1591), התחתנה עם יוהאן אלברכט הראשון, דוכס מקלנבורג קתרינה (1528) פרידריך אלברכט (1529–1530) לוציה דורותיאה (1531–1532) לוציה (1537–1539) אלברכט (1539) בשנת 1550 התחתן אלברכט עם אנה מריה מבראונשווייג-לינבורג, בתם של אריך הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג ואליזבת מברנדנבורג, דוכסית בראונשווייג-קאלנברג-גטינגן, ממנה נולדו לו 2 ילדים: אליזבת (1551–1596 אלברכט פרידריך (1553–1618) מדיה וקבצים בנושא אלברכט, דוכס פרוסיה בוויקישיתוף אלברכט, דוכס פרוסיה, באתר "Find a Grave" (באנגלית) אלברכט, דוכס פרוסיה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אלברכט, דוכס פרוסיה (1490-1568), דף שער בספרייה הלאומית
מיקולוב (פולין)

מיקולוב (בפולנית: Mikołów; בגרמנית: Nikolai, ניקולאי) היא עיר בפרובינציית שלזיה שבדרום מערב פולין ליד קטוביץ. בעיר מתגוררים כ-40 אלף איש (נכון ל-2017). למיקולוב 4 ערים תאומות: הולנד בנינגן (אנ'), הולנד (מ־1991) צרפת סן-ז'נביב-דה-בואה (אנ'), צרפת (מ־1992) צ'כיה קלימקוביצה (אנ'), צ'כיה (מ־2000) סלובקיה אילאווה (אנ'), סלובקיה (מ־2008) מדיה וקבצים בנושא מיקולוב בוויקישיתוף "מיקולוב (פולין)", באתר JewishGen (באנגלית) "מיקולוב", באתר השטעטל הווירטואלי מיקולוב באתר Polska w liczbach (בפולנית). ערים שותפות באתר עיריית מיקולוב (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בפולין. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פרנהייט 451 (סרט)

האם התכוונתם ל... פרנהייט 451 (סרט, 1966) – סרט קולנוע משנת 1966 פרנהייט 451 (סרט, 2018) – סרט טלוויזיה מבית HBO
ג'ובאני בליני

ג'ובאני בליני (באיטלקית: Giovanni Bellini;‏ 1430–29 בנובמבר 1516) צייר איטלקי ונציאני. ג'ובאני בליני הוא הבן המפורסם ביותר של משפחת אמנים. אביו הוא הצייר יאקופו בליני, ואחיו הוא הצייר ג'נטילה בליני (Gentile Bellini). ג'ובאני היה מורהו של טיציאן. בשנת 1474 החלו ג'ובאני ואחיו ג'נטילה לצייר שורה של תמונות היסטוריות עבור ארמון הדוג'ה (ארמון שליטי ונציה). עבודה זו העסיקה אותם שנים רבות. ג'ובאני בליני נחשב כמי שחידש את הציור הוונציאני, בהוסיפו לו סגנון צבעוני וחושני. תוך כדי שימוש בצבעי שמן המתייבשים לאט יצר ג'ובאני עומק ועושר של גוונים והצללות הנחשבים מרהיבים ביופיים. ביצירה דיוקן הדוג'ה לאונרדו לורדאן משנת 1501, חידש בליני את סגנון ציור הדיוקנאות, בכך שצייר את נשוא הדיוקן שהוא מישיר מבט אל החזית, ולא בפרופיל כפי שהיה מקובל קודם לכן, וזאת בהתאם לניסיון לחקות פסלים של חצי הגוף העליון (פרוטומה), שהיו מקובלים באותה עת (בהשראת הפיסול הרומי). דיוקן זה הביא לג'ובאני פרסום רב והפך אותו פופולרי ביותר בוונציה. לפי רידולפי היה הצייר ג'ורג'ונה שוליה של בליני. הביוגרפיה של בליני נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר. מרקוס המבשר מרצה באלכסנדריה בגלריית פינאצ'וטקה די בררה במילאנו פייטת מרטיננגו בגלריית האקדמיה הבשורה למרים בגלריית האקדמיה יצירת המזבח של סן ג'וב בגלריית האקדמיה דיוקן גבר במוזיאון בודה הייסורים בגן (בליני) דיוקן הדוג'ה לאונרדו לורדאן האסכולה הוונציאנית (ציור) פייטת מרטיננגו מדונה וילד עם יוחנן המטביל וקדושה בליני (משקה) מדיה וקבצים בנושא ג'ובאני בליני בוויקישיתוף ג'ובאני בליני - הרנסאנס המוקדם ג'ובאני בליני, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ג'ובאני בליני, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ג'ובני בליני, דף שער בספרייה הלאומית ג'ובאני בליני, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית) ג'ובאני בליני, באתר MusicBrainz (באנגלית) ג'ובאני בליני, באתר Discogs (באנגלית)