laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
עונת 1927/1928 בליגה הלאומית האיטלקית

עונת 1927/1928 בליגה הלאומית האיטלקית הייתה העונה ה-28 של התחרות שאורגנה על ידי התאחדות הכדורגל האיטלקית. המשחקים החלו ב-25 בספטמבר 1927 והסתיימו ב-22 ביולי 1928. בליגה השתתפו 22 קבוצות. עבור הניצחון הוענקו שתי נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו. בעקבות משחקי ליגת המשנה של העונה הקודמת לליגה הלאומית הועלו נוברה, פרו פטריה, רג'אנה ולאציו. אף קבוצה לא ירדה ליגה, אך בעקבות התאחדות מספר קבוצות, בסופו של דבר ליגה כללה 22 קבוצות. טורינו זכתה באליפות הליגה בפעם הראשונה בתולדות המועדון (התואר של העונה הקודמת אינו נחשב). אף על פי שבתחילת העונה סוכם על כך ש-6 קבוצות יירדו לליגת משנה, בסופו של דבר אף קבוצה לא ירדה בעקבות הגדלת מספק הקבוצות בליגה יתרה מכך, 10 קבוצות מליגת משנה העפילו לליקה לאומית לעונה הקרובה. הקבוצות חולקו ל-2 בתים, 11 קבוצות בכל בית. מכל בית 4 קבוצות העפילו לשלב הסופי בו נקבעה המנצחת של התחרות. חוליו לובונטי מטורינו כבש 35 שערים וזכה בתואר מלך השערים. מדיה וקבצים בנושא עונת 1927/1928 בליגה הלאומית האיטלקית בוויקישיתוף נתונים מאתר rsssf
נמל התעופה הבין-לאומי וירו וירו

נמל התעופה הבין-לאומי וירו וירו (בספרדית: Aeropuerto Internacional Viru Viru) הממוקם בסנטה קרוס דה לה סיירה שבבוליביה הוא נמל התעופה הגדול ביותר שפועל במדינה. מנמל התעופה פועלות טיסות פנימיות בבוליביה וטיסות בין-לאומיות ליעדים בדרום אמריקה, צפון אמריקה ואירופה. נמל התעופה נפתח בשנת 1983 והחליף את נמל התעופה הבין-לאומי הישן של סנטה קרוס - נמל התעופה אל טרומפיו (אנ').  בנמל התעופה התרחשו 3 תאונות לאורך שנות הפעילות שלו, בשנים 2006, 2010 ו-2014. מדיה וקבצים בנושא נמל התעופה הבין-לאומי וירו וירו בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא שדות תעופה ובנושא בוליביה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
עזרא וישניא

עזרא וישניא (נולד ב-1948) הוא חייל צה"ל שעוטר בעיטור העוז על לחימתו בקרב אום-כתף במלחמת ששת הימים. וישניא עוטר על כך ששכב על הגדר, על מנת שחבריו לגדוד יוכלו לעבור על גבו. עזרא וישניא נולד בתל אביב בשנת 1948. וישניא התגייס לנח"ל ושירת כחניך צעיר בקורס המ"כים של הנח"ל (שמוקם אז בשבטה) בגדוד "שועלי הנגב". ערך מורחב – קרב אום-כתף כשפרצה המלחמה, הגדוד של וישניא נשלח לכבוש חלק ממתחם התעלות באום כתף - נקודת מפתח הסמוכה לגבול עם מצרים – במטרה לפתוח את הכביש שעבר במרכז המתחם, ובכך לאפשר לכוחות השריון של צה"ל להתקדם על הכביש מערבה. בליל ה-5 ביוני 1967, בכניסה לקרב התעלות באום-כתף, נמנה וישניא עם חוליית הפריצה של מחלקתו. בשעת הפריצה נפצע בשתי רגליו מ-6 כדורים במספר צרורות. על אף פצעיו הקשים, גרר את עצמו על גדר התיל, שכב על הגדר וצעק לעבר חבריו: "דירכו עלי ועברו". אנשי הפלוגה עברו עליו לתוך המתחם ורק לאחר מכן, נחבש ופונה. מדובר בתרגולת צה"לית שהייתה קיימת עוד לפני מלחמת ששת הימים, על פיה, בעת פריצה ליעד מבוצר, פורץ הכוח התוקף את הגדרות המקיפות את היעד באמצעות בונגלור. במידה ואין בונגלור, או שהבונגלור לא מתפוצץ, על אחד מחיילי כוח הפריצה להישכב על הגדר ושאר החיילים אמורים לעבור על גבו ולדלג אל תוך המתחם. על פועלו בקרב העניק לו הרמטכ"ל דוד אלעזר את עיטור העוז באפריל 1973. לאחר המלחמה סבל מכאבים ברגליו. וישניא השתתף בראיונות בהם סיפר את סיפורו כלוחם. עזרא וישניא נשוי וגר בתל אביב. פעולתו של וישניא בקרב הונצחה בפזמון "צל"ש" שכתבו עודד בצר (מילים) ודוד קריבושי (לחן) ובוצע על ידי צמד דרום באלבום הבכורה שלהם, "צמד דרום" (1968). הביטוי לשכב על הגדר הפך נפוץ בעקבות מורשת הקרב שהותיר אחריו וישניא, בתחילה בצה"ל ולאחר מכן בכלל העברית החדשה. דוד שירזי עזרה וישניא, באתר הגבורה גשר חי, באתר הנח"ל דף עיטור העוז, אתר הנח"ל שלמה מן, לשכב על הגדר, באתר "נעמוש", ‏3 בנובמבר 2016 רב"ט עזרא וישניא:נתן גופו למעבר חבריו, מעריב, 30 באוקטובר 1967 צעקתי למג"ד: "ששאר החיילים יעברו עליי וייכנסו פנימה!", באתר הגבורה, כתבה מ"במחנה, 13 בפברואר 2014, ב"אתר הגבורה" חן קוטס­בר, נשכב על הגדר והחברים עברו / טוראי דוד שירזי ז"ל, באתר nrg‏, 24 באפריל 2001 הלוחמים עשו השלמת תחקיר בעצמם, באתר נעמוש/הרמה הסורית/מלחמת ששת הימים, 4 באוקטובר 2014 ראו למשל ערב ראיונות בבית ליסין, באתר הספרייה הלאומית
דלפי ז'לי

דלפי ז'לי אי ראורה (בקטלאנית: Delfí Geli i Roura, נולד ב-22 באפריל 1969 בסאלט שבספרד) הוא כדורגלן עבר קטלאני-ספרדי ששיחק כמגן ימני. ז'לי שיחק החל מסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 ועד תחילת המאה ה-21 בקבוצות כגון ברצלונה, אלבסטה, אתלטיקו מדריד ודפורטיבו אלאבס. החל מ-2015 ז'לי הוא נשיא מועדון הכדורגל ז'ירונה. ז'לי נולד וגדל בסאלט, עיירה שבקרבת ז'ירונה שבקטלוניה, ספרד. הוא החל את הקריירה המקצועית שלו כשחקן התקפה בז'ירונה שהייתה אז בליגה השלישית. הוא ירד עמה לליגה הרביעית כבר בעונתו הראשונה שם. ב-1989 הצטרף לברצלונה אתלטיק, קבוצת המילואים של ברצלונה, מהקבוצות הבכירות בכדורגל בספרד. הוא היה שנתיים בברצלונה ב', שהייתה אז בליגה השלישית, והוא סייע לה לעלות לליגה השנייה. במדי הקבוצה הבוגרת ערך הופעה בודדת, במשחק הליגה נגד ריאל אוביידו ב-31 בינואר 1990 שהסתיים בתיקו מאופס. בעונת 1991/1992 הושאל ז'לי מברצלונה לאלבסטה, שעלתה לראשונה בתולדותיה לליגה הראשונה בספרד. שם הוסט לעמדת המגן הימני. לאחר שהסתיימה השאלתו, הועבר באופן מלא לקבוצה, והוא היה שחקן קבוע בהרכבה עד 1994. בקיץ הזה עבר לאתלטיקו מדריד והוא התברג בקבוצתו החדשה במהרה. בעונת 1995/1996 לקח חלק מהותי בזכייתה בדאבל - זכייה באליפות ספרד ובגביע הספרדי - תוך שהוא מופיע ב-49 משחקים בכל המסגרות ומבקיע פעמיים. הוא בילה באתלטיקו מדריד 5 עונות, בהן ערך 139 הופעות בליגה וכבש 9 שערים. מכיוון שמעמדו בקבוצה דעך בעונת 1998/1999 - הוא שותף רק ב-6 משחקי ליגה - החליט ז'לי לעזוב את הקבוצה. הוא הצטרף לקבוצתו הקודמת, אלבסטה, ששבה לליגה השנייה. הוא היה שם עונה אחת, בה כבש 6 שערים ב-23 הופעות, ולאחר מכן עבר לדפורטיבו אלאבס שמהליגה הראשונה. הוא השתלב בקבוצה היטב, שותף ב-35 משחקי בעונתו הראשונה שם וסייע לה להגיע למקום ה-10 בליגה. כמו כן, העפיל עם הקבוצה לגמר גביע אופ"א, שם פגשה אלאבס את ליברפול. 90 הדקות הראשונות הסתיימו בתוצאה 4-4, מה שהביא את המשחק להארכה, אלא שאז ז'לי הבקיע שער עצמי, שהיה גם שער הזהב שהעניק לליברפול את הניצחון ואת הזכייה בגביע. ז'לי המשיך באלאבס שנתיים נוספות, כשבעונת 2002/2003 הוא ירד עם הקבוצה לליגה השנייה. בקיץ 2003 שב לקבוצת נעוריו ז'ירונה, שהייתה אז בליגה השלישית. בעונתו השנייה שם, עונת 2004/2005, ירד עם הקבוצה לליגה הרביעית. בסיום העונה, בהיותו בן 36, פרש ממשחק. ז'לי ערך 4 הופעות במדי נבחרת ספרד, כולן במשחקי ידידות. הופעת הבכורה שלו הייתה ב-15 בינואר 1992, כשנכנס כמחליף במשחק הידידות נגד פורטוגל. בהמשך נכנס כמחליף במשחקי הידידות נגד ברית המועצות ונגד ארצות הברית. במשחקו הרביעי והאחרון פתח בהרכב במשחק הידידות נגד מקסיקו ב-27 בינואר 1993. בנוסף, הופיע פעמיים בנבחרת הלא רשמית של קטלוניה במהלך שנת 1993. ב-9 ביולי 2015 נבחר ז'לי כנשיא קבוצת הכדורגל של ז'ירונה, כשאז היא הייתה בליגה השנייה. בסיום עונת 2016/2017 העפילה הקבוצה לראשונה בתולדותיה לליגה הראשונה, לאחר שסיימה במקום השני בליגה השנייה. ברצלונה הגביע הספרדי (1): 1989/1990 אתלטיקו מדריד אליפות ספרד (1): 1995/1996 הגביע הספרדי (1): 1995/1996 מדיה וקבצים בנושא דלפי ז'לי בוויקישיתוף דלפי ז'לי, באתר Transfermarkt דלפי ז'לי, באתר BDFutbol דלפי ז'לי, באתר WorldFootball.net דלפי ז'לי, באתר National Football Teams דלפי ז'לי, באתר FootballDatabase.eu פרופיל המאמן, באתר Transfermarkt
באו וואו

באו וואו (Bow Wow) הוא הביטוי המתאר באנגלית את קול נביחת הכלב. האם התכוונתם ל... באו וואו (ראפר) – ראפר ושחקן טלוויזיה אמריקאי בובי (אנימה) (נקרא באנגלית "באו וואו") - סדרת אנימה יפנית ששודרה בישראל בטלוויזיה החינוכית בדיבוב לערבית
טיומן (כדורגל)

מועדון הכדורגל טיומן (ברוסית: Футбольный клуб Тюмень) הוא שמו של מועדון כדורגל מקצועני רוסי מהעיר טיומן שבסיביר שנוסד לראשונה בשנת 1961. הקבוצה משחקת בליגה הראשונה. המועדון הוקם בשנת 1961 בשם גאולוג טיומן והתמודד בליגת קלאוס ב', של אליפות ברית המועצות בכדורגל. בשנת 1971 סיימה במקום השני ועלתה לליגה השנייה. בשנת 1984 טיומן זכתה בגביע רוסיה הסובייטית ושנה לאחר מכן זכתה גם באליפות רוסיה הסובייטית. ב-1986 הקבוצה העפילה לליגת המשנה הסובייטית ושיחקה בה במשך 5 עונות, עד 1991. הישג השיא שלה באותן שנים היה המקום ה-11 בליגה בשנים 1989–1990. לאחר התפרקות ברית המועצות והקמת ליגת העל הרוסית, טיומן צורפה לליגה הבכירה ושיחקה בה בשנים 1992 ובשנים 1994-1995,1997 ו-1998. הישג השיא שלה היה המקום ה-12 בעונת 1994. החל משנת 1998 חלה התדרדרות בהישגים הקבוצה והיא נשרה עד לליגה הרוסית השנייה. בשנת 2003 הקבוצה פורקה ובמקומה שיחקה קבוצת סיבנפטופרובוד שהוקמה על ידי חברת סיבנפט. בשנת 2004 טיומן הוקמה מחדש והתחילה להתמודד בליגת הכדורגל החובבנית של רוסיה. הקבוצה הפכה לקבוצה מקצוענית שוב משהעפילה לליגה השנייה בעונת 2005. בעונת 2008 הקבוצה עברה מיתוג מחודש עם מינויו של אלכסנדר פופוב לנשיא הקבוצה. סמל הקבוצה שונה, צבעי המדים הוחלפו לשחור ולבן. בעונת 2012/2013 הקבוצה העפילה עד לשלב שמינית גמר הגביע הרוסי, שם הודחה על ידי צסק"א מוסקבה. בעונת 2013/2014 הקבוצה העפילה שוב לשלב שמינית גמר הגביע הרוסי בכדורגל, לאחר שגברה בתוצאה 0:2 על זניט סנקט פטרבורג, אך הודחה לבסוף על ידי טום טומסק. באותה עונה הקבוצה העפילה חזרה לליגת המשנה הרוסית, שנקראה כעת ליגת הכדורגל הלאומית. בעונת 2018/2019 הקבוצה העפילה בפעם השלישית לשלב שמינית גמר הגביע הרוסי בכדורגל, לאחר שגברה על צסק"א מוסקבה, בדו-קרב פנדלים 3:0, אחרי שוויון 1:1 בזמן החוקי. ברם בתום העונה, ירדה לליגה השנייה. בעונת 2019/2020 העפילה עד לשלב 32 האחרונות בגביע. 1961 - 1963, 1983-1991 — גאולוג טיומן 1964-1965 — פריבוי 1966-1977 — נפטיאניק 1978-1979 — סטרויטל 1980-1982 — פאקל 1992-1996 — דינמו-גזוביק 2003 — סיבנפטפרובוד 1997-2002, מ¯2004 — טיומן גביע רוסיה הסובייטית מחזיקת הגביע (1): 1985 הליגה הרוסית השנייה אלופה (4): 1984, 1985, 1986, 2013/2014 הגביע הרוסי בכדורגל שמינית גמר (3): 2012/13, 2013/14, 2018/19 ליגת המשנה הרוסית אלופה (2): 1993, 1996 אתר האינטרנט הרשמי של טיומן טיומן, ברשת החברתית אקס (טוויטר) טיומן, ברשת החברתית אינסטגרם טיומן, ברשת החברתית VK טיומן, סרטונים בערוץ היוטיוב פרופיל, באתר Transfermarkt
היינריך השלישי, דוכס בוואריה

היינריך השלישי, דוכס בוואריה (בגרמנית: Heinrich III. von Bayern; ‏940–5 באוקטובר 989), היה דוכס בוואריה בין השנים 983–985. היינריך נולד בשנת 940, לברטהולד, דוכס בוואריה ולווילטרוד מברגן. בשנת 921 קיבל עליו דודו של היינריך - ארנולף, דוכס בוואריה את שלטונו של היינריך הראשון, מלך גרמניה, ובכך זכה לאוטונומיה מסוימת. יורשו של ארנולף - אברהרד, דוכס בוואריה מרד באוטו הראשון, מלך גרמניה, ובעקבות כך הודח משלטונו, והדוכסות נמסרה לאביו של היינריך - ברטהולד, דוכס בוואריה. בשנת 947 מת אביו ברטהולד, דוכס בוואריה, ומכיוון שהיינריך היה קטין מסר אוטו הראשון את דוכסות בוואריה לאחיו היינריך הראשון, דוכס בוואריה. בשנת 955 מת היינריך הראשון, ובנו היינריך השני, דוכס בוואריה עלה לשלטון במקומו. בשנת 973 מת אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובנו אוטו השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה עלה לשלטון במקומו. בשל קשריו של היינריך השני עם בורכארד השלישי, דוכס שוואביה וקונרד הראשון, מלך בורגונדי לא חשש מאוטו, ומינה את בן דודו היינריך לבישוף אאוגסבורג, ואף ערער על זכויותיו של אוטו השני. לאחר מותו של בורכארד השלישי, דוכס שוואביה טען היינריך השני לזכותו על דוכסות שוואביה, אולם אוטו השני מינה את אחיינו אוטו לדוכס. בשנת 974 מרד היינריך השני באוטו, וכרת בריתות לצורך כך עם אצילים סקסונים, עם בולסלב השני, דוכס בוהמיה ומיישקו הראשון, דוכס פולין. אוטו השני דיכא בהצלחה חלקית את המרד, ולקח את היינריך השני בשבי באינגלהיים. באותה שנה התמודדו כוחותיו של אוטו עם ניסיונו של האראלד הראשון, מלך דנמרק להניס את הכוחות הגרמנים משטחו. בשנת 976 ברח היינריך השני בכלאו ופתח שוב במרד, אולם הובס עד מהרה ברגנסבורג על ידי אוטו השני וברח לבוהמיה. בתגובה על המרד פיצל אוטו חלק מאדמות הדוכסות, ומסר להיינריך לואיטפולדינג את דוכסות קרינתיה, וללאופולד מבאבנברג את מרקיזות אוסטריה, ואת דוכסות בוואריה עצמה מסר לאוטו הראשון, דוכס שוואביה. בשנת 977 בעוד אוטו השני ערך מסע לבוהמיה להכניע את בולסלב השני, חבר היינריך השני להיינריך, בישוף אאוגסבורג ולהיינריך הראשון, דוכס קרינתיה, וביחד פתחו במלחמה נגד אוטו השני. עד מהרה הביס אוטו השני בסיוע אחיינו אוטו הראשון, דוכס שוואביה ובוואריה את השלושה לאחר מצור על העיר פזאו, כלא את היינריך השני אצל פולקמאר, בישוף אוטרכט, שלל מהיינריך הראשון, דוכס קרינתיה את דוכסות קרינתיה לטובת אוטו מוורמס, ואילו היינריך, בישוף אאוגסבורג נכלא אך שוחרר כעבור זמן קצר. לאחר תבוסתו של אוטו השני בקרב סטילו נגד הקלבידים בשנת 982, שחרר אוטו את היינריך, ונתן לו את דוכסות בוואריה, במקום אחיינו אוטו הראשון, דוכס שוואביה ובוואריה שמת זמן קצר קודם לכן. בשנת 983 מת אוטו השני, ובנו אוטו השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה שהיה בן 3 עלה לשלטון במקומו. בתחילה ניסה היינריך השני ששוחרר משביו לטעון לזכותו על הכתר, אך הוא איבד את תמיכת האצילים הגרמנים, ואף לא הצליח לגרש את היינריך השלישי, דוכס בוואריה מנחלותיו. בשנת 985 נפגש היינריך השני עם הקיסרית תאופאנו, והיא השיבה להיינריך השני את דוכסות בוואריה, ומסרה להיינריך השלישי, דוכס בוואריה בחזרה את דוכסות קרינתיה. ב-5 באוקטובר 989 מת היינריך ללא ילדים, והיינריך השני, דוכס בוואריה ירש את נחלותיו. היינריך השלישי, דוכס בוואריה (בגרמנית)
לנקשייר

לנקשייר (באנגלית: Lancashire) הוא מחוז בצפון-מערב אנגליה. המחוז קרוי על שם העיר לנקסטר (Lancaster) השוכנת בו. עיר המחוז היא פרסטון (Preston) והעיר הגדולה בו היא בלקפול (Blackpool). עד 1974 ליברפול ומנצ'סטר היו חלק מלנקשייר, אבל ב-1974 הן הפכו לשני מחוזות עצמאיים - מרזיסייד ומנצ'סטר רבתי בהתאמה - והערים ברי, רוצ'דייל, אולדהאם, בולטון וויגאן צורפו גם הן למנצ'סטר רבתי. אוכלוסיית המחוז בשנת 2006 עמדה על כ-1,400,000 איש; זהו המחוז השמיני בגודל אוכלוסייתו באנגליה. שטחו 3,076 קמ"ר (מקום 17 באנגליה) וצפיפות האוכלוסייה בו עומדת על 466 איש לקמ"ר. הנקודה הגבוהה בלנקשייר היא גרין היל (Green Hill, "הגבעה הירוקה") - 628 מטרים מעל לגובה פני הים. לפני הרפורמות המקיפות שנעשו במחוזות אנגליה בשנות ה-70 היה לנקשייר, עם למעלה מ-5 מיליון תושבים, המחוז המאוכלס ביותר באנגליה. אתר האינטרנט הרשמי של לנקשייר לנקשייר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) לנקשייר (אנגליה), דף שער בספרייה הלאומית ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של אנגליה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פריטיגרן

פריטיגרן (Fritigern, בלטינית: Fritigernus, פריטיגרנוס) היה מנהיג ולוחם גותי (מת ב-380 בערך). פריטיגרן הנהיג את חציית נהר הדנובה לכיוון הגדה שבשליטת האימפריה הרומית (דרומה). בעקבות מתקפת ההונים, שהחלו לתקוף את השבטים הגותיים מצפון, ביצע פריטיגרן עסקה עם הקיסר הרומי ואלנס שיעזור לו לחצות את נהר דנובה ויתן לו להתיישב בצד הרומי של נהר דנובה, ובתמורה לזאת פריטיגרן יגייס שכירי חרב גותים לטובת הצבא הרומי, שילחמו לצדם נגד ההונים. כשהגיעו הגותים לאזור חציית הנהר היו סירות מעטות ביחס למספרם של הגותים שהיה לערך כ-50,000. בעת חציית הנהר טבעו ומתו מאות גותים בגלל האמצעיים הדלים שהעמידו לרשותם הרומים בעת חציית הנהר. לאחר שחצו את הנהר הצבא הרומי לקח מהם את כל כלי נשקם וכספם. ולקח אותם, בניגוד להסכם שפריטיגרן עשה עם הקיסר הרומי, כשבויים והרעיבו אותם במחנות פליטים. בשלב מסוים החלה התקוממות של הגותים כנגד הצבא הרומי, לאחר שלקחו את פריטיגרן למעצר. ולאחר שחרורו, החל המרד כנגד הצבא הרומי בהנהגתו של פריטיגרן. המרד צלח, והגותים מתוך האימפריה הרומית החלו לכבוש חלקים ניכרים ממנה במשך שנתיים. עד שהגיעו מספר קילומטרים ספורים מהעיר אדריאנופול. שם, הצבא הרומי התארגן לקרב ומנה כ-30,000 לוחמים לעומת כ-15,000 של הגותים. ב-9 באוגוסט 378 נערך קרב אדריאנופול, שהיה קרב ההכרעה. פריטיגרן שידע שהרומים צועדים כבר כל היום לעברם מכיוון מזרח, הבעיר מדורות באזור שדה הקרב. זו הייתה אסטרטגיה שעזרה לגותים. הרומים שבאו עם הקיסר הרומי הגיעו עייפים ביום קיץ שהיה חם. והלהבות שהגותים הבעירו סייעו להם להביס את הרומים ולשרוף את קיסרם ואלנס בעודו בחיים. מלבד הקיסר עצמו, הושמד גם כשני-שלישים מצבאו. Heather, Peter (2005). The Fall of the Roman Empire. A New History of Rome and the Barbarians. Oxford and New York: Oxford University Press. ISBN 978-0195159547. Kulikowski, Michael (2006). Rome's Gothic Wars. Cambridge University Press. ISBN 978-0521608688 פריטיגרן, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית)
עונת 1928/1929 בליגה הלאומית האיטלקית

עונת 1928/1929 בליגה הלאומית האיטלקית הייתה העונה ה-29 (שלישית ואחרונה כליגה לאומית) של התחרות שאורגנה על ידי התאחדות הכדורגל האיטלקית. המשחקים החלו ב-30 בספטמבר 1928 והסתיימו ב-7 ביולי 1929. בליגה השתתפו 32 קבוצות. עבור הניצחון הוענקו שתי נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו. בעקבות משחקי ליגת המשנה של העונה הקודמת והחלטה על הגדלת הליגה ל-32 קבוצות, 10 קבוצות מליגת משנה העפילו לליגה לאומית. בולוניה זכתה באליפות הליגה בפעם השנייה בתולדות המועדון. זו הייתה העונה האחרונה של ליגה לאומית. החל מעונת 1929/1930 התחרות התקיימה במסגרת סרייה א'. הקבוצות חולקו ל-2 בתים, 16 קבוצות בכל בית. הקבוצות שזכו במקום 1–9 בבית א' ובבית ב' העפילו לסרייה א'. הקבוצות שזכו בראשות הבית, המשיכו למשחק הגמר. משחקי הגמר התקיימו ב-23 ביוני וב-30 ביוני בין בולוניה לבין טורינו. המפגש הכפול הסתיים בתוצאה 3−1 ו-0−1. בהתאם לתקנון, זה חייב משחק נוסף. המשחק הנוסף התקיים ברומא ב-7 ביולי והסתיים בניצחון של בולוניה 1−0. ג'ינו רוסטי מטורינו כבש 36 שערים וזכה בתואר מלך השערים. מדיה וקבצים בנושא עונת 1928/1929 בליגה הלאומית האיטלקית בוויקישיתוף נתונים מאתר rsssf
קולקטיביזציה

קוֹלֶקְטִיבִיזַצְיָה של החקלאות היא מעבר מחקלאות שבה לכל איכר יש משק לעצמו (שבו הוא מעסיק גם שכירים), לחקלאות מאורגנת ושיתופית, שבה כל אחד מהאיכרים שותף לעבודה החקלאית ולפירותיה. משטרו של סטלין בברית המועצות כפה על האיכרים קולקטיביזציה של החקלאות. התוכנית נועדה להחליף את החקלאות הביזורית בחוות קטנות שהשתמשה באמצעים פשוטים ובסיסיים בלבד, בחקלאות ריכוזית המאורגנת בקולחוזים וסובחוזים, המשתמשת באמצעים מודרניים, בחוות גדולות, כך שניתן יהיה לייצר אוכל באופן יעיל יותר. בפועל גרמה התוכנית להרס מעמד איכרים שלם, ירידה דרסטית ברמת החיים של האוכלוסייה כולה, והאוכלוסייה הכפרית במיוחד, ולהתנגדות אלימה לשלטון בקרב מעמד זה. סטלין האשים את מעמד האיכרים (המכונים "הקולאקים") בירידה בייצור המזון, וכינה אותם פרזיטים קפיטליסטים שארגנו התנגדות לקולקטיביזציה. מעמד זה דוכא בשיטות אכזריות של הרג והגליה למחנות עבודה במזרח הרחוק, כאשר הגדרת המילה "קולאק" התרחבה מהוראתה המקורית - בן מעמד האיכרים האמיד, לכל מי שהתנגד לקולקטיביזציה, הגדרה שכללה אנשים רבים שהיו רחוקים מלהיות עשירים. היסטוריונים רבים מסכימים כי הקולקטיביזציה הכפויה גרמה לרעב המוני שגרם למיליוני מיתות בשנים 1932 ו-1933, במיוחד באגן הוולגה התחתון באוקראינה (שם אירע רעב המוני שכונה הולודומור). דובר אף על תופעה נרחבת של קניבליזם כתוצאה מן הרעב. כמו כן הושמד חצי מהמשק החי בברית המועצות. בישראל מומש רעיון הקולקטיביזציה בקיבוץ ובמושב השיתופי. במשך שנים רבות היווה הקיבוץ מודל להצלחה של קולקטיביזציה, אך בסוף המאה ה-20 פג הקסם ברעיון זה, וקיבוצים רבים נקלעו למשבר כלכלי הידוע בשם "משבר הקיבוצים" והחלו בתהליכי הפרטה. מדיה וקבצים בנושא קולקטיביזציה בוויקישיתוף קולקטיביזציה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
היינריך התשיעי, דוכס בוואריה

היינריך התשיעי, דוכס בוואריה (בגרמנית: Heinrich der Stolze;‏ 1075[דרוש מקור] – 13 בדצמבר 1126), היה דוכס בוואריה בין השנים 1120–1126. היינריך נולד בשנת 1075 לולף הראשון, דוכס בוואריה וליודית מפלנדריה בתם של בלדווין הרביעי, רוזן פלנדריה ואלינור מנורמנדי. באמצעות נישואיו לוולפהילדה מסקסוניה, בתו של מגנוס, דוכס סקסוניה, רכש היינריך חלק מאדמות בית בילונג, שהיוו את הבסיס מאוחר יותר של דוכסות בראונשווייג-לינבורג. לאחר מותו של חותנו ללא בנים, קיווה היינריך לרשת את דוכסות סקסוניה, אולם היינריך החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מסר אותה ללותאר זופלינבורג. אף על פי כן שמר היינריך על יחסים טובים עם השושלת הסאלית השלטת, ואף התלווה להיינריך החמישי במסעו לאיטליה, על מנת לתפוס את נחלותיה של מטילדה, מרקיזת טוסקנה. בשנת 1120 מת אחיו ולף השני, דוכס בוואריה ללא ילדים, והיינריך עלה לשלטון במקומו. בשנת 1122 נטל היינריך חלק חשוב בקונקורדט וורמס, שבו הסתיים מאבק האינווסטיטורה בין הקיסר לאפיפיור. בשנת 1125 מת היינריך החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, והיינריך מילא תפקיד חשוב בבחירת המלך הבא. בתחילה תמך היינריך בחתנו פרידריך השני, דוכס שוואביה, אולם לאחר מכן העביר את תמיכתו ללותאר השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, לאחר שהלה הבטיח לו שיתן את בתו גרטרוד מזיפלינגנבורג לבנו של הינריך - היינריך הגאה. כתוצאה מכך נוצר סכסוך בין בית ולף לבית הוהנשטאופן, שנמשך עד המאה ה-13 ואשר ידוע כגואלפים וגיבלינים. לאחר ניצחונו של לותאר בבחירות, הוא הטיל חרם קיסרי על פרידריך השני, דוכס שוואביה, אך לא היו לו הכוחות על מנת לכבוש את שטחי בית הוהנשטאופן בדוכסות שוואביה. בשנת 1126 מסר היינריך את דוכסות בוואריה לבנו היינריך העשירי, דוכס בוואריה, וזמן קצר לאחר מכן מת בראבנסבורג שבשוואביה. בשנת 1095 התחתן היינריך עם וולפהילדה מסקסוניה בתם של מגנוס, דוכס סקסוניה וסופיה מהונגריה, ממנה נולדו לו 8 ילדים: יודית מבוואריה, דוכסית שוואביה (1100–1130), התחתנה עם פרידריך השני, דוכס שוואביה קונרד מבוואריה (1105–1126) היינריך העשירי, דוכס בוואריה (1108–1139) ולף השישי (1115–1191) סופיה מבוואריה, התחתנה עם ברטולד השלישי, דוכס צרינגן, ולאחריו התחתנה עם לאופולד, מרקיז שטיריה וולפהילד מבוואריה (לא ידוע - 1160), התחתנה עם רודולף הראשון, רוזן ברגנץ מתילדה מבוואריה (לא ידוע - 1183), התחתנה עם דיפולד הרביעי, מרקיז ווהבורג, ולאחריו התחתנה עם גבהרד השלישי, רוזן זולצבאך אדלברט, ראש מנזר קורביי מדיה וקבצים בנושא היינריך התשיעי, דוכס בוואריה בוויקישיתוף
ברכת לשמור חוקיו

ברכת לשמור חוקיו היא ברכת המצוות שהייתה נהוגה בנוסח ארץ ישראל כברכה על מעשה חליצת התפילין, בתום הנחתן. הברכה מופיעה בתלמוד הירושלמי ונזכרת גם בתלמוד הבבלי. הברכה מופיעה בתלמוד הירושלמי יחד עם שאר ברכות התפילין: ”כשהוא חולצן מהו אומר ברוך אקב"ו לשמור חוקיו” (תלמוד ירושלמי, מסכת ברכות, פרק ב', הלכה ג'). הברכה נזכרת דרך אגב גם בתלמוד הבבלי כמנהגם של "בני מערבא" (כלומר, בני ארץ ישראל): ”בני מערבא דמברכי בתר דסליקו תפילייהו אשר קדשנו במצותיו וצונו לשמור חוקיו...” הירושלמי מציין כי לשון הברכה לקוח מן הפסוק ”וְשָׁמַרְתָּ אֶת הַחֻקָּה הַזֹּאת לְמוֹעֲדָהּ מִיָּמִים יָמִימָה” (שמות, י"ג, י'), ומבוסס על הדעה כי החוקה האמורה בפסוק היא חוקת תפילין (בניגוד לשיטה שהוא עוסק בחוקת הפסח). לדעת רבינו תם ברכה זו הייתה רק לאחר קיום מצוות תפילין, אך לדעת ראשונים אחרים, בני ארץ ישראל היו מברכים ברכה זו לאחר סיום כל מצווה. לדעת חלק מהראשונים הטעם שתיקנו בני ארץ ישראל לברך ברכה זו, היא לפי שדעתם הייתה כי יש איסור ללבוש תפילין בלילה (לילה לאו זמן תפילין), ואם כן הפושט את התפילין קודם הלילה מקיים בכך מצווה, ותיקנו ברכה אף על מצווה זו ככל המצוות. בספר על הכל הביא שהיו בזמנו מחזורים שהייתה מודפסת בהם ברכת 'לשמור חוקיו', וכתב ששיבוש הוא כי ברכה זו לא נתקנה אלא לפי בני ארץ ישראל. בספר המאירי (ברכות מ"ד ע"ב) כתב: "ויש נוהגים כן [לברך ברכת לשמור חוקיו] בזמן הזה", עדות נוספת לברכה זו היא בספר הרוקח (סי' שסו) שם כתב: "ואין מנהג לברך אלא על תפילין [ולא בסיום מצוות אחרות]". אף ראבי"ה פסק לברך ברכה זו בחליצת תפילין, והעיד שכך המנהג הרווח בימיו. כדי להוציא מאותן דעות שכתבו לברך, כתב בשולחן ערוך ”אין לברך שום ברכה כשחולץ תפילין אפילו כשחולצם ערב שבת בין השמשות:” (אורח חיים, סימן כ"ט, סעיף א'). ובספר באר היטב כתב שלכן עדיף לחלוץ התפילין ביד שמאל, להראות שאינה טעונה ברכה, שהרי כל מצווה שמברכין עליה יש להחזיקה בידו הימנית, משום חשיבות. יש שכתבו כי נכון להסיר את התפילין בעת אמירת "שנשמור חוקיך" שבסוף קדושה דסידרא, כדי לחוש לבני ארץ ישראל, אך דעה זו נדחתה, שמשום שאין הלכה כמותם – אין צורך לעשות רמז לכך. אמנם יש שנהגו להסיר את כריכת הרצועות שעל האצבעות בעת אמירת "שנשמור חוקיך", ויש ששללו אף את זה מאותה הסיבה. עזריאל הילדסהיימר, "ברכה בחליצת תפילין", סיני קט [ג–ד] (כסלו–טבת תשנ"ב), עמ' קעט–קפג. אברהם גרוסמן, "זיקתה של יהדות אשכנז הקדומה אל ארץ ישראל", שלם ג (תשמ"א), עמ' 79–81. תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף מ"ד, עמוד ב'; תלמוד בבלי, מסכת נדה, דף נ"א, עמוד ב'. תלמוד ירושלמי, מסכת ברכות, פרק ב', הלכה ג'. תוספות, מסכת נדה, דף נ"א, עמוד ב', ד"ה ולבני מערבא. חידושי הרמב"ן, נדה נא: ד"ה הא דאמרי'; רבי יואל הלוי מבונא, מובא בראבי"ה ברכות קסח. לאחד הראשונים, סי' א, הובא גם בסמ"ק מצוריך ח"א סי' קמח אות קנב פסקי ראבי"ה, הלכות ברכות, סימן קכב. בית יוסף, אורח חיים, סימן כ"ה, ד"ה כתבו הגהות מיימון ראו פסקי תשובות, סימן כ"ט, אות א'.
יוסי גולינסקי

יוסי גולינסקי (נולד בשנת 1966) הוא ספורטאי ישראלי בעבר. אלוף ישראל בקפיצה לרוחק (1987) ובקפיצה משולשת ושיאן ישראל בקפיצה משולשת. גולינסקי גדל בבאר שבע ולמד בתיכון מקיף ג'. התאמן בקבוצת הפועל באר שבע בהדרכתו של ברוך שפירא. באליפות ישראל שנערכה בשנת 1987 זכה גולינסקי במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.04 מטר. באליפות ישראל שנערכה ביולי 1988 זכה גולינסקי במדליית כסף בקפיצה משולשת בתוצאה של 15.45 מטר, אחרי רוגל נחום (16.11 מטר) ולפני פרדי נעים (14.80 מטר). בתחרות שנערכה ב-13 במאי 1989 זכה גולינסקי במדליית כסף בקפיצה לרוחק בשיא אישי חדש של 7.07 מטר. חודשיים לאחר מכן, בתחרויות האתלטיקה של המכביה ה-13 שנערכו ב-10 ביולי הוא זכה במדליית כסף בשיא אישי חדש של 15.85 מטר, התוצאה השנייה בטיבה בכל הזמנים של אתלט ישראלי, אחרי רוגל נחום שקבע שיא ישראלי ומכביה חדש של 16.77 מטר. קפיצה לרוחק: 7.07 מטר (1989) קפיצה משולשת: 15.85 מטר (1989) מדיה וקבצים בנושא יוסי גולינסקי בוויקישיתוף אלופי ואלופות ישראל באתלטיקה, באתר gbrathletics (באנגלית) 50 התוצאות הטובות בכל הזמנים - קפיצה משולשת, באתר איגוד האתלטיקה בישראל 50 התוצאות הטובות בכל הזמנים - קפיצה לרוחק, באתר איגוד האתלטיקה בישראל אלכס פרלסמן, לחות גבוהה, איכות נמוכה, מעריב, 10 ביולי 1988