laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
קלאודיה רוסקה

קלאודיה רוסקה (באיטלקית: Claudia Rusca;‏ 1593 - 6 באוקטובר 1676) הייתה מלחינה, זמרת ונגנית עוגב איטלקיה. רוסקה הייתה נזירה במנזר "הענווה" של קטרינה הקדושה בברארה. רוסקה למדה מוזיקה בבית לפני שהקדישה עצמה בנדרים סופיים למנזר. נראה שאת Sacri concerti à 1–5 con salmi e canzoni francesi (מילאנו 1630 לשימוש במנזר ובמוסדות דומים לנשים. העותק היחיד הידוע עלה באש ב"ספרייה האמברוזיאנית" ב-1943. גם המלחינות-הנזירות רוזה ג'אצ'ינטה באדאלה, קלאודיה ססה וקיארה מרגריטה קוצולאני פעלו במילאנו באותה תקופה. Robert L. Kendrick. "Claudia Rusca", Grove Dictionary of Music and Musicians|Grove Music Online, ed. L. Macy (accessed November 6 2006), grovemusic.com (subscription access). Kendrick ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בולגריה אייר

בולגריה אייר היא חברת התעופה הלאומית של בולגריה. בסיסה הראשי נמצא בנמל התעופה של סופיה. החברה מפעילה טיסות לאירופה, לצפון אפריקה, ולמזרח התיכון. החברה נוסדה בשנת 2002, לאחר התפרקות חברת התעופה הלאומית של בולגריה עד לאותה שנה, "בלקן בולגריאן איירליינס", שנקלעה לקשיים כספיים, נמכרה לאיש העסקים הישראלי גד זאבי ונסגרה. עם הקמתה של החברה החדשה היא הוכרזה כחברת התעופה הלאומית של בולגריה. החברה החלה את פעילותה בדצמבר אותה שנה. בשנת 2006, החליטה ממשלת בולגריה להפריט את החברה, וחברת התעופה הבולגרית הפרטית "חמוס אייר" קנתה את מניותיה של החברה. מיד לאחר הקנייה, החלו החברות במיזוג פעילותן תחת המותג "בולגריה אייר". החברה מפעילה 5 טיסות שבועיות מסופיה לתל אביב. כמו כן, החברה מבצעת גם סדרת טיסות מבורגס וורנה לתל אביב בעונת הקיץ. הטיסות מבוצעות במטוסי איירבוס A220. צי המטוסים של החברה, נכון לנובמבר 2018: מדיה וקבצים בנושא בולגריה אייר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בולגריה אייר בולגריה אייר, ברשת החברתית אינסטגרם מאת זוהר בלומנקרנץ, ותודה שקניתם את בלקן אייר, באתר הארץ, 5 במרץ 2001 דרור מרום, ‏חברת בלקן אייר הבולגרית חידשה את טיסותיה לישראל בלא מעורבות קבוצת זאבי, באתר גלובס, 12 ביולי 2001 "Bulgaria Air fleet".
חטיף תפוחי אדמה

חטיף תפוחי אדמה (גם: צ'יפס, מאנגלית אמריקנית) הוא חטיף מלוח העשוי מתפוחי אדמה. המתכון הוותיק ביותר לחטיף הצ'יפס נמצא בספר המתכונים של ויליאם קיצ'ינר (אנ') "The Cook's Oracle" משנת 1817. ספר זה היה רב מכר באנגליה ובעקבותיו הפך הצ'יפס לחטיף פופולרי עוד בימים אלה. ישנה אגדה אורבנית המייחסת את המצאת הצ'יפס לג'ורג' קראם (אנ'), השף של מסעדת "מון לייק לודג'" (אנ') בסרטוגה ספרינגס בניו יורק. ב-24 באוגוסט 1853, לאחר שלקוח (יש האומרים שהיה זה קורנליוס ואנדרבילט) התלונן שוב ושוב שתפוחי האדמה אינם פריכים ועבים ותפלים מדי, החליט קראם להמליח ולפרוס אותם דק ככל האפשר, עד שלא ניתן יהיה לאכול אותם במזלג. לאחר שקיבל תגובות חיוביות, נוספה המנה לתפריט המסעדה בשם "צ'יפס סרטוגה". קראם היה אפרו-אמריקאי ולכן לא התאפשר לו לרשום את המצאתו כפטנט רשום בארצות הברית באותה תקופה. לפי גרסה אחרת, שנתמכת על ידי המוזיאון המקומי, הצ'יפס הומצא לאחר שאחותו של קראם פרסה תפוח אדמה דק מדי וחלק ממנו נפל בטעות לתוך השמן החם; קראם התרשם מהתוצאה והחליט להגיש את הצ'יפס במסעדה. על אף הפופולריות של הסיפור, היסטוריונים מאמינים כי מדובר בקמפיין שיווקי של קראם, ולא בסיפור אמיתי. בשנת 1920 החל החטיף להתפשט בכל רחבי ארצות הברית עם הולדת המכשיר לייצור צ'יפס שפיתח היזם הרמן ליי. בהתחלה הוא נמכר בקופסאות פח, אך הרצועות בתחתית הפכו תפלות ושמנוניות מדי. לורה סקודר (Laura Scudder) המציאה בשנת 1926 את השקית האטומה על ידי חיבור של שני ניירות שעווה, המאפשר לשמור על טריות החטיפים עד לפתיחתו במועד המצוין. המצאת הצלופן האיצה את הפיכת החטיף למוצר תעשייתי המוני. כיום נארזים חטיפי תפוחי אדמה בשקיות מיילאר (פולימר פלסטי, המצופה בצידו האחד בשכבת מתכת דקיקה), המנופחות בגז חנקן בטרם אטימתן. הניפוח בגז חנקן נועד להאט את תהליך חימצון המוצר ובכך להאריך את חיי המדף שלו, כמו-גם להגן על שלמות רצועות תפוחי האדמה ולמנוע את ריסוקן. בסוף שנות ה-70 החלו להימכר בארצות הברית חטיפי פרינגלס, העשויים מתערובת קמח תפוחי אדמה וחומרים אחרים, הארוזים בגליל קרטון מצופה שכבת מתכת דקה מצידו הפנימי. צורת אריזה זו נועדה לבדל את המוצר על-פני המוצרים המתחרים בנקודות המכירה, כמו-גם לסייע בשימור צורתם של החטיפים בגלל היותם פריכים יותר לעומת עמיתיהם העשויים פלחי תפוחי אדמה. שוק חטיפי תפוחי האדמה מוערך בכ-250 מיליון ש"ח בשנה, והמאבק על נתחי שוק בתחום זה בישראל הוא בעיקר בין החברות עלית לאסם. נכון לשנת 2013, "תפוצ'יפס" של עלית (המקבילה הישראלית של פריטו ליי) הוא החטיף המלוח השני הנמכר ביותר בישראל אחרי במבה, עם מכירות של 165.7 מיליון שקל במחירים לצרכן. על פי נתונים משנת 2004 תפס תפוצ'יפס נתח שוק של 62% משוק חטיפי תפוחי האדמה לעומת 21% של "צ'יפסי" מתוצרת אסם. החטיף "פרינגלס" של פרוקטר אנד גמבל מחזיק בנתח שוק של 9% על פי אותם נתונים וב-2013 היה החטיף המלוח השמיני הנמכר ביותר בישראל. מגמות של הקפדה על תזונה השפיעו על שוק חטיפי תפוחי האדמה, וחברות המזון השיקו מותגים המכילים פחות אחוזי שומן מהצ'יפס הרגיל. פרינגלס מדיה וקבצים בנושא חטיפי תפוחי אדמה בוויקישיתוף פדי מרגי, מנשנשים בעיניים: תולדות אריזות חטיפי צ'יפס, באתר ynet, 21 בינואר 2010 Company Story, fritolay.com laurascudders אילנית חיות, ‏שוק החטיפים: מכירות במבה, תפוצ'יפס וביסלי - חצי מיליארד שקל בשנה, באתר גלובס, 20 בינואר 2013 מיטל זדה, צ`יפסי חדש לאסם, באתר nrg‏, 30 במאי 2004
קוברה (פירושונים)

האם התכוונתם ל... קוברה – שם כללי למספר מינים של נחשים ארסיים קוברה (סוג) – סוג במשפחת הפתניים קוברה AH-1 – מסוק קרב תוצרת ארצות הברית (בחיל האוויר הישראלי הוא נקרא "צפע") EKO קוברה ‏EKO_Cobra (אנ'),– יחידת עילית אוסטרית ללוחמה בטרור. קוברה – ארגון טרור בדיוני מסדרת האנימציה כח המחץ קוברה (תנועה אמנותית) – תנועה אמנותית אוונגרדית שפעלה בצפון אירופה בשנים 1948-1952 מוזיאון קוברה – מוזיאון לאמנות מודרנית בהולנד הקוברה של פוגצ'וב – תמרון תעופתי אשר במהלכו מטוס הטס במהירות בינונית מבצע הזדקרות עד למצב טיסה אנכי לחלוטין ואף מעבר לכך, ולאחר מכן חוזר למצב טיסה אופקי רגיל
צלי יום ראשון

צלי יום ראשון (מילולית מאנגלית: Sunday roast) הוא ארוחה עיקרית בריטית מסורתית המוגשת בימי ראשון, לרוב בשעות אחר הצהריים המוקדמות, וכוללת בשר צלי ותוספות. הארוחה מכונה גם: ארוחת ערב של יום ראשון, ארוחת צהריים של יום ראשון, ארוחת צלי ומפגש יום ראשון. מקורה של הארוחה ביורקשייר, אנגליה בתקופת המהפכה התעשייתית. מניחים כי מסורת זו צמחה כיוון שניתן היה להותיר את הצלי בתנור ביום ראשון בבוקר לפני ההליכה לכנסייה, כך שיצלה עד שהמשפחה שבה הביתה לעת ארוחת הצהריים. ארוחה זו מושווית לעיתים לגרסה מוקטנת של ארוחת חג המולד. ארוחה זו הייתה נפוצה בעבר גם במדינות נוספות של חבר העמים הבריטי כקנדה ואוסטרליה. בפאבים רבים בבריטניה המגישים אוכל קיים "תפריט יום ראשון" המציע צלי יום ראשון, לרוב עם מגוון סוגי בשר, במחיר זול מהתפריט הרגיל. סוגי הבשר המקובלים בצלי הם בשר בקר, בשר עוף, כבש ובשר חזיר, אם כי עשויים להשתמש גם באווז, ברווז, הודו, קותל חזיר מעושן או לעיתים נדירות גם בשר ציד. לאחרונה קיימים גם תחליפים צמחיים כמו קואורן. ישנן תוספות המצורפות מסורתית לצלי מבשר מסוים (אם כי יש המערבים סוגים שונים של תוספות, כך שקיימים גם הרכבים אחרים): צלי בקר - מוגש עם פודינג יורקשייר, וחזרת הגינה או חרדל כתבלינים. צלי חזיר - מוגש עם גלדי עור חזיר, מרווה, מילוי בצל. רוטב תפוחים או חרדל מוגשים לתיבול. צלי כבש - עם רוטב מנטה או ג'לי דומדמניות. צלי עוף - עם נקניקיות אפויות בבצק, מילוי, רוטב לחם, רוטב חמוציות או ג'לי דומדמניות. הצלי מוגש עם ירקות שבושלו ואחר כך נצלו, מסורת בישול שכבר כמעט אינה מתקיימת, אלא בארוחה זו. הירקות שונים לפי האזור והעונה אך לרוב כוללים תפוחי אדמה שנצלו בשומן מן החי (בשנים האחרונות, עם הגברת המודעות הבריאותית לחסרונות השומן הרווי, יש המחליפים אותו בשמן צמחי או שמן זית) ורוטב בשר העשוי מקוביות ציר מיובש ולעיתים גם רביכה בשרית או קורנפלור (אולם בעבר הוכן מציר או מרק מבוסס מרכיבים מן החי). תבשילי ירקות נוספים שעשויים להתלוות לצלי הם מחית סווייד (swede, נקרא גם Rutabaga, סוג של ירק שורש), לפת, כרוב מבושל, גזר לבן (parsnip) צלוי, ברוקולי, שעועית ירוקה, פרוסות גזר מבושל ואפונה. משאריות הבשר נהגו להכין פאי רועים. אם נותרו ירקות הכינו מהם באבל אנד סקוויק. המושג roast (צלי) משמש בסלנג אנגלי לתיאור ריאיון תוקפני וחריף. בשנים האחרונות משודרות בטלוויזיה הבריטית, בשעות הצהריים של יום ראשון, תוכניות חדשות הכוללות ראיונות נוקבים עם פוליטיקאים מובילים, שזכו לפיכך לכינוי "צלי יום ראשון". צלי יום ראשון הכולל צלי בקר, תפוחי אדמה צלויים, ירקות ופודינג יורקשייר צלי יום ראשון הכולל עוף עם מלית, תפוחי אדמה צלויים, כרוב ניצנים, אפונה, גזר וגזר לבן, פודינג יורקשייר ורוטב בשר צלי יום ראשון עם קציצה, תפוחי אדמה צלויים, גזר, שעועית ירוקה, פודינג יורקשייר, ברוקולי מוקרם, כרובית ורוטב בשר מדיה וקבצים בנושא צלי יום ראשון בוויקישיתוף בדומה לגריבען היהודי המבוסס מטעמי כשרות על גלדי עור אווז
אי נמוך

אי נמוך הוא מונח בגאולוגיה (ולעיתים בארכאולוגיה) המתאר אי שמקורו מהצטברות ושקיעה של שוניות אלמוגים או מהתרוממות של שוניות אלמוגים עקב תנועה טקטונית. המונח נועד להבדיל בין איים מסוג זה לאיים גבוהים שמקורם געשי. המונח "אי נמוך" נועד לזהות את מקור האי והוא אינו מתאר בהכרח את גובהו יחסית ל"איים גבוהים". קיימים מספר "איים נמוכים" כדוגמת מקטאה (בקבוצת איי טואמוטו), נאורו, ניואה, הנדרסון ובנאבה, איי אלמוגים שהתרוממו עקב תנועה טקטונית, המתרוממים לגבהים שמעל ל-100 מטרים מעל לפני הים, ולעומתם יש מספר "איים גבוהים" שגובהם מטרים ספורים בלבד מעל פני הים, שלעיתים הם נוהגים לכנותם "איונים", או "סלעים". שני סוגי האיים מצויים לעיתים קרובות בקרבה גאוגרפית, בייחוד באיים באוקיינוס השקט, שם מצויים איים נמוכים שנוצרו משוניות האלמוגים המקיפות את רוב האיים הגבוהים. משום שמקורם של האיים הוא ממושבות אלמוגים ניתן למצאם רק בתחום שבין חוג הסרטן לחוג הגדי שהוא התחום בו מי הים חמימים מספיק על מנת לאפשר את קיומם של שוניות האלמוגים. הצורה הנפוצה של אי נמוך היא של אטול, אי שצורתו כשל טבעת מקוטעת שרוחבה נע בין כמה עשרות מטרים לקילומטרים אחדים, המקיף לגונה רדודה. קרקע האיים הנמוכים היא קרקע חולית דלה וקיימים בהם מעט מקורות של מים מתוקים, דבר המקשה על קיום חקלאות. זו הסיבה שהאוכלוסייה באיים הנמוכים היא דלילה יחסית למספר האנשים החיים על איים גבוהים ששטחם דומה. רוב התושבים מתקיימים בעיקר מדיג. אטול קי איון (גאוגרפיה)
כפן ורוד

כפן ורוד (שם מדעי: Platalea ajaja; לעיתים: Ajaia ajaja, מכונה גם: "ציפור הלהבה", "תרנגולת ורודה" ו"מקור-בנג'ו") הוא מין של עוף מים ממשפחת הכפניים ומהסוג כפן. הוא נפוץ בעיקר באמריקה הדרומית, באיים הקאריביים, במקסיקו ובחוף המפרץ של ארצות הברית. מצב שימורו הוא "ללא חשש". הכפן הוורוד מקנן בעצי מנגרובה, ומטיל שתיים עד חמש ביצים בכל הטלה. בדרך כלל הוא אינו חולק את אזור מגוריו עם עופות אחרים, כגון חסידות ואנפות. למין יש מאפיינים ייחודיים, שמאפשרים לזהותו בקלות ולהבדילו ממינים אחרים: גובהו 80 ס"מ, ומוטת כנפיו היא 120 ס"מ בממוצע. אורך גופו נע בין 71 ל-86 ס"מ, ומשקל גופו בין 1.2 ל-1.8 ק"ג. רגליו, צווארו ומקורו (15–18 סנטימטרים) ארוכים. מקורו הארוך הוא דמוי-כף, ובקצהו הפחוס והרחב נמצאים עצבים שמקלים עליו באיתור טרפו. לפרטים בוגרים יש ראש ירקרק, צוואר, חזה וגב לבנים, ואצל פרטים אחרים חלקים אלו ורודים. על כנפיו ניתן להבחין בגוון אדום. מקורו של הכפן הוורוד אפור. שילוב צבעים זה נוצר בעקבות תזונת המין, המורכבת מסרטנים. מבין כל מיני הכפן בעולם, רק לכפן הוורוד יש שילוב צבעים ססגוני כזה, בעוד ששאר המינים הם בעיקר לבנים. הפרט המבוגר ביותר של המין נמצא ב-2006: גילוֹ 16 שנה. הדו-צורתיות הזוויגית מעטה, כלומר ההבדלים בין הזכרים והנקבות מועטים וקטנים. עם זאת, קיים הבדל בין הפרטים הבוגרים לבין הצעירים, שראשם הלבן מרופד בנוצות וצבען הוורוד של הנוצות חלש יותר. בנוסף, צבע המקור של הפרטים הצעירים הוא צהבהב או ורדרד. המין ניזון מבעלי חיים שהוא מוצא בביצות, במים מתוקים רדודים או במימי-חופים. ציד המזון נעשה בדרך כלל בלהקות, ובמהלכו כל פרט מכניס את מקורו למים ומנדנדו בתוכם כדי לאתר מזון. כשהמזון מאותר, הכפן דולה אותו במקורו. תזונתו מורכבת מדגים קטנים, סרטנים וחסרי חוליות אחרים, ובנוסף צפרדעים ויצורים מימיים אחרים. מדיה וקבצים בנושא כפן ורוד בוויקישיתוף כפן ורוד, באתר ITIS (באנגלית) כפן ורוד, באתר NCBI (באנגלית) כפן ורוד, בבסיס הנתונים ARKive (באנגלית) כפן ורוד, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) כפן ורוד, באתר Internet Bird Collection (באנגלית) כפן ורוד, באתר GBIF (באנגלית) על הכפן הוורוד, באתר "הספארי-המרכז הזואולוגי תל אביב- רמת גן." על הכפן הוורוד, באתר About.com כפן ורוד באתר הרשימה האדומה של IUCN
שניים אוחזין

שניים אוחזין הייתה תוכנית טלוויזיה ישראלית ששודרה בטלוויזיה החינוכית בשנים 1984- 1985 ועסקה בלימוד מושגי יסוד בתלמוד. התוכנית שולבה בעבר כחלק מתוכנית לימודים בכיתות ז' בישיבות תיכוניות ולסדרה צורפה חוברת לימוד שנכתבה ונערכה על ידי בנימין דומוביץ. בסדרה הוצגו ברוך בר ואורי אוריין. בר ואוריין היו בחדר לימוד שהוסב לאולפן טלוויזיה (בר ואוריין מודעים לצלמים) ולמדו סוגיות שונות בתלמוד תוך התמקדות בהסבר מונחי יסוד. אחרי הסבר הנושא מתוך הכתוב התווכחו ביניהם על הסבר הנושא וכביכול ראו מחוץ לאולפן מקרה שקורה בתקופת התלמוד שמתייחס לנושא הנלמד ופתחו דיון עם הדמויות מהעבר. כמעט כל הפרקים עסקו בביאור מושגי יסוד בתלמוד. שם התוכנית הוא "שניים אוחזין" במובן כפול: הסדרה מדברת על לימוד תלמוד ו"שניים אוחזין בטלית" הוא אחד הפרקים המפורסמים בתלמוד וכן מרמז השם על כך שמדובר בשני מורים שאוחזים בגמרא ולומדים אותה, את טעם הדבר מסביר ד"ר יהודה שוורץ: "הלימוד התלמודי הוא אקטיבי תוך משא ומתן ב"חברותא" ואילו הצפייה היא פסיבית. לימוד התלמוד הוא בעיקר טקסטואלי, ואילו המדיום הטלוויזיוני אינו מאופיין על ידי ספר ומילים. נוסף לכך לימוד התלמוד כרוך במשא ומתן מתמשך בין השותפים ללימוד, ודבר זה קשה להציגו בטלוויזיה. הפתרון לבעיות אלה נמצא במשדר הטלוויזיה באמצעות יצירת דיאלוג בין שני משתתפים: "בר" ו"אוריין". המשדר אינו בא להחליף את לימוד התלמוד אלא הוא משמש כמכשיר עזר יחד עם מדריך למורה ודפי עבודה לתלמיד". גם שמות המורים בסדרה בעלות משמעות סימבולית: שמם של שני המורים לתלמוד ברוך בר ואורי אוריין הם אליטרציה, שם משפחתם מרכיב ביחד את המונח "בר אוריין". שמו של המורה של בר ואוריין מרמז על תפקידו: שלמה מלמד. עורכת ובמאית הסדרה: דניה אביאל במאי התוכנית: אריה בן ציון כתיבה: אמנון זקוב שחקנים ברוך בר: איציק סיידוף. אורי אוריין: אבי אוריה. נפתלי בן-יששכר (מחליפו של אורי אוריין במספר פרקים): גבי עמרני. שחקנים אורחים: שמוליק סגל (בתפקיד המורה של בר ואוריין, ובתפקידים נוספים), אלי גורנשטיין, עזרא דגן, רמי ברוך (בתפקיד אחד הצלמים באולפן), אסתי קוסוביצקי (בתפקיד עורכת הדין של אוריין), מיכל ז'קוב, ארמנדו ביסמוט, איתן בן-דב, דודיק סמדר, אריאל פרידן, גלעד באום, אריה בן-ציון, שי קפון. בנימין דומוביץ, שנים אוחזין - מדריך למורה, משרד החינוך והתרבות תל אביב תשמ"ט. בנימין דומוביץ, מאמר "שניים אוחזין -סידרה טלוויזונית להוראת מונחים, מושגים וסוגיות בתלמוד", כתב העת "שמעתין" תש"ן, גיליון 99 עמ' 40–46. Mira Balberg and Yair Lipshitz. ""This Is Not the National Theatre, Here We Study Talmud": Performing the Talmud in the Television Show Shenayim oḥazin." Prooftexts 40.3 (2024), pp. 1-42. "שניים אוחזין", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית שניים אוחזין - כולל פרקים לצפייה, באתר הטלוויזיה החינוכית הישראלית עינת ברזילי, חוק וסדר, כתבה על התוכנית מאתר nrg הזום המלא - בולבול הקבולבול, שניים אוחזין, קבלן קולות - נוסטלגיה של סרטים, סדרות, מדבבים (ירעם נתניהו), באתר יוטיוב חוץ מהפרק התשיעי "מי מפחד מארמית" שעסק בלימוד ארמית מסכת בבא מציעא פרק ראשון דוקטורט בנושא הוראת תורה שבע"פ חלק שני פרק ג', יהודה שוורץ (אתר "דעת") בן תורה בארמית
תפוח (פירושונים)

האם התכוונתם ל... פירות תפוח – עץ פרי תפוח אדמה – ירק תפוח זהב – תפוז קובו (או תפוח המדבר) - מין של קקטוס תפוח סדום - כינוי עממי לעץ המדברי פתילת המדבר הגדולה תפוח בדבש – מנהג אכילת תפוח בדבש בראש השנה אתרים כפר תפוח – התנחלות ישראלית תפוח (יישוב פלסטיני) – יישוב ברשות הפלסטינית ממערב לחברון תפוח (עיר מקראית בשומרון) – עיר מקראית מדרום לשכם, שנכבשה על ידי יהושע בן נון וניתנה לשבט אפרים תפוח (עיר מקראית בשפלה) – עיר מקראית בשפלת יהודה הנזכרת בספר יהושע בית תפוח – עיר מקראית בהר חברון הנזכרת בספר יהושע, המזוהה עם הכפר הערבי "תפוח" צומת תפוח – צומת מרכזי בשומרון המחבר בין כביש 60 לכביש 505 אישים ישראל תפוחי – רואה חשבון ומנהל ישראלי, המכהן כנשיא הבונדס ובעבר כיהן כיו"ר דירקטוריון החברות אפריקה ישראל להשקעות ובזק מיכאל תפוח – מפיק קולנוע וטלוויזיה ואמרגן ישראלי אחר התפוח (בית המקדש) – מקום השריפה במזבח העולה בבית המקדש. אפל (באנגלית: Apple, משמעות בעברית: תפוח) - חברת מחשבים, יצרנית מקינטוש אפל רקורדס (באנגלית: Apple Records, משמעות בעברית: תפוח הקלטות) - חברת תקליטים התפוחים – להקת פאנק ישראלית אפל מרטיני (אפלטיני; מרטיני תפוחים) - קוקטייל באד אפפל – ליקר תפוחים גרמני "התפוח הגדול" (באנגלית: The big apple) - כינוי לעיר ניו יורק שבארצות הברית עמותת תפוח – עמותה ישראלית שמטרתה לצמצם את הפער הדיגיטלי וליצור ניעות חברתית-כלכלית בישראל באמצעות הנגשת המידע והטכנולוגיה פאי תפוחים – פאי הממולא בפרוסות תפוחים זמן התפוח – סדרת תשדירי שירות מונפשים קצרים וקומיים מטעם מועצת הפירות ששודרו בטלוויזיה הישראלית בתחילת שנות ה-90
קיארה מרגריטה קוצולאני

קיארה מרגריטה קוצולאני (באיטלקית: Chiara Margarita Cozzolani;‏ 1602 - סביבות 1678) הייתה מלחינה מתקופת הבארוק, חברה במסדר נזירות בנדיקטיות, שכל חייה הבוגרים עברו עליה בין כותלי מנזר ראדגונדה הקדושה במילאנו. עם הזמן התמנתה לאם המנזר וחדלה להלחין. למעלה מתריסר נשים שחיו במנזרים הוציאו לאור מוזיקת קודש באיטליה של המאה ה-17. משפחת קוצולאני הייתה משפחה מילאנזית עשירה. נראה שקיארה מרגריטה קיבלה הכשרה מוזיקלית מקיפה לפני שנכנסה למנזר בשנת 1619, כשהגיעה לפרקה. ארבע יצירותיה המוזיקליות יצאו לאור בין 1640 ל-1650, מועד הוצאתה לאור של "ערביות", שהיא אולי יצירתה היחידה המוכרת ביותר. כמו כן כתבה מיסה לחג הפסחא. כאם מנזר הגנה על המוזיקה של הנזירות, שהייתה נתונה למתקפה מצד הארכיבישוף אלפונסו ליטה. איש הדת הבכיר רצה להכניס בנוהלי המנזר תיקונים, שכללו הגבלה של עיסוק הנזירות במוזיקה וקשרים אחרים עם העולם החיצון. חששותיו של הארכיבישוף מצאו חיזוק בדין וחשבון הנלהב של פיליפו פיצ'ינלי ב-Ateneo dei letterati milanesi (מילאנו 1670), שמצא, כי "הנזירות של סנטה ראדגונדה במילאנו מחוננות בכישרונות מוזיקליים נדירים ומיוחדים כל כך במינם, שאפשר לראות בהן את מיטב הזמרות של איטליה. הן עוטות גלימות של בנדיקטיות קאסיניות (גלימות שחורות) אך לכל המאזין לשירתן הן נדמות כברבורים צחורים ומלודיים, הממלאים את הלבבות בפליאה ואת הלשונות בשבחיהן. בין האחיות הללו, דונה קיארה מרגריטה קוצולאני היא הזוכה בשבח הרם והנישא מכולן, קיארה (לובן צח) בשמה אך עוד יותר מכך במעלותיה ומרגריטה (פנינה) על שום אצילות המצאתה היחידה במינה והמצוינת...". בתקופת פעילותה של קוצולאני פעלו במנזרי מילאנו עוד שלוש מלחינות נזירות - רוזה ג'אצ'ינטה באדאלה, קלאודיה רוסקה וקלאודיה ססה. דונה קיארה מרגריטה קוצולאני נעלמת מרשימות המנזר אחרי 1676. ההוצאה המודרנית הראשונה של מכלול המוטטים שלה, לקול אחד עד חמישה קולות וקונטינואו, נערכה על ידי רוברט ל. קנדריק, 1998 ISBN 978-0-89579-402-4 . Robert Kendrick, "The Traditions of Milanese Convent Music and the Sacred Dialogues of Chiara Margarita Cozzolani", in C.A. Monson, ed., The Crannied Wall: Women, Religion, and the Arts in Early Modern Europe (in series Studies in Medieval and Early Modern Civilization) University of Michigan Press 1992. רוברט קנדריק, "מסורות מוזיקת המנזר במילאנו ו'הדיאלוגים המקודשים' של קיארה מרגריטה קוצולאני", ק. א. מונסון, עורך. "כוכים בקיר: נשים, דת ואמנויות באירופה בראשית העת החדשה" (בסדרת מחקרים בתרבות ימי הביניים וראשית העת החדשה) הוצאת אוניברסיטת מישיגן 1992 קיארה מרגריטה קוצולאני, באתר MusicBrainz (באנגלית) קיארה מרגריטה קוצולאני, באתר Discogs (באנגלית) Chiara Margarita Cozzolani Deborah Roberts on Italian 17th-century cloistered musicians and composers http://www.hoasm.org/VG/Cozzolani.html Chiara Margarita Cozzolani "Recent research in the music of the baroque era"
נימוניים

נימוניים (שם מדעי: Leptotyphlopidae) הם משפחה של נחשים דקים מאוד הכוללת כ-140 מינים. הנימוניים נפוצים באפריקה, בדרום מערב אסיה, בדרום מערב ארצות הברית ובאזור הטרופי של אמריקה. צבעם ורוד - חום בהיר ואורכם עשוי להגיע ל-45 ס"מ. ראשם קטן ועשוי להיות שטוח או עבה יותר משאר הגוף. עינהם קטנות, שחורות ובולטות. רק הלסת התחתונה מכילה שיניים גדולות יחסית לגופם. כל גופם של הנימוניים מכוסה בקשקשים קטנים, חלקים ומבריקים הדומים בגחון ובגב. ניתן להבחין בשארית אבולוציונית של שרירי שלד של הגפיים האחוריות. הנימוניים ניזונים בעיקר מטרמיטים ומנמלים צעירות. ביציהם מוארכות וקליפתן גמישה. הנימוניים מתגוננים בעזרת פיתולי הגוף הרבים שלהם. הם חיים מתחת לפני הקרקע, מתחת לגופים המונחים עליה ובמחילות קטנות. משפחה נימוניים (Leptotyphlopidae) סוג נימון (Leptotyphlops) סוג ומין יחיד Rhinoleptus koniagui בישראל חי רק מין אחד ממשפחת הנימוניים והוא הנימון הדק (Leptotyphlops macrorhynchus), שהוא הנחש הקטן והדק ביותר בישראל. אורכו מגיע עד ל-29 ס"מ וצבעו שקוף ורדרד ומבריק. עקב שקיפותו ניתן לראות את איבריו הפנימיים. מבנה ראשו הוא כך ששפתו בולטת קדימה ועולה מעט על החלק הקדמי של הלסת התחתונה. ככל שמתקדמים לכיוון הזנב הוא נעשה דק ובסוף נראה מחודד. הנימון הדק מתגונן בעזרת קשקשיו שחסינים מפני נמלים, עכבישים, חיפושיות וכדומה. בישראל הנימון הדק מצוי בנגב, מדבר יהודה, אזור ים המלח, בקעת הירדן והגלבוע. מין זה נפוץ מלבד בישראל, גם בצפון אפריקה, בסודאן, באתיופיה, בסומליה, בסיני, בירדן, בדרום טורקיה ובהודו. מדיה וקבצים בנושא נימוניים בוויקישיתוף נימוניים, באתר ITIS (באנגלית) נימוניים, באתר NCBI (באנגלית) נימוניים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) נימוניים, באתר GBIF (באנגלית)
הילה זיתון

הילה זיתון (נולדה ב-11 בדצמבר 1977) היא זמרת ושחקנית ישראלית. זיתון נולדה באילת, אך בצעירותה עברה לראשון לציון יחד עם משפחתה. זיתון היא בוגרת בית הספר למשחק "בית צבי" (מחזור מ"ג), אליו הגיעה מיד לאחר תקופת עבודה בצוותי הבידור של רשת מלונות "ישרוטל" באילת. ב-2001 שיחקה במחזמר "המלך ארתור ואבירי השולחן העגול" בהפקת יוכלמן אשר פרידמן הפקות. בהמשך שיחקה במחזמר שלמה המלך ושלמי הסנדלר (גרסת 2005, אחרי ששיחקה בתור מחליפתה של מירי מסיקה), במרי לו בתפקיד טינה ובמחזמר אויטה בתפקיד הראשי. כמו כן, שיחקה זיתון במחזמר "מי שחלם" בתפקיד לאה רבין הצעירה ובמחזמר "מיקה שלי" בתפקיד "מיקה". מאז 2008 משחקת זיתון בתיאטרון בית ליסין כחלק מקבוצת הצעירים של התיאטרון. בין תפקידיה, "טיטניה" בהצגה "חלום של לילה בלב קיץ" (עיבוד של "חלום ליל קיץ" מאת ויליאם שייקספיר), ו"סוסטרטה" בהצגה "מנדרגולה" (עיבוד של "לה מנדראגולה" מאת ניקולו מקיאוולי). ב-2010 שיחקה במחזמר "אביב מתעורר" לצד נינט טייב, וב-2011 שיחקה במחזמר "אחים בדם". באוגוסט 2012 שיחקה בהצגה "משאלה אחת ימינה", על פי ספרו של אשכול נבו. משחקת בערב המוזיקלי "הלילה הוא שירים" ובמחזמר "היירספריי". בשנת 2007 חתמה זיתון על חוזה אישי בסוכנות האמנים של רוברט בן-שושן, והוציאה את הסינגלים "תישאר" שכתב והלחין דור דניאל, "הבוקר הבנתי" שכתב והלחין עמית צח ו"רק להיות איתו" שכתבה והלחינה איה כורם. מדיה וקבצים בנושא הילה זיתון בוויקישיתוף מילים לשירים של הילה זיתון, באתר שירונט יונתן אסתרקין, כמעט מלאכית, באתר nrg‏, 28 בינואר 2010 טל פרי, ‏שייקספייר פינת אריק איינשטיין, באתר ‏מאקו‏, 23 במרץ 2009 ענת מוניץ, ריאיון "משאלה אחת ימינה", נוגע בבטן הרכה, באתר הבמה, 19 באוגוסט 2012 הילה זיתון, באתר "מרי לו"
כחל

כָּחָל הוא מושב עובדים חקלאי-קהילתי בעל אופי חילוני, השייך לתנועת המושבים במועצה האזורית מבואות החרמון. המושב הוא הדרומי ביותר מבין יישובי המועצה האזורית. הוא נוסד באוקטובר 1980, במסגרת תוכנית המצפים בגליל, וב-1990 הפך למושב קהילתי. נכון לשנת 2021 מנה היישוב 472 תושבים. המושב שוכן מדרום לצפת וראש פינה, כ־5 ק"מ דרומית־מערבית לצומת עמיעד, בגובה 76–140 מטרים מעל פני הים, על הגבול בין הגליל העליון לבין הגליל התחתון, ומשקיף אל הכנרת ואל הרי הגולן. המקום בו שוכן המושב כונה בעבר ”מעין עין כחל”. מקור שמו של המושב מגיע ממספר מקורות: בעקבות האגדה הקדומה על "מעין עין כחל", בו הוסתרו חלק מכלי בית המקדש, שסופרה לעולים לקרקע בידי ההיסטוריון פרופסור זאב וילנאי. לפי האגדה, מקומו של המעיין הוא בנחל עכברה הסמוך למושב, בקרבת עתיקות היישוב התלמודי עכברה. על שם כחל מצוי, עוף ממשפחת הכחליים המצוי באזור. בהשראת צבעה הכחול של הכנרת. כינוי ארעי קודם של היישוב היה "הר כור", כשמה המקורי של הגבעה. עם עלייתו לקרקע מנה כחל 14 משפחות וכיום מתגוררים בו כ-400 תושבים המתפרנסים ממקצועות חופשיים ומשלבים חקלאות של מטעי מנגו, ליצ'י, תאנים, רימונים והדרים, גידול בקר, תיירות ואירוח. מדיה וקבצים בנושא כחל בוויקישיתוף כחל, באתר רום גליל כחל, באתר החברה להתיישבות בא"י כחל, באתר ההתיישבות הכפרית כחל, במרכז המידע לנגב ולגליל של תנועת אור אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור סוף 2022. הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021 לפי נתוני אוכלוסייה לסוף 2021, כפי שהם מופיעים באתר הלמ"ס. אריאל - כתב עת לידיעת ארץ ישראל, מס' 199, יוני 2012, 71-70. הר כור, על פי ועדת השמות הממשלתית מושב כחל ערך זה הוא קצרמר בנושא מושבים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.