ברנרדו ברטולוצ'י

ברנרדו ברטולוצ'י (באיטלקית: Bernardo Bertolucci;‏ 16 במרץ 1941 – 26 בנובמבר 2018) היה במאי ותסריטאי איטלקי. נולד בפארמה שבאיטליה. אביו, אטיליו ברטולוצ'י (אנ'), היה משורר מפורסם, עיתונאי ומבקר סרטים ואמו הייתה מורה. ברטולוצ'י למד ספרות מודרנית באוניברסיטת רומא. בגיל 22 ביים את סרטו הראשון, La commare secca, לפי תסריט של פייר פאולו פאזוליני. כעבור שנתיים ביים את סרטו השני, "לפני המהפכה" (Prima della rivoluzione), שהושפע מכתיבתם של פרויד, מרקס וורדי ומעבודות הבימוי של ז'אן-לוק גודאר. בסרט ניכרת השפעה של הגל הצרפתי החדש. הסרט היה פוליטי ולא זכה להצלחה, וברטולוצ'י עשה הפסקה של מספר שנים בבימוי, בהן עבד בעיקר כתסריטאי וכעורך. בתקופה זו כתב תסריט ל"היו זמנים במערב" לבמאי סרג'ו לאונה. ב-1969 ביים וכתב תסריט לסרט "אסטרטגיית העכביש", על פי סיפורו של חורחה לואיס בורחס "נושא הבוגד והגיבור". הסרט עוסק במין ובפוליטיקה, ומוצגת בו תפיסת הזמן בצורת פלשבק, שמתעתע בצופה. הסרט זכה להצלחה והוצג בפסטיבל הסרטים של ונציה. ב-1970 יצא סרטו "הקונפורמיסט", על פי ספרו של אלברטו מורביה שפורסם ב-1951. הסרט נבנה כסדרה של פלשבקים ועסק בצורך של האדם להשתייך לחברה. בזכות הסרט זכה ברטולוצ'י להצלחה ולפרסום בינלאומי; הסרט זכה בציון לשבח בפסטיבל הקולנוע של ניו יורק, ועד היום נחשב לאחד הסרטים המשפיעים של שנות ה-70. ב-1972 ביים את סרטו הנודע "טנגו אחרון בפריז", בכיכובם של מריה שניידר ומרלון ברנדו. הסרט הוקרן לראשונה בניו יורק ב-1972, ועורר מחלוקות רבות וסנסציה, בשל סצנות העירום והמין בו. צילום העירום של ברנדו ושניידר פורסם במגזין "פלייבוי". במדינות רבות הוטלה צנזורה על הסרט, משום שנחשב לפורנוגרפיה. כך, למשל, כשבוע לאחר יציאת הסרט באיטליה, החרימה המשטרה את כל העותקים בטענה שזוהי פורנוגרפיה, וברטולוצ'י הועמד למשפט באשמת הפצת תועבה; בית המשפט העליון הורה על השמדת כל העותקים ועונש של ארבעה חודשי מאסר על תנאי, ובנוסף שלילת זכויותיו האזרחיות לתקופה של חמש שנים. רק 15 שנים מאוחר יותר אפשרה פסיקה חדשה של בית המשפט את הקרנת הסרט באיטליה. הסרט צולם בתקציב של 1.25 מיליון דולר, ולמרות המחלוקות הרבות גרף 36 מיליון דולר בארצות הברית ועוד 96 מיליון דולר ברחבי העולם. ב-1976 צילם ברטולוצ'י את הסרט "1900" שמשקף את דעותיו בתחום הפוליטיקה, המין, והמאבק בין קפיטליזם וסוציאליזם. הסרט פונה לקהל רחב, וברטולוצ'י גייס שחקנים נודעים כמו רוברט דה נירו, ז'ראר דפארדיה, דומיניק סנדה, לאורה בטי ודונלד סאת'רלנד. הסרט צולם לאורך כשנה בעיר הולדתו של ברטולוצ'י, פארמה. הגרסה האיטלקית של הסרט ארכה יותר מ-5 שעות, אך בהמשך הוא קוצר לכ-3 שעות וחולק לשני חלקים, שהוקרנו כשני סרטים נפרדים. בסרט מבצע ברטולוצ'י ניתוח היסטורי של איטליה וחזונו לגבי מדינתו. עלילת הסרט עוסקת בשני ילדים שגרים בעולמות שונים, מילדותם ועד זקנתם, כשברקע אירועים כגון מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה, עליית הפאשיזם ונפילתו. הסרט זכה להצלחה באירופה, אך להצלחה פחותה בארצות הברית. ב-1979 יצא סרטו "לה לונה" (La Luna) בכיכובה של ג'יל קלייבורג, וב-1981 יצא "טרגדיית האיש המצחיק" (La tragedia di un uomo ridicolo) בכיכובה של אנוק איימה. בהמשך הפסיק לתקופת מה לעסוק בנושאים הקשורים לאיטליה. ב-1987 צילם את הסרט "הקיסר האחרון", הסרט הראשון שצולם בעיר האסורה שבסין, בכיכובם של פיטר או'טול, ג'ון לון וג'ון צ'ן. הסרט עוסק בחייו של הקיסר האחרון של סין, מילדותו ועד מאסרו באשמת פשעי מלחמה. הסרט זכה בתשעה פרסי אוסקר, בהם לבימוי הטוב ביותר ולסרט הטוב ביותר, ובארבעה פרסי גלובוס הזהב: סרט הדרמה הטוב ביותר, התסריט, הבימוי והפסקול המקורי. ב-1990 יצר את הסרט "שמיים מגנים מעל" (The Sheltering Sky), וב-1993 את "בודהה קטן" (Little Buddha). ב-1995 יצא סרטו "לגעת ביופי", ב-1999 יצא "התקרבות", וב-2002 "עשר דקות אחרי: הצ'לו". ב-2003 יצא "החולמים", סרט מחווה לסרטי "הגל החדש" בקולנוע צרפתי, שעלילתו מתרחשת בפריז על רקע מהומות הסטודנטים. ב-2012 יצא סרטו "אני ואת" (Io e te). ברטולוצ'י נודע בזכות התעוזה והטכניקות הוויזואליות החדשניות לתקופתו. נחשב ליורשם של גדולי היוצרים בקולנוע איטלקי. השפיע רבות על יוצרי קולנוע אחרים, בהם פרנסיס פורד קופולה. אחיו הוא במאי הקולנוע ג'וזפה ברטולוצ'י (אנ'). נפטר ב-26 בנובמבר 2018. "לפני המהפכה" (1964) "אסטרטגיה של העכביש" (1969) "הקונפורמיסט" (1971) "הטנגו האחרון בפריז" (1972) "1900" (1976) "לה לונה" (1979) "סיפור עצוב על איש מצחיק" (1981) "הקיסר האחרון" (1987) "שמיים מגינים מעל" (1990) "בודהה קטן" (1993) "לגעת ביופי" (1995) "התקרבות" (1999) "ניצחון האהבה" (2001) - מפיק ותסריטאי "עשר דקות אחרי: הצ'לו" (2002) "החולמים" (2003) "אני ואת" (2012) Claretta M. Tonetti, Bernardo Bertolucci. The Cinema of Ambiguity. New York, Twayne Publishers, 1995. מדיה וקבצים בנושא ברנרדו ברטולוצ'י בוויקישיתוף ברנרדו ברטולוצ'י, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ברנרדו ברטולוצ'י, באתר AllMovie (באנגלית) ברנרדו ברטולוצ'י, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) ברנרדו ברטולוצ'י, באתר Metacritic (באנגלית) ברנרדו ברטולוצ'י, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ברנרדו ברטולוצ'י, באתר MusicBrainz (באנגלית) ברנרדו ברטולוצ'י, באתר Discogs (באנגלית) אורי קליין, ברטולוצ'י, "לה לונה" והקולנוע בן זמננו, דבר, 8 בפברואר 1980 אורי קליין, המהפכה שלא היתה, באתר הארץ, 25 באפריל 2004, על הסרט "החולמים" הגרדיאן, סטיוארט ג'פריס, עד כלות, באתר הארץ, 11 במרץ 2008, על "הקונפורמיסט" שירה בן-סימון, במאי זקן, באתר האוזן השלישית, 5 בספטמבר 2007 מנולה דארגיס, הניו יורק טיימס, האם הקולנוען האיטלקי ברנרדו ברטולוצ'י, עדיין משפיע?, באתר הארץ, 24 בדצמבר 2010 אבנר שביט‏, "יש לי תוכניות לביים גם בגיל 90" - ראיון בלעדי עם ברנרדו ברטולוצ'י, באתר וואלה, 10 באפריל 2013 אמיר בוגן, כשהמוזות ערומות: הנשים של ברטולוצ'י, באתר ynet, 9 בדצמבר 2015 בעקבות מותו: אורי קליין, פוליטיקה וסקס, מהפכנות ושמרנות: פרידה מברנרדו ברטולוצ'י, באתר הארץ, 26 בנובמבר 2018 ארז דבורה, בין מיניות בוטה לאידיאולוגיה: פרידה מברטולוצ'י, באתר ynet, 26 בנובמבר 2018 בנימין טוביאס, נגמר הטנגו, באתר "ידיעות אחרונות", 26 בנובמבר 2018 אילן שאול, ‏סצנות סקס נועזות, פוליטיקה וחדשנות: פרידה מברנרדו ברטולוצ'י, באתר מעריב אונליין, 27 בנובמבר 2018 יאיר רוה, לגעת ביופי: פרידה מהבמאי ברנרדו ברטולוצ'י, באתר כלכליסט, 27 בנובמבר 2018 ברנרדו ברטולוצ'י, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אינה טוקר, הבמאי ברנרדו ברטולוצ'י ("הטנגו האחרון בפריז") הלך לעולמו, באתר ynet, 26 בנובמבר 2018