laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
הזאב ושבעת הגדיים

הזאב ושבעת הגדיים (בגרמנית: Der Wolf und die sieben jungen Geißlein) הוא סיפור עם שנאסף על ידי האחים גרים ופורסם במעשיות האחים גרים (מספר 5). הוא מסווג 123 בסיווג ארנה-תומפסון. לסיפור יש דמיון ברור לשלושת החזירונים ולסיפורי עם מסוג 124 אחרים. ניתן להשוות את הצלת הגדיים מבטן הזאב ואת עונשו על ידי מילוי בטנו באבנים להצלה ולנקמתה של כיפה אדומה בזאב (מספר 333 בסיווג ארנה-תומפסון). הסיפור פורסם על ידי האחים גרים במהדורה הראשונה של מעשיות האחים גרים בשנת 1812. המקור שלהם היה משפחת האסנפלוג מהנאו. סיפור דומה, "הזאב והילדים", סופר במזרח התיכון ובחלקים מאירופה, ומקורו כנראה במאה הראשונה. אמא עיזה משאירה את שבעת ילדיה בבית בזמן שהיא יוצאת ליער כדי למצוא אוכל. לפני שהיא עוזבת, היא מזהירה אותם מפני הזאב שינסה להתגנב לתוך הבית ולטרוף אותם; בכך שהוא יעמיד פנים שהוא אמא שלהם וישכנע אותם לפתוח את הדלת. והיא מציינת בפניהם שהם יוכלו לזהות אותה לפי כפות רגליה הלבנות וקולה המתוק. האם עוזבת ושבעת גדייה נשארים בבית. תוך זמן קצר הם שומעים בדלת קול שאומר "תנו לי להיכנס ילדים, לאמא יש משהו לכל אחד מכם". זה היה הזאב, שקולו המחוספס בוגד בו והילדים אינם נותנים לו להיכנס. הזאב הולך לשוק, לחנות או לבית מרקחת וגונב קצת דבש, תרופה או גיר, בכדי לרכך את קולו. כעבור שעה קלה שומעים הילדים קול נוסף בדלת: "תנו לי להיכנס ילדים, לאמא יש משהו לכל אחד מכם". הפעם הקול היה גבוה ומתוק כמו של אימם. הם עמדו לפתוח את הדלת כשהגדי הצעיר ביותר הסתכל מתחת לסדק בדלת והבחין בכפות רגליו הגדולות והשחורות של הזאב. ובכך הם סירבו לפתוח את הדלת והזאב שוב הלך. הפעם הוא הלך למאפייה או למטחנה וגנב מעט קמח למרוח על פרוותו, מה שהופך את רגליו השחורות ללבנות. הוא חוזר לביתם של שבעת הגדיים ושוב קורא להם לפתוח את הדלת. הילדים רואים את רגליו הלבנות ושומעים את קולו המתוק, אז הם פותחים את הדלת. הזאב מיד מזנק לתוך הבית וזולל שישה מהילדים. הגדי הצעיר התחבא מהזאב בתוך שעון הסבא או האח וכך ניצל ואינו נאכל. מאוחר יותר באותו יום, אמא עיזה חוזרת הביתה מהיער והיא נסערת לגלות את הדלת פתוחה לרווחה וכל ילדיה פרט לאחד נעדרים. היא מביטה סביב ורואה את הזאב, ישן שינה עמוקה מתחת לעץ. הוא אכל כל כך הרבה שהוא אינו מסוגל לזוז. האמא קוראת לגדי הצעיר להביא לה במהירות זוג מספריים, מחט וקצת חוט. היא חותכת את בטנו של הזאב וששת הגדיים יוצאים החוצה באורח נס וללא פגע. מיד כל המשפחה ממלאים את בטנו של הזאב בסלעים, והאמא תופרת אותה בחזרה. כשהזאב מתעורר, הוא צמא מאוד. הוא הולך לנהר לשתות, אבל בהיותו כל כך כבד הוא נופל פנימה וטובע תחת משקל הסלעים. כל הגדיים מאושרים מהסכנה שחלפה ובזה שהם מוגנים. המשפחה חיה באושר ועושר עד עצם היום הזה. הזאב הרע כיפה אדומה שלושת החזירונים הילד שצעק זאב מדיה וקבצים בנושא הזאב ושבעת הגדיים בוויקישיתוף Ashliman, D. L. (2002). "The Wolf and the Seven Young Kids". University of Pittsburgh. Boyle, Alan (13 בנובמבר 2013). "Such deep roots you have: How Little Red Riding Hood's tale evolved". NBC News (באנגלית). NBC News. נבדק ב-7 ביוני 2020. {{cite web}}: (עזרה)
מועצה אזורית אבן העזר

מועצה אזורית אבן העזר הייתה מועצה אזורית בהרי ירושלים שהתקיימה בין השנים 1953–1964, אז אוחדה עם מועצות אזוריות נוספות ליצירת מועצה אזורית מטה יהודה. המועצה האזורית אבן העזר הוכרזה בשנת 1953 על ידי שר הפנים ישראל רוקח. המועצה נקראה על שם האבן שהציב שמואל הנביא לזכר הניצחון על הפלשתים ב"קרב מצפה", שמיקומה אינו ברור דיו, אולם חוקרים שונים, ובראשם אוסביוס, מזהים אותה בסביבות בית שמש. בעת הקמתה, המועצה כללה חמישה מושבים: זנוח (פועלי אגודת ישראל), ישעי, מחסיה, נחם (הפועל המזרחי) וזכריה (תנועת המושבים). ב-1955 נוספו אליה המושבים גפן, שדות מיכה ותירוש. בשנת 1963 הוקמה ועדה מיוחדת לבחינת איחוד רשויות בין ארבע המועצות האזוריות הקטנות שבאזור ירושלים: אבן העזר, גיזו, האלה והרי יהודה. הוועדה המליצה לאחד את ארבע הרשויות הללו לרשות אחת, וב-1964 הוקמה מועצה אזורית מטה יהודה, הגדולה במספר יישוביה בישראל. חיים מורתי (1953) אברהם גדקה (בפועל) (1955) יוסף שלום ( 1957) יחיא ניסים (1958) מונו חברי 2 מועצות אזוריות חדשות, הארץ, 8 ביוני 1953 ספר שמואל א', פרק ז', פסוק י"ב מיכאל אבי יונה, "אבן העזר", בתוך: אליעזר ליפא סוקניק ומשה דוד קאסוטו (עורכים), "אנציקלופדיה מקראית: אוצר הידיעות על המקרא ותקופתו" חלק א, ירושלים תש"י, עמ' 49 -50. גידול המועצה האזורית "אבן העזר", הארץ, 18 באוקטובר 1955
פרוורתי

פרוורתי (בפרסית עתיקה: 𐎳𐎼𐎺𐎼𐎫𐎡𐏁 משמעותו: המגן השומר) היה המלך השני מתוך ארבעה של האימפריה המדית, ובנו של דהיכו מייסד הממלכה. כמו אביו לפניו, הוא ניהל מלחמה נגד האימפריה הנאו-אשורית שבסופו הובס ונהרג בקרב על ידי חיילי המלך אשורבניפל (שלט בשנים 668-627 לפנה"ס). רוב המידע אודות פרוורתי מגיע מההיסטוריון היווני הרודוטוס, פרוורתי היה בנו של דהיכו והמשיך להוביל את איחוד השבטים המדיים. הוא הכפיף את הפרסים והפרטים, והכניע מדינות אחרות באירן העתיקה, עוד בעודו וסאל של מלכי אשור - אסרחדון (שלט 681-669 לפנה"ס) ואשורבניפל ( שלט 668-627 לפנה"ס). לאחר שלטון של עשרים ושתיים שנים (בערך 675-653 לפנה"ס), הוא נפל בקרב נגד האשורים אשר חזרו לבסס מחדש את שלטונם על המדיים. בעוד בעלי בריתו נוטשים את הקרב והוא נשאר להלחם עם צבאו במלחמה עיקשת נגד צבא אשור. לאחר מותו של פרוורתי פלשו הסקיתים למדי ושלטו בה במשך תקופה של עשרים ושמונה שנים. בנו ויורשו של פראוורתי, הווחשתרא, הרג את מנהיגי הסקיתים והכריז על עצמו כמלך מדי. בימיו של בנו תגיע האימפריה לשיאה עם ניצחונו על אשור. מדי היסטוריה של איראן אשור הממלכה האחמנית מלכי מדי צבא מדי פרוורתי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Phraortes, Encyclopedia Britannica, ‏1 ביוני 1998 הרודוטוס, היסטוריות, יוון ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מועצה אזורית האלה

מועצה אזורית האלה הייתה מועצה אזורית באזור עמק האלה שבשפלת יהודה. ב-1964 אוחדה עם שכנותיה ליצירת מועצה אזורית מטה יהודה. ביולי 1953 הוקמה "מועצה אזורית הרי חברון", אך השם "הרי חברון" לא אושר בשל המרחק הגאוגרפי בין הרי חברון לתחומי המועצה, והוחלט (בניגוד לרצון התושבים) שהיא תיקרא "מועצה אזורית עציונה", לזכר יישובי גוש עציון הסמוך שנפלו במלחמת העצמאות. כמה חודשים לאחר מכן הוכרז שמה הסופי "מועצה אזורית האלה", על שם עמק האלה שבתחומיה, שבו נערך קרב דוד וגולית. שלושה דו"חות של מבקר המדינה זיגפריד מוזס מהשנים 1953–1960 חשפו ליקויים בתחום הניהול הכספי במועצה. עד ראשית שנות ה-60 מצב הכבישים היה רעוע ואוטובוסים להסעת תלמידים התקשו להתנייד בהם. באותה תקופה בוצעו עבודות סלילה רחבות ב-1963 הוקמה במועצה ספרייה אזורית ראשונה מסוגה בארץ. ב-1963 הועלתה הצעה לאחד את ארבע המועצות האזוריות במחוז ירושלים: הרי יהודה, גיזו, אבן העזר והאלה. ועדה שבחנה את הנושא קיבלה את דעתם של ראשי ארבע המועצות והמליצה לשר הפנים לאחד את המועצות. ביולי 1964 הוקמה מועצה אזורית מטה יהודה, וראש מועצת האלה, בנימין כהן נבחר לעמוד בראשה. המועצה כללה את היישובים שבאזור עמק האלה וחבל עדולם: נתיב הל"ה, צפרירים, בר גיורא, מבוא ביתר, מטע, נס הרים, עגור, נווה מיכאל, רוגלית, אדרת, גבעת ישעיהו, לוזית, אביעזר וכן המרכזים האזוריים שריגים (לי-און) וצור הדסה. בשנת 1960 צורף אליה היישוב נחושה שהשתייך לפני כן למועצה האזורית לכיש. משרדי המועצה שכנו בצור הדסה. מועצה אזורית "הרי חברון" תפתח ביום א', הַבֹּקֶר, 2 ביולי 1953 שמי הוא כבודי, זמנים, 14 ביולי 1954 הוקמה המועצה האזורית "עציונה" לזכר ישובי גוש עציון, הצופה, 6 ביולי 1953 שמות חדשים ליישובים, חרות, 4 בינואר 1954 שמות עבריים ליישובים, הארץ, 30 במאי 1954 יוסף ריבון, דו"ח המבקר: ליקויים ואי סדרים במועצה האזורית 'האלה' בפרוזדור, הארץ, 9 באוקטובר 1961 בגלל הכבישים "אגד" לא יכול לשרת את עדולם, מעריב, 25 בדצמבר 1960 תובעים שילדיהם יוסעו באוטובוס, מעריב, 26 בספטמבר 1961 יוסף בן שאול, ישופרו דרכים ותאורה בפרוזדור ובחבל עדולם, מעריב, 28 באוגוסט 1962;כביש חדש ייסלל לאדרת, מעריב, 19 באוגוסט 1963; הושלמו כבישי גישה, מעריב, 18 בפברואר 1964 יוסף בן שאול, ספריה איזורית גדולה תוקם בחבל עדולם, מעריב, 14 בפברואר 1963 שפי גבאי, מועצה אחת לכל הפרוזדור, דבר, 13 ביולי 1964 מועצות "האלה" ו"גיזו" - ללא טלפונים, מעריב, 25 בדצמבר 1960
מינוס

האם התכוונתם ל... פלוס ומינוס – סימנים במתמטיקה סימן החיסור, אחת מארבע פעולות החשבון הבסיסיות מינוס (מיתולוגיה) – מלך כרתים ובנו של זאוס במיתולוגיה היוונית מספר שלילי – מספר הקטן מאפס חיסור – פעולת חשבון בסיסית משיכת יתר – הלוואה בריבית ללקוחות בנקים הנהוגה בישראל
ג'ונתן ניבס

ג'ונתן ניבס (באנגלית: Johnathan Nieves; נולד ב-1 ביוני 1997) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה אמריקאי. ג'ונתן הוא יליד שיקגו, אילינוי ומופיע בתיאטרון ובריקוד מאז שהיה בן שבע. בשנת 2015 ביצע את הופעתו הראשונה בפרק בסדרת הטלוויזיה "שיקגו FIRE". שנה לאחר מכן הופיע בפרק בסדרת הטלוויזיה "חסרי בושה". בשנת 2017 שיחק בסרט הקומדיה "Neighborhood Food Drive". בשנת 2018 שיחק בפרק בסדרת הטלוויזיה "סמוך על סול", בפרק בסדרה "ניו אמסטרדם". שנה לאחר מכן הופיע בתפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה "האנטומיה של גריי". בשנת 2019 שיחק בתפקיד משנה בסרט המדע בדיוני של נטפליקס בהפקת ספייק לי, "נתראה אתמול "(אנ'). בשנת 2020 הופיע בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "פני דרדפול: עיר המלאכים", שנוצרה על ידי היוצר ג'ון לוגן עבור רשת "שואוטיים". הסדרה, המהווה ספין אוף לסדרה "פני דרדפול", לצד דומיניק שרווד ונטלי דורמר. בשנת 2022 לוהק לתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "גריז: עלייתן של הנערות בוורוד". ג'ונתן ניבס, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ג'ונתן ניבס, ברשת החברתית אינסטגרם ג'ונתן ניבס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) Joe Otterson, Variety, Variety, ‏5 בינואר 2019 Johnathan Nieves - Gray Talent Group, Gray Talent Group, ‏4 באוגוסט 2014 Amanda N'Duka, Deadline, Deadline, ‏3 בנובמבר 2018 Denise Petski, Deadline, Deadline, ‏5 בינואר 2019 Lindsey Sullivan, Odds & Ends: Lin-Manuel Miranda's Spidey Sense Was Tingling About Andrew Garfield, Broadway.com, ‏1 בundefined 2022
עלים אדומים

עלים אדומים הוא סרט דרמה ישראלי משנת 2014 בכתיבתו ובימויו של בזי גטה, עם דבבה אשטו, מאיר דסה וסולומון מרשה בתפקידים הראשיים. הסרט דובר ברובו אמהרית והעלילה מתארת התנגשות בין התרבות והערכים האתיופים עליהם שומר ראש המשפחה באדיקות, אל מול המציאות שטופחת על פניו. הסרט זכה בפרס "נמר הזהב" לשחקן ראשי (דבבה אשטו) בפסטיבל הקולנוע והטלוויזיה הבינלאומי בקנדה. אשטו הוא שחקן ידוע באתיופיה והוטס לישראל לתפקיד הראשי בסרט הזה מכיוון שלא נמצא בישראל שחקן אתיופי בגיל מבוגר. הסרט הופק בתמיכה ומימון של: קרן הקולנוע הישראלי; מועצת הכבלים והלוויין; קרן גשר לקולנוע רב תרבותי; קרן אבי חי; yes; ומפעל הפיס. בזי גטי זכה בפרס הפדרציה הבינלאומית של מבקרי הקולנוע (FIPRESCI)‏ במסגרת פסטיבל הקולנוע ירושלים 2014 ובפרס ע"ש ענת פרחי לסרט הביכורים הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע ירושלים, 2014. מסגניו טדלה (דבבה אשטו), הוא אלמן קשיש שעלה לפני שנים מאתיופיה לישראל עם אשתו ושלושת ילדיו - ברוך (מאיר דסה), משה (סולומון מרשה) ובוסנה (רותי אסרסאי). הסרט מתחיל בטקס גילוי המצבה לסוף השלושים לזכר אם המשפחה ובארוחה המשפחתית שבסופה מודיע מסגניו כי החליט למכור את הבית תמורת מיליון שקל ולגור אצל ברוך ומשה. המשפחה מתנגדת לכך בחריפות אך ללא הועיל. מסגניו נוסע לבנו ברוך במגדל העמק ומתקבל על ידי כלתו זהבה (חנה היילה) ונכדתו לי (אורית ואסה). בסעודת ליל שבת הוא מתרעם על הנכדים שמדברים בטלפון בשבת. בסעודת נוכחת גם בתו בוסנה (רותי אסרסאי) שהוא מתנגד לקשריה עם בן זוגה ורוצה לכפות עליה את רצונו כמו שנהוג היה בחברה הפטריארכית באתיופיה. בוסנה מסרבת והוא מכנה אותה "זונה" וגורם לה לברוח מהדירה. הוא הולך לבקר אצל אחיו אצ'נפ (מולא מנגיסטו) שיש לו חוות עזים כמו באתיופיה ונהנה שם. בשובו לדירה הוא שומע את זהבה משוחחת בטלפון עם חברתה ומספרת לה על התנהגות מסגניו ועל רצונה שימות. הוא מגלה זאת לברוך שפוקד על זהבה שתבקש סליחה ותנשק את ברכיו של מסגניו. היא מסרבת בתחילה אבל לבסוף מסכימה כדי לשמור על שלום בית. מסגניו מסב לחרטה שלא באה מהלב ועוזב לביתו של בנו משה. משה נשוי לאורלי (שולה מולא) ולהם בן, מתן (דוד גתהון). תוך זמן קצר מגלה מסגניו שמשה בוגד באשתו והוא נאלץ להתערב בסכסוך של הזוג שגולש לעימות מילולי בצעקות. לבסוף מציעים ברוך ומשה לאביהם, מעבר לדיור מוגן. מסגניו נעלב עד עמקי נשמתו, צועק על בניו, בורח לרחובות העיר, נתקל בנערים שיכורים שחובטים בו ונעצר על ידי שוטר ושוטרת ממשטרת ההגירה. נלקחת ממנו טביעת אצבעות והוא מצולם. בבוקר הוא משוחרר אך איש לא בא לקחתו והוא ממשיך בנדידה ברחובות לקראת עתיד לא ברור. "עלים אדומים", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "עלים אדומים", באתר ספר הקולנוע הישראלי "עלים אדומים", באתר אידיבי "עלים אדומים", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) עלים אדומים, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית קדימון לעלים אדומים, באתר יוטיוב שיחה על עלים אדומים בתוכנית עושים סדר, באתר יוטיוב עלים אדומים מאחורי הקלעים, באתר יוטיוב עלים אדומים כתבה בערוץ 10, באתר יוטיוב יואב גינאי על עלים אדומים, באתר פייסבוק עלים אדומים, בספר הקולנוע הישראלי עלים אדומים, באתר קרן הקולנוע הישראלי
בישופות שטרסבורג

הנסיכות-בישופות של שטרסבורג (בגרמנית: Fürstbistum Straßburg; באלזסית: Fìrschtbischofsìtz Strossburi(g)) הייתה נסיכות כנסייתית של האימפריה הרומית הקדושה מהמאה ה-13 עד 1803. הבישופות נוסדה במאה ה-4 לספירה והוכרה כנסיכות כנסייתית במאה ה-10 עם הבישוף Erkanbaldo. אולם כבר בתקופה הפוסט-רומית, הבישופות שטרסבורג הייתה מועדפת במיוחד על ידי המרובינגים אשר תרמו תרומות גדולות לכנסייה המקומית בתנאי שהיא שלחה נזירים לחלק מהיער השחור בשליחות מיסיונרית. הנכסים הראשונים שהוכרו כחלק ממדינת שטרסבורג היו Vallée de la Bruche‏, Rufach ו-Ettenheim. בין 1223 ל-1260 הבישופים ברטהולד הראשון מטק והיינריך השלישי משטאהלק הרחיבו במידה ניכרת את השטח החילוני הכפוף לנסיכות האפיסקופלית, והצליחו לספח כמה ערים קיסריות באזור אורטנאו בין לנדאו לאגם ביאן, מה שהעניק תנופה רבה לעיר אטנהיים. בשנת 1262, לאחר מאבק עם הבישוף וולטר מירולדסק, הושג באופן סופי שטחה של העיר שטרסבורג, אשר הפכה אפוא לצמיתות לבירה החדשה של הנסיכות. משנת 1359, כהכרה בשטחים שנרכשו, נשאו הבישופים של שטרסבורג גם את התואר של רוזני אלזס. באמצע המאה ה-14 שטח הנסיכות השתרע על פני 1400 קמ"ר עם כ-300 כפרים. משנת 1444 החזיקו הבישופים מקום מגורים קבוע בעיקר בעיר סאברן שם הייתה טירה בבעלות הנסיכים-הבישופים בה ניהלו חיים כאריסטוקרטים של אותה תקופה. בתקופת הרפורמציה הפרוטסטנטית הייתה העיר שטרסבורג אחד ממרכזי הפרוטסטנטיות. מרד האיכרים של 1525 התרחש גם בבישופות ודוכא בדם הודות לצעדים הכבדים שנקט הבישוף יוהאן הרביעי ממנדרשייד-בלנקנהיים ועל ידי מועצת הקתדרלה נגד הפרוטסטנטים. לאחר מותו של הבישוף, המחלוקות בין קתולים לפרוטסטנטים פרצו מחדש אפילו בתוך מועצת הבישופות עצמה. המאבק הסתיים בקיפאון, אך עלה לנסיכות בזיכיון של רנכטל לווירטמברג כדי לשלם את ההוצאות הנדרשות. במהלך סוף המאה ה-17, רוב שטחה סופח לצרפת; היא כללה את השטחים בגדה השמאלית של הריין, סביב הערים סאברן, מולצהיים, בנפלד, Dachstein, Dambach, Dossenheim-Kochersberg, Erstein, קסטנבולץ, ריינאו, ו-Mundat (המורכבת מ-Rouffach, Soultz ו-אגיסהיים). הסיפוחים הוכרו על ידי האימפריה הרומית הקדושה בהסכם רייסווייק משנת 1697. נותר רק החלק של המדינה שהיה ממזרח לנהר הריין; הוא כלל אזורים סביב הערים אוברקירך, אטנהיים ואופנאו. שטח זה נמסר לבאדן ב-1803. מדיה וקבצים בנושא בישופות שטרסבורג בוויקישיתוף
ראסם ח'מאיסי

ראסם ח'מאיסי (בשמו המלא, "ראסם מוחיי אלדין חמאיסי"; בערבית: "راسم محيي الدين خمايسي"; נולד בשנת 1958 בכפר כנא) הוא מתכנן ערים וגאוגרף, פרופסור מן המניין בחוג לגאוגרפיה ולימודי סביבה באוניברסיטת חיפה וראש המרכז לתכנון ולימודים בכפר כנא. כיהן כנשיא האגודה הגאוגרפית הישראלית בין השנים 2007–2009. ח'מאיסי השלים תואר ראשון בגאוגרפיה ולימודים אורבניים באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ותואר שני בתכנון ערים ואזורים בטכניון בחיפה, דוקטורט בגאוגרפיה באוניברסיטה העברית בירושלים, ולימודי פוסט-דוקטורט ב-London School of Economics and Political Science ו-Queen Mary and Westfield College. בין השנים 1982–1996 עבד כעוזר מחקר במוסדות שונים, בהם המכון לחקר העיר והאזור בטכניון, המחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטה העברית, מכון טרומן באוניברסיטה העברית והחוג לגאוגרפיה באוניברסיטת חיפה. בשנת 1996 התמנה למרצה באוניברסיטת חיפה ובשנת 2013, מונה באותה אוניברסיטה לפרופסור חבר בחוג לגאוגרפיה ולימודי סביבה. ראסם ח'מאיסי חבר באגודות מקצועיות וציבוריות רבות, ביניהן הסתדרות המהנדסים בישראל, האגודה הגאוגרפית הישראלית, האיגוד לתכנון סביבתי בישראל, המרכז הבינלאומי לשלום ולשיתוף פעולה (IPCC) בירושלים, ב"אגודת הארבעים", האגודה להכרה בכפרים הלא מוכרים שנמנה עם מייסדיה. בנוסף, היה חבר בעבר בוועד המנהל של עמותת "אל אקצא" לשמירה ופיתוח המקומות הקדושים למוסלמים בישראל ובמוסדות וארגונים נוספים רבים. ח'מאיסי כיהן כחבר בוועדות שונות ורבות לתכנון מוניציפלי ברחבי ישראל. בנוסף שימש כעורך כתב העת "אלבורהאן", כראש צוות להכנת תוכניות אב לכפרים ומועצות שונות וכיועץ לרשויות מקומיות. בשנת 2012 הוענק לו התואר "יקיר התכנון בישראל" מטעם איגוד המתכננים בישראל. ראסם ח'מאיסי מתגורר בכפר כנא והוא אב לחמישה ילדים. מדיה וקבצים בנושא ראסם ח'מאיסי בוויקישיתוף ראסם ח'מאיסי, ברשת החברתית LinkedIn ראסם ח'מאיסי, באתר ResearchGate
פרואלה הראשון, מלך אסטוריאס

פרואלה הראשון, מלך אסטוריאס (או פרוילה הראשון), (בערך 722 – 14 בינואר 768) המכונה האכזר, היה מלך אסטוריאס משנת 757 ועד מותו, אז נרצח. פרואלה היה בנו הבכור של אלפונסו הראשון והמשיך בעבודתו של אביו. פלאיו היה סבו מצד אמו. הוא דיכא התקוממות של הבסקים, מהם לקח את האצילה מוניה (או מונינה), לה נישא מאוחר יותר. או לפי קשריהם המוכרים חודשה ברית נישואים רגילה בין משפחותיהם, שהתפרשה בחצר אסטוריאס כניצחון דיפלומטי על הדוכסות הבסקית העצמאית; או, שיתוף פעולה נחוץ מאוד בין שני הבתים כדי לצמצם פלג מתנתק של הבסקים אלאוסים המסכן בעריקתם לבאנו קאסי למטה בעמק אברו, עם ידה של בת דודתו מוניה כפרס. אם הנישואים כללו את אדמות אלאווה או באסקים אחרים כנדוניה, לא ברור, אבל בתי אסטוריאס ופמפלונה ייאבקו על השליטה באזור זה של מחוזות הגבול המשתנים שלהם במשך מאות שנים, בהיותם תרבותית יותר בסקית עד לימים מאוחרים יותר שבהם אצילי האזור היו בעלי ברית לכתר קסטיליה, לבסוף תחת שושלת חימנס. מוניה הייתה אמו של יורשו של פרואלה, אלפונסו. לפי האגדה, היא הייתה גם אמו של חימנה, אמו של גיבור הרומנטיקה האגדי ברנרדו דל קרפיו. בתקופת שלטונו נוסדה העיר אוביידו, ב-25 בנובמבר 761, כאשר אב המנזר מאקסימו ודודו פרומסטנו הקימו שם כנסייה לכבוד סנט וינסנט. תחת פרואלה, היחסים הטובים בין הכנסייה והמלך נמשכו כמו בתקופת שלטונו של אביו - אלפונסו "הקתולי". פרואלה לא סיים את שלטונו בשמחה. לאחר שרצח את אחיו וימרנו, והותיר את האצילים חסרי מנוחה, הוא מינה כיורשו את ברמודו (לא להתבלבל עם בן דודו של פרואלה ברמודו הראשון), בנו של וימראנו. לרוע המזל נוצרה נגדו מזימה, שהסתיימה בהתנקשות בפרואלה בקנגס דה אוניס, בירתו, ובן דודו אורליוס הועלה לכס המלכות במקומו. גופותיהם של פרואלה ואשתו מוניה קבורות בקתדרלה של אוביידו. מדיה וקבצים בנושא פרואלה הראשון, מלך אסטוריאס בוויקישיתוף
מרד וינה

מרד וינה או מהפכת אוקטובר (בגרמנית: Wiener Oktoberaufstand, או Wiener Oktoberrevolution) של אוקטובר 1848 היה המרד האחרון במהפכה האוסטרית של 1848. ב-6 באוקטובר 1848, בזמן שחיילי האימפריה האוסטרית התכוננו לעזוב את וינה כדי לדכא את המהפכה ההונגרית, קהל שאהד את המטרה ההונגרית (של פועלים, סטודנטים וחיילים מרדנים) ניסה למנוע מהם לעזוב. האירוע התדרדר לקרבות רחוב אלימים; דם נשפך בקתדרלת סטפנוס הקדוש והרוזן ביילט פון לאטור, שר המלחמה האוסטרי, עבר לינץ' על ידי הקהל. מפקד חיל המצב של וינה, הרוזן אורספרג, נאלץ לפנות את העיר, אך הוא התבצר בעמדה חזקה מחוצה לה. ב-7 באוקטובר ברח הקיסר פרדיננד הראשון עם חצרו לאולמיץ (כיום אולומואוץ, צ'כיה) תחת חסותו של אלפרד הראשון, נסיך וינדיש-גרץ. שבועיים לאחר מכן הועבר הפרלמנט האוסטרי לקרמזיר (כיום Kroměříž, צ'כיה). ב-26 באוקטובר, בפיקודו של הגנרל וינדיש-גרץ והרוזן יוסיפ ילאצ'יץ', החלו צבאות אוסטריה וקרואטיה בהפגזה על וינה, והם הסתערו על מרכז העיר ב-31. ההגנה הובלה על ידי הגנרל הפולני יוזף בם. פרט לו, שהצליח להימלט, כל מנהיגי ההתנגדות הוצאו להורג בימים שלאחר מכן - כולל ונצל מסנהאוזר, העיתונאי אלפרד יוליוס בכר, הרמן ילינק וחבר הפרלמנט הרדיקלי רוברט בלום, למרות שהייתה לו חסינות פרלמנטרית. ההישגים של מהפכת מרץ אבדו ברובם, ואוסטריה החלה בשלב של סמכותיות ריאקציונרית - "נאו-אבסולוטיזם" - אך גם ברפורמה ליברלית.
אלכסיי גורנוסטאייב

אלכסיי גורנוסטאייב (ברוסית: Алексей Горностаев; ‏ 18 בפברואר 1808 - 18 בדצמבר 1862) היה אדריכל רוסי, בולט כחלוץ בתחייה הרוסית, בונה של מנזר וקתדרלה בסנט פטרסבורג, כנסיית סנט פטרסבורג וכן כנסייה בהלסינקי. מיוחסת לו הלידה מחדש של ארכיטקטורת גגות האוהלים המסורתית של הצפון הרוסי. אלכסיי גורנוסטאייב היה בנו של מנהל מפעל היציקה באזור ניז'ני נובגורוד. הוא הצטרף לשירות המדינה כפקיד זוטר ב-1823 בעיר הולדתו ארדטוב, לאחר מכן עבר לסנט פטרסבורג ב-1826, פרש ב-1827 והתפרנס מציור לוחות פרסום ואיורים ומאוחר יותר עבור הוצאת ספרים, סווינין שמימנה את סיור הלימודים שלו ברוסיה. בשנת 1829, גורנוסטייב פנה לכיתתו של אלסנדרו ברולו באקדמיה האימפריאלית לאמנויות ושימש כשוליה בבניית תיאטרון מיכאילובסקי (1831). בשנים 1834–1838, הוא נסע על חשבונו באירופה, וקיבל את הקרדיטים הגבוהים ביותר עבור יצירות האמנות שלו בפומפיי. הוא חזר בשנת 1838, השנה שבה הכריז ניקולאי הראשון לאקדמיה כי "כדי לשמור על רוח האדריכלות הביזנטית העתיקה בעיצובי כנסיות, על האדריכלים לעקוב אחר הטיוטות של קונסטנטין תון" . גורנוסטאייב קיבל רישיון אדריכל ממלכתי, חברות באקדמיה, והועסק כאדריכל משרד הפנים מאז 1843 ועד מותו. הקריירה המעשית שלו מחולקת בבירור לשתי תקופות. עבודתו של גורנוסטאייב לפני 1848 פעלה לפי המסורת של הזמן ההוא, ושילבה את הדעיכה הנאו-קלאסית עם הטעם של המעמדות הגבוהים. אחד מלקוחותיו, M.V.Shishmaryov, ממן מאוחר יותר את השחזור של גורנוסטייב את מנזר טריניטי-סרגיוס. חייו של גורנוסטאיב השתנו כאשר קיבל הזמנה מדמאסקין (1795–1881), הכומר ממנזר ולעם, לשפץ את המנזר למען הנזירים הרבים שבו. כפי שניסח זאת המבקר ולדימיר סטאסוב, "הוא כבר היה בן 45, פרופסור, מבוסס היטב בין העתקה וחיקוי פה אחד של סגנונות אירופיים, יוונים ורומיים קלאסיים, כשלפתע, בהשפעת אנשי דת משכילים קיבל תפנית חדה. במקום ללכת בעקבות הקאנון הביזנטי בעל חמש הכיפות של תון, בחר גורנוסטאייב לבצע מחדש את גגות האוהלים של צפון רוסיה המסורתית. במקביל, כשהוא חש מגבלות של גישה צרה זו, הוא הגדיל אוהלים רוסיים עם קמרונות וקשתות רומנסקיות. המבצע שלו לשחזור את מנזר ולעם כלל כנסייה ומגורים, בניינים טכניים כמו להספקת מים, קפלות וכנסיות נוספות במתחם. בשנת 1858 תכנן גורנוסטאייב את קתדרלת דורמיציון במחוז דונייצק באוקראינה, הפעם בצורת מגדל ביזנטי מסורתי. זמן קצר לפני מותו, הוא תכנן ובנה שיפורים למנזר טריניטי-סרגיוס בסטרלנה (ליד סנט פטרסבורג) - שערי כניסה, קפלה ושני בנייני מגורים. עבודתו האחרונה, קתדרלת אוספנסקי האורתודוקסית בהלסינקי, הושלמה לאחר מותו. מדיה וקבצים בנושא אלכסיי גורנוסטאייב בוויקישיתוף אלכסיי גורנוסטאייב, באתר "Find a Grave" (באנגלית) Левиаш, Т.Л., "Валаам. Путеводитель", Петрозаводск, Карелия, 1989 Стасов, В.В., "Двадцать пять лет нашего искусства. Наша архитектура", p.513
אבנגורו

אבנגורו (בצרפתית: Abengourou) היא עיר המשמשת כבירת מחוז קומואה במזרח חוף השנהב. העיר שוכנת בגובה של כ־200 מטרים מעל פני הים במזרח חוף השנהב. היא ממוקמת כ־26 קילומטרים מערבית לגבול עם גאנה, כ־155 קילומטרים מצפון־מזרח לאביג'אן, העיר הגדולה במדינה, וכ־190 קילומטרים מזרחית ליאמוסוקרו, בירת המדינה. בעיר עצמה מתגוררים כ־100,000 תושבים (נכון לשנת 2014) ובמטרופולין כולה מתגוררים מעל 164,000 תושבים נכון לשנת 2021). רוב התושבים הם בני הקבוצה התאנית אקאן. בדרום־מזרח העיר קיים מנחת מטוסים קטן. העיר נמצאת לצידם של שני כבישים עיקריים: האחד מחבר בין אביג'אן בדרום לבין בונדוקו ומעברי הגבול לגאנה ולבורקינה פאסו בצפון; השני מחבר את אבנגורו גם כן עם אביג'אן, אך מכיוון מזרח (מכיוון העיר גראן־בסאם). בעיר קיים בתי מלון ואכסניות רבים. כמו כן מגודלים באזור פולי קפה וקקאו. בעיר קיימת קבוצת כדורגל המשחקת בליגת העל של חוף השנהב. מדיה וקבצים בנושא אבנגורו בוויקישיתוף אבנגורו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Citypopulation.de Population of cities & localities in Ivory Coast Citypopulation.de Population of regions and sub-prefectures of Ivory Coast ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים באפריקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הוויוודה של סרביה ובאנאט טמשוואר

הוויוודה של סרביה ובאנאט טמשוואר (בגרמנית: Woiwodschaft Serbien und Temeser Banat, בסרבית: Војводство Србија и Тамишки Банат, ברומנית: Voivodina sârbească și Banatul timișan, בהונגרית: Szerb Vajdaság és Temesi Bánság), המכונה בפשטות מחוז סרביה (Serbische Woiwodschaft), הייתה ארץ כתר של האימפריה האוסטרית שהתקיימה בין 1849 ל-1860. זו הייתה ארץ כתר נפרדת שנקראה על שם שני מחוזות לשעבר: וויבודינה הסרבית ובאנאט טמשוואר. האזור הקודם שלה מחולק כיום בין סרביה, רומניה והונגריה. הוויוודה נתנה את שמה לוויבודינה הסרבית הנוכחית. הוויוודה הוקמה על פי החלטה של הקיסר האוסטרי בנובמבר 1849, לאחר המהפכות של 1848/1849. היא הוקמה בהתאם לפריבילגיה שניתנה לסרבים על ידי הקיסר ההבסבורגי ב-1691, תוך הכרה בזכותם של סרבים לאוטונומיה טריטוריאלית בתוך המלוכה ההבסבורגית. האזור כלל את האזורים של בנאט, באצ'קה והעיריות אילוק ורומה בצפון סרם. מושל אוסטרי שישב בטמשוואר שלט באזור, והתואר של הווייבוד היה שייך לקיסר עצמו. התואר המלא של הקיסר היה "הווייבוד הגדול של מחוז סרביה" (בגרמנית: Großwoiwode der Woiwodschaft Serbien). גם לאחר ביטול הוויוודה, הקיסר שמר על התואר הזה עד סוף האימפריה האוסטרו-הונגרית ב-1918. בשנת 1860 בוטלה הוויוודה של סרביה ובאנאט טמשוואר ורוב שטחה (בנאט ובאצ'קה) שולבה בממלכת הונגריה ההבסבורגית, אם כי שלטון הונגרי ישיר החל רק ב-1867, לאחר הפשרה האוסטרו-הונגרית. בניגוד לבנאט ובאצ'קה, בשנת 1860 שולבה סרם בממלכת סלאבוניה, עוד ארץ כתר הבסבורגית נפרדת. ממלכת סלאבוניה התמזגה לאחר מכן עם ממלכת קרואטיה, ויצרה את הממלכה החדשה של קרואטיה-סלבוניה, אשר סיכמה על הסכם עם ממלכת הונגריה בשנת 1868, והפכה לאזור אוטונומי של ממלכת הונגריה בתוך אוסטריה-הונגריה. שתי השפות הרשמיות של המחוז היו גרמנית ו"אילירית" (סרבית). מחוזות המחוז של סרביה וטמס בנאט (1849–1850). מחוזות המחוז של סרביה וטמס בנאט (1850–1860). מדיה וקבצים בנושא הוויוודה של סרביה ובאנאט טמשוואר בוויקישיתוף