laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
נמל התעופה הבין-לאומי חמד

נמל התעופה הבין־לאומי חמד (בערבית: مطار حمد الدولي) הוא נמל התעופה של העיר דוחה, בירת קטר. הנמל, שנפתח ב־30 באפריל 2014, החליף את נמל התעופה הבינלאומי הישן של דוחה. מפתיחתו ועד 2019, זכה באופן עקבי בתואר "נמל התעופה הטוב ביותר במזרח התיכון" לפי חברת Skytrax. ב־2021 זכה גם במקום הראשון בעולם כולו לפי Skytrax. תכנון נמל התעופה החדש החל בשנת 2003 ועבודות ההקמה שלו החלו ב-2005. נמל התעופה נבנה על פי רעיון עיצובי של נווה מדבר. ועדת הפיתוח של הנמל החדש מסרה את חוזה פיתוח הנמל לחברת ההנדסה בכטל האמריקאית. תכנון הטרמינל והזרועות ממנו נעשה על ידי פירמת התכנון הבינלאומית HOK. עבודות ההקמה נעשו על ידי חברות קבלניות מטורקיה ומיפן. נמל התעופה תוכנן להיפתח כבר בשנת 2009, אך שורה של עיכובים גרמו לדחיית הפעלתו עד ל-1 בדצמבר 2013, המועד שבו החלו לפעול טיסות מטען מנמל התעופה. לאחר עיכובים נוספים נחנך הנמל ב-30 באפריל 2014. ב-27 במאי 2014 העתיקו אליו את פעילותן חברת קטר איירווייז ויתר חברות התעופה שפעלו מנמל התעופה הישן. נמל התעופה נבנה חמישה קילומטרים ממזרח לנמל התעופה הישן של דוחה. הוא משתרע על פני שטח של 22 קילומטרים רבועים, שמחציתו היא שטח ים שיובש. נמל התעופה תוכנן להתמודד עם קיבולת של 50 מיליון נוסעים בשנה (על פי הערכה אחרת יוכל לקבל עד 93 מיליון נוסעים בשנה). בנמל הוקם טרמינל אחד, הממוקם בחלקו הדרומי של שטח הנמל. קיימת בנמל תשתית להקמת טרמינל שני בעתיד. טרמינל 1 כולל חמש זרועות: זרועות A ו-B (‏10 שערי עלייה למטוס בכל אחת) מתפצלות מבנין הטרמינל לכיוון מזרח ומערב; זרוע C (‏13 שערים), הארוכה ביותר, מתפצלת ממנו לכיוון צפון, ואילו זרועות D ו-E, שבנייתן הושלמה רק בחלקה (כרגע עם ארבעה שערים בכל אחת), מתפצלות מן הקצה הצפוני של זרוע C. מקצת השערים אינם כוללים גשרי עלייה למטוס. ארבעה מהשערים מסוגלים לשרת את מטוסי הענק איירבוס A380. ממזרח וממערב לזרוע C ניבנו רחבות חניה נוספות למטוסים. לאחר שתושלם בניית הזרועות בטרמינל 1 יהיו בנמל התעופה 41 שערי עלייה למטוס המצוידים בגשרים ו-22 רחבות חניה נוספות למטוסים, אשר גישת הנוסעים אליהן תיעשה באמצעות אוטובוסים. בנמל התעופה שני מסלולי טיסה מקבילים (16L/34R ו-16R/34L), במרחק של שני קילומטרים זה מזה, אשר מבנה הטרמינל נתון בתווך ביניהם. אורך המסלול הראשון הוא 4,850 מטרים (מהארוכים בעולם) ואורך השני - 4,250 מטרים. מדיה וקבצים בנושא נמל התעופה הבינלאומי חמאד בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של נמל התעופה הבין-לאומי חמד אתר הקמת נמל התעופה החדש של דוחה נמל התעופה הבין-לאומי חמד, ברשת החברתית פייסבוק נמל התעופה הבין-לאומי חמד, ברשת החברתית אקס (טוויטר) נמל התעופה הבין-לאומי חמד, ברשת החברתית אינסטגרם נמל התעופה הבין-לאומי חמד, ברשת החברתית טיקטוק נמל התעופה הבין-לאומי חמד, ברשת החברתית LinkedIn נמל התעופה הבין-לאומי חמד, סרטונים בערוץ היוטיוב "שדה תעופה בקטאר זכה בפרס שדה התעופה הטוב ביותר במזה"ת". פורט2פורט. נבדק ב-2017-03-16. שדה התעופה בסינגפור כבר לא הטוב ביותר, באתר כיכר השבת שאלות נפוצות, באתר נמל התעופה.
נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית

נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית (באנגלית: Chief Justice of the United States מילולית: השופט הראשי של ארצות הברית) הוא האדם העומד בראש מערכת בתי המשפט הפדרליים של ארצות הברית (הרשות השופטת של הממשל הפדרלי האמריקאי). הנשיא הוא אחד מתשעת השופטים בבית המשפט העליון של ארצות הברית, והאחרים הם השופטים העמיתים של בית המשפט. באנגלית ידוע השם, בתרגום מילולי, "זקן השופטים של ארצות הברית", והיה קרוא מ-1789 ועד 1866 כ"נשיא בית המשפט העליון" (Chief Justice of the Supreme Court). נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית הוא הקצין המשפטי הבכיר ביותר במדינה, ופועל כמנהל הבכיר ביותר של בתי המשפט הפדרליים. הנשיא מנהל את הליכי בית המשפט העליון ומנהל את הדיונים בעל-פה המתנהלים תחת בית המשפט. כאשר בית המשפט מעניק דעה בפסק דין, הנשיא, אם נמצא בעמדת הרוב, מחליט מי רושם את עמדת בית המשפט. כאשר מתרחש משפט הדחה של נשיא ארצות הברית מכהן, מנהל נשיא בית המשפט העליון את המשפט בסנאט. משנת 2005 מכהן ג'ון רוברטס כנשיא בית המשפט העליון. מדיה וקבצים בנושא נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית בוויקישיתוף נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
שטראשון

שׂטראשון הוא שם משפחה יהודי. האם התכוונתם ל... אולגה שטראשון-ויל (אנ') – שחקנית טניס וגולף אמריקאית ר' שמואל שטראשון – רב ליטאי ותלמיד חכם במאה ה-19, מחברם של ספרי פרשנות ידועים ר' מתתיהו שטראשון – רב ליטאי, אספן ספרים ומייסד ספריית שטראשון; בנו של שמואל שטראשון ספריית שטראשון – ספרייה בעיר וילנה שהייתה ידועה ברחבי העולם היהודי יואל דוד סטרשונסקי לוינזון – חזן וזמר אופרה וילנאי
נוטרייה

נוּטְרִיָּה (שם מדעי: Myocastor coypus) היא מכרסם שוכן במִקווי מַים מתוקים ממשפחת הנוטריים. אורך גופה של הנוטרייה הוא 45 סנטימטרים, ואורך זנבה 30 ס"מ. משקלה הממוצע ארבעה קילוגרמים. משך ההיריון כ-130 יום, ובכל היריון נולדים בין ארבעה לשמונה ולדות. הנוטרייה ניזונה לרוב מצמח מים ומצמחי גדות. מוצאה מאמריקה הדרומית, ובנוסף ליבשת זו היא נפוצה גם באמריקה הצפונית, באירופה והובאה על ידי האדם לישראל. בית הגידול האופייני לנוטרייה הוא מקווה מים. בישראל הנוטרייה היא מין פולש. משפחות של נוטרייה מצויות באגמון החולה, בכנרת, בפארק הירקון, בנחל עקרון, בבריכות הדגים במעגן מיכאל, אגמון חפר ובבריכה של נחל עין זהב בחורשת קק"ל באזור קריית שמונה. גופה של הנוטרייה מתאים לשחייה. עיניה, אוזניה ונחיריה ממוקמים בחלק העליון של ראשה, הבולט מהמים בעת שהיא שוהה בתוכם. ברגליה האחוריות קרומי שחייה. הרגליים הקדמיות חסרות קרומי שחייה, אך משמשות להליכה, אחיזת מזון ולסירוק וניקוי הפרווה. זנבה דומה לזנב חולדה. הנוטרייה מסתגלת בהצלחה לאזורי מחיה מגוונים בזכות הסתפקותה במועט. לצורך קיומה היא זקוקה למקווה מים קטן ולמזון צמחי הגדל במים או על הגדה הסמוכה. מרבית פעילותה מתרחשת בלילה. הנקבה ממליטה את גוריה כשהם מכוסי פרווה ועיניהם פקוחות. בתום חודשיים של טיפול האם, הם נעשים עצמאים. האדם עושה שימוש רב בפרוותה היפה של הנוטרייה, והיא הובאה על ידיו למקומות שונים בעולם וגם לישראל. נוטריות רבות נמלטו מהשבי והתרבו בטבע בכמויות גדולות. סברה שגויה היא כי בישראל הופסק גידולה בשל התפתחות לא טובה של הפרווה במזג האוויר הארצישראלי, אך קיים מכתב לחברי קיבוץ חולתה מחברת פרוות אירופאית המעיד כי טיב הפרווה הוא מהאיכות המעולה ביותר, אולם מכיוון שבכל אירופה החלו לגדל נוטריות לפרווה, קנייה מישראל הייתה לא כלכלית. הנוטרייה חופרת מחילות בגדת המים הגורמות נזק רב לבריכות הדגים. בשנים בהן נפגעה אוכלוסיית הטורפים בארץ עקב הרעלות, גדלה מאוד אוכלוסיית הנוטריות ונגרם נזק רב גם לגידולי ירק. נוטרייה בחורשת קק"ל קריית שמונה נוטרייה בנחל עין זהב בחורשת קק"ל קריית שמונה נוטרייה באגמון חולה נוטרייה נוספת באגמון חולה נוטרייה באגמון חולה נוטרייה עם צאצא שלה באגמון חולה מדיה וקבצים בנושא נוטרייה בוויקישיתוף נוטרייה, באתר ITIS (באנגלית) נוטרייה, באתר NCBI (באנגלית) נוטרייה, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) נוטרייה, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) נוטרייה, באתר GBIF (באנגלית) נוטרייה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) נוטרייה באתר הרשימה האדומה של IUCN אסף מירוז, לא לוטרה, באתר הארץ, 4 ביוני 2008 נעה שפיגל, המהפך של הנוטריה שעלתה לארץ: יותר גורים וזנב ארוך, באתר הארץ, 8 בינואר 2016 Associated Press, אחת הסכנות החדשות הנשקפות לסביבה בקליפורניה, באתר הארץ, 16 באוקטובר 2019 נוטרייה באתר הרשימה האדומה של IUCN נוּטְרִיָּה במילון בעלי חיים: נכר (תשל"ב), 1972, באתר האקדמיה ללשון העברית שיוך הנוטרייה לסוג ולמשפחה עובר כל הזמן שינויים, ועל רצוי לקרוא מידע מעודכן.
BM-25 (משגר רקטות)

BM-25 הוא משגר רקטות סובייטי רב קני שפותח בברית המועצות ויכול לשגר רקטות בקוטר של עד 250 מ"מ ב-6 קנים. המשגר פותח בשנת 1957 ושימש בשירות צבא רוסיה עד שנות ה-70 ומשמש עד היום בתימן. קטיושה מדיה וקבצים בנושא BM-25 בוויקישיתוף הספר: (A Compendium of Armaments and Military Hardware (Routledge Revivals, עמוד 123, מאת Christopher Chant מאפיינים טכניים של המשגר ערך זה הוא קצרמר בנושא אמצעי לחימה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מארק קירק

מארק קירק (באנגלית: Mark Kirk; נולד ב-15 בספטמבר 1959) הוא פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית. כיהן כסנאטור מטעם מדינת אילינוי וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית. קירק נולד בשמפיין שבאילינוי וגדל בקנילוורת'. ב-1981 סיים תואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת קורנל ב-1982 תואר שני מבית הספר לכלכלה של לונדון וב-1992 סיים תואר JD במשפטים מאוניברסיטת ג'ורג'טאון. ב-1989 התנדב לכוחות המילואים של הצי האמריקאי ושירת כקצין מודיעין עד שחרורו בדרגת קומנדר ב-2013. הוא מילא משימות במבצע כוח מאוחד ביוגוסלביה, בשמירה על האזור אסור לטיסה בצפון עיראק ובמלחמת אפגניסטן. השנים 1984 עד 1990 עבד במטהו של חבר הקונגרס ג'ון פורטר מאילינוי, לאחר מכן עבד כעוזר במחלקת המדינה של ארצות הברית, כעורך דין בפירמה פרטית וכיועץ של ועדת יחסי החוץ בבית הנבחרים האמריקאי. בשנת 2000 נבחר לנציג המחוז העשירי של אילינוי בבית הנבחרים של ארצות הברית והחל כהונתו בינואר 2001, מאז הוא נבחר לארבע כהונות נוספות. בנובמבר 2010 זכה בבחירות לסנאט, והושבע באותו החדש עקב מילוי כיסאו החסר של ברק אובמה, שמולא זמנית על ידי רולנד בריס. במהלך כהונתו, החזיק קירק בשולחן הממתקים של הסנאט. קירק מכהן בסנאט כחבר בוועדת ההקצבות, בוועדת הבנקאות, ועדת הבריאות, חינוך ועבודה ובוועדה המיוחדת לענייני הזדקנות. יחד עם בוב מננדז מהמפלגה הדמוקרטית נמנה עם המובילים בסנאט לחקיקת העיצומים נגד איראן במטרה לפגוע בתוכנית הגרעין האיראנית. בינואר 2012 סבל משבץ איסכמי, עבר שורת ניתוחי בראשו להקלת הנפיחות במוחו ונזקק לשנת שיקום והחלמה עד שובו לעבודה בינואר 2013, כך שנעדר מהסנאט במשך שנה. כתוצאה מכך משתמש קירק בכיסא גלגלים. בבחירות בשנת 2016 הפסיד קירק לתמי דקוורת' מהמפלגה הדמוקרטית. מדיה וקבצים בנושא מארק קירק בוויקישיתוף מארק קירק, ברשת החברתית פייסבוק מארק קירק, ברשת החברתית אקס (טוויטר) מארק קירק, ברשת החברתית אינסטגרם מארק קירק, סרטונים בערוץ היוטיוב מארק קירק, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מארק קירק באתר הסנאט אתר הבחירות של מארק קירק מארק קירק, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית)
ג'ק ריד

ג'ון פרנסיס ריד (באנגלית: John Francis Reed; נולד ב-12 בנובמבר 1949), הידוע כג'ק ריד, הוא פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית, המכהן כסנאטור מטעם מדינת רוד איילנד מאז שנת 1997. קודם לכן כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית. ריד נולד בקרנסטון שברוד איילנד, כבנם של מרי לואיס (לבית מונהאן) וג'וזף אנתוני ריד. הוא סיים את לימודיו באקדמיית לה סאלה שבפרובידנס, וכן באקדמיה הצבאית של ארצות הברית שנמצאת בבסיס וסט פוינט, ניו יורק, שם הוא סיים תואר ראשון במדע ב-1971. לאחר השלמת השכלתו האקדמית, שירת שנים אחדות בצבא ארצות הברית, עבר קורס קציני חי"ר ושירת כצנחן עד שחרורו ב-1979 בדרגת קפטן. הוא שירת בגדוד השני, במסגרת הרגימנט ה-504 בדיוויזיה המוטסת ה-82, שם היה למפקד מחלקה, מפקד פלוגה וקצין מטה גדודי. גם לאחר שחרורו מהצבא, המשיך ריד לשרת במילואים עד שנת 1991. ריד למד בבית הספר לממשל ג'ון פ. קנדי שבאוניברסיטת הרווארד, שם סיים תואר שני במדיניות ציבורית. לאחר מכן חזר לווסט פוינט ב-1978, שם שירת כפרופסור חבר במחלקה למדעי החברה. לאחר סיום שירותו הצבאי, נרשם ללימודים בבית הספר הרווארד למשפטים, שם הפך לחבר במועצת יועצי הסטודנטים. ב-1982 סיים תואר J.D במשפטים ושימש כעמית בפירמת עורכי דין בוושינגטון די. סי., הנקראת "Sutherland Asbill & Brennan". לאחר מכן נבחר ריד לשרת כחבר בסנאט המדינתי של רוד איילנד ב-1984. הוא נבחר לשתי כהונות נוספות, עד סיום שירותו ב-1990. בהמשך נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1991, כשזכה ב-59% ממניין הקולות, על תקן המחוז השני של רוד איילנד, ונבחר לתפקיד זה לשתי כהונות נוספות. ב-1996 החליט להתמודד לסנאט של ארצות הברית, לאחר שהסנאטור הדמוקרטי המכהן קלייבורן פל, ששירת בתפקיד זה מ-1961, הודיע כי יפרוש מתפקידו. ריד הביס את יריבתו הרפובליקנית ננסי מאייר, ברוב של 63% מן הקולות. הוא נבחר לסנאט לשלושה כהונות נוספות, כשהאחרונה בהן הייתה ב-2014. בסנאט חבר ריד בוועדת הכוחות המזוינים, שם הוא הדמוקרט הבכיר ביותר, וכן בוועדת ההקצבות ובוועדה לבנקאות, שיכון ועניינים אורבניים. החל מ-3 בפברואר 2021 הוא משמש כיושב ראש ועדת הכוחות המזוינים של הסנאט. ריד נשוי ואב לילדה. הוא קתולי באמונתו. מדיה וקבצים בנושא ג'ק ריד בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ג'ק ריד (באנגלית) ג'ק ריד, ברשת החברתית פייסבוק ג'ק ריד, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ג'ק ריד, סרטונים בערוץ היוטיוב ג'ק ריד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ג'ק ריד, באתר הסנאט ג'ק ריד, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית)
טים סקוט

טימותי יוג'ין "טים" סקוט (באנגלית: Timothy Eugene "Tim" Scott; נולד ב-19 בספטמבר 1965) הוא פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית. סקוט מכהן כסנאטור מטעם מדינת קרוליינה הדרומית משנת 2013. קודם לכן כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית. סקוט נולד בצפון צ'ארלסטון שבקרוליינה הדרומית, הוא גדל יחד עם אחיו בתנאי עוני במשפחה חד-הורית לאחר שאמו נמלטה מאביו. בתיכון התדרדר בלימודיו. בעל מסעדת מזון מהיר, שזיהה את הרעב והמצוקה הכספית שלו העניק לו כריכים חינם, הפך לדמות אב בשבילו והנחיל לו את עמדותיו הכלכליות השמרניות. בשנים 1983–1984 למד בסיוע מלגת פוטבול בקולג' פרסביטריאני וב-1988 סיים תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת צפון צ'ארלסטון. לאחר הלימודים פתח סוכנות ביטוח שזכתה להצלחה. בשנים 1995 עד 2008 כיהן כחבר במועצת מחוז צ'ארלסטון. ב-2009 נבחר לבית הנבחרים של קרוליינה הדרומית. בנובמבר 2010 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית ברוב של 65%. ב-2012 נבחר לכהונה נוספת ברוב של 63%. בינואר 2013 מונה על ידי מושלת קרוליינה הדרומית ניקי היילי לסנאטור, בעקבות פרישתו של ג'ים דמינט. בנובמבר 2014 נבחר להשלים את כהונתו של דמינט בסנאט ברוב של 61%. הוא היה בכך לאפריקאי אמריקאי הראשון שנבחר לסנאט מאחת ממדינות דרום ארצות הברית מאז המאה ה-19. בנובמבר 2016 נבחר לכהונה מלאה ראשונה ברוב של 61%. סקוט מכהן בסנאט כחבר בוועדת הכספים, בוועדת החינוך, בריאות ועבודה, בועדת הבנקאות, השיכון והעניינים האורבניים, בוועדת העסקים הקטנים והיזמות ובוועדה המיוחדת לענייני הזדקנות. במאי 2023 הכריז על מועמדותו בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2024. ב-12 בנובמבר 2023 התראיין לרשת פוקס ניוז והודיע על השעיית הקמפיין שלו בבחירות המקדימות בעקבות סקרים נמוכים. מדיה וקבצים בנושא טים סקוט בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של טים סקוט טים סקוט, ברשת החברתית פייסבוק טים סקוט, ברשת החברתית אקס (טוויטר) טים סקוט, ברשת החברתית אינסטגרם טים סקוט, סרטונים בערוץ היוטיוב טים סקוט, ברשת החברתית Goodreads טים סקוט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) טים סקוט באתר הסנאט אתר הבחירות של טים סקוט טים סקוט, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית) The undercover senator: Tim Scott goes anecdote shopping in South Carolina, וושינגטון פוסט, 7 במאי 2014 הגרדיאן, לראשונה מאז המאה ה-19: סנאטור שחור נבחר בדרום ארה"ב, באתר הארץ, 5 בנובמבר 2014
פטי מארי

פטרישה לין "פטי" מארי (באנגלית: Patricia Lynn "Patty" Murray; נולדה ב-11 באוקטובר 1950) היא פוליטיקאית אמריקאית חברת המפלגה הדמוקרטית, המכהנת כסנאטורית מטעם מדינת וושינגטון מאז שנת 1993. מינואר 2023 היא מכהנת כנשיאה הזמנית של הסנאט של ארצות הברית, התפקיד השני הבכיר ביותר בסנאט והשלישי בסדר הירושה של הנשיא. היא האישה הראשונה המכהנת בתפקיד. מארי נולדה בבות'ל שבוושינגטון, עיירה קטנה במחוז קינג הסמוכה לסיאטל. היא בתם של בברלי ודייוויד ג'ונס, למשפחה בת שבעה ילדים. אמה עסקה בחשבונאות ואביה הוא בוגר מלחמת העולם השנייה, זוכה עיטור לב הארגמן. מוצאה הוא ולשי, סקוטי, אירי וקנדי-צרפתי. היא קתולית. ב-1971 סיימה מארי תואר ראשון בחינוך פיזי באוניברסיטת המדינה של וושינגטון. היא שימשה כגננת במשך מספר שנים, ולאחר מכן לימדה כיתת הורנות במכללה במדינת וושינגטון בשנים 1984–1987. ב-1988 התמודדה בהצלחה לסנאט המדינתי של וושינגטון, בו כיהנה עד 1993. ב-1992 הכריזה על כוונתה להתמודד לסנאט של ארצות הברית, בצל פרסומים של הסיאטל טיימס על מעורבות בתקיפה מינית של הסנאטור הדמוקרטי המכהן ברוק אדמס. חרף הכחשותיו, רמת הפופולריות שלו במדינה ירדה, והוא הכריז על כוונתו לפרוש מן החיים הפוליטיים. מארי הביסה את יריבה בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית, ובבחירות הכלליות עמדה מול חבר בית הנבחרים הרפובליקני רוד צ'נדלר, עליו גברה ברוב של 54%. עם בחירתה הייתה לאישה הראשונה המייצגת את מדינת וושינגטון בסנאט. היא נבחרה לכהונות נוספות ב-1998, 2004 ו-2010. בשנים 2013–2015 שישמה כיושבת ראש הוועדה לתקציב בסנאט. קודם לכן שימשה כיושבת ראש משותפת בוועדה של הקונגרס להפחתת הגירעון. היא גם משמשת כיושבת ראש ועדת הבריאות, החינוך, העבודה והפנסיונים של הסנאט. היא גם חברה בוועדת ההקצבות, בוועדת התקציב ובוועדה לענייני חיילים משוחררים. מארי נשואה לרוב ואם לשני ילדים. מדיה וקבצים בנושא פטי מארי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פטי מארי (באנגלית) אתר האינטרנט הרשמי של פטי מארי (באנגלית) פטי מארי, ברשת החברתית פייסבוק פטי מארי, ברשת החברתית אקס (טוויטר) פטי מארי, ברשת החברתית אינסטגרם פטי מארי, סרטונים בערוץ היוטיוב פטי מארי, באתר פליקר פטי מארי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) פטי מארי באתר הסנאט הדף של פטי מארי בפייסבוק Murray פטי מארי, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית) Rossi concedes; Sen. Patty Murray wins fourth term, סיאטל טיימס, 5 בנובמבר 2010
ועדת השרים למתן היתר לפרסומים

ועדת השרים למתן היתר לפרסומים היא ועדה ממשלתית ישראלית שבה חברים שלושה שרים, ומטרתה לאשר לפרסום פרסומים של עובדי הציבור ועובדי הציבור לשעבר. סעיף 117 לחוק העונשין, שהחליף את סעיף 27 לחוק דיני העונשין (ביטחון המדינה, יחסי חוץ וסודות רשמיים), תשי"ז­-1957, מטיל עונש של שלוש שנות מאסר על עובד ציבור שמסר, ללא סמכות כדין, ידיעה שהגיעה אליו בתוקף תפקידו, לאדם שלא היה מוסמך לקבלה. במיוחד רלוונטית הגבלה זו לעובד ציבור בכיר, המעוניין לפרסם ספר זכרונות על תקופת כהונתו, אך היא חלה גם על עובדי ציבור זוטרים. בהתאם לסעיף זה פורסמו בשנת 1975 כללים לעניין היתרים לפרסום ספרים וחוברות בידי עובד ציבור. הכללים מגדירים עובד ציבור: "ראש הממשלה, שר, סגן שר, נושא משרה או תפקיד ממלכתי במינוי על־פי חיקוק, עובד המדינה לפי חוק שירות המדינה (מינויים), תשי״ט-1959, או לפי חוזה או בדרך אחרת, לרבות חייל ושוטר, וכן מי שהיה מן המנויים בהגדרה זו וחדל להיות אחד מאלה". האיסור לפרסם אינו חל על עובד הציבור לשעבר כאשר מתקיימים שלושת התנאים הבאים גם יחד: (א) חלפו חמש שנים מהיום שחדל להיות עובד הציבור; (ב) הידיעה אינה נוגעת לביטחון המדינה או ליחסי החוץ של המדינה; (ג) במסירתה אין משום פגיעה באינטרס ציבורי או בזכות של פרט. אין איסור על פרסום ידיעה שכבר פורסמה. לשם בדיקת בקשות היתר לפרסום ולשם מתן היתר לפרסום מוקמת ועדת שרים לעניין זה. עובד הציבור המבקש לכלול ידיעה שהניעה אליו בתוקף תפקידו בפרסום אותו הוא עומד לפרסם, נדרש להגיש את הפרסום לאישור הוועדה. אם הפרסום כולל ידיעה שחלה עליה חובת הצנזורה לפי תקנות ההגנה (שעת חירום), יש להעביר תחילה את הפרסום לבדיקת הצנזורה. בין פעולות הוועדה היה איסור פרסום מחבר הספר "המטרה מקדשת" בשנת 2016, ועיכוב הפרסום של הספר "תיק כחול-לבן" במשך ארבע שנים עד פרסומו בשנת 1992. חוק העונשין, באתר "נבו" היסטוריית החקיקה של חוק דיני העונשין (בטחון המדינה, יחסי חוץ וסודות רשמיים), תשי"ז­-1957, במאגר החקיקה הלאומי באתר הכנסת הודעה בדבר כללים לעניין היתרים לפרסום, י"פ 2097 מ-13 במרץ 1975, באתר "נבו" חיים נגיד, בטחון שדה נגד 'חיק כחול לבן', מעריב, 8 בפברואר 1991
דדו - 48 שנה ועוד 20 יום

הספר דדו - 48 שנה ועוד 20 יום הוא ביוגרפיה של רא"ל (מיל') דוד אלעזר, רמטכ"ל צה"ל בעת מלחמת יום הכיפורים, מאת הסופר חנוך ברטוב. הספר יצא לאור בשנת 1978 בהוצאת ספרית מעריב, ובשנת 2002 יצא לאור במהדורה מורחבת ומוערת בהוצאת דביר. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. הספר מחולק לשני כרכים. הכרך הראשון מספר את קורות חייו של דוד אלעזר עד 1973: עלייתו לארץ ישראל, שירותו בפלמ"ח ובמלחמת העצמאות, הקריירה הצבאית שלו כולל שירותו כמפקד גייסות השריון ואחרי כן כאלוף פיקוד הצפון בזמן מלחמת ששת הימים ועד מינויו לרמטכ"ל ותחילת כהונתו בתפקיד זה. הכרך השני עוסק בתקופה שלפני מלחמת יום הכיפורים ובמלחמה עצמה, בצורה של יומן מפורט שבו מתוארים בפירוט מהלכי הלחימה ותהליכי קבלת ההחלטות הצבאיות והמדיניות שבהן היה מעורב אלעזר. לאחר שוועדת אגרנט מצאה את אלעזר אחראי למחדל תחילתה של מלחמת יום הכיפורים, יעץ לו עורך דינו, אמנון גולדנברג, לכתוב בספר את גרסתו לנסיבות הכניסה למלחמה. אלעזר פנה לחנוך ברטוב שיהיה שותפו למשימה זו, והחל באיסוף המידע הרלוונטי. בערב פסח תשל"ו (1976) הודיע אלעזר לברטוב שהשלים את איסוף המידע, ולמחרת נפטר מהתקף לב. ברטוב נרתם למשימה, והחל לעיין במסמכים ובהקלטות שאסף אלעזר. כתיבת הספר עלתה לו במאמץ נפשי כבד. הספר הוגש לאישור הצנזורה הצבאית, שהשמיטה מידע על פגישתו של ראש "המוסד", צבי זמיר, עם מקור שנודע בשם "בבל" (ולימים נחשף כאשרף מרואן). שר המשפטים, שמואל תמיר, הציע שברטוב ימסור את הספר גם לוועדת השרים למתן היתר לפרסומים, אך ברטוב, שלא היה חייב בכך משום שלא היה עובד ציבור, סירב. טרם צאתו לאור של הספר פורסמו פרקים מתוכו בעיתון "מעריב". הספר יצא לאור בדצמבר 1978 בשני כרכים בהוצאת ספרית מעריב. הספר נמכר ב-50 אלף עותקים וזיכה את ברטוב בפרס יצחק שדה לספרות צבאית לשנת 1978. בשנת 2002 הספר יצא לאור בהוצאת דביר במהדורה מורחבת ומוערת, שלה נוספו כ-600 הערות שוליים ופרטים שלא היו ידועים לברטוב בעת פרסום המהדורה הראשונה. שם הספר, "דדו - 48 שנה ועוד 20 יום" מעיד על המשקל הרב שניתן בו למלחמת יום הכיפורים - הספר מספר על 48 שנותיו הראשונות של דדו, ועל 20 הימים של מלחמת יום הכיפורים. "הספר הזה יש לו שליחות - לנפץ את כתב האשמה השקרי נגד דדו", מעריב, 29 בדצמבר 1978 דליה קרפל, שמו הטוב, באתר הארץ, 11 בספטמבר 2002 הספר "דדו - 48 שנה ועוד 20 יום", באתר "סימניה" ברטוב (1978), כרך ראשון, עמ' 10–11. דליה קרפל, שמו הטוב, באתר הארץ, 11 בספטמבר 2002 חנוך ברטוב, גיוס של כוחות גדולים "רק אחרי הירייה הראשונה" - אומר דיין, מעריב, 10 באוקטובר 1978 חנוך ברטוב, "אם יניחו לארמיה ה-3 לצאת מן הכיתור יהפכו זאת המצרים לנצחון" - אומר דדו, מעריב, 22 באוקטובר 1978
עשרת היוחסין

עשרת היוחסין הוא כינוי שניתן לעשר המחלקות תחתן סווגו המשפחות שחזרו לארץ ישראל בשיבת ציון, מושג זה מופיע בעיקר בקשרי הנישואין, אך גם בהיררכיה הפנים מדינית-חברתית. "עשרה יוחסין עלו מבבל – כהני, לוי, ישראלי, חללי, גירי, חרורי, ממזרי, נתיני, שתוקי, אסופי" (משנה, מסכת קידושין, פרק ד', משנה א'), כך מתחיל הפרק הרביעי במסכת קידושין שחלקו הראשון עוסק בסוגיה זו, ובקשרי החיתון המותרים בין הקבוצות השונות. הקבוצה הראשונה מכילה את תתי קבוצות הבאות: כהן: צאצאיו של אהרן, הכהנים, הראשונים במעלה, להם (לגברים) מותר להתחתן רק עם כהן, לוי וישראל. לוי: צאצאיו של לוי, למעט הכהנים, להם, שלא כמו הכהנים, מותר להתחתן עם כל הקבוצה הראשונה. ישראלי: בן שאר השבטים רשאי, כמו הלוויים, להתחתן עם כל חברי הקבוצה הראשונה. חללי: צאצאים שנולדו מקשרי נישואין האסורים לכהנים (ראו: איסורי נישואים לכהן). בתור עונש על קשרי נישואין אלו, נשללות מהצאצאים הפריבילגיות של הכהנים. הגברים רשאים להתחתן עם כל חברי הקבוצה הראשונה, והנשים אינן רשאיות להתחתן עם כהנים. גרי: הגרים, עכו"ם שהתגייר, לגברים מותר להתחתן עם כל היוחסין, והנשים אסורות בחיתון עם כהנים. יוצאים מן הכלל הם גרים אֱדוֹמים, מצרִים, עמונים ומואבים, המשתייכים בעצם לקבוצה השנייה: אדומים ומצרים למשך שלושה דורות, ועמונים ומואבים אסורים לעולם. חרורי: עבד משוחרר או בן עבד שאינו כפוף לבעלי אביו, כגון שאימו גיורת וכדומה, כינויו נגזר מהמילה "בן-חורין". רשאי להתחתן עם כל היוחסין מלבד כהן. קבוצה זו מכילה את כל האנשים אשר אסור להם "לבוא בקהל ה'": נתיני: חז"ל החשיבו כצאצאי העם הגבעוני. נקרא נתין על שום שהגבעונים נחשבו נתינים בממלכת יהודה. מתחתן עם הגרי, החרורי וחברי הקבוצה השנייה. ממזרי: ממזר, אדם שנולד מאיסורי אישות חמורים וצאצאיו אחריו לעולם. מתחתן עם גרי, חרורי וחברי הקבוצה השנייה. שתוקי: בן להורה אחד, כאשר השני אינו ידוע (שמת אביו בתקופת ההריון או שמת אחד מהוריו מעט אחרי הלידה, או כתוצאה מאונס או תרומת זרע) ולכן קיים ספק להיותו ממזר או, במקרה שאמו נפטרה, יש חשש להיותו גוי. נקרא כך משום שכששואל את אמו מיהו אביו, משתיקה היא אותו, שמא ישמע אחד השכנים שאביו היה אדם פסול (למשל ממזר). מתחתן עם גר וחרורי בלבד – אסור לכשרים, נתינים, ממזרים, אסופים ושתוקים. מאחר שהשתוקי עלול להיות ממזר או כשר, ולא ידוע מה מהם, הוא מנוע להתחתן עם ממזר (מחשש והוא אינו ממזר), ומנוע משתוקי אחר (מחשש שאחד ממזר והשני איננו). אחרי האסופי, השתוקי הוא האחרון בעשרת היוחסים שעלו מן בבל ועליהם הוקם העם היהודי החדש. אסופי: יתום מינקות, או שנמכר על ידי סוחר עבדים, ואיננו יודעים דבר על ייחוסו. נקרא כך, על שום שאוספים אותו מהשוק. רשאי להתחתן עם גרי וחרורי. אנציקלופדיה התלמודית כרך כ"ב תשנ"ה מעמ' קפ"ו משנה, מסכת קידושין, פרק רביעי הלכות ממזר ברמב"ם באתר מכון ממרא "שְׁתוּקִי", יהודה דוד אייזנשטיין (עורך), אנציקלופדיה אוצר ישראל, ניו יורק: פרדס, תשי"ב, חלק י, עמוד 219, באתר היברובוקס
EBid

ebid הוא אתר אינטרנט למכירות פומביות שנוסד בדצמבר 1998. יש לו אתרים ייעודיים ב 23 מדינות רק מי שרשום באתרים ייעודיים אלו יכול למכור. עם זאת, מתאפשרת רכישה לקונים ביותר מ-100 מדינות, על ידי רישום באתרים שנועדו ליבשות. ebid משתמש בשירות תשלומים שלו, PPPay, כדי לאפשר למוכרים וקונים לשלם זה לזה במטבעות אירו ולירה שטרלינג, אך אין מגבלה לאופן תשלום זה. Paypal ו-(Skrill (Moneybookers נתמכים גם הם כאמצעי תשלום. מוכרים וקונים יכולים להסכים על כל אמצעי תשלום אחר, אך אמצעים אחרים אלו לא משולבים באתר. על פי דירוג אלקסה, לשם התחום eBid יש 8 מיליון צפיות בחודש, ומושך כ 60,000 מבקרים ביום (כ 15 מיליון בשנה). האתר מצהיר על עצמו כ-Google Shopping Marketplace Partner. ב eBid שלושה סוגי חברות: קונה בלבד. החברות ללא תשלום. כדי לקנות באתר מספיק להרשם באתרים שלו שמיועדים ליבשות, למשל ב-as.ebid.net. מוכר אקראי. החברות ללא תשלום, אך נדרש אימות באמצעות כרטיס חיוב. העמלה הסופית היא 3%. מוכר+ היא חברות המיועדת למוכרים מקצועיים. התשלום עבורה היא אחת לתקופה, או תשלום חד פעמי. החברים יכולים לקבל נקודות בקניה, מכירה, או פרסום של פריט חדש. נקודות אלו יכולות לשמש במכירות Buddy של פריטים החל ממוצרים שימושים המפרסמים את eBid וכלה במצלמות, צגים, ומוצרים חשמליים לבית. אתר האינטרנט הרשמי של EBid השוואה קצרה, שמתימרת להיות בלתי תלויה, של אתרי מכירות פומביות. ללא תאריך. בסופה יש FAQ למוכר, באתר ebid. על פניו הועתק מאתר חיצוני. (באנגלית) מדינות אלו הן, לפי סדר הא"ב: אוסטריה, אוסטרליה, איטליה, אירלנד, ארצות הברית, ברזיל, גרמניה, דנמרק, הודו, הולנד, הונג קונג, דרום אפריקה, הממלכה המאוחדת, מלזיה, נורווגיה, ניו זילנד, סינגפור, ספרד, פורטוגל, צרפת, קנדה, ושוודיה PPP - Person to Person Payments Made Simple (באנגלית) (ארכיון) Ebid.net attracting 13m unique visitors yearly (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא הממלכה המאוחדת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.