laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
התזמורת הפילהרמונית המלכותית

התזמורת הפילהרמונית המלכותית היא תזמורת אנגלית שמקום מושבה הקבוע הוא לונדון. היא יוצאת לסיורים ברחבי העולם ולפעמים מכנים אותה "התזמורת הלאומית של בריטניה". הפילהרמונית המלכותית נוסדה בשנת 1946 על ידי תומאס ביצ'ם והופיעה בקונצרט הראשון שלה בקרוידן ב-15 בספטמבר 1946. ביצ'ם היה מנצחה הראשי עד מותו בשנת 1961. החליף אותו מי שהיה עד אז עוזר המנצח, רודולף קמפה, שקיבל את התואר מנצח לכל חייו בשנת 1970. המנהל המוזיקלי הנוכחי של התזמורת הוא וסילי פטרנקו. התזמורת סיירה בארצות הברית בשנת 1950, והייתה התזמורת הבריטית הראשונה שביקרה באמריקה מאז התזמורת הסימפונית של לונדון בשנת 1912. לצד ביצוע יצירות מן הרפרטואר הקלאסי, הקליטה התזמורת מוזיקה לסרטים, ביניהם "נעליים אדומות" של מייקל פאוול ואמריק פרסבורגר. כן הקליטה את סדרת Hooked on Classics על תקליטים וכמה עיבודים של נעימות פופ ורוק כגון אלה של פינק פלויד, קווין ואבבא. לצד הפילהרמונית המלכותית פועלת "תזמורת הקונצרטים הפילהרמונית המלכותית", המקדישה את זמנה לנגינת מוזיקה קלאסית קלה. היא נוסדה בשנת 1987. אולם הבית של התזמורת הוא אולם "קאדוגן הול" שבלונדון. וסילי פטרנקו (2021 - ממשיך) שארל דיטואה (2009 - 2018) דניאלה גאטי (1996 - 2009) ולדימיר אשכנזי (1987 - 1994) אנדרה פרווין (1985 - 1992) ולטר ולר (1980 - 1985) אנטל דוראטי (1975 - 1978) רודולף קמפה (1962 - 1975) תומאס ביצ'ם - (1946 - 1961) מדיה וקבצים בנושא התזמורת הפילהרמונית המלכותית בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של התזמורת הפילהרמונית המלכותית התזמורת הפילהרמונית המלכותית, ברשת החברתית פייסבוק התזמורת הפילהרמונית המלכותית, ברשת החברתית אקס (טוויטר) התזמורת הפילהרמונית המלכותית, ברשת החברתית אינסטגרם התזמורת הפילהרמונית המלכותית, ברשת החברתית טיקטוק התזמורת הפילהרמונית המלכותית, ברשת החברתית LinkedIn התזמורת הפילהרמונית המלכותית, סרטונים בערוץ היוטיוב התזמורת הפילהרמונית המלכותית, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) התזמורת הפילהרמונית המלכותית, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) התזמורת הפילהרמונית המלכותית, באתר ספוטיפיי התזמורת הפילהרמונית המלכותית, באתר סאונדקלאוד (באנגלית) התזמורת הפילהרמונית המלכותית, באתר Last.fm (באנגלית) התזמורת הפילהרמונית המלכותית, באתר AllMusic (באנגלית) התזמורת הפילהרמונית המלכותית, באתר MusicBrainz (באנגלית) התזמורת הפילהרמונית המלכותית, באתר דיזר התזמורת הפילהרמונית המלכותית, באתר Discogs (באנגלית) התזמורת הפילהרמונית המלכותית, באתר Songkick (באנגלית) התזמורת הפילהרמונית המלכותית, באתר בנדקמפ התזמורת הפילהרמונית המלכותית, באתר בילבורד (באנגלית) התזמורת הפילהרמונית המלכותית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) התזמורת הפילהרמונית המלכותית, דף שער בספרייה הלאומית
הכנסייה המבוצרת של פרז'מר

הכנסייה המבוצרת של פרז'מר (ברומנית: Biserica fortificată din Prejmer, בגרמנית: Die Kirchenburg Tartlau) היא "כנסיית מפלט" (אנ') בכפר פרז'מר, שבאזור טרנסילבניה, רומניה. הכנסייה נבנתה החל מהמאה ה-12, בתחילה על ידי אבירי המסדר הטבטוני ובהמשך על ידי הסקסונים הטרנסילבנים. הכנסייה מהווה חלק מאתר המורשת העולמית של הכפרים עם הכנסיות המבוצרות בטרנסילבניה. ב-1211 מלך הונגריה אנדראש השני הזמין את אבירי המסדר הטבטוני להתיישב באזור פרז'מר. כדי שיהוו מחסום לפולשים אפשריים מכיוון מעבר ההרים של בוזאו. הם הקימו במקום את הכנסייה בשנים 1212–1213. האבירים הטבטוניים סולקו על ידי המלך אנדראש השני בשובו ממסע הצלב, ב־1225, ובמקומם באו הנזירים הציסטרציאנים. הביצורים העיקריים נבנו בתחילת המאה ה-15 בהוראתו של מלך הונגריה זיגיסמונד. הם כללו את החומה הגבוהה וחפיר רטוב. פרז'מר הייתה היישוב הראשון בדרכם של פולשים שהגיעו מכיוון מעבר בוזאו, כתוצאה מכך נכבשה ונהרסה יותר מ-50 פעם במהלך המאות ה-13 עד ה-17. הכנסייה עצמה, שהפכה למבצר, לא נכבשה ושימשה מקלט לתושבי הכפר. במאה ה-16, בעקבות הרפורמציה הפרוטסטנטית הכנסייה הפכה מקתולית ללותרנית. הכנסייה, שהפכה למוזיאון, שופצה על ידי הממשלה הרומנית בשנים 1962 עד 1970 ב-1999 הכנסייה המבוצרת הוכרזה חלק מאתר המורשת העולמית של הכפרים עם הכנסיות המבוצרות בטרנסילבניה. המבנה הבסיסי של הכנסייה היה בצורת צלב יווני. הכנסייה הורחבה בשנים 1512 עד 1515 וקיבלה את צורת הצלב המקובלת עם ספינה ראשית מוארכת ושני טרנספטים. עוד קודם לכן, ב-1461, הוסף מגדל הפעמונים. תמונת המזבח בצורת טריפטיכון היא מאמצע המאה ה-15. בכל הפאנלים מתוארים אירועים מהפסיון של ישו כאשר הצליבה היא בפאנל המרכזי. הביצורים העיקריים נבנו בתחילת המאה ה-15. החומה היא בגובה 12 עד 14 מטר ועובייה כ-5 מטר. קוטר המתחם המוגן על ידי החומה הוא כ-70 מטר. החומה הייתה מוקפת בחפיר רטוב, החפיר נסתם במאה ה-19. לחומה היו ארבעה צריחים, מהם שרדו רק שניים. הכניסה למתחם הייתה דרך מסדרון, דמוי מנהרה, באורך 32 מטר שבקצה שער מתרומם. צמודים לצידה הפנימי של החומה הוקמו בניינים בני ארבע קומות ששימשו למגורים ומחסנים. היו שם 270 חדרים שבהן ניתן היה לאכסן, בעתות חרום, עד 1600 מתושבי הכפר. שער הכניסה מנהרת הכניסה החצר הפנימית חדרי המגורים תמונת המזבח מדיה וקבצים בנושא הכנסייה המבוצרת של פרז'מר בוויקישיתוף תמונות מהמקום (ברומנית) לפי מקור אחר ב-1218.
ציפי טרופה

ציפי טרופה היא במאית קולנוע, תסריטאית ומפיקה ישראלית ופרופסור לקולנוע באוניברסיטת ניו יורק. נולדה וגדלה בתל אביב. למדה לתואר ראשון באקדמיה למוזיקה ובחוג לסוציולוגיה באוניברסיטת תל אביב. טרופה בעלת תואר שני ודוקטורט בקולנוע וטלוויזיה מאוניברסיטת מישיגן. היא פרופסור מן המניין במחלקה לקולנוע באוניברסיטת NYU, לימדה קולנוע באוניברסיטת קולומביה. לאורך השנים כותבת, מביימת ומפיקה תוכניות וסרטים. נשואה ליעקב טרופה ואם לשלושה ילדים. בשנות השבעים, במהלך שהותה בארצות הברית עם בן זוגה, ביימה והפיקה במסגרת הדוקטורט שני סרטים קצרים, "איש היער" ו"החדר". עם שובה לישראל, לאחר סיום הדוקטורט, הפיקה וביימה שני סרטים קצרים בתמיכת הוועדה לסרט קצר של משרד המסחר והתעשייה: "יום חופש" (1978), ו"שיעור פסנתר". טרופה התחילה באותה עת לעבוד בטלוויזיה הישראלית, שם ביימה עד אמצע שנות השמונים כתבות וסדרות בנושאים חברתיים, בנוסף לכתיבת תסריטים לסרטים באורך מלא. טרופה הייתה לקטורית בקרן הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו לעידוד יוצרים צעירים, ו"קרן מקור" - הקרן לעידוד הפקות מקור בכבלים. ב-1981 כתבה וביימה בקופרודוקציה ישראלית וקנדית, את הסרט "מירי" אשר הוקרן ב-HBO. במהלך השנים הייתה חברת מערכת וכתבה מאמרים לכתב העת "קולנוע". כתבה וביימה את הסרטים "תל אביב - ברלין" (1987), "כרוניקה של אהבה" (1998), "שישה מיליון רסיסים" (2001), "אויבת יקרה שלי" (2019) וכעשרה סרטי תעודה. טרופה ממשיכה לביים סרטים, כותבת ומפיקה ללא צוות ועורך. סרטים עלילתיים 1987 - "תל אביב - ברלין" - בימוי ותסריט, זוכה פרס "מנורת הכסף" (שקדם לפרס אופיר) לסרט הטוב ביותר ולתסריט. 1998 - "כרוניקה של אהבה" - בימוי, הפקה ותסריט, מועמד לפרס אופיר. 2001 - "שישה מיליון רסיסים" - בימוי ותסריט, מועמד לפרס אופיר לסרט העלילתי הטוב ביותר. 2019 - "אויבת יקרה שלי" - בימוי, הפקה ותסריט. סרטי תעודה (רשימה חלקית) 2000- "קרוב רחוק", בימוי, מועמד לסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים בחיפה. 2004 "בעקבות הקול האבוד", בימוי, מועמד לסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים בחיפה. 2010 - "אשת ראש הממשלה" - בימוי, סרט תיעוד על עליזה אולמרט ששודר בערוץ 2. 2012 - "קפה אירופה" - בימוי, סרט תיעוד ששודר בערוץ 10. ציפי טרופה, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית ציפי טרופה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ציפי טרופה, באתר ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים "יום חופש" - הסרט המלא לצפייה באתר ארכיון ישראלי לסרטים - סינמטק ירושלים "שיעור פסנתר" - הסרט המלא לצפייה באתר ארכיון ישראלי לסרטים - סינמטק ירושלים הדף של ציפי טרופה באתר בית הספר לאמנויות ע"ש טיש, אוניברסיטת ניו יורק זאב רב-נוף, סיפור קטן ש נכתב בגרזן, דבר, 1 בנובמבר 1978 טלילה בן זכאי, כן ולא ב"השבוע", מעריב, 25 בדצמבר 1977 אביבה קרול, ‏הרשות השנייה תומכת ב-1 מיליון שקל ביוצרים צעירים, באתר גלובס, 14 בינואר 1997 מועמד לפרס הסרט הטוב ביותר: 6 מיליון רסיסים, באתר הארץ, 6 בנובמבר 2001 אמיר פלג, "מנורת הכסף" למצטייני הקולנוע הישראלי, חדשות, 19 בספטמבר 1988 מועמד לפרס הסרט הטוב ביותר: 6 מיליון רסיסים, באתר הארץ, 6 בנובמבר 2001 ציפי טרופה באתר ספר הקולנוע הישראלי נסים דיין, ‏העולם, כפי שלא נראה מעולם, באתר גלובס, 4 באוקטובר 2000 דפנה לוצקי, 15 סרטי תעודה ישראליים יתחרו בפסטיבל חיפה, באתר הארץ, 6 בספטמבר 2004 מורן שריר | האשה שלא הייתה שם, באתר הארץ, 6 בספטמבר 2010 גילי איזיקוביץ, מי צד את הצייד?, באתר הארץ, 19 באפריל 2012
חוף עטוף

חוף עטוף. מיליון רגל מרובע, ליטל ביי, סידני, אוסטרליה. 1968-69 (באנגלית: Wrapped Coast. One Million Square Feet, Little Bay, Sydney, Australia. 1968-69) הוא שמה של יצירת נוף זמנית, שהוקמה באוסטרליה על ידי זוג האמנים כריסטו וז'אן-קלוד בשנת 1969. היצירה כללה עטיפת חוף ים ומצוקיו באורך של 2.4 קילומטר בבד. היא הייתה יצירת הנוף הגדולה ביותר שהוקמה בעולם עד אותו זמן. החוף והמצוקים שנעטפו בבד שוכנים לחוף האוקיינוס השקט בעיירה ליטל ביי (Little Bay), בפרברים הדרומיים של העיר סידני, כ-14 קילומטר ממרכזה. איתור קטע החוף שנעטף נעשה בסיועו של המעצב האוסטרלי הצעיר ג'ון קלדור (John Kaldor). רוחב החוף היה 46 עד 244 מטר. המצוקים בו התנשאו עד לגובה של 26 מטר מעל פני הים. למבקרים ביצירה נדרשה שעה כדי להלך מקצה החוף העטוף אל קצהו השני. לשם עטיפת החוף שימשו יריעות בד סינתטי חזק בצבע לבן בשטח של 92,900 מטר מרובע (מיליון רגל מרובע). לצורך קשירת הבד לצוקים ולחוף נעשה שימוש בחבל פלסטי בעובי של 1.5 סנטימטר ובאורך של 56.3 קילומטר. רובי מסמרים ירו 25,000 תחמישים לצורך קיבוע הבד לצוקים. עטיפת החוף בבד נעשתה על ידי 125 עובדים, כולל 15 מטפסי הרים מקצועיים. רוב העובדים היו סטודנטים לאמנות ולארכיטקטורה מאוניברסיטת סידני ומהמכללה הטכנית של מזרח סידני. אחרים היו אמנים ומורים אוסטרלים. כל העובדים קיבלו שכר עבור עבודתם למעט 11 סטודנטים שביקשו שלא לקבל שכר. העובדים השקיעו בעבודה 17,000 שעות אדם במהלך תקופה של ארבעה שבועות, תחת ניהולו של קצין חיל ההנדסה האוסטרלי בדימוס ניניאן מלוויל (Ninian Melville). החוף נותר עטוף במשך תקופה של עשרה שבועות, החל מ-28 באוקטובר 1969. לאחר מכן הוסרו ממנו הבד והחבלים, שמוחזרו, והחוף הושב למצבו המקורי. לפי האמור באתר האינטרנט של כריסטו וז'אן-קלוד נעשה מימון הפרויקט כולו על ידיהם וללא תרומות, וזאת באמצעות מכירת עבודות הכנה - תרשימים ומודלים - שיצרו לקראתו וכן באמצעות מכירת עבודות אמנות שלהם. הפרויקט נתקל בתחילה בהתנגדות מצד הרשויות והציבור באוסטרליה, אך לאחר מכן קיבל שם תגובות חיוביות. הוא נחשב כבעל השפעה רבה על האמנות באוסטרליה. בעקבות הפרויקט הקימו כריסטו וז'אן-קלוד יצירות נוף גדולות נוספות באמצעות עטיפת מבנים ואתרים בבד. חוף עטוף, באתרם של כריסטו וז'אן-קלוד התמונה חוף עטוף (שחור לבן) באתר מוזיאון ישראל התמונה חוף עטוף (צבעונית), באתר הספרייה הלאומית Kaldor unwrapped, באתר Sydney Morning Herald, ‏22 בפברואר 2013
יחסי החוץ של אוסטריה

יחסי החוץ של אוסטריה אלו יחסי החוץ והקשרים הדיפלומטיים שמנהלת הרפובליקה הפדרלית של אוסטריה עם המדינות השונות ברחבי העולם. אמנת המדינה האוסטרית בשנת 1955 סיימה את הכיבוש של ארבע המעצמות והכיר באוסטריה כמדינה עצמאית וריבונית. באוקטובר 1955 העבירה האספה הפדרלית חוק חוקתי בו "אוסטריה מכריזה מרצונה החופשי על נייטרליותה התמידית". החלק השני בחוק זה קבע כי "בכל שלב בעתיד אוסטריה לא תצטרף לשום ברית צבאית ולא תתיר הקמת בסיסים צבאיים זרים בשטחה." מאז עיצבה אוסטריה את מדיניות החוץ שלה על בסיס נייטרליות. עם זאת, בשנים האחרונות, אוסטריה החלה להעריך מחדש את ההגדרה של הנייטרליות שלה, מתן זכויות יַעַף עבור האו"ם פעולת סנקציות נגד עיראק ב-1991, ומאז 1995, היא שוקלת השתתפות במבנה האבטחה של האיחוד האירופי. בנוסף בשנת 1995 היא הצטרפה לשותפות לשלום, ובהמשך השתתפה במשימות שמירת שלום בבוסניה והרצגובינה. הדיון בחברות אפשרית בנאט"ו התגבר במהלך שנת 1996. ÖVP וצוות שטרונאך שואפים להתקרב לנאט"ו או להסדר הגנה אירופי, בעוד SPÖ ו-FPÖ, בתורם, מאמינים כי נייטרליות מתמשכת היא אבן הפינה למדיניות החוץ של אוסטריה, ורוב האוכלוסייה תומכת בדרך כלל בעמדה זו. בפברואר 2000 התקררו קשרי החוץ של אוסטריה כאשר ה-ÖVP הקימה קואליציה עם ה-FPÖ לאחר הבחירות ב-1999. ממשלות אירופה הטילו סנקציות דיפלומטיות, וארצות הברית אף החזירה את שגרירה הביתה. הסנקציות הדיפלומטיות הוסרו בספטמבר 2000, לאחר שהרכב בן שלושה חברים העריך את זכויות האדם והחיים הפוליטיים באוסטריה. בנובמבר 2000, ארצות הברית ואוסטריה נרמלו את יחסיהן. מנהיגים אוסטריים מדגישים את התפקיד הייחודי שממלאת המדינה כמרכז מזרח-מערב וכמנחה בין מדינות מתועשות למדינות מתפתחות. אוסטריה פעילה באו"ם ובמאמצים בניסיון לשמירת שלום באו"ם. היא מייחסת חשיבות רבה להשתתפות בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי וארגונים כלכליים בינלאומיים אחרים, והיא ממלאת תפקיד פעיל בארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה (OSCE). וינה מארחת את מזכירות OSCE ואת המטות של הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית, הארגון לפיתוח התעשייה של האו"ם ותוכנית בקרת הסמים של האו"ם. ארגונים בינלאומיים אחרים הממוקמים בווינה כוללים את ארגון המדינות המייצאות נפט, הארגון ליחסים כלכליים בינלאומיים (OiER) והמכון הבינלאומי לניתוח מערכות יישומיות. לאחרונה, וינה הוסיפה את ועדת ההכנה של ארגון אמנת המבחן המקיף והסדר ואסנאר לרשימת הארגונים הבינלאומיים שהיא מארחת. יתר על כן, המזכירות הקבועה של אמנה טריטוריאלית בינלאומית לפיתוח בר-קיימא של הרי האלפים המכונה אמנת האלפים נמצאת בבירת טירול, אינסברוק. באופן מסורתי אוסטריה הייתה פעילה ב"בניית גשרים למזרח", והגבירה את המגעים בכל הרמות עם מזרח אירופה ומדינות ברית המועצות לשעבר. האוסטרים מקיימים שיחות קבועות של נציגי עסקים, השקעות, סחר, מנהיגים פוליטיים, סטודנטים, קבוצות תרבות ותיירים עם מדינות מרכז ומזרח אירופה. בנוסף, ממשלת אוסטריה וארגונים אוסטריים שונים מעניקים סיוע והכשרה לתמיכה בשינויים החלים באזור. אוסטריה מקיימת יחסים דו צדדיים משמעותיים עם מספר מדינות. מדיה וקבצים בנושא יחסי החוץ של אוסטריה בוויקישיתוף Watson, Paul; Dahlburg, John-Thor (2000-02-05). "Austria's Far Right Is Sworn Into Office". Los Angeles Times. נבדק ב-2008-11-24. Daley, Suzanne (2000-09-13). "Europe Lifts Sanctions on Austria, but Vows Vigilance". The New York Times. נבדק ב-2017-02-17. "U.S., Austria Normalize Ties as Reaction to Rightists Eases". Los Angeles Times. 2000-11-09. נבדק ב-2008-11-24.
מאניק GT

מאניק GT (באנגלית: Manic GT) היא מכונית ספורט מתוצרת יצרנית הרכב הקנדית Automobiles Manic אשר יוצרה בין השנים 1969–1971 בקנדה. הפרויקט הראשון של החברה "Automobiles Manic" היה מכונית מרוץ "Manic GRAC". הפרויקט השני של החברה "Automobiles Manic" הייתה מכונית קומפקטית של שני נוסעים, הנקראת "Manic GT". בניסיון ליצור זהות חזותית קנדית ייחודית. דגם ה-"מאניק GT" תוכנן על ידי סרג סומיל (Serge Soumille) ונבנה בסיוע המכונאי הראשי מוריס גריס (Maurice Gris), ששניהם, היו במקור מצרפת. אב-הטיפוס השתמש בחלקים רבים מהרנו R8. המכונית נבנתה על שלדת רנו R8 עם מבנה גלגול פלדה שנוסף כדי לשפר את הבטיחות ולהוסיף נוקשות למסגרת. מאחורי קו הציר האחורי הורכב מנוע 1,108 סמ"ק מסדרת מנועי קלון-פונטה (אנ') של רנו. מנוע הארבעה צילינדרים המוטבע היה בעל בלוק ברזל יצוק מרופד עם חמש מיסבים עיקריים וראש צילינדר סגסוגת. גוף הפיברגלס המעוצב היה מחובר למרכב, ולא בורג כדי להקשיח עוד יותר את המבנה מה שהקשה על התיקונים. רבים מרכיביה האחרים של המכונית וגימורם הגיעו מ"רנו". אב הטיפוס הוצג באפריל 1969 בתערוכת המכוניות הבינלאומית במונטריאול. ייצור ה-"מאניק GT" התחיל במפעל ב"Terrebonne" (אנ') בפרובינציה קוויבק באוקטובר 1969. נפח המנוע הוגדל ל-1,289 סמ"ק, ממנוע שנלקח מדגם ה-"רנו 10". שם הדגם המלא היה ה-"Manic GT PAI". גם הפלטפורמה של דגם ה-"מאניק GT" נלקחה מדגם ה"רנו 10". בשנת 1970 החברה אורגנה מחדש, שם החברה שונה ל-"Les Automobiles Manic", ועברה למפעל בעיר "Granby, Quebec" (אנ') בקוויבק, המפעל נפתח ב -1 בינואר 1971 עם 40 עובדים. הייצור היה צפוי להיות 2,000 מכוניות בשנה. המפעל נתקל במהרה בבעיות בהשגת חלקים מרנו. מפעל גרנבי נסגר במאי 1971, וב-8 ביוני 1971 הפסיקה רשמית "Les Automobiles Manic" את פעילותה. השלדה של דגם "מאניק GT" נלקחה מדגם רנו R8 מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית רנו. רבים מרכיביה האחרים של המכונית וגימורם הגיעו מחברת "רנו". 2 דלתות. 2 מושבים. מנוע אחורי. מנוע בנזין. סוג הנעה: הנעה אחורית. מנוע קירור מים. גוף הדגם בנוי מפיברגלאס. קיבולת מכל דלק - 30.3 ליטר. יחס כוח למשקל: 123.27 כ"ס ל-1000 ק"ג. צמיגים: 135x15. הבלמים היו דיסקים בכל ארבעת הגלגלים. מחיר היחידה בשנת 1969 נע בין 2,200 - 3,400 דולר קנדי. מדיה וקבצים בנושא מאניק GT בוויקישיתוף מאניק GT, סרטון באתר יוטיוב "מאניק GT" - מנוע gtplanet.net/forum/threads/gtp-cool-wall-1969-1971-manic-gt "מאניק GT" - מפרט ומידות carfolio.com/specifications/models/car "מאניק GT" carthrottle.com/post/a2yde2y "מאניק GT" vacm.qc.ca/article/41/manic-gt-1969 "מאניק GT" gatsbyonline.com/automobile/1970-manic-gt-la-ptite-pute-du-quebec "מאניק GT" lapresse.ca/dossiers/dossiers-speciaux/201501/15/01-4835523-trois-hommes-et-une-manic "מאניק GT" autos.ca/motoring-memories/motoring-memories-manic-gt-1970-1971 "מאניק GT" - ברושור hemmings.com/blog/2017/04/04/not-another-manic-monday-1970-manic-gt-brochure "מאניק GT" bringatrailer.com/2019/03/11/canadian-renault-alpine-rare-1971-manic-gt ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מאניק GT".
תפותי

תַפּוּתִי או תַפּוּתִי בֵלָתֵקַלִּים (בלתקלים זהו תואר "אשר על הבית") כיום נחשבת לרקחת וכימאית ראשונה המוכרת בשמה. היא מוזכרת על לוח חרס עם חוקר טבע או חוקרת טבע נוספ/ת משמו/ה השתמרה רק סיומת "-נינו". השתמשה במהלך עבודתה כרקחת וכימאית באקורוס עם גומא, מור, מים מזוקקים (אצלה הם מוזכרים לראשונה) ומים מסוננים. Strathern, Paul. Mendeleyev’s Dream — The Quest For the Elements. — New York : Berkley Books, 2000. — ISBN 0425184676 Houlihan, Sherida & Wotiz, John H. (June 1975), "Women in chemistry before 1900", Journal of Chemical Education Т. 52 (6): 362 Rayner-Canham, Marelene, and Geoffrey Rayner-Canham. Women in Chemistry: Their Changing Roles from Alchemical Times to the Mid-Twentieth Century. 1st edition. Chemical Heritage Foundation, 2005. 1. Print. Levey, Martin. Early Arabic Pharmacology: An Introduction Based on Ancient and Medieval Sources. — Brill Archive, 1973. — P. 9. — ISBN 90-04-03796-9.
סולומונר

במיתולוגיה הרומנית, סולומונר (ברומנית: solomonar, ברבים: solomonari), הוא מכשף השולט על העננים ועל הגשם. על פי המיתולגיה הרומנית שולטים ה"סולומונרים" ב"באלאורי העננים" - יצורים אגדתיים המובילים את ענני הברד. סולומונרים חיים הרחק מהעולם ב"מישור האחר" (Tărâmul Celălalt), אך יורדים אל הכפרים כדי לבקש נדבות, למרות שאינם זקוקים לדבר. המקומות בהם לא יתקבלו בצורה יפה, יסבלו בהמשך מענני הברד. את הידע שלהם קיבלו הסולומונרים משלמה המלך (מכאן שמם) והם מעבירים את הידע הלאה מרב אומן אל תלמידו. הסולומונר ייקח לעצמו כמתלמד ילד שנולד עם מום ויגדל אותו במערה שלו בסוף העולם. בדרך כלל מתארים סולומונר כ"אדמוני, גבוה, עם גלימה לבנה, עם כלים קסומים באזורו, לעיתים מבקשי נדבות בכפרים ולעיתים רוכבים על "באלאורי" הברד. לפעמים הם ביחידות ולפעמים בחברת מורוי, רוח טמאה, בדרך כלל של ולד שמת בטרם הוטבל לנצרות. כדי להתמודד עם זעם הסולומונר יכולים בני אדם לפנות ל"רב אומן סתת", סולומונר שהתיישב בין הבריות, אך יודע את הקסמים. ישנם סיפורים מאזור טרנסילבניה על קיומם של אחרוני הסולומונרים. ההסברים על המיתוס מקשרים אותו לכוהני הדאקים שנקראו "קפנובטאי" (Kapnobatai) או "קטיסטאי" (Ktistai), בתוספת השפעות נוצריות וסינכרון כל האמונות. Getica - Daci - Mituri - Hultanul ברומנית
לארי סטיל

לארי נלסון סטיל (באנגלית: Larry Nelson Steele; נולד ב-5 במאי 1949) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק עבור פורטלנד טרייל בלייזרס מליגת ה-NBA בין השנים 1971–1980. ממוצעיו הכוללים לאורך הקריירה הם 8.2 נקודות, 2.9 ריבאונדים ו-2.8 אסיסטים למשחק. בעונת 1976/1977 זכה עם הטרייל בלייזרס באליפות ה-NBA, ובאוקטובר 1981 הפרישה הקבוצה את גופייתו, עם המספר "15". סטיל נולד בעיר גרינקאסל שבאינדיאנה, ובין השנים 1967–1971 למד באוניברסיטת קנטקי. ב-3 עונותיו בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה שיתף פעולה עם הסנטר דן איסל תחת המאמן אדולף ראפ, וקלע 10.4 נקודות בממוצע למשחק. בדראפט ה-NBA‏ 1971 נלקח סטיל בבחירה ה-37 על ידי פורטלנד טרייל בלייזרס, במדיה שיחק בכל 9 עונותיו ב-NBA. בעונת 1973/1974 – העונה הראשונה בה נספרו חטיפות וחסימות באופן רשמי – הוביל את כל שחקני הליגה עם ממוצע של 2.68 חטיפות למשחק. ב-16 בנובמבר 1974 קבע שיא מועדון של 10 חטיפות במשחק מול לוס אנג'לס לייקרס. באותו משחק רשם סטיל גם 12 נקודות, 11 ריבאונדים ו-9 אסיסטים, ובכך כמעט השיג קוואדרופל-דאבל נדיר. בעונת 1976/1977 קלע שיא קריירה של 10.3 נקודות למשחק כשחקן ספסל, וסייע לפורטלנד לזכות באליפות ה-NBA הראשונה בתולדותיה. בסיום עונת 1979/1980 פרש סטיל ממשחק, בגיל 30. באוקטובר 1981 הפריש מועדון הטרייל בלייזרס את גופייתו של סטיל, עם המספר "15", ובסך הכול זכו לכבוד זה שישה שחקנים נוספים מקבוצת האליפות של עונת 1977. הפרשת גופייתו של סטיל, כמו גם אלו של שלושה מחבריו לקבוצה – בוב גרוס, לויד ניל ודייב טוורדזיק – נחשבת בעיני רבים כ"לא מוצדקת". מדיה וקבצים בנושא לארי סטיל בוויקישיתוף פרופיל, באתר Basketball-Reference פרופיל, באתר Sports-Reference פרופיל, באתר ליגת ה-NBA סטטיסטיקות קריירת המשחק של סטיל, באתר basketball-reference.com שחקני ה-NBA הגרועים ביותר שגופייתם הופרשה, באתר brightsideofthesun.com,‏ 19 בספטמבר 2013 סטטיסטיקות המכללות של סטיל, באתר sports-reference.com רשימת הנבחרים בדראפט 1971, באתר basketball-reference.com סטטיסטיקות המשחק בין פורטלנד ללוס אנג'לס, באתר basketball-reference.com חמש הפרשות הגופיות הגרועות ב-NBA, באתר basketballinsiders.com,‏ 10 במרץ 2014 15 גופיות ב-NBA שלא היו צריכות לצאת לגמלאות, באתר thesportster.com,‏ 20 בדצמבר 2016
דיאן סטנקוביץ' (כדורגל חופים)

דיאן סטנקוביץ' (בסרבית: Дејан Станковић; נולד ב-25 באוגוסט 1985) הוא כדורגלן חופים שווייצרי המשחק בעמדת החלוץ בנבחרת שווייץ בכדורגל חופים. בגיל 11, הוא עבר עם משפחתו מסרביה לשווייץ. כבר שהחל לשחק בנבחרת שווייץ בכדורגל חופים בשנת 2005, סטנקוביץ' זכה בהישג הראשון שלו בקריירה, גביע אירופה בכדורגל חופים. בהשתתפותו הראשונה שלו עם הנבחרת בגביע העולם בכדורגל חופים לשנת 2009, סטנקוביץ' הגיע עם הנבחרת למקום השלישי. בטורניר זה, הוא זכה בכדור הזהב (השחקן הטוב ביותר של הטורניר) ובנעל הזהב (מלך השערים הטורניר) עם 16 שערים. בשנת 2010, הוא זכה באליפות רוסיה בכדורגל חופים ביחד עם לוקומוטיב מוסקבה. שנה לאחר מכן, הוא זכה פעם נוספת עימה באליפות רוסיה. סטנקוביץ' זכה בתואר מלך השערים של אליפות אירופה בכדורגל חופים חמש פעמים. כמו רבים משחקני כדורגל החופים הבכירים בעולם, סטנקוביץ' שיחק עבור המון קבוצות במדינות שונות. חלק מהקבוצות שבהן שיחק הן גראסהופרס (שווייץ), טרנובה טראצ'ינה, קטניה, מילאנו וויארג'יו (איטליה), לוקומוטיב מוסקבה, ספרטק מוסקבה וקריסטל (רוסיה), ברצלונה (ספרד), גרמבאך לודז' (פולין), וויביר וארתור מיוזיק (אוקראינה) ואלניהספור (טורקיה), הן במסגרת הליגות והן במסגרת תחרויות בינלאומיות. לוקומוטיב מוסקבה אליפות רוסיה (2): 2010, 2011 טרנובה טראצ'ינה אליפות איטליה (1): 2011 הגביע האיטלקי (1): 2011 הסופר קאפ האיטלקי (1): 2011 גראסהופרס אליפות שווייץ (1): 2012 גביע אירופה לאלופות בכדורגל חופים מקום רביעי (1): 2013 ויארג'יו אליפות איטליה סגנות (1): 2019 גביע העולם בכדורגל חופים מקום שלישי (1): 2009 אליפות אירופה בכדורגל חופים אליפות (1): 2012 סגנות (1): 2011 מקום שלישי (1): 2013 גביע אירופה בכדורגל חופים אליפות (1): 2005 סגנות (3): 2008, 2009, 2014 מקום שלישי (1): 2012 המשחקים האירופיים אליפות (1): 2023 מקום שלישי (1): 2019 גביע העולם בכדורגל חופים כדור הזהב: 2009 נעל הזהב: 2009 אליפות אירופה בכדורגל חופים השחקן המצטיין (2): 2007, 2011 מלך השערים (5): 2007, 2010, 2012, 2013, 2015 הגביע הביניבשתי השחקן המצטיין (1): 2011 מלך השערים (1): 2011 גביע אירופה בכדורגל חופים מלך השערים (3): 2007, 2008, 2012 אליפות רוסיה השחקן המצטיין (1): 2011 דיאן סטנקוביץ', באתר Transfermarkt הפרופיל של סטנקוביץ' באתר הרשמי של Beach Soccer Worldwide הפרופיל של סטנקוביץ' באתר Beach Soccer Russia (ברוסית) גאווה לאומית ללוקומוטיב מוסקבה
אורלי וגיא

האם התכוונתם ל... אורלי וגיא (תוכנית אקטואליה) אורלי וגיא (תוכנית תחקירים) אורלי וילנאי גיא מרוז