הרפובליקה הסוציאליסטית העממית של אלבניה

הרפובליקה הסוציאליסטית העממית של אלבניה (באלבנית: Republika Popullore Socialiste e Shqipërisë) הייתה רפובליקה עממית שהתקיימה באלבניה בין השנים 1946–1991. בתחילה הייתה המדינה בקשרים הדוקים עם ברית המועצות וסין, אך במשך השנים נוצר קרע בין המדינות והאלבנים ניסו לעצב גרסה חדשה של קומוניזם, תוך שהם מבודדים עצמם משאר אומות העולם. הממשלה הדמוקרטית של אלבניה הוקמה ב-20 באוקטובר 1944 על ידי תנועת השחרור הלאומית, כאשר ההתנגדות הפרטיזנית האלבנית בשנים 1940–1944 הסתיימה. ממשלה זמנית קיבלה את השלטון לאחר שחרור המדינה מהכוחות הגרמניים ב-28 בנובמבר. ראש הממשלה הזמני שלה היה המזכיר הכללי אנוור הוג'ה מהמפלגה הקומוניסטית של אלבניה. הממשלה הזמנית הייתה אמורה להתקיים עד לקיום הבחירות ולכינוס אספה מכוננת. באוגוסט 1945 אימצה הממשלה הזמנית את הרפורמות החקלאיות הגורפות הראשונות בהיסטוריה של אלבניה. 100 בעלי הקרקעות הגדולים במדינה, ששלטו בקרוב לשליש משטחי השטחים של אלבניה, סיכלו את כל הצעות הרפורמה החקלאית לפני המלחמה. הרפורמות של הקומוניסטים נועדה להוציא את בעלי הקרקעות הגדולים מהעסקים, לזכות בתמיכת איכרים ולהגדיל את תפוקת המשק כדי למנוע רעב. הממשלה ביטלה חובות חקלאיים מצטיינים, העניקה לאיכרים גישה למים לא יקרים להשקיה, והלאימה שטחי יער ומרעה. בראשות הממשלה הובילה תנועת השחרור הלאומית, אשר בתורה נשלטה על ידי המפלגה הקומוניסטית. מלכתחילה, הממשלה הדמוקרטית הייתה מדינה קומוניסטית. היא רדפה את המפלגה הלאומנית באלי קומבטאר, משימה שהוקלה מעט על ידי שיתוף הפעולה שלהם עם הנאצים. המלך זוג הראשון הורחק למעשה; הממשלה הדמוקרטית מנעה ממנו לחזור למדינה. ה-LNÇ יצר במהירות יחסים קרובים עם מדינות קומוניסטיות אחרות. הבחירות התקיימו ב-2 בדצמבר 1945. בשלב זה, LNÇ הפך לחזית הדמוקרטית של אלבניה, שהייתה הארגון היחיד שהתמודד בבחירות. ב-10 בינואר 1946 הוכרזה הרפובליקה העממית של אלבניה. הממשלה נקטה צעדים נרחבים בכדי להכניס כלכלה מתוכננת מרכזית בסגנון סטליניסטי בשנת 1946. היא הלאימה את כל הענפים, הפכה את סחר החוץ למונופול ממשלתי, הביאה כמעט את כל הסחר הפנימי תחת שליטת המדינה, ואסרה על מכירת קרקעות והעברות. המתכננים בוועדה לתכנון כלכלי שהוקמה לאחרונה שמו דגש על פיתוח תעשייתי ובשנת 1947 הציגה הממשלה את מערכת חשבונאות העלויות הסובייטית. עד לגירוש יוגוסלביה מהקומינפורם בשנת 1948, אלבניה הייתה למעשה לוויין יוגוסלבי. בדחיית הסכם מוקג' הפנימי האלבני משנת 1943 בלחץ היוגוסלבים, ויתרו הקומוניסטים של אלבניה על דרישותיהם למסירת קוסובו לאלבניה לאחר המלחמה. בינואר 1945 חתמו שתי הממשלות על הסכם הקמת קוסובו כמחוז אוטונומי יוגוסלבי. זמן קצר לאחר מכן הפכה יוגוסלביה למדינה הראשונה שהכירה בממשלה הזמנית של אלבניה. ביולי 1946 חתמו יוגוסלביה ואלבניה על הסכם ידידות ושיתוף פעולה שבעקבותיו הגיעו שורה של הסכמים טכניים וכלכליים שהניחו את התשתית לשילוב הכלכלה האלבנית והיוגוסלבית. ההסכמים קבעו תיאום התוכניות הכלכליות של שתי המדינות, סטנדרטיזציה של המערכות הכספיות שלהן ויצירת מערכת תמחור משותפת ואיחוד מכס. מערכת היחסים היוגוסלבית-אלבנית הייתה כה קרובה עד שהסרבו-קרואטית הפכה ללימוד חובה בבתי הספר התיכוניים האלבניים. יוגוסלביה חתמה על הסכם ידידות דומה עם הרפובליקה העממית הבולגרית, ומרשל יוסיפ ברוז טיטו ומנהיג בולגריה גאורגי דימיטרוב דיברו על תוכניות להקים פדרציה בלקנית הכוללת את אלבניה, יוגוסלביה ובולגריה. יועצים יוגוסלבים סייעו למשרדי הממשלה של אלבניה ולמטה הצבא שלה. טירנה הייתה נואשת לסיוע מבחוץ, וכ-20,000 טון דגנים יוגוסלבים סייעו להדברת הרעב. אלבניה קיבלה מיד לאחר המלחמה 26.3 מיליון דולר ממינהל הסיוע והשיקום של האו"ם אך נאלצה להסתמך על יוגוסלביה לצורך השקעה וסיוע לפיתוח. חברות אלבניות-יוגוסלביות משותפות נוצרו לצורך כרייה, בניית מסילות ברזל, ייצור נפט וחשמל וסחר בינלאומי. השקעות יוגוסלביות הובילו לבניית בית זיקוק לסוכר בקורצ'ה, מפעל לעיבוד מזון ב-Elbasan, מפעל קנבוס ב-Rrogozhinë, בית חרושת לשימורי דגים בוולורה, בית דפוס, ומרכזיית טלפון במפעל טקסטיל בעיר טירנה. היוגוסלבים חיזקו גם את הכלכלה האלבנית בכך ששילמו פי שלושה מהמחיר הבינלאומי עבור נחושת אלבנית וחומרים אחרים. אולם היחסים בין אלבניה ליוגוסלביה התדרדרו כאשר האלבנים החלו להתלונן על כך שהיוגוסלבים משלמים מעט מדי על חומרי גלם אלבניים ומנצלים את אלבניה באמצעות חברות המניות המשותפות. בנוסף, האלבנים חיפשו כספי השקעה לפיתוח תעשיות קלות ובית זיקוק נפט, בעוד היוגוסלבים רצו שהאלבנים יתרכזו בחקלאות ובמיצוי חומרי גלם. ראש הוועדה לתכנון כלכלי של אלבניה ויד ימינו של הוג'ה, נאקו ספירו, הפך למבקר המוביל של מאמצי יוגוסלביה להפעיל שליטה כלכלית באלבניה. חוסר האמון של טיטו באינטלקטואלים (הוג'ה ובני בריתו) של המפלגה האלבנית ובאמצעות שוקס ונאמנים שלו ניסה לבטל אותם. בשנת 1947 פעלה יוגוסלביה נגד קומוניסטים אלבנים אנטי-יוגוסלבים, כולל הוג'ה וספירו. בחודש מאי הודיעה טירנה על מעצרם, משפטם והרשעתם של תשעה חברי עצרת העם, כולם ידועים בהתנגדות ליוגוסלביה, באשמת פעילות אנטי המדינה. חודש לאחר מכן האשימה המפלגה הקומוניסטית בוועד המרכזי של יוגוסלביה את הוג'ה בהקפידה על מדיניות "עצמאית" והפיכת העם האלבני נגד יוגוסלביה. זה היה הכי קרוב שהוג'ה הגיע אי פעם להדחה מהשלטון. ככל הנראה, בניסיון לרכוש תמיכה בתוך המפלגה הקומוניסטית האלבנית, האריכה בלגרד זיכויים של טירנה בשווי של 40 מיליון דולר, סכום השווה ל-58% מתקציב המדינה של אלבניה לשנת 1947. שנה לאחר מכן, הקרדיטים של יוגוסלביה היוו כמעט מחצית מתקציב המדינה של אלבניה לשנת 1948. עם זאת, היחסים החמירו בסתיו, כאשר הוועדה של ספירו פיתחה תוכנית כלכלית שהדגישה את עצמאות אלבניה, את התעשייה הקלה ואת החקלאות. לאחר מכן, בישיבת הוועד המרכזי הכלכלי של אלבניה בנובמבר 1947 ספג ספירו ביקורת עזה, שהובילה על ידי שוקסה והתאבד למחרת. חוסר המשמעות של מעמדה של אלבניה בעולם הקומוניסטי הודגש בבירור כאשר מדינות מזרח אירופה המתעוררות לא הזמינו את מפלגת העבודה של אלבניה לפגישה המייסדת של הקומינפורם בספטמבר 1947. יוגוסלביה ייצגה את אלבניה בישיבות הקומינפורם. אף על פי שברית המועצות נתנה לאלבניה התחייבות לבנות טחנות טקסטיל וסוכר ומפעלים אחרים ולספק מכונות חקלאיות ותעשייתיות לאלבניה, יוסיף סטלין אמר למילובאן ג'ילאס, בזמנו חבר בכיר בהיררכיה הקומוניסטית של יוגוסלביה, כי יוגוסלביה צריכה "לבלוע" את אלבניה. הסיעה הפרו-יוגוסלבית החזיקה כוח פוליטי מכריע באלבניה עד 1948. במליאת מפלגות בפברואר ומרץ הצביעה ההנהגה הקומוניסטית למיזוג הכלכלות והצבאות האלבנים והיוגוסלבים. הוג'ה אף גינה את ספירו על הניסיון להרוס את היחסים בין אלבניה ליוגוסלביה. במהלך לשכה פוליטית של המפלגה (פוליטבירו) לאחר שנפגש חודש לאחר מכן, הציע שוקסה לפנות לבלגרד לקבל את אלבניה כרפובליקה היוגוסלבית השביעית. עם זאת, כאשר הקומינפורם גירש את יוגוסלביה ב-28 ביוני, אלבניה התייצבה במהירות במדיניותה נגד יוגוסלביה. שלושה ימים לאחר מכן נתנה טירנה ליועצים היוגוסלבים באלבניה 48 שעות לעזוב את המדינה, ביטלה את כל ההסכמים הכלכליים הדו-צדדיים עם שכנתה, והשיקה מבצע תעמולה אנטי-יוגוסלבי שהפך את סטלין לגיבור לאומי אלבני, הוג'ה ללוחם נגד תוקפנות זרה, וטיטו למפלצת אימפריאליסטית. אלבניה הפכה למדינה לוויינית של ברית המועצות, ובספטמבר 1948 החלה מוסקבה לפצות על אובדן הסיוע של יוגוסלביה של אלבניה. השינוי היווה ברכה לאלבניה מכיוון שלמוסקבה היה הרבה יותר מה להציע לאלבניה מאשר לבלגרד הקשוחה. העובדה שלברית המועצות לא היה גבול משותף עם אלבניה גם הועילה למשטר האלבני מכיוון שהקשה על מוסקבה להפעיל לחץ על טירנה. בנובמבר בקונגרס המפלגה הראשון של מפלגת העבודה האלבנית (APL), המפלגה הקומוניסטית האלבנית לשעבר, תלה הוג'ה את האשמה לצרות המדינה ביוגוסלביה ובשוקסה. הוג'ה פיטר את שוקסה כשר הפנים של אלבניה באוקטובר, והוא הוחלף במחמט שהו. לאחר משפט סודי במאי 1949, הוצא שוקסה להורג. הטיהורים האנטי-טיטואיסטים באלבניה הביאו לחיסול 14 חברי הוועד המרכזי של 31 המפלגה ו-32 מתוך 109 הצירים של עצרת העם. בסך הכל גירשה המפלגה כ-25% מחבריה. יוגוסלביה הגיבה בפתיחת מתקפת נגד תעמולה וביטול הסכם הידידות שלה עם אלבניה וב-1950 היא החזירה את משלחתה הדיפלומטית מטירנה. יחסי אלבניה עם המערב החמירו לאחר סירובה של הממשלה הקומוניסטית לאפשר בחירות חופשיות בדצמבר 1945. אלבניה הגבילה את תנועתם של אזרחי ארצות הברית ובריטניה במדינה, בטענה כי הם עוררו התקוממות אנטי-קומוניסטיות בהרי הצפון. בריטניה הודיעה באפריל כי לא תשלח נציגות דיפלומטית לטירנה; ארצות הברית ביטלה את נציגותה בנובמבר; וגם ארצות הברית ובריטניה התנגדו להכניס את אלבניה לאו"ם. אלבניה חששה כי ארצות הברית ובריטניה, שתמכו בכוחות אנטי-קומוניסטיים במהלך מלחמת האזרחים ביוון, תתמוכנה בדרישות היווניות בדרום אלבניה; והחרדות גברו ביולי כאשר החלטת הסנאט של ארצות הברית תמכה בדרישות היווניות. אירוע עיקרי בין אלבניה ובריטניה שפרץ ב-1946 לאחר שטירנה טענה לסמכות שיפוט על התעלה בין היבשת האלבנית והאי קורפו היווני. בריטניה ערערה על אלבניה בכך ששלחה ארבע משחתות לתוך התעלה. שתיים מהספינות פגעו במוקשים ב-22 באוקטובר 1946, ו-44 אנשי צוות מתו. בריטניה התלוננה בפני האו"ם ובית המשפט הבינלאומי לצדק, שבמקרה הראשון אי פעם פסק נגד טירנה. לאחר 1946 החלו ארצות הברית ובריטניה ליישם תוכנית סמויה משוכללת להפלת הממשלה הקומוניסטית של אלבניה על ידי גיבוי לכוחות האנטי-קומוניסטיים והרויאליסטיים במדינה. בשנת 1949 ארצות הברית וארגוני המודיעין הבריטי עבדו עם המלך זוג ואנשי ההרים של משמרו האישי. הם גייסו פליטים ומהגרים אלבנים ממצרים, איטליה ויוון; הכשירו אותם בקפריסין, מלטה והרפובליקה הפדרלית של גרמניה; והחדירו אותם לאלבניה. יחידות גרילה נכנסו לאלבניה בשנים 1950 ו-1952, אך כוחות הביטחון האלבנים הרגו או תפסו את כולם. קים פילבי, סוכן כפול סובייטי שעבד כקצין קשר בין שירות הביון הבריטי לבין סוכנות הביון המרכזית של ארצות הברית, הדליף פרטים על תוכנית ההסתננות למוסקבה, וההפרה הביטחונית גבתה את חייהם של כ-300 מסתננים. בעקבות גל של פעילות חתרנית, כולל ההסתננות הכושלת וההפצצה של השגרירות הסובייטית בטירנה במרץ 1951, יישמו השלטונות הקומוניסטיים אמצעי ביטחון פנים קשים. בספטמבר 1952 חוקקה האספה חוק עונשין המחייב עונש מוות לכל מי מעל גיל אחת עשרה שנמצא אשם בקשירת קשר נגד המדינה, בנזק לרכוש המדינה או בביצוע חבלה כלכלית. הוצאות להורג פוליטיות היו נפוצות ובין 5,000 ל-25,000 בני אדם נהרגו בסך הכל בתקופה הקומוניסטית. אלבניה נעשתה תלויה בסיוע ובידע הסובייטי לאחר שנפרדה מיוגוסלביה בשנת 1948. בפברואר 1949 קיבלה אלבניה חברות בארגון הגוש הקומוניסטי לתיאום התכנון הכלכלי, המועצה לסיוע כלכלי הדדי (Comecon). טירנה התקשרה בהסכמי סחר עם פולין, צ'כוסלובקיה, הונגריה, רומניה, וברית המועצות. יועצים טכניים של ברית המועצות ומזרח אירופה התגוררו באלבניה, וברית המועצות שלחה גם לאלבניה יועצים צבאיים ובנתה מתקן צוללות על האי סאזן. לאחר הפיצול היוגוסלבי-סובייטי, אלבניה ובולגריה נותרו המדינות היחידות שבהן ברית המועצות יכלה להשתמש בהן כדי להעביר חומרי לחימה לקומוניסטים הנלחמים ביוון. שליטי אלבניה, שחששו לחלוק כבוד לסטלין, יישמו אלמנטים של המערכת הכלכלית הסטליניסטית. בשנת 1949 אימצה אלבניה את המרכיבים הבסיסיים של המערכת הפיסקלית הסובייטית, שלפיה מפעלים ממלכתיים שילמו תרומות ישירות לאוצר מרווחיהם ושמרו רק על חלק מהרווחים להשקעות במימון עצמי ולמטרות אחרות. בשנת 1951 הממשלה האלבנית השיקה את תוכנית החומש הראשונה שלה, אשר הדגישה ניצול של משאבי נפט, כרומיט, נחושת, ניקל, אספלט ופחם במדינה; הרחבת ייצור החשמל ורשת החשמל; הרחבת התפוקה החקלאית; ושיפור התחבורה. הממשלה החלה בתוכנית של תיעוש מהיר לאחר הקונגרס של המפלגה השנייה של APL וקמפיין של קולקטיביזציה כפויה של שטחים חקלאיים בשנת 1955. אז, חוות פרטיות עדיין ייצרו כ-87% מהתפוקה החקלאית של אלבניה, אך עד 1960 אותו אחוז הגיע מהחוות הקולקטיביות או חוות מדינה. היחסים הסובייטיים-אלבנים נותרו חמים בשנים האחרונות לחייו של סטלין. אלבניה ניהלה את כל סחר החוץ שלה עם מדינות אירופה הסובייטיות בשנים 1949, 1950 ו-1951 - ויותר ממחצית המסחר שלה עם ברית המועצות עצמה. יחד עם הלוויינים שלה, ברית המועצות הבטיחה חסרונות במאזן התשלומים של אלבניה בעזרת מענקים לטווח ארוך. אף על פי שפיגרה הרחק מאחור אחרי הסטנדרט המערבי, מצב הבריאות והחינוך השתפר באופן דרמטי עבור 1.2 מיליון תושבי אלבניה בתחילת שנות ה-50. מספר הרופאים האלבנים עלה בשליש לכ-150 בתחילת העשור, והמדינה פתחה מתקני הדרכה רפואיים חדשים. מספר מיטות האשפוז עלה מ-1,765 בשנת 1945 לכ-5,500 בשנת 1953. תנאי בריאות ותנאי חיים טובים יותר הניבו שיפור בשיעור תמותת התינוקות העגומה של אלבניה, והוריד אותו מ-112.2 מקרי מוות ל-1,000 לידות בשנת 1945 ל-99.5 מקרי מוות ל-1,000 לידות בשנת 1953. מערכת החינוך, כלי להפצת קומוניזם ויצירת הקאדרים האקדמיים והטכניים הדרושים לבניית מדינה וחברה סוציאליסטית, השתפרו אף הם באופן דרמטי. מספר בתי הספר, המורים והתלמידים הוכפל בין השנים 1945–1950. האנאלפבית ירד מכ-85% בשנת 1946 ל-31% בשנת 1950. ברית המועצות העניקה מלגות לסטודנטים אלבנים וסיפקה מומחים וחומרי לימוד לשיפור ההוראה באלבניה. אוניברסיטת מדינת טירנה (לימים אוניברסיטת טירנה) נוסדה בשנת 1957 והאקדמיה האלבנית למדעים נפתחה 15 שנים מאוחר יותר. סטלין נפטר במרץ 1953, וככל הנראה בשל חשש כי מותו של השליט הסובייטי עשוי לעודד יריבים בשורות המפלגה האלבנית, לא הוג'ה ולא שאהו לא נסעו למוסקבה כדי להשתתף בהלווייתו. הניסיון של ברית המועצות לקראת התקרבות עם היוגוסלבים השנואים כרסמה בשני המנהיגים האלבנים. עד מהרה הופעל לחץ על טירנה ממוסקבה להעתיק, לפחות רשמית, את המודל הסובייטי החדש למנהיגות קולקטיבית. ביולי 1953 מסר הוג'ה את תיקי החוץ והביטחון לידי חסידים נאמנים, אך הוא שמר הן על תפקיד יו"ר המפלגה והן על ראשות הממשלה עד לשנת 1954, אז הפך שאהו לראש ממשלת אלבניה. ברית המועצות, שהגיבה במאמץ להעלות את המורל של המנהיגים האלבנים, שדרגה את היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות לרמת השגרירות. למרות כמה התבטאויות ראשונות של התלהבות, הוג'ה ושאהו לא הגיבו על תוכניותיו של "דו-קיום שליו" של ניקיטה חרושצ'וב ו"דרכים שונות לסוציאליזם" מכיוון שנראה כי הן מהוות את האיום שיוגוסלביה עשויה לנסות שוב להשתלט על אלבניה. זה גם נוגע להוג'ה ושאהו שמוסקבה עשויה להעדיף שליטים דוגמטיים פחות באלבניה. טירנה ובלגרד חידשו את היחסים הדיפלומטיים בדצמבר 1953, אך הוג'ה סירב לפניותיו החרושיות של חרושצ'וב לזכות לאחר המוות את שוקסה הפרו-יוגוסלבי כמחווה לטיטו. הצמד האלבני דווקא החמיר את אחיזתו בחיי הבית של ארצם ונתן למלחמת התעמולה עם היוגוסלבים להישחק. בשנת 1955 הפכה אלבניה לחברה מייסדת בארגון ברית ורשה, הברית הצבאית היחידה שהאומה הצטרפה אליה אי פעם (עד 2009 עם הצטרפות אלבניה לברית נאט״ו). אף על פי שהברית נתנה את ההבטחה הראשונה שקיבלה אלבניה מכל אחת מהמדינות הקומוניסטיות להגן על גבולותיה, ההסכם לא עשה דבר כדי להרגיע את חוסר האמון העמוק של מנהיגי אלבניה ביוגוסלביה. הוג'ה ושאהו טיפחו את הפחד העמוק של האלבנים מפני השתלטות יוגוסלבית על מנת להישאר בשלטון במהלך ההפשרה בעקבות הקונגרס המפלגתי העשרים של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ב-1956, כאשר חרושצ'וב גינה את פשעיו של סטלין ב"נאומו הסודי". הוקשה הגן על סטלין והאשים את הכפירה הטיטואיסטית בצרות הקומוניזם העולמי, כולל הפרות הסדר בפולין והמרד בהונגריה בשנת 1956. הוג'ה טיהר ללא רחמים קבוצות עם נטיות פרו-סובייטיות ופרו-יוגוסלביות, אך הוא עידן את הרטוריקה האנטי-יוגוסלבית לאחר ביקור במוסקבה באפריל 1957, שם זכה לביטול חובות של כ-105 מיליון דולר וכ-7.8 מיליון דולר בסיוע מזון נוסף. אולם ב-1958 שוב התלונן הוג'ה על ה"פשיזם" ו"ג'נוסייד" של טיטו נגד אלבנים בקוסובו. הוא גם רטן על תוכנית Comecon לשילוב כלכלות מזרח אירופה, שקראה לאלבניה לייצר סחורות חקלאיות ומינרלים במקום לשים דגש על התפתחות התעשייה הכבדה. בביקור שערך באלבניה ב-1959, ניסה חרושצ'וב לשכנע את הוג'ה ושאהו כי ארצם צריכה לשאוף להפוך ל"מטע הסוציאליזם". ערך מורחב – הפיצול הסובייטי-אלבני אלבניה מילאה תפקיד בפיצול הסיני-סובייטי שעלה בהרבה על גודלה או חשיבותה בעולם הקומוניסטי. עד 1958 אלבניה עמדה לצד הרפובליקה העממית של סין במנוגד למוסקבה בנושאי דו-קיום בשלום, דה-סטליניזציה, ועל יוגוסלביה של 'דרך נפרדת לסוציאליזם' דרך הביזור של החיים הכלכליים. ברית המועצות, מדינות מזרח אירופה אחרות וסין הציעו כולן לאלבניה כמויות גדולות של סיוע. מנהיגים סובייטים הבטיחו גם לבנות ארמון תרבות גדול בטירנה כסמל ל"אהבה וידידות" של העם הסובייטי לאלבנים. אך למרות המחוות הללו, טירנה לא הייתה מרוצה מהמדיניות הכלכלית של מוסקבה כלפי אלבניה. הוג'ה ושאהו כנראה החליטו במאי או יוני 1960 כי לאלבניה הובטחה התמיכה הסינית, וכאשר פולמוס חריף פרץ בין הרפובליקה העממית של סין וברית המועצות, הם צידדו בגלוי בסין נגד ברית המועצות. הפיצול הסיני-סובייטי פרץ ביוני 1960 בקונגרס מפלגת הפועלים הרומנית, שבו חרושצ'וב ניסה להבטיח גינוי של בייג'ינג. משלחת אלבניה, היחידה מבין המשלחות האירופיות, תמכה בסינים. ברית המועצות הגיבה מיד על ידי ארגון קמפיין להדחת הוג'ה ושוהו בקיץ 1960. מוסקבה קיצצה משלוחי תבואה לאלבניה במהלך בצורת, ושגרירות ברית המועצות בטירנה עודדה באופן גלוי סיעה פרו-סובייטית במפלגת העבודה של אלבניה (APL) להתבטא נגד העמדה הפרו-סינית של המפלגה. מוסקבה כנראה גם הייתה מעורבת במזימה בתוך ה-APL להדיח את הוג'ה ושאהו בכוח. אבל בעזרת הפיקוח ההדוק שלהם במפלגה, הצבא, והמשטרה החשאית של שאהו, האגף לביטחון המדינה, שני המנהיגים האלבניים בקלות הדפו את האיום. ארבעה פרו-סובייטיים מנהיגים אלבניים, כולל Teme Sejko וטאהר דמי, בסופו של דבר נשפטו והוצאו להורג. סין החל מיד לפצות על ביטול משלוחי החיטה הסובייטיים למרות מיעוט מטבע חוץ וקשיים כלכליים משלה. אלבניה שוב צידדה ברפובליקה העממית של סין כאשר פתחה במתקפה על הנהגת ברית המועצות בתנועה הקומוניסטית הבינלאומית בוועידת מוסקבה בנובמבר 1960 של 81 המפלגות הקומוניסטיות בעולם. הוג'ה התייחס נגד חרושצ'וב על כך שעודד תביעות יווניות בדרום אלבניה, זרע מחלוקת בתוך ה-APL והצבא והשתמש בסחיטה כלכלית. "חולדות סובייטיות הצליחו לאכול בזמן שהעם האלבני מת מרעב", פתח הוג'ה והתייחס למשלוחי תבואה סובייטיים שהתעכבו בכוונה. מנהיגים נאמנים למוסקבה תיארו את ביצועי הוג'ה כ"גנגסטרית" ו"אינפנטילית", והנאום איבד כל סיכוי להסדר בין מוסקבה לבין טירנה. מפלגות קומוניסטיות פרו-סובייטיות, שלא נאלצו להתעמת עם סין באופן ישיר, מתחו ביקורת על בייג'ינג על ידי מתיחת ביקורת על אלבניה. סין, מצידה, התייצבה לעיתים קרובות לצד האלבנים נגד ברית המועצות ויוגוסלביה, שטירנה כינתה אותה "גיהנום סוציאליסטי". הוג'ה ושאהו המשיכו במתחם נגד ברית המועצות ויוגוסלביה בקונגרס המפלגה הרביעית של ה-APL בפברואר 1961. במהלך הקונגרס הכריזה ממשלת אלבניה על קווי המתאר הרחבים של תוכנית החומש השלישית במדינה (1961–1965), שהקצתה 54% מכלל ההשקעות לתעשייה, ובכך דחתה את רצונו של חרושצ'וב להפוך את אלבניה ליצרנית חקלאית בעיקר. מוסקבה הגיבה בביטול תוכניות הסיוע וקווי אשראי לאלבניה, אך סין שוב נחלצה לעזרתה. לאחר חילופי דברים נוספים בין נציגי ברית המועצות והסינים על אלבניה במפלגה הקומוניסטית של קונגרס המפלגות ה-22 של ברית המועצות באוקטובר 1961, חרושצ'וב ביקר בחריפות את האלבנים על הוצאתו להורג של חבר פוליטבורו, פרו-סובייטי, במפלגה הפוליטית של אלבניה, וברית המועצות ניתקה לבסוף את היחסים הדיפלומטיים עם אלבניה בדצמבר. מוסקבה החזיקה את כל היועצים והטכנאים הכלכליים הסובייטים מהמדינה, כולל אלה שעבדו על ארמון התרבות, ועצרה את משלוחי האספקה וחלקי הציוד שכבר קיימים באלבניה. בנוסף, ברית המועצות המשיכה לפרק את המתקנים הימיים שלה באי סאזן, תהליך שהחל עוד לפני ניתוק היחסים. סין שוב פיצתה את אלבניה על אובדן התמיכה הכלכלית הסובייטית, וסיפקה כ-90% מהחלקים, מוצרי המזון ושאר הסחורות שהבטיחה ברית המועצות. סין העניקה לאלבניה כסף בתנאים נוחים יותר ממוסקבה, ובניגוד ליועצים הסובייטים, טכנאים סינים הרוויחו שכר נמוך כמו עובדים אלבנים והתגוררו בדיור דומה. סין הציגה לאלבניה גם תחנת שידור רדיו עוצמתית שממנה היללה טירנה את שבחיהם של סטלין, הוג'ה ומאו דזה דונג במשך עשרות שנים. אלבניה מצידה הציעה לסין ראש גשר באירופה ושימשה כדוברת הראשית של סין באו"ם. אולם לחרדת אלבניה, הציוד והטכנאים הסינים לא היו מתוחכמים כמו הסחורות והיועצים הסובייטיים שהחליפו. למרבה האירוניה, מחסום שפה אף אילץ את הטכנאים הסינים והאלבנים לתקשר ברוסית. האלבנים כבר לא השתתפו בפעולות ברית ורשה או בהסכמי קומקון. אולם המדינות הקומוניסטיות האחרות במזרח אירופה לא ניתקו את הקשרים הדיפלומטיים או המסחריים עם אלבניה. בשנת 1964, האלבנים הרחיקו לכת עד שתפסו את השגרירות הסובייטית הריקה בטירנה, והעובדים האלבנים המשיכו לבנות את ארמון התרבות בכוחות עצמם. ההתרחקות מברית המועצות גרמה הרס לכלכלת אלבניה. מחצית מהיבוא והיצוא שלה נועדו לספקים ולשווקים הסובייטים, ולכן ניתוק יחסי טירנה עם מוסקבה הביאה לקריסה של סחר החוץ של אלבניה מכיוון שסין הוכיחה שהיא לא מסוגלת לספק מכונות וציוד מובטח בזמן. הפרודוקטיביות הנמוכה, התכנון הלקוי, הביצוע הלקוי והניהול הלא יעיל במפעלים אלבנים התבררו כאשר הסיוע והיועצים הסובייטיים והמזרח אירופיים הופסקו. בשנת 1962, ממשלת אלבניה הציגה תוכנית צנע, שפנתה לאנשים לחסוך במשאבים, להוזיל את עלויות הייצור ולנטוש השקעות מיותרות. באוקטובר 1964 בירך הוג'ה על הדחת חרושצ'וב מהשלטון, ומנהיגי ברית המועצות החדשים גילו פתיחות כלפי טירנה. אולם במהרה התברר כי אין בכוונת ההנהגה הסובייטית החדשה לשנות את מדיניותה הבסיסית כך שתתאים לאלבניה, והיחסים לא השתפרו. במשך עשרות שנים המשיכה התעמולה של טירנה להתייחס לפקידים הסובייטים כאל "רוויזיוניסטים בוגדניים" ו"בוגדים בקומוניזם", וב-1964 אמר הוג'ה כי תנאי הפיוס של אלבניה הם התנצלות סובייטית בפני אלבניה ופיצויים בגין נזקים שנגרמו למדינה. אלבניה גם הסתכסכה עם מוסקבה על הצעות לפיהן אלבניה צריכה להתמקד בחקלאות לרעת הפיתוח התעשייתי. בשנת 1968, אלבניה הרגישה כי ברית המועצות הפכה ליברלית מדי מאז מותו של יוסיף סטלין. הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה שימשה נקודת מפנה, ותוך חודש אחד (ספטמבר 1968) נסוגה אלבניה רשמית מברית ורשה. ליאוניד ברז'נייב לא ניסה לאלץ את אלבניה להישאר בברית. באמצע שנות השישים, מנהיגי אלבניה נזהרו מאיום על כוחם על ידי ביורוקרטיה מתפתחת. משמעת המפלגה נשחקה. אנשים התלוננו על רשלנות, אינפלציה ומוצרים באיכות נמוכה. סופרים חרגו מהאורתודוקסיה של הריאליזם הסוציאליסטי, שדרש מאמנות וספרות לשמש כמכשירי שלטון ומדיניות מפלגתית. כתוצאה מכך, לאחר שמאו דזה דונג ביטל את המהפכה התרבותית בסין בשנת 1966, הוג'ה השיק מהפכה תרבותית ואידאולוגית משלו. המנהיג האלבני התרכז ברפורמה בצבא, בבירוקרטיה הממשלתית ובכלכלה וכן ביצירת תמיכה חדשה במערכת שלו. המשטר ביטל דרגות צבאיות, הכניס מחדש קומיסרים פוליטיים לצבא וויתר על מקצועיות בצבא. השלטונות גם קיצצו בשכרם של פקידים בדרג בינוני וגבוה, מנהלים ומומחים שהודחו מעבודותיהם, ושלחו אנשים כאלו לעמול במפעלים ובשדות. שישה משרדים, כולל משרד המשפטים, בוטלו. קולקטיביזציה של חוותאפילו התפשט להרים הנידחים. בנוסף, הממשלה תקפה סופרים ואמנים מתנגדים, שינתה את מערכת החינוך שלה, ובאופן כללי חיזקה את הבידוד של אלבניה מהתרבות האירופית במאמץ להרחיק השפעות זרות. לאחר הקונגרס החמישי של מפלגת העבודה של אלבניה ונאומו של אנוור הוג'ה ב-6 בפברואר 1967, פתחו השלטונות במסע אלים למיגור חיי הדת באלבניה, בטענה שהדת פיצלה את האומה האלבנית והשאירה אותה שקועה בפיגור. קבוצות סטודנטים סרקו את הכפרים, ואילצו את האלבנים להפסיק לעסוק באמונותיהם. למרות תלונות, אפילו על ידי חברי APL, כל הכנסיות, המסגדים, המנזרים ומוסדות דתיים אחרים נסגרו או הוסבו למחסנים, גימנסיות וסדנאות עד סוף השנה. צו מיוחד ביטל את האמנות שבהן פעלו הקהילות הדתיות המרכזיות במדינה. הקמפיין הגיע לשיאו בהודעה כי אלבניה הפכה לראשונה בעולם לאתאיסטית, הישג שפורסם כאחד ההישגים הגדולים ביותר של אנוור הוג'ה. אמנם החוקה האלבנית הבטיחה רשמית את חופש הדת של העם האלבני עד לאותה תקופה, אך חופש הדת כמעט ולא היה קיים לאחר 1967. חוקת הרפובליקה הסוציאליסטית העממית של אלבניה מ-1976 קבעה מאוחר יותר בסעיף 37 כי "המדינה לא מכירה בדת כלשהי ותומכת בתעמולה אתאיסטית במטרה להחדיר את השקפת העולם החומרנית המדעית באנשים" וסעיף 55 אסר במפורש על הקמת "כל סוג של ארגון עם אופי פשיסטי, אנטי דמוקרטי, דתי ואנטי סוציאליסטי" וקבע כי "פעילויות פשיסטיות, אנטי דמוקרטיות ותעמולה אנטי-סוציאליסטית, כמו גם הסתה לשנאה לאומית וגזענית אסורות". ב-1 בנובמבר 1977, טען אנוור הוג'ה בדו"ח שלו שהוגש לקונגרס השביעי של מפלגת העבודה של אלבניה על פעילות הוועד המרכזי של המפלגה כי חוקת 1976 היא התגלמות של הרצון החופשי של העם האלבני, מכיוון שדמוקרטיה אמיתית הייתה נחוצה על מנת שהסוציאליזם יתקיים בפועל. לדבריו, "ההמונים מקרב האנשים העובדים שידרו בחופשיות את עמדותיהם בנוגע לחוק היסוד החדש של מדינתנו של הדיקטטורה של הפרולטריון. כ-1,500,000 איש, כמעט כל האוכלוסייה הבוגרת במדינה, השתתפו בפגישות שהתקיימו וכ-300,000 איש תרמו לדיון ... הדיון הפופולרי הגדול, המתאפיין בחילוף דעות חופשי ופורה, בדיון ער ובונה, היה ביטוי ברור לדמוקרטיה הסוציאליסטית שלנו בפעולה ולריבונות האמיתית של העם. זה הוכיח בפועל שבאלבניה הסוציאליסטית האנשים הם המאסטרים, ששום דבר לא נעשה בניגוד לרצונם". העדויות הרבות של אלו שסבלו מרדיפה דתית בעידן זה, אולם מעוררות ספקות רציניים עד כמה פריחת הדעות התקיימה. במהלך המהפכה התרבותית והאידאולוגית, קשרי קרבה מסורתיים באלבניה, שהתרכזו במשפחה הפטריארכלית, התנפצו על ידי דיכוי מנהיגי השבטים שלאחר המלחמה, קולקטיביזציה של חקלאות, תיעוש, הגירה מהכפר לאזורים עירוניים ודיכוי הדת. המשטר שלאחר המלחמה הביא לשינוי קיצוני במעמדן של נשים באלבניה. הנשים נחשבו לאזרחים מדרגה שנייה בחברה האלבנית המסורתית, הן עשו את רוב העבודה בבית והן גם עשו את רוב העבודה בשדות. לפני מלחמת העולם השנייה, כ-90% מנשות אלבניה היו אנאלפביתיות, ובאזורים רבים הן נחשבו כנחותות על פי חוקים ומנהגים שבטיים עתיקים. במהלך המהפכה התרבותית והאידאולוגית, המפלגה עודדה נשים לקחת עבודות מחוץ לבית במטרה לפצות על מחסור בעבודה ולהתגבר על השמרנות שלהן. הוג'ה עצמו הכריז כי יש "לזרוק לאש" כל מי שרמס את צו המפלגה בנושא זכויות נשים. היחסים האלבנים-סינים קפאו עד 1970, וכאשר סין החלה להיחלץ מהבידוד ומהמהפכה התרבותית בתחילת שנות השבעים, מאו ושאר המנהיגים הסינים העריכו מחדש את מחויבותם לאלבניה. בתגובה החלה אלבניה להרחיב את הקשר עם העולם החיצון. אלבניה פתחה במשא ומתן סחר עם צרפת, איטליה, והמדינות העצמאיות שקמו לאחרונה באסיה ואפריקה, ובשנת 1971 נרמלה את היחסים עם יוגוסלביה ויוון. מנהיגי אלבניה התנגדו למגעי סין עם ארצות הברית בתחילת שנות השבעים, והעיתונות והרדיו התעלמו מנסיעתו של הנשיא ריצ'רד ניקסון לבייג'ינג בשנת 1972. אלבניה פעלה באופן פעיל לצמצום התלות שלה בסין על ידי גיוון הסחר ושיפור היחסים הדיפלומטיים והתרבותיים, במיוחד עם מערב אירופה. אבל אלבניה התנערה מהוועידה לביטחון ושיתוף פעולה באירופה והייתה המדינה האירופית היחידה שסירבה לקחת חלק בוועידת הלסינקי ביולי 1975. זמן קצר לאחר מותו של מאו בשנת 1976, הוקהה מתח ביקורת על ההנהגה החדשה, כמו גם על המדיניות הפרגמטית של בייג'ינג כלפי ארצות הברית ומערב אירופה. סין השיבה והזמינה את טיטו לבקר בבייג'ינג בשנת 1977 וסיימה את תוכניות הסיוע לאלבניה בשנת 1978. הפיצול האלבני-סיני הותיר את אלבניה ללא סיוע זר. אלבניה התעלמה מהקריאות לנרמל את היחסים בין ארצות הברית וברית המועצות. במקום זאת הרחיבה אלבניה את קשריה הדיפלומטיים עם מערב אירופה והמדינות המתפתחות והיא גם החלה להדגיש את עקרון ההסתמכות העצמית כאבן המפתח לאסטרטגיה של המדינה לפיתוח כלכלי. אולם לאלבניה לא היו משאבים רבים משלה, ופתיחותו הזהירה של הוג'ה לעולם החיצון לא הספיקה לחיזוק כלכלת אלבניה, ותנועות המתעוררות לשינוי התעוררו בתוך אלבניה. ללא סיוע סיני או סובייטי, המדינה החלה לחוות מחסור נרחב בכל דבר, החל מחלקי מכונות ועד חיטה ומזון מן החי. התשתיות ורמת החיים החלו לקרוס. על פי הבנק העולמי, אלבניה הרוויחה תוצר לאומי ברוטו לנפש בסביבות 750 דולר לאורך רוב שנות השמונים. כאשר מצבו הבריאותי של הוג'ה הידרדר, התעוררו קריאות מושתקות להרגעה של השליטה במפלגה ופתיחות רבה יותר. בתגובה, הוג'ה השיק סדרה חדשה של טיהורים שהדיחה את שר ההגנה ופקידי צבא רבים. שנה לאחר מכן טיהר הוג'ה שרים שהיו אחראים לכלכלת המדינה והחליף אותם באנשים צעירים יותר. ככל שהוג'ה החל לחוות בעיות בריאות נוספות, הוא נסוג בהדרגה מענייני המדינה ולקח חופשות ארוכות ותכופות יותר. בינתיים, הוא החל לתכנן ירושה מסודרת. הוא פעל למיסוד מדיניותו, בתקווה להכשיל כל ניסיון שיורשיו עשויים לצאת מהדרך הסטליניסטית שהנהיג באלבניה. בדצמבר 1976 אימצה אלבניה את החוקה הסטליניסטית השנייה שלה בעידן שלאחר המלחמה. המסמך הבטיח באלבניה את חופש הדיבור, העיתונות וחופש ההתאגדות, אך הכפיפו את הזכויות הללו לחובות הפרט כלפי החברה כולה. החוקה המשיכה להדגיש גאווה ואחדות לאומית, רעיון האוטרקיה מעוגן בחוק וממשלתו נאסרה לבקש סיוע כספי או זיכויים או להקים חברות משותפות עם שותפים ממדינות קומוניסטיות קפיוניסטיות או רוויזיוניסטיות. מבוא החוקה גם התגאה בכך שביסודות האמונה הדתית בוטלו באלבניה. בשנת 1980, הוג'ה טיפח את אמיז עלייה לרשת אותו כמנהיג הקומוניסטי של אלבניה, כשהוא מרחיק מההנהגה את חברו לנשק מהמט שאהו. הו'גה ניסה לראשונה לשכנע את שאהו להתרחק מרצון הצידה, אך כאשר מהלך זה נכשל, הוג'ה דאג שכל חברי הפוליטבירו ינזפו בו על כך שאפשר לבנו להתארס לבת של משפחה בורגנית לשעבר. שאהו התאבד לכאורה ב-17 בדצמבר 1981. חלק חושדים שהוג'ה הרג אותו. הוג'ה עצר את אשתו ושלושת בניו ואחד מהם התאבד בכלא. בנובמבר 1982 הודיע הוג'ה כי שאהו עבד במקביל כמרגל זר עבור סוכנויות הביון האמריקאיות, הבריטיות, הסובייטיות והיוגוסלביות בתכנון רצח הוג'ה עצמו. "הוא נקבר כמו כלב", כתב הוג'ה במהדורה האלבנית של ספרו "הטיטויים". בשנת 1983 ויתר הוג'ה על רבים מתפקידיו בשל בריאות לקויה, אליה נטל אחריות על הממשל של אלבניה. אליה סייר ברחבי אלבניה בהרחבה, עמד לצד הוג'ה באירועים מרכזיים והחל בכינון מדיניות חדשה במדינה. הוג'ה נפטר ב-11 באפריל 1985. אליה ירש את הוג'ה בתפקיד הנשיאות והפך למזכיר הכללי של ה-APL כעבור יומיים. בבוא העת הוא הפך לדמות דומיננטית בתקשורת האלבנית, וסיסמאותיו צוירו באותיות ארגמן על שלטי חוצות ברחבי הארץ. לאחר מותו של הוג'ה, רמיז אלייה שמר על שליטה איתנה במדינה ובמנגנוני הביטחון שלה, אך מצבה הכלכלי הנואש של אלבניה דרש מאליה לבצע כמה רפורמות. בהמשך למדיניות שנקבעה על ידי הוג'ה, אליה[דרושה הבהרה] ביסס מחדש את היחסים הדיפלומטיים עם גרמניה המערבית בתמורה לסיוע לפיתוח וגם חיזרה אחרי איטליה וצרפת. הרפורמות ההדרגתיות והקטנות מאוד הלכו והתעצמו כאשר מיכאיל גורבצ'וב הציג את מדיניותו החדשה של הגלסנוסט ופרסטרויקה בברית המועצות, שהגיעה לשיאה בנפילת חומת ברלין בנובמבר 1989 והתמוטטות ממשלות קומוניסטיות ברחבי מרכז ומזרח אירופה. לאחר שניקולאה צ'אושסקו (מנהיג רומניה הקומוניסטית) הוצא להורג במהפכה בדצמבר 1989, אליה זירז את הרפורמות שלו, ככל הנראה הוא היה מודאג מאלימות וגורלו שלו אם לא יבוצעו שינויים קיצוניים. הוא חתם על הסכם הלסינקי (שנחתם על ידי מדינות אחרות בשנת 1975) אשר כיבד כמה זכויות אדם. ב-11 בדצמבר 1990, בלחץ עצום של סטודנטים ועובדים, הודיע אליה כי מפלגת העבודה נטשה את זכותה לשלוט במדינה, היתר להקים מפלגות אחרות, ובחירות חופשיות יתקיימו באביב 1991. מפלגתה של אליה זכתה בבחירות ב-31 במרץ 1991 - הבחירות החופשיות הראשונות שנערכו מזה עשרות שנים. עם זאת, היה ברור שהשינוי לא ייעצר. עמדת הקומוניסטים אושרה בסיבוב הבחירות הראשון על פי חוק ביניים משנת 1991, אך כעבור חודשיים היא נפלה במהלך שביתה כללית. ועדה של "ישועה לאומית" השתלטה אך גם היא קרסה תוך שישה חודשים. ב-22 במרץ 1992, המפלגה הדמוקרטית ניצחה את הקומוניסטים בבחירות לאומיות. השינוי מדיקטטורה לדמוקרטיה בא עם אתגרים רבים. המפלגה הדמוקרטית נאלצה ליישם את הרפורמות שהבטיחה, אך הן היו איטיות מדי או שלא פתרו את בעיות המדינה, ולכן אנשים התאכזבו כאשר תקוותם לשגשוג מהיר לא התממשו. בבחירות הכלליות ביוני 1996 המפלגה הדמוקרטית ניסתה לזכות ברוב מוחלט על ידי מניפולציה של התוצאות. ממשלה זו קרסה בשנת 1997 בעקבות קריסות נוספות של תוכניות פירמידה ושחיתות נרחבת, שגרמו לכאוס ולמרד ברחבי המדינה. הממשלה ניסתה לדכא את המרד בכוח צבאי אך הניסיון נכשל, בשל שחיתות ארוכת טווח של הכוחות המזוינים, ואילץ מדינות אחרות להתערב. בהתאם לחוק היסוד הזמני משנת 1991, אלבניה אישרה חוקה בשנת 1998, הקמת מערכת שלטון דמוקרטית המבוססת על שלטון החוק והבטיחה את ההגנה על זכויות האדם הבסיסיות. מדיה וקבצים בנושא הרפובליקה הסוציאליסטית העממית של אלבניה בוויקישיתוף Dervishi, Kastriot (2012). Kryeministrat dhe ministrat e shtetit shqiptar në 100 vjet. Tiranë: Shtëpia Botuese "55". p. 273. ISBN 978-99943-56-22-5. Qafoku, Roland (2015). Historia e 33 kryeministrave të Shqipërisë. Tiranë: Shtëpia Botuese "Onufri". p. 350. ISBN 978-9928-186-72-0. Krasniqi, Afrim (2009). Sistemet Politike në Shqipëri 1912-2009. Tiranë: UFO Press. p. 390. ISBN 978-99956-19-36-7.