laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
בנימין פאלער

הרב בנימין פַּאלֶער (באנגלית: Binyomin Paler; ‏~ה'תרס"ח, 1908 - ה' באב ה'תש"ס, 6 באוגוסט 2000) היה ראש ישיבה אמריקאי ממוצא ליטאי, מתלמידי רבי יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק מבריסק. ראש ישיבת "מקור חיים" בניו יורק. נולד בבריסק לדבורה ולרב יצחק פאלער, למדן מקומי שלמד בבתי מדרש בעיר. ומצאצאי רבי משה פאלייר מקוברין, כבחור הוכר כבעל זיכרון טוב, והתפרסם בשל התמדתו. הוא למד בתחילה בישיבת תורת חסד בבריסק אצל רבי משה סוקולובסקי מחבר הספר "אמרי משה". אחר כך החל ללמוד אצל רב העיר, רבי יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה גלה לווילנה משם נמלט עם רבים מתלמידי ישיבת מיר ברכבת הטרנס-סיבירית לאורכה של ברית המועצות, לוולדיווסטוק וממנה לקובה שביפן, באמצעות אשרות הכניסה שהנפיק הקונסול היפני בקובנה, חסיד אומות העולם צ'יאונה סוגיהארה. הוא הצטרף לתלמידי ישיבת מיר ולמד לצדם. בהמשך הצליח כמו אחרים להגר לארצות הברית והצטרף לקבוצת בני הישיבות שבראשה עמדו רבי אריה ליב מאלין ואחרים שיסדו את ישיבת בית התלמוד. לאחר שנה בארצות הברית, נישא לבתו של הרב שמואל ארנפלד ממטרסדורף, בין גיסיו: הרב עקיבא ארנפלד (אנ'), נשיא קריית מטרסדורף בירושלים; הרב אליהו שמחה שוסטל; והרב ישראל מאיר קגן ראש ישיבת "תורת חיים" בדנוור. מיד לאחר נישואיו החל להעביר שיעורים בתלמוד בישיבת "חתן סופר" שבנשיאותה עמד חמיו. בשנת ה'תשכ"ה, 1965, יסד את ישיבתו בניו יורק, הוא קרא לישיבתו "מקור חיים" על שם רבי חיים הלוי סולובייצ'יק, לפי הצעתו של הרב משה פיינשטיין. שם זה בא להדגיש את שיטת הלימוד בישיבה שהייתה בשיטת בריסק מיסודו של רבי חיים מבריסק. הוא נפטר לאחר עשרות שנות הרבצת תורה, בה' באב ה'תש"ס, 6 באוגוסט 2000. בניו, הרבנים: יצחק, שמחה בונים וזכריה פאלער המשיכו את דרכו ופתחו סניפים נוספים לישיבתו. קונטרס "אמרי בנימין" לזכרו של הגאון רבי בנימין פאלער זצ"ל, בתוך: ישורון, כרך ט, עמ' רנא-שצו, באתר היברובוקס
קושירו

קושירו (ביפנית: 釧路市) היא העיר הרביעית בגודלה בחבל הוקאידו שבצפון יפן. קושירו שוכנת על גדות נהר קושירו, והיא העיר המאוכלסת ביותר בחלקו המזרחי של האי הוקאידו. העיר הוקמה ע"פ צו קיסרי ביולי 1899, במטרה להוות נמל פתוח למסחר עם ארצות הברית ובריטניה. חשיבותה של קושירו כעיר נמל, נבעה מכך שמי האוקיינוס השקט בחופי העיר אינם קופאים בחורף, כך יכול היה נמל העיר להתמודד מול ערי נמל אחרות באזור כפטרופבלובסק-קמצ'טסקי הרוסית, ואף הקודאטה שלעיתים קופאים המים בחופיה בשל רמת מליחותו הנמוכה של ים יפן. מסיבה זו, נחשבה קושירו כיעד בעל ערך בעיני הצארים הרוסים במלחמות רוסיה-יפן. העיר הפכה לעיר נמל חשובה בשנות העשרים של המאה ה-19, עם צמיחת ענף הדיג המסחרי, וזכתה למעמד של עיר בשנת 1922. באוקטובר 2005 מוזגו לקושירו העיירות הסמוכות אקאן ואונבצו. בשנת 2011 התגוררו בעיר 183,757 תושבים בצפיפות אוכלוסין שעמדה על כ-140 איש לקמ"ר. מנמל התעופה המקומי יוצאות טיסות לטוקיו, אוסקה וסאפורו. קו הרכבת "סופר אוזורה" מקשר בין קושירו לערים המרכזיות במערב הוקאידו. לקושירו חמש ערים תאומות: יפן יוזאווה, אקיטה, יפן (מ־1963) יפן טוטורי, טוטורי, יפן (מ־1963) קנדה ברנבי, קולומביה הבריטית, קנדה (מ־1965) רוסיה קולמסק, סחלין, רוסיה (מ־1975) רוסיה פטרופבלובסק-קמצ'טסקי, קמצ'טקה, רוסיה (מ־1998) מדיה וקבצים בנושא קושירו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קושירו (ביפנית) קושירו, ברשת החברתית פייסבוק קושירו, ברשת החברתית אקס (טוויטר) קושירו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Port of Kushiro באתר world port source (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים ביפן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אמריקן אקספרס סנטוריון

סנטוריון (באנגלית: Centurion) הוא כרטיס אשראי של חברת אמריקן אקספרס שהוצג לשוק האמריקאי לראשונה בשנת 1999. כרטיס הסנטוריון, הנקרא לעיתים גם "הכרטיס השחור", מוצע ללקוחות נבחרים בעלי הון רב. הכרטיס מונפק במספר מדינות ברחבי העולם, אך, בשונה מרוב כרטיסי האשראי האחרים, לא ניתן לבקש כרטיס זה, אלא הכרטיס ניתן לאחר הזמנה אישית מאת אמריקן אקספרס. קיימים שני סוגי כרטיסי סנטוריון, פרטי ועסקי. בישראל מונפק הכרטיס על ידי ישראכרט (דרך חברה בת בשם פרימיום אקספרס) החל משנת 2006. כרטיס הסנטוריון דומה בעיצובו לשאר כרטיסי האשראי של אמריקן אקספרס (הירוק, הזהב והפלטינה), וצבעו שחור. ברוב השווקים בהם מונפק כרטיס הסנטוריון, לדוגמה בארצות הברית, כרטיס הסנטוריון עשוי טיטניום. מחיר הכרטיס גבוה ביותר ביחס לכרטיסי האשראי הנפוצים, ומשתנה ממדינה למדינה. בשווקים מסוימים (כדוגמת סינגפור) המחיר השנתי של הכרטיס עולה על 5,000 דולרים. לעיתים נדרש תשלום ראשוני (חד-פעמי) נוסף, שמגיע במדינות מסוימות (כדוגמת ארצות הברית) ל-7,500 דולרים. בישראל מחירו של הכרטיס כ-2,000 דולרים בשנה, והוא אינו כולל תשלום ראשוני כלשהו (נכון לשנת 2022). בעלי כרטיס הסנטוריון נהנים ממסגרת אשראי מוגדלת, היכולה להגיע למאות אלפי ואף למיליוני דולרים. למשל, מיליארדר סיני רכש בנובמבר 2015 ציור ב-170 מיליון דולר, ושילם תמורתו באמצעות כרטיס אמריקן אקספרס סנטוריון. בכך צבר כ-2 מיליארד נקודות בתוכנית הנוסע המתמיד. ההטבות שמקנה הכרטיס למחזיקיו משתנות ממדינה למדינה. בישראל, מחזיקי הכרטיס נהנים משירותיהם של מוקדי נסיעות ומוקד סגנון חיים קונסיירז' ייעודי, אליהם ניתן להפנות בקשות שונות, החל מסידורי נסיעה, כגון הזמנת כרטיסי טיסה, וכלה בהשגת כרטיסים להופעות או אירועי ספורט שונים ברגע האחרון. בישראל לא קיימת בכרטיס הגבלת משיכת מזומן יומית. בדומה לכרטיסי אמריקן אקספרס האחרים (בישראל - פרט לכרטיס אמריקן אקספרס BLUE), בעלי כרטיס הסנטוריון צוברים נקודות Membership Rewards כחלק מתוכנית צבירת הנקודות של אמריקן אקספרס. יחס צבירת והמרת הנקודות הוא בתנאים מועדפים. מחזיקי הכרטיס רשאים להיכנס לכ-700 טרקליני אח"מ בשדות התעופה ללא תשלום נוסף, וללא קשר למחלקת הטיסה בה הם טסים. מחזיקי הכרטיס נהנים מהטבות במסעדות ובתי מלון, ובהן שדרוג חדרים, כניסה לטרקליני העסקים בבתי מלון, קבלת קינוחים ללא תוספת מחיר וכו'. מחזיקי הכרטיס מוזמנים מדי פעם לפרמיירות, חופשות, ואירועים שונים, בדרך כלל ללא תשלום, או בתשלום נמוך במיוחד. אתר האינטרנט הרשמי של אמריקן אקספרס סנטוריון (באנגלית) אבי שאולי, מי רוצה כרטיס אשראי עם דמי חבר של 2,000 דולר?, באתר ynet, 15 בנובמבר 2006 אוריאל הרמן, ‏גם זו שיטה: האיש שסידר לעצמו טיסות חינם לכל החיים, באתר גלובס, 25 בנובמבר 2015
עקרבישאים

עקרבישאים (שם מדעי: Amblypygi) היא סדרה של בעלי חיים ממחלקת העכבישנים הדומה לעכבישים אך בעלי רגל-מחוש פדיפלפי ורגלי מחוש ארוכות. ידועים בעולם כ-100 מינים לערך. בישראל חי המין indosiella ioannitica ממשפחת harontidae. העקרבישאים הם בעלי חיים נסתרים החבויים בסדקים ופעילים בעיקר בלילה. עקרבישים אינם בעלי חיים ארסיים והם לוכדים את טרפם באמצעות רגלי בחנין (פדיפלפי) שהם מעין "צבתות".  בסדרת העקרבישאים זוהו 5 משפחות: Paracharontidae עקרבישיים (Charinidae) Charontidae Phrynichidae Phrynidae אין לבלבל עם עכשובאים (עקרבוטים) השייכים לסדרה אחרת במחלקת העכבישנים. העקרבישים דומים לעכבישים. יש להם ארבעה זוגות רגליים והראשונות הן רגלי מחוש (מין שרוכים ארוכים דקיקים) רגישות ביותר. את טרפם הם תופסים באמצעות "ידיים", הבנויות משני פרקים, וכל "יד" (רגלבחנין) מצוידת לכל אורכה בחודים קטנים וזיפים שנועדו לתפיסת הטרף. יש להם ראש-חזה (צפאלוטוראקס) בצורת חצי עיגול, שבחזיתו ישנן שתי עיניים ובכל צד יש עוד שלוש עיניים קטנות (כמו אצל העקרבים). הבטן אליפטית ומחולקת לשבעה פרקים. העקרבישים נושמים דרך שני זוגות של ריאות בעלות שכבות (ריאות ספר) שממוקמות בתוך בטנם.  צבע העקרבישים בישראל נע בין חום כהה לצהבהב. רוב המינים נעים בין חום לאפור ואדום, אך יש גם מינים שצבעם ירוק. גוף העקרביש הוא דק מאוד ומאפשר לו לחיות בסדקים, תנועתו איטית והוא מסוגל לנוע גם לצדדים. העקרבישים חיים באזורים טרופיים וסוב טרופיים, הם שוכנים תחת אבנים וסדקים, במערות לחות ואפילו בבתים. רוב העקרבישים שוכנים בקרבת מקור מים. הם חיות ליליות ואין כמעט סיכוי לפגוש אותם ביום. הזדווגות העקרבישים דומה לזו של עכבישים ועקרבים: כאשר זכר ונקבה נפגשים הם בוחנים זה את זה עם רגלי המחוש, ולאחר מכן הזכר מסתובב ומפריש נרתיק זרע (ספרמטופור) שנצמד לאדמה.  לאחר מכן הזכר מסתובב, פוער בעזרת הקליצרות שלו פתח בנרתיק הזרע ואז מוביל את הנקבה עם רגלי המחוש אל הנרתיק והיא מכניסה את הזרע לגופה.  העקרבישות מטילות את ביציהן לכיס צמוד לגחונן. לאחר כחודשיים-שלושה בוקעים כ-20–40 צאצאים, ועולים על גב האם. בשלב זה הם עדיין לא מסוגלים לאכול, ורק לאחר ההתנשלות הם עוזבים את האם ומתפזרים ומתחילים באורח חיים עצמאי. עקרבישות יכולות להטיל פעמיים בשנה ולעיתים נדירות אפילו שלוש. כמו העקרבים והעכבישים, העקרבישים נולדים עם שכבת עור לבנבנה עבה. תוך כשבוע-שבועיים העקרבישים הצעירים מתנשלים. עקרביש מתנשל בבין שש לשמונה פעמים בשנה עד לבגרותו ופעם-פעמיים בשנה בבגרותו.  בזמן ההתנשלות נזהר העקרביש מאוד בהוצאת רגלי המחוש כי הן מתנתקות בקלות. מוכרת אצלם תופעת ניתוק הרגליים (אוטוטומיה) והתחדשותן (רגנרציה).  עקרבישים חיים שנים אחדות בשבי אך מינים מסוימים יכולים לחיות למעלה משבע שנים (לדוגמה הטנזני הענק). מדיה וקבצים בנושא עקרבישאים בוויקישיתוף עקרבישאים, באתר ITIS (באנגלית) עקרבישאים, באתר NCBI (באנגלית) עקרבישאים, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) עקרבישאים, באתר GBIF (באנגלית) עקרבישאים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Ben Koren, עקרביש באתר סנייקס, באתר סנייקס - קהילת מגדלי חיות אקזוטיות + חיות בית | חיות מחמד
סר פטריק ספנס

סר פטריק ספנס (אנגלית: Sir Patrick Spens) היא בלדה עממית סקוטית, שפורסמה לראשונה בשנת 1765. לסיפור הבלדה מספר גרסאות, שכולן בנויות סביב אותן התרחשויות בסיסיות. מלך סקוטלנד קורא לאמיץ שבחובלים להוציא את ספינתו אל הים. השם "סר פטריק ספנס" מוזכר לראשונה על ידי אחד מיושבי ימינו של המלך, ונשלח מכתב אל סר פטריק הדורש ממנו לצאת אל הים. זהו אמצע החורף, ועוזריו של סר פטריק מזהירים אותו כי מסוכן לצאת לים בסערה שכזו. אך החובל הנועז נשאר נאמן למצוות המלך, ובידיעה שהוא ואנשיו הולכים למות, הוא מחליט לצאת אל הים. ספינתו של סר פטריק טובעת, אנשיה אתה. הסצנה הבאה המתוארת בבלדה, היא מחזה כובעיהם הצפים של אנשיו של סר פטריק, והגבירות על היבשה המחכות לחובלים שישובו - לחינם. הבית הראשון מתרגומו של נתן אלתרמן: המלך יושב בקרית דמפרלין שותה את יינו האדום כדם. "מי יתנני"-אומר הוא-"חובל עז לבב שיוציא ספינתי אל הים." הבלדה מתאפיינת במאפיינים רבים הנפוצים בבלדות עממיות אחרות, כגון: פערי מידע: לא ידועה הסיבה לרצונו של המלך לשלוח ספינה אל הים, וכמו כן לא ידוע האינטרס של עוזר המלך להפיל את העונש על סר פטריק ספנס. סוף טראגי: סר פטריק ואנשיו טובעים בים. רמזים מטרימים: המלך יושב בקריית דמפרלין שותה את יינו האדום כדם חל שימוש במילה דם כדי לבשר כי הסוף יהיה טרגי. אדוארד אדוארד שלושה בני עורב מידע על היצירה "סר פטריק ספנס" באתר מיוזיק בריינז טקסט הבלדה באנגלית בליווי קריאתו, סרטון באתר יוטיוב מסמך הטקסט המקורי שפורסם בשנת 1765 (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ג'דה ההיסטורית

ג'דה ההיסטורית (מוכרת יותר כאל באלאד, בערבית: البلد) היא אזור היסטורי של ג'דה, העיר השנייה בגודלה בערב הסעודית. המשמעות של אל-באלאד היא "העיר". אל-באלאד היא המרכז ההיסטורי של העיר ג'דה. אל-באלאד נוסדה במאה ה-7 ושימשה לאורך ההיסטוריה כמרכז ג'דה. החומות שהקיפו את אל-באלאד הוסרו בשנות ה-40 של המאה ה-20. בשנות ה-70 וה-80, כאשר ג'דה החלה להתעשר כתוצאה משגשוג תעשיית הנפט, עברו רבים מתושביה צפונה, הרחק מאל-באלאד, וזו נותרה כתזכורת לתקופות פחות משגשגות. באל-באלאד היה מחסור בחניות לרכבים גדולים, והחנויות באזור לא מכרו בגדים יקרים של מעצבי אופנה. מהגרים עניים עברו לאזור במקום האוכלוסייה הסעודית. עיריית ג'דה החלה במאמצים לשימור היסטורי בשנות ה-70. בשנת 1991 העירייה ייסדה את אגודת השימור ההיסטורי של ג'דה במטרה לשמר את האדריכלות והתרבות של אל-באלאד. ב-2002 נאספו 4 מיליון דולרים לאגודת השימור. בשנת 2009 הייתה אל-באלאד מועמדת על ידי הוועדה הסעודית לתיירות ועתיקות, לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו; היא אושרה בשנת 2014. רבים מתושבה ג'דה עברו מאל-באלאד בשנות ה-2000. במקביל, רחובותיה עדיין עמוסים במבקרים במהלך חודש הרמדאן. בערך בתקופה זו, הוקמה החברה העירונית לפיתוח ג'דה במטרה לשחזר את אל-באלאד. בית נסיף, ג'דה הריסות באל-באלאד, ג'דה בית מסורתי באל-באלאד, ג'דה מדיה וקבצים בנושא ג'דה ההיסטורית בוויקישיתוף ג'דה היסטורית - הרשות הכללית לתיירות ומורשת לאומית (אורכב 01.04.2019 בארכיון Wayback Machine) Tales of Old Jeddah, באתר ערב ניוז, 2007 Historic Jeddah, the Gate to Makkah, unesco Fakkar, Galal. "Company Formed to Restore Jeddah’s Historical Old City." Arab News. 11 January 2007
למידת PAC

בלמידה חישובית, למידת PAC או Probably approximately correct learning (בתרגום חופשי: "למידת קרוב לוודאי בערך נכון") הוא מודל לניתוח מתמטי של בעיות מתחום הלמידה החישובית. המודל הוצג ב־1984 על ידי מדען המחשב הבריטי לסלי וליאנט. במודל זה הלומד מקבל דוגמאות וצריך לבחור פונקציה מכלילה ("היפותזה") מתוך מחלקה מוגדרת של פונקציות אפשריות. המטרה היא שבהסתברות גבוהה ("קרוב לוודאי"), הפונקציה הנבחרת תהיה בעלת שגיאת הכללה ("בערך נכון") נמוכה. הלומד נדרש להיות מסוגל ללמוד פונקציה בהינתן בחירה של יחס קירוב נדרש, מידת וודאות או התפלגות של דוגמאות. המודל הורחב בהמשך כדי לטפל גם ברעש, או דוגמאות המסווגות בצורה שגויה. מודל PAC משלב רעיונות הבאים מתורת הסיבוכיות, ובפרט הלומד נדרש למצוא פונקציה יעילה (למשל מבחינת זמן ריצה או סיבוכיות מקום החסומים פולינומית ביחס לגודל המדגם), כשהלומד עצמו נדרש לממש למידה יעילה (מספר הדוגמאות חסום פולינומית בהתאם למשימת הלמידה, ובהתאם לחסמים של יחס הקירוב וליחס הוודאות הנדרשים). נניח כי X {\displaystyle X} הוא מרחב הדוגמאות (instance space), או קידוד של כל הדוגמאות, וכל דוגמה היא בעלת אורך מוגדר. לדוגמה בבעיית זיהוי תווים X = { 0 , 1 } n {\displaystyle X=\{0,1\}^{n}} . רעיון (concept) הוא תת-קבוצה c ⊂ X {\displaystyle c\subset X} , למשל כל התבניות של צורות קידוד האפשריות של ביטים המקודדים את התמונה של האות "P" ב- X = { 0 , 1 } n {\displaystyle X=\{0,1\}^{n}} . מחלקת רעיונות (concept class) היא קבוצה של רעיונות C {\displaystyle C} מעל X {\displaystyle X} . E X ( c , D ) {\displaystyle EX(c,D)} היא פונקציה המייצרת דוגמה, x {\displaystyle x} , מתוך התפלגות D {\displaystyle D} ונותנת לה את הסיווג הנכון c ( x ) {\displaystyle c(x)} , כלומר 1 אם x ∈ c {\displaystyle x\in c} ו־0 אחרת. נניח שיש אלגוריתם A {\displaystyle A} שיש לו גישה ל־ E X ( c , D ) {\displaystyle EX(c,D)} והוא מקבל כקלט פרמטרים ϵ {\displaystyle \epsilon } ו־ δ {\displaystyle \delta } שהם, בהסתברות של לפחות 1 − δ {\displaystyle 1-\delta } , A {\displaystyle A} פולט היפותזה h ∈ C {\displaystyle h\in C} שיש בה טעות השווה או הפחותה מ־ ϵ {\displaystyle \epsilon } עם דוגמאות מ־ X {\displaystyle X} הבאות מהתפלגות D {\displaystyle D} . אם יש אלגוריתם כזה לכל רעיון c ∈ C {\displaystyle c\in C} , לכל התפלגות D {\displaystyle D} מעל X {\displaystyle X} , ולכל 0 < ϵ < 1 / 2 {\displaystyle 0<\epsilon <1/2} ו־ 0 < δ < 1 / 2 {\displaystyle 0<\delta <1/2} אז C {\displaystyle C} הוא בר למידה לפי מודל PAC או "PAC learnable". ניתן גם להגיד כי A {\displaystyle A} הוא "אלגוריתם לומד PAC" עבור C {\displaystyle C} . האלגוריתם רץ בזמן t {\displaystyle t} אם הוא מייצר לכל היותר t {\displaystyle t} דוגמאות ודורש לכל היותר t {\displaystyle t} צעדים. מחלקת רעיונות היא "למידת PAC יעילה" (efficiently PAC learnable) אם היא למידת PAC באמצעות אלגוריתם שרץ בזמן פולינומי ב־ 1 / ϵ {\displaystyle 1/\epsilon } , 1 / δ {\displaystyle 1/\delta } ואורך קידוד הדוגמה. L. Valiant. A theory of the learnable. Communications of the ACM, 27, 1984.
מהמט

השם מהמט (בטורקית: Mehmet או Mehmed) הוא הצורה הטורקית של השם הערבי מוחמד, על שמו של מייסד דת האסלאם, מוחמד בן עבדאללה בן עבד אל-מוטלב. השם נפוץ מאוד בקרב הטורקים מאז שקיבלו על עצמם את האסלאם. בטורקית עות'מאנית השם נכתב כמו בערבית, محمد (בערבית מנוקדת: مُحَمَّد; בתעתיק עברי מדויק: מחמד). האם התכוונתם ל... מהמט הראשון – סולטאן האימפריה העות'מאנית מ-1413 עד מותו ב-1421 מהמט השני – סולטאן האימפריה העות'מאנית לתקופה קצרה בין 1444 ו-1446, ולאחר מכן שוב בין 1451 ו-1481 גשר פתיה סולטאן מהמט – גשר תלוי באיסטנבול המקשר בין החלק האסייתי לחלק האירופי של העיר מהמט השלישי – סולטאן האימפריה העות'מאנית מ-1595 עד מותו ב-1603 מהמט הרביעי – סולטאן האימפריה העות'מאנית מ-1648 עד שהודח ב-1687 מהמט החמישי – סולטאן האימפריה העות'מאנית מ-1909 עד מותו ב-1918 מהמט השישי – סולטאן האימפריה העות'מאנית מ-1918 עד ביטול הסולטנות ב-1922 מהמט פאשא קפרולו – הווזיר הגדול של האימפריה העות'מאנית בימי הסולטאן מהמט הרביעי, משנת 1656 ועד מותו ב-1661 שם משפחה שהזאדה מהמט – בנם הראשון של הסולטאן סולימאן המפואר והורם סולטאן שנשלח לשלוט במניסה גשר מהמט פשה סוקולוביץ' – גשר במזרח בוסניה והרצגובינה המחבר בין שתי גדות נהר הדרינה מוחמד (פירושונים) אישים ששמם הפרטי הוא מהמט
פאולו סרג'יו

פאולו סרג'יו סילבסטרה דו נסימנטו (בפורטוגזית: Paulo Sérgio Silvestre do Nascimento, נולד ב-2 ביוני 1969 בסאו פאולו שבברזיל), ידוע בעיקר כפאולו סרג'יו, הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת החלוץ, בעיקר בבאייר לברקוזן, ברומא ובבאיירן מינכן. לפאולו סרג'יו זכייה עם נבחרת ברזיל במונדיאל 1994, ועם באיירן מינכן בליגת האלופות בשנת 2001. פאולו סרג'יו גדל בקורינתיאנס, ממועדוני הכדורגל הבכירים מעיר הולדתו סאו פאולו, עלה לבוגרים בשנת 1988 והיווה שחקן מפתח בקבוצה. בשנת 1993 הוחתם על ידי באייר לברקוזן על חוזה לארבע שנים. היו בבונדסליגה חלוצים שהבקיעו במספרים גבוהים יותר מפאולו סרג'יו, אך נתוניו הפיזיים היוו שיקול מכריע בזימונו לסגל נבחרת ברזיל למונדיאל 1994. בארבע עונותיו בלברקוזן, צבר פאולו סרג'יו 121 הופעות והבקיע 47 שערים. בקיץ 1997 חתם פאולו סרג'יו ברומא, שם היה חלק ממשולש התקפי יעיל במיוחד, שכלל גם את פרנצ'סקו טוטי ואת מרקו דלווקיו. הגעתו של וינצ'נצו מונטלה לקבוצה בשנת 1999, הייתה האות לשחרורו של פאולו סרג'יו מהמועדון לאחר שנתיים, כשבאמתחתו 64 הופעות ו-24 שערים. בקיץ 1999, שררה בבאיירן מינכן אווירת נכאים עקב ההפסד הכואב בגמר ליגת האלופות 1999 למנצ'סטר יונייטד. נדרשה הפקת לקחים שכללה הבאת חיזוק, ופאולו סרג'יו חתם במועדון לשלוש שנים. בעונתו השנייה בקבוצה זכה פאולו סרג'יו בליגת האלופות, לאחר ניצחון על ולנסיה במשחק הגמר, אף על פי שהחטיא את הפנדל הראשון בבעיטות ההכרעה, לאחר שהמשחק הסתיים בתוצאה 1-1. לזכייה זו הוסיף פאולו סרג'יו זכייה בטורניר הגביע הביניבשתי, לאחר ניצחון בגמר על בוקה ג'וניורס, שני תוארי אליפות בבונדסליגה, גביע מקומי אחד ושתי זכיות בסופר קאפ. בתום עונת 2002, שוחרר פאולו סרג'יו מהקבוצה לאחר שלוש עונות, בהן הופיע 77 פעמים וכבש 21 שערים. פאולו סרג'יו עבר עם שחרורו מבאיירן מינכן לקבוצת אל ואחדה מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות, ואחר כך עבר לבאהיה הברזילאית, שם סיים את הקריירה בשנת 2003. פאולו סרג'יו צבר 13 הופעות במדי נבחרת ברזיל, וכבש שני שערים, בין השנים 1991–1994. פאולו סרג'יו היה חלק מהסגל של נבחרת ברזיל שזכתה במונדיאל 1994. מדיה וקבצים בנושא פאולו סרג'יו בוויקישיתוף פאולו סרג'יו, באתר Transfermarkt פאולו סרג'יו, באתר Fussballdaten.de (בגרמנית) פאולו סרג'יו, באתר WorldFootball.net פאולו סרג'יו, באתר National Football Teams פאולו סרג'יו, באתר FootballDatabase.eu
מנזר וקרשט

מנזר וֶקֶרֶשט (ברומנית: Mănăstirea Văcărești), הידוע גם כ"בית סוהר וקרשט", היה מערך מבנים בסגנון ברנקובאני, בבוקרשט, רומניה. המנזר והמבנים הנלווים נבנו בשנים 1716 - 1736 על ידי השליט של נסיכות ולאכיה באותן שנים, ניקולאה מברוקורדט. מברוקורדט ייעד את המקום להיות משכן תפילה ומעון נסיכותי. הבנייה נפסקה באמצע בגלל חטיפתו של מברוקורדט וחודשה כעבור שנים, כאשר שב מברוקורדט לכס השלטון. במגפת הדבר של 1730 מת גם מברוקורדט ונקבר באתר של כנסיית המנזר. מברוקורדט, שהיה חובב תרבות, הקים במקום בית ספר בשפה היוונית, בית דפוס וספרייה, שבימיו הייתה מהגדולות והעשירות באירופה, שכללה יצירות של 237 מחברים. קונסטנטין מברוקורדט, בנו ויורשו של ניקולאה, הוסיף ב-1936 קפלה בעלת מבנה ארכיטקטוני מפואר בצלע המזרחית. ב-1848, לאחר דיכוי המהפכה בבוקרשט, נכלאו במנזר וקרשט חלק ממשתתפי המהפכה ולשם כליאתם נעשו התאמות במבנים. ב-1864, לאחר מרידות האיכרים, נכלאו במנזר המשתתפים במרידות. במהלך השנים נכלאו בכלא וקרשט אישים רבים, חלקם מפורסמים, דוגמת: ליביו רבראנו, טודור ארגזי, יואן סלאביץ' וקורנליו זליה קודריאנו ושותפיו למזימות הרצח. במהלך הזמן המבנים נזנחו ומצבם התדרדר וב-1985 התקבלה החלטה לפרק אותם ולפנות את השטח לבניית מבנים חדשים. קמה התנגדות לפירוק, בעיקר בגלל הערך ההיסטורי והאמנותי, אך החלטה נשארה בעינה וב-1986 התחיל הפירוק. לאחר המהפכה הרומנית ב-1989 נפסק פינוי השטח וכל התוכניות נעצרו. מדיה וקבצים בנושא מנזר וקרשט בוויקישיתוף Manastirea Vacaresti (ברומנית)
DF-ZF

DF-ZF (לשעבר WU-14) הוא ראש קרב סיני שגא-קולי גולש המסוגל לשאת ראשי נפץ גרעיניים. ידוע על שש טיסות ניסוי של ה-DF-ZF, מתוכן שלוש ב-2014, שתיים ב-2015 ואחת ב-2016. לפחות חלק מטיסות הניסוי יצאו ממרכז שיגור הלוויינים טאיואן, מרכז השיגור העיקרי של סין עבור טילים בליסטיים. משרד ההגנה הסיני אישר את הניסוי בינואר 2014, וטען ש"ניהול ניסויים מדעיים בתוך שטחנו תקין", ושהניסויים "אינם ממוקדים באף מדינה או מטרה מסוימת". גורמים רשמיים בממשל האמריקאי תיארו את הניסוי באוגוסט 2014 ככושל. עם זאת, מעריכים שרוב הניסויים הצליחו. ה-DF-ZF נע במהירות של 5 עד 10 מאך (6-12 אלף קמ"ש / 1.6-3.2 אלף מטר בשנייה), וטווחו עומד על 2,000-3,000 ק"מ. לפי מגזין ג'יינס ומקורות נוספים, ה-DF-ZF מסוגל לשאת ראש נפץ גרעיני, בנוסף ליכולתו להשיג פגיעה מדויקת עם חימוש קונבנציונלי. שימושיו הפוטנציאליים, אם כן, מגוונים למדי. שימוש אפשרי אחד שהועלה הוא היותו הדור הבא של הטילים הבליסטיים נגד ספינות, שיוכלו לחדור את מערכות ההגנה של נושאות המטוסים האמריקאיות. ה-DF-ZF הוא נשק אסטרטגי. כלי טיס שנעים במהירות שגא-קולית כמעט אינם ניתנים ליירוט על ידי מערכות הגנת טילים. לפי מספר מקורות, חולשה אחת של התוכנית הסינית לפיתוחו של ה-DF-ZF היא היעדר מחשבי על בעלי כוח חישוב מספק, דבר שעשוי להיות מכשול שיעכב את השלמת תכנונו (ותחילת ייצורו באופן נרחב). למרות דיווחים מסוג זה, התוכנית ממשיכה להתקדם עם 6-7 שיגורים עד כה, ומוערך שרובם - כלומר לפחות 4 - הוכתרו בהצלחה. ה-DF-ZF יועד להיות רגיש פחות למערכות יירוט טילים בליסטיים. טיל בליסטי רגיל חוזר לאטמוספירה במסלול צפוי מראש - ומהירותו הגבוהה היא שעושה אותו קשה מאוד ליירוט. עם זאת, בשנות ה-80 מספר מדינות פיתחו טילי יירוט שנועדו להשמיד טילים בליסטיים. לעומת זאת, טילים בליסטיים שנעים במהירות היפר-קולית יכולים למשוך את עצמם חזרה למעלה לאחר כניסה לאטמוספירה, ולהתקרב למטרתם ב'גלישה' חלקה יחסית, מה שמפחית את פרק הזמן בו ניתן לזהות וליירט אותם. 'גלישה' זו מאפשרת תמרון רב יותר ומרחיבה את הטווח. ה-DF-ZF, כמו כלֵי טיס מסוגו, נשאר בסטרטוספירה בזמן ה'גלישה', למרות שהדבר מייצר יותר גרר מאשר אילו היה יורד מהחלל במסלול בליסטי רגיל. הגרר הזה יוצר חיסרון חשוב שלו - הוא פחות גבוה ופחות מהיר בקרבת המטרה, ולכן פגיע יותר לטילי יירוט בטווח קצר, כמו ה-53T6 הרוסי והספרינט האמריקאי. אמצעי נגד נוספים עשויים לכלול, בין היתר, טכנולוגיית לייזר. ה-DF-ZF יכול להתאים לשיגור מספר טילים בליסטיים סינים, כמו ה-DF-21 וDF-17 בינוני הטווח וה-DF-31 הבין-יבשתי. למרות זאת, אנליסטים מעריכים שהשימוש הראשון ב-DF-ZF יהיה בתור טיל נגד ספינות ולמטרות טקטיות נוספות של פגיעה במטרות נעות בטווח קצר-בינוני. יעדים ארוכי טווח עשויים לכלול הרתעת יכולת הטילים של ארצות הברית, על ידי איום בהפצצה אסטרטגית שלה או של מדינות נוספות. מכיוון שטילי יירוט מתקשים מול טילים שמזוהים באיחור, מתמרנים במהלך שיוט ונעים במהירות גבוהה מ-5 מאך, ארצות הברית עשויה, כצעד נגדי לפיתוח ה-DF-ZF, להקדיש חשיבות ומאמצים רבים יותר לפיתוח נשק אנרגיה מוכוונת. תקיפה גלובלית מיידית מדיה וקבצים בנושא DF-ZF בוויקישיתוף כתבה שבה הוא קרוי בשם זה מאמר על הניסויים (ועל הכלי עצמו) מאמר על נושא היכולות והתכנון של ה-DF-ZF כתבה על הנושא (ארכיון) מאמר מורחב על משמעות פיתוח ה-DF-ZF לארה"ב מאמר על 'מירוץ הפיתוח' של כלי נשק במהירות היפר-קולית (ארכיון) ערך זה הוא קצרמר בנושא צבא ובנושא סין. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אחזור קרקע בנמל ולינגטון

אחזור קרקע בנמל ולינגטון, בירת ניו זילנד, הייתה פעולה הנדסית שנעשתה בהדרגה מאמצע המאה ה-19 ועד 1970. היא שינתה כליל את קו החוף של העיר והוסיפה לה שטח של למעלה מ-1.55 קילומטר רבוע. ההתיישבות האירופית בוולינגטון החלה בשנת 1839. חלוקת משבצות קרקע למתיישבים ביישוב החדש על ידי חברת ניו זילנד, שהייתה מופקדת על ההתיישבות באיים, נעשתה באופן שגזל את רוב עתודות השטח שנועדו לשם הקמת מבני ציבור בעיר. כתוצאה מכך נוצר בעיר מראשיתה מחסור בקרקעות פנויות. הפעולות הראשונות של ייבוש קרקע בנמל העיר נעשו על ידי אזרחים פרטיים. ב-1852 הוכנה התוכנית השיטתית הראשונה לייבוש קרקע על ידי הממשל המקומי. כעבור שלוש שנים (1855) פקדה את ניו זילנד רעידת אדמה עזה בעוצמה של 8.2 דרגות בסולם ריכטר. היא הביאה להתרוממות הקרקע בחלק מקו החוף של העיר (עד ל-1.5 מטרים בחלק מהמקומות) וליצירת שטחי ביצות, באופן שהפך את חלק מהרציפים בנמל לבלתי ראויים לשימוש. גם התפתחות זו תרמה לקידום תהליך ייבוש הקרקע בעיר, שבמסגרתו יובשו שטחי הביצה שנוצרו. בשנת 1870 הוקמה מועצת עיריית ולינגטון, ועד תום השנה הושלם ייבוש שטח של 280 דונם על ידי שפיכתה למים של אדמה שנלקחה מגבעות בעורף העיר. ב-1880 הוקמה מועצת הניהול של נמל ולינגטון ומלאכת ייבוש האדמה חולקה בינה לבין עיריית ולינגטון וממשל איי ניו זילנד. בעקבות תהליך ייבוש האדמה מאז ועד תום המאה ה-19 השתנה קו החוף של הנמל לחלוטין ביחס לתוואי המקורי שלו עם ייסוד העיר. לא נותרו בו חלקות בבעלות פרטית והוא עבר כולו לניהולה של ועדת הנמל. בשנים 1900–1930 יובשו בנמל שטחי אדמה נוספים לשם הקמת רציפים נוספים ויצירת תשתית להנחת פסי רכבת בנמל. השלב הסופי של הייבוש נעשה בשנות השישים והשבעים על מנת לאפשר להתאים את מתקני הנמל לטיפול באוניות מכולות, שינוי שהצריך שטח נוסף לבנייה. בשנת 1976 קבעה הקרן לאתרים היסטוריים של ניו זילנד במדרכות בוולינגטון 14 לוחיות, אשר סימנו את מיקומו של קו החוף ההיסטורי המקורי של העיר. מדריך לשביל המורשת בקו החוף הישן של ולינגטון (אורכב 01.02.2016 בארכיון Wayback Machine), באתר עיריית ולינגטון
ארץ ים

האם התכוונתם ל... ארץ ים – סדרת ספרים מאת אורסולה לה גווין. נסיכות ארץ ים – מיקרו מדינה לחופי אנגליה.