laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
דוד ויסוצקי

דוד וולפוביץ' ויסוצקי (ברוסית: Давид Вульфович Высоцкий; ‏1861 - 14 בינואר 1930) היה איש עסקים ותעשיין יהודי-רוסי, פעיל ציבור ונדבן. ויסוצקי נולד למשפחת מייסד חברת תה ויסוצקי ("ו. ויסוצקי ושות'") קלונימוס זאב ויסוצקי. לאחר פטירת אביו עמד בראש החברה המשפחתית וגם בראש חברה משלו "ד. ויסוצקי, ר. גוץ ושות'". בשנת 1914 שתי החברות התמזגו לחברה אחת עם הון עצמי של 10 מיליון רובל ומחזור שנתי של 45 מיליון רובל. החברה נשלטה על ידי דירקטוריון שהיה מורכב מבני משפחת ויסוצקי: בנו של דוד - פיודור ויסוצקי, גיסיו של דוד - אוסיפ צייטלין ורפאל גוץ ואחיינו - באר גברונסקי; יו"ר הדירקטוריון היה דוד ויסוצקי עצמו. לחברה היו מפעלי אריזה במוסקבה, סנקט פטרבורג, אודסה, צ'ליאבינסק, קוקנד וסרטנסק. ב-1904 נפתח סניף מכירות בניו יורק וב-1908 נפתח סניף מכירות בלונדון. בשנת 1908 קיבל דוד ויסוצקי פניה מפאול נתן בבקשת סיוע להקמת בית הספר הטכני בארץ ישראל (לימים הטכניון). מעזבונו של קלונימוס זאב ויסוצקי נתרמו מאה אלף רובל על ידי דוד ויסוצקי לצורך הקמת הטכניון והוא התחייב לתרום מאה אלף רובל נוספים חמש שנים מאוחר יותר. ויסוצקי היה חבר הקורטוריון הראשון של הטכניון שנבחר ב-5 במרץ 1908. דוד ויסוצקי היה נדבן ידוע, בביתו ביקרו אנשי תרבות רבים במוסקבה. היה פעיל גם בקהילה היהודית של מוסקבה. על פעולתו בתחום התעשייה ומסחר הוענק לו על ידי הממשלה רוסית תואר מכובד המקביל לדרגה שמינית[דרושה הבהרה] בשרות אזרחי. אחרי מהפכת אוקטובר הולאמו כל המפעלים של החברה והפעילות של החברה עברה לפולין ואחר כך לארץ ישראל. ב-1917 היגר דוד ויסוצקי עם משפחתו לבריטניה. דוד ויסוצקי היה נשוי לאנה והיו להם 6 ילדים: בת - אידה ויסוצקי (פלדצר, אחרי נישואין) (1892—1976 או 1890—1979), המשורר בוריס פסטרנק הציע לה נישואין ללא הצלחה. את אהבתו אליה הוא תיאר בשיריו. בת - ילנה ויסוצקי. בן - אלכסנדר ויסוצקי (1881—1937), חבר המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית, ציר במועצת העיר סנקט פטרסבורג, נבחר לאספה המכוננת של רוסיה, הוצא להורג בתקופת הטיהורים הגדולים ב-1937. בן - פיודור ויסוצקי (1879—1933), איש עסקים ותעשיין כמו אביו, חבר בדירקטוריון של חברת ויסוצקי. בן - אליה ויסוצקי (1880-?) בן - סמואיל ויסוצקי (1882-?) הקמת הקורטוריון והשגת תרומות ראשונות באתר הטכניון. ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מקדש ארטמיס בראורוניה

מקדש ארטמיס בראורוניה (Artemis Brauronia) או בראורוניאון (Barauroneion) היה ניצב על האקרופוליס באתונה. שרידים מעטים מיסודותיו נחשפו מדרום-מזרח למבנה הפרופיליאה. ממה ששרד משחזרים כי המבנה היה סטיו דורי בעל מתאר דמוי 'ח' שחלקו האחורי נשען אל החומה הדרומית של האקרופוליס. שרידים של גרם מדרגות אבן עדיין נראים באתר. זהו מקדש לאלה ארטמיס, נספח למקדש מרכזי שלה שהתקיים בבראורון, שהוא אתר המצוי בחוף המזרחי של אטיקה. על פי המסורת כאן הציבה איפיגניה, בתו של אגממנון, בחזרה מטאוריס, פסל לאלה שהצילה אותה. הפולחן של ארטמיס, המגינה על הנשים ההרות, החל כאן במאה השישית לפנה"ס ביזמתו של הטירן פסיסטרטוס. Katerina Servi, The Acropolis, The Acropolis Museum, Ekdotike Athenon, Athens,2011: pp. 8, 60; ISBN 978-960-213-452-8 מדיה וקבצים בנושא מקדש ארטמיס בראורוניה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מקדש ארטמיס בראורוניה
כלקותקה

כלקותקה היה מבנה שניצב בעבר על האקרופוליס באתונה. קיומו ושמו ידועים בעיקר מכתובות שהתגלו במקום, המציינות שבמקום אוחסנו כלי ברונזה (מיוונית: כלקוס פירושו נחושת), שהובאו ככל הנראה כמנחות, כגון כלי נשק, צלמיות וכלי קיבול. מזהים את מקומו של הבניין צמוד לחומה הדרומית של האקרופוליס, בין מקדש ארטמיס בראורוניה במערב ובין הפרתנון במזרח. באתר יש שרידי בנייה מעטים ויש המזהים בהם את הבניין, אך אין בכך כל ביטחון. הבניין נבנה כל הנראה במאה החמישית לפנה"ס. במאה הרביעית הוסף בחזיתו סטיו עמודים. Katerina Servi, The Acropolis, The Acropolis Museum, Ekdotike Athenon, Athens,2011: pp. 8, 60; ISBN 978-960-213-452-8
צלליות ידיים

צלליות ידיים הם סוג של אמנות שבה סיפור או מחזה מוצג בפני קהל כאשר האמנים משתמשים בידיהם מול מקור אור כדי לייצר צלליות, המופיעות על מסך או על קיר. אמנות זו פופולרית אצל בדרנים שונים ובעיקר אצל קוסמים. האמנות המודרנית של צלליות ידיים הפכה פופולרית במאה ה-19 הודות לבדרן הצרפתי פליסיאן טרווי (אנ') וצלליות האישים המפורסמים שיצר. לעומת זאת פופולריות זאת דעכה במידה ניכרת לאחר סוף המאה ה-19, בעיקר לאחר שהקולנוע והטלוויזיה הפכו לאמצעי הבידור הפופולריים בעולם. על ידי הצבת האצבעות בצורות מסוימות האמן מסוגל ליצור צלליות בצורות שונות המזכירות דמויות בעלי חיים, אישים מפורסמים, כלי רכב, נופים ועוד. ניתן גם לעשות שימוש בחתיכות קרטון קטנות על מנת להדגיש פרטים שונים בדמויות השונות, אותם לא ניתן להציג באמצעות האצבעות בלבד. האמן המציג ומקור האור יכולים להימצא לפני משטח ההצגה או מאחוריו, כאשר לכל מצב יתרונות משלו. בשעת ההצגה על האמן להתבונן בצללית שהוא יוצר ולא בידיו, וכשהוא מניע את ידיו הוא מחייה את הדמויות ויכול לשנות אותן במהירות מפתיעה. האמן הישראלי אלברט אלמוזנינו התפרסם בעולם בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 במופע צלליות ידיים, ואף הוציא ספר דוגמאות בשם "The Art of Hand Shadows". תיאטרון צלליות אמנות הבמה מיצג אלברט אלמוזנינו Almoznino, Albert (1970), The Art of Hand Shadows, New York: Stravon Educational Press, ISBN 0-87396-027-0 (ספר מאת אלברט אלמוזנינו, זמין באופן חלקי לצפייה אונליין) מדיה וקבצים בנושא צלליות ידיים בוויקישיתוף
Aquarius/Let the Sunshine In

Aquarius/Let the Sunshine In (נקרא לעיתים The Age of Aquarius או Let the Sunshine In) הוא מחרוזת של שני שירים שנכתבו למחזמר "שיער" והופקו על ידי ג'יימס ראדו, ג'רום ראגני (מילים), וגאלט מקדרמט (לחן). השיר יצא לאור כסינגל על ידי להקת The 5th Dimension, ונבחר במקום הראשון למשך שישה שבועות בבילבורד הוט 100 בארצות הברית של מצעד הסינגלים ב-1969. בכך הפך השיר למחרוזת הראשונה אשר טיפסה לצמרת המצעדים האמריקאים. השיר זכה באלבום זהב על ידי RIAA, וכן נבחר על ידי מצעד ה"בילבורד" לשירים הטובים ביותר בכל הזמנים במקום ה-57. שיר זה היה אחד מהשירים הפופולרים ביותר בשנת 1969, וזכה לתפוצה עולמית. בארצות הברית הגיע השיר למקום הראשון גם בבילבורד הוט 100 (למשך שישה שבועות) וגם בבילבורד במצעד "Adult Contemporary". השיר אף הגיע לפסגת מצעד המכירות בקנדה. התקליט זכה בטקס פרסי גראמי לשנת 1970 בפרס גראמי לתקליט השנה וגם בפרס גראמי עבור הופעת הפופ הטובה ביותר על ידי צמד או להקה, לאחר שיצא לאור באלבום The Age of Aquarius על ידי המימד החמישי. בנוסף יצא לאור השיר כתקליט סינגל. מילות השיר התבססו על האמונה האסטרולוגית על כך שהעולם הולך להיכנס בקרוב ל"עידן הדלי (Age of Aquarius) – עידן של אהבה, אור, אמונה, ואנושיות, וזאת בניגוד לעידן הנוכחי, "עידן מזל דגים", שהוא עידן של מלחמות דת, מסעות צלב, ימי ביניים וחושך. שינוי זה מניחים שיתרחש בסוף המאה ה-20, אולם אסטרולוגים רבים חלוקים בדיעה לגבי התאריך המדויק. השיר דורג במקום ה-33 בשנת 2004 במצעד של מכון הסרטים האמריקאי 100 שנים... 100 שירים. דונה סאמר, באותה תקופה "דונה גיינס" השתתפה בגרסה הגרמנית של השיר בשנת 1968. סילה בלאק הקליטה גרסה משלה לשיר באלבומה בשנת 1968 "Sher-oo!", אשר דורג בין עשרת הגדולים במצעד האלבומים הבריטי של אותה שנה. אנגלברט המפרדינק הקליט גרסה לשיר בשנת 1969 לאלבומו "אנגלברט המפרדינק". אנדי ויליאמס הקליט את השיר לאלבומו "Best of...". הסופרימס הקליטו את גרסתם לשיר בשנת 1969 לאלבומם Let the Sunshine In. האמת הבלתי מעורערת הקליטו גרסה משלהם לשיר אשר נקראה "Aquarius" בשנת 1971. מבין גרסאות הכיסוי לשיר יצא לשיר גם גרסה עברית בשם "תנו לשמש יד" אשר תורגמה על ידי אהוד מנור ובוצעה בגרסה העברית של המחזמר על ידי צביקה פיק. בשנת 2005 הופיע השיר בסצנה בסרט "בתול בן ארבעים". שיער (מחזמר) שיר לשלום מידע על היצירה "Aquarius/Let the Sunshine In" באתר מיוזיק בריינז מידע על השיר "Aquarius/Let the Sunshine In" באתר AllMusic מידע על היצירה "Aquarius/Let the Sunshine In" באתר Discogs גרסאות נוספות ל"Aquarius/Let the Sunshine In" באתר SecondHandSongs סרטון השיר "Aquarius/Let the Sunshine In" באתר יוטיוב http://allmusic.com/html/info_pages/bb_admatch_close.htm AllMusic.com בילבורד הוט מאה http://www.billboard.com/bbcom/specials/hot100/charts/top100-titles-60.shtml Billboard Hot 100 בוויקיפדיה האנגלית Wikipedia Astrological Timeframes רשימת 100 השירים במצעד באתר מכון הסרטים האמריקאים http://www.afi.com/100years/songs.aspx The 500 Best Pop Songs (Nos. 500-301): Staff List, בילבורד, ‏17 באוקטובר 2023 (באנגלית אמריקאית) http://www.donnasummer.it/discography.html Donna Summer Discography
דגל איי פארו

דגל איי פארו הוא צלב נורדי, בדומה לדגל דנמרק ומכונה "מרצ'י" (Merkið), היינו "הנס". הדגל עוצב לראשונה על ידי שלושה סטודנטים מאיי פארו שלמדו בקופנהגן (ינס אוליבור ליסברג מפומיין, תומאס פאולי דהאל מואגור ויאנוס אסורסין מטורסהאבן), והובא לאיים על ידם. הדגל הונף לראשונה באיים ב-22 ביוני 1919. הדגל המקורי תלוי על הכנסייה בפומיין. בעשור השנים שלאחר הצגתו, הפך הדגל הלא רשמי לדגל מקובל. כאשר דנמרק נכבשה על ידי כוחות גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה, נזקקו כוחות הצבא הבריטי אשר השתלטו על האיים לדגל ייחודי לאיי פארו כדי להבדיל בין ספינות איי פארו לבין ספינות דנמרק הכבושה. ב-25 באפריל 1940 אישרו השלטונות הצבאיים הבריטים את הדגל כדגל ימי רשמי של האיים. ב-23 במרץ 1948, עם מתן האוטונומיה לאיים, אושר הדגל על ידי השלטון הדני, כדגל הרשמי של האיים. יום זה נחוג באיי פארו כיום הדגל. הצבע הלבן השולט בדגל מסמל את השמים, ואת קצף הגלים המתנפצים על האיים. כחול ואדום הם צבעים מסורתיים המופיעים בכובעים הפארואניים. מדיה וקבצים בנושא דגל איי פארו בוויקישיתוף איי פארו, באתר דגלי העולם (באנגלית)
מיכל ושינסקי

מיכל ושינסקי (בפולנית: Michał Waszyński, נולד משה וקס; ‏29 בספטמבר 1904 – 20 בפברואר 1965) היה במאי, תסריטאי, מפיק ושחקן קולנוע פולני, יהודי מומר. הוא פעל בארצו ומאוחר יותר באיטליה, בארצות הברית ובספרד. מיכל ושינסקי נולד ב-29 בספטמבר 1904 כמשה וקס (Mosze Waks) למשפחה יהודית פולנית בעיר קובל, עיר מחוז בווהלין (כיום באוקראינה), אשר באותה תקופה השתייכה לאימפריה הרוסית. הוריו, פיוטר וססיליה לבית פלץ, התגוררו ברח' לוצק 26, רחובה הראשי של העיר קובל. כשגרמניה כבשה במלחמת העולם הראשונה את החלק הזה מאירופה, משה וקס עבר בתחילה לוורשה ומאוחר יותר לברלין. בעודו גבר צעיר, עבד כעוזר במאי לבמאי פרידריך וילהלם מורנאו. עם שובו לפולין שינה את שמו למיכל ושינסקי, ונטבל לנצרות הקתולית. בשנות ה-30 הפך ושינסקי לבמאי הסרטים הפורה ביותר בפולין: הוא ביים 37 מתוך 147 הסרטים שנעשו בפולין באותו עשור. ברבים בסרטיו שיחק ויטולד זכרביץ', כוכב הקולנוע הפולני של התקופה. לצד הסרטים הפופולריים בפולנית, אותם ביים לקהל הרחב, הוא ביים גם סרט חשוב ביידיש: "הדיבוק", הנחשב כיום לאבן דרך בקולנוע היידיש. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, בזמן הפלישה הגרמנית למערב פולין, והפלישה למזרח פולין על ידי הרוסים, ושינסקי נמלט מוורשה המופצצת לביאליסטוק. עיר זו נכבשה על ידי הגרמנים בספטמבר 1939 והועברה כעבור שבועות ספורים לברית המועצות, תחת תנאי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב. ושינסקי החל קריירה חדשה כבמאי תיאטרון, תחילה בביאליסטוק ומאוחר יותר במוסקבה. בקיץ 1941, לאחר פלישת גרמניה לברית-המועצות, הצטרף ושינסקי לצבא הפולני שאורגן מחדש על ידי הגנרל ולדיסלב אנדרס (שהיה מנאמני הממשלה הפולנית הגולה בלונדון). בסופו של דבר הועבר לפרס (איראן), ומאוחר יותר, כחייל בגיס השני של הצבא הפולני, הוצב במצרים ובאיטליה. כחלק מיחידת הסרטים של הצבא צילם יומן תעמולה על הקרב על מונטה קאסינו, בו היה לפולנים תפקיד מרכזי. עם תום המלחמה נשאר באיטליה, והפיק שלושה סרטים באיטלקית. מאוחר יותר עבד כמפיק עבור האולפנים האמריקניים הגדולים באיטליה ובעיקר בספרד; הוא הופיע בכתוביות כמייקל ושינסקי. בין הסרטים עליהם עבד: "האמריקני השקט" (1958) (מפיק שותף), "אל סיד" (1961), ו"נפילת האימפריה הרומית" (1964) (מפיק בכיר ומפיק שותף). עבד עם סופיה לורן, אורסון וולס וסמואל ברונסטין. הוא ביים למעלה מחמישים ושניים סרטים (1929–1948), והפיק עוד שישה (1956–1964), כתב תסריטים, שיחק בשני סרטים, ושימש בתפקידים נוספים הקשורים לקולנוע ולטלוויזיה. ושינסקי נפטר מהתקף לב ב-20 בפברואר 1965 במדריד, ונקבר בטקס הלוויה קתולי ברומא. מדיה וקבצים בנושא מיכל ושינסקי בוויקישיתוף מיכל ושינסקי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) מיכל ושינסקי, באתר AllMovie (באנגלית) מיכל ושינסקי, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) מיכל ושינסקי, באתר ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים http://www.dokweb.net/en/documentary-network/east-european-docs/-waks-the-prince-who-never-looked-back-5703/(הקישור אינו פעיל)
שביתה (סדרת טלוויזיה)

שביתה היא מיני סדרת דרמה ישראלית בת 5 פרקים, ששודרה בחברת yes. הסדרה עלתה לשידור ב-17 ביולי 2012. לסדרה יש סדרת המשך, "שביתה - היום שאחרי", אשר מציגה את חייהם של השובתים לאחר סיום השביתה. במפעל שמנים פרטי בפאתי ירושלים, עובדים עשרות פועלים בתנאים ירודים ומול יחס משפיל. מתחת לפני השטח הגחלים לוחשות ומתארגנת מחאה. בחסות ההסתדרות דורשים העובדים הקמת ועד שייצג אותם נאמנה. ההתארגנות מאיימת על הנהלת המפעל, ויחסה האגרסיבי והמבזה כלפי הפעלים עולה מדרגה. דרישותיהם הלגיטימיות נדחות על הסף וכבודם נרמס. חוסר האונים של העובדים אל מול אטימות ההנהלה, גורמים להתפרצותה של שביתה אלימה בשערי המפעל. אלברט עמר (שלום מיכאלשווילי) – מנהיג השביתה, גבר חזק בנפשו ועקשן. איש תחזוקה במפעל שמתעורר למאבק עם פיטורי חברו דוד פורטל, ומוביל את העובדים לעימות עם הנהלת המפעל. נשוי באהבה רבה לתמי, ולהם שני ילדים קטנים. יעקב בוסקילה (עמוס תמם) – מנהל עבודה במפעל, חבר הילדות של אלברט. נקרע בין נאמנותו למפעל לבין מאבק חבריו מהשכונה, בין אהבותיו, בין החיים למוות. דוד פורטל (זהר ליבה) – בחור צעיר, נשוי לעפרה, אב לתינוקת בת יומה, בתהליך חזרה בתשובה. המחיר שהוא משלם לאחר שהוא נירדם במשמרת עבודה, מצית את גפרור המרד אצל חבריו במפעל. ניסים בן דוד ״בנדה״ (חיים זנאתי) – מנהל המפעל וממקימיו, שהתנהגותו המשפילה כלפי העובדים מבעירה את אש המאבק. סמדר אלפסי (נטע גרטי) – מנהלת כח האדם של המפעל, בת שכונה שיצאה ללימודים ושבה אל המפעל. תמי עמר (רותם זיסמן כהן) – רעייתו ההרה של אלברט. בעלה הוא ממובילי המאבק. היא מתנגדת, מתעמתת ומנסה לגרום לבעלה להבין כי אין למאבק סיכוי. דניאלה בוסקילה (מלאני פרס) – אישה ממוצא גרמני, מתנדבת גויה שהתאהבה ביעקב, התגיירה עבורו ועתה אחרי עשר שנות נישואין חשוכי ילדים היא מנסה לשכנע אותו לאמץ ילד יתום בן עובדים זרים מאריתריאה. עופרה פורטל (ניצן לילה שביט מון) – רעייתו של דוד, העובד המפוטר, ואם ילדיו. אהבתם הגדולה של דוד ועפרה זה לזה היא אורים ותומים לזוגיות בריאה. דני ברקוביץ (אלון אבוטבול) – מנכ"ל המפעל, איש עבודה מהדור הישן. מנהל מפעל אשר בשליטה אמריקאית, שלא יכול לעשות הנחות אל מול המאבק המתעורר, ומחליט להילחם בשביתה בכל כוחו ועצמתו. מירה חדד (ורד פלדמן) -צעירה אקטיביסטית, עורכת דין, נציגת ההסתדרות בכל הקשור להתארגנויות עובדים במפעלים פרטיים. "שביתה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) שביתה, באתר yes וואלה! אריאנה מלמד, "שביתה": בועטת מהמסך ומעירה את הצופים, באתר ynet, 18 ביולי 2012 לילך וולך‏, "שביתה": הסדרה הנכונה, בזמן הנכון, באתר וואלה, 18 ביולי 2012
משה שמעון אנטוקולסקי

רבי משה שמעון (שימֶל) הכהן אַנטוֹקוֹלסקי (בכתיב יידי: אנטאָקאָלסקי; ברוסית: Антокольский; לעיתים אנטֶקולסקי, אנטעקאָלסקי; כ"א בסיוון תר"י, מאי 1850 (לפי הלוח היוליאני: אפריל), וילנה – מרץ 1911, שם) היה רב, מגיד מישרים וסופר משכיל איש וילנה. נולד באביב 1850 באנטוקול, פרוור של העיר וילנה שבצפון-מערב האימפריה הרוסית (מכאן שם משפחתו). אביו, ברוך ראובן, היה אחיו של האמן הנודע מרק אנטוקולסקי. כשהיה בן שמונה נפטר אביו. חרף הקשיים הכלכליים, שלחה אותו אמו ללמוד אצל מיטב המלמדים. בהמשך למד בישיבת ר' מיילס (מיילעס) בווילנה, אצל הרב שמואל איסר כהנא, והתבלט בלימודיו. בשנת תרכ"ז נישא, והיה אב לבנות ובן (ברוך ראובן, שנפטר בא' באדר תרנ"ט, בגיל 25). בשנת תרכ"ט נסמך לרבנות על ידי רבי יהושע אייזיק שפירא מסלונים ורבי שמואל שטראשון (רש"ש) מווילנה. (בנו, מתתיהו שטראשון, היה מידידיו הקרובים.) בשנת תר"ל ערך את "מקורי הרמב"ם" לר' שמואל שטראשון, והוסיף עליו הערות וחידושים. בשנת תרל"ד (1873), שלוש שנים לאחר שהפך ר' שמואל יוסף פין את כתב העת "הכרמל" לירחון, נתמנה אנטוקולסקי לעוזרו הראשי. פרסם הערות ומאמרים תורניים ב"הכרמל", ב"הצפירה", "המגיד" ו"הלבנון", וכן ב"האסיף", ב"גן פרחים" ובמאספים אחרים. בשנת תרס"ו הוציא בהוצאת שרגא פייבל גארבער בווילנה מאסף בשם "הכרם" ("מכתב עתי לבני ישראל יוצא לחדשים לענייני ספרות ומדע"). חי במחסור, ונאלץ להתפרנס מעבודה כדרשן מסורתי. אנטוקולסקי נפטר בראשית אביב 1911, בגיל 61. הותיר אישה, בנות נשואות ונכדים. דברי כהן: אשר דברתי במקהלות עם, וילנה: דפוס אברהם צבי קאצינעלינבויגען, תרמ"ב 1881. (דרשה) אבל כבד: ומספד תמרורים על מות הרב ... מתתיהו שטראשון ז"ל, וילנה: דפוס קאצינעלינבויגען, תרמ"ו. (הספד על מות ידידו) ספר מנחת כהן: ... ארבעה מאמרים במשנה: א) שמות העיירות והנהרות ושמות אנשים פרטים הנזכרים במשנה -- ב) כמה פעמים אמרו בש"ס "חסורי מחסרי במשנה" -- ג) שלא נוכל לפרש המשנה נגד משנת הגמרא -- ד) הארות והערות השייכים להמשנה, וילנה: ל' מץ, תרס"ב 1902. Слово, произнесенное 15-го марта, въ день погребенія въ Бозѣ почившаго Государя императора Александра II, въ молитвенномъ домѣ Виленской еврейской богадѣльни проповедникомъ Ш. Антокольскимъ, Vilno 1881. (הספד על מות הקיסר אלכסנדר השני, ברוסית) בעריכתו: שמואל שטראשון, מקורי הרמב"ם: אשר מהם שאב מורנו ... והערות וחדושים על נושאי כליו; ערוכה על ידי משה שמעון בן ברוך ראובן הכהן (בצירוף כמה הערות וחדושים ומקורים מאת העורך), וילנה: אברהם בן יצחק ושלום יוסף דווארזעץ, תר"ל. רשימת הפרסומים של משה שמעון אנטוקולסקי, בקטלוג הספרייה הלאומית כתבי משה שמעון אנטוקולסקי בפרויקט בן-יהודה בן ציון בן משה אייזענשטאדט, משה שמעון הכהן אנטאקאלסקי, בתוך הלקסיקון: דור רבניו וסופריו, ספר שני, וילנה: דפוס א.צ. קאצינעלינבויגען, תר"ס, עמ' 10, באתר היברובוקס ר' משה שמעון הכהן אנטוקולסקי ז"ל, הזמן, 29 במרץ 1911 (נקרולוג) 'אנטוקולוסקי, ר' משה־שמעון ב"ר ברוך־ראובן', בתוך: דב ליפץ (מרכז המערכת), נתן גורן [ואחרים] (מערכת), יהדות ליטא, כרך ג, ספר א: "אישים", תל אביב: עם הספר, תשכ"ז, עמ' 29 (ספר יזכור לקהילת ליטא, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 1227). משה שמעון בן ברוך ראובן אנטוקולסקי (1850-1911), דף שער בספרייה הלאומית מפרי עטו: מנחת כהן, באתר היברובוקס אבל כבד, באתר היברובוקס יהושע מזח, אלון בכות: ווילנא (אבל יחיד), הצפירה, טור 2, 20 במרץ 1899. חנן גפני, 'פשט ודרש במשנה: לגלגוליה של מסורת מבית מדרשו של הגר"א', סידרא כב (תשס"ז), 22. ר' משה שמעון הכהן אנטוקולסקי, הזמן, 28 במרץ 1911 (מודעת אבל).
זהב נורדי

זהב נורדי הוא שמה של סגסוגת מתכות המשמשת ליציקת מטבעות. אחד מהמטבעות הבולטים שניצוקו מזהב נורדי הוא מטבע 10 כתר שוודי, שנקרא "זהב נורדי". על אף שם הסגסוגת וצבעה הצהוב מבריק, היא אינה מכילה זהב, ותכונותיה שונות משמעותית מזהב טהור - היא אינה גמישה, משקלה קל בהרבה והיא זולה בהרבה לייצור. הרכב הסגסוגת הוא 89% נחושת, 5% אלומיניום, 5% אבץ ו-1% בדיל. המטבעות הנפוצים ביותר המוטבעים מזהב נורדי הם מטבעות האירו-סנט: 50 אירו-סנט, 20 אירו-סנט ו-10 אירו-סנט.
מתיאס דה צורדו

מתיאס דה צורדו (בגרמנית: Matthias de Zordo; נולד ב-21 בפברואר 1988) הוא אתלט גרמני. הוא אלוף העולם (טגו 2011), וסגן אלוף אירופה (ברצלונה 2010) בהטלת כידון. דה צורדו נולד בבאד קרוייצנך. בשנת 2007 זכה דה צורדו במדליית הזהב באליפות אירופה באתלטיקה לנוער עם הטלה למרחק של 78.59 מטרים. בשנים 2010 ו-2011 הוא זכה במדליית הזהב באליפות גרמניה, ובאליפות אירופה שנערכה בברצלונה, ספרד זכה במדליית הכסף עם שיא אישי של 87.81 מטרים, אחרי אנדריאס תורקילדסן הנורווגי (88.37 מטרים) ולפני טרו פיטקמקי הפיני (86.67 מטרים). באליפות העולם באתלטיקה, שנערכה בטגו שבקוריאה הדרומית, בשנת 2011 זכה דה צורדו במדליית הזהב עם תוצאה של 86.27 מטרים לפני אנדריאס תורקילדסן (84.78 מטרים) וגיירמו מרטינס (84.30 מטרים). במסגרת תחרות ליגת היהלום שנערכה בבריסל, בלגיה בספטמבר אותה שנה, הוא קבע את שיאו האישי לאחר שהטיל את הכידון למרחק של 88.36 מטרים. מדיה וקבצים בנושא מתיאס דה צורדו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מתיאס דה צורדו (בגרמנית) מתיאס דה צורדו, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי מתיאס דה צורדו, באתר olympedia.org מתיאס דה צורדו, באתר התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית מתיאס דה צורדו, באתר ליגת היהלום מתיאס דה צורדו, באתר Track and Field (גברים) מתיאס דה צורדו באתר התאחדות האתלטיקה הגרמנית (בגרמנית) ערך זה הוא קצרמר בנושא ספורטאים ובנושא אתלטיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פדריגו ג'אמבלי

פֶדֶרִיגוֹ גָ'אמְבֶּלִי או גָ'אנִיבֶּלִי (באיטלקית: Federigo Giambelli או Gianibelli), היה מהנדס צבאי איטלקי יליד מנטובה, שנולד באמצע המאה ה-16 לערך. לאחר שרכש ניסיון בהנדסה צבאית באיטליה, נסע אל ספרד כדי להציע את שירותיו למלך פליפה השני. הצעותיו לא נתקבלו בהתלהבות, ומשלא זכה בתעסוקה לה קיווה, התיישב באנטוורפן ונתפרסם עד מהרה כבקי בענפי מדע שונים. מסופר כי נשבע לנקום במלך ספרד על דחייתו, וכאשר הטיל דוכס פארמה מצור על אנטוורפן ב-1584, יצר קשר עם המלכה אליזבת שהכירה ביכולותיו, והיא שדחפה אותו לסייע בעצותיו להגנת העיר. תוכניותיו להעביר אספקה לעיר הנצורה נדחו על ידי חברי הסנאט של אנטוורפן. עם זאת, הם הסכימו תוך הסתייגויות אחדות לתוכניתו להרוס את גשר האוניות המפורסם שחסם את הכניסה לעיר מצד הים על ידי הסבת שתי אוניות בנות 60 ו-70 טונות לספינות תופת. אחת משתי האוניות התפוצצה סמוך לגשר, פערה בו פרצה ברוחב של יותר מ-200 רגל וקטלה למעלה מ-1,000 חיילים; ואילמלא הססנותו של אדמירל יאקובזון אפשר שניתן היה לפרוץ את המצור ולהציל את העיר. לאחר כניעת אנטוורפן עבר ג'אמבלי אל אנגליה, שם עסק זמן מה בביצור התמזה. כשתקפו האנגלים בספינות הבערה את אוניות הארמדה הספרדית העוגנות בקאלה בחצות ה-28 ביולי 1588, התעוררה בהלה עצומה בקרב הספרדים. הם היו משוכנעים כי הספינות הקרבות לעברם הן "ספינות תופת" כמו אלו שבנה ג'אמבלי באנטוורפן, ולכן חתכו בחיפזון את חבלי העוגנים ונמלטו מן המקום כל עוד נפשם בם. מסופר כי מת בלונדון, אך שנת מותו אינה ידועה. ג'אמבלי תכנן את ביצורי העפר המקיפים את טירת קריסברוק באי וייט. ערך זה כולל קטעים מתורגמים מהערך Giambelli, Federigo מהמהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה, הנמצאת כיום בנחלת הכלל
וירגיליוס אלקנה

וירגיליוס אַלֶקְנַה (בליטאית: Virgilijus Alekna; נולד ב-13 בפברואר 1972), אתלט מליטא שהיה פעמיים ברציפות אלוף אולימפי (סידני 2000 ואתונה 2004), פעמיים ברציפות אלוף העולם (פריז 2003 והלסינקי 2005) ואלוף אירופה (גטבורג 2006) בזריקת דיסקוס. הוא בעל התוצאה השנייה בטיבה בכל הזמנים בזריקת דיסקוס (73.88 מטר). אלקנה הוא אביו של מיקולאס אלקנה, סגן אלוף העולם ושיאן העולם בזריקת דיסקוס. אלקנה נולד בטרפייקיאי שליד קופישקיס. באליפות ליטא שנערכה בקובנה ב-3 באוגוסט 2000 ושימשה כהכנה לאולימפיאדת סידני (2000) זכה אלקנה במדליית זהב בשיא ליטא חדש של 73.88 מטר, התוצאה השנייה בטיבה בכל הזמנים והוא הוכיח שהוא מוכן לאולימפיאדה. במשחקים עצמם הוא זכה במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 69.30 מטר, לפני לארס רידל מגרמניה (68.50 מטר) ופרנץ קרוגר מדרום אפריקה (68.19 מטר). באליפות העולם שנערכה בפריז, צרפת בשנת 2003 זכה אלקנה במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 69.69 מטר, לפני רוברט פזקוש מהונגריה (69.01 מטר) וואסילי קפצוך מבלארוס (66.51 מטר). באולימפיאדת אתונה (2004) הגן אלקנה על תוארו לאחר שזכה במדליית זהב בזריקת דיסקוס בשיא אולימפי חדש של 69.89 מטר, לפני זולטן קבגו מהונגריה (67.04 מטר) ואלכסנדר טמרט מאסטוניה (66.66 מטר). אלקנה סיים למעשה במקום שני אחרי רוברט פזקוש שקבע שיא אולימפי חדש. לאחר שפזקוש נראה מחבל בדגימת השתן שלו ולאחר שסירב לתת את הדגימה לבדיקת סמים, נלקחה ממנו מדליית הזהב וניתנה לאלקנה והשיא האולימפי שקבע נפסל גם כן. באליפות העולם שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 2005 הגן אלקנה על תוארו וזכה במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 70.17 מטר, לפני גרד קנטר מאסטוניה (68.57 מטר) ומיכאל מילנבק מגרמניה (65.95 מטר). באליפות אירופה באתלטיקה, שנערכה בגטבורג, שוודיה בשנת 2006 זכה אלקנה במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 68.67 מטר, לפני גרד קנטר (68.03 מטר ) ואלכסנדר טאמרט (66.14 מטר). באולימפיאדת לונדון (2012) סיים אלקנה במקום רביעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 67.38 מטר. בשנת 2000 זכה אלקנה בתואר אתלט השנה בעולם מתאם מגזין הספורט האמריקאי - Track & Field News. בשנים 2000, 2004 - 2006 זכה אלקנה בתואר ספורטאי השנה בליטא. מדיה וקבצים בנושא וירגיליוס אלקנה בוויקישיתוף וירגיליוס אלקנה, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי וירגיליוס אלקנה, באתר olympedia.org וירגיליוס אלקנה, באתר התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית וירגיליוס אלקנה, באתר ליגת היהלום וירגיליוס אלקנה, באתר Track and Field (גברים)