laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
בנדיקוט קוצני קלרה

בנדיקוט קוצני קלרה או בנדיקוט קוצני לבן-שפתיים (שם מדעי: Echymipera clara), הוא מין כיסאי בסוג בנדיקוט קוצני שאנדמי לצפון גינאה החדשה. הוא תואר מדעית בשנת 1932 על ידי הזואולוג הגרמני גאורג הרמן וילהלם שטיין. לבנדיקוט קלרה מבנה גוף מסורבל וגוצי, צוואר קצר וחרטום מחודד ומוארך בדומה ליתר המינים בסוגו. הגולגולת שלו מסיבית ומפותחת עם ניבים ארוכים מאוד וטוחנות חזקות יותר מקרוביו. הפרווה של הבנדיקוט צפופה, זיפית וקוצנית, וצבעה הכללי חום כהה או חום מהגוני. היא נוטה להתכהות יותר באזור הגב, והופכת ללבנבנה בצד התחתון. סוליות הכפות האחוריות בצבע שחור. השפתיים הלבנות הן סימן ההיכר של המין. אורך ראשו וגופו של בנדיקוט קלרה 27–41 סנטימטרים, אורך זנבו 10.5-8 סנטימטרים ומשקלו 1.7-0.8 קילוגרם. המין מפגין דו-צורתיות זוויגית בולטת במיוחד, והזכר עשוי לשקול חצי קילוגרם יותר מן הנקבה. בנדיקוט קלרה אנדמי לצפון גינאה החדשה הן בצד של פפואה והן בצד של אינדונזיה. הוא מצוי גם על האי יאפן השייך לאינדונזיה. בית הגידול שלו מורכב מיער גשם טרופי ראשוני ומשני לאורך השפלה הגינאית הצפונית ורכסי ההרים המבודדים באזור (הרי טוריצ'ילי והרי פוג'ה), בגבהים של 300 עד 1,700 מטר מעל פני הים. בנדיקוט קלרה פעיל בשעות הלילה, ומבלה את שעות היום בשינה בקינים קרקעיים תחת פסולת עלים, שכבות טחב ופלורה נמוכה אחרת על אדמת היער. למרות שהמין אוכל-כל וניזון מחסרי חוליות בסבירות גבוהה, בקיבתם של הפרטים שנלכדו נמצאו רק פירות. לנקבה יש 6 פטמות בכיס, אך לרוב היא ממליטה ולד אחד או תאומים בחודש ינואר עד יולי. בנדיקוט קלרה מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), על בסיס ההנחה שאוכלוסייתו גדולה למדי בהתחשב בטווח התפוצה הרחב, ובשל העובדה שחלקים גדולים מהתפוצה שלו אינם מאוכלסים על ידי האדם או מאוכלסים בדלילות. אין איומים משמעותיים על המין, למרות ציד לבשר שמתרחש על ידי התושבים המקומיים. בנדיקוט קלרה מצוי במספר אזורים מוגנים. מדיה וקבצים בנושא בנדיקוט קוצני קלרה בוויקישיתוף בנדיקוט קוצני קלרה, באתר ITIS (באנגלית) בנדיקוט קוצני קלרה, באתר NCBI (באנגלית) בנדיקוט קוצני קלרה, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) בנדיקוט קוצני קלרה, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) בנדיקוט קוצני קלרה, באתר GBIF (באנגלית) בנדיקוט קוצני קלרה באתר הרשימה האדומה של IUCN
בנדיקוט קוצני מנזיס

בנדיקוט קוצני מנזיס או בנדיקוט קוצני נהר-פליי (שם מדעי: Echymipera echinista) הוא מין כיסאי נדיר בסוג בנדיקוט קוצני שאנדמי למרכז גינאה החדשה. הוא התגלה ותואר מדעית בשנת 1990 על ידי ג'יימס מנזיס (James I. Menzies) וקרוי על שמו. עד שנת 2020 זוהו בוודאות רק שתי דגימות של מין זה, והמידע אודות האקולוגיה והתפוצה שלו לוטה בערפל. לבנדיקוט מנזיס מבנה גוף גוצי ומקושת, ראש משולש, וחוטם מאורך וצר במיוחד. האוזניים בינוניות ועגולות. בניגוד לשאר המינים בסוגו, אצל בנדיקוט מנזיס הפרווה כולה מורכבת משיער דוקרני או זיפי, ללא שילוב של שיער רך. צבע הפרווה חדגוני, ובצידי הפנים יש שני פסים שחרחרים שנמשכים מהחוטם לאוזניים ומקיפים את העיניים. שתי הדגימות שנאספו היו ממין נקבה. אורך הראש והגוף שלהם היה 32–39 סנטימטרים, אורך הזנב 10 סנטימטרים והמשקל בסביבות קילוגרם אחד. מידות הגוף של הזכר אינן ידועות וסביר להניח שהוא גדול במעט. בנדיקוט מנזיס אנדמי לדרום ומרכז גינאה החדשה. שתי הדגימות הידועות של המין, נאספו בשני מקומות נפרדים בצפון ובדרום אגן הניקוז של נהר פליי הנמצא בשטחה של פפואה. בית הגידול של בנדיקוט מנזיס מורכב מיערות גדותיים הנמצאים לאורך נהר פליי בשפלה הדרומית של האי. עם זאת, דגימה שלישית שעשויה להיות שייכת למין זה, נאספה ברכס במרכז גינאה בגובה 1,000 מטר מעל פנים הים. למרות שבנדיקוט מנזיס אוכל-כל, המורפולוגיה של השיניים מצביעה על תזונה שמורכבת בעיקר מחרקים. מעבר לכך, אין מידע זמין אודות האקולוגיה והביולוגיה שלו. בשל העדר מידע עדכני אודות טווח התפוצה ומצב האוכלוסייה, הרשימה האדומה של IUCN לא הצליחה לקבוע את מצב השימור של בנדיקוט מנזיס, והוא מסווג כמין חסר נתונים (DD). המין לא תועד בטבע מאז 1990, כנראה בשל חוסר בסקרים בבתי גידול המאוכלסים על ידו. בית הגידול בטווח התפוצה האפשרי של המין שלם ברובו, והאיום העיקרי על המין נשקף מצד כלבי בית משוטטים. מדיה וקבצים בנושא בנדיקוט קוצני מנזיס בוויקישיתוף בנדיקוט קוצני מנזיס, באתר ITIS (באנגלית) בנדיקוט קוצני מנזיס, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) בנדיקוט קוצני מנזיס, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) בנדיקוט קוצני מנזיס, באתר GBIF (באנגלית) בנדיקוט קוצני מנזיס באתר הרשימה האדומה של IUCN
בנדיקוט קוצני דוד

בנדיקוט קוצני דוד או בנדיקוט קוצני קיריווינה (שם מדעי: Echymipera davidi) הוא מין בנדיקוט בינוני בסוג בנדיקוט קוצני שאנדמי לאי יחיד בים שלמה מזרחית לגינאה החדשה. הוא התגלה ותואר מדעית בשנת 1990 על ידי הזואולוג האוסטרלי טים פלנרי (אנ') ומצוי בסכנת הכחדה עקב סביבת מחיה מצומצמת וגידול באוכלוסייה האנושית באי שבו הוא חי. בנדיקוט דוד קטן במעט מקרוביו האחרים. גופו גוצי ושמנמן, זנבו ארוך, אוזניו עגולות וחרטומו מחודד. יש לו טפרים גדולים וחזקים שמסייעים לו לחפור באדמה כדי למצוא את מזונו. עד כה נמדדו רק שני זכרים ממין זה; אורך הראש והגוף שלהם היה 32–40 סנטימטרים, אורך הזנב 10.8 סנטימטרים והמשקל הממוצע 950 גרם. הנקבות כנראה קטנות יותר. הפרווה של בנדיקוט דוד צפופה, זיפית וקוצנית. צבעה הכללי חום כהה או בהיר שמנומר בשיער אוכרה וזהוב והיא הופכת לאפרפרה חיוורת בצד התחתון. השוקיים, הזרועות והחלק העליון של הכפות בצבע חום שוקולד כהה, ובראש יש זוג פסים כהים משני צידי הפנים. האוזניים, החוטם, הרגליים, הידיים והזנב בצבע ורוד. בניגוד לבנדיקוט האדמוני ולבנדיקוט קלרה, אצל בנדיקוט דוד הסוליות ברגליים האחוריות אינן כהות. בנדיקוט דוד אנדמי לאי קיריווינה (545 קילומטרים רבועים) שהוא האי הגדול ביותר בארכיפלג איי טרוברינד; ייתכן שהוא קיים גם באיים נוספים בארכיפלג אבל נדרשים סקרים על מנת לאמת זאת. הארכיפלג ממוקם בתוך ים שלמה, מערבית לאיי וודלרק, צפונית לאיי ד'נטריסקו ומזרחית לגינאה החדשה, ושייך מנהלית לפרובינציית מפרץ מילן של פפואה. האי קיריווינה מאוכלס בצפיפות על ידי האדם ושטח התפוסה של המין הוא בסביבות 280 קילומטרים רבועים או פחות. בית הגידול של הבנדיקוט מורכב מיער גשם טרופי שפלתי ואזורי ביצות ברחבי האי השטוח והנמוך שגובהו אינו עולה על 100 מטר מעל פני הים; ככל הנראה הוא חי גם ביערות משניים ובקרבת מגורי אדם עקב השטח המצומצם של האי. הזואולוג טים פלנרי, דיווח שבשנות ה-90 של המאה ה-20 המין היה נפוץ למדי באי למרות הצפיפות האנושית הגבוהה, אולם לא ידוע מה המצב הנוכחי. אין מידע אודות הביולוגיה ואורח חייו של בנדיקוט דוד, וסביר להניח שהוא דומה לבני מינו (פעיל לילה, סוליטרי ואוכל-כל). בנדיקוט דוד מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור סכנת הכחדה (EN), בשל טווח התפוצה המצומצם שלו שמוגבל לאי יחיד, וירידה מתמשכת באיכות בית הגידול של האי שנגרמת מהתרחבות החקלאות המקומית על חשבון היערות והביצות וגידול באוכלוסייה האנושית. לא ידוע האם הבנדיקוט קיים באזורים מוגנים, ונדרשים מחקרים נוספים אודות הביולוגיה, התפוצה והאיומים עליו. מדיה וקבצים בנושא בנדיקוט קוצני דוד בוויקישיתוף ‏תמונות של בנדיקוט קוצני דוד. בנדיקוט קוצני דוד, באתר ITIS (באנגלית) בנדיקוט קוצני דוד, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) בנדיקוט קוצני דוד, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) בנדיקוט קוצני דוד, באתר GBIF (באנגלית) בנדיקוט קוצני דוד באתר הרשימה האדומה של IUCN
בנדיקוט ננסי

בנדיקוט ננסי או בנדיקוט ניו-גינאי זעיר (שם מדעי: Microperoryctes) הוא סוג של כיסאי קטנטן במשפחת הבנדיקוטיים שכולל 4 מינים החיים ברכסי ההרים של גינאה החדשה. הסוג תואר מדעית בשנת 1932 על ידי הזואולוג הגרמני גאורג הרמן וילהלם שטיין (Georg Hermann Wilhelm Stein), והוא כולל את המינים הקטנים ביותר במשפחה. משמעות השם המדעי של הסוג היא "חופר-כיס זעיר". מיני הבנדיקוט הננסי חולקים מספר תכונות: גודל קטן יחסית, חרטום מחודד, גוף קמור ואוזניים קצרות. הפרווה שלהם צפופה וזיפית. צבע הפרווה שלהם מורכב מגווני חום ואפור ומשתנה בין המינים. לרוב המינים, יש פסים אנכיים ורוחביים על הגב ופלג הגוף האחורי. הבנדיקוטים הננסים חיים ביער גשם טרופי ויער עננים, ובית הגידול של כולם שוכן על מדרונות הרריים גבוהים ברום 4,000-1,000 מטר מעל גובה פני הים. אין כמעט מידע זמין אודות אורח החיים והביולוגיה של המינים בסוג. ככל הנראה, הם פעילי לילה או דמדומים, חיים בגפם וחופרים באדמה הבוצית בחיפוש אחר מזון. הם ניזונים בעיקר מתולעים, חרקים, זרעים ופירות. המינים בסוג בונים לעצמם קינים קטנים מתחת לשורשים ושיחים, שמשמשים להם למקלט בשעות היום מפני טורפים. הבנדיקוטים הננסים מתרבים לאורך השנה. הנקבה ממליטה שגר של 1–3 ולדות שמבלים בכיס תקופה קצרה. להוציא מין אחד, כל המינים בסוג מוגבלים לרכסי הרים מסוימים, ומינים אחדים לא נצפו בטבע במשך מספר עשורים. הבנדיקוטים הננסים מאוימים על ידי בירוא יערות, מלכודות וטריפה על ידי כלבים משוטטים, אך בית הגידול ההררי והבלתי נגיש מגן עליהם במידה רבה מפני איומים אנושיים. גודל האוכלוסייה של המינים אינו ידוע. בסוג זה 4 מינים: בנדיקוט ננסי מפוספס (Microperoryctes longicauda) - מצוי לאורך הקורדילרה הניו-גינאית. בנדיקוט ננסי ארפקי (Microperoryctes aplini) - אנדמי לרכס ארפק. בנדיקוט ננסי פפואני (Microperoryctes papuensis) - אנדמי לרכס אואן סטנלי. בנדיקוט עכברי (Microperoryctes murina) - אנדמי לרכס ויילנד. מדיה וקבצים בנושא בנדיקוט ננסי בוויקישיתוף בנדיקוט ננסי, באתר ITIS (באנגלית) בנדיקוט ננסי, באתר NCBI (באנגלית) בנדיקוט ננסי, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) בנדיקוט ננסי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) בנדיקוט ננסי, באתר GBIF (באנגלית)
בנדיקוט ננסי ארפקי

בנדיקוט ננסי ארפקי (שם מדעי: Microperoryctes aplini), הוא מין בנדיקוט קטן בסוג בנדיקוט ננסי שאנדמי למערב גינאה החדשה. הוא תואר מדעית בשנת 2004 על ידי הזואולוגים טים פלנרי (אנ') האוסטרלי וכריסטופר הלגן (גר') האמריקני מדגימות שנאספו בשלושה מסעות מחקר במהלך המאה ה-20 ונחשבו במקור כשייכות למין בנדיקוט עכברי. משמעות שמו המדעי היא "חופר-כיס קטן של אפלין", על שמו של הזואולוג האוסטרלי קן אפלין. הבנדיקוט הארפקי הוא המין הקטן ביותר בסדרת הבנדיקוטאים כולה: אורך ראשו וגופו 14–16 סנטימטרים ואורך זנבו 11–12 סנטימטרים. משקלו אינו ידוע, אך כנראה סביבות 100 גרם. מבנה גופו גוצי וקמור יותר מהבנדיקוט העכברי וראשו החרוטי קצר יותר. אוזניו משולשות וקצרות, ועיניו קטנות וחרוזיות. חוטמו מחודד ומותאם לנבירה בפסולת שעל אדמת היער. זנבו דקיק וארוך, ויש לו טפרים דקים וחדים. בצורה הכללית ובמראה, הבנדיקוט הארפקי נראה כגרסה מוקטנת של בנדיקוט ננסי פפואני. הפרווה שלו בצבע חום מבריק או אדמדם בצד העליון, וחום-אפרפר בצד התחתון עם כתם לבנבן על החזה. הראש זהה לצבע הגוף, עם פס כהה על המצח ומשקפיים כהים סביב העיניים. הסנטר והלחיים לבנבנים. לאורך הגב יש לו פס שחור, ובנוסף, זוג פסים כהים רוחביים בחלק האחורי. הזנב חום בחלקו העליון ולבנבן בחלקו התחתון. חלקי הגוף החשופים (הגפיים, האף והאוזניים) בצבע ורוד. הבנדיקוט הארפקי אנדמי לחצי המערבי של גינאה החדשה הנמצא בשליטת אינדונזיה. הוא מוגבל לאזור קטן בתוך רכס ארפק שבחצי האי ראש-ציפור (ווגלקופ). ארבע הדגימות הידועות למדע נאספו כולם בשני אתרים בגובה 1,800 ו-2,200 מטר מעל פני הים במרכז הרי ארפק סביב אגם אנגי ג'יג'י (שתי דגימות נאספו ב-1928, אחת ב-1963 ואחת ב-1986). בית הגידול שלו שוכן בתוך יער עננים טרופי ולח. אין מידע זמין אודות אורח החיים והביולוגיה של המין. הוא ככל הנראה פעיל בלילה, וניזון מחסרי חוליות וצמחים. הבנדיקוט הננסי ארפקי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU), מכיוון שככל הידוע הוא מוגבל לאזור יחיד שגודלו פחות מ-20 קילומטרים רבועים. אף שהידע אודות היונקים באזור גינאה לוקה בחסר, ובפרט לגבי יונקים שחיים באזורים הרריים בלתי נגישים, העובדה שהמין לא נצפה בטבע מאז שנות ה-80 של המאה ה-20 מלמדת על כך שהוא אכן נדיר מאוד. הבנדיקוט הארפקי מאוים מצד פגיעה בבית גידול ומלכודות וייתכן שמצבו האמיתי חמור בהרבה. הוא מצוי בשמורת הטבע של ארפק. נדרשים מחקרים נוספים לגלות את מצבו ואורח חייו, ולבדוק האם הוא קיים ברכס טמראו הסמוך לרכס ארפק. ‏ מידע מפורט על הטקסונומיה והאנטומיה של בנדיקוט ננסי ארפקי. בנדיקוט ננסי ארפקי, באתר NCBI (באנגלית) בנדיקוט ננסי ארפקי, באתר GBIF (באנגלית) בנדיקוט ננסי ארפקי באתר הרשימה האדומה של IUCN
בנדיקוט ננסי מפוספס

בנדיקוט ננסי מפוספס או בנדיקוט ננסי זנבתן (שם מדעי: Microperoryctes longicauda), הוא מין בנדיקוט קטן-בינוני בסוג בנדיקוט ננסי שאנדמי לגינאה החדשה. הוא תואר מדעית בשנת 1876 על ידי הזואולוגים וילהלם פטרס (Wilhelm Peters) הגרמני וג'אקומו דוריה (Giacomo Doria) האיטלקי ולו 4 תת-מינים. משמעות שמו המדעי היא: "חופר-כיס זעיר ארך-זנב". בטקסונומיות מסוימות, מין זה מפוצל לשני מינים: בנדיקוט מפוספס מזרחי ובנדיקוט מפוספס מערבי; עם זאת, חלוקה זאת אינה מקובלת עדיין על ארגוני שימור בינלאומיים. הבנדיקוט המפוספס הוא המין הגדול בסוגו; אורך ראשו וגופו 24–30 סנטימטרים, אורך זנבו 17–25 סנטימטרים ומשקלו 350–670 גרם. הוא זהה בגודלו לבנדיקוט סראם, אך קטן ממיני הבנדיקוט הקוצני. מבנה גופו מקושת וגוצי, ראש משולש עם חרטום מוארך ומחודד. אוזניו קצרות וקירחות ועיניו ואפו קטנטנים. זנבו הדקיק ארוך במיוחד. בדומה לשאר הבנדיקוטים, גם למין זה יש טפרים ארוכים וגדולים שמשמשים אותו לחפירה באדמה בחיפוש אחר מזון. אין הבדל בגודל בין הזכר לנקבה. הפרווה של הבנדיקוט המפוספס קצרה וזיפית. צבעה הכללי משתנה במעט בין תת-המינים, ונע בין חום-אפרורי לחום בהיר, חום זהוב או חום אדמדם, בעוד שהצד התחתון לבנבן או אפרפר. לאורך גבו של הבנדיקוט, יש מספר פסים אנכיים כהים שמופרדים זה מזה ברצועות שיער בהירות שהעניקו למין את שמו. כמות הפסים וצבעם משתנים על פני האזור הגאוגרפי, ונוטים להיות בולטים יותר במזרח מאשר במערב. התבנית המפוספסת משתרעת לרוב גם על הראש והפנים, בעוד שהלחיים והסנטר לבנים. החוטם, האוזניים והגפיים חשופים וורודים. הזנב ורוד כהה ברובו ולבן בקצהו. הבנדיקוט המפוספס אנדמי לגינאה החדשה, בה הוא מצוי הן בצד של פפואה והן בצד של אינדונזיה. טווח התפוצה שלו משתרע לאורך רכסי ההרים של הקורדילרה הניו-גינאית החוצה את האי ממזרח למערב, ובכלל זה רכס אואן סטנלי, רכס ביסמרק ורכס מאוקי. יש אוכלוסייה מבודדת גם ברכס ארפק בחצי האי ראש-ציפור. בדומה לשאר המינים בסוג, בית הגידול של הבנדיקוט המפוספס מורכב מיער גשם טרופי לח ויער עננים על מדרונות הרריים גבוהים ברום 2,500-1,000 מטר מעל פני הים, אך הוא מצוי גם ביערות טחב ננסיים, בתה הררית וכרי דשא תת-אלפינים בגבהים יוצאי דופן ברום 4,000 מטר. הבנדיקוט המפוספס פעיל בעיקר בשעות הלילה והדמדומים, ומבלה את שעות היום בקן עשוי זרדים, עלים וטחב תחת שיחים או שורשי עצים. הבנדיקוט ניזון מחרקים, תולעים, חולייתנים זעירים ופירות שנפלו מן העצים. הבנדיקוט מתרבה לאורך השנה, והנקבה ממליטה שגר של עד 4 גורים שמבלים בכיס תקופה קצרה. הבנדיקוט המפוספס מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), נוכח תפוצתו הרחבה, אוכלוסייתו הגדולה, ומאחר שלא סביר שמספריו ירדו בעתיד הקרוב ברמה הנדרשת כדי להעפיל לקטגוריה מאוימת יותר. ההערכה היא, שגם לאחר שהמין יפוצל לשניים, המצב יישאר דומה. הבנדיקוט מאוים ברמה המקומית על ידי ציד, בירוא יערות וטריפה על ידי כלבי בית. הוא מצוי במספר אזורים מוגנים בפפואה ואינדונזיה. מדיה וקבצים בנושא בנדיקוט ננסי מפוספס בוויקישיתוף בנדיקוט ננסי מפוספס, באתר ITIS (באנגלית) בנדיקוט ננסי מפוספס, באתר NCBI (באנגלית) בנדיקוט ננסי מפוספס, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) בנדיקוט ננסי מפוספס, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) בנדיקוט ננסי מפוספס, באתר GBIF (באנגלית) ‏ מידע על הטקסונומיה של בנדיקוט ננסי מפוספס. בנדיקוט ננסי מפוספס באתר הרשימה האדומה של IUCN
בנדיקוט ננסי פפואני

בנדיקוט ננסי פפואני (שם מדעי: Microperoryctes papuensis), הוא מין בנדיקוט קטן בסוג בנדיקוט ננסי שאנדמי למזרח גינאה החדשה. הוא תואר מדעית בשנת 1952 על ידי הממולוגית הבריטית אלינור מרי אורד לורי (Eleanor Mary Ord Laurie). משמעות שמו המדעי היא "חופר-כיס זעיר מפפואה". לבנדיקוט הפפואני גוף עגלגל ומקושת, ראש קצר וחרוטי ואף מחודד. אוזניו עגולות וקצרות, ועיניו ואפו קטנטנים. זנבו ארוך ודקיק, ובכפות ידיו ורגליו טפרים גדולים וחזקים שמשמשים אותו לחפירה באדמה. הפרווה של הבנדיקוט הפפואני קצרה וזיפית. צבעה הכללי חום-אפרורי או חום קפה בחלק העליון, וכתמתם או צהבהב קרמי בחלק התחתון. לאורך הגב יש פס עבה בצבע ערמוני, לצד פסים רוחביים קצרים בפלג הגוף האחורי. הראש מתאפיין בפס כהה על החרטום, משקפיים כהים סביב העיניים ולחיים וסנטר לבנבנים. חלקי הגוף החשופים ורודים. הזנב כהה בצידו העליון, ובהיר בצידו התחתון ובקצהו. אורך ראשו וגופו של הבנדיקוט הפפואני 20.5-17.5 סנטימטרים, אורך זנבו 15.8-14 סנטימטרים ומשקלו 145–184 גרם. הזכרים ככל הנראה גדולים במקצת מן הנקבות. כפי שמרמז שמו, הבנדיקוט הפפואני אנדמי לחצי המזרחי של גינאה החדשה השייך לפפואה. טווח התפוצה שלו מוגבל לרכס אואן סטנלי בחצי האי זנב-ציפור, והוא חופף בחלקים מסוימים מהתפוצה לקרובו בנדיקוט ננסי מפוספס שכמעט כפול ממנו בגודלו. בית הגידול שלו מורכב מיער גשם טרופי ויער עננים ברום 2,650-1,200 מטר מעל פני הים. אין מידע זמין אודות האקולוגיה של המין. ככל הנראה, הוא ניזון משלשולים, חרקים וזרעים, ובונה לעצמו קינים על אדמת היער הבוצית. הבנדיקוט מתרבה לאורך השנה ללא עונה קבועה. לבנדיקוטית 4 פטמות בכיס, אך לרוב נולד רק גור אחד בכל פעם. הבנדיקוט הפפואני מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), שכן למרות שטווח התפוצה קטן מ-20,000 קילומטרים רבועים, האוכלוסייה שלו גדולה ויציבה, ובית גידולו ההררי והבלתי נגיש מגן עליו במידה רבה מפני בירוא יערות וציד. הגודל הקטן שלו, הופך אותו לפחות פופולרי אצל הילידים המקומיים שמעדיפים לצוד את קרוביו הגדולים יותר (בנדיקוט ענק, בנדיקוט ראפראי ובנדיקוט קוצני). לא ידוע האם הבנדיקוט הפפואני מצוי באזורים מוגנים כלשהם. מדיה וקבצים בנושא בנדיקוט ננסי פפואני בוויקישיתוף בנדיקוט ננסי פפואני, באתר ITIS (באנגלית) בנדיקוט ננסי פפואני, באתר NCBI (באנגלית) בנדיקוט ננסי פפואני, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) בנדיקוט ננסי פפואני, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) בנדיקוט ננסי פפואני, באתר GBIF (באנגלית) ‏תמונה של בנדיקוט ננסי פפואני. ‏ מידע מפורט על הטקסונומיה של בנדיקוט ננסי פפואני. בנדיקוט ננסי פפואני באתר הרשימה האדומה של IUCN
בנדיקוט עכברי

בנדיקוט עכברי או בנדיקוט ויילנד (שם מדעי: Microperoryctes murina) הוא מין בנדיקוט קטן בסוג בנדיקוט ננסי שאנדמי לאזור קטן במערב גינאה החדשה. הוא התגלה ותואר מדעית על ידי הזואולוג הגרמני גאורג הרמן וילהלם שטיין (Georg Hermann Wilhelm Stein), ולעיתים נחשב לטקסון מונוטיפי בשל המורפולוגיה והמראה הייחודי שלו. משמעות השם המדעי שלו היא "חופר כיס זעיר דמוי עכבר". הבנדיקוט העכברי לא נצפה בטבע על ידי זואולוגים מערביים מאז שנות ה-30 של המאה ה-20. הבנדיקוט העכברי הוא המין הקטן ביותר בסדרת הבנדיקוטאים לאחר קרובו בנדיקוט ננסי ארפקי: אורך ראשו וגופו 15–17 סנטימטרים, ואורך זנבו 10.5–11 סנטימטרים; משקלו מוערך בכ-100 גרם. מבנה גופו קומפקטי וצר, ראשו ארוך ומחודד ואוזניו קטנות. זנבו ארוך, דקיק וחשוף. הפרווה של הבנדיקוט העכברי בצבע חדגוני של אפור עשן כהה או חום אפרורי, ללא הפסים הכהים בחלק האחורי שאופיינים למינים בסוגו. הזנב בצבע כהה לכל אורכו, וללא קצה בהיר. חלקי הגוף החשופים (האף, האוזניים והכפות) בצבע ורוד. מבחינה חיצונית הוא נראה כעכבר עם ראש מחודד. הבנדיקוט העכברי אנדמי למערב גינאה החדשה, באזור מצומצם על רכס ויילנד סביבות הכפר המבודד גונונג סומורי. שלוש הדגימות הידועות למדע נאספו כולם על ידי גאורג שטיין בגובה של 2,500 מטר מעל פני הים, כך שנראה שהמין מוגבל ליערות עננים טרופיים בגובה רב. אין מידע על אורח החיים והביולוגיה של המין. ככל הנראה, הוא פעיל ביום ובלילה, וניזון מחסרי חוליות וצמחים שאותם הוא מוצא באמצעות נבירה וחפירה באדמת היער הרטובה. סביר להניח שהוא חופר לעצמו מקלט קטן באדמה שמשמש לו למקלט מפני נמיות כיס ונחשים. הבנדיקוט העכברי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU) מכיוון שככל הידוע הוא מוגבל לאזור יחיד שגודלו המשוער 20 קילומטרים רבועים בלבד או אף פחות. בשל בית הגידול ההררי והקשה לגישה, הבנדיקוט לא נצפה או נלכד בטבע מאז 1931, וככל הנראה נדיר למדי. האיומים העיקריים עליו אינם ידועים, אך סביר להניח שהוא סובל מבירוא יערות וממלכודות. לא ידוע האם הוא קיים באזור מוגן כלשהו. נדרשים מחקרים נוספים באשר לתפוצה, לביולוגיה ולמצב המין. מדיה וקבצים בנושא בנדיקוט עכברי בוויקישיתוף בנדיקוט עכברי, באתר ITIS (באנגלית) בנדיקוט עכברי, באתר NCBI (באנגלית) בנדיקוט עכברי, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) בנדיקוט עכברי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) בנדיקוט עכברי, באתר GBIF (באנגלית) בנדיקוט עכברי באתר הרשימה האדומה של IUCN
בנדיקוט סראם

בנדיקוט סראם (שם מדעי: Rhynchomeles prattorum), הוא מין בנדיקוט נדיר שאנדמי לאי סראם במרכז אינדונזיה ומהווה מין יחיד בסוגו. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1920 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס מאוסף של 7 דגימות שנאספו על ידי האחים צ'ארלס, פליקס וג'וזף פראט באי סראם, והמין החדש נקרא על שמם כמחווה. מאז האיסוף המקורי, המין לא נלכד מעולם בטבע, וייתכן שהוא נכחד מן העולם. בנדיקוט סראם בעל מבנה גוף גוץ וחרוטי, עם חוטם מוארך, אוזניים קטנות וגפיים דקיקות. יש לו טפרים גדולים וחזקים שמשמשים. אורך ראשו וגופו 25–33 סנטימטרים ואורך זנבו כ-8 סנטימטרים. בנדיקוט סראם הוא בין הקטנים שבסוגי הבנדיקוט במלנזיה, וגדול רק מן הסוג בנדיקוט ננסי. הפרווה של בנדיקוט סראם חלקה וזיפית. צבעה הכללי חום שוקולד כהה או מהגוני עם אוכף כהה באזור הכתף, והיא הופכת לחיוורת יותר באזור הבטן, הגפיים והראש. על החזה יש כתם לבן בוהק. הזנב אפרורי וכמעט חסר שיער. החוטם והכפות כתמתמים. כאמור, בנדיקוט סראם אנדמי לאי סראם שנמצא בתוך ים סראם במרכז איי מאלוקו שבאינדונזיה. מכיוון שמאז האיסוף המקורי המין טרם נתפס שוב, טווח התפוצה שלו באי אינו ברור וייתכן שהוא מוגבל לאזור ההררי בפארק הלאומי מונוסלה במרכז האי. המין עשוי להיום קיים גם באי בורו הסמוך לסראם. הדגימות היחידות של הבנדיקוט נאספו כולם ביער גשם טרופי הררי עד רום 1,800 מטר מעל פני הים. אין שום מידע על אורח החיים והביולוגיה של בנדיקוט סראם, וסביר להניח שהוא דומה בפרטים רבים לקרוביו האחרים: פעיל בשעות הלילה וניזון בעיקר מחרקים ורמשים. מאז האיסוף המקורי של 7 הדגימות ב-1920 על ידי שלושת האחים פראט, בנדיקוט סראם מעולם לא נלכד או נצפה בטבע על ידי חוקרי טבע מערביים. בשל כך, מצבו אינו ברור. חוקרים מסוימים סבורים שהמין נכחד, שכן סקר בשנת 1991 באי לא הצליח למצוא אף בנדיקוט. מאידך, ייתכן שהסיבה לכך נובעת מכך שהוא נפוץ בעיקר ביערות ההרריים והבלתי נגישים שבהם לא נערכו סקרים, ותושבי האי סראם טוענים שהם לוכדים בנדיקוטים מדי פעם. הרשימה האדומה של IUCN מסווגת את בנדיקוט סראם במצב השימור סכנת הכחדה, מאחר שהוא ידוע רק ממקום אחד באי סראם שגודלו המשוער 240 קילומטרים רבועים בסך הכול, ועקב ירידה מתמשכת בהיקף ובאיכות בית הגידול שלו באי סראם. בירוא יערות שמתרחש באזורים הנמוכים, משפיע לרעה על היערות באזורים הגבוהים בצורת התייבשות הצמחייה, ומגדיל את הסיכון של התפרצות שריפות בר. ייתכן שהבנדיקוט גם סובל ממינים פולשים שהובאו לאי על ידי האדם, ובראשם חזירים, חולדות, כלבים ואולי גם חתולים. האזור היחיד שבו המין היה קיים בבירור נמצא בתוך הפארק הלאומי מונוסלה שמשתרע על 1,890 קמ"ר. עם זאת, בירוא יערות לא חוקי מתרחש גם בתחומי הפארק. נדרשים סקרים נוספים באי סראם על מנת לאמת האם הבנדיקוט קיים או נכחד, וכן לבדוק אם הוא קיים באי בורו. מדיה וקבצים בנושא בנדיקוט סראם בוויקישיתוף בנדיקוט סראם, באתר ITIS (באנגלית) בנדיקוט סראם, באתר NCBI (באנגלית) בנדיקוט סראם, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) בנדיקוט סראם, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) בנדיקוט סראם, באתר GBIF (באנגלית) בנדיקוט סראם באתר הרשימה האדומה של IUCN
קנגורו אילני הוזר

קנגורו אילני הוזר (שם מדעי: Dendrolagus hoserae), הוא מין חדש של קנגורו אילני אשר תואר מדעית לראשונה על ידי חוקר הטבע ריימונד הוזר בשנת 2019, ואנדמי ככל הנראה למערב גינאה החדשה. ריימונד הוזר קרא למין זה על שם אשתו שירין הוזר, שעסקה לצידו בחקר זוחלים וחיות בר אחרות. מין זה טרם נצפה בטבע על ידי חוקרי טבע מערביים, והמידע אודותיו מבוסס על דגימה מפוחלצת של נקבה. הדגימה שעליה התבסס ריימונד הוזר, שכנה במשך מספר שנים במוזיאון בסידני, ונאספה בתאריך לא ידוע על פסגת גונונג קי בקצה המערבי של רכס מאוקי. אזור זה סמוך לעיר טמגאפורה, הנמצאת בנפת מימיקה במחוז פפואה שבאינדונזיה. זואולוגים שבחנו את הדגימה בשלהי המאה ה-21, האמינו שהדגימה מייצגת אוכלוסייה ייחודית מערבית של קנגורו אילני סרי, או לחלופין אוכלוסייה מזרחית ייחודית של קנגורו אילני וונדיוואי; שני חוקרי טבע שבחנו את הדגימה בשנת 2003 ובשנת 2018, מצאו שהדגימה שונה למדי מקנגורו סרי ומצדיקה מעמד של מין נפרד, אך נמנעו מקביעה חד משמעית. ריימונד הוזר בחן את הדגימה לעומק, ובתום מחקר מפורט הכריז ב-10 ביולי 2019 שמדובר סופית במין חדש. אחד הגורמים העיקריים לכך, הוא שהמקום שבו נאספה הדגימה מופרד מטווח התפוצה של קנגורו סרי וקנגורו וונדיוואי באמצעות חסמים גאוגרפים משמעותיים (נהרות או שפלות), שאינם מאפשרים שום חפיפה ביניהם. קנגורו אילני הוזר נחשב לצורת ביניים בין קנגורו סרי לקנגורו וונדיוואי, ודומה לשניים במובנים רבים; בנוסף, הוא מהווה את הצלע החמישית ב"קבוצת הדוריה" בסוג קנגורו אילני הכוללת סך הכול 5 מינים החולקים מאפיינים פיזיים ואקולוגים דומים. ההבחנה בינו לבין המינים האחרים, היא בעיקר בצבע הפרווה: קנגורו סרי בעל פרווה שחרחרה-אפורה בחלק העליון עם גוון כסוף על גבו רגליו וזרועותיו; קנגורו אילני הוזר לעומתו, מתאפיין בפרווה בצבע חום-אפור עד חום בהיר, שלעיתים בעלת מראה מנומר בשל שילוב של שערות חומות ואפורות; סימונים נוספים אצלו שנעדרים אצל קנגורו סרי הם כתם בהיר במצח, ונקודה חיוורת בבסיס הזנב. בהתחשב בכך שפרוותו של קנגורו אילני הוזר בהירה יותר, הניגודיות אצלו בין צבעי הגפיים והזרועות לצבע הגוף, מינימלית יחסית, והבהירות שלהן ניכרת לעין בעיקר בכפות. קנגורו וונדיוואי, בעל פס גבי מעורפל אשר נעדר אצל קנגורו אילני הוזר, והוא בהיר בהרבה ממנו עם פרווה שנראית לעיתים צהובה. על פי הערכות של ריימונד הוזר, קנגורו אילני הוזר חי בטווח גובה של 3,200-2,500 מטר מעל פני הים. בית הגידול שלו מורכב מיערות גשם טרופיים בסביבה עתירת גשמים עם טמפרטורות קרות. מין זה טרם הוגדר על ידי הרשימה האדומה של IUCN, אך על פי נתונים של הזואולוג האוסטרלי טים פלנרי (אנ') שביקר באזור בשנת 1996, קנגוריי העצים בחלק האינדונזי של גינאה החדשה נדחקים יותר ויותר למרומי רכסי ההרים כתוצאה מעלייה בצפיפות האנושית וסובלים מציד נרחב. ‏ מידע מפורט על קנגורו אילני הוזר, תיאור מדעי שפורסם על ידי ריימונד הוזר, 10 ביולי 2019.