laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
קוויריניוס

פובליוס סולפיקיוס קוויריניוס (לטינית: Publius Sulpicius Quirinius) היה קונסול ומצביא רומאי שנשלח על ידי אוגוסטוס קיסר לארגן את יהודה לקראת שלטון הנציבים הרומאים, בשנת 6 לספירה, לאחר תקופת שלטונו הכושל של ארכלאוס, בנו של הורדוס. העמדת מצבה המשפטי והפוליטי של יהודה ככפופה, כמעט במישרין, לרומאים, נבעה גם מבחינה מחודשת של הנסיבות הפוליטיות בגזרה המזרחית של האימפריה הרומית ומאווירה מרדנית ביהודה ובגליל, שאפיינה את שלהי שלטון הורדוס. אין להוציא גם מכלל אפשרות שבמהלך זה התכוונה רומא להשתלט על הנכסים הקרקעיים והכספיים של בית הורדוס. כחלק בלתי נפרד והכרחי מתהליך הפיכתו של אזור מסוים לפרובינקיה (שלטון רומי ישיר), הורה קוויריניוס לערוך "קנסוס" (מפקד אוכלוסין ושמאות קרקע ונכסים) ביהודה. מהלך זה, מעבר להיותו סמל לשיעבוד הרומי, נועד לאפשר את גביית כספי המיסים לשלטונות הרומיים, על סמך שמאות הנכסים של המקומיים. המפקד עורר זעם והתנגדות בעם והחלה מרידה ברומאים בהנהגתם של יהודה הגלילי, איש גמלא, וצדוק הפרושי. יוספוס פלאביוס מזכיר זאת בספרו קדמוניות היהודים (ספר 18, פרק א, א). על פי יוספוס, יהודה הגלילי היה מנהיגה של 'הכת הפילוסופית הרביעית' שדגלה בחירות ובכך שאין לכנות שום אדם בשם אדון אלא את האלוהים לבדו. הם התנגדו לשלטון רומי וטענו שהמפקד אינו מוביל לשום מקום אלא לעבדות גלויה. המרד הסתיים לאחר שיועזר, הכהן הגדול, שכנע את העם בדברים. אחרי שסיים את המפקד ומכר את נכסיו של ארכלאוס מלך יהודה, מינה קוויריניוס את חנן בן שת לכהן גדול, במקומו של הכהן הגדול יועזר מבית ביתוס. מפקד קוויריניוס (אנ') מדיה וקבצים בנושא קוויריניוס בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מחוזות סנט וינסנט והגרנדינים

מבחינה מנהלית מחולקת סנט וינסנט והגרנדינים לשישה מחוזות (Parish – קהילה), שמתוכם חמישה נמצאים על האי סנט וינסנט, ואילו המחוז השישי, מחוז הגרנדינים, כולל את כל איי הגרנדינים השייכים למדינה. מדיה וקבצים בנושא מחוזות סנט וינסנט והגרנדינים בוויקישיתוף אתר סטטויד
מרקוס אמביבולוס

מרקוס אמביבולוס (לטינית: Marcus Ambivulus) היה נציב יהודה מטעם האימפריה הרומית בין השנים 9 עד 12 לספירת הנוצרים. אמביבולוס היה רומאי בן למעמד הפרשים, אשר בשנת 9 לספירה מונה על ידי אוגוסטוס לנציב יהודה. ידוע לנו מעט מאוד על תקופת שלטונו אולם ניתן לשער שמכוון שיוסף בן מתתיהו לא מוסר על שום עוולות שנעשו על ידו או מרד שפרץ תחת שלטונו שהוא שלט במתינות ולא התגרה בנתיניו היהודים. כקודמו קופוניוס הוא טבע מטבעות בעלי מוטיבים יהודיים ולא רומאיים כפי שהיה נהוג במרחבי האימפריה הרומית. אמביבולוס הוחלף בשנת 12 לספירה על ידי אניוס רופוס שירש את מקומו כנציב יהודה. אמביבולוס בקובץ המקורות ההיסטוריים של Mahlon H. Smith (באנגלית) איתמר עצמון, מטבעות הנציבים הרומיים ביהודה, אתר קולקט
אניוס רופוס

אניוס רופוס (בלטינית: Annius Rufus) היה נציב יהודה מטעם האימפריה הרומית בין השנים 12 עד 15 לספירת הנוצרים. אניוס רופוס היה רומאי בן למעמד הפרשים, אשר מונה על ידי אוגוסטוס לנציב יהודה בשנת 12 לספירה. לא ידוע לנו דבר על תקופת שלטונו אולם ניתן לשער שמכוון שיוסף בן מתתיהו לא מוסר על עוולות שנעשו על ידיו או מרד שפרץ בתקופת שלטונו שהוא שלט במתינות ולא התגרה בנתיניו היהודים. אולם, הרב יקותיאל יהודה גרינוואלד, בספרו לתולדות הסנהדרין בישראל, מתייחס אליו ביחד עם שאר הנציבים במילים: "כולם היו רשעים ואכזריים". לאחר מותו של אוגוסטוס הוחלף אניוס רופוס בידי גראטוס על ידי טיבריוס בשנת 15 לספירה, במסגרת מדיניותו של טיבריוס למנות את נאמניו לתפקידי מפתח. אניוס רופוס בקובץ המקורות ההיסטוריים של Mahlon H. Smith (באנגלית) יקותיאל יהודה גרינוואלד, לתולדות הסנהדרין בישראל, ניו יורק 1950, עמוד 62, הערה 88
מחוזות סנט לוסיה

מבחינה מנהלית סנט לוסיה מחולקת ל-11 מחוזות (Quarter). מדיה וקבצים בנושא מחוזות סנט לוסיה בוויקישיתוף
מחוזות סנט קיטס ונוויס

מבחינה מנהלית סנט קיטס ונוויס מחולקת ל-14 מחוזות (Parish – קהילה), מתוכם שבעה נמצאים על האי סנט קיטס וחמישה על האי נוויס.
ואלריוס גראטוס

ואלריוס גראטוס היה נציב יהודה מטעם האימפריה הרומית בין השנים 15 עד 26 לספירה. גראטוס היה רומאי בן למעמד הפרשים, הוא מונה על ידי טיבריוס בשנת 15 לספירה לנציב יהודה. שלא כמו הנציבים הקודמים כיהן גראטוס בתפקידו במשך תקופה ארוכה כתוצאה ממדיניותו של טיבריוס להאריך את זמן כהונתם של הנציבים בפרובינקיות. גראטוס הוא הנציב הראשון שיודעים עליו שהתערב באופן פעיל במינוי הכהנים הגדולים, תחילה הורה להפסיק את כהונתו של חנן בן שת ומינה תחתיו את ישמעאל בן פיאבי (הראשון), כעבור זמן קצר הדיח את ישמעאל ומינה תחתיו את אלעזר בן חנן שגם הוא לא החזיק בכהונתו מעל לשנה וגראטוס בחר את יוסף כייפא ככהן גדול. ייתכן שהמינוים וההדחות התכופים נבעו מהצורך למצוא מועמד שיהיה מקובל על המוני העם אבל בה בעת יהיה עושה דברה של רומא. גראטוס סיים את כהונתו בשנת 26 לספירה והוחלף על ידי פונטיוס פילטוס. בקדמוניות היהודים נכתב שהקיסר טיבריוס שלח רק שני נציבים ליהודה במהלך כהונתו, גראטוס ופונטיוס פילאטוס. כן כתוב בקדמוניות שגראטוס כיהן במשך 11 שנה ופילאטוס 10 שנים. בהתאם לכך מוסכם על רוב החוקרים שגראטוס כיהן בשנים 15–26 לספירה. עם זאת, דניאל שוורץ, ועוד קודם לכן רוברט אייזלר, טענו שציון שנות הכהונה של גראטוס ופילאטוס הוא טעות או זיוף וכי גראטוס כיהן עד שנת 19 לספירה בלבד. לטענתו של אייזלר, תיאור תקופת גראטוס בקדמוניות היהודים הוא קצר מאוד וכולל התייחסות למינוי של 4 כהנים גדולים בלבד, כאשר שלושה מהם כיהנו פחות משנה, ועל כן מתקבל הרושם שהוא כיהן 4 שנים בלבד. כן טען אייזלר שהדין וחשבון שמביא אוסביוס על משפטו של ישו מייחס אותו לשנת 21 לספירה בתקופת כהונת פילאטיוס. דניאל שוורץ, מינויו של פונטיוס פילאטוס והכרונולוגיה של קדמוניות יח-כ, בתוך ציון שנה מ"ח, חוב' ד, תשמ"ג, עמ' 325-345
מארקלוס

מארקלוס (לטינית: Marcellus) היה נציב יהודה מטעם הרומאים בין השנים 36 עד 37 לספירת הנוצרים. הוא התמנה לתפקידו על ידי ויטליוס, נציב סוריה, לאחר הדחתו של פונטיוס פילאטוס. עם מינויו הגיע גם ויטליוס ליהודה והתיר לכוהנים הגדולים להחזיק אצלם את בגדי הכהונה הגדולה ללא פיקוח הנציב. מארקלוס החל את נציבותו בשנת 36 לספירה וביטל את המיסים שהיו מוטלים על היבולים. הוא פעל בנחת עם העם היהודים בפרובינקיה יודיאה לעומת קודמו לתפקיד, פונטיוס פילאטוס אשר פעל כנגדם והכעיסם. יוסף בן מתתיהו (יוספוס פלביוס), קדמוניות היהודים, יח 88. יוסף בן מתתיהו (יוספוס פלביוס), קדמוניות היהודים, יח 95. ההיסטוריה של ארץ ישראל, מנחם שטרן, הוצאת כתר ירושלים, 1984, עמ' 100 - 101 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דאגלס פיירבנקס

דאגלס פיירבנקס (באנגלית: Douglas Fairbanks;‏ 23 במאי 1883 – 12 בדצמבר 1939) היה שחקן, תסריטאי, במאי ומפיק סרטי קולנוע יהודי-אמריקאי. נודע בעקבות הסרטים האילמים בהם השתתף. פיירבנקס היה גם ממייסדי יונייטד ארטיסטס והאקדמיה האמריקאית לקולנוע וכן מנחה האוסקר הראשון, שנערך בשנת 1929. עם נישואיו למרי פיקפורד בשנת 1920, הם עד מהרה נהפכו לזוג הנוצץ בהוליווד ופיירבנקס כונה "המלך של הוליווד". בנו הוא השחקן דאגלס פיירבנקס ג'וניור. נולד בשם דאגלס אלטון תומאס אולמן (Douglas Elton Thomas Ullman) בדנוור, קולורדו שבארצות הברית, לחזקיה צ'ארלס אולמן ואלה אדלייד מארץ', ולו שני אחים למחצה (ג'ון פיירבנקס 'הבן) ו (נוריס וילקוקס), וגם אח (רוברט פיין אולמן). אביו, שנולד בפנסילבניה להורים ממוצא יהודי, היה עו"ד ניו יורקי שקנה חלקות כרייה בהרי הרוקי, ובעקבות כך עבר לגור עם משפחתו בדנוור. הוא נטש את משפחתו כאשר דאגלס היה בן חמש, ושני האחים גודלו בידי אימם, ששינתה את שם משפחתם לשם נישואיה הקודמים, פיירבנקס. דאגלס החל לשחק עוד מגיל צעיר על בימות התיאטרון של דנוור, ועבר בין בתי ספר שונים לאחר מספר מעשי קונדסות שגרמו לסילוקו. בשנים הראשונות לתחילת המאה ה-20 עבר לניו יורק והצטרף ללימודי המשחק של השחקן השייקספירי פרדריק וורד (Frederick Barkham Warde), שגילה אותו מעל במות דנוור. הוא עבד בחנות לכלי בית וכפקיד במשרד בטרם פרץ בתפקידו הראשון בברודוויי בשנת 1902. בין סרטיו הידועים של פיירבנקס נמנים "הסימן של זורו" (1920), "שלושת המוסקטרים" (1921), "רובין הוד" (1922), "הגנב מבגדאד" (1924), "הפיראט השחור" (1926) ו"מסיכת הברזל" (1929). פירבנקס היה חבר במסדר הבונים החופשיים, היה חבר בלשכת "בוורלי הילס" מס' 528 בבוורלי הילס, קליפורניה. פיירבנקס מת בביתו שבסנטה מוניקה, קליפורניה כתוצאה מהתקף לב בדצמבר 1939. הוא היה בן 56 במותו. דאגלס פיירבנקס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) דאגלס פיירבנקס, באתר AllMovie (באנגלית) דאגלס פיירבנקס, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) דאגלס פיירבנקס, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) דאגלס פיירבנקס, באתר Discogs (באנגלית) המוזיאון של דאגלס פיירבנקס דאגלס פיירבנקס, באתר "Find a Grave" (באנגלית) דאגלס פיירבנקס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כתבי דאגלס פיירבנקס בפרויקט גוטנברג (באנגלית) המוזיאון של דאגלס פיירבנקס, ביוגרפיה
מארולוס

מארולוס היה נציב יהודה השביעי מטעם הרומאים בין השנים 37 עד 41 לספירת הנוצרים. הוא מונה לנציבותו על ידי הקיסר גאיוס קליגולה. האוניברסיטה הפתוחה, חוברת הקורס: יהודה ורומא (1998), יחידה 4, עמ' 71. ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קספיוס פאדוס

פאדוס היה נציב יהודה מטעם הרומאים בין השנים 44 עד 46 לספירת הנוצרים. לאחר שנפטר אגריפס הראשון, נכדו של הורדוס, שכיהן כמלך יהודה מטעם הרומאים ותחת השגחתם (44 לספ'), והוא בן 53 שנה, בא הקץ להנהגה היהודית בארץ יהודה. הרומאים החליטו להעביר את השליטה ביהודה לגורם רומי אדמיניסטרטיבי, כלומר לנציב מטעמם, ובכך נפתחת תקופת הנציבות הרומית השנייה, אשר תשתרע בין השנים 44 ל-66 לספ'. מפנה זה התחולל אולי בעקבות אי-שביעות רצון הרומאים ממעשיו האחרונים של אגריפס, ואולי משום שבנו הצעיר, אגריפס השני, טרם צבר ניסיון בהנהגה ושמא לאור נסיבות "בינלאומיות" מעיקות בחזית הפרתית ובשולי המדבר המזרחי, החליטו הרומאים לשנות את מעמדה של יהודה ואת מעמד העומד בראשה. תקופת הנציבות השנייה מאופיינת בכהונתם של נציבים קשוחים, בעלי עמדה פוליטית חד-צדדית, שחלקם אף גילה עוינות ברורה ליהודים. הללו היו הלניסטים במקורם שגילו יחס אוהד ומקפח לטובה כלפי האוכלוסייה המקומית ההלניסטית. ראשון הנציבים הרומיים היה קוספיוס פאדוס, שתקופת כהונתו הקצרה (44-46 לספ') עמדה בסימן החרפת המאבק בין הציבור היהודי לבין האוכלוסייה הלא-יהודית בארץ ישראל. מה שתרם לכך הייתה, בין השאר, העובדה שצבא העזר של הנציב גויס מקרב המקומיים היוונים-סוריים, ועל כן בכל סכסוך בין יהודים להלניסטים הצבא היה לצד בני מוצאו ופגע ביהודים. בהגיעו ליהודה התערב מיד הנציב בסכסוך הקרקעות שפרץ בין הפוליס פילדלפיה (עמאן של ימינו), לבין כפר יהודי סמוך, שהתדרדר להתנגשות דמים אלימה. פאדוס פסק בסכסוך לטובת פילדלפיה ופקד להוציא להורג את נכבדי הכפר היהודי. היחסים המתוחים בין פאדוס ליהודים החריפו כתוצאה מדרישת פאדוס להפקיד את בגדי הכוהן הגדול למשמרת הרומאים במצודת אנטוניה שבירושלים. לכוונת מהלך זה הייתה משמעות של פיקוח צמוד בעל סממני שליטה ולא מעט התעמרות ברגשות. הקיסר ברומי קלאודיוס, שביקש לפייס את היהודים, דחה את תביעתו של פאדוס, דבר שגרם למעשה להגברת המתח בין הנציב ליהודים. בימיו של פאדוס הסתובב בארץ מתנבא הוזה ("משיח שקר") בשם תאודאס, כתופעה אופיינית, אם כי שולית, המשקפת מצב מצוקתי מבחינה כלכלית וחברתית. תאודאס משך אחריו המוני יהודים אל הירדן והבטיח להראות להם ניסים כאליהו הנביא בשעתו ואף לבקוע את הירדן לשניים ולהוליך את חסידיו דרכו. תופעת המשיחיות די הדאיגה את הרומאים, הן מסיבה פוליטית-שליטתית ואף מפחד נוכח התעוררויות מאגיות-נבואיות החוזות את התמוטטות העולם הרומי, על כן לא היסס פאדוס להפעיל את יחידות הצבא כנגד ההתקהלויות המסוכנות הללו. המונים נטבחו וראשו של תאודאס הותז מעליו, מה שהיה עונש צפוי למורדים ברומא. תופעות משיחיות אלה, של מתנבאים המבקשים לשנות את סדרי העולם, ולפתוח במין תקופה חדשה והמאמינים כי הגאולה עתידה להתרחש בקרוב, כאן ועכשיו, היו למורת רוחם הגלויה של המנהיגים היהודיים, אולם התגובה הרומית הנוקשה וחסרת הפשרות הרחיבה את חוג המתנגדים הממורמרים וקוראי הנקם ברומאים. אף באירוע זה ביקש קלאודיוס להתערב ולפייס את היהודים. החשש מהתעוררות מרדנות יהודית, שעלולה להדליק את כל הגזרה, ואף אישיותו המיוחדת, הביאו אותו לפייס את הציבור היהודי. בהוראת קלאודיוס הושבה ליהודים הזכות למנות כוהנים גדולים ואף את הפיקוח על סדרי המקדש ומשק הכספים העביר קלאודיוס לידי אגריפס השני. פאדוס, שכלל לא צידד בעמדה זו נאלץ לקבלה בלית ברירה, וזה היה גם האות לסיום כהונתו (46 לספ').
אורי מסטרליסק

רבי אורי קלוגהויפט מסְטְרֶלִיסְק (כונה "השרף"; 1757–1826, כ"ג באלול ה'תקפ"ו), אדמו"ר חסידי, ממפיצי החסידות בגליציה. ממנו יצאה שושלת סטרליסק. נולד ביאנוב בזקנותו של אביו פנחס, שהיה אדם עני ופשוט, בעקבות הבטחת המגיד ממזריטש לאמו, שתלד בן "שיהיה אור המאיר לעולם". נישא לבלומא בתו של רבי קאפיל חסיד (תלמיד הבעש"ט). היה תלמידם של רבי אלימלך מליז'נסק ורבי שלמה מקרלין (אותו ראה כרבו המובהק), וכן ראה כרבו את רבי יעקב יוסף מאוסטראה. בשנת ה'תקנ"ב, עם הירצחו של רבי שלמה מקרלין, החל להנהיג חסידים בלבוב, וממנה עבר לסטרליסק, תוך כדי המשך דרכו להסתופף בצל צדיקים כגון רבי אהרן אריה לייב מפרמישלאן והחוזה מלובלין. כרבו רבי שלמה נודע בתפילתו הנלהבת, ומסופר כי אחרי הירצחו של רבו נסעו רעיו רבי אשר מסטולין ורבי מרדכי מלעכוויטש לרבי ברוך ממז'יבוז' אך רבי אורי לא הצטרף לנסיעה באמרו שאינו רואה אצלו עבודת התפילה. כמו כן נודע בבקיאותו ובראייתו בשורשי ובגלגולי נשמות ובהתנגדותו לשימוש במופתים. הנהגתו את חסידיו הייתה מתוך עוני ומחסור, והיה רגיל לומר שדרכו היא עבודת ה' מתוך העוני. אמר פעם לרבי ישראל מרוז'ין שחסידיו לא רוצים עשירות, וכשנשאלו האברכים שהיו באותה עת במקום האם אינם רוצים להתעשר ענו כאחד שלא. פרט לחסיד אחד שאמר "אשתי רוצה", ואכן התעשר והיה אחד מנגידי החצר. חסידיו סיפרו: "כל זמן שרבי אורי לא הבדיל במוצאי שבת, היו המפתחות של גיהנום בידו, והנשמות שהיו פטורות מעונש בשבת יכלו לרחף בעולם באין מפריע". נפטר בסטרליסק בכ"ג באלול ה'תקפ"ו ושם נטמן. דברי תורתו כונסו בספר "אמרי קדוש". בנו רבי שלמה מילא את מקומו כאדמו"ר השני מסטרליסק. עם זאת, רבים מחסידיו נסעו לאחר פטירתו לרבי ישראל מרוז'ין. המשורר אורי צבי גרינברג נמנה עם צאצאיו, וקרוי על שמו. גרינברג הזכיר את רבי אורי מסטרליסק באחדים משיריו ("חידוש המולד", "בזכות שלושה אבות"). דמותו של רבי אורי מסטרליסק מתוארת בסיפור הקצר של ש"י עגנון, "תחילת שימושו של השרף", והיא שימשה את עגנון בציור דמותו של רבי אוריאל בסיפור "הנדח". רבי יהודה צבי מסטרטין רבי דוב בעריש "סגי נהור" מאלעסק השר שלום מבעלז רבי משה מסמבור רבי צבי הירש מרימינוב רבי יהושע אשר מפוריסוב רבי אליעזר זאב מבוטשעטש רבי מרדכי זיסקינד סג"ל לנדא מסטריא. רבי חנוך העניך מאלעסק רבי אברהם מסטרטין רבי יצחק אייזיק מזידיטשוב מרטין בובר, אור הגנוז, הוצאת שוקן, 2005, עמ' 309-307. אריה הנדלר, הרבי הוא הלב, באתר "ישיבה" אריה הנדלר, מלך שומע צעקה, באתר "ישיבה" רבי אורי מסטרליסק באתר דעת רבי אורי קלוגהויפט - השרף מסטרליסק, באתר mytzadik.com אורי בן פינחס (1740?-1826), מסטרליסק, דף שער בספרייה הלאומית חיים יוסף דוד וינברג, מזקנים אתבונן (אמרות וסיפורי הרב ישראל שמעון קסטלניץ), ירושלים תשע"ב, חלק ב' עמוד תקלז מרטין בובר, אור הגנוז, הוצאת שוקן, 2005, עמ' 309 ספרו אמרי קדוש באתר היברובוקס עודד כהן, ‏ש"י עגנון, 'תחילת שימושו של השרף': ייצוג ספרותי של דמות היסטורית, 26 בפברואר 2018, באתר Academia.edu
ונטידיוס קומאנוס

ונטידיוס קומאנוס (בלטינית: Ventidius Cumanus) היה נציב יהודה מטעם הרומאים בין השנים 48 עד 52 לספירת הנוצרים. קומאנוס שלט אחרי טיבריוס יוליוס אלכסנדר ולפני אנטוניוס פליקס. קומאנוס שלט ביהודה בתקופת הנציבות השנייה, שאופיינה במתיחות גבוהה בין השלטון הרומאי ליהודים הגרים ביהודה. קומאנוס, כשאר הנציבים שקדמו לו, נהג להציב בימי העלייה לרגל צבא על גג הסטיו של הר הבית כדי לפקח על הנעשה שם. החיילים הרומיים, מן האוכלוסייה המקומית, היוונית-סורית, היו מתגרים ביהודים ומתעללים ברגשותיהם. פעם אחת, בחג הפסח, חייל רומאי חשף את ישבנו והשמיע קול נפיחה לפני המון המתפללים במקדש, ובהם עולי רגל רבים. צעירים יהודיים התנפלו על הרומאים וידו בהם אבנים. כתגובה הזעיק קומאנוס עוד חיילים אל הסטיו של הר הבית. היהודים נבהלו והחלו לנוס מהר הבית אל העיר. עצמת הדוחק הייתה כה רבה, עד כי הפילו ורמסו זה את זה. יותר משלושים אלף יהודים מתו באסון. אחד הביטויים הבולטים למצב הקשה, הפוליטי, הכלכלי והחברתי, של היהודים, הייתה צמיחת תופעת הקנאות, שמרכזה היה בגליל, ובעיקרה ביקשה לסלק בכוח הזרוע את השלטון הרומי מהאזור. הקנאים - "ליסטים" בלשונו של יוסף בן מתתיהו - פשטו על שיירת מטען רומית, במעלה בית חורון, גררו פעולת גמול רומית קשה כנגד כל היישובים הכפריים שבאזור. במהלך פעולה זו השחית אחד החיילים הרומיים ספר תורה והעלה אותו באש. לולי הענישו קומאנוס בגזר דין מוות לא היו הרוחות נרגעות. יש הסוברים כי המשנה במסכת תענית (ד,ו) האומרת: כי בי"ז בתמוז "שרף אפוסטמוס את התורה" מתכוונת לאירוע זה. בחג סוכות שנת 51 לספירה, אחד מעולי הרגל היהודים שעלו לירושלים מן הגליל דרך שומרון (באזור ג'נין של היום), נרצח על ידי שומרונים. יהודים רבים מהגליל התכוננו להתנפל על השומרונים כנקמה, ומנהיגי השומרונים מיהרו לפנות לקומאנוס, שיעצור את הגליליים לפני ההתנפלות, אולם קומאנוס דחה את בקשתם "מפני צורכי השעה ושלח את השואלים מעל פניו במפח נפש". כאשר שמועת הרצח הגיעה אל ירושלים, יצאו לשומרון המוני יהודים ובתוכם גם קנאים בפיקודו של אלעזר בן דינאי, ונקמו בשומרונים - טבחו בהם ושרפו כפרים. קומאנוס יצא מקיסריה עם פרשים, הרג רבים מאנשי אלעזר והפיץ את היהודים המתנפלים, אלא שאלה פנו לביזה "וכל הארץ מלאה חמס ושוד, ומרי הנפש ניסו להתקומם כפעם בפעם". מנהיגי השומרונים הלכו לעיר צור וביקשו מהנציב הרומי בסוריה, קוואדראטוס, שלמרותו סר הנציב של יהודה, לנקום ביהודים שהחריבו את ארצם. היהודים שלחו משלחת נגדית שכללה אישים נכבדים ובראשם יונתן בן חנן, הכהן הגדול לשעבר, וזו האשימה את השומרונים ברצח ואת הנציב קומאנוס באי הענשת הרוצח. קוואדראטוס הגיע אל קיסריה והתיז את ראשיהם של 18 מהיהודים שהשתתפו במלחמה. לאחר שחקר מקרוב את האירוע האחרון בשומרון ואת התדרדרות הביטחון בארץ, שלח לרומא את נציגי הצדדים, השומרונים, היהודים בראשות יונתן בן חנן והכהן הגדול המשרת חנניה בן נדבאי, והנציב קומאנוס עצמו, לדין הקיסר קלאודיוס (52 לספירה). הייתה זו פעולה חריגה מהנוהל הרומי המקובל, אלא שהנציב הטיל את מלוא כובד משקלו, וכנראה קיבל לכך גיבוי רומי קיסרי. קלאודיוס זיכה את היהודים והוציא להורג את המאשימים השומרונים. הוא דן את קומאנוס לגלות ומינה נציב חדש ליהודה, הוא הנציב אנטוניוס פליקס. המרד הגדול (מאורעות דמים שהתרחשו בתקופת שלטונו של קומאנוס היוו גורם לפריצת המרד) השם "ונטידיוס" מופיע רק אצל טקיטוס, אנלים, ספר 12, פרק 54. יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, ספר ב, פרק יב, פסקאות ג-ה. יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, ספר ב, פרק יב, פסקאות ה-ח.
החזית הלאומית הלבנונית

החזית הלאומית הלבנונית (בערבית: الكتلة الوطنية תעתיק: "אלכתלה אלוטניה"), היא מפלגה שמרנית שנוסדה בלבנון בשנת 1936. בשנת 1936, מקים המפלגה, אמיל אדה הפך לנשיא לבנון, תחת פרוטקטורט צרפתי. בנו, ריימונד, ירש אותו כראש המפלגה בשנת 1949. בשנת 1968, החזית הלאומית הצטרפה ל"ברית המשולשת" (الحلف الثلاثي, אלחלף אלת'לאת'י) של המפלגות הנוצריות, קבוצה שכללה את המפלגה הליברלית הלאומית של הנשיא כמיל שמעון ומפלגת הפלנגות של פייר ג'ומאייל. הברית הייתה מוצלחת יחסית וגרפה בבחירות לפרלמנט שהתקיימו באותה שנה 30 מושבים (מתוך 99). עם זאת, בשנת 1969, עזבה החזית את הברית לאחר הסכם קהיר. במהלך מלחמת האזרחים הלבנונית, למרות שהחזית היא נוצרית ברובה, המפלגה סירבה להצטרף לחזית הלבנונית, המורכבת מבני בריתה לשעבר. במהלך שנות המלחמה, המפלגה סירבה להחזיק מיליציה ונקטה בקו מתון, קו המורכב מהגנה על עצמאות לבנון ועל אחדות שהשתלב עם עמדות סוניות בורגניות, המיוצגות על ידי רשיד כראמי וסעב סלאם. גלותו (בשנת 1976) ומותו (בשנת 2000) של ריימונד אדה, לצד עליית הכוחות הלבנוניים והזרם הפטריוטי החופשי (מפלגתו של מישל עאון), הובילו לירידת המפלגה מכוחה. כיום, המפלגה היא חלק מהקואליציה האנטי-סורית (קואליציית 14 במרץ) ונוקטת בקו ברור נגד חזבאללה. מנהיג המפלגה הנוכחי הוא קרלוס אדה, אחיינו של ריימונד. נשיא המפלגה נקרא באופן מסורתי العميد(ראש עדה, מועצה). אתר האינטרנט הרשמי של החזית הלאומית הלבנונית [1](הקישור אינו פעיל)
קרלוס אדה

קרלוס אדה (בערבית: كارلوس إدة‏; נולד בשנת 1956), הוא פוליטיקאי לבנוני. מאז 2000 הוא נשיא החזית הלאומית הלבנונית, ממשיכו של דודו ריימונד אדה. בחירתו לתפקיד הפתיעה רבים, משום שאדה חי בברזיל מאז 1976, ובקושי דובר ערבית ספרותית. בשנת 2004 הוא השתתף באופן פעיל בקואליציית 14 במרץ, והיה בין אלה אשר גיבשו את האסטרטגיה לאיחוד האופוזיציה, שתוביל ליציאתם של הסורים מהמדינה. הוא השלים את חקיקת חוק הבחירות כדי לתקן את מערכת הבחירות הלא יעילה המבוססת על מחוז בודד. הוא גם הציג את התוכנית הכלכלית השלמה ביותר בתקופת הבחירות, תוכנית שמכוונת להמריץ את הכלכלה הלבנונית. בשנת 2005, הוא נכשל במירוץ למושב המרוני של ג'בייל, אזור בו מפלגתו זוכה מסורתית לכח גדול, כשהוא זוכה 32,125 קולות בלבד אל מול 50,840 עבור המועמד המרוני של הזרם הפטריוטי החופשי (מפלגתו של מישל עאון). הוא מתנגד חריף לעדתיות, להשפעה הסורית בלבנון, והוא בעד פרוק הנשק של חזבאללה. כנשיא החזית הלאומית הלבנונית, הוא מחזיק בתואר "العميد" משמעותו "ראש עדה/מועצה" בערבית. ערך זה הוא קצרמר בנושא לבנון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
לי נה

הרפובליקה העממית של סין זהו שם סיני; שם המשפחה הוא לי. לי נה (סינית : 李娜; פין-יין : Lǐ Nà; ‏נולדה ב־26 בפברואר 1982) היא טניסאית עבר מהרפובליקה העממית של סין. דורגה בשיאה (17 בפברואר 2014) במקום שני בעולם, ובעת פרישתה (ספטמבר 2014), דורגה במקום שישי בעולם בסבב העולמי לנשים (WTA). הישגי השיא של לי הן, שתי זכיותיה בטורנירי גראנד סלאם, הראשונה באליפות צרפת הפתוחה בשנת 2011, והשנייה באליפות אוסטרליה הפתוחה ב-2014. היא האסיאתית הראשונה שזכתה בתואר גראנד סלאם ליחידים (גברים ונשים). לי זכתה ב-28 תוארי יחידות (9 WTA ו-19 ITF) וב-18 תוארי זוגות (2 WTA ו-16 ITF). לי נולדה בווהאן. באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיימה לי במקום רביעי לאחר שהפסידה במשחק על מדליית הארד לוורה זבונרבה מרוסיה 6-0, 7-5. היא ניצחה את סבטלנה קוזנצובה במשחק הראשון בשתי מערכות, איומי מוריטה מיפן בסיבוב השני ובקאיה קאנפי מאסטוניה בסיבוב השלישי. בשלב רבע הגמר היא ניצחה את ונוס ויליאמס מארצות הברית. לאחר מכן היא הפסידה בשלב חצי הגמר לדינארה סאפינה מרוסיה. בינואר 2011 זכתה בטורניר סידני לאחר שניצחה בגמר את קים קלייסטרס, 6:7, 3:6. אולם בהמשך החודש הפסידה לקלייסטרס ב-3 מערכות 3-6, 6-3, 6-3 בגמר הגראנד סלאם של אליפות אוסטרליה הפתוחה. היה זה גמר הגראנד סלאם הראשון בקריירה של לי. באליפות צרפת הפתוחה שנערכה ביוני אותה שנה היא זכתה בטורניר הגראנד סלאם הראשון שלה לאחר שניצחה בשלב הגמר את פרנצ'סקה סקיאבונה מאיטליה (5 בעולם) בשתי מערכות. במהלך הטורניר היא ניצחה את ברבורה זאלבובה-סטריקובה מצ'כיה (49 בעולם), סוראנה צ'ירסטה (99 בעולם), פטרה קביטובה מצ'כיה (9 בעולם), ויקטוריה אזרנקה מבלארוס (4 בעולם) ומריה שראפובה (8 בעולם). ב-28 באוקטובר 2013 דורגה לי במקום השלישי בעולם, דירוג השיא שלה. בעונה זו הרוויחה לי 3,982,485 דולר, רק מפרסים על תחרויות בהן השתתפה. ב-25 בינואר 2014, זכתה לי נה בטורניר גראנד סלאם נוסף, אליפות אוסטרליה הפתוחה, כשגברה במשחק הגמר על דומיניקה ציבולקובה מסלובקיה 6-7(3), 0-6. לי שיחקה בנבחרת סין בין השנים 1999 ו-2008. מאזנה עומד על 32 ניצחונות (24 במשחקי יחידות ו-8 במשחקי זוגות) ו-10 הפסדים (4 במשחקי יחידות ו-6 במשחקי זוגות). לי נה, ברשת החברתית פייסבוק לי נה, ברשת החברתית אינסטגרם לי נה, באתר olympedia.org לי נה, באתר ה-WTA לי נה, באתר ה-ITF לי נה, באתר גביע הפדרציה לי נה, באתר היכל התהילה של הטניס
פורקיוס פסטוס

פורקיוס פסטוס (בלטינית: Porcius Festus) היה נציב יהודה מטעם הרומאים בין השנים 60 עד 62 לספירה. בימי כהונתו של הנציב פורקיוס פסטוס גברו המשיחיות ותנועת המרדנות. בימיו הופיע עוד מתנבא, הוזה, שמשך רבים אחריו למדבר. הרומאים מיהרו להתערב, ורבים מצאו את מותם כתוצאה מכך. כדי להבליט את המתיחות בעם מציין יוסף בן מתתיהו סכסוך שפרץ בין המלך אגריפס השני לבין העם. בין ארמונו של אגריפס לבין המקדש נבנתה חומה שנועדה למנוע מאגריפס לצפות מארמונו בעבודת הקרבנות במקדש. אגריפס זעם ופסטוס ביקש להסיר את החומה. היהודים פנו לקיסר נירון אשר פסק דווקא לטובתם. זאת משום שביקש לרצות בכך את אשתו, פופאיה, אשר נטתה ליהדות, אם כי אין להוציא מכלל אפשרות את השיקול הפוליטי - הרגעת הרוחות ביהודה שעלולות להזין את מדורת המרידה. עם מותו של פסטוס נשלח ליהודה נציב חדש, אלבינוס. מדיה וקבצים בנושא פורקיוס פסטוס בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.