בג"ץ ברגמן נגד שר האוצר

בג"ץ ברגמן הוגש בשנת 1969, לאחר ששישה חברי כנסת הגישו הצעת חוק פרטית בכנסת. עתירתו של ד"ר אהרן ברגמן, כעותר ציבורי, כוונה נגד הצעת החוק, לפיה רק מפלגות קיימות המכהנות בכנסת תקבלנה מימון מפלגות (ולא מפלגות חדשות). ששת חברי הכנסת הציעו כי ההוצאות שישנן במהלך בחירות לכנסת ולרשויות המקומיות של המפלגות המיוצגות בכנסת, ימומנו מתקציב המדינה ולא על ידי מקורות עצמיים כמו דמי חבר, או גיוס תרומות מתומכי המפלגה כפי שהיה נהוג קודם. לאחר שהחוק קיבל אישור בכנסת, ברגמן עתר לבית המשפט הגבוה לצדק בניסיון למנוע את מימושו של החוק שזה עתה התקבל. בג"ץ קבע שהחוק סותר עקרון השוויון בחוק יסוד: הכנסת. בעקבות זאת הכנסת תיקנה את חוק המימון. מטרת החוק הייתה להבטיח את יציבותן הכלכלית של מפלגות כמו מפא"י אשר בעקבות הבחירות בשנת 1965 הייתה במשבר כספי חמור. בזכות חוק זה, כאשר המפלגות התכוננו לבחירות השביעיות לכנסת ולבחירות לרשויות המקומיות קופתן הייתה אמורה להיות מלאה ולא היו צריכות לדאוג למצבן הכלכלי. אולם, החוק ספג ביקורת ציבורית רבה, חלקית בגלל הזריזות שבה הוא נקבע וחלקית משום שראו בו פגיעה בזכות לשוויון. על מנת להקטין את רמת ההתנגדות שהחוק היה עלול לעורר, הצעת החוק הוגשה על ידי חמישה נציגים של הסיעות הגדולות בכנסת שהיו הנציגים הבכירים בוועדת הכספים. כך, ההצעה לא הייתה משויכת לסיעה מסוימת אלא משותפת לכמה סיעות. בנוסף, ההצעה הוגשה בתור ניסיון זמני שיהיה נכון לבחירות השביעית לכנסת והבחירות לרשויות המקומיות בלבד. הנציגים הביאו טיעונים נוספים שמטרתם הייתה להציג כמה שיותר צדדים חיוביים בחוק. בהצעה ננקב סכום של 14,640,000 ל"י, שנועד להתחלק בין כל המפלגות שנבחרו לכנסת השישית על-פי גודלן של הסיעות המייצגות אותן. ב־19 בפברואר 1969, דנה מליאת הכנסת בהצעה לקראת אישורה בקריאה שנייה ושלישית. ההצעה זכתה להסכמה רבה בקרב הסיעות ובהצבעה שנערכה הרוב המוחלט הצביע בעד החוק. היחיד שהתנגד לעיקרון מימון הוצאות הבחירות של המפלגות באמצעות תקציב המדינה, היה ח"כ אורי אבנרי. עיקר הביקורת של אורי אבנרי הייתה על האופן שבו חוק המימון היה אמור להתבצע על פי חוק החדש. לפי טענתו המימון היה צריך להיעשות רק לאחר הבחירות, כאשר התוצאות כבר ברורות, אחרת, לפי דבריו, מדובר בצעד לא דמוקרטי הפוגע בעקרון השוויון ומונע ממפלגות חדשות לקחת חלק בבחירות על ידי הנצחת המפלגות הקיימות. ד"ר אהרון ארתור ברגמן כיהן בתפקידים בכירים בשירות המדינה, בהם הממונה על הכנסות המדינה ונציב מס הכנסה הראשון. הוא עתר לבג"ץ נגד שר האוצר ומבקר המדינה ב־1969, כחודשים לאחר שהחוק אושר בכנסת. עתירה זו הייתה העתירה הראשונה שבה השופטים נתבקשו לפסול חוק של הכנסת. לטענת ברגמן, חוק המימון לכנסת מנוגד לחוק יסוד הכנסת על פיו הבחירות צריכות להיות מושתתות על צדק ושוויון. חוק המימון לכנסת לא מאפשר הזדמנות שווה לכל המפלגות להתמודד בבחירות לכנסת, וזוהי, לפי דבריו, פגיעה בעקרון הדמוקרטיה ובעקרון השוויון. בעקבות החוק עלול להיווצר מצב בו מפלגות שמלכתחילה נמצאות בעמדת כוח ויש להן יתרון, מקבלות חיזוק כלכלי נוסף מה שמחליש עוד יותר את המפלגות שמתמודדות לראשונה בבחירות לכנסת, ויוצר מצב של פער וחוסר שוויון. סעיף חשוב בעיקרון השוויון הוא שמירה על שוויון ההזדמנויות בין אדם אחד לאחר ובין קבוצות בחברה, כך שחוק אשר מקדם קבוצת מפלגות מסוימת על חשבון מפלגות אחרות, יוצר סטייה חמורה מעקרון השוויון. ברגמן הביע ביקורת נוספת כלפי ששת חברי הכנסת אשר בהצעתם לא הצביעו על מקורות תקציביים לכיסוי עלויות החוק מה שמנוגד למה שהיה מקובל בפרלמנט האנגלי. טענה נוספת שהציג ברגמן הייתה שחלק גדול מחברי הכנסת לא השתתפו בישיבה שנערכה בכנסת ביום בו החוק התקבל ברוב קולות, כך שההצבעה עצמה התבצעה באופן לא לגמרי הוגן. ב-22 ביוני 1969 נערך הדיון בבית המשפט העליון בהרכב של חמישה שופטים בראשות הנשיא שמעון אגרנט. כיוון שהיה מדובר באירוע חריג הוא חייב את עדכונו של היועץ המשפטי לממשלה מאיר שמגר. בית המשפט קבע: "בשלילה המוחלטת של הקצבה מרשימות מועמדים חדשות, יש הפרה ממשית של שוויון הסיכויים בין הרשימות, הנוגדת את עקרון השוויון שבסעיף 4 במידה שאין להצדיקה, ולא רק סטייה קלה מעיקרון זה". משמעות הדבר היא שחוק המימון לכנסת פוגע בעקרון השוויון על ידי כך שהוא לא נותן הזדמנות שווה לכל המפלגות.בג"ץ קבע שסעיף 46 לחוק היסוד הכנסת מאפשר פגיעה כזו בשוויון אך ורק בתמיכה של רוב חברי הכנסת (משמע, לפחות 61 תומכים). וכיוון שהחוק עבר בפחות מ-61 תומכים הוא נפסל מכיוון שאינו עומד מפרוצדורה הנדרשת. בג"ץ הבהיר שלכנסת פתוחה הדרך לחוקק מחדש את החוק אם תעמוד בפרוצדורה הדרושה: "יוצא איפוא שהכנסת יכולה לעשות אחת משתיים: היא יכולה לחזור ולחוקק את הוראות המימון שבחוק המימון, למרות חוסר השוויון שבהן, אם יימצא להן הרוב הדרוש לפי הסעיפים 4 ו־46 של חוק־היסוד; או שהיא יכולה לתקנו כדי להסיר את חוסר השוויון, והצבענו לעיל על דרך אפשרית בה ניתן לעשות זאת." לבסוף מאיר שמגר, היועץ המשפטי לממשלה, הציע תיקון לחוק המימון תוך התחשבות בהערות של בית המשפט בנושא חוסר השוויון. ההצעה של שמגר לחוק המימון המתוקן התקבלה ברוב של 76 עם שישה מתנגדים ושני נמנעים. בג"ץ 98/69 אהרון א' ברגמן נ' שר האוצר ואחר, ניתן ב-3 ביולי 1969. פ"ד כרך כ"ג, חלק ראשון, עמ' 693–700 הבלוג המשפטי עו"ד אדיר בנימיני - פרשת אהרון ברגמן הוועדה הציבורית לבחינת מימון פעילות פוליטית - דין וחשבון קלוד קליין, ‏איך כל זה התחיל: פסק דין ברגמן - התגובות הראשונות, עלי משפט ג', תשס"ד אילן ינון, 1969 - בג"ץ ברגמן – "מהפכה חוקתית" בשלוש מערכות, באתר משרד המשפטים, ‏11.04.2019 פרשת אהרון ברגמן, באתר דוידוב-בנימיני ושות' חברת עורכי דין ענבל בר - און, בג"ץ ברגמן, באתר News1 מחלקה ראשונה, ‏25.07.2009