laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
פאולו בוזלי

פאולו בוזלי (באיטלקית: Paolo Boselli‏; 8 ביוני 1838–10 במרץ 1932) היה מדינאי איטלקי, ראש ממשלת איטליה במהלך מלחמת העולם הראשונה. בוזלי נולד בעיר סאבונה שבאיטליה. הוא כיהן כפרופסור לכלכלה באוניברסיטת רומא בשנת 1869. בשנת 1870 נבחר בוזלי לחבר בפרלמנט האיטלקי מטעם מפלגת הימין. בשנת 1881 מונה לכהן כשר לתשתיות ציבוריות, תפקיד אותו מילא עד שנת 1891, וכן שימש בתפקיד שר החקלאות. לאחר התפטרות ראש ממשלת איטליה, אנטוניו סלנדרה, בעקבות תבוסת איטליה לכוחות האוסטריים בקרב אסיאגו, מונה בוזלי לתפקיד ראש הממשלה. בוזלי, שנחשב לאחד מחברי הפרלמנט הוותיקים באיטליה, הושבע לתפקידו ביוני 1916. בוזלי אולץ להגיש את התפטרותו בחודש אוקטובר 1917 לאחר תבוסה נוספת של צבא איטליה בקרב קפורטו. בוזלי, כחברים רבים ממפלגת הימין, גילה אהדה רבה לעלייתו לשלטון של בניטו מוסוליני בשנת 1922 לשלטון באיטליה. מוסוליני מצדו גמל לבוזלי על תמיכתו בו והעניק לו בשנת 1924 אות כבוד מטעם המפלגה הפשיסטית האיטלקית. בוזלי נפטר ברומא בשנת 1932 בגיל 93. בוזלי היה ראש הממשלה האיטלקי שהאריך חיים יותר מכל ראש ממשלה אחר באיטליה. מדיה וקבצים בנושא פאולו בוזלי בוויקישיתוף פאולו בוזלי, באתר "Find a Grave" (באנגלית) פאולו בוזלי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
האלף ה-5 לפנה"ס

האלף ה-5 לפנה"ס הוא פרק הזמן שבין שנת 5000 לפנה"ס עד סוף שנת 4001 לפנה"ס (תחילת המאה ה-50 לפנה"ס עד סוף המאה ה-41 לפנה"ס). במהלך האלף ה-5 לפנה"ס החקלאות התפשטה מאזור המזרח הקרוב לצפון ומרכז אירופה. החלו להתפתח תרבויות עירוניות במסופוטמיה ואנטוליה תוך המצאת הגלגל. שימוש בנחושת התרחב והחלה התקופה הכלקוליתית. שימוש בחיות בית התפשט לאירואסיה כולה והגיע לסין. לפי הערכות אוכלוסיית העולם הגיעה בתחילת האלף לכ-40 מיליון איש. 4500 לפנה"ס: התיישבות כירוקיטיה שבקפריסין. 4500 לפנה"ס: השומרים מגיעים לבבל 4250–3750 לפנה"ס: הקמת מנהירים בצרפת של היום. 4100–3500 לפנה"ס: גל התיישבות חדש מגיע למלטה מסיציליה. ריקועם של נחושת, זהב וברזל, אשר מקורם באבני מטאור, מתבצע באמצעות פטיש, ומשמש לייצור תכשיטים, ולעיתים אף לייצור כלים. 5600–4000 לפנה"ס:תקופת עובייד במסופוטמיה. 5500–4500 לפנה"ס: תרבות ווינצ'ה בדרום-מזרח אירופה. 5000–2000 לפנה"ס:תקופת האבן החדשה בסין 4800–4000 לפנה"ס: בני תרבות דימיני מתיישבים במערב ומרכז מקדוניה, ובמחוז תסליה ביוון ומסיימים את תרבות ססקו באזור. 4400–4000 לפנה"ס: תקופת התרבות הבדרית במצרים העליונה. 4800–4600 לפנה"ס בקירוב: מקדשים מונומנטליים נבנים באירופה. 4500 לפנה"ס בקירוב: התרבות של שושן וכיש שבמסופוטמיה. 4570–4250 לפנה"ס: תרבות מרימד שבנילוס. 4400–4000 לפנה"ס: תרבות בדרי בנילוס. 5000 לפנה"ס: בדרום מזרח אסיה התחילו בגידול אורז ובהמשך הגידול מתפשט לעמק הגנגס. 5000 לפנה"ס: החקלאות מתפשטת עד לחוף האטלנטי של אירופה מהמזרח הקרוב הקדום. 5000 לפנה"ס: החל גידול תירס במקסיקו. 5000 לפנה"ס: תחילת שימוש במתכת. 5000 לפנה"ס: תחילת החקלאות ביפן. גידול קיטניות. ביות של תאו המים בסין. 4500 לפנה"ס: שימוש במחרשה באירופה. המצאת הגלגל במסופוטמיה והודו. צורות ראשונות של כתב. מדיה וקבצים בנושא האלף ה-5 לפנה"ס בוויקישיתוף Jean-Noël Biraben, "Essai sur l'évolution du nombre des hommes", Population 34-1 (1979), 13–25, estimates 40 million at 5000 BC and 100 million at 1600 BC, for an average growth rate of 0.027% p.a. over the Chalcolithic to Middle Bronze Age.
רק"ם סיור קל

רכב סיור משוריין קל (מגרמנית: Leichter Panzerspähwagen) הוא כינוי לסדרת כלי רכב משוריינים בעלי הנעת 4X4, אשר פותחו בגרמניה הנאצית בעיקר למטרות סיור קל וארוך טווח. סדרה זו ידועה לפעמים גם בשם Horch series באופן לא פורמלי. הצבא הגרמני החל לשנות את התפיסה הטקטית שלו במהלך השנים בין מלחמות העולם כאשר פיקוד הצבא התחיל לפתח ולשלב כלי רכב משוריינים קלים בין שורות הצבא בעיקר בחיל הפרשים, זאת בעקבות לקחי הקרבות הסטטיים של מלחמת העולם הראשונה ומשום ההגבלות החריפות על נפח הצבא שנקבעו בחוזה ורסאי. לכלי הרכב המשוריינים שיוצרו במהלך מלחמת העולם הראשונה כמו ה-Panzerkraftwagen Daimler/15 נוספו כלי רכב משוריינים קלים יותר ובעלי עבירות גבוהה יותר, כתגובה לצרכים הטקטיים המשתנים של הצבא הגרמני. אחד מן הרכבים הנפוצים ביותר בתקופת בין המלחמות, הוכנס לשירות בשנת 1933, היה ה-Sd.Kfz. 13 שכונה על ידי החיילים 'האמבטיה' (Bathtub) זאת על שום צורתו המעוגלת והפתוחה כלפי מעלה. תכנון המחליף ל-Sd.Kfz. 13 החל בשנת 1935 והסתיים עם ייצור ה-Sd.Kfz. 221 ושילובו בצבא הגרמני החל משנת 1937. הכלי החדש נבנה עם דגש על העקרונות של רק"ם קל - עבירות, מהירות וטווח פעולה. בפועל, הציגו הרכבים יכולות גבוהות רק בתנאי שטח טובים. ייצור הכלים בסדרה פסק בשנת 1942 לטובת כלי רכב משוריינים כבדים יותר כמו ה-Sd.Kfz. 231, אך חלק מהכלים המשיכו לשרת בצבא הגרמני עד סוף המלחמה. הדגם הראשוני בסדרה, דגם בעל מיגון 14.5 מ"מ בקדמת הכלי, הנעת 4X4, מהירות מרבית של 46 קמ"ש וצריח קטן ופתוח שהורכב עליו מקלע 7.92 מ"מ מסוג MG34. ה-Sd.Kfz. 221 כלל צוות של נהג ומפקד\מקלען. בגרסאות מאוחרות יותר הוחלף המקלע בתותח נ"ט 28 מ"מ. דגם המבוסס על ה-Sd.Kfz. 221 אך בעל חימוש תותח 20 מ"מ ומקלע MG34 מקביל, שניהם רכובים על צריח פתוח כמו בדגם הקודם אך בעל מסגרת רשת עליונה כנגד רימונים. גם לדגם זה הייתה גרסה מאוחרת בעלת תותח נ"ט 28 מ"מ. ה-Sd.Kfz. 222 היה נפוץ בהרבה מקודמו החל מהופעתו בצבא גרמניה בשנת 1938 וכלל שני אנשי צוות, כאשר בגרסאות בעלות מערכת קשר נוסף איש צוות שלישי. ה-Sd.Kfz. 223 Panzerspähwagen היה דגם המבוסס על ה-Sd.Kfz. 222 בעל צריח קטן יותר וחימוש של מקלע אחד. בכלי הותקנה מערכת קשר שכללה רדיו פנימי ואנטנה, בכלי זה היו שלושה אנשי צוות כאשר השלישי מפעיל את ציוד הקשר. שני הדגמים כונו Kleiner Panzerfunkwagen (בעברית: רכב קשר משוריין קטן), הדגמים התבססו על המבנה של ה-Sd.Kfz. 221 וצוות של ארבעה (נהג, מפקד ושני מפעילי קשר). הדגמים נבדלו בסוג האנטנה שהרכיבו אנטנה אנכית או אנטנת 'מסגרת' אופקית. מדיה וקבצים בנושא רק"ם סיור קל בוויקישיתוף ה-Sd.Kfz. 221 מהאתר רכבי מלחמת העולם ה-2. מידע על הסדרה מהאתר ורמאכט היסטורי (אורכב 02.05.2011 בארכיון Wayback Machine). German armored cars & reconnaissance half-tracks 1939-45, בריאן פרט, הוצאת אוספרי, 1999.
סימבוליזם

סימבוליזם (באנגלית: Symbolism) הוא זרם אמנותי וספרותי שהתקיים ברחבי אירופה במאה ה-19, בין 1880 ל-1890. בשנת 1886 פרסם המשורר ז'אן מוריאס מניפסט על הסימבוליזם בתחום הספרות. בשנת 1901 פורסמה הגדרה של הסימבוליזם בציור על ידי מבקר בשם אלברט אוריה ובה טען כי "השירה הסימבוליסטית שואפת לעטוף את הרעיון במעטה של צורה" וכי "היצירה האמנותית חייבת להיות סינתטית, סובייקטיבית ודקורטיבית". הסימבוליזם, שקם כמשקל נגד לרעיונות הזרם האימפרסיוניסטי ששרר בתקופה, הושפע מהזרם הרומנטי ומעבודותיו של קבוצת הפרה-רפאליטים האנגלית. המשותף לאמני סגנון זה היה השימוש בצורות ובדימויים שנתפשו כמעוררי אסוציאציות וחסרי הגדרה מילולית. בעבודותיהם ישנן רמיזות לרעיונות ובעיקר לרגשות, בעזרת דימויים ספרותיים ומיתולוגיים ובאמצעות סגנון וצורת הקו, והשימוש בצבע (מספר אמנים סימבוליסטים אף נתנו דגש לאופן ציור התמונה - לצבעים הטהורים ולקווים אשר היו, לדעתם, בעלי השפעה רגשית). ניתן למצוא בציורי הסימבוליסטים שאיפה לאינדוידואליות, מלנכוליה, ותחושה של עולם דמיוני. בכך היווה הזרם תגובת נגד לאימפרסיוניזם ולשאיפתו לתיאור מדויק ו"מדעי" של העולם. הזרם השפיע על זרמי הנאביס, והאר נובו (הנחשבים לחלק ממנו) ועל הסוריאליזם. פול גוגן (1848–1903) אדוורד מונק (1863–1944) אודילון רדון (1840–1916) ארנולד בוקלין (1827–1901) פייר פובי דה שאבאן (1824–1898) הנרי פנטין-לטור (1836–1904) פרננד קנופף (1858–1921) גוסטב קלימט (1862–1918) גוסטב מורו (1826–1898) פליסיאן רופס (1855–1898) יאן טורופ (1858–1928) לצד הקשרו המובהק של הסימבוליזם כזרם באמנויות, זהו גם זרם ספרותי ברוח אותה תקופה עצמה של סוף המאה התשע עשרה. בהכללה ניתן לומר כי גם הסימבוליזם שבספרות נוקט באותן מתודות ובאותה מגמה הגותית ותאורטית המאפיינת את הסימבוליזם באמנות, ובייחוד המגמה להשתמש בדימויים סימבוליים, כלומר כאלה שנתפשו כמעוררי אסוציאציות וחסרי הגדרה מילולית - וזאת לצורך העברתן וביטוין של תחושות או מצבים באופן עקיף. חמוטל בר יוסף פרסמה שורת מחקרים על הסימבוליזם בשירה ובספרות - בין שאר מגמות הספרות והאמנות בת תקופת סוף המאה התשע עשרה - ובהם ציינה גם את השפעותיו ורשמיו ביצירותיהם של סופרים הוגים ויוצרים יהודיים בני הזמן. בין אלה ציינה בר יוסף למשל את יצירותיו הסימבוליסטיות של י"ל פרץ ושל חיים נחמן ביאליק. הגלריה הסימבוליסטית דורי מנור, על הסימבוליזם בשירה, בתוך: מבוא לשירת מלארמה, פתח הדבר לספר "הרעם האילם - מבחר משירי סטפאן מלארמה", תרגם והוסיף מבוא והערות: דורי מנור, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2011 (קישור) מהי סימבוליזם באמנות? עשר גלריות - מאמר נרחב על סימבוליזם אוסף אמנות סימבוליסטית גרמנית - אוסף ג'ק דאולטון סימבוליזם ספרותי (פרק 14) - David Bradshaw and Kevin J. H. Dettmar. Malden, MA : A Companion to Modernist Literature and Culture, Blackwell Publishing, Pages 155–162, 2006
כריסטיאן לל

כריסטיאן לל (גרמנית: Christian Lell; ‏נולד ב־29 באוגוסט 1984) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת המגן הימני. כריסטיאן לל נולד ב־29 באוגוסט 1984 במינכן. הקריירה המקצוענית של כריסטיאן לל החלה בעונת 2001/2 בקבוצת המילואים של באיירן מינכן מהליגה השלישית בגרמניה. בעונתו הראשונה בקבוצה שיחק לל בעשרה משחקים. אחרי שלוש עונות ערך לל את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבכירה במשחק הניצחון (1:4) על הרטה ברלין ב-4 באוקטובר 2003 כשהחליף בדקה ה-84 את מיכאל באלאק. באותה עונה שיחק לל שלוש פעמים במדי הקבוצה בבונדסליגה. בעונת 2004/5 עבר לל בהשאלה לשנתיים לקבוצת פ.צ. קלן מהבונדסליגה השנייה באותה עת תמורת 25,400 אירו. בעונה זו נטל חלק לל בשישה עשר משחקי ליגה. עם עליית הקבוצה לבונדסליגה הראשונה קיבל לל הזדמנויות רבות יותר ושותף ב-26 משחקי ליגה. עם סיום תקופת ההשאלה חזר לל לבאיירן מינכן ונכלל בסגל הקבוצה בשנים עשר משחקים. שמונה משחקים נוספים ערך במדי קבוצת המילואים בליגה השלישית. 2007/8 הייתה עונת הפריצה של כריסטיאן לל. אוטמר היצפלד, מאמן באיירן מינכן, העלה את לל להרכב על חשבונו של המגן הימני הפצוע ווילי סניול. באותה עונה שיחק לל בעשרים ושמונה משחקי ליגה, הבקיע שער אחד ובישל ארבעה. עם הגעתו של המאמן לואי ואן חאל לקבוצה בעונת 2009/10 נופה לל מהסגל וירד שוב לליגה השלישית, לקבוצת הבת, במסגרתה הופיע במשחק אחד בו הורחק בדקה ה-38. בקיץ 2010 חתם לל על חוזה לעונה אחת בשורות הרטה ברלין מהבונדסליגה השנייה, כאשר במידה ותעלה הקבוצה בתום העונה לליגה הראשונה יוארך חוזהו בשנתיים נוספות. בשנת 2012 עבר לקבוצת לבאנטה, בה שיחק שתי עונות. בשנת 2015 שיחק לל מספר משחקים בקבוצת החובבים הגרמנית ויארן. במרץ 2016 הודיע על פרישה ממשחק פעיל.. כריסטיאן לל השתייך לכל סגלי נבחרות הנוער והנבחרת הצעירה של גרמניה. בשנת 2003 הופיע לל באליפות העולם לנבחרות עד גיל 20 שנערכה באיחוד האמירויות הערביות. משחקו האחרון במסגרת לאומית נערכה בספטמבר 2004, במשחק הניצחון של הנבחרת הצעירה על סרביה 3:5. עם נבחרות גרמניה הצעירות: אליפות גרמניה עד גיל 18 (2001) אליפות גרמניה עד גיל 19 (2002) עם באיירן מינכן: גביע הליגה הגרמנית (2007) אליפות גרמניה (2008, 2010) הגביע הגרמני (2008, 2010) מדיה וקבצים בנושא כריסטיאן לל בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של כריסטיאן לל כריסטיאן לל, באתר Transfermarkt כריסטיאן לל, באתר Fussballdaten.de (בגרמנית) כריסטיאן לל, באתר WorldFootball.net כריסטיאן לל, באתר FootballDatabase.eu דף השחקן של כריסטיאן לל(הקישור אינו פעיל) (zerozerofootball.com) הבונדסליגה השנייה - גרמניה (bundesliga.de)
שווים

שווים הוא אלבום הבכורה של הזמר רן דנקר והפזמונאי עילי בוטנר, אשר כתב והלחין את 12 השירים שכלולים בו. לאחר עבודה והקלטות של שנה, בהפקת חברת התקליטים NMC, יצא האלבום באוגוסט 2007. השיר "שווים" הוא שיר הנושא של האלבום, והסינגל הראשון שיצא ממנו. לאחר צאת הסינגל הראשון יצאו הסינגלים "בואי נעזוב" שנכתב על ידי בוטנר בשיתוף עם גלעד שגב, והסינגלים "הכל מזכיר אותך", "אני אש" ו"מה שלא הספקתי לומר" בו משתתפת בשירה סיון טלמור. עם צאת הסינגל "שווים" הוא נכנס למקום החמישי במצעד של גלגלצ, ושבוע לאחר צאתו הגיע למקום השני. עם צאת הקליפ לסינגל הוא הפך לקליפ השבוע בערוץ 24, והגיע למקום הראשון בתוכנית ה"מבוקשים" של הערוץ. השיר "בואי נעזוב" זכה בפרס עמ"י לשנת 2008 בקטגוריית השיר הטוב ביותר. לאחר צאת האלבום, יצאו השניים למסע הופעות ברחבי הארץ להפצת האלבום ושיריו. עיצוב האלבום שואב ניחוח של נוסטלגיה ונאיביות ישראלית, סוג של מחברת שירים וזכרונות ילדות של רן ועילי מהחיים בקיבוץ. את האלבום עיצב מיקי תורגמן וצולם על ידי אריאל ואן סטרטן. בשנת 2022 ביצעו הרכב גוונים של עמותת גוונים את השיר. בשנת 2023 ביצעו להקת שווים של עמותת אלווין ישראל את השיר. ערך זה הוא קצרמר בנושא אלבומים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ואגו

האם התכוונתם ל... בלה ואגו (היסטוריון) – פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת חיפה זאב ורדי (ואגו) - שחיין ושחקן כדורמים אוסטרי-ישראלי רפאל ואגו – מרצה בכיר בחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב וחוקר בכיר במכון קאמינגס לחקר רוסיה ומזרח אירופה, בנו של בלה ואגו אריאל ואגו – שופט בית המשפט המחוזי בבאר שבע לאסלו ואגו – אדריכל. דמות יוצאת מן הכלל של אדריכלות האר נובו ההונגרית יוז'ף ואגו (אדריכל) אחיו הצעיר של לאסלו ואגו בלה ואגו (שחקן) שחקן אחיהם של לאסלו ויוז'ף ואגו האדריכלים ושל גזה ואגו השחקן והמחזאי. גזה ואגו אחיהם של לאסלו ויוז'ף ואגו האדריכלים ושל בלה ואגו השחקן יוז'ף ואגו (כלכלן) סופר בתחום הכלכלי, עיתונאי מרתה ואגו סופרת יהודייה-הונגרייה זולטאן ואגו כדורגלן אחיו של אנטל ואגו אנטל ואגו כדורגלן שנרצח בשואה אחיו של זולטאן ואגו
רנה בלום

רנה בלום (בצרפתית: René Blum; ‏13 במרץ 1878, פריז – 30 באפריל 1943, אושוויץ) היה מפיק בלט, יהודי-צרפתי, עורך ספרותי, ומבקר אמנותי. אחיו של לאון בלום. בלום ייסד את הבלט רוס דה מונטה קרלו ביחד עם קולונל דה בזיל, זמן קצר לאחר מותו של סרגיי דיאגילב, תוך ניסיון למלא את החלל שהוא השאיר אחריו. אליהם הצטרפו ג'ורג' בלנשין, ליאוניד מאסין אלכסנדרה דנילובה וסרז' ליפר. סרגיי דנהם סיפק תמיכה כלכלית. עקב חילוקי דעות בין רנה בלום ובין קולונל דה בזיל נפרדו דרכיהם. ב-12 בדצמבר 1941 היה בלום בין הראשונים שנעצרו ונשלחו למחנה הריכוז דראנסי. ב-23 בספטמבר 1942 נשלח בלום לאושוויץ, שם נרצח על ידי הנאצים. מדיה וקבצים בנושא רנה בלום בוויקישיתוף אלעד סמורזיק, הזמן האבוד של רנה בלום, באתר הארץ, 19 באוקטובר 2011 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קרניאל

האם התכוונתם ל... יובל קרניאל – פרופסור למשפטים, היועץ המשפטי של הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה יוסף קרניאל – חוקר יהדות אוסטריה וסופר ישעיהו קרניאל ("עזמות"; חתם גם: "י. קר–ל") - עיתונאי, פיליטוניסט ומבקר תיאטרון, חבר מערכת "דואר היום" צבי קרניאל – סופר, מנהל מכללת אוהלו, פרופסור בחוג למחשבת ישראל, אוניברסיטת חיפה שלום קרניאל – מאנשי גוש עציון, נהרג בשיירת העשרה, על שמו נקראה אולפנת כפר פינס אולפנת רמת קרניאל על שם שלום קרניאל טרנס קרניאל דופלר – בדיקת אולטרסאונד המודדת את מהירות זרימת הדם בעורקי המוח עצבי הגולגולת – בלועזית עצבים קרניאליים קניאל
טונליט

טונליט הוא סלע יסוד, בהיר שמורכב בעיקר מפלגיוקלז, קוורץ, ומינראלים כהים, בעיקר מקבוצת האמפיבול וקבוצת הפירוקסן. בעבר השתמשו בשם טונליט כשם נרדף לקוורץ-דיוריט, אך הסיווג הנוכחי של ארגון IUGS (האיגוד הבינלאומי של מדעי הגאולוגיה) מגדיר טונליט כסלע שבו מעל ל-20% קוורץ וקוורץ-דיוריט כסלע שבו תכולת הקוורץ נעה בין 5% ל-20%. צבעו של הטונליט בין אפור בהיר לאפור כהה, הרכבו מאפי ומרקמו פנריטי (כלומר גס-גרגיר). הטונליט מורכב בעיקר מפלגיוקלז (בדרך כלל אוליגוקלז או אנדסין) שמהווה מעל ל-50% מהרכב הסלע, וכן מלמעלה מ־20% קוורץ. הורנבלנדה, וביוטיט הם מינרלים נלווים נפוצים. מינרלים נוספים המצויים בטונליט: אוגיט, אלניט, אפטיט, זירקון, טיטניט ומגנטיט. מקור שם הסלע מהמקום בו נתגלה לראשונה - בסמוך למעבר טונלה בצפון עמק ואל קמוניקה שבהרי האלפים באיטליה. ניתן למצוא טונליט בחוף הפסיפי של אמריקה הצפונית ובמספר מקומות בגרמניה, לדוגמה ברכס פיכטלגבירגה, או ברכס אודנוולד (Odenwald). הטונליט נוצר מקרור של מאגמה מאפית או אולטרא מאפית ולכן נפוץ באזורים בהם הסלעים עתיקים, בעיקר מתקופת הפרקמבריון. טרונדהיימיט הוא סוג של טונליט, שהפלגיוקלז בו מסוג אוליגוקלז ומכיל כמות קטנה יחסית של מינראלים מאפיים כמו הורנבלנדה ואוגיט ולכן מכונה גם בשם "גרניט לבן". עוד מאפיין שלו הוא מציאותם של גבישי טיטניט בכמות ניכרת. הסלע נקרא על שם טרונדהיים העיר השלישית בגודלה בנורווגיה. לטונליט תכונות מכניות מצוינות. בגלל כמות הקוורץ הגדולה יחסית, הוא קל במשקלו יותר מאשר הדיוריט והגברו לכן הוא חביב מאוד על הבנאים והסתתים באזורים בהם הוא מצוי בכמויות גדולות. משום שכמות האורתוקלז בו זניחה, אין בו סכנת רדיואקטיביות, כפי שקיימת בגרניט. בטונליט משתמשים ליצירת לבנים, אריחים, מרצפות וחיפויים למדרגות וכן כחצץ לכבישים ולמדרכות. בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 שימש הטונאליט כחומר גלם פופולרי למצבות בגרמניה. קיימות מחצבות טונליט באוקראינה, סלובניה ובוסניה והרצגובינה המפיקות גושי סלע לשימוש בתעשיית הבנייה. מדיה וקבצים בנושא טונליט בוויקישיתוף
ז'אן-פייר ז'נה

ז'אן-פייר זֵ'נֵה (בצרפתית: Jean-Pierre Jeunet; נולד ב-3 בספטמבר 1953) הוא במאי קולנוע ובמאי וידאו קליפים צרפתי. ז'נה נולד ברואן (Roanne) שבמחוז לואר בצרפת. בגיל 17 רכש מצלמת סרטים ראשונה, והחל לייצר סרטים קצרים בעודו לומד אנימציה. הוא חבר למארק קארו, מעצב ואמן ספרי קומיקס, אשר שיתף עִמו פעולה לאורך זמן וחלק עמו את עבודת הבימוי. יחד הם יצרו סרטי הנפשה שזכו בפרסים. סרטם הראשון בהשתתפות שחקנים, "המוצב של מטח היריות האחרון" (בצרפתית: Le Bunker de la dernière rafale;‏ 1981), היה סרט קצר על חיילים בעולם עתידני אפל. ז'נה ביים גם פרסומות רבות וסרטי וידאו קליפ. סרטם הראשון באורך מלא של ז'נה וקארו היה "מעדניה" (Delicatessen;‏ 1991), קומדיה שחורה המתרחשת בעולם מוכה רעב שלאחר חורבן, שבו בניין דירות השוכן מעל מעדניה נשלט על ידי קצב ההורג בני אדם כדי להאכיל את דייריו. ז'נה היה שותף לכתיבת התסריט, כבכל סרטיו הבאים, לבד מהנוסע השמיני: התחייה". אחריו ביימו את "עיר הילדים האבודים" (La Cité des enfants perdus), סרט פנטזיה אפל ובעל מספר קווי עלילה, על מדען מטורף החוטף ילדים כדי לגנוב את חלומותיהם ולמנוע מהם להתבגר טרם זמנם. הצלחת סרטם זה הביאה להזמנתם לביים את הסרט הרביעי ב"סדרת הנוסע השמיני", "הנוסע השמיני: התחייה". בדומה לסרטים שביים אחריו, שמו של ז'נה בלבד מופיע כבמאי הסרט, אף שקארו תרם אף הוא בעיצוב האמנותי. אף שזכה לביקורות שליליות, סרט זה היה למכניס ביותר מבין סרטי הסדרה. ז'נה שב לצרפת לאחר שזכה להצלחה בהוליווד וסרטו הבא היה "אמלי" (2001), בכיכובה של אודרה טוטו. סגנונו של הסרט אמילי היה שונה באופן בולט מסרטיו עד לאותה עת, בהיותו קומדיה רומנטית. הוא מספר על אשה הנהנית מעשיית מעשים טובים לאחרים, אולם אינה יכולה למצוא אהבה בעצמה. הסרט זכה להצלחה מסחרית וביקורתית גדולה. הוא זכה בארבעה פרסי סזאר, כולל הסרט הטוב ביותר והבמאי הטוב ביותר, והיה מועמד לפרס אוסקר בחמש קטגוריות. בשנת 2004 יצא לאקרנים סרטו "שנים של אירוסין", שהוא עיבוד לקולנוע של רומן מאת סבסטיאן ז'אפריסוֹ (Sébastien Japrisot). הסרט, בכיכובה של אודרי טוטו, מתעד את חיפושיה של אשה אחר אהובה הנעדר בתום מלחמת העולם הראשונה. ז'נה זכה על הסרט בפרס לומייר לבמאי הטוב ביותר. בשנת 2007 התפטר ז'נה מבימוי סרט על פי ספרו של יאן מרטל, "חיי פיי", מסיבות תקציביות. בשנת 2009 יצא לאקרנים סרטו "תעלולים ללא הפסקה" (Micmacs à tire-larigot), שנושאו "סאטירה על סחר הנשק העולמי". מדיה וקבצים בנושא ז'אן-פייר ז'נה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ז'אן-פייר ז'נה (בצרפתית ובאנגלית) ז'אן-פייר ז'נה, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) ז'אן-פייר ז'נה, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי ז'אן-פייר ז'נה, באתר AllMovie (באנגלית) ז'אן-פייר ז'נה, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) ז'אן-פייר ז'נה, באתר Box Office Mojo (באנגלית) ז'אן-פייר ז'נה, באתר Metacritic (באנגלית) ז'אן-פייר ז'נה, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ז'אן-פייר ז'נה, באתר Discogs (באנגלית) ז'אן-פייר ז'נה, בארכיון הבימה יוני בינרט, ישר מהבטן: למה עדיין יש לנו אובססיה ל"הנוסע השמיני"?, באתר ynet, 17 באוגוסט 2024
מוזיאון הקרב על בריטניה בקנט

מוזיאון הקרב על בריטניה בקנט (באנגלית: Kent Battle of Britain Museum) הוא מוזיאון הנמצא בסמוך לעיר פוקסטון שבמחוז קנט בדרום-מזרח בריטניה, המוקדש לתצוגת מטוסים וציוד צבאי מימי הקרב על בריטניה בשנת 1940. המוזיאון, הנמצא בבעלות פרטית, ניצב בשטחו של שדה תעופה של חיל האוויר המלכותי, שהיה קיים באותו מקום בעת הקרב. המוזיאון, שנפתח ב-1971, הוא הוותיק במוזיאוני הקרב על בריטניה. המוזיאון שוכן בתחומי הכפר הוקינג (Hawkinge), כשני קילומטרים מצפון לעיר פוקסטון שלחוף תעלת למאנש. הוא ניצב על חלק משטחו המקורי של בסיס חיל האוויר המלכותי הוקינג, שהיה שדה תעופה פעיל במהלך הקרב על בריטניה. בתקופה זו הייתה מוצבת בו טייסת אחת של מטוסי קרב, שהשתתפה בהגנת שמי דרום-מזרח אנגליה. בשל מיקומו היה בסיס הוקינג בין שדות התעופה הבריטיים הקרובים ביותר לשטח צרפת הכבושה על ידי הגרמנים. הבסיס והאזור סביבו היו נתונים להרעשה של תותחים גרמניים ארוכי טווח שירו אל החוף הבריטי מעבר למצר דובר. שדה התעופה נסגר לאחר המלחמה ובניינים אזרחיים נבנו על פני מרבית שטחו. אוסף המוזיאון מוצב בחמישה מבנים, שחלקם שימשו את שדה התעופה הצבאי בימי המלחמה, ובכללם בניין המבצעים שלו וצריף הכוננות להזנקה של הטייסים. האוסף כולל: מטוסי קרב מדגם האריקיין, אשר שלושה מהם מוצבים בחצר המוזיאון ; מטוסי קרב מדגם ספיטפייר ; מטוסי קרב מדגם מסרשמיט 109 ; מטוס אימון מדגם הארוורד ; פצצה מעופפת מדגם V-1. בנוסף כלולים באוסף כלי רכב טכניים של חיל האוויר המלכותי, תותחים נ"מ וזרקורים, מנועי מטוסים, מדים ואביזרי טיסה. מוזיאון חיל האוויר המלכותי מדיה וקבצים בנושא מוזיאון הקרב על בריטניה בקנט בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מוזיאון הקרב על בריטניה בקנט מוזיאון הקרב על בריטניה בקנט, ברשת החברתית פייסבוק http://www.kbobm.org/map.htm. http://www.raf.mod.uk/history/11groupstations.cfm.
שירות הביטחון הלאומי (ארמניה)

שירות הביטחון הלאומי של ארמניה (בארמנית: Հայաստանի Հանրապետության Ազգային Անվտավգության ծառայություն) הוא ארגון המודיעין והביטחון העיקרי של הרפובליקה הארמנית. הוקם ב-2002 כיורש לארגון קודם שהתקיים מ-1991. מטה הארגון שוכן ברחוב נלבאנדיאן 104, ירוואן. הארגון הארמני העצמאי הראשון שעסק בביטחון המדינה היה המינהל הממלכתי לביטחון לאומי של ארמניה שנוסד ב-4 בדצמבר 1991 כיורש האגף הארמני של הקג"ב. ב-1995 הארגון שינה את שמו והפך למשרד לביטחון לאומי. ב-8 בנובמבר 1996 המשרד אוגד אל תוך משרד הפנים ונקרא המשרד לביטחון לאומי וענייני פנים. ב-17 בדצמבר 2002 הארגון נקרא שירות הביטחון הלאומי של ממשלת ארמניה. אתר האינטרנט הרשמי של שירות הביטחון הלאומי ערך זה הוא קצרמר בנושא ארמניה ובנושא ארגונים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ארנסט רמאק

אֶרְנְסְט יוליוס רֶמַאק (בגרמנית: Ernst Julius Remak;‏ 26 במאי 1849 – 24 במאי 1911) היה נוירולוג יהודי-גרמני, בנו של הרופא, הזואולוג, הפיזיולוג והנוירולוג רוברט רמאק ואביו של המתמטיקאי רוברט רמאק. רמאק, יליד ברלין, למד משנת 1867 באוניברסיטאות ברסלאו, ברלין, וירצבורג, שטרסבורג והיידלברג – שבהּ היה תלמידו של הנוירולוג וילהלם היינריך אֵרְבּ (Erb). ב-1870–1871 נטל חלק במלחמה הצרפתית-פרוסית. רמאק קיבל תואר דוקטור לרפואה, ועבד כאסיסטנט במחלקה למחלות עצבים בבית החולים שָׁרִיטֵה (Charité) בברלין מ-1873 עד 1875. רמאק ביסס את מעמדו כנוירופתולוג בבירת הקיסרות המתהווה; ב-1877 התמנה שם לפריבטדוצנט (privatdocent), וב-1893 לפרופסור. יחד עם הנוירולוג היהודי-פולני אדווארד פלטאו (Flatau) פרסם רמאק מחקר חשוב על נויריטיס ופולינויריטיס, אשר נבחר על ידי קארל נותנאגל (Nothnagel) להיכלל ב"המדריך לפתולוגיה ותרפיה מיוחדות" (Handbuch der speziellen Pathologie und Therapie). על שמו נקרא "רפלקס רמאק" – כפיפה כפית של שלוש הבהונות הראשונות, ולעיתים של כף הרגל, עם פשיטה של הברך, הנגרמת כתוצאה מליטוף השטח הקדמי העליון של הירך; רפלקס זה הוא סימן לפגיעה בחוט השדרה. רמאק נפטר ב-1911 בויסבאדן. Grundriss der Elektrodiagnostik und Elektrotherapie für Praktische Aerzte, Vienna, 1895. "Neuritis und Polyneuritis", in: Carl Nothnagel, Handbuch der Speziellen Pathologic und Therapie, Vienna. 1900. בנוסף, תרם רמאק יותר מ-50 מאמרים לכתבי עת מדעיים. איסידור זינגר, פרדריק ט' הנמאן, "ארנסט יוליוס רמאק", במהדורת 1901–1906 של האנציקלופדיה היהודית (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.