laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
הטרונקטס

הטרונקטס קנטי (בלועזית: Heteronectes chaneti) הוא דג מאובן שזוהה כסוליתאי (דג שטוח) פרימיטיבי, המתוארך לתחילת האאוקן (השלב הלוטיטאני, בין 47 ל-41 מיליון שנים לפני זמננו) ומאובן שלו נמצא בצרפת. הטרונקטס נחשב מאובן מעבר. בדג שטוח מודרני טיפוסי, הראש לא סימטרי ושתי העיניים בצד אחד של הראש. בהטרונקטס, המעבר מהראש הסימטרי הטיפוסי של חולייתן אינו שלם. עין אחת ממוקמת בסמוך לחלק העליון של הראש, דומה מאוד לקרוב משפחתו שמאובן שלו נמצא באיטליה, אמפיסטיום. לשאר השלד יש מאפיינים פרימיטיביים במשותף עם קבוצות פרקומורפים (Percomorph) אחרות, שנעדרים מדגים שטוחים חיים. דגים שטוחים מודרניים, שוכני קרקעית, הם עם שתי העיניים באותו צד של הראש. סנט ג'ורג' ג'קסון מיברט (Mivart) טען שקשה לדמיין כיצד הטרונקטס יכול היה להתפתח באופן הדרגתי על ידי ברירה טבעית, כפי שהציע צ'ארלס דרווין. ביולוגים אבולוציוניים רבים הסכימו, והציעו שהאנטומיה המודרנית של הדגים השטוחים נוצרה כתוצאה מקפיצה (Saltation). לפי תאוריית "שיווי המשקל המקוטע" שפיתחו גולד ואלדריג', מינים נמצאים במשך מיליוני שנים בשיווי משקל עם סביבתם ולכן כמעט ואינם משתנים, בעת אירועי ספציאציה הם עשויים להשתנות ולהתפתח למינים חדשים בקצב מהיר יחסית (אלפי או עשרות אלפי שנים "בלבד"). התאוריה עשויה להסביר את השינוי בהטרונקטס, ואת קצב השינוי האבולוציוני. ועם זאת, התגלית ב-2008 של הטרונקטס ואמפיסטיום נחשבה כמחזקת את סבירות המעבר ההדרגתי. פרידמן הציע שהטרונקטס ואמפיסטיום לא נחו לגמרי על קרקעית הים כמו דגים שטוחים מודרניים. במקום זאת, ייתכן שרק החזיקו זנב על קרקעית הים ואת ראשם מעלה, אל המים שמעל, תוך שימוש בעין אחת כדי לצפות בטורפים, בעוד שהשנייה שימשה לחפש טרף בבוץ מתחת. מממצאי מאובנים קודמים, פרידמן מציין שנראה שכמה משפחות מודרניות של דגים שטוחים התקיימו יחד עם הטרונקטס ואמפיסטיום, ושיער שהמודרניים בסופו של דבר תפסו את נישות המחיה ואת המשאבים של קרוביהם הפרימיטיביים וכך נכחדו ההטרונקטס והאמפיסטיום הפרימיטיביים. הטרונקטס, באתר GBIF (באנגלית) Friedman M (2008). “The evolutionary origin of flatfish asymmetry”, Nature 454(7201): p. 209-212: <www.academia.edu/download/30913977/Friedman_2008.pdf> Matt Friedman (2012). "Osteology of Heteronectes chantey (Acanthomorpha, Pleuronectiformes), an Eocene stem flatfish, with a discussion of flatfish sister-group relationships". Journal of Vertebrate Paleontology. 21 (4): 735–756. doi:10.1080/02724634.2012.661352. Minard A. “Odd Fish Find Contradicts Intelligent-Design Argument”, National Geographic News 9/7/2008 Zimmer, Carl (2008). "The Evolution of Extraordinary Eyes: The Cases of Flatfishes and Stalk-eyed Flies". Evolution: Education and Outreach. 1 (4): 487. doi:10.1007/s12052-008-0089-9. Janvier P (2008), “Squint of the fossil flatfish”, Nature 454(7201): p. 169-170
עיטור (פירושונים)

האם התכוונתם ל... עיטור – אות כבוד עיטור (אמנות) – קישוט המשמש ליפות חלקים של בניין או חפץ העיטור – ספר הלכה שחיבר רבי יצחק בן אבא מרי במאה ה-12 בעל העיטור – כינויו של רבי יצחק בן אבא מרי, על שם ספרו עיטור סופרים (קובץ תורני) – קובץ מאמרים תורניים בעריכת הרב אברהם יצחק הכהן קוק ג. עיטור – שם העט של עיטור גֶלבֶּץ, כתב הבידור הראשון בישראל
אשרי

האם התכוונתם ל... אשרי יושבי ביתך – קטע תפילה הגהות אשרי – חיבור הלכתי אישים: אהוד אשרי – סופר ועיתונאי ישראלי אורית אשרי – אמנית ישראלית-בריטית אפרים אשרי – רב ופוסק דוד אשרי – פרופ' להיסטוריה אשר אשראי
גיל קיסרי

גיל קיסרי (28 ביוני 1931 – 12 בספטמבר 2023) היה עיתונאי ישראלי. גיל קיסרי נולד ב-1931 בתל אביב, בן לפַני (לבית גולדברג), שנולדה בז'נבה להורים שהיגרו מרוסיה ומפולין, ולעיתונאי אורי קיסרי. סבו מצד אביו היה נתן קייזרמן, אגרונום, בנקאי ופעיל ציבור ביישוב. אחיו הבכור הוא העיתונאי והסופר אדר קיסרי. מילדות דיבר צרפתית עם סבתו. למד בגימנסיה הרצליה בתל אביב ובגיל 16 הצטרף לאצ"ל בעקבות אחיו. כינויו המחתרתי באצ"ל היה עתניאל. בין השאר השתתף בכיבוש שכונת מנשייה ביפו ב–1948. עם הקמת צה"ל הצטרף לפלמ"ח ובשל שליטתו בצרפתית צורף לפלוגה של יוצאי צפון אפריקה, שכמעט ולא דיברו עברית. שירת כקשר בחטיבת הנגב והשתתף בכיבוש באר שבע. בשנת 1950 עבר קורס קצינים בבה"ד 1. לאחר שהשתחרר מצה"ל למד מדע המדינה בפריז. שם למד, בין השאר, עם ז'אק שיראק, לימים נשיא צרפת. בשנים 1956–1990 עבד כעיתונאי בעיתון "מעריב". עם האישים שראיין נמנים שארל אזנבור, ז'אק ברל, רומן גארי, גרהם גרין וז'אן-לואי טרנטיניאן. ב-1969 יצא לארבע וחצי שנים לפריז כשליח "מעריב". הוא תיעד את מילוט "ספינות שרבורג", לאחר שראש משלחת משרד הביטחון בפריז, האלוף (מיל') מרדכי לימון, גילה לו את דבר המבצע המתוכנן. ב-1972 תיעד את ניסיון ההתנקשות באיש המוסד צדוק אופיר בבריסל. ב-1974 סיקר בקפריסין את פלישת טורקיה לאי. ב–1977 השתתף במשלחת עיתונאים בינלאומית לברית המועצות, ובמהלך ביקורו פעל שם בשירות "נתיב". בהמשך לכך שירת ב"נתיב" וב"מוסד" בשנים 1980–1983, ובמסווה של עיתונאי צרפתי יצא למשימות במדינות שונות, בהן גרמניה המזרחית ואיראן. בשנת 2021 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי "דברים שלא סיפרתי". היה נשוי לעיתונאית האופנה שולה קיסרי. לשניים נולדו שני בנים. בני הזוג הזוג התגרשו בתחילת שנות ה-80. גיל קיסרי נפטר ב-12 בספטמבר 2023 והובא לקבורה בבית הקברות ירקון. הותיר שני בנים וארבעה נכדים. גיל קיסרי, ברשת החברתית פייסבוק גיל קיסרי, ברשת החברתית אקס (טוויטר) גיל קיסרי, ברשת החברתית LinkedIn גיל קיסרי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) עופר אדרת, העיתונאי וסוכן המוסד שהרגיז את נשיא צרפת: גיל קיסרי מת בן 92, באתר הארץ, 14 בספטמבר 2023 אלי אלון, מת העיתונאי גיל קיסרי בגיל 92, באתר News1 מחלקה ראשונה, 13 בספטמבר 2023 אורנה ליברמן, גיל קיסרי דרך זיקתו לצרפת מאת ד"ר אורנה ליברמן, באתר פרנקופילים אנונימיים, ‏19 במרץ 2022 אורנה ליברמן, דברים שלא סיפרתי / גיל קיסרי -, באתר היTרבות - מירב גולן, ‏17 במרץ 2022 אלי אשד, עכשיו כבר מותר לספר - סקירה על ספרו של גיל קיסרי "דברים שלא סיפרתי", באתר "יקום תרבות", 21 באוגוסט 2021 ראיון של גיל קיסרי לפלג לוי בערוץ היוטיוב של עמותת "תולדות ישראל" לתיעוד דור תש"ח, 20 באפריל 2015 בשירות המולדת - מעלליו של גיל קיסרי - האיש והאגדה - באים אל הפרופסורים, סרטון בערוץ "Alex Tseitlin", באתר יוטיוב (אורך: 50:53) [1]
איזבל (פירושונים)

האם התכוונתם ל... איזבל – מלכה מקראית איזבל הראשונה, מלכת ירושלים איזבל השנייה, מלכת ירושלים איזבל, דוכסית ברגנסה איזבל מאנגליה, קיסרית האימפריה הרומית הקדושה איזבל מבורבון – אצילה צרפתייה איזבל (הקדושה) – נסיכה צרפתייה איזבל, נסיכת אורליאן (1878–1961) איזבל, נסיכת אורליאן-ברגנסה איזבל, נסיכת ברזיל אחר: פסגת איזבל – פסגת הר בהרי הרוקי הקנדיים איזבל (סרט) איזבלה
אייפון 15

אייפון 15 ואייפון 15 פלוס הם סמארטפונים אשר תוכננו, פותחו ושווקו על ידי חברת אפל. הם הדור ה־17 בסדרת מכשירי האייפון, ממשיכים את האייפון 14. הסמארטפון הוכרז ב־12 בספטמבר 2023 לצד האייפון 15 פרו ואייפון 15 פרו מקס באירוע מיוחד של אפל שנערך באפל פארק שבקופרטינו, קליפורניה. מכשירי האייפון 15 וה־15 פלוס זמינים לרכישה החל מ־22 בספטמבר 2023. בשנת 2021 הנציבות האירופית החלה לבחון הצעה לחייב את השימוש במחבר USB-C בכל מכשירי הטלפון שנמכרים במדינות האיחוד האירופי, כולל מכשירי אייפון. האנליסט של אפל מינג-צ'י קואו טען שאפל תפסיק להשתמש במחבר לייטנינג הקנייני שלה עד 2023. במקביל, אפל החל לשקול את ההצעה לעבור לשימוש במחבר USB-C בשל הסבירות הגבוהה שההצעה של האיחוד האירופי תתקבל. ההצעה של האיחוד האירופי התקבלה באוקטובר 2022. אפל אישרה שהיא תעמוד בתקנות האיחוד האירופי עוד באותו החודש. האייפון 15 וה־15 פלוס מופעלים על ידי מעבד בעל 6 ליבות כאשר 2 מהן פועלות בתדר עבודה של 3.46 ג'יגה הרץ וה-4 הנותרות פועלות בתדר עבודה של 2.02 ג'יגה הרץ. למכשיר, מעבד גרפי בעל 5 ליבות. דגמי המכשיר מגיעים עם שלוש אפשרויות לאחסון פנימי: 128, 256 או ו-512 ג'יגה בייט, וסך זיכרון RAM של 6 ג'יגה בייט. האייפון 15 מגיע עם מסך 6.1 אינץ' (155 מ"מ) מסוג סופר רטינה XDR ‏OLED. רזולוציית המסך היא 2556×1179 פיקסלים, עם צפיפות פיקסלים של 460 PPI. האייפון 15 פלוס מגיע עם מסך 6.7 אינץ' (170 מ"מ) עם אותו סוג מסך, ברזולוציה של 2796×1290 פיקסלים ועם צפיפות פיקסלים של 460 PPI. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. אייפון 15 ואייפון 15 פלוס מגיעים כשמותקנת עליהם מערכת ההפעלה iOS 17. אייפון 14 מדיה וקבצים בנושא אייפון 15 בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אייפון 15 (באנגלית) אייפון 15, באתר אפל Porter, Jon (23 בספטמבר 2021). "EU proposes mandatory USB-C on all devices, including iPhones". The Verge. נבדק ב-11 בספטמבר 2023. {{cite web}}: (עזרה) Vincent, James (11 במאי 2022). "Apple will drop iPhone Lightning port in favor of USB-C in 2023, claims analyst". The Verge. נבדק ב-11 בספטמבר 2023. {{cite web}}: (עזרה) Clark, Mitchell (26 באוקטובר 2022). "Apple confirms the iPhone is getting USB-C". The Verge. נבדק ב-11 בספטמבר 2023. {{cite web}}: (עזרה)
מיהאי בוגארדי

מיהאי בוגארדי (במקור ברגר, בהונגרית: Bogárdi Mihály;‏ בודפשט, 9 בינואר 1925 – בודפשט, 24 במאי 2011) היה דוקטור לרפואה, רופא ילדים יהודי-הונגרי, אלקטרואנצפלוגרף, עיתונאי, מנהל מרפאות, רופא ראשי ומנהל מחלקות בבתי חולים שונים וכן סגן מנהל בית חולים. מיהאי ברגר נולד במשפחה יהודית. סבא רבא שלו היה רופא בטיספוירד, ואחת מסבתותיו קיבלה תעודה מיילדת באוניברסיטת פשט (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד) ב-1844. אמו הייתה ארז'בט מנצר. אביו, ד"ר איוואן בוגארדי (1893–1945) עבד כרופא הראשי ומנהל מעבדת בית החולים המלכותי הממלכתי ההונגרי לילדים (היום בית החולים לילדים על שם פאל היים). בשנת 1945 נלקח משם בכוח על ידי בריוני מפלגת צלב החץ ומאז נעלמו עקבותיו. בין השנים 1935–1943 למד בגימנסיה של המכון להכשרת מורים, שרד את השואה, ולאחר מכן לאחר מלחמת העולם השנייה נרשם לאוניברסיטת בודפשט לרפואה, שם קיבל תואר ברפואה ב-1950. במשך 20 שנה, מ-1949 עד 1969 - עבד בבית החולים לילדים "פאל היים", בתחילה במחלקה הפתולוגית, לאחר מכן בכל המחלקות לתקופות ארוכות וקצרות יותר. במשך שנתיים משנת 1969 היה סגן מנהל בית החולים לילדים ברחוב מדאראס ולאחר מכן עד 1986 הרופא הראשי והמנהל מחלקת הילדים של בית החולים אויפשט (רובע 4 של בודפשט). בין לבין הוא היה מנהל המחלקה של בית החולים טטבאניה ובצ'פל (רובע 21 של בודפשט) במשך שנה וחצי, וכן היה המנהל והרופא הראשי של מרפאת הילדים בקישפסט (רובע 19 של בודפשט). בין השנים 1952 לבים 1980 היה חבר בהנהלת "איגוד רופאי הילדים ההונגרים". הוא עבד בוועדת המשנה לבריאות מטרופולין במשך כמה עשורים. משנת 1967 היה רופא הילדים של ילדי "האגודה הלאומית של העיתונאים ההונגרים" (MÚOSZ) במשך 40 שנה, משנת 1998 היה חבר בMÚOSZ. אשתו הייתה ז'וזאנה רוזנפלד עד מותה בטרם עת בשנת 1946. תאריך מותו המדויק מוטל בספק, אך יום הלווייתו היה ב-24 במאי 2011. ציון לשבח שר הבריאות מדליית הזיכרון של יאנוש בויאי (1983, 1991) פרס ארמין פלש פרס פודמניצקי בית ספר לנערות (מילולית: לבנות גדולות). עם לאיוש סקיי. בודפשט, 1973, בהוצאת הצלב האדום הונגרי. בית ספר לחיי משפחה לבנות. מידע ועצות לנערות (לבנות גדולות). עם אישטוואן קרמנדי ולאיוש סקיי. בודפשט בהוצאת הצלב האדום הונגרי. הילד שלנו חולה! רפואת ילדים פשוטה לאמהות, אבות, סבים וסבתות נואשים. בודפשט, 1999, הוצאת רפואה. "Bogárdi Mihály". Petőfi Irodalmi Múzeum. נבדק ב-2015-06-24. (נתוניו במוזיאון הספרותי פטפי) A Heim Pál kórház honlapja: Elhunyt Dr. Bogárdi Mihály (נפטר מיהאי בוגרדי, בדף הבית של בית החולים פאל היים). "Elhunyt Bogárdi Mihály". muosz.hu. 2011. אורכב מ-המקור ב-2015-06-26. נבדק ב-2015-06-24. (נפטר מיהאי בוגרדי באתר האגודה הלאומית של העיתונאים ההונגרים). Fontos emberek lexikona - Ki kicsoda 2000 pótkötet. Összeáll. Apáti Miklós. Bp., 2001, Greger-Biográf, 324. o. (לקסיקון האנשים החשובים. מי זה מי? בודפשט 2001) חלק מספרי מיהאי בוגרדי ב-bookline מיהאי בוגארדי: החיסון איננו חיסון תוקף אלא חיסון מגן. המרכז הלאומי לבריאות הציבור
ריימונדס גראובה

ריימונדס גראובה (בלטבית: Raimonds Graube;‏ נולד ב-28 בפברואר 1957) הוא לוטננט גנרל לטבי בדימוס. כיהן פעמיים כמפקד המטה המשותף (מקביל לרמטכ"ל), בין 1999–2003, ושוב בין 2010–2016. גראובה נולד בריגה ב-28 בפברואר 1957. ב-1976–1978 שירת שירות חובה בצבא האדום. ב-1991 הוא התגייס למשמר הלאומי הלטבי. ביוני 1998 הוא מונה למפקד המשמר. ב-10 בדצמבר של אותה שנה, בעקבות התפטרותו הפתאומית של יוריס אייכמניס, מונה גראובה למפקד המטה המשותף (מקביל לרמטכ"ל). הוא כיהן בתפקיד במשך קדנציה אחת, עד 31 בינואר 2003. לאחר מכן נשלח לבריסל כנציג לטביה בוועדות הצבאיות של נאט"ו והאיחוד האירופי. ב-6 ביולי 2010 הוא חזר ללטביה ונקרא לשמש בקדנציה שנייה כמפקד המטה המשותף. ב-2014 הוארכה הקדנציה שלו בארבע שנים נוספות. ב-25 באוקטובר 2016 הודיע גראובה כי בכוונתו להתפטר שנתיים לפני סיום הקדנציה השלישית שלו. החלטה זו גררה ספקולציות רבות בלטביה. בתקשורת הלטבית נטען שהיא באה בעקבות אימונים צבאיים שנערכו ליד העיירה סלספילס. תושבי העיירה לא קיבלו מידע על האימונים, ובעיירה התעוררה פאניקה המונית למראה אנשים חמושים וקולות של אש מקלעים. גראובה דחה את הטענה וטען שהחלטתו לפרוש נובעת מרצונו להעביר את השרביט לדור הבא. גראובה הוא מפקד המטה המשותף היחיד עד כה שכיהן יותר מקדנציה אחת, והיחיד שבא משורות המשמר הלאומי. נשוי ואב לשניים. מלבד לטבית, הוא מדבר שוטף גם רוסית ואנגלית. מדיה וקבצים בנושא ריימונדס גראובה בוויקישיתוף ריימונדס גראובה באתר נאט"ו «Salaspilī cilvēkus satrauc apšaude, ko dzīvojamā kvartālā veic bruņoti cilvēki maskās. VIDEO». «Graubes līnija»
קשירת קשר לביצוע פשע

במשפט הפלילי, קשירת קשר לביצוע פשע הוא הסכם בין שני אנשים או יותר לבצע פשע. החוק הפלילי במדינות מסוימות או עבור קנוניות מסוימות עשוי לדרוש שלפחות מעשה גלוי אחד ייעשה למען הסכם זה, כדי להוות עבירה. אין הגבלה למספר המשתתפים בקשר, וברוב המדינות, התוכנית עצמה היא הפשע, ולכן אין דרישה שינקטו צעדים כלשהם כדי להוציא את התוכנית לפועל (השווה לניסיון לביצוע עבירה כפי הגדרתו בסעיף 25 לחוק העונשין). למטרות ההסכמה, היסוד העובדתי (actus reus) הוא מתמשך וצדדים עשויים להצטרף לקשר מאוחר יותר ולשאת באחריות משותפת וניתן להאשים בקשר כאשר הקושרים השותפים זוכו או שלא ניתן לאתר אותם. לבסוף, חרטה של צד אחד או יותר אינה משפיעה על האחריות (אלא אם כן, במקרים מסוימים, היא מתרחשת לפני שהצדדים ביצעו מעשים גלויים), אך עשויה להפחית את עונשם. בישראל העבירה הפלילית הזאת תמיד נלווית לעבירה פלילית ראשית עליה מרשיעים, ואיננה עומדת בפני עצמה. קושר שותף שלא הוגש נגדו כתב אישום, או קושר שלא הוגש נגדו כתב אישום, הוא אדם או ישות שנטען בכתב אישום כי עסק בקנוניה, אך אינו מואשם באותו כתב אישום. התובעים בוחרים לנקוב בשמות של אנשים כקושרים שותפים ללא כתב אישום ממגוון סיבות כולל מתן חסינות, שיקולים פרגמטיים וחששות לגבי ראיות. החוק הישראל מתייחס לקשירת קשר בחוק העונשין, פרק י"ד: עבירות הכנה וקשר, וליתר דיוק בסעיף 499 לחוק: (א) הקושר קשר עם אדם לעשות פשע או עוון, או לעשות במקום שמחוץ לישראל מעשה שהיה בגדר פשע או עוון אילו נעשה בישראל והוא עבירה גם לפי דיני אותו מקום, דינו – (1) אם העבירה היא פשע – מאסר שבע שנים או העונש שנקבע לאותה עבירה, הכל לפי העונש הקל יותר; (2) אם העבירה היא עוון – מאסר שנתיים או העונש שנקבע לאותה עבירה, הכל לפי העונש הקל יותר. (ב) הקושר קשר יישא באחריות פלילית גם על עבירה שלשמה נקשר הקשר או שנעברה לשם קידום מטרתו, רק אם היה צד לעשייתה. ובסעיף 500 לחוק: הקושר קשר עם חברו לאחת המטרות האלה, דינו – מאסר שנתיים: (1) למנוע או להכשיל ביצועו של דין או אכיפתו; (2) לגרום נזק לגופו של אדם או לשמו הטוב; (3) להביא לירידה בערך נכסו של אדם; (4) למנוע או להפריע אדם מהעביר באופן חפשי וכדין נכס שלו בערכו הראוי; (5) להזיק לאדם במשלח ידו או במקצועו; (6) למנוע או להפריע אדם מעסוק באופן חפשי וכדין במשלח ידו, במקצועו או בעבודתו, ובלבד שהיה במעשה משום עבירה אילו עשאו יחיד; (7) להשיג מטרה אסורה; (8) להשיג מטרה כשרה באמצעים אסורים. קשירת קשר לפשע או עוון באתר עורך דין פלילי קשירת קשר לביצוע פשע, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו ייעוץ משפטי.
גאידיס אנדרייס זייבוטס

גאידיס אנדרייס זייבוטס (בלטבית: Gaidis Andrejs Zeibots;‏ נולד ב-26 ביוני 1945) הוא ויצה-אדמירל בדימוס בצי הלטבי. כיהן כמפקד המטה המשותף (מקביל לרמטכ"ל) של לטביה בין 2003-2006. זייבוטס נולד באזור הכפר צירגלי ב-26 ביוני 1945. אביו נהרג במלחמת העולם השנייה. לאחר סיום לימודיו התיכוניים, המשיך ללימודי מוזיקה. ב-1964 הוא התגייס לצי האדום, ולמד בבית הספר הגבוה למהנדסי רדיו ואלקטרוניקה ימית בלנינגרד. ב-1969 הוא סיים את לימודיו, ובמהלך השנים הבאות שרת על סיפונן של פריגטות שונות כראש שירות הרדיו. ב-1978 הוא החל ללמוד באקדמיה הימית בלנינגרד. ב-1980 הוא סיים את לימודיו ומונה לראש מטה בריגדת ספינות הטילים בבלטייסק. ב-1987 הוא הועבר לשמש כסגן מפקד בסיס הצי בלייפאיה. ב-1988 הוא מונה למפקד דיוויזיית הצי בגדיניה. עם התפרקות ברית המועצות, זייבוטס חזר למולדתו לטביה, ומונה למפקד הראשון של הצי הלטבי מאז 1940. ב-1999 הוא הועלה לדרגת ויצה-אדמירל. ב-2000 הוא נשלח לבריסל כנציג לטביה לוועדות הצבאיות של נאט"ו והאיחוד האירופי. ב-31 בינואר 2003 הוא חזר ללטביה ומונה למפקד המטה המשותף (מקביל לרמטכ"ל). במאי 2006, בעקבות מחדל שהוביל למותם של שני צנחנים לטבים, הגיש זייבוטס את התפטרותו לנשיאה ואירה ויקה-פרייברגה. ההתפטרות נכנסה לתוקף ב-6 ביולי של אותה שנה. מדיה וקבצים בנושא גאידיס אנדרייס זייבוטס בוויקישיתוף Viceadmirālis Gaidis Andrejs Zeibots: Dzīvē bijuši vairāki mēģinājumi sasiet man rokas Viceadmirālis Gaidis Andrejs Zeibots un viņa jūrasspēki!
יוריס מקלקובס

יוריס מקלקובס (בלטבית: Juris Maklakovs;‏ נולד ב-27 באוקטובר 1964) הוא איש צבא ודיפלומט לטבי. כיהן כמפקד המטה המשותף (מקביל לרמטכ"ל) של לטביה בין 2006-2010. כיהן כשגריר לטביה בקזחסטן בין 2011-2015, וכשגריר לטביה באזרבייג'ן בין 2015–2019. מקלקובס נולד באזור הכפר ניוקשי שבמחוז לודזאס ב-27 באוקטובר 1964. ב-1982 הוא החל ללמוד בבית הספר לטכנאי תעופה בקלנינגרד, וסיים אותו ב-1985. לאחר מכן הוא התגייס לחיל האוויר הסובייטי. ב-1988 הוא החל ללמוד באקדמיית ז'וקובסקי למהנדסים צבאיים של חיל האוויר במוסקבה. לאחר התפרקות ברית המועצות הוא חזר למולדתו לטביה והתגייס לחיל האוויר הלטבי. ב-1993 הוא החל ללמד באקדמיה הלאומית להגנה. ב-1995 הוא מונה לראש מחלקת ההנדסה באקדמיה. ב-2001 הוא מונה לרקטור האקדמיה. ב-2004 הוא מונה למפקד חיל האוויר הלטבי וכיהן בתפקיד עד 6 ביולי 2006, אז מונה למפקד המטה המשותף (מקביל לרמטכ"ל). הוא כיהן בתפקיד עד 6 ביולי 2010. בינואר 2011 הוא מונה לשגריר לטביה בקזחסטן. ב-2015 הוא עבר לשמש כשגריר לטביה באזרבייג'ן עד 2019. מדיה וקבצים בנושא יוריס מקלקובס בוויקישיתוף יוריס מקלקובס באתר נאט"ו
שרה כהן (זמרת)

שרה כהן (אוקטובר 1927 – 1 בספטמבר 2023) הייתה זמרת ישראלית, מחלוצות השירה בציבור בישראל. שרה כהן נולדה ב-1927 בחול המועד סוכות בכפר כולן שבסמוך לצנעא שבתימן. משפחתה עלתה לארץ ישראל כשהייתה בת כחצי שנה בלבד. המשפחה קבעה את משכנה ביפו, ולאחר מכן בכרם התימנים שבדרום-מרכז תל אביב. אביה נרצח כשכהן הייתה בת עשר (במהלך המרד הערבי הגדול), ולכן היא נדרשה לעבוד כדי לעזור בפרנסת המשפחה. בגיל 16 התחתנה עם שלמה כהן שהיה מבוגר ממנה בשש שנים, לאחר כמה שנות היכרות בתנועת הנוער בית"ר. שלמה היה ידוע גם בכינוי "סולימאן הגדול" (כינוי שהוענק לו על ידי משה דיין), וגם הוא עסק במוזיקה, וזכה בפרס מפעל חיים מטעם אמ"י בהמשך. לאחר הנישואים המשפחה עברה לגור בגבעתיים. לזוג נולדו ארבעה ילדים, הזמרים חופני, פיני, יזהר וורדינה כהן. הזוג החלו להופיע בערבי שירה בציבור, בעת שירותו של שלמה בפלמ"ח, ושניהם היו ממייסדי "חבורת האש" ביחד עם עמנואל זמיר, מנשה הראל ואליהו גמליאל. הזוג הופיע בישראל ובעולם, בעיקר בעברית ולעיתים גם בערבית, אך לא בשפות אחרות. בני הזוג הקליטו יחד שני תקליטים – "30 שנות זמר מסביב למדורה" שיצא ב-1978 ו"זמרת הארץ עם משפחת סולימאן הגדול" מ-1994. ב-2009 נפטר שלמה כהן. בדצמבר 2020 עברה כהן אירוע מוחי. בשנה שלאחר מכן הוענק גם לה פרס אמ"י למפעל חיים. נפטרה ב-1 בספטמבר 2023, פחות מחודשיים אחרי מות בנה חופני. גלי לויטה ליבוביץ, הכוהנת הגדולה: אמם של יזהר וחופני מתגעגעת לתרבות אחרת, באתר Xnet‏, 7 באוגוסט 2019 רן בוקר, שרה כהן, מחלוצות השירה בציבור בישראל, הלכה לעולמה בגיל 96, באתר ynet, 1 בספטמבר 2023 פרס מפעל חיים של אמ"י בפתח תקווה, באתר הבמה, ‏17 באוקטובר 2021 יעקב בר-און, ‏חלוצת השירה בציבור בראיון מרגש: "הופענו בכל אירופה, הגענו עד יפן וסין", באתר מעריב אונליין, 7 בנובמבר 2021 שגיא בן נון‏, שרה כהן, חלוצת השירה בציבור ואמו של יזהר, הלכה לעולמה בגיל 96, באתר וואלה, 1 בספטמבר 2023 דורית אסרף מזרחי, שרה כהן, חלוצת השירה בציבור וכלת פרס אמ"י, הלכה לעולמה, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 1 בספטמבר 2023
בית הכנסת של הרובע התחתון

בית הכנסת של הרובע התחתון (באזרית: Aşağı məhəllə sinaqoqu) הוא בית כנסת מהמאה ה-19 בעיר אוגוז שבאזרבייג'ן . בית הכנסת של הרובע התחתון נבנה בשנת 1849 והיה בית הכנסת הראשון של היהודים ההרריים בעיירה. זהו מבנה רחב ידיים, שלושה עשר מטרים רוחב ועשרים ושניים מטרים אורך, ובו אולם תפילה במרכזו שורת עמודים המחלקת אותו לשני חלקים שווים ועזרת נשים שנוספה בקומה השנייה במסגרת השיפוץ. לאורך הקיר החיצוני שלוש כניסות. המבנה מוקף חצר הדומה מאוד לחצר של מסגד. בתקופת שלטונה של ברית המועצות, כאשר השימוש בו נאסר, שימש מבנה בית הכנסת כמחסן רהיטים וטבאק. בית הכנסת שוחזר על ידי יהודי המקום בין השנים 1992–1994. למרות שחלפו יותר ממאה וחצי, העמודים ששימשו לבניית בית הכנסת המקורי נותרו שלמים. בית הכנסת פתוח ומארח את היהודים המקומיים ותיירים רבים. יהדות אזרבייג'ן בית הכנסת של הרובע העליון מדיה וקבצים בנושא בית הכנסת של הרובע התחתון בוויקישיתוף Mountain Jews: Customs and Daily Life in the Caucasus, UPNE, 2002, ISBN 978-965-278-315-8. (באנגלית) Lower Quarter synagogue, dqdk.gov.az (באזרית)
חן צור

חן צור הוא שחקן כדורעף ישראלי, שלוש פעמים חבר נבחרת הכדורעף של ישראל במשחקים הפאראלימפיים. צור הוא קטוע יד. עם נבחרת ישראל בכדורעף נכים השתתף במשחקים הפאראלימפיים ברצלונה (1992), המשחקים הפאראלימפיים אטלנטה (1996) והמשחקים הפאראלימפיים סידני (2000). שחקן כדורעף במסגרת הפועל מטה אשר. צור הוא חבר קיבוץ חניתה ומורה להיסטוריה וגאוגרפיה. היה נציג הקיבוץ במועצה אזורית מטה אשר. פעיל בארגון המורים ומזכיר סניף גליל מערבי של הארגון. פירוט השתתפותו בתחרויות המשחקים הפאראלימפיים באתר הרשמי של IPC (באנגלית) המשך פירוט השתתפותו בתחרויות המשחקים הפאראלימפיים באתר הרשמי של IPC (באנגלית) חיים לא קלים בליגה הארצית בכדורעף להפועל מטה אשר ב' אפס בגאוגרפיה, אפס בהיסטוריה פרוטוקול מליאה מספר 01/2021 ארגון המורים - מזכיר סניף גליל מערבי
מרכז המחקר הרפואי הלאומי לקרדיולוגיה

מרכז המחקר הרפואי הלאומי לקרדיולוגיה (ברוסית: Национальный медицинский исследовательский центр кардиологии имени академика Е. И. Чазова) הוא אחד המוסדות הרפואיים המתמחים המתקדמים והוותיקים ביותר ברוסיה, שפעילותו מכוונת לאבחון, טיפול ומניעה של מחלות לב וכלי דם. משנת 2022 המוסד קרוי על שמו של יבגני צ'אזוב (אנ'), שר הבריאות של ברית המועצות, ואחד המייסדים של האגודה הבין-לאומית של רופאים למניעת מלחמה גרעינית, שהוענק לה פרס נובל לשלום ב-1985. המרכז עורך מחקרים מדעיים רבים כמעט בכל התחומים העיקריים של הקרדיולוגיה: טרשת עורקים, מחלת לב כלילית, פקקת, אוטם שריר הלב חריף, יתר לחץ דם עורקי, הפרעות קצב לב, נגעים ראשוניים בשריר הלב, אי ספיקת מחזור הדם. כמו כן, מתפתח כיוון מתקדם ברפואה, המבוסס על שימוש בטכנולוגיות היברידיות[8] בקרדיולוגיה. במיוחד מבצעים אנגיופלסטיקה - ניתוחים בעורקי הריאה. צוות המכון עוסק באבחון וטיפול במחלות שכיחות של מערכת הלב וכלי הדם, לרבות טיפול כירורגי. אתר האינטרנט הרשמי של מרכז המחקר הרפואי הלאומי לקרדיולוגיה (ברוסית) מרכז המחקר הרפואי הלאומי לקרדיולוגיה, ברשת החברתית פייסבוק מרכז המחקר הרפואי הלאומי לקרדיולוגיה, ביישום טלגרם מרכז המחקר הרפואי הלאומי לקרדיולוגיה, ברשת החברתית VK НМИЦ кардиологии на Черепковской: запись на приём, адрес, телефон, информация с официального сайта – Москва – НаПоправку, napopravku.ru (ברוסית) ערך זה הוא קצרמר בנושא רפואה ובנושא מוסקבה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מוריס פלה

מוריס סזאר ז'וזף פלה (בצרפתית: Maurice César Joseph Pellé; 18 באפריל 1863 – 16 במרץ 1924) היה גנרל צרפתי שפיקד על כוחות במהלך מלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה סייע בהקמתו של צבא צ'כוסלובקיה ושימש כרמטכ"ל הראשון שלו. פלה נולד בדואה ב-18 באפריל 1863. אביו, שארל פלה, היה גנרל בצבא צרפת. ב-1882 הוא התגייס לצבא צרפת והחל ללמוד באקול פוליטקניק. בשנים הבאות הוא למד בבית הספר לארטילריה ולאחר מכן בבית הספר לפרשים. בספטמבר 1885 הוא מונה למפקד מחלקה ברגימנט התותחנים ה-12. בדצמבר 1888 הוא מונה למדריך בבית הספר לארטילריה. בנובמבר 1891 הוא הועבר לרגימנט הארטילריה ה-11. באפריל 1892 הוא מונה לסגן מפקד רגימנט התותחנים ה-16. ב-1900 הוא נשלח למדגסקר ומונה לראש מטהו של הקולונל ז'וזף ז'ופר. ב-1903 הוא חזר לצרפת. בין 1909–1912 הוא שימש כנספח הצבאי בברלין. ב-1913 הוא נשלח למרוקו. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נשלח פלה לחזית כמפקד הבריגדה המרוקאית ה-2. עם זאת, ז'ופר, שהעריך אותו מאוד, הוציא אותו מהחזית והציב אותו במטה הכללי. בדצמבר 1916 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-153 והשתתף עמה בקרב השני על האן. ב-2 במאי 1917 הוא הועלה לדרגת ז'נרל דה דיוויזיה ומונה למפקד הקורפוס ה-5. הוא פיקד על הקורפוס במהלך מתקפת האביב ומתקפת מאה הימים. לאחר המלחמה, פלה נשלח לצ'כוסלובקיה במטרה לסייע בהקמת הצבא הצ'כוסלובקי. ב-17 בדצמבר 1919 הוא הפך לרמטכ"ל הראשון של הצבא הצ'כוסלובקי, והוביל אותו במהלך מלחמה קצרה נגד הונגריה. ב-31 בדצמבר 1920 הוא פרש מהתפקיד לטובת גנרל צרפתי אחר - אז'ן מיטלהאוזר. פלה מונה לשגריר צרפת בקונסטנטינופול, וחתם מטעם צרפת על שביתת הנשק של מודניה. כמו כן, הוא הוביל את המשלחת הצרפתית לוועידת לוזאן שהגדירה את גבולות טורקיה המודרנית. הוא נפטר בטולון ב-16 במרץ 1924. מדיה וקבצים בנושא מוריס פלה בוויקישיתוף מוריס פלה באתר משרד ההגנה הצ'כי מוריס פלה, באתר "Find a Grave" (באנגלית)