laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
שלושת ימי הקונדור

שלושת ימי הקונדור (באנגלית: Three Days of the Condor) הוא סרט דרמה ופעולה ומתח משנת 1975 בכיכובם של רוברט רדפורד, מקס פון סידוב, פיי דאנאוויי וג'ון האוסמן, המבוסס על ספר מתח מאת העיתונאי ג'יימס גראדי בשם "ששת ימי הקונדור". עלילת הסרט נפתחת כאשר ג'ו טרנר, יוצא חיל הקשר של צבא ארצות הברית העובד כאנליסט בשלוחה חשאית של ה-CIA בניו יורק, שב מקניות למשרד רק כדי לגלות שכל עמיתיו נרצחו באכזריות בידי צוות חיסול. טרנר, ששם הקוד שלו הוא "קונדור" (ומכאן שם הסרט) נמלט על חייו מפני המחסלים כמו גם מפני אנשי ה-CIA, שמשוכנעים כי בגד ורצח את עמיתיו. עד מהרה מתברר לו כי במחקריו פענח שלא מדעת קונספירציה של הממשל, ואנשי סוכנות הביון מעוניינים להורגו כדי לשומרה בסוד. "שלושת ימי הקונדור", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "שלושת ימי הקונדור", באתר נטפליקס "שלושת ימי הקונדור", באתר AllMovie (באנגלית) "שלושת ימי הקונדור", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "שלושת ימי הקונדור", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "שלושת ימי הקונדור", באתר אידיבי "שלושת ימי הקונדור", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) זאב רב-נוף, התמנון אוכל את עצמו, דבר, ‏ 02 באפריל 1976.
תחנת ליון

המונח "גאר דה ליון" מפנה לכאן. לערך העוסק בתחנת רכבת בליון, ראו גאר דה ליון סנט-אכזופרי. תחנת ליון (בצרפתית: Gare de Lyon) היא תחנת רכבת, אחת משש תחנות רכבת מרכזיות בפריז. התחנה ממוקמת ברובע ה-12 בפריז ומשרתת כ-90 מיליון נוסעים בשנה בקווי TGV לדרום ודרום-מזרח צרפת וכן לשווייץ, איטליה וצפון ספרד כמו גם קווי רכבת פרוורית RER. התחנה היא השלישית מבחינת עומס בצרפת ואחת העמוסות ביותר באירופה. התחנה הוקמה עבור התערוכה העולמית של פריז (1900) והאדריכלות שלה, בפרט מגדל השעון שלה, מהווה דוגמה לאדריכלות המקובלת של תחנות רכבת באותה עת. המסעדה Le Train Bleu ("הרכבת הכחולה") שנפתחה במקום עם חנוכתו, ממשיכה לשרת סועדים ונוסעים. ב-27 ביוני 1988 אירע בתחנה אסון בו התנגשה רכבת נוסעת ברכבת נייחת ברציף בשעת עומס. באסון נהרגו 56 אנשים ונפצעו 55 נוספים. קווי TGV יוצאים מהתחנה לערי צרפת: ליון, מרסיי, מונפלייה, ניס, פרפיניאן, דיז'ון, בזאנסון, מילוז וגרנובל. לערי איטליה: ונציה, טורינו ומילאנו. לערי שווייץ: ז'נבה, ציריך, ברן, אינטרלאקן, לוזאן ובריג-גליס. לפרייבורג בגרמניה ולברצלונה שבספרד. כן פועלים מהתחנה קווי רשת Thalys למרסיי ולבור-סן-מוריס. בין השנים 1886 ל-2003 הייתה התחנה תחנת פריז בקו "הרכבת הכחולה" (Le Train Bleu), רכבת אקספרס מפוארת ויוקרתית שנעה מלונדון, דרך קאלה ופריז לריביירה הצרפתית, עליה אף כתבה אגאתה כריסטי את סיפורה "מסתורין ברכבת הכחולה", בה מופיעה תחנת הרכבת גאר דה ליון. מדיה וקבצים בנושא תחנת ליון בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של תחנת ליון
מקסימיליאן ברליץ

מקסימיליאן דלפיניוס ברליץ (באנגלית: Maximilian (Maximilien) Delphinius Berlitz;‏ 14 באפריל 1852 – 6 באפריל 1921) היה בלשן אמריקאי-יהודי ממוצא גרמני והמייסד של בתי הספר לשפות ברליץ, שאת הראשון שבהם הקים בשנת 1878 בפרובידנס שברוד איילנד. נולד בשם דוד ברליצהיימר (Berlitzheimer) במירינגן (Mühringen), בווירטמברג שבגרמניה. הוא ואחותו היו ליתומים זמן קצר לאחר לידתם, והוא גדל במשפחה של מחנכים ביער השחור. ברליץ נדרש על פי חוק לשמש שוליה; הוא בחר לעבוד עבור שען במשך שלוש שנים. מאוחר יותר הוא עבר לצרפת ואז לפרובידנס שברוד איילנד במהלך 1872. עבודתו הראשונה עם הגיעו לארצות הברית הייתה הוראת צרפתית וגרמנית במכללה הפוליטכנית של ורנר. במהלך 1878, כאשר הבעלים של בית הספר, מר ורנר, נעלם עם כל שכר הלימוד ששולם מראש, היה ברליץ למנהלו של המוסד. כאשר ברליץ חלה, ולא היה מסוגל ללמד את כיתת הצרפתית, הוא מיהר לשכור את ניקולס ז'ולי להחליף אותו וללמד את הכיתה. מאחר שתמיד התכתב עם ז'ולי בצרפתית, הוא לא הבין שז'ולי לא דיבר אנגלית עד ששכר אותו. ז'ולי לימד את הכיתה בצרפתית בלבד (ללא שימוש בשפות אחרות להסברים ולהקלת ההבנה) באמצעות מחוות והצבעה על אובייקטים והעברת משמעויות שונות באמצעות נימת הקול והבעות הפנים. ברליץ חזר לכיתה שישה שבועות מאוחר יותר וגילה כי התלמידים שלו, שדיברו מעט צרפתית או כלל לא דיברו את השפה לפני שז'ולי החל ללמד, שוחחו באופן כמעט שוטף בצרפתית. יכולות ההגייה והדקדוק של התלמידים היו גם הן טובות מאוד. ברליץ עשה שימוש בניסיון זה כאשר פיתח את שיטת ברליץ, שבמסגרתה רק השפה הנלמדת מדוברת בכיתה מהיום הראשון של הלימוד. התלמידים מסתמכים על אותן טכניקות שבהן השתמש ז'ולי, ובמקום להיעזר בתרגום, להסיק משמעות בצורה עקיפה, וללמוד כך גם את הדקדוק ואת אוצר המילים. בעקבות ההצלחה הרבה של ניסוי ראשוני זה, ברליץ פתח בית ספר שני לשפות בבוסטון במהלך 1880, ובהמשך הקים בתי ספר נוספים בניו יורק ובוושינגטון די. סי. עם השנים הקים בתי ספר בכל רחבי ארצות הברית ובמדינות רבות בחו"ל. בין 1880 ו-1900 הוא החל גם לכתוב על רעיונותיו, לפתח אותם למסגרת שיטתית, שאותה הציג במהלך 1900 ביריד העולמי בפריז. אחרי סוף המאה, הוא החל נודד ברחבי העולם, ושמעו הופץ ברבים לאחר שהצליח ללמד את וילהלם השני, קיסר גרמניה, לדבר אנגלית. תהילתו של ברליץ המשיכה להתפשט; הוא קיבל את מדליות כבוד ממלך ספרד, מממשלת צרפת, ובתערוכות בינלאומיות רבות. הוא נשאר פעיל עד מותו, בגיל 68, בניו יורק. הוא נקבר בבית הקברות וודלואן (Woodlawn) ברובע הברונקס שבניו יורק. שיטתו של ברליץ ללימודי שפות היא עדיין בשימוש. ספרים רבים שפרסם במקור במהלך בתחילת העשור הראשון של המאה ה-20 עדיין ממשיכים להתפרסם במהדורות המשך. הבלשן והסופר צ'ארלס ברליץ, נכדו, היה במשך זמן מה מנכ"ל ברליץ. מדיה וקבצים בנושא מקסימיליאן ברליץ בוויקישיתוף מקסימיליאן ברליץ, באתר "Find a Grave" (באנגלית) מקסימילין דלפינוס ברליץ (1852-1921), דף שער בספרייה הלאומית Emily C., Rose (19 ביוני 2012). "Maximilian D. Berlitz (1852-1921)". Immigrant Entrepreneurship: German American Business Biographies. German Historical Institute. {{cite web}}: (עזרה) Adolf J. Schmid: „D.“ und der Mythos der Delphine - Maximilian D. Berlitz=David Berlizheimer, in: „Schwäbische Heimat“, Jahrgang 2001/1, S. 44 ff., Stuttgart, Germany Sellmer, Robert (24 בפברואר 1947), "Berlitz Schools", LIFE Magazine, p. 58 {{citation}}: (עזרה) "Maximilian D. Berlitz". Rhode Island Heritage Hall of Fame.
תחנת מונפרנאס

תחנת מונפרנאס (בצרפתית: Gare Montparnasse) היא תחנת רכבת, אחת משש תחנות הרכבת המרכזיות של פריז. התחנה משרתת קווים, בהם קווי TGV, לאזור מערב ודרום-מערב צרפת, לחבלים ברטאן, אקיטן החדשה (בורדו) ופיי דה לה לואר (נאנט). התחנה, שהוקמה ב-1840 בשכונת מונפרנאס בשם "המערבית" (Gare de l'Ouest) נסגרה ב-1934 כיוון שרציפיה היו קצרים מדי ועל חורבותיה הוקם מגדל מונפרנאס. התחנה הנוכחית הוקמה ב-1969 במיקום חדש, דרומית למגדל ולאתר התחנה המקורית. ב-1990 הורחבה התחנה באמצעות שלוחה מיוחדת לקליטת רכבות ה-TGV. מצפון לחזית התחנה, בינה ובין המגדל, משתרע הפארק העירוני, Jardin Atlantique. ערך מורחב – אסון מונפרנאס תחנת מונפרנאס (במיקומה הקודם) התפרסמה בשל תאונת הרכבת שהתרחשה בה ב-22 באוקטובר 1895. הרכבת מגראנויל (Granville) שבמחוז מאנש הגיעה באיחור קל לפריז, ונהג הקטר נכנס לתחנה במהירות גבוהה מהמותר בניסיון להדביק את הפיגור. עקב כשל במערכת הבלמים של הרכבת הוא לא הצליח לעצור בזמן, והרכבת פרצה את בלם הפגוש, נסעה על הרציף מעבר לקצה המסילה כ-30 מטר, ועברה דרך קיר התחנה, שעוביו כ-60 ס"מ. הרכבת נעצרה לאחר שהקטר נפל עם חלקו הקדמי על הכיכר, כ-10 מטר מתחת למפלס התחנה. בתאונה נהרגה רק אישה אחת, שהחליפה לזמן קצר את בעלה בדוכן העיתונים שלו בכיכר, ונפגעה מאבנים נופלות. כן נפצעו בתאונה שני נוסעים, שלושה אנשי צוות, ואדם נוסף שעבר ברחוב. תמונות של הקטר העומד על חלקו הקדמי, שצולמו בידי מספר צלמים שונים לאחר התאונה ועד שהרכבת פונתה ממקומה כעבור מספר ימים, הובילו לפרסום הרב של האירוע. מדיה וקבצים בנושא תחנת מונפרנאס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של תחנת מונפרנאס תמונות מהתחנה המקורית והחדשה Jason Zasky, "Let’s Pause For a Station Break: The story behind the world’s most famous train wreck photo. Failure Magazine, Jan. 4, 2003
אפרים אילני

אפרים אילני (1911–1978) היה איש מודיעין ישראלי, מאבותיה המייסדים של קהילת המודיעין הישראלית, סוכן שירות הביטחון הכללי והמוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים. עסק בפעילות מודיעין מאז קום המדינה, ואחר כך כשליח המוסד בארגנטינה. היה חבר בצוות שלכד את אדולף אייכמן. נולד כאפרים נוטרמן ב־1911 בפתח תקווה. בנם של אליעזר נוטרמן וחיה לבית קוריס. האח הבכור מבין שלושה. כשהיה בן 8 נפטר אביו, והמשפחה עברה לנווה צדק, וחיה בעוני רב. אמו של אילני התפרנסה כמחלקת חלב, ובעודו ילד, הצטרף אליה כדי לעזור בפרנסת המשפחה. מילדות התגלה אצלו כישרון הלימוד, ובפרט הכישרון ללימוד שפות. בוגר האוניברסיטה העברית בלימודי מזרחנות, ופילולוגיה. למד ערבית, ובהמשך שפות נוספות. שלט שליטה מלאה ב־13 שפות, דבר שסייע לו רבות בהמשך חייו כאיש מודיעין. בזמן לימודיו, התפרנס מעבודתו כמתרגם בקונסוליה הצ'כית. עם תום לימודיו, הצטרף להגנה, כמומחה לשפה ולתרבות הערבית. כמי שהיה בקיא בדיאלקטים השונים של הערבית שהיו בשימוש בארץ, הוא יצר קשר עם ההנהגה הערבית המקומית, לטובת האינטרסים של המדינה שבדרך. במקביל לשירותו בהגנה, הוא עבד כאזרח בצבא הבריטי, במפקדת חיל ההנדסה, בירושלים. הוא ניצל את עבודתו בצבא כדי להבריח אקדחים מהצבא הבריטי להגנה. במלחמת השחרור גויס לחיל ההנדסה, עקב שירותו האזרחי בחיל ההנדסה הבריטי. בתום המלחמה עם קום המדינה הוחלט לעשות שימוש נרחב יותר בידיעותיו בערבית, והוא גויס לשִׁין-בֵּית (מאוחר יותר השב"כ). הוא שימש כמזכיר ועדת השירותים המיוחדים, שבראשה עמד חברו איסר הראל. בשנת 1955 נשלח לארגנטינה, כנציג המוסד, תחת כיסוי כמזכיר שני בשגרירות ישראל. הוא שימש בתפקיד זה עד סוף 1958. בשנת 1960, שנה לאחר שסיים את שירותו בארגנטינה, היה הראשון שגויס על ידי איסר הראל לצוות החטיפה של אדולף אייכמן, הן כ"אנציקלופדיה אנושית" לענייני ארגנטינה ובואנוס איירס, והן כדי לשמש ככוח חלוץ בארגנטינה, לניהול כל העניינים הלוגיסטיים הנדרשים לחטיפה. נסיעתו הייתה בשמו האמיתי, כמזכיר משלחת משרד החוץ לחגיגות ה־150 לעצמאות ארגנטינה. לאחר מכן עמד בראש מדור "מחקר אפריקה" במוסד. הוא התחתן עם חמדה לבית סבירסקי (בתו של הפרדסן משה סבירסקי), ולזוג נולדו שני ילדים ו6 נכדים. אילני נפטר בתל אביב ב־1978. איסר הראל, "הבית ברחוב גריבלדי", ספרית מעריב, 1975 ניל בסקומב, "המצוד אחרי אייכמן", ידיעות אחרונות, 2010 בחברה ובמשפחה, הַבֹּקֶר, 16 בדצמבר 1958
יחסי ארצות הברית – מאוריטניה

יחסי ארצות הברית–מאוריטניה הם היחסים ההדדיים, השיתופיים, המדיניים והפוליטיים המתנהלים בין מאוריטניה לבין ארצות הברית. לאחר שמאוריטניה זכתה בעצמאותה ב-28 בנובמבר 1960, ארצות הברית שמרה על יחסים לבביים עם מאוריטניה ואף סיפקה לה סיוע כלכלי מועט. במהלך מלחמת ששת הימים ביוני 1967, שברה מאוריטניה את היחסים הדיפלומטיים והקונסולריים עם ארצות הברית, אך חידשה את הקשר כעבור שנתיים ושמרה על יחסים חיוביים יחסית עד סוף שנות השמונים, למרות המחלוקת על הסכסוך הישראלי-ערבי. מאז 1981, ארצות הברית סיפקה למאוריטניה סיוע כלכלי ומזון על סך 130 מיליון דולר. הקרע ב-1989 בין מאוריטניה לסנגל ("אירועי 1989") שהביאו לגירושם של עשרות אזרחים מאוריטנים לסנגל, השפיעו לרעה על יחסי ארצות הברית-מאוריטניה. יתר על כן, התמיכה של מאוריטניה בעיראק לפני ובמהלך מלחמת המפרץ ב-1991 החלישה עוד יותר את הקשרים המתוחים. היחסים בין ארצות הברית למאוריטניה הגיעו לשפל באביב 1991, עם גילוי הפרטים על תפקידו של הצבא המאוריטני בהפרות זכויות אדם נרחבות. ארצות הברית הגיבה בהפסיקה רשמית של פעולות הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי וכל סיוע צבאי למאוריטניה. היחסים אף סבלו בשנות התשעים בעקבות דיווחים חוזרים ונשנים כי העבדות נמשכה בחלקים מסוימים של מאוריטניה למרות איסורים משפטיים. בסוף שנות ה-90, הממשלה המאוריטנית אימצה מדיניות המאפשרת את החזרתם של המגורשים או שנמלטו במהלך אירועי 1989 וכן יזמה אסטרטגיה להפחתת העוני תוך הבטחת הקלה בחובות במסגרת היוזמה של קבוצת HIPC. היחסים המשופרים עם ארצות הברית, כולל שיבת שיתוף פעולה צבאי ותוכניות הכשרה, ליוו את השינויים הללו. מאוריטניה כוננה באופן רשמי את היחסים הדיפלומטיים עם ישראל בשנת 2000 והפכה לרק אחת משלוש המדינות היחידות החברות בליגה הערבית שעשו זאת. ארצות הברית גינתה את ההפיכה באוגוסט 2005 ואת ההנחה הבלתי חוקתית של השלטון על ידי המועצה הצבאית למען צדק ודמוקרטיה, וקראה לחזור לממשלה חוקתית באמצעות בחירות חופשיות והוגנות בהקדם האפשרי. ממשלת ארצות הברית תומכת במעבר מאוריטניה לדמוקרטיה, ותמכה בבחירות לפרלמנט ב-2006 ובבחירות לנשיאות ב-2007. ארצות הברית סיפקה סיוע בבחירות לחינוך הבוחרים, להכשרת מפלגות פוליטיות ולבניית דמוקרטיה. ארצות הברית מתכוונת כעת לעבוד עם ממשלת מאוריטניה כדי להרחיב את שיתוף הפעולה הבילטרלי בתחומי הביטחון התזונתי, הבריאות, החינוך, הביטחון, חיזוק המוסדות הדמוקרטיים וסיכול הטרור. ארצות הברית מחזיקה שגרירות הממוקמת בנואקשוט, מאוריטניה. עם שגרירי ארצות הברית הקודמים במאוריטניה נמנים מארק בולוויר, ג'וזף לברון, ג'ון לימברט, ריצ'רד ו. מרפי ואדוארד פק. מדיה וקבצים בנושא יחסי ארצות הברית – מאוריטניה בוויקישיתוף ההיסטוריה של יחסי ארצות-הברית–מאוריטניה שגרירות מאוריטניה בוושינגטון שגרירות ארצות הברית בנואקשוט
בור-סן-מוריס

בור-סן-מוריס (בצרפתית: Bourg-Saint-Maurice) היא עיירה וקומונה (מועצה מקומית) במחוז סבואה שבלב האלפים הצרפתיים בדרום-מזרח צרפת, המשמשת מרכז תחבורתי, מסחרי ושלטוני למספר אתרי סקי באזור (הידוע שבהם הוא לז ארק). העיירה מקושרת במסילת רכבת מהירה (TGV) לפריז ובמספר מסלולי רכבל ופוניקולר לאתרי הסקי שבהרים מעליה. כן ניתן לשכור במקום ציוד סקי, אופניים, אופנועים, אופנועי שלג ורכבי שטח לשם יציאה לאזור. מקור ההתיישבות במקום הוא גאלי ושמו הלטיני היה Bergintrum, היה זה ישוב לאורך הדרך הרומית חוצת-האלפים שבין מילאנו (Mediolanum) לווינה שעברה במעבר סן ברנאר הקטן. מדיה וקבצים בנושא בור-סן-מוריס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בור-סן-מוריס (בצרפתית) בור-סן-מוריס, ברשת החברתית פייסבוק בור-סן-מוריס, ברשת החברתית LinkedIn ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בצרפת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
איגואנית מקרינה מלכותית

איגואנית מקרינה מלכותית (שם מדעי: Phrynosoma solare) היא מין לטאה ממשפחת לטאות מקרינות, החיה באמריקה הצפונית בדרום ארצות הברית ובמקסיקו. איגואנית זו מגיעה לאורך 10 ס"מ ובעלת קרניים ארוכות סביב עורפה היוצרים צורת כתר. עורה קוצני ומוסווה בצבע אפור עד צהוב וחום עם חלקי גוף כהים יותר לאורך הגוף והצידיים. היא בעלת רגליים קצרות ובעלות טפרים חדים ומעיניה היא יכולה להשפריץ נוזל דמוי-דם דוחה על אויביה. האיגואנית מותאמת לתנאי המדבר של אריזונה ודרומה ובהרים שבה. היא נפוצה בין צמחייה מדברית כמו מיני הינבוט (Prosopis), לראה משולשת או קקטוס הסגווארו. הלטאה נמצאת קבורה בחול ויכולה לקלוט כך חום מהשמש לשאר גופה. הלטאה פעילה ביום וניזונה בעיקר מנמלים. היא יכולה ללקט מעל 250 נמלים בארוחה, כאשר הם עולות עליה וחושבות שהיא צמח, עד שהם מתקרבים לפיה. היא ניזונה גם מחרקים אחרים ועכבישים. איגואנית זו יכולה להיטרף בידי טורפים שונים. בתגובה יש לה מספר הגנות: הסוואתה, בריחה מהירה לסבך, עורה הקשיח, היא יכולה לירות נוזל דמוי-דם חריף מעיניה למרחק 4 מטרים. אם הגנות אלה נכשלים היא יכולה לפגוע באויב בקרניה או לנשוך אותו. מדיה וקבצים בנושא איגואנית מקרינה מלכותית בוויקישיתוף איגואנית מקרינה מלכותית, באתר ITIS (באנגלית) איגואנית מקרינה מלכותית, באתר NCBI (באנגלית) איגואנית מקרינה מלכותית, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) איגואנית מקרינה מלכותית, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) איגואנית מקרינה מלכותית, באתר GBIF (באנגלית) איגואנית מקרינה מלכותית באתר הרשימה האדומה של IUCN
דב קוצ'ינסקי

דב קוצ'ינסקי (1980-1891) היה אדריכל ישראלי. קוצ'ינסקי נולד בברלין להורים שהיגרו אליה מפולין. אביו עסק תחילה בזגגות ופתח מפעל לעבודות זכוכית. את הכשרתו כאדריכל רכש קוצ'ינסקי במכללה הטכנית שארלוטנבורג שבעיר הולדתו. ב-1919 נשא לאשה את לאה. לאחר שעבד כעשר שנים בברלין, היגר ב-1923 בהיותו בן 32 לארץ ישראל והתיישב בירושלים בה עבד במחלקת העבודות הציבוריות של ממשלת המנדט. חיפושי העבודה הובילו את המשפחה לאחר שנתיים לעבור לתל אביב ולאחר שנה המשיכו לחיפה שם קיבל משרה בטכניון וב-1927 שבה המשפחה להתגורר בירושלים. בשנות ה-30 התמחה בעיקר בתכנון מבני מגורים שהתאפיינו בסגנון בינלאומי. ב-1944 פתח את חברת "המהנדס" בה היה שותף ופעלה במשך קרוב ל-15 שנה. בהמשך פעל כאדריכל עצמאי ותכנן מבני מגורים ומבני ציבור בכל רחבי הארץ. ב-1967 פרש מהמקצוע ויצא לגמלאות. נפטר בנהריה בהיותו בן 89. בנין מסחרי, רחוב אלנבי 12, תל אביב (לשעבר מלון), 1925 בתי מגורים, קיבוץ עין חרוד, 1926 תוכנית שכונת רחביה ב', ירושלים (בשיתוף הקר וילין), 1928 בתי תינוקות, בקיבוצים עין חרוד, תל יוסף 1930 מעונות עובדים א', רחוב מזא"ה 67-62, תל אביב (בשיתוף אריה שרון וי' שלאיין), 1933-1931 תוכנית שכונת רחביה ג'-ד', ירושלים (עם הקר וילין), 1933 בית ההסתדרות, רחוב ההסתדרות, ירושלים, 1934 בית משפחת קאופמן-קדמן, רח' של"ג, תל אביב, 1935 בנק אשראי בפינת הרחובות לילינבלום ונחלת בנימין בתל אביב, סביבות 1935 תוכנית שכונת צפון תלפיות, 1936 בניין מגורים, דיזנגוף 117 תל אביב (עם מ' ברלר), שנות ה-30 בניין מגורים, רחוב הפלמ"ח 9, ירושלים, שנות ה-40 חדר אוכל, קיבוץ כפר גלעדי, 1951 מעונות עובדים ב' רחביה, ירושלים, בניין מגורים, רחוב בן-יהודה 16, ירושלים בניין מגורים, רחוב רשב"א 20, ירושלים בנייני מגורים, רחוב אלפסי 14, 32, 39, ירושלים חדר אוכל, קיבוץ עין גב מיכאל יעקובסון: סיבוב בחדר האוכל בעין גב, באתר 'חלון אחורי', 4 בינואר 2015 מיכאל יעקובסון: סיבוב בחדר האוכל בכפר גלעדי, באתר 'חלון אחורי', 9 בספטמבר 2014
שלמה לייב רוקח

הרב שלמה לייב רוקח הוא האדמו"ר מירוסלב (חצר חסידית מבית חסידות בעלז), ורב הקהילה החסידית במודיעין עילית.[דרוש מקור] לשעבר ראש רשת הכוללים של חסידות בעלז. נולד לרב נפתלי רוקח, נכד לרבי יהודה זונדל רוקח. נישא לבת יצחק דוד רוקח בנו של רבי יהושע רוקח, אדמו"ר בירוסלב ובן הרב ישכר דב רוקח מבעלז. כיהן כראש רשת הכוללים של חסידות בעלז. בשנת תש"ס עבר למודיעין עילית שם הקים את בית המדרש היכל יהושע על שם רבי יהושע רוקח מירוסלב, בנין גדול בו גם שטיבלאך ומקווה.[דרוש מקור] משמש, נכון ל-2020, כדיין בבית הדין של מודיעין עילית. אמרי שפר על הלכות נר שבת וחנוכה. בסופו שו"ת בדיני חושן משפט אמרי שפר על הלכות סוכה וארבעת המינים ובסופו שו"ת בדיני חושן משפט גליוני מהר"י על הלכות תערובות, המתבסס על הערות של רבי יהודה הורוביץ מדז'יקוב שנכתבו על השולחן ערוך. הרב יהושע רוקח, האדמו"ר ממחנובקה בעלזא הוא אח אשתו. אחיו הרב אלעזר רוקח הוא האדמו"ר מרופשיץ בביתר עלית. חתנו הרב לייפער, בנו של רבי ברוך פנחס לייפער האדמו"ר מחוסט בישראל. ראש כולל בוהוש במודיעין עילית. בנו הרב אברהם, חתן רבי אליעזר זאב רוזנבוים האדמו"ר מנדבורנה חתנו הרב יחיאל מיכל בן גיסו רבי יהושע רוקח האדמו"ר ממחנובקה בעלזא בנו הרב יהושע חתן רבי פסח שטרן האדמו"ר מדינוב בנתניה בנו הרב שלום, חתן רבי מאיר יצחק אייזיק רוזנבוים, האדמו"ר מנדבורנה ירושלים חתנו הרב שמואל דוד ליברמן, ר"מ בישיבת שומרי אמונים בירושלים ונכד הרב יוסף ליברמן בנו הרב אהרן, חתן האדמו"ר מזידיטשוב הרב יהודה הורוביץ, גליונות מוהר"י - תערובות א, מודיעין עילית, באתר אוצר החכמה הרב יהודה הורוביץ, גליונות מוהר"י - תערובות ב, מודיעין עילית, באתר אוצר החכמה משה ויסברג, בית הדין בקרית ספר: נציג חב"ד ישמש כיו"ר, באתר בחדרי חרדים
יחסי ארצות הברית – בוטסואנה

יחסי ארצות הברית–בוטסואנה הם היחסים הבינלאומיים, הדו-צדדיים, המדיניים, הפוליטיים והשיתופיים המתנהלים בין ארצות הברית לבין בוטסואנה. על פי דוח המנהיגות העולמית של ארצות הברית לשנת 2012, 79% מאנשי בוטסואנה תומכים בהנהגת ארצות הברית, 8% מתנגדים לה ו-13% אינם בטוחים. ארצות הברית רואה בבוטסואנה פרקליטה של מודל יציבות באפריקה, והיא שותפה חשובה להתפתחות בוטסואנה מאז עצמאותה. חיל השלום האמריקאי חזר לבוטסואנה באוגוסט 2002, תוך התמקדות בתוכניות הקשורות ל-HIV / איידס לאחר שסיים 30 שנות סיוע ממוקד יותר ב-1997. כמו כן, הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי השלימה את השותפות הדו-צדדית עם בוטסואנה ב-1996, לאחר שורת תוכניות מוצלחות תוך שימת דגש על חינוך, הכשרה, יזמות, ניהול סביבתי ובריאות הפוריות. בוטסואנה, לעומת זאת, ממשיכה להועיל יחד עם שכנותיה באזור מיוזמת הסוכנות לדרום אפריקה, שממוקמת כיום בפרטוריה. מועצת השידור הבינלאומית של ארצות הברית (IBB) מפעילה תחנת ממסר מרכזית של קול אמריקה (VOA) בבוטסואנה המשרתת את רוב היבשת האפריקאית. בשנת 1995 התחיל המרכז לבקרת מחלות (CDC) את פרויקט BOTUSA בשיתוף עם משרד הבריאות של בוטסואנה במטרה לייצר מידע לשיפור מאמצי השליטה בשחפת בבוטסואנה ובמקומות אחרים, לנוכח ההתפשטות של מחלות השחפת ואיידס. במסגרת תוכנית המנהיגות וההשקעה של ממשלת ארצות הברית בשנת 1999, ה-המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן, באמצעות פרויקט BOTUSA, ניהלו פרויקטים וסייע לארגונים במאבק נגד מגפת האיידס בבוטסואנה. בוטסואנה היא אחת מ-15 המדינות הממוקדות במסגרת PEPFAR, תוכנית החירום של הנשיא לסיוע באיידס, וקיבלה יותר מ-556 מיליון דולר מאז תחילת התוכנית בינואר 2004 ועד ספטמבר 2011. סיועה של PEPFAR לבוטסואנה, שהסתכם ב-84.4 מיליון דולר בשנת 2011, תורם למניעת איידס וטיפולה. ביולי 2000, חתמו ממשלות בוטסואנה וארצות הברית חתמו על הסכם להקמת אקדמיה בינלאומית לאכיפת חוק (ILEA) בגאבורון. האקדמיה, הממומנת בצורה משותפת, מנוהלת ומאוישת על ידי שני העמים, ומספקת הכשרה למשטרה ולפקידי ממשל מכל רחבי אזור הסהרה. הקמפוס הקבוע של האקדמיה, באוטסה שמחוץ לגבורון, נפתח במרץ 2003. למעלה מ-3,000 אנשי מקצוע בתחום אכיפת החוק באפריקה שמדרום לסהרה קיבלו הכשרה מ-ILEA אשר החלה מאז להציע שיעורים בשנת 2001. מבין פקידי הממשל האמריקניים הפועלים בבוטסואנה נמנים: השגריר - מייקל מרפי. סגן מפקד המשלחת - גרגורי שו. בכיר הביטחון / נספח הגנה - סגן-אלוף ג'ושוע רייץ (אוגוסט 2010). מהמרכז לבקרת מחלות ומניעתן - ד"ר מרגרט דייוויס. ממועצת השידור הבינלאומית - צ'ארלס שפרד. מהסוכנות לאכיפת החוק הבינלאומי - סטן מורן. מחיל השלום - פגי מקלור. שגרירות ארצות הברית בבוטסואנה ממוקמת בגאבורון. יחסי ארצות הברית–דרום אפריקה יחסי החוץ של ארצות הברית מדיה וקבצים בנושא יחסי ארצות הברית – בוטסואנה בוויקישיתוף ההיסטוריה של יחסי ארצות-הברית–בוטסואנה U.S. Global Leadership Project Report - 2012 Gallup
זינובי יונוביץ' טיומקין

ד"ר זינובי יונוביץ' טיומקין (ברוסית: Зино́вий Ио́нович Тёмкин;‏ 1865 – 1942), רופא יהודי-רוסי ואחד ממייסדי המפלגה הרוויזיוניסטית. אחיו של ולדימיר (זאב) טיומקין ואביו של המלחין דימיטרי טיומקין. טיומקין היה גם עיתונאי, וככזה היה חבר במערכת העיתון הרוויזיוניסטי "ראזסוויט" בין השנים 1924–1933. כיהן כיו"ר הצה"ר (הציונים הרוויזיוניסטים) בצרפת בין השנים 1925–1935 והיה חבר הנהלת ההסתדרות הציונית החדשה בין השנים 1935–1938. ערך זה הוא קצרמר בנושא ציונות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רחוב סומסום

האם התכוונתם ל... רחוב סומסום (ארצות הברית) – תוכנית ילדים חינוכית אמריקאית רחוב סומסום (ישראל) – הגרסה הישראלית לתוכנית הילדים האמריקאית
שממית מנומרת

שממית מנומרת (שם מדעי: Eublepharis macularius) היא מין של לטאה מהמשפחה אובלפריים החיה ברמות, ערבות ומדבריות בדרום אסיה באפגניסטן, פקיסטן וצפון-מערב הודו. היא חיית מחמד נפוצה בהרבה בתים. שממיות אלה גדולות יחסית. אורכן של הנקבות מגיע ל-18–20 ס"מ ומשקלם 50–70 גרם בעוד הזכרים מגיעים לאורך 20–28 ס"מ ושוקלים 60–80 גרם. הם בעלי כפות רגליים גדולות, הזנב מנופח אך מסתיים בקצה דק והראש עבה ובעל עיניים גדולות עם עפעפיים בולטות. שממיות החיות בטבע נוהגות לאכול את עורם שהם משילים. השממיות משני הזוויגים בעלות עור גס מכוסה גבשושיות בצבע צהוב מנומר בכתמים שחורים בדומה לנמר או ברדלס לאורך כל הגב והראש, ואילו הזנב בצבע אפור עם גבשושיות שחורות. ראשן מעוטר בצבעי אזהרה אלו כדי להגן על השממית מפני טורפים, הטורפים מאמינים שהשממית רעילה ומתרחקים ממנה. בשונה משממיות אחרות, שממית זו חסרת בלוטות דביקות ברגליה ואינה יכולה לטפס. היא פעילה בעיקר בשעות הלילה הקרירות יחסית ובהן היא יוצאת לצוד. טרפה כולל בעיקר חרקים כמו צרצרים, תיקנאים וזחלי קמח, וגם כל יצור קטן ממנה. השממית יכולה לאבד את זנבה תחת לחץ, אך תנסה להימנע מכך משום שהזנב אוגר שומן בשעות מחסור. היא יכולה לצום זמן רב, מסתמכת על שומן שאגרה בזנבה. טורפיה העיקריים הם שועלים ונחשים. במקום זה היא משתמשת בהסוואתה או נמלטת במהירות למאורה קטנה. בטבע, נותרו כמה מאות פרטים בלבד, עקב מלחמות באזורים בהם השממית המנומרת חיה. בשבי השממית משגשגת עקב היותה בעל חיים קל לרבייה ונוח לגידול. מדיה וקבצים בנושא שממית מנומרת בוויקישיתוף שממית מנומרת, באתר ITIS (באנגלית) שממית מנומרת, באתר NCBI (באנגלית) שממית מנומרת, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) שממית מנומרת, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) שממית מנומרת, באתר GBIF (באנגלית) שממית מנומרת באתר הרשימה האדומה של IUCN
יו הווארד

יו ויימן הווארד השלישי (באנגלית: Hugh Wyman Howard III; נולד ב-1969) הוא קצין בדימוס בדרגת אדמירל משנה בצי ארצות הברית, בתפקידו האחרון כיהן כמפקד פיקוד הלוחמה המיוחדת של צי ארצות הברית. הווארד הוא בנו של אדמירל בצי ארצות הברית. הוא למד בתיכון באלכסנדריה שבווירג'יניה, וב-1990 סיים תואר ראשון ביחסים בינלאומיים באקדמיה הימית של ארצות הברית, במהלכם היה חבר בנבחרת החתירה של המוסד והתגייס לצי. הוא התנדב ליחידת אריות הים ונהיה ללוחם וקצין ביחידה. לאחר שנדחה פעמיים בניסיונותיו להתקבל לצוות 6 של אריות הים, התקבל ליחידה ב-1998 והוצב בפלגה הירוקה ולאחר תשעה חודשי הכשרה עבר לשרת בפלגת המבצעים האדומה. הוא היה מראשוני הלוחמים שנשלחו לאפגניסטן לאחר פיגועי 11 בספטמבר 2001. ב-2006 מונה למפקד הפלגה האדומה שלחמה תחת פיקודו במלחמת עיראק ובמלחמת אפגניסטן. בשנים 2011 עד 2013 פיקד על צוות 6. ב-2015 קודם לדרגת אדמירל משנה ומונה לקצין המבצעים והנספח הצבאי בסוכנות הלאומית למודיעין חזותי וגאוגרפי. ב-2016 מונה לעוזר מפקד פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים. באוגוסט 2018 מונה למפקד המבצעים המיוחדים של פיקוד מרכז של ארצות הברית. ב-2020 מונה למפקד פיקוד הלוחמה המיוחדת של צי ארצות הברית. כיהן בתפקיד עד פרישתו באוגוסט 2022. הווארד בוגר תואר שני בביטחון לאומי ומשאבים לאומיים בדגש על חלל ממכללת המלחמה של הצי, הוא בעל תואר שני במנהל עסקים במסגרת תוכנית TRIUM (מיזם משותף של אוניברסיטת ניו יורק, בית הספר לכלכלה של לונדון ובית הספר הגבוה ללימודי תעשייה וניהול בפריז) מדיה וקבצים בנושא יו הווארד בוויקישיתוף ביוגרפיה באתר צי ארצות הברית HOWARD'S WIN GETS A SEAL OF APPROVAL, וושינגטון פוסט, 17 בדצמבר 1995 THE CRIMES OF SEAL TEAM 6, ‏The Intercept, ‏10 בינואר 2017 SOCCENT change of command ceremony, אתר פיקוד מרכז של ארצות הברית, 7 באוגוסט 2018