laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
לינדנפלס

לינדנפלס (בגרמנית: Lindenfels) היא עיירה במחוז ברגשטראסה במדינת הסן, גרמניה. הספא האקלימי, המכונה גם "פנינת האודנוולד" (Odenwald), שוכן בשרשרת הרי האודנוולד בדרום הסן, בנוף הררי עם צמחיית חורש. לינדנפלס גובלת בדרום עם הקהילות מודאוטל ופישבכטל (שתיהן בדרמשטאדט-דיבורג), בצפון-מזרח בקהילת פרנקיש-קרומבך, במזרח בקהילת רייכלסהיים (שתיהן באודנוולדקרייס), בדרום בקהילת פירת', ובמערב בקהילת לאוטרטל. ללינדנפלס יש מספר מרכזים מרוחקים זה מזה (Eulsbach, Glattbach, Kolmbach, Schlierbach, Seidenbuch, Winkel, Winterkasten) שיצרו את העיירה. בשנת 1123 אוזכרה לינדנפלס לראשונה במסמכים בתור אזור שמוחזק בידי מנזר לורש. לאחר מכן העיירה השתייכה במשך כמעט 600 שנה לנסיכות הבוחר מפפאלץ. בשנת 1336 העניק לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ללינדנפלס זכויות עיר וזכויות שוק. בשנת 1802, לאחר נפילת נסיכות הבוחר מפפאלץ, עברה לינדנפלס לשליטת הדוכסות הגדולה של הסן ומשנת 1821 עד 1832 הייתה מקום מושבו של מנהל מועצת המחוז (Landratsbezirk) של לינדנפלס. מ-1852 עד 1874 הייתה מקום מושבו של מנהל מחוז לינדנפלס. לאחר מלחמת העולם השנייה במאי 1945, לינדנפלס הייתה באזור הכיבוש האמריקאי. הממשל הצבאי האמריקני בנה מחנה עקורים כדי לאכלס יהודים עקורים. המחנה פורק ב-1948. התואר ספא אקלימי (heilklimatischer Kurort) הוענק ללינדנפלס ב-1969. 2001–2013: אוליבר הופנר (LWG/CDU) מכהן ב-2013: מייקל הלביג מולאן-סור-מר (Moëlan-sur-Mer), פיניסטר, צרפת מאז 1968 פאולוביצ'קי (Pawłowiczki), אופולה (פרובינציה), פולין מאז 1998 אירועים שנתיים המתקיימים בעיר: Burg - und Trachtenfest המסורתי ("פסטיבל הטירה והתחפושות") בסוף השבוע הראשון של אוגוסט, עם זיקוקים, מצעד ופסטיבל עממי בטירה. Mittelalterliche Spektakulum ("מחזה מימי הביניים") בחודש מאי, עם משחקי אבירים. Brauchtumstage ("ימים מותאמים") באוקטובר, בהם מוצגות תחפושות אופייניות לשרשרת הרי האודנוולד (Odenwald), אומנויות ומלאכות. באמצע העיר ניצבות חורבות טירת לינדנפלס, המשמשות היום יעד פופולרי לטיולים. יש תצפית למרחוק על עמק ושניץ (Weschnitz). ביסמרק-ורטה - אחד ממגדלי זיכרון רבים של ביסמרק - על הליצלרדר הוהה (Lizelröder Höhe), גבהי ליצל, 452 מ' מעל גובה פני הים. המגדל נבנה בשנים 1906-1907 על ידי מועדון היופי וההובלה (Verschönerungs - und Verkehrsverein) ומועדון אודנוולד בלינדנפלס. גובה המגדל הוא 12.3 מ' והוא פתוח לציבור. בשנים 1997–1998 שוחזר המגדל. במעלה גרם מדרגות, אפשר להגיע לפלטפורמה וממנה נשקף נוף העמקים סביב לינדנפלס. מראות נוספים - בית Baur de Betaz, וכן שער פירת' (Fürther Tor) הפנימי והחיצוני, בתי עץ ובנייני בארוק במדרחוב לכיוון הטירה (בהם בית העירייה והכנסייה הקתולית). ליד Lindenfels על הר קרנברג (Krehberg) נמצא מגדל שידור בגובה 122 מ' המנוהל על ידי Deutsche Telekom AG עבור ממסר VHF. המגדל מורכב מבסיס סריג פלדה עצמאי שעליו מותקן תורן תמסורת. תומאס היינצה (Thomas Heinze, נולד ב-30 במרץ 1964), שחקן טימו גלוק (Timo Glock, נולד ב-18 במרץ 1982), רוכב פורמולה 1 סבסטיאן קנייסל (Sebastian Kneißl, נולד ב-13 בינואר 1983), כדורגלן גרמני "Lindenfels in Zahlen". אורכב מ-המקור ב-2007-09-29. נבדק ב-2008-10-02. יד ושם, קופסה עם פרחים מיובשים והקדשה שנתנה ניצולת השואה לחבר בבית ילדים לניצולי שואה בגרמניה, 1947, באתר יד ושם, ‏2024 מדיה וקבצים בנושא לינדנפלס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של לינדנפלס (בגרמנית) (in German) Lindenfels displaced persons camp (in German)
ג'ון פאטן

ג'ון פאטן (באנגלית: John Patten‏; 26 באפריל 1746 – 26 בדצמבר 1800) היה חקלאי ופוליטיקאי אמריקאי מדובר, דלאוור. הוא היה קצין של הצבא הקונטיננטלי במהפכה האמריקאית, חבר הקונגרס הקונטיננטלי, וחבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שכיהן באספה הכללית של דלאוור וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מדלאוור. פאטן נולד ב-26 באפריל 1746 בטיין הד קורט ליד דובר במושבת דלאוור, והיה בנם של ג'ון פאטן ואן מקסוול. נכס זה נמצא ליד בסיס חיל האוויר דובר, ליד החוות של סיזר רודני וג'ון דיקינסון. הוא היה חוואי, שאחרי המהפכה האמריקאית התחתן עם אן האסל, בתו של הקולונל הראשון של רגימנט דלאוור הראשון, ג'ון האסל. היא מתה זמן קצר לאחר מכן, והוא נישא למרי מילר לוקרמן, בתו של הכומר ג'ון מילר ואלמנתו של וינסנט לוקרמן. פאטן הוסמך כלוטננט ראשון בפלוגה השנייה של קפטן ג'ון קלדוול ברגימנט דלאוור הראשון בתחילת מלחמת העצמאות האמריקאית. עד מהרה הועלה לדרגת קפטן הפלוגה הראשונה ובפברואר 1779 הועלה לדרגת מייג'ור. הוא לחם בכל קרב גדול מקרב לונג איילנד ועד לקרב קמדן, שם ספג רגימנט דלאוור אבדות קשות, והוא נפל בשבי. לאחר שחרורו בשנת 1781, לאחר סיום הקרבות, אומרים שהוא הלך הביתה לבדו בסחבות מצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית. פאטן נבחר בשנת 1785 לבית המדינה או בית האספה, כפי שהיה ידוע אז, וייצג את מחוז קנט במהלך מושב 1785/1786. במקביל הוא נבחר לקונגרס הקונטיננטלי ב-1785 וכיהן שם שנה אחת. הוא זכה בבחירות דומות לבית הנבחרים האמריקני ב-1792 ותפס את מקומו בבית הנבחרים האמריקני ב-4 במרץ 1793. עם זאת, הנרי לאטימר, המועמד הפדרליסט התמודד בבחירות, וטען שפתקי הצבעה רבים אינם תקפים מכיוון שהם מולאו בצורה שגויה. לאחר מחקר ממושך, הרוב הפדרליסטי בבית הנבחרים האמריקני הצביע ב-14 בפברואר 1794 כדי לפסול מספיק פתקי הצבעה על מנת להעניק את המושב ללאטימר. כמה חודשים לאחר מכן שוב ניצח פאטן את לאטימר, והפעם כיהן את כל הקדנציה, מ-4 במרץ 1795 ועד 3 במרץ 1797. לאחר פרישה פוליטית בשנת 1800, פאטן הובס על מושב בית הנבחרים על ידי הפדרליסט המכהן ג'יימס א. בייארד. פאטן מת ב-26 בדצמבר 1800 בביתו, טיין הד קורט, ליד דובר, דלאוור, והוא קבור בבית הקברות הפרסביטריאני הישן, שנמצא בדובר, בשטח מוזיאון מדינת דלאוור. היה לו בית בווילמינגטון, דלאוור, אבל תמיד הוא היה תושב חוקי במחוז קנט. הוא היה פעיל באגודת פילדלפיה לקידום חקלאות, באגודת סינסינטי, וב-Liceum of Delaware. ג'ון פאטן, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ג'ון פאטן, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית)
עמרם אלבז

רבי עמרם אלבז (26 באוקטובר 1798, ט"ז בחשוון ה'תקנ"ט – 25 בדצמבר 1856, כ"ח בכסלו תרי"ז) היה דיין ומחבר ספרים, רב העיר צפרו. נולד לרבקה ולרבי יהודה, נקרא על שם רבי עמרם בן דיוואן למד אצל אביו ואצל רבי יעקב ישראל עולייל שהיה תלמידו של סביו רבי שאול ישועה אביטבול, נסמך לדיינות בגיל 18. לימד בישיבה של אביו, בין תלמידיו במקום היה אחיינו רבי רפאל משה אלבז. הנהיג את קהילת צפרו יחד עם ידידו רבי עמור אביטבול. נפטר ביום חמישי כ"ח בכסלו תרי"ז. נספד על ידי רבני פאס, מקנאס ועוד. הותיר אחריו מספר ילדים, הבולט מביניהם הוא רבי אבא אלבז רב העיר צפרו אחריו. שו"ת חיי עמרם, ירושלים תשס"ט, באתר אוצר החכמה בנין נעורים, חיבור על התורה, נכתב בהיותו בן 15, נדפס יחד עם חיבורו של אביו שבות יהודה, ירושלים תש"ם. קול זמרה וקל בכי, פיוטים בסגנון הקצידה בנושאי גלות וגאולה, ארץ ישראל ומלחמת היצר. שלום אלדר (עורך), קול זמרה, קול בכי / שירתם של הרבנים למשפחת אלבאז – רבי יהודה ובנו רבי עמרם אלבאז, מכון יד יקותיאל, ירושלים תשפ"ב. הרב יקותיאל מיכאל אלבז והרב מאיר אלבז, מבוא לשו"ת חיי עמרם, ירושלים תשס"ט, באתר אוצר החכמה מידע על עמרם אלבז בקטלוג הספרייה הלאומית סביב לידתו ומותו בהקשר של רבי עמרם בן דיוואן ישנם מספר סיפורים, ראו במבוא לספר חיי עמרם הערה 19 ובספר מלכי רבנן בערכו אחיו המשורר רבי שמואל אלבז כתב שיר לרגל לידתו נדפס במבוא לספר חיי עמרם הערה 20 האחרון אף כתב פיוט לכבוד ידידו, ראו במבוא לספר חיי עמרם הערה 22, הספד של הרב אלבז על הרב אביטבול נדפס שם בהערה 23
The Pod Generation

The Pod Generation הוא סרט קומדיה רומנטית-מדע בדיוני משנת 2023 שנכתב ובוים על ידי סופי בארת'ס (אנ'). הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ב-19 בינואר 2023 בפסטיבל סאנדנס. עלילת הסרט מתרחשת בעיר ניו יורק בעתיד הלא רחוק. רייצ'ל נובי ובעלה אלווי חולמים להיות הורים, אף על פי כן הלחצים של החיים המודרניים מקשים עליהם להיכנס להריון בדרך המסורתית. רייצ'ל עובדת בחברת הטכנולוגיה פגסוס ומקבלת קידום בעבודה המעניק לה גישה לשירות חדשני אותו מעניקה חברת הבת של פגסוס, חברת "מרכז הרחם", אשר מפעילה רחמים מלאכותיים כחלופה להריונות המסורתיים, וכפתרון אפשרי לשיעורי הילודה הנמוכים. בעוד שרייצ'ל רואה בכך הזדמנות אמיתית, אלווי מתנגד באופן נחרץ להריונות מלאכותיים. למרות חילוקי דעות רייצ'ל מחליטה להתחיל הריון מלאכותי ב"מרכז הרחם", והדבר מוביל למתח רב ביחסים בינה לבעלה. ככל שההריון מתקדם, אלווי נקשר יותר ויותר לילד אשר מתפתח ברחם המלאכותי. רייצ'ל לעומת זאת מתחילה להרגיש מרוחקת יותר רגשית מהתהליך, נאלצת להתמודד עם ביקורת מצד עמיתים לעבודה והיא מתחילה להטיל ספק בהחלטתה להשתמש ברחם מלאכותי. החששות של בני הזוג מתעצמים כאשר מרכז הרחם משנה את מדיניותו, ומחליט שתקופת ההריון תקוצר עבור כל הלקוחות. מחשש לכך שיגרם נזק למצבו הבריאותי של הילד שלהם, רייצ'ל ואלווי מחליטים לגנוב את הרחם המלאכותי והם בורחים לאזור מבודד בטבע הממוקם בפאתי העיר, ושם הם מצליחים בכוחות עצמם ליילד את התינוק שלהם. אמיליה קלארק בתפקיד רייצ'ל נובי צ'ואיטל אג'יופור בתפקיד אלווי נובי מייגן מקזקו בתפקיד אלנה וינט רובינסון בתפקיד אליס, הקולגה של רייצ'ל ז'ל דה ביולה בתפקיד בן, בעלה של אליס אליזה באטרוורת' בתפקיד מאשה רוזלי קרייג בתפקיד מנהלת מרכז הרחם ז'אן-מארק בר בתפקיד המייסד של חברת פגסוס "The Pod Generation", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "The Pod Generation", באתר AllMovie (באנגלית) "The Pod Generation", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "The Pod Generation", באתר Metacritic (באנגלית) "The Pod Generation", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) The Pod Generation, קדימון הסרט באתר יוטיוב, 13 ביולי 2023 D'Alessandro, Anthony; Patten, Dominic (7 בדצמבר 2022). "Sundance Film Festival Lineup Set With Ukraine War, Little Richard, Michael J. Fox, Judy Blume Docs; Pics With Anne Hathaway, Emilia Clarke, Jonathan Majors; More". Deadline Hollywood. נבדק ב-7 בדצמבר 2022. {{cite web}}: (עזרה)
סמואל וייט

סמואל וייט (באנגלית: Samuel White‏; דצמבר 1770 – 4 בנובמבר 1809) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מווילמינגטון, דלאוור. הוא היה חבר במפלגה הפדרליסטית, שכיהן כסנאטור אמריקאי מדלאוור. וייט נולד בדצמבר 1770, ב-Mispillion Hundred, מחוז קנט, דלאוור, ליד הרינגטון, קרוב לוויטסבורג, והיה בנו של השופט תומאס וייט. הבישוף המתודיסט לעתיד, פרנסיס אסברי, התחבא בבית זה במהלך שנות מלחמת העצמאות מ-1778 עד 1780. מתודיסטים נחשדו בדרך כלל כלויאליסטים, ותומאס וייט נעצר באשמה זו. בזמן שהותו בבית וייט, פיתח אסברי רבים מהרעיונות שיעצבו את עתיד המתודיזם האמריקאי. המשפחה האנגליקנית האדוקה שהוסבה על ידי אסברי, הפכה לחברים בכנסייה המתודיסטית. סמואל וייט התקבל ללשכת עורכי הדין בדלאוור בשנת 1793 לאחר שסיים את לימודיו בקוקסברי קולג' במרילנד. וייט שירת שנתיים כקפטן בצבא ארצות הברית ומונה לתפקיד שליש גנרל של דלאוור ב-1803. אביו של וייט, השופט תומאס וייט, היה חבר בבית המחוקקים הקולוניאלי של מרילנד, בית האספה של דלאוור, השופט הראשי של בית המשפט המחוזי של קנט, ונציג של האמנות החוקתיות של דלאוור של 1776 ו-1792. עם התפטרותו של ד"ר הנרי לאטימר ב-1801, נבחר וייט כסנאטור אמריקאי. לאחר מכן הוא נבחר לכהונה מלאה משלו בשנים 1802 ו-1808, וכיהן כסנאטור מ-28 בפברואר 1801 ועד מותו ב-4 בנובמבר 1809. וייט התנגד בתוקף לעבדות, אך היה ידוע במיוחד בהתנגדותו לרכישת לואיזיאנה. הוא מצוטט כאומר "כשאני חושב על הרעות שעלולות להתעורר למדינות אלה, מהשילוב המיועד הזה של לואיזיאנה באיחוד, אני מעדיף לראות את זה ניתן לצרפת, או לספרד, או לכל אומה אחרת... עצם התנאי שאף אזרח של ארצות הברית לא צריך להתיישב בגבולותיה..." "במהלך משפט הסנאט האמריקני של טימותי פיקרינג בשנת 1809, באשמת מעילה בכספי ציבור, וייט הגן עליו במילים: 'הנאשם אינו ברירת מחדל, אלא תחת ביקורו הנורא של אלוהים: וכמו שהוא מטורלל, ההליכים שלנו בקושי ראויים לשם של משפט מדומה.' וילסון קארי ניקולס, אז חבר קונגרס מווירג'יניה, קרא: "אני לא אכנע לשמוע את ההליכים שלנו בשם משפט מדומה". ואז ענה וייט מיד: "זהו משפט מדומה, ואני מוכן לתת לאדון, אם הוא נעלב, סיפוק בכל זמן ומקום." הסנטימנט בעד דו-קרב היה כל כך חזק באותה תקופה, עד שלא מופיע ברישומים שנשיא הסנאט נתן נזיפה כלשהי למתמודדים עם מוניטין לאומי של קלף, וביצע הישגים מדהימים בירי." עד מושבו האחרון בקונגרס האמריקני הוא היה אחד ממעט מאוד פדרליסטים שעדיין נותרו בתפקיד. וייט מת ב-4 בנובמבר 1809 בווילמינגטון, דלאוור ונקבר שם בבית הקברות של הכנסייה האפיסקופלית. סמואל וייט, באתר "Find a Grave" (באנגלית) סמואל וייט, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית) State of Delaware; Home of Judge Thomas White, Refuge of Francis Asbury. Miller, Char (2013-02-13). "What Do the L.A. Freeway System and the Lewis and Clark Expedition Have in Common? It's All in the Numbers". KCET (באנגלית). נבדק ב-2019-04-26.
אריק (שיר)

"אריק" הוא שיר שנכתב, הולחן ומבוצע על ידי שלומי שבן בשנת 2000 ונכלל באלבום הבכורה של שבן, הנושא את שמו. השיר מדבר על מערכת יחסים בין בחור ובחורה. שבן מספר על השיר בראיון: "היו כל מיני שמועות לגבי כל מיני 'אריקים' והוא כמובן לא היה קשור לאף אחד מהם. זה שיר על מערכת יחסים בין בחור לבחורה. הבחורה היא מישהי שהכרתי ואני מאוד אוהב אותה ואני בקשר איתה עד היום. היא ידעה מיד שהשיר עליה, והיא מופיעה באלבום הזה בכמה ואריאציות. לא היינו אקסקלוסיביים והייתה לה נטייה איך שהיא רואה אותי לדבר על הבחור הזה, שלא קראו לו אריק בכלל. הוא גם לא ידע שהשיר נכתב עליו, עד שבאיזו מסיבה אחד החברים שלי שאל אותו איך הוא מרגיש וככה נחשף הסוד הגדול. וזה בסדר. השיר נכתב מתך כאב. יש בו הומור והוא מערבוני קצת. כתבתי אותו מתוך באסה אמיתית בניסיון להתגבר על הסיטואציה הזאת". השיר צעד 9 שבועות במצעד השבועי של רשת ג' בשנת 2000, מתוכן 3 שבועות בראש המצעד. בנוסף, הגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלי צה"ל לשנת התש"ס (2000), אולם רק למקום ה-12 במצעד השנתי של רשת ג' בשנה זו. מילות השיר באתר שירונט מדבר על אריק: שלומי שבן חוזר לאלבום הבכורה, באתר מעריב אונליין, 2 באוקטובר 2016 אריק, באתר פיזמונט
ספיידרמן המופלא (סדרת קומיקס)

ספיידרמן המופלא (באנגלית: Amazing Spider-Man) היא סדרת קומיקס אמריקאית בהוצאת מארוול קומיקס הממוקדת בהרפתקאותיו של גיבור העל ספיידרמן. זוהי אחת מסדרות הקומיקס הוותיקות והמשפיעות ביותר בכל הזמנים. הסדרה, אשר פורסמה לראשונה בשנת 1963, נוצרה על ידי עורך הקומיקס סטן לי ואמן הקומיקס סטיב דיטקו, חודשים ספורים בלבד לאחר הופעת הבכורה של ספיידרמן בגיליון מספר 15 של הקומיקס "Amazing Fantasy". סדרת הקומיקס הפכה עם השנים לאחת מסדרות הקומיקס המצליחות ביותר של מארוול. כאשר הסדרה פורסמה לראשונה ספיידרמן נחשב לסוג חדש של גיבור על אשר קהל הקוראים הצעיר היה יכול להזדהות עימו יותר, עקב היותו נער טיפוסי שמתמודד גם עם בעיות יום-יומיות טיפוסיות של בני נוער, בעודו נלחם במקביל בנבלי-על. הגליונות המוקדמים של הסדרה הציגו לראשונה כמה מהנבלים האיקוניים ביותר של ספיידרמן, כולל דוקטור אוקטופוס, הגובלין הירוק והלטאה. פיטר פרקר / ספיידרמן – תלמיד תיכון טיפוסי שחייו משתנים לעד לאחר שהוא נעקץ על ידי עכביש רדיואקטיבי אשר מקנה לו יכולות על אנושיות כמו כוחות עצומים, זריזות אדירה, את היכולת לטפס על קירות, ואת היכולת לירות קורי עכביש מידיו. מאי פרקר – דודתו של פיטר פרקר אשר גידלה אותו לאחר מותם הטרגי של הוריו. לאורך רוב הסדרה היא איננה מודעת לכך שהאחיין שלה הוא ספיירדמן. מרי ג'יין ווטסון – מושא האהבה של פיטר פרקר אשר בהמשך הופכת לאשתו. מרי ג'יין היא דוגמנית ושחקנית. הארי אוסבורן – חברו הטוב ביותר של פיטר פרקר ובנו של התעשיין העשיר נורמן אוסבורן. גוון סטייסי – אהבתו הגדולה הראשונה של פיטר פרקר. מותה הטראגי בידי הגובלין הירוק הפך לאחד האירועים המשמעותיים ביותר בחייו של פיטר פרקר. ג'יי ג'ונה ג'יימסון – העורך הראשי של העיתון "דיילי בוגל" אשר מתעב במיוחד את ספיידרמן. הוא נוטה לפרסם מאמרים רבים המתארים את ספיידרמן כאיום לציבור, והוא מעסיק שלא במודע את פיטר פרקר כצלם עצמאי אשר משיג עבור תמונות של ספיידרמן. פלאש תומפסון – בתחילת העלילה פלאש היה הבריון של פיטר פרקר בבית הספר תיכון בו פרקר למד. פלאש הופך בהמשך לאחד מהמעריצים הגדולים ביותר של ספיידרמן. נורמן אוסבורן / הגובלין הירוק – תעשיין עשיר ומושחת ואביו של הארי. בתור הגובלין הירוק הוא הופך לאחד מהאויבים הגדולים ביותר של ספיידרמן אשר גורם סבל רב בחייו של פיטר פרקר. אוטו אוקטביוס / דוקטור אוקטופוס – מדען מבריק אשר הפך לאחד האויבים הגדולים ביותר של ספיידרמן. ד"ר קורט קונורס / הלטאה – מדען וחבר קרוב של פיטר פרקר אשר בעקבות ניסוי כושל הופך ללטאה. אדריאן טומס / הנשר – אחד האויבים הראשונים של ספיידרמן אשר משתמש בחליפת כנפיים. פלינט מרקו / סאנדמן – נבל אשר מסוגל לשנות את גופו כך שיהפוך לחול. וילסון פיסק / קינגפין – המנהיג של ארגון פשע. הפופולריות של הסדרה הובילה לאורך השנים ליצירת עיבודים שונים לסדרת הקומיקס עבור הטלוויזיה, הקולנוע, משחקי וידאו ומדיות אחרת. DeFalco, Tom (2008). "1960s". In Gilbert, Laura (ed.). Marvel Chronicle A Year by Year History. London, United Kingdom: Dorling Kindersley. p. 87. ISBN 978-0756641238. Deciding that his new character would have spider-like powers, [Stan] Lee commissioned Jack Kirby to work on the first story. Unfortunately, Kirby's version of Spider-Man's alter ego Peter Parker proved too heroic, handsome, and muscular for Lee's everyman hero. Lee turned to Steve Ditko, the regular artist on Amazing Adult Fantasy, who designed a skinny, awkward teenager with glasses.
חופש מפחד

חופש מפחד הוא זכות אדם בסיסית על פי ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם שאומצה ב-1948 בידי האומות המאוחדות. הוא מייצג את היכולת לחיות בשלום ובטחה, בידיעה שאדם בטוח מפגיעה והפחדה, וזהו אידיאל אוניברסלי בחיפוש אחר כבוד האדם וזכויותיו. הרעיון הופיע לראשונה ב-6 בינואר 1941, בנאומו של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט, אשר הגדירו כאחד מ"ארבע החירויות" בנאום מצב האומה מאותה שנה. רוזוולט הציג את רעיון החירות מפחד בתוך הקשר של המאבק הגלובלי שנערך אז נגד הדיקטטורות הפשיסטיות באירופה וכנגד האיומים הצבאיים של מלחמת העולם השנייה. הנאום נישא כאשר העולם עמד בפני תקופות קשות של חוסר ודאות, אלימות ומתח גובר. ארצות הברית עמדה להיכנס למלחמה, ורוזוולט ביקש להציע חזון של עולם טוב יותר, לאחר המלחמה. הוא תיאר ארבעה עקרונות חירות שישמשו כבסיס לעולם השלום והביטחון שלאחר המלחמה: חירות הביטוי, חירות הפולחן, חירות ממחסור וחירות מפחד. החירות מפחד, לדעת רוזוולט, מתייחסת בראש ובראשונה לאיום הצבאי. הוא טען כי בכל העולם, אנשים צריכים להיות בטוחים שאין להם מה לחשוש מתקיפה צבאית מצד מדינות אחרות. תפיסה זו הייתה חלק מהחזון של עולם שבו מעורבות בין-לאומית וארגונים בין-לאומיים ישמרו על שלום וביטחון, ובכך יבטיחו את קיומן של מדינות ריבוניות שיכולות לפעול ללא חשש מאיום חיצוני. בנאומו, הנשיא פרנקלין ד' רוזוולט ניסח את החופש מפחד באופן הבא: "הרביעית היא חירות מפחד, שפירושה, בתרגום למונחים עולמיים, הפחתה כלל עולמית בחימוש עד לנקודה כזו, ובאופן כה יסודי, שאף אומה לא תהיה בעמדה לבצע מעשה של תוקפנות פיזית נגד כל אדם – בכל מקום בעולם." ארבע החירויות של רוזוולט היוו עמוד תווך חשוב של ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם שאומצה ב-10 בדצמבר 1948 על ידי העצרת הכללית של האומות המאוחדות. חירות מפחד מוזכרת בהקדמה של ההצהרה. בארצות הברית, יורשו של רוזוולט, הארי טרומן, קרא ל"חופש מפחד" עבור כל האמריקנים, כדי לקדם הגנות על זכויות האזרח ולגנות אלימות מפלה. בשנת 1943, הצייר נורמן רוקוול יצר את "חופש מפחד", בסדרה של ארבעה ציורים שלו בשם "ארבע חירויות". זהו מושג חשוב עבור אונג סן סו צ'י הבורמזית, שב-1991 פרסמה ספר אודותיו בעל השם "חופש מפחד". בשנת 1999 פרסם ההיסטוריון דייוויד מ. קנדי ספר בשם "חופש מפחד: העם האמריקאי בשפל ומלחמה 1929–1945". חופש הביטוי הזכות לרמת חיים נאותה Roosevelt, Franklin Delano (January 6, 1941) The Four Freedoms, American Rhetoric
באדי הולי

צ'ארלס הארדין (באדי) הולי (באנגלית: Charles Hardin "Buddy" Holley;‏ 7 בספטמבר 1936 - 3 בפברואר 1959) היה זמר אמריקאי, מראשוני המוזיקאים שפעלו ועיצבו את זרם הרוק אנד רול. הולי נולד למשפחה מוזיקלית בלאבק שבטקסס. תחילה הושפע ממוזיקת הבלוגראס, ומאוחר יותר הושפע ממוזיקת רוק, לאחר שראה הופעה של אלביס פרסלי ב-1955. הולי החל את דרכו כאשר התבלט בהרכב המוזיקלי שבו השתתף. במהרה הפך להיות הזמר הראשי, כאשר הלהקה, שנקראה "הצרצרים", הפכה ללהקת הליווי שלו. באדי כתב שירים שזכו להצלחה רבה, דוגמת השיר פגי סו, שיר רוקנרול מובהק, שזכה להצלחה רבה בארצות הברית. בהיותו במסע הופעות, ב-3 בפברואר 1959, התרסק המטוס של הולי ושל שני אמנים נוספים, ג.פ. "ביג בופר" ריצ'רדסון וריצ'י ואלנס, ושלושת הנוסעים והטייס נספו. הולי נפרד מ"הצרצרים" לפני מסע ההופעות האחרון שלו, והם לא היו איתו במטוס. השפעתו בתחום המוזיקה נחשבת רבה. הביטלס, לדוגמה, הושפעו ממנו רבות, בעיקר בתחילת דרכם, בה אף שרו מספר שירים שלו. הקריירה המוזיקלית שלו ארכה מספר שנים בלבד, ועם זאת הוא הספיק לחולל בה שינוי מהותי בעולם המוזיקה. שירו של דון מקליין מ-1971, "American Pie" (חודש על ידי מדונה), מתייחס לתאונת מותו של באדי הולי כ"יום שבו מתה המוזיקה". מלבד הפזמון של "American Pie", גם חלק מהבית הראשון בשיר מתייחס להולי: "But February made me shiver" - תאונת המטוס שבה נהרג הולי קרתה בפברואר. הכוונה כאן לכלתו הטרייה ואלמנתו של הולי, שהייתה בהריון, ובעקבות הטראומה של התאונה הפילה את העובר שנשאה ברחמה. ללהקת "Weezer" היה להיט בשם "באדי הולי" בשנת 1995, שנכלל בתוכנת חלונות 95 כהדגמה ליכולות המולטימדיה שלה. בשנת 1997 זכה הולי בפרס גראמי עבור מפעל חיים. אתר האינטרנט הרשמי של באדי הולי באדי הולי, ברשת החברתית פייסבוק באדי הולי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) באדי הולי, באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) באדי הולי, באתר ספוטיפיי באדי הולי, באתר Last.fm (באנגלית) באדי הולי, באתר AllMusic (באנגלית) באדי הולי, באתר MusicBrainz (באנגלית) באדי הולי, באתר דיזר באדי הולי, באתר Discogs (באנגלית) באדי הולי, באתר Songkick (באנגלית) באדי הולי, באתר Genius באדי הולי, באתר MOOMA (בארכיון האינטרנט) באדי הולי, באתר בילבורד (באנגלית) באדי הולי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) גיא בניוביץ', מות ותן לחיות, באתר ynet, 14 במרץ 2009 דודי פטימר, ‏"היום בו המוזיקה מתה": מסע אל סיפורו הטראגי של יוצר וכוכב הרוקנ'רול באדי הולי, באתר מעריב אונליין, 12 בפברואר 2022 באדי הולי, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ג'ון ויילס

ג'ון ויילס (באנגלית: John Wales‏; 31 ביולי 1783 – 3 בדצמבר 1863) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מווילמינגטון, דלאוור. הוא היה חבר במפלגה הוויגית וכיהן כסנאטור אמריקאי מדלאוור. ויילס נולד ב-31 ביולי 1783 בניו הייבן, קונטיקט, וסיים את לימודיו במכללת ייל ב-1801. הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בקונטיקט בשנת 1801 והחל לעסוק בעריכת דין בניו הייבן, ומאוחר יותר, בפילדלפיה, פנסילבניה. לאחר שנתיים בבולטימור, מרילנד, הוא עבר לווילמינגטון, דלאוור, ב-1815. בשנת 1814, ויילס הפך למזכיר של החברה לקידום יצרנים אמריקאים, שנועדה לקדם ולעודד את תעשיית הייצור של דלאוור. ויילס ניסח את התקנון של בנק החיסכון ב-1832, ולאחר מכן כיהן כנשיא הבנק של וילמינגטון וברנדיווין בין השנים 1824–1829. ויילס כיהן כמזכיר המדינה של דלאוור בין השנים 1845–1849, ונבחר כוויגי לסנאט האמריקני כדי למלא את התפקיד הפנוי שנותר כאשר ג'ון מ. קלייטון התפטר. הוא נכנס לתפקידו ב-23 בפברואר 1849, וכיהן עד 3 במרץ 1851, לאחר שנכשל בניסיונו להיבחר מחדש. ויילס, שהיה איש תנועת ביטול העבדות, שימש כנציגה של דלאוור בוועידה הלאומית הראשונה לביטול העבדות יחד עם המבטל המפורסם תומאס גארט. כאשר גארט נשפט ב-1848 על סיוע לבריחתה של משפחת עבדים, ויילס שימש כעורך דינו. הוא גם היה אחד ממייסדי ניוארק קולג' בניוארק, דלאוור, כיום אוניברסיטת דלאוור. ויילס מת ב-3 בדצמבר 1863 בווילמינגטון, דלאוור ונקבר בבית הקברות של ווילמינגטון וברנדיווין. ג'ון ויילס, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית) ג'ון ויילס, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
יחסי החוץ של לבנון

יחסי החוץ של לבנון הם היחסים הדיפלומטיים והמסחריים בין ערב הסעודית למדינות אחרות ברחבי העולם. מדיניות החוץ של לבנון משקפת את מיקומה הגאוגרפי, את הרכב אוכלוסייתה ואת הסתמכותה על מסחר. עד 2005, מדיניות החוץ של לבנון הושפעה מאוד מסוריה, אולם החל מהקמת חזבאללה ב-1982, גדלה בהדרגה השפעתה של איראן על לבנון. מסגרת היחסים בין לבנון לסוריה נקבעה לראשונה במאי 1991, כאשר שתי המדינות חתמו על הסכם לשיתוף פעולה הדדי. אמנה זו יצאה מהסכם טאיף, שקבע כי "לבנון קשורה לסוריה בקשרים ייחודיים השואבים כוח מקרבה, היסטוריה ואינטרסים משותפים". הסכם לבנון-סוריה קורא ל"תיאום ושיתוף פעולה בין שתי המדינות" שישרתו את "האינטרסים של שתי המדינות במסגרת הריבונות והעצמאות של כל אחת מהן". בהסכם כלולים הסכמים רבים בנושאים מדיניים, כלכליים וביטחוניים. לאחר הנסיגה הצבאית של סוריה ב-2005, התוותה מדיניות החוץ של לבנון מסלול עצמאי יותר. רשימת מדינות אשר לבנון מקיימת איתן יחסים דיפלומטיים: לבנון סיימה את המשא ומתן על הסכם התאגדות עם האיחוד האירופי בסוף 2001. ההסכם זכה לכינוי "הסכם ההתאגדות האיחוד האירופי-לבנון". תוכנית הפעולה של האיחוד האירופי-לבנון מ-19 בינואר 2007, נתנה תנופה חדשה ליחסים הבילטרליים במסגרת מדיניות השכנות האירופית. לבנון היא אחת הנהנות העיקריות בים התיכון מסיוע קהילתי והאיחוד האירופי, שבאמצעות גופיו השונים הוא התורם המוביל של לבנון. החל משנת 2007 התמיכה הפיננסית מתועלת באמצעות מדיניות השכנות האירופית. נייר אסטרטגיית מדינות לבנון 2007–2013 ותוכנית אינדיקטיבית לאומית 2007–2010 אומצו על ידי האיחוד האירופי. הסיוע שניתן הותאם בעקבות תוצאותיה של מלחמת לבנון השנייה ועסק בסיוע לממשלה ולחברה בשיקום ורפורמה במדינה. מדיה וקבצים בנושא יחסי החוץ של לבנון בוויקישיתוף DeVore, Marc R. (2012). "Exploring the Iran-Hezbollah Relationship: A Case Study of how State Sponsorship affects Terrorist Group Decision-Making". Perspectives on Terrorism. 6 (4/5): 85–107. ISSN 2334-3745. JSTOR 26296878. https://iranprimer.usip.org/sites/default/files/PDF%20Iran%20Region_Hokayem_Lebanon.pdf, Iran and Lebanon, Emile Hokayem, Republic of Lebanon (אורכב 02.12.2008 בארכיון Wayback Machine). European Commission: External Relations