איטליה הרומית

איטליה (בלטינית ובאיטלקית: Italia), המכונה גם איטליה הרומית, הייתה מולדתם של הרומאים הקדמונים. לפי המיתולוגיה הרומית, איטליה הייתה בית האבות שהבטיח יופיטר לאיניאס מטרויה וצאצאיו, רמוס ורומולוס, שהיו מייסדי רומא. מלבד הדיווחים האגדיים, רומא הייתה עיר-מדינה איטלקית ששינתה את צורת הממשל שלה מממלכה לרפובליקה ולאחר מכן התרחבה על פני חצי האי שנשלט על ידי הגאלים, הליגורים, ונטים, קאמונים והיסטרים בצפון, האטרוסקים שבטי לטינים, פאלישים, פיקנטים ואומברים (כגון הסבינים) במרכז, והשבטים היאפיג'ים (כגון המסאפים), השבטים האוסקניים (כגון הסאמניטים) והמושבות היווניות בדרום. התגבשותה של איטליה לישות אחת התרחשה במהלך ההתפשטות הרומית בחצי האי, כאשר רומא יצרה איגוד קבוע עם רוב השבטים והערים המקומיות. כוחה של הקונפדרציה האיטלקית היה גורם מכריע בעלייתה של רומא, החל מהמלחמות הפוניות והמוקדוניות בין המאה ה-3 וה-2 לפנה"ס. כאשר הוקמו פרובינקיות רומיות ברחבי הים התיכון, שמרה איטליה על מעמד מיוחד עם הרשאות פוליטיות, דתיות וכספיות. באיטליה, השופטים הרומאים הפעילו את imperium domi (כוח המשטרה) כחלופה ל-imperium militiae (כוח צבאי). תושבי איטליה כללו אזרחים רומאים, קהילות עם זכויות לטיניות וחברות . התקופה שבין סוף המאה ה-2 לפנה"ס למאה ה-1 לפנה"ס הייתה סוערת, והיא החלה במלחמות השרות, נמשכה בהתנגדות של האליטות האריסטוקרטית לרפורמים פופולארים והובילה למלחמת בעלות הברית באמצע איטליה. עם זאת, האזרחות הרומית הוכרה לשאר האיטלקים עד סוף הסכסוך ולאחר מכן הורחבה לגאליה הציסאלפינית כאשר יוליוס קיסר הפך לדיקטטור. בהקשר של המעבר מרפובליקה לפרינקפט, איטליה נשבעה אמונים לאוקטביאנוס אוגוסטוס ואז התארגנה באחד עשר אזורים מהרי האלפים ועד הים היוני עם יותר ממאתיים שנים של יציבות לאחר מכן. כמה קיסרים השיגו הישגים בולטים בתקופה זו: קלאודיוס שילב את בריטניה באימפריה הרומית, אספסיאנוס הכניע את המרד הגדול ביהודה ושיקם את המערכת הפיננסית, טראיאנוס כבש את דאקיה והביס את פרתיה, ומרקוס אורליוס ביטא את האידיאל של מלך-פילוסוף. במהלך מאות השנים הללו של יציבות אימפריאלית, איטליה כונתה rectrix mundi ("מושל העולם") ו- omnium terrarum parens ("הורה של כל הקרקעות"). המשבר של המאה השלישית פגע באיטליה בצורה קשה במיוחד, אבל האימפריה הרומית הצליחה לשרוד ולכבוש מחדש אזורים שניסו להתנתק מרומא. בשנת 286 לספירה, הקיסר דיוקלטיאנוס העביר את בית המגורים הקיסרי הקשור למחוזות המערביים (האימפריה הרומית המערבית המאוחרת יותר) מרומא למדיולאנום. בינתיים, האיים קורסיקה, סרדיניה, סיציליה ומלטה נוספו לאיטליה על ידי דיוקלטיאנוס בשנת 292 לספירה, וערים איטלקיות כמו מדיולאנום ורוונה המשיכו לשמש כבירות דה פקטו למערב. למרות שבשלהי העת העתיקה, איטליה גם הייתה מחולקת למחוזות, היא נשארה מרכז האימפריה הרומית המערבית והיה לה מעמד שהעניק לה את השם domina provinciarum ("שליט המחוזות") על ידי גלוסאטורים של ה-קורפוס יוריס קיוויליס. הבישוף של רומא קיבל חשיבות בהדרגה מתקופת שלטונו של קונסטנטינוס, וקיבל עליונות דתית עם צו סלוניקי בפיקודו של תאודוסיוס הראשון. איטליה נפלשה מספר פעמים על ידי העמים הגרמניים הנודדים ונפלה לשליטתו של אודואקר, כאשר רומולוס אוגוסטוס הודח בשנת 476 לספירה. מאז, לא הוקמה רשות אחת באיטליה כולה למעט תקופה קצרה שבה האימפריה הביזנטית כבשה מחדש את איטליה. אפילו הרפובליקה המודרנית של איטליה מורכבת רק מרוב אזור איטליה, למעט קורסיקה וכמה אזורים אחרים. לאחר סיום מלחמת בעלות הברית בשנת 87 לפנה"ס, רומא העניקה לחבריה האיטלקים זכויות מלאות בחברה הרומית והעניקה אזרחות רומית לכל העמים האיטליים. לאחר שהיוו במשך מאות שנים לב ליבה של האימפריה הרומית, החל מהמאה ה-3 הממשלה והמרכז התרבותי החלו לנוע מזרחה: תחילה צו קראקלה בשנת 212 לספירה, הרחיב את האזרחות הרומית לכל האנשים החופשיים בגבולות האימפריה. לאחר מכן החלה הנצרות לבסס את עצמה כדת השלטת מתקופת שלטונו של קונסטנטינוס (306–337), והעלתה את כוחן של מטרופולינים מזרחיים, מאוחר יותר מקובצים לפנטארכיה. למרות שלא נוסדה כעיר בירה בשנת 330, קונסטנטינופול גדלה בחשיבותה. לבסוף היא נהייתה עיר הבירה המזרחית כאשר קיבלה praefectus urbi בשנת 359 והסנאטורים שהיו clari הפכו לסנאטורים בדרגה הנמוכה ביותר כ-clarissimi. כתוצאה מכך החלה איטליה לרדת לטובת המחוזות, מה שהביא לחלוקת האימפריה לשתי יחידות מנהליות בשנת 395: האימפריה הרומית המערבית, שבירתה מדיולנום (כיום מילאנו), והאימפריה הרומית המזרחית, עם בירתה בקונסטנטינופול (כיום איסטנבול). בשנת 402, בית המגורים הקיסרי הועבר לרוונה ממילאנו, ואישר את שקיעתה של העיר רומא (אשר נבזזה בשנת 410 לראשונה מזה כמעט שמונה מאות שנים). השם "איטליה" כיסה אזור שגבולותיו התפתחו עם הזמן. על פי סטראבון "גאוגרפיקה", לפני התרחבות הרפובליקה הרומית, השם שימש את היוונים לציון האדמה בין מצר מסינה לקו המחבר בין מפרץ סלרנו למפרץ טאראנטו (מתאים בערך לאזור הנוכחי של קלבריה); מאוחר יותר הורחב המונח על ידי הרומאים כך שיכלול את חצי האי האיטלקי עד הרוביקון, נהר הממוקם בין צפון ומרכז איטליה. בשנת 49 לפנה"ס, עם Lex Roscia, יוליוס קיסר נתן אזרחות רומית לאנשי גאליה הציסאלפינית; בעוד שבשנת 42 לפנה"ס בוטל המחוז הקיים עד כה, ובכך התרחבה איטליה צפונה עד למרגלותיהם הדרומיים של האלפים. תחת אוגוסטוס, עמי עמק אאוסטה של היום ושל האלפים המערביים והצפוניים הוכפפו (ולכן הועבר הגבול המערבי של איטליה הרומית לנהר וארוס), והגבול המזרחי של איטליה הובא לארסיה באיסטריה. לבסוף, בסוף המאה ה-3, איטליה כבר כללה גם את האיים סיציליה, קורסיקה וסרדיניה, כמו גם ראטיה וחלק מפאנוניה. העיר אמונה (ליובליאנה המודרנית, סלובניה) הייתה העיר המזרחית ביותר באיטליה. בתחילת העידן הקיסרי הרומאי, איטליה הייתה אוסף של טריטוריות בעלות מעמד פוליטי שונה. לכמה ערים, שנקראו מוניקיפיום, הייתה עצמאות מסוימת מרומא, בעוד שאחרות, הקולוניות, נוסדו על ידי הרומאים עצמם. בסביבות שנת 7 לפנה"ס, אוגוסטוס חילק את איטליה לאחד עשר אזורים, כפי שדווח על ידי פליניוס הזקן ב-"תולדות הטבע" שלו: Regio I Latium et Campania Regio II Apulia et Calabria Regio III Lucania et Bruttium Regio IV Samnium Regio V Picenum Regio VI Umbria et Ager Gallicus Regio VII Etruria Regio VIII Aemilia Regio IX Liguria Regio X Venetia et Histria Regio XI Transpadana איטליה זכתה לפריבילגיה של אוגוסטוס ויורשיו, בבנייה, בין יתר של מבנים ציבוריים ושל רשת צפופה של דרכים רומיות. הכלכלה האיטלקית פרחה: לחקלאות, למלאכת יד ולתעשייה הייתה צמיחה הגיונית, שאפשרה ייצוא של סחורות למחוזות. ייתכן שגם האוכלוסייה האיטלקית גדלה: שלושה מפקדים הוזמנו על ידי אוגוסטוס, הוא גם לקח על עצמו את תפקיד הקנסור הרומי, על מנת לתעד את מספר האזרחים הרומים ברחבי האימפריה. סך כל הרשומים היו 4,063,000 בשנת 28 לפנה"ס, 4,233,000 בשנת 8 לפנה"ס, ו-4,937,000 בשנת 14 לספירה, אך עדיין יש ויכוח אם אלה נספרו את כל האזרחים, כל האזרחים הגברים הבוגרים, או האזרחים sui iuris. ההערכות לאוכלוסיית איטליה היבשתית, כולל גאליה קיסאלפינה, בתחילת המאה ה-1 נעות בין 6,000,000 לפי קרל יוליוס בלוך ב-1886, ל-14,000,000 לפי אליו לו קאסיו ב-2009. במהלך משבר המאה השלישית האימפריה הרומית הייתה על סף התפוררות תחת הלחצים המשולבים של פלישות, אנרכיה צבאית, מלחמות אזרחים והיפר-אינפלציה. בשנת 284 החזיר הקיסר דיוקלטיאנוס את היציבות הפוליטית. הוא ערך רפורמות מנהליות יסודיות כדי לשמור על הסדר. הוא יצר את מה שנקרא טטררכיה לפיה האימפריה נשלטה על ידי שני קיסרים בכירים בשם אוגוסטוס ושני סגני קיסר זוטרים בשם קיסרים. הוא הקטן את גודל הפרובינקיות הרומאיות על ידי הכפלת מספרם כדי לצמצם את כוחם של מושלי המחוז. הוא קיבץ את הפרובינקיות לכמה דיוקסיות (בלטינית: diocesis) והעמיד אותן בפיקוח הוויקאריוס הקיסרי, שהיה ראש הדיוקסיה. במהלך המשבר של המאה השלישית חשיבותה של רומא ירדה מכיוון שהעיר הייתה רחוקה מהגבולות הבעייתיים. דיוקלטיאנוס ועמיתיו התגוררו בדרך כלל בארבעה מושבים אימפריאליים. האוגוסטוסים, דיוקלטיאנוס ומקסימיאנוס, שהיו אחראים על המזרח והמערב בהתאמה, התמקמו בניקומדיה, בצפון מערב אנטוליה (קרוב יותר לגבול הפרסי במזרח) ובמילאנו, בצפון איטליה (קרוב יותר לגבולות אירופה) בהתאמה. מושבי הקיסרים היו אוגוסטה טרווררום (על גבול נהר הריין) עבור קונסטנטיוס כלורוס וסירמיום (על גבול נהר הדנובה) עבור גלריוס שהתגורר אף הוא בסלוניקי. תחת דיוקלטיאנוס הפכה איטליה ל-Dioecesis Italiciana. היא כללה גם את רייטיה. היא חולקה למחוזות הבאים: ליגוריה (ליגוריה של היום ומערב פיימונטה) טרנספדנה (מזרח פיימונטה ולומברדיה) רייטיה (מזרח שווייץ, מערב ומרכז אוסטריה, חלק מדרום גרמניה וחלק מצפון מזרח איטליה) ונטיה ואיסטריה (היום ונטו, פריולי-ונציה ג'וליה ומחוז טרנטינו-אלטו אדיג'ה ואיסטריה) אמיליה (אמיליה-רומאניה) טוסיה (אטרוריה) ואומבריה (טוסקנה ואומבריה) פלמיניה (Picenum ו-Ager Gallicus לשעבר, במארקה של היום) לאטיום וקמפניה (חלקי החוף של לאציו וקמפניה) סמניום (אברוצו, מוליזה ואירופניה) אפוליה וקלבריה (אפוליה של היום) לוקניה וברוטיום (בזיליקטה וקלבריה) סיקיליה (סיציליה ומלטה) קורסיקה וסרדיניה קונסטנטינוס חילק את האימפריה לארבע מחוזות פרטוריאניים. הדיוקסיה איטליסיאנה הפכה למחוז הפרטוריאני של איטליה (praefectura praetoria Italiae), וחולקה לשתי דיוקסיות. היא עדיין כללה את רייטיה. שתי הדיוקסיות והמחוזות שלהן היו: Diocesis Italia annonaria (איטליה של האנונה - על תושביה הייתה החובה לספק לבית המלוכה, הממשל והחיילים, שהתמקמו תחילה במילאנו ולאחר מכן ברוונה, אספקה, יין ועצים) Alpes Cotiae (ליגוריה המודרנית והחלק המערבי של פיימונטה) ליגוריה (מערב לומברדיה והחלק המזרחי של פיימונטה) Venetia et Histria (איסטריה [שהיום היא חלק מקרואטיה, סלובניה ואיטליה], פריולי-ונציה ג'וליה, טרנטינו-אלטו אדיג'ה, ונטו ומזרח ומרכז לומברדיה) Raetia I (מזרח שווייץ ומערב אוסטריה) Rhaetia II (מרכז אוסטריה, חלק מדרום גרמניה וחלק מצפון מזרח איטליה) אמיליה (החלק של אמיליה של אמיליה-רומאניה) Flaminia et Picenum Annonarium (רומניה וצפון מארקה) Diocesis Italia suburbicaria (איטליה "תחת ממשלת הערים", כלומר רומא) טוסקיה (אטרוריה) ואומבריה (טוסקנה, אומבריה והחלק הצפוני של חוף לאציו) פיקנום סבורביקאריום (אסקולי פיצ'נו, בדרום מארקה) ולריה סבינה (המחוז המודרני של ריאטי, אזורים אחרים של לאציו ואזורים של אומבריה ואברוצו) קמפניה (מרכז ודרום החוף של לאציו וחוף קמפניה למעט המחוז המודרני של סלרנו) Samnium (אברוצו, מוליזה ואזורי ההרים של קמפניה המודרנית; כלומר, המחוזות המודרניים של בנוונטו ואבלינו וחלק ממחוז קזרטה) Apulia et Calabria (אפוליה של היום) Lucania et Bruttium (קלבריה המודרנית, בזיליקטה ומחוז סלרנו בקמפניה המודרנית) סיקיליה (סיציליה ומלטה) סרדיניה קורסיקה בשנת 330, קונסטנטינוס השלים את בנייתה מחדש של ביזנטיון כקונסטנטינופול. הוא הקים את בית המלוכה הקיסרי, סנאט, מינהלים פיננסיים ומשפטיים, כמו גם את המבנים הצבאיים. העיר החדשה, לעומת זאת, לא קיבלה מחוז עירוני עד 359 שהעלה אותה למעמד של בירה מזרחית. לאחר מותו של תאודוסיוס בשנת 395 והחלוקה שלאחר מכן של האימפריה, איטליה הייתה בסיס הבית של האימפריה הרומית המערבית. כתוצאה מהפלישה של אלאריק בשנת 402, הועבר המושב המערבי ממדיולאנום לרוונה. אלאריק, מלך הוויזיגותים, בזז את רומא עצמה בשנת 410; משהו שלא קרה שמונה מאות שנים. צפון איטליה הותקפה על ידי ההונים של אטילה בשנת 452. רומא נבזזה שוב ב-455 על ידי הוונדלים בפיקודו של גנסריק. על פי "נוטיטיה דיגניטטום", אחד המסמכים הבודדים ששרדו של הממשל הרומי שעודכנו לשנות ה-420, איטליה הרומית נשלטה על ידי פרפקט פרטוריאני, Prefectus praetorio Italiae (שגם שלט במחוזות אפריקה ובדיוקסיה של פאנוניה), Vicarius' אחד, ו-comes rei militaris אחד. אזורי איטליה נשלטו בסוף המאה הרביעית על ידי שמונה קונסולריות (Venetiae et Histriae‏, Aemiliae‏, Liguriae‏, Flaminiae et Piceni annonarii‏, Tusciae et Umbriae‏, Piceni suburbicarii‏, Campaniae, ו-Siciliae et Correctae et Calabria), Lucaniae et Bruttiorum) ושבעה praesides' (Alpium Cottiarum‏, Rhaetia Prima ו-Rhaetia Secunda‏, Samnii‏, Valeriae‏, Sardiniae ו-Corsicae). במאה החמישית, כשהקיסרים נשלטו על ידי הגנרלים הברברים שלהם, השלטון הקיסרי המערבי שמר על שליטה חלשה על איטליה עצמה, שחופיה הותקפו מעת לעת. בשנת 476, עם הדחתו של רומולוס אוגוסטולוס, האימפריה הרומית המערבית התפרקה רשמית, אלא אם כן מחשיבים את יוליוס נפוס, הקיסר הלגיטימי שהוכר על ידי קונסטנטינופול כאחרון. הוא נרצח בשנת 480 ואולי הוכר על ידי אודואקר. איטליה נשארה תחת אודואקר וממלכת איטליה שלו, ולאחר מכן תחת הממלכה האוסטרוגותית. המדינות היורשות הגרמניות תחת אודואקר ותיאודריך הגדול המשיכו להשתמש במנגנון המנהלי הרומי, וכן היו נתינים נומינליים של הקיסר המזרחי בקונסטנטינופול. בשנת 535 פלש הקיסר הרומי יוסטיניאנוס לאיטליה שספגה עשרים שנות מלחמה הרות אסון. באוגוסט 554, יוסטיניאנוס הוציא סנקציה פרגמטית ששמרה על רוב הארגון של דיוקלטיאנוס. "הפרפקטור של איטליה" שרדה, והוקמה מחדש בשליטה רומאית במהלך מלחמת הגותים של יוסטיניאנוס. כתוצאה מהפלישה הלומברדית ב-568, הביזנטים איבדו את רוב איטליה, למעט שטחי האקסרכיה של רוונה - מסדרון מוונציה ללאציו דרך פרוג'יה - ונקודות אחיזה בדרום נאפולי ובבוהן ובעקב של חצי האי. מדיה וקבצים בנושא איטליה הרומית בוויקישיתוף Dyson, Stephen L. (14 ביולי 2014). The Creation of the Roman Frontier. ISBN 9781400854899. {{cite book}}: (עזרה) Hannibal's war, by J. F. Lazenby Bleicken, Jochen (15 באוקטובר 2015). Augustus: The Biography. ISBN 9780241003909. {{cite book}}: (עזרה) Rogers, Lester Burton; Adams, Fay; Brown, Walker (1956). "Story of Nations". Mommsen, Theodor (1855). History of Rome, Book II: From the Abolition of the Monarchy in Rome to the Union of Italy. Leipzig: Reimer & Hirsel. A. Fear; P. Liddel, eds. (2010). "The Glory of Italy and Rome's Universal Destiny in Strabo's Geographika". Historiae Mundi. Studies in Universal History. London: Duckworth. pp. 87–101. נבדק ב-20 בנובמבר 2021. {{cite book}}: (עזרה) Keaveney, Arthur (בינואר 1987). Arthur Keaveney: Rome and the Unification of Italy. ISBN 9780709931218. נבדק ב-20 בנובמבר 2021. {{cite book}}: (עזרה) Billanovich, Giuseppe (2008). Libreria Universitaria Hoepli, Lezioni di filologia, Giuseppe Billanovich e Roberto Pesce: Corpus Iuris Civilis, Italia non erat provincia, sed domina provinciarum, Feltrinelli, p.363 (באיטלקית). ISBN 9788896543092. נבדק ב-20 בנובמבר 2021. {{cite book}}: (עזרה) Bleicken, Jochen (15 באוקטובר 2015). Italy: the absolute center of the Republic and the Roman Empire. ISBN 9780241003909. נבדק ב-20 בנובמבר 2021. {{cite book}}: (עזרה) Morcillo, Martha García (2010). "The Roman Italy: Rectrix Mundi and Omnium Terrarum Parens". In A. Fear; P. Liddel (eds.). Historiae Mundi. Studies in Universal History. London: Bloomsbury. ISBN 9781472519801. נבדק ב-20 בנובמבר 2021. {{cite book}}: (עזרה) Altri nomi e appellativi relazionati allo status dell'Italia in epoca romana (באיטלקית). Bloomsbury. 20 בנובמבר 2013. ISBN 9781472519801. נבדק ב-20 בנובמבר 2021. {{cite book}}: (עזרה) "Antico appellativo dell'Italia romana: Italia Omnium Terrarum Parens" (באיטלקית). נבדק ב-20 בנובמבר 2021. {{cite web}}: (עזרה) Keaveney, Arthur (1987). Rome and the Unification of Italy. London: Croom Helm. ISBN 9781904675372. Cassius, Dio. Historia Romana. Vol. 41. 36. Laffi, Umberto (1992). "La provincia della Gallia Cisalpina". Athenaeum (באיטלקית). Firenze (80): 5–23. Aurigemma, Salvatore. "Gallia Cisalpina". www.treccani.it (באיטלקית). Enciclopedia Italiana. נבדק ב-14 באוקטובר 2014. {{cite web}}: (עזרה) "Italy (ancient Roman territory)". britannica.com. Encyclopædia Britannica. נבדק ב-10 בנובמבר 2013. {{cite web}}: (עזרה) Rostovtzeff, Michael (1957). The social and economic history of the Roman Empire. Vol. 1 (2 ed.). Oxford: Clarendon Press. pp. 73–74. Hin, Saskia (2007). Counting Romans (PDF). Leiden: Princeton/Stanford Working Papers. Lo Cascio, Elio (2009). Urbanization as a Proxy of Demographic and Economic Growth. Oxford: Scholarship Online. ISBN 9780199562596. Salvatore Cosentino (2008). Storia dell'Italia bizantina (VI-XI secolo): da Giustiniano ai Normanni (באיטלקית). Bononia University Press. p. 19. ISBN 9788873953609.