laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
יהודה בר מרימר

יהודה בר מרימר (או יהודה מר בר מרימר) היה אמורא בבלי בדור השביעי, בנו של מרימר ראש ישיבת סורא. לא מובאות בתלמוד הלכות בשמו, אך נזכרות כמה מהנהגותיו ההלכתיות. אחת מהן היא בנוגע למצוות ביומו תתן שכרו. הוא היה אומר למשמשו, לשכור פועל לעבוד אצלו, ולהתחייב שבעל הבית - הוא יהודה בר מרימר - ישלם לו, מכיוון שחשש שמא יעבור על העבירה החמורה של "ביומו תתן שכרו", ובצורה כזו, כאשר לא הוא בעצמו משכיר את הפועל, הוא אינו מחויב במצווה. מעשה נוסף בתלמוד מספר כי הוא ישב יחד עם מר בר רב אשי ועם רב אחא מדפתי, ומכיוון שכולם היו שווים בחכמה, הם חשבו שאין צורך שהם יזמנו לפני ברכתם, ועדיף שכל אחד יברך ברכת המזון בעצמו, אלא שמרימר העמיד אותם על טעותם. ישנו אמורא נוסף בשם זה, שחי כשני דורות קודם לכן, והיה תלמידו של רבא וחברו של רב פפא. יש המציעים כי אחד משני האישים נקרא בעצם "יהודה מר בר מרימר". לדעת הרב אהרן היימן תלמידו של רבא הוא הקרוי בתוספת "מר", וחברו של מר בר רב אשי קרוי בלא "מר"., אך יש שכתבו להפך. משה יהודה בלוי (עורך), "יהודה בר מרימר", יחוסי תנאים ואמוראים, ברוקלין ה'תשנ"ד, עמודים קט"ו, באתר היברובוקס מסכת בבא מציעא פרק המקבל. תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף מ"ה, עמוד ב'. ראו עוד: משה יהודה בלוי (עורך), "יהודה בר מרימר", יחוסי תנאים ואמוראים, ברוקלין ה'תשנ"ד, עמודים ל"ט, באתר היברובוקס. הרב אהרן היימן, יהודה בר מרימר, תולדות תנאים ואמוראים, לונדון תר"ע, עמ' 565, באתר היברובוקס. כך כתב גם יהודה אדרי, בנתיב האמוראים, ירושלים תש"ם, עמ' 141 ו-146. זאב וולף רבינוביץ, שערי תורת בבל, ירושלים תשכ"א, עמ' 421–422.
ג'ון ווקר (אתלט)

סר ג'ון ג'ורג' ווקר (באנגלית: Sir John George Walker, נולד ב-12 בינואר 1952) הוא אתלט ניו זילנדי בעבר, אלוף אולימפי בריצת 1500 מטר ושיאן עולם בריצת מייל, הראשון בהיסטוריה שרץ ריצה זו מתחת ל-3:50 דקות. ווקר נולד בפאפאקורה שבניו זילנד. הוא התאמן תחת הדרכתו של ארץ' ג'לי. בתחרויות האתלטיקה של משחקי חבר העמים שנערכו בקרייסטצ'רץ', ניו זילנד בשנת 1974 זכה בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף בריצת 1500 מטר בשיא אישי חדש של 3:32.52 דקות (תוצאה טובה יותר משיא העולם), אחרי פילברט ביי (אנ') מטנזניה שקבע שיא עולם חדש של 3:32.16 דקות ומדליית ארד בריצת 800 מטר בשיא אישי של 1:44.92 דקות. בתחרות אתלטיקה שנערכה בגטבורג, שוודיה ב-12 באוגוסט 1975 קבע שיא עולם חדש בריצת מייל בתוצאה של 3:49.4 דקות, שיפור לשיא העולם של פילברט ביי (3:51.0 דקות). שיא זה החזיק מעמד 4 שנים עד שסבסטיאן קו מבריטניה קבע תוצאה של 3:48.95 דקות. שנה לאחר מכן, ב-30 ביוני בתחרות אתלטיקה שנערכה באוסלו, נורווגיה קבע בריצת 2000 מטר שיא עולם חדש של 4:51.4 דקות, שיפור לשיא העולם בן ה-10 שנים של מישל ג'זי (צר') מצרפת (4:56.1 דקות). באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכה במדליית זהב בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:39.17 דקות, לפני איוו ואן דאם (אנ') מבלגיה (3:39.27 דקות) ופאול-היינץ וולמן ממערב גרמניה (3:39.33 דקות), בשלב המוקדמות הוא קבע את התוצאה המהירה בתחרות (3:36.87 דקות). בנוסף, הוא סיים במקום 17 בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:47.63 דקות. בתחרות אתלטיקה באולם שנערכה בשנת 1979 קבע בריצת 1500 מטר שיא עולם חדש של 3:37.4 דקות. ווקר הצטרף לחרם שהובילה ארצות הברית בשל פלישת ברית המועצות לאפגניסטן ובחר שלא להשתתף באולימפיאדת מוסקבה (1980) כמו יתר הספורטאים מניו זילנד (רק 4 ספורטאים מניו זילנד בחרו להשתתף). בתחרויות האתלטיקה של משחקי חבר העמים שנערכו בבריזביין, אוסטרליה בשנת 1982 זכה במדליית כסף בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:43:11 דקות. באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) סיים במקום שמיני בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:24.46 דקות. בשנת 1985 היה לאתלט הראשון בעולם שרץ 100 פעמים את ריצת המייל מהר יותר מ-4 דקות. בסך הכל הוא רץ ריצה זו 135 פעמים מתחת ל-4 דקות. רק סטיב סקוט (אנ') מארצות הברית, רץ את ריצת המייל 136 פעמים מהר יותר מ-4 דקות. בשנת 1996 הודיע שהוא סובל ממחלת פרקינסון. הוא נשוי להלן ולהם ארבעה ילדים. אצטדיון ריצת 800 מטר: 1:44.92 דקות (1974) ריצת 1000 מטר: 2:16.57 דקות (1980) ריצת 1500 מטר: 3:32.4 דקות (1975) ריצת מייל: 3:49.08 דקות (1982) ריצת 2000: 4:51.52 דקות (1976), שיא עולם בעבר ריצת 3000 מטר: 7:37.49 דקות (1982 ריצת 5000 מטר: 13:19.28 דקות (1986) בשנת 1975 זכה ווקר בתואר אתלט השנה בעולם. בשנים 1975–1977 קבע ווקר את תוצאת השנה בעולם בריצת 1500 מטר. מדיה וקבצים בנושא ג'ון ווקר בוויקישיתוף ג'ון ווקר, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי ג'ון ווקר, באתר olympedia.org ג'ון ווקר, באתר התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית ג'ון ווקר (אורכב 03.03.2016 בארכיון Wayback Machine), באתר Sports123 (באנגלית)
רבי שמעון בן אליקים

רבי שמעון בן אליקים הוא אמורא בדור השני והשלישי לאמוראי ארץ ישראל. הוא למד בישיבת טבריה, אם כי ישנן סתירות בקשר למעמדו, אם היה חברו או תלמידו של רבי יוחנן, או תלמיד תלמידיו. במסכת סנהדרין הוא מוזכר שעמל לסמוך את רבי יוסי ברבי חנינא, מי שהיה חבירו של רבי יוחנן, לעומת זאת, אנו מוצאים שריש לקיש מתייחס אליו כתלמיד. בתלמוד הירושלמי מובאת גרסה הפוכה, כי רבי יוסי ברבי חנינא עמל לסמוך את רבי שמעון בן אליקים, וכדי ליישב את הסתירות, מעדיף בעל הערכי תנאים ואמוראים גרסה זו. במסכת חולין, הוא מוזכר במחלוקת הלכתית יחד עם רבי יוחנן ותלמידיו, ”מחט שנמצאה בריאה, רבי יוחנן ור' אלעזר ורבי חנינא מכשרי, רבי שמעון בן לקיש רבי מני בר פטיש ורבי שמעון בן אליקים טרפי”. הוא דן עם רבי אלעזר בן פדת בהלכה, מזכיר רבות הלכות בשמו, הוא היה גם תלמידו, והיו שניהם ידועים, כהיחידים מבין תלמידי רבי יוחנן שדנו דיני דגרמי. תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף ל', עמוד ב'. תלמוד בבלי, מסכת חולין, דף מ"ח, עמוד ב'. תלמוד בבלי, מסכת בכורות, דף נ"ו, עמוד א'. תלמוד בבלי, מסכת חולין, דף ז', עמוד א'. תלמוד בבלי, מסכת כתובות, דף נ', עמוד ב'. תלמוד בבלי, מסכת בבא קמא, דף קי"ז, עמוד ב'. ערך זה הוא קצרמר בנושא רבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ניתוח כלכלי של המשפט

הניתוח הכלכלי של המשפט או הגישה הכלכלית למשפט היא זרם בלימוד ומחקר המשפט המבקש לעשות שימוש בכלים מתחום המיקרו-כלכלה על מנת לנתח תאוריות וכללים משפטיים. הטענה העיקרית של הגישה הכלכלית היא שניתן לראות כללים משפטיים כמכשיר למיקסום העושר המצרפי. הגישה עוסקת הן בניתוח פוזיטיבי המתאר את ההשפעות הצפויות של חוקים, והן ניתוח נורמטיבי המציג מדיניות משפטית מומלצת. הניתוח הכלכלי של המשפט קנה מקום מרכזי בארצות הברית החל מראשית שנות ה-60 של המאה ה-20. עוד לפני כן עסקו כותבים ידועים בתוצאות של המשפט, למשל אדם סמית' דן כבר מהמאה ה-18 בהשלכות הכלכליות של חקיקה מרקנטיליסטית, וג'רמי בנת'ם עסק בגישה התועלתנית. עם זאת, יסודה של הדיסיפלינה המודרנית של הניתוח הכלכלי של המשפט, הוא בשני מאמרים שפורסמו ב-1961: הכלכלן רונלד קואס פרסם את המאמר "הבעיה של עלויות חברתיות", והמשפטן גידו קלברזי פרסם מאמר בשם "מחשבות על חלוקת סיכונים ודיני הנזיקין". בשנות ה-70 לימודי משפט וכלכלה התחילו באוניברסיטאות בארצות הברית והתפשטו לאוניברסיטאות ברחבי העולם. בין החוקרים הידועים בתחום זה נמנים לוסיאן בבצ'וק, גארי בקר, דייוויד פרידמן וריצ'רד פוזנר. הניתוח הכלכלי של המשפט נחלק לשני סוגים מרכזיים: ניתוח כלכלי מסורתי וניתוח כלכלי התנהגותי. הניתוח המסורתי הוא מופשט ולא עוסק בהתנהגות בפועל של הפרטים; הנחתו היא שהפרטים הם רציונליים ובוחן איך הפרטים יתנהגו ואיך המערכת המשפטית יכולה להשפיע באופן יעיל על ההתנהגות האנושית. הניתוח הכלכלי ההתנהגותי מתבונן בהתנהגות האקטואלית של בני אדם ונסמך לפיכך על מחקרים של פסיכולוגים (כמו המחקרים הידועים של חתן פרס נובל דניאל כהנמן ועמיתו עמוס טברסקי). הניתוח ההתנהגותי איננו מניח רציונליות; פסיכולוגים וכלכלנים התנהגותיים אף חשפו לא אחת כי פרטים פועלים באופן לא רציונלי. תחום הניתוח הכלכלי של המשפט הובא לישראל על ידי פרופסור אוריאל פרוקצ'יה מהפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים, בשנות השבעים של המאה ה-20, למרות התנגדות מצד גורמים בממסד המשפטי שראו בו דבר כפירה. פרוקצ'יה היה הראשון בישראל שהחל לפרסם מסות משפטיות במתודולוגיה הכלכלית, והעמיד דורות של תלמידים ותלמידי תלמידים. במאה ה-21 הניתוח הכלכלי הוא זרם מוביל בתאוריה המשפטית, כאשר רבים מטובי החוקרים מבססים את עיקר עבודתם על מתודולוגיה זו ומסקנותיו חלחלו לתוך פסקי דין בתחומים רבים. לפי הניתוח הכלכלי, שיקולים של יעילות כלכלית הם משמעותיים בקבלת החלטות משפטיות הקשורות לצדק. עדי אייל, "הרהורי כפירה על חשיבות חקר הכלכלה והמשפט", בתוך האם המשפט חשוב? (משפט, חברה ותרבות, דפנה הקר ונטע זיו עורכות) 181, 2011 אוריאל פרוק'ציה (עורך) הגישה הכלכלית במשפט, 2012 סקירה: כנס בנושא "הגישה הכלכלית למשפט", בעריכת פרופ' אוריאל פרוקצ'יה, 2013 ירון זילברשטיין, "נשוי וידוע בציבור במשפט הישראלי בראי גישת הניתוח הכלכלי של המשפט: על המצוי שאינו רצוי", מחקרי משפט לג (3), 2021 פסק דין אדרס - פס"ד חשוב בנושא עשיית עושר ולא במשפט שלגבי השלכותיו יש דיון כלכלי. מדיה וקבצים בנושא ניתוח כלכלי של המשפט בוויקישיתוף אורן גזל-אייל, הערות על העבר והעתיד של הניתוח הכלכלי של המשפט בישראל, מחקרי משפט כג, תשס"ז 2007 משפט וכלכלה, דף שער בספרייה הלאומית הניתוח הכלכלי של המשפט, הודעה על השתלמות, אתר בית המשפט ערך זה הוא קצרמר בנושא חוק ומשפט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו. הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו ייעוץ משפטי.
פיטר סנל

סר פיטר ג'ורג' סנל (באנגלית: Sir Peter George Snell;‏ 17 בדצמבר 1938 – 12 בדצמבר 2019) היה אתלט ניו זילנדי, אלוף אולימפי פעמיים ברציפות בריצת 800 מטר (רומא 1960 וטוקיו 1964), בעל 3 מדליות זהב ושיאן עולם בריצת 800 מטר, בריצת 1000 מטר ובריצת מייל. הראשון בהיסטוריה שרץ 800 מטר מתחת ל-1:45 דקות. הוא האתלט היחידי (מאז אנטוורפן 1920) שזכה בשתי הריצות (800 ו-1500 מטר) במדליית זהב באולימפיאדה אחת (טוקיו 1964) הוא נבחר לספורטאי הגדול ביותר של ניו זילנד במאה ה-20. סנל נולד באופונקה שבניו זילנד. הוא התאמן תחת הדרכתו של ארתור ליידיארד. באולימפיאדת רומא (1960) זכה סנל במדליית זהב בריצת 800 מטר בשיא אולימפי חדש של 1:46.48 דקות, לפני שיאן העולם רוג'ר מונס מבלגיה (1:46.55 דקות) וג'ורג' קר מהפדרציה של איי הודו המערבית (1:47.25 דקות). בתחרות שנערכה בינואר 1962 קבע סנל בריצת מייל שיא עולם חדש של 3:54.4 דקות. שבוע לאחר מכן, ב-2 בפברואר הוא קבע בריצת 800 מטר שיא עולם חדש של 1:44.3 דקות, שיפור לשיא בן ה-7 שנים של רו'גר מונס (1:45.7 דקות) ובכך היה לאתלט הראשון בהיסטוריה שרץ ריצה זו מתחת ל-1:45 דקות. שיא זה החזיק מעמד 11 שנים ונישבר על ידי מרסלו פיאסקונרו מאיטליה (1:43.7 דקות). בתחרויות האתלטיקה של משחקי חבר העמים שנערכו בפרת', אוסטרליה בשנת 1962 זכה סנל בשתי מדליות זהב בריצת 880 יארד (1:47.64 דקות) ובריצת מייל (4:04.58 דקות). באולימפיאדת טוקיו (1964) זכה סנל בשתי מדליות זהב בריצת 800 מטר בשיא אולימפי חדש של 1:45.1 דקות, לפני ביל קרותרס מקנדה (1:45.6 דקות) ווילסון קיפרוגוט מקניה (1:45.9 דקות) והגן על תוארו ובריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:38.1 דקות, לפני יוזף אודלוז'יל מצ'כוסלובקיה (3:39.6 דקות) וג'ון דייוויס חברו לנבחרת (3:39.6 דקות). נפטר ב-12 בדצמבר 2019. בשנים 1962 ו-1964 זכה סנל בתואר אתלט השנה בעולם. ריצת 800 מטר: 1:44.3 דקות (1962) ריצת 1500 מטר: 3:37.6 דקות (1964) מדיה וקבצים בנושא פיטר סנל בוויקישיתוף פיטר סנל, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי פיטר סנל, באתר olympedia.org פיטר סנל, באתר התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית פיטר סנל, באתר Track and Field (גברים) פיטר סנל(הקישור אינו פעיל), באתר Sports123 (באנגלית) פיטר סנל, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
פרס צלטנר

פרס צלטנר לחקר המשפט הוא פרס על מחקר משפטי המוענק מדי שנה לעידוד המחקר במדעי המשפט והחברה, על ידי ארגון רוטרי, קרן צלטנר למחקר שליד רוטרי ישראל והפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב. הפרס מוענק לזכרו של השופט פרופסור זאב צלטנר, אשר היה נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב, חבר מועדון רוטרי בתל אביב-יפו וכן נגיד רוטרי בישראל בשנים 1971–1972. הפרס מוענק משנת 1978 ומשנת 1993 מוענק גם פרס לחוקר הצעיר. החל משנת 2007 מוענק פרס על מפעל חיים, אם ועדת הפרס מוצאת מועמדים מתאימים. הפרס ניתן על עבודות בתחומים: תאוריה ופילוסופיה של המשפט זכויות האזרח בדיני העמים בכלל ובדין העברי בפרט משפט השוואתי בדין האזרח קודיפיקציה בינלאומית בדין האזרח ועדת הפרס מונה 5 חברים: דקאן הפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב, נציג משפחת צלטנר, יושב ראש קרן צלטנר למחקר, נציג אוניברסיטת תל אביב ושופט. אתר האינטרנט הרשמי של פרס צלטנר רוטרי ישראל, פרס צלטנר למחקרי משפט וחברה, מעריב, 18 בפברואר 1979 פרס צלטנר לקפלן ושאווה, דבר, 10 במרץ 1978 ד"ר נחום רקובר, דבר, 5 באפריל 1979 מקבלי פרסים, הפקולטה למשפטים, אתר האוניברסיטה העברית בירושלים איה אורנשטיין, פרופ' זמיר: אסור לתת לשר המשפטים את סמכויות היועץ המשפטי, מעריב, 9 באפריל 1986 נורית דברת, נתניהו: אסור לעשות עסקות עם מחבלים, מעריב, 9 באפריל 1987 ארגון רוטרי יעניק השנה את פרס צלטנר לפרופ' אייל זמיר, לד"ר שי ווזנר ולשופט בדימוס פרופ' יצחק אנגלרד, באתר תל אביבי נט
מריונטה

מריונטה (בצרפתית: marionette) או בובה על חוט היא בובה המופעלת באמצעות חוטים הקשורים לגפי הבובה ולראשה. המריונטה משמשת הן למשחק והן בהצגות תיאטרון בובות. בעת הפעלת המריונטה בתיאטרון המריונטה גלויה לצופה בעוד שהמפעיל מוסתר מאחורי מסך, או לובש בגדים שחורים על מנת שלא להיראות לצופה. רובה של פסקה זו אינו כולל מקורות או הערות שוליים, וככל הנראה, הקיימים אינם מספקים. אנא שקלו לשפר את אמינות הפסקה באמצעות הבאת מקורות לדברים ושילובם בגוף הפסקה בצורת קישורים חיצוניים והערות שוליים. מקורן של המריונטות בעת העתיקה, וככל הנראה היו מריונטות ביוון העתיקה. בכתביו של קסנופון משנת 422 לפנה"ס מוזכרים "בובות על חוט" אשר נעשה בהם שימוש בטקסים דתיים. גם הרודוטוס, אפלטון וארכימדס מהצד המדעי הזכירו את הבובות בכתביהם. בובות שהופעלו על ידי מוטות התגלו בקברים ברומא העתיקה. השימוש במריונטת בעת החדשה מקורו באיטליה של תקופת הרנסאנס בה התפתחה הקומדיה דל'ארטה. אמנים נודדים אשר ביצעו מופעי "תרבות זולה", והופיעו פעמים רבות במסכה המכסה מחצית הפנים ובידיהם בובות – לרוב בובות שהופעלו על ידי חוטים. סמיואל פיפס מזכיר ביומנו מופע פאנץ' וג'ודי שצפה בו ב-9 במאי 1662 באנגליה, אשר בוצע באמצעות מריונטות, עובדה המעידה על פופולריות מופעים אלה באנגליה הכי מתקופה זו (פופולריות שהגיעה לשיאה בתקופה הוויקטוריאנית). תיאטרוני בובות היו פופולריים בשלהי המאה ה-19 בכל רחבי אירופה. בשנת 1855 נוסד במינכן שבגרמניה תיאטרון מריונטות, ובשנת 1913 נוסד בזלצבורג שבאוסטריה תיאטרון המריונטות של זלצבורג על ידי אנטון אייכר המציג גם כיום מחזות ואף אופרות באמצעות מריונטות. בשנת 1940 יצא לאקרנים סרט האנימציה פינוקיו של אולפני וולט דיסני אשר הפך את המריונטות לפופולריות בארצות הברית, והן הופיעו בקולנוע ובטלוויזיה (כגון סדרת הטלוויזיה משנת 1947 "האודי דודי" בארצות הברית, והסדרה של רשת ה-BBC משנת 1950 "אנדי פאנדי" מבריטניה). וגם ישנו שיר שמקורו בצרפת על המריונטות בישראל הוא דובב לעברית בידי ערוץ בייבי. דני קיי שיחק ושר כמריונטה את השיר "פופו הבובה" ("Popo the Puppet") בסרט "בריביירה" (1951). משמעות השם בצרפתית הוא "מריה הקטנה" ומגיע מכך שאחת מבין הבובות הראשונות שיוצרו באופן הזה היו של מריה הבתולה. בבורמה נקראות המריונטות בשם "יוק תה" שמשמעו "מיניאטורה". תיאטרוני הבובות היו נפוצים בבורמה, בעיקר בחצר המלך, בה הוצגו הצגות באמצעות מריונטות לעיתים קרובות, כאשר הדמויות של התיאטרון היו קבועות והיו בו 27 דמויות, בהם דמותו של המלך, בעלי חיים (סוסים, פילים, קופים, ותוכי) וכן נסיכים, נסיכות, וליצנים. ההצגה הועלתה בשילוב תזמורת מסורתית. "מריונטות" מאת לאה גולדברג: "... נפגשו בהיסח דעת הוא דובר והיא שומעת היא פיירטה הוא פיירו ואולי היא לא פיירטה ואולי אולי פשוט היא בובה, מריונטה שמושכים אותה על חוט" נהוג להשאיל ביטוי ככינוי גנאי עבור אנשים, בעיקר בפוליטיקה, אשר עושים כדברו של אדם אחר או גוף אחר. תיאטרון בובות ההיסטוריה של המריונטות מריונטות בבורמה מריונטה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Scott Cutler Shershow, Puppets and "popular" Culture, Cornell University Press, 1995, עמ' 40
שפות באזור הקווקז

באזור הקווקז מדוברות מגוון שפות ממשפחות שונות. מלבד שפות ייחודיות לאזור זה (ראו להלן), מדוברות בו גם שפות ממשפחות אחרות. בחלקים שבשליטת רוסיה, רשמית או מעשית, כגון דאגסטן, צ'צ'ניה, חבל אוסטיה, אבחזיה ואחרים השפה העיקרית של המנהל ושל התקשורת בין העמים השונים היא רוסית, שפה סלאבית. השפה האוסטית שמדוברת בחבל אוסטיה, ומספר שפות נוספות, ביניהן טאטית, טאליש, ג'והורי ואחרות הן שפות איראניות. השפה הארמנית היא קבוצה נפרדת במשפחת השפות ההודו-אירופיות. אזרית, בלקרית ומספר שפות נוספות הן שפות טורקיות. באזור הקווקז יש שלוש משפחות שפות שלא מדוברות בשום אזור אחר בעולם והן נקראות על פי ההקשר הגאוגרפי – שפות קווקזיות צפון-מערביות, שפות קווקזיות צפון-מזרחיות ושפות קווקזיות דרומיות (כרתווליות). לרוב הדעות, אין קשר בין השפות הכרתווליות לשפות אחרות, ואין גם הסכמה גורפת על קיום קשר משפחתי בין המזרחיות והמערביות. שפות כרתווליות או הקווקזיות הדרומיות: גאורגית גאורגית יהודית לאז מגרלית סוואנית אבזה אבחזית אדיגית (צ'רקסית) קברדינית (צ'רקסית) אוביך (נכחדה) שפות נאח או שפות קווקזיות צפון-מרכזיות צ'צ'נית אינגושית באצב שפות אוואר-אנדי-דידו אווארית שפות אנדי: אנדי בוטליחית גודוברי קאראטה אחוואח בגוולאל טינדי צ'מאלאל גיגאטל שפות דידו (צאז): צאז חווארשי (חווארש) הינוח בזטה הונזיב לאק-דארגן לאקית דרגינית קג'טאקית קובצ'ינית שפות לזגיות: ארצ'י טאבאסאראנית אגהולית רוטולית צוחרית בודוחית חינלוגית אודי לזגינית קריטסית מדיה וקבצים בנושא שפות באזור הקווקז בוויקישיתוף
ויליאם פיל

סר ויליאם פיל (באנגלית: Sir William Peel; בסינית: 貝璐;‏ 27 בפברואר 1875 – 24 בפברואר 1945) היה פקיד קולוניאלי בריטי אשר כיהן כמושל הונג קונג. פיל נולד בהקסהאם, בנורת'אמברלנד שבאנגליה, והיה בנו של הכומר וו. אי. פיל (W. E. Peel). פיל התחנך במכללת המלכה שבאוניברסיטת קיימברידג'. הצטרף לשירות הקולוניאלי הבריטי בשנת 1897. זמן קצר לאחר קבלתו לשירות מונה למנהל המחוז של ניבונג טבאל בשנת 1898. שנה לאחר מכן מונה למנה מחוז בוקיט מרטאג'אם וכיהן בתפקיד זה עד שנת 1901. בשנת 1902 נשלח לסינגפור וב-1905 שב לפנאנג על מנת לשרת כשופט שלום במושבה. בשנת 1908 מונה לתפקיד מבקר המושבה של פנאנג, והמשיך לכהן בתפקידים שונים בחצי האי המלאי. בשנת 1918 מונה למפקח העירוני של סינגפור. ב-1919 מונה לאחראי על התעסוקה בחצי האי המלאי ובמושבות המצרים. ב-9 במאי 1930 מונה למושל הונג קונג. במהלך כהונתו כמושל נוסד קו התעופה בין סין לבין הונג קונג. כמו כן בתקופה זו נבנתה בקתת פאנלינג - בית הנופש של המושל בפאנלינג שבטריטוריות החדשות. כיהן כמושל עד חודש מאי 1935. פיל נפטר ב-24 בפברואר 1945 בלונדון. פיל נשא לאישה את ויולט מרי דרייק (Violet Mary Drake) ולזוג נולדו שני בנים. על שמו של פיל קרויים מספר רחוב בהונג קונג ושדרה בפנאנג, וכן שדרה בקואלה לומפור. מדיה וקבצים בנושא ויליאם פיל בוויקישיתוף קורות חיים קורות חיים
ג'פרי נורת'קוט

סר ג'פרי אלכסנדר סטאפורד נורת'קוט (באנגלית: Sir Geoffry Alexander Stafford Northcote, בסינית: 羅富國;‏ 9 בפברואר 1881 - 10 ביולי 1948) היה פקיד קולוניאלי בריטי אשר כיהן כמושל הונג קונג. נורת'קוט נולד בלונדון, והיה בנו של הכומר ארתור פרנסיס נורת'קוט (Arthur Francis Northcote) ונכדו של סטנפורד נורת'קוט, רוזן אידסליי. נורת'קוט התחנך בבית הספר בלנדל בטיוורטון שבדבון ובמכללת בליאול שבאוניברסיטת אוקספורד. בשנת 1904 הצטרף נות'קוט לשירות הקולוניאלי הבריטי ושירת בקניה עד שנת 1927. בשנת 1928 מונה לתפקיד המזכיר הכללי של מושבת צפון רודזיה וכיהן בתפקיד זה עד שנת 1930. בין השנים 1930–1934 כיהן כמזכיר הכללי של מושבת חוף הזהב ובין 1935–1937 בתפקיד המושל ומפקד הכוחות הבריטיים במושבת גיאנה הבריטית. בשנת 1931 התקבל למסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש ובשנת 1935 קיבל תואר אביר במסדר זה. ב-28 באוקטובר 1937 מונה לתפקיד מושל הונג קונג. בתקופת כהונתו פרצה מלחמת סין–יפן השנייה. על מנת להגן על המושבה הכריז נורת'קוט על נייטרליות בסכסוך. עם התקדמות המלחמה נכבשה קנטון הסמוכה למושבה על ידי הכוחות היפניים, וזרם רב של פליטים הגיע למושבה. התקרבות הצבא היפני לשנזן הביא לבניית מקלטים במושבה ולהכרזה על האפלה. נורת'קוט פרש מתפקידו בשל מצבו הבריאותי ב-10 בספטמבר 1941. נורת'קוט נפטר ב-10 ביולי 1948. נורת'קוט נשא לאישה את אדית' ג'ולייט מרי אדמס (Edith Juliet Mary Adams) ב-27 באוקטובר 1910. לזוג נולדו שלושה בנים. על שמו של נורת'קוט נקרא רחוב נורת'קוט קלוז (Northcote Close) שבאי הונג קונג וכן מכללת המורים נורת'קוט נקראה על שמו. מדיה וקבצים בנושא ג'פרי נורת'קוט בוויקישיתוף מושלים בריטיים ישיבת הפרידה של המועצה המבצעת של הונג קונג מג'פרי נורת'קוט
אנדרו קולדקוט

סר אנדרו קולדקוט (באנגלית: Sir Andrew Caldecott, בסינית: 郝德傑; ‏ 26 באוקטובר 1884 - 14 ביולי 1951) היה פקיד קולוניאלי בריטי אשר כיהן כמושל הונג קונג. קולדקוט נולד בקנט שבאנגליה. אביו היה כומר מקומי. קולדקוט התחנך בבית הספר אפינגהאם, ובמכללת אקסטר שבאוניברסיטת אוקספורד. בין השנים 1907–1935 עבד עבור השירות הקולוניאלי הבריטי וכיהן בין היתר כתת-שר לעניין מושבות המצרים; כמפקח על האדמות במדינות המלאיות; כשר לעניין דואר; בין השנים 1931–1933 כיהן כמזכיר ממשלת פדרציות המדינות המלאיות; בין 1933 - 1935 כמזכיר מושבות המצרים, ובין 1934 - 1935, כנציב העליון של מושבות המצרים והמדינות המלאיות. ב-12 בדצמבר 1935 החל קולדקוט לכהן בתפקיד מושל הונג קונג, וכיהן כמושל שנה אחת, עד ה-28 באוקטובר 1937 - התקופה הקצרה ביותר בין מושלי הונג קונג. תפקידו כמושל הונג קונג קוצר בשל מינויו לתפקיד מושל ציילון בשנת 1937, וכיהן בתפקיד זה עד 1944. בתקופת כהונתו כמושל הונג קונג נפתח בית החולים המלכה מרי במושבה. קולדקוט פרסם שני אוספי סיפורת בין 1947–1948. קולדקוט נפטר ב-14 ביולי 1951. קולדקוט נשא לאישה את אוליב מרי (Olive Mary) בשנת 1918 ונולדו להם בן ובת. לאחר מותה של אוליב בשנת 1943, קולדקוט נישא בשנית לאוולין מאי (Evelyn May) בשנת 1946. קולדקוט התקבל למסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש בשנת 1932 וקיבל תואר אביר במסדר זה בשנת 1937 ותואר אביר גדול בשנת 1941. קולדקוט התקבל למסדר האימפריה הבריטית בשנת 1926 וקיבל תואר אביר במסדר זה בשנת 1935. בשנת 1936 קיבל תואר אביר מסדר יוחנן הקדוש. על שמו של אנדרו קולדקוט קרויה דרך קולדקוט בניו קאולון שבהונג קונג, וכן גבעת קולדקוט ודרך קולדקוט שבסינגפור. דרך אוליב (Olive Road) שבסינגפור, קרויה על שם רעייתו הראשונה. קורות חיים ותיאור כתביו קורות חיים וכתביו
דוד הררי

דוד הררי (נולד ב-1941) הוא מהנדס ישראלי, לשעבר בכיר בתעשייה האווירית. זוכה פרס ביטחון ישראל על חלקו בפיתוח מערכת ה"זהבן" וחתן פרס ישראל להנדסה. נולד במצרים ובשנת 1956, בעקבות מבצע קדש עבר עם משפחתו לצרפת. הוא למד בבית ספר למהנדסים ובאוניברסיטת פריז, הוכשר כמהנדס וסיים לימודי תואר שלישי במחשבים ודוקטורט בפיזיקה. לאחר שסיים בצרפת שירות צבאי הקים תנועה לעידוד עלייה של יהודי צרפת לישראל והיה יו"ר התנועה הראשון עד עלייתו בשנת 1970. בשנה האחרונה לשהותו באירופה ארגן במשותף עם התעשייה האווירית עלייה של כ-300 מהנדסים וטכנאים, ועם עלייתו נקלט בהתאם לאותו הסכם בתעשייה ועבד בה כמהנדס פיתוח. הררי לקח חלק במספר פרויקטים ולאחר מלחמת יום הכיפורים השתתף בצוות תיכון מוקדם של התעשייה האווירית שבו נבחנה מערכת מזל"ט. בשנת 1977 התמנה לראש הפרויקט לפיתוח מערכת "זהבן", בה נעשה שימוש מבצעי בשנת 1981 ובעקבותיו זכה הררי עם צוות הפיתוח בפרס ביטחון ישראל. בצה"ל שובץ הררי ביחידת מילואים של חיל המודיעין ושירת כקצין אחזקה ביחידת המזל"טים עד 1992. בתעשייה האווירית התמנה בשנת 1987 למנהל מפעל הפיתוח והייצור של מערכת מטוסים ללא טייס, כאשר אותה עת כבר תופעלו מספר דגמים ויוצאו לצבאות זרים ובהם צבא ארצות הברית. בשנת 1993 מונה הררי למנהל הפיתוח העסקי של התעשייה האווירית ובתקופתו בתפקיד רכש חיל האוויר של צרפת את מערכת F-Hunter. בשנים 1997–2003 שימש סמנכ"ל התעשייה האווירית למחקר ולפיתוח. בסיום תפקידו היה מנהל משלחת התעשייה האווירית באירופה עד פרישתו לגמלאות. הררי משמש היו"ר הישראלי של המועצה המייעצת לקרן צרפת-ישראל והנציג הישראלי בוועדה הכלכלית של הארגון הבינלאומי של מדינות דוברות צרפתית. פרס ביטחון ישראל, 1981. אות הוקרה מטעם האגודה האמריקנית למערכות לא מאוישות, 1991. פרס השיווק של מדינת ישראל ע"ש לורד מרכוס זיו, 1991. אות Ordre National du Mérite מטעם נשיא צרפת, 1997. אות הוקרה למפעל חיים מטעם ענף האווירונאוטיקה בלשכת המהנדסים, האדריכלים והאקדמאים בישראל, 2009. פרס ישראל להנדסה, 2011. אות Chevalier de la Legion d'Honneur מטעם נשיא צרפת, 2013 מדיה וקבצים בנושא דוד הררי בוויקישיתוף ד"ר דוד הררי, באתר פרס ישראל הודעת משרד החינוך על זכייתו בפרס ישראל
הצוללות מסדרת פוקסטרוט

סדרת צוללות פוקסטרוט (קוד דיווח נאט"ו; בברית המועצות נקראה הסדרה "פרויקט 641") היא סדרת צוללות דיזל-חשמל שנבנו בברית המועצות בין השנים 1957 ל-1983 והחליפו את סדרת צוללות "זולו". התכנון בוצע במשרד תכנון רובין שבלנינגרד. בסך הכל נבנו בסדרה זו 58 צוללות על ידי מספנת הצי הסובייטי בלנינגרד, פרטים נוספים נבנו על ידי מספנות במדינות אחרות. הצי הרוסי גרט את אחרונת הצוללות שהיו ברשותו בשנת 2000, לאחר שב-1995 הוחלט על הוצאתן משירות. עם זאת, בציי מדינות אחדות קיימות עדיין צוללות פוקסטרוט מבצעיות. סימון הצוללות מסדרה זו בצי הסובייטי הורכב מהאות B (בכתיב קירילי "Б" עבור "большая" - בולשויה לאמור "גדולה") ומספר סודר. בעת משבר הטילים בקובה שלח הצי הסובייטי ארבע צוללות למימי קובה. משחתות הצי האמריקני הטילו פצצות עומק, בעקבותיהן נאלצו בין ה-26 ל-29 באוקטובר 1962 שלוש מהצוללות לצוף על פני המים. באחת הצוללות, שסימונה B-59, היה מוטען טורפדו בעל ראש נפץ גרעיני של 15 קילוטון. עקב זיהוי הצוללות התפתח ויכוח דרמטי בצוללת, כאשר מפקד הכלי, ולנטין סביטסקי, והקומיסר הפוליטי על סיפונה, איוון סמיונוביץ' מדלניקוב, דרשו לחמש את הטורפדו ולהכינו לירי מבצעי בעוד הקצין הראשון, ואסילי ארחיפוב, התנגד בנחרצות והצליח לבסוף לשכנעם להימנע מכך. צוללת הצי הסובייטי B-39 הושקה ב-9 בפברואר 1962 ונכנסה לשירות באפריל 1967, היא שירתה בצי הסובייטי עד 1994, אז נמכרה לפינלנד. נמל הבית של הצוללת היה בוולדיווסטוק והיא השתייכה לצי האוקיינוס השקט של רוסיה. ב-2002 הגיעה הצוללת לסן דייגו שבארצות הברית ונרכשה עבור המוזיאון הימי של סן דייגו, שם היא מוצגת מאז 2005. צוללת הצי הסובייטי B-427 הושקה באפריל 1971 והשתייכה לצי האוקיינוס השקט בעת מלחמת וייטנאם. ב-1995 נמכרה למוזיאון הצי האוסטרלי בסידני. לאחר שלוש שנים נרכשה על ידי המוזיאון הימי של לונג ביץ', קליפורניה, שם היא מוצגת. כמו כן מוצגות הצוללות הבאות: B-15 בניו וסטמינסטר, קולומביה הבריטית, קנדה B-143 בזיברוג שבבלגיה קורסורה S20 בוויסחפטנאם שבהודו B-413 בקלינינגרד שברוסיה B-37 מדיה וקבצים בנושא הצוללות מסדרת פוקסטרוט בוויקישיתוף דף "סדרה 641" באתר הצי הרוסי (באנגלית) ברית המועצות קרובה לשימוש בפצצת אטום הבוסטון גלוב 40 שנה למשבר הטילים בקובה וושינגטון פוסט