laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
מקס פון פבק

מקס פון פבק (בגרמנית: Max von Fabeck;‏ 6 במאי 1854 – 16 בדצמבר 1916) היה גנרל גרמני שפיקד על קורפוס ועל ארמיות במלחמת העולם הראשונה. פון פבק נולד בברלין למשפחה עם רקע צבאי. בשנת 1871 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, ושירת בחיל המשמר. פון פבק מילא בצבא תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1906 מונה למפקד הדיוויזיה ה-28, בשנת 1910 מונה למפקד הקורפוס ה-15, ובשנת 1913 מונה למפקד הקורפוס ה-13. בפרוץ מלחמת העולם הראשונה היה פון פבק מפקד הקורפוס ה-13 (וירטמברג) שהיה חלק מהארמייה החמישית ולחם בחזית המערבית, ונטל חלק בקרב הארדנים. באוקטובר 1914 הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה השישית, ולחם עימה במרוץ אל הים ובקרב איפר הראשון, שם פיקד על פלגת ארמייה בניסיון לכבוש את העיר איפר, אך לא הצליח במשימתו. ב-9 במרץ 1915 הועבר פון פבק לחזית המזרחית והקים את הארמייה ה-11. ב-27 במרץ 1915 נפצע אלכסנדר פון קלוק מפקד הארמייה הראשונה ופון פבק נשלח להחליפו, ועמד בראש הארמייה עד לפירוקה ב-17 בספטמבר 1915. על הצלחתו בקרבות קיבל את העיטור פור לה מריט. ב-22 בספטמבר 1915 הועבר פון פבק שוב לחזית המזרחית ומונה למפקד הארמייה ה-12. ב-5 באוקטובר 1916 מונה למפקד הארמייה השמינית ועמד בראשה עד ל-22 באוקטובר 1916, אז פרש מהצבא עקב מחלה. בעקבות החמרת מחלתו התאבד פון פבק בגרמיש-פרטנקירכן שבבוואריה ב-16 בדצמבר 1916. פור לה מריט הצלב הגדול של מסדר הכתר של וירטמברג הצלב הגדול של מסדר העיט אדום עם עלי אלון הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה מדיה וקבצים בנושא מקס פון פבק בוויקישיתוף Stammbaum Familiengeschichte mit Kurzbiografie und Foto Stollwerck-Sammelbild mit Kurzbiografie
הארי קרוטו

סר הרולד וולטר (הארי) קרוטו, חבר החברה המלכותית (באנגלית: Sir Harold Walter (Harry) Kroto; ‏7 באוקטובר 1939 – 30 באפריל 2016) היה כימאי בריטי ממוצא יהודי. זוכה בפרס נובל לכימיה לשנת 1996, במשותף עם רוברט קורל וריצ'רד סמולי על גילוי הפולרנים. נולד בשם הרולד וולטר קרוטושינר בקיימברידג'שייר שבאנגליה לאב יהודי, ולאם נוצרייה. הוריו, אדית והיינץ קרוטושינר (שם משפחתם מהשפה השלזית). אביו ואימו נולדו בברלין, גרמניה והגיעו כפליטי המשטר הנאצי שנות ה-30, מאחר שאביו היה יהודי. קרוטו גדל בבולטון, לנקשייר. בשנת 1955 קוצר שם המשפחה ל"קרוטו". למד כימיה באוניברסיטת שפילד. אף על פי שחונך כיהודי, הארי קרוטו אמר שהוא לא רואה היגיון בדת, ושהוא הומניסט בעל שלוש דתות: אמנסטי אינטרנשיונליזם, אתאיזם והומור. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. קרוטו למד בבולטון ונכנס לאוניברסיטת שפילד ב-1958. קיבל תואר ראשון בהצטיינות בכימיה ב-1961 ותואר דוקטור ב-1964. במהלך לימודיו שיחק בנבחרת הטניס והיה אף נשיא אגודת הסטודנטים האתלטים. מחקר פוסט-דוקטורט ביצע באוטווה שבקנדה. כיהן כנשיא החברה המלכותית לכימיה בשנים 2004-2002. בשנת 1963 נשא לאישה את מרגרט הנרייטה האנטר, סטודנטית באוניברסיטה. לשניים שני בנים, סטפן ודויד.  קרוטו זכה בפרס נובל לכימיה לשנת 1996, במשותף עם רוברט קרל וריצ'רד סמולי. מדיה וקבצים בנושא הארי קרוטו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הארי קרוטו הארי קרוטו, באתר פרס נובל (באנגלית) הארי קרוטו, אנשי סגולה - יהודים זוכי פרס נובל, באתר בית התפוצות. זכייה של הרולד קרוטו "דוקטור לשם כבוד" באוניברסיטת תל אביב חזקי עזרא, רה"מ נפגש עם זוכי פרס נובל מכל העולם בתחום המדעים, באתר ערוץ 7, 16 באוגוסט 2015 הארי קרוטו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) הארי קרוטו, באתר "Find a Grave" (באנגלית) The Nobel Prize in Chemistry 1996, NobelPrize (באנגלית)
דלק צהוב-גרון

דלק צהוב-גרון (שם מדעי: Martes flavigula) הוא מין של דלק ממשפחת הסמוריים החי בדרום-מזרח אסיה באזורים הרריים. הדלק הוא בעל תפוצה רחבה במזרח אסיה ולא נחשב מאוים. הוא אינו מפחד מבני אדם או מכלבים ובמקרים מסוימים אף מאולף. זהו דלק בינוני בעל פרווה שחורה, לבנה, זהובה (באזור החזה) וחומה וזנבו ארוך ביותר. משקלו הממוצע 2.5–5.7 ק"ג ואורכו 500–719 מ"מ. כמו רוב הסמוריים הדלק הוא אוכל-כול, והוא ניזון מהצומח, מפירות ומצוף, וממגוון מהחי. הדלקים צדים בזוגות ויאכלו כל חיה קטנה שתיקרה בדרכם: חולדות, ארנבים, נחשים, תרנגולים וביצים. הם טורפים גם מיני טרף גדולים בהרבה כמו פרסתנים קטנים איילי מושק, קופים, חזירונים ואף גורים של טורפים. הדלקים מותאמים למגוון אזורי מחיה וגם להרים גבוהים כמו הרי ההימלאיה, ויש להם פרווה עבה השומרת עליהם מהקור. הם גם נפוצים ביערות טרופיים או סובטרופיים ותפוצתם משתרעת ממזרח רוסיה ועד לאיי ג'אווה ובורנאו. הוא נדיר באזור של מלזיה. מדיה וקבצים בנושא דלק צהוב-גרון בוויקישיתוף דלק צהוב-גרון, באתר ITIS (באנגלית) דלק צהוב-גרון, באתר NCBI (באנגלית) דלק צהוב-גרון, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) דלק צהוב-גרון, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) דלק צהוב-גרון, באתר GBIF (באנגלית) דלק צהוב-גרון באתר הרשימה האדומה של IUCN
דלק דייג

דלק דייג (שם מדעי: Martes pennanti) הוא מין של דלק ממשפחת הסמוריים והוא אחד ממיני הדלק הגדולים ביותר, כשמספר חוקרים רואים בו מין בסוג עצמאי (Pekania). הוא חי בצפון אמריקה בעיקר ביערות מחטניים מקנדה למרכז ומערב ארצות הברית, אך אינו נפוץ באקלימים יבשים. דלק דייג מזכיר חתול במראהו ובממדיו. הזכרים גדולים באופן ניכר מהנקבות, ומגיעים למשקל 3.5-6 ק"ג ולאורך 90–120 ס"מ. פרוותו של הדלק ארוכה, ובחורף היא מתכהה ומתארכת מעט. הוא חי ביערות ומסוגל לטפס היטב, אך מעדיף למצוא את מזונו על קרקע היער. הוא טורף בעלי חיים קטנים כמו עכברים וסנאים, וגם גדולים יותר, כמו ארנבות שלג, פסיונים ואפילו עופרים של אייל. למרות שמו - דלק דייג - הוא צד דגים לעיתים נדירות. דלק זה נמנה עם קבוצה קטנה של טורפים המסוגלים לצוד את הדרבן צפון אמריקני. הוא תוקף את הדורבן, מתעתע בו בזריזות ומקשה עליו להכות בו בזנבו הקוצני. תוך כדי כך הוא נושך ופוצע את הדורבן בראשו ובאזורים רגישים אחרים. לאחר כמה נשיכות הוא מכריע אותו, הופך אותו בזהירות ואוכל אותו. הוא טורף גם חיות משק צעירות כמו תרנגולות ואווזים, מה שגורם לחקלאים לרדוף ולצוד אותו. בנוסף, הוא ניצוד בשל פרוותו המשובחת. למרות הדילול המכוון, דלק דייג אינו מצוי בסכנת הכחדה, ומצב השימור שלו מוגדר "ללא חשש". מדיה וקבצים בנושא דלק דייג בוויקישיתוף דלק דייג, באתר ITIS (באנגלית) דלק דייג, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) דלק דייג, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) דלק דייג, באתר GBIF (באנגלית) דלק דייג, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) דלק דייג באתר הרשימה האדומה של IUCN
דלק נילגירי

דלק נילגירי (שם מדעי: Martes gwatkinsii) הוא מין של דלק האנדמי להרי נילגירי שבהרי גהט המערביים. הוא מצוי בסכנת הכחדה. הדלק מזכיר מאוד את הדלק צהוב-הגרון, אך גדול ממנו ובעל גולגולת שונה מעט. צבעו פרוותו חום-אדמדם ובעל חזה צהוב או כתום עד לבטן וגם על הרגליים הקדמיות מעט. אורכו הממוצע 55-65 ס"מ ומשקלו כ2 קילוגרם. לא ידועים הרבה פרטים עליו. הדלק נחשב ליצור יומי היודע לטפס על עצים וניזון ממכרסמים ומעופות קטנים. מדיה וקבצים בנושא דלק נילגירי בוויקישיתוף דלק נילגירי, באתר ITIS (באנגלית) דלק נילגירי, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) דלק נילגירי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) דלק נילגירי, באתר GBIF (באנגלית) דלק נילגירי באתר הרשימה האדומה של IUCN ערך זה הוא קצרמר בנושא יונקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בולסלבייץ (פרובינציית לודז')

בולסלבייץ (בפולנית: Bolesławiec) הוא כפר במחוז ויירושוב שבפרובינציית לודז' בפולין, בו שכנה עד השואה קהילה יהודית. היישוב נזכר לראשונה במאה ה-13, וקיבל זכויות עירוניות. מעמדו העירוני של היישוב ניטל ממנו בשנת 1870, בעקבות מרד ינואר. יהודים התיישבו בבולסלבייץ החל מאמצע המאה ה-18, ועסקו תחילה בעיקר בפונדקאות. בסוף המאה ה-19 נבלמה התפתחות הקהילה כתוצאה מהגבלות מגורים על יהודים באזור. ביישוב התקיימה קהילה עצמאית, ומסוף המאה ה-19 ועד ראשית המאה ה-20 כיהן במקום הרב משה יחיאל ברלאך. בין מלחמות העולם כיהן כרב הקהילה הרב י' בנייץ. בשנת 1930 הוקם ביישוב סניף של "השומר הלאומי", ובתקופה זו בלטה במקום מפלגת הציונים הכלליים. טרם מלחמת העולם השנייה חיו בבולסלבייץ למעלה מ-500 יהודים. עד אוגוסט 1941 חוסל היישוב היהודי בכפר, לאחר שאנשיו גורשו לריכוזים יהודיים גדולים יותר בסביבה, וגורלם היה זהה לגורל יתר היהודים במקומות אלו. לאחר השואה שבו לכפר 8 יהודים בלבד, ובאוקטובר 1945 נרצחו כולם בידי פולנים. מדיה וקבצים בנושא בולסלבייץ בוויקישיתוף בולסלבייץ באתר מרכז מורשת יהדות פולין "בולסלבייץ (פרובינציית לודז')", באתר JewishGen (באנגלית) "בולסלבייץ (פרובינציית לודז')", באתר השטעטל הווירטואלי
The Night They Drove Old Dixie Down

The Night They Drove Old Dixie Down ("הלילה בו נוצחו מדינות הדרום") הוא אחד משיריהם המפורסמים של להקת הבנד. השיר נכתב על ידי רובי רוברטסון ופורסם באלבומם השני בשנת 1969.  גרסת הכיסוי לשיר שביצעה ג'ואן באאז בשנת 1971 עלתה לרשימת חמשת הלהיטים הגדולים באותו זמן.  השיר נכתב על ידי רובי רוברטסון. מילות השיר מתארות את הימים האחרונים של מלחמת האזרחים האמריקאית ואת סבלם של תושבי הדרום הלבנים עם התבוסה במלחמה, שנצרבה בזיכרון. השיר מתאר במילים מרגשות את קורותיו של חייל בצבא הקונפדרציה, כאילו מדובר במלחמה שהסתיימה זה עתה. המילים "בחורף 65'" שעשויות לכאורה לדבר על תאריך שהיה שנים ספורות לפני כתיבת השיר, מדבר למעשה על חורף שנת 1865, התבוסה במלחמת האזרחים, מאה שנה לפני כתיבת השיר. השם דיקסי (Dixie) הוא הכינוי שנתנו אנשי הצפון למדינות הקונפדרציה (בדומה לכינוי הצפוני יאנקי). השיר מתאר את חייל הקונפדרציה וירג'יל קיין המשרת במסילת הרכבת שמריצ'מונד לדנוויל, ומלווה באירועים היסטוריים. השיר מתחיל במילים "קוראים לי וירג'יל קיין, שירתתי על קו הרכבת מריצ'מונד לדנוויל' / עד שהפרשים של סטונמן הגיעו וחיבלו שוב במסילה. / בחורף 65' רעבנו כמעט למוות. ב-10 במאי ריצ'מונד נפלה. / אני זוכר זאת היטב:  הלילה שבו הכריעו את דיקסי הזקנה".   רוברטסון סיפר שהמוזיקה הייתה בראשו עוד קודם אך רק בהמשך חשב על הרעיון לשיר, ואז עשה מחקר נוסף. חבר להקת הבנד, לבון הלם, יליד ארקנסו, הצהיר כי הוא סייע במחקר לצורך כתיבת המילים. בספרו מ-1993 This Wheel's on Fire, כתב הלם:"רובי ואני עבדנו על המילים "בלילה שבו דיקסי הזקנה נפלה",  אני זוכר שלקחתי אותו לספרייה, כדי שיוכל לחקור את ההיסטוריה וגאוגרפיה של אותם זמנים, ולכתוב על הגנרל רוברט אי לי בצורה ראויה". להקת הבנד ביצעה את השיר בהופעות לעיתים קרובות, והוא נכלל בשני אלבומי רוק של הלהקה.  הפעם האחרונה בה ביצע לבון הלם את השיר הייתה בהופעה  The Last Waltz  בשנת 1976.  גרסת הכיסוי המצליחה ביותר של השיר בשפה האנגלית הייתה גרסה ידי ג'ואן באאז שפורסמה בשנת 1971.  גרסה זו הגיעה לשיא בהשמעות והשיר דורג במקום השלישי בבילבורד הוט 100 של אותה שנה, הופיע חמש פעמים במצעדי הפזמונים בארצות הברית כשיר המושמע ביותר, וזכה באלבום זהב.   עם הזמן עלתה גם ביקורת על השיר, המתאר את התושבים הלבנים בדרום ארצות הברית ומתייחס לתקופה כנוסטלגית, מבלי להתייחס לסבלם של השחורים, ששועבדו ועברו מאות שנים של עבדות ופגיעה בזכויות האדם. מידע על היצירה "The Night They Drove Old Dixie Down" באתר מיוזיק בריינז מידע על הרצועה "The Night They Drove Old Dixie Down" באתר ספוטיפיי
בואש מכורבל

בואש מכורבל (שם מדעי: Mephitis macroura) הוא מין של בואש החי באמריקה הצפונית. הוא קרובו של הבואש המפוספס, אך בעל זנב ארוך יותר ובעל פס לבן מעל ראשו שמתרחב לעבר החלק העליון של הראש ולאורך כל פלג הגוף העליון. גם הפרווה שלו ארוכה יותר, אך ממדיו קטנים יותר. הבואש נמצא במדבריות והערבות שבדרום ארצות הברית ובמקסיקו, שם הוא הכי נפוץ והם מעדיפים אזורים הקרובים לנהרות. הם חיים בזוגות קטנים כשהנקבות קטנות מהזכרים ויוצאים מהמאורה בלילה לחיפוש אחרי מזון. הם אוכלי כל וניזונים מקקטוסים, חרקים, עכברים, עופות וביצים. כמו רוב הבואשים אין להם הרבה טורפים. מדיה וקבצים בנושא בואש מכורבל בוויקישיתוף בואש מכורבל, באתר ITIS (באנגלית) בואש מכורבל, באתר NCBI (באנגלית) בואש מכורבל, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) בואש מכורבל, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) בואש מכורבל, באתר GBIF (באנגלית) בואש מכורבל בחיות צפון אמריקה בואש מכרובל באתר הרשימה האדומה של IUCN
מוניות בניו יורק

המוניות של ניו יורק (באנגלית: Taxicabs of New York City), מוכרות כאחד מסמלי ההיכר של העיר ניו יורק. משנות השישים של המאה העשרים בלטו בניו יורק דגמי הצ'קר מרתון. המוניות קיימות בשני צבעים: ירוק וצהוב. מוניות הצבועות בצבע צהוב קנרי (מוניות מדליון) מורשות לאסוף נוסעים ברחבי רובעי העיר. אלו הצבועות בירוק (הידועות כמוניות בורו), שהופיעו לראשונה באוגוסט 2013, מורשות לאסוף נוסעים בצפון מנהטן, הברונקס, ברוקלין, קווינס (לא כולל נמל התעופה לה גוארדיה וקנדי) ובסטטן איילנד). לשני סוגי המוניות אותו מבנה ארגוני. הן מופעלות ומוחזקות על ידי חברות פרטיות, ואת הרישיונות מאשרת ועדת המוניות והלימוזינות של ניו יורק (TLC), שגם מפקחת על 40,000 כלי רכב להשכרה, כולל "רכבים שחורים". נכון למרץ 2014, קיימים בניו יורק 51,398 גברים ונשים בעלי רישיונות לנהוג במוניות מדליון. נכון ל-2015 יש כ-13,605 מוניות טקסי מורשות. העיר ניו יורק הציעה 368 מהן למכירה פומבית בין נובמבר 2013 לפברואר 2014. כל אחת מהמוניות הללו נועדו לשימוש, הן נגישות לכיסאות גלגלים, והן היו אמורות להיות מוצעות לשירות בתוך חודשים ספורים לאחר מכן. מוניות ניו יורק, אשר לכל אחת מהן נדרש רישיון ייעודי על מנת להיות פתוחה לשירות, עוברות בממוצע כ-180 מיילים במשמרת, ובסך הכל נותנות שירות לכ-241 מיליון נוסעים בשנה. החל מספטמבר 2012, קיימות כ-7990 מוניות היברידיות, המייצגות כ-59 אחוזים מהמוניות הנותנות שירות, יותר מאשר כל עיר ברחבי ארצות הברית. רכב מסוג ניסאן NV200 זכה בזיכיון להיות "רכב העתיד" כדי להחליף את רוב מוניות העיר. החלטה זו גררה ביקורת ותביעות משפטיות רבות. בנוסף, החל ממרץ 2014, 6000 עיצובי סטריט הייל בעלי היתרים הוצעו לשירות, 20 אחוזים מהם מחויבים להיות בעלי גישה לנכים; 4478 כלי רכב בעלי עיצוב סטריט הייל כבר נמצאים בשימוש החל מ-14 במרץ 2014. מדיה וקבצים בנושא מוניות בניו יורק בוויקישיתוף מוניות בניו יורק, באתר ישראלים בניו יורק סוכנויות הידיעות, הדור הבא של מוניות ניו יורק: ריפוד דוחה זיעה ומטען לסלולרי, באתר כלכליסט, 3 באפריל 2012 צח יוקד, מה הורג את נהגי המוניות בניו יורק?, באתר TheMarker‏, 30 בנובמבר 2018 New York City Taxi and Limousine Commission (2006-03-09). "The State of the NYC Taxi" (PDF). נבדק ב-2007-02-18. מכוניות צ'קר (ראו: "צ'קר מרתון") trombinoscar.com/checker/index ערך זה הוא קצרמר בנושא ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בואשן הגירית

בואשן הגירית (שם מדעי: Mydaus javanensis) הוא מין של בואש המזכיר מעט גירית שנחשב בעבר לחלק ממשפחת הסמוריים. לאחר בדיקות DNA הוחלט לשייכו למשפחת הבואשיים. הבואש חי בטבע באיי אינדונזיה כמו ג'אווה, בורנאו וסומטרה וגם בפיליפינים וכן באיים קטנים יותר. בואשן הגירית הוא מבין הבואשים הגדולים ביותר: אורכו 32-46 ס"מ ומשקלו 0.85-2.5 ק"ג. אך במראהו הוא שונה מאוד מרוב הבואשים. הוא בעל חוטם מחודד, עיניים קטנות, גוף כבד בעל רגליים קטנות ובעלות טפרים העוזרים לו לחפור באדמה ופס לבן על פרוותו בחלק העליון כששאר הפרווה חומה-שחורה ומלמטה בהירה יותר. כמו לרוב הבואשים יש לו בלוטות ליד פי הטבעת ובהם הוא יכול לפלוט נוזל מסריח. הוא חי ביערות גשם וביערות הררים עד גובה 2,200 מטר. רק לעיתים נדירות הם נמצאים בשפילת היער. בהם חיים בבדידות וצדים יצורים קטנים כמו חסרי חוליות, ביצים ואף פגרים, אך כמו גיריות רגילות המזון המועדף עליהם הם תולעים. מדיה וקבצים בנושא בואשן הגירית בוויקישיתוף בואשן הגירית, באתר ITIS (באנגלית) בואשן הגירית, באתר NCBI (באנגלית) בואשן הגירית, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) בואשן הגירית, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) בואשן הגירית, באתר GBIF (באנגלית) בואשן הגירית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) בואשן הגירית באתר הרשימה האדומה של IUCN
בואשן מצחין

בואשן מצחין (שם מדעי: Spilogale gracilis) הוא מין של בואשן וקרוב לבואשן המזרחי. בניגוד אליו הם נפוצים בחלק המזרחי של אמריקה. אורכו 35-45 ס"מ. משקלם של הזכרים 337-734 גרם, ומשקלן של הנקבות 227-482 גרם. לבואשן 3 פסים לבנים לאורך הגוף מהראש עד לאמצע הגב וכמה פסים אנכיים דומים מצידי הגוף. הזנב פרוע מאוד ובקצה בעל שערות לבנות. החוטם והעיניים קטנים וביניהם עובר פס לבן קטן. האוזניים עגולות וקטנות בצבע ורוד. יש לבואשן רגליים קצרות אבל טפרים ארוכים המתאימים לחפירה. הם חיים במחילות בזוגות ויוצאים בחשיכה. הם חיים ביערות ואוכלים מגוון מזונות מהחי ומהצומח בין השאר חרקים, עכברים, זוחלים קטנים, ביצים ופירות יער. יש להם מעט מאוד טורפים עקב ריחם, אך עופות דורסים בכל זאת עלולים לתפוס אותם (לרוב העופות אין חוש ריח). נגד טורפים אחרים הם יפגינו הרתעה הכוללת עמידה על 2 רגליים ונפנוף הזנב כהכנה לריסוס. רוב הטורפים נסוגים בשלב זה ואם לא הם בורחים עקב הריח. בואשן מזרחי בואש מפוספס מדיה וקבצים בנושא בואשן מצחין בוויקישיתוף בואשן מצחין, באתר ITIS (באנגלית) בואשן מצחין, באתר NCBI (באנגלית) בואשן מצחין, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) בואשן מצחין, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) בואשן מצחין, באתר GBIF (באנגלית) בואשן מצחין באתר הרשימה האדומה של IUCN
בואשן מזרחי

בואשן מזרחי (שם מדעי: Spilogale putorius) הוא מין של בואשן החי באמריקה הצפונית, וכמו רוב הבואשיים מסוגל לפלוט נוזל מסריח במקרה שהוא מרגיש מאוים. מצוי בעיקר במזרח ארצות הברית ובכמה חלקים של קנדה ומקסיקו. הבואשן מזכיר מאוד את קרובו, בואשן מצחין, וכמוהו בעל שלושה פסים לבנים לאורך הראש עד הגב. גם זנבו פרוע ולבן בקצה ופניו גם קטנות ושחורות למעט פס לבן מול העיניים. הזכרים מגיעים לאורך 46–68 סנטימטרים וגדולים מהנקבות שאורכם 35–54 סנטימטרים. משקלם מגיע ל-1.2 עד 1.8 קילוגרם. הם חיים במחילות באדמה ויכולים לטפס ולהתחפר, והם יכולים להימצא בקבוצות של עד 8 בואשים בחורף. הם אוכלי כל ויצודו יצורים קטנים כמו חרקים, עכברים ולטאות ואף פגרים, אך גם יאכלו פירות וזרעים. יש להם מעט טורפים (בעיקר עופות דורסים כמו עיטים וינשופים), והם מרתיעים טורף שמגיע בכך שהם עומדים על רגליהם האחוריות ומנפנפים בזנבם. אם ההרתעה לא עוזרת הם מרססים את הטורף בבלוטות המסריחות שלהם. מדיה וקבצים בנושא בואשן מזרחי בוויקישיתוף בואשן מזרחי, באתר ITIS (באנגלית) בואשן מזרחי, באתר NCBI (באנגלית) בואשן מזרחי, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) בואשן מזרחי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) בואשן מזרחי, באתר GBIF (באנגלית) בואשן מזרחי באתר הרשימה האדומה של IUCN ערך זה הוא קצרמר בנושא יונקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בילשיבצי

בילשיבצי (באוקראינית: Більшівці; בפולנית: Bołszowce, "בולשובצה"; ביידיש: באלשוועץ) היא עיירה במחוז איוואנו-פרנקיבסק שבמערב אוקראינה. היישוב נזכר לראשונה בתחילת המאה ה-15, ובסוף מאה ה-16 קיבל זכויות עירוניות. במהלך השנים סבל היישוב מפשיטות השוודים, הקוזקים, הטורקים והטטרים. כמו כן, נפגע היישוב קשות במלחמת העולם הראשונה. בעיירה נותר מבנה בית כנסת מהמאה ה-18. התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא משנת 1635, ומסוף המאה ה-19 התקיימה במקום קהילה עצמאית. לאחר מאורעות מלחמת העולם הראשונה ופרעות פטליורה, עזבו את העיירה רוב יהודיה. בשנים אלו נמנו בעיירה כ-1,200 יהודים, למעלה ממחצית מסך תושביה. בסיוע הג'וינט ומוסדות עזרה הדדית השתקמה הקהילה, ובשנות העשרים והשלושים פעלו בעיירה מפלגות ציוניות שונות, וכן תנועות הנוער השומר הצעיר ובית"ר. כמו כן, פעלו בעיירה בית ספר מרשת תרבות וספרייה יהודית. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נכנסו לעיירה הסובייטים. ביום 3 ביולי 1941 נכנסו לעיירה הגרמנים, ובו ביום ירו למוות בכ-450 מיהודי המקום. כ-1,500 היהודים שנותרו בעיירה רוכזו בגטו, והועברו בשתי אקציות, בספטמבר ובאוקטובר 1942, למחנה ההשמדה בלז'ץ. היהודים האחרונים מהעיירה הועברו לרוהטין. מדיה וקבצים בנושא בילשיבצי בוויקישיתוף בולשובצה באתר מרכז מורשת יהדות פולין "בולשובצה", באתר השטעטל הווירטואלי "בילשיבצי", באתר JewishGen (באנגלית)
בואש חוטמני מזרחי

בואש חוטמני מזרחי (שם מדעי: Conepatus leuconotus) הוא מין של בואש חוטמני ממשפחת הבואשיים. הבואש חי בטבע באמריקה המרכזית ובמקסיקו, ומסתגל למגוון אזורים, ממדבריות ועד לג'ונגלים והרים. בואש זה הוא אחד ממיני הבואשים הגדולים בעולם: הוא יכול להגיע ל-82 ס"מ ושוקל 1,130–4,500 גרם, כשהזכרים גדולים מהנקבות. הוא בעל פרווה שחורה ולבנה מלמעלה, כולל החלק העליון של הראש. כמו רוב בני הסוג גם לבואש זה אף ורוד וארוך יחסית והוא משתמש בו כדי לחפש חרקים וצמחים מתחת לקרקע. יש לו טפרים גדולים ורגליים ארוכות וזנבו הארוך לבן לגמרי. הבואש רובץ במחילתו במשך היום בשינה ובלילה יוצא לצוד. הוא אוכל כל שניזון בעיקר מחרקים, אך יצוד בזריזות גם מכרסמים וזוחלים קטנים. הוא עצמו מותקף על ידי עופות דורסים, אך שאר הטורפים לא תוקפים אותו בגלל בלוטות הריח המסריחות שלו. מדיה וקבצים בנושא בואש חוטמני מזרחי בוויקישיתוף בואש חוטמני מזרחי, באתר ITIS (באנגלית) בואש חוטמני מזרחי, באתר NCBI (באנגלית) בואש חוטמני מזרחי, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) בואש חוטמני מזרחי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) בואש חוטמני מזרחי, באתר GBIF (באנגלית) בואש חוטמני מזרחי באתר הרשימה האדומה של IUCN
בואש חוטמני הומבולדטי

בואש חוטמני הומבולדטי (שם מדעי: Conepatus humboldtii) הוא בואשיים החי בקצה הדרומי של אמריקה הדרומית והוא בעל אף ארוך ורוד ובשרני כמו חזיר. הוא חי בטבע בערבות העשב הפתוחות של ארגנטינה וצ'ילה. בואש זה קטן יחסית לסוגו ואורכו 30-34 ס"מ ואורך זנבו 17-21 ס"מ. משקלו מגיע ל-1.5-3 ק"ג. יש לו פרווה חומה-אדמדמה עם 2 פסים לבנים משני הצדדים וזנב אפרפר המסתיים בשערות לבנות. מזונו העיקרי הוא חרקים, אך כשהוא לא מוצא הוא יאכל בעלי חוליות קטנים כמו עכברים, לטאות וצפרדעים וגם ביצים. מדיה וקבצים בנושא בואש חוטמני הומבולדטי בוויקישיתוף בואש חוטמני הומבולדטי, באתר ITIS (באנגלית) בואש חוטמני הומבולדטי, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) בואש חוטמני הומבולדטי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) בואש חוטמני הומבולדטי, באתר GBIF (באנגלית) בואש חוטמני הומבולדטי באתר הרשימה האדומה של IUCN
בואש חוטמני מוליני

בואש חוטמני מוליני (שם מדעי: Conepatus chinga) הוא מין של בואש החי באמריקה הדרומית באזורים ממוזגים במדינות צ'ילה, פרו, ארגנטינה, בוליביה, פרגוואי, אורוגוואי וצפון ברזיל. כמו לרוב הבואשים יש לו פסים לבנים על גוף שחור, מה שמסמל לטורפים שהוא לא טעים ובעל בלוטות ריחניות. יש לו גם חוטם ארוך וורוד המזכיר חזיר. הבואשים חיים לבדם בטריטוריות של כמה קילומטרים. הם צדים יצורים קטנים שונים וגם אוכלים צמחים ויש להם שיניים חזקות מרוב הבואשים. הם אינם בסכנת הכחדה. בואש מפוספס בואש חוטמני מזרחי מדיה וקבצים בנושא בואש חוטמני מוליני בוויקישיתוף בואש חוטמני מוליני, באתר ITIS (באנגלית) בואש חוטמני מוליני, באתר NCBI (באנגלית) בואש חוטמני מוליני, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) בואש חוטמני מוליני, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) בואש חוטמני מוליני, באתר GBIF (באנגלית) בואש חוטמני מוליני באתר הרשימה האדומה של IUCN
בואש חוטמני מערבי

בואש חוטמני מערבי (שם מדעי: Conepatus semistriatus) הוא מין טורף ממשפחת הבואשיים החי בקצה הצפוני של אמריקה הדרומית והמרכזית וגם בחלק מאמריקה הצפונית וכן בקצה המזרחי של ברזיל. הוא חי במגוון בתי גידול הכוללים ערבות, שיחים צפופים ולעיתים גם בג'ונגלים. הבואש חי בבדידות ומתחבא ביום מתחת ענפים או סלעים ובלילה יוצא לאכול. הוא אוכל כל הניזון הן מהחי והן מהצומח. הוא שחור-לבן כמו רוב הבואשים ובעל חרטום רחב בצבע ורוד. אורכו 20-40 ס"מ ומשקלו 1,600 גרם בממוצע. מדיה וקבצים בנושא בואש חוטמני מערבי בוויקישיתוף בואש חוטמני מערבי, באתר ITIS (באנגלית) בואש חוטמני מערבי, באתר NCBI (באנגלית) בואש חוטמני מערבי, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) בואש חוטמני מערבי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) בואש חוטמני מערבי, באתר GBIF (באנגלית) בואש חוטמני מערבי באתר הרשימה האדומה של IUCN בואש חוטמני מערבי באתר הרשימה האדומה של IUCN
סבטלנה שקולינה

סבטלנה ולדימירובנה שקולינה (ברוסית: Светлана Владимировна Школина; נולדה ב-9 במרץ 1986) היא אתלטית רוסיה, היא אלופת העולם (מוסקבה 2013) ובעלת מדליית ארד אולימפית (לונדון 2012) בקפיצה לגובה. בפברואר 2019 שקולינה הושעתה לארבע שנים מהשתתפות בתחרויות על שימוש בסמים, החל מ-1 בפברואר 2019. שתי המדליות בהן זכתה, האולימפית ומאליפות העולם נשללו ממנה. שקולינה נולדה בירצבו, שבמחוז סמולנסק. באליפות העולם באתלטיקה לנוער שנערכה בגרוסטו, איטליה בשנת 2004 זכתה שקולינה במדליית כסף בשיא אישי חדש של 1.91 מטר. בתחרות שנערכה במנהיים, גרמניה ביוני 2005 קבעה שקולינה בקפיצה לגובה שיא אישי חדש של 1.92 מטר. באליפות אירופה באתלטיקה לנוער שנערכה בקובנה, ליטא ביולי אותה שנה היא זכתה במדליית זהב בתוצאה של 1.91 מטר. בתחרות שנערכה בטולה ביוני 2007 קבעה שקולינה בקפיצה לגובה שיא אישי חדש של 1.96 מטר. בתחרות שנערכה בקאזאן ביולי 2008 קבעה שקולינה בקפיצה לגובה שיא אישי חדש של 1.98 מטר. באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיימה שקולינה במקום 14 בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.93 מטר. באליפות העולם שנערכה בברלין גרמניה בשנת 2009 סיימה שקולינה במקום שישי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.96 מטר. באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בדוחא קטר במרץ 2010 סיימה שקולינה במקום רביעי בתוצאה של 1.96 מטר. באליפות אירופה שנערכה בברצלונה, ספרד בסוף יולי אותה שנה היא סיימה במקום רביעי בתוצאה של 1.97 מטר. באליפות העולם שנערכה בטגו קוריאה הדרומית בשנת 2009 סיימה שקולינה במקום חמישי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.97 מטר. באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה שקולינה במדליית ארד בשיא אישי חדש של 2.03 מטר, אחרי אנה צ'יצ'רובה בת ארצה (2.05 מטר) ובריג'טה בארט מארצות הברית (2.03 מטר). באליפות העולם שנערכה במוסקבה רוסיה בשנת 2013 זכתה שקולינה במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.03 מטר, לפני בריג'טה בארט (2.00 מטר), אנה צ'יצ'רובה ורות בייטייה מספרד (1.97 מטר). קפיצה לגובה: 2.03 מטר (2012 ו-2013) קפיצה לגובה: 2.00 מטר (2010 ו-2011) סבטלנה שקולינה, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי סבטלנה שקולינה, באתר olympedia.org סבטלנה שקולינה, באתר התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית סבטלנה שקולינה, באתר ליגת היהלום סבטלנה שקולינה, באתר Track and Field (נשים)