laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
קופי לואק

קוֹפִּי לוּאָק (באינדונזית: Kopi luwak, קוֹפִּי - קפה; לוּאָק - גחן דקלים אסייתי) הוא קפה המיוצר מפולי קפה שעברו במערכת העיכול של גחן דקלים אסייתי, וגחניים אחרים. הגחן אוכל את פירות צמח הקפה ולאחר כיום וחצי מפריש את הפולים בקבוצות (בצואה) כשחלק מהפירות עודם מחוברים לפולים. הם נאספים, נשטפים ביסודיות, מיובשים בשמש ועוברים תהליך קל של קלייה בלבד, כדי לא לפגוע במגוון הטעמים וחוסר המרירות שנובעים מהתהליך שעברו הפולים במערכת העיכול של הגחן. מקורם של הפולים מאינדונזיה. לפי הסיפור העממי, את הקפה גילו ילידים מסומטרה שלא הורשו לקטוף את פירות הקפה מהמטעים של המתיישבים ההולנדים במאה ה-18. לאחר שראו כי גחני הדקלים נוהגים לאכול את פולי הקפה ולהוציא אותם אחר כך בצואה, הפועלים באחוזות הקפה החלו לאסוף את הפולים, לרחוץ אותם ולהכין מהם משקה קפה, וגילו שטעמו טוב יותר. זהו אחד מסוגי הקפה היקרים ביותר בעולם, ונמכר במאות דולרים לקילוגרם. הקפה נמכר בעיקר לפי משקל ביפן ובארצות הברית, ומוגש בבתי קפה בדרום-מזרח אסיה. מדי שנה מיוצרים כ-230 ק"ג של קפה המתקבל בתהליך זה. סוג יקר יותר של קפה, שייצורו מסתמך על מערכת העיכול של פילים, מכונה קפה שנהב שחור. שאלת כשרותו של קפה זה שעבר במערכת העיכול של חיה טמאה, עוררה דיונים בין פוסקי ההלכה. תשובה הלכתית ראשונית בתחום זה נכתבה בידי הרב שלמה פישמן הנוטה להכשיר את הקפה. כמוהו גם הרב שניאור זלמן רווח, קבע שהקפה מותר לשתייה. מדיה וקבצים בנושא קופי לואק בוויקישיתוף יוסי רז, משל הקפה, באתר nrg‏, 16 בפברואר 2005 בבטן של איזו חיה מיוצר הקפה הטוב בעולם?, באתר אנציקלופדיה אאוריקה קופי לואק, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) The History behind the World’s Most Expensive Coffee ליהי שורש‏, הקפה היקר בעולם עובר דרך קיבת פיל, באתר וואלה, 11 בדצמבר 2012 תחומין, כרך ל"א
אשר שניר

אשר שניר (שיינפלד) (12 בפברואר 1942 – 5 באוקטובר 1986) היה טייס קרב ואלוף הפלות בחיל האוויר הישראלי, בתפקידו האחרון כיהן כראש מטה חיל האוויר בדרגת תת-אלוף. שניר נולד בתל אביב וסיים את לימודיו התיכוניים בתיכון עירוני ה במגמה הפיזיקלית. בשנת 1960 התגייס לצה"ל והתנדב לקורס טיס מספר 37. לאחר שסיים את הקורס בשנת 1962 הוצב כטייס קרב בטייסת מיסטר. בשנת 1965 נשלח לארצות הברית לבחון את מטוס הסקייהוק שאותו שקל חיל האוויר לרכוש. לאחר טיסות ניסיון המליץ שניר להצטייד בו. במלחמת ששת הימים היה שניר טייס שחק בטייסת העטלף, וביומה הראשון של המלחמה השתתף במבצע מוקד. במהלך המלחמה הפיל שלושה מטוסים. כמה ימים לאחר המלחמה, ב-15 ביוני 1967, השתתף שניר בקרב אוויר המוני באזור תעלת סואץ בו הופלו ארבעה מטוסי מיג 21 ומטוס שחק ישראלי. במהלך הקרב הפיל שניר שני מטוסים. ב-1969 התמנה לסמ"ט א' בטייסת ובמלחמת ההתשה רשם שבע הפלות נוספות, שהפכו אותו לראשון הטייסים בחיל האוויר שלזכותו נזקף דו-ספרתי של הפלות. באחד מקרבות האוויר הללו, שהיה ממושך במיוחד, הפיל שניר מטוס סורי אותו הטיס פאיז מנסור, מפקד טייסת ומבכירי הטייסים בחיל האוויר הסורי מעל רמת הגולן. הפלתו האחרונה במלחמת ההתשה הייתה במהלך קרב אוויר נגד טייסים רוסיים בו הופל טייס סובייטי שהטיס מיג 21 מעל שטח מצרים. באוקטובר 1970 עבר הסבה למטוסי קורנס. בשנת 1971 עבר לבית הספר לטיסה בבסיס חצרים ופיקד על טייסות הדרכה. במלחמת יום הכיפורים לחם בהצבת חירום כטייס F-4 פנטום והשתתף בקרבות אוויר ותקיפות רבות, בהם רשם לזכותו הפלה וחצי. את חצי ההפלה האחרונה שלו רשם ב-17 באוקטובר 1973. לאחר המלחמה פיקד שניר על טייסת העטלף. בשנת 1975 מונה לראש ענף מטוסים באגף אמצעי לחימה של מטה חיל האוויר, ולקצין פרויקט פיתוח מטוס הכפיר. בשנת 1977 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד בית הספר לטיסה. שניר יצא ללימודי תואר שני באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס בכלכלה ומנהל עסקים. לאחר שחזר לישראל התמנה ב-1981 למפקד בסיס חצרים בדרגת תת-אלוף. ב-1983 מונה למפקד להק האוויר ובאוגוסט 1984 מונה לראש מטה חיל האוויר, סגנו וממלא מקומו של מפקד החיל. ב-5 באוקטובר 1986 נפטר ממחלת הסרטן ממנה סבל לאורך שירותו. נטמן בבית הקברות הצבאי קריית שאול. קורות החיים של אשר שניר, באתר "יזכור" של משרד הביטחון יוסף ולטר, עד לרגעיו האחרונים דיבר "אלוף ההפלות" על אהבתו הגדולה: חיל האוויר, מעריב, 6 באוקטובר 1986 נעמי לויצקי, טייס מובחר, כותרת ראשית, 15 באוקטובר 1986 מירב הלפרין, ‏לטפח טייס ולוחם מתוחכם - ראיון עם מפקד בית הספר לטיסה, אל׳׳מ א', בטאון חיל האוויר 113, אוקטובר 1979, באתר הספרייה הדיגיטלית להיסטוריה ומורשת חיל האוויר יגאל סרנה, ‏מובילים אינם בוכים, בטאון חיל האוויר 161, נובמבר 1987, באתר הספרייה הדיגיטלית להיסטוריה ומורשת חיל האוויר ליעד ברקת, געגועי לקוקפיט, בטאון חיל האוויר, גיליון 134, אוגוסט 2000 אשר שניר: רקוויאם ליריב, בתוך: מירב הלפרין ואהרון לפידות (עורכים): חליפת לחץ, דפים בספר הטיסות של חיל האוויר. בטאון חיל האוויר ומשרד הביטחון – ההוצאה לאור, ישראל תשמ"ז - 1987, עמ' 9 - 14. אשר שניר: עם כץ לטנטא, חליפת לחץ, דפים בספר הטיסות של חיל האוויר, עמ' 100 - 108. מרחב אווירי הפלת שני מיג 21 מעל T-4 מרחב אווירי הפלת שני מיג 17
החבל הימי לישראל

החבל הימי לישראל (בראשי תיבות חי"ל; באנגלית Palestine Maritime Leage) היה אגודה להכשרה ימית ולהעמקת התודעה הימית שנוסדה בתקופת היישוב בשנת 1936. החי"ל, בשיתוף עם הסוכנות היהודית הקים את בית הספר הימי ליד הטכניון בחיפה (בבסמ"ת). עם הנהלתו והנהלת בית הספר הימי של אגודת יורדי ים זבולון ותנועות נוער ימיות נוספות, ניהל בתקופת המנדט פעולות הדרכה ימית לנוער בחופי נהריה, שבי ציון, עתלית, כפר ויתקין, הרצליה, דגניה א', טבריה ותל אביב. החי"ל פרסם חוברות הדרכה ימיות והקים מועדון בשם "בית יורדי ים" ברחוב המלכים בחיפה (כיום דרך העצמאות), עבור ימאי צי הסוחר והימאים העבריים ששירתו בצי הבריטי. היה מעורב מדי שנה בארגון אירועי יום הים, יום חג לימאות העברית. עם הקמת חברת השיט הארצישראלית "צים" ביום 7 ביוני 1945 על ידי הסוכנות היהודית, היא הותירה אצלה 44% מהון המניות, ומסרה לחבל הימי 11% ולהסתדרות 45%. לאחר הקמת מדינת ישראל הפך החי"ל למוסד גג של אגודות הספורט הימי, עד שפורק בשנת 1997. הזמנה למפגש ראשון של "הליגה הימית העברית" באניה 'הר ציון' יוני 1937. כרזת פרסומת סע באניות עבריות של החבל הימי לישראל, 1937. שער ים - גליונות החבל הימי לישראל גיליון מרץ-אפריל 1950. "ים- גליונות החבל הימי לישראל" חוברת ו'-ז' (נ"ח-נ"ט) שנה חמישית אדר ניסן תש"י מרץ אפריל 1950 עמוד 36. צדוק אשל, המערכה לכיבוש הים – תולדות החבל הימי לישראל. הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1996. דניאלה רן, בין ספינה לרציף תולדות לשכת הספנות הישראלית 1932–1982, פרדס הוצאה לאור, 2008, עמ' 46, 66, 131, 211–213. שי שמש, חג הים חוזר, זווית, 17 במאי 2018 ידיעות עיתונאיות היסטוריות על החבל הימי לישראל באתר "שפת הים" - ים וספנות בעיתוני ההשכלה, התחייה והיישוב, 1948-1856. "ים" - גליונות החבל הימי לישראל באתר "שפת הים", 2022. מפגש של אגודת החבל הימי לישראל, 1937, באתר ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים סיום עונת הרחצה על ידי חבל ימי לישראל, 1938, באתר ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים הכינוס הארצי למען הצי העברי, 1939, באתר ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים חבל ימי לישראל, דף שער בספרייה הלאומית נחום סלושץ, ספר הים, הוצאת החבל הימי לישראל, 1948 – בעמוד השער האנגלי שלצד עמוד השער העברי נכתב "Published by the PALESTINE MARITIME LEAGE" ערך זה הוא קצרמר בנושא ישראל ובנושא המנדט הבריטי. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
פיאזה

וילסון דה סילבה פיאזה (בפורטוגזית: Wilson da Silva Piazza; נולד ב-25 בפברואר 1943 בריבייראו דאס נבס), הידוע בשם פיאזה, הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדות הבלם והקשר ההגנתי, וידוע במיוחד בשל הופעותיו במדי קרוזיירו ונבחרת ברזיל. פיאזה החל את הקריירה שלו ב-1961, בקבוצת רנאסנסה (Renasença) ממדינת מינאס ז'ראיס. בתחילת דרכו שיחק דווקא כחלוץ, אך בהמשך הוסט לתפקידו ההגנתי. ב-1964 הוא עבר לקרוזיירו, מבכירי המועדונים במדינה זו. במהלך 15 שנותיו בקבוצה שיחק פיאזה ב-559 משחקים, ומלבד יכולתו היציבה במשחק ההגנה תרם לקבוצה גם מבחינה התקפית עם 39 שערים בסך הכל, זכר לתפקיד ההתקפי שבו החל את הקריירה. פיאזה היה מהשחקנים הבולטים של קרוזיירו באותה תקופה, לצדם של טוסטאו ודירסאו לופז, ושותף לעשר זכיות באליפות מינאס ז'ראיס, לזכייה בטאסה ברזיל ב-1966 ולזכייה בגביע ליברטדורס ב-1976, לאחר ניצחון על ריבר פלייט הארגנטינאית במשחק הגמר. הוא פרש מכדורגל ב-1979. פיאזה החל לשחק בנבחרת הלאומית של ברזיל ב-1969, וערך במדיה 47 הופעות. הוא היה שותף לזכיית הנבחרת במונדיאל 1970, תוך שהוא משמש אחד משחקני המפתח בהגנת הנבחרת, לצדם של שחקנים כמו קרלוס אלברטו. הוא השתתף עם ברזיל גם במונדיאל 1974, שבו הודח עמה בסיבוב השני. פיאזה, באתר Transfermarkt פיאזה, באתר WorldFootball.net פיאזה, באתר National Football Teams פיאזה, באתר FootballDatabase.eu פרופיל השחקן באתר Sambafoot ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגלנים ובנושא כדורגל ברזילאי. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
סיפורים שלא נשלמו

סיפורים שלא נשלמו: מנומנור ומהארץ התיכונה או "סיפורים שלא נשלמו" (באנגלית Unfinished Tales of Númenor and Middle-eart), הוא קובץ מאמרים וסיפורים מאת ג'ון רונלד רעואל טולקין, המתארים בהרחבה את קורות הארץ התיכונה ונומנור, מהעידן הראשון ועד השלישי, שלא ראו אור בחייו של המחבר. לאחר מותו, ביקשו רבים מקוראי סדרת ספרי שר הטבעות וההוביט ללמוד עוד על הארץ התיכונה ויושביה, ההיסטוריה שלה ופרטים נוספים הנוגעים לדמויות המוכרות להם כבר. כל אלה ועוד נמצאו ברשומות שהשאיר אחריו טולקין בערבוביה, ובנו כריסטופר ערך אותן והכניס בהן סדר עד שהוציאן לאור בספר "סיפורים שלא נשלמו" בשנת 1980. הספר הוא חלק מהלגנדריום, המכלול הספרותי המתאר את היקום הדמיוני שיצר טולקין. "על טואור ובואו לגונדולין": גרסה מורחבת של סיפור טואור ובואו לגונדולין. "נרן אי הין הורין": גרסה מורחבת של סיפור ילדי הורין מזו שנמצאת בסילמריליון. "תיאור האי נומנור": תיאור מפורט של האי נומנור בו השתכנו הדונאדין בעידן השני. "אלדריון וארנדיס": סיפורם של טר-אלדריון, מלך נומנור ורעייתו ארנדיס. "שושלת אלרוס: מלכי נומנור": שושלת מלכי נומנור מטר-מיניטור (אלרוס אחי אלרונד) עד אר-פרזון. "תולדות גלדריאל וקלבורן": קורות חייהם של גלדריאל, בעלה קלבורן, ואמרות מלך לות'לוריין. "האסון בשדות הסיפנים": סיפור הקרב בשדות הסיפנים בו נהרג המלך איסילדור והטבעת האחת אבדה. "קיריון ואאורל": סיפורם של עוצר גונדור קיריון ושל שר האאותאוד (הרוהירים) אאורל, שיתוף הפעולה במלחמה נגד עם עוין מהמזרח, וההסכם שבו ניתנה רוהן לאאותאוד. "מסע ארבור": סיפור פגישתם של גנדלף ושל תוֹרִין צִנַּת-אַלּוֹן, מלך גמד גולה של אחת ממלכות הגמדאים, שהובילה לסיפור שמתואר בספר "ההוביט". "חיפוש הטבעת": תיאור מסעם של הנאזגול שנשלחו על ידי סאורון לחפש את הטבעת האחת. "הקרבות על מעברות האיסן": תיאורם של הקרבות על מעברות האיסן, שני קרבות שנערכו בין הרוהירים לבין צבאו של סארומן במהלך מלחמת הטבעת. "הדרואדין": הרחבה על הדרואדין, אנשי הפרא מיער דרואדין שבקצה ארד נימרס. "האיסטרי": על מקורם של האיסטרי: הקוסמים שבאו לארץ התיכונה על מנת להילחם בשר האופל סאורון. "הפלנטירי": סיפורם של הפלנטירי (ביחיד פלנטיר): 7 אבני הבדולח הקסומות שהביאו אלנדיל ובניו מנומנור לארץ התיכונה. ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ולדמר דה בריטו

ולדמר דה בריטו (בפורטוגזית: Waldemar de Brito;‏ 17 במאי 1913 – 21 בפברואר 1979) היה כדורגלן ברזילאי ששיחק בעמדת החלוץ במועדונים בברזיל ובארגנטינה, כמו גם בנבחרת ברזיל. דה בריטו, יליד סאו פאולו, שיחק בראשית הקריירה שלו במועדונים המקומיים סיריו (Syrio) ואינדפנדנסיה (Independência). ב-1933 הוא החל לשחק כמקצוען בקבוצה הבכירה של העיר, סאו פאולו דה פלורסטה, והיה באותה שנה למלך השערים של טורניר ריו-סאו פאולו עם 21 שערים. שנה לאחר מכן הוא עבר לבוטפוגו, במדיה שיחק תקופה קצרה בטרם עבר לסן לורנסו מהליגה הארגנטינאית. ב-1936 הוא חזר לברזיל ועבר לשחק בפלמנגו, עמה זכה באליפות ריו דה ז'ניירו ב-1939. ב-1943 הוא עבר לקבוצת פורטוגזה ולאחר מכן עבר לפורטוגזה סנטיסטה, במדיה סיים את הקריירה ב-1945. במדי הנבחרת הלאומית של ברזיל שיחק דה בריטו ב-18 משחקים והבקיע 18 שערים. הוא השתתף עם הנבחרת במונדיאל 1934, שבו הודחה הנבחרת כבר בסיבוב הראשון על ידי נבחרת ספרד. באותו משחק הוא בעט בעיטת עונשין לזכות נבחרתו, אך זו נהדפה על ידי השוער הספרדי ריקרדו זאמורה. לאחר פרישתו ממשחק שימש דה בריטו כסקאוט במועדון באורו אתלטיק קלאב. ב-1954 הוא גילה נער בשם אדסון ארנטס דו נסימנטו (פלה), ולקח אותו לשחק בסנטוס. פלה עתיד היה להפוך לאחד מגדולי הכדורגלנים בכל הזמנים. מדיה וקבצים בנושא ולדמר דה בריטו בוויקישיתוף ולדמר דה בריטו, באתר Transfermarkt ולדמר דה בריטו, באתר Soccerway ולדמר דה בריטו, באתר WorldFootball.net ולדמר דה בריטו, באתר National Football Teams ולדמר דה בריטו(הקישור אינו פעיל) באתר Sambafoot ערך זה הוא קצרמר בנושא כדורגל ברזילאי. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
איליושין

תאגיד התעופה איליושין (ברוסית: Авиационный комплекс имени С. В. Ильюшина) הוא יצרן מטוסים שהוקם על ידי סרגיי ולדימירוביץ' איליושין ב-13 בינואר 1933 על פי הוראת בראנוב, שהיה הקומיסר העממי לענייני תעשייה כבדה וראש המחלקה הראשית לתעשייה אווירית של ברית המועצות. במהלך השנים תכנן המשרד מספר רב של דגמי מטוסים שהיו בסיס לחיל האוויר הסובייטי במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחריה. כמו כן הוא תכנן מטוסי נוסעים כגון מטוס איליושין Il-18 שהיה המטוס העיקרי לתעבורת נוסעים בברית המועצות במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20. תאגיד איליושין הוא אחד הגדולים והמתקדמים בתעשיות הביטחוניות של רוסיה. התאגיד עוסק בייצור מטוסים אזרחיים ובעבר גם בייצורם של מטוסי קרב בודדים. לחברה ישנה חברת בת בשם איליושין פיננס-קו (Ильюшин Финанс Ко) האחראית לייצור מטוסי תובלה ומטוסו של נשיא רוסיה. נכון לשנת 2021 במפעלי התעשייה האווירית בוורונז' ובאוליאנובסק מיוצרים מספר דגמים של מטוסי נוסעים ומטוסי תובלה שתוכננו על ידי התאגיד. מספר דגמים של מטוסי תובלה נמצאים בשלבי פיתוח שנים כולל רעיונות לפיתוח מטוס כבד במיוחד מדגם ירמאק. תעשיית תעופה ברוסיה איליושין, ברשת החברתית אינסטגרם אתר האינטרנט הרשמי של איליושין (ברוסית ובאנגלית) האתר הרשמי של יצרנית המטוסים הרוסית איליושין ערך זה הוא קצרמר בנושא תעופה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אלת המסטיק

אלת המסטיק (שם מדעי: Pistacia lentiscus) היא שיח ירוק עד ממשפחת האלתיים, נפוץ במיוחד בחורשים באזורים ים תיכוניים נמוכים. כיום הוא גדל בעיקר בדרום-מערב האי היווני כיוס באזור הנקרא מסטיקוחוריה (כפרי המסטיק ביוונית) וממנו מייצאים את שרף אלת המסטיק הנקרא "מסטיקא" המשמש כיום לצורכי מזון ותעשייה ובעבר שימש בעיקר לצורכי רפואה. גידולים נוספים ישנם בטורקיה וסוריה מהם מכינים גלידות. הצמח גדל באזור אגן הים התיכון למרגלות הרים ממזרח ומערב, בעיקר עד גובה 300 מטר, הוא מלווה את החרוב ומאכלס מספר רב של קרקעות וסלעים. גובהו של השיח כ-0.5 עד 2 מטר. העלים והצמח מכילים שרף ריחני הנוטף לאחר פציעה. הפירות נאכלים על ידי ציפורים, המפיצות את הזרעים למרחק. לבני-אדם הם גורמים לשלשול. בימי קדם היו מכינים מהשרף חומר לעיסה (מכאן מקור השם "מסטיק" שהוא ביוונית "מסטיכה", Μαστιχα וגם בפיניקית משמעו "לעיסה" או "ללעוס", באנגלית "Mastic" או "Mastix"). כיום משמש החומר מקור לסם מרפא לתעשיית התרופות העוזר לנשים הרות, חיזוק הרחם והסדרת המחזור החודשי; מסייע לעצירת דימום מחזור הווסת, עצירת פצעים בגוף, מונע זיהומים בבטן; עוזר נגד הצטננות בחורף, וחומר חיטוי נגד חיידקים, לחניטה של מתים, לייצור משחות שיניים וסתימת חורים זמנית בשיניים. באתיופיה נהוג ללעוס את העלים של אלת מסטיק כדי לנקות את השיניים ואת הפה. שרף אלת המסטיק משמש גם בתור תבלין ובתור חומר קשירה או חומר מייצב להכנת ממתקים או קינוחים מזרחיים כגון רחת לוקום, עבמבר או גלידה מסטיק. מתאים להכנת פודינג או סחלב (משקה) וגם להסמכה של ריבה ועוגה, ומשמש גם בתור תחליף לקורנפלור וג'לטין. החומר יכול להחליף את החומר הנקרא אבקת C.M.C המשמש לייצוב גלידות. חיקוי סינתטי של החומר ללעיסה משמש כמרכיב מרכזי במסטיק. ישנם עוד שימושים רבים ונוספים לשרף אלת המסטיק לתעשייה בתור ציפוי לחומרים שקופים כגון זכוכית, ופלסטיק ולייצור של ציפוי ורנית ודבק, ולצורכי קוסמטיקה לייצור בושם, שמנים וקרמים לגוף. בבתי מרקחת ובתי טבע השרף של עץ אלת המסטיק ביחד עם שרף עץ הלבונה נקראים בשם "מסטיק ערבי" או "מסטיק תימני". גזע העץ משמש לתעשייה קלה של רהיטים. החוקר יוסף ברסלבי: "לדברי הגאוגרף פליניוס הזקן, שחי בסוף ימי הבית השני (מת 79 אחר ספיה"נ), נחשב המסטיק הארצישראלי כחומר הלעיסה הטוב ביותר בזמנו, ואף יהודי ארץ-ישראל בתקופת המשנה היו משתמשים בו לרפואה, או להרחקת ריח רע מן הפה, ככתוב בתוספתא שבת י"ב ח' : "אין לועסין מסטיכי בשבת. אימתי? - בזמן שמתכון לרפואה, אם מפני ריח הפה מותר". בשל ריחו הטוב ובשל עזרתו לנקיון השנים ילעסוהו אנשי המזרח עד היום הזה, ואף בתעשיית אבקה או משחה לשנים ישתמשו בו, כי הוא מחזק את החניכיים. ריחו הנעים של שרף האלה גובר ומתפשט, כשהוא נתון על גבי גחלים לוחשות, על כן נוהגים להוסיפו על אבקות קטורת, ואולי משום כך הירבו להקטיר תחת האלה ריח ניחוח בתקופת התנ"ך". בשנת 1959 הוחלט להכריז על מספר שמורות טבע בהם גדל אלת המסטיק. אלה (עץ) כיוס מסטיקא מסטיקוחוריה כנימות האלה אלת המסטיק, באתר ITIS (באנגלית) אלת המסטיק, באתר NCBI (באנגלית) אלת המסטיק, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) אלת המסטיק, באתר צמח השדה אלת המסטיק, באתר צמחיית ישראל וסביבתה אלת המסטיק, באתר Tropicos (באנגלית) אלת המסטיק, באתר GBIF (באנגלית) אלת המסטיק, באתר The Plant List (באנגלית) אלת המסטיק, באתר IPNI (באנגלית) אלת המסטיק - מאמר מדעי באתר Botanical.com מסטיקא באתר encyclopedia of spice אלת המסטיק באתר הרשימה האדומה של IUCN איתמר בנעט, שמורת טבע תוקם בחוף טנטורה ויערות הכרמל, הַבֹּקֶר, 23 ביוני 1959
לי עברון

לי עברון (נולדה ב-6 באוקטובר 1975) היא סופרת, משוררת ומתרגמת ישראלית. עברון היא בוגרת תואר ראשון בפילוסופיה ובלימודים כלליים (כולל חטיבות בספרות אנגלית וצרפתית) באוניברסיטה העברית בירושלים. כמו כן למדה לימודי תעודה בתרגום ועריכה במכללת עלמא. בשנים 1992–1998 הייתה כתבת ומבקרת תיאטרון במקומון "ירושלים" של רשת ידיעות תקשורת, ובשנים 2005–2007 כתבה ביקורות ספרות בעיתון מעריב. בשנים 05–2012 שימשה עורכת לשונית בהוצאת כתר ספרים, וכיום מתרגמת באורח עצמאי ספרות יפה מאנגלית ומצרפתית עבור מגוון הוצאות. בשנת 2019 הקימה יחד עם בת-זוגה, הסופרת ציפור פרומקין, את "'צילי' - הוצאה קטנטנה לספרי ילדים ונוער". עברון היא בתם של איש התרבות והטלוויזיה רם עברון ושל העיתונאית ואשת הרדיו עדנה עברון. היא גרושה ואם לילדה. עברון פרסמה ארבעה ספרי ילדים, שלושה ספרי שירה ('עד תפארת חיזורנו', גוונים, 1999; 'יבשות נעות', פרדס, 2012; 'דבר בלתי נראה', פרדס, 2015; 'אבטיח עם זנב', קתרזיס, 2023) וקובץ סיפורים קצרים ('התעוררות', גוונים, 1999). כמו כן פרסמה שירים וסיפורים בכתבי-העת עתון 77, אב, זוטא, החוטם ואחרים. עברון תרגמה לעברית (מאנגלית ומצרפתית) מגוון ספרים לנוער ולמבוגרים, בהם מנספילד פארק מאת ג'יין אוסטן, הרפתקאותיו של טום סויר מאת מארק טוויין, עליו זכתה בפרס היצירה למתרגמים, בשנת 2019, סביב העולם בשמונים יום מאת ז'ול ורן, מספר ספרים מסדרה "קלע הכשף", 'נדנדת חבלי הכביסה' מאת אחמד דני רמדאן ומספר ספרים מאת דויד פואנקינוס ושל אליקס א' הארו. בשנת 2022, תרגמה מצרפתית את 'התעלומה של חדר 622' מאת ז'ואל דיקר. בנוסף, עברון כתבה ותרגמה תסכיתי רדיו ששודרו בקול ישראל וכתבה מילים למוזיקה עבור מספר מלחינים, בהם דוד הרשל. בשנת 2010 הועלתה ב'תיאטרון מראה' (שבסיסו בקריית שמונה) הצגת ילדים פרי עטה בשם 'התרנגול', בבימויו של עופר שמר; ההצגה מבוססת על מעשייה מאת רבי נחמן מברסלב. באוגוסט 2020 ראה אור ספרה "העולם שמתחת לשטיח", בהוצאת טל-מאי. הספר זכה בפרס גפן מטעם האגודה הישראלית למדע בדיוני ולפנטסיה ופרס דבורה עומר לשנת 2022. מדיה וקבצים בנושא לי עברון בוויקישיתוף האתר הרשמי של לי עברון רשימת הפרסומים של לי עברון, בקטלוג הספרייה הלאומית לי עברון, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה" סיפור ילדים ושיר בכתב-העת החוטם סיפור קצר בכתב העת זוטא אתר הבית של הוצאת הספרים 'צילי' לי עברון-ועקנין, מדף הספרים של לי עברון-ועקנין, באתר nrg‏, 9 ביוני 2008 לי עברון באנתולוגיה מקוונת לשירה עברית באתר של נילי דגן העולם שמתחת לשטיח - הספר המושלם לתקופת הסגר, באתר ‏מאקו‏, 17 בספטמבר 2020 על "העולם שמתחת לשטיח", ריכוז כתבות לי עברון, דף שער בספרייה הלאומית לי עברון, בלקסיקון הספרות העברית החדשה עופרה רודנר, "הספרייה הניידת ממריאה ועוד הרפתקאות": ספר ילדים שמסעיר את הדמיון, באתר הארץ, 27 באוגוסט 2019 עופרה רודנר, "ארוחת מלכים": ספר ילדים מרושע ונהדר, באתר הארץ, 8 באפריל 2020 הארץ, ספרים חדשים, באתר הארץ, 24 ביולי 2015 אריאנה מלמד, "מנספילד פארק" של ג'יין אוסטן: על קו התפר בין בידור לאמנות, באתר הארץ, 8 באוגוסט 2017 יוענה גונן, "נדנדת חבלי הכביסה": זיכרונותיו של פליט הומו מסוריה הפכו לאגדה אכזרית, באתר הארץ, 13 במרץ 2018 גבי לוין, דוד פואנקינוס: איך מרגיש הסופר הכי פופולרי בצרפת - וגם הכי מושמץ, באתר הארץ, 25 בפברואר 2018 לנה שילוני, סיפור על יצירה, טירוף, מוות והדרך האחרונה לאושוויץ, באתר הארץ, 12 בספטמבר 2016 עידו בלאס, נשיקה צרפתית-שוודית: ריאיון עם הסופר דויד פואנקינוס, באתר הארץ, 14 בפברואר 2012
סטפן קרקשיאן

סטפן קרקשיאן (נולד ב-1929) הוא צייר ואמן קרמיקה ארמני יליד ירושלים. יצירתו הקרמית של קרקשיאן, והסדנה המשפחתית אותה הוא מנהל, משמרות את הדגמים הייחודיים ואת אמנות הקרמיקה הארמנית שהתפתחה בירושלים בראשית המאה ה-20 והפכה לאחד מסמני ההיכר של מזרח ירושלים. קרקשיאן הוכשר ב"הסדנה המשותפת" שהקים אביו, מגרדיש קרקשיאן ביחד עם נישאן בליאן בדרך שכם בירושלים, לאחר שפרשו מסדנתו של דוד אוהנסיאן. לאחר מותו של מגרדיש, פורקה, בשנת 1954, הסדנה המשותפת ופוצלה לשתי סדנאות נפרדות. יורשי משפחת בליאן המשיכו להפעיל את הסדנה בדרך שכם, שנקראת "Palestine Pottery", ואילו סטפן קרקשיאן ואחיו הקדר ברג' קרקשיאן פתחו סדנה לייצור קרמיקה ברחוב ה"ויה דולורוזה" מס' 15. יצירתו של קרקשיאן ממשיכה ומשמרת את הדגמים שנוצרו בסדנה המשותפת, אולם במהלך השנים פיתח קרקשיאן סגנון אישי המאופיין בקו מתאר דקדקני ובהדגשה של דימויים בודדים מן הדגמים והפיכתם למרכזה של יצירה חדשה. בין הדימויים המרכזים בעבודתו: דגמים של ערבסקות, ציפורים (חלקן בהשפעת "פסיפס הציפורים"), פרחים, איילה או עופר המרים ראשו ועוד. יצירות הסדנה הוצגו בתערוכה "הקרמיקה הארמנית של ירושלים" שהוצגה במוזיאון ארץ ישראל בשנת 1986. קערה מעוטרת בציפור אגדית לבנה הכניסה לחנות של משפחת קרקשיאן כנען-קדר, נורית, הקרמיקה הארמנית של ירושלים, שלושה דורות, 1919-2000, יד יצחק בן צבי, ירושלים, 2002. דוד הכהן, משמרים את הקרמיקה הארמנית, באתר ynet, 8 באפריל 2002 שטרן, גבריאל, בית היוצר אשר בנתיב-היסורים, על המשמר, 18 באוגוסט 1967
מאיר פרינסטיין

מאיר פרינסטיין (באנגלית: Myer (or Meyer) Prinstein נולד כ-Mejer Prinsztejn ‏; 22 בדצמבר 1878 – 10 במרץ 1925) היה אתלט אמריקאי-יהודי ממוצא פולני, אלוף אולימפי בקפיצה לרוחק ובקפיצה משולשת ושיאן עולם בקפיצה לרוחק. זכה במדליות זהב בשלוש אולימפיאדות שונות. פרינסטיין נולד בשצ'וצ'ין, פולין להורים ממוצא רוסי-פולני. ב-1883 משפחתו היגרה לניו יורק ולאחר זמן קצר עברה לגור בסירקיוז, שם גדל. הוא בן שלישי מתוך תשעה אחים (חמש בנות וארבעה בנים). אביו היה אופה ובעל מכולת. הוא קיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת סירקיוז, שבה שימש כקפטן נבחרת האתלטיקה. ב-11 ביוני 1898 בתחרות שנערכה בניו יורק קבע פרינסטיין בקפיצה לרוחק שיא עולם חדש של 7.235 מטר. שבוע לאחר מכן שיאו נישבר על ידי ויליאם ניובורן מאירלנד. השיא נישבר לאחר שנה על ידי אלווין קריינזלין מארצות הברית. ב-28 באפריל 1900 בתחרות שנערכה בפילדלפיה הוא קבע שיא עולם חדש נוסף של 7.50 מטר. שיא זה נישבר לאחר 4 חודשים על ידי פיטר אוקונור מאירלנד. באולימפיאדת פריז (1900) זכה פרינסטיין במדליית זהב בקפיצה משולשת בשיא אולימפי חדש של 14.47 מטר, לפני בני ארצו ג'יימס קונולי (13.97 מטר) ולואיס שלדון (13.64 מטר) ובמדליית כסף בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.175 מטר (אותה קבע במוקדמות ולא השתתף בגמר בגלל שהיא נערכה ביום ראשון), אחרי קריינזלין (7.185 מטר) ולפני פטריק ליהי מבריטניה (6.95 מטר). בינו לבין קריינזלין היה הסכם לא כתוב שלא להתחרות ביום ראשון אך קריינזלין בכל זאת התחרה ושיפר את תוצאתו מהמוקדמות ולכן ניצח בתחרות. התנהגותו זו עוררה את כעסו של פרינסטיין שכנראה תקף והכה את קריינזלין. באולימפיאדת סנט לואיס (1904) זכה פרינסטיין בשתי מדליות זהב, בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.35 מטר והגן על תוארו, לפני בני ארצו פרדריק אנגלהרט (13.90 מטר) ורוברט סטנגלנד (13.36 מטר) ובקפיצה לרוחק בשיא אולימפי חדש של 7.34 מטר, לפני בני ארצו דניאל פרנק (6.89 מטר) וסטנגלנד (6.88 מטר). בנוסף, הוא סיים במקום חמישי בריצת 60 מטר, חמישי בריצת 400 מטר ובמקום 11 בריצת 100 מטר. באולימפיאדת אתונה (1906) זכה פרינסטיין במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.20 מטר, לפני שיאן העולם אוקונור (7.025 מטר) ובן ארצו הוגו פרנד (6.96 מטר) והגן על תוארו. בנוסף, הוא סיים במקום 11 בלבד בקפיצה משולשת בתוצאה של 12.270 מטר ובמקום 29 בריצת 100 מטר. אוקונור מחה על כך שהשופט היחידי בתחרות, מת'יו הלפין, היה המנהל של הנבחרת האמריקאית, אך מחאתו נדחתה. פרינסטיין פרש מתחרויות בשנת 1906. הוא התמחה בעריכת דין. ואחר כך היה לאיש עסקים. הוא נפטר ב-10 במרץ 1925 בבית חולים הר סיני שבניו יורק. ריצת 400 מטר: 50.6 שניות (1904) קפיצה לרוחק: 7.50 מטר (1900) קפיצה משולשת: 14.47 מטר (1900) מדיה וקבצים בנושא מאיר פרינסטיין בוויקישיתוף מאיר פרינסטיין, באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי מאיר פרינסטיין, באתר olympedia.org מאיר פרינסטיין, באתר Track and Field (גברים) מאיר פרינסטיין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אולימפיאדת אתונה שנערכה בשנת 1906, נחשבה באותו הזמן, כאולימפיאדה הרביעית לכל דבר והשנייה שנערכה באתונה. היה זה אירוע חגיגי לציון עשור למשחקים האולימפיים בעידן המודרני. הוועד האולימפי הבינלאומי הכיר בה אך אינו מחשיב אותה כיום במניין האולימפיאדות. למרות שמדליות הוענקו בה הן לא ניספרות במניין המדליות הרשמי של המשחקים האולימפיים ואינן מוצגות עם אוסף המדליות במוזיאון האולימפי בלוזאן, שווייץ.