laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
ריינר פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה

הארכידוכס ריינר פרדיננד מריה יוהאן אוונגליסט פרנץ איגנאץ מאוסטריה (בגרמנית: Erzherzog Rainer Ferdinand Maria Johann Evangelist Franz Ignaz von Österreich;‏ 11 בינואר 1827 – 27 בינואר 1913) היה אריסטוקרט אוסטרי לבית הבסבורג-לורן, אחיינו של פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ופוליטיקאי בכיר באימפריה האוסטרית (יו"ר ועידת השרים האוסטרית בין 1861 ל-1865). ריינר פרדיננד היה בנם של ריינר יוזף, ארכידוכס אוסטריה ואליזבטה, נסיכת סבויה. בנו של ריינר יוזף, ארכידוכס אוסטריה, המשנה למלך בממלכת לומברדיה-ונציה ואחיו הצעיר של פרנץ השני, קיסר האימפריה האוסטרית. מונה על ידי פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, בשנת 1857 לראש הרייכסראט (הפרלמנט). בשנים 1861–1865, כיהן ריינר פרדיננד כיושב ראש ועידת השרים האוסטרית (תפקיד המקביל לזה של ראש ממשלה), היה ראש הקבינט הליברלי של אנטון פון שמרלינג ובין השנים 1872 עד 1906 שימש כמפקד הראשי של כוח היבשה המלכותי הקיסרי (kaiserlich-königliche Landwehr), שאותו בנה לכוח חמוש שווה צבאית לצד הצבא המשותף בתקופה זו. בשנת 1874 הועלה לדרגת פלדצוגמייסטר. ריינר קידם אמנות ומדע. בין היתר היה נשיא התערוכה העולמית של וינה בשנת 1873, נשיא אוצר האקדמיה למדעים ומגן המוזיאון האוסטרי לאמנות ולתעשייה. בשנת 1884 רכש אוסף פפירוס ותרם אותו בשנת 1899 לספריית המשפטים (כיום הספרייה הלאומית האוסטרית). אוסף הפפירוס של הארכידוכס ריינר הוא כיום אתר מורשת עולמית של אונסק"ו. מאז 21 בפברואר 1852, ריינר היה נשוי לבת דודו הארכידוכסית מריה קרולינה (1825-1915), בתו של הארכידוכס קרל, דוכס טשן. הזוג היו מהחברים האהודים ביותר במשפחה הקיסרית במשך עשרות שנים בשל נוכחותם הציבורית התכופה ופעילויות צדקה רבות. נישואיהם של ריינר ומריה קרולינה היו מאושרים מאוד. חגיגת חתונת היהלומים שלהם בשנת 1912 הוערכה מאוחר יותר כאירוע החגיגה המרכזית האחרונה של האימפריה האוסטרו-הונגרית. מכיוון שלריינר ומריה קרולינה לא היו ילדים משל עצמם, אך היו ידידותיים מאוד לילדים, הם דאגו לצרכיהם של ילדים וצעירים ששונים, כולל בני משפחת הבסבורג. מאז 1999 החלה פעילות מחודשת של הלהקה המוזיקלית 'הארכידוכס ריינר' בזלצבורג. במקור הייתה זאת להקה צבאית של חיל בצבא האוסטרו-הונגרי שהיה כפוף ישירות אל הארכידוכס ריינר. מדיה וקבצים בנושא ריינר פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה בוויקישיתוף ריינר פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה, פורום אוסטריה (בגרמנית) ריינר פרדיננד, מתוך הלקסיקון הביוגרפי של האימפריה האוסטרית (Biographisches Lexikon des Kaiserthums Oesterreich) ריינר פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
כביש 654

כביש 654 הוא כביש אורך אזורי בבקעת הנדיב, שמתחיל בצומת עם כביש 653 ליד גבעת עדה, ומסתיים לאחר עיקול בכביש, שם מתחיל כביש 6533, ליד המושב אביאל. אורכו הוא 1.9 ק"מ, והוא אחד מהכבישים הארציים הקצרים ביותר בישראל. הכביש נועד בעיקר ליצירת גישה אל יישובי המועצה האזורית אלונה ואל פארק אלונה. כביש 653 מועצה אזורית אלונה בנימינה-גבעת עדה
ראובן חזק

ראובן מרדכי חזק (נולד ב-29 בינואר 1938) הוא איש מערכת הביטחון לשעבר, שכיהן כסגן ראש השב"כ ולאחר מכן כמנכ"ל עיריית ירושלים, ואשר נודע בשל חלקו בפרשת קו 300. כיום עוסק בפיסול. נולד ביפו לצייר אברהם חזק ולפרידה לבית חילביץ, ילידי אסטוניה שעלו לארץ ב-1933. אחיו הבכור היה איש העסקים הישראלי-אמריקאי נחמיה חזק. את לימודיו התיכוניים עשה בבית חינוך תיכון (לימים עירוני ד') והיה פעיל בתנועה המאוחדת. עם סיום לימודיו הצטרף לגרעין נח"ל ושירותו הצבאי היה בחטיבת הצנחנים. לאחר שירותו הצבאי למד סוציולוגיה וגאוגרפיה באוניברסיטה העברית, המשיך לתואר שני בגאוגרפיה עירונית, והיה למרצה זוטר. התגייס לשב"כ בשנת 1964, החל את שירותו ביחידה למניעת ריגול סובייטי והתקדם בסולם הדרגות הארגוני. ב–1979 פרש מהשירות, ובשנים 1980–1981 כיהן כמנכ"ל עיריית ירושלים. לאחר מכן שב לשב"כ, והתמנה לסגן ראש השירות וממלא מקומו. בתקופה זו השתתף בלכידת המחתרת היהודית. בנובמבר 1985, פנה חזק, יחד עם חבריו לשירות פלג רדי ורפי מלכא, לראש השירות אברהם שלום בדרישה לחשוף את פרטי פרשת קו 300 או להתפטר מתפקידו. שלום סירב והשלושה הורחקו מהשירות. בפברואר 1986 פנה חזק עם פרטי הפרשה למשנׇה לפרקליט המדינה, דורית ביניש, ולאחר מכן ליועץ המשפטי לממשלה, יצחק זמיר – מה שהוביל, לאחר אי-אילו השתלשלויות, לפתיחת חקירה פלילית של הפרשה. לאחר פרישתם של השלושה מהשב"כ, הקימו יחד את חברת האבטחה "שפרן". בשנת 1988 מונה חזק לראש מטה הבחירות של רשימתו של טדי קולק, "ירושלים אחת", ואף הוזכר כמי שעשוי להחליף את קולק כראש העירייה בעתיד. בשנת 1996 הושאל מחברת "שפרן" לחברת NDS שם עסק בתחום ההגנה האקטיבית, ולימים הפך לסגן נשיא החברה. בשנות ה-90 של המאה ה-20 החל חזק לעסוק בפיסול באבן והציג מעבודותיו בסימפוזיונים בינלאומיים לפיסול במעלות-תרשיחא ובאשדוד. בדצמבר 2019 הציג את תערוכת הבכורה שלו, "ראש ולענה", במוזיאון "על התפר" בירושלים. בעשור השני של המאה ה-21, התנדב חזק בעמותת "בדרך להחלמה", העוסקת בהעברת חולים פלסטינים לבתי חולים בארץ, בשנת 2021 השתתף עם חבריו רדי ומלכא בסרט "הרעות" של הבמאי יונתן פז. נשוי לנירה ואב לשלושה. מתגורר בשכונת צהלה בתל אביב. "מילים ומשפטים" עם דינה זילבר, באתר גל"צ, ‏21 באוקטובר 2021 תיק העלייה של משפחת חזק לארץ, באתר ארכיון המדינה ענת טנר, חזקים במועדון, באתר ynet, 4 במרץ 2014 Nehemiah Hasak Obituary - Wilmette, IL, Dignity Memorial (באנגלית) צבי זינגר, ראובן חזק יפרוש מתפקידו כמנכ"ל עיריית ירושלים, באתר מעריב, ‏6 בפברואר 1981 אמנון לורד, גרעין במחיר כסת"ח: הרומן של הציבור הישראלי עם הפנטגון, באתר ישראל היום, ‏15 ביולי 2021 רוני ליפשיץ, ‏חזק באבטחה, באתר גלובס, 22 ביולי 1999 אריק בנדר, ראובן חזק ינהל את מערכת הבחירות לסיעתו של טדי קולק, באתר מעריב, ‏10 באפריל 1988 אתר מרכז המידע לאמנות ישראלית נעמה ריבה, בכיר שב"כ לשעבר הציב 12 פסלים מטרידים בירושלים: "פני הדור כפני הכלב", באתר הארץ, 8 בדצמבר 2019 אוהד חמו, ‏השב"כניק לשעבר שמסייע לילדי עזה, באתר ‏מאקו‏, 18 ביולי 2018
ממלכת איליריה

ממלכת איליריה הייתה נחלת כתר של האימפריה האוסטרית בשנים 1816–1849, המדינה היורשת של המחוזות האיליריים, שנכבשה בחזרה על ידי אוסטריה במלחמת הקואליציה השישית והוקמה מחדש על פי הסעיף האחרון של קונגרס וינה. המרכז המנהלי שלה היה בליובליאנה. במהלך המהפכות של 1848, הממלכה התפרקה והתפצלה לנחלות הכתר האוסטריות של קרניולה, קרינתיה וארץ החוף האוסטרית. המחוזות האיליריים הצרפתים כללו את קרניולה וקרינתיה המערבית ("העליונה"), כמו גם את השטחים האדריאטיים של גוריציה וגרדישקה, טריאסטה וחצי האי איסטריה. הם כללו גם את החוף הדלמטי ואת אדמות ממלכת קרואטיה דרומית לנהר סאווה. חלקים מהשטחים לחופי הים האדריאטי סופחו על ידי המלוכה ההבסבורגית מוונציה בהסכם קמפו פורמיו בשנת 1797. עם פירוק הפרובינציות, ממשלת אוסטריה פיצלה את דלמטיה ומיזגה את החלק המזרחי ("התחתון") של קרינתיה למה שהפך לממלכת איליריה. שטח הממלכה כלל את החלק המערבי והמרכזי של סלובניה של ימינו, כלומר קרניולה עם הבירה ליובליאנה והריביירה הסלובנית (גורישקה ואיסטריה הסלובנית), קרינתיה האוסטרית וקרינתיה הסלובנית, כמו גם כמה שטחים בצפון מערב קרואטיה (מחוז איסטריה של היום ואיי מפרץ קוורנר, קרק, צרס ולושין) וצפון מזרח איטליה (מחוזות טריאסטה וגוריציה). בשנת 1822 אוחדה שוב קרואטיה האזרחית בין הגדה הימנית של סאווה ורייקה לממלכת קרואטיה (ההבסבורגית). ממלכת איליריה הוקמה כדי להתנגד ליומרות הטריטוריאליות של ממלכת הונגריה והשפעות האימפריה הרוסית, אך עם הסיפוח ההונגרי של קרואטיה האזרחית ורייקה היא איבדה את משמעותה. הרפורמות המשפטיות והמנהליות שביצעו השלטונות הצרפתים לשעבר שינו מאוד את המבנים הניהוליים של שטחים אלו, כך שהרשויות הקיסריות האוסטריות חשבו שעדיף לקבץ את רובן כישות אדמיניסטרטיבית נפרדת, מה שמאפשר התאגדות איטית במשפט המשפטי, השיפוטי והאוסטרי. מערכת מנהלית. ממלכת איליריה הוקמה רשמית ב-3 באוגוסט 1816. בשנים הראשונות היא כללה גם שטח קרואטי שהיה חלק מקרואטיה האזרחית הנפוליאונית. אולם כבר בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-19 הוקמה מחדש הממלכה הקרואטית הטרום נפוליאונית, בה נכללו גם השטחים המהווים חלק מממלכת איליריה (העיר רייקה - פיומה עם מזרח איסטריה ומחוז קרלובץ). באביב העמים בשנת 1848, הסלובנים קידמו הצעה לכלול את שטיריה התחתונה בממלכת איליריה, כך שרוב ארצות סלובניה יתאחדו בישות מנהלית אחת וכך יתגשם הרעיון של סלובניה המאוחדת. פיטר קוזלר עיצב מפה של ממלכת איליריה כה מוגדלת, שלימים תהפוך לסמל לאומי חשוב בתודעה הלאומית הסלובנית. אולם ההצעה נדחתה על ידי הקיסר ההבסבורגי. ממלכת איליריה הוזכרה בהדרגה פחות ופחות ובפעם האחרונה הופיעה רשמית בשנת 1849 כנחלת כתר בחוקת מרץ של אוסטריה. בשנים 1822–1848 נוהלה הממלכה על ידי הממשלה הקיסרית-מלכותית בליובליאנה (לייבאך) עבור המחוזות של ליובליאנה, נובו מסטו (נוישטט), פוסטוינה (Adelsberg), פילאך (Beljak) וקלגנפורט (Celovec) והממשלה הקיסרית-מלכותית באזור הריביירה בטריאסטה עבור המחוזות של איסטריה (Istrien), גוריציה (Görz) והעיר הקיסרית טריאסטה. מדיה וקבצים בנושא ממלכת איליריה בוויקישיתוף Vidic, Marko, ed. (2000). "Ilirsko kraljestvo" [Kingdom of Illyria]. Ilustrirana zgodovina Slovencev [The Illustrated History of the Slovenes]. Mladinska knjiga. p. 213. ISBN 86-11-15664-1. "3. avgust" [3 August]. Delo.si (בסלובנית). 2 באוגוסט 2006. {{cite news}}: (עזרה)
צ'ארלס מקדואל

צ'ארלס מקדואל (באנגלית: Charles McDowell; 18 באוקטובר 1743 – 31 במרץ 1815) היה בריגדיר גנרל בחטיבת מחוז מורגן של המיליציה המדינית של קרוליינה הצפונית, במהלך המהפכה האמריקאית. מקדואל נולד ב-18 באוקטובר 1743, בווינצ'סטר, מחוז פרדריק שבווירג'יניה, לג'וזף ומרגרט. בצעירותו עברה משפחתו למחוז רואן שבקרוליינה הצפונית. בעת המהפכה האמריקנית שירת כגנרל המיליציה של קרוליינה הצפונית. במרוצת המלחמה היה מעורב בקרבות רבים כנגד שבט הצ'רוקי. בין השנים 1775–1776, שימש כקפטן הגדוד השני של מחוז רואן. בשנת 1777 מונה לקולונל של מיליציית מחוז בורק. בשנת 1782 מונה לבריגדיר גנרל של חטיבת המיליציה המחוזית של מורגן. טרם המלחמה כיהן מקדואל כחבר בבית הנבחרים של קרוליינה הצפונית. בין השנים 1782–1789, ייצג את המדינה בסנאט של ארצות הברית. הוא נפטר ב-31 במרץ 1815 ונקבר בבית הקברות של מורגנטון. צ'ארלס מקדואל, באתר "Find a Grave" (באנגלית) Lewis, J.D. "Brigadier General Charles McDowell". The American Revolution in North Carolina. נבדק ב-7 במרץ 2019. {{cite web}}: (עזרה) Powell, William S. (1991). "Dictionary of North Carolina Biography, 6 volumes; Charles McDowell"., See also NCPedia Lewis, J.D. "Brigadier General Charles McDowell". The American Revolution in North Carolina. נבדק ב-7 במרץ 2019. {{cite web}}: (עזרה) Powell, William S. (1991). "Dictionary of North Carolina Biography, 6 volumes; Charles McDowell"., See also NCPedia "Find a Grave Memorial 20894026, including tombstone photo, Quaker Meadows Cemetery, Morganton, Burke County, North Carolina". נבדק ב-7 במרץ 2019. {{cite web}}: (עזרה)
אגאפיוס מהייראפוליס

מחבוב אבן קוסטנטין (בערבית: محبوب إبن قسطنطين, שם נוצרי שקיבל את הצורה הלטינית אגאפיוס בן קונסטנטין; נפטר בשנת 941/2 לספירה) היה סופר והיסטוריון ערבי נוצרי, הידוע בעיקר בזכות חיבורו הארוך "כיתאב אל-עונואן" ("ספר הכותרות" או "ההיסטוריה"). הוא היה הבישוף המלכיתי של מנביג' (אנ') (Hierapolis), בסוריה. הוא היה בן זמנו של הכרוניקאי אוטיכיוס מאלכסנדריה (סעיד אבן בטריק), גם הוא מלכיתי. החיבור ההיסטורי שלו מתחיל עם יסוד העולם ונמשך עד לזמנו. החלק העוסק בתקופה הערבית שרד רק בכתב יד אחד ונקטע בשנה השנייה לח'ליפות של אל-מהדי (160 להיג'רה, 776/7 לספירה) ובזמן בו הקיסר היה לאון הרביעי (775–780). עבור ההיסטוריה המוקדמת של הנצרות, אגאפיוס עשה שימוש ללא ביקורת בחומרים אפוקריפיים ואגדתיים. עבור ההיסטוריה החילונית והכנסייתית בהמשך, הוא הסתמך על מקורות סוריים, במיוחד הכרוניקה העולמית של ההיסטוריון המרוני תאופילוס מאדסה (אנ') (מת בשנת 785) עבור סוף התקופה האומיית ותחילת העבאסית. הוא השתמש ב"תולדות הכנסייה" של אוסביוס רק באמצעות אוסף של קטעים קצרים מתוך החיבור. את זה הוא משלים ממקורות אחרים. הוא נותן קטע שלא ידוע ממקור אחר מאת פפיאס; ורשימה של מטרופוליטנים מזרחיים. הוא משתמש בחיבור ההיסטורי האבוד של בר-דיסאן (אנ'), אך רבים ממקורותיו נותרו עלומים. החיבור ההיסטורי של אגאפיוס מכיל גרסה של העדות הפלוויאנית – אזכור, שהאותנטיות שלו שנויה במחלוקת, של ישו והנוצרים בספרו של יוסף בן מתתיהו "קדמוניות היהודים", שנכתב בסוף המאה ה-1. וכך הוא מצטט מתוכו: ”ובאותו זמן היה אדם חכם שנקרא ישוע. והיה לו אורח חיים נאה, וידוע היה בתורת בעל מידות טובות. אנשים רבים מקרב היהודים ושאר האומות היו תלמידיו. פילטוס גזר עליו צליבה ומוות, [אך] אלה שהיו תלמידיו לא זנחו את משנתו. הם סיפרו, שהופיע להם שלושה ימים אחרי צליבתו ושהיה חי. ואולי הוא המשיח, אשר אמרו עליו הנביאים נפלאות. ועדת הנוצרים הנקראת על שמו לא אבדה עד היום הזה”. גרסתו של אגאפיוס נייטרלית יותר מזו של הטקסט הקיים בכתבי היד ששרדו של "קדמוניות היהודים": היא מופיעה ללא המשפט "אם מותר לקרוא לו איש", ללא ההתייחסות לנסים שביצע, ללא ציון תפקידם של המנהיגים היהודים בהאשמתו, ועם ניסוח מסויג על כך שתלמידיו של ישו דיווחו שהופיע לפניהם חי כעבור שלושה ימים, ושרק "אולי הוא המשיח". חיבורו ההיסטורי של אגאפיוס (באנגלית) כיתאב אל-עונואן (בערבית) קדמוניות היהודים, ספר 18, פרק ג, פסקה ג, סעיפים 63–64: "ובאותו זמן היה ישוע, איש חכם, אם מותר לקרוא לו איש, שכן היה עושה מעשי־פלא... הוא היה המשיח. וכשהוציא פילאטוס דינו לתלייה על־פי מסירתם של האנשים הראשונים (במעלה) אצלנו... נתגלה אליהם ביום השלישי והוא שוב חי, לאחר שנביאי אלוהים ניבאו עליו דבר זה, (וגם) רבבות נפלאות אחרות" (תרגום אברהם שליט). החיבור ההיסטורי של אגאפיוס - חלק 2 תרגום מתוך: אורה לימור, ראשיתה של אירופה, האוניברסיטה הפתוחה, כרך א, יחידה 1, עמ' 16. ראו גם: דוד פלוסר, "עדותו של יוספוס על ישו", יהדות ומקורות הנצרות, עמ' 72–80; אורה לימור, בין יהודים לנוצרים, כרך א, עמ' 43. ערך זה הוא קצרמר בנושא סופרים ובנושא היסטוריונים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
חזק

האם התכוונתם ל... אישים: בארי חזק – משורר ישראלי יחיאל חזק – משורר ומחנך ישראלי ראובן חזק – סגן ראש השב"כ ומנכ"ל עיריית ירושלים לשעבר אחר: "חזק" - כינוי מקוצר לקריאת "חזק חזק ונתחזק" בסיום קריאת ספר התורה "חזק!" – אלבום של אברהם פריד חזק (הוצאה לאור) – הוצאת ספרים העוסקת בהדפסת ספרי קודש ומשתייכת לחסידות חב"ד "אני אוהב אותך חזק" ("חזק חזק") – שיר של גידי גוב לזכר חלל צה"ל נדב הררי חוזק חזקה
חוזק

האם התכוונתם ל... כוח גופני חוזקה – ראו סגולה טובה (אנ') חוזק חומרים – ענף בהנדסה בכלל ובמכניקה שימושית בפרט, העוסק בהתנהגות של גופים בהשפעת עומס חיצוני חוזק לחיצה – מושג בהנדסה המתאר את חוזקו של רכיב כלשהו העשוי מחומר מסוים במקום מוגדר כהתנגדות למאמץ לחיצה היפותזות חוזק – תאוריה בהנדסת חומרים ובמכניקת המוצק המנסה לנבא באיזה מאמץ יתרחש כשל חוזק סיסמאות – מדד ליעילותה של סיסמה בעמידה בפני ניחושים או התקפות הר חוזק – תל געשי במזרח רמת הגולן חזק חיזוק כוח עוצמה
V (אלבום של ונסה הדג'נס)

V הוא אלבום הבכורה של הזמרת האמריקאית ונסה הדג'נס, שיצא לאור ב-26 בספטמבר 2006, תחת הוצאת הוליווד רקורדס. לאחר שהשתתפה בהיי סקול מיוזיקל, חתמה הדג'נס על חוזה קלטות עם חברת הוליווד רקורדס שבבעלות חברת וולט דיסני. הדג'נס הצהירה ששם האלבום מייצג את שמה, ונסה, אך גם את המילה "מגוון" (באנגלית: variety), מכיוון שהאלבום הוא שילוב של ז'אנרים וסגנונות. מידע על האלבום V באתר MusicBrainz האלבום V באתר Discogs Chapman, Madison M. (7 בנובמבר 2006). "Vanessa Hudgens Goes Solo". Time for Kids. Time Inc. אורכב מ-המקור ב-2010-03-08. נבדק ב-2008-07-12. {{cite news}}: (עזרה) Vanessa Hudgens - V (באנגלית), 2006, נבדק ב-2023-08-17 CAPIF - Representando a la Industria Argentina de la Música, archive.ph, ‏2011-05-31 Gold & Platinum, RIAA (באנגלית אמריקאית)
מצלמת IP

מצלמת IP (באנגלית: IP Camera) היא סוג של מצלמת וידאו דיגיטלית שממירה את נתוני חיישן הצילום לפורמט דיגיטלי ומשדרת את נתוני תמונה דרך רשת IP מקומית או מרוחקת. חלק ממצלמות ה-IP מכילות בנוסף מערכת הקלטה. ייעודן העיקרי הוא ניטור ומעקב. במצלמות טלוויזיה במעגל סגור (CCTV), לעומת זאת, אותות הווידאו מועברים על כבלי נחושת באופן אנלוגי. רוב מצלמות ה-IP הן מצלמות רשת, אך המונח "מצלמת IP" חל בדרך כלל רק על אלה שניתן לגשת אליהן ישירות באמצעות חיבור רשת, המשמשות בדרך כלל למעקב. חלק ממצלמות ה-IP דורשות תמיכה של מקליט וידאו מרכזי (NVR), כדי לתחזק הקלטה בעלת שמע. אחרות מסוגלות לפעול בצורה מבוזרת ללא צורך ב-NVR. מדיה וקבצים בנושא מצלמת IP בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא טכנולוגיה ובנושא מדעי המחשב. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אלברט הרטר

אלברט הרטר (באנגלית: Albert Herter;‏ 2 במרץ 1871 – 15 בפברואר 1950) היה צייר, מאייר ומעצב פנים אמריקאי. הוא למד בליגת הסטודנטים לאמנות אצל ג'יימס קרול בקוויט, ולאחר מכן בפריז אצל ז'אן פול לורנס ופרננד קורמון. הוא נולד בניו יורק למשפחה שעסקה באמנות. אביו, כריסטיאן הרטר (1839–1883), הקים את חברת האחים הרטר, חברה לעיצוב פנים וריהוט בניו יורק. החברה נסגרה בשנת 1906, ואלברט ייסד בשנת 1909, חברה לייצור שטיחים וטקסטיל שהייתה, במובן מסוים, ממשיכה את דרכו של אביו. כשהרטר למד בפריז הוא פגש סטודנטית אמריקאית לאמנות, אדל מק'גיניס. הם נישאו בשנת 1893 ונולדו להם שלושה ילדים: אווריט אלברט (1894–1918), כריסטיאן ארצ'יבלד (1895–1966) ולידיה אדל (1898–1951). בשנת 1898 הם חזרו לארצות הברית ובנו וילה בסגנון ים תיכוני, במזרח המפטון, ניו יורק, עם סטודיו לכל אחד מהם. אמו של הרטר בנתה אחוזה, בסנטה ברברה, קליפורניה, שם בילתה המשפחה בחורפים. לאחר מות אמו, הרטר ואשתו שיפצו את האחוזה והפכו אותה למלון בוטיק. הבן אוורט ובתו לידיה הפכו גם הם לאמנים. אוורט נהרג בגיל 24 במלחמת העולם הראשונה. בנו כריסטיאן הפך לפוליטיקאי, שכיהן כמושל מסצ'וסטס ומאוחר יותר מזכיר המדינה האמריקני של דווייט אייזנהאואר. להרטר הייתה קריירה מוקדמת יוצאת דופן, בגיל 19 קיבל אות מכובד בסלון פריז (1890), וזכה בפרסים מהאקדמיה לאמנויות יפות של פנסילבניה (פרס ליפינקוט )1897. הוא זכה במדליות בתערוכת אטלנטה משנת 1895 (1830), בתערוכת נאשוויל משנת 1897, תערוכת אוניברסיטת פריז משנת 1900 ותערוכת פאן אמריקאית בשנת 1901 בבאפלו . בשנת 1909 הוזמן הרטר על ידי ארגון ״בנות המהפכה האמריקאית״ ליצור את מה שנועד להיות מסך התיאטרון המצויר הגדול בעולם, לאודיטוריום דנבר. נושא הציור היה אלגוריה של מגילת העצמאות של ארצות הברית, וכללה איורים של דמויות היסטוריות כמו ג'ורג' וושינגטון, תומאס ג'פרסון ובנג׳מין פרנקלין. הוא ביצע ציורי קיר במבנים כמו בית הממשל במאסצ'וסטס, בקפיטול מדינת ויסקונסין, בספרייה הציבורית בלוס אנג'לס והאקדמיה הלאומית למדעים. יצירתו הידועה ביותר "יציאת חיל הרגלים, אוגוסט 1914", היא ציור קיר בתחנת הרכבת גאר דה אסט בפריז. בנו הבכור של הרטר, אווריט, התנדב להילחם במלחמת העולם הראשונה, ונהרג ביוני 1918. הרטר הביע את צערו בציור הקיר הזה, המתאר חיילים היוצאים למלחמה מאותה תחנת רכבת. הצעיר במרכז עם זרועותיו מונפות באוויר הוא דיוקן של אווריט, האישה בלבן בצד שמאל היא דיוקן של ביתו אדל הרטר, והגבר בצד ימין עם זר הפרחים הוא דיוקן עצמי. הרטר תרם את ציור הקיר לעם צרפת בשנת 1926. משפחה מייסדי האקדמיה למדעים אשה עם שיער אדום פוסטר לצלב האדום החתימה על המגנה כרטא מדיה וקבצים בנושא אלברט הרטר בוויקישיתוף Albert Herter - Biography, www.askart.com Charles de Kay, "Albert Herter," Art and Progress, American Federation of the Arts, vol. 5, no. 4 (February 1914), p. 136 "NEW YORK ARTIST KILLED IN FRANCE; Everit A. Herter First of the American Camouflage Section to Lose His Life.ALSO WAS FIRST TO ENLIST Sergeant James E. O'Flaherty and Private William F. Weeks AmongNew York Men Who Are Killed. Asked Father Not to Worry. Enlisted First Day of the War". The New York Times (באנגלית אמריקאית). 1918-06-28. ISSN 0362-4331. נבדק ב-2021-08-10.
מאנדוק

מאנדוק (בהונגרית: Mándok) היא עיר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג בצפון מזרח הונגריה. עד לשואה הייתה בה קהילה יהודית. כמו יישובים רבים באירופה גם אוכלוסיית מאנדוק קטנה עם השנים. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 4,572 תושבים ובשנת 2020 חיו בו רק 3,913 תושבים. הכפר היה מיושב לסירוגין מהמאה ה-14 והפך לעיר החל משנת 2007. יהודים ישבו במאנדוק משנת 1770 אז הם הוזכרו במפקד תושבים שנערך באותה השנה. רוב היהודים היו סוחרי תבואה ובהמות או עסקו במלאכה. במקום היו חברה קדישא, בית כנסת, בית מדרש, בית ספר עממי, "חדר" ובית קברות יהודי. בזמן הקרע ביהדות הונגריה בעקבות חילוקי דעות בין חרדים למשכילים בקונגרס יהודי הונגריה בשנת 1869 ו-1868 הצטרפה הקהילה לזרם הקהילות האורתודוקסיות שסירבו לקבל על עצמן את תקנות הקונגרס. החל משנת 1867 השתייכו לקהילה גם יהודים שישבו בישובי הסביבה: טורניושפאלצה, אפריישקה, טיסמוגיורוש, גיירה, נג'וורשאן, קופוצפאטי ורוורניוש, גמז'ה, לוופטרי, נירלווה, בנק, מזלדאן, אויקנז, טיססנטמארטון, ז'ורק, טיסבזדד, טוז'ר, גיירצ'קה, זאהון. בשנת 1941 גויסו צעירים יהודים ממאנדוק לעבודות כפייה, הם נשלחו לעבודות מחוץ לגבולות הונגריה ורובם לא חזרו. במרץ 1944 נכנס הצבא הגרמני להונגריה ובאפריל הועברו יהודי מאנדוק לגטו קישווארדה, שם רוכזו חלק מיהודי המחוז. כעבור כמה שבועות שולחו יהודי הגטו למחנה ההשמדה אושוויץ. אחרי המלחמה חזרו לעיירה 18 גברים מהמחנות לעבודות כפייה ועוד כ-20 ניצולים וניצולות מאושוויץ. במשך השנים עזבו היהודים את העיירה ובשנות הששים למאה ה-20 נותרו במקום יהודים ספורים. במפקד קהילות הונגריה שנערך בשנת 1944 נכתב בדף קהילת מאנדוק שבקהילה יש 378 חברים, מנהיג הקהל הוא איזידור ברקוביץ' ורב הקהילה הוא ארנו מאייר. מאנדוק בפנקס הקהילות הונגריה. עמוד 349 מאנדוק, בתוך: שלמה שפיצר, קהילות הונגריה: הקהילות החרדיות בהונגריה - תש"ד, ירושלים: מכון ירושלים, תשס"ט, עמוד 211–212. (נתוני האוכלוסין בספר מבוססים על מפקד קהילות הונגריה של המועצה המרכזית של יהודי הונגריה שנערך בפקודת שלטונות הכיבוש הנאצי באביב 1944) מדיה וקבצים בנושא מאנדוק בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של מאנדוק "מאנדוק", באתר JewishGen (באנגלית) קהילת מאנדוק, באתר "אנו – מוזיאון העם היהודי" נתוני הכפר באתר הלמ"ס ההונגרי בית הקברות היהודי במאנדוק תיעוד יהודי מאנדוק שנרצחו בשואה באתר יד ושם דף קהילת מאנדוק במפקד קהילות הונגריה מפקדי האוכלוסין של יהודי הונגריה, 1993
מאיר בידרמן

מאיר בידרמן (נולד בשנת 1984) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, מיועד להתמנות לסגן מפקד עוצבת הפלדה (אוגדה 162). קודם לכן שימש כמפקד חטיבת הבקעה, סגן מפקד חטיבת הצנחנים, מפקד גדוד 195 ומפקד גדוד 53. בידרמן נולד וגדל בירושלים. למד בתיכון הדתי הימלפרב והוא בוגר ישיבת מעלה גלבוע של הקיבוץ הדתי. התגייס לצה"ל לחיל השריון בשנת 2003, ושובץ בגדוד 53 בחטיבה 188. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מפקדי טנקים וקורס קציני שריון. בסיום הקורס שב לגדוד 53 ומונה למפקד מחלקה, והשתתף בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה. בהמשך שירת כסגן מפקד פלוגה, והשתתף בין היתר במלחמת לבנון השנייה. לאחר מכן מונה למפקד פלוגה א' בגדוד 53, והוביל את הפלוגה בין היתר במבצע עופרת יצוקה. בהמשך שירת כקצין המבצעים (קמב"ץ) הגדודי. יצא ללימודים במהלכם שימש כמפקד פלוגת חי"ר במילואים השייכת לחיל השריון. בהמשך שימש כסגן מפקד גדוד 53 בין השנים 2013–2014, בין היתר במהלך מבצע צוק איתן. לאחר מכן מונה לראש לשכת מפקד פיקוד הצפון, אביב כוכבי בין השנים 2014–2016. בסיום תפקידו יצא ללימודים בפו"ם. בשנת 2017 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 53, תפקיד בו שירת עד 4 ביולי 2018. ביולי 2018 מונה למפקד גדוד 195, תפקיד אותו מילא עד 30 ביולי 2020. לאחר מכן מונה לסגן מפקד חטיבת הצנחנים בין השנים 2020–2021, בכך היה לקצין שריון הראשון שמילא תפקיד זה. ב-9 באוגוסט 2021 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת הבקעה וכיהן בתפקיד עד 18 ביולי 2023. במרץ 2024 אושר מינויו לסגן מפקד עוצבת הפלדה (אוגדה 162). בידרמן נשוי ואב לשלושה. בעל תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים מהאוניברסיטה העברית בירושלים. מדיה וקבצים בנושא מאיר בידרמן בוויקישיתוף מערכת את"צ, [w.idf.il/אתרי-יחידות/יומן-המלחמה/כל-הכתבות/הפצות/דשבים-דש-בים-דיוני-שיבוצים-ואלו-הם-מפקדים-חדשים-בצהל-צבא-ההגנה-לישראל-מלחמה-עזה-פיקוד/ ואלו הם: רשימת המפקדים החדשים בצה"ל], באתר יומן מלחמה, ‏18/03/2024 גל פלוק רוה, הם סטו מהמסלול כדי להציל את חבריהם. זו הייתה הפעם האחרונה שקולם נשמע, באתר צה"ל, 15 באוגוסט 2021 חנן גרינווד, השריונר יהפוך לסמח"ט צנחנים, ישראל היום, 11 באוגוסט 2020 דידי אלאלוף, אלוף משנה מאיר בידרמן הוא מפקדה החדש של חטיבת "הבקעה והעמקים", באתר חדשות מבזק לייב, ‏9 באוגוסט 2021 נכנס לתפקידו המפקד החדש של חטיבת הבקעה והעמקים, באתר צה"ל, 9 באוגוסט 2021 ערך זה הוא קצרמר בנושא קציני צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
איילט חלב

איילט חלב (בטורקית עות'מאנית: ایالت حلب) היה איילט של האימפריה העות'מאנית. לאחר הכיבוש העות'מאני הוא נשלט מדמשק, אך עד 1534 הפכה העיר חלב לבירת איילט חדש. שטחה המדווח במאה ה-19 היה 8,451 מילים רבועים (21,890 קילומטרים רבועים). עיר הבירה שלה, חלב, הייתה העיר השלישית בגודלה באימפריה העות'מאנית במהלך המאות ה-16 וה-17. הודות למיקומה הגאוגרפי האסטרטגי בנתיב הסחר בין אנטוליה למזרח, חלב עלתה לגדולה בעידן העות'מאני, בשלב מסוים הייתה השנייה רק לקונסטנטינופול באימפריה. באמצע המאה ה-16 תפסה חלב את מקומה של דמשק כשוק העיקרי של סחורות המגיעות לאזור הים התיכון ממזרח. זה בא לידי ביטוי בכך שחברת הלבנט בלונדון, חברה למסחר משותף שנוסדה בשנת 1581 במטרה לקיים מונופול על הסחר של אנגליה עם האימפריה העות'מאנית, מעולם לא ניסתה ליישב גורם, או סוכן, בדמשק, למרות שהיה לה אישור לכך, אלא חלב שימשה כמטה החברה עד סוף המאה ה-18. כתוצאה מההתפתחות הכלכלית, מדינות אירופיות רבות פתחו קונסוליות בחלב במהלך המאות ה -16 וה-17, כגון הקונסוליה של הרפובליקה של ונציה בשנת 1548, הקונסוליה של צרפת בשנת 1562, הקונסוליה של אנגליה בשנת 1583 והקונסוליה של הולנד בשנת 1613. עם זאת, השגשוג שחלב חוותה במאות ה-16 וה-17 התחיל לדעוך ככל שייצור המשי באיראן ירד עם נפילת השושלת הספווית בשנת 1722. באמצע המאה כבר לא הגיע משי מאיראן לחלב, והייצור הסורי המקומי לא הספיק לדרישת אירופה. סוחרים אירופיים עזבו את חלב והעיר נכנסה לירידה כלכלית שלא התהפכה עד אמצע המאה ה-19 כאשר כותנה וטבק מתוצרת מקומית הפכו למצרכי העניין העיקריים של האירופאים. כלכלת חלב נפגעה קשות מפתיחת תעלת סואץ בשנת 1869. זה, בנוסף לחוסר היציבות הפוליטית שאחרי יישום הרפורמות המשמעותיות בשנת 1841 על ידי השלטון המרכזי, תרם לירידת חלב ולעליית דמשק כמתחרה כלכלית ופוליטית רצינית של חלב. האיילט כלל חמישה סנג'קים בין השנים 1690–1740 כדלקמן: סנג'ק חלב (חלב) סנג'ק מערת (מערת א-נועמאן) סנג'ק באליס (באליס) סנג'ק אוזייר (אוזייר) סנג'ק קיליס (קיליס) "Some Provinces of the Ottoman Empire". Geonames.de. אורכב מ-המקור ב-27 באוגוסט 2013. נבדק ב-25 בפברואר 2013. {{cite web}}: (עזרה) ‏Encyclopedia of the Ottoman Empire, באתר גוגל ספרים By Gábor Ágoston, Bruce Alan Masters ‏The Popular encyclopedia: or, conversations lexicon, Volume 6, באתר גוגל ספרים Ágoston and Masters (2009), Encyclopedia of the Ottoman Empire "Aleppo in History (in Arabic)". Panoramaline.com. אורכב מ-המקור ב-2012-03-15. נבדק ב-2012-03-11.