זבל"א

זבל"א או זבל"א וזבל"א (ראשי תיבות של זה בורר לו אחד וזה בורר לו אחד) הוא מונח במשפט העברי המתאר אפשרות לפתרון משפטי על ידי בוררות, כאשר קיים סכסוך בין שני אנשים יש להם אפשרות לגשת לבוררות. עיקרון הפתרון הוא בכל שכל צד בוחר לו דיין אחד, ושניהם בוחרים את הדיין השלישי. במקרה שאחד הצדדים מסרב לבחור בדיין, על הצד השני לתבוע אותו בבית דין רגיל. הראשונים והאחרונים התדיינו רבות בשאלות העולות לגבי הסדר זה, מקומו, סיבתו ומעמדו. דין זבל"א מוזכר בשתי המשניות הראשונות של הפרק השלישי במסכת סנהדרין, שם מובא הדין כמחלוקת בין רבי מאיר לחכמים, ולאחריו מוצגים חמש מחלוקות בין: דיני ממונות, בשלשה. זה בורר לו אחד וזה בורר לו אחד, ושניהן בוררין להן עוד אחד, דברי רבי מאיר. וחכמים אומרים: שני הדיינים בוררין להן עוד אחד. זה פוסל דיינו של זה וזה פוסל דיינו של זה, דברי רבי מאיר. וחכמים אומרים: אימתי? בזמן שמביא עליהן ראיה שהן קרובין או פסולין, אבל אם היו כשרים או מומחין, אינו יכול לפסלן. ההתייחסות לנושא בתלמוד היא מצומצמת למדי: רק שלוש הלכות בתלמוד הירושלמי ורק דף וחצי בתלמוד הבבלי. למעשה שני התלמודים אינם מפרשים את המשנה כפשוטה, ופירושו של כל אחד מהתלמודים מטה את המשנה לכיוון מסוים: בתלמוד הבבלי, דיני זבל"א נידונים במסכת סנהדרין מדף כ"ג עמוד א' עד דף כ"ד עמוד א'. הבבלי מסתמך על הירושלמי ומרבה לצטט אותו ואמוראים שהגיעו לבבל מארץ ישראל מביאים מימרות שנאמרו להם מפי החכמים בארץ ישראל. עם זאת, הציטוטים אינם מדויקים ובחלק מהמקרים דעותיהם של התנאים התהפכו. למסקנת הסוגיה עולה שכוונת המשנה אינה שכל אחד בוחר בית דין, אלא שכל אחד מבעלי הדין בוחר דיין ושניהם בוחרים את הדיין השלישי. בסוף הדברים מובא ציטוט מדברי רבי זירא המנמק את זבל"א: ”מתוך שזה בורר לו דיין אחד וזה בורר לו דיין אחד ושניהן בוררין להן עוד אחד יצא הדין לאמיתו”. בגמרא המודפסת ישנו קושי בעקבות המילים "בתלתא סגי", שיוצרים ניגוד לא ברור. בשנת 1992 גילה מרדכי סבתו שאחד מכתבי היד של התלמוד הבבלי אינו כולל את המילים "בתלתא סגי". גילוי זה, בצירוף העובדה שרש"י מציין בפירושו בדף את המילים "בתלתא סגי", הוביל את סבתו לטעון שהמילים "בתלתא סגי" הם הוספה מאוחרת ומוטעית, ואינן חלק מקורי מהגמרא. הסוגיה השנייה עוסקת בטעם מחלוקתם של רבי מאיר וחכמים בשאלת מיהם בוחרי הדיין השלישי: בתחילתה, הגמרא בודקת האם יכול להיות שהם חלוקים על האמירה של רב יהודה בשם רב: ”אין העדים חותמים על השטר אלא א"כ יודעין מי חותם עמהן”. כלומר, על מנת למנוע קנוניה שבה ישבו בטעות דיינים כשרים לצד פושעים שיטו את הדין, חכמים דורשים שהדיינים יבחרו את הדיין השלישי על מנת להימנע ממצב כזה ואילו רבי מאיר לא חושש לכך. הגמרא אינה מקבלת את הסבר זה ומסבירה שגם רבי מאיר וגם חכמים מסכימים עם אמירתו של רב יהודה. ההבדל ביניהם הוא שחכמים אומרים שהדיינים יבחרו לבדם ואילו רבי מאיר דורש שגם בעלי הדין יסכימו לדיין השלישי. בהמשך הסוגיה מובאת דעת רבי יוחנן שדברי רבי מאיר שניתן לפסול את בחירת הדיין של בעל הדין שכנגדו זאת הוא רק ”בערכאות שבסוריא שנו אבל מומחים לא”. כלומר, ההיתר לפסילת דיינים הוא כאשר בוחרים לדיינים אנשים שאינם מומחים. בהמשך דנה הגמרא בדברי רבי מאיר שבעל הדין יכול לפסול את העדים של בעל הדין שכנגדו: ריש לקיש מעמיד שמדובר במקרה שהיה עד אחד שבעלי הדין קיבלו אותו כנאמן כמו שני עדים. אך במקרה שהיו שני עדים, לדעת כולם לא ניתן לפוסלם. רבי אלעזר מסביר שמדובר במצב שבו בעלי הדין פוסלים את משפחתם העד, שרבי מאיר סובר שבעלי הדין יכולים להעיד על משפחתם של העדים ואילו חכמים סוברים שהם אינם יכולים לעשות זאת כי הם נוגעים בדבר. רב דימי, שהגיע מארץ ישראל לבבל, אמר שרבי יוחנן העמיד זאת במצב שבו בעל הדין טען שיש לו שני זוגות של עדים שיעידו לטובתו: רבי מאיר סבר שבמצב כזה ניתן לפסול זוג אחד כי בעלי הדין אינם נוגעים בדבר, כי בעל הדין אמר שיש לו שני זוגות של עדים והוא חייב לפי הדין לדייק בדבריו, ואילו חכמים סברו שבעל הדין אינו חייב לדקדק בדבריו ולכן גם אם בעל הדין אמר שיש לו שני זוגות של עדים אין בכך כלום. ואכן, במקרה שהיה רק זוג אחד של עדים, לפי רב דימי גם רבי מאיר מסכים שלא ניתן לפסול את העדים. רבין, שהגיע אף הוא מארץ ישראל לבבל, אמר שרבי יוחנן העמיד דברי רבי מאיר שניתן לפסול דיינים, במקרה שבו היו עדים פסולים ודיינים כשרים ומתוך שנפסלו העדים פסלו גם את הדיינים. ודברי רבי מאיר שניתן לפסול עדים, מדובר על מצב שבו היו דיינים פסולים ועדים כשרים ומתוך שנפסלו הדיינים פסלו גם את העדים. בעקבות קושייתו של רבא על דבריו, הגמרא מסבירה את דברי רבין במצב שבו יש עוד עדים. לפי הסבר זה, ההבדל בין שיטת רב דימי לשיטת רבין הוא האם ניתן לפסול את הדיינים/עדים בעקבות הפסילה של העדים/דיינים בהתאמה: רב דימי סובר שלא ורבין סובר שכן. הנושא נידון בתלמוד הירושלמי בפרק השלישי, "זה בורר", מהלכה א' עד וכולל הלכה ג'. על משמעות המשפטים המועטים שנכתבו על הנושא נחלקו פרשני הירושלמי: בביאור מחלוקת רבי מאיר ורבנן האם הדיין השלישי נבחר על ידי בעלי הדין או על ידי הדיינים, נאמר בירושלמי שטעמו של רבי מאיר הוא ”כדי שיתבררו שלשתן מדעה אחת” - כלומר, כדי שכל הדיינים יהיו מוסכמים על כל בעלי הדין. ובדעת רבנן אמרו: ”לאו כולא מינך מיבחר ומיסב מה דאת בעי אלא אנא ואת מבחרין ומסבין מה דנן בעיין” - כלומר, שאם אחד מבעלי הדין יציע את זהות הדיין השלישי, הבעל דין שכנגדו יתנגד לכך, וכן להפך, ולכך עדיף שהדיין השלישי יבחר על ידי הדיינים. הירושלמי מקשה על שיטת חכמים, מה ניתן לעשות במקרה שימות אחד מהדיינים שנבחרו על ידי בעלי הדין, שהרי במקרה כזה נמצא שהדיין השלישי לא נבחר על ידו, ולמעשה לא התבררו שלשת הדיינים מדעה אחת. בהלכה ב' נידון בירושלמי עניין פסילת הדיינים. ונחלקו האמוראים בכוונת דבריו של רבי מאיר שכל אחד מבעלי הדין יכול לפסול את הדיין שבחר בעל הדין שכנגדו: לדעת ריש לקיש פסילת הדיינים אפשרית רק בדיינים שדנים בערכאות של גויים. לעומתו, סובר רבי יוחנן, שגם דין שדן על פי דין תורה ניתן לפסול. מסיכום דברי הבבלי והירושלמי עולים מסקנות שונות בביאור דברי המשנה: אחד מהעניינים המרכזיים שנידונים בראשונים בנושא דברי הגמרא שעל ידי כך ”יצא הדין לאמיתו”: רש"י הסביר כי בדין כזה שני בעלי הדין נכונים יותר לקבל את הפסק: ”דסבר החייב הרי אני בעצמי ביררתי האחד ואם היה יכול להפך בזכותי היה מהפך, והדיינין בעצמן נוחה דעתן להפך בזכות שניהן מפני ששניהם ביררום”. כלומר, הסיבה לדין זבל"א היא שגם המפסיד מאמין שהצדק נעשה מכיוון שהוא בחר את אחד מהדיינים ושניהם יחד בחרו את הדיין השלישי. בפירוש התוספות צורף הסבר נוסף: ”פירש הריב"ן שאפילו החייב יפרע ברצון ויאמר קושטא דייני שאני בעצמי ביררתי האחד ואם היה יכול להפך בזכותי היה מהפך לפום ריהטא משמע כך הפירוש שמתוך שבירר זה שלו וזה שלו השלישי יצא הדין לאמיתו בלא עוות שיהא הענין שקול ולא ירבו מהפכין לחובה על מהפכין לזכות ולא להפך:”. כלומר, נוסף על הסברו של רש"י הטענה שאכן יצא דין אמת. רבנו אשר פירש את הסברו של רש"י כך: ”מפני שיש חסרי דעת טועין בדברי רש"י ולמדים ממנו שהדיין יש לו להפך בזכות אותו שבירר ועומד במקומו לחפות בדברים אשר לא כדין ונהגו כמה אנשים לברור להם בעל תחבולות ונתלין בדברי רש"י שמשמע שיש להפך בזכותו. וחלילה וחס לא דקדקו בדבריו שכתב דסברי הרי אני ביררתי. כי הוא סובר כך שיהפך בזכותו יותר מבזכות האחר ומתוך זה ציית לדיניהן. אבל הדיין עצמו חלילה לו למצוא סברא לזכותו אם לא שיראה לו דין גמור אבל אם היה יכול להטעות את חברו לקבל סברתו אע"פ שהוא מסופק בה הרי זה בכלל מטה משפט אבל מתוך זה שביררו מבין דבריו לאשורו ואם יש לו שום צד זכות נושא ונותן עם חברו וכך עושה הדיין האחר לשני ונמצא לא נשאר זכות (לא) נסתר ונעלם לשניהם והשלישי שומע משא ומתן של שניהם ומכריע ביניהם ויוצא הדין לאמתו”. הרמב"ם בפירושו למשנה פירש את הדין כך: ”טעם דברי חכמים ששני הדיינים הם שבוררין שלישי, לפי שהדיין שרצה אותו אחד מבעלי הדין מהפך בזכותו, וכן הדיין השני מהפך בזכות בעל הדין השני שבררו, והשלישי יכריע ביניהם ולא תהא לו נטייה לאחד מבעלי הדין לפי שאף אחד לא בררו.”. רבי יהודה אלמדארי פירש את דברי התלמוד כך: ”למה לי למעבד הכי... כלומר מה אמרו זה בורר לו אחד ואע"פ שחבירו לא רצה בו וזה בורר לו אחד אע"פ שחבירו לא רצה בו שנמצא שאין משלושת דיינים אלו מי שהוא רוצה ברצון שניהן אלא הדיין השלישי ולמה לא חייבנו שיהו השלשה כולן ברורין משניהם ונכפה את בעלי הדין עד שיתרצו בשלשה, ומהדרי' מתוך שזה בורר לו אחד וזה בורר לו אחד ושניהן בוררים להם עוד אחד יצא הדין לאמיתו כלומ' שיהא כל דיין מהן מהדר אזכואתא דההוא בעל דין שביררו וחוקר כל אחד מהן לדקדק וסותר זה דברי זה וזה דברי זה והשלישי מכריע ביניהן שכיון שהוא רצוי משני בעלי הדין אין דעתו נוטה אצל אחד מהן כדי שיהפך בזכויותיו ותטה דעתו לזכותו ולחייב חברו אלא דעתו שקולה היא ביניהן הולכך שומע דקדוק דיין זה בזכות ראובן ודקדוק דיין זה בזכו' שמעון ועומד על סוף עומק הדין ועל סוף דקדוקו כמה ששומע מדקדוקי שני הדיינים ומכריע הוא ביניהן ונמצא הדין יוצא לאמתו ואלו הן שלשתן רצויין משני בעלי הדין לא היתה דעת אחד מהן נוטה לזכות אחד מהן ולא היו מדקדקין כל כך”. באחרונים העירו על מקרים שונים של 'זבל"א' שנעשים שלא כהוגן. כך למשל כותב בשו"ת פנים מאירות על מקרים בהם שילמו לדיין הנברר אם יזכה את מי שבחר בו, כשהוא סבור שהדבר נכלל באיסור שוחד: האומר: אני נותן כך וכך אם תוכל לזכני בדין, אין לך שוחד גדול מזה. וכל טצדקי דאית ליה למעביד עביד ומעוור דברי חכמים ומסלף דברי צדיקים אוי לאזנים שכך שומעות ואוי לענים שכך רואות. וגדולה מזו נראה דאסור על פי הדין להקדים טענותיו לפני הבורר תחילה. והוא הדין לבורר לאוהב או שונא נמי שכנגדו יכול לפוסלו. הרב שמואל הלוי ווזנר התנגד להסכם 'זבל"א', במקרה שהדיינים מחפשים זכות לבעל הדין שבחר בו, אף שהדבר אינו נכון על פי דין: ובעוונותינו הרבים הרבה מאד מענייני זבל"א ובוררים שנעשו היום הם היפך דעת תורה והיפך יסוד כוונת חז"ל בתקנת זבל"א, על פי המתבאר ברש"י וברא"ש ריש פרק זה בורר שכתב הרא"ש: "הדיין עצמו חלילא לו למצא סברא לזכותו אם לא שיראה לו דין גמור. אבל אם יכול להטעות את חבירו לקבל סברתו אף על פי שהוא מסופק בה, הרי זה בכלל מטה משפט...". וכבר ראיתי מה שמובא בזה בשם הגאון כנסת יחזקאל בתשובת אור נעלם ס' מג, "ובעוונותינו הרבים מאד ירד הדור עוד פלאים, והרבה מאד מדיוני הזבל"א מיוסדים על דברי שוא ושקר, ומהפכים דברי אלהים חיים על ידי נגיעות ובצע כסף. זבל"א, ב"אנציקלופדיה יהודית" באתר "דעת" הערך זבל"א, באתר ויקישיבה זבל"א - המקור במשנה והסברים, באתר דעת מכיוון שבתלמוד הירושלמי, בשונה מהתלמוד הבבלי, אין הדפסה נפוצה במיוחד, לא הובא מיספור הדפים המדויק אלא מיקומם במסכת. משנה, מסכת סנהדרין, פרק ג', משניות א'–ג' תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף כ"ג, עמוד א' מרדכי סבתו, "בית דין של בוררים (סנהדרין ג, א-ג)", בתוך ספר היובל לרב מרדכי ברויאר, עמ' 463–485, ירושלים: אקדמון, ה'תשנ"ב פירוש פני משה ועוד. רש"י, מסכת סנהדרין, דף כ"ג, עמוד א', ד"ה "יצא דין אמת לאמיתו" תוספות, מסכת סנהדרין, דף כ"ג, עמוד א', ד"ה "כדי שיצא הדין לאמיתו" רבנו אשר, מסכת סנהדרין, פרק שלישי, סימן ב' פירוש המשנה לרמב"ם, מסכת סנהדרין, פרק ג' משנה א', באתר ויקיטקסט רבי יהודה אלמדארי, גמרא מסכת סנהדרין דף כ"ג עמוד א', דיבור המתחיל "למה לי למעבד הכי" שו"ת פנים מאירות ב, קנט שו"ת שבט הלוי ח, ש.