כיבוש חבל הריין

כיבוש חבל הריין הציב את אזור גרמניה ממערב לנהר הריין וארבעה ראשי גשר ממזרח לו תחת שליטת בעלות הברית המנצחות במלחמת העולם הראשונה מה-1 בדצמבר 1918 עד 30 ביוני 1930. הכיבוש הוטל והוסדר על ידי סעיפים בשביתת הנשק מ-11 בנובמבר 1918, הסכם ורסאי וההסכם המקביל על כיבוש הריין שנחתם במקביל להסכם ורסאי. חבל הריין נותר מפורז, וכך גם אזור המשתרע על פני חמישים קילומטרים ממזרח לנהר הריין, והועברו לשליטת הנציבות העליונה של בעלות הברית של הריין, שהובלה על ידי נציב צרפתי והיה לה חבר אחד מכל מדינה, מבלגיה, בריטניה וארצות הברית (האחרונה בתפקיד משקיף בלבד). מטרת הכיבוש הייתה לתת לצרפת ולבלגיה ביטחון מפני כל התקפה גרמנית עתידית ולשמש ערובה להתחייבויות השילומים של גרמניה. לאחר שגרמניה נקלעה לפיגור בתשלומיה ב-1922, הורחב הכיבוש לחבל הרוהר התעשייתי מ-1923 עד 1925. בשנים הראשונות של הכיבוש, מספר תנועות בדלניות – חלקן נתמכו על ידי הצרפתים – ניסו להקים ארץ ריינלנד עצמאית בעלת ברית לצרפת, אך לאף אחת מהן לא הייתה תמיכה עממית משמעותית. היחסים בין כוחות הכיבוש לתושבים הגרמנים היו לעיתים קרובות מתוחים, אם כי יותר באזורים הצרפתיים והבלגיים מאשר באזורים האמריקאים והבריטים. גם הצרפתים וגם הגרמנים עסקו במסעות תעמולה גדולים, הצרפתים כדי להעביר את תושבי הריינלנד לצידם והגרמנים כדי לעורר רגשות לאומיים ובינלאומיים נגד הכיבוש. מלחמת התעמולה הגרמנית כללה התקפות גזעניות נגד כוחות קולוניאליים צרפתיים שחורים. לאחר החתימה על הסכמי לוקרנו שיישבו את הגבול המערבי של גרמניה בסוף 1925, אזור הכיבוש הצפוני סביב קלן פונה בינואר 1926. אזור קובלנץ, שהאמריקאים מסרו לצרפתים ב-1923, פונה בנובמבר 1929. לאחר שהושג הסכם "סופי" על פיצויים בתוכנית יאנג של 1929, כיבוש חבל הריין הסתיים ב-30 ביוני 1930, חמש שנים מוקדם יותר ממה שנקבע במקור בחוזה ורסאי. 11 בנובמבר 1918: שביתת הנשק שסיימה את הלחימה במלחמת העולם הראשונה נחתם 28 ביוני 1919: חתימת הסכם ורסאי והסכם הריין 10 בינואר 1920: הסכם ורסאי והסכם ריינלנד נכנס לתוקף; הנציבות העליונה של בעלות הברית של חבל הריין הוקמה 11 בינואר 1923: החל כיבוש הרוהר; נמשך עד 25 באוגוסט 1925 ינואר 1926: נסיגה מאזור הכיבוש הצפוני סביב קלן נובמבר 1929: נסיגה מהאזור המרכזי סביב קובלנץ 30 ביוני 1930: נסיגה מהאזור הדרומי סביב מיינץ, וכתוצאה מכך סיום הכיבוש 7 במרץ 1936: הצבא הגרמני מחדש של חבל הריין תחת אדולף היטלר במשא ומתן לשלום שהחל בוורסאי בינואר 1919, ביקש ראש ממשלת צרפת ז'ורז' קלמנסו לתקן את גבולה של צרפת עם גרמניה ולהציבו בנהר הריין. כל השטחים בגדה המערבית של הנהר היו אמורים להיות מנותקים מגרמניה וליצור מדינה ריבונית אחת או יותר המתיישרות עם צרפת. הוא ראה ברעיון, שמקורו בגנרל פרדיננד פוש, הדרך היחידה להישאר בטוחה מול גרמניה, וציין כי היא פלשה לצרפת ארבע פעמים ב-100 שנים (1814, 1815, 1870 ו-1914). קלמנסו לא הצליח לשכנע את בעלי בריתו לקבל את ההצעה. נשיא ארצות הברית וודרו וילסון תמך בזכותם של עמים להגדרה עצמית, שלדבריו אין לשלול מהגרמנים. ראש ממשלת בריטניה דייוויד לויד ג'ורג' לא רצה שהסיפוח "יותיר מורשת של אי צדק שתעמוד בדרגה כמו אלזס-לורן". כפשרה הסכימו האמריקאים והבריטים שאם גרמניה תתקוף שוב את צרפת, הם ייכנסו למלחמה בצדה. קלמנסו קיבל אז מגבלת זמן מקסימלית של חמש עשרה שנים לכיבוש. כתנאי מוקדם לנסיגה, גרמניה תידרש לעמוד בדרישות הסכם השלום ולעמוד בהתחייבויות השילומים שלה בזמן. תפקידו של הכיבוש שונה אפוא ממכשיר להחלשת גרמניה לקלף מיקוח לחובות השילומים של גרמניה. סעיף 42 של חוזה ורסאי קבע כי הגדה המערבית של הריין ו"הגדה הימנית ממערב לקו הנמתח 50 קילומטרים ממזרח לנהר הריין" יפורזו. ההוראות הקשורות ספציפית לכיבוש חבל הריין נקבעו בסעיפים 428 עד 432. סעיף המפתח (428) קובע: כערובה לביצוע האמנה הנוכחית על ידי גרמניה, השטח הגרמני הממוקם ממערב לנהר הריין, יחד עם ראשי הגשר בקלן, קובלנץ, מיינץ וקהל, לפי סעיף 429], ייכבש על ידי בעלות הברית והמקורבים. חיילים לתקופה של חמש עשרה שנים מכניסתה לתוקף של האמנה הנוכחית. סעיף 429 הוסיף כי אם גרמניה תעמוד בהתחייבויותיה על פי האמנה, אזור קלן (תחת כיבוש בריטי) יפונה לאחר חמש שנים, אזור קובלנץ (תחת כיבוש אמריקאי) לאחר עשר שנים, והשאר לאחר חמש עשרה שנים. ב-28 ביוני 1919, היום שבו נחתם הסכם ורסאי, חתמו צרפת, בלגיה, בריטניה, ארצות הברית וגרמניה על הסכם נפרד "בקשר לכיבוש הצבאי של שטחי הריין" כפי שנקבע בסעיף 432 לאמנה. שלושה עשר סעיפים של הסכם ריינלנד כללו את הנקודות הבאות: כיבוש הגדה המערבית של הריין על פי הוראות שביתת הנשק של 1918 היה אמור להימשך. לא הורשו חיילים גרמנים לשהות באזור; כלומר, האזור היה אמור להיות מפורז. הנציבות העליונה של בעלות הברית של הריין (IARHC) הוקמה כנציגה העליונה של מדינות ההסכמה בחבל הריין הכבוש. זה היה אמור להיות מורכב מחבר אחד כל אחד מבלגיה, צרפת, בריטניה וארצות הברית. היא יכולה להוציא פקודות כפי שהיא חשבה שצריך. גרמניה שמרה על סמכות שיפוט אזרחית ופלילית למעט עבירות נגד חיילי הכיבוש, שהיו כפופות לסמכות השיפוט הצבאית של בעלות הברית. גם המינהל האזרחי נשאר בידיים גרמניות, למעט היכן שה-IARHC ראה צורך אחר לצורכי הכיבוש. גרמניה הייתה אמורה לשאת בעלויות הכיבוש. חיילי בעלות הברית היו אמורים להתמקם במתקנים צבאיים גרמניים. אם אלה לא היו מספיקים, רשויות הכיבוש יכלו להשתלט על כל מתקנים שנחשבו לנחוצים. אזרחים וקצינים צבאיים ובני משפחותיהם יכלו להתמקם על אזרחים גרמנים. ה-IARHC יכול להכריז על מצב מצור בכל מקום ובכל זמן שחשב שצריך. רשויות צבאיות יכלו להשתמש באמצעים שלדעתם נדרשים כדי להשיב את הסדר על כנו כאשר הוא אוים. חבל הריין הכבוש היווה 6.5% משטחה הכולל של גרמניה ואוכלוסייתה מנתה כשבעה מיליון תושבים. בזמן שהמשא ומתן על הסכם ורסאי היה בעיצומו, האזור היה נתון במצור ומספר חיילי הכיבוש עמד על כ-240,000 חיילים (220,000 צרפתים ו-20,000 בלגים). בפברואר 1920, שנה לאחר כניסת האמנה לתוקף, המספר ירד ל-94,000 חיילים צרפתים ו-16,000 בלגים. במרץ ובאפריל 1920 דוכא מרד עובדים אלים בחבל הרוהר על ידי הרייכסווהר הגרמני בסיוע יחידות של הפרייקור החצי-צבאי. כתגובה לפלישה של חיילים גרמנים לאזור המפורז ממזרח לנהר הריין, כוחות צרפתים כבשו זמנית את פרנקפורט, דרמשטאדט ועוד כמה ערים קטנות יותר החל מה-6 באפריל 1920. כיבוש חבל הרוהר למשך יותר זמן התרחש מ-1923 עד 1925 כתוצאה מחדלות פרעון גרמנית על חובות השילומים שלה. הנציבות העליונה של בעלות הברית של חבל הריין (IARHC), שהמטה שלה היה בקובלנץ, הונהגה על ידי פול טיראר, הנציב העליון הצרפתי. היא נתפסה כרשות אזרחית שאינה תלויה בממשלות התומכות בה. מכיוון שהסנאט של ארצות הברית לא אשרר את חוזה ורסאי, הנציג האמריקני, הגנרל הנרי טורמן אלן, היה רק משקיף לא רשמי בנציבות, אף על פי שהוא או סגנו השתתפו בכל ישיבות הוועדה, וכאשר אלן השתתף הוא הביע את דעותיו בחופשיות. לבקשת מדינת פרוסיה, שאליה השתייך רוב השטח הכבוש, ייצגו את האינטרסים הגרמנים על ידי משרד נציב הרייך החדש שנוצר על שטחי הריין הכבושים. נציב המדינה הפרוסי הראשון היה קרל פון שטארק; ב-1921 ירש אותו הרמן פון האצפלדט-וילדנבורג (גר'). לבוואריה היה גם נציב מדינה, שכן גם חלק קטן משטחה נכבש. סמכויות החקיקה של הוועדה, שניתנו לה על מנת להגן על חיילי הכיבוש, לא הוגדרו במדויק. הוועדה הוסמכה הן לאשר ולתקן חוקים לאומיים הנוגעים לחבל הריין וגזירות שהוצאו על ידי פקידי הריינלנד, מה שהפך אותה דה פקטו לרשות הציבורית העליונה בחבל הריין הכבוש. הנציבות פיקחה על הממשל הגרמני בשטח הכבוש באמצעות מערכת של צירי מחוז שהוצבו לצדם של הקצינים המנהליים הגרמנים המקומיים. במרץ 1921 הקימה גרמניה מחלקה מיוחדת במשרד הפנים לטיפול בעניינים הקשורים לשטחים הכבושים. באוגוסט 1923 הפכה המחלקה למשרד הרייך לשטחים הכבושים ברמת הממשלה. הוטל עליה לשמור על האינטרסים הגרמניים בהתמודדות עם המעצמות הכובשות, כולל ה-IARHC, ולייצג את האינטרסים של השטחים הכבושים בממשלת ברלין. תסיסה בדלנית התרחשה בחבל הריין גם בזמן שהמשא ומתן לשלום נמשך. הבדלנות נתמכה בדרך כלל על ידי ממשלת צרפת כחלק מתוכנית התעמולה התרבותית שלהם. הנציב העליון טיראר העדיף בתחילה מדינה ריינית עצמאית. רוב הרשויות הצרפתיות והבלגיות הסכימו איתו או רצו לפחות להפריד את חבל הריין ממדינת פרוסיה, בעוד שהבריטים והאמריקאים היססו לקבל הצעות כאלה, אם לא התנגדו להן על הסף. הנס אדם דורטן, עורך דין גרמני שלחם במלחמת העולם הראשונה, הכריז על רפובליקת ריינלנד נפרדת ב-1 ביוני 1919, אך הייתה לו מעט תמיכה והיא נכשלה במהירות. באותה מידה הוא לא הצליח בהמשך השנה כשניסה להפוך את חבל הריין למדינה נפרדת בתוך גרמניה. העדר תמיכה עממית גם הביא לסיום מהיר לניסיון לא קשור ב-1923 להקים ממשלה בדלנית תחת חיל המצב הצרפתי. אחת הסיבות לכישלונות הייתה שלמפלגת המרכז הקתולית הייתה השפעה ניכרת באזור ולא תמכה בתנועות הבדלניות. האירוע החמור ביותר הקשור לבדלנות נודע בשם יום ראשון רווי הדמים של דיסלדורף. ב-30 בספטמבר 1923, אלפי בדלנים ערכו צעדה דרך העיר לתמיכה ברפובליקה ריינית תחת חסות צרפתית. לאחר שנורו יריות ממקור לא ידוע, הצבא הצרפתי נחלץ לעזרת הבדלנים. לפחות 10 בני אדם נהרגו ו-150 נפצעו. מאוחר יותר גזרו בתי המשפט הצבאיים בצרפת עונשי מאסר ארוכים על מספר שוטרים בדיסלדורף. ערך מורחב – כיבוש חבל הרוהר ב-11 בינואר 1923, כוחות צרפתים ובלגים כבשו את חבל הרוהר התעשייתי ממזרח לנהר הריין לאחר שגרמניה נקלעה לפיגור בתשלומי השילומים שנדרשו ממנה על פי חוזה ורסאי. חוק צבאי הוטל, ממשלות מקומיות הושמו תחת שליטה צרפתית, ומשלחת הבקרה של בעלות הברית למפעלים ומכרות (MICUM) השתלטה על הניהול של מפעלי הפלדה והמכרות. גרמניה הגיבה במדיניות של התנגדות פסיבית. העבודה במפעלים ובמכרות הופסקה, וממשלת גרמניה תמכה בעובדים הבטלנים של האזור באמצעות הדפסת כסף נוסף, מה שהוביל להיפר-אינפלציה שכמעט הרסה את הכלכלה הגרמנית. במהלך כיבוש הרוהר נהרגו 132 גרמנים וכ-188,000 גורשו מבתיהם. גם כלכלת צרפת סבלה במהלך כיבוש הרוהר. היא פנתה לבריטניה ולארצות הברית בבקשת סיוע, ויחד הם פיתחו את תוכנית דוז. היא צמצמה והגדירה מחדש את תשלומי השילומים של גרמניה, וצרפת הסכימה לפנות את הרוהר. הפינוי הסתיים ב-25 באוגוסט 1925. היחסים הקדים ביותר בין האוכלוסייה הגרמנית לכוחות הכיבוש היו בשלב הראשוני. הצרפתים השתמשו במיוחד באמצעים קשים כמו חוק צבאי, עוצר, הגבלות על תקשורת עם שאר גרמניה ודרישות שפקידים גרמנים יצדיעו לקצינים הצרפתים. בילטינג גרם למחסור בדיור ובמזון, וחלק מהערים, כמו אאכן, נעשו צפופות עד כדי כך שהחלו להרגיש כמו חיל מצב לתושביהן. היו התפרצויות תכופות של אלימות קלה. גירוש "בלתי רצויים", שהיה מותר על פי תנאי האמנה, הוביל לכך ש-40,000 ראשי בית אב ו-110,000 בני משפחה נאלצו לעזוב את השטח הכבוש הצרפתי (המספרים אינם כוללים את כיבוש הרוהר). הבלגים היו המגבילים ביותר נגד נישואים עם האוכלוסייה, בעוד שהצרפתים התירו נישואים "מעורבים" על בסיס כל מקרה לגופו. למרות זאת, הם הכחישו כמעט את כל ההאשמות באלימות מינית, גם במקרים שבהם נגזרו עונשים פנימיים על ידי הצבא שלהם. גרמניות שהתחתנו עם חיילי הכיבוש עלולים להתמודד עם סטיגמטיזציה או אלימות פיזית בתוך הקהילות שלהם. שני הצדדים השתמשו רבות בתעמולה במהלך הכיבוש. מכיוון שרגשות הפרנקופילים והבדלנים הגרמניים לא היו חזקים כפי שחשבו הצרפתים, ניסיונותיהם המוקדמים להתחבר אליהם כשלו. פול טיראר, בקמפיין שהתנהל במידה רבה ללא תלות בממשלת צרפת, ניסה לכבוש את הגרמנים באמצעות מדיניות של "חדירה שלווה" שכללה אירועי תרבות והטבות מיוחדות. הוא רצה לשכנע גם את תושבי חבל הריין הגרמנים וגם את האוכלוסייה הצרפתית שסיפוח האזור לצרפת יועיל לשני הצדדים. בקובלנץ הוקמה סוכנות עיתונות, ובמיינץ יצא לאור כתב עת דו לשוני שמטרתו להחיות את "הקשר הרוחני" בין גרמניה לצרפת. קורסים בשפה הצרפתית הוצעו גם באזור הכבוש. למאמצי התעמולה של טיראר, בסך הכל, הייתה השפעה מועטה הן בחבל הריין והן בצרפת, אם כי העיתונות הגרמנית התייחסה אליהם כנושא טעון רגשית לשימוש נגד הצרפתים. מסע התעמולה הגרמני היה מתואם גרוע עד שהוקם המשרד ברמת הממשלה לשטחים הכבושים באוגוסט 1923 והוכנס לשליטתו ה-Rheinische Volkspflege (רווחת העם של חבל הריין). ה-Rheinische Volkspflege הוקם ב-1920 כארגון כיסוי לא רשמי למימון ולתאם תעמולה אנטי-צרפתית. הארגון ראה את עצמו כחלק ממאבק לשחרור לאומי במטרה להשיג נסיגה מוקדמת של כוחות הכיבוש. הקמפיין נועד בחלקו לזכות בדעת הקהל העולמית. במאות פרסומים היא השתמשה בדימויים כמו אלה של ילדים גרמנים מורעבים כדי לעורר כעס נגד צרפת. השפה הייתה לפעמים די מוגזמת, למשל הדברים הבאים מתקופת כיבוש הרוהר: האם אנחנו עדיין מוכנים לסבול את הגנבים והרוצחים הצרפתים והבלגים? האם אנחנו עדיין מוכנים להשלים עם האכזריות, מעשי הגניבה והרצח, ההשמצות, החילולים, הגירוש וההטרדות החיותיות שמבצעים בכל מקום הפולשים הצרפתים והבלגים? והאם אנחנו צריכים להרשות לעצמנו להיות מטופלים כמו כלבים במולדתנו על ידי ההוללים שפרצו פנימה? האם אנחנו עדיין מוכנים לראות את הפולשים הצרפתים והבלגים [...] טובחים באזרחינו? האם אנחנו עדיין מוכנים להביא על עצמנו את בתי המשפט הצרפתים והבלגיים העקובים מדם שמדנים גרמנים חפים מפשע לעונשי מוות בהמית, עונשי מאסר בלתי אנושיים וקנסות סחטנות? הבולט ביותר מבין מסעות התעמולה היה "אימה שחורה על הריין" של הגרמנים (Schwarze Schmach), אישום גזעני נגד החיילים הקולוניאליים האפריקאים שהיוו חלק מכוחות הכיבוש הצרפתיים. מספרם עמד על 25,000 בממוצע; רובם היו מהמושבות הצרפתיות בצפון אפריקה. דחף התעמולה הגרמני התגבש לאחר הכושל הפוטש הכושל של קאפ במרץ 1920 ונתמכה על ידי הממשלה בברלין וברחבי הקשת הפוליטית, למעט השמאל הקיצוני העצמאי הסוציאל-דמוקרטים והמפלגה הקומוניסטית של גרמניה. התעמולה השתמשה בתיאורים גרפיים של "ברברים" אפריקאים שאנסו לכאורה נשים ונערות גרמניות. הפשעים כביכול נעשו למטאפורה ל"כפיפות" של גרמניה לאחר המלחמה לבעלות הברית המנצחות. התעמולה, שהגיעה לשיאה בשנים 1920–1921, עוררה די ביקורת פנימית ובינלאומית לממשלת גרמניה כדי לצמצם את תמיכתה ולרסן את הגורמים הגזעניים ביותר. עד לכיבוש הרוהר בתחילת 1923, חלק מסוים זה של מסע התעמולה הצטמצם באופן משמעותי. אזור הכיבוש הבריטי סביב קלן היה אמור להתפנות בינואר 1925, אך הפינוי התעכב על ידי הצרפתים עקב חילוקי דעות לגבי עמידתו של הצבא הגרמני בדרישות הפחתת החימוש שהוטלו עליו בחוזה ורסאי. כתוצאה מההסכמות שהושגו בהסכמי לוקרנו, נסוגו החיילים הבריטים מאזורם בינואר 1926. לאחר שגרמניה קיבלה את תוכנית יאנג, שנוהלה במשא ומתן בניסיון שני להסדיר את סוגיית השילומים הגרמניים, הסכימו בעלות הברית לפנות את חבל הריין עד ה-30 ביוני 1930, חמש שנים לפני התאריך שנקבע בחוזה ורסאי. אזור הכיבוש שכלל את קובלנץ פונה בנובמבר 1929, ואחרוני כוחות הכיבוש נסוגו מאזור מיינץ ב-30 ביוני 1930. לאחר הפינוי נערכו פרעות גרמניות עקובות מדם עם בדלנים ששיתפו פעולה עם הצרפתים. בהתאם להסכם ורסאי – וגם אמנות לוקרנו, שבהן הסכימה גרמניה מרצונה לפירוז שטחה ממערב לקו שנמתח 50 קילומטרים מזרחית לנהר הריין ב-1925 – האזור נשאר אזור מפורז עד שאדולף היטלר ביטל זאת. האזור נכבש על ידי הוורמאכט תוך הפרה של האמנות ב-7 במרץ 1936. ארצות הברית כבשה את האזור המרכזי של חבל הריין לאורך נהר המוזל וראש הגשר של קובלנץ. גנרל ג'ון ג'יי פרשינג, מפקד כוחות המשלוח האמריקנים (AEF), הקים את הארמייה השלישית לשם כך, שכללה בתחילת 1919 כ-250,000 איש. הפיקוד ניתן למייג'ור גנרל ג'וזף ט. דיקמן. האמריקנים פתחו את המטה שלהם בבניין ממשלתי פרוסי ליד הריין בקובלנץ. דגל ארצות הברית התנוסס מעל מבצר ארנברייטשטיין של קובלנץ על הגדה המזרחית של הריין. ביולי 1919 פורקה הארמייה השלישית והוחלפה על ידי הכוחות האמריקאים בגרמניה (AFG) בפיקודו של מייג'ור גנרל הנרי טורמן אלן. לאחר נסיגת כוחות מתמדת, ה-AFG כלל כ-20,000 איש בשטח מצומצם עד סוף 1919. בהשוואה למצב באזור הכיבוש הצרפתי, יחסי האמריקנים עם האוכלוסייה הגרמנית היו טובים בהרבה. גנרל אלן השתתף בהצלת מבצר ארנברייטשטיין מהרס על ידי כוחות בעלות הברית ב-1922. ב-9 בינואר 1923, תחת ממשל וורן ג'י הארדינג, הסנאט האמריקאי העביר החלטה להסיג את הכוחות האמריקאים מגרמניה. גנרל אלן קיבל את המברק ב-10 בינואר. לאחר יותר מארבע שנות כיבוש, עזבו אחרוני האמריקאים את המטה שלהם בקובלנץ בינואר 1923. הדגל הורד במבצר ארנברייטשטיין, המטה האמריקאי, ב-24 בינואר. ב-27 בינואר העביר הגנרל האמריקאי אלן רשמית את השליטה לידי הצרפתים. ב-3 בפברואר, ארצות הברית הסיגה את הגנרל אלן כמשקיף שלה מהנציבות העליונה של בעלות הברית של חבל הריין. שבועיים לאחר מכן עזבו האמריקאים פיזית את חבל הריין. בלגיה שמרה על צבא כיבוש (ארמיית הכיבוש (צר'), AO) באזור הריין מ-1918 עד 1929. היא כללה 20,000 חיילים בחמש דיוויזיות כשהמפקדה שלה באאכן וחייליה מוצבים בקרפלד. פיקד עליהם ארמנד הויגה. בלגיה השתתפה גם בכיבוש חבל הרוהר ב-1923. 11 חיילים בלגים נהרגו בהתקפה על גשר רכבת ליד הוכפלד (היום חלק מדיסבורג) ב-30 ביוני 1923. צבא הכיבוש הבלגי החזיק שירות ביטחון ייעודי הידוע בשם (שירות הביטחון הצבאי בגרמניה הכבושה (צר'), SMAO) אשר סיפק תמיכה מסוימת לבדלנים הרייניים. לאחר שקצין של ה-SMOA ירה למוות בקצין גרמני של ה־Schutzpolizei במרץ 1921, המשטרה הגרמנית הרגה בטעות לוטננט בלגי נוסף בשם גראף. הצבא הבריטי נכנס לשטח גרמניה ב-3 בדצמבר 1918. ארמיית הריין הבריטית הוקמה כחיל הכיבוש במרץ 1919. מבוססים בקלן, הם פרסמו את The Cologne Post. הם חזרו לבריטניה בינואר 1926. הארמיות השמינית והעשירית הצרפתיות היוו במקור את הכוחות הצרפתיים המעורבים בכיבוש. הארמייה השמינית תחת פיקודו של הגנרל אוגוסטן ז'ראר וכבשה את פפאלץ. הארמייה העשירית הייתה בפיקודו של הגנרל שארל מנז'ן והייתה אחראית על שאר האזור הצרפתי מהמפקדה שלה במיינץ. ב-21 באוקטובר 1919 הם אוחדו כדי להקים את ארמיית הריין הצרפתית. בשנת 1919 שימשה חטיבת "אלפי" האיטלקית את הצרפתים בתפקידי כיבוש בדרום הרחוק של האזור. הצרפתים היו האחרונים לפנות את חבל הריין הכבוש, ב-30 ביוני 1930. כוחות המשלוח הסיאמיים השתתפו בכיבוש עד 1919 עם חייליהם שהוצבו בנוישטאדט אן דר ויינשטראסה, שנמצאת באזור הכיבוש הצרפתי. מדיה וקבצים בנושא כיבוש חבל הריין בוויקישיתוף "Agreement with regard to the military occupation of the territories of the Rhine, signed at Versailles, June 28, 1919". U.S. Department of State, Office of the Historian. נבדק ב-13 בנובמבר 2023. {{cite web}}: (עזרה) Gembries, Helmut (16 באפריל 2007). "Rheinlandkommission" [The Rhineland Commission]. Historisches Lexikon Bayerns (בגרמנית). נבדק ב-14 בנובמבר 2023. {{cite web}}: (עזרה) Jacobson, Jon (2015). Locarno Diplomacy. Germany and the West, 1925–1929. Princeton, NJ: Princeton University Press. p. 64. ISBN 978-1-4008-6961-9. Lück, Dieter (1933). "Rheinlandbesetzung" [Rhineland Occupation]. Nordrhein-Westfalen. Landesgeschichte im Lexikon [North Rhine-Westphalia. State History in Dictionary Form] (בגרמנית). Düsseldorf: Patmos. pp. 341–343. "Erster Weltkrieg und Besatzung 1918–1930 in Rheinland-Pfalz: 9. Der Abzug der Besatzungstruppen am 30. Juni 1930" [The First World War and the Occupation 1918–1930 in Rhineland-Palatinate: 9. The withdrawal of the occupying troops on 30 June 1930]. regionalgeschichte.net (בגרמנית). נבדק ב-21 בנובמבר 2023. {{cite web}}: (עזרה) "Remilitarization of the Rhineland". Holocaust Encyclopedia. נבדק ב-20 בנובמבר 2023. {{cite web}}: (עזרה) Poidevin, Raymond; Bariéty, Jacques (1982). Frankreich und Deutschland. Die Geschichte ihrer Beziehungen 1815–1975 [France and Germany. The History of their Relations 1815–1975] (בגרמנית). Munich: C.H. Beck. pp. 301–397. Köhler, Henning (1980). Novemberrevolution und Frankreich. Die französische Deutschlandpolitik 1918–1919 [The November Revolution and France. France's Policy towards Germany 1918–1919] (בגרמנית). Düsseldorf: Droste. pp. 189–269. Nelson, Keith L. (2023). Victors Divided. America and the Allies in Germany, 1918–1923. Oakland: University of California Press. p. 294. ISBN 978-0-520-33726-8. McCrum, Robert (בספטמבר 1978). "French Rhineland Policy at the Paris Peace Conference, 1919". The Historical Journal. Cambridge University Press. 21 (3): 635–636. doi:10.1017/S0018246X00019798. JSTOR 2638928 – via JSTOR. {{cite journal}}: (עזרה) For the Armistice's terms regarding the occupation, see the note under Article I in the text of the Rhineland Agreement cited immediately above. Godfroid, Anne (18 בספטמבר 2015). Daniel, Ute; Gatrell, Peter; Janz, Oliver; Jones, Heather; Keene, Jennifer; Kramer, Alan; Nasson, Bill (eds.). "Occupation after the War (Belgium and France)". 1914–1918-online. International Encyclopedia of the First World War. Freie Universität Berlin. נבדק ב-13 בנובמבר 2023. {{cite web}}: (עזרה) Schlemmer, Martin. "Die Rheinlandbesetzung (1918–1930)" [The Occupation of the Rhineland (1918–1930)]. Internetportal Rheinische Geschichte (בגרמנית). נבדק ב-14 בנובמבר 2023. {{cite web}}: (עזרה) "Rhineland Occupation". Encyclopedia.com. Encyclopedia of Modern Europe: Europe Since 1914: Encyclopedia of the Age of War and Reconstruction. 18 באוקטובר 2023. נבדק ב-14 בנובמבר 2023. {{cite web}}: (עזרה) Ireton, Robert E. (ביולי 1923). "The Rhineland Commission at Work". The American Journal of International Law. Cambridge University Press. 17 (3): 461. doi:10.2307/2187897. JSTOR 2187897 – via JSTOR. {{cite journal}}: (עזרה) "Die Separatisten schlagen los" [The Separatists Lash Out]. Rheindrache (בגרמנית). 28 ביוני 2017. נבדק ב-15 בנובמבר 2023. {{cite web}}: (עזרה) Fischer, Conan (14 באוקטובר 2016). Daniel, Ute; Gatrell, Peter; Janz, Oliver; Jones, Heather; Keene, Jennifer; Kramer, Alan; Nasson, Bill (eds.). "Ruhr Occupation". 1914–1918-online. International Encyclopedia of the First World War. Freie Universität Berlin. נבדק ב-16 בנובמבר 2023. {{cite web}}: (עזרה) "Hyperinflation and the invasion of the Ruhr". The Holocaust Explained. 11 בספטמבר 1923. נבדק ב-16 בנובמבר 2023. {{cite web}}: (עזרה) Krumeich, Gerd (11 במאי 2012). "Die Rheinlandbesetzung" [The Rhineland Occupation]. Bundeszentrale für politische Bildung (בגרמנית). נבדק ב-11 בנובמבר 2023. {{cite web}}: (עזרה) Roos, Julia (28 במאי 2015). Daniel, Ute; Gatrell, Peter; Janz, Oliver; Jones, Heather; Keene, Jennifer; Kramer, Alan; Nasson, Bill (eds.). "Schwarze Schmach". 1914–1918-online. International Encyclopedia of the First World War. Freie Universität Berlin. נבדק ב-17 בנובמבר 2023. {{cite web}}: (עזרה) Lambert, Birgit; Hillen, Christian; Oepen, Joachim, eds. (2021). Geschichte in Köln 68: Zeitschrift für Stadt - und Regionalgeschichte [History in Cologne 68: Journal for City and Regional History] (בגרמנית). Cologne: Böhlau Verlag. p. 151 note 122. Scriba, Arnulf (2 בספטמבר 2014). "Der Young-Plan". Deutsches Historisches Museum (בגרמנית). נבדק ב-19 בנובמבר 2023. {{cite web}}: (עזרה) Reimer, Klaus (1979). Rheinlandfrage und Rheinlandbewegung (1918–1933). Ein Beitrag zur Geschichte der regionalistischen Bestrebungen in Deutschland [The Rhineland Question and the Rhineland Movement (1918–1933). A Contribution to the History of Regionalist Aspirations in Germany] (בגרמנית). Frankfurt am Main: Peter Lang. pp. 409 f. Anne, Godfroid. "Occupation after the War (Belgium and France)". 1914-1918-online. International Encyclopedia of the First World War. נבדק ב-30 ביולי 2019. {{cite web}}: (עזרה) "Sûrété militaire en Allemagne occupée (SMAO)". Digithemis. נבדק ב-11 ביולי 2023. {{cite web}}: (עזרה) Massimiliano Fassero (2015), The II Italian Corps Deployment on the Western Front during the First World War (April 1918–May 1919) (PDF) (Master's thesis), U.S. Army Command and General Staff College, אורכב מ-המקור (PDF) ב-29 במרץ 2022 {{citation}}: (עזרה), pp. 62–63. Stearn, Duncan (22 באוגוסט 2009). "Thailand and the First World War". First World War.com. נבדק ב-19 ביולי 2015. {{cite web}}: (עזרה)