laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
שפריץ (תוכנית רדיו)

שפריץ היא תוכנית רדיו לנוער ששודרה בגלי צה"ל (צה"ל 2) בשנים 1990 ו-1991. מגיש התוכנית היה רון לוינטל, העורך היה גיא וסרמן, והשתתפו בה צוות של כתבי נוער, בהם סימונה דהן, שגיא בן-נון, עדנה חמדני (כהן קדוש), אופיר גלזר ואורן וינברג. התוכנית כללה ראיונות טלפוניים מהאולפן, שיחה עם אורח מתחום הבידור, כתבות שהכינו כתבי הנוער, ניידות שידור בבסיסי צה"ל ושיחות עם מאזינים. עם שינוי לוח התוכניות בפרוץ מלחמת המפרץ ב-15 בינואר 1991, ירדה התוכנית מלוח השידורים. שפריץ, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית
באופן מילולי

באופן מילולי היא תוכנית רדיו יומית ישראלית המשודרת בתחנת הרדיו גלי צה"ל, בהגשתו של הלשונאי ד"ר אבשלום קור, ועוסקת בנושאי לשון עברית ובלשנות בליווי שירים עבריים ודוגמאות מחיי היום יום בישראל. הפינה הושמעה לראשונה בשנת 1977 ביוזמת מפקד התחנה דאז, ד"ר מרדכי נאור. התוכנית משודרת מדי יום בשעות הבוקר מספר דקות לפני השעה 06:00 ואחר־הצהריים, מספר דקות לפני השעה 15:00. הפינה הקנתה לאבשלום קור פרסום רב כמומחה לענייני לשון וכמרצה מבוקש. בעקבות הצלחת הפינה הרדיופונית ולאחר שזכה קור בפרס סוקולוב לתקשורת אלקטרונית, צולמה בסוף שנות ה-80 גם גרסה טלוויזיונית לערוץ הראשון בשם "הגיע זמן לשון". בשנת 2014 אמר קור בתוכנית אמירות שנתפסו כגזעניות. בעקבות תלונות שהתקבלו, הובהר לקור שעליו לדבר בפינתו רק על ענייני לשון. עד שנות האלפיים שודרו עשרת אלפים פינות לפחות. בפברואר 2010 הוסרו מאתר גלי צה"ל יותר מ-300 פרקים,[דרושה הבהרה] ומאז מועלות הפינות ביוזמת פורום גלי צה"ל לאתר הפודקאסט הישראלי. אות הפתיח של הפינה הוא פתיחת השיר "במזרח זורח ורד", בביצוע חבורת שירי תנועות הנוער. השיר, שנכתב על ידי נתן אלתרמן ב־1934, הולחן שנה לאחר מכן, על ידי דניאל סמבורסקי. באופן מילולי, הקלטות הפינה באתר הפודקאסט הישראלי באופן מילולי, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית נתי טוקר, אבשלום קור לא יתנצל על התבטאויותיו - אך ייאסר עליו לעסוק באקטואליה, באתר הארץ, 16 בינואר 2014 ערך זה הוא קצרמר בנושא תקשורת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גולדרס גרין

גולדרס גרין (באנגלית: Golders Green) היא שכונה ברובע בארנט שבצפון-מערב לונדון. השכונה, שנוסדה עוד במאה ה-19, התפתחה במהירות בתחילת המאה ה-20, אז חוברה לקו הצפוני ברשת הרכבת התחתית של העיר. בשכונה מתגוררת אוכלוסייה יהודית רבה, על פי מפקד 2011, 6,975 מתוך 18,818 תושבי השכונה הם יהודים. שכונת גולדרס גרין והשכונות הנדון (אנ'), המפסטד, ופינצ'לי, הסמוכות לגולדרס גרין נחשבות כמרכזה היהודי של העיר, ואוכלוסייתם היהודית הכוללת עומדת על 55,000 יהודים. בשכונה מספר רב של חנויות ומסעדות כשרות (חלקן עם שלטים בעברית), בתי ספר יהודיים, בתי כנסת, בתי מלון (עם אוכל כשר), בית קברות יהודי גדול ומרכזים יהודיים נוספים, כגון ישיבת עץ חיים ובית המדרש גולדרס גרין. בשכונה ישנה נוכחות של חסידות גור, חסידות ויז'ניץ וחסידות אלכסנדר. מכיוון שהשכונה מאופיינת באווירה יהודית מסורתית, היא הפכה למוקד משיכה גם לישראלים רבים, בעיקר צעירים, הן דתיים והן חילוניים, המתגוררים בעיר באופן זמני או קבוע. לצד האוכלוסייה היהודית, מתגוררות בשכונה קהילות גדולות של יפנים ושל פולנים. במרכז השכונה נמצאת כנסייה גדולה. מדיה וקבצים בנושא גולדרס גרין בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא לונדון ובנושא יהדות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מריה מרגרטה מרשאן

מריה מרגרטה דאנצי-מרשאן (בגרמנית: Maria Margarethe Danzi, כאשר Marchand הוא שם נעוריה; 1768 – 11 ביוני 1800) הייתה זמרת סופרן ומלחינה גרמנייה. אביה של מרגרטה מרשאן, תאובלד הילריוס מרשאן, מונה על ידי הנסיך הבוחר קרל תאודור למשרת המנהל הראשון של התיאטרון הלאומי של מנהיים. אמה, מגדלנה לבית ברושאר (Brochard), הייתה שחקנית ורקדנית בלט והייתה סוברט בתיאטרון שניהל בעלה. המחלוקת על מקום לידתה של מרגרטה נובע מאורח חייהם של הוריה, אשר חיו במנהיים בתקופה שבה נולדה, אך פעלו כתיאטרון אורח בפרנקפורט, וייתכן ששם נולדה. כבר בגיל צעיר ניגנה מרשאן בפסנתר והופיעה כזמרת. ב-1787, כשהייתה בת 21 בלבד, הופיעה בתפקיד ראשי במחזה של יוהאן יאקוב אנגל. בין 1778 ל-1782 קיבלה שיעורי מוזיקה אצל מי שתהייה מאוחר יותר החמות שלה, פרנציסקה לברון (אמו של המלחין פראנץ דאנצי). בין 1782 ו-1784 הייתה תלמידתו של לאופולד מוצרט בזלצבורג. מרשאן הייתה אחת הנשים המלחינות היחידות בתקופתה, שבה נשים בדרך כלל נאלצו להסתפק בתפקידי שירה. ב-1785 קיבלה תפקיד ראשי בתיאטרון החצר של מינכן וב-26 באפריל 1786 הופיעה לראשונה כזמרת החצר. ב-1790 נישאה למלחין פראנץ דאנצי ויצאה עמו למסע הופעות שביסס את מעמדה כ"פרימה דונה", גברת, או זמרת ראשונה באירופה. ב-1800 נפטרה מדלקת ריאות. בחייה, הייתה מרשאן אחת מזמרות הסופרן המפורסמות בעולם. מרבית היצירות שהלחינה סבלו מהתעלמות בשל מינה, וזכו לפרסום ולביצוע רק מאוחר יותר. מרשאן הלכה לעולמה ב-1800 במינכן. מריה מרגרטה מרשאן, באתר MusicBrainz (באנגלית) מריה מרגרטה מרשאן, באתר Discogs (באנגלית)
קתדרלת זוורטנוץ

קתדרלת זוורטנוץ (ארמנית Զվարթնոց տաճար - "קתדרלת המלאכים השמימיים") היא אתר ארכאולוגי בארמניה השוכן כ-16 ק"מ מערבית לירוואן, בין העיר ואראשאפאט ונמל התעופה הבינלאומי זוורטנוץ. הקתדרלה המונומנטלית הוקמה במאה ה-7 וחרבה במאה ה-10. בשנת 2000, הוכרז האתר, יחד עם הקתדרלה והכנסיות באצ'מיאדזין, כאתר מורשת עולמית. האתר נבנה בין השנים 643 ו-662 בזמן שארמניה התאוששה מפלישת הערבים הראשונה. הקתדרלה המיוחסת לקתוליקוס נרסס השלישי, הוקמה כקתדרלה הראשית במדינה ונועדה להאפיל בהדרה על הקתדרלה באצ'מיאדזין. היא הוקדשה לגרגוריוס המאיר, מייסד הכנסייה הארמנית והקתוליקוס הראשון שלה, ולפי אחת המסורות בה נשמרו שרידיו. לפי עדותו של ההיסטוריון הארמני מובסס קלאנקטוואצי, נכח הקיסר קונסטנס השני בטקס ההקדשה בשנת 652, והוא אף התכוון לבנות מבנה דומה בקונסטנטינופוליס. לאחר כיבוש הבירה, דווין, העביר נרסס השלישי את מושב הקתוליקוס מדווין לזוורטנוץ לזמן קצר. הקתדרלה חרבה ככל הנראה ברעידת אדמה בשנת 930, נותרה בהריסותיה ונשכחה, עד שנתגלתה מחדש בתחילת המאה ה-20 ונחקרה בין השנים 1900 ו-1907. אפשרות אחרת היא שהחורבן אירע כתוצאה מתקיפת ערבית. החפירות נערכו בהנהגת הורדאפט חאצ'יק דאדייאן, ובין היתר התגלו ארמון הקתוליקוס ויקב. עוד התגלה כי הקתדרלה נצבה מעל שרידי מבנה אוררטי מתקופה המלך רוסא השני (680-639 לפנה"ס). פנים הקתדרלה היה בנוי בצורת צלב יווני שארבע זרועותיו מעוצבות בצורת ארבעה אפסיסים. במבנה היו שלוש קומות שכל אחת מהן הייתה קטנה מזו שמתחתיה. הקומה הראשונה הוקפה בקירות חיצוניים בצורת פאון בן 32 צלעות, ולכן נראתה כעגולה מרחוק. הקומה השנייה הייתה למעשה המשכו של הצלב היווני מקומת הבסיס, אך ללא המבנה המעגלי ההיקפי, ואילו הקומה השלישית הייתה פאון בן 16 צלעות ונראתה גם היא כעגולה. כיפת המבנה בצורת חרוט נישאה לגובה של 45 מטר. בשלוש הקומות היו קבועים חלונות כמספר צלעותיו של הבניין. קירות הקתדרלה כוסו בפרסקות, פסיפסים ובתבליטים המתארים מוטיבים מעולם הצומח. במרכזו של המבנה שכנה בריכת טבילה. בצידה הדרום-מערבי של הקתדרלה הוקם ארמונו של הקתוליקוס, שהיה עשוי משני חלקים שביניהם חצץ מסדרון. בחלק המערבי היו שני אולמות ומספר חדרים. האולם הגדול בו נערכו כינוסים וקבלות פנים, חולק על ידי שישה עמודים לשלוש ספינות; ואילו האולם השני, מעט קטן יותר, שימש כחדר אוכל ואולי אף כחדר כס. חלקו המזרחי של ארמון הקתוליקוס כלל חדרי מגורים ושירות, בית מרחץ וחדרי אחסון. מדרום לארמון שכנה כנסייה נוספת מהמאה ה-5 או ה-6. עוד שכנו במקום גת ומיכלי אבן ליין. מהקתדרלה שרדו מספר קשתות וכמה עמודים מעוטרים, הניצבים בלב החורבות. דגם של הקתדרלה שאמינותו מוטלת בספק מוצג במוזיאון ההיסטוריה הארמנית בירוואן והוא מופיע על שטר של 100 דראם ארמני. שרידי הקתדרלה בזוורטנוץ והר אררט שרידים באתר כותרת "יונית ארמנית" משוחזרת עמוד כותרת בדמות נשר קטע משוחזר בהריסות כדי יין באתר האתר מן האוויר הצעה לשחזור הקתדרלה הצעה לשחזור הקתדלה פנים הקתדרלה (שחזור) ואראשאפאט מדיה וקבצים בנושא קתדרלת זוורטנוץ בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של קתדרלת זוורטנוץ זוורטנוץ באתר ארמניקה קתדרלת זוורטנוץ, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית) https://web.archive.org/web/20060503171634/http://www.usa.am/armenia.pdf Rediscovering Armenia, p. 32 אתר ארמניקה
מונגולית

המונח "מונגולית" מפנה לכאן. לערך העוסק במדינה, ראו מונגוליה. השפות המונגוליות (בכתב מונגולי:ᠮᠣᠩᠭᠣᠯ ᠬᠡᠯᠡ) (בכתב קירילי: Монгол хэл) הן קבוצת שפות המדוברות במרכז אסיה. חלק מן הבלשנים גורסים כי קבוצה זו וקבוצת השפות הטורקיות הן למעשה תת-קבוצות של משפחת השפות האלטאיות, אך טענה זו אינה מקובלת על הכל. השפה הדומיננטית ביותר בקבוצה זו היא השפה המונגולית, שהיא שפתם של רוב תושבי מונגוליה – לרוב בניב החלחי. שפה זו מדוברת גם באזורי הספר של סין ורוסיה. שפות נוספות בקבוצת השפות המונגוליות הן קלמיקית המדוברת בקלמיקיה שבדרום החלק האירופי של רוסיה וכן באזורים המערביים של מונגוליה וסין, בוריאטית המדוברת בעיקר בדרום סיביר ועוד מספר שפות שמדוברות בעיקר בסין. הכתב המונגולי הרשמי נוצר במאה ה-12, הוא נכתב מלמעלה למטה והשורות/טורים נכתבות משמאל לימין. הכתב היה בשימוש במונגוליה עד 1943, אז הוחלף על ידי הכתב הקירילי על ידי שלטונות פרו-סובייטיים. כיום מתחילים בתי ספר במונגוליה ללמד מחדש את הכתב המסורתי, אך עדיין הכתב הקירילי הוא הדומיננטי. מילון אנגלית-מונגולית שיחון אנגלי-מונגולי רשימת מילים ופעלים מונגולית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
המפסטד

המפסטד (באנגלית: Hampstead) הוא אזור בלונדון שבאנגליה, במרחק כ-8 קילומטרים ממרכז לונדון. מערבית לצ'רינג קרוס המפסטד ממוקם בקצהו הצפון־מערבי של רובע קמדן. המפסטד שימש במשך מאות שנים מקור השראה ליוצרים רבים בתחום האמנות, המוזיקה והקולנוע ובו נעשתה פעילות אינטלקטואלית, אמנותית ופוליטית ענפה בחלוק השנים. זהו משכנם של כמה משועיה של אנגליה ובו גרו לאורך ההיסטוריה דמויות מופת בתחומים רבים ומגוונים וביניהם ג'ורג' אורוול, זיגמונד פרויד, סטיבן פריי, ג'ים הנסון והגיטריסט סלאש. כמו כן שכנו בהמפסטד מרבית ראשי הממשלה באנגליה ומכילה יותר מיליונרים בגבולותיה מאשר בכל אזור אחר במדינה. ממצאים ארכאולוגיים באזור מעידים על כך כי היה יישוב באזור המפסטד עוד מהתקופה הרומית. עם זאת, האזור צמח והפך למרכז מגורים משמעותי בלונדון בשלהי המאה ה-17 בעיקר הודות לתופעת התיירות הרפואית באזור. מעיינות הצ'יליבט החמים באזור המכילים מים עשירים בברזל נחשבו לבעלי תכונות מרפא פלאיות ומשכו תושבים רבים מהסביבה. בשנת 1700 הוקמו משאבות ייעודיות ובית מרחץ ראשון באזור. כיום ספא זה כבר אינו בשימוש. הקמת קו רכבת צפון לונדון בשנות ה-60 של המאה ה-19העצימה את התרחבות האוכלוסייה באזור וגל עלייה נוסף התרחש עם הקמת רכבת צ'רינג קרוס, יוסטון והמפסטד בשנת 1906. זוהי התקופה בה נבנו רבים מהמבנים האיקונים לאזור זה בסגנון הגיאוגרגיאני והוויקטוריאני. כמו כן, הוקם בתקופה זו המפסטד הית', פארק ציבורי גדול שהינו אחד מהעתיקים והגדולים ביותר בלונדון. פארק זה היווה מוקד התכנסות חשוב שמשך אליו יוצרים והוגים רבים לרבות ג'ון קיטס, ד.ה. לורנס וכמובן, זיגמוד פרויד שהתגורר באזור. כיום, ישנה קהילה יהודית גדולה בהמפסטד. David Wade, ‏Whatever happened to Hampstead Man?, The Telegraph, 8 May 2004 Hampstead – Did you know?, The Heath & Hampstead Society המפסטד – כפר ירוק בצפון לונדון, באתר "לונדוניסט", ‏3 באוגוסט 2024 ערך זה הוא קצרמר בנושא לונדון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
לא רעב ולא אוהב

לא רעב ולא אוהב (באנגלית: Green Eggs and Ham) הוא ספר ילדים פופולרי שנכתב על ידי דוקטור סוס ופורסם בשנת 1960. ספר זה נחשב לספר הילדים הרביעי במספר העותקים שנמכרו בכל הזמנים. הספר תורגם לעברית על ידי לאה נאור. ב-8 בנובמבר 2019 סדרת טלוויזיה בעלת אותו שם המבוססת על הספר עלתה לשירות הסטרימינג נטפליקס. העלילה כוללת שתי דמויות - סאם (Sam; בתרגום לעברית "סאם זה השם") וגאי שמי איי. סאם הוא דמות אנרגטית ושמחה המנסה לשכנע את גאי (העצבנית, רגזנית ודיכאונית) לאכול "ביצים וירך-חזיר ירוקים" - "green eggs and ham" (בתרגום לעברית ביצים ונקניק ירוקים). גאי מסרב לאכול את המאכל. סאם מציע לאכול אותו במספר אתרים (בית, מכונית, צמרת עץ) ועם מבחר בעלי חיים (שועל, תיש, עכבר). בסיום הספר גאי מסכים לאכול את המאכל ומגלה שהוא אוהב אותו. ספר זה מיועד לקוראים מתחילים ולכן הוא מכיל 49 מילים שונות בנות הברה אחת (ועוד מילה אחת בת שלוש הברות). מקורו של הספר בהתערבות בין בנט סרף, המוציא לאור של דוקטור סוס, אשר התערב עמו שלא יוכל לכתוב סיפור הכולל רק 50 מילים שונות, לאחר שחתול תעלול כלל 236 מילים שונות. הסיפור הוא "סיפור מצטבר" כאשר כל פעם נוספת שורה והשורות הקודמות חוזרות עצמן. חמישים המילים המופיעות בספר הן: a, am, and, anywhere, are, be, boat, box, car, could, dark, do, eat, eggs, fox, goat, good, green, ham, here, house, I, if, in, let, like, may, me, mouse, not, on, or, rain, Sam, say, see, so, thank, that, the, them, there, they, train, tree, try, will, with, would, you. בספר זה, סאם-זה-השם (Sam-I-am) מדבר לרוב במשקל טרוכאי (מקצב עולה), וגאי, אותו הוא משכנע משיב לו במשקל יאמבי (מקצב יורד). בדומה לרבות מדמויותיו האחרות של דוקטור סוס, סם וחברו הם יצורים פרוותיים עם אף גדול, העומדים על רגליים, מסוגלים לדבר ובעלי הבעות פנים אנושיות. לראש החבר כובע שחור וגבוה, המציג את רגשותיו של החבר (כשהחבר עומד הכובע נמתח, כשהחבר נבהל גם הכובע מתקפל). איורי הספר כוללים איורים האופייניים לספריו של סוס, כגון שלטים דמויי כף יד שעליהם הכיתוב "כאן" ו"שם", ומסילות ברזל בעלות פניות בלתי אפשריות מבחינה מעשית. הספר פורסם בשנת 1960 וזכה להצלחה מיידית. הספר נחשב לספר הילדים בכריכה קשה הרביעי מבחינת שיאי מכירה בכל הזמנים. בסקר שנערך בקרב מחנכים בארצות הברית בשנת 1999 זכה הספר במקום השלישי בפופולריות שלו. הספר תורגם לשפות רבות, ואף הופצו מתכונים המבוססים על שם הספר האנגלי ("ביצים וירך-חזיר ירוקים"). בדיון שנערך ב-21 בספטמבר 2007 בבית משפט מחוזי בארצות הברית, פסק שופט בית המשפט המחוזי ג'יימס מורהד בפרפרזה על האמור בספר, לאחר שקיבל מאסיר ביצה בדואר כי "אינו אוהב ביצים בתיקיו": "I do not like eggs in the file. I do not like them in any style. I will not take them fried or boiled. I will not take them poached or broiled. I will not take them soft or scrambled/Despite an argument well-rambled. No fan I am/Of the egg at hand. Destroy that egg! Today! Today! Today I say! Without delay!'" לא רעב ולא אוהב, באתר OCLC (באנגלית) אתר Publishers Weekly אגדות אורבניות מאמר מתוך עיתון ה-"New Yorker" מ-23 בדצמבר 2002 סקר שנערך על ידי ה-National Education Associatio. הפסיקה של ג'יימס מורהד
פפסי ואן

פפסי ואן (באנגלית: Pepsi One) הוא משקה מוגז קל נטול סוכר בטעם קולה המיוצר על ידי חברת פפסיקו. מקור שמו בערך הקלורי הנמוך - פחות מקלוריה בכוס. משווק בארצות הברית כתחליף אפשרי לפפסי קולה ולדיאט פפסי. ההודעה על הולדתו של המוצר ניתנה שעה אחת בלבד לאחר שמינהל המזון והתרופות האמריקני אישר את השימוש בממתיק המלאכותי אצסולפאם-K (הידוע בארצות הברית כ-Ace-K) במשקאות קלים בשנת 1998 הודיעה חברת פפסיקו על השקת המשקה החדש שבו נעשה שימוש בממתיק זה. המשקה התבסס על מוצר אחר ששווק עוד קודם לכן במדינות אחרות ונקרא פפסי מקס, עם שינויים קלים בנוסחת הטעם שנועדו להתאימו לשוק האמריקני. כבר בשנת 1999 הגיע היקף המכירות לכ-225 מיליון דולר. על כן נחשב המוצר לאחד מעשרת מוצרי המזון והמשקה המצליחים ביותר שהושקו לאחר 1997. המתקת המשקה נעשתה תחילה על ידי שילוב של אספרטיים ואצסולפאם-K. בשנת 2005 הוחלף האספרטיים בסוכרלוז (מיוצר תחת שם המותג Splenda) המשמש מאז כממתיק השני, והמשקה הושק מחדש. המשקה ממוצב בארצות הברית כמתחרה העיקרי של קוקה-קולה זירו של חברת קוקה-קולה, ומתחרה למעשה גם ביתר משקאות הקולה המוגזים נטולי הסוכר כגון דיאט קוקה-קולה ודיאט פפסי. בישראל המשקה מוכר בשם פפסי מקס. מרכיבי המשקה הם: מים, פחמן דו-חמצני, קרמל, חומרי טעם טבעיים ומלאכותיים, חומצה זרחתית, אשלגן בנזואט, סוכרלוז, קפאין, חומצת לימון ואצסולפאם-K. ערכו התזונתי למנה (240 מיליליטר): 1 קלוריה, 25 מ"ג נתרן. במוצר אין חלבונים, פחמימות ושומנים. קוקה-קולה זירו (המתחרה העיקרי בארצות הברית). אתר המשקה בארצות הברית. כיצד עשו את הפרסומת לפפסי ואן (השקה מחודשת בארצות הברית). מאמר על ההשקה בעיתון הניו יורק טיימס דיווח על מכירות המוצר עשרת המוצרים המצליחים ביותר שהושקו משנת 1997 פירוט ערך תזונתי באתר Calorie-Count
וורונז' (מחוז)

מחוז וורונז' (ברוסית: Воронежская область, בתעתיק: וורונז'סקאיה אובלסט) הוא סובייקט בפדרציה הרוסית. המחוז נמצא בשטח של המחוז הפדרלי המרכזי. המחוז הוקם ב-13 ביוני 1934. נכון לינואר 2024 במחוז התגוררו 2,273,417 תושבים. בשטח המחוז עובר נהר דון. בתקופת הברזל באזור התיישבו סקיתים שבהמשך הוחלפו על ידי סרמטים. בסוף המאה ה-9 לאזור הגיעו עמים סלאבים. מתקפות מצד עמים נודדים פגעו בהתרחבות התיישבות קבועה באזור. בשנת 1585 הוקם מבצר וורונז' להגנת על הגבול הדרומי של רוסיה הצארית. בשנת 1696 באזור הוקמה מספנה וממנה החלו מסעות של פיוטר הגדול לכיוון ים אזוב. בשנת 1711 וורונז' הוכרז כמרכז גוברניית אזוב ובשנת 1725 שמה שונה לגוברניית וורונז'. גוברניה זו כללה שטחים שכיום לא נכללות במחוז. במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה באזור התחוללו קרבות בין הצבא הלבן לבין הצבא האדום. בשנות ה-20 של המאה ה-20 גוברניית וורונז' בוטלה ואזור שולב ביחידות מנהליות שונות. בשנת 1934 מחוז וורונז' הוקם מחדש. בהמשך חלקים ממנה הועברו למחוזות טמבוב ואוליול החדשות. בשנת 1954 חלקים של המחוז הועברו ל מחוז בלגורוד ומחוז ליפצק. במהלך מלחמת העולם השנייה חלקים של המחוז נכבשו על ידי כוחות ורמאכט ושוחררו בשנת 1943. בשנת 2010 התרחשו באזור שריפות משמעותיות. בשנת 2023 האזור סבל ממרד של קבוצת וגנר. הרשות המחוקקת היא "דומה של מחוז וורונז'" שכוללת 56 חברים. בראש המחוז עומד מושל שנבחר ל-5 שנים. בספטמבר 2018 לתפקיד נבחר אלכסנדר גוסב. הוא התחיל כהונה שנייה בשנת 2023. מבחינה אדמיניסטרטיבית החבל מחולק ל-31 ראיונים ויחידות מנהליות שוות ערך ו-3 ערים בעלי חשיבות מחוזית. נכון לינואר 2024 במחוז התגוררו 2,273,417 תושבים. זאת לעומת כ-2.5 מיליון תושבים בשנת 1970. כ-69% מאוכלוסיית המחוז מתגוררת בערים. כ-68% מאוכלוסיית המחוז מתגוררת בערים. בעיר הגדולה - וורונז' מתגוררים כ-840 אלף תושבים. בהתאם למפקד אוכלוסין 2021 של הפדרציה הרוסית הרוסים מהווים כ-90% מאוכלוסיית המחוז. המחוז מתאפיין ברמה גבוהה של פיתוח תעשייה, במיוחד בניית מכונות, תעשייה כימית ותעשיית המזון. בשטח המחוז הוקמה תחנת הכוח הגרעינית נובווורונז' שמהווה המקור העיקרי של חשמל וחום לתושבי המחוז. המחוז מהווה גם מקור חשוב לאספקת תוצרת חקלאית. דרך המחוז עובדות כבישים בעלי חשיבות ארצית M4 מוסקבה-נובורוסייסק ו-R-22 מוסקבה-אסטרחן. מסילת ברזל ראשונה הופעלה בשנת 1869. מאז נבנתה רשת מסיל ות ברזל מפותחת. על נהר דון הוקמו מספר נמלים להעברת סחורות. במחוז פועל נמל התעופה הבינלאומי וורונז'. מדיה וקבצים בנושא וורונז' בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של וורונז' (ברוסית) וורונז', באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
ירוסלבל (מחוז)

מחוז יָרוסלבל (ברוסית: Ярославская область, ירוסלבסקאיה אובלסט) הוא סובייקט בפדרציה הרוסית. המחוז נמצא בשטח של המחוז הפדרלי המרכזי במרחק של כ-300 ק"מ ממוסקבה. נכון לינואר 2024 התגוררו במחוז 1,187,558 תושבים. המחוז הוקם ב-11 במרץ 1936. בשטח המחוז עובר נהר וולגה. הרוסים מהווים את האוכלוסייה המקורית של האזור. העיר רוסטוב מוזכרת בשנת 862. לאחר הקמת רוס של קייב רוסטוב היה מרכז שלטוני של צפון-מזרח. בשנת 1010 הנסיך ירוסלב הקים את העיר ירוסלבל. במהלך המאה ה-12 הנסיך המקומי היה יורי דולגורוקי שהעיבר את מרכז הנסיכות לסוזדל ומאז חשיבותה של עיר רוסטוב הלכה ופחתה. בשנת 1155 אנדרי בוגולובסקי העביר את מרכז נסיכות לעיר ולדימיר. במהשך היה פיצול של נסיכויות ובכך הוקמה לראשונה נסיכות ירוסלבל. בשנת 1238 לאזור הגיעו מונגולים. מצור על ירוסלבל נמשך מספר ימים ובסופו של דבר העיר נכבשה ונהרסה. סרגיי מראדונז' שהיה בין תומכי מאבק מזוין נגד הכובשים נולד באזור. בשנת 1463 האזור סופח לנסיכות מוסקבה. בתקופת הצרות באזור התחוללו קרבות רבות. בשנת 1702 ברוסטוב נפתח מוסד להשכלה גבוהה השני ברוסיה הצארית והוא פעל עד לשנת 1742. בשנת 1750 בירוסלבל הוקם התיאטרון הראשון ברוסיה. לאחר הקמת גוברניות האזור חולק בין הגוברניות עד שבשנת 1777 הוקמה גוברניית ירוסלבל. בשנת 1918 בירוסלבל ובריבינסק התרחש מרד נגד השלטון הסובייטי אך בהמשך לא היו באזור קברות של ממש. בשנת 1929 גוברניית ירוסלבל בוטלה ושטח נכלל ביידות מנהליות שונות. בשנת 1936 הוקם מחוז ירוסלבל. בשנת 1944 ממנו פוצל מחוז קוסטרומה ומאז לא היו שינויים בגבולות המחוז. בשנות ה-30 של המאה ה-20 בשטח המחוז הוקמו מספר מחנות גולאג. לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה בגבולות המחוז הוקמו קווי ביצורים, אך כוחות גרמנים לא הגיעו לאזור. בשנת 1946 בעקבות הקמת תחנת כוח הידרואלקטרית הוקם מאגר מים גדול שכלל שטחים שיו מאוכלסים ופונו. בין היתר פונתה עיירה שכללה כ-5 אלף תושבים. הרשות המחוקקת היא "דומה של מחוז ירוסלבל" שכוללת 46 חברים. בראש המחוז עומד מושל שנבחר ל-5 שנים. בספטמבר 2022 לתפקיד נבחר מיכאיל יברייב. מבחינה אדמיניסטרטיבית החבל מחולק ל-17 ראיונים ו-6 ערים בעלי חשיבות מחוזית. נכון לינואר 2024 התגוררו במחוז 1,187,558 תושבים. זאת לעומת כ-1.5 מיליון בשנת 1991. כ-82% מאוכלוסיית המחוז מתגוררת בערים. בעיר הגדולה – ירוסלבל מתגוררים כ-613 אלף תושבים. בין הערים הנוספות ניתן לציין ריבינסק (כ-180 אלף תושבים). הרוסים מהווים כ-83% מאוכלוסיית המחוז. המחוז הוא אחד האזורים התעשייתיים של רוסיה. במהלך המאה ה-19 באזור הוקמו מספר מפעלים. בשנת 1870 הופעלה מסילת ברזל עד למוסקבה. בשנת 1879 הוקם בית זיקוק. בשנת 1916 הוקם מפעל לייצור מנועים למכוניות. מפותחים מאוד ענפי תעשייה כמו בניית מכונות, כימיה, עיבוד עץ, נייר ועוד. מוצרים של תעשיית כימיה ונפט מהווים כ-20% מכלל התוצר של המחוז. עוד כ-30% המוצרים של מפעלים לבניית מכונות ומנועם. מרכז העיר ירוסלבל קיבל הכרה כאתר מורשת עולמית. כמו רוסטוב הם חלק של טבעת הזהב של רוסיה ומהווה אטרקציה תיירותית. מסילת ברזל ראשונה הופעלה בשנת 1870 והיא קישרה את ירוסלבל עם מוסקבה. מאז נבנתה רשת מסילות ברזל מפותחת. דך המחוז עובר כביש ארצי M8 מוסקבה-ארכנגלסק. במחוז פועלים מספר נמלים על נהר וולגה שמעבירים סחורות. בירוסלבל פועל נמל התעופה טונושנה בעל מעמד בין-לאומי. מדיה וקבצים בנושא ירוסלבל בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ירוסלבל (ברוסית) ירוסלבל, ברשת החברתית פייסבוק ירוסלבל, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ירוסלבל, ברשת החברתית VK ירוסלבל, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
יהלומים וחלודה

יהלומים וחלודה סרט תיעודי משנת 2001 בהפקתם של עדי ברש, רותי שץ. הסרט מתעד במשך תשעים יום את חייהם של פועלים קשי יום מרחבי העולם העובדים על ספינת יהלומים העוגנת לחופי נמיביה. הסרט חושף את הניצול וההשפלה של קונצרן היהלומים דה בירס. הסרט זכה בפרסים רבים ביניהם פרס איגוד היוצרים הצרפתים הבינלאומי והגולדן גייט בסן פרנסיסקו. הוא הוקרן בתחנות טלוויזיה רבות בארצות הברית ואירופה. "יהלומים וחלודה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "יהלומים וחלודה", באתר AllMovie (באנגלית) "יהלומים וחלודה", באתר Metacritic (באנגלית) "יהלומים וחלודה", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "יהלומים וחלודה(הקישור אינו פעיל)", באתר הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה ערך זה הוא קצרמר בנושא טלוויזיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גן (סרט)

גן הוא סרט תיעודי שהוקרן לראשונה ב-2003, בבימוי של רותי שץ ועדי ברש . הסרט הופק בישראל. זהו סרטם השני כבמאים ומפיקים של עדי ברש ורותי שץ, הפקה משותפת של ערוץ 8, ארטה צרפת, וטי וי אונטריו הקנדי. גן החשמל מוצג בסרט כמקום נידח בתל אביב, שבו הומוסקסואלים צעירים עוסקים בזנות ומתמכרים לסמים. זהו מקום לחסרי כל, החוליה האחרונה בשרשרת, מקום בו אנשים מוכרים את גופם, נאספים למכוניות מזדמנות, עוסקים בסחר בסמים ומסתבכים עם החוק. לאורך שנה, היוצרים רותי שץ ועדי ברש עקבו אחר שני צעירים שהגן הוא ביתם: נינו, פלסטיני החי בישראל ללא אישור ויוצא ונכנס מבתי כלא ומעונות; ודודו, ערבי ישראלי המתמודד ונאבק בהתמכרות להרואין. שני הצעירים נתנו לשץ וברש גישה בלתי מוגבלת לתוך רובדי חייהם האינטימיים ביותר. היוצרים, שהיו מודעים לאמון שזכו בו, יצרו סרט עוצמתי בכנות שלו, והחזירו לדודו ונינו כבוד שפעמים רבות נמנע מהם בחייהם היום יומיים. כנגד הקונפליקט הערבי-ישראלי, הקשיים וחוסר הפתיחות שמופנה כלפי הומוסקסואלים, שני החברים תלויים אחד בשני בשביל תמיכה והרגשת ביטחון ואהבה. "גן", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "גן", באתר AllMovie (באנגלית) "גן", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) Garden in Israeli Film Database GayMap Fig Films AlterCine yulari films llc
ג'יימס בויד וייט

ג'יימס בויד וייט (באנגלית: James Boyd White; נולד ב-1938) הוא פרופסור למשפטים אמריקאי, מבקר ספרות, מלומד ופילוסוף. הוא האב המייסד של תחום המשפט והספרות והוא התומך הבולט של ניתוח ה"רטוריקה מכוננת" בניתוח של טקסטים משפטיים. וייט החל את חוק לימודיו העל תיכוניים בקולג' אמרסט, אותו סיים ב-1960, לאחר שעשה תואר ראשון בלימודים קלאסיים. הוא המשיך ללמוד וסיים תואר שני באוניברסיטת הרווארד ב-1961, ותואר במשפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת הרווארד אותו סיים ב-1964. הוא עשה את התמחותו במשרד עורכי הדין פולי, הואג ואליוט שבבוסטון. לימד באוניברסיטת קולורדו מ-1967 עד 1974, ובבית הספר למשפטים של אוניברסיטת שיקגו מ-1974 עד 1983. הוא מלמד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מישיגן החל מ-1983. הוא משמש כמופקד הקתדרה על שם ל. הארט רייט למשפטים, כפרופסור לאנגלית וכמרצה אורח ללימודים קלאסיים. הוא גם חבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. ספרו הנודע ביותר הוא "הדמיון השיפוטי", שפורסם ב-1973. הספר יועד להיות ספר לימוד לסטודנטים הלומדים את השפה המשפטית. בדמיון השיפוטי, מושווים ספרות וטקסטים אחרים לטקסטים משפטיים בדרך שבה מכוננת זהות דמויותיהם ומשמעויות רעיונותיהם. זהו ספר היסוד של תנועת המשפט והספרות והוא עדיין רב השפעה. The legal imagination : studies in the nature of legal thought and expression / James B. White. Boston : Little, Brown, 1973 When words lose their meaning : constitutions and reconstitutions of language, character, and community / James Boyd White. Chicago : University of Chicago Press, 1984. The legal imagination / James Boyd White. Abridged ed. Chicago : University of Chicago Press, 1985 Heracles’ bow : essays on the rhetoric and poetics of the law / by James Boyd White. Madison, Wis. : University of Wisconsin Press, 1985. Justice as translation: An essay in cultural and legal criticism / James Boyd White. Chicago : University of Chicago Press, 1990 Living speech : resisting the empire of force / James Boyd White. Princeton, N.J. : Princeton University Press, 2006 עמוד הבית של ג'יימס בויד וייט בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מישיגן צבי טריגר, מלחמת הקיום של הפואטיקה המשפטית, באתר הארץ, 19 ביוני 2007