laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
הפרוזה הכפרית

הפרוזה הכפרית (ברוסית: Деревенская проза - "דרוונסקאיה פרוזה" או Деревенская литература) הייתה בשנות ה-1950 בתקופת "ההפשרה" של ניקיטה חרושצ'וב ואחר כך עד לשנות ה-1980 מגמה בספרות הרוסית הסובייטית, שהתמקדה בחיים העכשוויים ובערכים המסורתיים של הכפר הרוסי. ראשיתה, לפעמים, מזוהה עם המסות הבקורתיות על הקולקטיביזציה של החקלאות שפורסמו בתחילת שנות ה-1950 במגזין הספרותי "נובי מיר" על ידי ולנטין אובצ'קין ורשימותיהם של אלכסנדר יאשין, אנטלי קלינין, יפים דורוש ואחרים. עם זאת רוב היצירות שכונו "פרוזה כפרית", כפי שמעיד שמה, היו כתבי פרוזה - רומנים ונובלות. הנציגים הבולטים של "הפרוזה הכפרית" הסובייטית היו אלכסנדר יאשין, וסילי בלוב, פיודור אברמוב, ולנטין רספוטין, בוריס מוז'אייב, וסילי שוקשין. מבקרים אחדים מחשיבים אף את אלכסנדר סולז'ניצין בקטגוריה זו, הודות לסיפורו הקצר "ביתה של מטריונה".כביטאון חצי-רשמי של הזרם שימש המגזין הספרותי "נאש סוברמניק" ("בן זמננו"). רבים מכתבי הפרוזה הכפרית נטו לאידיאליזציה של חיי הכפר הרוסי המסורתי ומחבריהם ביטאו, בדרך כלל באופן מתון את רוח הלאומנות והשמרנות הרוסית משנות ה-1980- 1970. הסאבטקסט הלאומני היה, לפי סברות אחדות, הסיבה ליחס הסלחני ואף תומך של ההנהגה הסובייטית כלפי הסופרים הנ"ל, ב"תקופת הקפאון", בהשוואה לרדיפה הקשוחה נגד נציגי "הפרוזה הצעירה" ו"הפרוזה העירונית" הדיסידנטיות. תהליך הפרסטרויקה בסוף שנות ה-1980 הביא לעלייה משמעותית בעיניין הציבור ביצירות החדשות של אחדים מנציגי זרם זה ("בערה" מאת רספוטין,"הבלש העצוב" מאת ויקטור אסטאפייב, "כולם ראשונים" מאת בלוב), אולם שינויי המצב החברתי-פוליטי אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי והתפרקות ברית המועצות היטה את מרכז הכובד של הכתיבה הספרותית לכיוונים רבים אחרים והפופולריות של הפרוזה הכפרית ירדה בקרב הקהל. עם זאת ליצירות של הסופרים ה"כפריים" נשמרה חשיבות עצומה בשימור התרבות הלאומית הרוסית והזיכרון ההיסטורי הרוסי. במיוחד השתקפה בהן טרגדיית הקולקטיביזציה (כמו בספר "מוז'יקים ובאבושקות" של בוריס מוז'אייב) פיודור אברמוב וסילי שוקשין אלכסנדר סולז'ניצין ספרות רוסית Минокин М. В. Современная советская проза о колхозной деревне. — М.: Просвещение, 1977. דריה וליקובה - הפרוזה הכפרית:מקימיה וגבוריה (ברוסית) באתר "ראשון בספטמבר" - העמוד הראשי של כתב העת "ליטראטורה", גיליון 5, 2001 Главная страница «Первого сентября» • Главная страница журнала «Литература» • Содержание №5/2001 נ.א.ניקולאייב - הפרוזה הכפרית - בלקסיקון לספרות ברשת, 2004 (ברוסית)
פברז'ה

פַּבֶּרְזֶ'ה (בליטאית: Paberžė, בפולנית: Podbrzezie, פודבז'ז'ה, ביידיש: פּאָדבערעזע) הוא כפר בליטא, במחוז וילנה. שטח פברז'ה היה מיושב מימי הביניים המוקדמים, שהוזכר לראשונה ברשומות היסטוריות בשנת 1484 כאשר הכנסייה הראשונה נבנתה. בשנת 1503 הוקמה קהילת פברז'ה. בשנת 1517, הדוכס הגדול זיגסמונד הראשון הישן העניק את הזכות להקים בית מרזח בפברז'ה, הרווחים של מוסד זה שימשו לתמיכה בכנסייה המקומית. במאה ה-16, הכפר נודע בשם Beržai (עצי ליבנה בלטינית). במחצית השנייה של המאה ה-17 חיו בפברז'ה נזירים קתולים, היו שם כנסייה קתולית ובית ספר קהילתי. בשנת 1676 נבנתה כנסיית עץ חדשה אשר חודשה בשנת 1759 ונבנתה מחדש בשנת 1793. בשנת 1860 נבנתה שוב כנסיית העץ הקתולית. ב-1866, לאחר מרד ינואר, הוא הועבר לכנסייה האורתודוקסית המזרחית. כומר קתולי מקומי המיר את דתו לאורתודוקסיה המזרחית ועודד את בני הקהילה שלו לעשות את אותו הדבר. לפני מלחמת העולם הראשונה, הכפר היה מפורסם בשל הרודיאו שלו עם שוורים. במהלך התקופה שבין המלחמות, נבנתה כנסייה נאו-גותית עם מאפיינים מודרניסטיים גלויים היטב. מדיה וקבצים בנושא פברז'ה בוויקישיתוף "פברז'ה", באתר JewishGen (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים בליטא. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
במנטל

במנטל (בגרמנית: Bammental) היא עיירה במחוז ריין-נקר שבמדינת באדן-וירטמברג שבגרמניה. העיירה שוכנת במרחק של 9 ק"מ מדרום-מזרח להיידלברג ו-13 ק"מ מצפון-מערב לסינסהיים שבעמק הנהר אלזנץ, בין הכפר מאוור לבין העיירה נקרגמונד. בתחומיה של במנטל שוכן גם הרובע ריילסהיים. האזור בו שוכנת במנטל היה מיושב כבר בתקופות הפרהיסטוריות. במאוור השכנה נתגלו שרידים של מין האדם הומו היידלברגנסיס שחי באזור במנטל בתקופה של 500,000 עד 600,000 לפני זמננו. שרידי הדרך והמבנים הרומיים מהווים עדות ליישוב רומי במקום. היישוב ריילסהיים מוזכר לראשונה במסמך שקרוי "קודקס לורש" (Lorscher Codex) משנת 769 תחת השם Risolfesheim. ריילסהיים הוא אחד היישובים העתיקים ביותר בעמק הנהר אלזנץ, שככל הנראה נוסדו במהלך השלטון הפרנקוני במאה ה-6 או ה-7. מריילסהיים התפצלו מספר יישובי לוויין, כולל במנטל שהוקמה במאה ה-8 או ה-9. בשטר הקניין הנושא את התאריך 29 ביוני 1016, מוזכרת לראשונה Benemaden. מסמכים אמינים בהם מוזכרת במנטל קיימים רק החל מהמאה ה-12. שני היישובים שהיו נפרדים זה מזה הפכו להיות יחידה מנהלית מאוחדת במאה ה-13. ב-1325 הוזכר כבר שמו של ראש עיר משותף. ריילסהיים ובמנטל צמחו יחדיו ובין החלקים העתיקים שלהן צמח שטח מיושב חדש, החל מטחנת הקמח באלזנץ ב-1628 וכלה בהקמת מפעל הטפטים ב-1862. השטח שבין שתי העיירות מהווה כיום את מרכזה של במנטל ובו שוכנים בניין העירייה והמרכז המסחרי. במנטל-ריילסהיים השתייכו בימי הביניים לחבל אלזס ולאחר מכן הן נוהלו על ידי פוגט של האימפריה הרומית הקדושה שישב בווימפפן. בין השנים 1330 – 1803 היה האזור חלק מנסיכות הבוחר מפפאלץ. למספר מנזרים ולאצילים מהירשהורן היו נחלות בריילסהיים ובבמנטל, אך יותר משני שלישים מהאדמות החקלאיות היו בבעלות חופשית של החוואים. במאה ה-18 התפתחה במנטל בעקבות ההגירה של האיכרים והייתה לגדולה מבין שתי העיירות. ב-1803 עברה במנטל לשליטתה של מדינת באדן. לאחר 1831 ניסתה ריילסהיים באופן זמני להיות עיירה עצמאית, אך בסופו של דבר, ב-1841 נדחתה בקשתה. עד לעיצומה של המאה ה-19 הושפעה כלכלתה של במנטל מהחקלאות ומהייעור. המפעל התעשייתי החשוב הראשון של העיירה היה המפעל לייצור טפטים ונייר של האחים שרר שנפתח ב-1863 וב-1888 הועסקו בו כבר 200 עובדים. בנוסף תפס ענף ייצור הסיגרים חשיבות בכלכלת העיירה. לאחר מלחמת העולם השנייה נקלטו בבמנטל יותר מאלף תושבים חדשים, בעיקר משטחי גרמניה המזרחית לשעבר, מצ'כיה, מהונגריה ומיוגוסלביה. מהלך זה הוביל לעליה חדה באוכלוסיית העיירה ובפיתוחם של אזורי מגורים חדשים. ענפי הכלכלה המסורתיים, כמו ייצור הנייר והסיגרים, איבדו את חשיבותם, אך ענפים חדשים נפתחו במהלך שנות הנס הכלכלי. עד ל-1973 השתייכה במנטל למחוז היידלברג. עם פירוקו של מחוז זה עברה העיירה לשטח שיפוטו של מחוז ריין-נקר צרפת ורטוס, צרפת. מדיה וקבצים בנושא במנטל בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של במנטל
T-DNA

T-DNA (קיצור של Transfer DNA) הוא DNA המועבר דרך מערכת של פלסמיד Ti במינים שונים של חיידקים, לדוגמה, חיידקי Agrobacterium. ה-T-DNA מועבר מהפלסמיד אשר נמצא בחיידק אל מקום אקראי בתוך ה-DNA הגנומי, הנמצא בגרעין של צמח אותו החיידק הדביק. ה-T-DNA תחום בשני צידיו בחזרות באורך של 25 נוקליאוטידים. ההעברה לתוך הגנום המארח נעשה מהגבול הימני ומסתיים בגבול השמאלי. תהליך ההעברה דורש את נוכחותם של גני ה-vir אשר נמצאים על הפלסמיד Ti. אורך ה-T-DNA החיידקי הוא כ-24,000 זוגות בסיסים, ומכיל גנים המקודדים לאנזימים שמסנתזים אופינים והורמונים צמחיים. על ידי העברת ה-T-DNA לגנום הצמח, החיידק משנה את התוכנית התאית וגורם ליצירת גידול, וכן מזון המתאים לחיידק. סינתזת ההורמונים הצמחיים אוקסין וציטוקינין מאפשר את השגשוג של תאי הצמח ויצירתם של עפצים. נעשה שימוש במערכת זו במסגרת הנדסה גנטית של צמחים. העברת DNA לתוך גנום צמחי היא שיטה המשמשת באופן נרחב בביוטכנולוגיה. כדי לעשות הנדסה גנטית, הגנים אשר מובילים ליצירת אופינים לגידולים מוסרים מהפלסמיד. אל תוך הפלסמיד מוכנס מקטע ה-DNA אותו רוצים להכניס אל הצמח. ניתן להכניס גם רצף DNA אשר יהווה סמן ברירה. רצף זה יסייע לזיהוי הצמחים בהם הפלסמיד הצליח לחדור, מכיוון שהם יצליחו לגדול על מצע בררני (לדוגמה, עמידות לאנטיביוטיקה). פלסמיד זה מוכנס לחיידק האגרובקטריום, אשר מתקיף את הצמח ומחדיר את ה-T-DNA לתוכו. בשיטה זו ניתן ליצור צמחים טרנסגנים אשר מכילים מקטע DNA זר. השלב הראשון בחדירה של ה-T-DNA לגנום המארח הוא שבירה של הפלסמיד באזור הגבול הימני בפלסמיד ה-Ti. דבר זה גורם ליצירת אזור חד גדילי ב-DNA עד לגבול השמאלי. חלבונים היודעים להיקשר ל-DNA חד גדילי נקשרים, ונוצר חיתוך גם בגבול השמאלי. כעת מקטע זה יכול לחדור לגנום המאחר בעזרת גני ה-vir השונים, אשר מקורם באותו פלסמיד. מערכת T-DNA בינארית Agrobacterium הנדסה גנטית#פלסמיד Ti – אגרובקטריום החדרת גנים לצמחים באמצעות חיידק האגרובקטריום, באתר הנדסה גנטית – מעקרונות ושיטות למחקר ויישומים של מכון ויצמן ומשרד החינוך
מערכת T-DNA בינארית

מערכת T-DNA בינארית היא מערכת בעלת זוג פלסמידים, פלסמיד בינארי (binary plasmid) ופלסמיד מסייע (helper plasmid). המערכת משתמשת בשני הפלסמידים על מנת להנדס גנטית צמחים, ומכאן מקור שמה. אלו הם פלסמידים מלאכותיים, אשר מקורם בפלסמיד Ti המצוי בחיידק האגרובקטריום. הווקטור הבינארי יכול להשתכפל הן בחיידק ה-E.coli והן באגרובקטריום. המערכת נקראת מערכת בינארית כאשר גני ה-vir וה-T-DNA אינם נמצאים על אותו הפלסמיד. ה-T-DNA נמצא על הפלסמיד הבינארי, ומכיל מקורי שכפול המתאימים לאגרובקטריום ולאי קולי. בנוסף, הוא מכיל עמידות לאנטיביוטיקה, על מנת שנוכל לברור את החיידקים המכילים את הפלסמיד משאר אוכלוסיית החיידקים. הפלסמיד המסייע מכיל את גני ה-vir הנדרשים להחדרת מקטע ה-DNA לגנום המותקף. ישנם מספר פלסמידים הנפוצים במעבדות מחקר, כאשר ההבדלים הם בעיקר במקורות השכפול בחיידק האגרובקטריום, ובהם pGreen, pPVP, pBIN19. פלסמיד מסייע נפוץ הוא EHA101. אזור ה-T-DNA בפלסמיד הבינארי תחום על ידי גבול ימני וגבול שמאלי. בנוסף, הוא מכיל סמן ברירה, באמצעותו אפשר לברור את הצמחים אשר קיבלו את המקטע. מחוץ לגבולות הנ"ל, הפלסמיד מכיל עמידות לאנטיביוטיקה שתבוטא בחיידק, כדי לברור את החיידקים בעלי הפלסמיד, וכן מקור שכפול חיידקי. פלסמיד זה מכיל את גני ה-vir אשר מקורם בפלסמיד Ti הנמצא באגרובקטריום. גנים אלו מקודדים לחלבונים שונים אשר חותכים את מקטע ה-T-DNA מהפלסמיד הבינארי, ומחדירים אותם לגנום המותקף. גם פלסמיד זה מכיל עמידות לאנטיביוטיקה שתבוטא בחיידק, כדי לברור את החיידקים בעלי הפלסמיד, וכן מקור שכפול חיידקי. פלסמיד ה-pBIN19 פותח בשנות השמונים של המאה ה-20 והוא נמצא כיום בשימוש נרחב. פלסמיד ה-pGreen פותח בשנות האלפיים, והוא גרסה חדשה יותר המאפשרת בחירה של פרומוטורים, סמני ברירה וגנים מדווחים. שיפור משמועתי נוסף בפלסמיד זה, הוא הצמצום בגודלו, דבר שהעלה את יעילות הטרנספורמציה (מגודל של כ-11.7Kbp ל-4.6Kbp). בפלסמיד ה-pBIN19, הגן לעמידות ממוקם ליד הגבול הימני, ואילו ב-pGreen הוא נמצא סמוך לגבול השמאלי. המיקום חשוב, מכיוון שיעילות ההחדרה משתנה בגבולות ה-T-DNA. הגבול הימני חודר לגנום הצמחי בתחילה, ואם הגן לעמידות ממוקם באזור גבול זה (כמו המצב בפלסמיד pBIN19), ותהליך ההעברה אינו נשלם מסיבה כלשהי, ייווצר מצב בו יתקבל צמח עמיד לאנטיביוטיקה אך בלי הגן אותו רצינו להכניס (תוצאה חיובית כוזבת). לפיכך בפלסמיד ה-pGreen העמידות, אשר ממוקמת ליד הגבול השמאלי, חודרת לגנום אחרונה, כך שצמח עמיד יכיל את הגן אותו רצינו להחדיר. T-DNA Agrobacterium הנדסה גנטית#פלסמיד Ti – אגרובקטריום פלסמיד Ti החדרת גנים לצמחים באמצעות חיידק האגרובקטריום, באתר הנדסה גנטית- מעקרונות ושיטות למחקר ויישומים של מכון ויצמן ומשרד החינוך.
נמרוד ברקן

נמרוד ברקן (נולד ב-1 בדצמבר 1952) הוא דיפלומט בשירות החוץ הישראלי. כיהן בשורת תפקידים בכירים במשרד החוץ, בהם שגריר ישראל לקנדה, שגריר ישראל לאונסק"ו, השגריר הראשון של ישראל ל-OECD וראש המרכז למחקר מדיני. לאחר תום שירותו הצבאי, הצטרף בשנת 1977 לקורס הצוערים של משרד החוץ. מילא מגוון תפקידים בנציגויות ישראל בעולם, בהם קונסול בקונסוליה הכללית של ישראל בפילדלפיה (1982–1985), יועץ מדיני בשגרירות ישראל בקהיר (1985–1987), ציר הסברה בשגרירות ישראל בוושינגטון (1992–1995) וקונסול כללי של ישראל בסן פרנסיסקו (1995–1997). במטה משרד החוץ בירושלים שימש בין היתר כסגן מנהל לשכת שר החוץ ויועץ למשרד הביטחון לנושאי הקונגרס האמריקאי, מנהל מחלקת מצרים ומנהל המחלקה לבקרת נשק וביטחון אזורי. היה מנהל המחלקה לנושאים פלסטינים וחבר צוות המשא ומתן הישראלי לשיחות השלום עם הרשות הפלסטינית בקמפ דייוויד (1999–2000). מאוחר יותר שימש כיועץ מדיני למנכ"ל משרד החוץ (2001–2002) וכראש חטיבת תפוצות ודתות (2002–2006). בין השנים 2006–2010 כיהן כסמנכ"ל משרד החוץ וראש המרכז למחקר מדיני, גוף המודיעין וההערכה של משרד החוץ. בתקופתו עבר המרכז רפורמה ארגונית מקיפה. בנוסף כיהן כמרצה ליחסים בין-לאומיים במכללה לביטחון לאומי ובאוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 2010 מונה לשגריר ישראל לאונסק"ו (ארגון החינוך, התרבות והמדע של האו"ם) ולשגריר הישראלי הראשון ל-OECD (הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי), שמושבו בפריז. בתקופת כהונתו החליטה האספה הכללית של אונסק"ו לקבל את "מדינת פלסטין" כחברה מלאה בארגון, אף שהאו"ם טרם הכיר בה כמדינה. בתגובה הפסיקו ארצות הברית וישראל להעביר מימון לארגון, מהלך שהוביל לשלילת זכות ההצבעה שלהן באונסק"ו. בריאיון לתקשורת הסביר ברקן, כי ישראל "מתנגדת לפוליטיזציה של אונסק"ו ושל כל גוף בינלאומי שהוא, בצירופה של מדינה שאינה קיימת, דוגמת פלסטין". בשנים 2014–2016 היה עמית מחקר במכון טרומן של האוניברסיטה העברית בירושלים. במקביל, כיהן כשגריר ושליח מיוחד של ישראל לוועדה השלישית של העצרת הכללית של האו"ם, העוסקת בנושאים חברתיים, הומניטריים ותרבותיים. בינואר 2016 אישרה הממשלה את מינויו כשגריר ישראל בקנדה ובדצמבר 2016 החל לכהן בתפקיד. ברקן נשוי ואב לשתי בנות. מדיה וקבצים בנושא נמרוד ברקן בוויקישיתוף נמרוד ברקן - שגריר ישראל בקנדה באתר יוטיוב (באנגלית) ריאיון עם נמרוד ברקן בעקבות קבלת הפלסטינים לאונסק"ו באתר יוטיוב (באנגלית) עקב הפסקת המימון: אונסק"ו השעתה את זכות ההצבעה של ישראל, באתר הארץ, 9 בנובמבר 2013 מינויים בשירות החוץ, החלטה מספר 1004 של ממשלת ישראל, משנת 2016, באתר של משרד ראש הממשלה, מיום 17 בינואר 2016
ליאו לאפורט

ליאו גורדון לאפורט (נולד ב-29 בנובמבר 1956) הוא כתב טכנולוגיה אמריקאי, שדרן, סופר ויזם. לאפורט, בנו של גאולוג, החל ללמוד היסטוריה סינית באוניברסיטת ייל עד שהחליט לפרוש בשנתו השלישית כדי לרדוף אחר חלומו להפוך לשדרן רדיו וטלוויזיה, שם נודע בשמות שמות הרדיו הראשונים שלו דייב אל (Dave Allen) ודן הייז (Dan Hayes). החיבור לתחום המחשבים החל עם קבלתו את המחשב אישי הראשון שלו ה-אטארי 400. לאפורט היה שותף בכמה תוכניות הקשורות לטכנולוגיה. בשנת 1991 הנחה את התוכנית "דבורק על מחשבים"(כמנחה שותף לצד הסופר והשדרן הטכנולוגי ג'ון דבוראק), בהמשך הנחה את התוכנית "לאפורט על מחשבים" בתחנות הרדיו KGO Radio ו-KSFO בסן פרנסיסקו. בשנת 1997, זכה לפורט בפרס אמי של צפון קליפורניה על תפקידו כ"דב נול"(Dev Null), דמות וירטואלית שנורה על ידי לכידת תנועה בתוכנית The Site ברשת הטלוויזיה האמריקאית MSNBC. בשנת 1998 לאפורט יצר והנחה בשיתוף עם כמה מגשים את התוכנית "שומר המסך" (The Screen Savers), ואת הגרסה הראשונה לתוכנית "Call for Help" ברשת הטלוויזיה ZDTV (שלימים הפך לערוץ TechTV) תוכנית בה היו מתקשרים הצופים בשידור חי עם שאלות ובעיות בנושאי מחשבים ושאר וטכנולוגיות, וצוות המנחים היה משיב לשאלות הצופים בשידור חי. לאפורט הנחה תוכנית יומית בשם "המעבדה עם ליאו לאפורט (The Lab with Leo Laporte), שהופקה בוונקובר קנדה ושודרה במשך כשנתיים. מדיה וקבצים בנושא ליאו לאפורט בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ליאו לאפורט ליאו לאפורט, ברשת החברתית פייסבוק ליאו לאפורט, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ליאו לאפורט, ברשת החברתית אינסטגרם ליאו לאפורט, באתר פליקר
איליין צ'או

איליין לן צ'או (באנגלית: Elaine Lan Chao; נולדה ב-26 במרץ 1953) היא פוליטיקאית אמריקאית ממוצא טאיוואני, חברת המפלגה הרפובליקנית, שכיהנה כמזכירת התחבורה של ארצות הברית בקבינט של הנשיא דונלד טראמפ. צ'או כיהנה כמנהלת חיל השלום בשנים 1991–1992 וכמזכירת העבודה של ארצות הברית בקבינט של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש בשנים 2001–2009. בעקבות ההסתערות על הקפיטול בינואר 2021, הכריזה צ'או על התפטרותה כמזכירת התחבורה. צ'או נולדה בטאיפיי שבטאיוואן, בת להורים שנמלטו לאי בעקבות מלחמת האזרחים הסינית. ב-1961 עברה עם אמה ואחיותיה הצעירות לארצות הברית, שם חברו בניו יורק לאביה ששלוש שנים קודם לכן החל ללמוד במדינה. אביה נהיה לאיל ספנות והקים את תאגיד פורמוסט (Foremost Group) ופילנתרופ. היא אחת משש אחיות. ב-1975 סיימה תואר ראשון בקולג' מאונט הוליאוק במסצ'וסטס וב-1979 סיימה תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת הרווארד. לאחר לימודיה עבדה בסיטיקורפ ובבנק אוף אמריקה. ב-1983 התקבלה לתוכנית עמיתי הבית הלבן ועבדה עבור ממשל נשיא ארצות הברית רונלד רייגן. ב-1986 מונתה למשנה לראש מנהל הספנות במחלקת התחבורה של ארצות הברית וב-1988 מונתה לעמוד בראש סוכנות הפיקוח על תחום הספנות. ב-1989 מונתה לסגנית מזכיר התחבורה סמואל סקינר. בתקופת מלחמת המפרץ הייתה אחראית על התיאום עם ציי הסוחר לתמיכה במאמץ המלחמתי. בשנים 1991–1992 כיהנה כמנהלת חיל השלום. ב-1993 מונתה לנשיאה ומנכ"לית ארגון הסיוע "United Way of America", ושיקמה את הארגון שסבל משערוריית הונאה מצד מנהלו הקודם. ב-1996 הצטרפה כעמיתה למכון המחקר השמרני "Heritage Foundation". לאחר היבחרו של ג'ורג' ווקר בוש מונתה צ'או בינואר 2001 למזכירת מחלקת העבודה ומילאה תפקיד זה בכל שמונה שנות כהונתו של בוש כנשיא. בתקופת כהונתה הביאה לשינוי בחוק תנאי העבודה התקינים, כך שגם עובדי צווארון לבן יכללו בו ויהיו זכאים לתשלום עבור שעות נוספות ושכר מינימום. ב-31 בינואר 2017 נכנסה לתפקידה כמזכירת מחלקת התחבורה בקבינט של דונלד טראמפ, לאחר אישור מינויה בסנאט (ברוב של 93–6). על רקע ההסתערות על קומפלקס הקפיטול ב-6 בינואר 2021, הכריזה צ'או ב-7 בינואר 2021 על התפטרותה מהתפקיד. התפטרותה נכנסה לתוקף ב-11 בינואר, 19 ימים בלבד בטרם הסתיימה כהונתה בין כה וכה. צ'או נשואה מ-1993 למיץ' מקונל, סנאטור מטעם מדינת קנטקי ומנהיג סיעת המיעוט הרפובליקנית בסנאט. מדיה וקבצים בנושא איליין צ'או בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של איליין צ'או (באנגלית) איליין צ'או, ברשת החברתית פייסבוק איליין צ'או, ברשת החברתית אקס (טוויטר) איליין צ'או, סרטונים בערוץ היוטיוב איילין צ'או באתר מחלקת העבודה של ארצות הברית טניה סניידר, Elaine Chao to resign as Transportation secretary, באתר פוליטיקו, 7 בינואר 2021 (באנגלית) על החוק באתר משרד העבודה ג'רמי דיימונד, קווין ליפטאק קייטלן קולינס, Elaine Chao to resign as transportation secretary in wake of riot, באתר CNN‏, 7 בינואר 2021 (באנגלית) רועי ברק, ‏שרת התחבורה איליין צ׳או התפטרה הלילה לאחר האירועים האלימים בקפיטול, באתר גלובס, 7 בינואר 2021
הרכבת התחתית של האנוי

הרכבת התחתית של האנוי היא מערכת הסעת המונים הפועלת האנוי בירת וייטנאם. משרד התחבורה של וייטנאם הכין בשנת 2008 תוכנית תחבורה חדשה לעיר האנוי, המכוונת לצמצום השימוש ברכב מנועי בשטחה. תוכנית זו נדרשה נוכח הגידול החד במספר התושבים והפעילות הכלכלית בהאנוי מאז שנת 2000 מזה, והפסקת שירותי הטראם בעיר ב-1991 וחוסר היעילות של מערך האוטובוסים בה מזה. התוכנית שהוכנה כוללת גם הקמת מערכת רכבת תחתית מונעת בחשמל, שכוללת עם השלמתה שמונה קווים, כל אחד באורך של 11 עד 53 קילומטרים ובאורך כולל של כ-170 קילומטרים. חלק מהקווים כוללים קטעים מעל פני האדמה. כל רכבת מסיעה עד 900 נוסעים במהירות מקסימלית של 80 קילומטר לשעה. במערכת הרכבת התחתית של האנוי פועלים ארבעה קווים: קו 1 - בכיוון צפון-דרום, באורך ראשוני של 15.3 קילומטרים קו 2 - מצפון-מערב לדרום-מזרח, בעל 10 תחנות, באורך ראשוני של 11.5 קילומטרים קו 2A - מצפון-מזרח לדרום-מערב, בעל 12 תחנות, באורך ראשוני של 13 קילומטרים קו 3 - בכיוון מזרח-מערב, בעל 12 תחנות, באורך ראשוני של 12.5 קילומטרים. העבודות להקמת קו 3 החלו בספטמבר 2011. בינואר 2012 החלה הקמת קו 2A והפעלתו צפויה במהלך שנת 2017. קו 3 צפוי להיות מופעל ב-2018. מימון הקמת המערכת נעשה בין השאר באמצעות סיוע של ממשלות יפן וצרפת והלוואות מהבנק האסיאני לפיתוח, הבנק האירופי להשקעות וממשלת סין. מדיה וקבצים בנושא הרכבת התחתית של האנוי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הרכבת התחתית של האנוי (בוייטנאמית) אתר האינטרנט הרשמי של הרכבת התחתית של האנוי (באנגלית) פרויקט הרכבת התחתית של האנוי, באתר Railway Technology פרויקט הרכבת התחתית של האנוי, באתר Global Mass Transit מקור: http://www.globalmasstransit.net/archive.php?id=13616/. ערך זה הוא קצרמר בנושא רכבות ובנושא וייטנאם. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
מקס ארצט

מקס ארצט (אנגלית: Max Arzt; ‏ 20 במרץ 1897–31 באוגוסט 1975) היה רב קונסרבטיבי בארצות הברית ופרופסור לתאולוגיה בבית המדרש לרבנים באמריקה, נשיא כנסת הרבנים ("Rabbinical Assembly") וסגן נשיא מועצת בתי הכנסת בארצות הברית ("Synagogue Council of America"). ארצט נולד בסטניסלב שבפולין (אז חלק של האימפריה האוסטרו-הונגרית). בגיל ארבע היגרה משפחתו לארצות הברית. בשנת 1921 הוסמך לרבנות ב"בית המדרש לרבנים באמריקה". באותה תקופה גילה עניין בציונות. באמצע שנות ה-20 מונה לרב קהילת "טמפל ישראל" ("Temple Israel") בסקרנטון, פנסילבניה, וכיהן בתפקידו חמש עשרה שנה. בשנת 1939 הוא החל את פעילותו הרשמית בבית המדרש לרבנים באמריקה. בשנת 1951 התמנה לסגן נגיד "בית המדרש לרבנים". בשנת 1962 מונה לפרופסור לתאולוגיה מעשית. בשנת 1963 פרסם את ספרו "צדק ורחמים" ("Justice and Mercy"), פירוש על ראש השנה ויום כיפורים. כמו כן פרסם חיבורים תלמודיים שונים. היה מעורכי "סידור השבת והחגים" ("Sabbath and Festival Prayer Book"), שבמשך שנים היה סידור התפילה הפופולרי בקהילות היהודיות הקונסרבטיביות בארצות הברית. ארצט היה חבר ועדת העריכה של "The Jewish Publication Society of America", שעסקה בהכנת תרגום חדש של התנ"ך. הוא שימש נשיא "כנסת הרבנים" ("Rabbinical Assembly") וסגן נשיא מועצת בתי הכנסת באמריקה של התנועה הקונסרבטיבית ("Synagogue Council of America"). מת בארצות הברית בשנת 1975. בשנת 1979 יצא ספרו "Joy and Remembrance: Commentary on the Sabbath Eve Liturgy". ערך זה הוא קצרמר בנושא אמריקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
טבח בית הכנסת אלמנשה בדמשק

טבח בית הכנסת אלמנשה בדמשק 1949 אשר ברובע היהודי בדמשק, סוריה, התרחש בליל שבת נחמו תש"ט, 5 באוגוסט 1949, ובו נרצחו 12 יהודים ושישים נפצעו. בית כנסת אלמנשה הוא אחד מבתי הכנסת העתיקים בעיר. בניינו היכל מפואר. הוא ממוקם במרכז השכונה היהודית, בסמטה מהרחוב הראשי "תלת אלחיג'רה" סמוך לבית אלמעלם פרחי. כישלון תוקפנותו של צבא סוריה במלחמת העצמאות, מלחמה שפרצה משום דחייתם של מדינות ערב וערביי ארץ ישראל את החלטה 181 של האו"ם לחלוקתה של ארץ ישראל למדינה יהודית ומדינה ערבית, הוליד תסכול רב בסוריה. התסכול הסורי הניע פורעים ערבים חברי קבוצת "כתאיב אלפדא אלערבי" - גדודי הלוחם הערבי, שלימים הפך לארגון החזית העממית[דרושה הבהרה], להטיל שלושה רימוני יד לתוך בית הכנסת בזמן קבלת שבת של ילדי תלמוד התורה. מרבית הנפגעים היו מקרב הילדים. 12 יהודים נרצחו ושישים נפצעו. בזמן מנוסתם הטילו הרוצחים רימון נוסף לעבר כמה יהודים שרדפו אחריהם. הרוצחים מצאו מקלט במסגד אומיה. כעבור כמה חודשים שבו ופעלו הרוצחים בשכונה היהודית והשליכו רימוני יד לכמה בתים. נזק רב נגרם לרכוש. פליטים יהודים ממדינות ערב פרעות חלב (1947) בית הכנסת אלמנשה, סרטון באתר שער בנימין Why Jews Fled the Arab Countries, by Ya'akov Meron, Middle East Quarterly, September 1995, pp. 47-55 ב-28 בנובמבר 1947, הזהיר שגריר מצרים באו"ם, יוסף היכל פאשה: "מיליון יהודים חיים בשלום במצרים (וביתר ארצות האסלאם) ונהנים מכל זכויות האזרח. בהחלט אין הם רוצים להגר לפלשתינה. אולם אם מדינה יהודית תיווצר אף אחד לא יוכל למנוע צרות. פרעות תפרוצנה בפלשתינה, תתפשטנה על כל ארצות ערב ותובלנה אולי למלחמה בין הגזעים. ...אם יחליטו האומות המאוחדות על חלוקת פלשתינה הן תשאנה באחריות לצרות חמורות ביותר ולטבח של מספר רב של יהודים", יעקב מירון, הפיצוץ ברובע הקראי בקאהיר ב 19 ביוני 1948, פעמים, 70, חורף תשנ"ז, עמ' 141-156 בית הכנסת אלמנשה באתר שער בנימין
עוזר

האם התכוונתם ל... עוזר הוראה – אדם הפועל במסגרת קורס אקדמי, ומסייע למורה העיקרי בקורס עוזר מחקר – באוניברסיטאות, במוסדות אקדמיים ובמכוני מחקר: אדם המסייע למחקר האקדמי הנערך במוסדות אלה עוזר מקליט – אדם שתפקידו לסייע לטכנאי ולעורכי הקול במהלך צילום והקלטה של סרט קולנוע או תוכנית טלוויזיה עוזר משפטי – עוזר לשופט במשימות משפטיות עוזר פרלמנטרי – עוזר לחבר פרלמנט עוזרת בית – עובדת המועסקת בבית פרטי ובמשימות של תחזוקת משק הבית (ניקיון, כביסה, בישול וכדומה). אישים ששם משפחתם "עוזר": אריאב עוזר – מראשי ישיבת איתרי הרצל עוזר – מנהל ישראלי יוסף עוזר – משורר עברי עזר אישים ששמם הפרטי הוא עוזר
מוגמבו

מוגמבו (באנגלית: Mogambo) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגה קולנועית של סרט הרפתקאות/סרט רומנטי משנת 1953 בבימויו של ג'ון פורד עם קלארק גייבל, אווה גארדנר וגרייס קלי בתפקידים הראשיים. הסרט צולם בשיטת טכניקולור באפריקה המשוונית הצרפתית ויש בו קטעים רבים של מרחבי אפריקה עם חיות בר, טורפים ועופות. התסריט מבוסס על המחזה "אבק אדום" (Red Dust) של וילסון קוליסון משנת 1928. ב-1932 הופק הסרט "אבק אדום" המבוסס על המחזה וגם כאן שיחק קלארק גייבל בתפקיד הראשי. אמנם בקדימון לסרט נרמר כי מוגמבו פירושו "הגדול ביותר" אבל מפיק הסרט אמר שלשם הזה אין כל משמעות וכי הוא קבע אותו בגלל דמיונו למועדון לילה מפורסם בהוליווד בשם "מוקנדו" ובגלל הצליל האפריקאי שלו. במרכז הסרט - משולש אהבה בין גבר לשתי נשים. במשך ההסרטה החל רומן בין קלארק גייבל לגרייס קלי שנמשך עוד מספר חודשים לאחר גמר ההסרטה. אווה גארדנר הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה גרייס קלי הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע ויקטור מרסוול (קלארק גייבל) הוא בעל חווה במרכז אפריקה ובעזרת עובדיו הלבנים ובעיקר הילידים השחורים הוא מתפרנס מארגון מסעי ספארי לתיירים ומצייד ומסחר בחיות בר. יום אחד מגיעה אליו אלואיז קלי (אווה גארדנר) שחבר שלה, מהראג'ה עשיר הזמין אותה למקום אך עזב את החווה לפני שהגיעה. היא בינתיים "תקועה" שם עד לבוא הספינה הבאה. היא אינה רגילה לתנאי המקום אך ויקטור מנסה להרגיל אותה והיא מתחילה להתאהב בו. היחסים ביניהם מופרעים כאשר מגיע לחווה הזוג צעיר נורדלי. דונלד נורדלי (דונלד סינדן) ואשתו הצעירה לינדה (גרייס קלי). דונלד הוא אנתרופולוג המבקש לערוך מחקר על גורילות בתחילה הוא סובל מחום גבוה, מרסוול מטפל בו בנאמנות ולינדה מתחילה להתאהב בו. בינתיים הספינה שהשיטה את קלי מהחווה התקלקלה וקלי חוזרת לחווה. כולם יוצאים לספארי הגורילות. הרומן בין לינדה למקסוול פורח למגינת ליבה של קלי. דונלד לא מודע לרומן בין אשתו למקסוול. מקסוול משוחח איתו ועד מהרה הוא חש עד כמה דונלד אוהב את אשתו. בעת הצייד נאלץ מקסוול לירות בגורילה שתוקפת את דונלד. בחזרה לחווה מקסוול מחליט לנתק את קשריו עם לינדה. הוא משתכר וכשקלי נכנסת לאוהל שלו הם מתחילים להתעלס. לינדה מוצאת אותם ביחד ובלהט קנאה היא שולפת את אקדחו של מקסוול ופוצעת אותו בזרוע. למחרת עוזבים כולם את החווה. מקסוול מבקש מקלי להישאר בתחילה היא מסרבת, אבל כשהיא רואה אותו על החוף היא קופצת מהסירה, מגיעה למקסוול בשחייה ונופלת בזרועותיו. מדיה וקבצים בנושא מוגמבו בוויקישיתוף מוגמבו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) "מוגמבו", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "מוגמבו", באתר נטפליקס "מוגמבו", באתר AllMovie (באנגלית) "מוגמבו", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "מוגמבו", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) קדימון לסרט מוגמבו, באתר יוטיוב