איפוליטו דזידרי

איפוליטו דזידרי (באיטלקית: Ippolito Desideri; ‏21 בדצמבר 1684 פיסטויה, הדוכסות הגדולה של טוסקנה - 14 באפריל 1733, רומא, מדינת האפיפיור) היה מיסיונר ונוסע ישועי איטלקי והמפורסם מבין המיסיונרים האירופיים המוקדמים שייסדו את הכנסייה הקתולית בטיבט. הוא היה הטיבטולוג המתועד הראשון והאירופאי הראשון שלמד בהצלחה הן טיבטית קלאסית והן סטנדרטית. דזידרי נולד ב-1684 למשפחה משגשגת בפיסטויה, בדוכסות הגדולה של טוסקנה, שהייתה אז תחת שלטונו של הדוכס הגדול קוזימו השלישי מבית מדיצ'י. דזידרי התחנך מילדותו בבית הספר הישועי בפיסטויה, ובשנת 1700 נבחר ללמוד בקולג'יו רומנו (המכללה הרומית) ברומא. מ-1706 עד 1710 לימד ספרות בקולג'ים הישועים באורבייטו ובארצו, ואחר כך בקולג'יו רומנו עצמו. בקשתו למשימה בהודו המזרחית התקבלה על ידי ראש אגודת ישו, מיכלאנג'לו טמבוריני, בשנת 1712, והוטל עליו לפתוח מחדש את המיסיון הישועי בטיבט, במחוז גואה של האגודה. דזידרי עזב את רומא ב-27 בספטמבר 1712, יצא מליסבון להודו הפורטוגזית והגיע לנמל גואה שנה לאחר מכן. מגואה נסע לסוראט, אחמדאבאד, ראג'סטאן ודלהי, והגיע לאגרה, מקום מושבם של השליחים הישועיים בצפון הודו, ב-15 בספטמבר 1714. משם חזר לדלהי, שם פגש את הממונה עליו ואת שותפו למסע, הישועי הפורטוגלי מנואל פריירה (Freyre). יחד נסעו מדלהי לסרינגאר בקשמיר, שם עוכבו שישה חודשים, ודזידרי סבל ממחלת מעיים כמעט קטלנית. מקשמיר עברו ללה, בירת לדאק, לשם הגיעו בסוף יוני 1715. לדברי דזידרי, הם התקבלו היטב על ידי הגיאלפו (Gyalpo), או המלך, של לדאק וחצרו, והוא רצה להישאר שם כדי לייסד מיסיון, אך נאלץ לציית למפקדו, פריירה, שהתעקש שייסעו למרכז טיבט ואל מחוז להסה. הם יצאו למסע חורף מסוכן של שבעה חודשים על פני הרמה הטיבטית כשהם לא מוכנים וחסרי ניסיון. הישרדותם נבעה ככל הנראה מהעזרה שקיבלו מקסל, המושל המונגולי, ומאלמנתו של המושל הקודם של מערב טיבט, שעזבה את תפקידה וחזרה ללהסה. הם נסעו עם הקרון החמוש שלה, והגיעו ללהסה ב-18 במרץ 1716. לאחר מספר שבועות, פריירה חזר להודו, דרך קטמנדו ופאטנה, ועזב את פר. דזידרי אחראי על המשימה. הוא היה המיסיונר האירופי היחיד בטיבט, באותה תקופה. זמן קצר לאחר שהגיע ללהסה, דזידרי התקבל על ידי החאן המונגולי של טיבט, להסאנג חאן, שנתן לו אישור לשכור בית בלהסה וגם להטיף לנצרות. לאחר שקרא את עבודתו הראשונה של דזידרי בטיבטית, שהסביר את יסודות הדוקטרינה הרומית-קתולית, להסאנג חאן יעץ לו לשפר את הידע שלו בשפה הטיבטית וללמוד גם ספרות טיבטית. לאחר כמה חודשים של לימוד אינטנסיבי נכנס דזידרי למנזר הבודהיסטי סרה, אחת משלוש האוניברסיטאות הנזיריות הגדולות של כת הגלוקפה (Gelukpa) שהייתה בעלייה פוליטית. שם למד ודן עם נזירים וחוקרים בודהיסטים טיבטים, והורשה לערוך את המיסה הטרידנטינית במזבח רומי-קתולי בחדריו. הוא למד את השפה הספרותית הטיבטית הקלאסית (שלא הייתה ידועה לאירופאים) והפך לתלמיד ספרות, פילוסופיה ותרבות טיבטית. בסוף 1717 נאלץ לעזוב את להסה עקב אי השקט שנגרם על ידי הפלישה לטיבט על ידי חאנת דזונגאר. הוא פרש להוספיס הקפוצ'ינים במחוז דקפו, בדרום מרכז טיבט, אך חזר ללהסה לתקופות ניכרות ב-1719–1720. בין 1718 ל-1721 חיבר חמש יצירות בשפה הספרותית הטיבטית הקלאסית, שבהן ביקש להפריך את המושגים הפילוסופיים של לידה מחדש (שאותם כינה "מטמפסיכוזה") וניהיליזם או "ריקנות" (Wylie: stong pa nyid; סנסקריט: Śūnyatā), שלדעתו מנעו המרות מבודהיזם טיבטי לכנסייה הקתולית בטיבט. בספריו השתמש בטכניקות פילוסופיות מהספרות הטיבטית לצורך טיעון סכולסטי. הוא השתמש בציטוטים מהדהרמה והווינאיה, ואף הביא את הסכולסטיקה של תומאס אקווינס הקדוש לוויכוח עם פילוסופיית המדהיאמקה הניהיליסטית של נגרג'ונה כדי לטעון ל"עליונות התאולוגיה הנוצרית". מיסיונרים איטלקיים של מסדר הקפוצ'ינים קיבלו את השליחות הטיבטית בשנת 1703 על ידי הסניף של ממשל הכנסייה ששלט בפעילות המיסיונרית הקתולית ברחבי העולם. שלושה קפוצ'ינים הגיעו ללהסה באוקטובר 1716, והציגו לדזידרי מסמכים שלטענתם אישרו את זכותם הבלעדית למשימה הטיבטית. דזידרי ערער על כך באי ציות, ושני הצדדים התלוננו בפני רומא. בינתיים דזידרי עזר לשותפים הקפוצ'ינים שלו להתאקלם בטיבט. בעוד שהקפוצ'ינים לא הסתכסכו עם דזידרי באופן אישי, הם חששו שישועים אחרים ילכו בעקבותיהם ויעקרו אותם מטיבט ונפאל, והם עתרו לגירושו מהמדינה. בינואר 1721 קיבל דזידרי את הפקודה לעזוב את טיבט ולחזור להודו. לאחר שהות ארוכה בקוטי, בגבול הטיבטי-נפאלי, הוא חזר לאגרה ב-1722. באגרה, דזידרי מונה לכומר הראשי של הקהילה הקתולית בעיר הבירה של האימפריה המוגולית, דלהי. הוא ארגן חינוך ושירותים לקהילה, והביא לבניית כנסייה חדשה במקום המבנה הרעוע הקיים. בשנת 1725 נסע לנציגות הכנסייה בהודו הצרפתית הישועית הסורית-מלבארית בפונדיצ'רי, והתחיל ללמוד טמילית ולבצע מיסיון שם. בשנת 1727 נשלח לרומא כדי לקדם את הביאטיפיקציה של ג'ון דה בריטו, ישועי שמת קדוש מעונה בדרום הודו. הוא לקח את הערותיו על טיבט, תרבותה ודתה, והחל לעבוד על כתב היד האחרון שלו, שנקרא "הודעות היסטוריות של טיבט" (Notizie Istoriche del Tibet) כשהוא עדיין מיועד לחזור הביתה בכלי שיט צרפתי. הוא נחת בצרפת באוגוסט 1727, שם נפגש עם קרדינלים ואריסטוקרטים חשובים ועם המלך לואי ה-15. הוא הגיע לרומא בינואר 1728. הוא התגורר בבית הישועי (Jesuit professed house), וזמנו הושקע בהליכים משפטיים כמייצג המסדר הישועי מול פליצ'ה די מונטקיו, שהגן על הקפוצ'ינים; דזידרי כתב שלוש הגנות על עמדת הישועים. ב-29 בנובמבר 1732, פרסמו הרשויות את הצו הסופי שלה בעניין, אישרה את זכותם הבלעדית של נזירי הקפוצ'ינים בשליחות בטיבט ואסרה על כל דיון נוסף בנושא. דזידרי עבד על תיקון כתביו האחרונים והכין אותם לפרסום. כמו שובו לטיבט, גם הפרסום הזה נאסר גם על פי צו הרשויות הקתוליות. בעודו מקווה להיפוך הפסיקה ולהזדמנות לחזור לטיבט, דזידרי מת במפתיע בגיל 48 בלבד, בקולג'יו רומנו ב-13 באפריל 1733. כתבי יד של יצירותיו המונומנטליות במספר שפות, הכוללות את התיאור המדויק הראשון של הגאוגרפיה הטיבטית, הממשל, החקלאות, המנהגים והפילוסופיה והאמונה הדתית הבודהיסטית הטיבטית, נקברו בארכיון הישועים ובאוסף פרטי, ולא יצאו לאור עד סוף המאה ה-19; יצירתו Relation הופיעה במהדורה שלמה מאת לוצ'יאנו פטץ' (Luciano Petech) שיצאה לאור בשנות החמישים. תרגום מקוצר לאנגלית יצא לאור ב-1937, ותרגום מלא הופיע רק ב-2010. "שליחות לטיבט: הדיווח יוצא הדופן של המאה השמונה-עשרה של האב איפוליטו דזידרי SJ" תרגום: מייקל סוויט, עורך: לנרד צווילינג (Leonard Zwilling), בוסטון: Wisdom Publications, 2010. מסע לטיבט. מסעותיו של איפוליטו דזידרי מפיסטויה, SJ, 1712–1727. ערך Filippo De Filippi, הקדמה מאת C. Wessels, SJ London: George Routledge & Sons, Ltd. 1932 (The Broadway Traveler) Opere Tibetane di Ippolito Desideri SJ בעריכת Giuseppe Toscano (4 כרך, 1981–1989) הודעות היסטוריות מטיבט וזיכרונות מסעותיי והמשימה שנוסדה שם (Relation) ויצירות אחרות, בעריכת לוצ'יאנו פיטק (1954–1957, ב-Petech,"Missionari Italiani nel Tibet e nel Nepal" (רומא: Libraria dello Stato), 1954–57), כרכים 5–7. "פיזור החושך. מסע ישועי אחר נשמת טיבט." דונלד ס. לופז הבן ות'ופטן ג'ינפה, תרגום ועריכה (קיימברידג': הוצאת אוניברסיטת הרווארד, 2017) "כאשר תומאס אקווינס פגש את נגרג'ונה: שתי יצירות מאת איפוליטו דזידרי, SJ", תרגם והקדמה מאת גווידו סטוקו. ( CreateSpace Independent Publishing Platform, 2016) בנטו דה גויס אליסון גופניק, ‏הפילוסוף שהציל אותי, באתר "אלכסון", 25 באוקטובר 2022 Wessels, Cornelius (1924). Early Jesuit Travellers in Central Asia, 1603–1721. Springer. ISBN 9789401768368. Lopez, Donald S. Jr.; Jinpa, Thupten (2017). Dispelling the Darkness: A Jesuit's Quest for the Soul of Tibet. Harvard University Press. ISBN 9780674659704. de Filippi, F. (1932). An Account of Tibet: the travels of Ippolito Desideri (1712-1727). Petech, L. (1954–57). I Missionari italiani nel Tibet e nel Nepal. Rome. Castello Panti, S. (1984). Ippolito Desideri e il Tibet. Pistoia. Rauty, N (1984). Notizie inedite su Ippolito Desideri e sulla sua famiglia tratte dagli archivi pistoiesi. Pistoia. Luca, A. (1987). Nel Tibet Ignoto. Lo straordinario viaggio di Ippolito Desideri. Bologna. Bargiacchi, E.G. (בפברואר 2003). "La 'Relazione' di Ippolito Desideri fra storia locale e vicende internazionale". Storia Locale: Quaderni Pistoiesi di Cultura Moderna e Contemporanea: 4–103. {{cite journal}}: (עזרה) Bargiacchi, E.G. (2006). Ippolito Desideri S.J. alla scoperta del Tibet e del buddhismo. Pistoia. Bargiacchi, E.G. (2007). Ippolito Desideri S.J.: Opere e bibliografia. Rome. Sweet, M.J. (באוגוסט 2006). "Desperately Seeking Capuchins: Manoel Freyre's 'Report on the Tibets and their Routes (Tibetorum ac eorum Relatio Viarum)' and the Desideri Mission to Tibet". Journal of the International Association for Tibetan Studies (2): 1–33. {{cite journal}}: (עזרה) Sweet, M.J. "The Devil's Stratagem or Human Fraud: Ippolito Desideri on the Reincarnate Succession of the Dalai Lama" Buddhist-Christian Studies, 29, 2009, 131–140. Pomplun, R.T. (2006). "Divine Grace and the Play of Opposites". Buddhist-Christian Studies. 26 (26): 159–163. doi:10.1353/bcs.2006.0021. Pomplun, T. Jesuit on the Roof of the World: Ippolito Desideri's Mission to Tibet (New York: Oxford University Press, 2010). Michael J. Sweet, An Unpublished Letter in Portuguese of Father Ippolito Desideri, S.J., in AHSI, vol.79 (2010), p. 29 מדיה וקבצים בנושא איפוליטו דזידרי בוויקישיתוף Ippolito Desideri, Il Tibet e il buddhismo Wessels 1924, p. 273. Lopez & Jinpa 2017, p. 2. Wessels 1924, p. 207. "Mission to Tibet: The Extraordinary Eighteenth-Century Account of Father Ippolito Desideri S.J." Trans. by Michael Sweet, Ed. by Leonard Zwilling (Boston: Wisdom Publications, 2010), page 45. "Mission to Tibet: The Extraordinary Eighteenth-Century Account of Father Ippolito Desideri S.J." Trans. by Michael Sweet, Ed. by Leonard Zwilling (Boston: Wisdom Publications, 2010), page 62.