laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
גחן פארדין

גחן פארדין (שם מדעי: Genetta pardina) הוא מין של טורף קטן ממשפחת הגחניים והוא חי בטבע באפריקה שמדרום לסהרה. הפרווה של הגחן אפורה-צהבהבה עם חברבורות שחורות והוא בעל זנב ארוך, רגליים קצרות וטפרים חדים העוזרים לו לטפס ולנוע ברחבי העצים ביערות הלחים של אפריקה המערבית. אורכו הממוצע 410–550 ס"מ, והזכרים גדולים מהנקבות. הזכר כמעט באותו אורך: 420–450 ס"מ. הוא יצור יחידאי היוצא בשעות בין הערביים והלילה ממאורתו לחפש יצורים קטנים כמו עכברים, עופות וחרקים ולעיתים אוכל גם פירות. הגחן נפוץ בטבע מסנגל ומזרחה לעבר גאנה עד לנהר. הם חיים ביערות גשם, יערות נשירים ויערות לחים וכן במטעים קטנים. מדיה וקבצים בנושא גחן פארדין בוויקישיתוף גחן פארדין, באתר ITIS (באנגלית) גחן פארדין, באתר NCBI (באנגלית) גחן פארדין, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) גחן פארדין, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) גחן פארדין, באתר GBIF (באנגלית) גחן פארדין באתר הרשימה האדומה של IUCN
גחן מלכותי

גחן מלכותי (שם מדעי: Genetta maculata) הוא מין גדול של גחן גדול ממשפחת הגחניים והוא חי בטבע ביערות גשם במערב אפריקה בקונגו, גינאה המשוונית, ליבריה, גאנה וחוף השנהב. מין זה לא תועד מאז שנת 1946, ולא קיימים מספיק נתונים על מצבו בטבע. זהו מין גדול יחסית שאורכו הממוצע 40-60 ס"מ ומשקלו 2-2.5 ק"ג. הוא מזכיר בצורתו וצבעיו את מרבית הגחנים בפרווה צהובה-אפרפרה מנומרת וזנב ארוך ושחור. הוא יוצא בשעות החשיכה לאכול וצד על העצים או על הקרקע יצורים קטנים שונים וגם אוכל פגרים. מדיה וקבצים בנושא גחן מלכותי בוויקישיתוף גחן מלכותי, באתר ITIS (באנגלית) גחן מלכותי, באתר NCBI (באנגלית) גחן מלכותי, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) גחן מלכותי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) גחן מלכותי, באתר GBIF (באנגלית) גחן מלכותי באתר וויזלי (באנגלית) גחן מלכותי באתר הרשימה האדומה של IUCN
לינסנג אסייתי מפוספס

לינסנג אסייתי מפוספס (שם מדעי: Prionodon linsang) הוא מין של טורף דמוי חתול הנראה כמו גחן, אך שייך דווקא למשפחה ייחודית הקרויה לינסנגים אסייתיים. תפוצתו בטבע היא בדרום-מזרח אסיה: בחצי האי המלאי, ובאיים בורנאו, סומטרה וג'אווה. הוא חי ביערות הגשם וחי בעיקר בין הענפים השונים. אורכו הממוצע 74 סנטימטרים ומשקלו כ-1.5 קילו, הוא בעל מבנה גוף מוארך וזנבו גדול ושחור בקצהו. צבע הפרווה צהוב חיוור עם 4–5 פסים כהים. יש לו טפרים ושיניים חדות והוא גדול ונדיר מעט מקרוב משפחתו - לינסנג אסייתי מנומר (Prionodon pardicolor) שדומה לו אך מנומר ולא מפוספס וכן יותר קטן. הלינסנג הוא אוכל בשר בעיקר וטורף יונקים קטנים, עופות, חרקים, עכבישים ועקרבים ולעיתים גם פירות. הוא איננו נפוץ מאוד, אך גם אינו בסכנת הכחדה. לינסנג אפריקני לינסנג אסייתי לינסנג אסייתי מנומר מדיה וקבצים בנושא לינסנג אסייתי מפוספס בוויקישיתוף לינסנג אסייתי מפוספס, באתר ITIS (באנגלית) לינסנג אסייתי מפוספס, באתר NCBI (באנגלית) לינסנג אסייתי מפוספס, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) לינסנג אסייתי מפוספס, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) לינסנג אסייתי מפוספס, באתר GBIF (באנגלית) לינסנג אסייתי מפוספס באתר הרשימה האדומה של IUCN
לינסנג אסייתי מנומר

לינסנג אסייתי מנומר (שם מדעי: Prionodon pardicolor) הוא מין של טורף דמוי חתול הנראה כמו גחן, אך שייך דווקא למשפחה ייחודית הקרויה לינסנגים אסייתיים. תפוצתו בטבע היא בנפאל, סיקים ואסאם שבהודו, חבל בנגל, בהוטן, צפון מינמאר, צפון תאילנד, לאוס, צפון וייטנאם ומחוזות סצ'ואן, יונאן, גוויג'ואו וגואנגשי בסין. הוא חי ביערות הגשם וחי בעיקר בין הענפים השונים. אורכו הממוצע 36–38 ס"מ ומשקלו כ-1.5 קילו, הוא בעל מבנה גוף מוארך וזנבו גדול ושחור בקצהו ובאמצע בעל טבעות לבנות-שחורות. צבע הפרווה צהוב חיוור ומכוסה בכתמים. יש לו טפרים ושיניים חדות והוא קטן מעט מקרוב משפחתו - לינסנג אסייתי מפוספס. הוא יצור גמיש היודע לנוע בזריזות בין העצים ביער הגשם. הוא יוצא לצוד בחשיכה וניזון מיונקים קטנים, עופות, חרקים, עכבישים ועקרבים ולעיתים גם פירות. תפוצתו של הלינסנג נרחבת והוא אינו בסכנת הכחדה. לינסנג אפריקני לינסנגים אסייתיים לינסנג אסייתי מפוספס מדיה וקבצים בנושא לינסנג אסייתי מנומר בוויקישיתוף לינסנג אסייתי מנומר, באתר ITIS (באנגלית) לינסנג אסייתי מנומר, באתר NCBI (באנגלית) לינסנג אסייתי מנומר, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) לינסנג אסייתי מנומר, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) לינסנג אסייתי מנומר, באתר GBIF (באנגלית) לינסנג אסייתי מנומר באתר הרשימה האדומה של IUCN
ברוק (עיירה)

ברוק (בפולנית: Brok) היא עיירה במחוז אוסטרוב מזובייצקה שבפרובינציית מזוביה בפולין, על גדת נהר בוג, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית. התיעוד הראשון ליישוב הוא משנת 1203, ובשנת 1501 קיבל זכויות עיר. באמצע המאה ה-17 נהרס היישוב כתוצאה מפלישת האימפריה השוודית. לאחר מכן שוקם, והיה למקום קיט מועדף על כמרי האזור. במחצית השנייה של המאה ה-19 ניטלו מהיישוב זכויות העיר שלו בעקבות מרד ינואר, אך אלה הושבו לו בשנת 1922. מהמאה ה-19 ועד ימינו משמשת העיירה כמוקד תיירות ונופש אזורי. תחילת התיישבות היהודים בעיירה הייתה במאה ה-17, ואלו הגיעו אליה בעיקר מפלוצק. עם פיתוח היישוב במאה ה-19, השתלבו יהודי העיירה בתעשיית הקיט המקומית. כמו כן, נודעה העיירה בתעשיית ייצור המצות שבה, אשר נמכרו בערי פולין הגדולות. בסוף המאה ה-19 נבנה בעיירה בית כנסת מעץ, ופעלו בה שלושה בתי מדרש. בין מלחמות העולם פעלו בעיירה המפלגות הציוניות השונות, וכן תנועות הנוער השומר הצעיר, הנוער הציוני, השומר הדתי ובית"ר. לצד אלו, פעלה בעיירה אגודת ישראל, שהורכבה ברובה מחסידי גור. בתקופה זו נמנו בעיירה כ-1,000 יהודים, כשליש מסך תושביה. ב-8 בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו החלו בהצתת בתיה, שהיו בנויים מעץ, כאשר כתוצאה מכך נספו כ-40 יהודים. לאחר מכן, ביצעו הגרמנים בסיוע פולנים מקומיים מעשי התעללות, רצח ושוד ביהודי העיירה. בעקבות זאת, נמלטו יהודי העיירה לאוסטרוב מזובייצקה, והנותרים בה נרצחו במקום. בסוכות ת"ש צוו הפליטים מברוק שהגיעו לאוסטרוב מזובייצקה לעזוב את העיר, ולעבור לשטח שבשליטת ברית המועצות. שם רובם נספו לאחר פרוץ מבצע ברברוסה. מדיה וקבצים בנושא ברוק בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ברוק ברוק באתר מרכז מורשת יהדות פולין "ברוק", באתר השטעטל הווירטואלי "ברוק (עיירה)", באתר JewishGen (באנגלית)
AG

Atuagagdliutit / Grønlandsposten (בדרך כלל מכונה AG), הוא אחד משני עיתונים אשר מופצים בפריסה ארצית בגרינלנד. העיתון יוצא לאור פעמים בשבוע בימי שלישי וחמישי. העיתון הוא מיזוג של עיתון בגרינלנדית (Atuagagdliutit) ועיתון בדנית (Grønlandsposten) וכל המאמרים מודפסים כעת בשתי השפות Atuagagdliutit נוסד בשנת 1861 על ידי הגאולוג הדני, היינריך יוהנס רינק, שחשב שאוכלוסיית האינואיט של גרינלנד מאבדת את זהותה התרבותית ועיתון עשוי לעורר את המסורת הגרינלנדית שבעל פה על ידי יצירת ההזדמנות להדפיס ולפרסם סיפורים על חיים ארציים. העיתון פורסם בתחילה באופן בלעדי בגרינלנדית ודן בעיקר בזהות האינואיט. העיתון היה במשך שנים רבות גם הצוהר היחיד לעולם החיצון עבור רוב אוכלוסיית האינואיט. העיתון טען כי איור צבע שפורסם ב־Atuagagdliutit בשנת 1861, חיתוך עץ המראה את הצי האמריקאי שביקר בנוק, היה איור הצבע הראשון שפורסם בעיתון כלשהו אי פעם. במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20, העיתון השתנה בהדרגה מהתמקדות בסיפורים להתמקדות בבעיות חברתיות וחדשות רגילות אחרות במהלך מלחמת העולם השנייה, גרינלנד הייתה מבודדת במידה רבה מהעולם החיצוני, ולכן עיתון בדנית בשם Grønlandsposten הופץ בבירת גרינלנד נוק. העיתון הפך לפופולרי מספיק כדי להיות מופץ לאחר תום מלחמת העולם השנייה והוא הופץ עד שנת 1952 כאשר שני העיתונים התמזגו Atuagagdliutit פורסם במשך שנים רבות פעם בחודש, ומשנת 1960, העיתון פורסם כל שבועיים , ובתוך כמה שנים, העיתון פורסם פעם בשבוע, ולאחר מכן פעמיים בשבוע, ולאחר מכן שלוש פעמים בשבוע. בשנת 1993, העיתון יצא לאור שוב רק פעמיים בשבוע, בעיקר בגלל בעיות הפצה בשנת 2010 Atuagagdliutit / Grønlandsposten התמזג עם Sermitsiaq, עיתון גרינלנדי אחר. האתרים של שני העיתונים מפנים כעת לאתר Sermitsiaq.AG המשולב. Atuagagdliutit/Grønlandsposten homepage (בגרינלנדית ודנית) "Proceedings of the 19th Polar Libraries Colloquy, 17–21 June 2002, Copenhagen" (PDF).
ג'ונסון סיטי

ג'ונסון סיטי (באנגלית: Johnson City) היא עיר במחוז וושינגטון (אם כי חלקים ממנה נמצאים בתחומי המחוזות קרטר וסאליבן) במדינת טנסי בארצות הברית. העיר נמצאת בצפון-מזרח טנסי והיא העיר הראשית במשולש הערים (Tri-cities) של טנסי, הכולל גם את קינגספורט ובריסטול. בעיר מתגוררים 63,152 תושבים (נכון ל-2010), ובמטרופולין שלה מתגוררים 198,716 תושבים. ב-1856 אדם בשם הנרי ג'ונסון הקים תחנת רכבת באזור וקרא לה "ג'ונסון'ס דיפו" (Johnson's Depot), אשר הפכה תוך שנים ספורות למרכז רכבות אזורי. בהדרגה החלה להיווצר התיישבות סביב העיירה. בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית שם ההתיישבות שונה להיינסוויל למשך זמן קצר, כהוקרה ללנדון קרטר היינס, שהיה סנאטור מטעם טנסי בסנאט של קונפדרציית המדינות של אמריקה. לאחר המלחמה השם שונה לג'ונסון סיטי, שנוסדה רשמית ב-1869, והנרי ג'ונסון הפך לראש העיר הראשון שלה. העיר פרחה וגדלה ב-20 השנים שלאחר מכן. במהלך תקופת היובש, בעיקר בשנות ה-20 של המאה ה-20, ג'ונסון סיטי הייתה מרכז אזורי גדול של הרשת של אל קפונה להפצת משקאות חריפים בניגוד לחוק. בעיר נמצאים מספר מוסדות להשכלה גבוהה, בהם אוניברסיטת המדינה מזרח טנסי. את אזור משולש הערים משרת נמל התעופה האזורי משולש הערים, הנמצא בבלונטוויל. העיר נמצאת על מסלול כביש בין-מדינתי 26, המקשר בין צ'ארלסטון בקרוליינה הדרומית ובין קינגספורט. מדיה וקבצים בנושא ג'ונסון סיטי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ג'ונסון סיטי (באנגלית) ג'ונסון סיטי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אוכלוסייה במטרופולינים לפי מפקד 2010 והערכות אוכלוסייה ב-2011, לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית.
המיטב של האירוויזיון

המיטב של אירוויזיון (Grand Prix Hitliste) הייתה תחרות ייחודית, שנערכה בהמבורג שבגרמניה ב-20 במאי 2006 בין היתר לציון 50 שנה לתחרות. למרות זאת, מטרתה העיקרית הייתה לקבוע את השיר הטוב ביותר בתולדות התחרות, באמצעות סקר דעת קהל.
סמל יוון

סמל יוון (ביוונית: Εθνόσημο της Ελλάδας) עוגן בחוק ב-15 במרץ 1822 והוא מוצג גם על מדי הצבא היווני וכוחות הביטחון. מאז ייסודו עבר הסמל שינויים רבים, עקב שינויי שלטון. כיום, הוא כולל מגן כחול ובתוכו צלב יווני לבן. המגן מוקף בשני ענפי דפנה. סמלה המקורי של יוון הורכב מהאלה אתנה וינשוף. קאפודיסטריס, ראש הממשלה הראשון של יוון המודרנית, הוסיף גם פניקס לסמל, לאות לידה מחדש. בתקופת שלטון המלך אוטו, נוסף כתר ושני אריות תומכים, מעוטרים בכתר. לאחר מכן השתנה הסמל שוב בתקופת המלך גאורגיוס הראשון. הסמל הנוכחי נכנס לתוקף עם סיום המלוכה ביוון, בשנת 1967. מדיה וקבצים בנושא סמל יוון בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא סמלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אחת, שתיים, שלוש

אחת, שתיים, שלוש (אנגלית: One, Two, Three) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת הקומדיה משנת 1961 בבימויו של הבמאי בילי ויילדר. עלילת הסרט, הבולטת בקיצבה המהיר, מתרחשת בברלין המערבית על רקע המלחמה הקרה, קודם להקמת חומת ברלין. כוכבי הסרט הם ג'יימס קאגני, הורסט בוכהולץ, פמלה טיפין (Pamela Tiffin) וארלין פרנסיס (Arlene Francis). מלחין המוזיקה לסרט היה אנדרה פרווין. ס.ר. מקנמרה, המכונה מק (ג'יימס קאגני), הוא מנהל שלוחת חברת קוקה-קולה בברלין המערבית. חלומו הגדול הוא להחדיר את קוקה-קולה למזרח אירופה, ובפרט לשוק הגדול של ברית המועצות, ובאמצעות כך להתקדם בחברה, לשוב לארצות הברית ולקבל תפקיד בכיר במטה החברה באטלנטה. אשתו הסרקסטית פיליס (ארלין פרנסיס) מצפה לשוב לארצות הברית בהקדם האפשרי, ובכך מוסיפה ללחץ עליו להצליח במשימתו. הממונה על מק, ו.פ. הזלטיין, היושב באטלנטה, מצלצל אליו כדי להודיע שבתו בת ה-17 של הזלטיין, סקרלט (פמלה טיפין), מגיעה לביקור בן שבועיים בברלין, ומטיל על מקנמרה לארח אותה. ביקורה של סקרלט קלת הדעת מתארך לחודשיים, ומק מגלה לחרדתו כי הסיבה לכך הם נישואיה בסתר של סקרלט למזרח-גרמני הצעיר אוטו פיפל (Otto Piffl), קומוניסט ואנטי-קפיטליסט נלהב (הורסט בוכהולץ). סקרלט מכריזה כי פני הזוג הם למגורים במוסקבה. כיוון שהזלטיין ואשתו עומדים להגיע כדי לקחתה הביתה, על מק למנוע זאת ויהי מה. בעזרת אנשי צוותו הגרמנים הצייתנים והנוקשים (בעקביהם) ומספר תכסיסים הוא "תופר תיק" לפיפל, הנופל בידי המשטרה המזרח-גרמנית. פיפל נחקר ותחת עינוי ההאזנה החוזרת ונשנית לשיר פופ אמריקאי הוא מודה בהיותו מרגל עבור ארצות הברית. תחת לחץ מצד פיליס, ולאחר שמתברר לו שסקרלט הרה, מחלץ מק את פיפל ממזרח ברלין. בתוך יום אחד הוא בונה לו הופעה של בן אצילים גרמני קפיטליסט, לשביעות רצונו של הזלטיין שזה עתה נחת בברלין. החותן המאושר מקדם את חתנו לתפקיד מנהל הפעילות האירופית של החברה, ואילו מק ממונה לסגן נשיא לענייני רכש במטה החברה שבאטלנטה. מק מתפייס עם אשתו רגע לפני שהיא וילדיהם עומדים לעלות לטיסה העוזבת את ברלין. בסצנת הסיום מחלק מק לילדיו בקבוקי משקה שהוציא ממכונת ממכר של קוקה-קולה בשדה התעופה, ומגלה לזוועתו כי אלו הם בקבוקי פפסי קולה. הסרט צולם בברלין המערבית וצילומיו התקיימו גם ביום בו החלה הקמת חומת ברלין. בעקבות זאת נאלצה ההפקה להעביר את הצילומים למינכן שבגרמניה המערבית. מקצת הסצנות צולמו באולפני בוואריה שם. הסרט לא זכה להצלחה קופתית לאחר צאתו לאקרנים, בין השאר בשל הניגוד בין עלילתו הקלילה לבין הקמת חומת ברלין תוך כדי הפקתו. עם זאת, ב-1985 הוא הוקרן מחדש בגרמניה המערבית ובצרפת ואז זכה להצלחה קופתית גדולה, במיוחד בברלין המערבית. בפינלנד נאסרה הקרנת הסרט מ-1962 ועד 1986 מחשש לפגיעה ביחסי המדינה עם ברית המועצות. הסרט היה מועמד בין השאר לפרסים הבאים: פרס אוסקר לצילום הטוב ביותר; פרס גלובוס הזהב לסרט הקומדיה הטוב ביותר; פרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר. "אחת, שתיים, שלוש", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "אחת, שתיים, שלוש", באתר נטפליקס "אחת, שתיים, שלוש", באתר AllMovie (באנגלית) "אחת, שתיים, שלוש", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "אחת, שתיים, שלוש", באתר Metacritic (באנגלית) "אחת, שתיים, שלוש", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) אחת, שתיים, שלוש, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ויילדר כלל סצנה זו (ואזכורים אחרים לפפסי קולה) בסרט בעקבות מחאה שהפנתה אליו השחקנית ג'ואן קרופורד על השימוש במותג קוקה-קולה בסרט; קרופורד כיהנה אז במועצת המנהלים של חברת פפסי קולה.
דגל קנזס

דגל מדינת קנזס הוא דגל כחול שבמרכזו נמצא סמל המדינה. מעל סמל המדינה נמצא מוט בצבע זהב וכחול, המסמל את רכישת לואיזיאנה ומעליו פרח חמניה - המסמל את המדינה. מתחת לסמל המדינה רשום שם המדינה: "KANSAS". הדגל עוצב לראשונה בשנת 1925 ואומץ רשמית על ידי בית המחוקקים של קנזס בשנת 1927. בשנת 1961 נוסף שם המדינה לדגל. הדגל הונף לראשונה בפורט ריילי על ידי מושל המדינה בן פולין בשנת 1927. מדיה וקבצים בנושא דגל קנזס בוויקישיתוף דגל קנזס, באתר דגלי העולם (באנגלית) דגל קנזס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא סמלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
קומפלקס בתי הכנסת הקראים ביבפטוריה

קומפלקס בתי הכנסת הקראים ביבפטוריה, השוכן בחצי האי קרים, משמש כמרכז הרוחני של קהילת קראי קרים. גודלו של הקומפלקס הוא כ-0.25 הקטאר, והוא מורכב משני בתי כנסת, גדול וקטן, וכן בית מדרש, בית תמחוי ומתקנים נוספים. קראים החלו להתיישב ביבפטוריה החל מהמאה ה-16, והיא מכונה בשם "גוזלוב" או "גוזלוו" במקורות יהודים ישנים, לפי שמה בשפה הטטרית. בשנת 1807 נבנה בית הכנסת הגדול, ושמונה שנים לאחר מכן, בשנת 1815, נבנה בית הכנסת הקטן. בשנת 1835 נבנה החצר המקשרת בין שני בתי הכנסת. בשנת 1900 נבנה קשת הכניסה למתחם, ובשנת 1907 נבנה בית המדרש. המתחם הוחרם על ידי השלטונות הסובייטים בשנת 1927, ושימש כמוזיאון, בית ספר ומרכז בספורט. המתחם הוחזר לקהילה הקראית רק בשנת 1994. בשנת 2005 נפתח מחדש לתפילה. מנהיג הקהילה הוא החזן דוד טריאקי. Valentin I. Kefeli, "Complex of Karaite kenassas in Eupatoria and other kenassas around the world", Slippery Rock, PA ; Simferopol, Ukraine : 2006. מדיה וקבצים בנושא קומפלקס בתי הכנסת הקראים ביבפטוריה בוויקישיתוף תמונות מבית הכנסת(הקישור אינו פעיל) סיור וירטואלי ב-360 מעלות * הנהגת העדה בארץ נפגשה עם החזן דוד טריאקי מקרים שבאוקראינה, 2011
בית הכנסת הקראי בני ישראל

בית הכנסת הקראי בני ישראל (באנגלית: Congregation B'nai Israel), הנמצא בעיר דאלי סיטי שבקליפורניה, הוא בית הכנסת הקראי היחיד הפועל ביבשת אמריקה. בית הכנסת שוכן באזור אזור מפרץ סן פרנסיסקו, שם נמצא הריכוז הגדול ביותר של יהודים קראים בארצות הברית, רובם הגדול ממוצא מצרי. בשנת 1991, רכש ארגון יהודים הקראים בארצות הברית (Karaite Jews of America) דירה באזור הסאנסט דיסטריקט שבסן פרנסיסקו, אשר שימשה כבית כנסת ומרכז קהילתי. הארגון היה מעוניין להגדיל את המתחם, אולם בעקבות התנגדות השכנים הוחלט להעביר את בית הכנסת למתחם חדש. ביוני 1994 רכש הארגון את בית הכנסת "בני ישראל" בדאלי סיטי, אשר היה בית כנסת לא קראי. מנהיג הקהילה כיום בבית הכנסת הוא ג'ו פסח (Joe Pessah). אתר האינטרנט הרשמי של בית הכנסת הקראי בני ישראל (באנגלית) Playing the Part of ‘Rav’ for San Francisco’s Karaite Community, פארווערטס The Dispersion of Egyptian JewryCulture, Politics. and the Formation of Modern Diaspora, Joel Beinin
בית הכנסת הקראי באיסטנבול

בית הכנסת הקראי באיסטנבול, המכונה גם "קול הקודש קושטה", שוכן ברובע הסקוי (Hasköy), באזור בייאורלו, שבצד האירופאי של העיר איסטנבול. תאריך הבניה של בית הכנסת אינו ידוע, יש המתארכים אותו מוקדם עד לתקופה הביזנטית. בית הכנסת נהרס במאה ה-16, ונבנה מחדש בשנת 1536. בשנת 1726 נחרב בשריפה, נבנה מחדש ונהרס בשנית בשריפה בשנת 1774. בין השנים 1776 ו-1780 נבנה מחדש ובשנת 1842 נעשה בו שיפוץ. בשנת 1918 נהרס פעם נוספת בשריפה ונבנה מחדש. במאות ה-19 וה-20, הגיעו לטורקיה קראים רבים מרוסיה, ובית הכנסת שימש אותם. כיום חיים באיסטנבול קראים מעטים בלבד, ובית הכנסת נפתח אך ורק ביום שבת. מדיה וקבצים בנושא בית הכנסת הקראי באיסטנבול בוויקישיתוף Göncüoğlu, Süleyman Faruk (Winter 2002). "İstanbul Hasköy'de Karayim Sinagogu (Kal Ha Kadoş Be Kuşta Bene Mikra)". İlgi (103): 28–35. הקראים בטורקיה
בית הכנסת הקראי ברמלה

בית הכנסת הקראי המרכזי ענן הנשיא ברמלה הוא אחד מבתי הכנסת הקראיים הגדולים במדינת ישראל, ומשמש כמרכז העדה בישראל. אבן הפינה לבית הכנסת הונחה באוגוסט 1961 והוא נחנך בליל חג השבועות בשנת 1963. בית הכנסת שוכן ברחוב קלאוזנר 16. בית הכנסת קרוי על שם ענן בן דוד, שנחשב לאחד מהמייסדים של הקראות. בית הכנסת הוקם בעזרת תרומות של בני הקהילה הקראית, ומימון מעיריית רמלה ומשרד הדתות, וביוזמתו ועזרתו של נשיא מדינת ישראל, יצחק בן-צבי. בסמוך לבית הכנסת המרכזי נמצא בניין "היכל שלמה", הקרוי לזכרו של הרב הראשי לשעבר שלמה בן שבתי נונו. בניין זה משמש את המועצה העליונה של עמותת היהדות הקראית העולמית, ושוכן בו גם "מרכז ההסברה של היהדות הקראית" הפתוח למבקרים. בנוסף בבניין ישנו אולם לאירועים וכנסים, מטבח, מרכז לימוד, ספריה, משרדי אב בית הדין ומשרד הרב הקראי הראשי. בית הכנסת הקראי ברמלה, באתר היהדות הקראית * מרכז רוחני לקראים ברמלה [01/07/1963 - נח זבולוני - רנ"ז - מאמרים
ארקדי ובוריס סטרוגצקי

האחים ארקדי (ברוסית: Аркадий;‏ 28 באוגוסט 1925 – 12 באוקטובר 1991) ובוריס (ברוסית: Борис;‏ 14 באפריל 1933 – 19 בנובמבר 2012) סטרוגצקי (ברוסית: Стругацкий) היו סופרי מדע בדיוני רוסים שכתבו במשותף. האחים סטרוגצקי היו בניהם של נתן סטרוגצקי, מבקר אמנות יהודי, ואשתו אלכסנדרה, מורה. עבודותיהם המוקדמות נכתבו בהשראת איוואן יפרמוב וסטניסלב לם. מאוחר יותר יצרו סגנון מדע בדיוני ייחודי משלהם. עבודותיהם המוקדמות שנכתבו בשנות "ההפשרה" הפוסט-סטליניסטית, כגון "צהריים, המאה ה-22", היו מלאות אופטימיות ותיארו יקום שבו הסוציאליזם הוא השיטה הכלכלית והפוליטית המנצחת. אותה אופטימיות נעלמה מיצירותיהם המאוחרות יותר והתחלפה בטונים אפלים יותר ובנושאים כגון דיכוי פוליטי וטרור. ספרם הידוע ביותר (והיחיד שגם תורגם לעברית) הוא "פיקניק בשולי הדרך". במאי הקולנוע הרוסי אנדריי טרקובסקי ביים את סרטו "סטאלקר" (Stalker) ב-1979 בהשראת הספר. ארקדי נתנוביץ' סטרוגצקי נולד ב-25 באוגוסט 1925 בעיר בתומי, ומאוחר יותר עבר עם משפחתו ללנינגרד. בינואר 1942 פונה יחד עם אביו מהעיר הנצורה, אך אביו לא שרד את המסע ומת בהגיעו לעיר וולוגדה. מאוחר יותר גויס לצבא הסובייטי. תחילה התאמן בבית הספר לארטילריה בעיר אקטיובינסק, ולאחר מכן במכון הצבאי לשפות זרות במוסקבה, שם סיים את לימודיו ב-1949 כמתורגמן באנגלית וביפנית. הוא עבד כמורה ומתורגמן בשירות הצבא עד 1955, אז החל לעבוד כעורך וסופר. ב-1958 החל בשיתוף הפעולה עם אחיו בוריס, שנמשך עד מותו, ב-12 באוקטובר 1991. בוריס נתנוביץ' סטרוגצקי נולד ב-14 באפריל 1933. הוא נשאר עם אמו בלנינגרד בעת המצור על העיר במלחמת העולם השנייה. הוא סיים לימודי אסטרונומיה באוניברסיטת לנינגרד ב-1955, ועבד כאסטרונום וכמהנדס מחשבים עד 1966, אז הפך לסופר במשרה מלאה. הוא היה אתאיסט אגנוסטי. הוא מת בסנקט פטרבורג ב-19 בנובמבר 2012. פיקניק בשולי הדרך (הוצאת זמורה ביתן, 1999) קשה להיות אל מרוסית: דוד ישראל ארונשטם (הוצאת קתרזיס, 2023) מדיה וקבצים בנושא ארקדי ובוריס סטרוגצקי בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ארקדי ובוריס סטרוגצקי ביקורת סיפרותית תיאור פעילות ספרותית של האחים Yudina, Anna. "Prominent Russians: Arkady and Boris Strugatsky". Russiapedia. אורכב מ-המקור ב-2015-09-06. Elder, Miriam (20 בנובמבר 2012). "Boris Strugatsky: Russia mourns death of sci-fi writer – even Vladimir Putin". The Guardian. {{cite web}}: (עזרה) McGuire, Patrick L. "The Strugatskys' Traditional Science Fiction Revisited, Part 1". The New York Review of Science Fiction. אורכב מ-המקור ב-2015-09-20.
בית הכנסת הקראי בווילנה

בית הכנסת הקראי בווילנה, אשר נחנך בשנת 1923, הוא בית הכנסת הקראי היחידי בעיר. הקראים החלו להתיישב בווילנה במאה ה-19. בשנת 1911 הקהילה הייתה מבוססת מספיק, והחלה העבודה על בית כנסת, שנבנה בסגנון נאו-מורי, ותוכנן על ידי האדריכל מיכאיל פרוזורוב (Михаил Михайлович Прозоров). העבודה על בית הכנסת הסתיימה רק בשנת 1923, לאחר תום מלחמת העולם הראשונה, והוא נחנך ב-9 בספטמבר. בשנת 1949, בעקבות הכיבוש הסובייטי של העיר, נסגר בית הכנסת, ושימש כמחסן וארכיון עבור משרדי ממשל. בשנת 1989 הוחזר בית הכנסת לקהילה הקראית, ובשנת 1993 נפתח מחדש לשימוש לאחר שיפוץ. בשנת 2014 הונצח בית הכנסת בבול רשמי של דואר ליטא. מדיה וקבצים בנושא בית הכנסת הקראי בווילנה בוויקישיתוף * Two Postage Stamps will Commemorate the Community of Karaites
בית הכנסת הקראי בקהיר

בית הכנסת הקראי בקהיר על שם משה דרעי, שוכן בשכונה עבאסיה שבעיר ונחנך בשנת 1931. במשך השנים נעזב בעקבות התמעטות הקראים בקהיר והוזנח, ובשנת 2010 נערך בו שיפוץ גדול. קראים התגוררו במצרים במשך מאות שנים. במשך שנים התפללה הקהילה הקראית בקהיר בבית הכנסת הקראי העתיק "רב שמחה" ששכן בשכונת היהודים הקראים ("חארת אל-יהוד אל-קראין"), אשר שכנה בצמוד לשכונה היהודית הרבנית. אולם בתחילת המאה ה-20 החלו יותר ויותר קראים להתבסס כלכלית וחברתית ולעזוב את הרובע היהודי עבור שכונות אחרות, אשר היו מרוחקות מבית הכנסת הישן, דבר שהקשה על הצעידה אליו בימי שבת וחג, ולכן החלה הקהילה לאסוף כספים לבניית בית כנסת קראי חדש. הבניה של בית הכנסת החלה בשנות ה-20, בהנהגתו של החכם הראשי של קראי מצרים, אברהם (איברהים) כהן. בית הכנסת ממוקם ברחוב סביל אל-כאסנדר שבשכונת עבאסיה (العباسية), והוא נועד לשמש את הקראים שהתגוררו בשכונות עבאסיה, אל דאהיר וגאמרה. בשנת 1931 הסתיימה הבניה ובית הכנסת החדש נחנך. בשנת 1943 נקרא בית הכנסת על שם משה (מוסא) דרעי, שהיה רופא ומשורר קראי-מצרי מימי הביניים. ההחלטה לשינוי השם הייתה של החכם הראשי באותה עת, טוביה לוי בבוויץ, שהיה במקור מחצי האי קרים. מבחינה סגנונית, בית הכנסת מזכיר את הבניה העות'ומאנית של מסגדים, ובכך שהוא כולל כיפה גדולה, הנתמכת על ידי עמודים, המכסה על אזור התפילה המרכזי. בנוסף כלל בית הכנסת חצר וספריה גדולה, שכללה כ-4,000 ספרים, ואשר שימשה כבית הדין של הקהילה. נכון לשנת 2005, בית הכנסת נמצא במצב של הזנחה קשה ורבים מאוצרותיו נבזזו. בית הכנסת סגור, ומפתחות אליו נמצאים בידי הקהילה היהודית הרבנית. בשנת 2010 שופץ בית הכנסת באופן חלקי על ידי הממשלה המצרית. יורם מיטל, אתרים יהודיים במצרים, ירושלים: מכון בן צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, 1995 מדיה וקבצים בנושא בית הכנסת הקראי בקהיר בוויקישיתוף אלבום תמונות של בית הכנסת, לאחר השיפוץ בשנת 2010 תמונה ישנה של בית הכנסת Joachim Yeshaya, Poetry and Memory in Karaite Prayer, Brill, 2013. pages 1-3 עמירם ברקת‏, לא כל היהודים יצאו ממצרים, באתר וואלה, 24 באפריל 2005 * Egypt bans official opening of synagogue
מצר אוריפוס

מצר אוריפוס (ביוונית: Πορθμός του Ευρίπου) הוא מצר צר במרכז יוון, המפריד בין האי אוויה ליבשת (שניהם שוכנים ביחידה האזורית אוויה (אנ')), ומחבר בין שני חלקיו של מפרץ אוויה (שבים האגאי) – הצפוני (אנ') (מצפון-מערב) והדרומי (אנ') (מדרום-מזרח). רוחבו של המצר בנקודה הצרה ביותר או במקום שבו חוצה אותו הגשר המתרומם או "הישן" (גשר אוריפוס), המקשר בין שני חלקי העיר כלקיס, הוא כ-40 מטרים בלבד, מה שהופך אותו למצר הצר בעולם. בשוליה הדרומיים של העיר חוצה את המצר גשר מיתרים "החדש" באורך של כ-215 מטרים ורוחבו של המצר מתחתיו הוא 160 מטרים. התופעה הבולטת ביותר בסביבת הגשר הישן היא זרמי גאות ושפל חזקים המשנים את כיוון זרימתם כמה פעמים ביום. לפי המסורת העממית, במקום זה הטביע אריסטו את עצמו משום שלא הצליח לפענח את חידת הזרמים המשנים את כיוונם. A. Stergiopoulou and V. Stergiopoulos, "Archimedes in Cephalonia and in Euripus Strait: Modern Horizontal Archimedean Screw Turbines for Recovering Marine Power", Journal of Engineering Science and Technology Review, 6 (1) (2013), pp. 44-51. מדיה וקבצים בנושא מצר אוריפוס בוויקישיתוף מצר אוריפוס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) חלקה היבשתי של היחידה האזורית של אוויה, במערבה, גובל בבויאוטיה. ערך זה הוא קצרמר בנושא גאוגרפיה של יוון ובנושא גופי מים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.