laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
רלה א שאטו

רלה א שאטו (בצרפתית: Relais & Chateaux) היא רשת מלונות ומסעדות יוקרה, שנוסדה בשנת 1954. ברשת חברים כחמש מאות אתרים, הפרוסים בחמש יבשות ומשתרעים על פני חמישים וארבע ארצות ברחבי תבל (נכון ל-2011), על פי רוב בסביבה פסטורלית בחיק הטבע. הרשת מוציאה לאור מדריך מלונות בוטיק יוקרתי תחת שם זה. חברות בה רבות מהמסעדות בנות השנים והשלושה כוכבים במדריך מישלן, השוכנות פעמים רבות באכסניית פאר. בכל מלון בממוצע עשרים ותשעה חדרים. מקור המדריך הוא בצרפת ומרכזו הוא בפריז. בשביל להתקבל כחבר באגודת רלה א שאטו, צריך קודם כל לפנות ולבקש. אפשרות השנייה היא המלצה מבחוץ. בעקבות זאת נערכת בדיקה סמויה על פי קריטריונים שהאגודה מקדשת. למשל, מלון, עד 30 חדרים. רלה גורמאן רק מכוכב - פעם, לפחות שני כוכבים. היום הדבר אינו נדרש; אבל העיקר - רמת השירות, הנעימות, האדיבות, העידון וכן הלאה, התאמה ל"אספרי" של רלה א שאטו שהוא מובהק וברור: FINESSE, ללא סנוביזם. אם הבדיקה מוצלחת, המלון או המסעדה מצטרף ומשלם דמי חבר שנתיים; בשנה הראשונה התשלום גבוה מאוד ובשנים הבאות נמוך יותר. תלונות גוררות בדיקות סמויות ולא פעם מפסיקים חברות של מלון או מסעדה בגלל ירידה באיכות. אנשי המדריך ובעיקר הנשיא נוסעים כל השנה ברחבי העולם ויודעים איך מתפתח כל מקום. היתרון הגדול של החבר באגודה הוא השימוש במותג המאוד יוקרתי רלה א שאטו, כולל שלט שיש בכניסה ושימוש בכל פרסומיו וכמובן, עמוד שלם במדריך השנתי שמופיע באנגלית, צרפתית, ספרדית, גרמנית ורואה אור ביותר ממיליון עותקים בשנה וכן הופעה באתר האגודה. החבר גם נכלל במערכת ההזמנות הממוחשבת של האגודה. המדריך מגדיר את המשותף לכל חברי האגודה ב"האהבה שבה הם מנהלים את עסקיהם". הם אמונים על שמירת חמשת חוקי הרשת במידה האופטימלית: Charactere (אופי), Courtoisie (אדיבות), Calme (שלווה), Charme (קסם), Cuisine (מטבח). הרשת עורכת תחרויות בין חבריה על פרס האירוח המופתי, ארוחת הבוקר הטובה ביותר, פרס לספא, פרס לסביבה, פרס לאווירה, פרס לשירות המצטיין, פרס לטרקלין האירוח, פרס לבית הספר לבישול (ברבים מן הרלה א שאטו ניתנים קורסים ברזי הבישול). במדריך הכתוב מוקדש עמוד לכל אחוזה ובו תמונות, כתובת, מספר טלפון, מפה, דרכי הגעה, ורשימת פעילויות מגוונות הנערכות במקום. בישראל היו בעבר שני מלונות רלה א שאטו: "מצפה הימים" בראש פינה ו"אמריקן קולוני" בירושלים, שזכה בשנת 2005 בפרס שירות מטעם הרשת. החל מחודש אוקטובר 2023, מלון היוקרה דריסקו תל אביב, www.thedrisco.co.il ומסעדת השף ג'ורג וג'ון, www.gandj.co.il, הפכו לחברים בארגון והם, נכון לרגע זה, היחידים הנמנים בישראל ברשימה המכובדת והיוקרתית של הארגון. מדיה וקבצים בנושא רלה א שאטו בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של רלה א שאטו רלה א שאטו, ברשת החברתית פייסבוק רלה א שאטו, ברשת החברתית אקס (טוויטר) רלה א שאטו, ברשת החברתית אינסטגרם רלה א שאטו, באתר פינטרסט Relais & Chateaux Recruits אביטל ענבר, הצבע ארגמן, באתר nrg‏, 29 באוגוסט 2002 רונית צין-קרסנטי, "הדמיון הוא הנכס החשוב ביותר במלונאות", באתר כלכליסט, 28 בדצמבר 2009
עובדיה הררי

עובדיה הררי (3 בספטמבר 1943 – 15 ביולי 2012) היה מהנדס ישראלי, איש התעשייה האווירית, חתן פרס ביטחון ישראל (פעמיים) ופרס ישראל. מנהל פרויקט הלביא. נולד בקהיר בירת מצרים למשפחה שמוצאה מחלב. עלה לישראל עם משפחתו לאחר מבצע סיני, בהיותו בן ארבע-עשרה. סיים את לימודיו בבית-ספר תיכון בתל אביב והתקבל לעתודה האקדמית, במסגרתה קיבל תואר ראשון ושני בהנדסה אווירונאוטית בטכניון שבחיפה. עשה את שירותו הצבאי בחיל האוויר. קיבל תואר MBA למנהלים מאוניברסיטת אינסאד שבצרפת. סיים את לימודיו ב-1967. ב-1970 הצטרף לתעשייה האווירית, כמהנדס פיתוח ותכנון מוקדם. ב-1975 מונה לראש צוות-משימה לתכנון מטוס קרב חדש. בשנת 1980 מונה למנהל ומהנדס ראשי של מטוס הקרב "לביא", תפקיד בו כיהן שמונה שנים. ב-1988, לאחר שהופסק פרויקט הלביא, מונה הררי למנהל מפעל "להב" בחטיבת כלי טיס צבאיים של החברה, שעיסוקו השבחת מטוסי קרב. ב-1992 מונה למנהלו של "מפעל מלמ" שייצר את הטיל נגד טילים "חץ 2". ב-1994 מונה לסמנכ"ל התעשייה האווירית ומנהל חטיבת כלי טיס צבאיים. בשנת 1997 מונה למשנה למנכ"ל לתפעול. בנובמבר 2005 מונה לממלא-מקום מנכ"ל התעשייה האווירית, זאת לאחר שהמנכ"ל משה קרת נחקר עקב חשד לביצוע עבירות פליליות במסגרת תפקידו. בשנת 2006 פרש מהחברה. הוא מונה ליו"ר חברת "אורבן אירונאוטיקס" והצטרף כפרופסור אורח לסגל הפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה וחלל בטכניון. באוקטובר 2010 פרש מהטכניון. בנוסף גם כיהן כחבר דירקטוריון בחברת רפאל, וכמנהל הצד הטכני של רישוי אזרחי לכטב"מים ברשות התעופה האזרחית (רת"א). החל מיוני 2009 כהן כיו"ר וועד האגודה למדעי התעופה והחלל בישראל. הררי היה חתן פרס ביטחון ישראל לשנים 1969 ו-1975. ב-1969 קיבל את פרס ביטחון ישראל על פרויקט הסבת מטוסי הסופר מיסטר למטוסי סער, שכלל השתלת מנוע אמריקני במטוס הקרב הצרפתי. ב-1975 קיבל את הפרס על חלקו בפרויקט הכפיר. בשנת 1985 השיא משואה ביום העצמאות כהוקרה על תרומתו לתעשייה האווירית בישראל. ב-1987 היה חתן פרס ישראל לטכנולוגיה ולהנדסה בשנת התשמ"ז עבור תרומתו לפרויקט הלביא. עובדיה הררי נפטר ב-15 ביולי 2012. ביוגרפיה של עובדיה הררי באתר התעשייה האווירית ביוגרפיה של עובדיה הררי בירחון אלקטרוניקה שירי הדר, נפטר פרופ' עובדיה הררי, מנהל פרויקט הלביא, באתר ynet, 15 ביולי 2012 ביוגרפיה של עובדיה הררי, באתר האגודה הישראלית למדעי התעופה והחלל מרדכי חיימוביץ, מיוחד: מדוע באמת נכשל פרויקט הלביא?, באתר nrg‏, 1 בספטמבר 2012 עמי אטינגר, מונה מחליף למשה קרת, באתר nrg‏, 17 בנובמבר 2005 תני גולדשטיין, התעשייה האווירית: גם המשנה למנכ"ל פורש, באתר ynet, 10 בינואר 2006 אבי בליזובסקי, עובדיה הררי – מהתעשייה האווירית לפרופסורה בטכניון, באתר "הידען", 4 בספטמבר 2006 יום העצמאות | 1985, באתר כאן ארכיון, 24 באפריל 1985
ארבייטסדורף

ארבייטסדורף (בגרמנית: Arbeitsdorf, בתרגום לעברית: "כפר עבודה") היה מחנה עבודה שהוקם על ידי הנאצים בשנת 1942. בשנת 1936 עיצב מהנדס מכוניות גרמני בשם פרדיננד פורשה אבטיפוס של רכב אשר מחירו היה שווה לכל כיס בגרמניה. הוא הציג את רעיונו בפני אדולף היטלר. הרעיון מצא חן בעיני הפיהרר והוא הורה לייצר את המכונית, אשר הייתה ידועה כדגם קה-דה-אף (KdF-Wagen) ומאוחר יותר כרכב פולקסווגן. באישורו של היטלר, הקימו פורשה ושותפו העסקי אלברט שפר מפעל בפאלרסלבן (כיום בתחומי וולפסבורג), עיירה הממוקמת 30 מייל צפון-מזרחית לעיר בראונשוייג. בשל המלחמה, תועל כל הייצור מהמחנה לשימושים צבאיים בלבד. בשנת 1942 השיקו פורשה ושפר פרויקט שבמסגרתו בחנו כיצד יוכלו לנצל את אסירי מחנות הריכוז לצורך ייצור זול והמוני של כלי הרכב ולתועלת התעשייה שלהם. זו הייתה העילה לכך שב-8 באפריל 1942 נפתח מחנה ארבייטסדורף על מנת לייצר את דגם קה-דה-אף. מבין 800 העובדים שהגיעו ממחנה הריכוז נוינגמה (Neuengamme) ועובדים נוספים מבוכנוואלד ומזקסנהאוזן, לפחות שישה מתו בנסיבות שונות במחנה העבודה. סיבות המוות צוינו בין השאר כ"התקף לב", "תאונה" ו"התאבדות". ב-11 באוקטובר 1942, כשישה חודשים לאחר שהמחנה הוקם, הופסק הייצור של הרכב והמחנה נסגר. פאלרסלבן (ארבייטסדורף), באתר מחנה נוינגמה (בגרמנית) (הקישור אינו פעיל, 12 בפברואר 2017) ערך זה הוא קצרמר בנושא השואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
גלריית דגלי אירופה

רשימה זו כוללת את הדגלים שבהם נעשה שימוש באירופה לפי קטגוריות ולפי סדר הא'-ב': גלריית סמלי אירופה דגל אירופה מדיה וקבצים בנושא גלריית דגלי אירופה בוויקישיתוף
שמש מאי

שמש מאי (בספרדית: Sol de Mayo) היא אחד הסמלים הלאומיים המופיעים על דגל ארגנטינה ועל דגל אורוגוואי. מקור הסמל באינטי, אל השמש של האינקה. בדגל ארגנטינה, מהשמש זורחות לסירוגין 16 קרניים ישרות ו-16 קרניים גליות (כלהבות). בדגל אורוגוואי זורחות מהשמש לסירוגין שמונה קרניים ישירות ושמונה קרניים גליות. בשני הדגלים, במרכז השמש מצוירים פנים. שם הסמל מתייחס לחודש בו אירעה מהפכת מאי בשנת 1810, התאריך בו החלה מלחמת העצמאות של המדינות שעד אז היוו חלק ממלכות המשנה של ריו דה לה פלטה (Virreinato del Río de la Plata) כנגד ספרד. שמש מאי בגרסת דגל ארגנטינה, 1818 שמש מאי בגרסת דגל אורוגוואי, 1828 שמש מאי במרכז דגל ארגנטינה שמש מאי בקנטון דגל אורוגוואי שמש (סמל) מדיה וקבצים בנושא שמש מאי בוויקישיתוף ערך זה הוא קצרמר בנושא סמלים ובנושא ארגנטינה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
דגל נאט"ו

דגל נאט"ו הוא דגלו הרשמי של ארגון האמנה הצפון-אטלנטית (נאט"ו). עיצובו כולל רקע כחול (פנטון 280) ובמרכזו מוטענת שושנת רוחות לבנה, עיגול לבן סביבה וארבעה קווים לבנים היוצאים ממנה. אף שזהותו של מעצב הדגל אינה ידועה, ידוע כי הוא עוצב בידי חבר המטה הבינלאומי של הארגון, ואושר על ידי מועצת נאט"ו ב-14 באוקטובר 1953. הדגל משמש את חברות הארגון, מונף בבסיסי כוחות המשימה ומול מטות ומפקדות הארגון ברחבי העולם, אולם לדגל אין כל קדימות על פני הדגלים הלאומיים של חברות הארגון. עיצובו דגל כחול המסמל את האוקיינוס האטלנטי, שושנת הרוחות הלבנה מסמלת את שאיפת הארגון לשלום עולמי והעיגול הלבן שסביבה מסמל את אחדותה של הברית. הדגל מתואר כדגל כחול כהה (קוד פנטון 280) עליו שושנת רוחות לבנה, סביבה עיגול לבן ומתוך קודקודיה יוצאים 4 קווים לבנים. מדיה וקבצים בנושא דגל נאט"ו בוויקישיתוף נאט"ו, באתר דגלי העולם (באנגלית) דף הדגל באתר הארגון (באנגלית) דף הדגל באתר הארגון (באנגלית) נאט"ו, באתר דגלי העולם (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא סמלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אדוארד לי תורנדייק

אדוארד לי תורנדייק (31 באוגוסט 1874 - 9 באוגוסט 1949) היה פסיכולוג אמריקני. היה מחלוצי הפסיכולוגים שעסקו בעקרונות ותהליכי למידה, שהיוו את היסוד לתחום הפסיכולוגיה החינוכית המודרנית. תורנדייק נולד במסצ'וסטס, ארצות הברית. הוא בנם השני של אדוארד רוברטס תורנדייק ואביגיל לאד תורנדייק ואחיו הגדול של היסטוריון המדע לין תורנדייק. בשנת 1900 נישא לאליזבת מולטון, ולהם חמישה ילדים. תורנדייק למד באוניברסיטת הרווארד, והיה תלמידו של ויליאם ג'יימס, מראשי הפונקציונליסטים. עבודת הדוקטורט שלו משנת 1898 הייתה בנושא האינטליגנציה של בעלי חיים, ונכתבה בהנחייתו של ג'יימס קאטל מאוניברסיטת קולומביה. עבודה זו נחשבת לראשיתו של המחקר המדעי בתחום התנהגות בעלי חיים. אדוארד לי תורנדייק פרסם למעלה מ-500 ספרים וחיבורים במהלך חייו. ב-1912 כיהן כנשיא האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה. תורנדייק עסק כל חייו המקצועיים בחקר התנהגות בעלי חיים ובני אדם, באוניברסיטת קולומביה. אחד ממחקריו המפורסמים הוא מחקר התנהגות אצל חתולים, לפי רעיון ההתניה האופרנטית. הוא בנה קופסה בשם "תיבת חידה" - קופסה סגורה עם דלת וידית. הוא הכניס לקופסה חתול רעב, ושם מחוץ לקופסה צלחת עם מזון. החתול היה צריך ללחוץ על דוושה שנמצאת בתוך הקופסה כדי לפתוח את הדלת. החתול שוטט והשתולל בקופסה, ואז לפתע במקרה לחץ על הדוושה ופתח את הדלת. לאחר מכן הוא הכניס את החתול שוב לתוך הקופסה וגילה שהזמן שנדרש לחתול לצאת התקצר. לאחר מספר פעמים למד החתול ללחוץ מיד על הדוושה וכך לצאת מהקופסה. מסקנותיו היו כי למידה היא למעשה למידת הקשר בין גירוי לתגובה - החתול למד לקשר בין רעב (גירוי) לבין לחיצה על הדוושה (תגובה). הוא למד קשר זה על פי "חוק התוצאה", לפיו תוצאות התגובה הן שיקבעו אם הקשר בין הגירוי לתגובה יתחזק או ייחלש. אם בעקבות התוצאה יש תגמול חיובי (מזון) - הקשר יתחזק. אם לא יופיע גמול בכלל או שהגמול יהיה שלילי - הקשר בין הגמול לתגובה ייחלש, והאדם או החיה לא יחזרו על אותה תגובה. החוקר פרדריק סקינר אימץ את חוק התוצאה של תורנדייק ואת רעיון הגמול, וכינה אותו בשם חיזוק. הגמול מחזק את הקשר בין הגירוי שרואים לבין לחיצה על הדוושה. אצל סקינר הגמול (החיזוק) מקושר לתגובה שאחריה הוא הגיע, ולפיכך מחזק ומגביר את התגובה. מדיה וקבצים בנושא אדוארד לי תורנדייק בוויקישיתוף אדוארד לי תורנדייק, באתר "Find a Grave" (באנגלית) אדוארד לי תורנדייק, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כתבי אדוארד לי תורנדייק בפרויקט גוטנברג (באנגלית) אדוארד לי תורנדייק, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה
בובי ג'ונס

רוברט טייר "בובי" ג'ונס (באנגלית: .Robert Tyre "Bobby" Jones Jr;‏ (17 במרץ 1902 - 18 בדצמבר 1971) היה שחקן גולף חובבן אמריקאי אשר נחשב לאחד הטובים בכל הזמנים[דרוש מקור]. ג'ונס נולד באטלנטה שבמדינת ג'ורג'יה, והחל לשחק גולף בגיל צעיר. כשהיה בן 6 זכה בטורניר הגולף לילדים, וכשהיה בן 14 הגיע לסיבוב השלישי באליפות ארצות הברית לחובבים. בזמן השיא שלו בתור שחקן גולף, בין השנים 1923-1930, ג'ונס שיחק הן בתחרויות החובבנים התחרה בהצלחה לא מועטה גם בתחרויות המקצועניות. לעיתים, הוא הצליח לנצח כוכבי גולף כמו: וולטר הייגן וג'ין סאראזן (Gene Sarazen), שזו הייתה גם תקופת השיא שלהם. גם בתקופת השיא שלו, עבד ג'ונס כעורך דין במשרה חלקית. בשנת 1923 זכה בתואר החשוב הראשון שלו - אליפות ארצות הברית הפתוחה. הוא ניצח בתחרויות רבות באותה התקופה. כמו כן, הוא שחקן הגולף היחיד שזכה ב"גראנד סלאם" - זכייה בארבעת הטורנירים הגדולים באותה השנה (1930). בסך הכל, השתתף ג'ונס ב-31 טורנירי מייג'ור, מתוכם זכה ב-13 והתמקם בעשירייה הראשונה ב-14 אחרים. בגיל 28 פרש ממשחק הגולף והשקיע את עיקר זמנו בעריכת דין, וזאת אף על פי שהרוויח כסף רב ממשחק והדרכת גולף וכן מעיצוב ציוד. כשהסביר את החלטתו לפרוש אמר ג'ונס: "זה (אליפות בגולף) כמו כלוב. ראשית, אתה מצפה להיכנס לשם ואחר כך אתה מצפה להישאר, אבל כמובן שאף אחד לא יכול להישאר" . ג'ונס ייסד מגרש גולף על שם העיר בה הוא חי, ואף הקים טורניר שנתי בינלאומי בשם המאסטרס. הוא נפטר בגיל 68 מסירינגומיאליה (מחלה בעמוד השדרה) בביתו שבאטלנטה. תחרויות מקצוענים: אליפות ארצות הברית הפתוחה - 1923, 1926, 1929, 1930. האליפות הפתוחה - 1926, 1927, 1930. תחרויות חובבים: אליפות ארצות הברית הפתוחה לחובבים - 1924, 1925, 1927, 1928, 1930. אליפות בריטניה לחובבים - 1930. מדיה וקבצים בנושא בובי ג'ונס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של בובי ג'ונס (באנגלית) בובי ג'ונס, באתר "Find a Grave" (באנגלית) בובי ג'ונס, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) בובי ג'ונס, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) בובי ג'ונס, באתר Discogs (באנגלית) The Gigantic Book of Golf Quotations, ed. Jim Apfelbaum. 2007.
מיקנית

מיקנית היא הצורה המתועדת העתיקה ביותר של השפה היוונית, שדוברה ביוון ובכרתים בין המאות ה-16 וה-11 לפנה"ס (התקופה המיקנית ביוון). שפה זו נשמרה בכתב בטבלאות קווי ב', כתב שהומצא בכרתים לפני המאה ה-14 לפנה"ס. רוב טבלאות אלו נמצאו בקנוסוס ופילוס. שם השפה נובע משם האתר הארכאולוגי הראשון שנחפר בהקשר לתקופה המיקנית - מיקנה. הטבלאות נשארו בלתי-מפוענחות למשך זמן רב, וכל שפה מתקבלת-על-הדעת הוצעה כצורה המדוברת של כתב זה. ב-1952 הכתב פוענח על ידי מייקל ונטריס והוכיח באופן שאין להפריכו שכתב זה הוא צורה עתיקה של יוונית. הטקסטים על הטבלאות הם לרוב רשימות שונות. לא נמצאו סיפורים, אגדות ושירה שנכתבו בשפה זו. עם זאת, ניתן בעזרת הטבלאות להבין דברים רבים אודות כותביהם ואודות התרבות המיקנית בסוף תקופתה. ערך מורחב – כתב ליניארי ב' השפה המיקנית נשמרה בצורת הכתיבה שלה בתור הכתב הקווי השני (קווי ב'), שכולל בערך 200 סימני הברות ולוגוגרמות. מכיוון שקווי ב' נגזרו מקווי א' (הכתב של שפה מינואית קדומה בלתי-מפוענחת, שלא קשורה ליוונית) הם לא משקפים במלואם את הפונטיקה של השפה המיקנית בצורת הדיבור שלה, וזה מתבטא בכך שקבוצות עיצורים נעלמו בכתיב מדויק. הכתב מבדיל בין חמש תנועות: /a/, /e/, /i/, /o/, /u/; שני חצאי-תנועות - /w/ ו-/j/; שלושה עיצורים נמשכים (סונורנט) - /m/, /n/ ו-/r/; עיצור שורק אחד - /s/; שישה עיצורים אוטמים - /p/, /t/, /d/, /k/, /q/; ו-/z/. השפה המיקנית שימרה מספר מרכיבים ארכאיים של השפות ההודו-אירופיות, כמו העיצורים השפתיים-וילוניים (Labiovelar) שעברו מספר שינויי-קול עד שהאלפבית היווני הומצא, מספר מאות אחר כך. מיקנית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
מקדונית עתיקה

מקדונית עתיקה היא הלשון שדוברה על ידי תושבי מקדוניה העתיקה בזמן האלף ה-1 לפנה"ס. לקראת המאה ה-5 לפנה"ס, החלה השפה לדעוך בהדרגה, והוחלפה בשפת הקוינה. השפה דוברה בעיקר באזורים היבשתיים הרחוקים מן החוף. עדיין לא הוחלט האם שפה זו היא חלק מהניבים היווניים העתיקים, שפת-אחות ליוונית עתיקה, או שפה הודו-אירופית עצמאית שקרובה ליוונית ותראקית. מידע על השפה הוא מועט מאוד מפני שאין טקסטים שנכתבו בוודאות בשפה זו, אף על פי שגוש של מילים מקדוניות הורכבו ממקורות עתיקים, בעיקר מחריטות על מטבעות, ומהלקסיקון שנכתב על ידי הסיכיוס מאלכסנדריה במאה החמישית, שבו כ-700 מילים. את רוב המילים ניתן לזהות בוודאות כיווניות, אבל חלקן לא מתאימות לפונולוגיה היוונית הרגילה. טבלת הקללה מפֶּלָה (Pella), טקסט שנכתב בניב יווני נפרד, הניב הדורי, נמצא בפלה ב-1986, ותוארך בין המאה ה-3 לפנה"ס וה-4 לפנה"ס, הפך לעדות שמקדונית עתיקה היא ניב יווני דורי צפון-מערבי. לפני תגלית הטקסט, הוצע שמקדונית עתיקה היא צורה עתיקה של יוונית, שדוברה באותה עת עם היוונית הדורית. ערך זה הוא קצרמר בנושא שפות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
היעלמות עדי יעקבי

עדי יעקבי (נולדה ב-31 בינואר 1980) היא נעדרת מה-13 בדצמבר 1996. פרשת היעדרותה זכתה להד תקשורתי נרחב ותיק החקירה בנושא עדיין פתוח. יעקבי נולדה וגדלה בתל אביב לבטי (בת שבע) שעלתה לארץ מארגנטינה וניהלה חנות יד שנייה בתל אביב, וליוסי מנהל חנות משקפיים בתל אביב. יעקבי למדה בבית הספר הממלכתי "גבריאלי הכרמל" ובהמשך בתיכון עירוני א', היא שיחקה מעט במכבי רמת חן והתקבלה למגמת הספורט בתיכון. שנתיים לפני היעלמותה ב-1994 הוריה של עדי התגרשו, ועדי עברה לגור עם אמה בטי ברחוב הרמן כהן בתל אביב, ואביה גר יחד עם אחותה התאומה שרית ברחוב הנביאים בעיר. ב-13 בדצמבר 1996 שהתה יעקבי יחד עם אחותה שרית בבית אביהן, לאחר מכן יצאו השתיים לארוחת משותפת עם האבא ולאחר מכן השתיים נפרדו ממנו והלכו עם חברתה של אחותה, תמר ונפגשו עימה בגינת שינקין. יעקבי נפרדה מהשתיים ברחוב שינקין, וטרם היעלמותה הגיעה לרחוב דיזנגוף 68 לחנות "ד"ר גראס" בשעה 17:20. ביום שבו נעלמה סיפרה יעקבי לאחותה שהייתה אמורה לפגוש מכר בשם אריק. לא ידוע אם השניים נפגשו, אך יומיים אחרי היעלמותה ב-15 בדצמבר 1996 אריק קפץ מהגג של דיזנגוף סנטר במטרה להתאבד ונפצע קשה. מעדויות שנמסרו למשטרה, יעקבי נצפתה בפעם האחרונה בשעה 18:10 בערב, בפינת הרחובות המלך ג'ורג' 70 והנביאים 2 בתל אביב, בסמוך לבית מגוריו של אביה כאשר היא מנסה לעצור טרמפ כדי להגיע לחברתה יערית כהן בנתניה אך היא מעולם לא הגיעה לשם, ומאז נעלמו עקבותיה. לאחר היעלמותה של יעקבי תמונותיה פורסמו בפוסטרים שנתלו ברחובות תל אביב ובמהדורות החדשות בטלוויזיה. מקרה ההיעדרות הוצג בתוכנית "בשידור חוקר", אך לא הוביל לקצה חוט בפרשת היעלמותה. חוקרי המשטרה נתנו דגש רב לכך שעדי הסתובבה בקרב אנשים המשויכים ל"כת השטן", ולאנשים שמשתמשים וסוחרים בסמים, וכן לציון יום היעדרותה "יום שישי ה-13", הידוע כיום בעל אמונה טפלה כיום רע בעיקר בקרב כתות מסוג "כת השטן" ודומיהם. בקיץ 2000 נפגשה אמה של עדי, בטי עם אנשיו של יו"ר הרשות הפלסטינית, יאסר ערפאת במטרה לגלות מידע על גורל בתה, אך גם ניסיון זה לא העלה דבר. בדצמבר 2001 נעצרה אישה בחשד לסחיטת המשפחה (לאחר שדרשה כ-50 אלף שקלים על מידע זה). לטענת האישה, ברחוב מונטיפיורי בתל אביב היה מבנה ובו 500 גולגולות, שאחת מהן "שאבה" את יעקבי. בדצמבר 2012 נפטרה בטי יעקבי ממחלת הסרטן. אביה של עדי, יוסי, הוא ממייסדי עמותת בלעדיהם - עמותה לתמיכה במשפחות נעדרים שהוקמה ב-2015 שמטרתה לשפר את מערך איתור הנעדרים האזרחים ואת מעטפת התמיכה במשפחותיהם. היעלמות אלכסנדרה ברנדט דף הנעדרת של יעקבי באתר משטרת ישראל רועי מנדל, 11 שנה להיעלמות עדי יעקבי: "עדיין אין מידע", באתר ynet, 13 בדצמבר 2007 רועי מנדל, 15 שנה להיעלמות עדי יעקובי: "הבטן מתהפכת", באתר ynet, 16 בדצמבר 2011 אייל דץ, ‏היסטוריה של אלימות: הפשעים הלא מפוענחים של תל אביב, באתר "Time Out ישראל", 21 באוגוסט 2014 סער ורדי, ‏"אם היא ברחה לאיזשהו מקום ונמצאת שם וטוב לה, אז שתישאר שם", באתר מעריב אונליין, 11 בדצמבר 2016 14 שנה להיעלמה של עדי יעקובי: אמה חלתה בסרטן, באתר nrg פשוט נעדרת טלי קיים‏, צללים של אמת: 10 תיקים פתוחים שהמסך הקטן עשוי לעזור בפתרונם, באתר וואלה, 31 במרץ 2016 15 שנים של סיוט, באתר ישראל היום, 31 בדצמבר 2011 ורד כהן-ברזילי‏, חשד: אשה ניסתה לסחוט את אמה של הנעדרת עדי יעקבי, באתר וואלה, 19 בדצמבר 2001 גלעד שלמור, ‏בטי יעקבי נפטרה לאחר 16 שנים בהן חיפשה את בתה הנעדרת ללא הצלחה, באתר ‏מאקו‏, 6 בדצמבר 2012 ערך זה הוא קצרמר בנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אתלט השנה בעולם

התארים אתלטית השנה בעולם ואתלט השנה בעולם מוענקים מדי שנה מאז 1988 על ידי התאחדות האתלטיקה הבינלאומית (IAAF), לאתלטית ולאתלט הטובים ביותר בעולם. אתר האינטרנט הרשמי של אתלט השנה בעולם (באנגלית)
10 (פירושונים)

האם התכוונתם ל... 10 (מספר) – המספר הטבעי הבא אחרי 9 ולפני 11 10 – שנת 10 לספירה 10 לפנה"ס – שנת 10 לפני הספירה 10 (סרט) – סרט קומדיה אמריקאי משנת 1979 ערוץ עשר – ערוץ טלוויזיה ישראלי
P

האות P (פִּי) היא האות השש עשרה באלפבית הלטיני. האות מקורה באות היוונית Π {\displaystyle \Pi } או π {\displaystyle \pi } שמקורה באות הפיניקית "פ", והיא מייצגת את הצליל "פּ" (פ דגושה), אך היא מזכירה במראה את האות היוונית רו (Ρ). באלפבית פונטי מיוצגת האות על ידי המילה "פאפה" (Papa ). בקוד ASCII מיוצגת האות על ידי 80 (P) ו-112 (p). בקוד מורס מיוצגת האות על ידי נקודה קו קו נקודה: · - - · בכתב ברייל: בביוכימיה, P מיצגת פרולין. בכימיה, P מייצגת את היסוד זרחן, ולפעמים גם את התרכובת אשלג. בשחמט, P מייצגת את הרגלי (באנגלית: Pawn). במדעי המחשב, P מייצגת את מחלקת הסיבוכיות P. במחשבים, <p> היא תגית-HTML המסמנת תחילת פיסקה. בכלי רכב, P מסמל מצב חניה בתיבת הילוכים אוטומטית. בקוד לוחיות הרישוי הבינלאומי, P מייצגת את פורטוגל. במתמטיקה: בתורת המספרים, p מייצג מספר ראשוני. בסטטיסטיקה, P מסמל הסתברות להתרחשות מאורע. בגאומטריה, P מסמל היקף. במוזיקה, p מייצג קיצור של המילה פיאנו, שמשמעה "לנגן חלש". במערכת היחידות הבינלאומית p, קיצור של הקידומת פיקו, משמעה: 10-12. P, קיצור של הקידומת פטה, משמעה: 1015 בבריטניה האות מסמלת את המטבע פני, לדוגמה: 25p הם (25 פנס). בפיזיקה: p מייצגת תנע או לחץ (Pressure). P מייצגת הספק (Power) או קוטביות (Polarity). p מייצגת את יחידת המידה לכוח - פונד, אשר כיום אינה בשימוש. בפיזיקת חלקיקים, p מייצגת פרוטון. בכלכלה האות P מסמלת את מחיר המוצר בשוק. מדיה וקבצים בנושא P בוויקישיתוף P, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
קרלו לוי

קרלו לוי (באיטלקית: Carlo Levi; ‏29 בנובמבר 1902 – 4 בינואר 1975) היה צייר וסופר יהודי-איטלקי, מהחשובים בתקופתו. לוי נולד בטורינו, לארקול לוי ואמו אנטה טרבס, אחות המנהיג הסוציאליסטי קלאודיו טרבס, משפחתו הייתה משפחה בורגנית. למד רפואה באוניברסיטת טורינו בשנים 1917–1924, היה תלמידו וידידו של הפוליטיקאי והעיתונאי פּיירו גוֹבֶּטִי ויחד עמו היה חבר בתנועה האנטי-פשיסטית "צדק וחרות" (Giustizia e Libertà). בשנת 1934 נעצר לראשונה עקב פעילות אנטי-פשיסטית, ובשנה שלאחר מכן, לאחר מעצר נוסף, הוגלה ליישוב הקטן אליאנו (Aliano) בחבל בזיליקטה שבדרום איטליה. על כפר קטן זה כתב לוי ביצירתו הנודעת ביותר "ישו נעצר באֶבּוֹלי" (תורגם כ"ארץ שכוחת אל", עם עובד 1950), שיצאה לאור בשנת 1945 בהוצאת אֶינאוּדי ולאחר מכן עובדה לסרט על ידי פרנצ'סקו רוזי. יצירות חשובות אחרות פרי עטו של לוי הן "המילים הן אבנים", משנת 1955, העוסקת בבעיות החברתיות בסיציליה, "לעתיד יש לב עתיק" (1956), "אזל כל הדבש" (1965) ו"השעון" (1950) - כרוניקה של אי-שקט והרהורים על אודות תקופת השיקום שלאחר מלחמת העולם השנייה. בשנת 1963 נבחר קרלו לוי לכהן כסנאטור עצמאי מטעם המפלגה הקומוניסטית האיטלקית (PCI). ראויים לציון אף ספרו "מחברת בשערים" משנת 1979, שנכתב כולו כאשר הסופר היה במצב של עיוורון, וכמו כן ציוריו מאותה התקופה שאוגדו בספר "40 ציורים של העיוורון". קרלו לוי נפטר בינואר 1975 ברומא. גופתו של לוי נטמנה בבית הקברות של אליאנו, שם ביקש להיקבר על מנת לממש את הבטחתו לתושבי הכפר לשוב אליו, הבטחה שאותה לא הצליח לקיים בעודו בחיים. ארץ שכוחת אל, תורגם בידי שו"ר, [א"ד שפיר וי’ רין], עם עובד תל אביב, תשכ"א-1961. (הוצאה ראשונה עם עובד, תש"י)." השעון, רומן, תרגם מאיטלקית אליעזר הלוי [הורביץ], עם עובד, תל אביב, תשי"ז-1957. מדיה וקבצים בנושא קרלו לוי בוויקישיתוף קרלו לוי, ברשת החברתית Goodreads גיטה אבינור, "השעון אינו מתקתק בארץ שכוחת אל", בצל הזכרונות: מאמרים בבקורת הספרות, מפעל סופרי חיפה, 1975. Carlo Levi oltre Eboli, כתבה וסרטון אודות יצירתו של לוי כצייר, באתר RAI (באיטלקית) קרלו לוי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) קרלו לוי, באתר "Find a Grave" (באנגלית) קרלו לוי, דף שער בספרייה הלאומית
המורה לפסנתר

המורַה לפסנתר (בצרפתית: La pianiste; "הפסנתרנית") הוא סרט קולנוע דובר צרפתית מאת מיכאל הנקה, שיצא לאקרנים בשנת 2001. זהו עיבוד לספר "הפסנתרנית", מאת זוכת פרס נובל לספרות, אלפרידה ילינק. אריקה קוהיט (איזבל הופר) היא פרופסור ומורה לפסנתר בשנות השלושים המאוחרות לחייה, המתגוררת עם אמה (אנני ז'ירארדו) בדירה שכורה. היא מדריכה כיתת אמן בקונסרבטוריון, וכלפי חוץ היא קשוחה ומחמירה. את וולטר קלמר (בנואה מאז'ימל), בחור צעיר ובלונדיני, פוגשת אריקה ברסיטל פרטי בו שניהם מנגנים. וולטר מגלה בה עניין ומתחיל לחזר אחריה באמתלת סטודנט עקשן. אריקה מתגלה כחובבת סאדו-מזוכיזם ואינה מעוניינת לכאורה ביחסים נורמטיבים, מגחכת את ניסיונותיו ומתעללת בו. בהדרגה משתנים יחסי הכחות בינה לבין התלמיד עד לסצנת הקתרזיס בו וולטר כופה עצמו עליה. בסופו של הסרט חוזרת אריקה לחייה העצמאים ולשגרת המזוכיזם המבוקר שלה. איזבל הופר - אריקה קוהיט בנואה מאז'ימל - וולטר קלמר אנני ז'ירארדו - אמא של אריקה סוזנה לותר - מאדאם שובר 3 פרסי פסטיבל קאן: גרנד פרי, השחקן הטוב ביותר - בנואה מאז'ימל, השחקנית הטובה ביותר - איזבל הופר. פרס ה"סזאר" לשחקנית המשנה - אני ז'ירארדו, מועמדות לשחקנית הראשית - איזבל הופר. 6 מועמדויות לפרס האקדמיה האירופית לקולנוע, מתוכם זכייה אחת: שחקנית ראשית - איזבל הופר. "המורה לפסנתר", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "המורה לפסנתר", באתר נטפליקס "המורה לפסנתר", באתר AllMovie (באנגלית) "המורה לפסנתר", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "המורה לפסנתר", באתר Box Office Mojo (באנגלית) "המורה לפסנתר", באתר Metacritic (באנגלית) "המורה לפסנתר", באתר אידיבי "המורה לפסנתר", תסריט הסרט באתר Scripts.com (באנגלית) "המורה לפסנתר", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) ביקורות הביקורת של רוג'ר איברט - "שיקגו סאן-טיימס" ניתוח הסרט ב- www.cadrage.net (בצרפתית) נילי ברקן, ‏ההשפלה כמקור עונג, באתר גלובס, 14 באפריל 2002 אורי קליין, הצופים אמורים להזדעזע, באתר הארץ, 13 במרץ 2002 עשור: מיכאל הנקה מדבר על "לחיות על הקצה" ו"המורה לפסנתר", באתר "indieWIRE" (באנגלית)