laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
חנן עזרן

חנן עזרן (5 ביוני 1950 - 25 במאי 2013) היה עיתונאי ישראלי; כתב, מגיש ותחקירן בטלוויזיה הישראלית. נולד בישראל. בנעוריו היה כתב נוער בשבועון "מעריב לנוער". בשרותו הצבאי היה קצין תותחנים ובשירות המילואים, הגיע לדרגת רב-סרן. בשנת 1976 סיים תואר ראשון באוניברסיטת תל אביב בספרות עברית קולנוע וטלוויזיה, ובשנת 2009 סיים לימודי תואר שני בתקשורת. בשנת 1975 החל לעבוד בחטיבת החדשות בטלוויזיה הישראלית. במהלך השנים שימש בשורה של תפקידים, בהם כתב בנושאים פלילים, כתב בנושאים חברתיים וכתב בכנסת. בנוסף שימש כעורך ומגיש של מהדורות "חדשות הלילה" בערוץ. היה כתב ב"יומן" ובתוכנית מבט שני. הגיש את המגזין הפוליטי "כנסת". ערך והגיש את תוכניות התחקיר "חשיפה", ובין השנים 2004–2009 את התוכנית "גילוי נאות". יצר גם כתבות תחקיר. בין כתבותיו הידועות היו חשיפת היומנים של מרדכי ואנונו, על סוחרי הנשק הישראליים, על התעשיות הביטחוניות הישראליות שכירי חרב ישראליים, קשרים עם איראן, ועוד. בשנת 1995 קיבל עזרן מעמותת "אמיתי" (שקדמה לעמותת אומ"ץ) עיטור מיוחד על הצטיינות בחשיפה עיתונאית לוחמת, יושר אישי ויכולת מקצועית. יצר גם סרטים דוקומנטריים. על סרטו "מבריסק לירושלים", שעסק בחיי מנחם בגין, קיבל בשנת 1994 את פרס ראש הממשלה. עזרן כתב כארבעה עשר מחזות בנושאים של ניכור חברתי ובדידות, חלקם הוצגו בתיאטרון "הזמן". על מחזהו "המכונה" זכה בפרס עיריית תל אביב לתרבות ואמנות. זכה גם בפרס רשות השידור לסיפור קצר שכתב. ספריו של עזרן עוסקים בנושאי טרור בינלאומי. בראיון שנתן לעיתונאי אלי אשד בעקבות צאת ספרו "למות מפחד" ציין עזרן שהוא אוהב לעסוק בענייני הרפתקאות ביטחוניות וריגול, נושאים שזכאים לטיפול רחב יותר ממסגרת תוכניות טלוויזיה. בשנת 2012 פרש מהערוץ הראשון במסגרת הסכם פרישה. נפטר ב- 25 במאי 2013 ממחלה. הותיר אחריו אישה ושני ילדים. ממתקים ומעט בגדים - מסע נורא לשום מקום, בהוצאת ידיעות אחרונות, שנת 1999. הספר עוסק בילדה שנקלעה לסמים, כאשה הפכה לבלדרית ולבסוף הצליחה להיגמל ולשנות את מסלול חייה. חוד החנית - סיפורו של קולונל קליין, שכיר - חרב ישראלי, הוצאת תמוז, שנת 2003. הספר עוסק ביאיר קליין שהיה מפקד סיירת חרוב, קצין מוערך בצה"ל שהפך לשכיר חרב והיה מבוקש על ידי הסי.אי.אי בחשד לקשרים עם ברוני הסמים בקולומביה. תעלומה בנתיב ההתרסקות, בהוצאת תמוז, שנת 2005. הספר עוסק בהפלת מטוס אל על בשמי בולגריה בשנת 1955 נשק יום הדין: מחוללי המוות בשירות הטרור, בהוצאת קו-וואדיס, שנת 2006 למות מפחד: 'הפצצה המלוכלכת' - תרחישי אימה, בהוצאת קו-וואדיס, שנת 2006. הספר עוסק ביכולות ההרסניות של ארגוני הטרור ובמיוחד ארגוני הטרור האיסלמיים, כולל יכולות כלי נשק ביולוגיים וגרעיניים. מדיה וקבצים בנושא חנן עזרן בוויקישיתוף עידן יוסף, העיתונאי חנן עזרן נפטר בגיל 62, באתר News1 מחלקה ראשונה, 26 במאי 2013 חנן עזרן בעקבות הטרור הבינלאומי, בבלוג "המולטי יקום של אלי אשד" חנן עזרן (1951-2013), דף שער בספרייה הלאומית העיתונאי חנן עזרן: מזיכרון פרטי לזיכרון קולקטיבי חנן עזרן באתר ידיעות ספרים חנן עזרן בעקבות המזימה הסובייטית, אלי אשד
פודונג

פּוּדוֹנְג (בסינית מפושטת: 浦东; בסינית מסורתית: 浦東; בפין-יין: Pǔdōng; "מילולית: ממזרח לנהר פו") הוא רובע במזרח העיר שאנגחאי שבמזרח הרפובליקה העממית של סין. הרובע ממוקם לאורך גדתו המזרחית של הנהר חואנגפו (אנ'), מול המרכז ההיסטורי של העיר – הבונד, ברובע פושי (אנ'). האזור התפתח במהירות רבה, והפך מאזור חקלאי למרכז העסקים המרכזי בעיר בתוך עשורים בודדים. כיום, ברובע נמצאים המרכז הפיננסי העולמי בשאנגחאי, בניין ג'ין מאו, בורסת שנגחאי, מגדל שאנגחאי המרכזי ומגדל פנינת המזרח יחד עם מרכזי עסקים רבים נוספים. פודונג מהבונד נוף פנורמי בפודונג (מכיוון מזרח) בניין ג'ין מאו קו הרקיע של שאנגחאי מעל נהר החואנגפו Lujiazui Finance and Trade Zone, Pudong פודונג בלילה (סרטון) פודונג בלילה נהר חואנג-פו בלילה. נוף של פודונג בעת לילה נוף של מגדל פנינת המזרח ספינה מול מגדל פנינת המזרח מגדל פנינת המזרח לוג'יאדזווי בלילה לוג'יאדזווי בלילה China: Shànghăi (Districts) - Population Statistics, Charts and Map, www.citypopulation.de
זהר אוריין

זהר אוריין (נולדה ב-19 בדצמבר 1937) היא אשת ציבור וקריינית ישראלית. הייתה קריינית בקול ישראל במשך 40 שנה. גדלה בקיבוץ שער העמקים שם התבלטה בקטעי קריאה, בשירה ובמשחק. בשנים 1957–1959 שירתה בלהקת הנח"ל יחד עם אורי זוהר, עליזה רוזן, יוסי פרוסט, יהורם גאון, אריק איינשטיין, עמי גלעד ועוד. לאחר שחרורה השתתפה במקהלה שליוותה את להקת כרמון במופע של אד סאליבן באולם רדיו סיטי בניו יורק. הייתה חלק מלהקת הנשים שהופיעו במועדון התיאטרון בחיפה יחד עם עליזה עזיקרי, מרגלית אנקורי, ברוריה אביעזר, רינה אוסצ'גה, גליה טופול ועוד. השתתפה גם בלהקת "זרקור" יחד עם אלברט כהן, ליה דוליצקיה ויעקב בנאי. ב-1962 החלה לעבוד בקול ישראל. במשך כ-10 שנים הגישה את התוכנית לעקרת הבית ששודרה מדי יום בשעות 10.00 - 12.00. בתוכניות אלה עסקו בבישול (רות סירקיס), טיולים (אורי דביר), נימוסים (חנה בבלי) ורופא ילדים (ד"ר פנחס שרשבסקי). היא החליפה בתפקיד זה את רבקה מיכאלי. במשך השנים קריינה ושרה מאות פרסומות ביחד עם משה טימור ויורם ארבל. ב-1986 החלה לקריין חדשות והמשיכה בכך עד לפרישתה בשנת 2002. הייתה נשואה לנחום רז, ממקימי קריית עתידים ומרכז הירידים והקונגרסים בישראל, יקיר העיר תל אביב-יפו וחבר מועצת העיר (נפטר ב-2011) ולהם שתי בנות. מדיה וקבצים בנושא זהר אוריין בוויקישיתוף "הילוך חוזר" עם זהר אוריין ואיתמר חובב, באתר יוטיוב
האפלת שפה

האפלת שפה היא תופעה פיזיקלית שבה הבהירות הנראית של פני השמש או כוכב נחלשת ממרכזה אל שפתה. מקורה של תופעה זו בכך שפני הכוכב אינם אטומים, אלא בעלי מידה מסוימת של שקיפות המאפשרת לצפות לעומק של כמה מאות קילומטרים לתוך שכבת הפוטוספירה. תופעה זו נראית באופן ברור במיוחד בשמש בזכות קרבתה לכדור הארץ ביחס לכוכבים, אולם תופעות פיזיקליות נוספות מאפשרות לצפות בהאפלת השפה גם בכוכבים מסוימים. בירח לדוגמה, לא נצפית תופעת האפלת שפה, מפני שפניו מוצקים ואטומים. מבט אל מרכז השמש, שם בהירותה מרבית מכוון שבכיוון זה עומק החדירה מיתרגם למבט אל מרחק קטן ממרכז השמש בו הטמפרטורה גבוהה יותר. מבט אל שפת השמש, שם בהירותה נמוכה יותר, נגרם מכך שחדירה לאותו עומק אופטי מיתרגם למבט אל אזור הרחוק יותר ממרכזה. מראה האפלת שפת השמש תלוי בנקודת המבט של הצופה, וכאשר השמש סובבת סביב צירה אזורים שנעים משפתה למרכז מתבהרים ומוחשכים בהמשך הסיבוב לעבר שפתה השנייה. תופעת האפלת השפה נצפית נוסף לשמש גם בכוכבים שונים, במיוחד בכוכבים משתנים לוקים וכוכבים בעלי כוכבי לכת. תופעת האפלת השפה נובעת משני תהליכים פיזיקליים המנוגדים זה לזה: השכבה הפנימית יותר חמה יותר ושטף הקרינה ממנה גדול יותר, אולם ההסתברות שפוטון שנפלט משכבה פנימית ייפלט מפני השמש קטנה ככל שמקורו בשכבה עמוקה יותר. במרכז השמש הטמפרטורה מגיעה לכ-15 מיליון מעלות, בעוד שבפניה הטמפרטורה היא כ-6,000 מעלות בלבד, משמעותה של ירידת טמפרטורה זו היא ירידה בעוצמת האור שנפלטת מכל שכבה בתלות בטמפרטורה כפי שמתואר על ידי חוק סטפן-בולצמן. הפוטוספירה אטומה באופן חלקי, ולכן פוטון שנפלט בתוככי השמש עשוי להיבלע לפני שיצא מן השמש, חוק בר-למברט מתאר את הירידה בהסתברות של פוטון לחצות דרך אופטית מסוימת מבלי להיבלע, ומשמעותו ששכבות שנמצאות בעומק אופטי גדול יותר יתרמו פחות להארה. השפעות פנימיות אלו לא משתנות באופן משמעותי בתוך השמש, אולם היטלן על קו ראייה של צופה המרוחק מן השמש תלוי בקו הראייה. האפלת שפה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
אנדרטה לזכר שלמה בן-יוסף

האנדרטה לזכר שלמה בן יוסף עולה הגרדום הראשון ניצבת לצד כביש 8900, בין ראש פינה לצפת. ב־21 באפריל 1938 הטילו שלמה בן-יוסף, אברהם שיין ושלום ז'ורבין, רימון על אוטובוס ערבי בכביש ראש פינה-צפת. הרימון נזרק כנקמה על הוצאה להורג ורצח יהודים בידי ערבים בגליל העליון ימים ספורים קודם לכן. הרימון שהוטל על האוטובוס לא התפוצץ ואיש מהנוסעים לא נפגע. השלושה הסתתרו במערה שנקראת כיום "מערת שלמה בן-יוסף" ונמצאת בה אנדרטה נוספת. משטרת המנדט תפסה את שלושתם. ז'ורבין הוכרז כלא שפוי ועל בן יוסף ושיין נגזר גזר דין מוות. בסופו של דבר גזר הדין בוצע רק על בן יוסף בשל גילו הצעיר של שיין. האנדרטה ניצבת במקום בו זרקו בן יוסף וחבריו את הרימון לכיוון האוטובוס הערבי. היא תוכננה על ידי הפסל יצחק דנציגר ונחנכה בטקס חגיגי בשישי ליולי 1957. האנדרטה עשויה בטון ובנויה כאובליסק בגובה שבעה מטרים ששבור פעמיים בצורה זוויתית. צורת האנדרטה מזכירה גרדום וכן את פיתולי הדרך לצפת. בתחתית האנדרטה רשומה הכתובת: ”לבית"רי שלמה בן-יוסף חייל הארגון הצבאי הלאומי הראשון להרוגי המלכות תחת השלטון הבריטי גבור המרד והתקומה. גל- עד” על דופן אחרת של האנדרטה כתובה שורה משירו של זאב ז'בוטינסקי שנקבע כהמנון בית"ר: ”למות או לכבוש את ההר”. על פי עדותו של יגאל תומרקין, דנציגר לא אהב את העבודה שיצר; היה זה המבנה המשולש של האנדרטה שהפך אותה ללא-מוצלחת בעיני דנציגר, בעוד שילוב הנוף והטופוגרפיה כרקע לפסל היה מוצלח בעיניו. בשנת 2013 שופצה האנדרטה והוכשרו רחבה ומקומות חנייה. בנוסף, הוצבה אבן זיכרון במצפור שמעבר לכביש. אנדרטה לשבעה עולי הגרדום, בצפת גלעד- אנדרטאות לנופלים במערכות ישראל, הוצאת משרד הביטחון, 1989. עמ' 127 גלעד לזכר שלמה בן יוסף (כביש צפת - ראש פינה), תיאור הגלעד באתר "יזכור" תומרקין, יגאל, "דנציגר בעיני יגאל תומרקין", סטודיו, גיליון מס' 76, אוקטובר נובמבר 1996, עמ' 23. קובי פינקלר, חנוכת האנדרטה לשלמה בן יוסף, באתר ערוץ 7, 21 בנובמבר 2012
הון (פירושונים)

האם התכוונתם ל... הון – מכלול הנכסים העומדים לרשותו של אדם או של ארגון הון עצמי – מונח חשבונאי המייצג את עודף נכסי החברה על התחייבויותיה, בהתאם למאזן שלה הונים – שבט נוודים מהערבה האסייתית אישים בשם זה: הון- אמורא בנו של רב נחמן גולדי הון – קולנוע אמריקאית לביאה הון – מלהקת וסוכנת שחקנים ישראלית שאול הון – עיתונאי ישראלי האן
חשוגי

האם התכוונתם ל... ג'מאל ח'אשוקג'י – עיתונאי סעודי שנרצח באיסטנבול סמירה ח'אשוקג'י – סופרת סעודית פרוגרסיבית והמייסדת של המגזין "אלשרקיה" עדנאן ח'אשוקג'י – סוחר נשק ואיש עסקים סעודי, שמו נכתב בעבר בשיבוש כ"חאשוגי"
פרידריך כריסטוף דאלהמן

פרידריך כריסטוף דאלהמן (גרמנית: Friedrich Christoph Dahlmann; ‏13 במאי 1785, ויסמר, שוודיה (כיום במקלנבורג-מערב פומרניה שבגרמניה) - 5 בדצמבר 1860, בון) היה היסטוריון ופוליטיקאי גרמני ומנהיג שביעיית גטינגן. דאלהמן, בן למשפחה מבוססת וחשובה, יועד על ידי אביו ללימודי תאולוגיה, אך העדיף ללמוד פילולוגיה באוניברסיטת קופנהגן ובאוניברסיטת האלה-ויטנברג ושוב בקופנהגן בין השנים 1802-1806. בשנת 1809, עם פרוץ הקרבות באוסטריה הצטרף דאלהמן, יחד עם חברו המשורר היינריך פון קלייסט, אותו הכיר בדרזדן, אל כוחות צבא האימפריה האוסטרית. ב-1812 התמנה כממלא מקומו של ההיסטוריון דיטריך הרמן האגוויש באוניברסיטת קיל, למרות שעד כה עיקר עיסוקו לא היה בהיסטוריה כי אם בספרות. הוראת ההיסטוריה הכניסה אותו לראשונה גם לפוליטיקה, דבר שעתיד להשפיע על עתידו רבות. ב-1815 מונה לתפקיד מזכיר המשלחת הקבועה של מדינת שלזוויג-הולשטיין, בתפקיד זה החל בתביעת בעלות על דוכסות האלבה מדנמרק. דרישה שבסופו של תהליך, תגרום לפרוץ מלחמת שלזוויג השנייה בשנת 1864. ערך מורחב – שביעיית גטינגן בשנת 1829, הוא עבר ללמד באוניברסיטת גטינגן, אז בממלכת הנובר. בשנת 1833 היה שותף לכתיבת החוקה החדשה של הממלכה, שנכתבה ברוח מהפכת יולי 1830. עם עלייתו לשלטון של המלך ארנסט אוגוסט הראשון, מלך הנובר והכרזתו על החוקה כבלתי-תקפה, ארגן דאלהמן קבוצה של אנשי מדע ורוח מן האוניברסיטה, למה שיכונה אחר-כך שביעיית גטינגן, ובמחאה על צעד זה התפטרו מתפקידם. צעד זה עורר סערה ברחבי גרמניה כולה והיווה זרז רב-השפעה על הקמת הקונפדרציה הגרמנית והקיסרות הגרמנית. מדיה וקבצים בנושא פרידריך כריסטוף דאלהמן בוויקישיתוף פרידריך כריסטוף דאלהמן, באתר "Find a Grave" (באנגלית) פרידריך כריסטוף דאלהמן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
עזרן

האם התכוונתם ל... אילן עזרן – איש צבא ישראלי חנן עזרן – עיתונאי וכתב הערוץ הראשון יוסף עזרן – חבר הכנסת, רב הערים קריית מלאכי וראשון לציון יניב עזרן – כדורגלן ישראלי מאיר עזרן – כדורגלן ישראלי
ארגנטוויס

ארגנטוויס (שם מדעי: Argentavis; מילולית: "עוף יפה ארגנטינאי") הוא עוף דורס נכחד שהתקיים בהרי האנדים בתקופת המיוקן שלפני 9 עד 6.8 מיליון שנה מזמננו. הוא התגלה בממצאים במרכז וצפון-מערב ארגנטינה ותואר ב-1980. בסוג זה נכלל מין יחיד - Argentavis magnificens. הארגנטווי, הקרוב לקונדוריים של ימינו, היה העוף המעופף הגדול מעולם, כנראה לצד הפלאגורניס, ומוטת כנפיו הגיעה לשבעה מטרים. בהשוואה לכך, מוטת כנפיו של אלבטרוס נודד, העוף בעל מוטת הכנפיים הגדול ביותר החי כיום, היא 3.65 מטרים ושל קונדור האנדים כ-3.2 מטרים. משקלו הגיע ל-70–78 ק"ג ואורכו 1.26 מטרים. בדומה לדורסים המודרניים הארגנטוויס נהג לדאות על זרמי אוויר שהעלו אותו לגובה רב, שם היה יכול לדאות ולחפש נבלות וחיות טורפות כמו התילקוסמילוס (Thylacosmilus) שאת טרפם נהג לאכול. תוחלת החיים של הארגנטוויס הגיעה ל-50–100 שנים, אף יותר מהיען המודרני שתוחלת חייו היא בין 60–70 בלבד. עוף זה הופיע בסדרה פלאווורלד. מדיה וקבצים בנושא ארגנטוויס בוויקישיתוף ארגנטוויס, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) ארגנטוויס, באתר GBIF (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא בעלי חיים פרה-היסטוריים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
שמחה סיאני

שמחה סיאני (נולדה ב-30 בינואר 1946) היא סופרת, עורכת, שחקנית תיאטרון, מדריכת סיורים פולקלוריים, מספרת עממית ומרצה ופעילה חברתית ישראלית. שמחה סיאני נולדה ב י"ט שבט ה'תש"ו בירושלים, ומתגוררת בה. בעלת תואר ראשון בחינוך ובפולקלור יהודי והשוואתי ותואר שני בפולקלור יהודי והשוואתי מהאוניברסיטה העברית בירושלים. עובדת במשרד החינוך. יושבת ראש העמותה לנערות במצוקה – בית אריאל, יושבת ראש ועדת התרבות ב"הדסה ישראל", חברת ההנהלה במועצה הציונית ויושבת ראש פורום קהילות ישראל. שימשה בתפקידים שונים במשרד החינוך – ביניהם: מזכירת יו"ר רשות הספורט (1986-1981), מנהלת לשכתה של סגנית השר – חה"כ מרים תעסה-גלזר. כיום עובדת במשרד החינוך והתרבות בתפקידים שונים במרכזי פסג"ה: רכזת אדמיניסטרטיבית למורי מורים, ספרנית, מעצבת וקליגרפיקאית. חברה באגודת הסופרים העברים, בפא"ן, באקו"ם, בסומליון, בוועדת התרבות של "נעמת". היא משמשת יו"ר העמותה לנערות במצוקה – בית אריאל, יו"ר ועדת התרבות ב"הדסה ישראל", חברת ההנהלה במועצה הציונית ויו"ר פורום קהילות ישראל, חברה באיגוד הישראלי לעיתונות תקופתית ועוד. השתתפה בשלושה קונגרסים ציוניים כציר וכסגנית ציר (בשנים: 1997, 2001, 2003). שימשה כשחקנית בתיאטרון "בימתנו" (1980-1975), מדריכה סיורים פולקלוריים מטעם "יד בן-צבי", "החברה להגנת הטבע" ו"בית שמואל", מספרת עממית מטעם "אמנות לעם" ו"סל תרבות", ומרצה אורחת באוניברסיטאות בנושא הסיפור העממי. עורכת את השנתון "צרור המור" מאז 1990. ספרה "רומיה ומרבד הקסמים" נבחר ב"מצעד הספרים". ילדים רומיה ומרבד הקסמים, שי"ח ירושלֵם, 1998, 1999, 2001 – נבחר ל"מצעד הספרים"; רומיה עולה לארץ ישראל, שי"ח ירושלֵם, 2003. סיפורת שושנות לנצח, שי"ח ירושלֵם, 2006. טיפת סחוג בדלי של חלב, הוצאת שי"ח ירושלם 2008 האישה ושפמו של הצבוע (סיפורים מחורזים), הוצאת שי"ח ירושלם, 2010 זיכרונות אבודים (מחזה), הוצאת שי"ח ירושלם, 2019 עריכה צבע הכסף, ספרי תאנה, 2002. ללא הד, ספרי תאנה, 2002. שי"ח אוהבים - קובץ מאמרי מחשבה ועיון בנושא "אהבה", שי"ח ירושלֵם, 2003. צרור המור, שנתון בהוצאת המשוררת, 2005-1990 שי"ח אוהבים ממבט שני - שנים עשר מאמרים על אודות אהבה, הוצאת שי"ח ירושלם, 2015. פרס "מקור ראשון" בתחרות הסיפור הקצר: 2003. שמחה סיאני, הרב, העגלון ומה שביניהם, באנתולוגיה "תמונה קבוצתית" (ספרות ישראלית במאה ה-21), עמ' 339–342, הוצאת כרמל, 2017. מדיה וקבצים בנושא שמחה סיאני בוויקישיתוף רשימת הפרסומים של שמחה סיאני, בקטלוג הספרייה הלאומית שמחה סיאני, ב"לקסיקון הסופרים העברים בהווה" מנחם פאלק, שושנות לנצח / שמחה סיאני הרצל ובלפור חקק, טיפת סחוג ברוטב שמחה, באתר News1 מחלקה ראשונה, 30 באפריל 2008 טקס יום הזיכרון משרד החינוך: שמחה סיאני קוראת מגש הכסף מוזיאון חצר היישוב הישן: שמחה סיאני מספרת על נרות השבת של אמא זיוה שמיר, אומרים אהבה יש בעולם- על שי"ח אוהבים ממבט שני, מאזנים /5 גיליון פ"ט, אוקטובר 2015 שמחה סיאני, דף שער בספרייה הלאומית
ואסקו דה גאמה

וַאסְקוּ דָה גַאמָה (בפורטוגזית: Vasco da Gama, הגייה: וַאשְׁקוּ, ['vaʃku dɐ 'gɐmɐ]; 1460 או 1469 – 24 בדצמבר 1524) היה מגלה ארצות פורטוגלי, הראשון שהגיע ישירות בדרך הים מיבשת אירופה להודו. דה גאמה נשלח על ידי מלך פורטוגל מנואל הראשון בשנת 1497, במטרה לבסס נתיב סחר ימי בין פורטוגל למזרח הרחוק. דה גאמה נולד למשפחה מיוחסת בעיר סינש, בדרום פורטוגל. אביו אשטבאו היה מושל העיר, אמו הייתה ממוצא בריטי, ושניהם היו מקורבים לבית המלוכה. בבגרותו התמחה בספנות, ועסק בעיקר בהגנה ימית על תחנות המסחר של פורטוגל במערב יבשת אפריקה. אביו נבחר להוביל משלחת לגילוי נתיב סחר ימי מפורטוגל ליבשת אסיה, ולאחר מותו ביולי 1497 מונה בנו ואסקו למחליפו. צי המסע הראשון הפליג מנמל ליסבון ב-8 ביולי 1497 וכלל ארבע ספינות שעל אחת מהן פיקד אחיו הבכור של ואסקו, פאולו דה גאמה. במשלחת יצא גם בארתולומיאו דיאש, אשר תשע שנים קודם לכן גילה את כף התקווה הטובה במהלך ניסיונו להגיע לחופי הודו בשליחות מלך פורטוגל. הצי הפליג דרומה לאורך חופה המערבי של אפריקה. באמצע חודש דצמבר הקיף את כף התקווה הטובה, נכנס לאוקיינוס ההודי, והמשיך צפון-מזרחה לאורך חופה המזרחי של היבשת. בינואר הגיע הצי לחוף מוזמביק, שם התחזה דה גאמה למוסלמי ונפגש עם סולטאן מוזמביק, אך לאחר שהתגלה כנוצרי ולא הגיש מנחה מספקת לסולטאן, גורש מהמקום. ביציאתו מהנמל הורה על ירי תותחים לעבר החוף. בסמוך לחופי קניה, תקף הצי ושדד ספינות סוחר ערביות. הצוות האירופי היה הראשון שביקר בנמל מומבסה, אך נאלץ לעזוב לאחר זמן קצר. בנמל מלינדי, הנמצא צפונית יותר, התקבלו אנשי הצי בברכה, דה גאמה נפגש עם סוחרים הודים ושכר נווט הודי שסייע לו להגיע לדרום הודו. ב-20 במאי 1498 הגיע דה גאמה לעיר הנמל ההודית קוז'יקוד, שם חתם על חוזה מסחר עם השליט המקומי והקים נציגות פורטוגלית. עם זאת, הוא נאלץ לעזוב בחשאי לאחר שסירב להשאיר סחורות כעירבון לשליט. ביולי 1499, עם שובו לאיים האזוריים, מת אחיו פאולו ממחלה. בספטמבר חזר דה גאמה לפורטוגל, שם התקבל בכבוד רב. המלך מנואל הראשון מינה אותו ל"אדמירל האוקיינוס ההודי" והעניק לו תואר אצולה של רוזן. צי המסע השני כלל עשרים ספינות מלחמה והפליג ב-12 בפברואר 1502, במטרה להגן על תחנות המסחר של פורטוגל באפריקה ובאסיה, שהותקפו על ידי תושבים מקומיים. במהלך המסע תקף ושדד ספינות סוחר ערביות, הביס צי שמנה עשרים ותשע ספינות הודיות, וכבש את עיר הנמל קוז'יקוד. במקרה אחר השתלט על ספינה אזרחית שהובילה נוסעים ממכה, נעל את 380 הנוסעים בבטנה והעלה אותה באש. עם שובו לפורטוגל קיבל מהמלך תואר אצולה נוסף. בשנת 1524 נשלח שוב להודו, במטרה להחליף את דוארטה דה מנזש, מנהל הנציגות הפורטוגלית כמושל הודו הפורטוגזית. בחודש דצמבר הגיע לקוז'יקוד, ומת זמן קצר לאחר הגעתו כנראה כתוצאה ממחלת המלריה, בה נדבק לאחר הגעתו. הוא נקבר בכנסייה בעיר קוצ'י שבדרום הודו, ושרידיו נקברו מחדש בפורטוגל בשנת 1539. בנו השני (מתוך שבעה ילדים), אשטבאו דה גאמה, שירת כמפקד בכיר בצי הפורטוגלי, והיה מושל הודו הפורטוגזית בשנים 1540–1542. האימפריה הפורטוגזית מדיה וקבצים בנושא ואסקו דה גאמה בוויקישיתוף ואסקו דה גאמה, באתר "Find a Grave" (באנגלית) ואסקו דה גאמה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ואסקו דה גאמה, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית) ואסקו דה גאמה, באתר www.maritimeprofessional.com
פייף

פְיֶיף (מצרפתית, fief או feud) הוא מונח מן התקופה הפיאודלית המציין אדמות, רכוש או נכסים מניבי הכנסות שהוענקו לאביר וסאל על ידי אדון, כתגמול על שירות צבאי כלשהו. נוהג מתן הפייף התפתח בתקופת השושלת הקרולינגית והיה מן הגורמים שתרמו להתפתחותה של אריסטוקרטיה אירופית. מקור המילה פייף במילה המוקדמת fieu, המגיעה מהמונח feudum בלטינית מאוחרת. מילה זו האחרונה, שממנה נגזרה גם המילה "פיאודלי", מגיעה כנראה מן השורש הפרנקי fehu, שמשמעו "רכוש, בקר" (בגרמנית Vieh; באנגלית fee, "תשלום"). המילה הופיעה במחצית השנייה של המאה התשיעית בצורה fevum, ייתכן כתוצר של בלבול בין המילה פִיסְקוּם (fiscum), שבתקופה הקרולינגית ציינה את אחוזות המלך, ובנפיקיום, שהדהדה את המשמעות שניתנה לה כמענק עבור שירות לציבור (פובליקום). המילה הצרפתית fief התקבלה גם באנגלית, בהגייה "פִיף". ערכים מורחבים – מנוריאליזם, בנפיקיום, פרקריה בתקופה הטרום פיאודלית, היו מעניקים בנפיקיום (beneficium), כלומר מתנת קרקע (פרקריה), לרוב הייתה זו נחלה חקלאית לשימושו של מקבל המתנה למשך חייו או למשך חיי הנותן. מתנה זו הוענקה עבור שירותים שניתנו, בעיקר בשדה הקרב ועבור שירותים שהנותן ציפה לקבל בעתיד. המקבל קיבל את זכות השימוש בנכס בלבד. הבעלות נשארה, לפחות באופן תאורטי, בידי הנותן והאדמה הייתה אמורה לחזור לבעליה עם מות המקבל או מות הנותן. הפייף שהוענק השתנה בהתאם למעמדו של מקבל הפייף, השירות שהוענק וההתחייבויות שנטל על עצמו הווסאל. לרוב היה הפייף אדמה שהוענקה לווסאל באופן מותנה ונותרה להלכה בבעלותו של האדון. לאדון לא הייתה, עם זאת, זכות לבטל את הפייף שהוענק, אלא אם כן הפר הווסאל את שבועתו, או לשנות את ההתחייבות שנדרשה מהווסאל בתמורה לה. פייף בצורת אדמה הפך כמעט בכל המקרים לרכושו של הווסאל ולאחר מותו עבר ליורשיו. צורות אחרות של פייף היו בדמות פייף בכסף (Fief de bourse) שכלל סכום כסף שהועבר לווסאל. לרוב היה סכום זה רק אמצעי זמני, שאחריו הוענקה לווסאל אדמה; פייף רנטה (fief rente) שבו הוענק לווסאל סכום כסף שנתי קבוע בתמורה לשירותיו. שיטה זו נפוצה במאה האחת עשרה באנגליה ובצרפת כשיטה לשמר וסאל נאמן וזמין תמיד, שאינו טרוד בניהול אדמותיו; ופייף אישי (Fief en l'air או fief incorporel) שכלל זכויות שהוענקו לווסאל, בלי הענקת אדמה. מקבל הפייף נטל על עצמו התחייבויות שונות לתגמול בתמורה לו. ההתחייבות הבסיסית ביותר הייתה פייף אדון (fief lige), שבו הווסאל והאדון נשבעו זה לזה אמונים בשבועת הומגיום (אנ') ופידליטס לסייע זה לזה; פייף דגל (fief banneret) שבו הווסאל התחייב לספק לאדון צבאות במספר ובכמות מוסכמת מראש, כאשר האדון ידרוש אותם; ופייף אישי (fief de corps) שהייתה מחויבות אישית של הווסאל להעניק שירותים לאדון. הפייפים השונים נחלקו לחמישה סוגים נפרדים: תת-פייף (Arrière-fief): פייף כפוף לפייף של אדם אחר. פייף ראשי (Fief dominant): פייף עצמאי. פייף משרת (Fief servant או fief mouvant): פייף כפוף לפייף של אדם אחר [דרושה הבהרה]. פייף כבוד (Fief de dignité): פייף ראשי (מחוז, דוכסות, רוזנות). פייף אבירות (Fief de haubert או Fief de chevalier): טירה סניורית. פייף טיפוסי היה אחוזה ששטחה בערך ארבעה עד שמונה קמ"ר, שכללה מבנים, אסמים וגנים. בפייף היה בדרך כלל אולם, אך לא תמיד בית אחוזה, מבנים דתיים (לרוב כנסייה), טחנת קמח, בית בד או בית יין. סביבם השתרעו בדרך כלל אדמות ראויות לעיבוד, אפרים, שדות מרעה, בריכות דגים ויערות. השדות עובדו על פי שיטת שלושת השדות, כששדה אחד מוקדש ליבולי חורף, אחד ליבולי קיץ והשלישי מוּבר בכל שנה. האדמה עובדה על ידי צמיתים, שזכויות העיבוד שלהם היו אף הן, בדרך כלל, מוּרשות.
מולי

מוֹלִי (שם מדעי: Poecilia; נקרא גם גּוֹנוּנִית) הוא סוג של דג גרם ממשפחת הגמבוזיים. נפוץ במים מתוקים ומלוחים באמריקה המרכזית בטמפרטורה של בין 25°C ל-28°C. זהו דג אוכל כל, הניזון בעיקר מאצות וידוע אף בהסתגלותו המהירה במעבר ממים מתוקים למלוחים. המולי הוא דג קטן ויפה, ומינים רבים ממנו משמשים כדגי נוי בשל מזגם הנוח וקלות גידולם. מקור השם הוא מיוונית ποικίλος שפירושו מגוון, עקב מגוון הצבעים של דגים אלו. בסוג זה מעל 40 מינים שונים כאשר מספר מינים נמצא בסכנת הכחדה חמורה כמו מולי גופרית: מדיה וקבצים בנושא מולי בוויקישיתוף מולי, באתר ITIS (באנגלית) מולי, באתר NCBI (באנגלית) מולי, באתר Animal Diversity Web (באנגלית) מולי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) מולי, באתר GBIF (באנגלית) מולי באתר animal diversity web מולי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) מולי גופרית, באתר הרשימה האדומה של IUCN ערך זה הוא קצרמר בנושא דגים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נתן מז

הרב נתן מָז (או מאז) (בגרמנית: Nathan Salomon Maas; ה'ת"פ, 1720 בקירוב – ו' באב ה'תקנ"ו, 1796) היה רב, ראש ישיבה ודיין בפרנקפורט שחיבר כמה ספרים. נתן מז נולד בשנת ה'ת"פ (1720) לאביו שלמה בעיר פרנקפורט. רבו המובהק היה הרב יעקב יהושע פַלק, בעל ה"פני יהושע". כיהן כארבעים שנה כדיין בקהילת פרנקפורט במהלך שנים אלו היה שותף לפולמוס סביב הגט מקליווא. לאחר פטירת מרא דאתרא האב"ד רבי אברהם אביש מליסא בשנת ה'תקכ"ט, נותר רבי נתן הסמכות התורנית הבכירה בקהילה, והחל לשמש כממלא מקום הרב. בשל כך, לא מיהרה הקהילה לבחור רב חדש. בשנה שלאחר מכן, ה'תק"ל (1770), הוצע לו לכהן בעיר דרמשטאדט. בשל החשש שיענה להצעה ויעזוב את עירם, החליטו פרנסי פרנקפורט בא' בחשוון ה'תקל"א (1770) למנות אותו באופן רשמי לראש ישיבה לכל ימי חייו. בדרך כלל, היה תפקיד ראש הישיבה אחד מתפקידיו של האב"ד, ומינוי זה היה למעשה מתן תוקף רשמי לתפקידו כממלא מקום הרב. הוטלו עליו כל התפקידים שהיו מוטלים על הרב (כנשיאת דרשות מפעם לפעם, ישיבה בראשות בית הדין ואמירת חילוקים בתחילת הזמן), עד שימונה אב"ד חדש, אך גם נאמר לו שכהונתו כראש ישיבה תישמר גם לאחר מינוי רב חדש (מבלי לפגוע בזכויות הרב). שימש כממלא מקום הרב עד לבחירת רבי פינחס הורוביץ לאחר כשנה, אך המשיך לכהן כראש ישיבה עד לפטירתו בו' באב ה'תקנ"ו. בנין שלמה - לישב את כל הקושיות שהקשו בעלי התוספות על רש"י, נדפס על המסכתות גיטין, קידושין וסנהדרין. יצא לאור על ידי מרדכי עמנואל ביתר עילית ה'תשע"א. חידושים על הש"ס - על המסכתות שבת, פסחים, סוכה, זבחים, כריתות, בבא קמא, בבא בתרא ומכות. ביאורים על הנ"ך - לישעיהו ירמיהו נחמיה ותהילים. חידושים על הטור- על חושן משפט. בנין שלמה - על התורה, תשע"ה. הרב מרדכי הלוי הורוויץ, רבני פרנקפורט, מוסד הרב קוק תשל"ב, פרק עשרים ושנים, עמ' 134–143. הרב דוב בער שוורץ, קונטרס מאורות נתן. אודותיו בפורום (ביידיש) אייוועלט https://www.ivelt.com/forum/viewtopic.php?t=25418&start=50 עריכת ספרו על התורה בעבודה משותפת על ידי מתנדבים https://www.ivelt.com/forum/viewtopic.php?t=25538 בנין שלמה על מסכת ע"ז, באתר היברובוקס בנין שלמה על מסכת סנהדרין, באתר היברובוקס בנין שלמה על התורה, באתר היברובוקס נתן בן שלמה מז (1720-1796), דף שער בספרייה הלאומית הרב הורוויץ, רבני פרנקפורט, עמ' 139–140. ערך זה הוא קצרמר בנושא רבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.