laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
לביקורת פילוסופיית המשפט של הגל

לביקורת פילוסופיית המשפט של הגל (בגרמנית: Zur Kritik der Hegelschen Rechtsphilosophie) הוא כתב יד מאת קרל מרקס שנכתב בשנת 1843 ולא פורסם בימי חייו, למעט המבוא, שפורסם בשנת 1844 בכתב העת Deutsch-Französische Jahrbücher. בחיבור זה מרקס מעיר על קטעים של גאורג וילהלם פרידריך הגל בספר קווי יסוד לפילוסופיה של המשפט העוסקים בחברה האזרחית ובמדינה, פסקה אחר פסקה. אחת הביקורות הגדולות של מרקס על הגל בחיבור היא העובדה שרבים מטיעוניו הדיאלקטיים מתחילים בהפשטה. עבודה זו מכילה את הניסוח המוקדם ביותר של תורת הניכור של מרקס, אשר התגבשה גם דרך השפעת ההגליאנים השמאליים לודוויג פוירבך וברונו באואר. בחיבור מתפתח נרטיב העבודה סביב ניתוח היחסים בין חברה אזרחית והמדינה. החיבור את כולל הפרשנויות המפורסמות ביותר של מרקס על הפונקציה של דת. יסודה של הביקורת כנגד הדת הוא: האדם יוצר את הדת, הדת לא יוצרת את האדם. הדת היא, אכן, המודעות העצמית והתפיסה העצמית של אדם שעדיין לא ניצח עבור עצמו, או שכבר הפסיד את עצמו שוב. אך האדם אינו ישות אבסטרקטית המשתופפת מחוץ לעולם. האדם הוא עולמו של האדם - מדינה, חברה. מדינה זו וחברה זו מייצרות את הדת, שהיא תודעה מהופכת של העולם, משום שהן בעצמן עולם מהופך. הדת היא התאוריה הכללית של העולם הזה, המצאי האנציקלופדי שלו, ההיגיון שלו בצורתו העממית, המגננה הרוחנית על כבודו, התלהבותו, עיצומו המוסרי, משלימתו החגיגית ובסיס הנחמה וההצדקה האוניברסלי שלו. היא המימוש הדמיוני למהות האנושית, משום שהמהות האנושית לא רכשה שום מציאות אמיתית. אי לכך, המאבק נגד הדת הוא באופן עקיף המאבק נגד אותו עולם שניחוחו הרוחני הוא הדת. הסבל הדתי הוא בו זמנית הבעה של הסבל האמיתי יחד עם מחאה נגד הסבל האמיתי. הדת היא אנחתו של יצור מדוכא, לבו של עולם חסר לב, כפי שהיא נשמתם של תנאים חסרי נשמה. היא האופיום של ההמונים. ביטול הדת בתור אשליית האושר של העם הוא הדרישה לאושרם האמיתי. לקרוא להם לוותר על אשליותיהם בנוגע למצבם פירושו לקרוא להם לוותר על מצב שמצריך אשליות. הביקורת נגד הדת היא לפיכך, בבסיסה, הביקורת כנגד אותו עמק הבכא עבורו הדת היא ההילה. הביקורת קטפה את הפרחים הדמיוניים שעל השרשרת לא כדי שהאדם ימשיך לשאת את אותה שרשרת מחוּסָר דמיון או נחמה, אלא כדי שישליך את השרשרת ויקטוף את הפרחים האמיתיים. — קרל מרקס, Einleitung zur Zur Kritik der Hegelschen Rechtsphilosophie, מתוך העיתון Deutsch-Französische Jahrbücher, עמ' 71, 1844. כתבי שחרות, תרגום: שלמה אבינרי, תל אביב: ספרית פועלים, 1964. "לביקורת פילוסופיית המשפט של הגל: הקדמה". לשאלת היהודים וכתבים נוספים (כתבים מוקדמים: כרך א'), תרגום: רועי בר ואורי זילברשייד, תל אביב: הוצאת רסלינג, 2016. "לביקורת פילוסופיית המשפט של הגל"; "לביקורת פילוסופיית המשפט של הגל: מבוא". Leopold, David (2007). The Young Karl Marx: German Philosophy, Modern Politics and Human Flourishing. Cambridge, England: Cambridge University Press. ISBN 978-0-511-28935-4. McLellan, David (1980) [1970]. Marx Before Marxism (2nd ed.). London: Macmillan Press. ISBN 978-0-333-27883-3. McLellan, David (1969). The Young Hegelians and Karl Marx. London: Macmillan and Co. אופיום להמונים - ביטוי שמרקס טבע במבוא לחיבור זה, אשר מצטוט לרוב מחוץ להקשרו. הטקסט המלא באתר כותר הטקסט המלא (בגרמנית) הטקסט המלא (באנגלית) Leopold 2007, p. 67. McLellan 1980, pp. 108–109. McLellan 1969, pp. 78–81. בגרמנית: Einleitung
כריסטר פטרסון

קרל גוסטף כריסטר פטרסון (בשוודית: Carl Gustaf Christer Pettersson‏; 23 באפריל 1947 - 29 בספטמבר 2004) היה פושע שוודי, אשר נחשב במשך שנים לחשוד המרכזי בהתנקשות בראש הממשלה אולוף פלמה. האשמתו התבססה על עדותה של ליסבת פלמה, שזיהתה אותו כרוצח. פטרסון ערער לבית המשפט לערעורים של סוואה וזוכה מאשמה. התובע הכללי השוודי הגיש בקשה למשפט חוזר, אולם בקשתו נדחתה בידי בית המשפט העליון. פטרסון נולד בסולנה ב-23 באפריל 1947, למשפחה ממעמד הביניים. בצעירותו למד בבית הספר לתיאטרון בסטוקהולם, ונחשב למבטיח. עם זאת, בעקבות פגיעת ראש שממנה לא התאושש עד סוף ימיו, כישורי המשחק שלו נפגעו. בעקבות כך הוא החל להשתמש בסמים, ובשל כך סולק מבית הספר. ב-1970 הוא דקר אדם למוות במהלך קטטה במרכז סטוקהולם, ממש בסמוך למקום שבו יתרחש לימים רצח אולוף פלמה. העיתונות השוודית כינתה את האירוע "רצח הכידון". הוא נשלח למוסד פסיכיאטרי סגור. הוא שוחרר כעבור חודשיים והמשיך לבצע פשעים קטנים כדי לממן את הרגלי השתייה והסמים שלו. בליל ה-28 בפברואר 1986 נרצח ראש ממשלת שוודיה אולוף פלמה בידי מתנקש שנמלט מהזירה בלי להשאיר עקבות. במהלך חקירת המשטרה נעצר פטרסון באקראי בשל עברו המפוקפק ושמועות על מעורבותו ברצח. הוא הפך לחשוד מרכזי לאחר שבמסדר זיהוי, זיהתה אותו ליסבת פלמה מתוך עשרה אנשים בתור האדם שירה בבעלה. בעקבות כך החלה המשטרה לתחקר את מכריו של פטרסון, שסיפרו שהוא נמצא בסמוך לזירת הרצח באותו לילה. ב-1988 הרשיע בית המשפט את פטרסון ברצח וגזר עליו מאסר עולם. פטרסון ערער לבית המשפט לערעורים של סוואה וזוכה מאשמה כעבור כמה חודשים. בית המשפט נימק את החלטתו בהיעדר ראיות, ופקפק באמינות עדותה של ליסבת פלמה. הוא שוחרר ממעצר וקיבל פיצוי של 50,000 דולר. במהרה הוא בזבז את כל הכסף על אלכוהול וסמים, אולם הפך לידוען והתפרנס ממכירת ראיונות לתקשורת. לעיתים קרובות ניסו לחלץ ממנו בכוח הודאה ברצח. במקרים כאלו הוא נהג להיגרר לתרחישים של תאורטיים לכאורה שהתקרבו להודאה באשמה. ב-1998 התובע הכללי של שוודיה הגיש בקשה לשפוט מחדש את פטרסון. בית המשפט העליון השוודי דחה את הבקשה בנימוק שלא התגלו ראיות חדשות נגד פטרסון. ב-15 בספטמבר 2004 הוא נקלע לקטטה עם שוטרים שבעקבותיה אושפז בבית חולים. ביציאה מבית החולים למחרת, על פי הדיווחים, הוא נפל וסבל מדימום מוחי ונכנס לתרדמת. פטרסון מת בבית החולים האוניברסיטאי קרולינסקה ב-29 בספטמבר 2004. מדיה וקבצים בנושא כריסטר פטרסון בוויקישיתוף כריסטר פטרסון, באתר "Find a Grave" (באנגלית) "Christer Pettersson var i sin ungdom en lovande skådespelare" "Vem var egentligen Christer Pettersson?" "Ny dokumentär visar en annan sida av Christer Pettersson" "Who killed the prime minister? The unsolved murder that still haunts Sweden" "May 28, 1998 – No Retrial of Christer Pettersson"
ישיבת קירואן

ישיבת קירואן (בערבית: يشيفا القيروان) הייתה ישיבה בעיר קירואן, בתוניסיה שבחבל איפריקיה. הישיבה התקיימה בתקופת הגאונים והיא הייתה אחת מהישיבות המרכזיות בין המאה ה-8 למאה ה-11. הישיבה היוותה נדבך חשוב במעבר המרכז התורני מבבל והמשך מסורת התורה לאחר שקיעת המרכז בבבל, והייתה חלק מהפצת התורה באגן הים התיכון. מהישיבה יצאו תלמידי חכמים ומחברי ספרים שהטביעו חותם משמעותי על העולם היהודי. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. תולדות הישיבה, חסר מאוד מקורות - וצריך ללקט ממה שיש, ולהבין האם הישיבה הוקמה כישיבה אחת או שניים ואיך היא בדיוק התנהלה, ראו דף שיחה.. העיר קירואן הייתה מרכז כלכלי ותרבותי חשוב בצפון אפריקה, ראשיתו של היישוב היהודי בקירואן הוא ככל הנראה במאה ה-8, אך ידיעות ודאיות על קיומו, כדוגמת שאלות שתושבי העיר היהודים שלחו אל גאוני בבל, נמצאו רק מהמאה ה-9 ואילך. בראשית היווסדות הקהילה היהודית בקירואן, הגיעו אליה יהודים רבים ממקומות שונים, בניהם נמנה גם מר עוקבא. ראשי הישיבה שנודעו בתואר "ראש כלה" נודעו בקרב יהודי העולם. קודם שביססה הישיבה את מעמדה יהודי קירואן המשיכו לשלוח את שאלותיהם לישיבת סורא וישיבת פומבדיתא. אחד מראשי הישיבה הנודעים, היה רבי יעקב בן נסים. לאחר פטירתו בשנת 1006 לספירה, היה בנו הרב ניסים גאון נער בן 16, ועקב כך לא התמנה למלא את מקום אביו כראש הישיבה[דרוש מקור]. במקומו מינו את רבנו חושיאל (אביו של רבנו חננאל), שהיה אחד מארבעת השבויים. תחת הנהגתו הפכה הישיבה למרכז תורה חשוב ורב השפעה באפריקה, שכבר לא הייתה תלויה כבעבר בדעת גאוני בבל. הישיבה החלה לקיים קשרים הדוקים עם ראש ישיבת ארץ ישראל רבי שלמה בן יהודה גאון ואף ידוע על שניים מבני משפחות הגאונים הארץ ישראליים שהגיעו לקירואן ללמוד בישיבה. לאחר מותו של רבינו חושיאל מונה רב ניסים גאון לראש הישיבה. ובמקביל אליו שימש גם רבינו חננאל בן חושיאל כראש הישיבה.[דרושה הבהרה] בימיהם בלטה הישיבה כמרכז הנהגה תורני שהשפיע על יהדות המגרב ועל יהדות התפוצות. כשהיה רבי יצחק אלפסי בן 18 הוא הגיע מאלג'יר לקירואן, והתקבל בהערכה רבה בישיבה על ידי ראשי הישיבה רב ניסים ורבינו חננאל, והמשיך ללמוד בישיבה שנים רבות. פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הכיבוש הבדואי ב-1057 גרם להתמעטות מספרם של היהודים ולסגירת הישיבה. סופה המוחלט של הקהילה היהודית במקום הגיע ב-1270, כאשר הוכרזה כאחת הערים הקדושות לאסלאם ונאסר על לא-מוסלמים להתגורר בה, והיהודים הוכרחו לעוזבה או להתאסלם. שמואל אברהם פוזננסקי, אנשי קירואן, 1909, וורשה. מ. בן-אמוץ, חכמי קיירואן, ב"שערים", 28 במרץ 1952. מנחם בן ששון, חברה והנהגה בקהילות-ישראל באפריקה-הצפונית בימי הביניים: קירואן 800–1057, ירושלים, תשמ"ג 1983 מנחם בן ששון, צמיחת הקהילה היהודית בארצות האסלאם - קירואן: 800–1057, ירושלים: הוצאת מאגנס, תשנ"ו 1996 (מהדורה שנייה תשנ"ז 1997) Tunisian Jewry – How to obtain Portuguese citizenship? Legal Advice (באנגלית אמריקאית) פרי, יוסף, תולדות יהודי תוניסיה, באתר אוצר החכמה פבזנר, יעקב, אנצקילופדיה יהודית, עמוד 165, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים) יהושע פראוור, ספר ירושלים - התקופה המוסלמית הקדומה 1099-638, עמ' 205, הוצאת יד יצחק בן-צבי, ירושלים 1987. פבזנר, יעקב, אנצקילופדיה יהודית, עמוד 171, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים) ואנונו, שמעון בן יעיש, ארזי הלבנון אנציקלופדיה לגאוני ספרד <י-ע>, עמוד 4, באתר אוצר החכמה פרי, יוסף, תולדות יהודי תוניסיה, עמוד 24, באתר אוצר החכמה
יואב שמיר

יואב שמיר (נולד ב-6 בנובמבר 1970) הוא במאי סרטים תיעודיים ישראלי, שהתפרסם בסרטו "מחסומים". יואב שמיר נולד ביפו ב-6 בנובמבר 1970. הוריו עסקו בהוראה. לאחר שירותו בצה"ל הוא סיים תואר ראשון בהיסטוריה ובפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, ותואר שני בהצטיינות בקולנוע. סרטיו של שמיר זכו בפרסים במספר פסטיבלי קולנוע עצמאיים, בין השאר בפסטיבלים שנערכו באמסטרדם, סן פרנסיסקו ובפסטיבל הוט דוקס בקנדה. סרטו מחסומים הוקרן בעשרות פסטיבלי סרטים וזכה בפרסים רבים. הסרט "השמצה" זכה בפרס חבר השופטים בפסטיבל הסרטים טרייבקה, בפסטיבל הסרטים של לונדון ובעוד פרסים רבים אחרים. רוב סרטיו התיעודיים של שמיר עוסקים בנושאים שנויים במחלוקת. בסרטו "מחסומים" (2003) הוא הראה את מערכת היחסים בין חיילי צה"ל לבין התושבים הפלסטינים במחסומים בשטחים; ב"חמישה ימים" (2006) ליווה את תהליך ההתנתקות מרצועת עזה; ב"פליפ" (2008) עקב אחרי מטיילים ישראלים בהודו שנפגעו נפשית בעקבות שימוש בסמים; וב"השמצה" (2009) בדק את האופן שבו ישראל וארגונים יהודיים משתמשים בטענות על אנטישמיות ובזיכרון השואה כדי לגרוף הון פוליטי. הסרט "פול גז" (2010) עוקב אחר נער בן 17 חובב קרטינג הסובל מהפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות. בשנת 2012 ביים את הסרט "הרבי מלובביץ'" אודות הרב מנחם מנדל שניאורסון ופולמוס המשיחיות בחב"ד. סרטיו של שמיר זכו להערכה והכרה בינלאומית. בין השאר, הבמאי מייקל מור אמר על סרטו "השמצה" כי הוא "סרט נועז ואמיץ", וניק ברומפילד ציין שזה "סרט פנטסטי, שעושה בדיוק מה שסרט דוקומנטרי במיטבו יכול לעשות". שניהם גם תרמו כספים להפקת הסרט "10% - מה הופך אדם לגיבור" ומור השתתף בהפקתו. בשנת 2021 הוקרנה סדרת טלוויזיה בבימויו של שמיר, "למי קראת זקן?", בקריינותו של גברי בנאי. בשנת 2022 ביים את סדרת הטלוויזיה "למה ככה?" בכיכובו של דן אריאלי. מרתה ולואיס (2001) - בימוי, צילום, תסריט מחסומים (2003), Checkpoint - בימוי, צילום 5 ימים (2005) - בימוי פליפ (2007), Flip - בימוי, צילום, תסריט השמצה (2009), Defamation - בימוי פול גז (2010) - בימוי, צילום, תסריט הרבי מלובביץ' (2012) - בימוי 10% - מה הופך אדם לגיבור? (2013) - בימוי המקצוע: נביא (2020), The Prophet and the Space Aliens - בימוי, הפקה, תסריט למי קראת זקן? (2021) - בימוי, צילום, תסריט למה ככה? (2022) - בימוי, צילום, תסריט מדיה וקבצים בנושא יואב שמיר בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של יואב שמיר יואב שמיר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) יואב שמיר, באתר ספר הקולנוע הישראלי יואב שמיר, באתר AllMovie (באנגלית) יואב שמיר, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) Yoav Shamir, באתר IMDb (באנגלית). המתאבק הישראלי איוון אלכסנדרוב אלוף עולם, באתר וואלה, 6 ביולי 2000. מאשה צור-גלוזמן, צומת גיבור, באתר הארץ, 19 בינואר 2012. פול גז - סרטו של יואב שמיר, באתר Vimeo, ‏20 בנובמבר 2012. הרבי מלובביץ' - הסרט המלא, סרטון בערוץ "Alvilda", באתר יוטיוב (אורך: 01:03:57). יואב שמיר – החוקים של הדוקומנטרי שלי, באתר SoundCloud, ‏26 בנובמבר 2022. נועה לימונה, "למי קראת זקן?": סדרה מעוררת השראה שכמו מושאיה, הודרה מהמרחב, באתר הארץ, 25 בינואר 2021.
יעקב ורניקוב

יעקב איליץ' ורניקוב (ברוסית: Яков Ильич Верников;‏ 31 באוקטובר 1920 – 30 בספטמבר 1993) היה גנרל יהודי-סובייטי בחיל האוויר הסובייטי, גיבור ברית המועצות. יעקב ורניקוב נולד בעיר ספאס דמינסק שבמחוז קלוגה למשפחה יהודית. כשהיה בן שנה עברה המשפחה לסמולנסק. מגיל צעיר עסק בטיסנאות. בגיל 16 קיבל רישיון טיס אזרחי. בשנת 1938 גויס לצבא האדום, התקבל לבית הספר לטיס בעיר אודסה, אותו סיים בשנת 1940. הוצב לשרת ביחידת מטוסי יירוט במזרח בלארוס. כבר ביום הראשון של פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות השתתף בקרבות אוויר. יעקב ורניקוב לחם בבאזור קווקז, בחזית לנינגרד ובקרבות באזור לטביה. במהלך המלחמה ביצע 454 גיחות קרב, במהלכן הפיל 15 מטוסי אויב. בנובמבר 1944, הוענק לו תואר "גיבור ברית המועצות. את המלחמה סיים בדרגת רב-סרן. לאחר תום המלחמה שירת כשנה בתפקיד מפקד טייסת ובהמשך עבר לשרת ביחידת הניסוי של חיל האוויר הסובייטי. במהלך שירותו השתתף בבחינה וניסוי של דגמים הבאים: יאק-15, מיג-9, לאבוצ'קין La-11, מיג-15, אנטונוב An-8, אנטונוב An-10, אנטונוב An-12, טופולב Tu-126, איליושין Il-18, איליושין Il-38 והגרסאות הצבאיות של איליושין Il-62 ושל איליושין Il-76. בשנת 1971 הועלה יעקב ורניקוב לדרגת גנרל. בשנת 1975 פרש מהשירות הצבאי. לאחר פרישה מן השירות עבר לעבוד בחברת יאקובלב כמנהל יחידת הניסויים. יצא לגמלאות בשנת 1988. יעקב ורניקוב נפטר במוסקבה ב-30 בספטמבר 1993 עוטר בעיטורים הבאים: תואר גיבור ברית המועצות, 3 עיטורי לנין, 4 עיטורי הדגל האדום, עיטור מהפכת אוקטובר, עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה מדרגה ראשונה, עיטור הדגל האדום של העמל, 3 עיטורי הכוכב האדום. ביוגרפיה ברוסית
צבי אירופי

צבי אירופי או צבי בורבוני (שם מדעי: Gazella borbonica) הוא מין נכחד מכפיל פרסה מהסוג צבי שהתקיים באירופה במשך תקופת הפליסטוקן שלפני 2.14 עד 1.95 מיליון שנה מזמננו. המאובנים של הצבי התגלו בצרפת, הולנד ודרום-מזרח אנגליה ואלה תוארו ב-1884 בידי החוקר הצרפתי צ'ארלס דפרט (אנ'). הוא קיבל מספר שמות נרדפים כמו: Gazella anglica מ-1884 ו-Gazella daviesii מ-1906. מאובנים נוספים שלו התגלו כנראה לאורך דרום אירופה שסביב חבל הים התיכון בין השאר בפורטוגל, ספרד, צרפת, איטליה, ארצות הבלקן, יוון, טורקיה והלבנט. צבי זה היה קטן יחסית, דומה מאוד לצבי הנגב והוא הגיע לאורך של 1.1 מטר, לגובה של 50 עד 60 ס"מ בכתפיים ולמשקל של 20 ק"ג. היו לו קרניים ארוכות יחסית בעלות פיצול קטן ומעט מפותלות, דומות לקרני צבי גראנט. צבי זה התקיים בערבות הקדומות ואולי גם במורדות הרים ובחורשים והבתות. הוא ניצוד כנראה בידי שבטי אנשים כמו הניאנדרטלים וכן בידי אריות, ברדלסים קדומים, דובים, זאבים וצבועים, שרובם נכחדו מאירופה. מדיה וקבצים בנושא צבי אירופי בוויקישיתוף מאמר על הצבי האירופאי באתר rewildingforum (באנגלית)
מוקופירנה

מוקופירנה (שם מדעי: Mukupirna) הוא סוג נכחד של יונק כיס מסדרת הקנגוראים, אשר התקיים באוסטרליה במשך האוליגוקן שלפני 26 עד 25 מיליון שנה מזמננו. סוג זה השתייך למשפחה עצמאית - המוקפירניים (Mukupirnidae). המאובנים שלו כללו שרידי שלד וגולגולת חלקיים, אשר התגלו ב-1973 ב"תצורות ננבה פורמטי" (Namba-formatie) שבצפן-מזרח אוסטרליה הדרומית, על שפת "אגם פינפה" ואלה הובאו בהמשך למוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע. הסוג תואר למדע בשנת 2020 בידי החוקרים: Beck, Louys, Brewer, Archer, Black & Tedford ונכלל בו מין בודד - Mukupirna nambensis. משמעות שמו הוא מאבוריג'ינית ופירושו: "עצמות גדולות". המוקופירנה היה דומה לוומבט, אך כבד בהרבה וקרוב בגודלו לדוב שחור אמריקאי. הוא הגיע לאורך של 1.7 מטר ולמשקל של 143 עד 171 ק"ג בממוצע. סוג זה דמה במאפייני השיניים והגולגולת למשפחה הנכחדת Wynyardiidae והכיל כמה תכונות של הוומבטיים והדיפרוטודוניים הענקיים. מבנה השיניים מרמז שהיה אוכל צמחים בעל טפרים חזקות, אשר חיפש ביערות והסוואנות בהם חי שורשים, פקעות וגבעולים ברגליו הקדמיות החזקות. מוקופירנה, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית) מוקופירנה, באתר GBIF (באנגלית)
קרל אוטו קוך

קארל אוטו קוך (בגרמנית: Karl Otto Koch; 2 באוגוסט 1897 – 5 באפריל 1945) היה קצין אס אס גרמני, מפקדם הראשון של מחנות הריכוז בוכנוואלד וזקסנהאוזן. שימש כמפקד מחנה הריכוז מיידנק מספטמבר 1941 עד לאוגוסט 1942. בתקופה זו גנב חפצי ערך וכסף מהיהודים שנרצחו. ביצע פשעים נגד האנושות. אשתו, אילזה קוך, לקחה חלק בפשעים במחנות בוכנוואלד ומיידנק. קוך נולד בדרמשטאדט, סיים בית ספר למסחר והיה פקיד בנק. אביו נפטר כשהיה בן 8. בשנת 1916 התנדב להצטרף לצבא הקיסרות הגרמנית, ולחם בחזית המערבית עד שנפל בשבי הבריטי. חזר לגרמניה באוקטובר 1919. בשנת 1930 הצטרף למפלגה הנאצית וכעבור שנה לאס אס. בשנת 1934 מילא תפקידי פיקוד שונים במחנות הריכוז הונשטיין (KZ Hohnstein), זקסנבורג, אסטרווגן וליכטנבורג והכיר את אשתו לעתיד אילזה קלר. בשנת 1935 מונה למפקד בית המאסר הנודע לשמצה קולומביה האוס שבברלין. במאי 1936 לאחר נישואיו לאילזה קלר עברו השניים להתגורר במחנה זקסנהאוזן, שהיה אחראי להקמתו ועליו פיקד לאחר מכן. באוגוסט 1937 מונה למפקד מחנה הריכוז בוכנוואלד שהוקם אז, והועלה לדרגת אס אס שטנדרטנפיהרר. בהמשך הוא הוחלף על ידי הנס הלוויג. בספטמבר 1941 מונה למפקד מחנה מיידנק, שהיה אז מחנה שבויים סובייטים של הוואפן אס אס שבלובלין. בעת פיקודו הורחב מאוד המחנה: הובאו אליו אסירים, בהם יהודים, נבנו משרפות, וגדל מאוד מספר האסירים שנרצחו במחנה. ביולי 1942 הייתה בריחה של אסירים רבים מהמחנה, הוא הושעה מתפקידו והועמד למשפט, ובפברואר 1943 זוכה. הוא מילא תפקידי ארגון ביחידות משמר הדואר. באוגוסט 1943 נאסר, הואשם ברצח, מעילות, זיוף מסמכים, באיומים על פקידים וב״פשעים אחרים״ (רציחות מחוץ להוראות, ואוספים של פיסות עור אדם עם ציורי קעקע וראשי אדם מצומקים). בראשית 1945 דן אותו שופט האס אס קונראד מורגן למיתה בבית הדין העליון של האס אס, וב-5 באפריל 1945 הוצא להורג על-ידי כיתת יורים. בשנת 2006 הוצג במוזיאון מחנה זקסנהאוזן אלבום תמונות, שהעניקו עובדי הסגל לקוך לרגל יום הולדתו ה-40, המנציח את הקמת המחנה ואת השגרה בו בשנה לאחר הקמתו. האלבום נמצא בארכיון ה-NKVD במוסקבה. בשנת 1924 נישא ונולד לו בן בכור. בשנת 1931 התגרש הזוג. ב-25 במאי 1936 נישא לאילזה קוך, ולזוג נולדו בן ושתי בנות. אילזה נודעה בכינויים "המכשפה מבוכנוואלד" ו"הכלבה מבוכנוואלד" בשל אכזריותה כלפי האסירים. על קארל ואילזה קוך באתר יד ושם אלבומו של הרוצח, באתר העיתון "פרנקפורטר אלגמיינה" קרל אוטו קוך, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) קרל אוטו קוך, באתר "Find a Grave" (באנגלית) LUBLIN MAIN CAMP (aka MAJDANEK), Indiana University Press, 2009-05-22, עמ' 875–898
בית הכנסת אור תורה (תוניס)

בית הכנסת אור תורה הוא בית כנסת שממוקם ברובע היהודי של תוניס. בניית בית הכנסת הושלמה בתחילת שנות ה-30, לפני מלחמת העולם השנייה. בית הכנסת תוכנן על ידי האדריכלים Aimé Krief וז'אן סבג. חביב בורגיבה, נשיא תוניסיה, ביקר בבית הכנסת ב-12 בפברואר 1957. לאחר עזיבתם של רוב יהודי תוניס, לישראל ולצרפת, בעקבות הפרעות האנטי-יהודיות במלחמת ששת הימים, שכללו שריפת ספרי תורה בבתי כנסת, הופסקה פעילות בית הכנסת. כיום בית הכנסת לא נמצא בשימוש. ישנה תוכנית אפשרית להפיכת בית הכנסת למוזיאון של הרובע היהודי, זאת במטרה למנוע ביזוי מוחלט של בית הכנסת. מדיה וקבצים בנושא בית הכנסת אור תורה בוויקישיתוף Jews of Tunisia, www.jewishvirtuallibrary.org Jews, www.u.arizona.edu
פריאוביבוס

פריאוביבוס (שם מדעי: Praeovibos; מילולית: "לפני כבש המושק") הוא סוג נכחד של יונק ממשפחת הפריים, אשר התקיים באמריקה הצפונית ובמערב אירופה במשך תקופת הפליסטוקן שלפני 1.5 מיליון שנה עד לפני 12,000 שנה מזמננו. הסוג תואר בידי Staudinger ב-1908 והכיל מין בודד - Praeovibos priscus. הוא קשור לתת-משפחת היעלים, ייתכן שקרוב רחוק של כבש המושק ובעבר אף שברו שהיה אביו הקדמון, אף שכיום ידוע שכבשי המושק התקיימו באותם זמנים ואזורים. הוא היה גדול ומסיבי יותר מכבש מושק, עם גובה כתפיים של 130–165 ס"מ ובעל גפיים ארוכות יותר ומסיביות יותר. היה לו מבנה קרניים עבות וחזקות, אשר התאימו להדיפת טורפים או יריבים וייתכן שהיה בעל דו-צורתיות זוויגית, כשהזכרים היו גדולים יותר. המאובנים של יונק זה התגלו במערב אירופה, לרבות בספרד ואנגליה ובאמריקה הצפונית צפונה עד אלסקה ויוקון. הוא כנראה נדד דרך המעבר היבשתי באמצע הפליסטוקן לאמריקה ובה חי באזורי טונדרה ובטייגה לצד איילי צפון, כאשר באירופה כנראה התקיים ביערות ממוזגים ולחים יותר. במספר מאובנים נראים עדויות שהוא ניצוד בידי בני אדם. מדיה וקבצים בנושא פריאוביבוס בוויקישיתוף פריאוביבוס, באתר GBIF (באנגלית) Kurtén, Björn (1968). Pleistocene mammals of Europe. New Brunswick, N.J.: AldineTransaction. p 168. ISBN 9780202309538. Peter C. Lent (1999). Muskoxen and Their Hunters: A History. University of Oklahoma Press. ISBN 978-0-8061-3170-2 Mol, D., De Vos, J. & Reumer, J.W. F., 1999 – Praeovibos priscus (Bovidae, Artiodactyla, Mammalia) from the North Sea and aspects of its paleoecology
באלוסיה

באלוסיה (שם מדעי: Ballusia) הוא סוג נכחד של דוב קדום שהתקיים באירואסיה במשך המיוקן שלפני 20.5 עד 16 מיליון שנה. זהו אחד מהקדומים והפרימיטיביים שבדובים והוא השתייך לתת-המשפחה אורסוויים לצד האורסאווס. מספר חוקרים אף טוענים שהוא כלל לא היה דוב, אלא השתייך למשפחת ההמיקיוניים. אחרים עוד לא מסווגים לו משפחה אלא מגדירים אותו כסוג ללא מקור. הסוג תואר ב-1998 בידי החוקרים Ginsburg & Morales ונכללו בו 4 מינים, כשהמאובנים שלו התגלו בפולין, רוסיה, מונגוליה ובסין. הבאלוסיה היה דוב קטן ביותר שטיפס על עצים כנראה ודמה מעט אולי לפנדה אדומה. הוא היה בעל זנב ארוך יחסית, בעל גפיים ארוכות ולסתות חזקות עם שיניים שהותאמו לאוכל כל. גודלו השתרע מגודל של חתול בית עד לגודל של גרגרן או שונר גדול, כשהיה באורך 80 ס"מ ומשקל של 9–25 ק"ג. מדיה וקבצים בנושא באלוסיה בוויקישיתוף באלוסיה, באתר GBIF (באנגלית) Baryshnikov G.F. & Lavrov A.V. (2015). "Early Miocene bear Ballusia (Carnivora, Ursidae) from the locality Khirgis-Nur-I in Mongolia". Proceedings of the Zoological Institute RAS 319(3): p. 341–350 Marciszak A & Lipecki P (2020). "The history of bears (Ursidae, Carnivora, Mammalia) from Silesia (southern Poland) and the neighbouring areas". Geological Quarterly 64(4): p. 876–897
אורסוויים

אורסוויים (שם מדעי: Ursavinae) היא תת-משפחה נכחדת של דוביים, אשר חיו במשך המיוקן לפני 23 עד 5.3 מיליון שנה מזמננו (סמוך לתחילת הפליוקן). תת-משפחה זו הוגדרה ב-1980 ונכלל בה שבט אחד - Ursavini ובו כלולים רק 2 סוגים, הנחשבים לקטנים ולפרימיטיביים שבדובים, כאשר כמה חוקרים משייכים אותם למשפחת ההמיקיוניים. ארים רואים בהם קרובים של האגריותריים הקרניבורים. בני קבוצה זו היו קטנים יחסית, במשקל של 20 עד 60 ק"ג, כשהם היו בעלי זנב, ניזונו כאוכלי כל ואולי גם היו ציידים והתאימו לטיפוס על עצים, מה שמרמז שחיו ביערות. המאובנים שלהם התגלו באמריקה הצפונית ואירואסיה. סוג אורסאווס (Ursavus) מין Ursavus brevirhinus מין Ursavus primaevus מין Ursavus intermedius מין Ursavus pawniensis מין Ursavus ehrenbergi מין Ursavus sylvestris מין Ursavus isorei מין Ursavus tedfordi סוג באלוסיה (Ballusia) מין Ballusia elmensis מין Ballusia orientalis מין Ballusia hareni מין Ballusia zhegalloi מדיה וקבצים בנושא אורסוויים בוויקישיתוף
מצוקי קורנר

מצוקי קורנר (באנגלית: Corner Cliffs) הם מצוקים, המוקפים על ידי שתי רמות שטוחות (הרי שולחן). המצוקים ממוקמים בדרום-מזרח אי אלכסנדר, בארץ אלכסנדר שבאנטארקטיקה. המצוקים ממוקמים 2.77 קילומטרים בסמוך מדרום לקרחון סאטורן, ו-3.704 קילומטרים צפונית-מזרחית מנונאטאק קואל. מדרונות קרח, ממערב למצוקים חסמו את קו הראייה אל מצוקי קורנר, ומנעו את גילויים. המצוקים צולמו מהאוויר על ידי לינקולן אלזוורת', בטיסתו מעל האזור ב-23 בנובמבר 1935. המצוקים מופו לראשונה, בהתבסס על תצלומי אוויר אלה, על ידי וולפגנג לואיס גוטפריד יוארג. אזור המצוקים נסקר לראשונה בשנת 1949 על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד (Falkland Islands Dependencies Survey; בראשי תיבות: FIDS). שמם של המצוקים ניתן להם על ידי על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד. השם תיאורי, והוא מציין את העובדה, כי המצוק שמזרח האי אלכסנדר פונה מכיוון צפון - דרום לכיוון דרום - מערב. "קורנר" באנגלית משמעו פינה. גאזט השמות הרשמי של מחלקת הגאוגרפיה של ממשלת ארצות הברית מצוקי ברן מצוקי קליסטו מצוקי קנונבול מצוקי קורנר באתר הגאזט האנטארקטי של ממשלת אוסטרליה מפת אזור מצוקי קורנר תצלום לוויין של אזור מצוקי קורנר מפות אזור מצוקי קורנר באתר הגאזט האנטארקטי של ממשלת אוסטרליה
בית הכנסת מולא חנינא

בית הכנסת מולא חנינא הוא אחד מבתי הכנסת הקטנים והעתיקים ביותר בטהראן. הוא ממוקם בשכונה היהודית ההיסטורית של עודלאג'אן. שטחו של בית הכנסת הוא 127 מטרים רבועים (1,370 רגל רבוע). בית הכנסת הוקם במאה ה-19 לספירה, בתקופתו של מוזפר א-דין שאה קאג'אר. ידוע כי מולא חנינא, מלמד יזדי, הקים את בית הכנסת. מולא חנינא נפטר בשנת 1283 לפי הלוח המוסלמי (1904–1905) ובית הכנסת היה מאז בניהול המועצה. בית הכנסת שימש גם כתחילתו של מרכז הצדקה ובית החולים ד"ר ספיר, שהוא בית החולים היהודי היחיד בטהרן, שכן ד"ר ספיר נהג לטפל בחולים באחד מחדרי בית הכנסת. כיום אוכלוסיית היהודים בעודלאג'אן נמוכה יחסית, ובית הכנסת פתוח רק בשבתות. ליאור שטרנפלד, בית החולים שהפך לסמל של הקהילה היהודית באיראן לקראת סגירה, באתר "שיחה מקומית", 20 בפברואר 2021 בית הכנסת מולה חנינא, סרטון בערוץ "shimonyisrael benyehudazion", באתר יוטיוב (אורך: 01:28) "ملا حنینا". 7dorim.com. נבדק ב-2014-06-15.