laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
זורבה היווני (סרט)

זורבה היווני (הכותר המקורי: Alexis Zorbas, הופץ גם בשם Zorba the Greek) הוא שמו של סרט משנת 1964 בבימויו של מייקל קקויאניס, המבוסס על ספר באותו שם משנת 1946 שנכתב על ידי ניקוס קאזאנצאקיס. אנתוני קווין, שלא היה יווני, אלא מקסיקני-אמריקאי, גילם את הדמות הראשית בסרט, דמותו של אלקסיס זורבה, כאדם גשמי שתמיד יודע מה לעשות כדי להתגבר על זמנים קשים. בסרט גם שיחק אלן בייטס את דמותו של בזיל, האורח האנגלי. הסרט אף ידוע בפסקול המלווה אותו, שאותו הלחין מיקיס תאודוראקיס, ובפרט זכה להצלחה שיר הנושא, הנקרא "הריקוד של זורבה" או "סירטאקי". הסרט צולם באי היווני כרתים; בעיר חאניה, באזור האפוקורונאס ובחצי האי אקרוטירי. הסצנה המפורסמת בה אנתוני קווין רוקד את ריקוד הסירטאקי צולמה בחוף של הכפר סטאברוס. איש אנגלי חסר תכלית בחייו מגלה שיש לו ירושה קטנה באי יווני. מציאות חייו העגומה מופרעת כאשר הוא פוגש את זורבה, אדם יווני בגיל העמידה עם תשוקה אמיתית לחיים. במהלך שהייתו ביוון וגילוי הנאותיה הגשמיות, משנה האורח האנגלי את השקפתו על החיים. אירן פאפאס - בתפקיד האלמנה לילה קדרובה - בתפקיד מאדם הורטנס המכונה "בובולינה", בת זוגו של זורבה אסי דיין - בתפקידי ניצבות בסרט, הופעתו הקולנועית הראשונה הסרט זכה בשלושה פרסי אוסקר: פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר - לילה קדרובה פרס אוסקר לעיצוב התפאורה הטוב ביותר לסרט שחור-לבן - וסיליס פוטופאולוס פרס אוסקר לצילום הטוב ביותר לסרט שחור-לבן - וולטר לאסאלי (פרס האוסקר מוצג בטברנה "כריסטיאנה", שבכפר סטאברוס) בנוסף, היה הסרט מועמד לזכייה בארבעה פרסי אוסקר אחרים: פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר - אנתוני קווין פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר - מייקל קקויאניס פרס אוסקר לבימוי הטוב ביותר - מייקל קקויאניס פרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר - מייקל קקויאניס מדיה וקבצים בנושא זורבה היווני בוויקישיתוף "זורבה היווני", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "זורבה היווני", באתר נטפליקס "זורבה היווני", באתר AllMovie (באנגלית) "זורבה היווני", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "זורבה היווני", באתר אידיבי "זורבה היווני", תסריט הסרט באתר Scripts.com (באנגלית) "זורבה היווני", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) השחקנית והזמרת אירן פאפאס ("זורבה היווני") הלכה לעולמה בגיל 93, באתר ynet, 29 בספטמבר 2022 ערך זה הוא קצרמר בנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
הרוקינ' בריס

הרוקינ' בריס (באנגלית: The Rockin’ Berries) - להקת רוק בריטית מהעיר ברמינגהאם משנות ה-60 של המאה ה-20. הלהקה הוקמה בשנת 1961 ובחרה את שמה כמחווה לזמר הרוקנרול האמריקאי צ'אק ברי. בשנתיים הראשונות שהתה הלהקה בעיקר בגרמניה. ב-1963 חזרה הלהקה לאנגליה וקיבלה חוזה הקלטה בחברת Decca. הם הקליטו שני סינגלים שלא נכנסו למצעד והחוזה שלהם הותר. הם עברו לחברת Piccadilly וחלפה שנה בטרם הוציאו את הסינגל הבא שלהם I didn’t mean to hurt you של השירלס. במקביל השמיע להם המפיק שלהם שיר של להקת הטוקנס האמריקאית שנקרא He’s in town. ההרמוניה הקולית התאימה לסגנון השירה של הרוקינ' בריס ושל הסולן בעל הקול הפאלסטו ג'ף טורטון, והם מיהרו להקליט גרסה שלהם לשיר, ביטלו את התמיכה בסינגל הקודם שכבר צעד במצעד הבריטי והוציאו את הסינגל החדש. הסינגל הקודם נתקע במקום ה-43 בעוד שהסינגל He’s in town הגיע למקום השלישי. כשהלהקה חיפשה להיט המשך, כתבו להם חברי להקת הקיסוסים את Funny how love can be שהתאים להם, אבל חברת התקליטים החליטה להוציא דווקא את What in the world’s come over you שנעצר על סף עשרים הגדולים. הקיסוסים הקליטו בעצמם את השיר שלהם שהגיע למקום השמיני. לרוקינ' בריס היה עוד להיט גדול אחד Poor man’s son של להקת ה-Reflections האמריקאית שהגיע למקום החמישי במצעד הבריטי. בישראל העדיפו עורכי המצעד של רשת ב' דווקא את צידו השני של הסינגל Follow me שנשמע כמו להיט של ג'רי והפייסמייקרס והצליח במצעד בארץ. לאחר מכן הוציאה הלהקה עוד שני סינגלים שבקושי נכנסו למצעד הבריטי ובכך הסתיימה הקריירה המצעדית שלהם ובשנת 1967 עזבו אותם ג'ף טורטון וכריס ליאה שהוחלפו. הלהקה המשיכה להופיע, ובאמצע שנות ה-70 הקליטה עוד סינגלים שלא נכנסו למצעד. Wah wah woo 1963 Itty bitty pieces 1963 I didn’t mean to hurt you #43UK 08/64 He’s in town #3UK 09/64 What in the world’s come over you #23UK 1964 Poor man’s son / Follow me #5UK 1965 You’re my girl #40UK 1965 The water is over my head #43UK 1965 I could make you fall in love 1966 Midnight Mary 1966 Sometimes 1967 Smiles 1967 Dawn (go away) 1967 When I reach the top 1968 Mr. Blue 1968 In town #15UK 1965 Life is just a bowl of Berries 1965 הרוקינ' בריס, באתר MusicBrainz (באנגלית) הרוקינ' בריס, באתר דיזר הרוקינ' בריס, באתר Discogs (באנגלית) הרוקינ' בריס, באתר Songkick (באנגלית)
טנהא

טַנְהַא בשפת הפאלי היא תשוקה או צמא נפשי. כאשר מדברים בבודהיזם על תשוקה, מתכוונים לניסיון למצוא סיפוק בדברים חולפים. גאוטמה בודהה בארבע האמיתות האצילות לימד כי: האמת הראשונה (דוקהה) היא בדבר קיומו של הסבל. האמת השנייה היא בדבר מקורו של הסבל (סמודייה): יש גורם לסבל הזה, והוא המשיכה או התשוקה, הטנהא ששורשה בבורות וחוסר הבנה. האמת השלישית היא בדבר סילוקו של הסבל. האמת הרביעית היא בדבר הדרך לשחרור מסבל. הטנהא עליה דיבר בודהה היא הצורך למצוא סיפוק בדברים חסרי ממשות אמיתית ולכן גם כאשר האדם משיג דברים אלו הוא אינו מגיע לסיפוק אמיתי ארוך טווח ולכן הוא אינו מרגיש שלמות והוא סובל. התשוקה השלילית ביותר היא זו ההופכת לרכושנות, הרצון להיות בעלים של חפצים אינו בריא לדעתו של הבודהה. סילוק הצורך הנפשי הזה היא מטרתו של הבודהיזם, ומי שיצליח להתגבר על הטנהא יוכל להגיע אל האושר. הדרך המובילה לסיומו של הסבל ידועה כ"הדרך המתומנת הנאצלת" וכוללת הבנה נכונה, חשיבה נכונה, דיבור נכון, עשייה נכונה, סגנון חיים נכון, מאמץ נכון, מודעות נכונה והתבוננות נכונה. ישנה גם השתוקקות חיובית, זו ההשתוקקות להארה והיא נקראת "צ'אנדה" אם כי גם התשוקה לידע צריכה להיות מבוקרת. להבדיל מפילוסופיות אחרות, הבודהיזם לא דורש מהאדם לסגף עצמו או להימנע מעונג, ולכן גם השואפים להארה יכולים להינשא, לגדל ילדים ולעבוד. מותר להם לרצות עונג פיזי, לחגוג וליהנות מחייהם. אחת התשוקות ההרסניות ביותר לדעתו של בודהה היא התשוקה להיות צודק תמיד. טנהא, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
מדד הראש

מדד הראש (או אינדקס צפאלי, באנגלית: cephalic index) הוא היחס בין רוחבו המרבי של הראש לבין אורכו המרבי. לעיתים מוכפל הייחס ב-100 לשם נוחות. המרכיבים הנמדדים לצורך חישוב מדד הראש הם הרוחב המרבי של העצמות המקיפות את הראש, מעל לעצמות הרקה (מאחורי עצם הלחי), והאורך המרבי בין הנקודה הבולטת ביותר בעצם המצח (בין הגבות) ובין הנקודה הבולטת ביותר בחלקו האחורי של הראש. המדד הוגדר בידי הפרופסור לאנטומיה השוודי אנדרס רציוס (Anders Retzius) במחצית הראשונה של המאה ה-19 ונעשה בו שימוש באנתרופולוגיה פיזית לסיווג שרידים אנושיים שנתגלו באירופה. אמינותו ותועלתו של המדד עורערו בעקבות מחקריו של פרנץ בועז בסוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 והיחס המתואר במדד נחשב לתוצאה של השפעות סביבתיות. בשנת 2002 טען צמד חוקרים אשר בחן מחדש את מקורותיו של בועז באמצעות טכניקות סטטיסטיות כי צורת הראש נקבעת באופן יחסי במידה רבה הודות לתורשה. כיום לא נעשה עוד שימוש במדד הראש לבוגרים, אלא לשם תיאור הופעה חיצונית של יחידים. בנוסף, לא נמצא קשר בין המדד לבין התנהגות. מאידך, עדיין נעשה שימוש במדד זה להערכת גילם של עוברים לצרכים משפטיים או למעקב הריון, תחום בו הבדלים בצורות גולגולת שונות בין אוכלוסיות שונות עדיין נחקר. לפי הערכים של מדד הראש מוגדרות הקטגוריות הבאות: "דוליכוצפאליים" (dolichocephalic), או "מאורכי ראש": ערך קטן מ-75% בקרב נשים ומ־65% בקרב גברים. "מזוצפאליים" (mesocephalic), "מזוקרניאלים" (mesocranial), או "ראשים בינוניים": הערך בתחום שבין 75% - 80% בקרב נשים ובין 65% - 75% בקרב גברים. "ברכיצפאליים" (brachycephalic), "ברכיקרניאלים" (brachycranial), או "קצרי ראש": הערך גדול מ-80% בקרב נשים ומ־75% בקרב גברים. גולגולת פרנולוגיה מדד הראש, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Corey S. Sparks and Richard L. Jantz, "A reassessment of human cranial plasticity: Boas revisited", PNAS, November 12, 2002, vol. 99, no. 23; Ralph L. Holloway, "Head to head with Boas: Did he err on the plasticity of head form?", PNAS, November 12, 2002, vol. 99, no. 23
גנאיוס פאפיריוס קארבו (קונסול 113 לפנה"ס)

גנאיוס פאפיריוס קארבו היה קונסול רומאי שחי במחצית השנייה של המאה ה-2 לפנה"ס. לא הרבה ידוע על חייו של קארבו. קארבו היה בן לאחת ממשפחות האצולה של רומא וכמה מבני משפחתו, כגון גאיוס פאפיריוס קארבו, החזיקו במשרות חשובות ברפובליקה הרומית במהלך המאות ה-2 וה-1 לפנה"ס. קארבו נבחר למשרת הקונסול בשנת 113 לפנה"ס. רעו לקונסולט היה גאיוס קאיקיליוס מטלוס קאפראריוס, בן למשפחת המטלים רבת העוצמה. קארבו נשלח לאזור נוריקום שם חנו הקימברים, שבט גרמאני שנדד דרומה מאזור חצי האי יוטלנד ואיים על הטאוריסקים, בני בריתה של רומא. קארבו תפס עמדת הגנה חזקה על ההרים שבסביבות מחנה הקימברים ודרש מהם לסגת מארץ הטאוריסקים. הקימברים נענו לדרישתו של קרבו ונסוגו, וקארבו שלח להם מורי דרך להדריך אותם בנתיבים שיצאו מארץ האטרוסקים. למעשה תכנן קארבו להוביל את הצבא הקימברי למארב והורה למדריכים להוביל את הקימברים לנקודה בה הוא ארב להם עם צבאו. פרופסור מ. קארי משער שקארבו קיווה לניצחון קל על הקימברים כיוון שאלו היו "המון מטופל בשיירת מטענים גדולה". לרוע מזלו של קראבו, התרמית התגלתה על ידי הקימברים. קראבו איבד את יתרון ההפתעה וקרב פרץ בין שני הצדדים בסביבות נוריה או, לפי קארי, ליובליאנה. צבאו של קארבו ספג מפלה צורבת ומרביתו הושמד. לא ברור מה עלה בגורלו של קארבו ואם הוא נהרג בקרב, נשבה או הצליח להימלט. לפי טקיטוס, שנחשב למקור מהימן ביותר, קארבו הוכה בשדה הקרב או נפל בשבי הקימברים. היה אשר היה גורלו של קארבו, תבוסתו סימנה את פתיחתה של מלחמת הקימברים והטווטונים והיא היוותה את הנדבך הראשון בשרשרת של תבוסות רומיות משפילות לקימברים, שרשרת שנקטעה רק על ידי גאיוס מריוס בסוף המאה ה-1 לפנה"ס. תאודור מומזן, "דברי ימי רומא", כרך א', עמ' 390–391, הוצאת מסדה, תשכ"א. מ. קארי, דברי ימי רומא, עד סוף תקופת קונסטאנטינוס, תרגם ק. כצנלסון, הוצאת ש. פרידמן, תל אביב, עמ' 307. שם טקיטוס, גרמניה, מופיע בעברית ב"דברי הימים", תרגמה שרה דבורצקי, מוסד ביאליק, 1965, עמ' 271.
וורן ג'י

וורן גריפין השלישי (נולד ב-10 בנובמבר 1971), הידוע בכינוי וורן ג'י (באנגלית: Warren G) הוא ראפר אמריקאי, ואח חורג של הראפר והמפיק המצליח ד"ר דרה. חבר לשעבר בכנופיית 'קריפס' בלונג ביץ'. וורן ג'י, יליד לונג ביץ', קליפורניה, התחיל את הקריירה המוזיקלית שלו בהרכב 213 (קידומת טלפון של אזור מזרח לוס אנג'לס) יחד עם נייט דוג וסנופ דוג. הלהקה הצליחה בזכות הקשר של וורן ג'י שהכיר אותה לאחיו החורג ד"ר דרה שגרם להחתמתם בחברת התקליטים Death Row Records של שוג נייט. בשנת 1992 וורן ג'י תרם רבות להפקת אלבום הבכורה של ד"ר דרה The Chronic שאירח בין היתר את כל הרכב 213 יחד עם חבריהם מהרכב דה דוג פאונד . בשנת 1993 וורן ג'י הפיק לעצמו את סינגל הבכורה שלו בהשתתפות נייט דוג ומיסטה גרים שנקרא Indo Smoke (עשן הגראס). שנה לאחר מכן ב-1994 יצא אלבום הבכורה בחברת התקליטים Def Jam Records שנקרא Regulate... G Funk Era והלהיט הגדול מהאלבום ובכלל של וורן ג'י היה "Regulate". בשנת 1997 יצא אלבומו השני שנקרא Take A Look Over Your Shoulder. האלבום זכה להצלחה ומכר יותר משני מיליון עותקים בארצות הברית. בשנת 1998 הופיעו וורן ג'י והזמרת הנורווגית סיסל יחד בדואט שהתבסס על הקטע "מחולות פוליבצים" מתוך האופרה "הנסיך איגור" והפך ללהיט באירופה. ג'י ביצע קטעי ראפ בעוד סיסל ביצעה קטעי מקהלה. ב-1999 יצא אלבומו השלישי I Want It All. באלבום השתתפו ראפרים בולטים דוגמת מאק 10, סנופ דוג, קורופט ואיב. באותה שנה שיחק בדרמת הפשע "כביש מהיר" לצד דריל האנה. בשנת 2001 וורן ג'י חתם ביוניברסל רקורדס והוציא את אלבומו הרביעי The Return of the Regulator שאכזב מאוד ולא הצליח במכירות. באלבום הזה שאפילו עטיפתו הייתה בדיוק כמו באלבום הראשון שלו, וורן ג'י ניסה לשחזר את אלבום הבכורה שלו משנת 1994 ללא הצלחה. בשנת 2003 וורן ג'י חבר לחבריו להרכב 213 סנופ דוג ונייט דוג והחליטו להקליט את האלבום שלא יצא וזה שוחרר 2004 בשם The Hard Way. הלהיט הגדול ביותר מתוך האלבום היה "Grupie Luv" והאלבום נכנס למקום הרביעי במצעד המכירות של מגזין בילבורד הנחשב. בשנת 2005 הוציא וורן ג'י את אלבומו החמישי In the Mid-Nite Hour תחת לייבל עצמאי. 1994: Regulate...G Funk Era 1997: Take a Look Over Your Shoulder 1999: I Want It All 2001: The Return of the Regulator 2009: The G Files מדיה וקבצים בנושא וורן ג'י בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של וורן ג'י וורן ג'י, ברשת החברתית פייסבוק וורן ג'י, ברשת החברתית אקס (טוויטר) וורן ג'י, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) וורן ג'י, באתר אפל מיוזיק (באנגלית) וורן ג'י, באתר ספוטיפיי וורן ג'י, באתר Last.fm (באנגלית) וורן ג'י, באתר AllMusic (באנגלית) וורן ג'י, באתר MusicBrainz (באנגלית) וורן ג'י, באתר דיזר וורן ג'י, באתר Discogs (באנגלית) וורן ג'י, באתר Songkick (באנגלית) וורן ג'י, באתר Genius וורן ג'י, באתר SecondHandSongs וורן ג'י, באתר בילבורד (באנגלית) וורן ג'י, באתר טיידל (באנגלית)
לאו בורכארד

לאו בורכארד (Leo Borchard‏; 31 במרץ 1899 – 23 באוגוסט 1945) היה מנצח רוסי ולזמן קצר מנהל מוזיקלי של הפילהרמונית של ברלין. בורכארד נולד במוסקבה להורים גרמנים וגדל בסנקט פטרבורג, שם קיבל הכשרה מוזיקלית איתנה. בשנת 1920, אחרי המהפכה הרוסית, היגר לגרמניה. הוא היה עוזרו של אוטו קלמפרר בקרולאופר בברלין וניצח על הפילהרמונית של ברלין בפעם הראשונה בינואר 1933. בשנת 1935 הכניס אותו המשטר הנאצי לרשימה השחורה כגורם פוליטי בלתי מהימן. בשנות מלחמת העולם השנייה נשאר בברלין והיה פעיל במחתרת. הוא היה חבר בקבוצת "הדוד אמיל" יחד עם בת-זוגו, העיתונאית רות אנדריאס-פרידריך. הם הכניסו נרדפי שלטון, בהם יהודים, אל דירתם, נתנו כסף וניירות מזויפים לאנשים שנזקקו להם וסייעו להם להימלט מגרמניה הנאצית. במסעות הקונצרטים שלו מחוץ לגרמניה פעל בורכארד לגיוס תמיכה בפעולותיו האנטי-נאציות. ב-26 במאי 1945, שבועיים וחצי אחרי כניעתה ללא תנאי של גרמניה, ניצח על הפילהרמונית של ברלין בקונצרט, שתוכניתו כללה את הסימפוניה הרביעית של צ'ייקובסקי ונחל הצלחה גדולה. כעבור שבוע מונה למנהל מוזיקלי של התזמורת. הוא תפס את מקומו של וילהלם פורטוונגלר, שיצא לגלות בשווייץ. בברלין אוגוסט 1945 נורה בשוגג למוות בידי חייל אמריקאי. מדיה וקבצים בנושא לאו בורכארד בוויקישיתוף לאו בורכארד, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) לאו בורכארד, באתר MusicBrainz (באנגלית) לאו בורכארד, באתר Discogs (באנגלית) ביוגרפיה של לאו בורכארד באתר זיכרון גוגל בוקס, "התנגדות לשואה", ביוגרפיה של רות אנדריאס-פרידריך http://www.gdw-berlin.de/en/recess/biographies/index_of_persons/biographie/view-bio/leo-borchard/?no_cache=1
דגל סומלילנד

דגל סומלילנד הוא דגלה של סומלילנד שהיא חלקה הבריטי לשעבר של סומליה. הוא הונף באופן רשמי לראשונה ב־14 באוקטובר 1996, כאשר אושר על ידי האספה הלאומית של סומלילנד. סומלילנד הכריזה על עצמאותה ב־18 במאי 1991, אולם עד היום (2022) עדיין לא הכירה בה אף מדינה בעולם. הדגל מכיל את הצבעים המזהים את הפאן־ערביות: ירוק, שחור, לבן ואדום. על הפס הירוק מופיעה הכרזת האמונה האיסלמית, שהאדה, באותיות לבנות. אותו כיתוב מופיע אף על דגל ערב הסעודית. על הפס הלבן מופיע כוכב מחומש, המצביע על חמשת האזורים בהם חיים בני העם הסומלי. חמשת האזורים הללו הם: סומלילנד הבריטית, סומלילנד האיטלקית, סומלילנד הצרפתית (ג'יבוטי), מדינת סומלי שבאתיופיה וצפון מזרח קניה. ב־31 במאי 2001 אושרה החוקה של הרפובליקה של סומלילנד. סעיף 7 בחוקה, אשר כותרתו: "הדגל, הסמל וההמנון הלאומי" קובע: הדגל של הרפובליקה של סומלילנד מורכב משלושה שטחים אופקיים, מקבילים ושווים, העליון צבעו ירוק ובאמצעו מופיעה הכתובת בערבית לַא אִלַּהַה אִלַּא (א)לְלַה וַמֻחַמַּד רַסוּל (א)לְלַה [אין אלוהים מבלעדי אללה ומוחמד נביא אללה - השהאדה]; השטח האמצעי לבן ובאמצעו כוכב מחומש שווה־צלעות, החלק התחתון צבעו אדום. הצבע הירוק - שגשוג הצבע הלבן - שלום הצבע האדום - דמם של הנופלים למען העצמאות השהאדה - אסלאם הכוכב השחור - אובדן החלום של סומליה הגדולה כאשר בריטניה סיפחה את השטח שכלל את סומלילנד בשנת 1903, הם יצרו במקום מדינת חסות בריטית (פרוטקטורט) אשר הפכה לחלק מן האימפריה הבריטית. הבריטים ייחסו חשיבות רבה לאזור הגאוגרפי של סומלילנד לצורך הקשר המסחרי עם הודו ומצרים. הבריטים קבעו למקום, ששמו הרשמי היה סומלילנד הבריטית, דגל חדש. כמו ברוב מדינות חבר העמים הבריטי אף בדגלה של סומלילנד הבריטית היה רקע כחול כהה ועליו בפינתו השמאלית העליונה דגל הממלכה המאוחדת. על הדגל הופיעה גם תמונה של קודו (סוג של אנטילופה הנפוצה באזור זה), זאת על רקע אליפסה לבנה. הדגל הונף על ספינות הצי הסומלי וכן על בנייני ממשלה בסומלילנד הבריטית. בשנת 1950 השתנה סמלה של מדינת החסות, סומלילנד הבריטית, ועקב כך השתנה גם דגלה. הדגל עדיין נושא דגל קטן של הממלכה המאוחדת. אולם, תמונתו של הקודו הוסרה ועתה מופיע רק ראש האנטילופה, מעל מגן מלכותי, כשהוא מביט היישר אל הצופה. בין קרני האנטילופה מופיע סמל כתר המלכות כדי לסמל את המשפחה המלכותית ואת האימפריה הבריטית. המגן המלכותי עצמו לשלושה, פס אופקי זהוב ומתחתיו חלוקה אנכית לצבעים ירוק וכחול. על הרקע הזהוב מגן של צ'יף סומלי לפני שתי חניתות מוצלבות שחודן פונה כלפי מטה. על הרקע הירוק מופיע צריח מסגד לבן. על הרקע הכחול מופיע ציור של סירת דאו ערבית במפרש מלא על גלי הים, מתחתיה עוגן זהוב. דגל זה כאמור הונף משך תקופה קצרה בלבד, היות שב־26 ביוני 1960 הוכרזה עצמאותה של סומלילנד וביום 1 ביולי, אותה שנה, אוחדה סומלילנד עם סומליה. מדיה וקבצים בנושא דגל סומלילנד בוויקישיתוף דגל סומלילנד, באתר דגלי העולם (באנגלית)
עץ בינומי

בתורת הגרפים ובתאוריה של מבני נתונים, עץ בינומי (binomial tree) הוא עץ בעל שורש, המארגן   2 n {\displaystyle \ 2^{n}} צמתים לתת-עצים שכולם בינומיים בעצמם. באופן רקורסיבי, העץ הבינומי מסדר 0, המסומן B0, מורכב מצומת אחד בלבד; העץ הבינומי Bn, מסדר n, מתקבל מהוספת השורש של עץ בינומי Bn-1 כצאצא נוסף של השורש של עץ בינומי Bn-1 אחר. בפרט, B1 מורכב משורש עם עלה יחיד; B2 - מורכב משורש שיש לו שני צאצאים: עותק של B1 משמאל, ועלה בודד מימין; וכן הלאה. לפיכך, עץ בינומי Bn מורכב משורש עם בנים Bn-1, ... ,B2, B1, B0. מבניה זו נובע (באינדוקציה) שלעץ הבינומי Bn יש 2n צמתים; גובהו n; יש בו בדיוק ( n i ) {\displaystyle {\binom {n}{i}}} צמתים בעומק i עבור i=0,...,n; ודרגת השורש היא n, והיא גדולה מדרגתו של כל צומת אחר. זמן בניית העץ הבינומי היא (O(n, את העץ הבינומי ניתן לבנות ממערך בדומה לבניה של ערמה. מבנה הנתונים ערימה בינומית בנוי מקבוצת עצים בינומיים מסדרים שונים. במבנה זה בניית העצים היא שכל קודקוד שנוסף הוא עץ מסדר אפס ואז מאחדים כל שני עצים מסדר זהה לסדר גבוה יותר עד שכל העצים בערימה שונים. יש גם גרסה לא סדורה של העץ הבינומי, שבה המחובר החדש הוא בן כלשהו של השורש, לאו דווקא השמאלי ביותר. בבניה זו יש   2 n − 1 {\displaystyle \ 2^{n-1}} עצים בינומיים שונים בגובה n. ערימה בינומית ערך זה הוא קצרמר בנושא מתמטיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אריה נחמקין

אריה (אריק) נחמקין (2 בנובמבר 1925 – 24 בנובמבר 2021) היה פוליטיקאי ישראלי. כיהן כחבר הכנסת מטעם המערך ושר החקלאות. נחמקין נולד לשמעון ורחל בנהלל, במשפחה בת שלושה ילדים. בשנים 1948-1943 היה פעיל בארגון ההגנה, בהמשך שירת בצה"ל ולחם במלחמת העצמאות, בין היתר בקרב משמר העמק. לאחר מכן הצטרף כמפקד מחלקה לגדוד הקומנדו 81 (לימים 89), גדוד פשיטה ממוכן בחטיבה 8, השתתף באירועי אלטלנה, ולחם במבצע דני, במסגרתו נפצע ואיבד עין בקרב על דיר טריף. לאחר תום אשפוזו, חזר לגדוד ולחם בשורותיו עד מבצע חורב, כולל. בין השנים 1954–1956, נחמקין התנדב עם קבוצה של אנשי ההתיישבות העובדת לסיוע למושבי העולים, ובמסגרת זו התגורר כשנתיים בברוש. במלחמת סיני לחם כמפקד פלס"ר חטיבה 9. במסגרת שירות מילואים לחם נחמקין כמפקד גדוד בדרגת סגן-אלוף בחטיבת אלכסנדרוני במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים. בשנים 1960-1959 היה חבר בוועדת המשק של תנועת המושבים. מ-1965 עד 1967 היה מרכז אגף המשק בתנועה, ומשנת 1970 ועד היבחרו לכנסת בשנת 1981 היה מזכיר תנועת המושבים. ב-1981 נבחר לכנסת העשירית. והיה חבר בוועדת הכספים ובוועדת הפנים ואיכות הסביבה. ב-1984 נבחר בשנית לכנסת ה-11, ומונה לשר החקלאות בממשלות האחדות הלאומית - הממשלה ה-21, שבראשותה עמד שמעון פרס והממשלה ה-22 שבראשותה עמד יצחק שמיר. נחמקין לא נבחר לכנסת השתים עשרה. ב-1946 התחתן עם שרה כבשנה (בתו של יצחק כבשנה) ונולדו להם שלושה ילדים: עמליה, דליה ושאול. חי במושב נהלל כל חייו. נחמקין נפטר בביתו ב-24 בנובמבר 2021, בגיל 96. הוא נקבר בבית העלמין בנהלל. יאיר קוטלר, הנבחרת הלאומית, כרך ב', פרק א'(2), ירון הוצאה לאור, 1988, עמודים 38 - 65 אריה נחמקין, באתר הכנסת אריה נחמקין, באתר כנסת פתוחה אורי מילשטיין, אריק נחמקין, דבר, 11 באוגוסט 1978, המשך עופר אדרת, כשנפצע דיין ניחם אותו: מספיקה עין אחת לעולם המחורבן, באתר הארץ, 24 בנובמבר 2021 אלי אלון, מת אריק נחמקין מראשי תנועת המושבים , באתר News1 מחלקה ראשונה, 28 בדצמבר 2021 אריק נחמקין, שר החקלאות לשעבר, הלך לעולמו בגיל 96, באתר ynet, 24 בנובמבר 2021 נדב שרגאי, יורים ובוכים, וצודקים, באתר ישראל היום, 27 באפריל 2014. אורי מילשטיין, אריק נחמקין, דבר, 11 באוגוסט 1978, המשך. ראומה זיסקינד, הנמרים הנוראים של גדוד 89 שיחזרו את כיבוש לוד, מעריב, 12 ביולי 1988 נקדימון רוגל, מבצע ירקון - באש ובמים, אתר עמותת "יד לשריון", ‏ 27 בינואר 2011. החטיבה בששת הימים, באתר חטיבת אלכסנדרוני. החטיבה ביום כיפור, באתר חטיבת אלכסנדרוני. קובי בן-שמחון, עכשיו כבר מותר לבכות, באתר הארץ, 7 באוקטובר 2011. יעקב בר-און, ‏השר לשעבר: "הכנסת חגגה צביעות, אחרי הגידופים שתו קפה", באתר מעריב אונליין, 30 בנובמבר 2017 ישראל מושקוביץ, השר לשעבר אריק נחמקין מת בגיל 96: "נרתם לכל המשימות הציוניות", באתר ynet, 24 בנובמבר 2021
The Ivy League

הקיסוסים (באנגלית: The Ivy League) היא להקת רוק בריטית מאמצע שנות ה-60 של המאה ה-20. הלהקה הוקמה בשנת 1964 על ידי שלושה זמרי אולפן ומחברי להיטים - ג'ון קרטר, קן לואיס (במקור ג'ון שייקספיר) ופרי פורד (במקור בריאן פיו). הסינגל הראשון שהוציאו, נכשל. את השיר Funny how love can be שחיברו הם הציעו ללהקת הרוקינ' בריס, אבל חברת התקליטים העדיפה להוציא סינגל אחר, כך שהקיסוסים הקליטו בעצמם את השיר שהגיע למקום השמיני במצעד הבריטי. הלהיט הבא That’s why I’m crying זכה להצלחה בינונית בלבד, אך אחריו הוקלט הלהיט המצליח ביותר Tossin’ and turnin’ שהגיע למקום השלישי. ב-1966 עזבו קרטר ולואיס והוחלפו בטוני בארוז וניל לאנדון, אך הקיסוסים לא הצליחו להמריא. כבר ב-1967 הפכו שלושת חברי הקיסוסים ללהקת אנשי העציצים (The Flowerpot Men) והגיעו למקום הרביעי במצעד הבריטי עם Let's Go To San Francisco ותוך מספר חודשים התפרקו. טוני בארוז הצטרף בהמשך ללהקת מגדלור אדיסון (Edison Lighthouse) שהלהיט הראשון שלהם במצעד Love Grows (Where My Rosemary Goes כבש את הפסגה ב-1970 אבל גם ללהקה זו לא היו סינגלים מצליחים נוספים. What more do you want 1964 Funny how love can be #8UK 1965 That’s why I’m crying #22UK 1965 Tossin’ and turnin’ #3UK 1965 Our love is slipping away 1965 Running round in circles 1966 Willow tree #50UK 1966 My world fell down 1966 Four and twenty hours 1967 Suddenly things 1967 Thank you for loving me 1967 This is The Ivy League 1965 Sounds like The Ivy League 1967 The Ivy League, באתר AllMusic (באנגלית) The Ivy League, באתר MusicBrainz (באנגלית) The Ivy League, באתר Discogs (באנגלית) The Ivy League, באתר Songkick (באנגלית) The Ivy League, באתר DNCI The Ivy League, באתר בילבורד (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
רחוב יפת

רחוב יפת הוא אחד הרחובות הראשיים של יפו. הוא קרוי על שמו של יפת בנו של נח, מייסד העיר על פי אחת האגדות. בעבר נקרא רחוב עג'מי, על שם איברהים אל-עג'מי, קדוש פרסי, וכן בעבר חיבר הכביש בין יפו לעזה, וגם נקרא בשם: דרך עזה. הרחוב עובר מעל רחוב יהודה הימית בגשר שהוקם בזמן המנדט הבריטי. חלקו המערבי של תחילת הרחוב עובר על השטח בו עמדו בעבר חומות יפו. הרחוב היה בעבר דרך שהקיפה את חומות יפו העתיקה. לאחר פירוק והריסת החומה, סביב 1870, וצמיחת העיר, הפך לרחוב מסחרי מרכזי. באבני החומה שפורקו נעשה שימוש משני, ובכלל זה לבנית חלק מהבתים שברחוב. הרחוב היה בתחילה היחידי שחצה את כל העיר, עד להקמתה של שדרות ירושלים על ידי "הסולטאן הטורקי" בשנת 1915, ששכנה במקביל אל הרחוב במזרח העיר על השטח שבו היו פרדסים. כמה "סימטאות מקורות" בצידו המערבי של תחילת הרחוב העוקף את יפו העתיקה הם שרידי השערים של העיר העתיקה. כיום הרחוב מקשר בין כיכר השעון לעיר בת ים (ממשיך לרחוב בלפור). הדרך הייתה אחת משלוש דרכים שיצאו מיפו לערים מרכזיות, יחד עם דרך שכם (כיום רחוב רזיאל ובהמשכו רחוב אילת, דרך יפו-ת"א, דרך בגין וציר ז'בוטינסקי ברמת גן, בני ברק ופתח תקווה) ודרך נוספת לירושלים דרך רמלה (כיום רחוב עולי ציון, דרך בן צבי וכביש 44). ב"גן השניים" ברחוב יפת פינת רחוב ציונה תג'ר ניצב חדר שנאים, שתוכנן בשנת 1923 על ידי האדריכל אלכסנדר ברוולד. במהלך שנות ה-60 הוקמו ברחוב 2 רחבות גדולות עם "מפרצי חניה" לצד מגדלי מגורים בחלקו הדרומי של הרחוב ובחלקו הצפוני בגלל אופיו הצר של הרחוב. בחלקו הצפוני הוקם מגדל מגורים במקום כמה בתי קברות שהועברו אל אזור החוף הדרומי של יפו, האחד צפוני בשכונת עג'מי מעל גשר יהודה הימית בקרבת העיר העתיקה והשנייה בשכונת ג'בליה באזור "גן תמר". לאורך רחוב זה מספר אתרים חשובים (מצפון לדרום): כיכר השעון. גשר יהודה הימית - שהוקם בשנות ה-20 על ידי הבריטים מאפיית אבולעפיה - נוסדה ב-1879. שוק הפשפשים ממזרח לרחוב. הסניף הראשון של בנק אנגלו-פלשתינה שהוקם ב-1903. בנין מע"מ יפו. "בית תג'יאן" - ברחוב יפת 15 ביפו, סמוך למאפיית "אבולעפיה". הבית, אחד הראשונים שנבנו ב"דרך עזה", נבנה ככל הנראה בשנים 1874-1872 על ידי משפחת תג'יאן הארמנית. בסוף שנות החמישים קנה דוד אזולאי את המבנה והקים בו את מועדון "מקסים". בראשית שנות השבעים הפך ל"מועדון נובמבר". כיום הוא משולב בפרויקט המגורים "קדמת יפו העתיקה". אחוזת בוסט - רחוב רבי פנחס (לשעבר רחוב בוסט). במקום היה בית מגורים גדול ולצידו פרדס ובריכת השקיה. במקום גרו במשך כמאה שנים שלושה דורות של משפחת בוסט, משפחה צרפתית אמידה. בשנות ה-70 נמכר המקום ועליו הוקם פרויקט "הרובע ביפו". הבאר והבריכה שוקמו. בית העולים שאכסן עולים יהודים שהגיעו לנמל יפו. בית החולים הצרפתי על שם סנט לואי ביפו - בית החולים הצרפתי על שם המלך הצרפתי לואי התשיעי, מלך צרפת בראש שניים ממסעי הצלב (במקום מתקיימות עבודות להפיכתו למלון W) בית החולים האנגלי ביפו-(כיום בבעלות פרטית ומשמש לאירועים) בית הספר הסקוטי טביתא ובית הספר הצרפתי "קולג' דה פרר". כנסיית גאורגיוס הקדוש היוונית אורתודוקסית. גבעת אנדרומדה. כנסיית אנטוניוס הקדוש הקתולית. הכנסייה האנגליקנית. הבית הירוק. הרחוב הוא גבולן המזרחי של יפו העתיקה ושכונות עג'מי וגבעת עלייה.