laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
אורטל אופק

אורטל אופק (נולדה ב-8 בדצמבר 1981) היא זמרת ויוצרת ישראלית. אופק נולדה בתל אביב. את דרכה המוזיקלית החלה בנערותה בלהקת צעירי תל אביב, ולאחר מכן שירתה בלהקת חיל הים. בזמן שירותה הצבאי פגשה את עידן רייכל בעת שירותו במילואים. רייכל פנה אליה להקלטת השיר "מדברים בשקט", עוד לפני שקם הרכבו החדש, הפרויקט של עידן רייכל. מאוחר יותר נכנס השיר לאלבום "הפרויקט של עידן רייכל", שיצא ב-2002 ויצא כסינגל לתחנות הרדיו. השיר זכה להצלחה גדולה. לאחר השחרור מצה"ל החלה אופק בקריירה עצמאית. בין היתר הגישה לצד יוני רועה ולילה מלכוס עונת שידורים מלאה בתוכנית "שירה בשידור". בהמשך פנה אליה מיקי גבריאלוב בהצעה להתארח בסיבוב הופעות עליו שקד באותו זמן. הסיבוב נקרא "מיקי גבריאלוב מארח את אורטל אופק". אופק כתבה שירים לסרטים ולמדה בבית הספר למשחק בית צבי. בשנת 2007 הוציאה אופק סינגל ראשון, "בשדות של המושב", שכתבה, הלחינה והפיקה. השיר זכה להשמעות רבות באמצעי התקשורת וזיכה את אופק בהכרה לא רק כזמרת אלא גם ככותבת, מלחינה ומפיקה מוזיקלית. בעקבות יציאת השיר זכתה אורטל לתואר זמרת השנה במצעד האלטרנטיבי של גלי צה"ל. "בשדות של המושב" עובד גם לגרסת מועדונים שהגיעה למקום הראשון במצעד הקלאב וחיי הלילה הרשמי של E-NIGHT. בשנים שלאחר מכן הוציאה את הסינגלים "יום ועוד לילה" (שלווה בקליפ), "מאמינה בניסים" ו"קרן אור". ב-2009 במסגרת הפרויקט "עשרה לעשר", שחררה חברת סלקום את השיר "כשנתראה" בביצועה של אורטל אופק לרדיו. בפרויקט נוצר חיבור בין טקסט שכתבתה אופק, אותו הלחין צביקה פיק, והפיקה אופק. באוגוסט 2010 יצא בהוצאת חברת "היי פידליטי" אלבומה הראשון של אופק, אורטל אופק, שבו נכללו בין היתר כל הסינגלים שהוציאה בשלוש השנים שקדמו לו. פרט לשיר התפילה "אבינו מלכנו" אופק כתבה והלחינה את כל שירי האלבום, וכן עיבדה, הפיקה מוזיקלית, וניגנה ברוב כלי הנגינה. מיד עם יציאתו, נבחר האלבום לאלבום השבוע ב-88FM וכן זכה בקטגוריה "היצירה המקורית של השנה" בסיכום השנתי שערך רדיו דרום במשדר מיוחד. ביוני 2014 השתתפה אופק בתוכנית "The Voice ישראל" ועברה את שלב האודישנים, כשמוש בן ארי בחר להיות המנטור שלה. 2010: אורטל אופק מדיה וקבצים בנושא אורטל אופק בוויקישיתוף אורטל אופק, באתר MOOMA (בארכיון האינטרנט) אורטל אופק, בריאיון עם גאולה אבן ריאיון עם אורטל אופק, רדיו ללא הפסקה אור ברנע, יש אופק, באתר ynet, 20 בספטמבר 2007 nrg מעריב, פזמון חוזר: אורטל אופק שרה לגלעד שליט, באתר nrg‏, 4 בספטמבר 2008 "נושא פרי" עם אורטל אופק באולפן, מערכת אתר רשת ג' "אורטל אופק" ביקורת אלבום, יוסי חרסונסקי אורטל אופק: "מקווה לשרוד את הריאליטי", באתר ynet, 23 ביוני 2014
גורדון ברדלי

גורדון ברדלי (באנגלית: Gordon Bradley;‏ 23 בנובמבר 1933 - 29 באפריל 2008) היה כדורגלן ומאמן כדורגל אנגלי-אמריקאי. ברדלי גדל בסנדרלנד שבאנגליה, ובהיותו בן 16 הצטרף למחלקת הנוער של מועדון הכדורגל המקומי. הקריירה שלו כמעט הגיעה לסיומה עוד בטרם החלה - במהלך אימון הוא שבר את פיקת הברך הימנית, ורק כעבור שנתיים יכול היה לשוב לשחק. ברדלי המשיך לשחק כדורגל במקביל לעבודתו במכרה פחם של השלטון. אף שהחל את הקריירה שלו כחלוץ, הוא נאלץ לעבור לשחק בהגנה מאחר שנעשה איטי יותר בעקבות פציעתו. ב-1955 החל את הקריירה המקצוענית שלו בברדפורד פארק אווניו וב-1957 עבר לשחק בקרלייל יונייטד. ב-1963 חתם ברדלי בקבוצת טורונטו רומא מליגת הכדורגל של מזרח קנדה. הוא שיחק בה שתי עונות, וב-1965 עבר לטורונטו סיטי. במקביל למשחקיו בקייצים במסגרת הליגה הקנדית שיחק ברדלי בסתיו ובחורף בליגת הכדורגל הגרמנית-אמריקאית (GASL), בקבוצות ניו יורק אוקראיניאנס וניו יורק אמריקנס. ב-1967 עבר לשחק בניו יורק גנרלס ששיחקה בליגת הכדורגל הצפון אמריקאית (NASL), ושימש הן כשחקן והן כעוזר מאמן. לאחר שהקבוצה התפרקה הוא עבר לבלטימור בייס, אך גם קבוצה זו התפרקה. ב-1971 עבר ברדלי לקבוצה החדשה שהוקמה ניו יורק קוסמוס, ושימש בה בתפקיד מאמן-שחקן. הוא הוביל את הקבוצה לזכייה באליפות ה-NASL בעונת 1972. הוא שימש בתפקיד עד לעונת 1975, שבסיומה פוטר והוחלף על ידי קן פארפי. לאחר ששיתף עצמו במשחק אחד בלבד בעונת 1975 פרש ברדלי ממשחק. בתקופה בה שיחק בארצות הברית ערך ברדלי הופעה אחת במדי הנבחרת הלאומית, נגד נבחרת ישראל בנובמבר 1973, אך באופן אירוני, קיבל אזרחות אמריקאית מלאה רק ב-1974. הוא כיהן גם כמאמן הנבחרת במקביל למשחקו במדיה. במהלך עונת 1976 מונה ברדלי מחדש למאמן ניו יורק קוסמוס, לאחר פיטוריו של פארפי בעקבות פתיחה מאכזבת של העונה. ביולי 1977 הוא עזב את תפקיד המאמן ועבר לשמש בתפקיד ניהולי בכיר בקבוצה. ניו יורק זכתה באליפות הליגה בסיום אותה עונה. ב-1978 מונה ברדלי למאמן קבוצת וושינגטון דיפלומטס. הקבוצה התפרקה ב-1980, אך נבנתה מחדש ושיחקה תחת אותו שם בליגת הכדורגל האמריקאית (ASL). הקבוצה החדשה מינתה מחדש את ברדלי למאמן, אך הוא פוטר במהלך ההכנות לעונה והוחלף על ידי פארפי. ב-1985 החל ברדלי לכהן כמאמן קבוצת הכדורגל של אוניברסיטת ג'ורג' מייסון, ונשאר בתפקיד במשך 15 שנים, עד שהודיע על פרישה מאימון בדצמבר 2000. ברדלי הוכנס להיכל התהילה של הכדורגל האמריקאי ב-1996, ולהיכל התהילה של אוניברסיטת ג'ורג' מייסון ב-2006. הוא נפטר באפריל 2008, בגיל 74. גורדון ברדלי, באתר Transfermarkt גורדון ברדלי, באתר National Football Teams גורדון ברדלי, באתר FootballDatabase.eu גורדון ברדלי באתר היכל התהילה של הכדורגל האמריקאי
מוסקוביט

מוסקוביט (Muscovite) – מינרל נפוץ מאוד מקבוצת הנציצים (Mica). כרוב מינרלי הקבוצה המוסקוביט הוא בעל פצילות מושלמת ויוצר לוחות דקים. המינרל נמצא בסלעי יסוד, סלעים מותמרים וסלעי משקע. בסלעי יסוד הוא מרכיב נפוץ של פגמטיט גרניטי, גרניט, גרנודיוריט, אפליט ושאר סלעים פלסיים (עשירים בפצלת השדה וקוורץ). בסלעי יסוד געשיים חמוצים הוא פחות נפוץ. מוסקוביט הוא רכיב אופייני של סלעים מותמרים שמקורם בתהליך התמרה של סלעי משקע נפוצים. למוסקוביט תפקיד משמעוי ביצירה של ההופעה הפצלית של סלעים מותמרים כצפחות. משקעים קלאסטיים שמקורם בסלע קריסטליני שלא עברו בליה או הסעה משמעותית בדרך כלל מכילים מוסקוביט, לכן מוסקוביט הוא מינרל נפוץ גם באבן החול ארקוזה ועוד. מקור השם מוסקוביט בא מזכוכית מוסקבה, שם שהשתמשו בו בעבר לתיאור המינרל בגלל השימוש בו בתור חלונות בכנסיות ברוסיה (במאה ה-19). בסלעים פגמטיטים גבישי מוסקוביט עשויים להגיע לגודל של סנטימטרים ואף עשרות סנטימטרים והם מופיעים פעמים רבות עם גבישים של אבני חן בעלות ערך כמו טורמלין, טופז, בריל או אלמנדין. בהופעה נדירה של מוסקוביט מברזיל גביש מתואם יוצר כוכבים מחומשים צהובים שנקראים "מוסקוביט מכוכב" ("star Muscovite"), גרסה ירוקה כהה נקראת פוקסיט והצביעה שלה היא כתוצאה מברום בסריג. אחד השימושים המוקדמים של מוסקוביט הוא כתחליף לזכוכית בחלונות משום שמשטחים דקים של המינרל שקופים, הוא עדיין משמש באופן לא נפוץ בתור חלונות בכבשנים ותנורים תעשייתיים. כיום הוא משמש בעיקר בתעשיית האלקטרוניקה. משטחי מוסקוביט משמשים לייצור רכיבים מגוונים כגון קבלים, טרנזיסטורים מבודדים וחלונות של שפופרות במיקרוגל. יישומים תעשייתיים נוספים עושים שימוש בברק הכסוף של גבישי המוסקוביט וכוללים שימוש בצבעים ולציפוי קירות. ציפוי על טפט יוצר ברק משיי. בתעשיית הצמיגים לרכב הוא משמש לשחרור הצמיג מהתבנית. עוד שימוש הוא בתור רכיב של בוץ הקידוח בקידוחי נפט וגז. ברק המוסקוביט מנוצל גם בתעשיית הקוסמטיקה בייצור של לקה מנצנצת לציפורניים, שפתונים וצלליות לעיניים. מקור הברק העדין שנראה בהרבה קרמים קוסמטיים צבעוניים הוא נוכחותה של אבקת מוסקוביט. תכונות נוספות מחלקה: סיליקטים תת-מחלקה: מינרלים פילוסיליקטיים - (סיליקטים במבנה בצורת לוחיות). קבוצה: מיקות ממדי יחידת התא (אנגסטרם): a=5.19, b=9.03, c=20.05, beta=95.5 ארצות כרייה עיקריות: הודו, פקיסטן, ברזיל ואזורים שונים בארצות הברית מאפיינים נוספים: משטחים גמישים ואלסטיים וכאשר מכופפים ומשחררים הם יחזרו לצורתם המקורית פוקסיט מסלובקיה שכבה של מוסקוביט מוסקוביט באתר webmineral מוסקוביט באתר emporia מוסקוביט באתר mindat מוסקוביט באתר geology.csupomona מוסקוביט באתר mineral.galleries מוסקוביט, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
כרמאנשאה

כרמאנשאה (בפרסית: ‏کرمانشاه‏Ⓘ‏; בכורדית: کرماشان/Kirmaşan - כרמאשאן) היא בירת המחוז הקרוי על שמה במערב איראן. העיר שוכנת כ-425 ק"מ דרום-מערבית לבירה טהראן ובה אקלים יבשתי. מרבית התושבים מדברים פרסית וכורדית. על פי מפקד האוכלוסין האחרון מ-2016 התגוררו בכרמאנשאה 946,651 בני אדם, העיר היא התשיעית בגודלה באיראן. מבחינה דתית זוהי עיר מגוונת מאוד, שחיים בה מוסלמים, אשורים (נוצרים), בהאים, יהודים וארמנים, כשהנציגות הגדולה ביותר היא לאסלאם השיעי. עתיקותיה, נופה ותרבותה של כרמאנשאה מספרים על היותה נדבך בערש התרבות הפרהיסטורית של האזור, ככפר נאוליתי. האזור שסביבה יוּשב על ידי האדם הקדמון עוד מתחילת תקופת האבן הקדומה. בעיקר נתגלו אבני יד מהתקופה הפלאוליתית התחתונה ומערות עם ממצאים חשובים מהתקופה הפלאוליתית התיכונה. תבליט כתובת ביסותון שעל צלע הר בסמוך לעיר הוא איגרת מהמלך דריווש, שבשנת 2006 הוכרה כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו. ערך מורחב – קהילת יהודי כרמאנשאה בעיר התקיימה קהילה יהודית, שמנתה בשנת 1912 5,000–6,000 אנשים, כ-3% מאוכלוסיית העיר, והיו בה ארבעה בתי כנסת. בשנים 1912–1936 שימש אברהם חכם כרב העיר כרמאנשאה, כהונתו הסתיימה בעלייתו לארץ ישראל. משה חי אהרוני היה בין פעילי הקהילה הבולטים במחצית הראשונה של המאה ה-20. מדיה וקבצים בנושא כרמאנשאה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של כרמאנשאה אתר האינטרנט הרשמי של קהילת יהודי כרמאנשאה מידע על כרמאנשאה בקטלוג הספרייה הלאומית חן מלול, אוסף ארכיוני של הקהילה היהודית בעיר כרמאנשה, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, 15.02.2018 כרמאנשאה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כרמאנשאה (כרמאנשאה, איראן), דף שער בספרייה הלאומית גיורא פוזיילוב, חכמיהם של יהודי פרס ואפגניסטן, ירושלים : מוציא לאור משרד החינוך והתרבות, מנהל החינוך הדתי, מחלקת הפרסומים, 1995, עמ' 145-167. ערך זה הוא קצרמר בנושא יישובים באיראן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
אנז'ה

אַנְזֵ'ה (בצרפתית: Angers) היא עיר במערב צרפת, המשמשת מושב המחוז האדמיניסטרטיבי מן ולואר. היא שוכנת במרכזו של חבל ארצות הלואר (פיי דה לה לואר), במרחק שווה מנאנט ולה מאן, על גדות הנהר מן, קילומטרים אחדים מכניסתו אל הלואר. לאורכה שישה גשרים, ובה נמל עתיק. העיר היא ביתם של למעלה מ-150 אלף תושבים. אנז'ה היא בעלת היסטוריה מוקדמת שמגיעה עד התיישבות האדם והתקופה הנאוליתית. בעת העתיקה היו אלה בני העם האנדגאבי שהתפרסו באזור זה של הלואר, והעניקו את שמם לפרובינציית אנז'ו (בלטינית: Andegavia) ולעיר שבמרכזה, שלימים שימשה כבירתה. במהלך ימי הביניים נהייתה אנז'ה מקום חשוב ופרנסיה היו לרוזנים ולדוכסים, שהטריטוריה שלהם הלכה והתרחבה. השושלת הפלנטגנטית (1154-1399) הפכה את דוכסות אנז'ו לכוח בעל משקל, שצעד לקראת שליטה על הפרובינציות השכנות טורן, מן וברטאן. עלייתה של השושלת האנז'ווינית נמשכה עד לכדי מגע עם הכתר האנגלי. בהמשך, איחד הדוכס רנה תחת סמכותו את אנז'ו, לורן, פרובאנס, ואף את נאפולי וסיציליה; הוא קידם את האמנות והתרבות וכן את האוניברסיטה של אנז'ה, שנוסדה במאה העשירית. אנז'ה נהייתה לעיר שעמדה בסימן ההגנה על ממלכת צרפת בפני אויביה. בעת הרנסאנס עמדה העיר בראש ארגון אזורי שבו ביססה את שיפוטה והרחיבה אותו, כשהיא מכסה אחוזות נוספות (בהן לודאן, סומיר ובופור) בסביבתה. בית משפט נוסד בעיר ב-1552, והיה הגוף השיפוטי הראשון באנז'ו. המחוז נמנה עם המחוזות שהטילו מס מאוד לא פופולרי על מלח בישול, ושישה בתי-דין לסוגיית מס-המלח היו בו, מהם בעיר אנז'ה. במהפכה הצרפתית איבדה העיר חלק נכבד מזכויות היתר שלה. עם זאת, מושב המושל (Préfecture) של מחוז מן-ולואר נקבע בה. לאורך המאה ה-19 עברה הבירה האנז'ווינית מודרניזציה שביטוייה היו הקמת שדרות, גנים ומונומנטים, שנבנו ברוח אוסמן. במאה ה-20 הוסיפה העיר לגדול ולצבור נפח תרבותי, אקולוגי וחברתי. מסוף 1939, עד כיבוש צרפת על ידי גרמניה באמצע 1940 הייתה אנז'ה מקום מושבה של הממשלה הפולנית הגולה. נמלה העתיק של אנז'ה שימש נקודת מעבר בין פריז, ונדה והלואר האטלנטי. החל מהמאה ה-17 התפתחו סביב הנמל שעל הנהר תעשיות טקסטיל וחבלים, כמו גם בתי זיקוק לנפט. בעקבותיהם באו תעשיות חדשות עם הנחת מסילת הברזל במחצית השנייה של המאה ה-19. במאה ה-20 הייתה אנז'ה עיר יצרנית עם דגש רב על מטלורגיה, אלקטרוניקה וטקסטיל לגווניו. בין החברות שמשכנן בעיר: מוטורולה, סקאניה, בּוֹש וקואנטרו. לצד פסטיבל ד'אנז'ה, העיר היא במה למספר פסטיבלים שנתיים ביניהם "פסטיבל הסקופ והעיתונות הבינלאומי", "פסטיבל ג'יפסי סווינג" ו"פסטיבל פאות הלחיים". בריטניה ויגאן, אנגליה, בריטניה מדיה וקבצים בנושא אנז'ה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של אנז'ה (בצרפתית) אנז'ה, ברשת החברתית פייסבוק אנז'ה, ברשת החברתית אקס (טוויטר) אנז'ה, ברשת החברתית אינסטגרם אנז'ה, ברשת החברתית LinkedIn אנז'ה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אנז'ה (צרפת), דף שער בספרייה הלאומית לשכת התיירות של אזור אנז'ה (באנגלית) טירת אנז'ה והחפיר כיכר התחנה באנז'ה המזרקה בכיכר התחנה באנז'ה תחנת הרכבת באנז'ה קתדרלת אנז'ה רחוב באנז'ה Town twinning with Angers, web.archive.org, ‏8 במאי 2015
ארברו

ארברו (בשוודית: Örebro) היא בירת מחוז ארברו שבמרכז שוודיה. העיר היא השישית בגודל אוכלוסייתה בשוודיה ומהווה מפגש מרכזי של דרכים, נהרות ואגמים. באֶרברו חיים נכון לשנת 2019 155,989 תושבים ; עם זאת בתחום השיפוט של העירייה נמנים (נכון ל-2008) 132,277 נפש שחיים בעיר ובסביבותיה הקרובות (Örebro kommun). ארברו שוכנת לקצהו המערבי של האגם ילמרן (Hjälmaren) - הרביעי בגודלו בשוודיה. "הפלג השחור" - Svartån - חוצה אותה ממערב למזרח בדרכו לאגם. ארברו יושבת בלב לבו של החבל העשיר, המאוכלס והמתועש של שוודיה: 70% מאוכלוסיית הממלכה חיים בטווח רדיוס של 300 ק"מ מהעיר. מיקומה בין הערים הגדולות - כ-200 ק"מ מסטוקהולם ו-300 ק"מ מגטבורג ומאוסלו, הפך אותה לעיר פופולרית. המצודה של ארברו מתוארכת למאה ה-13; כיום היא משמשת מושבו הרשמי של מושל המחוז, ולשכת התיירות פועלת בה. השם Örebro מתייחס לגשר (bro) שחוצה את נהר Svartån שבו נמצאת העיר. בדומה לערים שוודיות אחרות, ארברו היא ביתם של מהגרים רבים וצאצאיהם - וב-2009 הם מנו 16 אחוזים מתושבי הקומין (הרשות המקומית), כשהם מייצגים כ-150 לאומים שונים. בעיר אוניברסיטה וענפי ספורט מפותחים. מלבד כבישים מהירים ואוטובוסים, את ארברו משרתים מסילות רכבת ושדה תעופה. אתר האינטרנט הרשמי של ארברו ארברו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) אורברו (שבדיה), דף שער בספרייה הלאומית ברוכים הבאים לארברו: מדריך תיירות רשמי (באנגלית)
הסגל הנשיאותי של רוסיה

לחצו כדי להקטין חזרה לחצו להגדלה סגל הקרמלין הוא השם הלא-רשמי לאדמיניסטרציה של נשיא רוסיה (ברוסית: Администрация президента России), או הסגל הנשיאותי הרוסי. זהו הגוף הממלכתי האחראי להבטחת פעולותיו והגדרת סדר יומו של נשיא רוסיה. הוא מורכב מצוות העובדים של נשיא רוסיה, העוזרים הנשיאותיים, היועצים, וסגני ראש סגל הקרמלין. מקום מושבם בבניין הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית לשעבר, בסטאריה פלושצ'ד 4, מוסקבה. ב-1991, במהלך כהונתו של בוריס ילצין, הונחו היסודות לסגל הקרמלין, אשר דיווח ישירות לנשיא (מתקופת לנין ועד גורבצ'וב היו עובדי הקרמלין מורכבים מאנשי צוות של המפלגה הקומוניסטית). המשרד החדש כינס תחתיו את הסגל הנשיאותי שהחל לפעול בקיץ 1991 כצוות העבודה של נשיא רוסיה. היחידות החשובות ביותר הפועלות בכפיפות לסגל הנשיאותי הן המועצה לביטחון לאומי, מועצת המדינה, שירות הביטחון הנשיאותי, המינהל הראשי לתוכניות מיוחדות (שאחראי לבניית ואחזקת הבונקרים הנשיאותיים), מינהל הפרוטוקול, מינהל המימון והתקציב, משרד מזכיר העיתונות הנשיאותי. תחת כהונתו של ולדימיר פוטין מבנה הסגל אורגן מחדש ובוטלו מספר מחלקות בו. ראש סגל הקרמלין דובר הקרמלין משרד הרשות המבצעת של נשיא ארצות הברית מדיה וקבצים בנושא הסגל הנשיאותי של רוסיה בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של הסגל הנשיאותי של רוסיה (באנגלית אמריקאית וברוסית) דף האדמיניסטרציה באתר Kremlin.ru אודות האדמיניסטרציה הנשיאותית באתר הקרמלין
שירות הביטחון הנשיאותי של רוסיה

שירות הביטחון הנשיאותי של רוסיה (ברוסית: Служба безопасности президента России) הוא שירות האבטחה האישי של נשיא רוסיה. תחילה היה הארגון כפוף לאדמיניסטרציה הנשיאותית של רוסיה ובאמצע שנות ה-90 היה לחלק משירות האבטחה הפדרלי האחראי לאבטחת אישים ברוסיה. זהו גוף אבטחה האחראי לאבטחתו של הנשיא ובני משפחתו. הוקם ב-11 בנובמבר 1993. הארגון הוקם על ידי הנשיא בוריס ילצין כיורש למינהל האבטחה הראשי (מינהל 9 לשעבר בקג"ב). בראש הארגון הועמד אלכסנדר קורז'אקוב. במהלך מחצית שנות ה-90 בארגון הוקמו מחלקות לחקירת שחיתות בממשל ובממסד הנשיאותי. במהלך שנת 1996 סוכם על שליחתו לפנסיה של אלכסנדר קורז'אקוב והכפפת שירות הביטחון הנשיאותי לארגון אחר וביטול מעמדו כארגון עצמאי. שנה לאחר מכן הוקם שירות האבטחה הפדרלי. באפריל 2001 הפך שירות הביטחון הנשיאותי ליחידת סמך בשירות האבטחה הפדרלי, ואבטחת הנשיא ובני משפחתו נשארה תפקידו העיקרי. אלכסנדר קורז'אקוב (1991–1996) יורי קראפיווין (1996) אנאטולי קוזנצוב (1996–2000) ויקטור זלוטוב (2000–2013) אולג קלימנטייב (2013–2015) דמיטרי קוצ'נב (2015—2016) אלכסיי רובז'נוי (2016—ואילך) מאבטחי שירות הביטחון מחוץ למטוס הנשיאותי המכונית הנשיאותית אותה מתחזקים אנשי שירות הביטחון רכבי האבטחה מדגם אאורוס ארסנל משטרת הארמון (רוסיה) אודות שירות הביטחון הנשיאותי הרוסי (ברוסית) סוכל ניסיון התנקשות בפוטין (ספטמבר 2000) סוכנויות הידיעות, רוסיה: קיימת מזימה להתנקש בפוטין באיראן, באתר ynet, 14 באוקטובר 2007 סוכנויות הידיעות, צהובון רוסי: סוכל ניסיון לרצוח את פוטין, באתר ynet, 15 במרץ 2008 שירות הביטחון הנשיאותי באתר Agentura.ru כתבה ברוסית אודות הארגון
ילדי השמש

ילדי השמש הוא סרט קולנוע ישראלי של הבמאי רן טל, אשר יצא בשנת 2007, בתמיכת קרן גשר לקולנוע רב תרבותי. הסרט זכה בשנת 2008 בפרס סרט התעודה הטוב ביותר בתחרות ע"ש וולג'ין בפסטיבל הסרטים של ירושלים. הסרט בוחן את "ילדי השמש" - הדור הראשון של ילדי החינוך המשותף בקיבוצים אשר גודלו על ברכי האידאולוגיה הקיבוצית. הסרט משלב קטעי ארכיון לצד ראיונות. בסרט מתארים המרואיינים בין השאר תחושות נוסטלגיה כלפי ילדותם בקיבוץ וערכי התנועה הקיבוצית שליוו אותם, לצד קשיים רגשיים שחוו כילדים בעקבות אורח החיים הקיבוצי, למשל הריחוק מההורים בשל הלינה המשותפת. "ילדי השמש", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית) "ילדי השמש", באתר AllMovie (באנגלית) "ילדי השמש", באתר Rotten Tomatoes (באנגלית) "ילדי השמש", באתר ספר הקולנוע הישראלי "ילדי השמש", באתר אידיבי "ילדי השמש", במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית) "ילדי השמש", במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית "ילדי השמש" - הסרט המלא לצפייה בתשלום באתר ארכיון ישראלי לסרטים - סינמטק ירושלים ילדי השמש, לצפייה ישירה באורך מלא עם תרגום. אתר יוטיוב "ילדי השמש", צפייה ישירה בסרט באתר ארכיון הסרטים הישראלי, סינמטק ירושלים שמוליק דובדבני, עידן התמימות, באתר ynet, 20 בספטמבר 2007 מרב יודילוביץ', "ילדי השמש": הסרט הדוקומנטרי הטוב של השנה, באתר ynet, 1 באוגוסט 2008 ערך זה הוא קצרמר בנושא סרטים ישראליים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
ארמון קונסטנטין

ארמון קונסטנטינובסקי (רוסית: Константиновский дворец) הוא אתר שהוכרז כאתר מורשת רוסית ומשמש כמעון נשיאותי לנשיא רוסיה. מכונה בשם "ארמון הקונגרסים" (государственный комплекс «Дворец конгрессов»). הארמון נבנה במאה ה-18 ושוכן על הגדה הדרומית של המפרץ הפיני על נהר סטרלקה, כ-20 ק"מ מהעיר סנקט פטרבורג. בעליו הראשונים של הארמון היה פיוטר הגדול. בסוף המאה ה-18 העיירה סטרלנה באזור סנקט פטרבורג, הייתה לרכושו הפרטי. ב-1797 הצאר פאבל הראשון, העניק את הארמון במתנה לבנו, הנסיך הגדול קונסטנטין פאבלוביץ', שעל שמו נקרא הארמון והפארק שסביבו. הארמון נבנה על פי פרויקט של האדריכל ניקולה מיקטי. בשנות 1750 הארמון עוצב על פי תכנונו של ברתולומאו רסטרלי, האדריכל הרוסי-איטלקי שנחשב למעצב העיר סנקט פטרבורג. לאחר שפרצה שרפה במקום ב-1803 הארמון שופץ על ידי האדריכל הרוסי אנדריי וֹורוניחין. בשנים 1847–1851 הארמון שופץ שוב. בתקופת מלחמת העולם השנייה הארמון נהרס כמעט לגמרי, כמו מרבית מבני העיר. לאחר המלחמה החלו בעבודות שיפוץ שנמשכו עד שנות 1990. המבנה עבר מיד ליד לאורך אותה תקופה, תחילה השתכן בו המכון הארקטי של לנינגרד (Ленинградское арктическое училище) שלמדו בו טכנאים שהשתלבו לאחר מכן בעבודה בתחנות מחקר בקוטב הצפוני או באנטארקטיקה. הארמון עבר תחת חסות מספר חברות שונות עד שנת 2000. בשנת 2000, המנהל לענייני נשיא רוסיה בשיתוף פעולה עם החברה הרוסית לשימור אנדרטאות מימנה את שיקומו ושיפוצו של הארמון. נבנה ארמון קונגרסים והארמון הפך לרכוש ממלכתי של נשיא רוסיה, שיפוץ הארמון כלל הוספת מספר מבנים שונים, הפיכת אגפים מסוימים למוזיאון ובניית סיפון ליכטות. בקיץ 2006 ארמון הקונגרסים אירח את פסגת G-8 ובקיץ 2013 אירח את פסגת G-20 . מדיה וקבצים בנושא ארמון קונסטנטין בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של ארמון קונסטנטין ארמון קונסטנטין, ברשת החברתית פייסבוק ארמון קונסטנטין, ברשת החברתית אקס (טוויטר) ארמון קונסטנטין, ברשת החברתית אינסטגרם ארמון קונסטנטין, ברשת החברתית VK ארמון קונסטנטין, סרטונים בערוץ היוטיוב
פודינג

פּוּדִינְג, או רַפְרֶפֶת הוא קרם מתוק קרוש אך רך, שמוגש קר, ולרוב נאכל לקינוח. פודינג מבוסס לרוב על אבקת עמילן, ג'לטין או אורז, ונוזל כמו חלב או שמנת (לעיתים משתמשים בקצפת במקום שמנת), בתוספת חומרי טעם כגון שוקולד או וניל ולעיתים הפודינג מבוסס על ביצים. קיימת אבקת פודינג מוכנה המכילה חומרי טעם שונים (כמו וניל, שוקו ועוד) וחומר מקשה. ניתן להכין פודינג במגוון טעמים. הטעמים המתוקים דומים לאלה של גלידה, וכוללים בננה, פירות יער, אגוזים ועוד. קיימים גם פודינג אורז, פודינג דגים ופודינג גזר. פודינג משמש אף כחומר גלם בקינוחים שונים, למשל כמרכיב בתערובת העוגה או כחלק מקרם מורכב. דוגמאות לקינוחים שהם גרסאות של פודינג: קרם קרמל, קרם ברולה, פנקוטה, קרם בוואריה, זביונה, מלבי, לילות ביירות. בישראל פודינג בטעמים שונים, כגון שוקולד ווניל, שנמכר באריזות אישיות, מכונה מעדן חלב. במטבח הבריטי משמשת המילה "פודינג" לשני סוגי מאכלים. סוג אחד הוא זה המכונה "פודינג" גם בישראל - קרמים מתוקים. הסוג השני הוא מגוון מאכלים שונים המבוססים על תערובת מרכיבים שנאפתה, בושלה או אודתה. גם רוב המאכלים מהסוג השני הם קינוחים, כמו פודינג חג המולד, שהוא מעין עוגה מאודה, ונאכל כקינוח בארוחת חג המולד ופודינג לחם שהוא תערובת אפויה, אם כי לא כולם: למשל, פודינג יורקשייר (מאפה מלוח), פודינג שחור (נקניק דם). כמו כן, בלשון הדיבור בבריטניה, המילה "פודינג" פירושה פשוט "קינוח". פודינג נפוץ במטבח הבריטי הוא פודינג טפיוקה. חביצה סטיקי טופי פודינג טארט פודינג פודינג לחם - אוכל - ynet / מיכל לוי, באתר ynet פודינג אורז ואגסים ברוטב קיווי, מאתר "טבע הריפוי" פודינג שוקולד מהיר, מהבלוג "בצק אלים" חביצה, באתר האקדמיה ללשון העברית פודינג, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
טאירה נו קיומורי

טאירה נו קיומורי (יפנית: 平清盛 ‏; 1118–1181) היה מצביא יפני מתקופת הייאן. ייסד את הממשלה הראשונה בהיסטוריה של יפן שנוהלה על ידי סמוראים. לאחר מות אביו, טאירה נו טָדַמוֹרי, בשנת 1153, נטל קיומורי את השליטה על שבט טאירה והחל להרחיב את השפעתו בעולם הפוליטי של הבירה קיוטו. בשנת 1156 הוא ומינאמוטו נו יושיטומו, ראש שבט מינאמוטו, דיכאו את מרד הוגן, והדבר ביסס את מעמד שני השבטים ככוח הלוחם החזק בבירה. אולם, כוחם החדש הביא לחילוקי דעות, והשניים הפכו ליריבים, כאשר היריבות הגיעה לשיאה בשנת 1159 עם פרוץ מרד הייג'י. קיומורי יצא מהעימות כאשר ידו על העליונה, הוציא להורג את יושיטומו ושני בניו הבוגרים, ובכך הפך לראש השבט החזק ביותר בקיוטו. עם זאת, היקף השפעתו על המחוזות האחרים ביפן באותה עת נתון לדיון. קיומורי גילה רחמנות כאשר הסכים לחוס על חיי בניו הצעירים של יושיטומו - ביניהם יוֹריטוֹמו, נוֹריוֹרי ויושיצְוּנֵה - פעולה שתתברר לימים כגורלית לשבט טאירה. מתוקף מעמדו כראש השבט הלוחם היחיד בבירה, ניצל קיומורי את האפשרות לזרוע סכסוכים בין הקיסר לשעבר גו-שירקאווה ובנו הקיסר ניג'ו. הדבר סייע לו לטפס במעלה סולם הדרגות הממשלתיות, על אף שרבים מהתארים שהוענקו למשפחתו ניתנו בשל פטרונותו של גו-שירקאווה. עלייתו של קיומורי הגיעה לשיאה בשנת 1167, כאשר הפך לאיש החצר הראשון ממשפחת לוחמים אשר מונה לדאיג'ו דאיג'ין, השר הבכיר בממשלה, ומנהל הממשלה הקיסרית דה פקטו. כנהוג, הוא ויתר במהרה על הנהגת שבט טאירה, מתוך כוונה לשאת בתואר הפוליטי והחברתי היוקרתי ביותר, מבלי להיות כבול למחויבויותיו כראש שבט. מנהג זה היה הנוהג בקרב הצמרת הפוליטית ביפן של תקופת הייאן, ובעשותו כן, הצהיר קיומורי על מעמדו הרם בממשלה. אולם, רבים מאנשי החצר האחרים (שלא השתייכו למשפחות לוחמות) הביעו מורת רוח ממינויו של קיומורי לתפקיד הדאיג'ו דאיג'ין ומאופן התנהלותו כלפי אנשי החצר אחרים. בשנת 1171 ארגן קיומורי נישואים בין הקיסר טאקאקורה לבין בתו טאירה נו טוֹקוּקוֹ. בנם הבכור, הנסיך טוֹקיהיטו, נולד בשנת 1178. שנה לאחר מכן, ביים קיומורי הפיכה, אילץ את מתנגדיו הפוליטיים להתפטר ממשרותיהם, ולבסוף גירש אותם. את המשרות שהתפנו בממשלה הוא מסר לאנשי שלומו וקרובי משפחתו, ואף כלא את הקיסר לשעבר גו-שירקאווה. לבסוף, בשנת 1180, אילץ קיומורי את חתנו, הקיסר טאקאקורה, לותר על כסאו, והכתיר במקומו את הנסיך טוקיהיטו, שהפך לקיסר אנטוֹקוּ. עם עליית כוחו ועושרו של שבט טאירה, והמונופול בו החזיק קיומורי בממשלה, רבים מבעלי בריתו, רובם סמוראים ממחוזות אחרים, ואפילו בני שבטו, פנו נגדו. הנסיך מוֹצ'יהיטוֹ, אחיו של הקיסר טאקאקורה, קרא לשבט מינאמוטו, יריביו הוותיקים של קיומורי, להתמרד כנגד שבט טאירה, ובכך למעשה החל את מלחמת גֵנְפֵּיי בשנת 1180. קיומורי מת בתחילת השנה שלאחר מכן ממחלה, והותיר את בנו טאירה נו מוּנֵמוֹרי להוביל את נפילתו והשמדתו של שבט טאירה בידי מינאמוטו בשנת 1185. לפי האגדה, בעת היותו על ערש דווי, סבל קיומורי מחום כה גבוה, עד כי כל אדם שהתקרב אליו היה נשרף בשל החום העז, ושלאחר מותו גופתו הונחה להתקרר מספר שעות, טרם שאפשר היה להזיזה. קיומורי הוא הדמות הראשית באפוס מתקופת קמקורה עלילות הייקֵה. קיומורי מופיע בעיקר כנבל טוב לב בסדרות מאנגה של אוסאמו טזוקה העוסקות במלחמת גנפיי. מינאמוטו נו יושיטומו מינאמוטו נו יוריטומו תקופת הייאן מרד הוגן מדיה וקבצים בנושא טאירה נו קיומורי בוויקישיתוף טאירה נו קיומורי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
מעון ההארחה הממלכתי

מעון ההארחה הממלכתי (רוסית Государственная гостевая резиденция), נודע בעבר כמעון 4-K. המעון נחשב למעונו הרשמי של נשיא רוסיה ושוכן בדלתה של נהר נייבה, בסנקט פטרבורג באי האבן (קאמני אוסטרוב). המעון נבנה על ידי חברת אלסו-גרופ. הנשיא אינו מתארח במעון זה, אלא בארמון קונסטנטין. בשנת 2008 המעון עבר שיפוצים והפך למעון ממלכתי שבו הנשיא מארח אורחים זרים בכירים. מדבדב אירח כאן ראשי מדינות שבאו לביקור ממלכתי בעיר סנקט פטרבורג, כמו קנצלר גרמניה, אנגלה מרקל. המתחם כולל 3 בניינים - לנשיא, עורכיו ואחד לפמליית העורכים. תיאור המתחם ערך זה הוא קצרמר בנושא רוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.