הנסיכויות הרוסיות

הנסיכויות הרוסיות (במאות ה-12 וה-13) היו ישויות מדיניות של רוסיה ההיסטורית שהתקיימו בשטחי רוסיה, אוקראינה, בלארוס, חלק מפולין, רומניה, לטביה ואסטוניה של ימינו. בראשן עמדו נסיכים מן השושלות של רוריק וגדימינוביץ'. הנסיכויות התגבשו לאחר קריסת רוס של קייב. תקופת קיומם של הנסיכויות הרוסיות מכונה לעיתים בשם רוס המופרדת. במסגרת התיאוריה המרקסיסטית, היא תוארה כפיצול פיאודלי. נובגורוד יצאה משליטת נסיכי קייב בשנת 1136. בניגוד למדינות רוסיות אחרות, אדמת נובגורוד הפכה לרפובליקה פיאודלית שראשה לא היה נסיך, אלא ראש עיר. שנבחרו על ידי מועצה, ואילו בשאר ארצות רוסיה מנהל הנסיכות מונה על ידי הנסיך. אנשי נובגורוד נכנסו לבריתות עם כמה נסיכויות רוסיות כדי להגן על עצמאותן מאחרות, ובראשית המאה ה-13 וכדי להילחם באויבים חיצוניים: ליטא והמסדרים הקתולים, שהתיישבו במדינות הבלטיות. מאז 1333 הזמינה נובגורוד לראשונה נציג של דוכסות ליטא למלוך. בשנת 1449, על פי הסכם עם מוסקבה, ויתר המלך הפולני והדוכס הגדול של ליטא קז'ימייז' הרביעי על טענותיו לנובגורוד, בשנת 1456 סיכם וסילי השני הסכם שלום לא שוויוני עם נובגורוד, וב-1478 סיפח איוואן השלישי לחלוטין את נובגורוד לנסיכותו. בשנת 1494 נסגרה נציגות המסחר בהנזה של נובגורוד וזו הפגה בפועל חלק מהנסיכות המוסקבאית. זמן קצר לאחר שנסיך רוסטוב-סוזדל יורי דולגורוקי, כתוצאה משנים רבות של מאבק, התבסס בשלטון קייב, עזב בנו אנדריי בוגוליובסקי לצפון, ולקח איתו את האייקון של אם האלוהים מווישגורוד (1155). אנדריי העביר את בירת נסיכות רוסטוב-סוזדל לוולדימיר והפך לדוכס הגדול הראשון של ולדימיר. בשנת 1169 הוא ארגן את כיבוש קייב והציב את אחיו הצעיר כנציגו קייב ונשאר לשלוט בוולדימיר. לאחר מותו של אנדריי בוגוליובסקי, אחיו הצעיר וסבולוד הקן הגדול, שנתמך על ידי תושבי הערים החדשות בחלק הדרום-מערבי של הנסיכות כנגד הבויארים מונה לנסיך. בשנת 1211, זמן קצר לפני מותו, עלתה שאלת הירושה: בנו הבכור של וסבולוד קונסטנטין (נשוי לבתו של נסיך סמולנסק) דרש שיינתנו לו שתי הערים הבכירות, ולדימיר ורוסטוב, ואת סוזדל למסור ליורי. ואז כינס ווסבולוד קונגרס של נציגים משכבות חברתיות שונות בנושא הירושה על כס המלוכה, שאישר את החלטתו של וסבולוד לשלול מקונסטנטין את הזכות לשלוט לטובת יורי: יורי ישב בוולדימיר, וקונסטנטין ברוסטוב. זו הייתה הסיבה לפרוץ המלחמה ביניהם לאחר מותו של וסבולוד (1212–1216). נסיכי ולדימיר היו אחראים לאספקת המזון לרפובליקת נובגורוד והם השתמשו ביכולותיהם הצבאיות כדי להגן על נובגורוד מפני פלישות ממערב ומשנת 1231 עד 1333 הם שלטו בנובגורוד. בשנים 1237–1238 נסיכות ולדימיר נהרסה על ידי המונגולים. בשנת 1243 הוזמן נסיך ולדימיר יארוסלאב וסבולודוביץ' לבאטו והוכר בתור הנסיך הוותיק ביותר של רוסיה. בסוף שנת 1250 נערך מפקד והחל ניצול שיטתי של הנסיכות על ידי המונגולים. עם מות בנו, אלכסנדר נבסקי (1263), ולדימיר חדלה להיות מקום מגוריהם של הדוכסים הגדולים. במהלך המאה ה-13 הוקמו בשטחה נסיכויות עם שושלות משלהן: בלוזרסק, גאליצקו-דמיטרובסקה, גורודצק, קוסטרומה, מוסקבה, פרייאסלבסקו, רוסטוב, סטארודובסקו, סוזדל, טבר, אוגליץ', יוריבסקו, יארוסלאב, (עד 13 נסיכות) במאה ה-14 החלו נסיכי טבר, מוסקבה וניז'ני נובגורוד-סוזדל להיקרא "נסיכים גדולים". למעשה ולדימיר, כללה את העיר ולדימיר עם שטח עצום וקיבלה את הזכות לאסוף מס עבור אורדת הזהב מכל נסיכויות רוסיה בצפון-מזרח. מאז שנת 1331 ולדימיר נשלטה על ידי נסיכות מוסקבה. בשנת 1428 התרחש המיזוג הסופי של נסיכות ולדימיר עם מוסקבה. מותו של מסטיסלאב הגדול (1132) לווה במאבק גלוי בין אחיו צעיר והבנים, שבזכותם נסיכות צ'רניגוב הצליחה לא רק לשחזר את העמדות אבדו בתקופה הקודמת, אך גם להצטרף למאבק עבור קייב. באמצע המאה ה-12, היו שתי מלחמות הפנימיות מרכזיות (בשנים 1146–1154 ובשנים 1158–1161), כתוצאה מהן קייב איבדה שליטה ישירה על נסיכות טורוב, פריאסלב וולדימיר-ווהלין. ניסיון של מסטיסלאב איזיאסלאביץ' (1167–1169) לרכז את ממשלתו ביד אחת גרם לאי שביעות רצון אצל נסיכי האזור, שאפשרו לאנדריי בוגוליובסקי ליצור ברית, שכוחותיה הובסו בקייב בשנת 1169 ואילו אנדריי בוגוליובסקי ביסס את השפעתו בדרום והמשיך לכבוש את כס המלכות של ולדימיר. בשנת 1201 הציג רומן מסטיסלאביץ', שליט נסיכות גליציה-וולין המאוחדת את זכויותיו על אדמת קייב. במהלך המאבק, רוריק רוסטיסלביץ' ובני בריתו, קייב הובסה בפעם השנייה. במקביל, עד מותו של וסבולוד הקן הגדול (1212), נמשכה השפעתם של נסיכי ולדימיר על ענייני דרום רוסיה. קייב המשיכה להיות מרכז המאבק נגד למרות העצמאות בפועל, נסיכויות אחרת (גליציה, וולין, טורוב, סמולנסק, צ'רניגוב, סוורסקוי, פרייאסלב) שלחו כוחות לאימונים בקייב. בשנת 1223 צבאות אלה לחמו באויב משותף חדש - המונגולים. הקרב על נהר קלקה, לעומת זאת, היה כישלון גמור בשל אובדן בעל הברית, נסיך קייב מסטיסלאב, שיחד עם 10 אלף חייליו, מת. בשנת 1240 קייב נכבשה על ידי המונגולים. בשנת 1243 העניק באטו את קייב ההרוסה לנסיך ולדימיר ירוסלב וסבולודובי'. לאחר מותו של ירוסלב עברה קייב לבנו - אלכסנדר נבסקי. זה היה האזכור האחרון של קייב בדברי הימים כמרכז המדינה הרוסית. לאחר נפילת נוגאי (1300), שטחים עצומים בגדה השמאלית של הדנייפר, כולל פרייאסלאבל ופוסמיה, הפכו לחלק מקייב, שושלת פוטיבל (צאצאיו של סוויאטוסלב אולגוביץ) הקימה נסיכות משלהם. בסביבות 1320 נסיכות קייב נשלטה על ידי הדוכסות הגדולה של ליטא, ואף ששמרה על שלמותה, נציגי השושלת הליטאית שלטו שם מאז. לאחר חלוקת רוס בשנת 1054, כל דרום-מערב רוס הייתה נתונה לשלטון צאצאיו של איזיאסלב ירוסלביץ'. בשנת 1086 הוציאו צאצאי ירוסלביץ' את פשמישל וטרבוב משלטון נסיכי וולין ובשנת 1140 איחדו את הארצות הללו לנסיכות גליציאנית אחת. ווהלין בתחילת המאה ה-12 נקלעה לשלטון צאצאיו של ולדימיר מונומך. נציגיה נאבקו באופן פעיל נגד הקומנים תוך הישענות של תמיכת קייב - נגד נסיכי סוזדל. לאחר דיכוי השושלת הגליציאנית הראשונה, תפס רומן מסטיסלביץ' את כס המלוכה בגליציה ובכך איחד את שתי הנסיכויות בידיו. בשנת 1201 הוא הוזמן לשלטון על ידי הבויארים של קייב, אך השאיר את קרוב משפחתו הצעיר, יאנגוואר, למלוך בקייב, והפך את קייב למעוז נכסיו במזרח. לאחר מותו של רומן מסטיסלביץ' בשנת 1205, התרחש מאבק ארוך על השלטון, הזוכה בו היה בנו הבכור ויורשו של רומן, דניל, שהחזיר את השליטה על כל נכסי אביו עד 1240 - השנה לתחילת השלב האחרון של המערכה המערבית של המונגולים - המערכה על קייב וגליציה-ווהלין, נסיכיוות מרכז אירופה. בשנות ה-1250 נלחם דניל נגד המונגולים, אך הוא עדיין נאלץ להודות בתלותו בהם. נסיכי גליציה-ווהלין השתתפו כבעלי ברית כפויים במסעות האורדה נגד ליטא, פולין והונגריה (אירועי שלטונו של דניל עובדו לסרט קולנוע אוקראיני בשם המלך דנילו). גם נסיכי גליציה-ווהלין הרחיבו את השפעתם על נסיכות טורוב-פינסק. בשנת 1254, דניל רומנוביץ' גליצקי, שסמך על בעלות הברית המערביות בעימות עם האורדה, הסכים לקבל את התואר המלכותי מהאפיפיור והחל להיקרא "מלך רוסיה". תקופת שלטונו הייתה תקופת ההתעוררות הכלכלית והתרבותית הגדולה ביותר והתחזקותה הפוליטית של גליציה-ווהלין רוס. תחת לב דנילוביץ', חלק מטרנסקרפטיה עם העיר מוקצ'בו ולובלין סופחו לנסיכות גליציה-ווהלין. לאחר העברת מגוריו של המטרופוליטן של כל רוסיה מקייב לוולדימיר בשנת 1299, השיג יורי לבוביץ' גליצקי בשנת 1303 מהקיסר אנדרוניקוס השני פאלאולוג והפטריארך אתנאסיוס הראשון מקונסטנטינופול את הקמתה של הכנסייה הגליציאנית, שהייתה קיימת (עם הפרעות) עד סוף המאה ה-14. גליציה כללה את האליץ', חולמסק, פשמישל, לוצק, ולדימיר וטורוב. בשנת 1340 פרץ מאבק מזוין בין ממלכת פולין לדוכסות הגדולה של ליטא להחזקת שטחה של נסיכות גליציה-ווהלין המוחלשת (שהתפרקה בשנת 1349). לבסוף, אדמות גליציה-ווהלין חולקו בין ליטא לפולין בשנת 1392. הנסיכות נוצרה תחת נכדו של ולדימיר מונומך - רוסטיסלב מסטיסלביץ'. נסיכי סמולנסק נבדלו על ידי הרצון לכבוש שטחים מחוץ לנסיכותם. בין השנים 1181–1194, הוקמה נסיכות באזור קייב, כאשר העיר הייתה בבעלותו של סוויאטוסלב וסבולודוביץ' מצ'רניגוב, ושאר הנסיכות בבעלות רוריק רוסטיסלביץ'. לאחר מותו של סוויאטוסלב, רוריק כבש ולאחר מכן איבד את קייב מספר פעמים, וב-1203, כמו אנדריי בוגוליובסקי לפניו, בפעם השנייה בתולדות הסכסוכים האזרחיים הרס את בירת רוסיה. שיא הכוח של סמולנסק היה שלטונו של מסטיסלב רומנוביץ', שבשנים 1214 עד 1223 כבש את קייב. בתקופה זו נובגורוד, פסקוב, פולוצק, ויטבסק והאליץ' היו בשליטת הרוסטיסלביץ'. בחסותו של מסטיסלב רומנוביץ' כנסיך קייב, התאגדו כל הנסיכויות נגד המונגולים, אך הובסו על נהר קלקה. הפלישה המונגולית השפיעה רק על פאתי המזרח של הנסיכות ולא השפיעה על סמולנסק עצמה. נסיכי סמולנסק הכירו בתלותם באורדת הזהב, בשנת 1275 נערך מפקד מונגולי בנסיכות. מעמדה של סמולנסק היה טוב יותר בהשוואה לארצות אחרות. כמעט ולא הוטל עליה פשיטות טטריות, האחוזות שקמו בתוכה לא הוקצו לנסיכים נפרדים ונותרו בשליטת הנסיך של סמולנסק. בשנות ה-90 של המאה ה-12, שטח הנסיכות התרחב בשל סיפוח נסיכות בריאנסק מצ'רניגוב, במקביל, נסיכי סמולנסק באמצעות נישואי שושלת התבססו בנסיכות יארוסלאב. במחצית הראשונה של המאה ה-14, תחת הנסיך איוואן אלכסנדרוביץ', נסיכי סמולנסק החלו להיקרא הנסיכים הגדולים. עם זאת, בשלב זה תפקדה הנסיכות כאזור חיץ בין ליטא לנסיכות מוסקבה, ששליטיה ביקשו להפוך את נסיכי סמולנסק לכפופים להם. בשנת 1395 נכבשה סמולנסק על ידי ויטאוטאס. בשנת 1401, הנסיך יורי סוויאטוסלאביץ' מסמולנסק, בתמיכת ריאזאן, שב לכס, אך בשנת 1404 שוב כבש ויטאוטאס את העיר ולבסוף שילב אותה בתוך ליטא. צ'רניגוב התבססה בשנת 1097 תחת שלטון צאצאיו של סוויאטוסלב ירוסלביץ'. בשנת 1223 השתתפו נסיכי צ'רניגוב במערכה הראשונה נגד המונגולים. באביב 1238, במהלך הפלישה המונגולית, נהרסו האדמות הצפון-מזרחיות של הנסיכות, בסתיו 1239 - גם הארצות-מערביות. לאחר מותו של נסיך צ'רניגוב מיכאיל וסבולודוביץ' באורדה בשנת 1246, נחלקו ארצות הנסיכות בין בניו, והגדול שבהם, רומן, הפך לנסיך בריאנסק. בשנת 1263 הוא שחרר את צ'רניגוב מהליטאים וסיפח אותה לשליטתו. החל מרומן, נסיכי בריאנסק הוכתרו בדרך כלל כנסיכיה הגדולים של צ'רניגוב. בראשית המאה ה-14 נסיכי סמולנסק התמקמו בבריאנסק, ככל הנראה באמצעות נישואי שושלת. המאבק למען בריאנסק נמשך מספר עשורים, עד שב-1357 הדוכס הגדול של ליטא אלגירדאס גדימינוביץ' הכריע את רומן מיכאילוביץ' בקרב. במחצית השנייה של המאה ה-14, במקביל אליו, שלטו גם בניו של אלגירדאס בארצות בריאנסק. לאחר הסכם אוסטרובסקי בוטלה האוטונומיה של נסיכות בריאנסק, רומן מיכאילוביץ' הפך למושל הליטאי בסמולנסק, שם נהרג בשנת 1401. במאה ה-13, כתוצאה מכפיפותם של מספר שטחים על ידי הנסיך מינדאוגאס, הוקמה ליטא, שהפכה לבסיס של מדינה חדשה. הגורם המאחד בהקמת המדינה הייתה תוקפנות הצלבנים, איתה נלחמה הדוכסות הגדולה של ליטא בהצלחה כמעט מאתיים שנה, והסכנה המתמדת מצד אורדת הזהב. בשנים 1320–1323 ערך הדוכס הגדול של ליטא גדימינאס מערכות מוצלחות נגד ווהלין וקייב. לאחר שאלגירדס גדימינוביץ' ביסס את השליטה בדרום רוסיה בשנת 1362, הדוכסות הגדולה של ליטא הפכה למדינה בה, עם גרעין פגאני ליטאי, רוב האוכלוסייה היו סלאבים מזרחיים ונוצרים אורתודקסית. הדוכסות הפכה ליריבה לנסיכות שמרכזה היה מוסקבה. ניסיונותיהם של אלגירדס ויורשיו להרחיב את השפעתם בצפון מזרח רוסיה הסתיימו בכישלון. רגע מרכזי בתולדות דוכסות ליטא הגדולה היה ההסכם בשנת 1385 על איחוד אישי עם ממלכת פולין. הדוכס הגדול של ליטא יגיילו, לאחר שהתחתן עם יורשת הכס הפולני ידוויגה, הוכתר כמלך פולין. אחת ההתחייבויות שביצע יגיילו הייתה התנצרות האדמות הפגאניות בצפון מערב הנסיכות תוך ארבע שנים. מאז אותה תקופה, השפעת הקתוליות, הנהנית מתמיכה חזקה של המדינה, גדלה בדוכסות הגדולה של ליטא. כמה שנים לאחר כריתת האיחוד, כתוצאה מהמאבק השושלתי, יגיילו איבד למעשה את השליטה על הדוכסות הגדולה של ליטא, אך במקביל נותר רשמית ראש המדינה. בן דודו ויטאוטאס הפך לדוכס הגדול של ליטא, אשר שלטונו בן ארבעים השנים נחשב לתקופת הזוהר של הדוכסות הגדולה של ליטא. בתקופת שלטונו, סמולנסק ובריאנסק היו כפופים לו ובמשך זמן מה היו טבר, ריאזאן, פרונסק, נובגורוד ומספר ערים רוסיות אחרות בשליטת הדוכסות הגדולה של ליטא. ויטאוטאס כמעט הצליח להיפטר מההשפעה הפולנית, אך תוכניותיו סוכלו בעקבות תבוסה הרסנית של הטטרים בקרב על וורסקלה. לאחר מותו הבלתי צפוי של ויטאוטאס ערב ההכתרה הממשמשת ובאה בשנת 1430, פרץ שוב מאבק על השלטון בדוכסות הגדולה. הצורך למשוך את האצולה האורתודוקסית לצידם הביא להשוואת זכויות האורתודוקסים והקתולים. המצב התייצב בשנת 1440, כאשר בנו הצעיר של יגיילו קז'ימייז' נבחר לדוכס הגדול, אשר שלטונו במשך יותר מחצי מאה נודע בתקופת הריכוזיות שלו. בשנת 1458, על אדמות רוסיה הכפופות לו, הוקם מטרופוליט עצמאי של קייב. היחלשותה ההדרגתית של הנסיכות וחוסר האפשרות לנהל באופן עצמאי את המאבק נגד נסיכות מוסקבה ההולכת וגדלה הובילו לעלייה בתלות בפולין. מלחמת לבוניה הקשה מהותית הפכה לאחת הסיבות העיקריות לכריתת איחוד חדש, שאיחד את דוכסות ליטא וממלכת פולין לפדרציה המכונה האיחוד הפולני-ליטאי. למרות המגבלה המשמעותית על ריבונותה של הדוכסות הגדולה של ליטא וכן אובדן של מספר שטחים, הנטיות הבדלניות בה לא מומשו, שהתבטאה באימוץ המהדורה השלישית של החוקה בשנת 1588. בתקופה זו הגיעו מגמות הרנסאנס האירופיות לדוכסות הגדולה, הקשורה ישירות לרפורמציה שהגיעה מארצות גרמניה. הדוכסות הגדולה של ליטא יצאה מנצחת ממלחמת לבוניה, אך למרות זאת, השלכותיה על המדינה היו קשות מאוד. המאות הבאות התאפיינו בצמיחת הפולניות, שהובילה בהדרגה לשחיקה של התודעה העצמית "הליטאית" של המעמד הדומיננטי. תקופה זו לוותה בקתוליזציה פעילה של הגברים, מה שפגע בעמדת הכנסייה האורתודוקסית. מבחינה צבאית, הדוכסות הגדולה של ליטא הייתה חלשה למדי, מלחמות רבות במאות ה-17 וה-18 לא הצליחו בעיקר. קשיים כלכליים, סכסוכים פנימיים וחיצוניים, כמו גם ממשל בינוני בדרך כלל הובילו להחלשת האיחוד, שנפל במהרה להשפעת שכנים חזקים יותר ואיבד עם הזמן את עצמאותו הפוליטית. ניסיונות לבצע רפורמה במדינה הביאו להתנגדות גלויה מול מדינות שכנות ותגובה פנימית. בסך הכל מאמצים חלשים ולא מאורגנים הובילו להתערבות זרה, ובמהרה חלוקת המדינה בין רוסיה, פרוסיה ואוסטריה. ניסיונות חוזרים ונשנים להחיות את המדינה, הן של האיחוד והן של דוכסות ליטא העצמאית, הסתיימו לשווא. העול המונגולו-טטרי היה מערכה פוליטית רבת שנים במהלכה גדלה התלות של הנסיכויות הרוסיות באימפריה המונגולית עד שנות 1260 ולאחר קריסת האימפריה המונגולית, ניסו הנסיכויות להתנער מעול הכיבוש של אורדת הזהב עד סוף המאה ה-15. מערכה זו החלה עם הפלישה המונגולית לרוסיה בשנים 1237-1242; במשך שני עשורים לאחר הפלישה, גדלה השפעתה ללא הפרעה. בצפון-מזרח רוסיה זה נמשך עד 1480 ובארצות רוסיה האחרות העול הוסר במאה ה-14 כאשר הן צורפו לדוכסות הגדולה של ליטא ופולין. מוסקבה צמחה מתוך הדוכסות הגדולה של ולדימיר בסוף המאה ה-13 כירושתו של בנו הצעיר של אלכסנדר נבסקי - דניל. בשנים הראשונות של המאה ה-14 היא סיפחה מספר שטחים סמוכים והחלה להתחרות בנסיכות טבר. בשנת 1328, יחד עם אנשי האורדה וסוזדל, הם הביסו את טבר, ועד מהרה הפך הנסיך של מוסקבה איוואן הראשון קליטה לדוכס הגדול של ולדימיר. לאחר מכן, התואר, למעט חריגים נדירים, נשמר על ידי צאצאיו. במאבק עם ליטא הגנה מוסקבה על חשיבותה בתור מובילת האיחוד של ארצות רוסיה. בשנים 1378–1380 המוסקבאים הצליחו לגבור על ממאי (בקרב על נהר ווז'ה ובקרב קוליקובו), אך בשנת 1382 הצליח חאן טוכטמיש, שאיחד את האורדה, לשרוף את מוסקבה ודמיטרי דונסקוי הלך וצבר השפעה רבה. לאחר שלטונו של איוואן השלישי (1462), תהליך איחוד הנסיכויות הרוסיות בשליטת מוסקבה נכנס לשלב מכריע. בשנת 1478 סופחה נובגורוד, בשנת 1480 הושגה עצמאות מהאורדה, בשנת 1487 החל תהליך העברת הנסיכים הכפופים לליטא עם אדמותיהם לשלטון מוסקבה. בסוף תקופת שלטונו של וסילי השלישי (1533), הפכה מוסקבה למרכז המדינה הריכוזית הרוסית, לאחר שסיפחה, בנוסף לכל צפון מזרח רוסיה ונובגורוד, את אדמות סמולנסק וצ'רניגוב שנכבשו מליטא. בשנת 1547 הוכתר הדוכס הגדול של מוסקבה איוון הרביעי לצאר. בשנת 1549 כונסה האספה הראשונה של זמסקי סובור. בשנת 1589 הפכה מטרופולין מוסקבה לפטריארכיה. בשנת 1591 חוסלה הירושה האחרונה בממלכה והנסיכויות התאגדו תחת רוסיה הצארית. Борисов Н. С., Левандовский А. А., Щетинов Ю. А. Ключ к истории Отечества: Пособие для абитуриентов. — 2-е издание, дополненное. — М. : Изд-во Моск. ун-та, 1995. — [[:ru:Special:BookSources/5211033388|ISBN 5-211-03338-8]]. Головатенко А. История России: спорные проблемы: Пособие для поступающих на гуманитарные факультеты. — תבנית:М.: Школа-Пресс, 1994. — [[:ru:Special:BookSources/5885270287|ISBN 5-88527-028-7]]. Горинов М. М., Горский А. А., Дайнес В. О. История России с древности до наших дней: Пособие для поступающих в ВУЗы. / Под ред. М. Н. Зуева. — М.: Высш.шк, 1994. [[:ru:Special:BookSources/5060032817|ISBN 5-06-003281-7]]. Древнерусские княжества X—XIII вв. — תבנית:М.: Наука, 1975. מדיה וקבצים בנושא הנסיכויות הרוסיות בוויקישיתוף Вернадский Г. В. Монголы и Русь Пресняков А. Е. Княжое право в древней Руси. Лекции по русской истории. Киевская Русь. — М.: Наука. — 635 с., 1993 Конкретные обстоятельства, при которых Ярослав утвердил свою власть в Киеве, неизвестны. Большинство историков, от Н. М. Карамзина до А. А. Горского, считают очевидным фактом, что Ярослав получил Киев по ханскому ярлыку, точно так же как шестью годами позже (в 1249 году) это сделал его сын — Александр Невский. Относительно достоверности битвы на Ирпени, описанной в поздних источниках, мнения расходятся: одни принимают дату Стрыйковского — 1319—1320 годы, другие относят завоевание Киева Гедимином к 1324 году (Шабульдо Ф. М. Земли Юго-Западной Руси в составе Великого княжества Литовского); наконец, некоторые (В. Б. Антонович) вовсе отвергают факт завоевания Киева Гедимином и приписывают его Ольгерду, датируя 1362 годом. Горский А. А. Русские земли в XIII—XIV веках: Пути политического развития. М., 1996. С.46,74; Гліб Івакін Історичний розвиток Києва XIII — середина XVI ст. К., 1996; БРЭ. Том Россия. М., 2004. С. 275, 277. Часто встречающееся мнение о переносе номинальной столицы Руси из Киева во Владимир в 1169 году является общераспространённой неточностью. См. Толочко А. П. История Российская Василия Татищева. Источники и известия. М.,- Киев, 2005. С. 411—419. Горский А. А. Русь от славянского расселения до Московского царства. М.,2004. С. 6. "Роман Михайлович Старый". אורכב מ-המקור ב-2016-12-15. נבדק ב-2010-08-29. "Олег Романович". אורכב מ-המקור ב-2012-01-19. נבדק ב-2010-08-29. "Роман Михайлович Молодой". אורכב מ-המקור ב-2012-01-19. נבדק ב-2010-08-29. Войтович Л. КНЯЗІВСЬКІ ДИНАСТІЇ СХІДНОЇ ЄВРОПИ Татарское иго: образ монголов в средневековой России — Чарльз Гальперин