איחוד גרמניה מחדש

איחוד גרמניה (בגרמנית: Deutsche Wiedervereinigung) התרחש ב-3 באוקטובר 1990, כאשר שטחי גרמניה המזרחית, שעד האיחוד היו תחת שלטון קומוניסטי, אוחדו לתוך גרמניה המערבית הדמוקרטית. אחרי הכנעת גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה חולקה גרמניה לארבעה אזורי כיבוש. בירת גרמניה, ברלין, אף שהייתה בתוך האזור הסובייטי, חולקה בעצמה לארבעה אזורי כיבוש. הכוונה המקורית הייתה שבעלות הברית המנצחות ימשלו בגרמניה במשותף, אולם עם גבור המתח של המלחמה הקרה אוחדו בשנת 1949 אזורי הכיבוש הבריטים, הצרפתיים והאמריקאים ליחידה אחת שהיוותה את הבסיס להקמת הרפובליקה הפדרלית של גרמניה שזכתה לעצמאות מלאה בשנת 1955. בשנת 1949 גם הוקמה באזור הכיבוש הסובייטי במזרחה של גרמניה הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית. העיר ברלין חולקה אף היא, וחומה נבנתה כדי לחצוץ בין שני חלקי העיר. בתחילה היו עוד תקוות לאיחוד בין שתי המדינות הגרמניות, אולם עם דחיית תוכנית סטלין על ידי גרמניה המערבית, השתלבותה של גרמניה המזרחית בגוש המזרחי והשתלבות גרמניה המערבית בגוש המערבי, חודדו ההבדלים בין שתי המדינות. שתי המדינות גרמניה אחזו בגישות שונות לשאלת האיחוד האפשרי בין המדינות. גרמניה המערבית טענה שהיא היורשת הבלעדית של הרייך הגרמני, ורק לה הזכות לייצג את העם הגרמני. כפועל יוצא מגישה זאת הוטל חרם על גרמניה המזרחית, שהוגדרה בידי שכנתה המערבית כמדינה בלתי לגיטימית תוך מאמץ לבודד אותה בזירה הבינלאומית. אף על פי שגישה זו רוככה בשנות השבעים כתוצאת ממדיניות האוסטפוליטיק, היא מעולם לא ננטשה. גרמניה המזרחית ניסתה לנתק את עצמה מההיסטוריה הגרמנית. טענתה הייתה שעם כיבוש הרייך הגרמני בידי בעלות הברית בשנת 1945 הוא חדל מלהתקיים, ושתי המדינות שהוקמו על חורבות הרייך הן מדינות חדשות בלי שום מחויבות וזיקה למדינות הגרמניות של העבר. ערך מורחב – חומת ברלין עם עלייתו לשלטון של מיכאיל גורבצ'וב בברית המועצות החלה רוח חדשה של רפורמות לנשב בגוש המזרחי, והמטרה של איחוד גרמניה שקודם נראתה בלתי אפשרית החלה להיראות מציאותית. הרפורמות בגוש המזרחי לא פסחו על גרמניה המזרחית. ב-9 בנובמבר 1989 נפלה חומת ברלין. הממשלה אולצה להתפטר בעקבות גלי מחאה ציבורית והיחלשות התמיכה הסובייטית בה. במזרח גרמניה נערכו, לראשונה, בחירות דמוקרטיות במרץ 1990, שהובילו להקמת ממשלה לא-קומוניסטית. עם נפילת הקומוניזם נשללה ההצדקה לקיומה של גרמניה המזרחית כישות נפרדת. משא ומתן בנוגע לאיחוד נפתח בין ארבע המעצמות הכובשות ושתי הגרמניות. בהסכם שהושג, אמנת השתיים פלוס ארבע, ויתרו הכוחות הכובשים על כל טענות טריטוריאליות לגבי גרמניה והסכימו לאיחוד בין שתי המדינות הגרמניות. גרמניה, מצידה, הכירה בסיפוחם של השטחים המזרחיים של הרייך הגרמני על ידי ברית המועצות ופולין, והסכימה להטיל על עצמה הגבלות צבאיות. הפרלמנט של גרמניה המזרחית, קיבל החלטה ב-23 באוגוסט 1990 המצהירה על הצטרפותה של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית לרפובליקה הפדרלית של גרמניה, והרחבת תחום יישומו של חוק יסוד הרפובליקה הפדרלית על שטח מזרח גרמניה, כפי שמותר בסעיף 23 לחוק היסוד של גרמניה המערבית, שתהיה בתוקף מ-3 באוקטובר 1990. הכרזת ההצטרפות המזרח גרמנית לרפובליקה הפדרלית, כפי שנקבע בסעיף 23 לחוק היסוד של גרמניה המערבית, אושרה על ידי וולקסקאמר ב-23 באוגוסט, והוצגה רשמית על ידי נשיאתה, סבין ברגמן-פוהל, לנשיא המדינה. של הבונדסטאג המערב-גרמני, ריטה סוסמוט, באמצעות מכתב ב-25 באוגוסט 1990. כך, באופן רשמי, הליך האיחוד מחדש החל עם הצטרפותה של גרמניה המזרחית לגרמניה המערבית, וקבלת גרמניה המזרחית את חוק היסוד שכבר היה תקף במערב גרמניה. המהלך החל למעשה כהחלטה ריבונית חד-צדדית של מזרח גרמניה, כפי שמותר על פי הוראות סעיף 23 לחוק יסוד מערב גרמניה כפי שהיה קיים אז. בעקבות החלטת ההצטרפות של מזרח גרמניה, נחתם "הסכם האיחוד מחדש של גרמניה", הידוע בשפה הגרמנית בשם "Einigungsvertrag" (אמנת האיחוד) או "Wiedervereinigungsvertrag" (הסכם איחוד מחדש), שעבר בתהליך משא ומתן בין שתי הגרמניות מאז 2 ביולי 1990. ההסכם נחתם על ידי נציגי שתי הממשלות ב-31 באוגוסט 1990. גרמניה אוחדה רשמית ב-3 באוקטובר 1990, בהתאם להסכם על ההסדר הסופי ביחס לגרמניה, ושטחה של מה שהיה עד אז גרמניה המזרחית, חולק לחמש מדינות (ברנדנבורג, סקסוניה, תורינגיה, סקסוניה-אנהלט ומקלנבורג-פורפומרן), לפי השיטה הפדרלית של גרמניה. החוקה הגרמנית הוחלה גם על 5 מדינות המחוז החדשות. החוקה הגרמנית תוקנה כדי להרגיע את שכנותיה של גרמניה, ולפי התיקון אין שום חלקים מגרמניה שלא הצטרפו לפדרציה. האיחוד גבה מחיר כבד מכלכלתה של גרמניה, והגביר את המיתון בו הייתה נתונה הכלכלה הגרמנית מזה שנים מספר. אחת הסיבות למחיר הייתה ההחלטה ששער ההמרה של המארק המזרחי ייקבע, מסיבות פוליטיות, כשווה לזה של המארק הגרמני, וגרמניה אולצה להזרים השקעות לכלכלה המזרחית החלשה. רוב העסקים המזרח גרמנים לא יכלו לעמוד בתחרות עם המערב, ונסגרו. התעשייה המזרח גרמנית, שבעבר נתמכה על ידי ממשלת מזרח גרמניה, הופרטה ופורקה. כתוצאה מכך נסקה האבטלה במזרח גרמניה לשיעור גבוה בהרבה מזו שבמערב, וחלק גדול מכוח העבודה המזרח גרמני, במיוחד העובדים המיומנים ביותר, היגרו למערב. העובדה שהאיחוד נעשה על ידי הצטרפות של מדינות מזרח גרמניה ולא של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית כיחידה שלמה, הביאה לרגשות התמרמרות במזרח ולראייה של תהליך האיחוד כ"סיפוח" או "כיבוש". יום האחדות הגרמנית מדיה וקבצים בנושא איחוד גרמניה מחדש בוויקישיתוף ורז'יני מלנגר, מארי-פייר סובטיל, לה מונד, פרוטוקולים שפירסם משרד החוץ בלונדון שופכים אור על התנגדותם של מיטראן ותאצ'ר לאיחוד גרמניה, באתר הארץ, 2 באוקטובר 2009 עבר גרמני - זיכרון ישראלי - על ספרו של פרופ' משה צימרמן העוסק באיחוד גרמניה, באתר יד ושם עשרים שנים לאיחוד: גרמניה אחת או שתיים?, 7 בנובמבר 2009 אסף אוני, ‏30 שנה אחרי, ההשפעות של נפילת חומת ברלין עדיין מחלחלות, באתר גלובס, 8 בנובמבר 2019 גיא אלסטר‏, כשהחומה נפלה, באתר וואלה, 9 בנובמבר 2019 גרמניה, היסטוריה, 1990, אחוד, דף שער בספרייה הלאומית רויטרס, שוקי לבנון, שתי הגרמניות חתמו על הסכם האיחוד, חדשות, 2 בספטמבר 1990