laion/Wikipedia-Exotic huggingface dataset:
דגל צלב בורגונדיה

דגל צלב בורגונדיה (ספרדית: Cruz de Borgoña) הוא דגל עליו משורטט סאלטייר משונן בצבע אדום בדרך כלל על רקע לבן. הדגל הונף בידי ספרד מתחילתה של המאה ה-16 ועד לתחילת המאה ה-18 כדגל ימי, עד שנת 1843 כדגל קרב יבשתי ועדיין מוסיף להופיע בדגליהן, תגיהן וסמליהן של יחידות צבא ספרד עד היום כמו גם על סמלי בית המלוכה הספרדי. הצלב מייצג את הצלב עליו נצלב אנדראס הקדוש. הצלב הופיע על אדמת ספרד בשנת 1503 לערך כאשר נישא בידי משמר ראשו של פיליפה הראשון דוכס בורגונדיה בבואו לספרד כבעלה של חואנה מקסטיליה לציון בית האצולה של אמו מארי מבורגונדיה. מקורותיו של הצלב נמצאים בתחילת המאה ה-15 עת דוכס בורגונדיה, טוען לכתר צרפת, תמך באנגליה בעת מלחמת מאה השנים. מתקופתו של המלך קרלוס הראשון הופיע הצלב על רקעים בצבעים שונים אך התיאור הרשמי היה שדה לבן. תחת שלטונו של פיליפה החמישי ועד לבחירתו של הדגל האדום-צהוב-אדום בשנת 1785 בידי המלך קרלוס השלישי, שימש דגל הצלב כדגלון חרטום לצד דגל לבן המוטען בשלט האצולה של ספרד. בשנת 1785 החליט קרלוס השלישי לשנות את צבעי הדגלים עקב הדמיון הרב בינו לבין צלב פטריק הקדוש והבלבול שנוצר מכך בציי המלחמה. במרוצת המלחמות הקרליסטיות (משנת 1833 ועד הדחתה של איזבלה השנייה בשנת 1868) אומץ הדגל בידי הקרליסטיים - תומכי קרלוס מריה איסידרו, אחיו של פרננדו השביעי אשר טען לכתר הספרדי והיה היורש החוקי על פי החוק הסאלי (שבוטל על ידי פרננדו). במהלך התקופה הקולוניאלית הספרדית ביבשת אמריקה שימש הדגל כדגל מלכות המשנה של ספרד החדשה או "דגל עבר הים" (ספרדית: "Bandera de Ultramar") וכיום הוא נחשב כדגל היסטורי ברבות מהמדינות אשר היוו חלק ממלכויות המשנה. מדיה וקבצים בנושא דגל צלב בורגונדיה בוויקישיתוף דגל צלב בורגונדיה, באתר דגלי העולם (באנגלית)
שי מימון (כדורגלן)

שי מימון (נולד ב-18 במרץ 1986) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הבלם. מימון נולד בנתניה ובצעירותו שיחק בקבוצת הנוער של בית"ר טוברוק, ממנה עבר בגיל 16 למכבי חיפה. בשנים הראשונות בחיפה לא הרבה לשחק והושאל למכבי הרצליה ולמועדון ספורט אשדוד, עד שבתחילת עונת 2009/2010 חזר למכבי חיפה ואף היה שותף לניצחונות על רד בול זלצבורג, בעקבותיהם עלתה הקבוצה לשלב הבתים של ליגת האלופות. בתחילת עונת 2011/2012 עבר למכבי פתח תקווה, עמה ירד בתום העונה לליגה הלאומית ושוחרר מהקבוצה. לאחר שלא שיחק כחצי שנה, בינואר 2013 חזר לשחק במ.ס. אשדוד. ב-3 בספטמבר 2014 חתם במכבי אחי נצרת מהליגה הלאומית. לקראת עונת 2015/2016 הצטרף לעירוני טבריה מליגה א'. אחרי עונה אחת חזר לליגה הלאומית כאשר חתם בעולה החדשה עירוני נשר. מימון נכלל בסגל הנבחרת הצעירה של ישראל כשהעפילה לאליפות אירופה בשנת 2007, ובסך הכל רשם 20 הופעות במדי הנבחרת הצעירה. ב-26 במאי 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת, במשחק ידידות מול נבחרת אורוגוואי, ובסך הכל ערך שתי הופעות במדי הנבחרת הלאומית. אחיו הוא הסטנדאפיסט קובי מימון. שי מימון, באתר ההתאחדות לכדורגל בישראל שי מימון, באתר Transfermarkt שי מימון, באתר Soccerway שי מימון, באתר National Football Teams שי מימון, באתר FootballDatabase.eu
מזון אלים

מזון אלים (באנגלית: The Food of the Gods and How It Came to Earth) הוא רומן בדיוני שחיבר הרברט ג'ורג' ולס ושראה אור בשנת 1904. הספר נוגע בדילמות המוסריות והחברתיות הנובעות משינוי גנטי באמצעות מזון. הנחת היסוד של הסיפור היא כי יצורים חיים צעירים (כולל בני אדם) אינם גדלים באופן רציף אלא יש הפסקות בתהליך הגידול - אולם מזון מיוחד שהומצא בידי מדענים בתחילת הספר יכול לבטל את ההפסקות האלה ואז היצור מגיע לממדים ענקיים. בתחילה, מביאה דליפה בלתי מתוכננת של המזון להופעת צרעות ענקיות שכל אחת מהן היא בגודל ציפור ועקיצתן קטלנית. גיבורי הספר מצליחים להשמיד את הצרעות, אך באנגליה מופיעים יותר ויותר יצורים ענקיים מסוגים שונים - ובסופו של דבר, בני אדם ענקים. בחלקו האחרון של הספר נהפכים הענקים למיעוט נרדף הסובל מניצול, רדיפה ודעות קדומות. דמגוג המכנה עצמו "ג'ק קוטל הענקים" מנהל מערכת בחירות שעיקרה הסתה נגד הענקים, נבחר כראש ממשלת בריטניה ומתחיל בפעולה נגד הענקים. ענק אחד נהרג בירי המשטרה והצבא אך הענקים האחרים עומדים על נפשם ובסיום הספר הופכת לונדון לשדה קרב במלחמה בין הענקים לבין בני האדם "הרגילים". הספר ראה אור בתרגום לעברית בשנת 1913 בעיבוד א"א עקביא, ובשנת 1952 בהוצאת יזרעאל, גם כן בעיבוד א"א עקביא. בשנת 2004 יצא בהוצאת אסטרולוג ב"סדרת מופת" בתרגום חנה גולדשמידט. ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
צומת מאגבי

צומת מאגבי הוא קובץ סיפורים קצר של צ'ארלס דיקנס שנכתב בשנת 1866. הקובץ פורסם לראשונה בגיליון חג המולד של המגזין All The Year Round. הוא כולל את סיפור רוח הרפאים המוכר, The Signalman, שעוסק בדמות של רוח רפאים שנצפית מחוץ לכניסה למנהרה. בספר מתאר דיקנס במעורפל עיירה אשר זוהתה כראגבי שבוורויקשייר, אנגליה. אחד הסיפורים מציג סאטירה על חדרי האוכל שבתחנת הרכבת, שם המארחת סירבה להעניק לדיקנס סוכר לקפה, עד אשר ישלם על המשקה. דיקנס היה משועשע מכך שהמארחת לא זיהתה אותו. צ'ארלס דיקנס, ‏צומת מאגבי, בפרויקט גוטנברג (באנגלית) ערך זה הוא קצרמר בנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
נירנברג (כדורגל)

מועדון הכדורגל נירנברג (בגרמנית: FC Nürnberg) הוא קבוצת כדורגל גרמנית מהעיר נירנברג, המשחקת בבונדסליגה השנייה. אצטדיונה הביתי הוא פרנקנשטדיון אשר מסוגל לקלוט 50,000 צופים במשחק. לזכותה של נירנברג 9 אליפויות גרמניה ו-4 גביעים. בעקבות זכייתה של הקבוצה באליפות בעונת 1960/1961, הקבוצה שיחקה בפעם הראשונה במפעלים האירופאיים במסגרת גביע אירופה לאלופות בעונת 1961/1962. בסיבוב המוקדמות ניצחה את קבוצת דרומקונדרה מאירלנד. בשמינית הגמר ניצחה את קבוצת פנרבחצ'ה מטורקיה. ברבע הגמר הפסידה לקבוצת בנפיקה ליסבון מפורטוגל והודחה מהטורניר. בעקבות זכייתה של הקבוצה בגביע הגרמני בעונת 1961/1962, הקבוצה שיחקה בפעם הראשונה בגביע אירופה למחזיקות גביע בעונת 1962/1963. בסיבוב הראשון ניצחה את קבוצת סנט אטיין מצרפת. ברבע הגמר ניצחה את קבוצת בולדקלובן 1909 מדנמרק. בחצי הגמר הפסידה לקבוצת אתלטיקו מדריד מספרד והודחה מהטורניר. בעונת 1967/1968 זכתה בפעם התשיעית והאחרונה באליפות גרמניה. הקבוצה השתתפה בפעם השנייה בגביע אירופה לאלופות בעונת 1968/1969. בסיבוב הראשון הפסידה לקבוצת אייאקס אמסטרדם מהולנד והודחה מהטורניר. בסוף עונת 1987/1988 סיימה את הליגה במקום החמישי והעפילה בפעם הראשונה לגביע אופ"א בעונת 1988/1989. בסיבוב הראשון הפסידה לקבוצת רומא מאיטליה והודחה מהטורניר. בסוף עונת 2006/2007 סיימה את הליגה במקום השישי והעפילה בפעם השנייה לגביע אופ"א בעונת 2007/2008. בסיבוב הראשון ניצחה את קבוצת רפיד בוקרשט מרומניה והעפילה לשלב הבתים. הקבוצה הוגרלה לבית הכולל את הקבוצות אברטון מאנגליה, זניט סנקט פטרבורג מרוסיה, א.ז. אלקמאר מהולנד ולאריסה מיוון. הקבוצה סיימה את הבית במקום השני והעפילה לשלב 32 האחרונות. בשלב 32 האחרונות הפסידה לקבוצת בנפיקה ליסבון מפורטוגל והודחה מהטורניר. בתום עונת 2007/2008 נשרה נירנברג לליגת המשנה, ושבה לבונדסליגה כעבור עונה אחת בלבד, לאחר שסיימה במקום השלישי וניצחה במבחני העלייה את אנרגי קוטבוס. בתום עונת 2013/2014 נשרה נירנברג שוב לליגת הבונדסליגה השנייה. בסוף עונת 2017/18 נירנברג חזרה לבונדסליגה. לאחר עונה אחת בבונדסליגה, נשרה נירנברג בתום עונת 2018/19 בחזרה לבונדסליגה השנייה. אליפות גרמניה אלופה (9): 1920, 1921, 1924, 1925, 1927, 1936, 1948, 1961, 1968 סגנית (4): 1922, 1934, 1937, 1962 הגביע הגרמני מנצחת (4): 1935, 1939, 1962, 2007 סגנית (2): 1940, 1982 ליגת האלופות: רבע גמר (1): 1961/1962 סיבוב ראשון (1): 1968/1969 גביע אופ"א: שלב 32 האחרונות (1): 2007/2008 סיבוב ראשון (1): 1988/1989 גביע אירופה למחזיקות גביע: חצי גמר (1): 1962/1963 נכון ל-17 בספטמבר 2024 מקס מורלוק אנדראס קפקה נורברט אדר תומאס ברונר דיטר אקשטיין היינץ שטרהל יורן אנדרסן רוברט ויטק גאורג פולקרט פרנץ ברונגס מארק מינטאל חאבייר פינולה רפאל שפר מדיה וקבצים בנושא נירנברג בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של נירנברג נירנברג, ברשת החברתית פייסבוק נירנברג, ברשת החברתית אקס (טוויטר) נירנברג, ברשת החברתית אינסטגרם נירנברג, סרטונים בערוץ היוטיוב פרופיל, באתר אופ"א פרופיל, באתר Transfermarkt פרופיל, באתר Soccerway פרופיל, באתר WorldFootball.net פרופיל, באתר FootballDatabase.eu
פארק שיידס

פארק שיידס (צללים בעברית) הוא פארק במחוז מונטגומרי שבמדינת אינדיאנה שבארצות הברית. הוא נמצא 76 ק"מ צפון-צפון מערבית לעיר אינדיאנפוליס. יחודו של הפארק הוא בכך שהוא כלל שדה תעופה קטן עם מסלול באורך 914 מטרים המאפשר למבקרים לנחות בפארק עם המטוס שלהם. זהו הפארק היחידי בארצות הברית שכולל שדה תעופה כזה. כרגע שדה התעופה סגור, ולא ידוע מתי ייפתח בשנית. מדיה וקבצים בנושא פארק שיידס בוויקישיתוף אתר האינטרנט הרשמי של פארק שיידס (באנגלית) האתר הרשמי של הפארק תמונה של הפארק
STS-45

STS-45 הייתה המשימה ה-11 של האטלנטיס וה-46 בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א. שוגרה ב-24 באפריל 1992 ונמשכה קרוב לתשעה ימים. מפקד: ארצות הברית צ'ארלס פ' בולדן טייס: ארצות הברית בריאן דאפי מפקדת מטען: ארצות הברית ד"ר קתרין ד' סאליבן מומחה משימה: ארצות הברית דייוויד סי. ליסטמה מומחה משימה: ארצות הברית/בריטניה מייקל פול מומחה מטען: ארצות הברית ביירון ליכטנברג מומחה מטען: בלגיה דירק פרימאוט STS-45 הייתה משימה מדעית, שערכה 12 ניסויים שונים מטעם מספר מדינות: ארצות הברית, צרפת, גרמניה, בלגיה, שווייץ, הולנד ויפן. זו הייתה המשימה הראשונה שנשאה את המעבדה האטמוספירית ליישומים ומדע (ר"ת באנגלית: ATLAS-1) שהייתה חלק של תוכנית EOS. היא הורכבה בתא המטען של המעבורת, ובה תשתית לביצוע 12 ניסויים בתחומי כימיה אטמוספירית, קרינת השמש, פיזיקה של פלזמה בחלל, ואסטרונומיה בתחום העל-סגול. השיגור תוכנן במקור ל־23 במרץ, אך נדחה ביום עקב דליפת מימן נוזלי וחמצן נוזלי בחלקה האחורי של המעבורת בזמן התדלוק. לאחר בחינה הנדסית, השיגור אושר ביום שלמחרת. המשימה הוארכה ביום אחד לעומת התכנון המקורי, כדי להשלים ניסויים מדעיים. במשימה זו טס האסטרונאוט הבלגי הראשון. המעבורת נחתה בשלום במרכז החלל קנדי בפלורידה, ב-2 באפריל. לאחר הנחיתה, התגלה נזק בפנל מספר 10 במגן החום של שפת הכנף הימנית, ככל הנראה כתוצאה מפגיעת אשפת חלל. משימות מעבורות החלל מדיה וקבצים בנושא STS-45 בוויקישיתוף דף המשימה באתר נאס"א תיאור המשימה דיווח לעיתונות סרט עם תקציר של מהלך המשימה
STS-50

STS-50 הייתה המשימה ה-12 של הקולומביה וה-48 בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א ששוגרה ב-25 ביוני 1992 ונמשכה קרוב לשבועיים. המשימה עסקה בעיקר בניסויי מיקרוכבידה והייתה המשימה הראשונה בה הקולומביה לא נחתה בבסיס חיל האוויר אדוארדס אלא במרכז החלל קנדי בגלל מזג אוויר בעייתי. מפקד: ריצ'רד ריצ'רדס טייס: קנת באוארסוקס מומחית משימה: בוני דנבאר מומחה משימה: קרל מיד מומחה משימה: אלן בייקר מומחה מטען: לורנס דה לוקאס מומחה מטען: יוג'ין טרין המעבורת שוגרה לחלל ב-25 ביוני כאשר על סיפונה צוות של 7 אנשים. במרכז המשימה היה ניצול של Microgravity Laboratory-1 לביצוע מחקרים שונים בהקשר לחוסר משקל בתחומים שונים. בין היתר בוצעו מחקרים בתחום גידול גבישים, פיזיקה וביולוגיה. כמו כן בוצעו ניסויים בתחום רדיו. הצוות חולק ל-2 משמרות. זו הייתה המשימה הראשונה שצוידה בציוד שמאפשר הארכת המשימה לשבועיים. ציוד זה כלל חמצן, סוללות וציון חיוני נוסף. בעקבות מזג האוויר בבסיס חיל האוויר אדוארדס, המעבורת נחתה במרכז החלל קנדי. גידול גבישים בוצע תוך ניצול Crystal Growth Furnace שאיפשר להגיע עד ל-1600 מעלות צלזיוס. משימות מעבורות החלל מדיה וקבצים בנושא STS-50 בוויקישיתוף דף המשימה באתר נאס"א תיאור המשימה דיווח לעיתונות סרטון על המשימה
STS-46

STS-46 הייתה המשימה ה-12 של אטלנטיס וה-49 בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א ששוגרה ב-31 ביולי 1992 ונמשכה קרוב לשמונה ימים. מפקד: לורן שרייבר טייס: אנדרו אלן מומחה משימה: ג'פרי הופמן מומחה משימה: פרנקלין צ'אנג-דיאז מומחית משימה: מרשה אייבינס מומחה משימה: שווייץ קלוד ניקולייה מומחה מטען: איטליה פרנקו מלרבה המשימות העיקריות של הטיסה היו פעילויות שקשורות עם חללית European Retrievable Carrier (EURECA) שפותחה על ידי סוכנות החלל האירופית וחללית Tethered Satellite System (TSS-1) שפותחה על ידי סוכנות החלל האיטלקית. חללית EURECA שוחררה מתא המטען ביום שני של הטיסה. אמנם היא לא הצליחה להגיע למסלול המתוכנן בגובה של כ-500 ק"מ. לאחר מציאת פתרון לבעיה, החללית הגיע למסלול המתוכנן ביום השישי של המשימה. החללית הוחזרה לכדור הארץ בשנת 1993 במהלך טיסה STS-57. חללית TSS-1 שוחררה ביום השלישי. היא הייתה קשורה עם המעברות על ידי כבל. בגלל הבעיות עם הכבל היא לא הצליחה להתרחק ב-20 ק"מ מהמעבורת והמרחק היה 250 מ' בלבד. לאחר מספר ניסיונות לשחרר את הכבל, סוכם להחזיר את החללית לתא המטען של המעבורת. ניסיון נוסף עם חללית TSS-1 בוצע במהלך טיסת STS-75. בנוסף לכך בוצעו מספר ניסויים נוספים. ב-8 באוגוסט המעבורת נחתה במרכז החלל קנדי כמתוכנן. משימות מעבורות החלל מדיה וקבצים בנושא STS-46 בוויקישיתוף דף המשימה באתר נאס"א תיאור המשימה דיווח לעיתונות סרטון על המשימה שוגרה המעבורת "אטלנטיס", חדשות, 2 באוגוסט 1992
בית לודז'יה

בית לודז'יה הוא מבנה תלת-קומתי הממוקם ברחוב נחמני מספר 43 (פינת רחוב גולדברג) בתל אביב, אשר שימש בעבר כבית חרושת לטקסטיל של חברת "לודז'יה" וכיום מוגדר כבניין לשימור. בית לודז'יה, המכונה גם "הבית האדום" בשל צבע הלבנים המרכיבות את קירותיו החיצוניים, תוכנן ונבנה בשנת 1924 (ה' באדר תרפ"ד הוא היום בו נחתם ההסכם להקמת בית החרושת) על ידי עקיבא אריה ויס, בהזמנתם של יזמי מפעל הטקסטיל "לודז'יה" (על שם עיר מוצאם, לודז' שבפולין): מאיר דנציגר, יצחק שינפרבר, משה ברלינסקי, בנימין גוטר, אלעזר בראון ויהודה מוזס. בהמשך עבר המפעל לידיו של אריה שנקר. בשנת 1936 עברה פעילות בית החרושת לעיר חולון, והשימוש במבנה הוסב למטרות שונות, כגון בית מלאכה, מחסן, גלריית אמנות וסטודיו לצילום. באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20 נמכר המבנה למשפחת קרסו, אחת המשפחות העשירות בישראל, ובשנים האחרונות עמד נטוש. בחודש דצמבר 2008 דווח כי משפחת קרסו מכרה את המבנה במחיר של 28 מיליון שקל. בחודש מאי 2009 דווח כי הקונה של המבנה הוא איש העסקים רוני דואק, אשר מתעתד להפוך את המבנה לבית מגורים עבורו ועבור אשתו יעל אבקסיס, תוך שימור ערכו ההיסטורי והחזותי. ועדת השימור העירונית שבדקה את תוכניות השיפוץ המליצה לפתוח לפחות שליש מהבניין לציבור בגלל ערכיו האדריכליים, ההיסטוריים והאסתטיים. רכישת המבנה עוררה ביקורת בדבר הפיכתו של הבניין בעל המורשת האדריכלית והתרבותית של העיר לחסום-כניסה עבור הציבור. מאוחר יותר הבהיר דואק שכבר אין בכוונתו להפוך את הנכס לבית פרטי, אלא להמיר אותו לבית מגורי יוקרה. באוקטובר 2013, החל שיפוץ המבנה. שטחו של המגרש עליו ממוקם המבנה, בפינת הרחובות נחמני וגולדברג בתל אביב, הוא 815 מטר רבוע. המבנה הוא מלבני, בן שלוש קומות, ושטח כל קומה הוא כ-370 מטר רבוע, כך שהשטח הבנוי של המבנה כולו הוא כ-1,110 מטר רבוע. קירותיו החיצוניים של המבנה בנויים מלבנים אדומות, ומשובצים בו חלונות רבים - חלקם מלבניים וחלקם מקושתים. גגו של המבנה הוא גג רעפים משופע. המבנה נבנה כדוגמת מבני התעשייה בלודז' - ממנה הגיעו מייסדי חברת "לודז'יה". את המבנה תכננו עקיבא אריה ויס והאדריכלים האקלקטיים יוסף ברלין וריכרד פסובסקי, שתכננו בתים רבים בתל אביב הצעירה. בקלטות הילדים "כמו גדולים" ו"כמו גדולים 2" של אריק איינשטיין וצבי שיסל, מופיע מבנה זה בפתיח. טלי שמיר ורצברגר, הבית האדום: בית לודז'יה, הוצאת כרמי הערבה, 2018 שביט יעקב, "חרושת הטקסטיל בארץ ישראל 1854 - 1956 גיא ליברמן, משפחת קרסו מכרה את "הבית האדום" בתל אביב תמורת 28 מיליון שקל, באתר TheMarker‏, 11 בדצמבר 2008 איתי אילנאי, רוני דואק רכש את "הבית האדום" ברח' נחמני, באתר mynet (כפי שנשמר בארכיון האינטרנט), 25 במאי 2009 נועם דביר, את בניין לודז'יה נוכל לראות רק מבחוץ, באתר הארץ, 11 בפברואר 2010 יונתן יעקבזון וליאור קסוס, ‏נהו, הבית האדום, באתר "Time Out ישראל", 24 באוקטובר 2013
מקצב

מקצב הוא מונח מוזיקלי בסיסי שמשמעו יחס בין משכי צלילים. מקצב מאגד בתוכו גם תבניות חוזרות של משכי צלילים. המקצב לא קובע לבדו את משך הצלילים, אלא בהתאם למפעם. במוזיקה המערבית נהוג לחלק את משכי הצלילים על בסיס המספר שתיים או שלוש. החלוקה לשתיים נפוצה יותר ברוב המכריע של הסגנונות. היא פשוטה יותר, ומופיעה להלן: שלם (1) – משכו ארבעה רבעים, או שני חצאים, כך שהוא ממלא תיבה נפוצה (של 4/4 – "ארבעה רבעים") שלמה. חצי (1/2) – חצי משלם, כלומר שני רבעים. רבע (1/4) – רבע משלם שמינית (1/8) חלק שש-עשרה (1/16) חלק שלושים-ושתיים (1/32) וכן הלאה. על מנת לעבור לחלוקה לשלוש ("טריולה"), יש להוסיף את הספרה 3 מעל התווים המחולקים. בדוגמה הבאה, מופיעה חלוקת הרבע לשלושה שלישונים, במקום החלוקה לשתי שמיניות, אשר להן אין צורך בסימון מיוחד: על מנת לחלק כל אורך נתון לשלוש, יש להשתמש בתיווי, אשר ערכו הרתמי נמוך ממנו בדרגה אחת, ולהוסיף מעליו את הספרה 3. חלוקת השלם לשלוש תראה כמו שלושה חצאים אשר מעליהם הספרה 3. על ידי שימוש בספרות, ניתן לחלק גם לערכים מורכבים יותר, כמו ל-5, 7 או ל-11. כמו כן, ניתן להוסיף "נקודה" ליד כל תו כדי להאריך אותו בחצי ממשכו. לדוגמה, רבע מנוקד יהיה בעצם באורך רבע ושמינית, כלומר שלוש שמיניות. צליל המנוקד בשתי נקודות, יוסיף 75% לאורכו, וכן הלאה. דרך נוספת ליצור משך לא זוגי היא לחבר את משכם של שני צלילים זהים בגובהם על ידי שרטוט קשת ביניהם. התוצאה היא צליל יחיד שמשכו הוא סכום משך הצלילים המחוברים. סוגי מקצבים: מקצב חוזר זו תבנית מקצבית שחוזרת הרבה פעמים. מקצב קבוע זו תבנית מקצב שחוזרת בלי הפסקה. מקצב מאפיין זו תבנית מקצב שחוזרת רק פעמים ספורות אז אפשר להשוות בין תיבות. שימוש בתבניות קצביות חוזרות שכיחות יותר בז'אנרים של מוזיקה קלה, מוזיקה אתנית ובמוזיקת מצעדים. תבנית קצבית פופולרית ופשוטה היא "מקצב מנוקד", אשר בה מופיעים בעיקר בליווי, שמינית מנוקדת ולאחריה חלק שש-עשרה, וחוזר חלילה. בבלוז מופיעה בדרך כלל תבנית קבועה במחלקת הקצב, של שני שלישונים מחוברים, ולאחריהם שלישון נוסף (המשלים לרבע אחד). תבנית זו נקראת "סווינג" או "שאפל" ודומה לתבנית של מקצב מנוקד, אך פחות "חדה" ממנה. מדיה וקבצים בנושא מקצב בוויקישיתוף
יחידת מטבע אירופית

יחידת המטבע האירופאית, הנקראת גם אקו (מאנגלית European Currency Unit - ECU), היא סל מטבעות שהונהג על ידי השוק האירופי המשותף והאיחוד האירופי טרם השקת האירו. לאחר ביטול הסכם ברטון-וודס בשנת 1971, שקבע רצועת ניוד בשער החליפין של מטבעות שונים לעומת הדולר האמריקני, מדינות השוק האירופי המשותף החליטו על רצועת ניוד בין המטבעות השונים בשוק. הסכם רצועת הניוד היה קשה לאכיפה, במיוחד עבור המדינות החלשות. הממלכה המאוחדת, צרפת ואיטליה עזבו את ההסכם תוך שנים מעטות, וכך למעשה הוא קרס. בשנת 1979 מדינות השוק האירופי המשותף החליטו על הקמת המערכת המוניטרית האירופית (EMS). בבסיסה של המערכת עמד מנגנון שער החליפין, שקבע רצועת ניוד של 2.25% (6% עבור הלירה האיטלקית) בין מטבעות השוק האירופי ליחידת מטבע חדשה, יחידת המטבע האירופית. יחידת המטבע האירופית הושקה ב-13 במרץ 1979 כסל מטבעות בהרכב ובערך זהים לאלה של יחידת החישוב האירופית שקדמה לה. עם השנים גבר השימוש ביחידת המטבע האירופית, והתרחב לתחומים רבים, מסחר, איגרות חוב, סיוע בינלאומי, ועוד. יחידת המטבע האירופית שימשה כמטבע מרכזי לסחר בינלאומי, בזכות היתרון שלה כסל מטבעות לעומת מטבע שתלוי בבנק מרכזי אחד. עם זאת, יחידת המטבע האירופית מעולם לא שימשה ככסף מזומן (אם כי מפעם לפעם הוטבעו מטבעות זיכרון עם ערכים נקובים ביחידת המטבע האירופית). ב-1 בינואר 1999 האירו החליף את יחידת המטבע האירופית, שער המטבע נקבע כ-1 אירו = 1 אקו. בניגוד ליחידת המטבע האירופית, האירו הוא מטבע בפני עצמו ולא סל מטבעות או יחידת מטבע. המטבעות שהרכיבו את יחידת המטבע האירופית, פרט ללירה שטרלינג, לקרונה הדנית ולדרכמא היוונית, הוצמדו לאירו בשער חליפין קבוע, יחד עם המרק הפיני והשילינג האוסטרי. יחידת מטבע אירופית, דף שער בספרייה הלאומית
חצי אי

חצי אי הוא זרוע יבשה החודרת לתוך הים. זרוע זו מכונה חצי אי מכיוון שהיא מוקפת כמעט מכל עבריה בים, מלבד במקום התחברותה אל עיקר היבשת. זרוע יבשה קטנה יחסית קרויה לשון יבשה או כֵּף. להלן רשימה של חצאי איים בולטים בעולם והמדינות אליהם הם משתייכים: תת-היבשת ההודית – הודו, פקיסטן, בנגלדש, נפאל ובהוטאן חצי האי ערב – ערב הסעודית, תימן, עומאן והאמירויות הערביות המאוחדות חצי האי קמצ'טקה – סיביר, רוסיה חצי האי הצ'וקצ'י – סיביר, רוסיה אנטוליה – טורקיה חצי האי גואידה – רוסיה חצי האי הקוריאני – קוריאה הדרומית וקוריאה הצפונית חצי האי הודו-סין – וייטנאם, קמבודיה, לאוס, תאילנד וחלק ממיאנמר חצי האי סיני – מצרים חצי האי המלאי – מיאנמר, תאילנד, ומלזיה חצי האי לברדור – קנדה חצי האי בות'יה – קנדה חצי האי פוקסה – קנדה חצי האי גאספה – קנדה פלורידה – ארצות הברית חצי האי אלסקה – ארצות הברית חצי האי סווארד – ארצות הברית חצי האי דלמארבה – ארצות הברית חצי האי באחה קליפורניה – מקסיקו חצי האי יוקטן – מקסיקו חצי האי ברונסוויק – צ'ילה לה גואג'ירה – ונצואלה וקולומביה חצי האי פאראקס – פרו חצי האי ואלדס – ארגנטינה חצי האי האיברי – פורטוגל, ספרד, אנדורה וגיברלטר (חלק מהממלכה המאוחדת) חצי האי קולה – רוסיה חצי האי סקנדינביה – שוודיה ונורווגיה יוטלנד – דנמרק פלופונסוס – יוון חצי האי האפניני – איטליה, סן מרינו, הוותיקן חצי האי הבלקני – אלבניה, בוסניה והרצגובינה, בולגריה, יוון, מקדוניה הצפונית, מונטנגרו, סרביה, רומניה, טורקיה, קרואטיה, סלובניה וקוסובו חצי האי קרים – אוקראינה, נשלט דה פקטו על ידי רוסיה החל מ-2014 (ראה סיפוח חצי האי קרים) חצי האי כף-יורק – אוסטרליה חצי האי אייר – אוסטרליה חצי האי בירד הד – אינדונזיה חצי האי קורומאנדל – ניו זילנד חצי האי אוטאגו – ניו זילנד חצי האי האנטארקטי – אנטארקטיקה פרופסור משה בְּרָוֶר, "חצי אי", לקסיקון גאוגרפי, (עמ' 9), הוצאת יבנה, תשס"א ערך זה הוא קצרמר בנושא איים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
בית הכנסת בן עזרא

בית הכנסת בן עזרא (בערבית: معبد بن عزرا) הנקרא גם בית כנסת הגניזה, הוא בית כנסת המצוי ברובע הקופטי שבפוסטאט, בעיר קהיר שבמצרים, ובו נמצאה הגניזה הקהירית. בית הכנסת נבנה על חורבות בסיליקה של כנסייה קופטית, ואדמותיה נקנו בשנת 882 לספירה על ידי אברהם בן עזרא מירושלים, עבור 20,000 דינרים. בתקופה זו, התפללה בבית הכנסת הקהילה הירושלמית ("אלשאמיין"), שכללה יהודים שמוצאם מארץ ישראל וסוריה, ונוסח התפילה בבית הכנסת היה נוסח ארץ ישראל. על פי המסורת המקומית, בית הכנסת נבנה במקום שבו נמצא משה רבנו כתינוק. בית הכנסת נקרא במקור "בית הכנסת של אנשי ישראל". מאוחר יותר נודע בשם "בית הכנסת של אליהו הנביא", ואחר כך בית הכנסת "בן עזרא". בעבר היו לבית הכנסת דלתות עץ מרשימות, עם 16 לוחות עץ מהוקצעים, כנראה מן המאה ה-11, אשר נמצאות כיום במוזיאון ישראל בירושלים. בעת שיפוץ שנערך בשנות ה-90 של המאה ה-19, במהלכו נהרס רוב המבנה הישן, התגלה בעליית הגג של בית הכנסת חדר גניזה עתיק, ובו מאות אלפי דפים ומסמכים מקוריים. בגניזה, שכונתה בשם "הגניזה הקהירית", נמצאו שלמים למעלה מ-100,000 דפים, מרביתם מן האלף הראשון לספירה, ובהם לא רק דפים מכתבי הקודש, אלא גם ספרים, מכתבים ומסמכים שונים שנכתבו בעברית, ארמית, ערבית, פרסית, יידיש ולטינית – בדרך-כלל באותיות עבריות. פרסום המסמכים שהתגלו הביא למהפכה בחקר ההיסטוריה היהודית וההיסטוריה הכללית של ימי הביניים. מסמכי הגניזה הועברו לספריות ברחבי העולם, ומדענים רבים בארצות שונות שוקדים מזה עשרות שנים על חקירתם. החל משנות ה-80 של המאה ה-20 נערכו במקום עבודות שיפוץ ושימור, ונבנתה בה ספרייה למורשת יהדות מצרים. בית הכנסת משמש מוקד עלייה לרגל לתיירים רבים. בית הכנסת שער השמים (קהיר) יהדות מצרים גניזת קהיר (הגניזה הקהירית) ידותון הלוי החבר יורם מיטל, אתרים יהודיים במצרים, יד בן-צבי והאוניברסיטה העברית, תשנ"ה–1995, עמ' 20–30. מדיה וקבצים בנושא בית הכנסת בן עזרא בוויקישיתוף בית הכנסת בן עזרא(הקישור אינו פעיל), באתר בית התפוצות. בית כנסת בן עזרא (קהיר), דף שער בספרייה הלאומית כתבה בישראל היום סוד המערה, באתר ישראל היום
STS-47

STS-47 הייתה המשימה השנייה של אנדוור וה-50 בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א ששוגרה ב-12 בספטמבר 1992 ונמשכה קרוב לשמונה ימים. הטיסה הייתה שיתוף פעולה בין סוכנות החלל היפנית ונאס"א. על הטיסה היה גם ניסוי ישראלי. מפקד המשימה: ארצות הברית רוברט גיבסון – טיסה רביעית. טייס: ארצות הברית קרטיס בראון (Curtis L. Brown, Jr) – טיסה ראשונה. מומחה למשימה: ארצות הברית מארק לי (Mark C. Lee) – טיסה שנייה. מומחה למשימה: ארצות הברית ג'רום אפט (Jerome Apt) – טיסה שנייה. מומחה למשימה: ארצות הברית ג'אן דייוויס – טיסה ראשונה. מומחה למשימה: ארצות הברית מיי ג'מיסון (Mae C. Jemison) – האפרו-אמריקאית הראשונה בחלל. טיסתה היחידה. מומחה מטען: יפן מאמורו מורי (Mamoru Mohri) – סוכנות החלל היפנית. טיסה ראשונה. הטיסה, שהתקיימה בין התאריכים 12–20 בספטמבר, הייתה הטיסה ה-50 של מעבורות החלל, כמו גם שיתוף פעולה בין סוכנות החלל היפנית ונאס"א. על המעבורת היו 44 ניסויים. המשימה עסקה בעיקר בחקר מדעי החיים וחוסר משקל, כולל ניסוי ישראלי של אוניברסיטת תל אביב בשיתוף התעשייה האווירית ונאס"א לבניית קן צרעות מזרחיות בתנאי חוסר כבידה. בטיסה טסה לראשונה אסטרונאוטית אפרו אמריקאית, מיי ג'מיסון, ואסטרונאוט יפני, אמורו מורי, שטס על אנדוור שנית ב-STS-99. במסגרת שיתוף הפעולה, בין נאס"א ו-NASDA היפנית, (שלימים השתלבה לתוך הסוכנות היפנית לחקר החלל ("JAXA")) הייתה משימת "ספייסלב" משולבת. מתוך 44 הניסויים שבוצעו במשימה, 35 היו בחסות הסוכנות היפנית ו-7 בחסות נאס"א (כשהשאר בחסות משולבת). הניסוי הישראלי היה בהנחיית אוניברסיטת תל אביב בשיתוף התעשייה האווירית ונאס"א לבניית קן צרעות מזרחיות בתנאי מיקרו כבידה. הצרעה בונה את הכוורת שלה עם כיוון כוח הכובד, ומחקרים קודמים הראו כי זהו הגורם היחיד המשפיע על כיוון הכוורת. הניסוי נועד לבחון את השפעת תנאי המיקרו כבידה על התפתחות הצרעות והיכולת שלהם לבנות כוורת. יוזמי הניסוי קיוו כי ניתן יהיה למצוא קשר בין התנהגות הצרעות וסימפטומי מחלת נסיעה ממנה חווים רוב האסטרונאוטים בימים הראשונים לאחר שיגור המעבורת, כתוצאה מתנאי מיקרו כבידה. במסגרת הניסוי הוטסו 230 צרעות ו-120 פופאות (זחלים). קבוצה נוספת של צרעות וזחלים נבדקה במקביל על הקרקע, כקבוצת ביקורת. עקב תקלה במערכת המים לאחר שיגור, חוו הצרעות עלייה חדה בלחות, ומים התחילו להצטבר במתקן הניסוי. הטמפרטורה הגבוהה גרמה לעובש ומזון הצרעות נרקב. כיוון שהאסטרונאוטים חששו לפתוח את המתקן ולשחרר את הלחות (תוך סכנה לשחרור צרעות במעבורת), הוצע לשחרר מעט את הברגים, דבר שבוצע רק ביום השלישי לטיסה. אולם, רוב האוכל כבר היה לא אכיל כתוצאה מכך מתו 202 צרעות ו-103 פופאות. הצרעות הנותרות איבדו את חוש הכיוון ועמדו חסרות תנועה ללא אינטראקציה בינן. רק 3–4 ימים לאחר החזרה לכדור הארץ, הצרעות ששרדו התאוששו והתחילו לבנות כוורת. משך החיים של הצרעות המוטסות היה קצר יותר, והן שרדו רק 23 ימים בממוצע לעומת הצרעות בקבוצת הביקורת, ששרדו 43 ימים. כמו כן, הפופאות ששהו בחלל לא השלימו את תהליך המטאמורפוזה שלהן. משימות מעבורות החלל יעקב ישי, עולמה של הצרעה המזרחית, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, האוניברסיטה המשודרת מדיה וקבצים בנושא STS-47 בוויקישיתוף דף המשימה באתר נאס"א תיאור המשימה דיווח לעיתונות צרעות ישראליות בחלל - תוכנית "תצפית" הערוץ הראשון, סרטון באתר יוטיוב סרטון על המשימה ניסוי הצרעות בטיסת אנדוור יהודה בלו, צרעה מזרחית על מעבורת חלל, באתר ynet, 19 בפברואר 2006 ערך זה הוא קצרמר בנושא מדעי החלל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.