הפרפקטורה הפרטוריאנית של אפריקה

הפרפקטורה הפרטוריאנית של אפריקה (בלטינית: praefectura praetorio Africae) הייתה חטיבה מנהלית של האימפריה הביזנטית במגרב. עם מושבה בקרתגו, היא הוקמה לאחר כיבושה מחדש של צפון מערב אפריקה מידי הוונדלים בשנים 533–534 על ידי הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון. היא התקיימה עד שנת 591, אז הוחלפה באקסרכיה של אפריקה. בשנת 533, הצבא הרומי המזרחי בפיקודו של בליסאריוס הביס והרס את ממלכת הוונדלים שהתקיימה בשטחים הרומאים לשעבר של צפון אפריקה. מיד לאחר הניצחון, באפריל 534, פרסם הקיסר יוסטיניאנוס חוק הנוגע לארגון המנהלי של השטחים שהתאוששו. המחוזות הישנים של הדיוקסיה הרומית של אפריקה נשמרו ברובם על ידי הוונדלים, אך חלקים גדולים, כולל כמעט כל מאוריטניה טינגיטנה, רוב מאוריטניה קיסרינסיס ומאוריטניה סיטיפנסיס וחלקים נרחבים מחלקה הפנימי של נומידיה וביזצנה, אבדולשבטי הברברים בפנים הארץ, הנקראים ביחד מאורי (מורים). אף על פי כן, יוסטיניאנוס החזיר את החלוקה המנהלית הישנה, אך העלה את המושל הכללי בקרתגו לדרגה המנהלית העליונה של פרפקטור פרטוריאני, ובכך סיים את הכפיפות המסורתית של מחוז אפריקה לפרפקטורה הפרטוריאנית של איטליה (אז עדיין תחת שלטון הממלכה האוסטרוגותית). שבעה מחוזות - ארבעה קונסולריים, שלושה פרסידים - הוגדרו: מהעיר האמורה, בעזרת האל, ישלטו שבעה מחוזות עם שופטיהם, אשר לטינגי, קרתגו, ביזציום וטריפולי, שבעבר היו בסמכות השיפוט של פרוקונסול, יהיו בשליטת קונסולים; ואילו האחרים, כלומר נומידיה, מאוריטניה וסרדיניה יהיו, בעזרת האל, כפופים למושלים. — Codex Iustinianus, I.XXVII יש להניח שמאוריטניה טינגיטנה, באופן מסורתי חלק מדיוקסיית היספניה (אז תחת שלטונה של הממלכה הוויזיגותית), פורקה זמנית כמחוז נפרד בהסדרו של יוסטיניאנוס והתמזגה עם מאורטניה קיסרינסיס ויצרה את המחוז שנשלט מטינגי, וכן ש"מאוריטניה" מתייחס למאוריטניה סיטיפנסיס. ראוי לציין גם שהאי סרדיניה עבר להיות חלק ממחוז אפריקאי במונחים של מינהל פרובינציאלי ביזנטי, ולא חלק איטלקי כמו התקופה הרומית הקלאסית. כוונתו של יוסטיניאנוס הייתה, במילותיו של ההיסטוריון JB Bury, "למחוק את כל עקבות הכיבוש הוונדלי, כאילו מעולם לא היה". הכנסיות הוחזרו לכמורה הכלקדונית, והאריאנים הנותרים סבלו מרדיפות. אפילו הבעלות על הקרקע הוחזרה למעמד שלפני הכיבוש הוונדלי, אך המחסור בשטרי קניין תקפים לאחר 100 שנות שלטון ונדאלי יצר כאוס מנהלי ושיפוטי. בראש הממשל הצבאי עמד התפקיד החדש של magister militum Africae, עם magister peditum כפוף וארבעה מפקדות גבול אזוריות (לפטיס מגנה עבור טריפוליטניה, קאפסה או תלפטה עבור ביזצנה, קירטה עבור נומידיה וקיסריה עבור מאוריטניה) תחת דוכסים. ארגון זה הוקם רק בהדרגה, כאשר הרומאים דחקו את המאורים בחזרה והחזירו לעצמם את השטחים הללו. כאשר הרומאים נחתו באפריקה, המורים שמרו על עמדה נייטרלית, אך לאחר הניצחונות הרומיים המהירים, רוב השבטים שלהם הבטיחו נאמנות לאימפריה. השבטים המשמעותיים ביותר היו ה-Leuathae בטריפוליטניה, וה-Frexi בביזצנה. הפרקסים ובני בריתם הונהגו על ידי אנטלס, בעוד שבטים אחרים באזור הלכו בעקבות קוצינאס. ה-Aurasii (השבטים של הרי Aurès) בנומידיה נשלטו על ידי יאודס, והמורים המאוריטניים הונהגו על ידי מסטיגס ומסונה. לאחר יציאתו של בליסאריוס לקונסטנטינופול, ירש אותו כ-magister militum Africae הדומסקוס שלו (עוזר בכיר), הסריס סולומון מדארה. כמעט מיד קמו שבטי מאורי המתגוררים בביזצנה ובנומידיה, וסולומון יצא נגדם עם כוחותיו, שכללו שבטים מורים בעלי ברית. המצב היה כה קריטי, עד שסולומון הופקד גם על הסמכות האזרחית, והחליף את הפרפקט הראשון, ארכלאוס, בסתיו 534. סולומון הצליח להביס את המאורי מביזצנה במאמה, ושוב, באופן מכריע, בהר בורגון בתחילת 535. בקיץ, הוא ערך מסע נגד יאודס והאוראסי, שהרסו את נומידיה, אך לא הצליח להשיג תוצאה כלשהי. לאחר מכן החל סולומון להקים מבצרים לאורך הגבולות והדרכים הראשיות, בתקווה להכיל את פשיטות המורים. אולם בחג הפסחא של שנת 536 פרץ מרד צבאי רחב היקף, שנגרם מחוסר שביעות רצון של החיילים מסולומון. סולומון, יחד עם פרוקופיוס, שעבד כמזכירו, הצליחו להימלט לסיציליה, שזה עתה נכבשה על ידי בליסאריוס. סגניו של סולומון מרטינוס ותאודורוס נותרו מאחור, הראשון ניסה להגיע לכוחות בנומידיה, והשני להחזיק את קרתגו. לאחר ששמע על המרד, בליסאריוס, עם סולומון ו-100 נבחרים, הפליג לאפריקה. קרתגו הייתה נצורה על ידי 9,000 מורדים, כולל ונדלים רבים, תחת אחד בשם סטוצס. תאודורוס שקל כניעה, כאשר בליסאריוס הופיע. הידיעות על הגעתו של הגנרל המפורסם הספיקו למורדים לנטוש את המצור ולסגת מערבה. בליסאריוס, למרות שהצליח לגייס רק 2,000 איש, מיד החל לרדוף והדביק את כוחות המורדים בממברזה והביס אותם. אולם מרבית המורדים הצליחו לברוח, והמשיכו לצעוד לעבר נומידיה, שם החליטו הכוחות המקומיים להצטרף אליהם. בליסאריוס עצמו נאלץ לחזור לאיטליה, ויוסטיניאנוס מינה את בן דודו גרמנוס למג'יסטר מיליטום כדי להתמודד עם המשבר. גרמנוס הצליח לזכות ברבים מהמורדים שלצדו על ידי הופעת פיוס ותשלום המענקים שלהם. בסופו של דבר, באביב 537, שני הצבאות התעמתו ב-Scalae Veteres, והביאו לניצחון אדיר לגרמנוס. סטוצס ברח לבני השבט של מאוריטניה, וגרמנוס בילה את השנתיים הבאות בשיקום המשמעת בצבא. לבסוף, יוסטיניאנוס קבע שהמצב התייצב דיו, ובשנת 539 הוחלף גרמנוס בסולומון. סולומון המשיך בעבודתו של גרמנוס על ידי הדחה מהצבא בעלי נאמנות חשודים וחיזוק רשת הביצורים. ארגון זהיר זה אפשר לו להכות בהצלחה נגד האוראסים, לגרש אותם ממעוזי ההרים שלהם, ולבסס בחוזקה את השלטון הרומי בנומידיה ובמאוריטניה סיטיפנסיס. אפריקה נהנתה משקט ושגשוג במשך השנים הבאות, עד לבוא המגפה הגדולה בערך ב-542. במקביל, התנהגותם המתנשאת של כמה מושלים רומיים הרחיקה את מנהיגי המאורים, כמו אנטלס בביזצנה, ועוררה אותם לקום ולפשוט על שטח רומאי. כך קרה שבמהלך קרב עם המאורים ב-Cillium בביזצנה בשנת 544, הרומאים הובסו וסולומון עצמו נהרג. את סולומון ירש אחיינו, סרגיוס, שכדוכס של טריפוליטניה היה אחראי במידה רבה למרד המורי. סרגיוס היה גם לא פופולרי וגם בעל יכולות מוגבלות, בעוד שהמאורים, שאליהם הצטרף סטוצס העריק, התכנסו יחד בהנהגת אנטלס. המורים, בסיוע סטוצס, הצליחו להיכנס ולבזוז את עיר החוף האדרומטום בתחבולות. כומר בשם פאולוס הצליח להשתלט מחדש על העיר בכוח קטן ללא עזרה מסרגיוס, שסירב לצעוד קדימה נגד המורים. למרות נסיגה זו, המורדים הסתובבו במחוזות כרצונם, בעוד האוכלוסייה הכפרית נמלטה לערים המבוצרות ולסיציליה. יוסטיניאנוס שלח לאחר מכן את ארובינדוס, איש בדרגת סנאטור ובעלה של אחייניתו פראג'קטה, אך חוץ מזה ללא תואר, עם כמה גברים לאפריקה, לא כדי להחליף את סרגיוס, אלא לחלוק עמו את הפיקוד. סרגיוס הופקד על המלחמה בנומידיה, בעוד שאראובינדוס התחייב להכניע את ביזצנה. ארובינדוס שלח כוח תחת הגנרל המוכשר ג'ון נגד אנטלס וסטוטס. מכיוון שסרגיוס לא נחלץ לעזרתם כפי שהתבקש, הרומאים נהנו בתאציה, אך לא לפני שיוחנן פצע אנושות את סטוצס בקרב יחיד. ההשפעות של האסון הזה לפחות אילצו את יוסטיניאנוס להחזיר את סרגיוס ולהחזיר את אחדות הפיקוד בידיו של אראובינדוס. זמן קצר לאחר מכן, במרץ 546, הודח ארובינדוס ונרצח על ידי גונתאריק, דוקס נומידיה, שנכנס למשא ומתן עם המורים והתכוון למנות את עצמו כמלך עצמאי. גונתאריק עצמו הודח על ידי חיילים נאמנים תחת ארטאבאנס הארמני בתחילת מאי. ארטאבנס הועלה למשרה של magister militum Africae, אך עד מהרה הוחזר לקונסטנטינופול. האיש ששלח יוסטיניאנוס להחליף אותו היה הגנרל המוכשר יוחנן טרוגליטה, שמעלליו נחגגים בשיר האפי "יוהניס", שכתב פלביוס קרסקוניוס קוריפוס. טרוגליטה כבר שירת באפריקה תחת בליסאריוס וסולומון, והייתה לו קריירה מכובדת במזרח, שם מונה ל-Dux Mesopotamiae. למרות כוחותיו החלשים מבחינה מספרית, הוא הצליח לכבוש כמה שבטים מורים, ובתחילת 547 הוא הביס באופן נחרץ את אנטלס ובני בריתו, והרחיק אותם מביזצנה. כפי שמספר פרוקופיוס: ויוחנן זה, מיד עם הגעתו ללוב, קיים קרב עם אנטלס והמורים בביזציום, וכבש אותם בקרב, הרג רבים; והוא שלף מהברברים האלה את כל אמות המידה של סולומון, ושלח אותם לקיסר - אמות מידה אשר הבטיחו קודם לכן כגזלנים, כאשר סולומון נלקח מן העולם. — פרוקופיוס אולם כמה חודשים לאחר מכן קם שבט ה-Leuathae, בטריפוליטניה, והנחיל תבוסה קשה לכוחות האימפריאליים במישור גאליקה. אל הלואטה הצטרפו אנטלס, והמורים שוב פשטו בחופשיות עד קרתגו. בתחילת השנה שלאחר מכן יוחנן גייס את כוחותיו, ויחד על ידי כמה שבטים מוריים בעלות ברית, כולל המורד לשעבר Cutzinas, ניצחו לחלוטין את המורים בקרב שדות קאטו, הרגו שבעה עשר ממנהיגיהם ושמו קץ למרד אשר פקד את אפריקה במשך כמעט 15 שנה. במשך העשורים הבאים, אפריקה נשארה שלווה, והתאפשר לה להתאושש. השלום אולי לא היה נמשך כל כך הרבה זמן, אלמלא תפס טרוגליטה שהפינוי המוחלט של המאורים מפנים המחוזות, והחזרה המוחלטת של הפרובינציה לגבולותיה שלפני הוונדלים היה בלתי אפשרי. במקום זאת, הוא בחר להתארח אצל המורים, והבטיח להם אוטונומיה בתמורה להפיכתו לפדראטי של האימפריה. נאמנותם של הנסיכים התלויים הללו של השבטים המורים השונים הובטחה באמצעות קצבאות ומתנות שנתיות, והשלום נשמר על ידי רשת חזקה של ביצורים, שרבים מהם שרדו עד היום. ההפרעה היחידה לשלוות המחוז הייתה מרד מורי קצר ב-563. זה נגרם על ידי הרצח הבלתי מוצדק של מנהיג השבט הקשיש קוצינאס, כשהגיע לקרתגו כדי לקבל את הפנסיה השנתית שלו, על ידי המגיסטר מיליטום, יוחנן רוגתינוס. בניו ותומכיו קמו, עד שכוח משלחת תחת הטריבון מרקיאנוס, אחיינו של הקיסר, הצליח להחזיר את השקט. בתקופת שלטונו של יוסטינוס השני (565–578), הוצגה זהירות רבה כלפי אפריקה. תחת הפרפקטור תומאס, במהלך התקופה 565–570 רשת הביצורים חוזקה והורחבה עוד יותר, הממשל עבר רפורמה וביזור, ונעשו מאמצים מוצלחים במידה רבה לנצר את הגארמנטים של פזאן והגאטולי, המתגוררים בדרום מאוריטניה קיסרינסיס. במקביל, אפריקה הייתה אחד האזורים השלווים יותר של האימפריה - שהותקפה מכל עבר - וזה איפשר העברת חיילים מהפרובינציה למזרח. במאוריטניה, בין המאחז הרומי של ספאם למחוז קיסרינסיס, הוקמו ממלכות מוריות קטנות שונות, ששלטו גם על אוכלוסיות עירוניות רומאיות, מאז בואם של הוונדלים. מידע קטן קיים לגביהם, אבל אלה מעולם לא הוכנעו על ידי הוונדלים, וטענו להמשכיות מהאימפריה הרומית, מנהיגיהם מעצבים את עצמם עם תארים כמו אימפרטור, כמו המפקד מאסטיס באריס בסוף המאה ה-5, או, במקרה של המלך מסונה של אלטבה (כיום אולד מימון, צפון מערב אלג'יריה), rex gentium Maurorum et Romanorum בתחילת המאה ה-6. כאשר בליסאריוס הביס את הוונדלים, המלכים הרומנו-מורים כנראה הכירו בעליונות הרומית (לפחות נומינלית), אך עד מהרה, תוך ניצול המרידות המוריות, ויתרו עליה. בסוף שנות ה-560, המלך המורי גרמול (ככל הנראה יורש של מסונה מאלטבה הנ"ל) פתח בפשיטות על שטח הרומאי, ולמרות שלא הצליח לכבוש אף עיר משמעותית, שלושה גנרלים רצופים (הפרפקטור הפרטוריאני תאודורוס וה-magister militum תאוקטיסטוס ב-570, ויורשו של תאוקטיסטוס אמביליס בשנת 571) מתועדים על ידי יוחנן מביקלרו ונהרגו על ידי כוחותיו של גרמול. פעילותו, בייחוד כשהיא התרחשה יחד עם התקפות הוויזיגותים בו-זמנית בספניה, היוו איום ברור על שלטונות המחוז. גרמול לא היה מנהיג של שבט נוודים למחצה, אלא של ממלכה ברברית מלאה, עם צבא סדיר. לפיכך, הקיסר החדש, טיבריוס השני קונסטנטינוס, מינה מחדש את תומאס לפרפקטור הפרטוריאני, והגנרל המוכשר גנאדיוס הוצב כ-magister militum במטרה ברורה לצמצם את ממלכתו של גרמול. ההכנות היו ממושכות וזהירות, אבל המערכה עצמה, שהושקה בשנים 577–578, הייתה קצרה ויעילה, כשגנאדיוס השתמש בטקטיקות טרור נגד נתיניו של גרמול. גרמול הובס ונהרג על ידי 579, ומסדרון החוף בין Tingitana ו-Caesariensis אובטח. גנאדיוס נשאר באפריקה כ-magister militum במשך זמן רב (עד תחילת שנות ה-590), והוא זה שהפך לאקסרך הראשון של אפריקה, כאשר הקיסר מוריס הקים את האקסרקאט בסוף שנות ה-580, איחד בין אזרחים ומדינות. הסמכות הצבאית בידיו. השלטון השתרע על צפון אפריקה, הרכוש בספרד במפרץ, האיים הבלאריים, סרדיניה וקורסיקה. היא שגשגה מאוד, ותחת הרקליוס, כוחות אפריקאים הפילו את העריץ פוקאס בשנת 610. האקסרקט היה למעשה ישות אוטונומית למחצה משנות ה-640 ואילך, ושרד עד נפילת קרתגו בידי המוסלמים ב-698. האקסרך האפריקאי מוזכר לראשונה בשנת 591. (El Africa Bizantina, p. 47)